Rodina.

Lucien se narodil jako druhý syn neapolského krále Joachima Murata a jeho manželky Caroline Bonaparte.  Jeho strýci z matčiny strany byli Josef Bonaparte, Napoleon Bonaparte, Lucien Bonaparte, Ludvík Bonaparte a Jérôme Bonaparte. Tetami byly Élisa a Pauline Bonaparte.

Život v exilu.

Murat musel po otcově popravě opustit Apeninský poloostrov. Mezi lety 1815 až 1822 získal Lucien a jeho starší bratr Achille vzdělání na zámku Frohsdorf v Rakouském císařství. Později odjel do Benátek, kde jej sledovaly rakouské úřady požadující jeho odchod do Spojených států.  Jeho loď však ztroskotala ve Španělsku a byla lapena Španěly, což ho donutilo zůstat tam po mnoho měsíců, než jeho bratr získal podporu od prezidenta Spojených států Jamese Monroea. Do Spojených států nakonec dorazil v dubnu 1825. Odcestoval do Filadelfie, kde se setkal se svým strýcem Josefem Bonapartem a odtud cestoval po západní části země, stejně tak po Texasu a Kalifornii.  18. srpna 1831 se oženil s protestantkou Caroline Georginou Fraserouvou, dcerou Thomase Frasera, skotského emigranta ve Spojených státech a majora v loyalistické milici během americké revoluce, a jeho manželky Ann Loughton Smithové. Vzali se v Bordentownu v New Jersey, kde několik let žili. Na svých četných cestách do Francie hledal Murat v letech 1838 a 1844 možnost získat zpět své rodinné právo na trůn, kterého se jeho starší bratr vzdal. Ve Francii měl vždy dovoleno zůstat jen 5 týdnů.

Usazení ve Francii.

Pokračoval v životě ve Spojených státech, udržoval každodenní korespondenci se svými podporovateli až dokud se v roce 1848 neobjevily po pádu krále Ludvíka Filipa nové možnosti vzestupu. Vrátil se s manželkou do Francie, kde byl zvolen členem Ústavodárného shromáždění a v roce 1849 ustanoven ministrem pro Turín. V roce 1852 přijal postavení senátora a titul prince.  V roce 1861 se znovu pokusil získat neapolský trůn a složil manifest, který podpořil jeho nárok. To nepřijal dobře jeho bratranec Napoleon III. a Murat se vzdal nadějí na znovuzískání koruny.  Během prusko-francouzské války byl Murat po francouzské porážce při obléhání Mety s francouzským maršálem François Achille Bazainem zajat. Po pádu Druhého Francouzského císařství se Murat na krátký čas odstěhoval zpět do Spojených států, kde měl stále ještě obchodní zájmy.  Napoléon Lucien Murat zemřel 10. dubna 1878 v Paříži.

Potomci.

Lucien Murat měl s Caroline Georginou Fraserovou několik dětíː

Lucien Murat ("Lucien Charles Joseph Napoléon, princ francouzský, princ neapolský, 2. kníže de Pontecorvo, 3. kníže Murat"; 16. května 1803, Milán – 10. dubna 1878, Paříž) byl francouzský politik a v letech 1812 až 1815 svrchovaný kníže z Pontecorvo.

Lucien Charles Joseph Napoléon, Prince Français, Prince of Naples, 2nd Prince de Pontecorvo, 3rd Prince Murat (16 May 1803 – 10 April 1878) was a French politician, and the sovereign Prince of Pontecorvo between 1812 and May 1815.


Herbert Gladstone, 1st Viscount Gladstone

Kariéra.

Narodil se v budově ministerstva financí na Downing Street 11 (jeho otec byl tehdy ministrem financí). Vystudoval v Oxfordu, poté byl tajemníkem svého otce. V letech 1880–1910 byl za Liberální stranu členem Dolní sněmovny. Ve vládách svého otce zastával nižší funkce lorda pokladu (1881–1885), komisaře v úřadu veřejných prací (1885–1886), finančního tajemníka na ministerstvu války (1886) a státního podsekretáře vnitra (1892–1894), od roku 1894 byl členem Tajné rady a v letech 1894–1895 státním sekretářem veřejných prací.

Ministr vnitra a generální guvernér v jižní Africe.

V Campbell-Bannermanově a Asquithově vládě letech 1905–1910 byl ministrem vnitra a v této funkci ve spolupráci s Herbertem Samuelem inicioval četné reformy. Po nezvládnutí incidentu katolického procesí v Londýně byl kritizován premiérem Asquithem i králem Eduardem VII. a musel odstoupit z funkce, na jeho rezignaci navazovaly čtyři personální změny ve vládě (na postu ministra vnitra jej nahradil Winston Churchill). V roce 1910 byl povýšen na vikomta a povolán do Sněmovny lordů.  V květnu 1910 byl jmenován vysokým komisařem pro jižní Afriku, všechny britské provincie v této oblasti (Kapsko, Natal, Transvaal, Oranžsko) byly zároveň sloučeny v dominium Jižní Afrika a Gladstone byl jeho prvním generálním guvernérem. Afriku opustil po začátku první světové války (na funkci rezignoval v září 1914) a po návratu do Anglie se věnoval především charitě.  Byl rytířem Řádu lázně (1914) a nositelem velkokříže Řádu britského impéria (1917), získal také čestný doktorát na univerzitě v Kapském Městě, mimoto byl také smírčím soudcem a zástupcem místodržitele v hrabství Hertfordshire. V zahraniční obdržel belgický Řád koruny (1917).

Rodina.

Zemřel bez potomstva a titul vikomta jeho úmrtím zanikl.  Herbertův starší bratr William Gladstone (1840–1891) patřil k blízkým spolupracovníkům jejich otce a v letech 1865–1885 byl též členem Dolní sněmovny za liberály. Další bratr Henry Gladstone (1852–1935) zastával řadu čestných funkcí a v roce 1932 získal titul barona.

Herbert John Gladstone, 1. vikomt Gladstone ("Herbert John Gladstone, 1st Viscount Gladstone") (18. února 1854, Londýn, Anglie – 6. března 1930, Ware, Anglie) byl britský státník, nejmladší syn premiéra Williama Gladstona. Jako liberál byl třicet let poslancem Dolní sněmovny, v roce 1910 s titulem vikomta přešel do Sněmovny lordů. V letech 1905–1910 byl britským ministrem vnitra, v letech 1910-1914 generálním guvernérem v jižní Africe.

Herbert John Gladstone, 1st Viscount Gladstone, (7 January 1854 – 6 March 1930) was a British Liberal statesman. The youngest son of William Ewart Gladstone, he was Home Secretary from 1905 to 1910 and Governor-General of the Union of South Africa from 1910 to 1914.  Appointed whip in 1899, Gladstone was an innovator who provided a long-term strategy, kept the party from splitting over the Second Boer War, introduced more modern constituency structures; and encouraged working-class candidates. In secret meetings with Labour leaders in 1903 he forged the Gladstone–MacDonald pact. In two-member constituencies, it arranged that Liberal and Labour candidates did not split the vote. Historians give him much of the credit for the Liberal triumph in 1906, with 400 MPs and a majority of 243.  Rising to Home Secretary in 1906–1908, he was responsible for the Workman's Compensation Act, a Factory and Workshops Act, and in 1908 the eight hour working day underground in the Coal Mines Regulation Act. Historian John Grigg states that while his name is not often included in any list of radicals, his radical record is second to none in the Campbell-Bannerman Government. He was no firebrand but a good party man whose common sense inclined him to be less Gladstonian in the matter of state intervention then than his famous father had been. With his able under-secretary, Herbert Samuel, he sponsored no less than 34 acts Acts of Parliament during his time at the Home Office.


Královna.

Po smrti své manželky Isabely I. musel Ferdinand II. Aragonský předat vládu nad Kastilií svému zeti Filipovi Burgundskému, který převzal moc jménem své manželky Jany, Isabeliny dědičky. Ferdinand s Filipovou politikou nesouhlasil, a tak, aby zabránil jeho budoucí vládě nad Aragonií, se rozhodl najít si novou manželku. Nový mužský dědic by nahradil Janu v linii následnictví. O sňatku jednal s francouzským krále Ludvíkem XII., v naději, že získá přístup k navarrskému trůnu. Smlouvou z Blois Ludvík XII. souhlasil se svatbou své neteře Germaine z Foix s Ferdinandem. Germaine byla Ludvíkovou neteří (dcerou jeho sestry) a Ferdinandovou praneteří (vnučkou jeho nevlastní sestry). Ludvík XII. mu také přenechal svůj slabý nárok na neapolské království a své neteři jeruzalémské království, ale pouze pod podmínkou, že porodí mužského dědice. Sňatek mezi čtyřiapadesátiletým Ferdinandem a osmnáctiletou Germaine se konal v březnu 1506. Výsledkem bylo dočasné příměří mezi oběma panovníky.  V roce 1506 zemřel Filip Burgundský a Ferdinand se stal regentem Kastilie za svou mentálně nestabilní dceru Janu. Ferdinand s Germaine měli syna Jana, knížete z Girony, který se narodil 3. května 1509, zemřel však krátce po porodu. Navzdory užívání afrodisiak spolu žádné další děti neměli. Kdyby Jan přežil, aragonská koruna by se znovu oddělila od kastilské. S Janovou smrtí se aragonskou dědičkou stala opět kastilská královna Jana. Ferdinandova diplomatická prohnanost a spojenectví s Francií rozzuřili anglického krále Jindřicha VIII. Tudora, manžela Ferdinandovy a Isabeliny dcery Kateřiny. Jindřich tak využil příležitosti a v roce 1514 provdal svou sestru Marii za francouzského krále Ludvíka XII.

Smrt Ferdinanda a nástup Karla.

Ferdinand 23. ledna 1516 zemřel a Germaine ovdověla. Ferdinandovými nástupci byli dcera Jana a její syn Karel. Ferdinand však zanechal Germaine roční důchod 50 000 zlatých florinů a v poslední vůli vnukovi uložil, aby se o vdovu postaral.  V roce 1517 přijel nový král Kastilie a Aragonu Karel z Nizozemí do Kastilie. Germaine se přestěhovala z Aragonu do Kastilie, aby se připojila k jeho dvoru, kde 17letý panovník svou 29letou babičku přijal. Na její počest uspořádal několik turnajů a banketů. 20. srpna 1518 Germaine ve Valencii porodila dceru Isabelu. Někteří historikové se domnívají, že byl Isabeliným otcem Karel; Germaine ji ve své poslední vůli označila za "infantku Isabelu", titul, který užívala jen dcera krále.  V roce 1519 se Karel, Germaine a Karlova sestra Eleonora odstěhovali z Kastilie do Aragonu. Karel strávil v Aragonu rok, během něhož jednal s parlamentem. Mezitím Germaine v Barceloně zasnoubil s markrabětem Johanem Braniborsko-Ansbašským. Germaine odjela s Karlem do Německa, kde se provdala.

Místokrálovna Valencie.

V roce 1523 Karel pár jmenoval místodržícími Valencie. Tam se Germaine zabývala revoltou valencijských cechů. Germaine s nimi upřednostňovala drsné zacházení; zřejmě sama podepsala sto rozsudků smrti a dohromady proběhlo na 800 poprav. V prosinci 1524 Germaine podepsala milost, kterou oficiálně ukončila pronásledování všech bývalých účastníků rebelie.  Valencijští historikové přiznávají, že skutečnost, že Germaine přemístila svůj dvůr do Valencie, byla prvním krokem v úpadku původního jazyka Valencie, protože vyšší třídy začaly upřednostňovat Španělštinu nad svým rodným jazykem, aby ji potěšily.  V roce 1525 Germainin manžel Johan zemřel a ona se znovu provdala za kalábrijského vévodu Ferdinanda, syna Frederika Neapolského a jeho druhé manželky Isabely del Balzo. Oba byli nadále místodržícími Valencie a patrony umění a hudby.  Germaine zemřela 15. října 1536, pravděpodobně na obezitu spojenou s otoky a byla pohřbena v klášteře San Miguel de los Reyes. Vévoda z Kalábrie zůstal místokrálem až do své smrti v roce 1550.

Germaine z Foix (katalánskyː "Germana de Foix"; francouzskyː "Germaine de Foix"; 1488 – 15. října 1536) byla sňatkem aragonskou královnou.  Germainin otec Jan z Foix, vikomt z Narbonne, byl synem královny Eleonory Navarrské. Její matka, Marie Orleánská byla sestrou francouzského krále Ludvíka XII.

Germaine of Foix (; ; 1488 – 15 October 1536) was queen consort of Aragon as the second wife of Ferdinand II of Aragon, whom she married in 1506 after the death of his first wife, Isabella I of Castile in 1504.  Germaine's father was John of Foix, Viscount of Narbonne and son of Queen Eleanor of Navarre. Her mother, Marie of Orléans, was the sister of King Louis XII of France.


Životopis.

