Život.

Pocházel ze vzdělané rodiny, brzy se naučil číst. Lu Süna velmi ovlivnila otcova smrt na tuberkulózu, kvůli níž se rozhodl studovat lékařství. Byl ale znechucen šarlatánstvím tradiční čínské medicíny a proto studoval v japonském Sendai medicínu západního směru. Na studiích se naučil německy a anglicky a hodně četl, zejména západní literaturu. První eseje v klasické čínštině začal psát v roce 1902. V roce 1903 se oženil s čínskou dívkou, manželství ale nikdy nekonzumoval. V roce 1904 opustil Sendai, v roce 1906 se odstěhoval do Tokia, kde pracoval ve vyšším školství. Publikoval překlady z ruštiny, v esejistice se věnoval převážně historii čínské literatury a náboženství.  Po návratu do Číny učil na pekingských školách. V roce 1918 publikoval pod svým pseudonymem (odvozeným z dívčího jména své matky) svou první významnější povídku, "Deník šílence" (, "Kchuang-žen ž'-ťi"), inspirovanou stejnojmennou Gogolovou prózou, v níž pomocí nadsázky kritizoval přežitky v čínské společnosti. Rychle se stal jedním z nejvýznamnějších čínských spisovatelů. Jeho nejslavnější povídkou je "Pravdivý příběh A Q" (, "A Q čeng-čuan", 1922), publikoval ale mnoho povídek a básní v próze. V roce 1917 se odstěhoval do Šanghaje, kde žil až do své smrti. Patřil k předním levicovým spisovatelům, psal eseje, překládal z ruštiny (zejména Gogola, kterého velmi obdivoval). Byl také jedním z prvních propagátorů esperanta v Číně. V roce 1936 začal trpět tuberkulózou, kvůli které zeslábl a cítil, že umírá. Věnoval tomuto tématu několik esejů ("Smrt", "I tohle je život"). Je pohřben v mauzoleu v Šanghaji.

Dílo.

Byl všestranný spisovatel, kombinoval čínské a evropské literární techniky. Jeho styl je popisován jako „soucitně ironický“. Byl také jedním z prvních čínských spisovatelů, který psal hovorovým jazykem oproštěným od klasických konvencí. K jeho obvyklým tématům patřila kritika sociální situace v Číně a analýza čínského „národního charakteru“. Komunistickým režimem byl často propagován, proto bylo jeho dílo liberálním tchajwanským režimem do konce 80. let 20. století zakázáno. Je ale pro svůj přesný popis problémů soudobé Číny a myšlenkovou složitost uznáván i v západním světě. V češtině vyšel obsáhlý výbor z jeho esejů: i sbírky povídek a básní v próze:

Lu Sün (, vlastním jménem Čou Šu-žen, 25. září 1881 – 19. října 1936) byl čínský spisovatel, překladatel, esejista, básník a literární kritik, jeden z nejvýznamnějších čínských spisovatelů 20. století.

Lu Xun (Wade–Giles romanisation: Lu Hsün) was the pen name of Zhou Shuren (25 September 1881 – 19 October 1936), a Chinese writer, essayist, poet, and literary critic. He was a leading figure of modern Chinese literature. Writing in Vernacular Chinese and Classical Chinese, he was a short story writer, editor, translator, literary critic, essayist, poet, and designer. In the 1930s, he became the titular head of the League of Left-Wing Writers in Shanghai.  Lu Xun was born into a family of landlords and government officials in Shaoxing, Zhejiang; the family's financial resources declined over the course of his youth. Lu aspired to take the imperial civil service exam, but due to his family's relative poverty he was forced to attend government-funded schools teaching "Western education." Upon graduation, Lu went to medical school in Japan but later dropped out. He became interested in studying literature but was eventually forced to return to China because of his family's lack of funds. After returning to China, Lu worked for several years teaching at local secondary schools and colleges before finally finding a job at the Republic of China Ministry of Education.  After the 1919 May Fourth Movement, Lu Xun's writing began to exert a substantial influence on Chinese literature and popular culture. Like many leaders of the May Fourth Movement, he was primarily a leftist. He was highly acclaimed by the Chinese government after 1949, when the People's Republic of China was founded, and Mao Zedong himself was a lifelong admirer of Lu Xun's writing. Though sympathetic to socialist ideas, Lu Xun never joined the Communist Party of China.


Pozadí.

Mezi ultralevicovou Japonskou rudou armádou a Lidovou frontou pro osvobození Palestiny (LFOP) existovaly dlouhodobé vztahy, přičemž palestinská skupina podporovala japonskou jak finančně, tak zbraněmi. Tři útočníci, 25letý Kózó Okamoto (), 27letý Cujoši Okudaira () a 25letý Jasujuki Jasuda (), členové Japonské rudé armády vycvičení v Severní Koreji, byli naverbováni LFOP poté, co se skupině dříve téhož roku podařilo úspěšně unést japonské civilní letadlo. Následně podstoupili sedmitýdenní výcvik v oblasti Baalbeku ve východním Libanonu. LFOP, která se nejvíce „proslavila“ únosy mezinárodních leteckých spojů, původně uvažovala o únosu letadla izraelské společnosti El Al, ale vzhledem k neproveditelnosti takového činu (aerolinky mimořádně zvýšily ochranu svých leteckých spojů po únosu jejich letounu ze strany LFOP v červenci 1968) se rozhodla zabít Izraelce během teroristického útoku. Japonci byli k této operaci vybráni z toho důvodu, že izraelská letištní ostraha se primárně zaměřovala na potenciální hrozbu ze strany palestinských cestujících.

Průběh.

Aby ještě více podpořili své krytí, přesunuli se útočníci do Paříže, odkud přes Řím v den útoku odletěli na palubě letu společnosti Air France číslo 132 směřujícího na letiště Lod u Tel Avivu. Použili falešné cestovní pasy, přičemž použitá jména a data narození zvolili symbolicky. Během cesty nebudili žádné podezření a byli nevýrazně oblečeni v oblecích. Po příletu si v místě výdeje zavazadel v terminálu číslo 2 vyzvedli svá pouzdra na housle, v nichž měli ukryté zbraně, a vydali se směrem k čekárně v letištní hale. To celé bylo možné díky nedostatečným bezpečnostním opatřením – Izrael tehdy věnoval primární pozornost bezpečnosti svých leteckých spojů (od již zmíněného únosu v roce 1968), avšak postrádal účinný program k zajištění ochrany letiště. Trojici Japonců navíc nebyla věnována bližší pozornost, neboť přilétali z Evropy a vzhledem k jejich národnosti nespadali do profilu potenciální hrozby.  Čekárna v letištní hale, kam mířili, byla v té době plná cestujících. Šlo nejen o 116 pasažérů, jenž právě vystoupili z letadla, ale také o dalších zhruba 300 čekajících cestujících. Když na místo Okamoto, Okudaira a Jasuda dorazili, postavili se do půlkruhu, otevřeli pouzdra od houslí a vyndali z nich československé samopaly vzor 58 s odmontovanou pažbou. Bezprostředně poté zahájili nekoordinovanou palbu na všechny osoby ve své blízkosti. Po chvíli se do dění zapojila letištní ostraha, která začala na útočníky střílet. Když Japoncům začala docházet munice, začali mezi přítomné házet ruční granáty.  Jasuda a Okudaira zemřeli přímo na místě činu. Prvně jmenovaný na následky střelných zranění (buď ze strany letištní ostrahy nebo nešťastnou náhodou od Okudairy), zatímco druhý zmíněný vlastní rukou – když mu došla munice, spáchal sebevraždu odpálením ručního granátu na svém těle (podle jiného zdroje byl výbuch granátu nehodou). Když těžce raněný Okamoto zjistil, že jsou jeho kolegové mrtví, vyběhl z budovy terminálu na přistávací plochu, kde zahájil palbu na právě vystupující pasažéry z letu z Paříže. Poté, co mu došla munice, se pokusil o útěk, ale byl chycen zaměstnancem letiště. Jako jediný z pachatelů útok přežil.

Oběti.

Při útoku celkem zahynulo 26 civilistů a dalších 74 až 80 jich bylo zraněno. Největší část obětí představovalo sedmnáct křesťanských poutníků (většinou jeptišek) z amerického Portorika, kteří do Izraele přiletěli v rámci své pouti do Svaté země. Dalších osm pocházelo z Izraele a jedna z Kanady. Jedním z Izraelců byl profesor Aharon Kacir, světově uznávaný vědec a průkopník v oblasti elektrochemie biopolymerů, kterého ministerská předsedkyně Golda Meirová zvažovala jako kandidáta na post izraelského prezidenta. Tím se nakonec, o necelý rok později, stal jeho mladší bratr Efrajim.  Podle dr. Steinhoffové, bývalé ředitelky Centra japonských studií při Havajské univerzitě, mohla mít část obětí na svědomí izraelská letištní ostraha.  Níže je uveden seznam 26 mrtvých z řad občanů Portorika, Izraele a Kanady:

Mezinárodní reakce.

Lodský masakr vyvolal mezinárodní šok a zděšení. Japonská veřejnost nemohla zprvu uvěřit, že by za tímto činem mohly stát osoby japonské národnosti. Důkaz poskytl až teprve japonský diplomat, který byl vyslán do telavivské nemocnice a potvrdil, že Okamoto je skutečně Japonec. Okamoto diplomatovi sdělil, že osobně nemá nic proti izraelskému lidu a že čin spáchal jako „povinnost vojáka revoluce.“ Japonský premiér Eisaku Sató útok odsoudil a vyjádřil hlubokou omluvu za činy svých krajanů. Jeho vláda následně vyplatila obětem a jejich pozůstalým kompenzace ve výši 1 milionu amerických dolarů. V úřadu izraelské ministerské předsedkyně vyvolala emocionální pohnutí reakce ze strany jordánského krále Husajna (Jordánsko tehdy nemělo s Izraelem diplomatické styky), který den po útoku v telegramu Goldě Meirové napsal, že je „hluboce šokován otřesným zločinem spáchaným v Lodu“ a dále uvedl, že v Jordánsku jsou odhodláni „udělat maximum v boji proti silám zla a destrukce“.

Dění po útoku.

Odpovědnost za útok a izraelská reakce.

Bezprostředně po útoku se k odpovědnosti přihlásila Lidová fronta pro osvobození Palestiny a její odnož Lidová fronta pro osvobození Palestiny – Hlavní velení (LFOP–HV). Jejich představitelé postupně uvedli tři různé motivy operace. Podle jednoho z nich šlo o odplatu za masakr Dejr Jásin z dubna 1948. Revizionisticko-sionistická organizace Irgun tehdy ve spolupráci se skupinou Lechi během občanské války v mandátní Palestině obsadila arabskou vesnici Dejr Jásin u Jeruzaléma a během tvrdých střetů zabila 100 až 120 Arabů, mezi nimiž byli muži, ženy i děti. Představitelé palestinských skupin rovněž zmiňovali, že útok na lodském letišti provedla Brigáda mučedníka Patricka Argüella. Ten byl zabit 6. září 1970, když se spolu s Leilou Chálidovou z LFOP neúspěšně pokusili o únos letu společnosti El Al číslo 219 z Amsterdamu do New Yorku. Jako poslední motiv uvedl mluvčí LFOP pomstu za smrt dvou členů palestinské teroristické skupiny Černé září, kteří byli zabiti jen o tři týdny dříve izraelským elitním komandem Sajeret Matkal na lodském letišti během osvobození rukojmích uneseného letu společnosti Sabena číslo 571.  Počátkem července 1972 byl v reakci na lodský masakr v Bejrútu zavražděn čelný představitel LFOP a spisovatel Ghassán Kanafání. Za jeho smrt měla být zodpovědná izraelská zpravodajská služba Mosad, která do jeho vozu umístila bombu. Ta kromě Kanafáního nešťastnou náhodou zabila i jeho sedmnáctiletou neteř. Hlavní organizátor útoku na lodském letišti, Wadía Haddád, zemřel v březnu 1978 v Německé demokratické republice. Podle vojenského korespondenta Kleina byl za jeho smrt odpovědný rovněž Mosad. Jeho dvojitý agent měl Haddádovi v roce 1977 předat belgické pralinky potažené smrtelným biologickým jedem, po jejichž snědení za několik měsíců zemřel dlouhou a bolestivou smrtí.

