Poloha.

Palác se nachází ve 4. obvodu na východním cípu ostrova sv. Ludvíka mezi "Quai d'Anjou" a "Rue Saint-Louis-en-l'Île", kde má vstup v č. 2.

Historie.

Palác postavil v letech 1640-1644 francouzský architekt Louis Le Vau pro Jeana Baptistu Lamberta. Po jeho smrti se majitelem paláce stal jeho bratr Nicolas Lambert de Thorigny, prezident královské účetní komory (Chambre des Comptes).  V roce 1729 jeho potomci prodali palác finančníkovi Claudovi Dupinovi (1686–1769) a o deset let později jej koupil markýz du Châtelet. Dalšími majiteli se postupně stali Salomon, Benjamin a Étienne de La Haye. V roce 1781 ho koupil Achille-René Davène. Za velké francouzské revoluce mu byl roku 1794 zkonfiskován. V roce 1802 prodán. V roce 1813 ho koupil Jean-Pierre Bachasson, ministr vnitra Napoleona I.  V roce 1842 palác koupila polská šlechtická rodina Czartoryski jako své pařížské sídlo. Noví majitelé vytvořili z paláce v následujících desetiletích politické centrum polské emigrace. Po neúspěšném listopadovém povstání v letech 1830/1831 proti dělení Polska se většina jeho vůdců uchýlila do exilu a Paříž se stala hlavním centrem. Hlavou polské emigrace byl kníže Adam Jerzy Czartoryski a jeho mladší bratr Konstanty Adam Czartoryski, který byl vojenským vůdcem povstání.  Hôtel Lambert představoval nejen politické, ale i kulturní centrum polského exilu v 19. století. V Paříži byly založeny dvě školy pro polské chlapce a pro polské dívky, kteří se připravovali na univerzitní studium ve Francii. Rovněž byla založena Polská knihovna, která dodnes sídlí na "Quai d'Orléans" č. 6. Vedle významných polských emigrantů jako byli Frédéric Chopin, Zygmunt Krasiński, Michał Czajkowski nebo Adam Mickiewicz patřili k pravidelným hostům také umělci Alphonse de Lamartine, George Sandová, Honoré de Balzac, Hector Berlioz, Ferenc Liszt a Eugène Delacroix. Pro každoroční ples komponoval Chopin množství svých polonéz.  Po druhé světové válce zde bydleli mj. chilský miliardář Arthuro Lopez-Willshaw nebo herečka Michèle Morgan. V roce 1975 kníže Czartoryski palác prodal Guy de Rotschildovi a po jeho smrti v roce 2007 jej koupil katarský emír Hamád Ibn Chalífa Al-Sání. Emír chtěl palác modernizovat (výtahy, klimatizace, podzemní garáže). Proti zamýšleným změnám se postavilo mnoho osobností a byly podány tři žaloby o pozastavení stavebního povolení. Teprve v roce 2010 Ministerstvo kultury oznámilo podepsání vzájemné dohody mezi majitelem a asociací Paris historique.

Architektura.

Budova obklopující dvůr má přízemí, kde se nacházejí consacré aux communs a dvě obytná patra. První patro slouží ke společenským událostem, ve druhém jsou pokoje. Herkulova galerie má strop, který namaloval kolem roku 1650 Charles Le Brun. Basreliéfy vytvořil Gérard Van Opstal.

Hôtel Le Vau.

Sousední budova č. 3 na "Quai d'Anjou" je palác ze 17. století, který si architekt Le Vau postavil pro sebe, protože se oženil s dcerou notáře, kterému patřil pozemek sousedící s palácem Lambert. Jeho fasáda navazuje na sousedící palác. V paláci žil v letech 1642-1650, tedy v době, kdy pracoval na paláci Lambert. V roce 1670 se jeho dům stal majetkem rodiny La Haye, která později vlastnila i palác Lambert a tak došlo ke spojení obou budov.

Hôtel Lambert (česky "Lambertův palác") je městský palác v Paříži. V 19. století se v paláci scházela politická frakce polské emigrace, která získala název podle tohoto paláce. Budova je od roku 1862 chráněná jako historická památka.

The Hôtel Lambert () is a "hôtel particulier," a grand mansion townhouse, on the Quai Anjou on the eastern tip of the Île Saint-Louis, in 4th arrondissement of Paris. In the 19th century, the name "Hôtel Lambert" also came to designate a political faction of Polish exiles associated with Prince Adam Jerzy Czartoryski, who had purchased the Hôtel Lambert.


Život.

Před první světovou válkou.

Narodil se 6. dubna 1856, čtyři roky po nástupu Napoleona III. na trůn v jihofrancouzském Carcassonne. Do prestižní francouzské vojenské akademie ("École Spéciale Militaire") v Saint-Cyru vstoupil v roce 1875. Školu vystudoval 1. října 1877 jako třetí nejlepší žák ročníku. Sloužil v Alžírsku a zúčastnil se také tažení na jihu Tuniska. Současně měl hodnost podporučíka ("Sous-lieutenant") pěchoty. Mezi lety 1883 a 1885 studoval na vyšší francouzské vojenské škole – na "Válečné akademii" ("École supérieure de guerre"). V říjnu 1882 byl povýšen na poručíka ("Lieutenant"), v roce 1887 do hodnosti kapitána ("Capitaine") a o deset let později v roce 1897 byl jmenován šéfem praporu. Po vypuknutí nechvalně známé Dreyfusovy aféry v roce 1900 si ho francouzský ministr války generál André vybral jako svého poradce a stali se dobrými přáteli. Ve funkci poradce zůstal až do roku 1907. Od února 1901 do února 1904 byl ředitelem akademie ("École Militaire d'Infanterie") v Saint-Maixent-l'École. Rok po svém jmenování ředitelem akademie byl povýšen na podplukovníka ("Lieutenant-colonel"). Od roku 1904 do roku 1906 byl zároveň velitelem vojenské stráže Poslanecké sněmovny v Palais Bourbon. Poté byl od 7. března 1907 do 27. března 1911 velitelem pěchoty ministerstva války. V roce 1908 se stal brigádním generálem ("Général de brigade"). Od 27. března 1911 velel 12. pěší divizi ("12e division d'infanterie"), součásti 6. armádní skupiny ("6e corps d'armée") a od 1. října 1913 byl převelen do vedení 4. pěší divize ("4e division d'infanterie").

První světová válka.

Za první světové války patřil k nejstarším francouzským generálům. 2. září 1913 nahradil generála Ruffeyho sesazeného generálem Joffrem ve velení 3. armády ("IIIe Armée") v Ardenách a v této funkci vydržel až do 22. července 1915, kdy ho generál Joffre také sesadil. Zároveň dne 1. listopadu 1913 byl jmenován velitelem 8. armádního sboru ("8e corps d’armée") v Bourges. Spolu s touto armádou se také zúčastnil první bitvy na Marně a podařilo se mu odrazit německý útok. Jeho podíl na francouzském vítězství byl stejný jako podíl maršála Focha a generála Gallieniho. Na západní frontě se také zúčastnil bitvy u Verdunu. V říjnu 1915 byl z politických důvodů odeslán s francouzskou orientální armádou ("Armée française d'Orient") do Soluně, kam dorazil 5. října 1915. A o rok později v lednu 1916 převzal velení všech spojeneckých armád na bojišti v Makedonii. S jeho souhlasem vyhlásil velitel francouzské posádky města Korçë Henry Descoin autonomní Albánskou republiku Korçë s Themistoklem Gërmenjimem v čele. V listopadu 1916 se mu podařilo po bitvě u makedonského Monastiru toto město dobýt. Kvůli neúspěšné ofenzivě byl 14. prosince 1917 zbaven funkce novým francouzským premiérem Clemenceauem a ve funkci nahrazen generálem Guillaumatem. Sarrail totiž "nedokázal vytvořit ducha vzájemné důvěry mezi mnohonárodnostními jednotkami". Do konce války zbýval necelý rok a Sarrail tak během ní již nezaujal žádné významnější místo a do jejího průběhu nezasáhl.

Po první světová válce.

Do zálohy přešel ještě před skončením první světové války 6. dubna 1914.  Jeho političtí přátelé pro něj ale přes jeho penzionování získali výhodné místo v roce 1924, kdy byl odeslán jako významný vojenský činitel do Sýrie. Tam se také zúčastnil potlačování syrské revoluce o rok později, v roce 1925 a nařídil ostřelování Damašku.  Zemřel o pět let později v den pohřbu maršála Focha 23. března 1929 v úplném ústraní a byl pohřben v pařížské Invalidovně.

Posmrtné pocty.

Byly po něm pojmenovány ulice v Remeši, Le Havre, Rouen, Bagneux, Saint-Just-en-Chaussée, Créteil, Montauban, La Rochelle, Saintes, Roubaix, Châlons-en-Champagne, Besançon, Paříži a v Saint-Dizier, bulváry Montpellier a v Lunel, místa v Alžíru, Bordeaux a v Nantes-Rezé, dok v Lyonu, škola v Pont-Sainte-Marie a má postavenou také sochu u Verdunu.

Maurice Paul Emmanuel Sarrail (6. dubna 1856, Carcassonne – 23. březen 1929, Paříž) byl francouzský generál z dob první světové války.

Maurice Paul Emmanuel Sarrail (6 April 1856 – 23 March 1929) was a French general of the First World War. Sarrail's openly socialist political connections made him a rarity amongst the Catholics, conservatives and monarchists who dominated the French Army officer corps under the Third Republic before the war, and were the main reason why he was appointed to command at Salonika.  At the start of the war, Sarrail commanded VI Corps then Third Army in the Ardennes and around Verdun, where his army played an important role in the final stages of the First Battle of the Marne and where he took the credit for holding Verdun (later the site of an important battle in 1916). He was dismissed for poor leadership, amidst political uproar, in July 1915.  The Salonika campaign – chosen out of several strategic options presented by Sarrail – was intended originally to support Serbia, with Bulgaria entering the war on the side of the Central Powers, and later (as the Gallipoli campaign was winding down) to provide a chance for France to assert her economic and political influence over Greece and the declining Ottoman Empire. Sarrail ended up commanding a multinational Allied force amidst political intrigue and a state of near civil war in Greece, whose King Constantine was pro-German, whilst the Prime Minister Venizelos was pro-Allied and also keen to gain territory off the Turks in western Anatolia. Despite a number of offensives, Sarrail's forces did not succeed either in conquering Bulgaria or in preventing the Central Powers' conquest of Serbia in 1915 or Romania in 1916.  Sarrail was dismissed from his Salonika command in December 1917. He later played a role in the French suppression of the Great Syrian Revolt in the mid 1920s.


École nationale supérieure des Beaux-Arts

Historie školy.

Předchůdkyní školy se stala "École royale de peinture et de sculpture", kterou v roce 1648 otevřela Královská akademie malířství a sochařství (Académie royale de peinture et de sculpture). Samotná škola byla založená 20. dubna 1797 jako "École spéciale de peinture, de sculpture et d'architecture" (Speciální škola malířství, sochařství a architektury), v roce 1819 královským výnosem změněna na "École royale et spéciale des beaux-arts" (Královská a speciální škola krásných umění). Po několika změnách názvů má své označení od roku 1968. V tomto roce se od školy oddělily obory architektury a vznikly "Écoles nationales supérieures d'architecture".

Sídlo školy.

