Charakteristika.

Obecně jsou marše ploché pásy půdy bez přírodních vyvýšenin. Leží zhruba v úrovni mořské hladiny. Táhnou se do vnitrozemí podél wattů a slanisek a sahají až ke geestům, které jsou pleistocénního původu. Z hlediska vzniku patří k nejmladším geologickým útvarům: jsou holocénního stáří, čili až po poslední době ledové.  V Německu jsou rozsáhlé marše jednak přímo u Severního moře, jednak jako říční marše v oblastech zaplavovaných přílivem, zvláště podél Labe, Wesery, Eideru, Oste a Emsu. Oblast marší podél německého, nizozemského a dánského pobřeží Severního moře představuje nejrozlehlejší krajinu tohoto typu na světě. Vzdálenost mezi nizozemským Den Helder a dánským Esbjergem představuje zhruba 550 km.  Lidově se za „marše“ označují také další území ve vnitrozemí (např. Leinemasch a Maschsee v Hannoveru), pedologicky a hydrologicky přesnější označení je však v těchto případech říční niva.  Marše se také rozlišují podle stáří nebo vzdálenosti od moře:

Vznik.

Předstupněm marše je watt. Marše vznikají postupným zanášením slanisek usazeninami a pionýrskými rostlinami. Tento přírodní proces v minulosti využívali obyvatelé pobřeží k získávání půdy. Rychlost usazování je nejvyšší v době, kdy ještě marše neční příliš vysoko nad hladinu moře. Vysoký příliv nebo rozbouřené moře přinášejí materiál, který se ukládá na konci zaplavovaného území, protože vlny zde už ztrácejí sílu a nedokážou ho spláchnout zase zpátky.  Tak vzniká těsně podél pobřeží nebo na břehu řeky lehce zvýšené pásmo "(Hochland)." Hlouběji ve vnitrozemí, kde už se materiál neukládá, vzniká nízko položená pastvina "(Sietland)." Rozdíl výšky mezi Hochlandem a Sietlandem může pozvolna narůst až na několik metrů. V Sietlandu se může nahromadit srážková voda a prosakující podzemní voda z geestu, čímž vznikne močál "(Niedermoor)".  Marše byly dříve obehnány umělými hrázemi kvůli získávání půdy a ochraně před záplavami. Oblasti takto chráněné řekami a rybníky se označují koog (ve Šlesvicku-Holštýnsku), "groden" (v Dolním Sasku) nebo polder (v Nizozemsku). V oblastech, které nebyly před záplavami chráněny hrázemi, se selské dvory a osady stavěly na uměle nakupených několikametrových vyvýšeninách "(Warften, Wurten, Terpen)."  Půda marší se udržuje suchá pomocí systémů příkopů, stavidel a čerpadel. Bez umělého odvodňování by marše byla neobyvatelnou mokřinou. Vysoušením se naopak získává půda, částečně dokonce pod úrovní hladiny moře. Nejnižší bod Německa se nachází na okraji obce Neuendorf-Sachsenbande ve Wilstermarsch, západně od Itzehoe ve Šlesvicku-Holštýnsku, a leží 3,54 metrů pod úrovní moře.

Využití.

Marše v severozápadním Německu jsou téměř celé zemědělsky využívány, podle druhu půdy buď jako louky a pastviny, nebo jako orná půda. Mladé marše jsou zpravidla velmi úrodné. Například Dithmarschen jsou známé produkcí zelí, Altes Land je jednou z největších ovocnářských oblastí ve střední Evropě, Vierlande a Marschlande v Hamburku patří k významným oblastem pěstování zeleniny a květin. V Sietlandu jsou nicméně kvůli problematickému odvodňování nejčastěji k vidění louky a pastviny.  Úrodnost marší je způsobena několika faktory. Jílové půdy jsou těžké, díky aerosolům také jemnozrnné a bohaté na živiny. Vzhledem k blízkosti pobřeží je podnebí vyrovnanější než ve vnitrozemí, zvláště mrazy jsou zde řídké. Pro zdejší mikroklima jsou také důležité četné odvodňovací kanály, které poskytují ochranu před mrazem na jaře a velkým horkem v létě. Kromě toho mají marše vysokou hladinu podzemní vody, takže zásobování rostlin vodou je výrazně lepší než v geestu.  Úrodná půda byla také příčinou samostatného kulturního a historického vývoje marší, např. dlouhého období samostatnosti Dithmarschen. Obyvatelé marší se často až do 20. století vymezovali proti chudším obyvatelům geestu. Považovalo se za nevhodné uzavřít sňatek s někým z geestu a mohlo to vést až k vydědění z rodiny nebo obce.

Marše (německy "Marsch)", dolnoněmecky a starosasky "mersc," též "Masch, Mersch" nebo "Schwemmland (naplavená země)" je typ úrodné krajiny v severním Německu. Jde o holocénní oblast podél řek a mořského pobřeží.

A tidal marsh (also known as a type of "tidal wetland") is a marsh found along rivers, coasts and estuaries which floods and drains by the tidal movement of the adjacent estuary, sea or ocean. Tidal marshes experience many overlapping persistent cycles, including diurnal and semi-diurnal tides, day-night temperature fluctuations, spring-neap tides, seasonal vegetation growth and decay, upland runoff, decadal climate variations, and centennial to millennial trends in sea level and climate. Tidal marshes are formed in areas that are sheltered from waves (such as beside edges of bays), in upper slops of intertidal, and where water is fresh or saline.They are also impacted by transient disturbances such as hurricanes, floods, storms, and upland fires


Historie.

Turecká angora patří k nejstarším kočičím plemenům. Bílé kočky s dlouhou hebkou srstí byly z Turecka do Evropy poprvé dovezeny anglickými a francouzskými obchodníky v 16. století. Orientální krásky si díky svému vznešenému vzhledu a eleganci rychle získaly oblibu u šlechty. Bílá turecká kočka byla oblíbeným, vznešeným darem. Tureckou angoru najdeme na mnoha portrétech evropských šlechticů jako elegantní doplněk. Postupem času angory úspěšně pronikly i do méně bohatých domácností měšťanstva. V polovině 19.století se ovšem objevily první kočky perského typu, které na následující desítky let zcela ovládly chovy dlouhosrstých koček. Původní turecké angory upadly v zapomnění, kolem roku 1900 v Evropě ani v USA nebylo možno sehnat čistokrevnou angoru .  Plemeno ovšem samozřejmě dále přežívalo v Turecku. Už počátkem dvacátého století zde byly položeny počátky pečlivého chovného programu s cílem zajistit ochranu a rozvoj tohoto nádherného plemene, které je Turky považováno za národní poklad. Tento program trvá dodnes. V čele programu stojí zoo v Ankaře, která má vlastní pobočku věnující se pouze chovu čistě bílých tureckých angor. Obzvláště ceněny jsou zde různooké angory, s jedním okem modrým a druhým okem jantarovým .  Západní svět tureckou angoru znovuobjevil až na počátku 60.let 20.století, kdy bylo několik tureckých angor exportováno z ankarské zoo do USA. Plemeno se opět začalo šířit. V USA byly bílé turecké angory uznány (chovnou organizací CFA) jako samostatné plemeno v roce 1968, v roce 1972 pak získaly plný status včetně nároku na nejvyšší výstavní tituly. V roce 1978 pak bylo povoleno i vystavování barevných variet .  V Evropě se turecké angory objevovaly od počátku 60.let dvacátého století sporadicky na výstavách, kvůli nízkému počtu a agresivitě vystavovaných jedinců však bylo plemeno oficiálně uznáno organizací FIFe až v roce 1988, barevné variety byly uznány dokonce až v roce 1994 .  Plemeno je chováno i v Česku, odchovy jsou považovány za velmi kvalitní a čeští jedinci dosahují úspěchů i na mezinárodních výstavách.

Kontroverze.

Mezi angorami z původní vlasti a západními odchovy dnes existují značné rozdíly. Američtí chovatelé, kteří stáli u nového rozvoje angor mimo Turecko, se zaměřili na odchov elegantních štíhlých koček na vysokých nohách, s klínovitou hlavou a velkýma ušima. V Turecku ovšem tento vývoj čelil nedůvěře a bylo poukazováno na silnou stavbu těla a výrazně kulatější hlavu zdejších typických jedinců. U západních chovatelů ovšem nakonec převážila americká cesta a dnešní výstavní angory tak odpovídají americkému typu .

Charakteristika plemene.

Turecká angora je dobře stavěná, elegantní kočka. Kočky jsou středně velké, s váhou kolem 4,5 kg, kocouři pak o něco větší a těžší..  Hlava je malá až středně velká, klínovitá. Nahoře široká, pomalu se zužuje směrem k bradě. Nos je středně dlouhý, téměř rovný, jemně zaoblený, bez stopu. Oči jsou velké, ve tvaru mandlí, lehce sešikmené. Jsou povoleny všechny barvy. Uši jsou velké, špičaté, široké u základny, dobře osrstěné, s chomáčky chlupů. Jsou posazené vysoko na hlavě, blízko sebe, kolmé a vztyčené .  Tělo je svalnaté, štíhlé, elegantní a pružné. Zadní část je o něco výše než přední, ramena by měla být v úrovni kyčlí. Nohy jsou dlouhé, pevné, zadní o něco delší než přední. Tlapky jsou malé, kulaté, s chomáčky chlupů mezi polštářky. Ocas je dlouhý, huňatý, široký u základu, směrem ke špičce se zužuje .  Srst je jednoduchá, bez podsady. Střední délky na těle, dlouhá na krku a ocase. Hedvábného lesku, na pohmat velmi jemná. Na břiše lehce zvlněná. Letní srst je výrazně kratší než zimní .  Jsou povoleny všechny barevné variety, včetně variet s bílou. Výjimkou jsou odznaky a barvy čokoládová, lila, skořicová a plavá. Je povolen jakýkoliv podíl bílé .

Povaha.

Turecké angory jsou velmi společenské, pokud se jim nemůžete plně věnovat, doporučuje se chovat je nejméně v páru. Jsou velmi hravé. Dobře šplhají. Bez problému se sžijí s dětmi či se psem .

Péče.

Turecká angora je nenáročná na péči. Srst je bez podsady, nehrozí tedy její plstnatění. Přesto je vhodné srst občas vykartáčovat .

Zdravotní problémy.

Turecké angory byly původně chovány pouze v bílé barvě. Dnes se setkáme s tureckými angorami v různých barevných varietách, bílá angora je však archetypem, ztělesněním tohoto krásného plemene. V souvislosti s tím je nutno se zde zmínit o problémech postihujících bílé kočky.  Gen zodpovědný za bílou srst a modré oči je spojen s hluchotou. Toto platí nejen pro turecké angory, ale i pro jiné bílé modrooké či různooké (jedno oko modré, druhé jantarové nebo zelené) kočky. Výjimkou jsou kočky, u kterých modrá barva oči není způsobena nedostatkem pigmentu, ale projevem albinismu siamských odznaků. Kočka je obvykle hluchá na straně, kde má modré oko, čistě modrooké kočky pak bývají hluché zcela. Ne každá bílá modrooká kočka je hluchá. Procento postižených jedinců je ale značné. Nejde však o postižení neslučitelné se životem, i hluché kočky, mají-li vhodnou péči, mohou vést normální kočičí život.  Gen způsobuje degenerativní změny v Cortiho orgánu, takže ucho není schopno převádět zvukové vlny na nervové impulsy a kočka proto ztrácí schopnost slyšet. Změny proběhnou během prvních týdnů po narození a jsou nevratné .  Barevní jedinci zmíněný gen nenesou, proto hluchotou netrpí.  Hluché kočky se nesmějí účastnit výstav FIFe, u bílých koček je proto na výstavách této organizace vždy vyžadován doklad o vyšetření sluchu. Další velké chovatelské organizace - TICA a americká CFA - na svých výstavách hluché kočky tolerují.

Zajímavosti.

Ernst Stavro Blofeld, hlavní padouch z několika filmů s Jamesem Bondem, měl jako mazlíčka tureckou angoru.

Turecká angora ("Ankara Kedisi") nebo taky "angorská kočka"je plemeno kočky domácí. Pochází z centrálního Turecka, z oblasti Ankary (Angora je historický název města a oblasti). FIFe řadí tureckou angoru do skupiny II, mezi polodlouhosrsté kočky .

The Turkish Angora (, 'Ankara cat') is a breed of domestic cat. Turkish Angoras are one of the ancient, natural breeds of cat, having originated in central Turkey, in the Ankara region. The breed has been documented as early as the 17th century and is believed to be the origin of the mutations for both the color white and long hair. The breed is also sometimes referred to as simply the Angora or Ankara cat.


Život.

Narodila se v roce 1955 v Itálii jako nejmladší ze čtyř dětí. Její otec byl obchodník a matka byla švadlenou. Její starším bratrem byl Gianni Versace. Vystudovala literaturu na univerzitě ve Florencii.  V polovině roku 1970 následovala svého staršího bratra s cílem pokračovat v úpletu designu ve Florencii. V těchto letech se chtěla původně coby mladá ambiciózní žena pracovat pro svého bratra Gianniho v oddělení pro styk s veřejností, ale spíše se pro něho stala jakousi múzou, inspirativní éterickou bytostí a zároveň bystrým poradcem i kritikem v jeho práci.  Postupně s tím, jak profesně rostla po Giovanniho boku, stala se v módním průmyslu značně proslulou. V osmdesátých letech pro ni Gianni dokonce vytvořil parfém s názvem „Blonde“ a zároveň ji nechal pracovat na její vlastní módní kampani s názvem Versus, která svými prvky nenechá nikoho na pochybách, že pochází ze slavného rodu Versace.

Kariéra.

Donatella je proslulá tím, že pro prezentaci svých modelů ráda využívá známých tváří světových celebrit místo neznámých modelek. Díky svým schopnostem dovedla značku Versace bezkonkurenčně prosadit po celé Evropě a Spojených státech. Její popularita vzrostla, když navrhla slavné Versace zelené šaty, známé také jako "Jungle-Dress", které si oblékla Jennifer Lopez na Grammy v roce 2000.