Kózó Okamoto.

Okamoto, který jako jediný z útočníků přežil, stanul 10. července 1972 před zvláštním vojenským soudem, zřízeným náčelníkem Generálního štábu izraelské armády Davidem Elazarem. Soudní proces trval týden a obžalovaný během něj sabotoval snahu svých právních zástupců a požadoval pro sebe trest smrti. Před soudem neprojevil žádné výčitky svědomí a mimo jiné řekl, že útok byl jeho povinností a že za něj přebírá plnou zodpovědnost. Den před očekávaným vynesením rozsudku se sešla izraelská vláda, aby probrala možnost zrušení předchozího vládního rozhodnutí z října 1967, podle něhož izraelské soudy a vojenské tribunály nemají požadovat trest smrti. Ten pro Okamotu chtěl ministr dopravy Šimon Peres, avšak ostatní ministři byli proti nebo se nevyjádřili, a tak dřívější rozhodnutí zůstalo v platnosti. Následujícího dne, 17. července 1972, byl Kózó Okamoto předsedajícím soudcem podplukovníkem Abrahamem Frischem odsouzen k trojnásobnému doživotnímu trestu odnětí svobody, rozšířenému o dalších deset let odnětí svobody.  V následujících letech bylo při únosech palestinskými skupinami opakovaně požadováno Okamotovo propuštění. Stalo se tak například v září 1972 při zajetí izraelských sportovců na olympiádě v Mnichově, červenci 1973 při únosu letu společnosti Japanese Air Lines, květnu 1974 při zajetí školáků v Ma'alotu nebo v červenci 1976 při únosu letu společnosti Air France do ugandského Entebbe.  Okamoto byl držen po většinu svého trestu na samovazbě a v roce 1985 byl pro zhoršení jeho duševního zdraví přemístěn na společnou celu. Již v květnu téhož roku však byl po třinácti letech odnětí svobody propuštěn v rámci tzv. Džibrílské dohody spolu s 1150 vězni výměnou za 3 izraelské vojáky zajaté během první libanonské války. Po propuštění odjel do Libye, kde byl 20. května přivítán jako hrdina. Následně koncem 80. let přesídlil do Libanonu, kde žil na východě země v údolí Bikáa. Jelikož ale do země vstoupil pod falešným pasem, tedy nelegálně, byl v roce 1997 zatčen spolu se čtyřmi dalšími členy Japonské rudé armády a odsouzen ke tříletému trestu odnětí svobody (podle jiného zdroje byl zatčen, protože trénoval příslušníky LFOP–HV). V roce 2000 požádalo Japonsko, s ohledem na blížící se propuštění této pětice vězněných Japonců, o jejich extradici kvůli trestnímu stíhání. Ti však v Libanonu požádali o azyl a tři z nich, včetně Okamoty, pět dní před vypršením trestu konvertovali k islámu. Za to, aby mu byl udělen azyl, demonstrovali v ulicích Bejrútu mladí Libanonci, kteří uspořádali petici, pod níž se podepsalo na 20 tisíc lidí. Okamoto nakonec jako jediný získal status politického uprchlíka, podle libanonských úřadů kvůli „utrpení, které snášel v izraelských věznicích“. Od té doby údajně žije v Bejrútu, kde má vést poklidný život.

Důsledky v Izraeli.

Útok vedl k zásadní změně bezpečnostních opatření v letectví v Izraeli. Došlo k opuštění systému, v němž byla potenciální hrozba vyhodnocována na základě etnicity pasažérů, a zavedení zcela nového bezpečnostního systému a technik. Patří mezi ně mimo jiné behaviorálního profilování, tj. sledování chování pasažérů a vyhodnocování míry jejich rizika. Díky tomuto a dalším opatřením je dnešní Ben Gurionovo letiště (do roku 1973 letiště Lod) podle mnohých autorů (např. Maras, Dempsey, Khurana) jedno z nejbezpečnějších letišť na světě.  Tato událost, společně s Mnichovským masakrem, při níž členové palestinské skupiny Černé září o čtyři měsíce později povraždili izraelské sportovce na olympiádě v Mnichově, vedla k přijetí vládní rezoluce, která specifikuje rozdělení pravomocí v oblasti vnitřní bezpečnosti mezi izraelskou policií a zpravodajskou službou Šabak.

Připomínka v Portoriku.

V červnu 2006 navrhl portorický senátor José Garriga Picó, aby byl 30. květen v Portoriku vyhlášen „Dnem památky Lodského masakru“ (). Jeho návrh, předložený jako senátní projekt 1535, jednomyslně schválily obě komory zákonodárného shromáždění a 2. srpna téhož roku jej, již jako zákon č. 144, podepsal portorický guvernér Aníbal Acevedo Vilá. Účelem památečního dne je připomenout si útok na letišti Lod, uctít zemřelé i přeživší a mezi portorickou veřejností působit osvětu proti terorismu.

Žaloba proti Severní Koreji.

V roce 2008 podalo osm pozůstalých dětí po Carmelo Calderónovi Molinovi (při útoku zemřel), a Pablo Tirado, syn přeživšího Pabla Tirada Ayala (při útoku byl raněn), žalobu u amerického federálního soudu v portorickém hlavním městě San Juan. Společně zažalovali severokorejskou vládu za poskytnutí materiální podpory LFOP a Japonské rudé armádě. Žalující strana si činila právní nárok žalovat severokorejskou vládu na základě federálního zákona "Foreign Sovereign Immunities Act" z roku 1976. Předběžné slyšení za účelem přezkoumání důkazů začalo 2. prosince 2009. Severokorejská vláda na žalobu nereagovala, ani k soudu nevyslala svého zástupce. Rodiny obětí byly zastoupeny právníky z izraelského právního centra Šurat ha-Din. V červenci 2010 soud vynesl rozsudek, kterým nařídil Severní Koreji zaplatit obětem a rodinám pozůstalých 378 milionů amerických dolarů jako kompenzaci za teroristický útok. K roku 2013 se nicméně částku nepodařilo vymoci.

Masakr na letišti Lod byl teroristický útok z 30. května 1972, spáchaný třemi členy ultralevicové skupiny Japonská rudá armáda, kteří byli rekrutováni Lidovou frontou pro osvobození Palestiny (LFOP). Při útoku, k němuž došlo v Izraeli na telavivském letišti Lod (dnešní Ben Gurionovo mezinárodní letiště), zemřelo 26 osob a dalších 74 až 80 bylo raněno. Většinu obětí tvořili křesťanští poutníci z Portorika, dále jedna Kanaďanka a osm Izraelců, mezi nimiž byl i světově uznávaný vědec Aharon Kacir, zvažovaný jako kandidát na post izraelského prezidenta.  Trojice japonských útočníků podstoupila výcvik v Severní Koreji a Libanonu, přičemž plánování operace měl na starosti velitel LFOP Wadía Haddád. Dva z Japonců při útoku zemřeli, třetí, 25letý Kózó Okamoto, byl zajat a v následném soudním procesu odsouzen k trojnásobnému doživotnímu trestu odnětí svobody. Po třinácti letech byl v roce 1985 propuštěn v rámci výměny vězňů za zajaté izraelské vojáky.  Využití japonských útočníků bylo pro letištní ostrahu značným překvapením, jelikož se do té doby zaměřovala především na možnost útoku ze strany osob palestinské národnosti. Samotný útok vedl k zásadní změně v bezpečnostních opatřeních v Izraeli, v jejímž rámci došlo k zavedení zcela nového bezpečnostního systému a technik.

The Lod Airport massacre was a terrorist attack that occurred on May 30, 1972, in which three members of the Japanese Red Army recruited by the Palestinian group called the Popular Front for the Liberation of Palestine-External Operations (PFLP-EO), attacked Lod Airport (now Ben Gurion International Airport) near Tel Aviv, killing 26 people and injuring 80 others. Two of the attackers were killed, while a third, Kōzō Okamoto, was captured after being wounded.  The dead comprised 17 Christian pilgrims from Puerto Rico, a Canadian citizen, and eight Israelis, including Professor Aharon Katzir, an internationally renowned protein biophysicist. Katzir was head of the Israeli National Academy of Sciences and a popular scientific radio show host; he was also a candidate in the upcoming Israeli presidency election. His brother, Ephraim Katzir, was elected President of Israel the following year.  Because airport security was focused on the possibility of a Palestinian attack, the use of Japanese attackers took the guards by surprise. The attack has often been described as a suicide mission, but it has also been asserted that it was the outcome of an unpublicized larger operation that went awry. The three perpetrators—Kōzō Okamoto, Tsuyoshi Okudaira, and Yasuyuki Yasuda—had been trained in Baalbek, Lebanon; the actual planning was handled by Wadie Haddad (a.k.a. Abu Hani), head of PFLP External Operations, with some input from Okamoto. In the immediate aftermath, "Der Spiegel" speculated that funding had been provided by some of the $5 million ransom paid by the West German government in exchange for the hostages of hijacked Lufthansa Flight 649 in February 1972.


Popis.

Má robustní protáhlé tělo vřetenovitého tvaru, v zadní části mírně zploštělé. Nachází se na něm pět řad kostěných štítků. Hřbetní štítky jsou v přední části těla malé, směrem dozadu se zvětšují. Hlava bývá velká. Dopředu vybíhá v krátký kuželovitý rypec, který je u dospělých jedinců na bocích a shora chrupavčitý, většinou měkký a ohebnný. Ústa jsou široká, půlměsíčitého tvaru. Vyplňují celou spodní část rypce a zpravidla i částečně přechází na okraje hlavy. Má čtyři hladké, dlouhé a z boků mírně zploštělé vousky, přesahující přes ústa (tvar hlavy, uspořádání úst a vousků při pohledu zespoda je důležitým poznávacím znakem jeseterovitých ryb. Oči má malé. Hřbetní ploutev je krátká, posunutá směrem dozadu. Ocasní ploutev bývá dlouhá heterocerkní.  Zbarvení není příliš výrazné. Hřbet bývá tmavě šedý, boky světlejší a břicho bílé.

Výskyt.

Nachází se převážně v povodí Kaspického a Černého moře, Azovského moře příležitostně též v moři Jaderském. Dříve se vyza velká objevovala i v dolních tocích Moravy a Váhu. Nachází se většinou poblíž pobřeží. Plave ale proti proudu velkých řek za třením.

Výskyt v ČR.

Hejno generačních ryb pro pokusné účely (chov v akvakultuře, křížení s jinými jesetery) je chováno v Mydlovarech nedaleko Českých Budějovic.

Hospodářský význam.

V našich podmínkách nemá velký hospodářský význam na maso. Jeseteři jsou z volných vod drancováni především pro kaviár. Chov jeseterů a produkce kaviáru v akvakultuře je tedy považováno nejen za perspektivní oblast, ale také za způsob ochrany jesetrů. Celosvětová produkce jesetrů vzrostla v posledních letech z 2500 tun v roce 1999 na 25 600 tun v roce 2008 (FAO, 2008). U výroby kaviáru lze sledovat podobný trend. Ta vzrostla z 1,7 tuny v roce 2003 na 27,3 tun v roce 2007.Vysoká cena kaviáru tery zaručuje rentabilitu chovu jeseterů v akvakultuře. Přičemž kaviár z albinotické formy jesetera patří k nejdražším na světě. Kilogram tohoto vysoce kvalitního "zlatého kaviáru" může stát podle Guinessovy knihy rekordů až 25 000 $. Je snaha o jeho návrat vysazováním jedinců z umělého odchovu do volných vod. Vytvoření trvalé populace schopné přirozeného rozmnožování se zatím nezdařilo.

Potrava.

Vyza je všežravec, dravec. Po svém narození až do raného mládí se vyza velká živí bezobratlými a také některými druhy korýšů. S rostoucími rozměry a věkem se v jejím jídelníčku mohou objevit také ryby, až se stane doslova dravou. V dospělosti dokáže díky své obrovské tlamě nasát ryby vážící i několik kilogramů.

Rozmnožování.

