Výskyt.

Dřevina pochází z indického subkontinentu, odkud byla rozšířena do dalších tropických oblastí. Dostala se do celé jižní i jihovýchod Asie, do Austrálie, Afriky, na mnohé pacifické i karibské ostrovy i na pevninskou Ameriku.

Ekologie.

Tato odolná rostlina volně roste převážně ve vlhkých lesích. Je variabilní a starší jedinci jsou odolní jak vůči záplavám, tak i déle trvajícímu suchu, snesou krátkodobě i pokles teploty k bodu mrazu. Vyskytuje se od mořské hladiny až po výšku 1800 m. Stromy vyrůstají poměrně rychle, plné velikosti dosáhnou již ve čtyřiceti létech. Ještě počátkem 20. století bývaly často vysazovány jako užitkové a i jako okrasné na veřejná prostranství a podél silnic. Jejich plody však postupně ztratily dřívější popularitu, místy je nikdo netrhá, opadávají, na zemí postupně kvasí a přitahují obtížný hmyz a hyzdí prostředí.

Popis.

Stálezelený, rychle rostoucí strom dosahující výšky až 30 m a dožívající se věku okolo 100 let. Jeho až 1 m tlustý kmen s drsnou a popraskanou kůrou se obvykle nízko nad zemí rozvětvuje do několika kmenů. Větve se světle šedou kůrou jsou vstřícně porostlé kožovitými listy s řapíky dlouhými až 2 cm. Jejich podlouhle eliptické čepele bývají dlouhé 5 až 20 cm a široké 3 až 8 cm, na bázi jsou klínovité a na koncích zašpičatělé. Jsou lesklé, v mládí narůžovělé a později tmavě zelené, na rubu světlejší, mají hustou zpeřenou žilnatinu a tvarově bývají velmi variabilní.  Vonné květy velké asi 2,5 cm jsou sestaveny do květenství s dlouhou stopkou, jsou to úžlabní vrcholíky nebo laty až 10 cm dlouhé. Přisedlé, oboupohlavné květy mají čtyř až pětičetný, nálevkovitý kalich z lístků žlutavé barvy a čtyři srostlé, narůžovělé nebo krémové lístky korunní. Okvětí brzy opadá a přetrvávají jen četné tyčinky, které mají bílé nitky a žluté prašníky. Spodní semeník má dva oddíly s velkým množstvím vajíček, čnělka je stejně dlouhá jako tyčinky. Květy mají hodně nektaru a jsou hojně navštěvovány a opylovány včelami.  Plody jsou podlouhlé, tmavě fialové nebo namodralé bobule, které se vytvářejí plodenstvích v počtu od několika kusů až po deset, či ojediněle až čtyřicet. Ve své domovině, v Indii, kvetou od března do května a plody dozrávají od července do září. Stromy rostoucí vedle sebe nemusí kvést ani plodit současně.  Většinou ani plody v plodenství nezrají současně, sklízí se postupně ručním protrháváním. Jsou nejčastěji podlouhlé, 2 až 4 cm velké a při zrání se jejich barva mění ze zelené přes červenou až po tmavě fialovou nebo téměř černou, existuje i forma s bílými plody. Jejich slupka je hladká, lesklá, tenká a kryje nafialovělou nebo bílou, velmi šťavnatou dužinu obklopující jedno podlouhlé, zelenohnědé semeno až 4 cm dlouhé. Některé, jen řídce se vyskytující, plody obsahují dvě až pět drobných semen těsně stlačených v kožnatém obalu, nebo jsou zcela bez semen. Všechny plody také nemívají vyrovnanou chuť, mezi sladkými se vyskytují i nechutně kyselé.  Hřebíčkovec šabrejový je podobný hřebíčkovci malajskému, od kterého se odlišuje barvou zralých plodů. Hřebíčkovec malajský je má smetanově žluté s růžovým nádechem.

Rozmnožování.

Rostliny se celkem snadno rozšiřují semeny, která roznášejí požírači plodu, ať již ptáci nebo savci. Semena brzy po dozrání ztrácejí schopnost klíčit, proto je nelze dlouho skladovat. Semenáče rostou poměrně rychle, ve dvou létech již dosahují 3 m výšky a plodit začínají mezi osmým a desátým rokem, naroubovaní jedinci plodívají již za čtyři až sedm let.  Vysetá semena vyklíčí přibližně za dva týdny. Často se mladé semenáče roubují vybranými kultivary vhodnými pro místní podmínky, úspěšným způsobem také bývá ablaktace. Mohou se také rozmnožovat polotvrdými řízky, které zakořeňují až s 30 % úspěšnosti.

Použití.

Plody bývají sladké, mírně nakyslé a někdy trpké. Sladké se konzumují syrové nebo se z nich dělají džemy, omáčky a náplně do cukrovinek. Trpké, stahující plody se máčejí ve slané vodě nebo se na dobu asi hodiny posypou trochou solí. Z příliš svíravých plodů se uvařením (bez lisování) získává šťáva podobná chuti hroznové, z které se vyrábí barevná želé. Šťáva ze sladkých plodů (mohou se lisovat) se používá na zmrzlinu, sirupy a výrobu různých ovocných nápojů. Z plodů se vyrábí také ocet, ovocné víno i destilát.  Z listů se získává olej sloužící pro ovonění mýdel a parfémů. Tmavé kůry obsahující hodně tříslovin se používá k barvení tkanin na hnědo a činění kůží. Dřevo stromu má barvu červenou, hnědou nebo šedou, je tvrdé, trvanlivé a odolává termitům. Používá se na nosníky, krokve, sloupy, mosty, železniční pražce, nářadí i výrobu nábytku. Je dobrým palivem.  Uznání získal hřebíčkovec šabrejový v lidovém léčitelství. Plody, jejich šťávy a džemy se používají proti nadýmání, jako diuretikum, kloktadlo při bolestech v krku i jako pleťová voda při vyrážkách. Nemocní s diabetes mellitus používají drcená nebo máčená semena obsahující mj. alkaloidy jambosin, jambolin a antimellin, které se podílejí na snížené hladiny krevního cukru. V semenech obsažená kyselina ellagová účinně snižuje krevní tlak. Extrakt z listů slouží k léčbě úplavice a kožních onemocnění. Odvar z kůry je účinný při astmatu, zánětu průdušek, při dezinfekci ústní dutiny i léčbě popálenin.  Vysazuje se jako užitkový i okrasný strom, který ale své potomky, za pomoci dobře klíčících semen, rychle rozšiřuje mimo vyhrazená místa. Sází se také jako stínicí stromy pro plantáže kávovníků nebo se využívají jako odolné větrolamy.  V některých oblastech, např. na Floridě, v Jihoafrické republice a na některých tichomořských ostrovech byl hřebíčkovec šabrejový prohlášen za invazní druh a je omezeno jeho vysazování; vyjma případů, kdy je sázen pro ovoce. Je tomu proto, že se ve volné přírodě velmi rychle rozrůstá a nepříjemně tak konkuruje tamním domácím rostlinách s pomalejším růstem a slabším rozmnožovacím potenciálem.

Hřebíčkovec šabrejový ("Syzygium cumini") je vzrůstný a dlouhověký strom rostoucí v tropech a subtropech, který se pěstuje hlavně pro své nevelké, ale chutné a zdravé plody. Je jedním z posvátných stromů hinduismu, je zasvěcen Krišnovi a byl vysazován v blízkosti jejich chrámů, na mnohá nová území se tak dostal s šířením hinduismu.

Syzygium cumini, commonly known as Malabar plum, Java plum, or black plum, is an evergreen tropical tree in the flowering plant family Myrtaceae. It is native to the Indian Subcontinent, adjoining regions of Southeast Asia, China and Queensland. The name of the fruit is sometimes mistranslated as blackberry, which is a different fruit in an unrelated order. "Syzygium cumini" has been spread overseas from India by Indian emigrants and at present is common in tropical former British colonies.  The tree was introduced to Florida in 1911 by the USDA, and is also now commonly grown in Suriname, Guyana and Trinidad and Tobago. In Brazil, where it was introduced from India during Portuguese colonization, it has dispersed spontaneously in the wild in some places, as its fruits are eagerly sought by various native birds such as thrushes, tanagers and the great kiskadee. This species is considered an invasive in Hawaii.


Život.

Alexandr Medicejský se narodil ve Florencii, pravděpodobně v roce 1511 nebo 1512. Většina vrstevníků jej uznávala jako jediného syna Lorenza II. Medicejského (vnuk pověstného Lorenza I., zvaného Nádherný). I přesto ale někteří lidé věřili, že je levobočkem papeže Klementa VII. (synovce Lorenza I.), především kvůli tomu, že se u papeže těšil velké oblibě. Moderní historikové, například Christopher Hibbert, věří, že jeho matkou byla služebná afrického původu, která pracovala v rodině Medicejů a v dokumentech byla uváděna jako "Simonetta da Collevecchio". Alexandrova přezdívka "Maur" pravděpodobně vznikla právě proto, že jeho matkou byla afričanka.  Když císař Karel V. plenil v roce 1527 Řím, musela utéct většina členů rodu Medicejských, včetně Alexandra nebo jeho předchůdce, vévody florentského, Hypolita. Prchnout musel i kardinál Silvio Passerini. Jediným členem, respektive členkou, rodu Medicejů, který musel zůstat ve Florencii, byla Kateřina Medicejská, které bylo osm let. Obyvatelé Florencie se proti vládnoucí rodině bouřili a Kateřina se musela schovávat v klášterech, odkud ji vysvobodilo až léto 1530, kdy se Medicejové ve Florencii znovu dostali k moci a dostali obyvatelstvo pod kontrolu.  Papež Klement se rozhodl předat město pod správu Alexandra a císař Karel k tomu svolil. 5. července 1531 Alexandr dorazil do Florencie, aby se zde stal vévodou a o devět měsíců později získal od Karla V. tento titul dědičně (což měl být také krok k ukončení republiky). Samotná Alexandrova vláda byla poznamenána četnými nepokoji, avšak jeho nepřátelé, z větší části emigranté, ho označovali jako zkaženého a krutého vládce. Z jeho vlády se až do současnosti dochovala pouze pevnost Fortezza da Basso. Roku 1535 si rada na Alexandrovu vládu stěžovala a přála si své pohoršení dát najevo i císaři Karlovi. K tomuto účelu vybrali Hypolita, který měl původně být florentským vévodou, než bylo město předáno Alexandrovi. Ten ale zemřel na cestě, pravděpodobně byl na objednávku otráven Alexandrem. Císař se tak o Alexandrově krutovládě nikdy nedozvěděl a dále ho podporoval jako odpůrce republiky. Roku 1536 se Karel dokonce rozhodl Alexandra oženit se svojí nemanželskou dcerou Markétou.  Markéta Alexandra příliš neoslovila a on se dále věnoval své milence, jíž byla Taddea Malaspina, matka všech Alexandrových dětí. Alexandr s Markétou žádné děti neměl, avšak Taddea mu porodila tři děti – dcery Julii a Porzii a syna Julia.

Vražda.

V roce 1537 byl Alexandr Medicejský zavražděn svým vzdáleným příbuzným Lorenzinem, zvaným "Lorenzaccio" (zlý Lorenzo). Vražda se odehrála 6. ledna 1537, kdy bylo Alexandrovi asi šestadvacet let. Lorenzino nalákal Alexandra na svoji mladší sestru, půvabnou vdovu Laudomii. Když byla vražda odhalena, úředníci se báli vzpour lidu po tom, co by se dozvěděl o tyranově vraždě. Proto byla Alexandrova mrtvola skryta do koberce a v utajení odnesena na hřbitov San Lorenz, kde byl spěšně pohřben. Lorenzino se k vraždě přiznal a řekl, že to udělal kvůli republice. Později uprchl do Benátek, kde byl zabit.

Odkaz v kultuře.

Alexandr Medicejský je hlavní postavou tragické opery "Noc ve Florencii", která pojednává především o jeho vztahu s Lorenzinem a později o jeho vraždě. Alexandrovo zavraždění popisuje i francouzská divadelní hra "Lorenzaccio" od Alfreda de Musseta. V literatuře se Alexandr objevuje například v knize "Žárlivá Kateřina" od britské spisovatelky Eleanor Alice Burford Hibbert, kde vystupuje jako záporná postava, trýznící malou Kateřinu Medicejskou i jejího bratrance Hypolita (Ippolita).

Alexandr Medicejský (italsky: "Alessandro de' Medici", 1511/1512, Florencie – 6. ledna 1537, tamtéž) zvaný il Moro (Maur) byl mezi lety 1531 až do jeho smrti roku 1537 florentský vévoda. Pravděpodobně byl levobočkem papeže Klementa VII., avšak oficiálně byl jeho otcem Lorenzo II. Medicejský. Ačkoliv byl levobočkem, byl posledním členem starší linie Medicejů a prvním vévodou florentským s dědičným titulem.

Alessandro de' Medici (22 July 1510 – 6 January 1537), nicknamed "il Moro" ("the Moor") due to his dark complexion, Duke of Penne and also Duke of Florence (from 1532), was ruler of Florence from 1531 to his death in 1537. The first Medici to rule Florence as a hereditary monarch, Alessandro was also the last Medici from the senior line of the family to lead the city. His assassination at the hands of a distant cousin, Lorenzaccio, caused the duchy of Florence to pass to Cosimo I de Medici, from the family's junior branch.


Vývoj.

Vývoj kosmické lodi Vostok začal koncem padesátých let 20. století. V té době začal vývoj platformy pro optické snímkování země v rámci špionážního programu Zenit. Protože se Zenit po několikadenní misi navracel s naexponovanými snímky na zemi, podobně jako u potencionálně pilotované mise, došlo konstruktérům, že toto dvojí určení lodě je rozhodující pro zisk podpory vedení komunistické strany Sovětského svazu k vývoji lodi Vostok.  Na vývoji lodi se podílelo přes 7000 inženýrů a techniků, 123 organizací a 36 závodů. Základní konstrukce lodě Vostok zůstala používána více než 40 let a postupně byla upravována pro mnoho družic, od výše zmíněných Zenitů řad 2, 4, 6, 8, přes pilotovaný Vostok a Voschod, vědecké Resurs a Foton až k biologickým experimentálním satelitům Bion. Do začátku 21. století mají pilotované i bezpilotní lodi na bázi této platformy absolvováno přes 800 kosmických letů. Jedná se tak bezkonkurenčně o nejčastěji používané vermírné návratové těleso.