Úspěchy.

Už rok po smrti Gianniho uvedla svou první couture kolekci v hotelu Ritz v Paříži a na Giovanniho počest dodržela všechny jeho obvyklé show-prvky, jako je skleněné molo nad vodní hladinou hotelového bazénu. Ráda pořádá třpytivé večírky a jejími oblíbenými hosty jsou Lady Gaga, Elton John, Liz Hurley, Kate Moss a dokonce se na jednom z večírků objevil i princ Charles.  Společnost Versace vytvořila velký, luxusní Palazzo Versace středisko na Gold Coast v Austrálii. Dále světově nejvyšší budova Burdž Chalífa, v Dubaji, se může pochlubit širokou kolekcí nábytku a ložního prádla Versace.  V říjnu roku 2002 byl Gianni a Donatella oceněni za mimořádný světový módní úspěch, díky expozici s oblečením značky Versace v historickém Victoria and Albert Museum v Londýně.  V roce 2008 Donatella byla čestným předsedou na Fashion Fringe v Londýně, kde mohla soudit nastávající návrhářské talenty. V roce 2009 Donatellu požádal Christopher Kane, aby oživila kampaň Versus, kterou odstartoval její bratr Gianni. Tento pár úspěšně značku oživil, která je významným hráčem na programu Fashion Weeks.

Donatella Versace (* 2. května 1955 Reggio di Calabria) je italská módní návrhářka, současná viceprezidentka skupiny Versace a hlavní návrhářka firmy. Vlastní 20 procent celkového majetku kapitálového trhu Versace. Byla vdaná za amerického modela Paula Becka.

Donatella Francesca Versace (; born 2 May 1955) is an Italian fashion designer and businesswoman. She is the current chief creative officer of Versace, a division of Capri Holdings. Versace was founded by her brother, Gianni Versace, and upon his death in 1997, Donatella inherited 20% of the company and became its chief executive officer. Versace was sold to Capri Holdings in 2018, although Donatella still remains involved.


Historie.

Předchůdci.

Senát Páté republiky vychází z tradice dvoukomorového parlamentu, který se vytvořil již během Velké francouzské revoluce, aby se vyrovnávaly legislativní excesy jediné parlamentní komory. V letech 1795-1799 byla horní komorou Rada starších ("Conseil des Anciens"), v období Konzulátu a Prvního císařství (1799-1815) existoval "Sénat Conservateur", během Restaurace Bourbonů (1814-1830) a za Červencové monarchie (1830-1848) působila Komora pairů ("Chambre des pairs"). V letech 1848-1851 za Druhé republiky ve Francii druhá komora neexistovala. Za Druhého císařství (1851-1870) byla horní komora obnovena pod názvem Senát. Již od dob Prvního císařství byla horní komora konzervativní a monarchistická. Její neexistence v době Druhé republiky závisela jen na tom, že monarchisté nepodporovali republiku. Obdobně fungoval Senát během Třetí republiky (1875-1940). Republikáni získali většinu v horní komoře již v roce 1879, čímž veškeré ambice francouzských monarchistů ztroskotaly. Za Čtvrté republiky (1946-1958) měl být Senát zcela zrušen, ale při referendu byl dosažen opačný výsledek. Proto v období Čtvrté republiky existovala horní komora pod názvem Republiková rada ("Conseil de la République"). Za Páté republiky byl Senát opět obnoven.

1959-1981: pravicová vláda, pravicový Senát.

Charles de Gaulle, který Senát v jeho současné podobě sám koncipoval, byl s jeho fungováním postupem času stále méně spokojený. Přestože byli voliči senátorů převážně konzervativní, Senát byl spíše středový a ne vždy spolupracoval s prezidentem a gaullistickou většinou v dolní komoře, přičemž byl podporován levicovými stranami v Národním shromáždění. Ústavní rada ("Conseil constitutionnel" - francouzský ústavní soud) nicméně podporovala linii prezidenta a odmítala veškeré změny zákonů, které by Senátu přiznaly větší politický vliv.  Dne 27. dubna 1969 chtěl Charles de Gaulle za pomoci referenda odsunout Senát do naprosté politické bezvýznamnosti, mj. by jeho členové byli z větší části jmenováni namísto nepřímých voleb, dále by ztratil většinu svých kompetencí v prosazování zákonů. Když toto lidové hlasování, které obsahovalo i další politické body, ztroskotalo, abdikoval de Gaulle na úřad prezidenta, neboť setrvání ve funkci spojil s přijetím těchto reforem. Otázka kompetencí Senátu tím byla odsunuta a ačkoliv se dolní komora stávala stále častěji terčem kritiky, byl to prozatím poslední pokus o její omezení.  Role Senátu se změnila s nástupem Valéryho Giscarda d'Estainga. Nyní byl centristický prezident a centristická většina v Senátu v opozici vůči dolní komoře, kterou ovládali gaullisté. Prezident se tak pokusil Senát posílit. Informoval Senát lépe než Národní shromáždění a vyžadoval od něj rady v rozličných záležitostech. Senát se mu revanšoval tím, že ovlivňoval přijetí některých zákonů. Např. prezidentem odmítnutý zákon o financování voleb do Evropského parlamentu odkládal na svém jednání tak dlouho, až evropské volby proběhly a zákon se tak stal bezpředmětným.

1981-1986: socialistická vláda, pravicový Senát.

V roce 1981 se poměry změnily, když zvítězil ve volbách socialista François Mitterrand a socialistická strana získala většinu v Národním shromáždění. Prezident a dolní komora využívaly všech možností jednacího řádu, aby vliv Senátu minimalizovali, například předkládali návrhy zákonů ve většině jako naléhavé, aby Senátu zkrátili pracovní lhůtu a znemožnili mu tak efektivně pracovat. Senát se pokoušel z nedostatku alternativ stále častěji o destruktivní akce, aby zcela sabotoval proces přijímání zákonů. Vrcholem jeho snah o prosazení byl v roce 1984 zákon o financování soukromých škol, který Senát co nejdéle zdržoval v naději, že o nepopulárním zákonu vznikne veřejná diskuse, která by donutila vládu návrh stáhnout.

Situace od roku 1986.

V následujících letech se politická situace změnila. V roce 1986 nastala první kohabitace, kdy proti socialistickému prezidentovi stálo gaullistiscké Národní shromáždění a centristický Senát mohl zprostředkovávat jejich vzájemné vazby. V roce 1988 se socialistická menšinová vláda Michela Rocarda pokusila si Senát zavázat, když jmenovala rekordní počet šesti bývalých senátorů ministry. Brzy nato se ale vztahy opět vyostřily. V roce 1993 vystřídala pravicová vláda Édouarda Balladura socialisty, čímž nastala druhá kohabitace, a v roce 1995 se Jacques Chirac stal novým prezidentem. Došlo tím ke sladění politických stran v legislativních orgánech, což umožnilo jednohlasnou spolupráci.  V roce 1995 došlo k ústavní změně, při které senátoři posílili svou parlamentní imunitu, jednací období obou komor se sjednotilo a prodloužilo se u Senátu ze šesti na devět měsíců v roce. Ústavní změna dále rozšířila kontrolní možnosti Senátu v jeho jednacím řádu a usnadnila interpelace členů vlády.

Současný Senát.

Při senátních volbách v roce 2011 získaly poprvé v Senátu většinu levicové strany. V Senátu v současné době zasedají následující frakce: "Groupe Socialiste" (po volbách 2011 "Groupe Socialiste, Apparentés, et Groupe Europe Écologie Les Verts rattaché"), která zahrnuje Socialistickou stranu a zpočátku i Zelené, než ti vytvořili vlastní frakci. "Groupe Union pour un Mouvement Populaire" (zkráceně "Groupe UMP") je tvořená pouze senátory UMP. "Groupe de l'Union centriste et Républicaine" (zkráceně "Union centriste") sjednocovala do roku 2007 senátory z liberálně-centristické UDF. Toto uskupení mělo tradičně v Senátu většinu. Od rozdělení strany během prezidentských voleb v roce 2007 tvoří frakci především senátoři za Mouvement démocrate a Nouveau Centre, ke kterým se připojily Alliance centriste a Parti radical valoisien. "Groupe Communiste, Républicain et Citoyen" (zkráceně "Groupe CRC") zahrnuje členy Francouzské komunistické strany a Parti de gauche. "Groupe du Rassemblement démocratique et social européen" (zkráceně Groupe RDSE) vychází z tradice zaniklé Parti radical a sjednocovala senátory Parti radical de gauche a Parti radical valoisien, které z ní vzešly. Zahrnovala proto senátory z pravicové i levicové části politiky, než Parti radical valoisien přešla do frakce "Union centriste". Členy frakcí jsou rovněž bezpartijní senátoři (apparentés) a členové malých politických stran, které vlastní frakce nevytvořily (rattachés).  Senátoři, kteří nejsou členy žádné frakce, tvoří vlastní uskupení zvané RASNAG ("Réunion administrative des Sénateurs ne figurant sur la Liste d'aucun Groupe" - Administrativní rada senátorů nezúčastněných žádné frakce), které si volí jednoho zástupce k prosazování svých práv a názorů.

Sídlo.

Senát zasedá v Lucemburském paláci v Paříži v 6. obvodu. Jeho ochranu má na starosti Republikánská garda (Garde Républicaine). Sousedící palác Petit Luxembourg slouží od roku 1825 jako sídlo prezidenta Senátu. K paláci přiléhá Lucemburská zahrada, která je volně přístupným veřejným parkem. V majetku Senátu se rovněž nachází Musée du Luxembourg. Lucemburský palác byl vybudován v letech 1615-1620 v tradici francouzské renesance pro Marii Medicejskou, která však zde žila jen krátkou dobu. Dalšími obyvatelem byl budoucí král Ludvík XVIII. Za Velké francouzské revoluce zde sídlilo Direktorium a Napoleon Bonaparte, který zde měl sídlo jako konzul. Za revoluce sloužilo i jako vězení, ve kterém byl uvězněn mj. i Georges Danton. Od doby Prvního císařství slouží jako sídlo horní komory parlamentu. Za druhé světové války zde sídlila Luftwaffe a bylo zde pařížské sídlo Hermanna Göringa.  Interiéry paláce jsou velmi bohatě vyzdobené, mj. malbami Eugèna Delacroixe.

Volby do Senátu.

Senátoři jsou voleni jako zástupci departementů, v současnosti má Senát 348 zástupců. Podle článku 24 francouzské ústavy jsou volby nepřímé. Volby probíhají na departementální úrovni prostřednictvím volebních kolegií ("collèges électoraux"). Zhruba 5 % volitelů tvoří zastupitelé z departementů nebo vyšších celků: poslanci Národního shromáždění, zastupitelé regionálních rad ("Conseil régional") a zastupitelé generálních rad ("Conseil général") departementů. Naprosto převažující (95 %) skupinou jsou zastupitelé obcí a měst. Počet zastupitelů odpovídá velikosti obce, ale není celkově proporcionální k počtu obyvatel. Oblasti s nízkou hustotou osídlení mají proto relativně více zástupců než ty silně obydlené. 31 % delegovaných zastupuje 16 % obyvatel, které pocházejí z obcí s méně než 1000 obyvateli, ale jen 7 % volitelů zastupuje 15 % Francouzů žijících ve městech s více než 100 000 obyvateli. Celkově zastupuje více než polovina volitelů jen třetinu voličů. K tomu jsou sami volitelé také ještě určeni rozdílně: v obcích do 9 000 obyvatel určuje volitele obecní zastupitelstvo, ve větších obcích platí poměr podle výsledků voleb, který upřednostňuje větší strany. Navíc hranice volebních obvodů se pravidelně neupravují, čímž se nebere ohled na pohyb obyvatelstva. Ještě volby v roce 2004 se konaly v okrscích stanovených v roce 1976. Do roku 2004 byl Senát vždy z jedné třetiny obnoven v nových volbách. Departementy byly z tohoto důvodu rozděleny do tří skupin: skupinu A tvořily departementy s čísly 1- 33, skupina B se skládala z departementů č. 34- 66 a ve skupině C se nacházely departementy nad č. 67. Volby se po třech letech střídaly postupně v jednotlivých skupinách.  Od září 2004 se volební systém významně změnil. Volební období bylo zkráceno z devíti let na šest. Protože se tříletý volební rytmus nezměnil, je od té doby nově volená nikoliv třetina, nýbrž celá polovina senátorů. Počet křesel byl postupně navýšen: v roce 2008 se počet senátorů zvýšil na 341 a roku 2011 na současných 346. Volby byly v roce 2008 o jeden rok posunuty, aby lépe ladily s volbami na komunální, departemantální a regionální úrovni. Senátoři zvolení roku 2004 měli mandát částečně na devět a částečně na šest let. V roce 2008 už byli všichni Senátoři zvoleni na šest let. Tyto reformy měly Senátu přinést silnější vliv na aktivní politiku a rovněž reflektovat demografické změny ve Francii tak, aby počet senátorů odpovídal skutečnému počtu obyvatel v departementech.  Volby se v departementech konají ve dvou kolech a volitelé vybírají z volebních seznamů kandidátů, které předložily jednotlivé strany, přičemž z většiny departementů jsou obvykle voleni nejvýše tři senátoři. Uchazeč, který získá v prvním kole nadpoloviční většinu, vítězí, v opačném případě postupují do druhého kola dva kandidáti s nejvyšším počtem hlasů a rozhoduje prostá většina. Ve 30 departementech, odkud pocházejí čtyři a více senátorů, se volí poměrným volebním systémem. Křesla v těchto departementech se rozdělují D'Hondtovou metodou. 12 senátorů zastupuje Francouze v zahraničí.

Senátoři.