Na svůj druh dosahuje tato ryba pohlavní dospělosti docela pozdě. U samců ve věku 12–14 let, a u samic ve věku 16–22 let. Tato ryba se rozmnožuje třením. Vyzy táhnou do řek ve dvou vlnách: Jarní „rasa“ přitáhne do řek brzy z jara, zatímco podzimní přitáhne v období pozdního podzimu do dolního toku řeky. V řece přezimuje a z jara táhne do výše položených míst. Ke tření dochází v hlubokých proudech se štěrkovým dnem v hloubce 4–12 m. Jikry tvoří pětinu hmotnosti samice. Počet jiker u jedné samice byl odhadnut na 360 000 až 7 700 000 kusů. Interval mezi jednotlivými výtěry je přibližně 5 let.

Lov.

Vyza velká dosahuje délky až téměř 8,5 metru a hmotnosti 1000 kg. Nejtěžší jedinec měl doposud 1571 kg. Loví se převážně pro jikry známé jako černý kaviár a také pro jejich kůži, která se používá v koželužnictví. Na seznamu ohrožených druhů ICUN se nachází jako kriticky ohrožený druh jehož populace stále klesá. Lov vyzy byl v minulosti prováděn všemi dostupnými prostředky - do sítí, udicemi a zřejmě největší exempláře se lovily na Volze pod ledem nabodáváním na dlouhé tyče zakončené háky. V případě zaháknutí velkého exempláře bylo třeba spolupráce většího počtu lidí, protože jednotlivec velkou rybu udržet ani vytáhnout nedokázal. Poté, co byla ryba zaseknuta na několika hácích, bylo třeba zvětšit otvor v ledu a rybu vytáhnout ven. Počet ztracených úlovků jistě nebyl malý.

Ohrožení.

Ve volné přírodě je vyza velká poměrně ohroženým druhem, který doplácí na sběr jiker i na samotný lov. Nekontrolované pytláctví totiž způsobuje úbytek jedinců z obou důvodů - kaviár je vyhledávanou pochoutkou a kůže ulovených jedinců je využívána v koželužnictví.

Vyza velká ("Huso huso", "белуга", říční běluga) je považována za největší sladkovodní rybu, což je zavádějící, protože není čistě sladkovodní rybou. Značnou část života tráví v brakických vodách a v jeho průběhu střídá sladkovodní a mořské prostředí. Proniká hluboko do řek, před postavením přehrady Železná vrata pronikala Dunajem až do jeho rakouské části. Je to největší druh anadromní ryby z čeledi jeseterovitých ("Acipenseridae"), řádu jeseterů ("Acipenseriformes"). Vyzy rostou velmi pomalu a dožívají se až 120 let. Mohou přitom dosáhnout délky až téměř 8,5 metru a hmotnosti 1000 kg, nejtěžší zaznamenaný jedinec měl 1571 kg. Běžně se loví jedinci o hmotnosti 100 až 200 kg. Loví se převážně pro jikry známé jako černý kaviár a také pro jejich kůži, která se používá v koželužnictví.

The Beluga or Great sturgeon ("Huso huso") is a species of anadromous fish in the sturgeon family (Acipenseridae) of order Acipenseriformes. It is found primarily in the Caspian and Black Sea basins, and formerly in the Adriatic Sea. Going on maximum size, it is the eighth most massive living species of bony fish. Heavily fished for the female's valuable roe, known as beluga caviar, wild populations have been greatly reduced by overfishing and poaching.


Taxonomie.

V některých případech je nadřazený taxon, třída žabovlasovité ("Cladophorophyceae") zařazována dovnitř třídy "Ulvophyceae" jakožto řád Cladophorales.  Podrod "Aegagropila" (někdy považován za samostatný rod):

Popis.

Rod žabí vlas ("Cladophora") je jedním z rodů makroskopických zelených řas, který je obtížné zařadit. Je to hlavně kvůli velkým rozdílům v jejich vzhledu, který je silně ovlivněn stanovištěm, věkem a podmínkami životního prostředí. Rozmnožuje se pohlavně i nepohlavně. Existují dvě mnohobuněčné fáze jejich životního cyklu. Mají izomorfní haplo-diplontní rodozměnu, na gametofytu vznikají bičíkaté gamety, z nichž se po oplození vyvíjí diploidní sporofyt.. Vypadají velmi podobně. Jediné čím lze rozlišit tyto dvě etapy od sebe, je buď jejich počet chromozomů, nebo přezkoumání jejich potomků. Druhy řas rodu žabí vlas mohou způsobovat velké problémy zásadními změnami podmínek mořského dna. Jejich vyšší výskyt je spojený především se zvýšeným obsahem fosforu a dusíku ve vodě. V buněčné stěně mají celulózu a arabinogalaktan.

Použití.

Některé druhy – laoská Mekong Weed Kháy phen slouží jako jídlo.  V Laosu je žabí vlas "Cladophora" spp. (ໄຄ "kháy"-řeka-plevele či přesněji ໄຄຫີນ "kháy hǐ ː n" řeka-rock-plevele) běžně konzumován jako pochoutka. Řasy rostou na skalách a pod vodou se vytváří jasné skvrny ve vodách povodí řeky Mekong. Nejčastěji jsou konzumovány listy v suchém stavu (ໄຄແຜ່ນ "kháy phɛ̄ ː n"-kháy-listy), podobně jako japonská nori, i když mnohem méně zpracované. Specialitou je suchý "khai" se sezamem, zatímco "Vang Vieng" je známý pro své pečené "kháy" listy. Mohou být konzumovány jako předkrm, nebo s jídlem. "Kháy" může být pojídán také syrový, v polévkách, nebo vařený.

Žabí vlas ("") je rod vláknitých zelených řas s sifonokladální stélkou(označení pro těla bezcévných rostlin,atd.), s vícejadernými buňkami, patřící do třídy žabovlasovité ("Cladophorophyceae"). Řasy tohoto rodu se vyskytují ve sladkých i slaných vodách.

Cladophora is a genus of reticulated filamentous Ulvophyceae (green algae). The genus "Cladophora" contains many species that are very hard to tell apart and classify, mainly because of the great variation in their appearances, which is affected by habitat, age and environmental conditions. Unlike "Spirogyra" the filaments of "Cladophora" branch and do not undergo conjugation. There are two multicellular stages in its life cycle - a haploid gametophyte and a diploid sporophyte - which look highly similar. The only way to tell the two stages apart is to either count their chromosomes, or examine their offspring. The haploid gametophyte produces haploid gametes by mitosis and the diploid sporophyte produces haploid spores by meiosis. The only visible difference between the gametes and spores of "Cladophora" is that the gametes have two flagella and the spores have four. The "Cladophora" species can be a major nuisance causing major alteration to benthic conditions linked particularly with increased phosphorus loading.


Život.

Goldmann vystudoval právní vědy na bukurešťské universitě a studoval pak filosofii ve Vídni. 1934 pokračoval ve studiu práv a politické ekonomie na právnické fakultě v Paříži a filosofie na Sorbonně. V době německé okupace se mu podařilo prchnout do Švýcarska, kde skoro dva roky pracoval jako asistent Jeana Piageta v Ženevě. Roku 1945 promoval v Curychu prací o Kantovi. Působil pak na École pratique des hautes études v Paříži, kterou od roku 1958 vedl jako její ředitel. Přednášel sociologii literatury a sociologii filosofie. V roce 1956 se habilitoval na Sorbonně.Od roku 1965 zároveň vedl sociologický ústav bruselské university (Université Libre de Bruxelles).

Dílo.

Ve své disertaci ("La communauté humaine et l'univers chez Kant", Paris 1948) rozlišuje tři etapy buržoasní filosofie: individualistickou, z níž vzešel osvícenský racionalismus a empirismus, tragickou, kterou představují především Pascal a Kant, a dialektickou, kterou representují Hegel, Marx a Lukács. Roku 1952 publikuje své úvahy o metodologii humanitních věd ("Sciences humaines et philosophie"). 1955 vychází jeho hlavní dílo Skrytý Bůh (Le Dieu caché), věnované Pascalově filosofii a Racinovým dramatům. Goldmann tu srovnává mj. křesťanskou a socialistickou „víru“. Oběma je společné odmítnutí individualismu buržoasní kultury a víra v nadindividuální hodnoty: Bůh v křesťanství resp. lidská pospolitost v socialismu. Obě stavějí na sázce ve smyslu Pascalově: náboženská sázka na Boží existenci a socialistická sázka na možnost sociálního osvobození lidstva. Mají v sobě riziko porážky a naději na úspěch. Vydal pak ještě množství jednotlivých publikací a přednášek, které souborně vyšly v knihách Dialektická zkoumání ("Recherches dialectiques", 1959) a K sociologii románu ("Pour une sociologie du roman", 1964). Dále dvě studie o Racinovi ("Racine", 1956 a "Situation de la critique Racinienne", 1971).

Lucien Goldmann (20. červenec 1913, Bukurešť – 8. říjen 1970, Paříž) byl francouzský filosof a literární teoretik pocházející z Rumunska. Zabýval se marxistickou teorií poznání ("Recherches dialectiques", 1959, "Marxisme et sciences humaines", 1970) a vyvinul – v návaznosti na rané spisy György Lukácse a vývojovou psychologii Jeana Piageta – metodu a teorii genetického strukturalismu.

Lucien Goldmann (; July 20, 1913 – October 8, 1970) was a French philosopher and sociologist of Jewish-Romanian origin. A professor at the EHESS in Paris, he was a Marxist theorist.


Život na královském dvoře.

Agnès, dceři vojáka Jeana Soreaua a Catherine de Maignelais, bylo dvacet let, když byla poprvé představena králi Karlovi. V té době byla součástí domácnosti Reného I. Neapolského, Karlova švagra. Tak jak byla zachycena v tehdejším umění, Agnès se jeví jako neobyčejně půvabná a také inteligentní mladá žena. Francouzský král byl uchvácen jejím šarmem a udělal z ní svou milenku - dokonce jí daroval Château de Loches (kde ho Johanka z Arku přesvědčila, aby se nechal korunovat francouzským králem) jako soukromé sídlo.  Brzy nechala Agnès pocítit svou přítomnost na královském dvoře v Chinonu, kde snad její společnost vyvedla Karla z vleklé deprese. Na krále měla silný vliv a to, stejně jako její extravagance, jí na dvoře získalo mnoho mocných nepřátel.

Úmrtí.

Agnès porodila králi tři dcery: Marii, Charlotte a Jeanne. Čekala jejich čtvrté dítě, když cestovala uprostřed zimy z Chinonu za Karlem, aby mu poskytla morální podporu v jeho tažení v roce 1450 v Jumièges. Náhle ale onemocněla a zemřela 9. února ve věku osmadvaceti let. Původně se mělo za to, že příčinou její smrti byla úplavice, ale dnes mají vědci za to, že Agnès byla otrávena rtutí, tedy že byla zavražděna.  Karlův syn, budoucí Ludvík XI., se už čtvrtým rokem otevřeně bouřil proti svému otci. Spekulovalo se o tom, že právě on nechal Agnès otrávit, aby se zbavil toho, co považoval za nepatřičný vliv na krále. Dalším možným podezřelým by mohl být francouzský finančník, šlechtic a ministr Jacques Coeur, ale tato teorie je většinou vyvracena s tím, že se jednalo o pokus odstavit Coeura ode dvora.  V roce 2005 francouzský vědec Philippe Charlier zkoumal její pozůstatky a potvrdil, že příčinou smrti byla otrava rtutí, ale nevyjádřil se k tomu, jestli se jednalo o vraždu, či ne. Rtuť byla někdy používána v kosmetických přípravcích, takže i to mohlo způsobit smrt Sorelové.  Její sestřenice Antoinette de Maignelais zaujala po její smrti místo královy milenky.

Agnès Sorel (1421 – 9. únor 1450), známá také pod přezdívkou "Dame de beauté", byla milenka francouzského krále Karla VII.

Agnès Sorel (1422 – 9 February 1450), known by the sobriquet "Dame de beauté" (Lady of Beauty), was a favourite, and chief mistress, of King Charles VII of France, by whom she bore four daughters. She is considered the first officially recognized royal mistress of a French king. She was the subject of several contemporary paintings and works of art, including Jean Fouquet's "Virgin and Child Surrounded by Angels".


Původ.

Její původ je ve Středomoří a v severoafrickém prostředí. Je známá a oblíbená jak v Evropě, tak v Severní Americe a mnoha asijských zemích. První záznamy o červené řepě jsou staré asi 3000 let a pocházejí z Babylonie. Byla známá i ve starém Římě, kde byla bohatě využívána, jednak jako jídlo, ale zejména jako lék. Díky rozsáhlosti Římské říše se rozšířila do celé Evropy.