Narodil se 28. června 1797 na tvrzi Mala vas, v obci Knežja vas, v Kraňsku (dnešním Slovinsku.  Byl pokřtěn jako Ireneus Fridericus, ale používal vždy jen své druhé jméno – Friderik. Jeho otec, Jan Nepomuk Baraga, byl chudý. Na tvrz Mala vas se přiženil již jako vdovec – jeho první žena zemřela při porodu. Tvrz a přilehlou ves Knežja vas zdědila po svém otci jeho druhá žena Marie Kateřina Jozefa, rozená Jenčič. Měl spolu celkem pět dětí – Frederik se narodil jako čtvrtý – ale dospělosti se mimo něj dožila pouze sestra Amálie.  V roce 1799 rodiče tvrz i s přilehlou vsí prodali a místo ní zakoupili zámeček Trebnje. Zde žil Frederik s rodiči a sestrou do svých 9 let. V roce 1806 odešel do školy v Lublani, kde žil v rodině Jurije Dolinarja, laického profesora na tamním diecézním semináři. O dva roky později (r. 1808) jeho matka ve věku 48 let zemřela a 20. října 1812 zemřel v 57 letech i jeho otec. Oba sourozenci zdědili zámek o který se dál starala jeho 17letá sestra Amálie. Frederik pak trávíval letní prázdniny u strýce Ignáce na zámku Belnek nedaleko Moravče. Již od útlého dětství se musel Friderik učit několika jazykům. Jeho rodným jazykem byla slovinština, ale ve škole se učilo německy. Mezi povinné jazyky tehdy patřila také latina a starořečtina. Do školy začal chodit v čase napoleonských válek a když se v roce 1809 stalo Kraňsko součástí Francouzského císařství, stala se na šest let jeho vyučovacím jazykem francouzština. V roce 1815 se Kraňsko opět stalo součástí Rakouské monarchie, a jeho vyučovacím jazykem se opět stala němčina.  Po ukončení studií na Lublaňském gymnáziu r. 1816 odešel do Vídně studovat práva. Během studií se seznámil s Klementem Mariou Dvořákem, římsko-katolickým knězem česko-německého původu, který byl významným zakladatelem církevních škol pro chudé, který 15. března 1820 zemřel. Frederick, ovlivněn jeho příkladem, se rozhodl že se stane tak jako on knězem. Nastoupil do kněžského semináře v Lublani a ve věku 26 let, 21. září 1823, byl lublaňským biskupem Augustinem Johanem Josefem Gruberem v chrámu svatého Mikuláše vysvěcen na kněze.  V následujícím roce 1824 přenechal svůj vlastnický podíl na zámečku Trebnje sestře Amálii a jejímu muži Jozefu Gresslovi – žili tam až do r. 1896. A začal působit v kostele Sv. Martina, nedaleko Kraně, ale záhy se stal na několik následujících let jeho působištěm kostel Sv. Mikuláše v Metlici, u hranice s Chorvatskem na jihovýchodě Slovinska.  Zde napsal svou první knihu duchovních rozjímání (ve slovinštině) s názvem "Dušna paša", kterou o tři roky později (1829) schválila cenzura ke všeobecnému použití. V roce 1830 vyslyšel výzvu amerického biskupa Edwarda Fenwicka ze Cincinnati, který hledal v Evropě kněze, co by mu pomohl spravovat velkou oblast jeho diecéze, jejíž součástí bylo také velké území osídlené domorodci.  Frederik Baraga opustil rodnou zem 29. října 1830. Do New Yorku připlul 31. prosince a do Cinncinati v Ohiu přicestoval 18. ledna 1831. Nejprve pracoval mezi německými imigranty, ale zároveň pilně studoval jazyk Ottawů. V květnu 1831 vyrazil na misii mezi Ottawy na Arbre Croche ( dnes Cross Village, v Michiganu), aby se v jejich jazyce zdokonalil.  Pak působil v Grand Rapids, v Michiganu, odkud se r. 1835 přesunul na sever mezi Odžibveje – do bývalé jezuitské misie v La Pointe ve Wisconsinu. O svých domorodých ovečkách pak napsal roku 1836 knihu – v němčině, protože se v angličtině ještě necítil dostatečně silný: "Geschichte, Character, Sitten und Gebräuche der nord-amerikanischen Indier", která vyšla roku 1837 paralelně se slovinským překladem "(Popis navád in sadershanja Indijanov Polnozhne Amerike)" v Lublani. A zároveň i ve francouzském překladu v Paříži. Právě jeho prostřednictvím se Slovinci dozvěděli mnohé o kultuře amerických domorodců a jejich situaci v USA.  V roce 1837 již byl v jazyce domorodců natolik zběhlý, že vydal vůbec první knihu napsanou v jazyce Ottawů: katolický katechismus a modlitební knížku s názvem "Otawa Anamie-Misinaigan". Na svou rodnou zem a krajany však nezapomínal. Roku 1840 pro ně napsal ve slovinštině knihu náboženských esejů "Slate jabelka". Roku 1843 založil misii L'Anse v Michiganu. Dnes nese tento okres jeho jméno Baraga County. Pro tamní indiány vydal katechismus v odžibvejštině "Gete dibadjimowin, gaie dach nitam mekateokwanaieg ogagikwewiniwan". V té době došlo v oblasti jeho působení k prudkému nárůstu populace. Evropské přistěhovalce lákala práce v rudných dolech nedaleko Houghtonu, Ontonagonu a Marquette, což pro něj představovalo velkou výzvu.  Pestrá směs obyvatel zahrnovala mimo domorodce katolické osadníky z Kanady, kteří hovořili francouzsky, anglicky hovořící katolíky z Irska a německy hovořící katolíky z Evropy. Baraga sám s tím problém neměl, protože plynule hovořil osmi jazyky, ale měl problém s náborem nových kněží, co by zvládali totéž. Proto sám až do svých šedesáti let neúnavně každou zimu obcházel svoje farníky na sněžnicích a tím si vysloužil svoji přezdívku "Kněz na sněžnicích".  Baraga dělal všechno možné, aby zabránil vysídlení Indiánů z jejich původních sídlišť. Aby zlepšil možnosti komunikace mezi osadníky a domorodci, vydal roku 1850 slovník odžibvejštiny "A dictionary of the Otchipwe language" (vydání z roku 1853). Již po jeho smrti, r. 1878 vyšlo ve třech knihách jeho rozšířené vydání, které zahrnovalo "učebnici gramatiky", "anglicko-odžibvejský slovník" a "odžibvejsko-anglický slovník". I když z historického hlediska měly tyto práce svůj význam, nelze je doporučit ke studiu současné Odžibvejštiny, která patří mezi Algické jazyky. Zajímavostí je, že slovník Frederika Baragy použil pro vytvoření indiánských názvů pro woodcrafterská mistrovství Ernest Thompson Seton.  27. čevna 1852 si začal Baraga vést deník, věnovaný sestře Amálii, do kterého psal záznamy o svých misijních cestách. Proto byl primárně psaný v němčině, ale psal do něj poznámky i v angličtině, francouzštině, slovinštině, odžibvejštině (Chippewa), latině a italštině). 1. Listopadu 1853 byl jmenován papežem Piem IX. biskupem v katedrále Sv. Petra v řetězech v Cinncinati, a uveden do funkce arcibiskupem Johnem Purcellem. Byl prvním biskupem římskokatolické diecéze ze Sault Sainte Marie v Michiganu (nyní Diecéze z Marquette).  Již jako biskup navštívil Friderik Baraga dvakrát Evropu. Při jedné návštěvě obdržel od rakouského císaře Františka Josefa I. biskupský prsten s diamanty, který po návratu prodal ve prospěch svojí misie. Napsal také řadu listů společnosti pro propagaci víry a jeho příklad inspiroval Jana Nepomuka Neumanna a Francise Xaviera Pierza aby odcestovali do Spojených států. Během posledních deseti let života se jeho zdraví prudce zhoršilo. Začal trpět hluchotou a chátral i tělesně. V roce 1865 napsal papeži Piovi IX, aby podpořil kanonizaci jeho vzoru Klementa Marii Dvořáka  Frederik Baraga zemřel 19. ledna 1868 v Marquette, v Michiganu.

Friderik Irenej Baraga (, ; 28. června 1797 Knežja vas, Kraňsko – 19. ledna 1868 Marquette County, Michigan) byl americký biskup a římskokatolický misionář slovinského původu, který působil mezi domorodými indiány v USA v letech 1830–68.

Irenaeus Frederic Baraga (June 29, 1797 – January 19, 1868; ) was a Slovenian Roman Catholic missionary to the United States and a grammarian of Native American languages. He became the first bishop of the Roman Catholic Diocese of Marquette, Michigan, originally sited at Sault Sainte Marie, which he led for 15 years.  His letters about his missionary work were published widely in Europe, inspiring the priests John Neumann and Francis Xavier Pierz to emigrate to the United States. In 2012, during the reign of Pope Benedict XVI, Baraga was declared "Venerable."


Historie.

Španělská tradice stavění lidských věží "Castell" vychází z historických pouličních tanců Muixeranga (také pod názvem Balls dels Valencians) předváděných umělci a akrobaty v dřívějším Valencijském království. Castellers se oprostili od náboženského pozadí tanců a z Muixerangy převzali jen její závěrečnou část – stavění lidských věží, u kterých se zaměřovali především na jejich výšku. První písemná zmínka o aktivitách tohoto typu pochází z roku 1712 z katalánského města Valls . Odtud se tradice v průběhu 18. století rozšířila do sousedních měst, provincií, i autonomních společenství. V roce 1790 bylo poprvé použito slovo "Castell" a tím došlo k definitivnímu odlišení stavby lidských věží od Muixerangy.  V 80. letech 20. století se ke sdružení Castellers začaly přidávat ženy. Jejich přirozeně lehčí tělesná stavba vhodná pro vyšší patra věží umožnila hned několika týmům postavit v průběhu 80. let konstrukce "4 de 9" (děvět pater po čtyřech osobách) a v roce 2015 se týmu Minyons de Terrassa podařilo vybudovat lidskou vež o deseti patrech po čtyřech osobách.

Castell.

Castell je budovaný ve dvou fázích. V první se formuje základna (tvz. pinya) a teprve až ta je dost pevná a stabilní, přistoupí se ke stavbě jednotlivých pater. To probíhá co nejrychleji, aby se minimalizovala zátěž vyvíjená na základnu. Nejvyšším článkem věže je jezdec (tvz. enxaneta), často dítě, které signálem v podobě zvednuté dlaně celou stavbu završuje. Po tomto signálu se přechází k demontáži Castellu kdy jednotlivé osoby postupně slézají dolů. Castell je považován za úspěšný jen pokud byly bezchybně dokončeny obě fáze (konstrukce i demontáž).

Oděv.

Tradiční oděv Castellers se skládá z bílých kalhot, černé šerpy, šátku, a košile v barvě typické pro daný tým. Například tým Castellers de Barcelona má košile červené, tým Castellers de Villafranca zelené.  Od nehody v roce 2006 kdy při pádu zemřela dvanáctiletá dívka musí mít všechny děti podílející se na stavbě Castellu speciální helmy.

Castell (tj. katalánsky "hrad") je lidská věž stavěná tradičně na festivalech v Katalánsku, Valencijském společenství a Baleárských ostrovech zájmovými sdruženími nazývanými „colles de Castellers“. V roce 2010 byl "Castell" zařazen na seznam Mistrovských děl ústního a nehmotného dědictví lidstva organizace UNESCO.

A castell () is a human tower built traditionally at festivals in Catalonia, the Balearic islands and the Valencian Community. At these festivals, several 'colles castelleres Muixeranga of Algemesí in Valencia, the tradition of "castells" within Catalonia originated in the "Ball dels Valencians" (Valencian Dance) in Valls, near the city of Tarragona, first documented in 1712. Over the course of the 18th century, they spread to other towns and cities in the area, including Vilafranca del Penedès and Tarragona, though it was not until the last 50 years that the practice of building "castells" began to spread to the rest of Catalonia. Interest in castells began to grow in the 1960s and 1970s. In the 1980s, the inclusion of women in the formerly male-only discipline ushered in the "època d'or" (golden age) of castells; the presence of women is credited with allowing castells to be built lighter and stronger, permitting the construction of previously undreamed-of 9- and 10-story castells.  While in Catalonia, the "Ball dels Valencians" began to focus more on the acrobatic nature of building ever taller human towers, their more religious and allegorical predecessors retain their traditions: the "Muixeranga", which is performed in the Valencian city of Algemesí, and in other places in the Valencian Land and Catalonia, where it is often called the "moixiganga".  In 2015 the hosted 99 groups, including and Minyons de Terrassa, who were able to construct the tallest human tower to date, the (10 levels of people with four in each level).  These icons of Catalan culture and sports were featured in the opening ceremonies of the Barcelona 1992 Summer Olympics.


Život.