Školní budovy se rozkládají na ploše zhruba dvou hektarů na místě bývalého augustiniánského kláštera (Couvent des Grands-Augustins), z něhož se dochovala pouze kaple. Ta je přístupná z hlavního vchodu na "Rue Bonaparte". Klášter založila v roce 1608 královna Margot. Škola má mnoho budov pocházející většinou od 17. do 19. století, některé byly postaveny i ve 20. století.  Během Velké francouzské revoluce byl klášter zrušen a roku 1791 přeměnen na sklad uměleckých děl ze zrušených klášterů a zámků, např. z hrobů francouzských králů v bazilice Saint-Denis. V roce 1795 zde otevřel archeolog Alexandre Lenoir Musée des monuments français jako jedno z prvních veřejných muzeí ve Francii. V roce 1816 bylo muzeum přesunuto a budovy předány k užívání umělecké škole.  Další budovy jsou "Bâtiment des Loges", ke se konají přijímací řízení, "Palais des études", hlavní budova, kterou navrhl po vzoru florentských městských paláců Felix Duban a "Hôtel de Chimay", původní městský palác přeměněný na kampus.  V prostoru bývalého kláštera nechal archeolog Alexandre Lenoir vysadit čínský morušovník, který dal název vnitřnímu nádvoří – "Cour du Mûrier". V roce 1836 přestavěl architekt Félix Duban oplocení na antické atrium oblopené arkádami. Během Druhého císařství byly zdi pomalovány a vybaveny kopiemi antických soch.

Organizace školy.

Škola je rozdělená do uměleckých ateliérů, ve kterých pracuje 10 až 20 studentů z různých semestrů. Na konci každého roku se uděluje "Prix des Amis des Beaux-Arts" (Cena přátel krásných umění). Jedná se o sdružení galeristů a sběratelů umění.  Po třech letech studia a úspěšném složení zkoušky získá absolvent "diplôme national d'art plastique", zkráceně "DNAP" (zhruba Národní diplom sochařského umění), který odpovídá titulu bakalář umění.  Ve čtvrtém roce je povinná praxe (v umělecké galerii, muzeu, u významného umělce apod.) nebo strávení výuky v zahraničí. ENSBA udržuje partnerství s uměleckými školami a akademiemi po celém světě, např. Hunter College či Cooper Union v New Yorku, CalArts v Los Angeles, Musashino Art University v Tokiu nebo Instituto Superior de Arte v Havaně.  Na konci pátého roku se konají závěrečné zkoušky "diplôme national supérieur d'art plastique", zkráceně DNSAP (Národní vysokoškolský diplom sochařského umění), který odpovídá titulu magistr umění.

Mediatéka.

Školní mediatéka v Palais des études je dokumentační centrum současného umění. Byla založena v roce 1989 a od té doby rozšiřuje své fondy o knihy, výstavní katalogy, umělecké monografie, francouzské a zahraniční umělecké časopisy, audiovizuální dokumenty a práce svých studentů. Přístup do ní mají vedle studentů a profesorů též bývalí absolventi školy. Kunsthistorici, kritici a umělci zde mohou studovat za určitých podmínek.

École nationale supérieure des beaux-arts, zkráceně ENSBA (česky "Národní vysoká škola krásných umění", do roku 1968 École des beaux-arts) je vysoká umělecká škola typu grande école v Paříži. Sídlí v ulici "Rue Bonaparte" v 6. obvodu. ENSBA má zhruba 530 studentů. Budovy jsou chráněny jako historické památky.

The École nationale supérieure des beaux-arts (; ENSBA) is a fine arts grand school of PSL Research University in Paris, France.  The École des beaux-arts is made up of a complex of buildings located at 14 rue Bonaparte, between the quai Malaquais and the rue Bonaparte. This is in the heart of Saint-Germain-des-Prés, just across the Seine from the Louvre museum. The school was founded in 1648 by Charles Le Brun as the famed French academy "Académie de peinture et de sculpture". In 1793, at the height of the French Revolution, the institutes were suppressed. However, in 1817, following the Bourbon Restoration, it was revived under a changed name after merging with the Académie d'architecture. Held under the King's tutelage until 1863, an imperial decree on November 13, 1863 named the school's director, who serves for a five-year term. Long supervised by the Ministry of Public Instruction, the École des Beaux-Arts is now a public establishment under the Ministry of Culture.


Historie.

Flašinet pochází z východní Asie kde vznikl asi v 16. století. Do Evropy se rozšířil v prvé polovině 18. století a stal se oblíbenou zábavou vyšší společenské vrstvy. V 19. století se počaly vyrábět flašinety přenosné které se používaly při různých lidových slavnostech a nástroj takto zlidověl.  Koncem 19. a počátkem 20. století mnohdy přenosný flašinet sloužil jako "trafika". Vojenští vysloužilci a hlavně invalidé dostávali povolení veřejně hrát a takto si vydělat na živobytí. Flašinetáři obcházeli nejen poutě a lidové zábavy, ale byli běžně k vidění v městech na ulicích kde hráli za několik drobných peněz od kolemjdoucích, jejich produkce nebyla považována za žebrotu.  Hrály se většinou tzv. kramářské písně, nadanější flašinetáři doprovázeli svou hru zpěvem, jejich oblíbená témata byly písně náboženské a písničky podávající svědectví o požárech, povodních, nešťastných láskách, vraždách apod. Podnikavější používali cvičenou opičku k výběru peněz. Flašinet vytlačil z ulic oblíbenou niněru.

Princip nástroje.

Jsou to principiálně malé varhany s řadou vyladěných retných nebo jazýčkových píšťal a s měchem se stlačeným vzduchem, ten se tam vhání otáčením kliky. Klika dále otáčí válcem opatřeným kolíčky které otvírají u jednotlivých píšťal klapky a těmi proudí do píšťal stlačený vzduch. V jednodušším případě má flašinet jen jednu laděnou píšťalu a podélně několik klapek které se opět otvírají kolíčky na válci. Válec, někdy nemá výstupky ale dírky, je výměnný a pro každou skladbu jiný.  Mezi flašinety se někdy řadí i mnoho podobných nástrojů které neměly píšťaly, ale pomoci obdobného mechanizmu rozeznívaly zvonky, struny nebo jen laděné plíšky. Také jejich pohon se různí, může to být péro či závaží. Válec je mnohdy nahrazen kotoučem nebo pásem z tuhé lepenky. Délka skladby je omezena velikosti válečku, při použití kotouče nebo pásu může být skladba mnohem delší. Flašinet byl předchůdcem aristonu i orchestrionu.

Současnost.

Flašinet se dodnes používá pro zpestření při různých akcích majících spojitost s minulostí, na výročních trzích, poutích a regionálních slavnostech kterým dodává starobylou atmosféru. Flašinetáři doplňují svá vystoupení také o jiné nástroje nebo produkci cvičených zvířat.

Mezinárodní flašinetářský festival v České republice.

V roce 2012 byla založena Sekce Flašinety a mechanické hrací stroje při Kruhu přátel Technického muzea v Brně. Od velice skromných začátků se nyní s jejími členy můžeme setkávat na mnoha nových festivalech a oslavách v České republice i v zahraničí. Pod její patronací se objevují zajímavé akce, jejichž cílem je flašinetářství v České republice udržet.  Hlavním cílem je propagace flašinetářství jako kdysi běžného fenoménu, který se docela často objevoval v českých městech a vesnicích. Samozřejmě také v moravských a slezských. Flašinetáři se hlavně na konci 19. a počátku 20. století objevovali jako potulní umělci, kteří se snažili přinést lidem trochu zábavy a potěšení. Podobným způsobem se snaží i dnešní šlenové sekce přinášet lidem na různých festivalech, poutích či podobných příležitostech radost, ale i poučení.  Tradice flašinetářských festivalů vznikla v České republice v Liberci. S nápadem přišel pracovník Severočeského muzea v Liberci Jiří Volný. První se konal v roce 2010, od roku 2014 se na festivalu začaly podílet i další organizace. Festival se rozvinul v několikadenní akci, jež začíná v Praze pod patronací Českého muzea hudby, dále pokračuje v Liberci pod Severočeským muzeem, díky z. spolku Obnova kulturního dědictví údolí Desné se přelévá do malebného prostředí Pekařova a Velkých Losin a uzavírá se v Brně, kde jej pořádá Technické muzeum Brno. Srpnový festival je osmidenní, čímž se stává opravdu ojedinělou akcí tohoto druhu.  Součástí festivalu je také seminář konaný v Technickém muzeu v Brně, kde mají odborníci příležitost prezentovat výstupy své badatelské činnosti.

Flašinet (někdy také kolovrátek) je přenosný hudební nástroj (automatofon), zpravidla poháněný klikou, který reprodukuje předem mechanicky "nahranou" hudbu. Patří mezi aerofonní automatofonické hudební nástroje.

A barrel organ (also called roller organ or crank organ) is a mechanical musical instrument consisting of bellows and one or more ranks of pipes housed in a case, usually of wood, and often highly decorated. The basic principle is the same as a traditional pipe organ, but rather than being played by an organist, the barrel organ is activated either by a person turning a crank, or by clockwork driven by weights or springs. The pieces of music are encoded onto wooden barrels (or cylinders), which are analogous to the keyboard of the traditional pipe organ. A person (or in some cases, a trained animal) which plays a barrel organ is known as an organ grinder.


Život.

Mary White Ovingtonová se narodila 11.4.1865 v Newyorské čtvrti Brooklyn v unitářské rodině. Její rodiče se zasazovali o ženská práva a účastnili se také hnutí proti otrokářství. Vzdělání získala na a (což byla "sestra" Harvard College, který tehdy přijímal jen muže). Poté, co slyšela v roce 1890 v Brooklynském kostele řeč Fredericka Douglasse se zapojila do kampaně za lidská práva.  V roce 1895 pomáhala založit v Brooklynu Greenpoint Settlement. V roce 1896 byla jmenována ředitelkou tohoto projektu. Na tomto místě zůstala do roku 1904, kdy se stala členkou Greenwich House Committee on Social Investigations (Greenwičského výboru pro sociální výzkum). Následujících pět let studovala problémy s nezaměstnaností a bydlením na černém Manhattanu. Při svých výzkumech se setkala s W.E.B. Du Boisem a byla představena zakládajícím členům .  Pod vlivem myšlenek Williama Morrise vstoupila v roce 1905 do Republikánské strany, kde se setkala mimo jiné s aktivisty Danielem De Leonem, Asou Philipem Randolphem nebo spisovateli Maxem Eastmanem a Jackem Londonem, kteří tvrdili že rasové problémy jsou stejně záležitostí rasy jako společenské třídy. Psala pro radikální časopisy a noviny jako "The Masses", "New York Evening Post" a "New York Call". Také pracovala s Rayem Stannardem Bakerem a ovlivnila obsah jeho knihy "Following the Color Line" (Podél barevné linie) publikované v roce 1908.  3. září 1908 si přečetla v "The Independent" článek republikána Williama Englishe Wallinga, nazvaný "Rasová válka na severu". Walling popisoval rozsáhlé rasové nepokoje zaměřené proti černému obyvatelstvu, které se odehrály ve Springfieldu ve státě Illinois. Při nepokojích zemřelo sedm lidí, bylo zničeno 40 domů a 24 obchodů, proti pachatelům bylo podáno 107 žalob. Walling na konci článku vyzval k vytvoření silného sboru občanů, kteří by šli černým pomoci. Mary Ovingtonová Wallingovi napsala a společně se sociálním pracovníkem Dr. Henry Moskowitzem jej navštívila v jeho Newyorském apartmá. 12. února 1909 se tato skupina se rozhodla spustit kampaň za svolání národní konference o liských a politických právech afroameričanů, která se měla konat ke stému výročí narození Abrahama Lincolna.  Na výzvu reagovalo mnoho lidí, což nakonec vedlo ke zformování "National Negro Committee" (Národního výboru pro černochy), který se prvně sešel v New Yorku 31.5 a 1.6.1909. Do května 1910 výbor a jeho účastníci na druhé konferenci založili stálou organizaci známou jako National Association for the Advancement of Colored People (NAACP), ve které byla Mary Ovingtonová jmenována výkonným sekretářem. Ranými členy NAACP byli Josephine Ruffinová, Mary Talbertová, Mary Church Terrellová, Inez Milhollandová, Jane Addamsová, George Henry White, W.E.B. Du Bois, Charles Edward Russell, John Dewey, Charles Darrow, Lincoln Steffens, Ray Stannard Baker, Fanny Garrison Villardová, Oswald Garrison Villard a Ida B. Wells-Barnettová.  V následujícím roce se Ovingtonová zúčastnila konference Universal Races Congress v Londýně. Ovingtonová se rovněž aktivně účastnila boje za volební právo žen a jako pacifiskta oponovala vstupu USA do první světové války. Během války podporovala Asu Philipa Randolpha a jeho časopis "The Messenger" (později "Black Worker"), který se zasazoval o liská práva černochů.  Po válce sloužila Ovingtonová v NAACP jako členka výboru, výkonný sekretář a předseda. NAACP bojoval dlouhou právní bitvu proti rasové segregaci v bydlení, vzdělání, zaměstnání, hlasování a dopravě. NAACP vyzýval Nejvyšší soud Spojených států amerických aby prohlásil některé zákony jižanských států USA za protiústavní, přičemž v letech 1915–1923 uspěl v případě tří důležitých rozsudků týkajících se hlasovacího práva a bydlení.  NAACP byl kritizován některými členy afroamerické komunity. Proti skupině vystupoval Booker T. Washington, protože dával přednost přímému odmítnutí rasistické politiky před zákulisním jednáním. Členové organizace byli fyzicky atakováni bílými rasisty. Výkonný sekretář NAACP John R. Shillady, byl surově zbit, když navštívil v roce 1919 Texaský Austin. Mary Ovingtonová napsala několik knih a článků, včetně: studie "Half a Man" (Půlčlověk, 1911) z černého Manhattanu; "Status of the Negro in the United States" (Status černocha v USA, 1913); "Socialism and the Feminist Movement" (Socialistické a feministické hnutí, 1914); antologie pro černé děti, "The Upward Path" (Cesta vzhůru, 1919); biografických skečů prominentních afroameričanů "Portraits in Color" (Portréty v barvě, 1927); autobiografie "Reminiscences" (Reminiscence, 1932); a historie NAACP "Zdi se bortily" (1947).  Mary Ovingtonová odešla z výboru NAACP v roce 1947 po 38 letech služby této organizaci. Zemřela 15.7.1951.  Na její počest byla pojmenována škola "Mary White Ovington I.S.30 Middle School" v Brooklynu. Je mezi osobami vyjmenovanými na památníku The Extra Mile -- Points of Light Volunteer Pathway National Memorial ve Washingtonu. Osoby na památníku jsou lidé, "jejichž zájem a osobní oběť oslovily ostatní a tak zhmotnili své sny do hnutí, která pomohla lidem v Americe a ve světě".