Použití.

Syrová řepa se dobře uplatní v salátech. Chutná s česnekem, křenem, zelím, jablky, pomeranči a ořechy. Z vařené řepy se připravují saláty se smetanou, majonézou, marinádou apod. Oba druhy salátů jsou dobrým doplňkem pečeného masa a minutek. Uvařenou mladou červenou řepu stačí jen osolit, pokapat citronem a máslem – je to dobrá příloha pro ty, kdo nemají rádi kyselé saláty.  Jedná se o jeden z nejrozšířenějších druhů pěstovaných řep. Její konzumace je rozšířena převážně ve východní Evropě, kde se používá pro přípravu boršče. Ke konzumaci nejčastěji slouží podzemní kořenová část, která se před jídlem často vaří či se podává studená po uvaření jako salát s octem či olejem. Dají se konzumovat i zelené listy, které se nejčastěji podávají dušené či vařené.

Léčivé účinky.

Obsahuje v hojném množství betain, který brání rozvoji kornatění tepen a podporuje činnost jater. Barvivo červené řepy, betanin, rozšiřuje věnčité tepny a zpevňuje stěnu vlásečnic. Z jejích přímo léčivých účinků jmenujme též účinky močopudné, vylučuje sůl z těla, povzbuzuje činnost žaludku a tvorbu žluči. Při ateroskleróze se doporučuje léčivá kúra: syrová šťáva z červené řepy v dávce 50-100 ml denně po dobu alespoň deseti dní. Podporuje růst buněk a opravuje jejich jádra. Aktivuje tvorbu červených krvinek, a tím zásobování buněk kyslíkem. Vyvolává optimističtější náladu. Zbavuje střeva jedovatých látek, odstraňuje zácpu. Dodává pružnost a lesk pleti, vlasům a nehtům. Neutralizuje a zároveň odstraňuje jedovaté látky, zvláště v mozku.

Průměrný obsah látek a minerálů.

Ve 100 g bulvy je asi 70 mg sodíku, 380 mg draslíku a 20 mg vápníku, dále řepa obsahuje hořčík a z mikroprvků rubidium a cesium. Důležitý je obsah rostlinných barviv, betaninů, zabraňujících křehkosti cév. Z vitamínů obsahuje vitamín C, vitamíny skupiny B a další.  Tabulka udává dlouhodobě průměrný obsah živin, prvků, vitamínů a dalších nutričních parametrů zjištěných v červené řepě.

Řepa červená ("Beta vulgaris" var. "vulgaris") je dvouletá rostlina, zástupce kořenové zeleniny z čeledi laskavcovité ("Amaranthaceae"), u které se konzumuje její podzemní část.

The beetroot is the taproot portion of a beet plant, usually known in Canada and the USA as beets while the vegetable is referred to as beetroot in British English, and also known as the table beet, garden beet, red beet, dinner beet or golden beet. It is one of several cultivated varieties of "Beta vulgaris" grown for their edible taproots and leaves (called beet greens); they have been classified as "B. vulgaris" subsp. "vulgaris" 'Conditiva' Group.  Besides being used as a food, beets have uses as a food colouring and as a medicinal plant. Many beet products are made from other "Beta vulgaris" varieties, particularly sugar beet.


Tenisová kariéra.

Narodila se v jihoanglickém přístavním městě Plymouth. Ve věku šesti let opustila Anglii a s rodiči se přestěhovala do Spojených států. Rodina se usadila na ranči blízko Pasadeny v Kalifornii. S tenisem začínala společně se sestrami Violetou, Florence a Ethel na kurtu, který postavil jejich otec. Mladé tenistky Suttonovy následně ovládly kalifornský tenis.  V roce 1904, ve svých 18 letech, dosáhla prvního vrcholu kariéry, když zvítězila ve dvouhře na grandslamu US Championships. Společně se spoluhráčkou Miriam Hallovou získala titul také v ženské čtyřhře a blízko měla k výhře i ve třetí kategorii turnaje – smíšené čtyřhře, když až ve finále spolu s F. B. Dallasem nestačili na pár Elisabeth Mooreová a Wylie Grant.  Následující rok 1905 se stala první Američankou a první nebritskou vítězkou Wimbledonu, když porazila domácí favoritku a dvojnásobnou držitelku titulu Dorotheu Douglassovou Chambersovou. Konzervativní londýnské publikum šokovala vyhrnutím rukávů, které odhalily její lokty a sukní v úrovni nad kotníky. Se stejnou soupeřkou pak sehrála další dvě wimbledonská finále, první neúspěšné a podruhé vítězné.  V roce 1912 se provdala za trojnásobného vítěze US Championships Toma Bundyho a opustila aktivní kariéru, aby založila rodinu. Roku 1921 se ve svých 35 letech vrátila k závodnímu tenisu a dosáhla na 4. místo v americkém žebříčku. V roce 1925 se ještě probojovala do finále ženské čtyřhry na US Championships a nastoupila za americký reprezentační tým ve Wightman Cupu. Roku 1929, ve 42 letech, hrála wimbledonské čtvrtfinále, první na tomto turnaji od roku 1907. V letech 1928 a 1929 nastoupila na US Championships do čtyřhry se svou dcerou Dorothy Cheneyovou a obě se tak staly jediným nasazeným párem "matka a dcera" v celé historii tohoto grandslamového turnaje. Roku 1930 vyhrál její synovec John Doeg na US Championships a o osm let později, v roce 1938 zvítězila dcera Dorothy na prvním grandslamu sezóny Australian Championships.  Roku 1956 byla uvedena do Mezinárodní tenisové síně slávy.  S tenisem nikdy neskončila a hrála jej i v osmé dekádě života. Zemřela roku 1975 v kalifornské Santa Monice, kde je pohřbena na Woodlawnově hřbitově.

May Godfrey Suttonová, celým jménem May Godfrey Sutton Bundy (25. září 1886, Plymouth, Anglie – 4. října 1975, Santa Monica, USA) byla americká tenistka anglického původu, první Američanka, která vyhrála dvouhru ve Wimbledonu a také vítězka US Championships.

May Godfrey Sutton (September 25, 1886 – October 4, 1975) was an American tennis player who was active during the first decades of the 20th century. At age 17 she won the singles title at the U.S. National Championships and in 1905 she became the first American player to win the singles title at Wimbledon.


Historie.

"Naronic" byl spuštěn na vodu 26. května 1892 a za méně, než dva měsíce, 17. července, vyplul na svou první plavbu z Liverpoolu do New Yorku. Byl navržen jako nákladní loď s prostory i pro cestující. Po své první plavbě vykonal ještě dalších pět bez nehod. 11. února 1893 vyplul na svou poslední plavbu do New Yorku pod velením kapitána Williama Robertse.

Neštěstí.

Na této plavbě do New Yorku bylo na palubě 50 důstojníků a 24 lidí starajících se o dobytek. Po opuštění Liverpoolu zastavil ještě v Point Lynas na severu Walesu. Poté již zamířil na západ na volné moře a už nikdy nebyl spatřen.  Naronic neměl žádný bezdrátový telegraf, kterým by mohl vysílat nouzové signály (až o pět let později otevřela Marconi Company svou továrnu, kde vyráběla telegrafy, které byly používány mj. i na Titaniku). Vyskytl-li se nějaký problém, musela si s ním posádka poradit sama. Jediná zpráva, kterou o nehodě máme, pochází ze dvou zdrojů.  Britský parník SS "Coventry" nahlásil, že viděl dva prázdné čluny z Naroniku. První byl nalezen převrácený 4. března v 2:00 ráno a druhý, nalezen ve 14:00, byl zaplavený. První byl nalezen 19 mil (některé zdroje uvádějí 90 mil) od místa, kde později potkal stejný osud Titanic.  Druhý zdroj informací jsou čtyři lahve se zprávami, které byly nalezeny později. Byly v nich zprávy psané v době, kdy se Naronic potápěl. Dvě z nich byly nalezeny v USA, první 3. března v Bay Ridge v New Yorku a druhá 30. března v Ocean View ve Virginii. Třetí byla nalezena v červnu v Severním průlivu a čtvrtá 18. září na řece Mersey poblíž místa, odkud loď vyplouvala v Liverpoolu.  Všechny čtyři říkají, že se Naronic potápí, ale nejdetailnější je ta druhá:  Pod zprávu se podepsal John Olsen, čeledín, ale na seznamu pasažérů nikdo takový nebyl, nejblíže tomuto jménu byl John O'Hara. Podobně na tom je podpis z první lahve, L. Winsel, který rovněž nebyl na seznamu. Zprávy ve zbylých dvou lahvích jsou nepodepsané. Kvůli tomu byly zprávy, jako svědectví osudu lodi, prozkoumávány, ale nakonec nebyly uznány za věrohodné. Pokud ale jsou zprávy pravdivé, loď se potopila někdy okolo 3:20 ráno 19. února 1893.

SS "Naronic" byl parník společnosti White Star Line vybudovaný v loděnicích Harland & Wolff v Belfastu. Jeho sesterskou lodí byl SS "Bovic". Loď se ztratila na moři po opuštění Liverpoolu 11. února 1893 na cestě do New Yorku. Všech 74 lidí na palubě zemřelo. Osud lodi je záhadou, která je dodnes nezodpovězená.

SS Naronic was a steamship built by Harland and Wolff in Belfast for the White Star Line. The ship was lost at sea after leaving Liverpool on February 11, 1893 bound for New York, with the loss of all 74 people on board. The ship's fate is a mystery that remains unsolved to this day.


Historický přehled.

Hesenské velkovévodství vzniklo v roce 1806, kdy Napoleon Bonaparte povýšil lankrabství Hesensko-Darmstadtské na velkovévodství (a jeho severní "sestře" lankrabství Hesensko-Kasselskému udělil již roku 1803 kurfiřtský hlas), od té doby se Hesensko-Darmstadtsko oficiálně nazývalo Velkovévodství Hesenské. V roce 1815 byl na Vídeňském kongresu jeho velkovévodský status potvrzen, ale přišlo o svá Vestfálská léna, náhradou za to ale obdrželo území známé jako tzv. "rýnské Hesensko" včetně důležité pevnosti v Mohuči. Díky tomu změnilo v roce 1816 oficiální název na velkovévodství Hesenské a Porýnské. Také se stalo nezávislým členem Německého spolku.  V roce 1867 po Prusko-rakouské válce (v níž bylo spojencem Rakouska) se stalo resp. jeho severně od řeky Mohan položená část součástí Severoněmeckého spolku a muselo Prusku podstoupit některá okrajová území, na rozdíl od severního Hesenska-Kasselska (tzv. "Kurfiřtství Hesenské"), které bylo jako spojenec Rakouska připojeno k Prusku, stejně jako do té doby svobodný stát Frankfurt nad Mohanem). V roce 1871 se jako většina zbylých nezávislých německých států stalo součástí Německého císařství.  V důsledku německé porážky v první světové válce se v listopadu 1918 úplně vyčerpané Německo vzdalo. Následně vypukla v Berlíně takzvaná listopadová či německá revoluce, jež se rozšířila po celém Německém císařství. Jejím důsledkem bylo, že byly zrušeny či padly všechny německé monarchie včetně samotného Německého císařství. Dne 22. listopadu 1918 zde byla po odstoupení posledního velkovévody Arnošta Ludvíka vyhlášena republika resp "Lidový stát Hesensko (německy Volksstaat Hessen)", který byl do 1933 spolkovou zemí tzv. Výmarské republiky.  Po druhé světové válce bylo Hesensko jako spolková země obnoveno v historicky největším rozsahu 19. září 1945 jako země Velké Hesensko (německy "Großhessen"), sloučením většiny území bývalého Lidového státu Hesenska (bez území jeho provincie Rýnské Hesensko), většinou území bývalé pruské provincie Hesenska-Nasavska (asi polovina bývalého Nasavského vévodství, bývalé svobodné říšské město Frankfurt nad Mohanem, část lankrabství Hesensko-Homburska, Kurfiřtství Hesenského (Hesensko-Kasselsko) bez jeho bývalých okresů Panství Šmalkaldského a Hrabství Schaumburgu) a většinou území bývalého Svobodného státu Waldecku.

Rozdělení.