Již jako patnáctiletá se stala konkubínou papeže Sergia III., svého bratrance, se kterým se setkala ještě v době, kdy byl biskupem v Caere (dnešním Cerveteri). Otázka vztahu mezi Marozií e Sergiem III., který se měl odehrát okolo roku 907, je ovšem sporná: značná část historiků otrocky přijala příběh biskupa Liutpranda z Cremony, jiní (např. Pietro Fedele a il Brezzi), jej považují za nepodložené klepy.  Během svého života se Marozia třikrát vdala, přičemž všechna její manželství byla politicky motivovaná. V roce 909, kdy již byla těhotná se svým prvním synem, se vdala za Alberika ze Spoleta. Její syn byl poté legitimizován. Alberik a Marozia poté měli dalšího syna, jemuž dali jméno po otci, Alberik II. (911/912-954). Marozia k němu přilnula, neboť v něm spatřovala dvě vlastnosti, kterých si cenila nejvíce: moc a touha po ještě větší moci. V roce 914 se skutečně Alberik spojil s papežem Janem X. a v roce 916 společně s papežskými jednotkami porazil Saracény u Garigliana. Byl též jmenován římským konsulem, ale nedlouho poté v roce 924 byl zavražděn v Orte.  O dva roky později, v roce 926, se Marozia opět rozhodla dostat k moci, když se vdala za oponenta Svatého stolce, Guida, markýze toskánského. Stala se úhlavní nepřítelkyní papeže Jana X. V květnu 928 dosáhla rivalita vrcholu: Marozia zosnovala útok na papežskou rezidenci v Lateránu a podařilo se jí zajmout papeže, uvěznit ho a zbavit trůnu. Jan X. zemřel krátce poté ve vězení, zřejmě zadušen. Guido se následně stal vládcem Říma a Marozia sama řídila volbu tří následujících papežů: v letech 928 až 929 takto byli zvoleni papežové Lev VI. a Štěpán VII.  V roce 931 se jí dokonce podařilo dosadit na papežský stolec svého prvního, sotva jedenadvacetiletého syna, který přijal jméno Jan XI. Nový papež byl pro svou slabou povahu snadným nástrojem v rukou své matky, pročež byla ona skutečným hybatele římské politiky. Téměř ve stejnou dobu, kdy byl Jan XI. posvěcen, zemřel Maroziin manžel Guido.  V roce 932 se Marozia vdala potřetí, tentokrát za Huga Provensálského (italským králem v letech 926 až 947). Hugo byl bratr Guida a tudíž se legálně s Marozií nemohl oženit, avšak křivě přísahal, že je nelegitimním synem vlastního otce. Marozia poté usilovala o Hugovu korunovaci na císaře s využitím vlivu na svého syna-papeže. Tento ambiciózní plán ovšem zmařil její druhý syn Alberik II., nevlastní bratr papeže Jana XI. Ten vyhnal Huga, svou matku nechal uvěznit a Jana XI. internoval v papežském paláci v Lateránu. Stal se tak roku 932 až do své smrti roku 954 jediným vládcem Říma.  Od tohoto okamžiku již o Marozii nejsou žádné zprávy. Podle některých zdrojů dožila v ústraní kláštera. Zemřela pravděpodobně 28. června někdy před rokem 936 a byla pochována klášteře svatých Cyriaka a Nikoly v ulici Lata..

Legenda.

Dle slov anglického historika Edwarda Gibbona, příběh ambiciózní Marozie zřejmě inspiroval legendu o papežce Janě, která byla po staletí považována za pravdivou, až do protestantská reformace.

Marozia (rodným jménem Maria, také Mariuccia či Mariozza; kolem roku 892, Řím – 28. června před rokem 936 tamtéž) byla mocná římská konkubína s velkým politickým vlivem.  Byla dcerou Teodory (podle některých nepotvrzených zdrojů považovaná za sestru Adalberta Toskánského, nejspíše ze starobylého římského aristokrackého rodu) a římského konsula Teofilakta.  Podle pověsti byla velmi krásná, ale také sebestředná a bezohledná. V 10. století po dvacet let de facto ovládala římskou politiku a katolickou církev. Přestože byla negramotná podařilo se jí, podobně jako její matce, za pomoci vychytralosti a svádění uzavírat silná spojenectví s mocnými a shromáždit tak obrovskou moc.

Marozia, born Maria and also known as Mariuccia or Mariozza ( 890 – 937), was a Roman noblewoman who was the alleged mistress of Pope Sergius III and was given the unprecedented titles "senatrix" ("senatoress") and "patricia" of Rome by Pope John X.  Edward Gibbon wrote of her that the "influence of two sister prostitutes, Marozia and Theodora was founded on their wealth and beauty, their political and amorous intrigues: the most strenuous of their lovers were rewarded with the Roman tiara, and their reign may have suggested to darker ages the fable of a female pope. The bastard son, two grandsons, two great grandsons, and one great great grandson of Marozia—a rare genealogy—were seated in the Chair of St. Peter." Pope John XIII was her nephew, the offspring of her younger sister Theodora. From this description, the term "pornocracy" has become associated with the effective rule in Rome of Theodora and her daughter Marozia through male surrogates.


Klubová kariéra.

Čeryšev působil v akademii Realu Madrid od roku 2002. Za Castillu, tedy B-tým, debutoval v zápase s Villarealem, jenž Castilla prohrála 1:2. Za 14 let v Realu Madrid se do A-týmu nikdy natrvalo nedostal, odehrál za něj 2 ligové zápasy. Trenér José Mourinho jej nominoval na odvetné utkání španělského poháru Copa del Rey 27. listopadu 2012 proti CD Alcoyano, Čeryšev pobyl na hřišti 60 minut. Jinak odehrál sezónu 2012/13 za Castillu ve druhé španělské lize a nasbíral 34 startů, ve kterých vstřelil 11 gólů.  Během září 2013 byl Realem zapůjčen do týmu Sevilla FC pro sezónu 2013/14 bez možnosti být Sevillou odkoupen. I vlivem četných zranění si pod trenérem Unaiem Emerym zahrál 4 ligové zápasy. Po sezóně se vrátil do Realu Madrid.  V červnu 2014 zamířil do Villarealu, a to opět na hostování na jeden rok. Na začátku února 2016 byl do konce sezóny poslán hostovat do Valencie.  V červnu 2016 přestoupil do Villarealu, za který odehrál 2 sezóny. Pro sezónu 2018/19 byl poslán hostovat do Valencie.

Reprezentační kariéra.

Účastnil se MS 2018 v Rusku, začínal na lavičce. V prvním utkání skupiny nahradil ještě v prvním poločase zraněného Alana Dzagojeva, aby o pár minut později ve 43. minutě zvýšil na 2:0 pro Rusko. V 91. minutě téhož utkání zvyšoval na 4:0, zápas nakonec po brance Alexandra Golovina skončil 5:0. Ve druhém utkání s Egyptem vstřelil druhou branku utkání, zápas nakonec skončil vítězstvím Ruska 3:1. Svůj další gól na šampionátu vstřelil ve čtvrtfinále s Chorvatskem, ale Rusko nakonec prohrálo na penalty. Se čtyřmi góly byl Čeryšev nejlepším střelcem svého mužstva.  V září 2018 sehrál první utkání nové Ligy národů, ve které se Rusko střetlo s Tureckem. Čeryšev dal první gól a ačkoliv Turecko srovnalo, gól Arťoma Dzjuby rozhodl o výhře Ruska 2:1. O pár dní později si zahrál v přátelském zápase s Českou republikou, Rusové vyhráli 5:1. Čeryšev gól nevstřelil a byl vystřídán v 80. minutě.

Děnis Čeryšev (* 26. prosinec 1990) je ruský profesionální fotbalista, který nastupuje na postu levého křídla za španělský celek Valencia, kde je na hostování z klubu Villarreal, a za národní tým Ruska.

Denis Dmitriyevich Cheryshev (; born 26 December 1990) is a Russian professional footballer who plays as a left winger for Spanish club Valencia CF and the Russian national team.  A youth product of Real Madrid, he made his senior debut for the reserves in 2009 and with the first team in 2012. He then had loan spells at Sevilla, Villarreal and Valencia before joining Villarreal permanently in 2016, and returned to Valencia on loan two years later.  Having earned 45 caps and scored 23 goals in its youth categories, Cheryshev made his debut for Russia in 2012. He was a participant at the 2018 World Cup, scoring four goals as the team reached the quarter-finals.


Vznik a vývoj.

Seafang byl v podstatě Spiteful překonstruovaný pro operace z letadlových lodí Royal Navy přidáním přistávacího háku, motoricky sklopných vnějších částí křídel a protiběžných vrtulí eliminujících točivý moment vrtule. 12. března 1945 byly objednány dva prototypy Type 396 Seafang Mark 32, 7. května následovány objednávkou na 150 kusů prozatímní varianty Type 382 Seafang Mark 31, v zásadě pozemního Spitefulu pouze doplněného o přistávací hák, která měla urychlit pozdější rychlé zavedení plně navalizovaného Seafangu.  Jako první v roce 1946 vzlétl Seafang Mk.31 sériového čísla VG471. Ačkoliv objednávka verze Mk.31 zněla na 150 kusů, nakonec jich bylo dokončeno pouze 9, protože po skončení války ztratilo rychlé zavedení nového typu bojového letounu na naléhavosti.  První prototyp definitivní verze Mk.32, sériového čísla VB895, poprvé vzlétl v červnu 1946, vybavený motorem Griffon 89 o výkonu 2 350 hp (1 752 kW) pohánějícím dvojici třílistých protiběžných vrtulí. Týž letoun byl v srpnu 1946 představen Nizozemskému královskému námořnictvu na základně Valkenburg a v květnu 1947 s ním známý zkušební pilot Mike Lithgow provedl zkoušky přistání na palubě HMS "Illustrious". Výkony typu nebyly považovány za tak zvětšené oproti Seafire F.47 aby byla zavedena jeho masová výroba, která by kolidovala s vývojem připravovaných námořních variant proudových stíhaček Meteor a Vampire, a jako dočasný palubní stíhač byl preferován Hawker Sea Fury, který měl také lepší letové vlastnosti při nízkých rychlostech.  Seafang F.31 sériového čísla VG474 byl vybaven motoricky ovládanými křidélky a protiběžnými vrtulemi, a posloužil při vývoji proudového stroje Supermarine Attacker, užívajícího laminární křídlo a podvozek z typu Spiteful.

Specifikace (Seafang 32).

Údaje podle a

Supermarine Seafang byl britský palubní stíhací letoun poháněný motorem Rolls-Royce Griffon vzniklý v období krátce po druhé světové válce u společnosti Supermarine podle specifikací Air Ministry N.5/45. Jednalo se o další vývoj slavného typu Spitfire a jeho následovníka Spiteful téže firmy, který byl britským leteckým historikem Alfredem Pricem označen za „příliš pozdní Spitfire“ ("a Spitfire too far").

The Supermarine Seafang was a British Rolls-Royce Griffon–engined fighter aircraft designed by Supermarine to Air Ministry specification N.5/45. It was a further development of Supermarine's famous Spitfire and Spiteful aircraft, which by that point was a 10-year-old design following a rapid period of aviation development in history. It was outmoded by jet aircraft, and only 18 were built.


Předcházející události.

Po celé 19. století expandovali Rusové na Dálný východ a Japonci jen velice nelibě nesli jejich ambice v Mandžusku a severní Koreji. Ruské diplomacii se v roce 1898 podařilo Čínskému císařství vnutit 25letý pronájem poloostrova Liao-tung se strategickým přístavem Port Arthur na jihu. Tichomořská flotila získala celoročně nezamrzající přístav a výchozí bod pro kontrolu nad Žlutým mořem, Korejským zálivem a částí čínského pobřeží. Poslední kapkou pro Japonce bylo ruské rozhodnutí, že budovaná Transsibiřská magistrála povede přes jižní Mandžusko a Port Arthur bude na ni přímo napojen.

Stručný popis celého konfliktu.

Válka začala 8. února 1904, kdy japonské námořnictvo překvapivě bez vyhlášení války zaútočilo na ruskou Tichomořskou flotilu u Port Arthuru. Dvoudenní bitva (více: Bitva u Port Arthuru) sice skončila bez vítěze, ale Japoncům se podařilo získat bojovou iniciativu, zatímco ruské síly se stáhly a vyčkávaly v přístavu. Ruské pasivity Japonci zručně využili, vylodili se na Korejském poloostrově, v dubnu 1904 již stáli na hranicích Rusy ovládaného Mandžuska a oblehli Port Arthur. Ruští obránci odolávali japonským útokům do konce roku 1904 (více: Obléhání Port Arturu). Ruská pozemní vojska z Mandžuska, která měla osvobodit obležený přístav, byla nejprve poražena v bitvě u Liao-jangu na přelomu srpna a září 1904 a ani v bitvě na řece Ša-che v říjnu 1904 se jí nepodařilo prolomit japonské pozice. Posádka Port Arthuru nakonec kapitulovala 2. ledna 1905.  Pádem Port Arthuru již nemuseli Rusové spěchat s dalším útokem. Na druhou stranu velké starosti jim začala dělat bitvou o Port Arthur zocelená japonská 3. armáda, která mašírovala na sever. Generál Kuropatkin se rozhodl poslat do týlu nepřítele jezdectvo o síle 6 000 mužů pod vedením generála Miščenka. Jeho úkolem bylo přerušit železniční spojení na sever a narušit jak přesun 3. armády tak i japonské zásobování. Miščenko vyrazil 8. ledna 1905, ale jeho postup byl neúnosně zpomalen špatným počasím a nedostatkem zásob na cestě. Když dorazil 12. ledna k železnici, Japonci již byli připraveni a ruský útok odrazili. Po tomto neúspěchu se rozhodlo ruské velení pro útok na japonské pozice. Jako cíl útoku byly vybrány japonské opevněné pozice u vesničky Sandepu. Pro útok na pozice u Sandepa byla Kuropatkinem vyčleněna "2. mandžuská armáda", které velel generál Grippenberg. Ten byl dosazen do velení nově zformované 2. mandžuské armády po ruské porážce v bitvě u Liao-jangu v září 1904. Grippenberg se sice těšil přízni cara, ale zcela mu chyběly bojové zkušenosti a nemohl se spolehnout ani na pevné zdraví.

Bitva.