Popis lodi.

Délka lodi byla 4,4 m, maximální průměr 2,43 m. Hmotnost činila 4730 kg, nicméně u jednolivých letů se mírně odlišovala. Loď se skládala z návratového modulu sférického tvaru o průměru 2,3 metru a hmotnosti 2,46 tuny a dále kuželovitého servisního modulu o hmotnosti 2,27 tuny, délce 2,25 metru a šířce 2,43 metru. Vzhledem k režimu utajování, původně nebyly zveřejněny podrobnější informace o lodi. Nebyl znám ani její vzhled, ten byl veřejnosti představen až v roce 1965 kdy byla na výstavě v Moskvě představena loď společně s posledním stupněm nosné rakety se kterým byla dlouhá 7,5 m.

Návratový modul.

V návratové části bylo místo pro kosmonauta oblečeného po celou dobu letu do ochranného skafandru SK-1 a usazeného v katapultovacím křesle. Dále se zde nacházely přístroje pro udržování životních podmínek, komunikaci atd. V bočních schránkách byl uložen padákový systém. Vstup do kabiny byl uzavřen poklopem o průměru 120 cm. Druhý přístup stejných rozměrů byl v kabině na schánce s padáky. Poslední vstup byl využíván pro servisní přístup k uvnitř umístěným zařízením. Součástí kabiny byla rovněž 2 kruhová okénka z žáruvzdorného skla, 1. na pravé straně a 2. v průlezu nad hlavou kosmonauta. Zvnějšku byly osazeny slunečními clonami, které mohl kosmonaut dle potřeby uzavírat. Nosná konstrukce kabiny byla vyrobena z hliníko-hořčíkové slitiny. Z vnitřního objemu modulu, který byl 5,2 m, bylo obyvatelných 2,8 m, po instalaci katapultovacího křesla a usazení kosmonauta se objem dále snížil až na 1,6 m  Při návratu se kosmonaut z modulu ve výšce asi 7 km katapultoval a přistával na padáku. Samostatně přistával návratový modul, důvodem bylo, že dopadová rychlost modulu byla příliš vysoká (až 10 m/s) a kosmonautovi přítomném v návratovém modulu by hrozilo vážné zranění.  Katapultovací sedadlo sloužilo rovněž jako únikový prostředek pro případ selhání nosné rakety. To bylo v této rané fázi kosmického programu poměrně běžným jevem. Při havárii do 40 sekund po startu by se kosmonaut jednoduše samostatně katapultoval a přistál na padáku v blízkosti kosmodromu. Při havárii do 150 sekund po startu by o katapultáži rozhodovaly pozemní jednotky. Při selhání rakety v pozdější fázi letu by došlo ke kompletnímu odpojení kosmické lodě.  V kabině byla udržována atmosféra s tlakem a složením stejným jako na povrchu země. Teplota byla udržována v rozmezí 13 - 26°C, vlhkost v rozmezí 51-57 %. O regeneraci vzduchu se staral systém na bázi Superoxidu Draselného (KO), který pohlcoval dýcháním vyprodukovaný Oxid uhličitý (CO) a zároveň chemickou reakcí uvolňoval kyslík (O) pro dýchání. Ventilace skrze kosmonautův skafandr byla zajišťována ventilátory s průtočným množstvím 50 l/min. V případě narušení hermetičnosti kabiny byla na palubě zásoba stlačeného vzduchu pro zajištění 4 hodin podpory života. Povrch modulu musel při svém návratu do zemské atmosféry odolat extrémním podmínkám, jeho teplota mohla dosáhnout až 3500°C. Proto byl celý jeho povrch pokryt masivním tepelným štítem na bázi fenolo-formaldehydových pryskyřic podobných bakelitu. Tloušťka štítu se pohybovala od 3 cm až po 14 cm v nejexponovanějších místech. Povrch tepelného štítu byl zcelen tenkou vrstvou fenolové pryskyřice s přídavkem azbestu a nakonec pokryt 5-úhelníkovými segmenty z tenké hliníko-hořčíkové fólie pro zvýšení odrazivosti tepelného záření. Kulový tvar modulu byl zvolen zejména proto, že díky vhodnému vnitřnímu rozložení hmotnosti a tedy polohy težiště, nebylo nutné zajišťovat aktivní stabilizaci kabiny v závěrečné fázi letu. Ta se podobně jako badmintonový košík stabilizovala nejtěžší a zároveň tepelně nejodolnější částí napřed. Na vnější straně kabiny se rovněž nacházely antény pro komunikaci se zemí.  Vzhledem k tomu, že loď byla vyvinuta jako plně automatická a nepředpokládala se potřeba aktivní pilotáže, bylo přístrojové vybavení poměrně jednoduché. Loď postrádala plnohodnotnou gyroskopickou platformu nebo jakékoliv běžné letecké orientační přístroje. Pro zjištění orientace v prostoru sloužily jen jednoduché detektory slunce systému Grif a snímače úhlové rychlosti (zařízení systému DUS-L2).  Pro základní informace o letu a možnost základního ovládání byl kosmonaut vybaven dvěma jednoduchými přístrojovými panely. Pokročilejší a kritické funkce ovládání byly blokovány 3místným číselným kódem, který by byl v kritických situacích na pokyn řídícího letu odvysílán kosmonautovi ze Země rádiem.  Na hlavním indikačním panelu o rozměrech 40 x 38 cm, umístěném uprostřed kabiny, byly indikátory chybových stavů a fází letu, měřidla pracovních náplní a parametrů atmosféry. Dominoval zde kombinovaný přístroj IMS s miniaturním globusem, který zobrazoval průmět lodi na zemský povrch, případně mohl zobrazit předpokládané místo přistání. Výbavu doplňovaly palubní hodiny.  Na bočním panelu o rozměrech 47 x 33 cm po levé kosmonautově ruce bylo ovládání komunikace, hlavního motoru, teploty, ventilátoru a osvětlení. Pro změnu orientace lodi v prostoru měl kosmonaut k dispozici po pravé ruce jednoduchý joystick.  Uprostřed, pod hlavním panelem byl umístěn průzor palubního optického navigačního systému VZOR o průměru 25 cm, který sloužil jako optická pomůcka pro zorientování lodi v prostoru před zahájením brzdného manévru.  Součástí kabiny bylo rovněž komunikační vybavení pro spojení se zemí a krátkovlnný rozhlasový přijímač 3B-17 pro poslech pozemního rozhlasového vysílání. Kosmonaut byl za letu snímán televizní kamerou systému Topaz-10 umístěnou poblíž hlavního panelu, druhá kamera ho pak snímala z boku. Výbavu rovněž doplňoval palubní záznamový magnetofon.  K zajištění hygieny byl na palubě jednoduchý záchod pracující na principu podtlakového odsávání, předchůdce systému dodnes používaného na kosmických lodích Sojuz. Strava byla zajišťována prakticky výhradně formou tub s do kaše zpracovanou stravou. Denní výživová dávka byla kalkulována v rozmezí 2500 až 2700 kcal.

Servisní modul.

V servisním modulu se nacházel hlavní motor TDU-1 včetně pohonných látek pro zajištění návratu na zemi, termoregulační systém a baterie. Obě dvě části lodi byly po dobu letu spojeny prostřednictvím 4 pásových spojů. K oddělení docházelo až těsně před přistáním, kdy již servisní modul ukončil svoji činnost. V části mezi návratovým a servisním modulem byly na vnějšku lodi upevněny tlakové lahve se stlačeným vzduchem pro systém zabezpečení života a dále 12 lahví s tlakovým dusíkem pro systém orientace lodi. Trysky orientačního systému se nacházely na povrchu modulu.  Celkem loď Vostok obsahovala přes 6000 tranzistorů, 56 elektromotorů a cca 800 relé a spínačů.

Varianty lodi.

V rámci vývoje lodě bylo navrženo několik modelů Vostoku vedoucím až ke kosmické lodi.

Vostok 1K.

Prototyp kosmické lodě. Zajímavostí bylo osazení malých solárních panelů od kterých bylo u dalších modelů upuštěno.

Vostok 2K.

Loď určená k bezpilotnímu fotografování a průzkumu. Později přejmenována na špionážní satelit Zenit.

Vostok 3KA.

Tato verze byla použita pro lety s lidskou posádkou. První start bez posádky proběhl v březnu 1961 z kosmodromu Bajkonur, let s prvním kosmonautem Jurijem Gagarinem potom v dubnu 1961. Poslední let Vostok 6 s první ženou ve vesmíru Valentinou Těreškovovou proběhl v červnu 1963.  Oficiálně bylo ve vesmíru 11 lodí této verze, z toho 6 s posádkou a 5 v rámci bezpilotních ověřovacích testů.

Specifikace lodi Vostok 3KA.

Návratový modul (Vostok SA - "Spuskayemay apparat," rovněž nazývaný "Sharik"):  Přístrojový modul (Vostok PA - "Priborniy otsek"):

Průběh letu.

Start.

Loď Voskok byla vynášena stejnojmennou nosnou raketou, která vznikla doplněním 3. stupně k původně vojenské raketě R-7.  Jeden problém, který nebyl nikdy vyřešen byla potenciální havárie do 20 sekundy po startu, kdy by v případě katapultáže kosmonauta nebyl dostatek času k rozvinutí padáku. Kolem startovní rampy z níž startovaly lodě Vostok byly umístěny sítě, které by teoreticky mohly zachytit pád kosmonauta. Nicméně ve skutečnosti by zřejmě došlo k pádu kosmonauta příliš blízko explodující rakety. Havárie v úvodní fázi letu také mohla vést k tomu, že by se kosmonaut dostal v lodi do pozice z níž by se nemohl bezpečně katapultovat. Bylo tedy poměrně pravděpodobné, že by havárie v prvních 20 sekundách letu skončila smrtí kosmonauta, což dělalo velké starosti konstruktérovi Sergeji Koroljovovi.

Orbitální let.

Po oddělení od nosné rakety a po dobu letu nebyla loď aktivně stabilizována, nicméně se pomalu volně otáčela v prostoru.

Návrat a přistání.

Před přistávacím manévrem bylo potřeba provést zorientování lodi v prostoru tak, aby brzdící motor zajistil snížení orbitální rychlosti a umožnil tak následné přistání. K zajištění této orientace sloužil systém trysek na plynný dusík. Stabilizaci mohla loď provést v automatickém režimu s využitím infračervených senzorů slunce systému Grif, nebo manuálně kosmonaut s využitím optické navigační pomůcky VZOR. Brzdný manévr typicky trval 45 s a snižoval orbitální rychlost lodi o cca 155 m/s. Zhruba 10 s po dohoření brzdného motoru docházelo k pyrotechnickému oddělení obou hlavních sekcí lodi.  Správnost funkce návratového systému byla zcela zásadní pro návrat lodi a přežití pilota. Byla proto volena poměrně nízká oběžná dráha lodi tak, aby v případě selhání návratového systému kosmická loď samovolně vstoupila do atmosféry nejpozději po 10 dnech let. Kosmonaut měl dostatek vody, kyslíku a dalších zásob na palubě aby do této doby přežil. Návratový modul Vostoku zajišťoval po oddělení od motorové sekce svoji orientaci čistě pasivně, jen díky vhodnému umístění svého těžiště.  Úhel vstupu lodi do atmosféry se pohyboval okolo 2°. Vlastní brzdění o atmosféru začalo zhruba ve výši 100 km a přetížení průběžně narůstalo až k maximální hodnotě 9 G. Dálková přesnost přistání se měla pohybovat v rozsahu +175 km resp. -100 km oproti plánovanému bodu.  Ve výšce 7 km při rychlosti pádu cca 210 m/s byl pomocí pyrotechniky odstřelen hlavní poklop kabiny a po dvousekundové prodlevě byla provedena katapultáž kosmonauta. Ten nejprve klesal v křesle na stabilizačním padáku o ploše 2 m a ve výši 4,5 km se od křesla oddělil a otevřel svůj hlavní padák o ploše 82,5 m. Bylo možno pouřít i záložního padáku o ploše 56 m2.  Návratový modul přistál nepilotovaný na svém vlastním padáku o ploše 574 m, který se rozevíral ve výši okolo 2,8 km. Hlavní padák pro své rozvinutí rovněž využíval výtažného padáčku který byl vypouštěn ve výši 4,5 km.  Pro případ přistání do neznámého či nebezpečného terénu byl kosmonaut vybaven 43 kg vážící soupravou NAZ pro nouzové situace obsahující mimo jiné nafukovací člun, pistoli ráže 9 mm a vysílačku.

Lety kosmických lodí Vostok.

Do vesmíru bylo úspěšně vypuštěno šest pilotovaných lodí Vostok. Těm předcházelo 5 úspěšných testovacích letů nepilotovaných lodí, ty formálně patřili do programu Sputnik. Na palubě některých nepilotovaných lodí se nacházeli pokusní psi a biologické vzorky.

Vostok byla sovětská kosmická loď na jejíž palubě letěl do vesmíru 12. dubna 1961 první kosmonaut Jurij Gagarin.  Kosmická loď byla součástí programu Vostok, v jehož rámci proběhlo v letech 1961–1963 šest pilotovaných kosmických letů. Další dva lety poté proběhly v letech 1964 a 1965, tehdy letěla upravená verze Vostoku, kosmická loď Voschod. Ve druhé polovině 60. let byla loď Vostok nahrazena loděmi typu Sojuz, která se v různých modifikacích využívá i v roce 2020.