Senátoři vykonávají svůj mandát po dobu šesti, část z nich ještě devíti let. Mohou na svůj post teoreticky neomezeně dlouho kandidovat. Pasivní právo, tj. být volen, je u uchazečů stanoveno na 30 let (do roku 2004 to bylo 35). Právo být zvolen je odepřeno vysokým státním úředníkům, např prefektům v departementech nebo regionech, podprefektům, soudcům, policejním ředitelům a státním zástupcům nebo generálním inspektorům jmenovaným vládou.  Ministři a od roku 1972 také ředitelé státních podniků nebo soukromých firem, které dostávají ve značné míře veřejné prostředky nebo subvence, mohou kandidovat, ale musejí do měsíce na své zaměstnání nebo politické mandáty rezignovat.  Způsob volby upřednostňuje kandidáty, kteří se angažují v komunální politice. Velmi často senátoři zastávají nižší politické posty, často jako starostové obcí.  Složení komory bylo dříve mnohem statičtější. V průměru se každé tři roky obměnila nejvýše šestina členů. Vzhledem k dlouhému funkčnímu období a nepřímým volbám se prosazovaly změny v politickém fungování Senátu jen velmi pozvolna. Často jsou noví senátoři politici, kteří mají za sebou politickou kariéru jako ministři nebo poslanci Národního shromáždění a zde jejich kariéra končí. Často jsou za senátory voleni kandidáti, kteří neuspěli v předchozích volbách do Národního shromáždění nebo do Evropského parlamentu. Průměrný věk senátorů byl v roce 1999 zhruba 61 let, asi o 10 let více, než je průměrný věk poslanců Národního shromáždění.

Postavení a úkoly.

Senát je součástí francouzské legislativy a jeho úkoly jsou především schvalování zákonů a kontrola vlády. Jeho kompetence často závisí na tom, jak je vláda interpretuje. Politický vliv, kterého může Senát skutečně dosáhnout, závisí velmi na politické orientaci ostatních politických institucí Francie. Zatímco v dobách kohabitace může podporovat buď prezidenta nebo Národní shromáždění proti druhému, pokud však stojí v opozici k oběma zároveň, omezuje se jeho role víceméně jen na obstrukční a zdržovací politiku. Pokud všechny tři instituce náležejí do stejného politického tábora, odpovídá jeho role původně zamýšlenému poradnímu a zmírňujícímu orgánu.

Zákonodárství.

Podle francouzské ústavy nemá Senát stejná práva jako Národní shromáždění. Senát může předkládat zákony nebo změny stávajících. Přijetí zákona musejí odhlasovat obě komory. Pokud mezi nimi nepanuje shoda, může Národní shromáždění Senát přehlasovat. Navíc může 60 členů Senátu nebo Národního shromáždění předložit zákon k přezkoumání Ústavní radě ("Conseil constitutionnel").  Proces přijímání zákonů ve Francii upravuje ústava z roku 1958 výrazně v neprospěch parlamentu. Přesně vymezuje oblasti, ve kterých může parlament přijímat zákony, všechny ostatní jsou regulovány vládními vyhláškami. Pokud chce parlament přijmou zákon mimo vymezenou oblast, musí tomu zabránit Ústavní rada. Oblasti, ve kterých může parlament aktivně působit, jsou následující:  Prakticky má ale vláda tolik možností zasahovat do procesu přijímaných zákonů, že návrhy zákonů, které vycházejí z parlamentu, jsou v souladu s její politikou. Vláda má mj. právo návrh zákona prohlásit za nepřípustný, pokud by klesly veřejné příjmy nebo by naopak veřejné výdaje vzrostly. Vláda může také průběh přijímání zákonů urychlit, pokud prohlásí zákon za naléhavý. Tím se doba projednávání návrhu v parlamentu výrazně zkrátí. Ve výjimečných případech může přijetí zákona spojit s vyhlášením důvěry. Pokud použije tento prostředek, musí Národní shromáždění do 24 hodin vyslovit vládě nedůvěru ("motion de censure") nebo je zákon automaticky schválen. V neposlední řadě může též francouzský prezident předkládat zákony ke schválení přímo prostřednictvím referenda a tím parlament zcela odejít.

Vztah k Národnímu shromáždění.

Obě komory musejí každý zákon odhlasovat ve shodném znění. V jakém pořadí se budou zákonem zabývat, záleží na rozhodnutí vlády. Pouze v případě projednávání státního rozpočtu stojí Senát vždy na posledním místě a projednává jej až poté, co jej na návrh vlády odsouhlasilo Národní shromáždění.  Protože obě komory musejí každý zákon odhlasovat v naprosto stejném znění, aby mohl vstoupit v platnost, dochází při běžném projednávání k mnoha tzv. "navettes" (lodičky): zákon přechází se změnami z jedné komory do druhé a každá k němu přikládá své změny. I pokud obě komory zákon stejného znění odhlasují, může přesto francouzský prezident zákon nebo jeho část předložit parlamentu k opětovnému projednání.  Pokud se nelze dobrat jednoty, může vláda svolat zprostředkovací výbor ("Commission Mixte Paritaire") složený ze sedmi senátorů a sedmi poslanců. Ovšem tuto komisi vláda svolat nemusí a může nechat prakticky zákon mezi oběma komorami utopit. Pokud ani zprostředkovací výbor nedojde ke shodě, může jej nakonec Národní shromáždění odhlasovat i proti vůli Senátu. Prakticky k tomu dochází, podle politického složení obou komor, jen mezi méně než jedním a maximálně šesti procenty případů. Tím má při přijímání zákonů Národní shromáždění větší faktickou politickou moc, ale jen potud, kam až mu to dovolí vláda. Výjimku tvoří ústavní změny nebo zákony v oblasti státní organizace, ve kterých nemůže Národní shromáždění přehlasovat Senát, ale obě komory musejí hlasovat zcela jednohlasně.

Předkládání návrhů.

Návrhy zákonů předkládá vláda ("projets de loi") nebo některá z parlamentních komor ("propositions de loi"). Postavení Senátu je oslabeno, neboť Národní shromáždění není nuceno jeho návrhy projednávat. V letech 1959-1995 bylo ze 3522 přijatých francouzských zákonů jen 112 vzešlých ze Senátu. Obě komory parlamentu mohou pozměňovat návrhy zákonů druhé komory. Tím jsou částečně zmírněny obtíže Senátu při předkládání zákonů. Ve druhé polovině 90. let byl Senát úspěšný u zhruba 2000 pozměňovacích návrhů ročně.  Jedna z nejdůležitějších metod, které Senát využívá k prosazení svých návrhů, je jeho právo nechat zákony přezkoumat Ústavní radou. Toto přezkoumání je možné ještě před oficiálním vyhlášením zákona z důvodu preventivní kontroly. Od ústavní změny v roce 1974 k tomu není oprávněný už jen pouze prezident Senátu, ale též skupina minimálně 60 poslanců nebo 60 senátorů. Tím má fakticky též opozice právo napadnout ústavnost jakéhokoliv zákona.

Ústavní změny.

Francouzská ústava dává dva možné způsoby své změny: referendum nebo společné zasedání obou komor francouzského parlamentu ("Congrès du Parlement français"). Vláda si může vybrat, který způsob zvolí. Prozatím všechny ústavní změny až na jednu výjimku (zkrácení funkčního období prezidenta ze sedmi na pět let) proběhly schválením parlamentem.  Prezident Senátu rovněž jmenuje tři z devíti soudců Ústavní rady ("Conseil constitutionnel"), francouzského ústavního soudu.

Vztah k vládě.

Senát má omezenou možnost kontroly vlády, která spočívá v debatě o vládním prohlášení. Senátoři mohou ústně nebo písemně interpelovat členy vlády, kteří musejí odpovědět. Od ústavní změny v roce 1995 probíhá ústní interpelace minimálně jednou týdně.  Senát může ustavit vyšetřovací komise, které mají rozsáhlé pravomoce ke zkoumání důkazů a veřejnému slyšení svědků. Komise ale mohou zkoumat jen ty záležitosti, které právě nevyšetřuje justiční aparát a nesmí působit déle než šest měsíců.  Oproti Národnímu shromáždění nemůže Senát sesadit vládu. Pouze premiér může požádat Senát o vyslovení důvěry, ale není právně vázaný výsledkem hlasování. Prezident Francie je parlamentem sesaditelný pouze tehdy, pokud je jeho jednání „zjevně neslučitelné s výkonem jeho úřadu“ nebo když je shledán vinným z velezrady. Naopak Senát nemůže být na rozdíl od Národního shromáždění rozpuštěn prezidentem republiky.  Pokud se francouzský prezident rozhodne rozpustit Národní shromáždění nebo vyhlásit nouzový stav, musí své rozhodnutí předem konzultovat s prezidentem Senátu.

Organizace.

Prezidium.

Předsedou Senátu je prezident, který je volen po každých volbách, tj. každé tři roky. Nejvýznamnějším ústavním úkolem předsedy Senátu je zastoupení prezidenta republiky v případě těžké nemoci, smrti nebo demise. Zastupuje tak prezidenta do nových prezidentských voleb. Vzhledem k tomu, že zastupování v prezidentském úřadu je jen dočasné, není nutné, aby předseda Senátu odstoupil ze své funkce. Nepřecházejí na něj některé zvláštní prezidentské pravomoci: nemůže rozpustit Národní shromáždění, nemůže vypsat referendum a nemůže iniciovat ústavní změny. První kolo nových prezidentských voleb musí proběhnout nejdříve za 20 dnů, nejpozději do 35 dnů od uprázdnění prezidentského úřadu. Případné druhé kolo pak probíhá za všech okolností do 15 dnů od první volby. Předseda Senátu proto může zastupovat prezidenta nejvýše 50 dní. V době Páté republiky k této situaci došlo dvakrát. V roce 1969 po rezignaci Charlese de Gaulla a roku 1974 po smrti Georgese Pompidoua. Současným prezidentem Senátu je od 1. října 2014 Gérard Larcher (republikáni).

Politické strany.

Způsob senátních voleb favorizuje strany, které jsou pevně spojeny s komunální politikou v obcích. Od svého založení měl proto Senát dlouho jasnou občansko-konzervativní většinu. Po roce 2000 byl náskok občanských stran zmenšen. Levice od té doby zaznamenala v komunálních a regionálních volbách výrazný nárůst a tím se také posílilo její zastoupení ve volebních kolegiích a tudíž i v Senátu. Tento proces vedl k tomu, že ve volebním 2011-2014 poprvé levicové strany v novodobých dějinách Senátu získaly většinu mandátů.  Malé strany dosahují na rozdíl od Národního shromáždění v Senátu buď malého úspěchu, jako Komunistická strana či Zelení, nebo vůbec žádné jako Národní fronta.  V rámci občanských stran se ukazuje závislost na silné komunální politice také v tom, že centristické strany silně svázané s komunální politikou získávají většinu v Senátu, zatímco pravicoví gaullisté obsazují úřad prezidenta a dosahují většiny v Národním shromáždění a přitom v Senátu jsou v menšině.  Občanské strany jsou v Senátu mnohem roztříštěnější než v Národním shronmáždění. Skupiny jako Nezávislí republikáni nebo samostatná agrární uskupení hrály v Senátu dlouho rozhodující roli. Parti radical valoisien, která je v Národním shromáždění v koalici s UMP, tvořila naopak v Senátu frakci se svou sesterskou stranou Parti radical de gauche, která je bližší socialistům, nyní je ve frakci "Groupe Union centriste".  Senát dává jednotlivým senátorům větší svobodu v samostatném hlasování než mají poslanci Národního shromáždění, neboť senátoři jsou převážně v politickém životě již dlouho činní a nezohledňují tolik svoji končící politickou kariéru. Hlasování v rámci jednotlivých frakcí je tedy volnější a méně sledováno konkurencí než v Národním shromáždění.

Jednací řád.

Od roku 1995 začíná jednací období v říjnu prvním jednacím dnem a končí v červnu posledním jednacím dnem. Francouzský prezident může na žádost vlády nebo Národního shromáždění svolat mimořádné zasedání celého parlamentu. Automaticky zasedá mimořádně Senát při nových volbách, které se konají po rozpuštění Národního shromáždění nebo když podle článku 16 ústavy francouzský prezident pořádá o zvláštní zplnomocnění.  Program schůzí stanovuje výbor předsedů frakcí. Vláda má však podle článku 48 ústavy právo upravit program do té míry, aby její návrhy zákonů a další body z jednání nebyly předem vyloučeny. K tomu může sama předkládat body jednání nebo nechat vyškrtnout ty, které nebyly předem projednány ve výborech. Od ústavní změny v roce 1995 může Senát jeden jednací den v měsíci řídit jen ve vlastní režii a má tak možnost taktiky obstrukcí a obejít u některých zákonů vládu. A stejně tak od roku 1995 je minimálně jedno zasedání týdně věnováno interpelacím členů vlády.  Původně měli v samotném jednání senátoři rozsáhlou volnost. Délka proslovu byla většinou neomezena, jednotliví senátoři i grémia mohli v rámci svých kompetencí bez problémů jednat bez časového omezení. Teprve když v opozici stojící Senát v 80. letech začal toto právo stále častěji využívat, aby ztížil vládní návrhy zákonů zdržovací taktikou, podařilo se vládě prosadit změnu jednacího řádu. Počet a délka debatních příspěvků je omezená, pozměňovací návrhy k zákonům se předkládají rychleji, prezident Senátu získal rovněž širší pravomoce ukáznit jednotlivé senátory.