Rozkaz k útoku vydal generál Kuropatkin 25. ledna 1905. První ruský útok vedl na opevněnou vesnici "Heikoutai", kterou Rusové dobyli. V plánu byl koordinovaný útok na japonské pozice v Sandepu z několika stran. Útočící jednotky ale neměly dostatečně přesné mapy a za velice nepříznivého počasí obsadily místo Sandepu sousední ves, kde se dostaly pod palbu japonského dělostřelectva. Místo záchrany jednotek reportoval Grippenberg na ruské velení obsazení Sandepa, a tak 27. ledna ve zbytečném útoku ztratili na 6 000 mužů. Následně se spolupráce jednotlivých ruských armád zcela rozpadla. Generál Kaulbars odmítl pokračovat v útoku, zatímco Grippenberg požadoval jeho pokračování. Mezitím generál Štakelberg, který vedl krvavý útok 27. ledna, neuposlechl rozkazy a na vlastní pěst se pustil do útoku. Podařilo se mu obsadit okolí Sandepa a postupoval dál na japonské pozice. Útok náhle zastavilo odvolání Štakelberga z funkce za neposlušnost a Kuropatkin nařídil stažení útočících jednotek od Sandepa. Prostí ruští vojáci, kteří poprvé od začátku války úspěšně postupovali v před, nebyli schopni rozhodnutí pochopit a jejich morálka ještě klesla. Japonci v protiútoku 29. ledna obsadili vesnici Heikoutai a obě armády byly na pozicích jako před bitvou.

Výsledek bitvy a následné události.

Po neúspěšném útoku podal generál Grippenberg osobní žádost o uvolnění ze služby. Generál Kuropatkin žádosti vyhověl a nahradil ho ve velení 2. mandžuské armády generálem Kaulbarsem. Grippenberg po návratu do Ruska nařkl Kuropatkina ze zrady a neschopnosti a za původce celého neúspěchu označil právě jeho. Rusové ztratili při neúspěšném útoku téměř 14 000 mužů a japonské ztráty činily téměř 10 000 mužů. Takticky bitva skončila nerozhodně a nevedla, kromě personálních obměn v ruském velení, k žádnému posunu.  Japonská 3. armáda se spojila se zbytkem japonského vojska 19. února 1905. Rozhodující bitva proběhla na přelomu února a března 1905 u Mukdenu a stala se do začátku první světové války jednou z největších bitev historie. Japonci v ní slavili vítězství a následně tak i v celé válce.

Bitva u Sandepa (japonsky 黒溝台会戦, "Kokkōdai no kaisen"; rusky "Сражение при Сандепу", "Sraženije pri Sandepu"), někdy též přepisováno jako u "Sang-te-pchu," byla prvním velkém pozemním střetnutím rusko-japonské války v roce 1905. Proběhla zhruba 60 km jižně od Mukdenu v okolí vesničky Sandepu a byla posledním pokusem carských pozemních vojsk o zatlačení Japonců na jih. Přinesla nerozhodný výsledek, a tak se o osudu války rozhodlo o měsíc později v bitvě u Mukdenu.

The Battle of Sandepu (also known as the Battle of Heikoutai) ( ("Kokkōdai no kaisen"), ) was a major land battle of the Russo-Japanese War. It was fought within a group of villages about southwest of Mukden, Manchuria.


Historie.

Trať byla zprovozněna v roce 1878 u příležitosti světové výstavy v Paříži. Dva kilometry tratě s rozchodem 50 centimetrů byla určena k přepravě návštěvníků. Inženýr a podnikatel Paul Decauville původně navrhl pro výstavu dvoukilometrovou trať mezi Trocaderem a Vojenskou školou přes Champ-de-Mars, ale nezískal povolení. Navrhl proto stejnou trať pro Jardin d'acclimatation, která byla povolena. V zahradě byla položena kruhová trať o délce 1500 metrů. Po skončení výstavy byla dráha demontována.  V roce 1880 byla trať s úpravami obnovena. Spojovala zahradu s Porte Maillot. Fungovala jako tramvajová linka s vozy taženými poníky. Kolem roku 1910 byli poníci nahrazeni traktorem. Kolem roku 1930 byla trať na každém konci zkrácena. V roce 1945 byly kvůli nedostatku benzínu traktory nahrazeny elektrickými vozítky pocházejími ze světové výstavy 1937. Benzínové traktory se však rychle vrátily do provozu. V roce 1960 dodala firma Renault sedm traktorů, které dosahovaly rychlosti 19 km / h. Vozy zůstaly původní, pouze na nich v 50. letech přibyly lehké střechy. Později byly spalovací motory nahrazeny elektrickými.

Trať.

Linka měla původně na konečné Porte Maillot smyčku. Prochází lesem přes silnici od Porte Dauphine k Porte des Sablons a prochází zahradou. Vlaky mají v každém směru trochu odlišnou trasu, takže původní celková délka kolejí činila pět kilometrů. Minimální zakřivení je osm až patnáct metrů.  Na počátku 30. let byla linka zkrácena na obou koncích. Úsek uvnitř zahrady byl zčásti zrušen a rekonstrukce silnice u Porte Maillot, která byla svedena do podzemí, znamenala zkrácení cesty u Porte des Sablons.

Ligne du jardin d'acclimatation (tj. "trať v jardin d'acclimatation") je úzkorozchodná dráha s rozchodem 50 cm. Nachází se v Paříži v Boulogneském lesíku, kde spojuje Porte Maillot a Jardin d'acclimatation. Je dlouhá 800 metrů a byla otevřena v roce 1878 jako první úzkorozchodná trať ve Francii určená k převážení cestujících.

The Jardin d'Acclimatation railway is a minimum gauge park railway, located in the Bois de Boulogne in Paris. It was opened in 1878 and connects Porte Maillot and the Jardin d'Acclimatation (zoological gardens), 800 meters apart. It was the first passenger-carrying narrow gauge railway of France.


Historie.

Myšlenka vybudování průplavu přes thajskou část šíje Kra pochází již ze 17. století – účelem bylo vyhnutí se pirátům operujícím v Malackém průlivu. O technickou realizaci záměru se pokoušeli francouzští a posléze britští inženýři, ale kvůli přírodním překážkám se výstavba neuskutečnila. V 19. století navštívil navrhované místo Ferdinand de Lesseps, tvůrce Suezského průplavu, jemuž se však nepodařilo získat souhlas tehdejšího siamského krále.  V 70. letech 20. století navrhovaly Spojené státy se Sovětským svazem použít při budování průplavu atomové zbraně, ani tento záměr se však nerealizoval.

Současnost.

Podle současných návrhů by měl mít kanál délku 125 kilometrů, šířku 450 metrů a dosahovat hloubky 25 metrů, což by umožnilo průjezd lodí střední velikosti. Celkové náklady by měly dosahovat přibližně 30 miliard dolarů. Budování stavby by trvalo 10 let a pracovalo by zde kolem 30 000 dělníků. Po dokončení by se celková trasa zkrátila o 1200 km a lodní provoz v Malackém průlivu by se podle odhadů snížil přibližně o třicet procent; nyní dosahuje hodnoty 84 tisíc plavidel ročně a v roce 2020 by mělo být dosaženo maximální odhadované kapacity 122 000 lodí ročně. Jedinou v současnosti možnou alternativou je nevýhodná obcházka přes Sundský nebo Lombocký průliv.  Hlavní iniciativu v prosazování projektu průplavu přes thajské území postupně přebrala Čína, která jej současně zahrnuje do své aktuální koncepce Nové Hedvábné stezky. Vybudování nového spojení by současně zlevnilo čínský dovoz ropy, jehož 80 % v současnosti prochází právě frekventovaným Malackým průlivem.  V Thajsku výstavbu průplavu podporuje několik vlivných osobností, podle nichž by nové spojení zvýšilo úlohu země v mezinárodním námořním obchodu a umožnilo také vybudování ekonomické zóny v jeho okolí. Podle domácích kritiků stavby by však současně došlo k fyzickému oddělení pěti jižních thajských provincií od severního zbytku země, což by mohlo vzhledem k separatistickým tendencím těchto území představovat možný problém. Současná thajská vláda se k projektu staví zdrženlivě.

Thajský kanál (někdy kanál Kra) je označení pro připravovaný projekt průplavu přes šíji Kra na území Thajska, který má spojovat Andamanské moře s Thajským zálivem. Vybudování kanálu by vedlo k snížení lodního provozu přes mimořádně frekventovaný Malacký průliv.

The Thai Canal, also known as Kra Canal or Kra Isthmus Canal, refers to proposals for a canal that would connect the Gulf of Thailand with the Andaman Sea across the Kra Isthmus in southern Thailand. It is envisaged that such a canal would improve transportation in the region, similar to the Panama Canal and Suez Canal.  The canal would provide an alternative to transit through the Straits of Malacca and shorten transit for shipments of oil to Japan and China by 1,200 km. China refers to it as part of its 21st century maritime Silk Road. Proposals for the canal in 2015 measure 102 kilometres long, 400 meters wide and 25 meters deep. Plans for a canal have been discussed and explored at various times, but have not been implemented. Cost and environmental concerns have been weighed against the potential economic and strategic benefits.  In February 2018, Thailand's Prime Minister Prayut Chan-o-cha declared that the canal was not a government priority. However, on 16 January 2020, the Thai House of Representatives agreed to set up a committee within 120 days to study the Thai Canal project.


Produkce.

Vývoj.

Dne 20. října 2017 bylo oznámeno, že autory remakeu seriálu "Magnum" budou Petr M. Lenkov a Eric Guggenheim a produkčními společnostmi pilotního dílu se stanou CBS Studios a Universal Television. V únoru 2018 dala stanice produkci pilotního dílu zelenou, přičemž na post režiséra byl dosazen Justin Lin.  Dne 11. května 2018 stanice objednala produkci první řady. Spolutvůrce a výkonný producent Peter M. Lenkov se bude na seriálu podílet také jako showrunner. Dne 16. května 2018 byl stanicí CBS vydán první trailer. Pilotní díl byl promítán jako speciální ukázka před panelem na San Diegském Comic-Conu.  Dne 19. července 2018 bylo Lenkovem oznámeno, že mezi seriálem "Magnum P.I." a devátou řadou seriálu "Hawaii 5-0" bude několik crossoverů, ve kterých se objeví Kimee Balmilero a Taylor Wily, jež si zahrají postavy z "Hawaii 5-0". Ke konci řady by se měl v seriálu objevit také Alex O'Loughlin v roli Steva McGarretta.  Dne 22. srpna 2018, s předpokládaným výskytem hurikánu Lane nad Havajskými ostrovy, bylo stanicí CBS uvedeno, že „danou situaci monitorují“, ale produkce seriálu by měla nadále pokračovat. Následujícího dne bylo natáčení seriálů "Magnum P.I." a "Hawaii 5-0" dočasně pozastaveno.  Dne 25. ledna 2019 byla stanicí CBS objednána druhá řada. Jeji premiéra se uskutečnila dne 27. září 2019. Dne 19. listopadu 2019 bylo oznámeno, že po premiéře další řady seriálu "MacGyver" v noci 7. února 2020 bude vysílání "Magnum P.I." dočasně pozastaveno. Bylo také uvedeno, že se seriál navrátí na televizní obrazovky po odvysílání celé čtvrté řady "MacGyver".

Natáčení.

Natáčení první řady začalo 23. července 2018, po produkci pilotní dílu na začátku roku, s tradičním havajským požehnáním. Natáčení druhé řady také začalo s tradičním havajským požehnáním a to 8. července 2019.

Magnum P.I. je americký kriminální dramatický televizní seriál stanice CBS, jehož tvůrcem je Peter M. Lenkov a Eric Guggenheim. Seriál je rebootem seriálu "Magnum" z 80. let 20. století. Hlavní role hrají Jay Hernandez, Perdita Weeks, Zachary Knighton, Stephen Hill, Amy Hill a Tim Kang. Premiéra první řady proběhla 24. září 2018. Dne 19. října 2018 bylo oznámeno, že seriál dostal od stanice CBS plnou řadu.  Dne 25. ledna byla stanicí CBS objednána druhá řada, která měla premiéru 27. září 2019.

Magnum P.I. is an American crime action drama television series developed by Peter M. Lenkov and Eric Guggenheim that premiered in 2018. It stars Jay Hernandez as Thomas Magnum, a private investigator and former Navy SEAL who solves crimes in Hawaii. It is a reboot of the series of the same name created by Donald P. Bellisario and Glen A. Larson, which aired from 1980 to 1988. The series co-stars Perdita Weeks, Zachary Knighton, Stephen Hill, Amy Hill, and Tim Kang.  The pilot was directed by Justin Lin. It was ordered to series on May 11, 2018, and premiered September 24, 2018, on CBS. On October 19, 2018, it was announced that the series had received a full season order from CBS. In January 2019, CBS renewed the series for a second season which premiered on September 27, 2019. In May 2020, CBS renewed the series for a third season.  "Magnum P.I." takes place in the same fictional universe as two other series, both also developed by Lenkov and both also reboots of earlier police shows: "Hawaii Five-0" and "MacGyver". The three shows have been collectively referred to as the "Lenkov-verse".


Situace před volbami.

Rozložení sil po předchozích volbách.

Ve volbách v roce 2013 vyhrála Křesťanskodemokratická unie ("CDU", 38,3 %, 47 mandátů) následovaná Sociálnědemokratickou stranou Německa ("SPD", 30,7 %, 37 mandátů). S velkým odstupem se do parlamentu dostaly ještě tři další strany: Spojenectví 90/Zelení (11,1 %, 14 mandátů), Levice (5,2 %, 6 mandátů) a Svobodná demokratická strana ("FDP", 5,0 %, 6 mandátů).  Ze stran, které nepřekročily uzavírací klauzuli, se nejlépe umístila Pirátská strana Německa s 1,9 % hlasů.  Volker Bouffier z CDU sestavil svou druhou vládu jako koaliční vládu CDU a Zelených.