The Vostok (, translated as "East") was a type of spacecraft built by the Soviet Union. The first human spaceflight was accomplished with Vostok 1 on April 12, 1961, by Soviet cosmonaut Yuri Gagarin.  The spacecraft was part of the Vostok programme, in which six manned spaceflights were made, from 1961–1963. Two further manned space flights were made in 1964 and 1965 by Voskhod spacecraft, which were modified "Vostok" spacecraft. By the late 1960s both were superseded by the Soyuz spacecraft, which are still used .


Život.

O raném životě a školení Joose van Wassenhove není nic známo. Z porovnání malířského stylu je možné vyvozovat, že jeho učitelem byl Hubert Van Eyck nebo jeho současník Dieric Bouts. Roku 1460 se stal členem malířského cechu sv. Lukáše v Antverpách. Od roku 1464 byl svobodným mistrem malířského cechu v Gentu a ručitelem za nově přijaté malíře Huga van der Goes, Sanderse Beninga and Agnes van den Bossche. Jako malíř si zřejmě získal mezinárodní proslulost, protože v letech 1467–68 vytvořil 40 erbů pro papeže a roku 1470 odcestoval do Říma. V letech 1473 a 1475 je doložen v Urbinu, kde provozoval vlastní malířskou dílnu. Předpokládá se, že je identický s malířem "Giusto da Guanto", o kterém píše Vasari a Francesco Guicciardini.  Stal se dvorním malířem významného politika a renesančního mecenáše umění, vévody Urbina Federica da Montefeltro. Spolu s ním tam ve stejné době pracoval španělský malíř Pedro Berruguete a proto připsání některých děl zůstalo nejisté. V Urbinu patrně také kolem roku 1480 Joos van Wassenhove zemřel.

Dílo.

Jediným známým dílem Joose van Wassenhove v Nizozemí je monumentální oltář s "Ukřižováním" (326.5 cm x 214.9 cm) v Katedrále svatého Bavona v Gentu. Ještě před odjezdem do Itálie namaloval obraz "Klanění tří králů", patrně na objednávku kláštera poblíž Burgosu ve Španělsku. Kompozice obrazu, která vypadá jako jeviště divadla, mohla být inspirována veřejnými představeními epifanie. Obraz je nyní ve sbírce Metropolitního muzea v New Yorku. Barevné spektrum obou obrazů a obličejové rysy postav jsou podobné těm, které lze nalézt v dílech Huga van der Goes a lze předpokládat, že oba malíři mohli pracovat společně.  Joos van Wassenhove byl jedním z prvních, kdo do Itálie přinesli prvky nizozemského realismu. V Urbinu namaloval pro křesťanské sdružení "Corpus Domini" obraz "Přijímání apoštolů při poslední večeři", kde je spolu s Kristem a apoštoly namalován také vévoda Federico da Montefeltro a vyslanec perského šáha v Urbinu Caterino Zeno. Joos van Wassenhove se podílel na výzdobě vévodových paláců v Urbinu a Gubbiu. Zhotovil 28 portrétů slavných mužů (nyní ve sbírkách Louvre a Galleria Nazionale delle Marche in Urbino). O těchto dílech se zmiňuje i humanista a knihovník Federica da Montefeltro, Vespasiano da Bisticci, jehož soupis 300 biografií důležitých osobností je důležitým zdrojem faktů k období italské renesance.  Další obrazy, které Joose van Wassenhove v Itálii maloval, byla série sedmi alegorií svobodných umění. Dva, s tématem "Hudba" a "Rétorika" jsou nyní v National Gallery v Londýně, další dva byly zničeny během války v Berlíně.

Reference.

Článek byl přeložen z anglické Wikipedie a zdrojů uvedených v odkazech.

Joos van Wassenhove, též Justus van Gent, Jodocus, Justus of Ghent, Giusto da Guanto (* kolem 1410, Antverpy? – kolem 1480, Urbino?) byl vlámský malíř řazený k "Vlámským primitivům". Poslední léta života strávil v Itálii.

Justus van Gent or Joos van Wassenhove (also: Justus or Jodocus of Ghent, or Giusto da Guanto) (c. 1410 – c. 1480) was an Early Netherlandish painter who after training and working in Flanders later moved to Italy where he worked for the duke of Urbino. The artist is known for his religious compositions executed in the early Netherlandish idiom and a series of portraits of famous men, which show the influence of early Italian Renaissance painting.


Obsah románu.

Kniha je rozdělena do tří částí vyprávěných v první osobě. První a třetí je vyprávěna z pohledu Phila Dicka, spisovatele science fiction, který sleduje život svého kamaráda Nicholase Bradyho, který zase vypráví část druhou. Jednotlivé části jsou často velmi osobní, prostoupené paranoiou a plné úvah o totalitě, víře a filozofii.  Příběh se odehrává v USA, ke vládne tyranie a protikomunistická diktatura vyšinutého prezidenta, jehož jméno je Ferris F. Fremont (tedy FFF, tedy 666, tedy číslo ďáblovo). Fremontovy vládní agenti PANáci (Přátelé Amerického Národa) a tajná policie vedou brutální boj proti levicovým silám, především pak proti komunistické organizaci Aramchek. Ta ale ve skutečnosti neexistuje. Fremont si jí vymyslel a slouží mu jako záminka pro likvidaci politických odpůrců, pro špiclování, zrušení občanské svobod a lidských práv i pro koncentrační tábory.  Nicholas Brady se díky matce dostane na vojenskou školu, ale brzy ji opustí kvůli nelíčenému odporu k válce a nastoupí na místo prodavače obchůdku s gramodeskami a později se shodu náhod stane produkčním u významné nahrávací společnosti. Současně však začíná chytat rádiové signály z jakési umělé družice, o kterých neochvějně tvrdí, že jde o hlas samotného VALISu (Vast Active Living Intelligence System, tj. Rozsáhlý aktivní živoucí inteligentní systém), což je jméno prastarého mimozemského satelitu, který z oběžné dráhy komunikuje s vybranými pozemšťany. Signály ale nemusí pocházet od příslušníků neznámé mimozemské civilizace z hvězdného systému Albemuth, nýbrž také od samotného Boha. Sginály vyzývají ke svržení totalitního režimu a Fremontova vláda tuší nebezpečí skutečného odporu. Proto připravuje plán, jak mimozemskou družici a všechny, k nimž promlouvá, zlikvidovat.  O oba přátele se začínají zajímat PANáci a snaží se Nicholase přimět ke spolupráci, neboť produkční nahrávacího studia se může dostávat do styku s mnoha protirežimními interprety. Nakonec jsou Dick, Brady a jeho přítelkyně zatčeni za distribuci nahrávek s podprahovými informacemi vyzývajícími ke vzpouře proti tyranii. Brady s přítelkyní jsou popraveni a Dick je deportován do koncentračního tábora. Zjistí, že VALIS zařídil, aby podprahové informace byly vysílány prostřednictvím nahrávky jiné společností, což v něm vyvolá naději, že spása může ležet v srdcích a myslích příští generace, která tuto nahrávku nadšeně poslouchá.

Rádio Svobodný Albemut (1985, Radio Free Albemuth) je sci-fi román amerického spisovatele Philipa K. Dicka vydaný po jeho smrti. Román vznikl již roku 1976 pod názvem "VALISystem A" a jde o jakousi první verzi pozdější knihy "VALIS".

Radio Free Albemuth is a dystopian novel by Philip K. Dick, written in 1976 and published posthumously in 1985. Originally titled "VALISystem A", it was his first attempt to deal in fiction with his experiences of early 1974. When his publishers at Bantam requested extensive rewrites he canned the project and reworked it into the "VALIS" trilogy. Arbor House acquired the rights to "Radio Free Albemuth" in 1985. They then published an edition under the current title (the original was too close to "VALIS"), prepared from the corrected typescript given by Dick to his friend Tim Powers.


Přehled.

Izometrie Minkowského prostoročasu má tu vlastnost, že interval mezi dvěma událostmi bývá neměnný. Například, je-li vše odloženo o dvě hodiny, včetně dvou událostí a cesty mezi nimi, pak časový interval mezi událostmi bude stejný. Nebo, pokud se vše posune o 5 kilometrů na západ nebo o 60 stupňů doprava, neměli bychom také pozorovat žádnou změnu v intervalu. Ukazuje se, že vlastní délka objektu je také neovlivněna tímto posunem. Časové nebo prostorové obrácení je také izometrií této grupy.  Pokud ignorujeme účinky gravitace, existuje v Minkowského prostoročasu deset stupňů volnosti z izometrií, které mohou být uvažovány jako translace v čase nebo prostoru (čtyři stupně, jeden na rozměr), zrcadlení přes rovinu (stři stupně, volnost orientace v této rovině) nebo Lorentzova transformace v jakékoli prostorové dimenzi (tři stupně). Složení transformací je operátorem Poincarého grupy.  V klasické fyzice je Galileova grupa srovnatelná grupa deseti parametrů, která působí na absolutní čas a prostor.

Detaily.

Poincarého grupa je grupou izometrií Minkowského prostoročasu. Jedná se o deseti rozměrnou nekompaktní Lieovu grupu. Abelova grupa translací je normální podgrupa, zatímco Lorentzova grupa je také podgrupa, stabilizátor bodu. Poincarého grupa sama je minimální podgrupa afinní grupy, která zahrnuje všechny translace a Lorentzovy transformace. Přesněji jde o polopřímý součin translací a Lorentzovy grupy.  Další způsob jak toto ukázat je, že Poincarého grupa je rozšíření Lorentzovy grupy vektorem reprezentujícím ji. To je někdy nazýváno jako nehomogenní Lorentzova grupa. Může být ovšem také získána jako kontrakce de Sitterovy grupy SO(4,1) ~ Sp(2,2), pro de Sitterův poloměr jdoucí do nekonečna.  Její nezáporná energie unitární neredukovatelné reprezentace je indexována hmotností (nezáporné číslo) a spinem (celočíselná nebo poločíselná hodnota) a je spojena s vlastnostmi částic v kvantové mechanice.  V souladu s Erlangenským programem je geometrie Minkowského prostoru definována jako homogenní prostor Poincarého grupy.  Poincarého algebra je Lieova algebra Poincarého grupy. Jedná se o rozšíření Lieovy algebry Lorentzovy grupy. Přesněji řečeno, vlastní (formula_2), (formula_3) část Lorentzovy grupy zachovávající směr času (její komponent identity), SO(1, 3), je spojen s identitou a tedy umožňuje umocňování Lieovy algebry. V komponentní formě je Poincarého algebra dána komutačními vztahy:  kde je generátor translace, je generátor Lorentzovy transformace a je (+,−,−,−) Minkowského metrika.  Spodní komutační vztah je ("homogenní") Lorentzova grupa, skládající se z rotací, , a boostu, . Při tomto způsobu zápisu se celá Poincarého algebra stává vyjádřitelnejší v nekovariantním, ale praktičtějším jazyce: kde dolní mez komutátoru ze dvou boostů je často označována jako Wignerova rotace. Je zde patrné výrazné zjednodušení , což umožňuje redukci Lorentzovy podalgebry su(2)⊕su(2) a efektivnější zacházení se s ní spojenými reprezentacemi.  Casimirovy invarianty této algebry jsou a kde je Pauliho-Lubanského pseudovektor. Tyto slouží jako označení reprezentace grupy. Poincarého grupa je plně symetrická grupa jakékoli relativistické polní teorie. Výsledkem je, že všechny elementární částice spadají do reprezentace této grupy. Tyto jsou obvykle specifikovány jako čtverec čtyřhybnosti každé částice a vnitřní kvantová čísla , kde spinové kvantové číslo, je parita a je C symetrie, tedy kvantové číslo konjugace náboje. V praxi, nábojová symetrie a parita jsou porušovány v mnoha kvantových polních teoriích. Nicméně CPT symetrie je v kvantových polních teoriích neměnná.  Jako topologický prostor má grupa čtyři propojené složky: složku identity, složku časového obrácení, komponent prostorové inverze a složku obrácení času i prostoru.

Poincarého symetrie.

Poincarého symetrie je úplnou symetrií speciální teorie relativity. Zahrnuje  Poslední dvě symetrie J a K společně tvoří Lorentzovu grupu, polopřímý součin translační grupy a Lorentzova grupa pak produkuje Poincarého grupu. Objektům, které jsou neměnné v rámci této grupy se říká, že mají relativistickou invarianci.

Poincarého grupa, pojmenovaná po Henri Poincarém a poprvé definovaná Hermannem Minkowskim, je grupa izometrií Minkowského prostoru. Jedná se o deseti-generátorové neabelovské Lieovy grupy se zásadním významem ve fyzice.

The Poincaré group, named after Henri Poincaré (1906), was first defined by Hermann Minkowski (1908) as the group of Minkowski spacetime isometries. It is a ten-dimensional non-abelian Lie group of fundamental importance in physics.


Život.

Narodil se okolo roku 1610 v Bobowu v Malopolsku do protestantské rodiny. Dětství strávil ve Lvově . Svou kariéru zahájil jako varhaník v kostele. Během útoků Tatarů v roce 1638 byl zajat, upadl do otroctví a byl spolu se svou sestrou prodán ke dvoru sultána Murada IV.. Sestra byla za sultána provdána. Wojciech konvertoval k islámu a přijal jméno علي افقي Alí Ufqī. Působil jako tlumočník, pokladník a hudebník v paláci Topkapi. Byl mimořádně jazykově nadaný. Kromě polštiny a turečtiny uměl arabsky, francouzsky, německy, italsky, řecky a latinsky. Údajně hovořil patnácti jazyky. Sloužil také dalším sultánům Ibrahimovi I. a Mehmedovi IV. Naučil se hrát i na turecký hudební nástroj santuri.  V roce 1657, po cca 19 letech pobytu v paláci Topkapi, získal svobodu a odešel do Egypta. Je pravděpodobné, že v té době absolvoval pouť do Mekky. Stal se jedním z nejdůležitějších překladatelů v Osmanské říši a začal i svou diplomatickou kariéru. Vrátil se k polskému královskému dvoru krále Jana Kazimíra II. a působil jako první polský osmanský dragoman, tj. diplomat, který sloužil jako tlumočník, sultána Mehmeda IV. Zpracoval první turecké překlady významných děl evropské literatury.  Datum a místo smrti není doložené. Jako nejpravděpodobnější se uvádí Istanbul a rok 1675.