Francouzský Senát (francouzsky "Sénat") je horní komora (fr. "chambre haute") francouzského parlamentu vedle dolní komory (fr. "chambre basse"), která se nazývá Národní shromáždění. Senátoři jsou voleni na šest let nepřímo prostřednictvím zhruba 150 000 obecních zastupitelů a dalších lokálních politiků. Počet voličů daného volebního obvodu je proto závislý na počtu obyvatel, ale není proporcionální, takže venkovské regiony mají při volbách více hlasů než města. Senát se ve francouzském politickém systému podílí na přijímání zákonů, ale může být přehlasován Národním shromážděním. Kontrola vlády je jen velmi omezená: Senát má právo vládu interpelovat a zveřejňovat zprávy, ale nemá žádné sankční možnosti. Senát ve své současné formě vychází z ústavy Páté francouzské republiky, která dává zásadní rozhodovací pravomoci francouzskému prezidentovi a vládě a rozhodování parlamentu omezila. Vláda má mnoho možností zasáhnout do vnitřního rozhodování Senátu. Protože je Senát slabší z obou komor francouzského parlamentu, je pravidelně cílem kritiky, která zpochybňuje jeho existenci. Ústavní změna v roce 2001 přiznala Senátu více autonomie, zkrátila funkční období z devíti na šest let a snížila minimální věk senátorů ze 35 na 30 let. Vzhledem ke způsobu volby panovala v Senátu od jeho vzniku v roce 1959 až do senátních voleb v roce 2011 vždy občansko-pravicová většina. Od senátních voleb z roku 2014 má v senátu opět převahu pravice. Sídlem Senátu je Lucemburský palác v Paříži.

The Senate (; pronunciation: ) is the upper house of the French Parliament. Indirectly elected by elected officials, it represents territorial collectivities of the Republic and French citizens living abroad. The Senate enjoys less prominence than the lower house, the directly elected National Assembly; debates in the Senate tend to be less tense and generally receive less media coverage.  The Senate is housed inside the Luxembourg Palace in the 6th arrondissement of Paris. It is guarded by Republican Guards. In front of the building lies the Senate's garden, the Jardin du Luxembourg, open to the public.


Historie.

Název soutěsky je odvozen z novoperského názvu průsmyk dar-i Alan (česky: Alanova brána). V gruzínském dějepisu se uvádí jako "Ralani, Dargani", či "Darialani". Strabón ji označoval jako "Porta Caucasica" nebo "Porta Cumana". Římský filosof Plinius soutěsku nazýval "Portae Caucasiae" či "Portae Hiberiae". Ptolemaios ji pojmenoval "Sarmatikai Pulai" (řecky: Σαρματικαι Πυλαι). Tataři ji nazvali "Darioli".  Kontrola tohoto "ucha jehly", po staletí jediného průchodu přes Kavkaz, hrála důležitou úlohu v dějinách Gruzie, Římské říše, Persie, arabských Kalifátů, Byzance a později Ruska. Až do 13. století šlo hlavně o to, zadržet pravidelně útočící bojovné nomádské kmeny ze severního Kavkazu, zejména Alany, před expanzí na jih. Od 18. století se soutěska stala životně důležitou pro spojení mezi Ruskem a Gruzií. V roce 1799 byla do svahu soutěsky vytesána vozovka Gruzínské vojenské cesty. Po dobytí Kavkazské Ibérie Pompeiem roku 66 př. n. l. zřídili Římané v soutěsce pevnost "Kumania" se zdí ze stromových klád zesílených železnými vazníky. Tuto pevnost provozovali iberští králové pod názvem "Kumli". V průběhu času byla víckrát modernizována. Její zřícenina je ještě dnes patrná na kopci na levém břehu Těreku. Skládala se z několika věží a tajného východu k řece. Persie zřídila v 5. století kastel (malý římský tábor pro malé útvary) "Biriparach", ve kterém sídlila posádka kolem 1000 vojáků. Rusko postavilo po roce 1801 na severním vstupu do soutěsky pevnost "Darialskoje" (rusky: Дарьяльское), jejíž zbytky jsou dnes vidět na gruzínském území hned vedle Rusko-Gruzínské hranice. Sovětský svaz toto přírodní "ucho jehly" využíval také, když kontroloval průjezd za pomocí vojenské hlídky a silniční závory.  V letech 2006 až 2010 byl ze strany Ruska hraniční přechod Věrchnyj Lars, a tím i přístup do soutěsky pro veškerou dopravu i pěší uzavřen.  V roce 2011 byla nad soutěskou na gruzínské straně zahájena výstavba Darialské vodní elektrárny.

Darialská soutěska, též zvaná Darialský průsmyk (, nebo , ) je 11 km dlouhá soutěska v severní Gruzii na hranici s Ruskem. Leží na východním úpatí hory Kazbek ve Velkém Kavkazu. Protéká jím řeka Těrek. Téměř 600 m vysoké skalní stěny na obou stranách soutěsky se sbíhají až na odstup pouhých 8 m. Toto "ucho jehly" na cestě přes Kavkaz mělo vždy velký strategický význam.

The Darial Gorge (, "Darialis Kheoba"; ; , "Arvykom"; , "Dära Äle") is a river gorge on the border between Russia and Georgia. It is at the east base of Mount Kazbek, south of present-day Vladikavkaz. The gorge was carved by the river Terek, and is approximately long. The steep granite walls of the gorge can be as much as tall in some places.


Historie.

Pod Mao Ce-tungem Čína podporovala porodnost, protože Mao věřil, že populační růst posiluje zemi. Přesto však za Maovy vlády míra porodnosti klesla z 37 na 20 ‰, snížila se také úmrtnost a zvýšila se střední délka života (i přes katastrofální programy jako Velký skok vpřed, které vedly k hladomoru). Populace mezi lety 1949 a 1976 narostla z 540 na 940 milionů. Jak Mao začal ztrácet vliv, objevovaly se snahy o kontrolu růstu populace. Počínaje rokem 1970 byli občané povzbuzováni, aby se brali později a měli jen dvě děti. Nové čínské vedení ovlivněné malthusiánstvím bylo přesvědčeno, že násilné omezení porodnosti je jediným způsobem, jak zabránit nekontrolovanému růstu populace. Politika jednoho dítěte začala být plánována v roce 1977 a uzákoněna v roce 1979. Před zavedením měla průměrná čínská rodina 4 děti.  Od roku 1981 do začátku roku 2013 byla politika jednoho dítěte řízena centrální komisi pro rodinné plánování. V roce 2013 byla v rámci reforem komise zrušena a zařazena pod ministerstvo zdravotnictví.  V roce 2007 byla situace následující: 35,9 % populace mělo povoleno mít pouze jedno dítě, 52,9 % mělo povoleno mít druhé dítě, pokud to první byla dívka, 9,6 % mělo povoleno mít dvě děti bez ohledu na pohlaví a pro 1,6 % (hlavně Tibeťanů) neplatil žádný limit.

Uvolňování na začátku 21. století.

Před rokem 2013 měly manželské páry žijící ve městech povoleno mít pouze jedno dítě, etnické menšiny a rodiče, kteří oba neměli žádné sourozence, mohli mít dvě děti a dvě děti mohlo mít také venkovské obyvatelstvo, pokud první dítě bylo dívka. Na konci roku 2013 byla politika jednoho dítěte uvolněna a dvě děti si mohou pořídit také páry, kde je alespoň jeden rodič jedináčkem. V říjnu 2015 přijal ústřední výbor Komunistické strany Číny rozhodnutí, které povoluje mít v rodinách děti dvě.

Kritika.

Do konce roku 2013 zabránila podle odhadů narození 400 milionů dětí. Podle ochránců lidských práv vede politika k nuceným potratům. Číňané navíc preferují mužské potomky, vznikla tak demografická nerovnováha mezi pohlavími.  Pokud mají dvě generace za sebou jen jediné dítě, to se musí postarat jak o své dva rodiče, tak o čtyři prarodiče. Pokud to z nějakého důvodu nejde, jsou často předcházející generace odsouzeny k životu v bídě. Toto se nazývá tzv. „4-2-1 problém.“  Dalším významným sociálním problémem je „generace malých císařů“ – jedináčci jsou obvykle velmi rozmazlení. Na ně si stěžuje i čínská armáda, podle ní jsou „vojáci z generace jedináčků zbabělci bez špetky bojovného ducha.“ Jedináčci přitom tvoří celkem 70 % jejích vojáků.

Politika jednoho dítěte, oficiálně politika plánování porodnosti (čínsky 计划生育政策, český přepis: ťi-chua šeng-jü čeng-cche, pchin-jin: jìhuà shēngyù zhèngcè) je demografická politika zavedená v ČLR v roce 1979, jejímž cílem je omezit růst populace. Omezení počtu dětí v rodinách se každoročně vyvíjejí a v říjnu 2015 bylo schváleno povolení 2 dětí v rodině.

The one-child policy was part of a birth planning program designed to control the size of the rapidly growing population of the People's Republic of China. Distinct from the family planning policies of most other countries, which focus on providing contraceptive options to help women have the number of children they want, it set a limit on the number of births parents could have, making it the world's most extreme example of population planning. It was introduced in 1979 (after a decade-long two-child policy), modified beginning in the mid 1980s to allow rural parents a second child if the first was a daughter, and then lasted three more decades before the government announced in late 2015 a reversion to a two-child limit. The policy also allowed exceptions for some other groups, including ethnic minorities. Thus, the term "one-child policy" has been called a "misnomer", because for nearly 30 of the 36 years that it existed (1979–2015), about half of all parents in China were allowed to have a second child.  To enforce existing birth limits (of one or two children), provincial governments could, and did, require the use of contraception, abortion, and sterilization to ensure compliance, and imposed enormous fines for violations. Local and national governments created commissions to promote the program and monitor compliance. China also rewarded families with one child, in accordance with the instructions on further family planning issued by the Communist Party Central Committee and the State Council in that year, regulations awarded 5 yuan per month for families with one child. Parents who had only one child would also get a "one-child glory certificate".


Životopis.

V roce 1898 André Derain vstoupil do "Académie Camillo", kde se seznámil s Henri Matissem, který v Louvru vytvářel kopie. V roce 1900 se seznámil s Mauricem de Vlaminckem, se kterým si pronajal ateliér. Začal malovat své první krajiny. Jako samouk navštěvoval mnoho muzeí, kde se vzdělával. Ovlivnil ho Vincent van Gogh a také postimpresionisté, především Paul Cézanne. V roce 1905 spolu s Henri Matissem vytvořili nový styl, který je znám jako fauvismus. Zajímal se i o dekorativní umění: keramiku, dřevěné reliéfy, plastiky apod. V roce 1907 se přestěhoval do Paříže do Bateau-Lavoir, kde potkal Picassa a Matisse, se kterými v roce 1910 odcestoval do Barcelony. Derain ilustroval první básnickou sbírku Guillauma Apollinaira "L'Enchanteur pourrissant" (1909) a sbírku básní Maxe Jacoba v roce 1912. V roce 1916 vytvořil ilustrace k první knize André Bretona "Mont de Piété".  V roce 1914 po vypuknutí první světové války byl Derain odvelen na frontu. Po válce se vrátil k umění. V roce 1919 vytvořil scénu a kostýmy pro Ruský balet Sergeje Ďagileva, se kterým měl velký úspěch. V roce 1928 získal Carnegieho cenu a začal vystavovat ve světě: Londýn, Berlín, Frankfurt nad Mohanem, Düsseldorf, New York a Cincinnati.  Během německé okupace Francie za druhé světové války Derain žil v Paříži a byl podporován Němci jako prestižní symbol francouzské kultury. V roce 1941 přijal pozvání na oficiální návštěvu do Německa. Nacistická propaganda ve velké míře této cesty využila a po válce byl Derain považován za kolaboranta. Po válce se stáhl do dobrovolné samoty. Rok před svou smrtí navrhl výpravu pro "Lazebníka sevillského". Poté utrpěl náhlé onemocnění očí. Zemřel 8. září 1954 v důsledku dopravní nehody.

André Derain (10. června 1880 v Chatou – 8. září 1954 v Garches) byl francouzský malíř a sochař, jeden ze zakladatelů fauvismu.

Maurice de Vlaminck (4 April 1876 – 11 October 1958) was a French painter. Along with André Derain and Henri Matisse he is considered one of the principal figures in the Fauve movement, a group of modern artists who from 1904 to 1908 were united in their use of intense colour. Vlaminck was one of the Fauves at the controversial Salon d'Automne exhibition of 1905.


Biografie.

Byl synem houslisty a klavíristky a své dětství strávil v Le Vésinet. Jeho první malby vznikly kolem roku 1893, ale zpočátku si vydělával na živobytí jako houslista a někdy jako cyklistický závodník. V roce 1896 se oženil se Suzanne Berly, s níž měl tři dcery. Vlaminck byl samouk, který rovněž odmítal učení kopírováním v muzeích, aby nedošlo k oslabení nebo ztráty jeho vlastní inspirace.  V roce 1900 se seznámil s malířem André Derainem, který zůstal jeho přítelem po celý život, a společně si pronajali ateliér v Chatou poblíž Paříže. Období 1900–1905 bylo pro malíře finančně složité, musel živit rodinu, byl nucen seškrabávat starší malby, aby získal nová plátna k malbě. V letech 1902 až 1903 rovněž vydal dva romány, bezmála pornografické, napsané pod vlivem dekadentní estetiky, jež ilustroval André Derain.  V roce 1905 se přestěhoval do Rueil-Malmaison poblíž Paříže. V témže roce se podílel na prvním Salonu nezávislých. Vlaminck byl jeden z malířů, kteří se podíleli na skandálu na Podzimním salonu roku 1905 s názvem "La cage aux fauves" (Jeskyně zvířat) spolu s Henri Matissem, André Derainem, Raoulem Dufym aj. Obchodník s uměním Ambroise Vollard se začal zajímat o jeho dílo a v následujícím roce koupil mnoho obrazů a v roce 1908 mu uspořádal výstavu. Vlaminck také navázal styky s Danielem Henrym Kahnweilerem, dalším slavným obchodníkem s uměním. V průběhu následujících let měl několik mezinárodních výstav.  Protože měl Vlaminck tři dcery, nebyl během první světové války poslán na frontu, ale byl přidělen do továrny poblíž Paříže. Na konci války se rozvedl a znovu oženil s Berthe Combes, se kterou měl dvě dcery. V roce 1925 se usadil v Rueil-la-Gadelière, kde žil až do své smrti.  Vlaminck byl jedním z prvních sběratelů afrického umění. Se sbíráním začal po roce 1900. Jeho průkopnickou úlohu uznal Guillaume Apollinaire v roce 1912.