Mary White Ovingtonová (11. dubna 1865 – 15. července 1951) byla americká sufražetka, členka Republikánské strany, novinářka, a spoluzakladatelka NAACP.

Mary White Ovington (April 11, 1865 – July 15, 1951) was an American suffragist, journalist, and co-founder of the National Association for the Advancement of Colored People (NAACP).


Dějiny.

Sv. Cecílie žila ve 3. století v Římě v domě na místě tohoto kostela. Byla křesťankou a svého manžela Valeriana podle legendy obrátila na víru o svatební noci, tak, že jejich další soužití bylo pouze platonické. Tradice zaznamenaná Zlatou legendou a Římským martyrologiem praví, že byla z příkazu císaře Septima Severa uvězněna v calidariu (lázni) svého domu, kde po 3 dny zpívala. Její hudební zájmy potvrzuje patronát hudby, na obrazech hraje na varhany. Římští vojáci ji roku 230 měli zabít, zázrakem se jim napoprvé nepodařilo setnout jí mečem hlavu. Při druhém útoku jí probodli hrdlo a Cecílie zemřela.

Stavba.

Z původní křesťanské svatyně se dochovaly jen archeologicky doložené fragmenty základového zdiva antického domu (údajně obytného domu sv. Cecílie a Valeriána) a koželužské dílny. První baziliku na tomto místě dal postavit papež Paschalis I. počátkem 9. století. Ten také dal roku 820 vyzvednout tělo sv. Cecílie z Kalixtových katakomb a přenést je pod hlavní oltář, kde spočívá dosud (tzv. translace). Jeho čin legenda vykládá jako uskutečnění snu.  Před vchodem do kostela je předložen obdélný dvůr se zahradou s vodotryskem a antikizujícím džbánem-kráterem uprostřed, po straně je malá kašna. Vstupní prospekt uzavírá monumentální brána, kterou navrhl Ferdinando Fuga v polovině 18. století. Kampanilu (zvonici) a portikus zdobí mozaika.  Dnešní trojlodní bazilika sv. Cecilie je pozdně renesanční stavba z roku 1599, kterou dal zbudovat zdejší titulární kardinál Paolo Emilio Sfondrati, a upravená kolem poloviny 18. století. Je ovšem postavená na středověkých základech s využitím středověké chrámové apsidy, gotického ciboriového baldachýnu a 20 antických sloupů, které jsou obestavěny pilastry z římského cementu. Ze středověké stavby se dále dochovalo podzemí s kryptou a kaplí razantně upravenou v 19. století. Krypta má mramorovou mozaikovou podlahu od bratří Cosmatů ze 13. století.

Interiér.

Apsida: Mozaika: Kristus je vyobrazen jako Spasitel světa (Salvator mundi) mezi svatými apoštoly Petrem a Pavlem, Agátou (Hátou) a se sv. manželi Valeriánem a Cecílií. Papež Paschalis I. je vyobrazen stojící s modelem baziliky v rukou, a sv. Cecílie ho představuje Kristovi. Jde o pozměněnou byzantinizující verzi mozaiky z římského kostela Sv. Kosmy a Damiána, pochází z 9. století.  Oltářní baldachýn je raně gotický, z bílého mramoru jej vytesal sochař Arnolfo di Cambio koncem 13. století (1293); gotickou fresku s výjevem "Poslední soud" v téže době namaloval Pietro Cavallini.  Hlavní oltář: do menzy je vložena pozdně renesanční socha umučené sv. Cecílie v životní velikosti, z bílého cararrského mramoru. Vytesal ji roku 1600 tehdy třiadvacetiletý Stefano Maderno. Sochař se údajně dal inspirovat neporušeným tělem světice, které v kostele zhlédl při otevření jejího hrobu roku 1599.  Hlavní loď má na klenbě fresku s výjevem "Apoteóza Svaté Cecílie", kterou roku 1727 namaloval Sebastiano Conca.  Severní loď: Dva barokní oltářní obrazy namaloval Guido Reni: "Svatý Valerián a svatá Cecílie" a "Stětí svaté Cecílie" (kolem 1640).  Kaple rodu Ponziani má gotickou malbu "Bůh Otec a evangelisté" (1470), kterou vytvořil Antonio del Massaro (Antonio da Viterbo, zvaný též "Il Pastura").  Kaple svatých relikvií: fresku a oltář vytvořil Luigi Vanvitelli.

Bazilika sv. Cecílie v Trastevere, (ital. "Santa Cecilia in Trastevere", lat. "Sanctae Ceciliae trans Tiberim") je římský kostel, zasvěcený zdejší prvomučednici svaté Cecílii. Má statut menší baziliky - "basilica minor" a od počátku je titulárním kostelem římských kardinálů. Chrám leží na "Piazza di Santa Cecilia" ve východní části čtvrti Trastevere, jen tři desítky metrů od řeky Tibery.

Santa Cecilia in Trastevere is a 5th-century church in Rome, Italy, in the Trastevere rione, devoted to the Roman martyr Saint Cecilia.


Historie a výroba.

Zanedlouho po vzniku tanku Typ 74 dalo japonské vrchní velení úkol vývojářům společnosti Mitsubishi vyvinout lepší a modernější tank, který bude mít vlastnosti srovnatelné se sovětskými tanky T-72. Vývoj prototypu, nazvaného TK-X, byl zahájen v roce 1976. V roce 1985 vznikly dva prototypy a roku 1989 byl vývoj finální verze tanku dokončen. Sériová výroba byla zahájena roku 1990.

Popis.

Posádka je klasicky rozmístěna v přední části a střední části tanku. Motor se nachází vzadu. Na rozdíl od většiny západních hlavních bojových tanků má japonský tank nabíjecí automat, což umožnilo snížit počet členů posádky na tři osoby. Sedadlo řidiče je v přední části tanku na levé straně. Ve střední části tanku ve věži sedí na pravé straně velitel a na levé straně střelec. Každý z nich má samostatný průlez pro nástup a výstup. Vzhledově se tank podobá německému tanku Leopard 2. Některé zdroje uvádějí, že na vývoji tanku se podíleli němečtí inženýři, a proto je podobný tanku Leopard 2A4.

Palebná síla.

Systém řízení palby a zaměřovací zařízení.

Tank je vybaven zařízením pro automatické sledování cíle za pohybu. Moderní systém řízení palby zahrnuje:  Velitel tanku má k dispozici tyto systémy:

Zbraně.

Hlavní zbraň je licenční 120mm kanón Rheinmetall, který má délku 44 ráží a je vybaven automatickým nabíjením. Kanón je vybaven ejektorem a hlaveň je stabilizována ve dvou rovinách. Stejná zbraň byla použita u amerického tanku M1 Abrams a také u německého tanku Leopard 2. Japonci původně chtěli použít 120mm kanón vlastní konstrukce, ale nakonec dali přednost kanónu L44 společnosti Rheinmetall kvůli nižší ceně. Zásoba munice činí 45 nábojů, z toho 20 nábojů je umístěno v nabíjecím automatu.  Tank je vybaven nabíjecím automatem, umístěným ve zbraňové věži. Posádka tanku se tedy obejde bez nabíječe, podobně jako je tomu u sovětských, popř. ruských tanků T-64, T-72, T-80, T-90, francouzských tanků Leclerc a švédských Stridsvagn 103 .  Sekundární zbraně

Bezpečnost a ochrana.

Tank je vybaven rychle účinkujícími automatickými hasicími systémy a ochranou proti zbraním hromadného ničení.

Balistická ochrana.

Korba a věž tanku jsou vyrobeny svařováním z ocelových plátů. Pancéřová ochrana je diferencovaná. Pancéřování v přední části trupu a věže je vrstvené (kompozitní). Ochrana bočních stran trupu a věže může být zvýšena moduly přídavného pancéřování.

Aktivní obrana.

Tank může vytvořit kouřovou clonu, která do značné míry chrání tank proti řízeným střelám s laserovým naváděním a laserovým dálkoměrům. Tank má zmenšený hluk motoru, sníženou emisi zplodin a také sníženou infračervenou stopu.

Motor a převodovka.

Tank je vybaven desetiválcovým přeplňovaným dieselovým motorem Mitsubishi 10ZG s kapalinovým chlazením, přímým vstřikováním, turbodmychadlem a tepelným výměníkem. Výkon motoru činí 1500 hp, což umožňuje tanku překonat vzdálenost 200 m za 20 sekund při startu z místa. Objem palivové nádrže činí 1100 litrů. Automatická převodovka má čtyři stupně pro jízdu vpřed a dva pro jízdu vzad.

Pohybové ústrojí.

Pohybové ústrojí má šest párů pojezdových kol a podpůrné kladky pro pásy. Odpružení podvozku je kombinované hydropneumatické, resp. torzní. První a šesté pojezdové kolo na každé straně má hydropneumatické odpružení a ostatní pojezdová kola jsou zavěšena na torzních tyčích. Světlou výšku tanku lze měnit (tank může zalehnout). Standardní světlá výška je 450 mm, a může se pohybovat v rozsahu 200 až 600 mm.