Velkovévdství Hesensko se dělilo na 3 provincie:

Hesenské velkovévodství (německy: "Großherzogtum Hessen") byl německý stát, který existoval od roku 1806 do roku 1918. Od roku 1871 bylo součástí Německého císařství. Hesenské velkovévodství vzniklo v roce 1806 potom co ho Napoleon povýšil z lankrabství na velkovévodství (severněji ležící „sestře“ Hesensku-Kasselsku naopak udělil kurfiřtský hlas). Zaniklo v roce 1918, kdy vypukla tzv. listopadová revoluce nebo německá revoluce. Metropolí bylo město Darmstadt.

The Grand Duchy of Hesse and by Rhine () was a grand duchy in western Germany that existed from 1806 (the period of German mediatization) to the end of the German Empire in 1918. The grand duchy originally formed on the basis of the Landgraviate of Hesse-Darmstadt in 1806 as the Grand Duchy of Hesse (). After the end of the Napoleonic Wars in 1815, it changed its name in 1816 to distinguish itself from the Electorate of Hesse, which had formed from neighboring Hesse-Kassel. Colloquially, the grand duchy continued to be known by its former name of Hesse-Darmstadt. It joined the German Empire in 1871 and became a republic after the German defeat in World War I in 1918.


Historie.

Most byl postaven na hranici Braniborského markrabství v roce 1732. Dřevěný padací most byl postaven společně s hraniční zdí a navazující městskou bránou Stralauer Tor. Své jméno Oberbaumbrücke dostal podle těžkých stromových kmenů, které byly posléze pokryty kovovými špici.  V roce 1879 prošel most velkými úpravami. Se 154 metry byl nejdelším mostem v Berlíně, ale nebyl způsobilý pojmout narůstající dopravní nároky, a proto se začaly objevovat plány na novou kamennou konstrukci. Firma "Siemens & Halske" přišla s plánem postavit v Berlíně metro a naléhala na stavitele, aby most byl přizpůsoben nejen chodcům a v té době běžným dopravním prostředkům, ale i metru.  Nový most byl otevřen v roce 1896, dva roky po zahájení stavby, které se ujal architekt Otto Stahn. Most je postaven z betonu a cihel ve stylu městské brány s mnoha dekorativními prvky.  V roce 1902 se po mostě projel první vlak berlínského metra. Během první jízdy sedělo v metru devatenáct pasažérů a jela ze stanice Stralauer Tor (po druhé světové válce zanikla) do stanice Postupimské náměstí (Potsdamer Platz).  V roce 1920 začal most Oberbaumbrücke spojovat dva nově vzniklé správní obvody Friedrichshain a Kreuzberg. V dubnu 1945 vyhodil Wehrmacht prostřední část mostu do povětří, jako jeden z mnoha pokusů ubránit město před Rudou armádou. Po ukončení války se most stal hranicí amerického a sovětského sektoru. Do léta roku 1961 sloužil most pěším. Po postavení berlínské zdi v roce 1961 byl tento přechod uzavřen. Znovuotevřen (opět pouze pro pěší) byl až v roce 1972. Linka metra na západní straně byla ukončena ve stanici Schlesisches Tor.  Po pádu berlínské zdi v roce 1989 byl most opraven, projekt na obnovu zničené střední části připravil španělský architekt Santiago Calatrava. Pro pěší, automobily a tramvaje byl most znovu otevřen během oslav pátého výročí pádu zdi v roce 1994. Trať metra do stanice Warschauer Straße byla znovu otevřena o rok později.

Oberbaumbrücke je dvoupatrový most přes berlínskou řeku Sprévu. Silueta mostu je typickým znakem města. Most spojuje dva městské obvody Friedrichshain a Kreuzberg, které byly rozděleny po roce 1961 berlínskou zdí. Obnova a znovuotevření mostu Oberbaumbrücke je jedním ze symbolů znovusjednocení Berlína.

The Oberbaum Bridge () is a double-deck bridge crossing Berlin's River Spree, considered one of the city's landmarks. It links Friedrichshain and Kreuzberg, former boroughs that were divided by the Berlin Wall, and has become an important symbol of Berlin’s unity.  The lower deck of the bridge carries a roadway, which connects Oberbaum Straße to the south of the river with Warschauer Straße to the north. The upper deck of the bridge carries Berlin U-Bahn lines and , between Schlesisches Tor and Warschauer Straße stations.  The bridge appears prominently in the 1998 film "Run Lola Run".  The bridge also appears prominently in the TV Series "Berlin Station".


Počátky.

V červenci 1899 vytvořila Red Star Line plány na čtyři velké zaoceánské parníky. První dva, "Vaderland" a "Zeeland", měly být postaveny v loděnicích John Brown & Company ve Skotsku a zbylé dva, "Kroonland" a "Finland", v loděnicích William Cramp and Sons ve Philadelphii. Po spuštění na vodu 24. listopadu 1900 absolvoval svoji první plavbu z Antverp do New Yorku 13. dubna 1901.  Na této lince dále sloužil společně s Vaderlandem a po jejich dokončení i s Kroonlandem a Finlandem. V dubnu 1910 byl pronajmut White Star Line na linku Liverpool - Boston, na níž sloužil do září 1911. Následující rok sloužil opět na lince Antverpy - New York pro Red Star Line. V červenci 1912 byl převeden pod belgickou vlajku, ale sloužil pořád na stejné lince pro stejnou společnost.

První světová válka.

Po vypuknutí první světové války v dubnu 1914 byl Zeeland převeden pod britskou vlajku a sloužil na trase Liverpool - New York. Po pronajatí White Star-Dominion Line se nejprve plavil do Quebecu a Montrealu, později do Halifaxu a Portlandu. Na počátku roku 1915 byl přejmenován na neněmecké jméno SS "Northland". Pod International Navigation Company sloužil nadále na stejné trase, než se vrátil zpět na linky do Montrealu.  Po období, během kterého sloužil jako transportní loď pod jménem HMT "Portland", se opět vrátil v srpnu 1916 White Star-Dominion Line. Od dubna 1917 pak sloužil na trase Liverpool - Halifax.

Pozdější období.

V únoru 1919 začal sloužit na trase Liverpool - Philadelphia pro American Line. Po rekonstrukci byl vrácen pod původním jménem Zeeland zpět Red Star Line na trasu Antverpy - Southampton - New York, kde sloužil od srpna 1920. V dubnu 1923 byl upraven a měl kabiny jen první a třetí třídy. Na svou první plavbu pro Red Star Line se vydal 8. října 1926. V roce 1927 byl prodán společnosti Atlantic Transport Line a přejmenován na SS "Minnesota" a od dubna začal sloužit na trase Londýn - New York. Po své poslední plavbě v září 1929 byl prodán a sešrotován v Inverkeithingu v roce 1930.

SS "Zeeland byl britský a belgický zaoceánský parník společnosti International Mercantile Marine Co. Protože měl německé jméno, během 1. světové války nesl méně německy znějící SS "Northland. Po nějakou dobu sloužil i jako transportní loď pod jménem HMT "Northland. Po válce se opět jmenoval "Zeeland", ale později byl přejmenován na SS "Minnesota. Nejčastěji plul pro Red Star Line, ale sloužil také pro White Star Line, International Navigation Company, American Line a Atlantic Transport Line.

SS "Zeeland was a British and Belgian ocean liner of the International Mercantile Marine Co. (IMM). She was a sister ship to and a near sister ship to and of the same company. Although her name was Dutch, it was changed during World War I to the less German-sounding SS "Northland. She served for a time as a British troop ship under the name HMT "Northland. Reverting to "Zeeland" after the war, the ship was renamed SS "Minnesota late in her career. "Zeeland" sailed primarily for IMM's Red Star Line for most of her early career, but also sailed under charter for the White Star Line (later White Star-Dominion), the International Navigation Company, the American Line, and the Atlantic Transport Line, all IMM subsidiary lines.


Život.

Podnikatel a filantrop.

Guy Laliberté pochází ze středostavovské frankokanadské rodiny. V osmnácti letech odešel z domova, naučil se chůzi na chůdách, polykání ohně, hru na akordeon a nějakou dobu se tím živil. Roku 1984 založil vlastní cirkus – . Postupně vybudoval ze své společnosti jeden z největších podniků v oboru, který působí v několika zemích, s cca čtyřmi tisíci zaměstnanci, oceňovaný na 2 miliardy dolarů.  V říjnu 2007 založil nadaci „Jedna kapka“ , jejímž cílem je rozšířit ve veřejnosti povědomí o problémech souvisejících s vyčerpáváním vodních zdrojů a pomoc obyvatelstvu oblastí postižených nedostatkem vody. Na chod nadace přispěl částkou 100 miliónů dolarů.  V červenci 2012 se stal duchovním otcem a zároveň účastníkem pokerového turnaje The Big One for One Drop se startovným 1 milion dolarů, který se koná v rámci World series of Poker. Kapacita tohoto prestižního turnaje byla stanovena na 48 hráčů, beze zbytku se naplnila a vítěz si odnese více než 18 milionů dolarů, což je dosud největší finanční odměna v oficiálně hraném pokerovém turnaji.

Kosmonaut.

Od roku 2004 jednal o eventuálním kosmickém letu se společností Space Adventures (ta hledá zákazníky pro komerční lety na Sojuzech). Začátkem dubna 2009 zrušila kazašská vláda pouhý měsíc předtím podepsanou smlouvu o letu Kazacha na Mezinárodní vesmírnou stanici (ISS) začátkem října 2009. Laliberté využil příležitosti a zaujal uvolněné místo. Oficiálně byl jeho let oznámen 4. června 2009. To už procházel výcvikem ve Středisku přípravy kosmonautů.  Do vesmíru odstartoval 30. září 2009 na palubě Sojuzu TMA-16 společně se členy Expedice 21 Maximem Surajevem a Jeffrey Williamsem. Program (nazvaný „Poetická sociální mise“) svého kosmického letu orientoval na popularizaci problémů s vodou, v duchu činnosti své nadace. Na Zemi se vrátil 11. října 2009 v Sojuzu TMA-14 s Gennadijem Padalkou a Michaelem Barrattem.

Guy Laliberté (* 2. září 1959, Québec, provincie Québec, Kanada) je kanadský podnikatel, filantrop a hráč pokeru. Je zakladatelem a ředitelem cirkusové a zábavní společnosti . Roku 2009 se vydal na týden do vesmíru na Mezinárodní vesmírnou stanici (ISS) jako „kosmický turista“.

Guy Laliberté, (born 2 September 1959) is a Canadian billionaire businessman, and poker player. Along with Gilles Ste-Croix, he is the co-founder of Cirque du Soleil. In January 2018, Laliberté was ranked by "Forbes" as the 11th wealthiest Canadian.  Following an announcement from Cirque du Soleil in April 2015 concerning a change in ownership, Laliberté will maintain a stake in the business and will continue to provide strategic and creative input to the company.  In 1984, Laliberté founded Cirque du Soleil. The Canadian circus company's shows have since been seen by more than 90 million people worldwide. Prior, he busked, performing as an accordion player, stiltwalker and fire-eater. In 2006, Laliberté was named the Ernst & Young Canadian Entrepreneur of the Year. In 2007, he was named Ernst & Young World Entrepreneur Of The Year.


Život.

Původ, mládí.

Luisa přišla na svět jako nejmladší dcera vaudémontského hraběte Mikuláše (1524 – 1577) a Markéty z Egmontu (1517 – 1554). Otec byl druhým synem lotrinského vévody Antonína II. a jako takový se vydal na duchovní dráhu. Od roku 1543 působil jako métský biskup a o rok později také jako biskup verdunský. V roce 1548 se vzdal kněžského života a přijal titul vaudémontského hraběte. Po zásahu francouzského krále Jindřicha II. se v roce 1552 stal regentem Lotrinského vévodství za svého neplnoletého synovce Karla. V letech 1563 až 1569 spravoval Mercoeur a v roce 1569 usedl na mercoeurský vévodský stolec. Matka byla dcerou egmontského hraběte Jana IV. a za otce se provdala 1. května 1549 v Bruselu.  Po matčině smrti v roce 1554 se otec oženil ještě dvakrát. Jeho druhou chotí se 24. února 1555 stala Jana Savojsko-Nemourská (1532 – 1568) a třetí manželství s Kateřinou Lotrinskou (1550 – 1606) uzavřel 5. května 1569.  Luisa měla tři starší sourozence: Markétu, Kateřinu a Jindřicha; všichni zemřeli v dětském věku. Z otcových dalších manželství měla sourozenců jedenáct, čtyři zemřeli v dětském věku.  Luisino dětství a mládí nebylo příliš šťastné, již jako roční batole ztratila matku a již od dvou let vyrůstala pod dohledem matky nevlastní. Pro otce byla pouze dívkou, a tedy sňatkovým zbožím, jak bylo v tehdejších dobách obvyklé.  Jana Savojská se postarala, aby se její nevlastní dceři dostalo klasického vzdělání a v deseti letech jí poslala ke dvoru do Nancy. Druhá nevlastní matka, o pouhé tři roky starší Kateřina Lotrinská, však pastorkyni Luisu nesnášela a držela ji od rodiny co nejdále. Z těchto důvodů z Luisy vyrostla tichá a velice zbožná mladá žena, arci velice půvabná, plavých vlasů a světlé pleti, se světle hnědýma očima a štíhlou postavou.