Dílo.

Náboženství.

Bobowski byl vychován jako křesťan a konvertoval k islámu. Hluboce se zajímal o náboženské otázky. Přeložil anglikánský katechismus do osmanské turečtiny a naopak latinsky napsal shrnutí islámské věrouky, ve snaze zvýšit vzájemné porozumění obou kultur.  Bobowského překlad bible do turečtiny, známý jako "Kitabı Mukaddes" ("Svatá kniha") byl po dlouhou dobu jediným tureckým překladem Bible. Nový překlad byl vydán až v roce 2002, ale Bobowského překlad je s drobnými úpravami stále v Turecku používán.

Žalmy.

Protože vyrůstal v protestantské rodině, byl obeznámen se zpěvem tzv. ženevských žalmů. V roce 1665 vydal malou sbírku žalmů známou jako "Mezmurlar". Obsahuje 14 žalmů u kterých použil originální melodie z Ženevského žaltáře, raně kalvinistického zpěvníku, které upravil podle tureckého modálního systému a přeložil texty do osmanské turečtiny.

Další hudební díla.

Kromě žalmů vydal dvě rukopisné sbírky osmanské hudby známé jako "Mecmûa-i Sâz ü Söz" ("Sbírka instrumentálních a vokálních skladeb"). Tyto antologie obsahují několik stovek posvátných i světských instrumentálních a vokálních skladeb, jakož i tradiční turecké písně. Jsou prvními tureckými hudebními skladbami zaznamenanými evropskou notací. Dochovaly se pouze dva rukopisy, které jsou uloženy v "British Library" v Londýně a v "Bibliothèque Nationale" v Paříži.

Malířství.

Bobowski byl rovněž talentovaným malířem. V evropských sbírkách jsou doložena tři alba miniatur zachycujících život u sultánského dvora, detaily oblečení a zbraní vojáků a dvořanů apod.

Jazykověda.

V roce 1666 napsal Bobowski gramatiku osmanského tureckého jazyka. Přeložil díla Hugo Grotia a Jana Amose Komenského.

Wojciech Bobowski, také Ali Beg Ufqi, Santuri Albert Bobowski, Alberto Bobovio, Alberto Bobovio Leopolitano či Albertus Bobovius (1610 Bobowa Polsko – 1675 Istanbul) byl polský hudební skladatel, malíř, diplomat, spisovatel a překladatel.

Wojciech Bobowski or Ali Ufki (also Albertus Bobovius, Ali Bey, Santurî Ali Ufki; 1610–1675) was a Polish musician and dragoman in the Ottoman Empire. He translated the "Bible" into Ottoman Turkish, composed an Ottoman "Psalter", based on the Genevan metrical psalter, and wrote a grammar of the Ottoman Turkish language. His musical works are considered among the most important in 17th-century Ottoman music.


Život.

Rodiči Victora Audoina byli Victor-Joseph Audouin (1762–1848) a Jeanne-Marie-Pierre Enée (1774–1837). Otec pracoval v diplomatických službách a rodina se často stěhovala. Victor se narodil v Paříži, první školu navštěvoval v Remeši, pak pokračoval v Paříži a také v italském městě Lucca. Poté absolvoval pařížské Lyceum Ludvíka Velikého.  Nejprve pokračoval studiem práv ale jeho zájem nejen o přírodní vědy jej přivedl ke studiu medicíny. Na lékařské fakultě Pařížské univerzity promoval v roce 1826 s prací "Prodrome d’une histoire naturelle, chimique, pharmaceutique et médicale des cantharides".  V roce 1824 působil jako asistent významného francouzského entomologa profesora Pierra André Latreille (1762–1833) v Muséum national d'histoire naturelle v Paříži. Od roku 1833 zde působil jako jeho pokračovatel a profesor entomologie. Od roku 1838 byl i členem Akademie věd v Paříži. Byl i významným členem a zakladatelem Francouzské entomologické společnosti v Paříži a dvě funkční období byl i jejím předsedou (v letech 1834, 1837).  Audouinovu významnou práci "Histoire des insectes nuisibles à la vigne" dokončili a publikovali po jeho smrti zoologové Henri Milne Edwards a Émile Blanchard. Většina Audouinových statí byla publikována v časopise "Annales des sciences naturelles", který v roce 1824 společně s botanikem Adolphem Brongniartem a chemikem Jean-Baptiste Dumasem založil.  Victor Audouin se také zajímal o další obory přírodních věd, byl spoluatorem díla "Dictionnaire classique d’histoire naturelle" (1822–1830) a studoval s Henri Milne-Edwardsem mořskou faunu ve francouzských pobřežních oblastech. Také dokončil ornitologickou část práce přírodovědce "Description de l’Égypte", kterou sepsal Marie Jules César Savigny (1826).  V roce 1826 vydal společně s Henri Milne Edwardsem pojednání o anatomii a fyziologii mořských bezobratlých ze severozápadního pobřeží Francie. O rok později publikovali monografii o oběhové soustavě korýšů (hemolymfa) "Récherches anatomiques et physiologiques sur la circulation dans les crustacés".

Ocenění.

V roce 1833 byl Victor Audouin zvolen zahraničním členem Královské švédské akademie věd, od roku 1838 byl členem Francouzské akademie věd.  Zoolog Charles Payraudeau (1798–1865) pojmenoval jeho jménem v roce 1826 jeden druh racka — racek Audouinův ("Larus audouinii").  Jeho jméno nesou i

Rodina.

Audouin byl od 6. prosince 1827 manželem Mathilde-Charlotte Emilie Brongniartové (1808-1882), nejmladší dcery chemika, geologa a zoologa Alexandra Brogniarta (sestry Adolpha Brogniarta, Victorova přítele). Pár měl syna, Paul Audouina (1835-1920), a dceru, Cécile Audouin (1837-1918).  Victor Audouin zemřel ve věku 44 let v roce 1841 v Paříži.

Victor Audouin ["ódué"], vlastním jménem "Jean Victor Audouin", často také uváděn jako "Jean-Victoire Audouin" (27. dubna 1797, Paříž – 9. listopadu 1841, Paříž) byl francouzský přírodovědec, entomolog a ornitolog.

Jean Victor Audouin (27 April 1797 – 9 November 1841), sometimes Victor Audouin, was a French naturalist, an entomologist, herpetologist, ornithologist, and malacologist.


Ekologie.

Rostlina ve své domovině roste ve vlhkých až mokrých, teplých lesích, v částečném polostínu i na plném slunci v mírně kyselé půdě zásobené humusem. Dostatek živin ovlivňuje nejen růst, ale i četnost kvetení a množství plodů. Na plně osluněném stanovišti má listy menší a méně dělené, lépe však kvete.  Uměle se množí vysazováním lodyžních řízků řezaných tak, aby každý měl vzdušný kořen jenž se vsune do půdy. Mladá rostlinka se vychyluje směrem k nejtmavšímu objektu v blízkosti (ne pouze od světla), hledá kmen stromu, který bude využívat jako podpěru.

Popis.

Popínavá rostlina opírající se o kmen a dorůstající běžně do výšky okolo 10 m, výjimečně i 20 m. Polodřevnatý, střídmě rozvětvený kmínek má četné provazcovité, dolů visící vzdušné kořeny mající za úkol rostlinu přidržovat u kůry stromu a zajistit rostlině vodu a živiny, při dosažení vlhké půdy zakoření. Rostlina na stromu neparazituje, pouze jej využívá jako podporu při cestě svého vrcholu za světlem.  Kmínek je porostlý lesklými, kožovitými, řapíkatými listy s vytrvalou pochvou, které bývají dlouhé 25 až 90 cm a široké 25 až 75 cm. Jejich srdčité čepele bývají u spodu rostliny celokrajné a výše hluboce laločnaté a perforované; toto roztříštění velké plochy pomáhá pnoucím rostlinám lépe odolávat silným větrům. Spodní listy bývají přitlačené k nosnému kmeni a překrývají se, horní na dlouhých řapících ční do prostoru.  Dospělé rostliny monstery skvostné vytvářejí květenství tvořeno krémově bílým, průměrně 25 cm dlouhým, otevřeným toulcem člunkovitého tvaru chránící asi 17 cm dlouhou, dužnatou palici s mnoha drobnými, oboupohlavnými, hustě stěsnanými květy na kratičkých stopkách. Květy rozkvétají od června do září a jsou-li zralé k opylení, vydávají specifickou vůni (někdy nelibou), kterou lákají příslušný hmyz. Pro zamezení samoopylení dozrávají prašníky později než blizny, takže opylovač musí přinést pyl z jiného květenství.

Význam.

Mimo estetického významu bývá monstera skvostná pěstována i pro své plody. Po opylení květů se začne palice zvětšovat a ve zralosti (asi za rok po opylení) změní barvu ze zelené na žlutou. Plody jsou dužnaté bobule nahloučené na palici, která je ve zralosti až 25 cm dlouhá a 4 cm tlustá. Konzumují se syrové nebo se z nich dělají marmelády, sirupy či slouží jako přísada do zmrzlin. Od jejich skvělé chuti (kombinace banánu, ananasu a manga, nebo ananasu a jahody), je odvozeno druhové jméno "deliciosa".  Často bývá pěstována jako pokojová rostlina, k výzdobě i velké místnosti obvykle postačí jediná rostlina. Dobře snáší suchý vzduch a nevadí ji ani prach, nesmí však být úmístěna na přímém slunci.  Na některých nepůvodních místech, kde byla monstera skvostná rozšířena, velmi rychle zplaněla a dostala se ze zahrad do místní přírody. Například ve vlhkých, tropických oblastech východní Austrálie se stala plevelnou rostlinou tamních lesů, příměstských parků i oblastí okolo cest a sídlišť, kde vyrůstá do korun tamních stromů. Často se šíří jako součást zahradního odpadu zanášeného přívalovými dešti i na odlehlá místa, ve vlhkém prostředí i nevelké úlomky kmínku jsou schopné zakořenit.  Celá rostlina je až na plody nepoživatelná, hlavně listy obsahují hodně kyseliny šťavelové. Její krystalky obvykle podráždí ústní sliznici i při konzumaci nezralých plodů.

Monstera skvostná ("Monstera deliciosa") je tropická popínavá rostlina z čeledě áronovitých. Pochází z Mexika a Střední Ameriky, odkud byla rozšířena do řady dalších tropických i subtropických zemí, kde je vysazována jako okrasná rostlina nebo pro exotické plody. V oblastech s chladnějším, např. středoevropským podnebím, bývá pěstována jako cizokrajná skleníková nebo pokojová rostlina.

Monstera deliciosa, also known as the Swiss Cheese plant, is a species of flowering plant native to tropical forests of southern Mexico, south to Panama. It has been introduced to many tropical areas, and has become a mildly invasive species in Hawaii, Seychelles, Ascension Island and the Society Islands.  The plant may be confused with "Philodendron bipinnatifidum" as they have similar leaves and growing habits. However, the ingestion of "Philodendron bipinnatifidum" may cause irritation to the digestive tract and will induce internal swelling. The sap is also known to irritate the skin.


Nejzákladnější podoba.

Jádrem algoritmu je úvaha vycházející z Malé Fermatovy věty, totiž že pro libovolné prvočíslo formula_1 a libovolné s ním nesoudělné číslo formula_2 platí Tato rovnost platí i pro případ, kdy formula_1 je hledaný prvočíselný dělitel nějakého složeného čísla formula_8. V takovém případě navíc platí, že největší společný dělitel formula_8 a formula_6 bude dělitelný formula_1 (a lze ho rychle spočítat Eukleidovým algoritmem). A také platí, že vše výše platí i s exponentem, který není přímo formula_12, ale jeho libovolný nenulový násobek. Tedy pokud bude nějaké formula_2 umocněno na formula_14, bude formula_15 dělitelné formula_1 a pravděpodobně rovno přímo formula_1. Pro vhodnou volbu formula_18 lze tedy tím způsobem získat hodnotu formula_1. Algoritmus dále počítá s tím, že když se vynásobí všechna malá prvočísla až do vhodné meze formula_20, bude (pro náhodné dělitele) s nemalou pravděpodobností formula_12 skutečně B-hladké.

Rozšířená verze.

Rozšířené verze algoritmu jednak počítají nejen s prvočísly do meze formula_20, ale i s jejich mocninami do dané meze, jednak se pak přidává pronásobení exponentu jednotlivými prvočísly nad mez pro případ, že formula_12 bylo skoro B-hladké - totiž že by mělo jako dělitele samé mocniny prvočísel menší než B a kromě nich jen jedno prvočíslo jen trochu větší než B.  Pronásobování jednotlivými exponenty přitom lze provádět poměrně efektivně. Je-li spočítáno formula_24 a je potřeba zjistit formula_25, lze je spočítat vzorcem Rozdíl formula_27 je přitom poměrně malý, takže má krátké vyjádření v dvojkové soustavě formula_28 a potom tedy Hodnoty formula_30 umocněné na mocniny dvou lze přitom mít předpočítané v tabulce a místo mocnění lze tedy změnu velkého prvočísla v exponentu realizovat rychlejším násobením.

Složitost.

Algoritmus má v nejhorším případě exponenciální časovou složitost, ovšem vhodný typ dělitelů dokáže najít velmi rychle.

Pollardova p-1 metoda je algoritmus z oboru teorie čísel sloužící k rozložení složených čísel na jejich prvočíselný rozklad. Zveřejnil jej v roce 1974 britský matematik John Pollard a jedná se o algoritmus vhodný pro složená čísla, jejichž dělitel bez jedné je v nejjednodušší verzi algoritmu hladké číslo, v pokročilých verzích se od hladkosti příliš neodchyluje.  Algoritmus je užitečný pro rozkládání náhodných čísel. V kryptografických užitích (např. při použití algoritmu RSA) se s ním počítá a složená čísla se volí tak, aby byla vůči rozložení tímto algoritmem odolná.