Maurice de Vlaminck (4. dubna 1876 v Paříži – 11. října 1958 v Rueil-la-Gadelière) byl francouzský malíř období fauvismu a kubismu. Byl též sochařem a spisovatelem, napsal 26 děl – románů, esejí a básní.

André Derain (, ; 10 June 1880 – 8 September 1954) was a French artist, painter, sculptor and co-founder of Fauvism with Henri Matisse.


Stručný popis.

Komiks Kazatel spojuje žánry western, gangsterka a fantasy horor. Během četby se čtenář dostane do všech koutů Texasu, USA a zavítá na chvílí i do Francie. Komiks zahrnuje mnoho nadpřirozených či mytických bytostí, jako jsou upíři, Bůh, andělé (serafové a cherubíni), ďábel, démoni a jiné.  "Preacher" je příběh o Jessem Custerovi, kazateli, který káže v malém kostelíku v Texasu v městečku Annville. Na začátku příběhu do něj vstoupila nadpřirozená bytost Genesis (kříženec anděla a démona) a jeho život se od základu změnil. Získal božské schopnost, především v přesvědčování ostatních bytostí. Během poznávání získaného daru zjistil, že Bůh opustil své dílo a utekl na zemi. Jesse se proto vydává na smrtelně nebezpečnou cestu hledání Boha. Na cestě ho doprovází bývalá partnerka Tulip O'Hare a původem irský upír Cassidy, se kterým se spřátelil. Společně cestují po území USA a narážejí na různé překážky, například v podobě ďábelského Svatého zabijáka.  Komiks měl být zfilmován již v roce 2002, ale kvůli problémům s rozpočtem a obavám producentů z náboženské kontroverze nebyl dlouho zrealizován. Současným vlastníkem filmových práv je od roku 2008 studio Columbia Pictures.  Až v roce 2016 došlo k natočení pilotního dílu z předpokládané 10dílné první řady televizního seriálu, a to v režii Setha Rogena.

Obsah všech svazků.

1. Svazek - Jako pára nad Texasem "(Gone to Texas)".

První díl této série začíná v malém městečku Anville, kde Jesse Custer káže. Z nebe spadne bytost zvaná Genesis, posedne Jesseho a srovná kostel se zemí. Dá Jessemu schopnost tzv. "Hlasu". Když jím Jesse někomu něco přikáže, musí oběť tento rozkaz bez rozmyslu splnit. Zde se příběh přenese k Tulip O'Hareové, která se živí jako nájemný zabiják, jejíž poslední úkol se nepovede a ukradne auto, ve kterém sedí Cassidy. Společně dorazí ke zbořenému kostelíku a najdou Jesseho Custera. Protože po nich pátrá místní policie, uprchnou do New Yorku, kde se setkají s Cassidyho kontaktem. Posléze se ale ukáže, že jeho přítel je masový vrah. Naši hrdinové vše vyřeší a masového vraha zabijí. První díl končí rozchodem Cassidyho s Jessem a Tulip. Zanedlouho se ale jejich cesty opět zkříží.

2. Svazek - Až do konce světa "(Until the end of the World)".

Poté, co se cesty hrdinů rozejdou, dostihne Jesseho jeho poskvrněná minulost. V mládí totiž žil se svou babičkou, která mu zabila otce a odtáhla matku kdovíkam. Jesseho s Tulip na jejich cestě chytí dva její poskoci (jménem Jody a T. C.) a odvedou je k Jesseho babičce. Na jejím statku Angelville zastřelí Tulip, z čehož je Jesse úplně zlomený. Tulip se ale zjeví sám Bůh a oživí ji. Přitom Bůh Tulip řekne, že by bylo nerozumné ho hledat a ať na něho Jesse zapomene. Mezitím se Jesse vzchopí a všechny na statku zabije pomocí "Hlasu". Opět se shledá s Tulip a oba šťastně opouštějí tuto noční můru.

3. Svazek - Lovci "(Hunters)".

Jesse s Tulip se znovu setkají s Cassidym, který jim řekne, že někdo zabil jeho přítelkyni. Stopy vedou k drogovému dealerovi, který pořádá velké večírky. Naši hrdinové na jeden takový zavítají. Mezitím jde po nich tajná organizace "Grál", která touží po "Hlasu". Na večírku naleznou drogového dealera a pomstí se mu, avšak Cassidy je při tom tajnou organizací unesen a odvlečen do jejich tajného doupěte ve Francii.

4. Svazek - Křižáci "(Crusaders)".

Na začátku této části se Jesse setkává s kamarádem svého otce, který mu vypráví, jak spolu bojovali ve Vietnamu. Poté se děj přesune do Francie, kde Jesse a Tulip hledají Cassidyho. Zjistí polohu tajného doupěte "Grálu" a Jesse se sám vydává na Cassidyho záchranu. Zde se objeví takzvaný Svatý Zabiják "(The Saint of Killers)" , který byl povolán nebem, aby zabil Genesis. Svatý zabiják je nesmrtelná bytost vybavená dvěma kolty, kterými vše prostřelí a nikdy nemine. Na konci tohoto dílu vypráví Cassidy Jessemu o své minulosti. Jak se ale později ukáže, ne všechno je tak, jak Cassidy vypověděl.

5. Svazek - Konec iluzí "(Dixie Fried)".

Naši přátelé se vydají do New Orleans, kde hledají zdejšího šamana a kamaráda Cassidyho. S jeho pomocí by měli Jesseho uvést do tranzu, v němž by se měl setkat s Bohem. Mezitím do hotelovém pokoji, kde odpočívá Tulip, vejdou stoupenci skupiny "Les Enfants du Sang", kteří jdou po Cassidym, protože je v minulosti odmítl a zesměšnil. Tulip se bez problémů ubrání. Poté se všichni vydají na hřbitov, kde se má rituál uskutečnit. Šaman uvede Jesseho do tranzu a ten se snaží dostat do svého podvědomí, aby mohl komunikovat s Bohem. Mezitím však přijedou "Les Enfants du Sang", kteří napadnou hrdiny příběhu, ale ti se opět ubrání.

6. Svazek - Válka sluncí "(War in the Sun)".

Tento díl začíná v poušti, kam hrdinové přijíždějí. Zde je ale najde "Grál" se svou malou armádou. Na scénu přichází Svatý zabiják, kterého Jesse "Hlasem" přiměje rozstřílet všechno, co mu zkříží cestu. Jesse a jeho přátelé mezitím uprchnou ukradeným letadlem. "Grál" si neví rady a na Svatého zabijáka svrhne bombu. Ten se tomu však pouze zasměje. Tlaková vlna rozkýve letadlo a Jesse z něj vypadne ven. Tulip v domnění, že je Jesse mrtvý, bere prášky a zapijí je alkoholem. Cassidy se snaží co nejlépe se o ni starat. Mezitím se Jesse, dezorientovaný a zmrzačený, potácí pouští. Pád přežil, protože ho Bůh zachránil pod podmínkou, že ho přestane hledat. Jesseho najde bývalý pilot a pomůže mu postavit se zpátky na nohy. Jesse nalezne Cassidyho a Tulip, ale zdálky uvidí, jak se k sobě mají, a tak odejde.

7. Svazek - Spása "(Salvation)".

Jesse odjíždí do vesničky Salvation (Spása), která leží poblíž jeho rodného města. Zde se setkává s mafiánským bossem, který trýzní obyvatele vesnice. Jesse se proto stane šerifem a začne řešit zdejší problémy. Nakonec všechno vyřeší a navíc najde svoji ztracenou matku. Jesse si zde žije celkem v poklidu, ale vzpomínka na milovanou Tulip ho táhne zpět. Proto se rozhodne odjet zpátky.

8. Svazek - A pak vypukne peklo "(All Hell's A-Coming)".

Tulip uteče od Cassidyho a najde útočiště u své dlouholeté kamarádky. Děj se nyní přemístí do minulosti Tulip, do jejího dětství a dospívání, které strávila s otcem, až do doby, kdy potká Jesseho. Jesse hledá Tulip a najde ji u její kamarádky. Nyní jsou oba šťastní. Jesse začíná pátrat po minulosti Cassidyho a tak najde jeho bývalou partnerku. Ta mu poví o temné stránce Cassidyho minulosti.

9. Svazek - Alamo "(Alamo)".

V 9. a závěrečném dílu série se sejde Cassidy a Jesse v hospodě, aby si všechno vyříkali. Jesse ale nemůže odpustit Cassidymu, co udělal Tulip, a vyzve ho na souboj. Ještě předtím se Cassidy domluví s Bohem, že dostane z Jesseho Genesis, ale Jesse při tom nesmí zemřít. Bůh s tímto návrhem souhlasí. Organizace "Grál" se dozví místo a čas střetnutí a nachystá past. Když nadejde čas střetnutí, začnou spolu Jesse s Cassidym bojovat. Mezitím Tulip kompletně zlikviduje "Grál". Cassidy se cítí provinile, a tak se nechá sluncem spálit na popel. Ve stejný okamžik vyletí z Jesseho Genesis. Děj se přesune o pár týdnů dopředu, kdy Jesse s Tulip šťastně odjedou při západu slunce na koni. Cassidy se díky zásahu Boha opět ocitne živý na zemi, ale ne už jako upír, nýbrž jako normální člověk.

Česká vydání.

V České republice vydalo příběhy Preacher – Kazatel nakladatelství BB/art.

TV seriál.

Seriálová adaptace komiksu byla ve výrobě od roku 2013, kdy o ní projevila zájem stanice AMC. Na starosti ji dostali Evan Goldberg, Seth Rogen a Sam Catlin (showrunner). Po zhlédnutí pilotní epizody byl seriál stanicí AMC vybrán k vysílání. První série měla premiéru v polovině roku 2016 a čítá deset epizod. V hlavních rolích: Dominic Cooper (Jesse Custer), Ruth Negga (Tulip O'Hare) a Joe Gilgun (Cassidy).

Preacher – Kazatel (v originále Preacher) je americký komiksová série napsaná Garthem Ennisem a ilustrovaná Stevem Dillonem. V USA sérii vydávalo nakladatelství Vertigo (součást DC Comics), a to mezi lety 1995 a 2000. Celá série byla vydána v devíti ucelených svazcích.  Celkem série obsahuje 75 čísel vydaných v komiksových sešitech (66 měsíčních čísel regulérní série, 5 speciálů a 4 čísla limitované série "Preacher: Saint of Killers").

Preacher is an American comic book series published by Vertigo, an imprint of DC Comics. The series was created by writer Garth Ennis and artist Steve Dillon with painted covers by Glenn Fabry.  The series consists of 75 issues in total – 66 regular, monthly issues, five one-shot specials, and a four-issue "Preacher: Saint of Killers" limited series. The final monthly issue, number 66, was published in October 2000. The entire run has been collected in three series of trade paperbacks, an original run of nine volumes, a second run of six, and three special oversized "Absolute" volumes.


Narození.

Narodila se ve všeobecné nemocnici Bronovo (pojmenované podle své zakladatelky Sary Kathariny de Bronovo) v Haagu dne 7. prosince 2003 v 17:01 SEČ přirozenou cestou s mírou 52 centimetrů a váhou 3310 gramů. V den jejího narození oslavovalo celé Nizozemsko, na čtyřech místech království bylo vypáleno 101 salv na oslavu narození budoucí nizozemské královny. V době jejího narození byl její otec první a ona sama byla druhá v linii následnictví na nizozemský trůn.

Křest.

Dne 12. června 2004 byla pokřtěna reverendem Carlem ter Lindenem v kostele sv. Jakuba v Haagu. Princezna měla šest kmotrů:  Při křtu obdržela jména "Catharina-Amalia Beatrix Carmen Victoria", nicméně její nejbližší ji oslovují „Amalia“.

Rodinný život a vzdělání.

Má dvě mladší sestry: princeznu Alexii (*2005) a princeznu Ariane (*2007). Se sestrami a rodiči žije princezna ve Villa Eikenhorst na královském statku De Horsten ve Wassenaaru. Spolu se svými sestrami navštěvuje místní školu Bloemcampschool.

Následnictví.

Dne 30. dubna 2013 nastoupil její otec Vilém-Alexander po abdikaci své matky Beatrix na nizozemský trůn. Catharina-Amalia se tak stala nizozemskou korunní princeznou. Obdržela titul kněžny Oranžské. V současné době je třetí nejmladší následnicí trůnu na světě a druhou nejmladší následnicí v Evropě. Mladší následníky trůnu mají jen v Lesothu a ve Španělsku. Amalia je zároveň dosud nejmladší nizozemskou dědičkou trůnu a je první dívkou, jíž byl titul princezny Oranžské udělen. Její babička Beatrix, prababička Juliána a praprababička Vilemína měly „pouze“ titul princezny nizozemské, třebaže se u nich od narození předpokládal nástup na trůn.

Tituly.

V současné době je princezna první v pořadí následníků na nizozemský trůn a jednoho dne se stane s největší pravděpodobností další nizozemskou královnou, a to i v případě, že by se v budoucnu narodil jejím rodičům syn. V Nizozemsku je uzákoněn dědičný zákon absolutní primogenitury.

Princezna Catharina-Amalia Nizozemská, princezna oranžská (*7. prosince 2003 Haag) je nejstarší dcera nizozemského krále Viléma-Alexandra a jeho manželky Máximy. Jakožto první osoba v linii následnictví představuje dědičku trůnu.