Kandidáti.

Křesťanskodemokratickou unii vedl do voleb opět Volker Bouffier, SPD Thorsten Schäfer-Gümbel, Zelené Tarek Al-Wazir a Priska Hinzová, Levici Janine Wisslerová a FDP René Rock. Z doposud neparlamentních stran povede Alternativu pro Německo Rainer Rahn a Pirátskou stranu Německa Jürgen Erkmann.

Předvolební průzkumy.

Předvolební průzkumy od ledna do září 2018 udávaly poměrně stabilní odhady. Obě doposud se značným náskokem nejsilnější strany měly výrazně oslabit: CDU si měla pohoršit až o bezmála deset procentních bodů a získat jen zhruba 30 % hlasů, SPD čekala ztráta kolem šesti procentních bodů a tedy zisk kolem 24 %. Naopak Zelení si měli polepšit přibližně o tři procentní body na 14 % a zhruba stejného zisku by mohla dosáhnout i nově kandidující Alternativa pro Německo, u které byly průzkumy nejrozkolísanější a udávaly od 10 % do 15 %. FDP by měla uzavírací klauzuli překročit s bezpečnější rezervou a získat 7-9 %, naopak ostatní neparlamentní strany měly získat dohromady pouhá 4 %.

Politické dopady voleb v roce 2018.

Volker Bouffier, předseda hesenské CDU, po volbách začal sestavovat svou třetí vládu opět jako koaliční vládu CDU a Zelených. Tato vláda bude mít většinu jen jednoho mandátu. Bouffier ještě musí být zvolen zemským sněmem jako ministerský předseda. Výsledek CDU však nebyl uspokojivý. Již následujícího dne, 29. října 2018, ohlásila kancléřka Angela Merkelová svůj postupný odchod z německé politiky.

Zemské volby v Hesensku v roce 2018 se konaly 28. října 2018, tedy v řádném termínu pěti let po volbách v roce 2013, a bylo v nich zvoleno 137 poslanců Hesenského zemského sněmu. Nejvíce hlasů i mandátů získala CDU (40 mandátů, 27,0 % tzv. druhých hlasů), dále Zelení (29 mandátů, 19,8 %), SPD (29 mandátů, 19,8 % - o 167 hlasů méně než Zelení), AfD (19 mandátů, 13,1 %), FDP (11 mandátů, 7,5 %) a jako poslední se do zemského sněmu dostala i Die Linke (9 mandátů, 6,3 %).  Současně s volbami se uskutečnilo i 15 referend.

The 2018 Hessian state election was held on 28 October 2018 to elect the members of the Landtag of Hesse. The incumbent coalition government of the Christian Democratic Union (CDU) and The Greens led by Minister-President Volker Bouffier retained its majority by a slim margin of one seat.  The election was held two weeks after the 2018 Bavarian state election, which saw the CDU and Social Democratic Party (SPD) suffer major losses, with third parties making major gains. The result in Hesse was largely similar, with the CDU and SPD losing more than 20 percentage points between them, while the Greens and Alternative for Germany (AfD) gained approximately 9 points each. The Free Democratic Party (FDP) and The Left also made gains. Compared to the 2013 election turnout fell by 5.9 points to 67.3%.  Despite suffering the worst losses of any party, the CDU remained the largest party by a comfortable margin. The Greens and SPD each won 29 seats and 19.8% of the vote; the Greens moved into second place by an extremely narrow margin of just 66 votes. AfD, which failed to win seats in 2013, won 13.1% and 19 seats. By entering the Landtag in Hesse, it became the only third party present in all sixteen German state legislatures.  The election was overshadowed by the poor condition of the federal government in the aftermath of the "asylum quarrel" in June/July and the crisis around Hans-Georg Maaßen in September. One day after the election, federal Chancellor Angela Merkel announced that she would not seek re-election as CDU leader at the party convention in early December, nor seek her party's nomination as Chancellor candidate for the next federal election.


Život.

Princezna Amálie žila po celý život na zámku Pillnitz u Drážďan. Byla to dobře vzdělaná a intelektuálně založená žena, která skládala komorní hudbu, operu, sakrální hudbu, zpívala, psala veselohry a hrála na cembalo. V roce 1817 se provdala za Francisca de Merendonque.  Amálie byla mladá dívka, když musela za Napoleonských válek na nějakou dobu opustit svůj zámek. Celá rodina byla nucena přespávat na slámě pod kterýmkoli přístřeškem. Několikrát se setkala s Napoleonem Bonaparte, k němuž zaujala negativní postoj. Když Napoleon zpozoroval, že je na něj rozzlobená, protože bojoval proti její rodině, poznamenal, že by si na to měla zvyknout. Na to však Amálie pevně odpověděla, že existují věci, na které si zvyknout nelze.

Kariéra.

Hudba.

Amálie studovala hudbu s Josefem Schusterem, Vincenzem Rastrellim, Johannem Mikschem, Franzem Antonem Schubertem a Carlem Maria von Weberem. Hudbu začala skládat v roce 1811 a složila několik oper, oblíbených u drážďanské elity. Své hudební práce vydávala pod pseudonymem "A. Serena". Jejími nejpopulárnějšími skladbami byly komediální opery. Weber ji shledal „vysoce talentovanou“.

Divadelnictví.

V roce 1829/30 vydala pod jménem "Amalie Heiter" dvě dramata. Spolu s jejími pracemi, které prosluly láskou k lidstvu a ctnosti, se staly velmi populárními její komedie "Der Onkel" („Strýc“) a "Die Fürstenbraut" („Princova nevěsta“). Později byla provedena v Paříži pod titulem "Une femme charmante" („Okouzlující žena“, 1840). Její další hry byly také ve Francii přijaty. Kompletní vydání jejích dramatických prací bylo vydáno v Drážďanech, k užitku ženskému spolku, pod titulem "Originalbeiträge zur deutschen Schaubühne". Proběhl také překlad do francouzštiny v roce 1841 a do angličtiny v letech 1846–1848.

Externí odkazy.

Amálie Saská ("Marie Amálie Frederika Augusta Karolina Ludovika Josefa Aloisie Anna Nepomucena Filipina Vincentia Františka de Paula Františka de Chantal;" 10. srpna 1794 – 18. září 1870) byla saská princezna a německá hudební skladatelka píšící pod jménem "A. Serena". Jako dramatička pak vystupovala pod pseudonymem "Amalie Heiter".  Narodila se jako dcera prince Maxmiliána Saského a jeho manželky Karolíny Marie Terezy Parmské. Byla vnučkou kurfiřta Fridricha Kristiána Saského; neteří krále Fridricha Augusta I. Saského a krále Antonína Saského; sestrou saských králů Fridricha Augusta II. a Jana I.; a tetou králů Alberta I. Saského a Jiřího I. Saského.

Amalie Marie Friederike Auguste (10 August 1794 – 18 September 1870), Princess of Saxony, full name Maria Amalia Friederike Augusta Karolina Ludovica Josepha Aloysia Anna Nepomucena Philippina Vincentia Franziska de Paula Franziska de Chantal, was a German composer writing under the pen name "A. Serena", and a dramatist under the name "Amalie Heiter". She was the daughter of Prince Maximilian of Saxony and Princess Carolina of Parma.


Kariéra.

Byl nejstarším synem admirála Josepha Sydneye Yorke (1768–1831), studoval v Harrow a na Royal Naval College, v roce 1815 vstoupil do námořnictva. Působil v koloniích a ve Středomoří, v roce 1825 dosáhl hodnosti kapitána. Souběžně se od mládí věnoval politické kariéře, v letech 1831–1834 byl členem Dolní sněmovny, v roce 1834 po strýci Philipovi zdědil titul hraběte z Hardwicke a vstoupil do Sněmovny lordů, zároveň převzal post lorda–místodržitele v hrabství Cambridgeshire (1834–1873). V politice patřil ke konzervativcům a v letech 1841–1846 byl lordem komořím královny Viktorie (královna v roce 1843 navštívila hlavní rodové sídlo "Wimpole Hall" v hrabství Cambridgeshire). V pozdějších konzervativních vládách byl generálním poštmistrem (1852) a lordem strážcem tajné pečeti (1858–1859), od roku 1852 byl též členem Tajné rady.  Z aktivní služby v Royal Navy vystoupil v roce 1858 v hodnosti kontradmirála, téhož roku byl povýšen na viceadmirála (1858) a později na admirála (1863). V roce 1843 se stal prezidentem Královské zemědělské společnosti, od roku 1847 byl členem Královské společnosti, získal také čestné doktoráty v Oxfordu a Cambridge.

Rodina.

Jeho manželkou byla Susan Liddell (1810–1886), dcera 1. barona Ravenswortha. Starší syn Charles Philip Yorke (1836–1897) byl dědicem rodových titulů, mladší syn Eliot Yorke (1843–1878) působil u dvora a byl členem Dolní sněmovny. Sňatkem s Annie Rothschild (1844–1926) ze slavné bankéřské rodiny Rothschildů se stal spolumajitelem zámku "Aston Clinton House" (Buckinghamshire). Dcera Agneta (1838–1919) se provdala za admirála Victora Montagu z rodu hrabat ze Sandwiche.  Mladší bratr 4. hraběte Eliot Yorke (1805–1885) byl dlouholetým členem Dolní sněmovny (1835–1865).

Charles Philip Yorke, 4. hrabě z Hardwicke ("Charles Philip Yorke, 4th Earl of Hardwicke, 4th Viscount Royston, 4th Baron Hardwicke") (2. dubna 1799, Hamble-le-Rice, Anglie – 17. září 1873, Londýn, Anglie) byl britský admirál a politik ze šlechtického rodu Yorke. Od mládí sloužil u námořnictva, souběžně působil u dvora a angažoval se i v politice jako stoupenec Konzervativní strany. Ve dvou konzervativních vládách byl ministrem, mimo aktivní službu nakonec v námořnictvu dosáhl hodnosti admirála.

Admiral Charles Philip Yorke, 4th Earl of Hardwicke, PC (2 April 1799 – 17 September 1873) was a British naval commander and Conservative politician.


Rozšíření.

Druh pochází z Karibiku a oblastí Střední Ameriky a severu Jižní Ameriky, přesnější určit místo původu nelze. V současnosti je hojně pěstován v tropech a subtropech celého světa, například v jihovýchodní Asii jižní Číně, severní Austrálii, na tichomořských ostrovech i v tropické a subtropické Africe včetně blízkých ostrovů. Často uniká ze zahrad do volné přírody, kde roste na pastvinách, v lesích i podél silnic.

Ekologie.

Dřevina požaduje v době růstu mimo tepla dostatek vody a propustnou půdu hojně zásobenou živinami, období sucha strom překlenuje opadem listů a odpočinkem. Za přílišného sucha ve vegetační době strom shazuje listy, kůže ovoce tvrdne a s příchodem dešťů se ovoce rozpadá. V době kvetení je vhodné počasí bez silného deště, které snižuje počet opylených květů.  Nejčastěji se vyskytuje v nízké nadmořské výšce, při dostatečné vzdušné vlhkosti a teplu ale prosperuje i ve vyšších polohách, až do 2000 m n. m. Snáší teplotu až 40 °C a požaduje roční souhrnné srážky nad 700 mm. Většinou kvete a plodí jednou ročně, v Indii kvete v červnu a plodí v říjnu. Za příhodných podmínek může opětovně vykvést v listopadu a pak druhá sklizeň proběhne v březnu. V jiných částech areálu se tyto doby posouvají v závislosti na místním klimatu.

Popis.

Anona šupinatá je malý strom nebo keř s tenkou, šedavou kůrou a mělkými kořeny. Strom s rozkladitou nebo okrouhlou korunou vyrůstá do výše 3 až 8 m, má klikaté větve s jizvami po odpadlých listech. Větvičky jsou porostlé střídavými, dvouřadě uspořádanými, opadavými listy s asi centimetr dlouhými řapíky. Listové čepele jsou úzce eliptické, bývají dlouhé 5 až 17 cm a široké 2 až 7 cm, po obvodě jsou celokrajné, u báze zúžené a na vrcholu zašpičatělé, v mládí jsou jemně chlupaté a později lysé, oboustranně jsou tečkované a je patrná jejich souměrná žilnatina s osmi až patnácti páry postranních žilek.  Přímo z kmene nebo silnějších větví vyrůstají 2 až 3 cm dlouhé, voňavé květy sestavené po dvou až čtyřech do svazečků nebo jednotlivě proti listům. Oboupohlavné květy mají okvětí tvořeno šesti lístky, z nich tři vnější trojúhelníkovité, konkávně vyklenuté jsou výrazně větší a hrubé, bývají velké 1,5 až 3 × 0,5 až 1 cm a z vnější strany zelenavě žluté a z vnitřní červenavé. Tři vnitřní lístky jsou redukované na pouhé šupiny nebo jsou neznatelné. Květ obsahuje mnoho bílých tyčinek s prašníky a bílé čnělky s vejčitou bliznou.  Gyneceum květu má volné plodolisty, které po opylení postupně srostou a vytvoří zelenožlutý, nepravý plod šupinovitého vzhledu o průměru 5 až 10 cm, sestavený ze segmentů s jedlou dužinou a jedovatými semeny. Ovoce bývá kulaté, oválné nebo je kuželovitého tvaru, má tuhou kůži složenou z knoflíkových segmentů barvy světle zelené, šedozelené, modrozelené i růžové. Segmenty se od sebe oddělí při plné zralosti a odhalí krémově bílou, lesklou, šťavnatou, voňavou, sladkou dužinu. Semena jsou tmavě hnědá, oválná, asi 1,5 cm velká a ovoce jich může obsahovat až čtyřicet. Některé stromy mají plody bezsemenné.