Manželství.

V roce 1574 se poprvé setkala s vévodou z Anjou, v té době nově zvoleným polským králem Jindřichem z Valois. Jindřich byl na cestě do své nové rezidence v Krakově a cestou v Nancy navštívil svou sestru Klaudii, provdanou za Luisina bratrance Karla III. Luisa na něj velmi zapůsobila, protože byla nejen plavá, krásná a elegantní, ale především velmi podobná jeho velké lásce Marii Klévské (1553 – 1574), která však byla již provdána za prince Jindřicha I. z Condé.  Po smrti svého bratra Karla XI. se Jindřich vrátil zpět do vlasti, aby se ujal vlády nad Francouzským královstvím. Jeho manželkou se po rozvodu měla stát Marie Klévská, ta však krátce na to zemřela. Nový francouzský král Jindřich III. se tedy rozhodl za ženu pojmout Luisu, a to nejen z důvodu podobnosti jeho velké lásce, ale i pro její laskavost a křehkost, neboť měl strach z dominantních žen, jakou byla jeho matka Kateřina Medicejská. Jindřich III. vyslal k Luisině rodině i přes matčin nesouhlas Filipa Huraulta, hraběte z Cheverny, a Michela du Guasta, aby s nevěstinou rodinou uzavřeli svatební smlouvu. Když vyslanci dorazili k jejímu otci, nebyla Luisa přítomna, protože konala pouť do Saint-Nicolas-de-Port. Otec na její návrat nečekal a svůj souhlas udělil.  Král navrhl šaty pro sebe i pro svou budoucí manželku a osobně jí upravil vlasy, čímž se svatba, původně plánovaná na ráno, přesunula na odpoledne. Pár 15. února 1575 v Katedrále Notre Dame v Remeši oddal kardinál Karel Bourbonský. Sňatek se tak uskutečnil pouhé dva dny po Jindřichově korunovaci francouzským králem.

Francouzskou královnou.

Manželství nebylo zpočátku snadné, protože její tchyní byla Kateřina Medicejská, ale královna matka časem ocenila snašinu vlídnost a pokoru. Navíc Luisa manžela zbožňovala, ačkoliv jeho to rozčilovalo. Nemohli spolu mít děti, takže následníkem a dědicem francouzského trůnu se stal králův švagr Jindřich III. Navarrský; pod tímto tlakem se manželství stalo nešťastným. Luisa hubla a trpěla depresemi, spolu s manželem přinášela zbožné oběti a konala prosebné pouti za narození synů, zejména do Chartres. Luisa věřila, že na jaře 1576 prodělala potrat a pokud tomu tak bylo, je možné, že jeho následky zabránily dalšímu těhotenství.  Jindřich III. byl své manželce často nevěrný, svou ženu však přesto upřímně miloval a Luisa se života svého manžela účastnila více než kterákoliv jiná královna. Objevovala se po jeho boku v bezpočtu obřadů, ceremoniálů a oslav, dokonce byla přítomna u státnických zasedání (např. při zasedání Královské rady 2. prosince 1576). 31. května 1578 se spolu s Kateřinou Medicejskou zúčastnila položení základního kamene mostu Pont Neuf.

Bílá královna vdova.

Po smrti tchyně v roce 1589 Luisa zdědila zámek Chenonceau, kde 2. srpna obdržela smutnou zprávu o zavraždění svého manžela dominikánem Jacquesem Clémentem. Vévodkyně z Berry, jak zněl její nový titul, tvář zahalila bílým závojem a oblékla bílé šaty; tento smuteční oděv již neodložila, a proto byla od té doby zvána ""bílou královnou (La Reine blanche)"". Své úsilí soustředila na rehabilitaci památky manžela, jenž byl exkomunikován papežem poté, co uzavřel příměří se svým exkomunikovaným následníkem Jindřichem Navarrským, vůdcem hugenotů. Nejprve se obrátila na nového krále Jindřicha IV. a poté se 1. října 1589 odebrala do Říma k papeži.  Až do smrti pobývala na svém zámku, kde nechala zdi svého pokoje natřít černě se stříbrnými pohřebními motivy.  Zemřela v Moulins, Allier 29. ledna roku 1601 a byla pohřbena v kapucínském klášteře. Roku 1817 byly její ostatky přeneseny do Baziliky Saint-Denis, kde do francouzské revoluce spočívaly ostatky francouzských králů, tedy i jejího manžela.

Portréty Luisiných příbuzných z manželovy strany.

Uprostřed tchán Jindřich II. s chotí Kateřinou Medicejskou, v levém horním rohu švagr František II. s chotí Marií Stuartovnou, v pravém horním rohu rodiče tchána Klaudie Francouzská s manželem Františkem I., vpravo švagr Karel IX. s chotí Alžbětou Habsburskou.  Dole zleva doprava teta Kristina Dánská, její manžel bratranec Karel III. Lotrinský s chotí švagrovou Klaudií z Valois, švagr František z Anjou a švagrová Alžběta z Valois.  Luisa s manželem Jindřichem III. jsou vlevo od Jindřicha II.

Luisa Lotrinská (30. dubna 1553, Nomeny – 29. ledna 1601, Moulins) byla provdaná francouzská královna v letech 1575 – 1589. Náležela k rodu Vaudémont, mladší větvi lotrinského vévodského domu. Narodila se jako hraběcí dcera a náležela k vládnoucí větvi lotrinských vévodů. Již jako batole se stala polovičním sirotkem. Díky podobnosti s Marií Klévskou se provdala za francouzského a polského krále Jindřicha III., kterému však neporodila žádného potomka. Po jeho smrti se uchýlila do ústraní.

Louise of Lorraine (French: Louise de Lorraine) (30 April 1553 – 29 January 1601), was Queen consort of France and briefly Queen consort of Poland and Grand Duchess consort of Lithuania by marriage to Henry III of France. As a Dowager Queen, she also held the title of Duchess of Berry from 1589 until her death.


Dějiny.

Během války za nezávislost umístila egyptská armáda v Gilu své dělostřelectvo a těžce ostřelovala západní Jeruzalém. Pokus o postup na Jeruzalém z Gila byl však v intenzivní bitvě překažen. Kibuc Ramat Rachel severně od Gila celkem třikrát změnil stát, pod který spadal, zatímco Gilo zůstalo po roce 1967 na druhé straně zelené linie.  Část zdejších pozemků byla vlastněna židovskými institucemi před válkou za nezávislost, zatímco palestinsko-arabské zdroje tvrdí, že více než 2700 dunamů bylo zkonfiskováno od vesnic Bajt Džalá, Bejt Safafa a Šarafat.

Geografie.

Gilo se nachází na kopci v jihozápadním Jeruzalémě a od Bajt Džaly je oddělen hlubokou roklí. Na východ pod Gilo probíhají dálniční tunely do Guš Ecionu a na sousedním vrcholu se nachází osada Har Gilo. Bejt Safafa a Šarafat se nachází severně od Gilo, zatímco Betlém se nachází směrem na jih.

Biblické Gilo.

Biblické město Gilo je zmíněno v knize Jozue () a 2. knize Samuelově () Někteří badatelé se domnívají, že biblické Gilo se nacházelo v centrální části hebronské pahorkatiny, zatímco název moderního sídla bylo zvoleno díky blízkosti k Bajt Džale, možná díky zkomolenině názvu Gilo. Město Gilo v jihozápadní části kopcovité země Judy (Joz 15:51) bylo rodištěm Achitofela (Joz 15:51, 2 Sam 15:12) a zároveň i místem kde spáchal sebevraždu (17:23). Biblické Gilo bylo identifikováno s Kurbet Džala, zhruba 11,2 kilometru severně od Hebronu.

Status.

Gilo se nachází za zelenou linií z roku 1967. Podle organizace HonestReporting není Gilo „osadou“ v nejširším významu tohoto termínu a uvádí, že pod termínem osada se představuje „obraz izolované enklávy na Západním břehu.“ Gilo leží uvnitř jeruzalémské městské hranice a je geograficky navazující na sousední židovské čtvrti, které existovaly již před šestidenní válkou. Některá média, jako například The New York Times, The Washington Post, CNN, Associated Press, Boston Globe a CBS News označují Gilo jako „čtvrť.“ V memorandu, kterým vedení CNN instruovalo své reportéry, se uvádí: „zmiňujeme Gilo jako židovskou čtvrť na předměstí Jeruzaléma (…) nezmiňujeme jej jako osadu.“ Někteří reportéři CNN s takovým pokynem vyjádřili nesouhlas, zpravodaj listu "The Independent" k tomu řekl, že za rozhodnutím CNN byl tlak židovské lobby. V roce 2011 CNN označuje Gilo nejčastěji za „spornou čtvrť Jeruzaléma“. Vláda Spojených států původně označovala Gilo jako čtvrť, později se ústy ministryně zahraničí Condoleezzy Riceové odpovědi na konkrétní klasifikování Gila a dalších částí východního Jeruzaléma vyhnula. To však nepovažují za přesné palestinští Arabové a propalestinské organizace. Jiná média, jako například BBC, AFP, Reuters a The Economist popisují Gilo jako „osadu“ ve východním Jeruzalémě.

Ostřelování.

V letech 2000 až 2002, během prvních dvou let druhé intifády, bylo zaznamenáno přes 400 případů, kdy bylo Gilo ostřelováno z Bajt Džaly. Přestože je Bajt Džalá převážně křesťanská, byla infiltrována střelci z militantní frakce Fatahu, známé jako Tanzim, kteří se údajně rozmístili při křesťanských domech a kostelech s cílem, že izraelská opětovná palba by mohla poškodit křesťanské stavby.  Střelba byla prováděna jak z ručních zbraní tak z minometů. Došlo ke zranění mnoha civilistů a domy směrem k Bajt Džalá utrpěly rozsáhlé poškození, kvůli kterému je museli jejich majitelé opustit. Izraelská vláda nakonec nechala před těmito domy postavit betonovou bariéru. Střelba úplně přestala až po izraelské operaci Obranný štít.

Školy a instituce.

V březnu 2008 bylo v Gilo otevřeno centrum pro autistické děti Bejt ha-Or. Nachází se zde také domov Ilan pro handicapované lidi. V Gilo se nachází celkem 35 synagog. V roce 2009 zavedlo zdejší komunitní centrum, které patří mezi největší v Izraeli, nový hybridní vodní ohřívací systém, který šetří energii a výrazně snižuje znečištění.

Archeologie.

Během výstavby Gilo objevili archeologové pod nákupním centrem Rechov Haganenet pevnost a zemědělské nástroje z dob Šalamounova chrámu. Mezi Kanadským kopcem a parkem pak odkryli pozůstatky statku a náhrobků z dob druhého Chrámu. Na různých místech pak byly nalezeny pozůstatky z římského a byzantského období.

Demografie.

Žije zde celkem 40 000 obyvatel, což činí z Gilo jednu z největších jeruzalémských čtvrtí. Podle jiného zdroje je populace nižší, ale s více než 25 000 obyvateli rovněž jde o jedno z nejvýznamnějších sídlišť na okraji města. Plocha této městské části dosahuje 2859 dunamů (2,859 kilometru čtverečního).

Gilo (: גילֹה) je izraelské sídlo ve východním Jeruzalémě, považované Organizací spojených národů za osadu, zatímco Izraelem považované za jeruzalémskou čtvrť. Podobně ho často označují americká média.