Catharina-Amalia, Princess of Orange (; "Catharina-Amalia Beatrix Carmen Victoria"; born 7 December 2003) is the heir apparent to the throne of the Kingdom of the Netherlands, consisting of the countries of the Netherlands, Curaçao, Aruba, and Sint Maarten.  Princess Catharina-Amalia is the eldest child of King Willem-Alexander and Queen Máxima. She became heir apparent when her father ascended the throne on 30 April 2013.


Historie.

Ve dvou německých slovnících z let 1529 a 1620 se nachází vyobrazení nyckelharpy. Ještě starší vyobrazení nalezneme v některých dílech švédského a dánského církevního umění mezi lety 1460 až 1525 a 1565. Jaký hudební nástroj drží hudebník vyobrazený v portálu kostela Källunge na ostrově Gotland není zcela jasné, ale pokud by to byla nyckelharpa, tak má s jistotou západoevropský původ. Žádná z těchto reprodukcí nezobrazuje tradiční švédskou nyckelharpu, první takový obrázek je totiž doložen až na konci 18.století.  Dříve se odborníci domnívali, že se nyckelharpa do Švédska dostala spolu s Valony, ale ti se do Švédska nedostali dříve než v 17.století a nástroj není doložen ani v jejich domovské zemi.  Na konci 16.století se nyckelharpa stala lidovým hudebním nástrojem v Upplandu, později se rozšířila i do dalších oblastí jako je Dalarna, Hälsingland a Ǻngermanland, ovšem aniž by se na ni tradičně v těchto oblastech hrálo. Švédský bard Carl Michael Bellman udává používání nástroje ve stockholmksých hostincích na konci 18.století.  Jako tradiční hudební nástroj byla „gammelharpa“ vnímána pouze v oblasti Uppland a to v relativně velkém rozsahu až do druhé světové války. Starší varianty nyckelharpy byly rychle nahrazeny moderním chromatickým systémem, který vynalezl již v roce 1929 August Bohlin a většího významu nabyl během vlny lidové hudby v 70. letech.  Nejstarší dochovaná nyckelharpa neměla zřejmě rezonanční struny, protože ty se do Švédska dostaly teprve v 17.století. Tradičně a někdy ještě i dnes se nyckelharpa ve Švédsku zavěšuje struníkem obráceným nahoru, tedy jinak, než zde na obrázku.  Nejstarší dochovaná nyckelharpa je pravděpodobně tzv. Moraharpan. Na té je uveden rok 1526, ale podle historických pramenů je, stejně jako u podobného nástroje z Älvdalenu, pravděpodobnější doba zhotovení kolem roku 1680.

Interpreti.

K nejznámějším interpretům hrajícím na nyckelharpu se řadí Byss-Calle a Eric Sahlström. K dalším hudebníkům patří August Bohlin, Ceylon Wallin a Hasse Gille.  Moderní švédská populární hudba použila charakteristický zvuk nyckelharpy ve svých skladbách, např. Hedningarna, Ǻsa Jinder, Väsen a Nordman. Experimentátorem s různými typy nyckelharpy je Johan Hedin a Marco Ambrosini. Pravděpodobně celosvětově nejznámější skladbou, ve které zazněla nyckelharpa, je píseň "Dum dum diddle" z desky "Arrival" od hudební skupiny ABBA.

Nyckelharpa je smyčcový hudební nástroj s klapkami zvanými nycklar či knavrar, které svým stisknutím zkrátí strunu na požadovanou tónovou výšku. Pro vytvoření zvuku se používá smyčec. Charakteristický zvuk nástroje vzniká rezonančními strunami, které jsou umístěny pod hracími strunami. Nyckelharpa je při hraní zavěšená na břichu podobně jako kytara a smyčcem se pohybuje vertikálně proti hráčově břichu.  Nyckelharpa je jedním z typických hudebních nástrojů švédské lidové hudby. Své pevné postavení má v Uppsale a severním Upplandu, ale v polovině 20.století se postupně rozšířila do celého Švédska.

A nyckelharpa (, "keyed fiddle", or literally "key harp", plural ) is a traditional Swedish musical instrument. It is a string instrument or chordophone. Its keys are attached to tangents which, when a key is depressed, serve as frets to change the pitch of the string.  The nyckelharpa is similar in appearance to a fiddle or the big Sorb geige or viol. Structurally, it is more closely related to the hurdy-gurdy, both employing key-actuated tangents to change the pitch.


Osobní život.

Narodil se ve Warley Wood, blízko Halifaxu v Anglii. Vystudoval latinu a řečtinu na místním gymnáziu, poté byl v roce 1577 přijat na St John's College, v Cambridge, kterou dokončil v roce 1581. V roce 1588 byl zvolen odborným asistentem na St. John's. Roku 1592 začal přednášet fyziku dle podkladů od Thomase Linacra, a rovněž vedl i přednášky matematiky. V této době se začal zajímat o navigaci a astronomii, při níž spolupracoval i s Edwardem Wrightem. V roce 1596 se stam prvním profesorem geometrie na nedávno založené Gresham Collage v Londýně. Zde učil téměř 23 let a učinil z ní centrum anglické matematiky, které podporovalo mimo jiné i nové myšlenky Jana Keplera. V té době Briggs získal kopii spisu Mirifici Logarithmorum Canonis Descriptio od Johna Napiera, kde autor představuje světu myšlenku logaritmu. Napierova formulace byla nevhodná pro výpočty, ale vnukla Briggsovi nápad – na svých přednáškách na Gresham Collage navrhl myšlenku logaritmu o základu 10, přičemž logaritmus o základu 10 z čísla 10 bude 1. Krátce poté napsal svůj nápad autorovi původní myšlenky.  Briggs byl aktivní v mnoha směrech. Mnozí dokonce vyhledávali jeho rady v otázkách astronomie, mapování, navigaci, dokonce i těžby. Briggs měl dva syny: Henryho, který později emigroval do Virginie, a Thomase, který v Anglii zůstal. Na počest Briggsova přispění matematice po něm byl pojmenován kráter na Měsíci.

Přínos pro matematiku.

V roce 1616 Briggs navštívil Napiera v Edinburghu, aby projednal návrh na změnu Napierova logaritmu. Další rok ho navštívil znovu a ze stejného důvodu. Při těchto debatách byl Briggsův návrh přijat a při svém návratu z druhé návštěvy v Edinburghu (1617) poprvé svou myšlenku logaritmu publikoval. V roce 1619 byl jmenován profesorem geometrie na Oxfordu, o rok později rezignoval na post profesora na Gresham Collage.  1624 publikoval svou práci Arithmetica Logarithmica, která obsahuje logaritmy třiceti tisíc čísel. Tabulku později rozšířil Adriaan Vlacq a následně i Alexander John Thompson (1952) - Briggs byl první, kdo použil metodu konečného diferenciálu k výpočtu hodnot do své práce.  Dále vytvořil tabulku logaritmického sinu a tangens na setiny stupně (na 14 desetinných míst), tabulku pro přirozený sinus na 15 desetinných míst, stejně tak pro tangens a sekans. Tohle vše bylo vytištěno v Goudě roku 1631 a zveřejněno a dva roky později pod názvem Trigonometria Britannica. Tato práce byla pravděpodobně nástupcem jeho Logarithmorum Chilias Prima z roku 1617, která shrnula stručně jeho úvahy o logaritmech. Briggs také objevil binomickou větu, ačkoli v poněkud skryté formě a bez důkazu.  Briggs byl pohřben v kapli na Merton College v Oxfordu. Dr. Smith ho ve své knize Lives of the Gresham Professors charakterizoval jako bezúhonného muže, kterého nezajímá bohatství a je spokojený se svým postavením, a který upřednostnil odchod do důchodu, kde stále zůstával v pilné práci, před všemi líbivými aspekty života.

Henry Briggs (únor 1561 Warleywood, Anglie – 26. ledna 1630 Oxford) byl anglický matematik známý hlavně tím, že nahradil do té doby používaný Napierův logaritmus dekadickým logaritmem (logaritmus o základu 10).

Henry Briggs (February 1561 – 26 January 1630) was an English mathematician notable for changing the original logarithms invented by John Napier into common (base 10) logarithms, which are sometimes known as Briggsian logarithms in his honour.  Briggs was a committed Puritan and an influential professor in his time.


Tenisová kariéra.

2012: Začátek v profesionálním tenisu.

Na Sony Ericsson Open se poprvé objevila v hlavní soutěži turnaje WTA Tour, když obdržela divokou kartu. Ve druhém kole přešla přes světovou devítku Věru Zvonarevovou 6–4, 6–3 a následně zdolala také bývalou desátou hráčku Italku Flaviu Pennettaovou 6–2, 1–6, 7–6, než v osmifinále skončila na raketě pozdější vítězky turnaje Polky Agnieszky Radwańské po výsledku 6–3, 6–2.  Debut v hlavní soutěži grandslamového turnaje zaznamenala na US Open, kde v úvodním kole podlehla italské turnajové desítce Saře Erraniové ve třech setech.

2014: První singlový titul na WTA Tour.

Úvodní část a antuková sezóna.

Sezónu otevřela čtvrtfinálovou účastí na ASB Classic, kde ji zastavila pozdější finalistka Venus Williamsová. Následující týden si připsala premiérový titul na okruhu WTA Tour z dvouhry, když ve finále ostrovního Hobart International zdolala ve dvou setech Kláru Zakopalovou.  Na Australian Open dokázal dohnat ztrátu setu v utkání s bývalou světovou jedničkou a desátou nasazenou Caroline Wozniackou. Poprvé v kariéře se probojovala do osmifinále grandslamu, v němž nestačila na favorizovanou turnajovou pětku Agnieszku Radwańskou.  Po třísetové prohře od japonské veteránky Kimiko Dateové Krummové v úvodním kole PTT Pattaya Open, přišlo zlepšení formy na únorovém Brasil Tennis Cupu. Podruhé prošla do boje o titul, v němž ji oplatila čerstvou finálovou porážku Zakopalová. V zápase prohospodařila výhodu setu a vedení 5–2 na gamy ve druhém dějství. Na březnových událostech Premier Mandatory, a to Indian Wells Masters a Miami Masters, dohrála vždy ve druhém kole.  Po vyřazení v úvodní fázi mexického Monterrey Open dosáhla semifinále na marockém Grand Prix SAR La Princesse Lalla Meryem. Ve dvou setech skončila na raketě krajanky Maríe Teresy Torrové Florové. Přesto si odvezla z Maroka trofej, když se Švýcarkou Rominou Oprandiovou vyhrály deblovou soutěž po finálovém vítězství nad dvojicí Katarzyna Piterová a Maryna Zanevská. Druhé kolo se pro ni znamenalo vyřazení na Mutua Madrid Open, v němž ji zastavila Australanka Samantha Stosurová. Lepší výkon předvedla opět v madridské čtyřhře, kde se po boku Carly Suarezové Navarrové probojovala do prvního finále v úrovni Premier Mandatory. V boji o titul však prohrály s prvním světovým párem, tvořeným Italkami Erraniovou a Vinciovou.  Ve druhém kole Internazionali BNL d'Italia ji vyřadila Francesca Schiavoneová. Navazující French Open znamenal překvapivé vítězství nad světovou jedničkou a obhájkyní titulu Serenou Williamsovou, která jí ve druhém kole dokázala odebrat pouze čtyři gamy. Ve čtvrtfinále však Španělce cestu pavoukem přerušila pozdější vítězka Maria Šarapovová po třísetovém průběhu. Semifinále si zahrála v ženské čtyřhře Roland Garros, opět se Suarezovou Navarrovou, kde je zastavily turnajové jedničky Pcheng Šuaj a Sie Su-wej. Bodový zisk znamenal nová kariérní maxima na žebříčku. Ve dvouhře figurovala na 27. místě a ve čtyřhře pak na 36. příčce.

Travnatá část a americké betony.

Na travnatém Topshelf Open ji ve čtvrtfinále zdolala americká kvalifikantka Coco Vandewegheová, přestože v úvodní sadě vedla poměrem gamů 5–2. Do londýnského Wimbledonu vstupovala jako dvacátá sedmá nasazená, ovšem v otevíracím utkání podruhé v řadě nestačila na Vandewegheovou, tentokrát ve třech sadách. Ve wimbledonském deblu hrála se Suárezovou Navarrovou z pozice turnajových šestnáctek. V úvodních dvou kolech přehrály páry Ajla Tomljanovićová a Christina McHaleová, respektive Monica Niculescuová a Klára Koukalová, aby ve třetí fázi skončily na raketách Petkovicové s Rybárikovou.  Letní severoamerickou US Open Series rozehrála na stanfordském Bank of The West Classic, na kterém vyřadila obhájkyni trofeje Dominiku Cibulkovou i nenasazenou Danielu Hantuchovou. Ve čtvrtfinále však nenašla recept na třetí nasazenou Němku Angelique Kerberovou. Titul si však se Suárezovou Navarrovou odvezly ze čtyřhry, v níž hrály v roli turnajových trojek. Ve finále zdolaly dvojici Paula Kaniová a Kateřina Siniaková. Po vítězství nad kanadskou kvalifikantkou Stéphaníí Duboisovou v prvním kole Rogers Cupu, podlehla favorizované Šarapovové. Na cincinnatském Western & Southern Open prohrála první zápas s německou kvalifikantkou Annikou Beckovou. V deblové soutěži vypadly se Suárezovou Navarrovou mezi poslední osmičkou dvojic, když nestačily na pár Kimiko Dateová a Andrea Hlaváčková. Na Connecticut Open nejdříve zdolala sedmou nasazenou Saru Erraniovou, poté si poradila s čínskou kvalifikantkou Pcheng Šuaj, aby ve čtvrtfinále skončila na raketě nenasazené Camily Giorgiové.  V roli dvacáté páté nasazené přijížděla na US Open. V úvodním duelu její cestu pavoukem ukončila kvalifikantka Mirjana Lučićová Baroniová po dvousetovém průběhu. Se stabilní spoluhráčkou Suarezovou Navarrovou došly v ženské čtyřhře do třetího kola, kde byly nad jejich síly sestry Serena a Venus Williamsovy.