Typ 90 je hlavní bojový tank japonských ozbrojených sil, který byl vyvinut v letech 1976 až 1986 jako náhrada za starší tanky Typ 61 a Typ 74. Do výzbroje japonských ozbrojených sil byl zařazen v roce 1992.  Cena jednoho kusu z první série padesáti šesti tanků byla asi 8 700 000 dolarů (cena z roku 1992). V roce 2006 činila cena jednoho tanku 6 600 000 dolarů. Původně mělo být vyrobeno cca 500 až 800 tanků tohoto typu, ale ve skutečnosti se vyrobilo jen asi 340 kusů. V roce 2012 byla výroba ukončena a japonským ozbrojeným silám začaly být dodávány modernější a levnější tanky s označením Typ 10.

The is a main battle tank (MBT) of the Japan Ground Self-Defense Force (JGSDF). It was designed and built by Mitsubishi Heavy Industries as a replacement for all deployed Type 61 and Type 74 tanks, and entered service in 1990. It is to be superseded by the Type 10 tank.


Středověk.

Středověká slovinská literatura nabízí jen málo památek, které se dochovaly psané v lidovém jazyce. Mezi ně patří např. Frisinské zlomky, které jsou považovány za nejstarší latinkou psaný slovinský text. Tvoří je zpovědní formule, homilie a zpovědní modlitba. Pocházejí nejspíš z 10. - 11. století.

Reformace.

Začátky slovinské literatury spadají do období reformace, kdy byly zásluhou Primože Trubara vytištěny první knihy v lidovém, středověkém slovinském jazyce (1550). Jednalo se o slovinský slabikář ("Abecedarium") a katechismus. Vznikaly i další texty, především překlady z němčiny a latiny. Primož Trubar byl autorem dalších asi dvaceti slovinských knih, a o vydání několika desítek se v té době drtivě protestantských slovinských zemích zasloužil.  Následníkem Primože Trubara se stal Jurij Dalmatin, který přeložil do lidového jazyka Starý a Nový zákon. Jeho překlad byl - podobně jako v případě Trubara - založen na dolenjském nářečí slovinského lidového jazyka, nicméně Dalmatin byl znalejší jazykovědy a filologie než Trubar, a tak je jeho překlad kvalitnější.  Adam Bohorič ve stejné době (1584) sepsal první slovinskou gramatiku a stanovil pravidla pravopisu lidového slovinského jazyka. Jeho gramatika nesla název "Articae horulae" (česky "Zimní hodinky") a byla napsána po vzoru dobové gramatiky latinské. Jazyková norma, kterou ustanovil Bohorič, platila v podstatě až do 19. století a i v dobách národního obrození se ji ještě nemalá část slovinských vzdělanců zastávala.

Protireformace.

Protireformace byla ve slovinském prostředí symbolem útlaku literatury v lidovém jazyce. Dominující byl vliv němčiny, latiny a italštiny. Ještě v roce 1607 vznikl v církevním prostředí italsko-slovinský slovník. V letech 1615 - 1672 ovšem nevyšla ani jedna kniha ve slovinském jazyce.  Významnou osobností této doby je např. známý katolický kněz Tomaž Hren, který se zasloužil o pálení a likvidaci řady protestantských knih. Inicioval však vydání i některých knih s církevní tematikou ve slovinském lidovém jazyce, mnohé z nich vycházely přímo z prací trojice reformačních slovinských vzdělanců, především Jurije Dalmatina. Mnohé z jeho plánů na obohacení slovinského barokního knižního fondu však nakonec vzaly zasvé, neboť nenašly zastání u papežského vyslance. Za největší úspěch Tomaže Hrena je považováno pro význam rozvoje slovinského jazyka vydání "Evangelia inu listuvi" v počtu 3000 ks.

Osvícenství.

Konec 18. století a nástup osvícenství v Evropě znamenal také i začátek slovinské světské literatury. A to i přesto, že - podobně jako tomu bylo např. v bulharském prostředí - vyšel hlavní podnět k rozvoji tvorby v domácím jazyce z církevní (katolické) oblasti. Augustinský mnich Marko Pohlin např. sepsal na dvacet knih, především slovníků a gramatik, které měly sloužit k zvýšení povědomí o místním - jak o sám tvrdil - "Kraňském" jazyce. V roce 1765 dokončil např. slovník (Abecediku) a o tři roky později také Kraňskou gramatiku. Jeho práce sice z lingvistického hlediska nejsou příliš kvalitní a hodnotné, staly se však inspirací pro mnohé další.  Osvícenství se projevilo ve slovinském prostředí řadou reforem, mezi které patřily např. zřízení státních soudů, regionálních vlád, vydání Tolerančního patentu, uzákonění všeobecné školní docházky a zrušení jezuitského řádu. Byly zrušeny také i některé kláštery.  Mezi první světské vzdělance a literáty osvícenecké doby ve slovinských zemí patřili např. Žiga Zois, Tomaž Anton Linhart, nebo Valentin Vodnik. První z uvedených byl vzdělaným baronem a mecenášem, který své značné finanční prostředky využíval k rozvoji své vlasti. Financoval stavby cest, veřejných budov a také na podporu vzdělání a kultury. Brzy shromáždil dobové vzdělance do tzv. Zoisova kroužku. Již zmíněný Tomaž Anton Linhart v něm představoval prvního moderního slovinského dramatika (jehož hry jsou hrány i v dnešní době), byl také autorem prvních dějin slovinských zemí, které zahrnovaly období od Karla Velikého až po tehdejší dobu. Valentin Vodnik byl prvním moderním slovinským básníkem. Do skupiny patřili ještě Jurij Japel, Jernej Kopitar a Blaž Kumerdej.  Domácí slovinská literární tvorba neměla za cíl v této době přinést vzletné dobové ideály západní Evropy do malého Slovinska, nýbrž sloužit výhradně k tomu, co sledoval Zois - tedy osvětovým účelům. Jejím cílem bylo zvýšit povědomí o člověku jako jedinci. Vznikaly proto četné gramatiky, slovníky, či naučné knihy.  V roce 1786 byla založena Společnost přátel divadla.

Preromantismus, romantismus a národní obrození.

Přelom 18. a 19. století přinesl pro Slovinsko celou řadu změn, které iniciovaly rozvoj domácí kultury. Okupační správa napoleonovské Francie (tzv. "Ilyrské provincie") přinesla moderní zákoník. V roce 1811 byla zřízena katedra slovenistiky v Grazu a o čtyři roky později také v Lublani. Významnou osobností počátku 19. století byl mezi slovinci Jernej Kopitar, cenzor z Vídně, jazykovědec a autor jedné ze slovinských gramatik ("Grammatik der slavische Sprache in Krain, Kärnten und Steiermark"). Jako jeden z mála se pokoušel překonat roztříštěnost Slovinců do řady údolí, dialektů a regionálních příslušností a stanovit jednu normu slovinského jazyka. Rovněž definoval národní program Slovinců, který měl být založen na častém kontaktu vzdělanců s prostými sedláky, aby tak bylo možné získat co nejvíce lidí pro národní věc. Jernej Kopitar byl žákem Josefa Dobrovského a sám později učitelem mnohých dalších vzdělanců, obrozenců a literátů. Kromě již zmíněného Vuka Karadžiće se jednalo např. o Janeze Nepomuka Primice, Matiju Šnajdra, Urbana Jarnika, Valentina Staniče, Matevže Ravnikara, France Metelka, či Petera Danjka. Dva poslední zmínění autoři zasáhli svými návrhy i do slovinské "abecední války", tedy sporu o budoucí zápis slovinského jazyka, který byl nedílnou součástí slovinského národního obrození.  Slovinské národní obrození bylo chronologicky oproti např. chorvatskému o cca deset let zpožděno. Slovinští tvůrci té doby byli nicméně v dobrém kontaktu se všemi jižními Slovany; Stanko Vraz úzce spolupracoval s chorvatskými básníky a Jernej Kopitar poskytl mentorování budoucímu srbskému lingvistovi a etnologovi, Vuku Karadžićovi. Myšlenka jihoslovanské vzájemnosti, manifestovaná právě ilyrským hnutím, však ve Slovinsku i přes určité počáteční sympatie nakonec nepadla na úrodnou půdu. Čátečně tomu bylo proto, že za základ "ilryského jazyka" si chorvatští vzdělanci vzali nářečí blízké Dubrovníku (a také Srbsku), a nikoliv Slovincům bližší záhřebskou kajkavštinu. Jediné, co přežilo z myšlenky jednotného jihoslovanského jazyka, byla chorvatská (a též i srbská) abeceda - gajice, která ukončila dlouhodobé spory, jestli má být přijata historická, či progresivní abeceda.  Romantické období se začalo ve slovinské literatuře projevovat kolem roku 1830. Hlavním iniciátorem romantismu byl literární časopis (almanach) "Kranjska čbelica", jejímiž autory byli Matija Čop a France Prešeren. Oba dva spolupracovali ještě s Mihou Kasteljicem či Andrejem Smolem.  Hlavním "národním básníkem" slovinské romantické literatury se stal France Prešeren. Jeho Věnec sonetů (část) a Básně byly ukázkou evropské romantické tvorby a zároveň také i slovinským národním manifestem. Požadoval v nich autonomii slovinských zemí a svébytnost národa, což ve své době byly ideje nejen revoluční, ale také nebezpečné - a proto jeho nejznámější báseň, "Zdravljica" (dnes je její část slovinskou hymnou) - vyšla až v roce 1848. Význam, který Prešern sehrál pro domácí tvorbu je podobný, jako je tomu např. u Branka Radičeviće v případě literatury srbské, či Karla Hynka Máchy u české literatury.  Slovinské romantické období skončilo revolučním rokem 1848/1849.

Přechod od romantismu k realismu.

V polovině 19. století si Slovinsko procházelo střetem mezi generací tzv. staroslovinců a mladoslovinců. První, konzervativněji zaměřená skupina, se ve své literární tvorbě zabývala především velebením vlasti a Rakouské monarchie. Druhá z nich se naopak soustředila na přejímání evropských vlivů a jejich uplatnění v domácí tvorbě. Obě generace však hledaly něco nového a tvorba romantika Prešerna mezi jejich cíle nepatřla. Jeho dílo tak nebylo prezentováno a namísto něho poukazoval dobový tisk a společnost na jiné autory. Iniciativní byli nejprve staroslovinci v čele s Janezem Bleiweisem. Utvářeli téměř po deset let (v období tzv. Bachova absolutismu) podobu aktuální literární tvorby. Oficiálně se drželi osvětových idejí, jejich heslo znělo "Vše za víru, vlast a císaře!" Až později se do popředí dostala druhá skupina mladoslovinců. Vůdčí realistickou osobností se tak stal mladoslovinec Fran Levstik, který definoval program literární (realistický) i politický. Své myšlenky publikoval v časopise "Slovenski glasnik", který vycházel v letech 1858 - 1868 a který byl ve své době jediným povoleným literárním časopisem, který vycházel ve slovinštině. Levstik se vyslovil za tvorbu, která vzniká v podmínkách domácích, drží se domácích vzorů a jako pevně konstituovaná teprve přichází do kontaktu s dalšími evropskými národy a kulturami.

Realismus.

Druhá polovina 19. století se i ve Slovinsku stala ovšem nakonec etapou realismu. Nejednalo se ovšem o realismus čistý. Doplňovala jej totiž celá řada pozdně romantických, preromantistických, či jiných tendencí. Jednotliví autoři se orientovali k různým, vzájemně odlišným proudům. Fran Levstik, Josip Jurčič, či Josip Stritar byli zástupci spíše romanticky laděného realismu, práce Ivana Tavčara jsou považovány za ukázku realismu poetického. Podobně jako i v jiných evropských zemích, i v těch slovinských se v druhé polovině 19. století souběžně s realismem začal projevovat i vliv naturalismu, který kritizoval především poměry ve vysoké společnosti. Jednalo se však pouze o vliv, nikoliv jasný proud, ke kterému by bylo možné přiřadit skupinu literárních tvůrců. Nejvíce se vliv naturialismu projevil nicméně u Frana Govekara. Do jisté míry ještě přežívaly myšlenky ilyrismu, avšak po nějaké době nakonec převážila idea rozšíření samostatného slovinského jazyka.  Mezi realistické básníky této doby se zařadili Simon Gregorčič a Anton Aškerc.  Slovinsko konce 19. století procházelo celou řadou složitých procesů; industrializace vedla k nárůstu městského obyvatelstva, a tedy obyvatelstva, jehož jazykem byla právě slovinština, nikoliv němčina, nebo italština. Hlavním tématem slovinských realistických autorů se stal život na vesnici, v tradiční společnosti. Takové obrazy se nacházejí např. v tvorbě Janeze Mencingera, Janka Kersnika, Ivana Tavčara a podobně jako tomu bylo i v jiných středoevorpských literaturách, i ony jsou značně idealizovány.