Rozmnožování.

Rozmnožuje se generativně i vegetativně. Semena nejlépe klíčí ne příliš čerstvá, ale asi až týden po odstranění z ovoce, klíčivost si podržují po dobu až 4 let. Klíčení trvá asi 30 dnů, ale může být urychleno skarifikováním semen, procento úspěšné klíčivosti je však vyšší u nepoškozených semen. Pro zkrácení doby do prvních plodů asi o polovinu, se semenáče ve věku jednoho roku roubují.  Komerčně jsou anony šupinaté pěstované na plantážích ve sponu 3 × 3 m až 5 × 5 m, stromy jsou na jaře pravidelně prořezávané a zálivka během sucha zvyšuje velikost ovoce. Strom ve věku 5 let již může vyprodukovat 50 kusů, starší při ručním opylení až 100 kusů ovoce. S věkem stromů se ovoce stává menší a po dvaceti létech se stromy nahrazují novými.

Využití.

Zralé ovoce anony šupinaté se v brzké době rozpadá a kazí se, při pokojové teplotě nezůstává déle než dva dny v dobrém stavu. Proto se sklízí předčasně a nechává se dozrát při nižší teplotě, okolo 15 °C, při které se také uchová až 14 dnů. Ovoce je choulostivé na otlačení a proto se málo převáží, většinou se konzumuje v blízkosti míst dozráni. Jí se po segmentech a pecky se vyplivují, nebo se segmenty protlačí přes síto k odstranění semen a přidá se zmrzlina nebo se smíchá s vychlazeným mlékem. Nikdy se nevaří. Průměrný obsah cukru je asi 15 %, z toho je rovným dílem zastoupena glukóza a sacharóza. Předčasná sklizeň ovoce nebo překrytí sítí je mnohdy nutnou ochranou proti ptákům a jiným zvířatům, kterým ve zralém stavu velmi chutná.  Semena jsou toxická, spolknutá při konzumaci však bezproblémově neporušená procházejí zažívacím traktem. Prášek z rozdrcených semen se používá jako insekticid, je však vysoce dráždivý a po vniknutí do očí může trvale poškodit zrak. Semena obsahují téměř 50 % nevysychavého oleje, který může být použit při výrobě mýdla a po chemické úpravě i v potravinářství. Z listů lze vylisovat olej bohatý na terpeny a seskviterpeny, který se užívá v kosmetice. Kořen a kůra obsahují mnoho tříslovin a používají se proti silným průjmům. Odplozené stromy jsou dobrým zdrojem palivového dřeva, samotné dřevo je měkké, lehké a nepevné, běl má nažloutlou a jádro hnědé.

Anona šupinatá ("Annona squamosa") je tropický strom pěstovaný pro netradičně vypadající ovoce, které je považováno za jedno z nejchutnějších. Zralá dužnina je smetanově bílá, šťavnatě kašovitá a má jemnou, sladce aromatickou chuť. Anona šupinatá je jedním z asi 170 druhů početného, teplomilného rodu láhevník a pro svůj rychlý růst a tvorbu plodů již ve věku tří let bývá někdy součástí zimních zahradách.

Annona squamosa is a small, well-branched tree or shrub from the family Annonaceae that bears edible fruits called sugar-apples or sweetsops. It tolerates a tropical lowland climate better than its relatives "Annona reticulata" and "Annona cherimola" (whose fruits often share the same name) helping make it the most widely cultivated of these species. "Annona squamosa" is a small, semi-(or late) deciduous, much branched shrub or small tree to tall similar to soursop ("Annona muricata").


Život.

Thanh byl vysokým státním funkcionářem za Komunistickou stranu Vietnamu – v období 2009–2013 vedl státní ropní koncern PetroVietnam, posléze byl poslancem vietnamského parlamentu a pracovníkem ministerstva průmyslu a obchodu.  V červenci 2016 byl vyloučen ze strany a zbaven svého poslaneckého mandátu poté, co vládní inspekce z květnu 2016 odhalila v účetnictví PetroVietnamu deficit v přepočtu přibližně 83 miliard korun. Thanh začal být podezříván z korupce, ačkoli podle něj samotného se jednalo o politicky motivované obvinění; přesto uprchl přes Laos, Thajsko a Turecko do Německa, kde zažádal o politický azyl.

Únos a odsouzení.

Dne 23. července 2017 dopoledne (den předtím, než mělo začít projednávání jeho německého azylu) byl Thanh v berlínském parku unesen neznámymi pachateli a naložen do bílé dodávky s českou poznávací značkou. Automobil pronajal v Praze Vietnamec Long Nguyen Hai, jenž se k podílu na únosu doznal a byl za tento čin německým soudem nepravomocně odsouzen na čtyři roky vězení. Dva dny po únosu byl Thanh už v jiném voze převezen do Bratislavy, kde se ve stejný den konalo jednání vietnamského ministra vnitra Tô Lâma se slovenským protějškem Robertem Kaliňákem.  Únos a zejména úloha slovenského ministra vnitra Kaliňáka v celém případě se stala v létě 2018 předmětem rozsáhlé medializace. Denník N a další slovenská média upozorňovali na různá fakta a nesrovnalosti – zejména na neobvyklost zapůjčení slovenského vládního speciálu zahraniční delegaci a jeho mimořádný let do Prahy, výpovědi některých slovenských policistů o podezřelých Kaliňákových telefonátech před bratislavským vládním hotelem Bôrik a na hrubý nesoulad počtu přiletěvších (4) a odletěvších (12) členů vietnamské delegace.  Viditelně omámený Thanh, jehož museli podpírat dva příslušníci vietnamských tajných služeb, nastoupil do letadla společně s oficiální delegací a letoun následně odletěl do Moskvy. O přelet svého vládního speciálu přes území Polska zažádala slovenská strana s odůvodněním, že na palubě se nachází i sám ministr Kaliňák – ten však zůstal v Bratislavě a s partnerskou delegací se rozloučil už před hotelem. Z Moskvy pak další letoun pokračoval do vietnamského hlavního města Hanoje.  Thanh byl ve Vietnamu zatčen a za finanční machinace a korupci odsouzen na doživotí, přičemž se vzdal práva na odvolání. Podle některých zdrojů vláda Angely Merkelové usiluje o jeho vydání do Německa, přičemž existuje možnost, že kvůli snaze o uzavření obchodní dohody s Evropskou unií vietnamská strana tomuto požadavku vyhoví. Případ vyšetřuje německá, česká i slovenská policie; v srpnu 2018 bylo na Slovensku v souvislosti s vyšetřováním zbaveno mlčenlivosti celkem 44 osob.

Trịnh Xuân Thanh (* 13. února 1966 Hanoj) je bývalý vietnamský politik a podnikatel, jehož únos z Německa přes Českou republiku a další země do Vietnamu v červenci 2017 vyvolal diskusi o zapojení vietnamských tajných služeb do případu.

Trịnh Xuân Thanh (born 13 February 1966 in Hanoi) is a former Vietnamese politician and businessman. He is the former head of the state-owned Petrovietnam Construction Joint Stock Corporation (a subsidiary of Petrovietnam), and the former Deputy-Chairman of the Provincial People's Committee of Hậu Giang. In 2016, he was accused of causing massive losses at the state-owned company and fled the country. While in Berlin, as an asylum-seeker, he was allegedly kidnapped and repatriated to Vietnam on 23 July 2017. This led to diplomatic scandal resulting in Germany to expel a Vietnamese diplomat.  He later announced on Vietnam television that he had decided to turn himself in to Vietnamese authorities. However, there have been suggestions that his statement was possibly made under duress. On 22 January 2018 he was sentenced to life imprisonment.


Konstrukce a vývoj.

Raketoplány nebyly konstruovány na samostatné lety v atmosféře za použití motorů. Při návratu z misí se chovaly pouze jako kluzáky. Hlavní motory SSME s přídavnými startovacími raketami SRB sloužily výlučně k vynesení na orbitu a manévrovací jednotky OMS s reaktivními motory orientace a stabilizace RCS měly za úkol upravovat trajektorii letu ve vesmíru. 700 tun paliva v zevní palivové nádrži bylo spotřebováno při vynesení raketoplánu za cca 8,5 minut.  Kandidátem na funkci nosiče raketoplánů se nejdříve stalo čtyřmotorové transportní letadlo Lockheed C-5 Galaxy, určené k přepravě nadměrných nákladů ve vlastnictví armády. NASA však nakonec zvolila dopravní letadlo Boeing 747, které na rozdíl od Lockheedu C-5 představovalo dolnoplošník, s výhodou křídel v dolní polovině trupu. Kosmická agentura byla také majitelem Boeingu, zatímco nosiče Lockheed by zůstaly ve vlastnictví amerického letectva.  Prvním nosičem se v roce 1974 stal vyřazený dopravní letoun Boeing 747 typu 123 aerolinek American Airlines, vyrobený roku 1970. Specifikaci N905NA stroji zaregistroval federální letecký úřad. V úvodní fázi se testovaly charakteristiky odtokových vírů v Drydenově leteckém výzkumném středisku a možnosti redukce turbulencí při letech v těsné formaci s F-104. Od roku 1976 započaly v dílnách Boeingu rozsáhlé úpravy zahrnující maximální odlehčení, zesílení trupu, přidání konstrukce pro připojení raketoplánu i únikového tunelu pro evakuaci posádky, modernizaci avioniky, motorů a doplnění vertikálních ploch na ocasní část k lepší stabilizaci při letu. Únikový tunel byl po dokončení testů přiblížení a přistání odstraněn z obavy možného nasátí členů posádky motory.  Vlastní připojení zkušebního prototypu raketoplánu Enterprise k nosiči se uskutečnilo 15. února 1974 na Edwardsově letecké základně. V tento den došlo v rámci testů přiblížení a přistání (Approach and Landing Tests, ALT) ke třem pojížděcím testům na vzletové dráze, kdy nosič s raketoplánem na hřbetu vyvinul při posledním z nich rychlost 253 km/h. Dobré výsledky stability a dalších ukazatelů umožnily o tři dny později první vzlet. Ten proběhl bez posádky raketoplánu s časem 2.05 hodin a byl následován čtyřmi obdobnými testy, s posledním z nich 2. března 1977. Od 18. června téhož roku již při letech seděla v Enterprise dvoučlenná posádka. Vrcholem se stala zkouška oddělení raketoplánu od nosiče během letu, k níž došlo 12. srpna ve výšce 7 346 metrů při rychlosti 499 km/h. Raketoplán následně doklouzal na Edwardsovu základnu za 5.21 minut. Testování skončilo v listopadu 1977, s nejdelší délkou letu 4.17 hodiny. Během března 1978 byl pak raketoplán převezen do alabamského Huntsville, kde se podrobil zkouškám v Marshalově středisku vesmírných letů.  Technické parametry modifikovaného nosiče v porovnání s dopravním letadlem Boeing 747 byly zredukovány. Nosič měl dolet 1 850 km. Ve srovnání s dopravním strojem tak došlo ke snížení na méně než pětinu délky z původních 10 100 km. Důsledkem se stalo několik mezipřistání při cestě napříč americkým kontinentem z Kalifornie na Floridu. Maximální letová výška byla snížena z původních cca 11 km na 4,5 km a cestovní rychlost z 900 km/h na 640 km/h. Při letu bez raketoplánu byla kvůli vyvážení vyžadována balastní zátěž v trupu. Týdenní příprava na let vyžadovala práci 170členného týmu.  Pokusy s doplňováním paliva za letu doprovázely potíže vertikálních stabilizátorů u N905NA, což vedlo k upuštění od této varianty. Spotřeba nosiče činila přibližně 100 litrů na kilometr. Původně byly zvažovány úpravy na způsob Boeingu E-4 (modifikovaného 747-200s) amerického letectva, který mohl doplňovat pohonné hmoty za letu z KC-135 Stratotankeru.  Původní barevné provedení American Airlines s červeným, bílým a modrým pruhem na trupu bylo zachováno až do roku 1983, kdy byl nosič přestříkán na bílo s modrým pruhem, typickým vzorem NASA. Mezi 16. květnem až 13. červnem 1983 byl raketoplán Enterprise také přepravován po západoevropském turné. Jednalo se o rekordní délku letu i celkový počet 21 mezipřistání, než opět dvojice strojů dosedla na Edwardsově základně. Při přeletech došlo k zastávkám na dotankování v labradorském sídle Goose Bay, islandském Keflavíku, v Anglii a Západním Německu. Následně se raketoplán představil na Pařížském aerosalonu.  Po havárii Challengeru se v roce 1989 NASA rozhodla přikoupit druhý Boeing 747 vyrobený roku 1973, v modelu 100SR-46 pro krátký dolet, od Japan Airlines. Japonská letecká společnost používala Boeingy 747 s vyšším počtem míst na vnitrostátních linkách mezi velkoměsty. Tato verze měla objem nádrží snížený o 20 % a tím pádem omezený dolet, ale i zesílený trup s podvozkem kvůli nutnosti častějších vzletů a přistání. Varianta Boeing 747-100SR tak byla konstrukčně vhodná pro přepravu těžších nákladů. Federální letecký úřad stroji přidělil registrační označení N911NA a po úpravách byl letoun připraven k plnění funkce nosiče od listopadu 1990. K prvnímu využití pak došlo roku 1991, kdy přepravil nově zhotovený Endeavour od kalifornského výrobce v Palmdale do Kennedyho vesmírného střediska.  Základnou obou letadlových nosičů bylo Drydenovo letecké výzkumné středisko na Edwardsově letecké základně v Kalifornii. Z hlediska funkce se jednalo o identické stroje, ačkoli N911NA měl na každé straně horní paluby pět oken, zatímco N905NA pouze dvě. Spojovací prvky na hřbetu byly opatřeny humornými instrukcemi „raketoplán připojit zde“ či „raketoplán umístit zde“, s dovysvětlující výstražnou poznámkou „černou stranou dolů“.  Letadlové nosiče mohly využívat všechna záložní místa přistání raketoplánů ve Spojeném království, Španělsku a Francii.  Společnost Boeing také nosiče využila 11. prosince 2010 k přepravě předváděcího modelu bezpilotního bojového letounu stealth, Phantom Ray, z missourijského St. Louis na Edwardsovu základnu.