Pollard's "p" − 1 algorithm is a number theoretic integer factorization algorithm, invented by John Pollard in 1974. It is a special-purpose algorithm, meaning that it is only suitable for integers with specific types of factors; it is the simplest example of an algebraic-group factorisation algorithm.  The factors it finds are ones for which the number preceding the factor, "p" − 1, is powersmooth; the essential observation is that, by working in the multiplicative group modulo a composite number "N", we are also working in the multiplicative groups modulo all of "N"'s factors.  The existence of this algorithm leads to the concept of safe primes, being primes for which "p" − 1 is two times a Sophie Germain prime "q" and thus minimally smooth. These primes are sometimes construed as "safe for cryptographic purposes", but they might be "unsafe" — in current recommendations for cryptographic strong primes ("e.g." ANSI X9.31), it is necessary but not sufficient that "p" − 1 has at least one large prime factor. Most sufficiently large primes are strong; if a prime used for cryptographic purposes turns out to be non-strong, it is much more likely to be through malice than through an accident of random number generation. This terminology is considered obsolete by the cryptography industry: ECM makes safe primes just as easy to factor as non-safe primes, so size is the important factor.


Život.

Zoller vystudoval fyziku na univerzitě v Innsbrucku, kde získal v roce 1977 doktorát. Poté se stal odborným asistentem na ústavu teoretické fyziky. V roce 1978 mu bylo uděleno stipendium a tak odjel na Univerzitu Jižní Kalifornie, kde byl do roku 1979. Rok 1980 strávil v Aucklandu na Novém Zélandu. Roku 1981 se stal profesorem. Roky 1981/1982 a 1988 strávil na University of Colorado at Boulder, v roce 1986 byl na Univerzitě Paříž XI jako hostující profesor. V roce 1991 byl jmenován profesorem fyziky na univerzitě v Boulderu. Roku 1994 přijal místo na univerzitě v Innsbrucku, kde působí i v roce 2016. Mezi roky 1995 a 1999 byl ředitelem ústavu teoretické fyziky, v letech 2001 až 2004 byl proděkanem. Jako hostující profesor přednášel na Harvardově univerzitě, univerzitě v Leidenu nebo na Kalifornském technologickém institutu. Od roku 2003 byl Zoller ředitelem ústavu pro kvantovou optiku a kvantové informace Rakouské akademie věd.

Výzkum.

Zoller napsal výzkumné práce o interakci atomů s laserovým světlem. Významně přispěl k rozvoji kvantové optiky. Podařilo se mu propojit kvantovou informační teorii a fyziku pevných látek, když v roce 1995 navrhli spolu s Ignacio Ciracem model kvantového počítače založený na interakci studených iontů s laserovým světlem v elektromagnetickém poli. Principy této myšlenky byly otestovány na počátku 21. století a celý přístup je považován za jeden z nejslibnějších konceptů vývoje kvantových počítačů. Zoller propojil také kvantovou fyziku a fyziku pevných látek, když navrhl vybudovat simulátor s chladnými atomy a využít ho k výzkumu dosud nevysvětlených jevů u vysokoteplotních supravodičů. Zollerovy myšlenky přitahují hodně pozornosti a jsou hojně citované.

Ocenění.

V roce 2005 získal Medaili Maxe Plancka, roku 2013 Wolfovu cenu za fyziku. Je členem Národní akademie věd Spojených států amerických, Německé akademie věd Leopoldina, dále také členem Španělské akademie věd a Královské Nizozemské akademie věd.

Peter Zoller (* 16. září 1952) je rakouský teoretický fyzik. Vyučuje na Univerzitě v Innsbrucku. Pracuje v oblasti kvantové optiky a kvantové teorie informace. Nejvíce je znám jeho výzkum v oblasti kvantového počítání a kvantové komunikace.

Peter Zoller (born 16 September 1952) is a theoretical physicist from Austria. He is Professor at the University of Innsbruck and works on quantum optics and quantum information and is best known for his pioneering research on quantum computing and quantum communication and for bridging quantum optics and solid state physics.


Historie.

Kapela prvotně vydala své demo v roce 1993 s názvem "Goofy", kde baskytarista Sarcevic i zpíval a na kytaru hrál pouze Ohlsson, jelikož na bicí hrál tehdy Färm. Hned poté se ke kapele přidal bubeník Larzon, díky čemuž mohl Färm začít hrát aktivně jako druhý kytarista. Toto uskupení od tehdy hraje ve čtyřech a jako jedna z mála kapel se může pyšnit tím, že tato stejná sestava jim zůstala celou jejich aktivní existenci. Před rokem 1994 kapela hrála převážně covery jiných písní a vydávala své vlastní počiny na EP. Právě v roce 1994 dali to nejlepší dohromady a vytvořili své první album "Tiny Tunes" u studia Burning Heart. Začalo turné po Skandinávii po němž kapela v roce 1995 vydala druhé album "Life on a Plate".  Tenkrát se sestava podívala i mimo severské evropské státy. Tehdy si kapely všimlo americké studio Epitaph založené Brettem Gurewitzem z kapely Bad Religion, které chtělo jejich druhé album vydat i v Americe, s čímž souhlasila. Pod Epitaphem vyšlo v roce 1997 album "For Monkeys" a v roce 2000 vyšla zřejmě nejúspěšnější sestava nahrávek "Pennybridge Pioneers". S ním následoval obrovský úspěch a první turné po světě. Během něho psali písně pro album vydané v roce 2002 "Home from home". O rok později byli vyhlášení jako nejlepší švédská rocková kapela. V roce 2005 následovali "Kingwood" a 2007 "Machine 15". Vystoupili i v jejich rodném Örebru, kde hráli ve skate parku jako podporu pro skateboardisty a pro město. V roce 2009 napsali i hymnu pro místní fotbalový klub. V únoru 2015 oznámili nové album "True Brew", které vyšlo tentýž rok v dubnu. 23. srpna 2016 se kapela v rámci festivalu "Prague Sounds Good!" podívala do Prahy spolu s kapelami Sum 41, Pennywise a NOFX.  Kapela 15. února 2019 vydala po čtyřech letech nové album "SOS", se kterým zahájila světové tour po Austrálii a západní Evropě.

Millencolin je švédská punk rocková kapela s prvky skate punku a dříve i ska punku. Byla zformovaná v roce 1992 Švédem srbského původu a baskytaristou kapely Nikolou Sarcevicem a kytaristy také ze Švédska Mathiasem Färmem a Erikem Ohlssonem. Název kapely je odvozen od skateboardového triku v angličtině jako "melancholy". I když jde o čistě švédské uskupení, tak kapela zpívá v angličtině.

Millencolin is a punk rock band that was formed in October 1992 by Nikola Šarčević, Mathias Färm, and Erik Ohlsson in Örebro, Sweden. In early 1993, drummer Fredrik Larzon joined the band. The name Millencolin is derived from the skateboard trick "melancholy".


Hlavní myšlenka.

Habitat 67 je jednou z nejznámějších atrakcí světové výstavy Expo 67, kde 26letý čerstvý absolvent architektury dostal šanci realizovat svůj experimentální diplomový projekt s názvem „A Case for City Living, A Study of Three Urban High Density Housing Systems for Community Development“. Hlavní myšlenkou bylo vytvořit dostupné, sociální a finančně méně náročné ubytování a zároveň zkomponovat zajímavou a novou architektonickou a hmotovou strukturu. Dalším cílem bylo zakomponovat urbanismus do samotné architektury. Paradoxně právě svou výjimečností a hodnotou převratu v historii obytné architektury nabylo bydlení namísto sociálního spíše lukrativní charakter.

Architektura.

Kubistické geometrie a hravá kompozice poskládaná z modulových forem se rozkládá podél řeky svatého Vavřince. „Boxy“ mají patnáct různých půdorysných typů a jsou od sebe navzájem provozně nezávislé. Zároveň jsou jednotlivé moduly různě propojené a svým horizontálním posunem vytvářejí terasy na střeše modulu, který je o patro níže. Vzniká tak soukromý prostor, který přitom umožňuje přísun čerstvého vzduchu, denního světla a má zároveň i další přednosti příměstského prostředí v samotném městě. Nepravidelná až organická prostorová struktura v pohledu připomínající tvar tří zikkuratů. Pěší zóna prochází celým komplexem.

Technická stránka.

Výstavba začala 7. dubna 1966 a skončila 28. února 1967. Jen severní blok byl dokončen až po Expu 67 v roce 1970. Systém se skládá z 354 prefabrikovaných patrových jednotek, které tvoří 158 obytných jednotek o rozloze 56 až 158 m². Původně se plánovalo až 900 jednotek. Betonové prefabrikáty jsou spojovány taženou ocelí. Každý modul – box váží 70 tun.

Podobné realizace.

Habitat se stal předchůdcem nové formy městského bydlení, která představovala východisko nebo inspiraci při dalších projektech:

Habitat 67 je experimentální obytný objekt v Montrealu, který vznikl podle návrhu architekta Moše Safdieho. Byl postaven v letech 1964–1967 ve stylu moderní a postmoderní architektury (brutalismu).

HABITAT 67, or simply Habitat, is a model community and housing complex in Montreal, Quebec, Canada, designed by Israeli-Canadian architect Moshe Safdie. It was originally conceived as his master's thesis in architecture at McGill University and then built as a pavilion for Expo 67, the World's Fair held from April to October 1967. It is located at 2600 Avenue Pierre-Dupuy on the Marc-Drouin Quay next to the Saint Lawrence River. Habitat 67 is widely considered an architectural landmark and one of the most recognizable buildings in both Montreal and Canada.


Obsah filmu.

Rodina Kadamů provozuje restauraci v Bombaji. Druhý nejstarší syn Hassan (Manish Dayal) je připraven nahradit svou matku (Juhi Chawla) v pozici šéfkuchaře restaurace. Nicméně restaurace je během nepokojů zničena. Papa Kadam (Om Puri) a jeho rodina evakuují hosty, ale Mama je zabita. Rodina hledá azyl v Evropě, jako první se usadí v Londýně, ale nenajde zde patřičné prostory, proto putuje do Francie. Krátce po příchodu do Francie se porouchá Papova dodávka v blízkosti městečka Saint-Antonin-Noble-Val v Midi-Pyrénées. Kolem projíždí kuchařka Marguerite (Charlotte Le Bon), pracující v restauraci "Le Saule Pleureur" (v překladu "plačící vrba"), a pomůže rodině. Přivede je do svého domu a připraví jim jídlo. Papa je nadšen kvalitou a dostupností potravin v městečku a zjišťuje, že si Marguerite pěstuje vlastní suroviny.  Papa se dozví o opuštěné restauraci, která je na prodej. Nachází se přes ulici v blízkosti "Le Saule Pleureur". Majitelka restaurace "Le Saule Pleureur", madame Mallory (Helen Mirren), žádá Kadamovi, aby z pozemku odešli, jelikož se jedná o „soukromé prostory“. Papa i přes protesty rodiny tyto prostory koupí a restauraci pojmenuje "Maison Mumbai". Mallory přijde do "Maison Mumbai" požádat o menu a následně vykoupí všechny dostupné potraviny potřebné k přípravě menu na večírek k otevření restaurace. Mezi Mallory a Kadamovými vypukne tichá válka. Tato válka vrcholí na den dobytí Bastily, kdy jeden z Malloryiných kuchařů, Jean-Pierre, spolu s dvěma kamarády zničí restauraci Kadamových tím, že jí posprejují nápisy „Francie pro Francouze“ a vypálí interiér. Hassan chytí žháře při činu, ale spálí si ruce a nohy. Následující den Mallory, která o žhářství a vandalismu neměla ani potuchy, vyhodí Jeana-Pierra a sama osobně čistí graffiti z "Maison Mumbai".  Hassan se dozví od Marguerite, že Mallory najímá nové šéfkuchaře poté, co ji připraví omeletu a žádá ji, zda by mohl udělat omeletu podle svého receptu. Kvůli zraněným rukám mu Mallory pomáhá a po ochutnání rozpozná jeho potenciál a vyzývá ho, aby pro ni pracoval. Papa je zpočátku proti, ale nakonec s ní uzavře dohodu, když se dohodnou na Hassanově platu. Hassanovy kulinářské výsledky přinesou Mallorině restauraci druhou Michelinskou hvězdu. Tato cena přiláká mezinárodní pozornost na Hassanovo vaření a je mu nabídnuta práce v Paříži, kterou také přijímá. Papa a Mallory se usmíří a začnou se vídat.  Hassan v Paříži rychle získá obdiv kritiků a podněcuje spekulace o třetí michelinské hvězdě pro pařížskou restauraci, ale on při práci často spadá do vzpomínek na svou rodinu a Marguerite, do které je zamilovaný. Nakonec se vrací domů a začíná znovu vztah s Marguerite. Vyzve Marguerite, aby se k němu připojila v jeho obchodním záměru, když kupuje podíl v Malloryně restauraci. Hassan věří, že restaurace získá třetí hvězdu. Ten večer připravují Hassan a Marguerite večeři v Malloryině restauraci a nesou ji přes silnici do "Maison Mumbai", aby se všichni dobře najedli.

Natáčení.

Ke 3. červnu 2013 se jednalo o účast Helen Mirren ve filmu. Dne 1. července studio DreamWorks potvrdilo obsazení Mirren a Manishe Dayala.  Hlavní natáčení trvající devět týdnů začalo 23. září 2013 v jižní Francii v oblasti Saint-Antonin-Noble-Val. Kromě jižní Francie se natáčelo též v Nizozemsku, v Midi-Pyrénées a ve studiu Cité du Cinéma v Saint-Denis na severu Paříži. Před natáčením herci Manish Dayal a Charlotte Le Bon trávili čas v restauracích, kde sledovali kuchaře při práci. Producentka Juliet Blake konzultovala indické jídlo se šéfkuchařem Floydem Cardozem, který rozumí „smíchání dvou kultur prostřednictvím vaření“. Indická herečka Juhi Chawla ve filmu ztvárnila ženu postavy Oma Puriho, musela však představovat ženu, která je o patnáct let starší než ona a tak ji tvůrci v postprodukci pomocí digitální techniky učinili na pohled starší.