Moderna.

Období moderny začalo ve Slovinsku s nástupem 20. století a skončilo s poválečným zapojením Slovinska do Státu SHS a úmrtím Ivana Cankara v roce 1918. Slovinská moderna zcela přirozeně sledovala vzory a trendy z Vídně. Jejím hlavním posláním byla především vzpoura proti dosavadní literární praxi a hledání nového.  Hlavní osobností slovinské moderny byl sociálně laděný Ivan Cankar, obhájce jednoty jihoslovanských národů. Dalšími významnými tvůrci byli Oton Župančič, Josip Morn, nebo Dragotin Kete.

Avantgarda.

Díky vzniku jednotného jihoslovanského státu se kulturní styky mezi jednotlivými národy Jugoslávie upevnily a kulturní výměna zrychlila. Podobně jako v sousedním Chorvatsku, i ve slovinském prostředí meziválečného období proto dominoval především expresionismus. Hlavním slovinským expresionistou se stal Srečko Kosovel. Dalšími expresionistickými autory pak byli Alojz Gradnik, Stanko Majcena, Mirana Jarce, či Antona Vodnika. Expresionisté ve své tvorbě vyjadřovali pocit strachu, úzkosti, osamění a napětí a každý z nich si našel nakonec cestu k svému vlastnímu směru.  Sociální literatura, která dominovala jugoslávské tvorbě 30. let byla patrná i ve Slovinsku. Stala se základem tvorby, kterou ideově protežoval především komunistický režim v 50. letech 20. století. Představiteli sociálního proudu v meziválečné slovinské literatuře byli např. Miško Kranjec, Prežihov Voranc, či Ciril Kosmac, nebo Anton Ingolić. Poslední z uvedené čtveřice byl dokonce komunistický aktivista.

Poválečná literatura.

I ve Slovinsku byla v poválečném období hlavním tématem druhá světová válka, resp. zkušenosti a prožitky mnohých autorů z období tohoto konfliktu. Nemálo slovinských spisovatelů bylo aktivně zapojeno do partyzánského hnutí. Mezi ně patřili např. Matej Bor, Karel Destovnik-Kajuh apod. Socialistický realismus dominoval pouze v krátkém období po skončení konfliktu, až po roztržku Tita se Stalinem. Podobně jako i jiných republikách Jugoslávie, i ve Slovinsku žádali autoři diskuzi o vlastní tvorbě a možnost uplatnění i jiných tvůrčích stylů, k čemuž také v polovině 50. let 20. století došlo.  Ve Slovinsku nastoupil v polovině 50. let 20. století nový proud tzv. intimismu, jehož ústředním tématem především bylo vyjádření básníkovy nespokojenosti se životem a okolím prostřednictvím nářku v přírodě. Zakladatelem tohoto směru byl básník Ivan Minatti, pokračovatelem pak Lojze Krakar. Alespoň omezená, ale přítomná umělecká svoboda vedla k i rozmachu dalších literárních směrů, mnohdy i oživení těch předválečných.

Postmoderna.

Postmoderní proudy si našly své místo na přelomu 60. a 70. let 20. století i ve slovinské literatuře. Jednalo se například o magický realismus, existencialismus apod.  Mezi spisovatele postmoderního období slovinské literatury se řadí Boris A. Novak, Marko Kravos, Drago Jančar, Evald Flisar, Tomaž Šalamun, Brina Svit, Janko Ferk, а Cvetka Lipuš.  Dominantním autorem se ovšem stal Edvard Kocbek. Ten rozboural normy jugoslávského komunistického řádu velmi rychle. Ve svém díle "Strach a odvaha" (slovinsky "Strah in pogum") předložil čtenářům zcela jiný obraz partyzánských bojovníků, než bylo od autorů očekáváno. Vzhledem k tomu, že po skončení války byly po několik let až desítek let události spojené s partyzánským hnutím jedním z dominantních témat jugoslávské literatury, vyvolalo dílo nemalý rozruch.  Ve slovinské literatuře po roce 1970 dominují Drago Jančar, Aleš Debeljak a Tomaž Šalamun.

Slovinská literatura patří k rodině evropských literatur. Je propojena jednak s tradicemi středoevropských národů, především národů bývalé Rakousko-uherské monarchie, jakož i Jugoslávie. Její dějiny jsou staré několik set let.

Slovene literature is the literature written in the Slovene language. It spans across all literary genres with historically the Slovene historical fiction as the most widespread Slovene fiction genre. The Romantic 19th-century epic poetry written by the leading name of the Slovene literary canon, France Prešeren, inspired virtually all subsequent Slovene literature.  Literature played an important role in the development and preservation of the Slovene identity because the Slovene nation did not have its own state until 1991 after the Republic of Slovenia emerged from the breakup of Yugoslavia. Poetry, narrative prose, drama, essay, and criticism kept the Slovene language and culture alive, allowing - in the words of Anton Slodnjak - the Slovenes to become a real nation, particularly in the absence of masculine attributes such as political power and authority.


Vývoj a konstrukce.

V roce 1956 oslovila US Army (konkrétně sekce Transportation Corps) letecké společnosti o návrhy na lehké víceúčelové vozidlo, které by kombinovalo všestrannost a operativní lehkost jeepu se schopností přeletět náročný nebo nesjízdný terén. Armádní činitelé si představovali jednoduchý a přitom robustní stroj („flying jeep“ nebo „aerial jeep“, létající jeep) schopný dopředného letu v malé výšce a režimu visení, který by po určitou dobu unesl 450 kg nákladu v letové hladině mezi 1,5 – 4 m. Návrhy vytvořilo vícero firem, z nich byly na začátku roku 1957 pro vývoj prototypů vybrány společnosti Curtiss-Wright, Piasecki Aircraft Corporation a Chrysler.  Firma Piasecki Aircraft Corporation představila letadlo se dvěma tandemovými třílistými krytými rotory poháněnými dvěma pístovými motory Lycoming O-360-A2A o výkonu 134 kW každý. Pilot a jeden cestující seděli na sedačkách mezi rotory. První ze dvou prototypů označený původně Model 59K Skycar a později přejmenovaný Piaseckim na Airgeep dostal armádní označení VZ-8P. Poprvé vzlétl 22. září 1958.  Poté byly pístové motory nahrazeny jedním turbohřídelovým motorem Turbomeca Artouste o výkonu 317 kW. V této podobě létal až do června 1959. Byl zapůjčen námořnictvu (US Navy) pod označením Model 59N, která jej vybavila plováky. Po navrácení stroje US Army byl motor Turbomeca Artouste nahrazen lehčím a výkonnějším typem Garrett AiResearch TPE331-6 o výkonu 410 kW.  Druhý prototyp byl zkonstruován s modifikovaným designem a označen Piaseckim jako Model 59H AirGeep II a armádou jako VZ-8P (B). Byl poháněn 2 motory Turbomeca Artouste, vybaven katapultovacím sedadlem pro pilota a ko-pilota/střelce a navíc měl tři sedačky pro další pasažéry. Byl také vybaven poháněným tříkolovým podvozkem pro zvýšení pozemní mobility. Tento druhý prototyp vzlétl poprvé 15. února 1962, pilotoval jej "Tommy" Atkins.  Airgeep mohl operovat nízko nad zemí a byl stabilní v letu. Díky nízké letové hladině se stroj vyhl radarové detekci. I přes jeho kvality a výhody nad dvěma konkurenty v konkurzu (Chrysler VZ-6, Curtiss-Wright VZ-7) se armáda rozhodla, že koncepce „létající jeep“ je nevhodná pro moderní bojiště a soustředila se na vývoj konvenční helikoptéry.

Specifikace (VZ-8P (B)).

Data z: "Flying Jeeps: The US Army's Search for the Ultimate 'Vehicle

Piasecki VZ-8 Airgeep (původním továrním označením Model 59K Skycar) bylo americké letadlo VTOL postavené koncem 50. let 20. století na objednávku US Army společností Piasecki Aircraft Corporation. Šlo o konstrukci se dvěma zaplášťovanými rotory v trupu. Stroj byl schopen vertikálního vzletu a přistání (VTOL).

The Piasecki VZ-8 Airgeep (company designation PA-59) was a prototype vertical takeoff and landing (VTOL) aircraft developed by Piasecki Aircraft. The Airgeep was developed to fulfill a U.S. Army Transportation Research Command contract for a flying jeep in 1957. The flying jeep was envisioned to be smaller and easier to fly than a helicopter.


Život.

Byl druhým synem Konráda I. Mazovského a jeho ženy Agafie, dcery Svjatoslava III. Volyňského. Roku 1233 obdržel od otce kujavské knížectví. V roce 1239 se oženil s Konstancií, dcerou Jindřicha II. Pobožného a věnem získal území Velkopolska. V následujících letech aktivně podporoval otcovu dobrodružnou politiku a v roce 1242 dobyl Gdaňsk.  V roce 1247 zemřel Kazimírův otec, který odkázal většinu území Kazimírovu staršímu bratrovi Boleslavovi. S tím Kazimír nesouhlasil, a proto na Boleslava útočil. Ten v následujícím roce na jaře nečekaně zemřel bez potomků. Po bratrově smrti připadlo Mazovsko mladšímu Kazimírovu bratrovi Zemovitu I.. Kazimír ovšem využil zmatků a od Mazovska odtrhl Dobřiň.  V roce 1250 se Kazimír pokusil navázat mírové vztahy se svými baltskými sousedy. Jeho snaha nebyla podporován Řádem německých rytířů, který měl papeže na své straně. Plán selhal a Kazimír v zájmu zajištění severní hranice svého území apeloval na templáře, kteří se usadili v Lukowu. To se podařilo v roce 1263, kdy se vztahy s Řádem německých rytířů urovnaly.  Když v roce 1253 papež Innocenc IV. přiznal krakovskému knížeti Boleslavovi a Kazimírovi Podlašské vojvodství, počali tam jako první šířit křesťanství.  Mezitím Kazimír čelil dalším problémům. V roce 1258 se Boleslav Pobožný spojil s Vartislavem III. Pomořanským. Prohlásiv, že Kazimír dostal území Velkopolska od Jindřicha Pobožného neprávem, zahájil útok proti Kazimírovi. Útok se nezdařil, ale Boleslav se nevzdal. Následujícího roku se spojil s Boleslavem V. Stydlivým (Kazimírovým bratrancem), Zemovítem Mazovským a Danielem Haličským a uspěl. Kazimír ztratil Velkopolsko i Sieradz. Mírová jednání byla obtížná a vyžadovala nový útok proti Kazimírovi v roce 1261. Kazimírův syn Lešek II. Černý využil oslabení svého otce a nárokoval si dědictví; poté obdržel od Zemovíta Sieradz.  Kazimír I. Kujavský zemřel 14. prosince 1267 a byl pochován v katedrále ve Włocławeku.

Manželky a potomci.

1. manželství ∞ 1233 Hedvika (okolo 1218 – okolo 1235), podle některých historiků dcera Vladislava Odonice Velkopolského.<br>2. manželství ∞ 1239 Konstancie Vratislavská († 23. únor 1257) 3. manželství ∞ 1257 Eufrosina Opolská († 1292)

Kazimír I. Kujavský ( Kazimierz I kujawski, 1211 – 14. prosince 1267, Inowrocław) byl kníže kujavský (1233–1267), velkopolský (1239–1261), sieradzký (1247–1261), lenčický (1247–1267) a dobřiňský (1248–1267) z dynastie Piastovců.