Asijská část a Turnaj šampionek.

Podzimní část sezóny načala na tokijském Toray Pan Pacific Open výhrami nad Anastasií Pavljučenkovovou, čtvrtou nasazenou Jelenou Jankovićovou a Australankou Casey Dellacquovou. Ve třísetové semifinálové bitvě ji však porážku z ledna vrátila Caroline Wozniacká. V deblové části tokijské události došly se Suarezovou Navarrovou do finále, v němž je zastavila první nasazená dvojice Cara Blacková a Sania Mirzaová. Na premiérovém ročníku Wuhan Open na ni nestačily María Teresa Torrová Florová a světová dvojka Simona Halepová. Následně však byla přinucena odstoupit pro gastritidu. Navazující China Open představoval třísetovou prohru v úvodní fázi s Ruskou Jekatěrina Makarovovou.  Závěrečným turnajem roku se stal WTA Tournament of Champions v Sofii. V základní skupině zvítězila ve všech duelech nad Makarovovou, Pennettaovou i Alizé Cornetovou. V semifinále však nenašla recept na pozdější vítězku Andreu Petkovicovou.  Sezónu zakončila na 21. místě žebříčku dvouhry a 16. pozici čtyřhry.

2015: Finalistka Wimbledonu a světová trojka.

Do sezóny vstupovala mimo elitní dvacítku žebříčku a průlomový rok kariéry završila na říjnovém Turnaji mistryň jako druhá nasazená a světová trojka.  Z lednového Brisbane International odstoupila pro zranění hlezna. Na Apia International Sydney ji ve čtvrtfinále přehrála Němka Angelique Kerberová. Osmifinálovou účastí se rozloučila s Australian Open, kde vypadla se světovou jedničkou Serenou Williamsovou. Debutový postup do semifinále turnaje kategorie Premier 5 dosáhla na Dubai Tennis Championships. V zápase však podlehla Češce Karolíně Plíškové. Následovala šňůra porážek až do French Open, na němž se podruhé probojovala do čtvrtfinále majoru. Nad její síly však byla další česká reprezentantka Lucie Šafářová. Travnatý Wimbledon znamenal první start v grandslamovém finále, v němž nenašla recept na favorizovanou Američanku Serenu Williamsovou.  Pokles formy přišel během letní části, když nezvládla své úvodní zápasy na torontském Rogers Cupu, stejně jako na Cincinnati Masters. Následkem toho v srpnu ukončila dlouhodobou spolupráci s trenérem Alejem Mancisidorem, jehož vystřídal Sam Sumyk. Newyorský US Open přinesl vyřazení ve druhém kole od britské tenistky Johanny Kontaové.  Kvalitnější výsledky se dostavily v asijské fázi roku, kde postoupila do finále Wuhan Open, v němž skrečovala bývalé světové jedničce Venus Williamsové pro poranění hlezna. Poté dosáhla na titul v nejkvalitněji hodnoceném turnaji své dosavadní kariéry, když ovládla pekingský China Open z kategorie Premier Mandatory. V závěrečném utkání zdolala jednu ze soupeřek o účast na Turnaji mistryň Timeu Bacsinszkou. Na WTA Finals 2015 přijela v roli druhé nasazené a světové trojky.

2016: Druhá španělská vítězka Roland Garros a světová dvojka.

Sezónu rozehrála v roli druhé nasazené na Brisbane International, kde po volném losu na počátku druhé sady druhého kola skrečovala Varvaře Lepčenkové pro bolesti levé nohy způsobené zánětem fascie plosky. Na Australian Open skončily na její raketě Anett Kontaveitová a Kirsten Flipkensová, aby ji ve třetí fázi zastavila Češka Barbora Strýcová. Během února přispěla v Kraljevu dvěma výhrami nad Srbkami Ivanou Jorovićovou a Jelenou Jankovićovou k postupu Španělek z druhé světové skupiny Fed Cupu do baráže o účast ve světové skupině.  Na arabském Dubai Tennis Championships jí po volném losu vyřadila pozdější semifinalistka Elina Svitolinová z Ukrajiny. Navazující Qatar Total Open v Dauhá znamenal, po výhrách nad Nao Hibinovou a Timeou Babosovou, čtvrtfinálovou porážku od Němky Andrey Petkovicové ve třech setech. Americkou túru zahájila povinnou účastí na březnovém BNP Paribas Open v Indian Wells, kde nezvládla zahajovací duel ve druhém kole proti Američance Christině McHaleové. Blízko vyřazení se ocitla také na Miami Open, kde ve svém úvodním zápase přehrála Dominiku Cibulkovou až 7–5 v rozhodující třetí sadě. Ve čtvrté fázi však prohrála oba tiebreaky proti Bělorusce Viktorii Azarenkové, která ovládla oba březnové americké turnaje.  Antukovou část roku odstartovala v polovině dubna lleidskou baráží světové skupiny proti Italkám. Podruhé v sezóně triumfovala v obou singlech, když si poradila s Francescou Schiavoneovou a v nedeli s hráčkou elitní světové desítky Robertou Vinciovou. Španělsko postoupilo po výhře 4:0 na zápasy do nejvyšší etáže Fed Cupu 2017. Halový Porsche Tennis Grand Prix ve Stuttgartu přinesl opuštění antuky mezi poslední osmičkou hráček, když prohrála s Petrou Kvitovou. Již ve druhém kole pak dohrála na Mutua Madrid Open s Rumunkou Irinou-Camelií Beguovou. Do prvního semifinále v roce se probojovala na římském Internazionali BNL d'Italia, kde ji však zdolala Američanka Madison Keysová po dvousetovém průběhu.  Do druhého grandslamového a prvního pařížského finále postoupila jako světová čtyřka na French Open. V úvodu prvního kola prohrála sadu se Slovenkou Annou Karolínou Schmiedlovou, aby následně dokázala průběh duelu otočit. V další pětizápasové cestě do finále již neztratila žádný set, když na ni postupně nenašly recept Francouzka Myrtille Georgesová hrající na divokou kartu, Yanina Wickmayerová – oběma uštědřila kanára, bývalá vítězka Světlana Kuzněcovová, ve čtvrtfinále až 108. hráčka žebříčku Shelby Rogersová a v semifinále australská finalistka z roku 2010 Samantha Stosurová. V repríze wimbledonského finále z roku 2015 oplatila porážku 34leté světové jedničce Sereně Williamsové a po výhře 7–5, 6–4 za 1:43 hodiny vybojovala premiérový grandslamový titul kariéry. Po Arantxe Sánchezové Vicariové se stala druhou Španělkou, která Roland Garros vyhrála. Poměr vzájemných zápasů snížila na 2–3, když všech pět utkání dvojice odehrála na Grand Slamu. Muguruzaová se v žebříčku WTA poprvé posunula na 2. místo za Williamsovou a stala se tak po Sánchezové Vicariové první ženou z Iberského poloostrova na této pozici od roku 1996. Pohár převzala od tenisové legendy Billie Jean Kingové.  Jedinou travnatou přípravou před londýnským majorem se stal premiérový ročník Mallorca Open. Jako turnajová jednička však na úvod podlehla belgické tenistce Kirsten Flipkensové po dvousetovém průběhu. Poprvé v roli druhé nasazené na grandslamu startovala ve Wimbledonu, kde si na úvod poradila s Italkou Camilou Giorgiovou ve třech sadách. Následně však za 58 minut překvapivě podlehla 124. hráčce žebříčku Janě Čepelové, která postoupila z kvalifikace. Slovenka, jež ztratila jen pět her, tak měla proti hráčkám elitní světové pětky po výhře aktivní poměr 3–2. Na olympijském turnaji startovala jako třetí nasazená. Po hladkých výhrách nad Rumunkou Andreeou Mituovou a Japonkou Nao Hibinovou dokázala ve třetím kole uhrát jen dva gamy na budoucí olympijskou šampionku Mónicu Puigovou z Portorika. Cincinnatský Western & Southern Open znamenal semifinálovou účast poté, co do této fáze prošla přes kvalifikantku 41. ženu žebříčku Tímeu Babosovou. V něm však nezvládla duel proti patnácté nasazené Češce Karolíně Plíškové, která ji dovolila uhrát jen čtyři hry. Po vítězství nad belgickou kvalifikantkou Elise Mertensovou v úvodu newoyrského US Open skončila její pouť na raketě pozdější čtvrtfinalistky Anastasije Sevastovové z Lotyšska.  V podzimní asijské fázi roku odehrála čtyři turnaje a evropskou událost v Linci. Nejlepším výsledkem se stalo čtvrtfinále tokijského Toray Pan Pacific Open, kam přijížděla v roli nejvýše nasazené. V prvním kole vrátila čerstvou prohru Sevastovové, aby ji následně zastavila světová dvacítka Elina Svitolinová. Krátkou zastávku učinila na říjnovém Wuhan Open, kde nezvládla úvodní duel proti bývalé světové jedničce Jeleně Jankovićové. Na pekingském China Open ji osmifinálovou stopku vystavila jedenáctá hráčka klasifikace Petra Kvitová. Roli turnajové jedničky pak plnila na rakouském Generali Ladies Linz, jenž opustila po čtvrtfinálové porážce od Švýcarky Viktorije Golubicové. Podruhé v řadě se 14. října kvalifikovala jako šestá v pořadí na závěrečný Turnaj mistryň do Singapuru. V bílé skupině však neproměnila mečbol a vedení 5–2 na gamy v rozhodující sadě proti Karolíně Plíškové, aby jí nakonec podlehla. Porážka od Agnieszky Radwańské znamenala konec nadějí na postup do semifinále. Ve svém závěrečném duelu sezóny pak porazila vítězku skupiny Světlanu Kuzněcovovou, když po ztraceném uvodním setu Rusce dovolila uhrát jen jediný game.  Sezónu zakončila na 7. místě žebříčku WTA.

2017: Wimbledonská vítězka a světová jednička.

Sezónu odstartovala na Brisbane International v roli čtvrté nasazené. Po třísetových výhrách nad Samanthou Stosurovou a Darjou Kasatkinovou prošla do čtvrtfinále, kde vyřadila Světlanu Kuzněcovovou. Pro zranění však skrečovala v úvodní sadě semifinále proti Francouzce Alizé Cornetové. Melbournský Australian Open znamenal vítězné duely s Novozélanďankou Marinou Erakovicovou, Američankou Samanthou Crawfordovou, Lotyškou Anastasijí Sevastovovou a také Rumunkou Soranou Cîrsteaovou. Poprvé v kariéře se na lednovém grandslamu probojovala do čtvrtfinále, v němž ji zastavila americká hráčka Coco Vandewegheová.  Jako světová sedmička plnila v první polovině února roli španělské jedničky ve čtvrtfinále světové skupiny Fed Cupu proti České republice. Úvodní dvouhru s Barborou Strýcovou vyhrála, aby v nedělním singlu uhrála jen čtyři gamy na Karolínu Plíškovou. Jednalo se o její první fedcupovou porážku z dvouhry vůbec. Španělky odešly poraženy 2:3 na zápasy.  Následně zamířila jako pátá nasazená na dauhaský Qatar Total Open, kde ji po vítězství nad Turkyní Çağlou Büyükakçayovou zastavila čínská tenistka Čang Šuaj po třísetovém průběhu. Další arabský turnaj, Dubai Tennis Championships, znamenal skreč v úvodním kole s Ukrajinkou Katerynou Bondarenkovou pro poranění levé Achillovy šlachy. Březnové americké akce rozehrála na BNP Paribas Open v Indian Wells, kde cestou do čtvrtfinále na její raketě zůstaly Kirsten Flipkensová, 17letá teenagerka Kayla Dayová a Elina Svitolinová. Mezi poslední osmičkou však nenašla recept na světovou trojku Karolínu Plíškovou po nezvládnutých tiebreacích. Navazující Miami Open přinesl další skreč, tentokrát v osmifinále proti Dánce Caroline Wozniacké, v důsledku rozvoje nemoci.  Do antukové části sezóny vstoupila vyřazeními v časné fázi turnajů. Úvodní kola nepřešla na halovém Porsche Tennis Grand Prix ve Stuttgartu ani na Mutua Madrid Open, když v prvním případě podlehla Estonce Anett Kontaveitové a ve druhém Maďarce Timea Bacsinszké. Zlepšení formy se dostavilo na římském Internazionali BNL d'Italia ve Foro Italico, na němž si zahrála semifinále. Pro poranění krku však skrečovala Elině Svitolinové v úvodní sadě. V roli obhájkyně trofeje zavítala na French Open, aby ji ve čtvrtém kole vyřadila francouzská jednička z první světové patnáctky Kristina Mladenovicová po třísetovém průběhu. Ztráta bodů znamenala vypadnutí z elitní desítky klasifikace.  V travnaté přípravě na londýnský gramdslam postoupila do semifinále AEGON Classic v Birminghamu, když postupně zdolala ruskou hráčku Jelizavetu Kuličkovovou, Američanku Alison Riskeovou i její krajanku Coco Vandewegheovou, než byla zastavena australskou tenistkou Ashleigh Bartyovou. Rychlý konec jí na eastbournském AEGON International přivodila v úvodním duelu česká trojka Barbora Strýcová.

Druhá španělská wimbledonská šampionka.