Převozy raketoplánů.

Hlavním využitím letadlových nosičů se stal převoz raketoplánů z kalifornské Edwardsovy letecké základny, která sloužila jako záložní místo přistání při nevhodných meteorologických podmínkách, na letiště Shuttle Landing Facility ve floridském Kennedyho vesmírném středisku. Několik letů zajistilo transport z Drydenova leteckého výzkumného střediska na Edwardsově základně poté, co stroje byly dodány NASA z výrobních hal Rockwell International a sestaveny v zařízeních kalifornského Palmdale.  Transkontinentální vzdálenost z Edwardsovy základny do Kennedyho střediska činila více než 3 600 km a vyžadovala tak mezipřistání pro dotankování paliva. Převoz trval dva až tři dny, z toho vlastní letový čas činil přibližně 12 hodin. Nosič 905 uskutečnil v rámci oficiálního programu 70 z 87 celkových převozů, z toho 54 přímo po misích z Edwardsovy základny na Floridu. Nosič 911 na této trase provedl 17 transportů po misích. Druhá nejvytíženější trasa v počtu dvaceti letů začínala i končila na Edwardsově základně. Osm letů proběhlo z Palmdale do Kennedyho střediska a sedm nazpátek. Zbylé transporty nepřesáhly frekvenci jednoho či dvou letů. Před nosičem vzlétalo průzkumné letadlo Pathfinder, které monitorovalo meteorologické podmínky na dráze letu, protože dvojice strojů byla náchylná zejména na turbulence i teplotu nižší než -9°C.  Již při první oficiální misi STS-1 mezi 12. až 14. dubnem 1981 raketoplán Columbia přistál na Edwardsově základně. Jeho transport do Kennedyho centra se pak odehrál 27. a 28. dubna téhož roku. Také druhá mise Columbie STS-2 během listopadu téhož roku skončila identickým scénářem. Výjimečnou se stala třetí mise STS-3 z března 1982, kdy, jedinkrát v historii programu Space Shuttle, raketoplán přistával ve White Sands Space Harbor u Las Cruces v Novém Mexiku. V těchto případech tak mohlo být využito mobilní spojovací zařízení Orbiter Lifting Frame, vyrobené pro místa přistání bez trvalého spojovacího zařízení. Jeho součásti byly přepravovány dvěma nákladními letadly Lockheed C-5 Galaxy, s operační kapacitou po celém světě.  Speciální let se uskutečnil mezi 22. až 29. březnem 1984, kdy nosič dopravil prototyp Entreprise do alabamského přístavu Mobile. Odtud byl raketoplán lodí přepraven do New Orleans, kde se stal až do listopadu exponátem Světové výstavy 1984. Premiérový transkontinentální přelet Atlantisu na nosiči proběhl 12. a 13. dubna 1985. Transport téhož raketoplánu po misi STS-76 z 6. dubna 1986 se stal nejdramatičtější epizodou letů. Přibližně pět minut po startu vzplanul třetí motor Boeingu. Dvojice strojů se musela vrátit a nouzově přistát na Edwardsově základně. Opakovaný let se odehrál o pět dní později. Poslední přelet napříč kontinentem uskutečnil nosič N911NA ve dnech 20. a 21. září 2009 s raketoplánem Discovery po misi STS-128.  Po ukončení programu Space Shuttle transportovaly nosiče raketoplány z Kennedyho vesmírného střediska do muzeí. Discovery tak 19. dubna 2012 zakotvil v Centru Udvara-Házyho, součásti Národního muzea letectví a kosmonautiky Smithsonova institutu ve virginském Chantilly. Nahradil v něm prototyp Enterprise. Během slavnostní ceremonie byly oba raketoplány postaveny vedle sebe.  K úplně poslednímu letu raketoplánu na nosiči došlo 19. až 21. září 2012, kdy byl Endeavour převezen z Kennedyho střediska na mezinárodní letiště Los Angeles. Stal se pak součástí expozice losangeleského Kalifornského vědeckého střediska.

Ve výslužbě.

Letadlový nosič N911NA skončil ve výslužbě 8. února 2012 po uskutečnění poslední mise do Drydenova střediska Edwardsovy letecké základny v kalifornském Palmdale. Během 38leté služby letadlo, jak v dopravním i nákladním využití, celkově nalétalo 33 044 letových hodin, z toho jako nosič NASA uskutečnilo 386 letů včetně 66 převozů raketoplánu. Součásti nosiče byly použity jako náhradní komponenty pro Stratosférickou observatoř pro infračervenou astronomii (SOFIA), která se stala projektem NASA v podobě upraveného Boeingu 747SP s instalovaným infračerveným dalekohledem o průměru 2,7 metru. Trup letadla N911NA byl zakonzerován a vystaven v Leteckém parku Joe Daviese v Palmdale, v rámci dlouhodobého zapujčení stroje městu od NASA.  Starší letadlový nosič N905NA přepravil vysloužilé raketoplány do muzeí. Během 42leté služby letadlo, jak v dopravním i nákladním využití, celkově nalétalo 11 018 letových hodin a uskutečnilo 6 335 vzletů a přistání. Závěrečnou služební misí se stal transport Endeavouru do Los Angeles v září 2012. Následně nosič přistál v Drydenově středisku, kde jej NASA zamýšlela použít na náhradní díly projektu SOFIA, rovněž jako nosič N911NA. Ovšem po technickém zmapování inženýři usoudili, že by bylo možné využít jen velmi omezený počet součástek. V roce 2013 tak bylo rozhodnuto zachovat celistvý nosič a vystavit jej v Houstonském vesmírném středisku s maketou raketoplánu Independence připojenou na hřbetu trupu. Název Independence maketa získala v soutěži z roku 2013, původně se jmenovala Explorer a byla částí expozice Kennedyho vesmírného střediska. Nosič N905NA přistál během dubna 2014 na operační základně NASA v texaském Ellington Field u Johnsonova vesmírného střediska. Po rozmontování byl v sedmi dílech převezen do Johnsonova střediska, kde došlo k jeho opětovnému smontování. V průběhu srpna 2014 pak byl opatřen maketou raketoplánu. K otevření exponátu pro veřejnost na ploše tzv. Independence Plaza Houstonského vesmírného střediska došlo 23. ledna 2016.

Letadlové nosiče raketoplánů (anglicky: Shuttle Carrier Aircraft, SCA) byla dvě rozsáhle upravená dopravní letadla Boeing 747, která NASA používala k přepravě raketoplánů. Prvním se stal typ 747-123 a následně i model 747-100SR-46 pro krátký dolet (short range). Celkově se uskutečnilo přes sto letů, se započtením mezipřistání se jednalo o přibližně tři sta letů.  Nosiče sloužily převážně k převozu raketoplánů po skončení misí ze záložního letiště na Shuttle Landing Facility, které je letištěm v Kennedyho vesmírném středisku na Floridě. Ukotvení a rozpojení s hřbetem trupu letadla probíhalo ve spojovacímu zařízení (Mate-Demate Device), tvořeném kovovou konstrukcí věží s plošinami a jeřábů.  Testy přiblížení a přistání nosiče s raketoplánem Enterprise probíhaly v roce 1977, kdy se také za letu raketoplán oddělil od hřbetu trupu nosiče a doplachtil na Edwardsovu základnu. Do výslužby byla obě letadla poslána v roce 2012.

The Shuttle Carrier Aircraft (SCA) are two extensively modified Boeing 747 airliners that NASA used to transport Space Shuttle orbiters. One is a 747-100 model, while the other is a short range 747-100SR.  The SCAs were used to ferry Space Shuttles from landing sites back to the Shuttle Landing Facility at the Kennedy Space Center. The orbiters were placed on top of the SCAs by Mate-Demate Devices, large gantry-like structures that hoisted the orbiters off the ground for post-flight servicing then mated them with the SCAs for ferry flights.  In approach and landing test flights conducted in 1977, the test shuttle "Enterprise" was released from an SCA during flight and glided to a landing under its own control.


Příběh a herní systém.

Příběh hry je uvozen scénou, kdy Homer Simpson při jedné ze svých pracovních směn v jaderné elektrárně hraje na tabletu hru "Happy Little Elves" a mezitím dojde k přehřátí jádra, elektrárna vybuchne a s ní i celé město Springfield. Hráč pak vede Homera k tomu, aby od základů vystavěl nový Springfield podle svého.  Výstavba budov a umisťování dekorací spotřebovává herní peníze a plnění úkolů dává hráči finanční výdělky a zkušenosti, jejichž hromaděním postupuje v úrovních hry. Zpřístupňuje tak nové příběhy i úkoly a také budovy a postavy, známé ze seriálu. Úkoly zadávané postavám trvají různou dobu, od minimálních 6 sekund přes obvykle jednu, čtyři, osm, dvanáct až po 24 hodin. Lze je zpravidla urychlit pomocí prémiové měny, jíž jsou koblihy. Ty může hráč v omezeném množství získat i ve hře, ale zejména je nakupuje za reálné peníze. Za koblihy také může nakupovat prémiové budovy, dekorace a postavy.  Hra vyžaduje online připojení k internetu. Hrát lze i v anonymním režimu, pro synchronizaci však nabízí připojení k uživatelskému účtu Origin. Plnění úkolů a výstavba budov probíhá v reálném čase, hra však nemusí být spuštěna, o splnění úkolů informuje pomocí push notifikací. Hráč také může navazovat přátelství s jinými hráči (prostřednictvím Origin nebo Facebooku) a porozhlédnout se po jejich městě, jednou za 24 hodin také provést tři akce: vysbírat výdělky z budov nebo provést drobné vandalství.  Graficky je hra věrná stylu kresleného seriálu, hráč město vidí z izometrického 3D pohledu, který si může plynule přibližovat a oddalovat. Jednotlivé prvky jsou navíc animované. Postavy běžně chodí po chodnících, pokud nedostanou úkol – ten plní buď v některé z budov (či dekorací), nebo přímo „na očích“ hráči. U mnoha budov se při plnění úkolu postavou spouští speciální drobné animace, např. zavlažovač trávníku, vlající záclony v okně, otáčející se ventilátor střešní klimatizace, pohybující se siluety ve svítících oknech. Řada postav je navíc ozvučena hláškami, namluvenými původním obsazením ze seriálu.

Události.

Kromě základní hry s postupným vršením dosažených zkušenostních úrovní zavedli vývojáři od podzimu 2012 navíc časově omezené tematické události ("events"), které ke hře přidávají dodatečný děj a obsah. Zpravidla se střídají velké a malé události. Velké události ("major events") trvají více týdnů a obvykle bývají rozděleny na 2 až 4 dějství (typicky 3), jimiž prochází hlavní příběhová linka. Malé události ("minor events") jsou kratší a spočívají zpravidla v jedné dějové a úkolové linii, která hráčům postupně poskytuje dosažené odměny při nasbírání dostatečného množství příslušného oběživa. Hráčům, kteří malé události v termínu jejich původního spuštění neodehráli (ani nezačali hrát), je tato nabídnuta k hraní o rok později. Velké události se však neopakují. Část obsahu, který hráči mohou získat, se však někdy vrací během pozdějších událostí v rámci různých slevových akcí a jiných mimořádných příležitostí.  Kromě těchto dvou typů událostí se ve hře vyskytují ještě další menší jednorázové akce, např. propagující aktuálně premiérově vysílané díly seriálu "Simpsonovi" nebo krátkodobě nabízející další dokoupitelný obsah ("promotionals"), případně avizující chystanou velkou událost ("promotions").  Seznam všech speciálních velkých i malých událostí ve hře (v závorce jsou uvedeny neoficiální české překlady):

Přijetí.

Vydavatel hry Electronic Arts při spuštění hry koncem února 2012 podcenil hráčský zájem, takže jeho servery nezvládaly první nápor hráčů. Docházelo k problémům s přístupem k herním serverům, což dospělo k půlročnímu uzavření hry pro nové hráče až do srpna 2012. Ani poté potíže s přístupem k serverům zcela nevymizely.  Jaroslav Kubricht z "Bonusweb.cz" udělil hře krátce po jejím spuštění 55% hodnocení, vyzdvihl „skvělou grafiku“ a „vtipné hlášky“, kritizoval omezené možnosti hratelnosti spočívající „prakticky jen v klikání a čekání“, podle něj jde o klon "FarmVille" z Facebooku. Martin Šimon z "Mobilenet.cz" s půlročním odstupem a po zavedení prvních tematických „eventů“ hodnotil hru na 70 %. Vyzdvihl velmi pěknou grafiku, bezplatný základ hry a nevnucování in-game nákupů, negativně hodnotil nutnost internetového připojení v kombinaci s výpadky v dostupnosti herních serverů a časté čekání bez in-game nákupů.