Casimir I of Kuyavia () (c. 1211 – 14 December 1267) was a Polish prince and a member of the House of Piast. He was Duke of Kujawy since 1233, ruler over Ląd from 1239-1261, ruler over Wyszogród since 1242, Duke of Sieradz from 1247-1261, Duke of Łęczyca since 1247, and Duke of Dobrzyń since 1248.  He was the second son of Konrad I of Masovia and his wife Agafia of Rus. He was probably named after his grandfather, Casimir II the Just.


Historie města.

Pilava vesnicí.

Na místě dnešního města stála původně rybářská vesnice baltského kmene Prusů. V letech 1336 a 1430 je v dobových dokumentech zmíněná vesnice "Pilen," od níž také pochází německé pojmenování města Pillau z pruského slova "pils" - česky "pevnost". V blízkosti vesnice proběhla v roce 1370 bitva mezi Řádem německých rytířů a Litevským velkoknížectvím. Místo se začalo rychle rozvíjet po sérii dvou silných bouří v letech 1479 a 1510, kdy se u města vytvořila laguna mezi Viselským a Gdaňským zálivem. Osada se stala jedním z nejdůležitějších přístavů tehdejšího Pruska. Tzv. Blockhaus (opevněný srub) byl postaven v roce 1537, sklady v roce 1543 a první opevnění 1550. Během třicetileté války přístav obsadili Švédové pod velením krále Gustava II. Adolfa. Po válce Švédové v Pilavě zůstali a postavili zde bastionovou pevnost. V roce 1635 zaplatili místní občané 10 000 tolarů Švédsku, aby jejich město opět přešlo pod pruskou správu.

Pilava městem.

S koncem 17. století přišel výrazný rozvoj osady. Byl postaven maják a kamenný kostel. Sám ruský car Petr Veliký zavítal do přístavu při své cestě do západní Evropy v roce 1697. Městská práva získala Pilava roku 1725 dekretem krále Fridricha Viléma I. Následně byla v roce 1745 postavena městská radnice v barokním stylu. Bohužel tato budova byla kompletně zničena při bombardování města v roce 1945. Během sedmileté války (přesně v letech 1758 - 1762) obsadila Pilavu ruská vojska. V červnu 1807 dobyla město francouzská armáda pod velením Napoleona, ale zbytek 19. století již proběhl ve městě bez jakýchkoliv katastrof. V roce 1865 byl přístav spojen s Königsbergem pomocí železnice a 1871 Němci zmodernizovali místní pevnost. Velice negativně zapůsobilo na místní ekonomiku zprovoznění kanálu mezi Vislanským zálivem a Köninsbergem v listopadu 1901, kdy se místní přístav dostal mimo hlavní lodní trasy. V roce 1902 se město Pilava spojilo s dosud samostatnou pevností a počet obyvatel dosáhl sedmi tisíc.

První a druhá světová válka.

Se začátkem první světové války byla většina mužstva z pevnosti poslána na frontu. Nakonec bylo z Pilavy vysláno do boje 903 místních občanů, z nichž se 89 nikdy nevrátilo. V listopadu 1918 zachvátily město revoluční protesty, které zorganizovala místní rada vojáků a dělníků. Některé posádky lodí se připojili k povstalcům, většina ale odplula do Švédska. Povstání bylo krvavě potlačeno v březnu 1919. Po válce se z města stala vojenská základna a volný vstup do něj byl zakázán.  S nadcházející druhou světovou válkou získával přístav opět na důležitosti. V roce 1933 se zde usídlila minolovná flotila, rok na to bylo postaveno letiště, námořní letecká základna vznikla v roce 1939, výcvikové centrum pro ponorky pak v roce 1940. Na konci války se stala Pilava klíčovým přístavem pro operaci Hannibal. Cílem operace bylo evakuovat veškeré německé obyvatelstvo z Pobaltí do Německa před postupující Rudou armádou. Od ledna do dubna 1945 prošlo přístavem na 450 000 uprchlíků. Dne 5. února 1945 provedli na město Sověti nálet, který zničil většinu starého města. Němci před příchodem Rudé armády vyhodili dne 24. dubna 1945 přístav do povětří. Rudá armáda obsadila město následujícího dne.

Pilava jako součást SSSR a Ruska.

Po válce se stala Pilava součástí SSSR, přístav byl přejmenován na Baltijsk (znamenající v ruštině Baltské město). Zbytek německého obyvatelstva byl odsunut a do města se nastěhovali převážně Rusové z Povolží, středního Ruska a Běloruska. Přístav se stal sídlem Baltské flotily, a tak se Baltijsk stal "uzavřeným městem". Do města byl zákaz vstupu cizincům a Rusové se do Baltijsku dostali pouze na speciální povolení. Ve městě byla v době Studené války postavena letecká základna. Baltijsk je společně Kaliningradem jediným ruským přístavem v Baltském moři, který v zimě nezamrzá.  Po rozpadu SSSR v roce 1991 se město stalo součástí Ruska. Status uzavřeného města byl sice zrušen, ale díky existenci námořní vojenské základny je pohyb osob stále omezen. Ve městě byl postaven pomník caru Petru Velikému a carevně Alžbětě I.

Obyvatelstvo.

Aktuální složení obyvatelstva.

Při sčítání lidu v roce 2010 bylo etnické složení v městě následující:

Baltijsk (, , ), do roku 1946 Pillau (; , "Pilava"), je město v Kaliningradské oblasti, exklávě Ruské federace. Leží na severní části Viselské kosy oddělující Viselský záliv od Gdaňského zálivu, a to přímo na kraji Baltijského průlivu, který oba zálivy propojuje. Přístav je domovem ruské Baltské flotily. V roce 2010 mělo město přes 32 tisíc obyvatel.

Baltiysk (), prior to 1946 known by its German name Pillau (; ; Yiddish: פּילאַווע, "Pilave"), is a seaport town and the administrative center of Baltiysky District in Kaliningrad Oblast, Russia, located on the northern part of the Vistula Spit, on the shore of the Strait of Baltiysk separating the Vistula Lagoon from Gdańsk Bay. Population:  Baltiysk, the westernmost town in Russia, is a major base of the Russian Navy's Baltic Fleet and is a ferry-port on the route to St. Petersburg.


Historie.

S budováním hřbitovní kaple Všech svatých se začalo na počátku 14. století. Dvouvěžová hřbitovní kaple s kostnicí měla dvě podlaží. Nahoře se nacházela kaple a ve spodním patře kostnice. V roce 1421 byla stavba zasažena ničivým požárem založeným husity. Po zrušení hřbitova na konci 15. století byly exhumované kosti uloženy vně i uvnitř podzemní kaple, kde je poloslepý sedlecký mnich v roce 1511 seskládal do velkých pyramid.  Kaple byly znovu obnoveny mezi lety 1703-1710 v souvislosti s celkovou obnovou kláštera podle koncepce opata Snopka a architekta Jana Blažeje Santiniho - Aichela. Významným mezníkem v historii kaple se stal letopočet 1784. V tomto roce Josef II. zrušil kromě jiných také sedlecký klášter a klášterní majetek odkoupili Schwarzenbergové z Orlíka. Ti nechali kostnici upravit do nynější podoby. Autorem světově unikátní výzdoby z lidských kostí se stal řezbář František Rint z České Skalice.

Santiniho přestavby.

Santiniho úpravy zde nebyly tak velké jako v klášteře. Stavbu bylo nutné staticky zajistit, proto Santini vestavěl štít mezi věže západního průčelí a d přístavbou západní předsíně. Věže jsou rozdělené vodorovnými římsami a vrchol je zakončen arkádami s lucernou. Vertikalitu kostela Santini zdůraznil odstupňovaným opěrným gotickým systémem a umístěním vertikálních okenních otvorů. Okna jsou zakončena lomeným obloukem a jejich výplň je tvořena trojicí jeptišek s kružbou. Některé otvory jsou zazděné. Na detailu kružeb si můžeme všimnout trojlístků. Na štítu je vidět opět odstupňovaný opěrný systém s oknem zakončeným lomným obloukem.  Ve stylu svého specifického architektonického projevu, barokní gotiky upravil i interiér, včetně návrhu výzdoby z kostí a dalších doplňků jako např. řezaných korun nad pyramidami, svícnů (fiál) aj. Z kostí je zde vyobrazený znak knížecího rodu Schwarzenbergů, který se nachází u hlavního vchodu nad vstupním portálem. Dále mu lze připsat nástupní schodiště vedoucí do prostoru kostnice a dekoraci kleneb, včetně dvou polí zachované gotické klenby. Zde se také nachází vstupní lomený oblouk, který je zakončen do konzol. Změnil tak orientaci vstupu do obou podlaží.

Sedlecká kostnice.

Sedlecká kostnice má zajímavou historii. Původně to byl hřbitovní kostel zdejšího cisterciáckého kláštera. Podle pověsti přinesl opat sedleckého kláštera Heidenreich hrst země z Božího hrobu v Jeruzalémě a rozesel ji po hřbitově. Hřbitovní půda se tak stala součástí Svaté země a proto se sem pohřbívalo nejen z Čech, ale i z okolních zemí. Tisíce lidí zde našly poslední odpočinek také v dobách epidemií.

Kostel Všech svatých byl původně součástí cisterciáckého kláštera v Sedlci u Kutné Hory. V podzemní části se nachází kostnice ("ossuarium").

The Sedlec Ossuary (; ) is a small Roman Catholic chapel, located beneath the Cemetery Church of All Saints (Czech: "Hřbitovní kostel Všech Svatých"), part of the former Sedlec Abbey in Sedlec, a suburb of Kutná Hora in the Czech Republic. The ossuary is estimated to contain the skeletons of between 40,000 and 70,000 people, whose bones have, in many cases, been artistically arranged to form decorations and furnishings for the chapel. The ossuary is among the most visited tourist attractions of the Czech Republic - attracting over 200,000 visitors annually. Four enormous bell-shaped mounds occupy the corners of the chapel. An enormous chandelier of bones, which contains at least one of every bone in the human body, hangs from the center of the nave with garlands of skulls draping the vault. Other works include piers and monstrances flanking the altar, a coat of arms of the House of Schwarzenberg, and the signature of František Rint, also executed in bone, on the wall near the entrance.


Vývoj.