Soundtrack.

Soundtrack vyšel dne 12. srpna 2014 prostřednictvím vydavatelství Hollywood Records. Veškerou hudbu k filmu složil A. R. Rahman.  Seznam skladeb:

Láska na kari, v originále The Hundred-Foot Journey, je americký film z roku 2014 režiséra Lasse Hallströma, se scénářem Stevena Knighta. Jedná se o filmovou adaptaci stejnojmenné knihy od Richarda Moraise. V hlavních rolích hrají Helen Mirren, Om Puri, Manish Dayal a Charlotte Le Bon. Film vypráví příběh o sporu mezi dvěma sousedními restauracemi ve francouzském městečku. Jednu z nich vede přistěhovalá indická rodina a oproti tomu je ta druhá konzervativní a oceněná michelinskou hvězdičkou.

The Hundred-Foot Journey is a 2014 American comedy-drama film directed by Lasse Hallström from a screenplay written by Steven Knight, adapted from Richard Morais' 2010 novel of the same name. The film stars Helen Mirren, Om Puri, Manish Dayal and Charlotte Le Bon and is about a battle of two restaurants in a village: one by an Indian family and the other, a lofty Michelin-starred restaurant.  Produced by Steven Spielberg and Oprah Winfrey for DreamWorks Pictures through their respective production companies, Amblin Entertainment and Harpo Films, in association with Participant Media and Reliance Entertainment, it was released by Touchstone Pictures on August 8, 2014, and grossed $94 million at the worldwide box office.


Soutěž.

Jezdectví na Letních olympijských hrách 2016 má šest odvětví:

Průběh soutěže.

Parkurové skákání.

Celkem se jede pět kol, jejichž vítěz získá individuální medaili. Do druhého kola postoupí ti mezi prvním až šedesátým místem včetně. Pokud bylo na šedesátém místě více účastníků, postupovali by všichni. Do třetího kola postupuje pětačtyřicet nejlepších, opět platí, že postoupí všichni soutěžící na 45. místě, tedy i pokud jich bylo více. Do čtvrtého kola postupuje pětatřicet jezdců, ale maximálně čtyři na jednu zem (tedy v případě, že postoupilo pět účastníků z jednoho státu, jeden z nich v dalším kole soutěžit nemohl). Ve čtvrtém kole pak jezdci začínají „s čistým štítem“. Dvacet nejlepších jezdců odjede i páté kolo a poté se sčítají chyby ze čtvrtého a pátého kola, z čehož vyplynou medailisté a zbývající umístění.  V družstevní soutěži odjedou týmy celkem tři kola. Nejlepších osm družstev postupuje do druhého kola a ty samé týmy postupují i do třetího kola. Výsledky z druhého a třetího kola se sečtou a podle skóre jsou rozděleny medaile.

Drezura.

Drezurní družstva se skládají ze čtyř členů, přičemž ti všichni se účastní i soutěže o individuální medaile. Země, které nemají dostatek jezdců na utvoření družstva mohou své žokeje nechat soutěžit v individuální soutěži.  Všichni jezdci, jak v družstevní tak individuální kategorii, odjedou Grand Prix. Šest nejlepších týmů, včetně těch na děleném šestém místě, postupuje do dalšího kola – Grand Prix Special, kde je hodnocení přísnější. Následně se sečtou výsledky tří nejlepších jezdců z každého týmu a podle výsledného skóre jsou určeni vítězové a zbývající umístění.  V jednotlivé soutěži postupují do Grand Prix Special všichni jezdci, jejichž družstvo je mezi šesti nejlepšími. V případě, že země nemohla vytvořit družstvo, do dalšího kola postupuje osm nejlepších jednotlivců. Nejlepších osmnáct jezdců Grand Prix Special postupuje do třetího kola na freestyle. Platí ale, že na jednou zemi připadají v této soutěži maximálně tři soutěžící, podobně, jako je tomu v parkurovém skákání. Ve freestylu si jezdec sám tvoří hudbu i sestavu, i když v ní musí být některé, předem určené, povinné prvky. Záleží na jezdci zda zvolí jednodušší prvky nebo naopak. Důležitý je i výběr a sestavení hudby. Medaile jsou následně, na základě výsledku freestylu, rozdány podle skóre.

Jezdecká všestrannost.

Soutěž pro jednotlivce i družstva probíhá současně. Jezdci se zúčastní drezurního testu, kola cross-country a parkurového skákání. V družstevní soutěži jsou následně sečteny tři nejlepší výsledky dané země (tři nejlepší z každé disciplíny) a tým s nejnižším počtem trestných bodů vítězí. V soutěži jednotlivců se pak soutěžící účastní ještě parkurového skákání a pak jsou podle výsledků rozděleny individuální medaile. I v jezdecké všestrannosti platí, že do finálního kola jednotlivců mohou postoupit maximálně tři žokejové na jednu zem.

Zúčastněné země.

Soutěže se účastnilo 43 zemí, přičemž pro Tchaj-wan, Dominikánskou republiku, Palestinu, Katar a Zimbabwe se jednalo o debut.

Jezdectví na Letních olympijských hrách 2016 v Riu de Janeiru probíhalo od 6. do 19. srpna 2016 v Olympijském jezdeckém centru v Deodoru. Soutěž měla šest odvětví a účastnilo se jí celkem 43 zemí, přičemž pro některé z nich to byl debut. Česko zde nemělo žádného reprezentanta.

The equestrian events at the 2016 Summer Olympics in Rio de Janeiro were held between 6 and 19 August at National Equestrian Center in Deodoro. Medals were awarded in three disciplines for both individual and team competitions.


Život a dílo.

Byl synem výrobce dřeváků Hermanna Trippenmäkera a jeho manželky Kathariny. Aldegrever byl původně zlatníkem, až později se začal zabývat rytectvím. Po svém vyučení na zakázku zhotovoval mnohé drobné rytecké ozdoby, jež byly používány na pouzdra mečů, dýk a nožů. V Paderbornu nebyl malířský cech, proto se patrně vyučil malbě v Soestu. Jako devatenáctiletý (1521) se stal starším tovaryšem v münsterském ateliéru malíře Ludgera tom Ring staršího, který se vyškolil v Nizozemí. Také Aldegrever odešel do sousedního Nizozemska, kde objevil díla Joose van Cleveho, Bernaerta van Orleyho, Lucase van Leydena a Jacoba Cornelisze.  V roce 1525 se přestěhoval do Soestu a roku 1526 nebo 1527 zde získal občanská práva a stal se členem malířského cechu. Na autoportrétu z roku 1530, který se nachází ve sbírce Národní galerie v Praze, sám sebe označuje jako malíře. Jeho jediným potvrzeným malířským dílem, které vzniklo ještě před reformací, je Mariánský oltář v kostele Sv. Petra v Soestu (1525-1526), podepsaný iniciálami HT s obrázkem dřeváku. Jinak nelze doložit žádné další církevní malířské dílo, ani zlatnické práce nebo vitráže, neboť v době reformace ustaly zakázky. Od roku 1527 pracoval jako rytec a portrétista. Jediný portrét se signaturou Aldegrevera, který se dochoval, je starosta Engelbert Therlaen von Lennep (1551).  Během pobytu v Norimberku se seznámil s Albrechtem Dürerem, jehož monogram parafrázoval na svých rytinách, umělecky jej však ovlivnila rovněž tvorba nizozemských a italských grafiků. Heinrich Aldegrever vytvořil obsáhlé a technicky virtuózní grafické dílo, které je tematicky velmi široké a zahrnuje kromě několika málo dřevořezeb asi 300 mědirytin. Kromě mytologických a náboženských námětů v něm tvoří podstatnou složku také žánrové výjevy, vynikající podobizny a v neposlední řadě ornamenty. Umělecky a kulturněhistoricky velmi ceněný je např. jeho soubor Velkých svatebních tanečníků. 200 figurálních rytin zachycuje několik příběhů ze Starého a Nového zákona, alegorických postav a cyklus Tanec smrti z roku 1541. Zjevně se dobře orientoval v humanistických textech své doby, které se zabývají bohy a mýty a legendárními postavami rané římské historie. V jeho díle nejsou žádná zobrazení svatých. Volně se inspiroval některými dřevoryty Holbeina a v kompozici a také několikrát při výběru motivu a techniky i díly Albrechta Dürera. Jeho portréty patří mezi vrcholná díla 16. století.  Po roce 1530 asi jednu třetinu ryteckého díla tvoří návrhy pro zdobení kovových předmětů a Aldegrever se díky nim stal nejvýznamnějším autorem raně renesančních německých ornamentů. Tři dochované dýky z let 1536, 1537 a 1539 jsou vrcholnými díly v celé historii rytiny ornamentů a vyznačují se bohatě rozvinutou fantazií a harmonicky vyváženými proporcemi.  Aldegreverova rytecká díla jsou podepsána a datována a lze je rozdělit do tří period: časné 1527 - 1530, střední, 1531 - 1541 a pozdní 1541 - 1555 s přerušením v letech 1942-1949. Zachovalo se celkem 58 jeho kresebných předloh, z nichž největší kolekci vlastní Rijksmuseum v Amsterdamu.  Podporoval reformační hnutí a v roce 1531 se stal luteránem. Na objednávku münsterského biskupa zhotovil v letech 1535-1536 portréty anabaptistů Bernta Knipperdollinga a Jana van Leiden. Je autorem grafických portrétů Martina Luthera a Philippa Melanchthona. Volně při tom využil dřevoryt Hanse Brosamera a obraz Lucase Cranacha staršího. Měl politický a náboženský vliv na zavedení reformace v Soestu. Jménem Rady pozval a doprovázel reformátora Gerda Omekena z Lippstadtu do města Soest.  Pro své miniaturní rytiny, jež byly v jeho době považovány za skvosty a byly vyvažovány zlatem, je řazen k tzv. "Malým mistrům", kteří byli činní v Norimberku (Barthel Beham, Sebald Beham a Georg Pencz).

Heinrich Aldegrever, v dolnoněmeckém jazyce původně Hinrik Trippenmäker, neboli výrobce dřeváků, (1502, Paderborn - 1555-1561, Soest) byl německý malíř, rytec, kreslíř a zlatník.

Heinrich Aldegrever or Aldegraf (1502–1555, 1558 or 1561) was a German painter and engraver. He was one of the "Little Masters", the group of German artists making small old master prints in the generation after Albrecht Dürer.


Ekologie.

Nenáročná, rychle rostoucí rostlina z tropických i subtropických oblastí. Dobře roste v půdě obsahující hodně jílu, slínu, písku nebo i štěrku a jejíž pH se pohybuje v rozsahu 4,5 až 9,5; snáší i mírné zasolení. V průběhu vegetace potřebuje pro tvorbu plodů ideální teplotu v rozmezí 25 až 30 °C, některé odrůdy z horských oblastí Ekvádoru, rostoucí v nadmořské výšce až 2 000 m, přežívají v období vegetačního klidu i pokles teploty k 0 °C. Snáší i opakující se nedlouhá období sucha a mírné zastínění. Nejvíce však plodí na místech s průměrnými, rovnoměrně rozdělenými ročními srážkami 1000 až 2000 mm.

Popis.

Keř nebo nízký strom vysoký do 8 m, hustě větvený, se šupinatě se odlupující kůrou (červenohnědá nahoře a zelenavá vespod), s průměrem kmene menším než 25 cm. Vstřícně vyrůstající, aromatické, kožovité listy mají krátké řapíky a bývají velké 5 až 15 × 4 až 6 cm. Jejich čepele jsou eliptického tvaru, bázi mají zaoblenou nebo klínovitou, po obvodě jsou celokrajné, na vrcholu tupé a spodní stranu s vyniklými postranními žilkami v 10 až 15 párech mají světlejší než horní a často porostlou přitlačenými chlupy.  Vonné květy, mající v průměru asi 3 cm, vyrůstají po jednom až třech z úžlabí listů. Jsou oboupohlavné, čtyř nebo pětičetné a mají okvětí vytvořeno vespod srostlým, vytrvalým kalichem a korunou s bílými, laločnatými plátky. Ze zvonkovité češule vyrůstá velký počet (i 250) bílých tyčinek se žlutými prašníky a ze čtyř plodolistů vytvořený spodní semeník se čnělkou s hlavičkovitou bliznou. Hlavním opylovačem je včela medonosná.  Plod je hladká, neb mírně hrbolatá bobule 4 až 12 cm dlouhá, 0,3 až 0,5 kg těžká, se zaschlými kališními lístky na vrcholu. Před uzráním je zelená a tvrdá, gumovitá dužina má svíravou chuť. Ve zralosti je kvajáva žlutá a má červenou, měkkou, šťavnatou dužinu lahodné chuti a sladce voňavou. Obsahuje obvykle hodně (až 500), asi 3 mm velkých, převážně tvrdých semen, existují ale šlechtěnci i bez semen.  Za dobrých podmínek jsou schopné vykvést již dvou až čtyřleté stromy, plný výnos poskytují počínaje 5. až 8. rokem. Rostliny se průměrně dožívají 40 let, produkce však po 15 až 25 létech klesá, lze je omladit drastickým řezem. Plody se vytváření na nových výhoncích vyrostlých ze starého dřeva, proto se musí stromy pro zachování dobré plodnosti pravidelně prořezávat.

Plody.