Gilo () is an Israeli settlement in south-western East Jerusalem, with a population of 30,000, mostly Jewish inhabitants. Although it is located within the Jerusalem Municipality, it is widely considered a settlement, because as one of the five Ring Neighborhoods built by Israel surrounding Jerusalem, it was built on land in the West Bank that was occupied by and effectively annexed to Israel following the 1967 Six-Day War and 1980 Jerusalem Law.  The international community regards Israeli settlements illegal under international law, although Israel disputes this. Israel also disputes its designation as a settlement, and it is administered as part of the Jerusalem municipality.


Další významy pojmu.

Divoká zahrada.

Přírodní zahrady mohou být také podle přímého překladu z angličtiny nazývány divoké zahrady (""), toto označení se ovšem používá spíše jako poetický ozvláštňující přídech pro přírodní zahradu .

Záměna s pojmem organické zemědělství.

Pod pojmem přírodní zahrady jsou mnohými lidmi vnímány zahrady založené na tzv. organickém zemědělství. Zpravidla pojem přírodní zahrada asociuje představu udržované zahrady ve stylu venkovské zahrady, v kterém jsou důsledně recyklovány odpady a nejsou používány průmyslově vyráběné agrochemikálie. Přírodní zahrady pravděpodobně filosofií navazují na takové formy tzv. venkovské zahrady, které odmítají průmyslová hnojiva a pesticidy – organické zemědělství, ale architektonicky prokazatelně vycházejí spíše ze stylu anglického přírodního parku. S ohledem na zvýšený zájem o ekologii je záměna pojmu organické zemědělství a přírodní zahrada častá. Také ekologické organizace propagující organické zemědělství a další k přírodě vstřícnější formy hospodaření uvádí pod pojmem přírodní zahrada zahrádkářské postupy blízké organickému zemědělství. Je možné se setkat s názorem, že zájem o přírodní zahrady a organické zemědělství mají spíše vysokoškoláci (s teoretickými znalostmi). K pojmu přírodní zahrady a organickému zemědělství naopak konzervativněji přistupují zahrádkáři (majitelé půdy s určitými zkušenostmi, informace bez rozlišení vzdělání)..  Nepoužívání agrochemikálií je v přírodní zahradě vhodné, je však asi jedinou styčnou plochou organického zemědělství a přírodních zahrad. Zemědělství má na přírodu a biodiverzitu zpravidla negativní vliv (podle intenzity) a nijak nerozvíjí šance na přežití ohrožených, nebo místně ohrožených druhů. Naopak biodiverzitu (až na výjimky) logicky omezuje.

Filosofie.

Přírodní zahrady jsou často založeny na vědomém respektu k přírodě, snaze o snížení poškozování životního prostředí a zdravém životním stylu.  Krása je vnímána lidmi jako žádoucí podoba, s kterou se ztotožňují podle nějakého vzoru, který je šablonou. Šablona dává předmětu nebo seskupení a vlastnostem předmětů poměrně přesné hranice, vymezené často přísnou logikou. Přírodní zahrada je zahradní úprava, který si za svůj vzor bere skutečná přírodní stanoviště.

Historie.

Počátky.

Počátek vývoje přírodních zahrad lze najít v devatenáctém století. První podobné zahrady byly dílem irského zahradníka Williama Robinsona (1838-1935). Sadovnické úpravy s divokými rostlinami byly podpořeny širším zájmem o divoké, přirozeně se vyskytující formy rostlin (skalničky). Ty byly v zahradách ve stylu venkovské zahrady, nebo v úpravách přírodně krajinářského parku pěstovány na vymezeném prostoru. Zahrada tím získala více přírodní, romantičtější charakter. Přírodní zahrada je starý pojem, který se v minulosti používal pro krajinářské celky, jako třeba Lednicko-valtický areál.

Ekologické podmínění vzniku slohu přírodní zahrada.

Zájem o ochranu přírody v této době nebyl moderním trendem. Druhy vyskytující se v tomto typu zahrady byly často spíše exotické než domácí. Dnes bychom tuto zahradu místo do přírodních zahrad zařadili mezi venkovské zahrady, kde je mnohdy také viditelná snaha o přírodní vzhled. Význam přirozené zahrady, která vznikla na koncepci W. Robinsona vychází z pozorování, že prostor pro volně žijící živočichy se podstatně snižuje. Pod tlakem lidské činnosti, narušováním přírodních stanovišť rostl u obyvatelstva i zájem o zachování aspoň připomínky vzhledu zmizelých přirozených stanovišť. Přírodní oblasti mimo urbanizovaná území se stávala stále atraktivnější. Nicméně v regionech světa s vysokou hustotou obyvatelstva, dlouhodobým působením silných antropomorfních vlivů, je často obtížné tato místa nalézt. Venkovské oblasti a okraje měst byly schopny, nebo byly upraveny tak, aby byly schopny uspokojit lidskou potřebu vnímání „přírody“. Člověkem upravená příroda nebo téměř příroda venkova – kulturní ale v představě návštěvníka původní krajina, možná vyhoví estetickým požadavkům části obyvatelstva měst, ale pro obyvatelstvo obeznámené s biologií a vnímavé osoby zpravidla postrádá věrohodnost a působí chudokrevně, neživotně. Příliš často je les hodnocen pouze z ekonomického hlediska (zásahy vážně ohrožená Šumava, devastované Krkonoše) a skládá se z omezeného počtu druhů, v nejhorším případě nepůvodních v lokalitě.  Intenzivní zemědělství proměnilo krajinu na obří monokulturu ošetřovanou pesticidy a hnojivy. Mokřady, pustiny, duny, vřesoviště, řeky a jiné nepravidelné nezkrocené skvrny v krajině jsou zničeny, rozdrobeny nebo upraveny na podporu hospodářské činnosti (cestovní ruch, zemědělství, vnitrozemská lodní doprava, odběr vody pro města a oblasti, atd…). Nutnost vytváření přísně chráněných oblastí (přírodních rezervací) následovalo postupně během času ve většině kulturních zemí. Nicméně oblasti těchto rezerv jsou příliš malé na vyrovnání ztráty prostor pro volně žijící živočichy. Navíc jsou tyto oblasti od sebe vzdálené, což snižuje možnosti rozptýlení rostlinných a živočišných populací, a tím možnost zachování genofondu. Po zjištění důležitosti zachování původních druhů pro kulturní rostliny a zejména hospodářská zvířata (šlechtění) se všeobecně zvýšila podpora pro záměr zachování člověku „neužitečných“ přírodních druhů do budoucnosti. Myšlenka ponechat prostor pro přírodní zeleň se tedy původně týká výlučně lidského použití. Přírodní zahrada jako styl podobně jako přírodní parky tedy vznikla z duševní lidské potřeby - estetické potřeby a potřeby vyrovnat se ztrátou původní krajiny a devastací původní přírody a druhů zde přírodních. podobně jako byl vznik slohu Anglický přírodně krajinářský park reakcí na geometrické zahrady. Vytváření přírodní zahrady dokonce může zčásti (bez hlubšího dopadu na biodiverzitu krajiny) potlačovat pocit viny za přeměnu krajiny a ohrožení mnohých rostlinných a živočišných druhů.

Architektura přírodních zahrad.

Jako v mnoha dalších pravidlech lze v jednotlivých přírodních zahradách a názorech na jejich kvality najít zastánce ortodoxnějších, nebo liberálnějších pravidel. Ortodoxnější zásady jsou zpravidla výhodnější pro přirozenější vzhled - věrohodnost, liberálnější nabízí barevnější a kulturnější prostředí.

Prostředí.

Cílem přírodní zahrady je mimo jiné poskytnout vhodné prostředí, útočiště pro různé volně žijící živočichy. Přírodní zahrady mohou mít různé typy prostředí. Každé z nich má zvláštní flóru, biotop má vlastnosti komunity.

Význam stanoviště v biodiverzitě zahrady.

Biologická rozmanitost je definována jako množství volně žijících druhů živých organismů v určitém prostředí. Při pohledu na zvýšení biologické rozmanitosti v naší zahradě to není jen vhodná výsadba, která poskytuje úkryt a potravu. Je nutné zvážit širší prostředí a zjistit, které druhy volně žijících živočichů a rostlin na kterém stanovišti převládají a zhodnotit nejen půdní podmínky, ale také mikroklima, které může být individuální pro místní prostředí - jižní svah, nebo údolí potoka.  Je vhodné zkusit napodobit výsadbu, která je podobná přirozenému porostu v okolí a které se tedy bude dařit v podobných podmínkách, jaké jsou na jejím přirozeném stanovišti. Jak pomoci tvorům v zahradě bude zřejmé z pozorování přírody v okolí. Když budou napodobeny podmínky, blízké podmínkám některého blízkého lesa, močálu, nebo pásu křovin, zkrátka lokality, která je vytvářena, bude pro živočichy snazší se v zahradě zabydlet.

Stromy.

Společenství se stromy můžou tvořit různá patra vegetace jako například tráva, keře, popínavé dřeviny. Všechna patra mohou být osídlena živočichy. V závislosti na velikosti zahrady je vhodné se více nebo méně zaměřit na různé druhy dřevin, více či méně vysoké.

Travnaté porosty.

V oblastech s dostatkem prostoru je možné travinné porosty udržovat jako stepi s mnoha divokými květinami. Možností u stepních porostů je mnoho. Vegetaci lze kosit v různých obdobích roku, více či méně často, na podporu různých rostlin. Například může být vegetace poměrně krátce kosena na podporu nízkých druhů (např. koniklece, hlaváčky) a poskytovat příležitost lovu pro některé ptáky. Porost ale může být ponechán zcela ladem, což nabízí trvalé přístřeší pro hmyz. Nakonec může být součástí zahrady partie, která každoročně podporuje přirozené a původní letničky.

Keřové porosty.

Často se vyskytují v zahradách jako zajištění, ochrana, tedy plot na jeho hranicí pozemku, ale jejich seskupení také odpovídá okraji lesa a vytváří specifické životní prostředí. Volně rostoucí keře mohou kvést a plodí ovoce, které je činí atraktivní pro hmyz, ptáky a savce. Trnité druhy poskytují dobrý úkryt před predátory (zejména kočkami a psy) pro malá zvířata.

Domácí močál.

Močál, bažina, mokřina, nebo rašeliniště v zahradě může být ideální alternativou k zahradnímu jezírku, zejména pokud se kvůli malým dětem obáváte navštívit rybník. Močály, rašeliniště a mokřiny přilákají všechny druhy volně žijících živočichů a také jsou správným druhem životního prostředí pro některé rostliny. Pro nadšené zahradníky není tak těžké postavit močál, který je mělčí než rybník. Na vytváření močálu, nebo rašeliniště v zahradě je třeba vyvinout mnohem méně úsilí a času, než na zahradní jezírko. Tvorba močálů Při výběru místa je třeba mít na paměti, že většina rostlin, které rostou v močálech vyžaduje přímé slunce nejméně šesti hodin denně (výsluní). Ideální je zvolit přirozeně vlhké a slunné místo pozemku. Mnoho takových zahrad v oblasti, kde jsou časté mokřady působí velmi přirozeně. Vodní nádrže by měly být nejlépe třicet centimetrů hluboké. Mokrá zahrada by měla sestávat z části tvořené vlhkou půdou a z části tvořené rašeliništěm. Rašeliniště v zahradě je vhodné napájet pomocí dešťové vody, pokud je to možné. Voda z vodovodu se nechá stát na pár dní předtím, než bude použita na zavlažení rostlin v rašeliništi, aby chlor z domácího vody mohl vyprchat. Na okraji nádrže lze umístit kameny, staré kusy naplaveného dříví nebo několik zahradních ozdob, aby zahradní rašeliniště působilo hezky. Mokřady a vodní prvky mohou sestávat z více či méně rozsáhlých ploch vody, pramenů, rašelinišť, vlhkých travních porostů. Je třeba zajistit, aby močál nebyl příčinou tonutí zvířat, nebo lidí, nejlépe svažujícími se okraji. Tato oblast může být nejen oázou přírody, ale také umožní přístup suchozemských druhů k vodě. Slouží jako ptačí koupel, ale i zdroj bláta pro stavbu hnízda u některých druhů.

Vřesoviště.