The Simpsons: Tapped Out (často zkracováno jako "TSTO") je v základu bezplatná mobilní hra pro systémy Android a iOS, založená na americkém animovaném seriálu "Simpsonovi". Hráči vytvářejí a udržují vlastní verzi Springfieldu pomocí známých postav a budov. Hra je pravidelně aktualizována s novým obsahem a obsahuje „eventy“ (události), např. Den díkuvzdání či Halloween (související se Speciálními čarodějnickými díly). Hra je k dispozici v několika jazycích, např. v angličtině, francouzštině, turečtině, italštině, němčině, zjednodušené čínštině, španělštině a portugalštině. V češtině distribuována není.  Hru vyvíjí společnost EA Mobile, oficiálně byla vydána pro systém iOS v Evropě 29. února 2012 a v Severní Americe 1. března téhož roku, následně 6. února 2013 celosvětově pro Android. Podle odhadů firma EA vydělala na hře více než 130 milionů dolarů. Např. v roce 2015 hra patřila mezi prvních 10 nejziskovějších her pro systém iOS.

The Simpsons: Tapped Out is a freemium mobile game for iOS and Android, based on the American animated series "The Simpsons". It allows users to create and maintain their own version of Springfield using familiar characters and buildings. The game is regularly updated with new content, often season and holiday themed, for example during holidays like Thanksgiving, and "Treehouse of Horror" episodes-related content for Halloween. The game is available in several languages such as English, French, Turkish, Italian, German, Simplified Chinese, Peninsular Spanish and both European Portuguese and Brazilian Portuguese. The game was developed and published by EA Mobile and launched in Europe on February 29, 2012 and in North America on March 1, 2012 for iOS and February 6, 2013 for Android. The game was released for Kindle Fire devices in several markets on June 24, 2013.  According to its own estimates, EA generated over $130 million in revenue since the game's release, . , the game has received 80million downloads and grossed .


Vznik a vývoj.

Saab 91 poprvé vzlétl 20. listopadu 1945. Jednalo se o stroj celokovové konstrukce, jehož šéfkonstruktér Anders J. Andersson v období před druhou světovou válkou pracoval u německé společnosti Bücker, kde navrhl převážně dřevěný Bücker Bü 181 Bestmann, s nímž Safir sdílel mnoho prvků koncepce.  Safir 91A byl poháněn čtyřválcovým motorem de Havilland Gipsy Major 2c o výkonu 125 hp, a později motorem Gipsy Major 10 o výkonu 145 hp. Varianty 91B, B-2 a C byly poháněny šestiválcem Lycoming O-435A o výkonu 190 hp, a 91D měl čtyřválcový Lycoming O-360-A1A o výkonu 180 hp.  Vznikly také experimentální varianty, určené ke zkouškám šípového křídla pro stíhací letouny Saab 29 a Saab 32 při nízkých rychlostech.

Operační historie.

Bylo vyrobeno celkem 323 kusů typu, v pěti variantách (A, B, B-2, C a D) a Safir byl užíván letectvy Švédska, Norska, Finska, Rakouska, Tuniska a Etiopie jako cvičný a spojovací letoun, a jeden exemplář byl užíván japonským úřadem pro obranu jako experimentální při testování letounů vlastností STOL.  Hlavními civilními uživateli byli Air France, Lufthansa a nizozemská letecká škola "Rijksluchtvaartschool" (RLS) na letišti Groningen Airport Eelde nedaleko Groningen.  Během vývoje typu Saab 29 byl původní prototyp Saabu 91 vybaven šípovými křídly Saabu 29 ve zmenšeném měřítku, se kterým nesl označení Saab 201. Týž drak byl později osazen křídly určenými pro testování aerodynamické koncepce stíhače Saab 32 Lansen, pod označením Saab 202. Jeden exemplář Saabu 91 byl v Japonsku modifikován na experimentální pod označením X1G1.

Specifikace.

Údaje platí pro variantu Saab 91A

Saab 91 Safir byl švédský jednomotorový dolnoplošný cvičný letoun. Existoval ve variantách třímístných (91A, B, B-2) či čtyřmístných (91C, D) a vyráběn byl společností Saab v Linköpingu, která vyrobila 203 kusů, a licenčně u firmy De Schelde v nizozemském Dordrechtu, kde vzniklo 120 kusů.

The Saab 91 Safir (Swedish: "sapphire") is a three (91A, B, B-2) or four (91C, D) seater, single engine trainer aircraft. The Safir was built by Saab AB in Linköping, Sweden, (203 aircraft) and by "De Schelde" in Dordrecht, Netherlands (120 aircraft).


Textový STL formát.

Textový STL soubor začíná řádkem  kde "jméno" je nepovinný řetězec (i když "jméno" není uvedeno, musí být za slovem codice_1 mezera). Soubor pokračuje definicemi libovolného počtu trojúhelníků, z nichž každý je reprezentován takto:  kde každé "n" nebo "v" je číslo s pohyblivou řádovou čárkou ve formátu znaménko-mantisa-"e"-znaménko-exponent, např. "2.648000e-002". Soubor končí řádkem  Přestože formát STL umožňuje i jiné možnosti (například stěny s více než jednou „smyčkou“ nebo smyčky s více než třemi vrcholy), v praxi se však používají pouze stěny tvořené jednoduchými trojúhelníky.  Kdekoli v souboru, ne však uvnitř čísel nebo slov, mohou být bílé znaky (mezery, tabulátory a konce řádků). Mezi slovy codice_2 a codice_3 a mezi codice_4 a codice_5 musí být alespoň jedna mezera.

Binární STL.

Protože textové STL soubory mohou být velmi rozsáhlé, používá se i binární formát STL. Začíná 80bytovou hlavičkou (která je typicky ignorována, ale nikdy nesmí začínat řetězcem „solid“ protože by takový soubor mohly některé programy považovat za textový STL soubor). Po hlavičce následuje čtyřbytové celé číslo bez znaménka ve formátu little endian udávající počet trojúhelníkových stěn v souboru. Další data popisují jednotlivé trojúhelníky. Soubor končí za popisem posledního trojúhelníku.  Každý trojúhelník je popsán dvanácti 32bitovými čísly s pohyblivou řádovou čárkou: první tři určují normálu stěny, další jsou souřadnice X, Y a Z jednotlivých vrcholů – stejně jako v textové verzi STL souborů. Následuje dvoubytové celé číslo („short“) bez znaménka, obsahující „attribute byte count“ – ve standardním formátu musí být nulový, protože většina programů jiným hodnotám nerozumí.  Čísla s pohyblivou řádovou čárkou jsou reprezentována podle normy IEEE 754 a jsou ukládána v pořadí little endian, i když to v dokumentaci není uvedeno.

Barvy v binárním STL.

Existují nejméně dvě nestandardní varianty binárního formátu STL, které obsahují informace o barvách:  Pořadí jednotlivých složek (červená zelená modrá) v těchto dvou bytech je v těchto dvou přístupech prohozeno, proto i když by tyto formáty mohly být kompatibilní, jiné pořadí barev způsobuje, že kompatibilní nejsou; tuto situaci zhoršuje, že obecný prohlížeč STL souborů, je nemůže automaticky rozlišit. Neexistuje také žádný způsob, jak udělat některé ze stěn průhledné, protože nelze zadat hodnotu alfa kanálu. Pro současné nástroje pro rapid prototyping to není důležité.

Normála stěny.

V textové i binární verzi formátu STL je normála stěny zadána pomocí jednotkového vektoru, který ukazuje ven z objektu. Většina programů umožňuje, aby hodnota normálového vektoru byla (0,0,0), a program automaticky vypočítá normály podle pořadí vrcholů trojúhelníků pomocí „pravidla pravé ruky“. Některé moduly pro načítání STL souborů (například STL plugin pro Art of Klam) kontrolují, zda normála v souboru souhlasí s normálou vypočítanou pomocí pravidla pravé ruky, a pokud ne, varují uživatele. Jiné programy mohou úplně ignorovat normály stěny a používají pouze pravidlo pravé ruky. Přestože se v souborech obvykle nevyskytují normály, které nelze spočítat pomocí pravidla pravé ruky, aby byl soubor maximálně přenositelný, musí obsahovat normály stěn i uvádět správné pořadí vrcholů. Významnou výjimkou je program SolidWorks, který používá normály pro efekty stínování.

Použití pro 3D tisk.

Stereolitografické stroje jsou 3D tiskárny, které dokážou vytvořit jakýkoli prostorový tvar jako řadu řezů. Tyto stroje v zásadě vyžadují řadu uzavřených dvourozměrných obrysů, které budou vyplněny tuhnoucím materiálem, když se vrstvy spojují dohromady. Přirozeným formátem souboru pro takový stroj by byla řada uzavřených mnohoúhelníků odpovídajících jednotlivým vrstvám pro různou hodnotu souřadnice Z. Protože je však možné měnit tloušťku vytvářených vrstev pro rychlejší, i když méně přesnou tvorbu, bylo by snazší definovat model tak, že by vytvářel uzavřené mnohostěny, které lze řezat v potřebné výšce.  Formát souboru STL dovoluje definovat mnohostěny se stěnami tvořenými libovolnými mnohoúhelníky, ale v praxi se zatím používají pouze trojúhelníky, což znamená, že velká část syntaxe textového souboru je nadbytečná.  Pro korektní definici 3D tělesa musí být povrch reprezentovaný jakýmkoli STL souborem uzavřený a propojený, každá hrana musí být součástí právě dvou trojúhelníků a nesmí se vzájemně protínat. Protože syntaxe STL tuto vlastnost nevynucuje, může být ignorována pro aplikace, kde na blízkosti nezáleží. Na blízkosti záleží pouze, protože software, které řeže trojúhelníky, ji vyžaduje na zajištění, že výsledné 2D mnohoúhelníky jsou uzavřené. Někdy lze napsat takový software, aby odstranil malé rozdíly malým posunem vrcholů, které jsou dostatečně blízko sebe, aby se shodovaly. Výsledky nejsou předvídatelné, ale obvykle jsou dostatečné.

Použití v jiných oborech.

Souborový formát STL je jednoduchý a lze jej snadno vytvářet. Díky tomu může mnoho Computer aided design systémů vytvářet soubory STL. Ačkoli výstup je jednoduchý pro výrobu, některé i informace o propojení jsou zahozeny.  Mnoho Computer aided manufacturing systémů vyžaduje triangulované modely. Přestože formát STL není s ohledem na spotřebu paměti a výpočetního výkonu nejefektivnější metodou pro přenos těchto dat, pro import triangulovaných dat do systémů CAM se často používá. Velmi často bývá dostupný právě STL formát, takže mnoho CAM systémů jej používá. Aby však mohl CAM systém tato data použít, musí v některých případech rekonstruovat informace o konektivitě.  Formát STL může být použit i pro výměnu dat mezi CAD/CAM systémy a počítačovými programy jako je Mathematica.

Historie.

Formát STL navrhlo sdružení Albert Consulting Group pro firmu 3D Systems v roce 1987.. Formát byl vyvinut pro první komerční 3D tiskárny firmy 3D Systems. Od svého prvního vydání zůstal formát 22 roků téměř nezměněn. Až v roce 2009 byla navržena aktualizace formátu označovaná jako STL 2.0.

STL (zkratka ze „stereolitografie“) je nativní formát souboru stereolitografického programu pro CAD vytvořeného firmou 3D Systems. Zkratka STL má několik dodatečně vytvořených vysvětlení, jako například „Standard Triangle Language“ a „Standard Tessellation Language“.. Formát STL je podporován mnoha dalšími programy; je používanější pro rapid prototyping, 3D tisk a Computer aided manufacturing. STL soubory popisují pouze geometrii povrchu trojrozměrného objektu bez reprezentace barev, textur nebo jiných obvyklých atributů CAD modelu. Formát STL definuje textovou i binární reprezentaci souborů. Použití binárních souborů je častější, protože jsou kompaktnější.  STL soubor popisuje syrový, nestrukturovaný triangulovaný povrch pomocí jednotkových normálových vektorů a vrcholů (uspořádaných podle pravidla pravé ruky) trojúhelníků ve trojrozměrné kartézské soustavě souřadnic. V původním standardu musely být všechny souřadnice kladná čísla, ale toto omezení již není vynucováno, a záporné souřadnice se v STL souborech běžně vyskytují. STL soubory neobsahují žádné informace o mírách a používají libovolné jednotky.

STL (an abbreviation of "stereolithography") is a file format native to the stereolithography CAD software created by 3D Systems. STL has several backronyms such as "Standard Triangle Language" and "Standard Tessellation Language". This file format is supported by many other software packages; it is widely used for rapid prototyping, 3D printing and computer-aided manufacturing. STL files describe only the surface geometry of a three-dimensional object without any representation of color, texture or other common CAD model attributes. The STL format specifies both ASCII and binary representations. Binary files are more common, since they are more compact.  An STL file describes a raw, unstructured triangulated surface by the unit normal and vertices (ordered by the right-hand rule) of the triangles using a three-dimensional Cartesian coordinate system. In the original specification, all STL coordinates were required to be positive numbers, but this restriction is no longer enforced and negative coordinates are commonly encountered in STL files today. STL files contain no scale information, and the units are arbitrary.