V 50. letech 20. století se začaly vyvíjet těžké proudové bombardéry, které nebyly o mnoho pomalejší než soudobé stíhací letouny. Uhlídat všechny potenciální příletové trasy těchto bombardérů nebylo v silách tehdejších záchytných stíhačů, kteří startovali z dlouhých betonových letišť. Jako zajímavé řešení se jevil letoun schopný kolmého startu a přistání (VTOL), tudíž nezávislý na startovacích drahách. O tento typ stroje se začalo nejprve zajímat americké námořnictvo (US Navy), pro které představoval ideální letoun k ochraně plavidel. Konkursu vypsaného námořnictvem v roce 1950 se zúčastnily firmy Convair s typem XFY-1 Pogo a Lockheed s typem XFV-1 Salmon. Oba vrtulové experimentální letouny ale zaostávaly v nosnosti a rychlosti a nebyly tedy přijaty do výroby.  Proudová technologie mezitím pokročila a námořnictvo se své myšlenky nevzdávalo. Zadalo firmě Ryan Aeronautical Company projekt na proudový demonstrátor VTOL. Společnost měla dost zkušeností s různými koncepcemi letadel a dokonce již pracovala na svém projektu VTOL. O program se začalo zajímat americké letectvo (USAF), které převzalo financování poté, co námořnictvo o projekt ztratilo zájem. Problém byl s pohonnou jednotkou, neboť v USA nebyl jediný výrobce, který by nabídl dostatečně výkonný a přitom rozměrově nevelký motor. Nakonec se musel pořídit motor Rolls-Royce Avon RA.29 Mk.49 o tahu 44,46 kN z Velké Británie, který patřil mezi špičku. Přesto se však muselo dbát na to, aby poměr hmotnosti stroje k tahu motoru byl co nejnižší. Proto byla zvolena koncepce krátkého trupu bez vodorovných ocasních ploch. Výsledkem byl letoun s poměrem tahu motoru ke vzletové hmotnosti cca 3 400 kg 1,33:1.  10. prosince 1955 zahájil firemní pilot Ryanu Peter Girard letové zkoušky ponejprv s konvenčním vzletem a přistáním. X-13 byl proto vybaven tříkolovým podvozkem příďového typu. 28. května 1956 podnikl Girard první opatrný kolmý vzlet a vyzkoušel režim visu v malé výšce nad zemí. 28. května 1956 poprvé úspěšně vyzkoušel (po konvenčním startu) přechod z dopředného letu do režimu visení a naopak. X-13 se tak stal prvním letounem světa, který tuto fázi zvládl. Poté přistál klasickým způsobem.  Pak se přistoupilo ke kolmým startům z mobilní odpalovací rampy, což byl úkol mnohem těžší (zejména přistání). Tento proces i s přechodem do vodorovného letu a zpět k přistání a zaháknutí se do svislé plošiny byl úspěšně absolvován 11. dubna 1957. 30. července 1957 X-13 Vertijet úspěšně představil své schopnosti během oficiální prezentace ve Washingtonu, D.C.  Zkoušky probíhaly až do roku 1958, kdy byl program zastaven. Přednost dostaly protivzdušné raketové systémy země-vzduch.

Konstrukce.

Ryan X-13 Vertijet byl celokovový jednomotorový proudový letoun s trojúhelníkovým křídlem (tzv. delta křídlo). Šlo o jednomístný bezocasý hornoplošník s atypickým přistávacím zařízením tvořeným zejména částečně zatahovatelným hákem pod trupem. Na koncích nosného křídla byly instalovány malé pomocné plochy (zvané winglety) a malé otočné trysky (puffery) pro vektorování tahu. Tyto prvky napomáhaly stabilizaci v režimu visení a během přechodové fáze z vertikálního do horizontálního letu a naopak, kdy byly klasické řídící prvky neúčinné. Palivová nádrž se nacházela uvnitř střední části nosné plochy. Trup byl poměrně krátký, za přídí vybavenou hubicí s měřícími přístroji a pomocnou ovládací tryskou se nacházel pilotní kokpit vybavený katapultovací sedačkou. Sedačka byla teoreticky schopna úspěšné katapultáže i v nulové výšce a při nulové rychlosti. Při svislém letu se nakláněla o 45° dopředu pro zajištění pilotova lepšího výhledu. Hned za pilotní kabinou byly na bocích trupu nasávací otvory vzduchu pro motor. Na zádi trupu byla výfuková roura.

Uživatelé.

USA

Ryan X-13 Vertijet (továrním označením Model 69) byl americký experimentální proudový letoun se schopností VTOL (kolmý vzlet a přistání) postavený pro výzkumné účely společností Ryan Aeronautical Company v 50. letech 20. století. Hlavním účelem proudového stroje bylo uplatnit schopnost kolmého startu a přistání, režimu visení, přechodu z vertikálního do horizontálního letu a opačně.  Byly postaveny pouze 2 prototypy X-13 Vertijet, oba se nachází v muzeích a jsou dostupné veřejnosti:

The Ryan X-13 Vertijet (company designation Model 69) was an experimental vertical take-off and landing (VTOL) jet aircraft built by Ryan Aeronautical and flown in the United States in the 1950s. The main objective of the project was to demonstrate the ability of a pure jet to vertically takeoff, hover, transition to horizontal forward flight, and vertically land.


Životopis.

Janinou matkou byla Jana Portugalská, dcera Eduarda I. Portugalského a manželka Jindřicha IV. Kastilského. Jindřich neměl z tohoto ani z předchozího manželství jiné potomky a proslýchalo se, že je impotentní. Královna Jana možná měla poměr s kastilským šlechticem Beltránem de La Cueva, a tak Jana Kastilská získala přezdívku Beltraneja jako odkaz k jejímu domnělému nemanželskému původu.  Král Jindřich manželku vykázal ode dvora na hrad Jindřichova podporovatele, biskupa Fonsecy. Tam se Jana Portugalská zamilovala do biskupova synovce a měla s ním dva nemanželské syny. Od roku 1462 však byla Jana Kastilská jako jeho jediné dítě dědičkou trůnu. V roce 1464 byl Jindřich kvůli rebelii nucen přislíbit ruku své dcery svému nevlastnímu bratrovi Alfonsovi, který tak měl v budoucnu vládnout společně s Janou. V roce 1468 však Janin strýc zemřel a ona sama přišla o přímá dědická práva na základě toho, že se Jindřich s její matkou rozvedl. V linii následnictví se před ní dostala její teta Isabela Kastilská.  V roce 1470 byla zasnoubená a v zastoupení provdaná za vévodu z Guienne a znovu prohlášena legitimní dědičkou trůnu. Vévoda zemřel v roce 1472. Následovalo dlouhé vyjednávání o sňatku s někým, kdo by mohl bránit její nástupnický nárok. Nakonec byla Jana zaslíbena portugalskému králi a svému strýci Alfonsi V. Jindřich Kastilský zemřel v roce 1474. Část šlechty uznala za dědičku Janu, část její tetu Isabelu. Rozpoutal se tak konflikt trvající další čtyři roky.  15. května 1475 Alfons Portugalský vtrhl do Kastilie a o patnáct dní později se oženil s Janou. Isabela však s pomocí svého manžela Ferdinanda II. Aragonského byla úspěšnější. Alfons V. zemřel v roce 1481.  Jana dostala možnost vdát se za syna Isabely, až chlapec dospěje, nebo vstoupit do kláštera. Vybrala si vstoupit do kláštera sv. Kláry v Coimbře. Později žila v Lisabonu a až do své smrti podepisovala dopisy jako "La reina" (královna).

Jana la Beltraneja nebo také Jana Kastilská (28. února 1462 – 12. dubna 1530) byla druhá manželka portugalského krále Alfonse V. a portugalská královna.

Joanna "la Beltraneja" (21 February 1462 – 12 April 1530) was a claimant to the throne of Castile, and Queen of Portugal as the wife of King Afonso V, her uncle.


Členění vlastního kapitálu.

Podle vyhlášky č. 500/2002 Sb., kterou se provádějí některá ustanovení zákona č. 563/1991 Sb., o účetnictví, pro účetní jednotky, které jsou podnikateli účtujícími v soustavě podvojného účetnictví, se vlastní kapitál člení na základní kapitál, kapitálové fondy, výsledek hospodaření minulých let, výsledek hospodaření běžného účetního období a fondy ze zisku.

Základní kapitál.

Dřívější úprava základního kapitálu vycházela ze zákona č. 513/1991 Sb., obchodní zákoník, který však byl platný do 31. prosince 2013. § 58 v prvním odstavci stanovil, že základní kapitál společnosti je peněžní vyjádření souhrnu peněžitých i nepeněžitých vkladů všech společníků do základního kapitálu společnosti. Musí být vyjádřen v jednotkách české měny. Společník se účastní na základním kapitálu vkladem. Základní kapitál je součástí vlastního kapitálu. Druhý odstavec stanovil, že základní kapitál se vytváří povinně v komanditní společnosti, ve společnosti s ručením omezeným a v akciové společnosti. Jeho výše se zapisuje do obchodního rejstříku, pokud tak stanoví zákon.  Nynější právní úprava základního kapitálu je obsažena v ustanovení § 30 zákona č. 90/2012 Sb., o obchodních korporacích, je základní kapitál je souhrn všech vkladů. Lze změnit výši základního kapitálu – zvýšit či snížit. Změny výše základního kapitálu jsou též součástí zákona o obchodních korporacích. Zvýšit lze:  Usnesení valné hromady o snížení základního kapitálu obsahuje:

Kapitálové fondy.

Jedná se o kapitál, který má společnost z vnějšku. Kapitálové fondy lze účetně rozlišit: ážio, ostatní kapitálové fondy, oceňovací rozdíly z přecenění majetku a závazků a oceňovací rozdíly z přecenění při přeměnách. Kapitálové fondy se zvyšují také dary a dotacemi na kapitálové dovybavení. Kapitálové fondy představují vklady společníků a to jak peněžní, tak i nepeněžní. Díky kapitálových fondů se zvyšuje vlastní kapitál společnosti, avšak nezvyšuje se základní kapitál.

Výsledek hospodaření minulých let.

Jedná se o položku v rozvaze, která je součástí vlastního kapitálu. Tato položka rozvahy se dále rozděluje na – nerozdělený zisk minulých let, neuhrazená ztráta minulých let a jiný výsledek hospodaření minulých let.

Výsledek hospodaření běžného účetního období.

Výsledek hospodaření běžného účetního období uvedené v rozvaze se musí rovnat položce výsledku hospodaření za účetní období, která je uvedena ve výkazu zisku a ztrát. Výkaz zisku a ztrát (neboli v praxi označováno jako „výsledovka“) je uspořádáním položek výnosů, nákladů a výsledku hospodaření účetní jednotky.

Fondy ze zisku.

Fondy ze zisku se člení podle toho, zda jsou tvořeny povinně, tzv. zákonné fondy, mezi které se řadí rezervní fond, nedělitelný fond dobrovolně a tzv. ostatní fondy.

Vlastní kapitál neboli také vlastní jmění představuje vlastní zdroje financování obchodního majetku podnikatele, pro tvorbu jeho kapitálu. Tvoří ho vklady zakladatelů (vlastníků, společníků) do základního kapitálu společnosti a složky, které vznikly během hospodaření podniku. Vlastní kapitál tak zahrnuje peněžité a nepeněžité vklady majetku do firmy, kapitálové fondy, hospodářské výsledky z minulých účetních období i z období současného a fondy tvořené ze zisku (rezervní fond). V rozvaze se vykazuje na straně pasiv.  Tvořen je složkami, které do podniku vložili jeho zakladatelé (majitelé, společníci) anebo složkami, které při činnosti podniku vznikly. Jedná se tedy o kapitál, který patří majiteli (případně majitelům). Je hlavním nositelem podnikatelského rizika. Jeho podíl na celkovém jmění je ukazatelem finanční jistoty podniku. Nejedná se o stálou veličinu, avšak o veličinu měnící se v závislosti na hospodářském výsledku. Pokud společnost dosahuje zisku, vlastní kapitál roste, avšak pokud je situace opačná a společnost dosahuje ztráty, vlastní kapitál klesá.  Kromě vlastního kapitálu se rozlišuje také cizí kapitál.

In finance, equity is ownership of assets that may have debts or other liabilities attached to them. Equity is measured for accounting purposes by subtracting liabilities from the value of an asset. For example, if someone owns a car worth $9,000 and owes $3,000 on the loan used to buy the car, then the difference of $6,000 is equity. Equity can apply to a single asset, such as a car or house, or to an entire business. A business that needs to start up or expand its operations can sell its equity in order to raise cash that does not have to be repaid on a set schedule.  When liabilities attached to an asset exceed its value, the difference is called a deficit and the asset is informally said to be "underwater" or "upside-down". In government finance or other non-profit settings, equity is known as "net position" or "net assets".


Charakteristika.