Na londýnském Wimbledonu startovala jako světová patnáctka a čtrnáctá nasazená. V úvodních třech kole na ni žádná ze soupeřek neuhrála více než šest gamů. Po výhrách nad Ruskou Jekatěrinou Alexandrovou, Belgičankou Yaninou Wickmayerovou a Rumunkou Soranou Cîrsteaovou, svedla vyrovnaný třísetový zápas se světovou jedničkou a ohájkyní finálové účasti Angelique Kerberovou, když dohnala ztrátu první sady. Němku tak připravila o možnost setrvat na čele světové klasifikace i po skončení grandslamu.  Po čtvrtfinálové výhře nad sedmou nasazenou Světlanou Kuzněcovovou si v semifinále hladce poradila s překvapením turnaje, Slovenkou Magdalénou Rybárikovou figurující na 87. místě žebříčku, která jí odebrala pouze dvě hry. Ve finále, pod zataženou střechou centrálního dvorce, zvítězla za 77 minut nad desátou nasazenou Američankou a 37letou pětinásobnou šampionku Venus Williamsovou ve dvou setech, když v druhé sadě soupeřce uštědřila „kanára“. Stala se tak vůbec první tenistkou, která porazila obě sestry Williamsovy ve finále Grand Slamu. Jedinou španělskou vítězkou do té doby byla Conchita Martínezová z roku 1994, přítomná v loži hráčky jako její dočasná trenérka. Londýnským triumfem získala Španělka čtvrté turnajové vítězství na okruhu WTA Tour a proti Williamsové snížila pasivní poměr vzájemných utkání na 2–3. Zisk 2 000 bodů do žebříčku WTA znamenal návrat do elitní světové desítky, když se posunula z 15. na 5. příčku.

US Open Series: Titul ze Cincinnati a světová jednička ve dvouhře.

Letní americkou sezónu v rámci US Open Series rozehrála stanfordským Bank of the West Classic, na němž v roli turnajové jedničky po volném losu vyřadila Kaylu Dayovou a Anu Konjuhovou, než ji v semifinále zastavila pozdější vítězka Madison Keysová. Po přesunu do Toronta otevřela jako turnajová čtyřka Rogers Cup vítězstvími nad Kirsten Flipkensovou i Ashleigh Bartyovou. Ve čtvrtifnále však nepřešla přes pátou nasazenou Ukrajinku Elinu Svitolinovou, jež získala trofej. Následoval cincinnatský Western & Southern Open, v jehož třetí fázi oplatila čerstvou porážku Keysové. Následně proti Světlaně Kuzněcovové rozhodla zápas ve svůj prospěch až v závěru třetí sady a v semifinále jí odebrala jen pět her světová jednička Karolína Plíšková. Češku tak porazila podruhé v kariéře a po šňůře šesti vzájemných proher, když proměnila pátý mečbol. Ve finále za 57 minut deklasovala turnajovou a světovou dvojku Rumunku Simonu Halepovou při ztrátě jediného gamu. Pátým singlovým titulem na okruhu WTA Tour nedovolila Halepové stát se novou světovou jedničkou a poprvé v kariéře získala více než jednu trofej v průběhu jediného roku.  Na US Open přijížděla jako třetí hráčka světa. V úvodních třech kolech předvedla dominantní výkony, když uštědřila Američance Varvaře Lepčenkové i Číňance Tuan Jing-jing po jednom „kanáru“. Ve třetí fázi pak hlavní favoritka na titul ze Španělska vyřadila, v repríze wimbledonského semifinále, Slovenku Magdalénu Rybárikovou, když jí při stejném výsledku opět dovolila uhrát jen dvě hry a poprvé postoupila do osmifinále Flushing Meadows. V něm však její cestu pavoukem zastavila třináctá nasazená Petra Kvitová, přestože Španělka vstoupila do utkání lépe a měla brejkbol na vedení 5–1. Ten však nevyužila a Češka se vrátila do první sady srovnáním na 4–4. Set poté mohla soupeřka doservírovat při vedení 6–5, ale ztracené podání si vzala zpět a rozhodl až tiebreak. V něm již dominovala Kvitová, která se ujala vedení i v první fázi druhé sady prolomením servis. Muguruzaová se pokoušela ztracenou hru získat zpět, ale ani jeden ze tří nabídnutých brejkbolů v posledním gamu za stavu 3–5, nevyužila. I přes tuto porážku se vzhledem k čtvrtfinálové prohře úřadující světové jedničky Karolíny Plíškové po US Open stala v pořadí dvacátou čtvrtou světovou jedničkou s náskokem 65 bodů na druhou Simonu Halepovou.

Soukromý život.

Narodila se roku 1993 ve venezuelské metropoli Caracasu do rodiny španělského otce Josého Antonia Muguruzuay a venezuelské matky Scarlet Blancové. Má dva bratry inženýra Asiera a ekonoma Igora Muguruzuaovy. S tenisem začala ve třech letech a její první tenisovou vzpomínkou je hraní s bratry. Jako oblíbený úder uvedla servis a preferovaný pak tvrdý povrch. Když vyrůstala, byly jejími idoly američtí tenisté Serena Williamsová a Pete Sampras. Mluví španělsky a anglicky.

Garbiñe Muguruzaová, celým jménem Garbiñe Muguruza Blanco, (* 8. října 1993 Caracas) je španělsko-venezuelská profesionální tenistka a mezi zářím až říjnem 2017 čtyři týdny světová jednička ve dvouhře žen, jakožto druhá taková španělská hráčka po Arantxe Sánchezové Vicariové a celkově dvacátá čtvrtá od zavedení klasifikace v roce 1975. Jako dvojnásobná singlová vítězka grandslamu představuje jedinou hráčku na okruhu, která porazila obě sestry, Venus a Serenu Williamsovy, ve finále grandslamových turnajů. Ve své dosavadní kariéře vyhrála na okruhu WTA Tour sedm turnajů ve dvouhře a pět ve čtyřhře. V rámci okruhu ITF získala sedm titulů ve dvouhře a jeden ve čtyřhře.  Na nejvyšší grandslamové úrovni si debutové finále zahrála ve Wimbledonu 2015, v němž nestačila na Serenu Williamsovovou. Bodový zisk z londýnské trávy ji poprvé v kariéře posunul do elitní světové desítky. Porážku americké světové jedničce oplatila v závěrečném duelu antukového Roland Garros 2016. Pařížskou trofejí se po Petře Kvitové stala teprve druhou šampionkou grandslamu narozenou v 90. letech dvacátého století. Premiérově po turnaji vystoupala na 2. příčku žebříčku. Druhý grandslamový titul si odvezla z Wimbledonu 2017 po výhře nad 37letou Američankou Venus Williamsovou.  Na žebříčku WTA byla ve dvouhře nejvýše klasifikována v září 2017 na 1. místě a ve čtyřhře pak v únoru 2016 na 10. místě. Od sezóny 2020 ji trénuje wimbledonská šampionka Conchita Martínezová. Mezi zářím 2015 a červencem 2019 ji vedl Francouz Sam Sumyk a předtím také Alejo Mancisidor.  Ve španělském fedcupovém týmu debutovala v roce 2015 únorovým čtvrtfinálem 2. světové skupiny proti Rumunsku, v němž vyhrála obě dvouhry nad Beguovou i Halepovou, ale v páru s Medinaovou Garriguesovou odešly poraženy v rozhodující čtyřhře. Španělky tak prohrály 2:3 na zápasy. Do roku 2018 v soutěži nastoupila ke čtyřem mezistátním utkáním s bilancí 7–1 ve dvouhře a 0–1 ve čtyřhře.  Španělsko reprezentovala na Letních olympijských hrách 2016 v Riu de Janeiru, kde v ženské dvouhře startovala jako třetí nasazená. Ve třetím kole nestačila na pozdější portorickou vítězku Mónicu Puigovou, která ji dovolila uhrát jen dva gamy. Do ženské čtyřhry nastoupila s Carlou Suárezovou Navarrovou v roli turnajových čtyřek. Soutěž opustily po prohře ve čtvrtfinále od ruského páru a pozdějších zlatých medailistek Jekatěriny Makarovové s Jelenou Vesninovou.  Ženská tenisová asociace ji vyhlásila hráčkou roku za rok 2017.

Garbiñe Muguruza Blanco (; born 8 October 1993) is a Spanish-Venezuelan tennis player and former world No. 1. Since turning professional in 2012, she has won seven singles titles, including two majors, the 2016 French Open and the 2017 Wimbledon Championships.  With powerful groundstrokes and an aggressive style, Muguruza came to prominence in 2014 after reaching the last 16 at the Australian Open, beating former world No. 1 Caroline Wozniacki en route. She then defeated then world No. 1 Serena Williams in the second round of the French Open, beating her in straight sets in Williams’ most lopsided loss at a Grand Slam, and reaching the quarterfinals.  In 2015, at the Wimbledon Championships, she made it to her first Grand Slam final where she lost to Serena Williams, and then won her maiden Premier-level crown by capturing the China Open title. The same year, she qualified for her first WTA Finals in singles, scoring a perfect winning record in the round-robin stage before losing to eventual champion Agnieszka Radwańska in the semi-finals.  Muguruza has been successful in doubles, winning five titles, finishing runner-up at the 2015 WTA Finals and reaching the 2014 French Open semifinals. She achieved those results with her compatriot Carla Suárez Navarro.


Začátek.

Dave Lepard psal písně ještě před tím, než byla kapela oficiálně založena v roce 2000 ve složení: kytarista Mary Goore, bubeník Tom Bones a basák Mace Kelly, původně všichni z death metalové kapely Repugnant. Pojmenovali se Crash dïet. Ale o dva roky později se sestava změnila: Dave Lepard (zpěv/kytara), Martin Sweet (kytara), Peter London (baskytara) a Eric Young (bicí). Také zkusili hrát s bubeníkem Karlem Thunderem (Kalle Thunder). Když byli se vším hotoví, změnili logo a název kapely na Crashdïet místo Crash dïet. O něco později vydali svoje první demo s názvem "Crashdïet" (Dave jej chtěl pojmenovat Beyond the Valley of the Dolls). Roku 2005 vydali EP "Riot in Everyone/Out of Line" jako vinyl 7"" u nahrávací společnosti Rabid Redneck Records, která v roce 2007 vydala společně s Crashdïet DVD. Roku 2005 kapela vydala singly "Breakin' The Chainz", "Knokk 'Em Down" a "Riot in Everyone" a vydala i své debutové album "Rest In Sleaze". Jejich píseň Riot In Everyone byla dobře přijata posluchači, díky čemuž se hrála v rádiu stejně tak jako videoklip k této skladbě, který byl na prvním místě jako ”nejžádanější video”, se vysílal na televizní stanici ZTV. Crashdïet se také objevili v reklamě na telefonní společnost 3 s písní Breakin’ The Chainz a kariéra kapely začala nabírat na otáčkách.

Konec a nový začátek.

20. ledna 2006 byl zpěvák Dave Lepard nalezen ve svém bytě v Uppsale mrtvý. Údajně šlo o sebevraždu a to oběšením 13. ledna 2006. Lidé mu blízcí věděli, že trpí depresemi. Členové kapely oznámili na svých webových stránkách, že už dále nebudou hrát. Přibližně o šest měsíců později oznámili, že pokračovat budou a že budou hledat nového zpěváka. Podle neověřeného zdroje se kapela měla během roku také objevit na americkém US Festivalu. Poté začalo hledání nového zpěváka. Lidé, kteří se podíleli na demu a které si kapela odzkoušela, byli Johnny Gunn, Ivve a Danny Saucedo. Nakonec se novým zpěvákem stal Olli Herman Kosunen, Oliver Twisted, pocházející z Finska a také zpěvák rockové kapely Reckless Love. Kapela se pustila znovu do hraní a začala nahrávat novou desku, "The Unattractive Revolution", která ve Skandinávii vyšla 3. října 2007. Předtím, 31. srpna, zveřejnili první singl z nového alba, In The Raw. Během stejného roku vydali DVD "Rest In Sleaze Tour 2005" u nahrávací společnosti Rabid Redneck Records, jimž vzdali hold Davidovi. Vydalo se 1000 kusů a každý obsahoval dvě DVD a podepsaný plakát členy kapely, Martinem, Erikem a Peterem. Crashdïet zahájili na podzim roku 2007 světové turné začínající 18. října ve Stockholmu. Konec listopadu a celý prosinec stejného roku vystupovala kapela v Evropě společně se švédskou rockovou kapelou Hardcore Superstar. Turné bylo později přerušeno, protože oba zpěváci Crashdïet onemocněli a museli odjet domů. Potom kapela slíbila pozdější turné těm, kteří neviděli jejich show v rámci evropského turné. 13. července 2008 kapela na svých webových stránkách oficiálně oznámila, že došlo s Olliverem k neshodám, protože se Crashdïet nemohl plně věnovat.  Kapela dala najevo, že nehodlá skončit, ale že si najde nového zpěváka. Členové kapely řekli, že chtějí mít dostatek času na to, než najdou toho správného člověka, který jim bude sedět jak po osobní, tak i po hudební stránce. Nový zpěvák Simon Cruz, dříve působící ve stockholmské kapele Jailbait, se ke kapele přidal 4. července 2009 a během podzimu s ním Crashdïet nahráli své třetí album, "Generation Wild". 14. dubna 2010 desku vydali a získali dobré ohlasy ve švédském tisku, mimo jiné hodnocení 4 z 5 od Fredrika Strage v deníku Dagens Nyheter a od Martina Carlssona v deníku Expressen. Kapela byla velmi úspěšná i na turné k nové desce "Generation Wild", v rámci kterého hráli v několika evropských zemích. 7. září Crashdïet předskakovali Ozzymu Osbournovi ve Stockholmu a v říjnu hráli před padesáti tisíci lidmi na brazilském SWU festivalu.

Crashdïet je švédská hard rocková kapela ze Stockholmu, kterou v roce 2000 založil David Roberto Hellman. Kapela byla ovlivněna mimo jiné kapelami jako jsou Kiss, Guns N' Roses, Skid Row, Mötley Crüe, Hanoi Rocks a nebo GG Allin.

Crashdïet (often stylised as CRASHDÏET) are a Swedish sleaze metal band from Stockholm. They have released five albums: 2005's "Rest in Sleaze", 2007's "The Unattractive Revolution", 2010s "Generation Wild" , 2013's "The Savage Playground" and 2019's "Rust"