Ovoce dozrává za tři až pět měsíců po opylení, v příznivých klimatických podmínkách bývají za rok dvě sklizně a strom poskytne až 450 plodů. Jsou citlivé na otlak a následnou hnilobu, rychle přezrávají a ve zralosti bývají poškozovány ptáky a kaloni. Pro průmyslové zpracování se zralé setřásají vibrátory do plastových sítí, pro obchod se polozralé protrhávají ručně (3 × týdně), asi týden dozrávají rozložené na slámě a pak proložené tkaninou se odesílají v chladicích vozech k odběrateli. Kombinaci správné teploty, vlhkosti a namáčení do fungicidů, kyseliny giberelové a voskové emulze se zvýší jejich trvanlivost, a tudíž i prodejnost, až o 30 dnů.

Rozmnožování.

Dřevina se přirozeně rozmnožuje semeny, která si podržují životaschopnost po mnoho měsíců. Klíči nepravidelně, za tři až osm týdnů, předběžné namáčení klíčení urychlí. Semenáče jsou za dva roky vysoké až 70 cm a mohou se sázet na trvalá stanoviště.  Byly vyšlechtěny desítky nových odrůd vhodné pro specifické půdní i klimatické podmínky. Šlechtí se na plodnost, chuť, dobu zraní, odolnost při transportu a na zachování kvality po dlouhou dobu po utržení. Tyto variety se pro zachování získaných vlastností nemnoží semeny, ale řízkováním. Řízky dlouhé asi 15 cm se získávají z kořenů, nebo se kořeny ponechané v zemi od stromu odříznou a v místě řezu vyrostou nové rostliny; nejvýnosnější způsobem je získávání řízku z vyzrálého dřeva při průklestu, kdy asi 1 cm dlouhé a 2 cm tlusté řízky při zastínění, velkém teple a vlhkosti zakoření s 90 % úspěšnosti. Rostliny pěstované z řízků však netvoří středový, hluboký kořen a proto se nově rozvinulo roubování nebo očkování vyšlechtěných odrůd na speciální podnože, takto vzniklé stromy však nemívají přímý kmen.

Rozšíření.

Kvajáva hrušková je rostlinou dobře se přizpůsobující širokému rozsahu podmínek prostředí. Snáší poměrně dobře stín, velmi brzy a pravidelně plodí a její plody obsahují hodně semen. Obvykle bývají stromy vysázeny v zahradách nebo v malých hájích, z toho se vymykají nové rozsáhlé plantáže v Indii (50 000 ha), Mexiku (15 000 ha), v Brazílii a atd.  Plody jsou oblíbenou potravou mnoha ptáků i savců (kaloni, netopýři, hlodavci, prasata), kteří jejich semena v hojné míře šíří po okolí. Takto vznikají v původní krajině husté houštiny, které vytlačují původní vegetaci a jsou považované za invazní plevel a nákladně ničeny. Tyto invazní rostliny jsou někdy hodnoceny jako vetřelci lesních okrajů, pastvin, břehů vodních toků, okrajů cest a všech narušených míst. Nekontrolovaně se rozrůstají hlavně na Novém Zélandu, Havaji, tichomořských ostrovech, na Floridě, Bermudách,v Portoriku, Brazílii i v Ugandě. Plody divokých kultur v Karibiku jsou hostitelem dvoukřídlého hmyzu z čeledi octomilek "Anastrepha suspensa", které napadají citrusové plody.

Kvajáva hrušková ("Psidium guajava") je nevelká, stálezelená dřevina pocházející z tropů Střední a Jižní Ameriky a Karibiku. Pro chutné plody, česky nazývané kvajáva, byla rozšířena do tropických a subtropických oblastí téměř po celém světě.

Psidium guajava, the common guava, yellow guava, or lemon guava, is an evergreen shrub or small tree native to the Caribbean, Central America and South America. It is easily pollinated by insects; in culture, mainly by the common honey bee, "Apis mellifera".


Život.

Byl žákem Manegolda z Lautenbachu, Anselma z Laonu a Roscelina z Compiègne. Po skončení studií vyučoval na pařížské katedrální škole, kde k jeho posluchačům patřil Pierre Abélard. V roce 1108 se kvůli obtížím nejasného původu – snad kvůli sporům s Abélardem – uchýlil do ústraní kláštera svatého Viktora. Brzy tu však obnovil své přednášky z rétoriky, filozofie a teologie a stal se pravděpodobně i podněcovatelem příklonu k mystice, která později ve svatoviktorské škole převládla (Vilém byl přítelem sv. Bernarda z Clairvaux, předního mystika té doby). V roce 1113 byl ustanoven biskupem v Châlons-sur-Marne a působil v tomto úřadě až do konce života.

Učení.

Z Vilémova díla se dochovalo jen málo spisů, jeho názory o obecninách známe převážně z prací Abélardových. Na rozdíl od svého nominalisticky orientovaného učitele Roscelina Vilém zastával ve sporu o univerzálie stanovisko krajního realismu. V prvních fázích své filozofické činnosti učil, že každá druhová všeobecnina existuje v individuích daného druhu jako jedna a tatáž podstata a že tato individua se liší od sebe jen tzv. akcidenty.  Pod vlivem Abélardových kritických námitek změnil později své učení a přiklonil se k tzv. „realismu indiference". Tvrdil, že je třeba rozlišovat to, co je společné všem individuím a co je indiferentní (nerozlišitelné), od toho, co je každému individuu osobně vlastní. Individua jsou singulární bytí, numericky a akcidentálně odlišená, a v nich je pluralita podstat – avšak indiferentní substance je společná a je jedna.  Později Vilém zastával ještě třetí teorii, tzv. teorii podobnosti. Podle ní přirozenost v různých lidech není totožná, ale pouze podobná, a to proto, že jsou lidé.

Vilém z Champeaux, fr. "Guillaume de Champeaux", lat. "Guillelmus Campellensis" (kolem 1070, Champeaux – 18. ledna 1121, Châlons-en-Champagne) byl francouzský filozof a teolog, představitel scholastiky.

Guillaume de Champeaux (c. 1070 – 18 January 1121 in Châlons-en-Champagne), known in English as William of Champeaux and Latinised to Gulielmus de Campellis, was a French philosopher and theologian.


Život.

Jean Meslier se narodil v roce 1664 ve vesnici Mazerny, která leží asi 20 km jižně od města Charleville-Mézières. Jeho otec byl domácím tkalcem. Po absolvování bohosloveckého semináře v Remeši se stal roku 1688 farářem v Châlons-sur-Marne (později přejmenováno na Châlons-en-Champagne). V roce 1689 byl ustanoven farářem v obci Étrépigny, která se rozkládá asi 11 km jižně od města Charleville-Mézières. Vesnice Étrépigny měla v té době přibližně 150 obyvatel, převážně rolníků, a Meslierovi byla svěřena péče i o farníky sousední obce Balaives-et-Butz.  Do roku 1711 žil poklidně a bez konfliktů se světskou i církevní vrchností a plnil svědomitě své povinnosti. V dalších letech si však znepřátelil arcibiskupa v Remeši, který o Meslierovi napsal: „"Je nevzdělaný, domýšlivý, velmi umíněný a neústupný..., plete se do věcí, kterým nerozumí..."" V roce 1716 začínají jeho konflikty se šlechticem Antoinem de Touilly, který byl pánem vesnice Étrépigny. Proti panu de Touilly vystoupil Meslier s obviněním, že krutě zachází se sedláky, a z kazatelny káral jeho chování. Pan de Touilly si stěžoval arcibiskupovi a obvinil Mesliera, že zanedbává své povinnosti. Při slyšení u arcibiskupa Meslier přečetl předem napsanou ironickou řeč proti šlechtě. Byl potrestán jednoměsíční izolací v remešském semináři.  V posledních letech svého života plnil Meslier své kněžské povinnosti zřejmě již jen s krajní nechutí. Ve své "Závěti" o tom píše: "„Byl jsem nicméně nucen poučovat vás o vašem náboženství a alespoň někdy vám o něm promluvit, abych na oko splnil svou povinnost, kterou jsem na sebe vzal jako farář vaší farnosti. A přitom mě velmi trápila nepříjemná nutnost jednat a mluvit úplně proti svým názorům a sám vás udržovat v hloupých omylech a nesmyslných pověrách, které jsem nenáviděl, odsuzoval a z duše si ošklivil.""  Meslier žil na venkově a neměl téměř žádné styky s intelektuálním světem. I když měl ve své knihovně po ruce jen omezené množství knih, nebyl nevzdělaným člověkem. Ve svém díle cituje nejen bibli a církevní otce, zvláště Augustina, ale také řadu antických autorů: Ovidia, Vergilia, Lúkiana, Livia, Tacita, Senecu, Plútarcha, Lucretia. Bohoslovecký seminář seznámil Mesliera s francouzskou teologii i s francouzskou filozofií 16. a 17. století a je též pravděpodobné, že byl obeznámen s Baylovým slovníkem. Velkou autoritou pro něj byl Michel de Montaigne, kterého ve svém díle mnohokrát cituje.  Jean Meslier zemřel ve své farnosti v roce 1729; všechen svůj majetek odkázal farníkům.

Dílo.

"Le Testament" ("Závěť").

V Meslierově pozůstalosti se našel objemný rukopis, který byl označen jako "Závěť" ("Le Testament"). Tento rozsáhlý spis o třech dílech má celkem 99 kapitol. Není datován, ale lze usuzovat, že jde o práci posledních let jeho života a že ji dokončil krátce před svou smrtí.  Na první stránku "Závěti" Meslier napsal: „"Zápisky myšlenek a soudů kněze Jeana Mesliera ... o některých zlořádech a bludech v mravech a chování lidí, které jasně a přesvědčivě dokazují nepravdivost a lživost všech božstev a náboženství světa. Jeho myšlenky a soudy jsou po jeho smrti určeny jeho farním osadníkům, aby jim a jejich bližním posloužily jako svědectví pravdy."" Předmluva začíná slovy: „"Drazí přátelé, nemohl jsem říci otevřeně, dokud jsem žil, jak jsem smýšlel o počínání lidí a o vládě nad nimi, o jejich náboženstvích a mravech; mělo by to příliš nebezpečné a nepříjemné následky; proto jsem se rozhodl, povědět vám to, až zemřu.""  V "Závěti" autor dokazuje, že náboženství je nástrojem útisku, že odporuje rozumu, že ospravedlňuje bezpráví. Všechna náboženství jsou jen výmysly, klam, který slouží mocným a má snadněji udržet lid na uzdě. Vznáší námitky proti věrohodnosti evangelií, bible, zázraků a proroctví. Tvrdí, že křesťanská morálka je v rozporu s rozumem i s přirozeným právem.  Meslier brojil proti šlechtě a jiným „povalečským stavům", např. proti zbytečným mnichům, kteří se neživí poctivou prací. Zastával názor, že všichni lidé jsou si od přírody rovni, a odsuzoval ty, kteří žijí na účet druhých, především šlechtice, které přirovnával k hmyzu, jenž se živí z těl a krve jiných. Se sympatiemi se Meslier vyslovil o přání „jednoho člověka", aby všichni urození byli za své ničemnosti „"pověšeni a zardoušeni střevy kněží"".  Kritizoval také soukromé vlastnictví a propagoval majetkové společenství, ale nevyložil podrobně, jak by se k němu mělo dospět. Odmítal nerozlučitelnost manželství a soudil, že na nešťastná manželství doplácejí nejvíce děti z nich vzešlé. Rozhodně se vyslovoval pro odstranění monarchie a vyznával platonský ideál, dle kterého má být stát řízen nejmoudřejšími.  Dle Meslierova názoru může být tyranie králů, šlechty a kněží odstraněna jen násilnou revolucí. Proto doporučoval i královraždu a nadšeně opěvoval „šlechetné vrahy tyranů", které znaly minulé věky, např. Bruta a Cassia. Vytýkal svým současníkům, že nechávají žít tyrany a že „"nadobro nesvrhnou hanebné jařmo jejich násilnické vlády"". Lidé si dle Mesliera zvykli na otroctví a nepomýšlejí na to, aby si znova vydobyli svobodu.  Meslier vyvracel důkazy Boží existence a hlásal, že hmota, čas, prostor a zákonitosti přírody nemohly být stvořeny Bohem, ale jsou věčné. Polemizoval s Fénelonem a celé kapitoly věnoval vyvrácení Descartesovy a Malebrancheovy filozofie. Stavěl se proti Destartesovu dualismu hmoty a ducha. Popíral nesmrtelnost duše, myšlení chápal jen jako pohyb a proměnu hmoty.  Celkově lze konstatovat, že Meslier nebyl jen ateistou, materialistou a radikálním kritikem náboženství, ale – řečeno slovy profesora Vozky – „"mluva Meslierova byla řečí buřiče, který neměl ve své době sobě rovného"".  Meslierova "Závěť" není dílo stylově vytříbené. Výklad je rozvláčný, neuspořádaný, mnohé se opakuje, citáty jsou někdy uváděny nepřesně. Autor již zřejmě neměl čas a sílu provést konečnou redakci a snad ani nepředpokládal, že by jeho práce mohla být někdy otištěna. Voltaire konstatoval, že "Závěť" je „"napsána s těžkopádnou prostotou"" a že „"je to psáno stylem kočárového koně, ale takového, který pořádně vyhazuje!""

Osudy Meslierovy "Závěti".