Rozkládá se na ploše 5,5 ha a zahrnuje zhruba čtvrtinu rozlohy Jardin des plantes v severní části mezi ulicemi "Rue Cuvier" na severozápadě a "Quai Saint-Bernard" na severovýchodě. Zahradu spravuje Muséum national d'histoire naturelle. Veřejnosti představuje asi 1100 zvířat jako 270 savců 50 druhů, 330 ptáků 80 druhů, 200 plazů 50 druhů a 200 obojživelníků 10 druhů. K nim lze rovněž připočíst na 1200 bezobratlých 50 druhů.  Ze savců jsou zde např. kůň Převalského, orangutan, kamzík bělák, takin, malé šelmy, hlodavci, z ptáků jsou zastoupeni např. supi, sovy, stejně jako bažant a některé druhy brodivých ptáků (kolpík, ibis, jeřáb), mnoho plazů (včetně přes 100 let starých želv obrovských), obojživelníci a hmyz.

Historie.

Zvěřinec byl oficiálně otevřen 11. prosince 1794 z iniciativy Bernardina de Saint-Pierre, profesora zoologie v Muséum national d'histoire naturelle, po přesunu zvířat z královského zvěřince ve Versailles a z Raincy (patřícího vévodovi orléanskému) ve dnech 26. dubna 1794 a 27. května 1794 a přesunu zvířat z jarmarků a soukramých zvěřinců a cirkusů od listopadu 1793.  Během své historie se zde představilo mnoho druhů zvířat, včetně první žirafy ve Francii (1826), slona, hrocha, medvěda hnědého i ledního nebo tuleňů. Při obléhání města během Pařížské komuny (1871) však byla zvířata snědena Pařížany. Během 19. a počátku 20. století bylo pro zvířata postaveno mnoho výběhů a klecí, na svou dobu moderních: medvědinec (1805), pavilony býložravců (1804-1812), šelem (1817-1821), opic (1835-1837), plazů a obojživelníků (1870-1874), klece pro dravé ptáky (1820-1825), bažantnice (1881) nebo bazén pro lachtany (1882).  Nejúspěšnější z nich byla pravděpodobně velká voliéra postavená roku 1888 pro světovou výstavu 1889, která se doposud používá. V polovině 20. století byla zdejší zoo zastíněna modernějšími zoologickými zahradami (Zoo Vincennes, Parc de Thoiry), pro nedostatek prostředků neprobíhaly prakticky žádné rekonstrukce. Zvířata žila v nevyhovujících zařízeních, často stísněných a trpěla. Od počátku 80. let však probíhala postupná obnova a byla založena koncepce na orientaci malých a středně velkých druhů zvířat, která jsou málo známá nebo ohrožená. Větší savce (slony, žirafy, lvy, tygry, gorily, šimpanze, medvědy) nebylo možné udržovat ve správném stavu a v centru Paříže nebylo možné zvětšit plochu zoo, proto byla tato zvířata postupně od 70. let přesunuta do jiných zařízení.

Ménagerie du Jardin des plantes (česky doslovně "Zvěřinec Botanické zahrady") je zoologická zahrada v Paříži. Nachází se v parku Jardin des plantes v 5. obvodu. Jedná se o nejstarší zoologickou zahradu ve Francii a po zoo v Schönbrunnu o nejstarší veřejnou zahradu na světě.

The ménagerie du Jardin des plantes is a zoo in Paris, France, belonging to the botanical garden "Jardin des Plantes". It is the second oldest zoological garden in the world (after Tiergarten Schönbrunn). Today it does not have very large animals like elephants, but a lot of rare smaller and medium-sized mammals and a variety of birds and reptiles.


Děj.

Domorodá dívka jménem Rolery nedokáže překonat zvědavost a jde se podívat do Landinu, města kolonistů na pobřeží moře. Když se pak prochází po písčitém břehu, uslyší v mysli naléhavý hlas. Otočí se a vidí na vysokém mostě mužskou postavu, která ji volá k sobě nahoru. Poslechne a běží po kamenných schodech nahoru, zatímco na pobřeží se valí bleskový příliv. Muž jménem Jakob Agat Alterra jí zachránil život, a musel přitom použít zakázanou telepatickou domluvu. Rozloučí se s Rolery a nechá po ní vzkázat Woldovi, vitskému vůdci kmene z Tevaru, že jej další den navštíví.  Jakob Agat Alterra se sejde s náčelníkem Woldem a upozorňuje ho na blížící se nebezpečí, velké stěhování severského národa Gálů, kteří se přesídlují před dlouhou zimou na jih, přičemž cestou plení sídla a osady. Jakob má zprávy, že jsou dobře organizovaní a dobyli již několik opevněných osad, např. Tloknu. Tyto zprávy potvrdili zvědové. Jakob nabízí společný postup proti Gálům, pokud by se vitové a kolonisté spojili a společně bránili severní hranici Askatevaru, Gálové by si raději vybrali jinou cestu. Wold jej vyslechne, ale není příliš nakloněn válečné výpravě před zimou, kdy je nutno zabezpečit sídla. Slíbí, že návrh přednese na kmenové poradě. Na poradě se ostře staví proti spojenectví zejména Ukwet, Woldův vnuk. Oponuje mu Umaksuman, Woldův syn, který je však mladší než Ukwet. Umaksuman Jakobovi věří. Jakob se zamiluje do Rolery, která jeho lásku opětuje. Později je přepaden skupinkou mužů vedených Ukwetem, přežije jen díky intervenci Umaksumana. Rolery jej zraněného dopraví do Landinu, kde se Jakob zotaví a pojme Rolery přes nesouhlas svých spoluobčanů za manželku. Tento incident (jeho napadení) však zostřil vztahy mezi kolonisty a vity, ze společné výpravy sešlo. Umaksuman zabije Ukweta a je vyobcován z kmene.  Velké stěhování začalo. Tevar je přepaden gálskými bojovníky a dobyt. Přestože byl Jakob napaden Tevarany, jde jim se svými muži na pomoc. Podaří se zachránit skupinu domorodců, žen, dětí a nakonec i starého náčelníka Wolda. Jakob narazí i na Umaksumana, který se ukrýval nedaleko sídla. Je zorganizována obrana před gálskými útočníky. Ačkoliv většina z mnohatisícové armády odtáhla na jih, stále ještě zbývá dosti početný voj, který má za úkol obsadit Landin. Ženy, děti a několik mužů (celkem přibližně 500 lidí) je odvedeno do opevnění zvaného Jehlan, které se nachází na ostrově nedaleko Landinu, se kterým ho spojuje široký viadukt. Protože se kolonisté mohou dorozumívat na dálku telepatickým přenosem myšlenek, nejsou tak zcela odříznuti od dění. Zbývající muži, chlapci a několik žen se soustředí na obranu města. Gálové se dostanou přes hradby a obránci se musejí stáhnout na centrální náměstí, kde se opevní a podnikají partyzánské přepady gálských jednotek. Rolery si během obléhání uvědomí, že její muž si uchovává charakter, o svých spoluobčanech, o vitech a dokonce i o Gálech uvažuje jako o lidech, nedělá mezi nimi rozdíly. Vyhladovělí Gálové nakonec obléhání vzdají a odtáhnou. Jakob, který je nyní považován za přirozeného vůdce, nabídne Umaksumanovi a jeho lidu (starý Wold mezitím zemřel), že se mají sami rozhodnout, zda zůstanou s nimi v Landinu nebo odejdou. Pokud odejdou a budou se chtít někdy vrátit, brány města pro ně zůstanou otevřeny. Rolery, která měla být neplodná má naději, že Jakobovi počne syna.

Prostředí.

Werel (neboli Alterra), fiktivní třetí planeta hvězdy Eltanin (γ Draconis) v souhvězdí Draka má jeden měsíc, s nímž tvoří gravitační soustavu obíhající kolem svého středu a který způsobuje na pobřeží až 15 metrový příliv. Jeden oběh trvá 400 dní, což je jedna fáze měsíce (trvá tedy o něco déle než pozemský rok). Planeta s měsícem zároveň obíhá kolem hvězdy Eltanin, tento oběh trvá 60 měsíčních fází neboli 24 000 dní, což je přibližně délka lidského života na Werelu. Lidé na Werelu počítají věk ve fázích měsíce.

Vitové.

Domorodí vitové vytvářejí kmenová společenství. Vzhledem k době oběhu planety kolem hvězdy trvají jednotlivá roční období velmi dlouho, což se projevuje i na populaci obyvatel. Ženy jsou např. v zimním a letním období až na výjimky neplodné. Na zimní období se staví nebo zabezpečují tzv. zimní města - sídla. U vitů je samozřejmostí polygamie, zatímco kolonisté/cizinci dodržují monogamii. Vitové považují kolonisty za cizí element, přestože ti už pobývají na planetě 600 měsíčních cyklů. Na jednu stranu jimi opovrhují (nepovažují je za lidi), na druhou stranu z nich mají strach (připisují jim čarodějnické schopnosti). Vitové mají světlejší pleť.  Vitové žijí v zemi Askatevar v sídlech, některá z nich jsou Tevar, Pernmek, Pekna, Tlokna, Allakskat.

Gálové.

Gálové jsou kočovný národ ze severu, který se vždy při nastávající zimě stěhuje na jih a přitom dobývá a plení sídla vitů. I Gálové mají světlejší pleť.

Kolonisté.

Kolonisté přiletěli na Werel z Terry před 10 werelskými roky (tedy před 600 měsíčními cykly). Terra je součástí Ekumenu (společenství planet, liga světů). Planeta Werel byla kolonizována po vynálezu ansiblu (komunikační zařízení umožňující přenos nadsvětelnou rychlostí) a měla sloužit jako obrana proti tajemnému nepříteli. Ale kontakt s první lodí kolonistů pocházejících výlučně z Terry (Země) byl ztracen. Kolonisté z Terry postavili na pobřeží moře město pojmenované Landin, v němž se usídlili, a snažili se vycházet v dobrém s původními inteligentními obyvateli planety. Poté založili i několik dalších měst na pobřeží, např. severněji kolonii Atlantiku, ale později se začala jejich populace snižovat a zbytek obyvatel se vrátil do Landinu. Kolonisté postupně vymírají. Stále se však řídí zákony uloženými ligou světů, uchovávají je. Jedním z nich je např. kulturní embargo, které zakazuje používat mnohem vyspělejší technologii, než kterou ovládají domorodí obyvatelé. Proto kolonisté nepoužívají např. střelné zbraně. Výjimkou je plyn na vytápění.  Současné dění se odehrává v roce 1 405 ekumenického času. Kolonisté jsou většinou velmi tmavé pleti a netrpí chorobami. Ovládají telepatickou komunikaci. Místní obyvatele nazývají slovem „vitové“.

Planeta exilu (anglicky "Planet of Exile") je vědeckofantastický román americké spisovatelky Ursuly Kroeber Le Guin vydaný americkým nakladatelstvím Ace Books v roce 1966. Dílo náleží do cyklu "Hain". Původně byl román vydán bez předmluvy, autorka ji napsala až pro vydání Harper & Row z roku 1978. Zároveň byla "Planeta exilu" vydána s dalšími romány "Rocannonův svět" a "City of Illusions" v omnibusu "Three Hainish Novels" a tytéž tři díla vyšla opět v roce 1996 v omnibusu "Worlds of Exile and Illusion".  Příběh se odehrává ve světě Werel (též Alterra), fiktivní třetí planetě hvězdy Eltanin (γ Draconis) v souhvězdí Draka. Werel (Alterra) je jedním ze dvou světů tohoto jména v cyklu Hain (Ekumen) Ursuly K. Le Guinové. Druhá planeta se jménem Werel je občas nazývána Voe Deo , v této knize se nevyskytuje.  V roce 1988 vyšel román slovensky v nakladatelství Smena jako antologie společně se dvěma dalšími příběhy ("Dvojníci v čase" od Boba Shawa a "Muž, ktorý spadol na Zem" od Waltera Tevise) pod názvem "Planéta exilu".

Planet of Exile is a 1966 science fiction novel by American writer Ursula K. Le Guin, part of her Hainish Cycle. It was first published as an Ace Double following the tête-bêche format, bundled with "Mankind Under the Leash" by Thomas M. Disch. In 2017, the rights for a movie were acquired by Los Angeles Media Fund.