Již v roce 1730, tedy krátce po Meslierově smrti, se po Francii začínají šířit rukopisné opisy textu "Závěti", samozřejmě především v kruzích volnomyšlenkářů. Několik těchto rukopisných exemplářů se uchovalo v různých knihovnách. Jeden z rukopisů se nakonec dostal do rukou i Voltairovi a ten byl dílem nadšen. Svému příteli Voltaire dne 16. 2. 1762 napsal: „"Je to dílo, bez něhož se neobejdou démoni, výtečný katechismus Belzebuba. Věřte, že je to velmi vzácná kniha, je to poklad.""  Voltaire pořídil stručný výtah ze "Závěti" a v roce 1762 zařídil jeho anonymní vydání v Ženevě; pak následovala další vydání. Tak vyšla "Závěť" poprvé tiskem, byť jen v neúplné podobě. Výtisky ovšem mohly být rozšiřovány pouze tajně, neboť církev i stát toto dílo odsoudily. Rozhodnutím pařížského parlamentu byla "Závěť" dne 8. 2. 1775 spálena rukou katovou.  Voltairův výtah je velmi stručný (63 stran, tj. asi desetina nezkráceného textu) a čerpá jen z prvního dílu "Závěti". Soustřeďuje se na kritiku křesťanského náboženství, na pasáže, kde Meslier odhaluje pokrytectví a chamtivost kněží. Voltaire jako deista nezahrnul do výtahu místa, která svědčí o Meslierově ateismu a materialismu, ani jeho myšlenky společensko-politické. V dopise jednomu ze svých přátel Voltaire o Meslierovi napsal: "„Jeho dílo je příliš dlouhé, příliš únavné a také příliš buřičské; ale výtah z něho je krátký a obsahuje všecko, co v originále zasluhuje být čteno..."."  Meslierova "Závěť" neovlivnila jen Voltaira, ale i další osvícence, především Holbacha. Za Velké francouzské revoluce, kterou Meslier svými myšlenkami pomáhal připravovat, byly jeho zásluhy připomenuty v dekretu Národního konventu ze dne 17. listopadu 1793, v němž se praví, že Meslier byl prvním knězem, „"který měl odvahu otevřeně se zříci náboženských bludů"."  Celá a nezkrácená Meslierova "Závěť" byla vydána tiskem až roku 1864 v Amsterdamu. Vydal ji holandský volnomyšlenkář Rudolf Charles podle jednoho ze zachovaných rukopisných opisů.  Katolická církev zařadila "Závěť" Jeana Mesliera ("Testament de Jean Meslier") dekretem ze dne 8. července 1765 na Index zakázaných knih.

Jean Meslier [žan melje] (15. červen 1664, Mazerny – 17. červen 1729, Étrépigny) byl francouzský katolický kněz a ateistický filozof.

Jean Meslier (; also Mellier; 15 June 1664 – 17 June 1729) was a French Catholic priest (abbé) who was discovered, upon his death, to have written a book-length philosophical essay promoting atheism and materialism. Described by the author as his "testament" to his parishioners, the text criticizes and denounces all religions.


Popis.

Jedná se o stálý zvuk nízké frekvence, častokrát popisovaný jako běh dieselového motoru v dáli, nebo něco podobného hlubokému zvuku, jež se nepodobá ničemu známému z okolí (například domácí spotřebiče, veřejná doprava, atd.). Existují webové stránky se záznamem popisovaného jevu.  Mnoho jeho pozorovatelů popisuje různé vlastnosti. Někteří slyší pouze hučení, někteří dokonce pozorují uvnitř budov narůst na intenzitě. Někteří také hučení vnímají skrze své tělo. Někteří tvrdí, že ušní ucpávky nepomáhají. Pro ty, kteří hučení slyší, je hučení velmi výrazné a jsou s ním spojeny ve Spojeném království nejméně tři sebevraždy.  Studie Taoského hučení udává, že alespoň 2 % dotčených mohou hučení slyšet; každý pozorovatel dokonce na jiné frekvenci mezi 32 Hz a 80 Hz s modulací od 0,5 do 2 Hz. Podobné výsledky jsou zaznamenány v dřívější anglické studii. Pozorovatelé popisují, že hučení je vázané k místu a proto není z dáli slyšitelné. Jeden pozorovatel zaznamenal, že rozsah Taoského hučení je pro něj slyšitelné do vzdálenosti 48 km. Poměr pohlaví pozorovatelů je téměř stejný. Nejvyšší počet pozorovatelů je středního věku, a věk lze považovat za faktor, který ovlivňuje pravděpodobnost, že jedinec hučení uslyší.  V roce 2006 Tom Moir, z univerzity Massey, Aucland, Nový Zéland, pořídil několik nahrávek a věří, že se jedná o Aucklandské hučení. Jeho předchozí výzkum využíval simulované zvuky indikující, že hučení bylo asi ve frekvenci 56 Hz. Taoské hučení bylo mezi 32 a 80 Hz.  Skeptici nevěří, že se jedná o existující zvuk. V roce 2009, vedoucí v Addenbrookeho nemocnici v Cambridge, David Baguley, prohlásil, že asi jedna třetina problémů s hlukem je založena na fyzické podstatě, ostatní z pozorované skupiny se pouze příliš dychtivě soustředí na neškodné zvuky pozadí. Jeho současný výzkum se zabývá použitím psychologie a relaxačních technik pro minimalizaci utrpení a zmírnění nebo úplné odstranění popisovaného jevu.  Geoff Leventhall, expert v oblasti zvuku a vibrací, předpokládá, že může být při řešení problému nápomocná kognitivně behaviorální terapie. "Je otázkou, zdali je hučení znepokojující nebo relaxační. Kognitivně behaviorální terapie pomáhá lidem změnit postoj k hučení .

Historie.

Dříve tomuto jevu nebyla věnována výrazná pozornost. Byly publikovány pouze užitečné články ve vědecké literatuře: Leventhall, 2004, 2003; Cowan, 2003; Mullins & Kelly, 1998, 1995; Broner, 1978; Vasudevan & Gordon, 1977. Hučení bylo celosvětově ohlašováno.

Možná vysvětlení.

Mechanické zdroje.

Obvyklý pozorovatel popisuje hučení jako běh dieselového motoru. U většiny hlášených hučení nebyl vysledován mechanický zdroj.  V případě Kokomo, Indiana, město s těžkým průmyslem, byly vysledovány dva zdroje. Prvním zdrojem byla na frekvenci 36 Hz běžící chladicí věž místní výrobny odlitků společnosti DaimlerChrysler a druhým vzduchový kompresor běžící na frekvenci 10 Hz výrobní společnosti Haynes. I přes to, že byla zařízení ošetřena, bylo hučení stále pozorováno.  Další dvě hučení byla spojena s mechanickým zdrojem. U hučení pozorovaného v západním Seatlu byl jako jeho zdroj označena vakuová pumpa společnosti CalPortland na vyčerpávání lodního nákladu. Poté, co byla pumpa nahrazena tišším zařízením hlášení o hučení ustala. Podobné hučení zaznamenané ve Wellingtonu bylo způsobeno dieselovým generátorem na lodi. Stejně tak 35 Hz hučení ve Windsoru v Ontariu mělo původ ve výrobně oceli v industriální zóně na Zug Islands blízko Detroitu.

Tinnitus.

Stížnosti na hučení je u některých pacientů lékaři přisuzováno rušivým projevům sluchového aparátu lidského těla. Rušivé projevy jsou vytvářeny uvnitř sluchového aparátu nebo nervového systému bez vnějších příčin. Nicméně teorie, že hučení je způsobeno sluchovým aparátem samotným nezapadá do výpovědí svědků o pozorování hučení jen na určitých místech.  Zatímco hučení je sváděno na projevy sluchového aparátu na nízkých frekvencích, jako je hučení způsobené průchodem krve, někteří pozorovatelé tvrdí, že se nejedná o interní záležitost, neboť hučení má silnější projev uvnitř jejich domu. Nicméně jiní tvrdí, že jeho intenzita je stejná uvnitř jako venku. Někteří lidé pozorují hučení pouze doma, zatímco ostatní kdekoliv. Někteří jedinci při pokusu o odhlučnění (například dvojité sklo), které obvykle slouží jako ochrana před venkovními ruchy, učinnili hučení ještě více slyšitelné.

Spontánní otoakustické emise.

Lidský sluchový systém sám o sobě vytváří zvuky – otoakustické emise (OAE). Rozdílné studie ukazují, že 38 – 60 % dospělých s normální funkcí sluchového aparátu tyto otoakustické emise mají, ale nezajímají se o ně. Lidé, kteří tyto zvuky slyší je obvykle popisují jako slabé brzučení nebo zvonění, zejména když jsou v prostředí úplného ticha.  Výzkumníci, kteří se zabývají Taoským hučením považují otoakustické emise jako možné vysvětlení i za pravděpodobný důvod.

Ryby.

Jedno z možných příčin hučení v západním Seatlu bylo přisuzováno Žabohlavci. Jiné hučení v Sausalito v Kalifornii a také na západním pobřeží Spojených států bylo označeno jako hučení Žabohlavce, který volá svůj protějšek. Nicméně v tomto případě hučení rezonující skrze trup hausbótu bylo slyšitelné jen pro jeho obyvatele. Případ Západního Seattlu výzkumníci Univerzity ve Washingtonu zjistili, že možný zdroj hučení přenesený skrze tanker nebo trup lodi je možné přenést daleko, ale ne dostatečně daleko, aby to vysvětlovalo pozorované hučení. Skotská asociace Marine Science sdělila hypotézu, že noční hučení pozorované v Hythe, Hampshire ve Spojeném království by mohlo být produkováno podobnou příčinou. Toto vysvětlení však není možné považovat za rozumné, protože tento druh ryby se v těchto pobřežních vodách ve Spojeném království nenachází. I přes to, že zdroj v únoru roku 2014 nebyl nalezen, nyní je hučení dokumentováno.

Zájem médií.

Taoské hučení bylo zveřejněno v TV show nazvané Nevyřešené záhady ("Unsolved Mysteries") v LiveScience jako deset nejvýznamnějších jevů", kde tento jev se umístil na desátém místě.

Jako hukot nebo hučení () je označován fenomén, nebo několik fenoménů, jež je lidmi pozorován na mnoha místech na zemi jako stálý a vtíravý zvuk nízké frekvence, hučení nebo dunění. Toto hučení nejsou všichni lidé schopni slyšet. Tento pozorovaný zvuk je někdy spojen zejména s názvem místa kde byl zveřejněn, například Bristolské hučení (anglicky "Bristol Hum") nebo Taoské hučení (anglicky "Taos Hum").  Je zatím nejasné, zdali se jedná o jeden jev, neboť jsou mu přiřazovány různé příčiny. V některých případech se může jednat o projev hučení v uších.

The Hum is a name often given to widespread reports of a persistent and invasive low-frequency humming, rumbling, or droning noise not audible to all people. Hums have been widely reported by national media in the UK and the United States, and sometimes named according to the locality where the problem has been particularly publicized: e.g., the "Bristol Hum", the "Taos Hum" and the "Windsor Hum."  It is unclear whether it is a single phenomenon; different causes have been attributed. In some cases, it may be a manifestation of tinnitus.


Hráčská kariéra.

Začátky.

Haula se ještě v juniorských letech přesunul z Finska do zámoří, kde v minnesotském městě Faribault nastupoval v sezóně 2008/09 za zdejší mužstvo Shattuck-Saint Mary's. V této sezóně si připsal 24 branek a 55 asistencí, které činili 79 kanadských bodů v 49 utkáních, ke kterým nastoupil. V březnu 2009 ho angažovala Minnesotská univerzita. Tím se stal po Rakušanovi Thomasi Vanekovi teprve druhým hráčem narozeným mimo Severní Ameriku, který nastoupil za univerzitní mužstvo Minnesota Golden Gophers. O 3 měsíce později, dne 27. června 2009, si ho v 7. kole draftu NHL 2009 vybral tým Minnesota Wild jako 182. celkově.  Předtím než se stal hráčem Minnesotské univerzity, nastupoval Haula v sezóně 2009/10 za tým Omaha Lancers v United States Hockey League (USHL). Jeho 28 gólů a 44 asistencí s celkovým plusovým skórem plus-minus +36 pomohlo Lancers zvítězit v západní divizi základní části. V jediné sezóně v USHL v níž nastoupil, byl jmenován do All-Stars a nováčkovského týmu této ligy.  Po odchodu z USHL, zaznamenal Haula v 114 utkáních celkově 124 bodů (42 branek a 82 asistencí) ve třech sezónách v Golden Gophers. Následně se rozhodl zřeknout se jednoho roku v soutěži dospělých a podepsal jako profesionál s Wild.

Profesionální kariéra.

Dne 7. dubna 2013 uzavřelo vedení Minnesoty Wild s Haulou nováčkovskou smlouvu. Během sezóny 2013/14 si ho dne 29. listopadu 2013 vedení klubu stáhlo z jejich farmářského mužstva Iowa Wild v American Hockey League (AHL), aby mohl v dresu Wilds odehrát svůj první zápas v National Hockey League (NHL). V tomto duelu s Coloradem Avalanche zaznamenal svůj první bod, když přihrával na branku Danyho Heatleyho. Dne 9. prosince byl poslán zpět do Ioway. Po návratu do Minnesoty, 18. ledna 2014, zaznamenal svou první branku v NHL, když v 1. třetině duelu proti Dallasu Stars překonal krajana Kariho Lehtonena. Během play-off si v 13 utkáních připsal 4 branky a 3 asistence.  Před následujícím ročníkem 2014/15 se nedohodl s Minnesotou na podobě nové smlouvy, a tak obě strany čekalo arbitráži řízení u nezávislého soudce. Ten nakonec rozhodl, že Haula dostane od Wilds dvouletou jednocestnou smlouvu ve výši 1 miliónu amerických dolarů.  Sezóna 2015/16 byla pro Haulu odrazovým můstkem, když si v ní vytvořil osobní maximum v počtu branek (14), asistencí (20) a kanadských bodů (34) o více než dvojnásobek ve všech těchto kategoriích oproti jeho předchozímu maximu. Většinu tohoto ročníku plnil úlohu centra ve třetí formaci spolu s Ninem Niederreiterem a Jasonem Pominvillem, která se rychle stala dosti efektivní.

Erik Haula (* 23. března 1991, Pori) je finský hokejový útočník hrající v severoamerické National Hockey League (NHL) za tým Florida Panthers. Byl draftován v roce 2009 v 7. kole ze 182. pozice týmem Minnesota Wild.

Erik Haula (born 23 March 1991) is a Finnish professional ice hockey center currently playing for the Florida Panthers of the National Hockey League (NHL). He has previously played for the Minnesota Wild, Vegas Golden Knights and Carolina Hurricanes. Haula was selected by the Wild in the seventh round, 182nd overall, of the 2009 NHL Entry Draft.