Může být součástí rašeliniště, jeho výhodou jsou nižší nároky na vodu. Vřesy a vřesovce snesou i kratší období sucha.

Xerofytní porosty.

Biotop vhodný pro suchomilné druhy může mít formu štěrkové cesty, skalky, písčité plochy, suché zídky, nebo střešní zahrady. Také může být jednoduše zhotoven ze zdi z cihel nebo kamenů, které nejsou nějakou dobu přemisťovány. Step, polopoušť, písečné přesypy s porostem psamofytů stejně jako louka může také obohatit zahradu. Celek by však vždy měl působit logicky, vyváženě a přirozeně.

Výběr rostlin.

Je vhodné při výběru rostlin přihlédnout k tomu, že divoká zahrada obnovuje přirozené prostředí okolního regionu, tak aby vyhovoval většině původních druhů rostlin. Je vždy vítána vyšší rozmanitost živočišných druhů, což je vnímáno jako "exotické". Ve skutečnosti jsou přírodní zahrady úzce spojené s hmyzem a jinými zvířaty v regionu, se kterými se vyvíjela po tisíciletí. Původní rostliny jsou základem potravní pyramidy nebo potravního řetězce. Nejsilnější závislost na původních druzích rostlin je na úrovni hmyzu, zejména u jejich larev. Většina hmyzu bude přitahovat do zahrady ptáky, a tak dále. Souhrnně řečeno, velká rozmanitost původních rostlin podporuje širokou rozmanitost živočišných druhů. Rovnováha mezi škůdci a predátory je také požadována zastánci organického zemědělství a „ekologického zahradnictví“.

Nepůvodní rostliny.

Pozitiva pěstování nepůvodních rostlin.

Podle některých zdrojů může být součástí divoké zahrady určitý počet nepůvodních druhů. Některé z nich produkují velké množství nektaru, semen nebo ovoce, případně velmi brzy nebo velmi pozdě kvetou a tím zajistí delší dobu krmení zvířat. Podle zastánců takových úprav by však neměly představovat většinu rostlin volně žijících v zahradě, ale lze je spíše považovat za bonus.  Příklad Slunečnice je původní v Severní Americe, ale je zajímavá pro divokou zahradu kvůli velké produkci osiva, a protože je medonosná rostlina, je podle zastánců takových úprav vhodně jej použít.  Omezení: Je třeba rovněž poznamenat, že problémem může být výběrkultivaru (to znamená, pěstovaných odrůd). Kultivar je výsledkem „zlepšování“ druhu které podle téhož zdroje zpravidla ovlivní vlastnosti rostliny pro hmyz a jiné živočichy nežádoucím způsobem.

Zápory pěstování nepůvodních rostlin.

Nepůvodní rostliny mohou podle známých informací potlačovat původní druhy (například porost slunečnice potlačuje nižší rostliny, z nichž některé mohou být i pastvou larev hmyzu) a vytvářet zbytečně nerovnovážné stavy v ekosystému preferencemi některých živočišných druhů, ale i agresivně alelopaticky působit na okolí. V některých případech mohou být nepůvodní rostliny toxické pro původní druhy živočichů, nebo dokonce invazivní. Přírodní zahrada s nepůvodními druhy, pěstovanými pro delší kvetení a větší semena by pak byla jen krmelec pro králíky, včely a ptáky a bylo by zbytečné rozvíjet ji směrem ke skutečné přírodě. Naopak je vhodnější ji osídlit už domestikovanými druhy a vytvořit nějakou hezkou formu venkovské zahrady, nebo malé zoo.

Stavební prvky.

Přírodní zahrada by svou koncepcí měla působit malebně a přírodně, stavební prvky by optimálně měly být kryty porostem nebo popínavými rostlinami. Oplocení přírodní zahrady lze nahradit, jestliže nám to okolnosti dovolí, skupinami stromů a keřů nebo příkopy. Můžeme také zahradu oplotit a oplocení maskovat valem stejně jako v anglickém přírodně krajinářském parku. Je vhodné využít kvetoucí rostliny, které jsou součástí biotopu, jenž se pokoušíme napodobit. V tomto typu zahrady není vhodné pěstovat šlechtěné rostliny s příliš pestrými či velkými květy ani vysazovat rostliny do záhonů. Přírodní zahrady nemívají cesty ani cestičky, a pokud ano, jen několik málo nezbytných účelových komunikací. Do zahrady je vhodné umístit drobné stavby k odpočinku a relaxaci. Stavby lze zhotovit z přírodních nebo nahrubo opracovaných materiálů, aby odpovídaly celkovému duchu zahrady. V přírodní zahradě vyniknou výtvory ve stylu land art (earth art).

Vertikální prostor.

Lidé mají sklon myslet na velikost své zahrady s ohledem na její délku a šířku a často zapomínají myslet 'vertikálně'. Přitom by jim unikla příležitost ke zvýšení biodiverzity. Například popínavé rostliny. Holé zdi na vnější části domu můžou být porostlé popínavými dřevinami, jako je břečťan, psí víno, nebo zimolez. Výsadbou těchto druhů rostlin, ale i těch druhů, které používají opory, jako je například treláž, budou vnější stěny domu vypadat esteticky příjemné, ale budou také přitahovat hmyz a ptáky. Lze také popnout stromy, které umožní větší využití volného místa na větvích stromů. Není ovšem vhodné využít takto stromů, které jsou živé a které chceme zachovat. Mnohé popínavé dřeviny živé stromy brzy udusí.

Výsadba.

Filosofické postupy při výsadbě rostlin.

Pokud jde o výsadbu rostlin, existují na počátku dva filozofické směry ohledně zakládání přírodní zahrady. Filosofie přirozeného vývoje zdůrazňuje ponechání zahrady přirozenému vývoji a vyčkání na planě rostoucí rostliny, které případně upravuje (nebo ne). Tato metoda nezasahuje do vývoje zahrady výsevy semen v zahradě. Výhodou je, že rostliny které zde rostou, jsou dokonale přizpůsobeny podmínkám v této oblasti.  Další filosofický směr je agresivně intervenční. Rostliny přímo vysévá, nebo vysazuje při zachování přirozené flóry. Výhodou je, že umožňuje výsadbu planě rostoucích rostlin, které jsou již přítomny v bezprostředním okolí a u kterých je pravděpodobnost, že by se přirozeně nevyskytly v zahradě jen velmi malá nebo nulová.

Zdroje rostlin.

Chcete-li získat sazenice a semena divokých rostlin, existuje několik řešení. Můžeme najít jako zdroj semennou rostlinu místního původu nebo použít semena z jiné přírodní zahrady, kde často mají semena nebo rostliny v přebytku. Upozornění: u některých chráněných druhů je odebrání jakékoli části rostliny zakázáno. Konečně, jestliže zahrada má být kompletně vysázena, můžeme sbírat všechny rostliny z vybrané plochy, která je jinak například určená k stavebním účelům.  Některé původní druhy rostlin jsou pěstovány jako okrasné rostliny a lze je takto získat. Před koupí ale i před výsadbou rostlin je vhodné zjistit její vlastnosti. Stejně tak je vhodné zabránit invazi plevelů , které jsou nepůvodní v lokalitě a nebo biotopu, který vytváříme a které by zahradu mohly poničit.

Zvířata.

Pro zvířata je heslo jednoduché - vyčkat na osídlení zahrady. Některá zvířata mohou značně změnit ekologickou rovnováhu a ovlivňují biologickou rozmanitost, a je tedy zcela nedoporučeno je vysazovat (např.ryby a kachny. Pokud je zahrada vhodná pro některé druhy, usadí se zde samy, pokud je kočky a psi nechají na pokoji. Přilákání volně žijících živočichů úpravami je možné: záhony květin bohatými na nektar, plody slunečnic a jiných rostlin s velkými semeny oblíbenými u ptáků, krmítky a krmením v zimě, hnízdícími budkami pro různé druhy ptáků, a stavebními materiály pro hnízda (bláto, zbytky vlněných látek), přístřešky ježek. Zahradník může také zvýšit množství prostředí, která přispívají k rozmanitosti přírody: staré zbytky dřeva, listy, kameny, svazky dutých stonků, suché svahy, mokřady. Když je zahrada obklopená zdmi, mohou být pokryty popínavými rostlinami. Mnoho kompostů je domovem drobných zvířat a slouží jako úkryt pro hmyz.

Údržba.

Pojem přírodní zahrada se může jevit jako rozpor, (zahradní areál je navržen, obhospodařován), na rozdíl od přírody, kde člověk nezasahuje. Nicméně, jestliže je nutné zachovat rozmanitost prostředí, pak je nezbytné, stejně jako to, co se děje v některých přírodních rezervacích, provádět úpravy. V opačném případě by zahrada již neobsahovala takovou druhovou rozmanitost, po určité době by zde mohl převládnout omezený počet dominantních druhů. Údržba rovněž udržuje obytný prostor pro uživatele.

Použití agrochemikálií.

Tvůrci přírodních zahrad preferují jako základní pravidlo nepoužívání pesticidů. Přesto lze například doporučit, zejména v případě přemnožení nebezpečných plevelů a dřevin několik druhů selektivních herbicidů a arboricidů, které v nezbytném případě, při správném a zejména omezeném použití nenaruší funkci zahrady a naopak pomohou udržet její podstatné rysy (biodiverzitu).  Tvůrci koncepce přírodních zahrad považují za vhodnější zvážit zda masivní útok patogenů není příznakem nerovnováhy, která se takto opravuje. Rostlina která má příliš málo světla, nebo má nedostatečnou výživu hyne. Rostlina, která v přírodní zahradě hyne, na toto stanoviště zřejmě nepatří. Nahradí ji rostlina, která na stanovišti lépe přežije. Tato zásada je logická a odůvodněná. Invazivní rostliny jsou ovšem hrozbou přírodním druhům i na jejich původních a přirozených stanovištích. Zásah v případě vážného nebezpečí je tedy spíše záležitostí filosofie majitele zahrady. I v klasickém zemědělství se pesticidy používají při překročení mezní hranice výskytu patogena a zvážení hrozící škody. Pokud je v přírodní zahradě kosen trávník a vyřezávány nálety, nejde o přirozený vývoj prostředí.  V případě nezbytného potlačení nebezpečných invazivních dřevin, jako je například pajasan žláznatý (Ailanthus altissima) nebo javor jasanolistý (Acer negundo), je vynikajícím a ekologicky málo nebezpečným přípravkem Garlon.

Některá uznávaná pravidla.

Koncepce přírodních zahrad považuje obecně za vhodnější použít mechanické nástroje, tiché a měkčí než elektrické nástroje a ekologičtější než stroje poháněné ropnými produkty. Posekání trávy kosou, nebo srpem ponechává šanci na přežití hmyzu, který by byl podrcen v sekačce.  Účelem údržby není důkladně vyčistit zahradu. Je vhodné ponechat dostatek přístřeší pro malá zvířata. Je lepší odstranit suchou nať až na jaře, takže může sloužit jako úkryt pro hmyz během období zimy.  Je vhodné udržet mrtvé a duté stromy, za předpokladu, že tyto nepředstavují riziko. Mohou sloužit jako přístřešek pro zvířata (někteří ptáci, veverky, netopýři).  V malé zahradě osázené nevhodnými dřevinami je nutný řez keřů (proto je vhodné předem zvolit vhodné keře). Řez je nezbytně nutné provádět mimo období hnízdění ptáků.  Údržba pravidelně koseného trávníku (který není přirozenou součástí žádného známého přirozeného prostředí a neměl by být součástí zahrady) vyžaduje pravidelnou údržbu a nastavení ostří dostatečně vysoko (asi 8 cm).  Pro podpoření jarních rostlin (cibulovin) v travnatých porostech zahrady je vhodné kosit trávu pravidelně až od konce června. Mají-li být podpořeny stepní rostliny kvetoucí v létě, bude vhodné sekat travnaté porosty až do konce září, ale může být tráva kosena až do června, kdy potřebujeme travnatou plochu na sportoviště a k slunění.

Popularizace přírodní zahrady.

Velkým nedostatkem popularizátorů přírodní zahrady je nízká úroveň znalostí. Neznalosti základních metod, vlastností rostlin a nedostatek praktických zkušeností je pak zřejmě největší překážkou založení skutečně fungující přírodní zahrady. Neznalosti, jak to tak bývá, jsou vyváženy velkým nadšením pro věc. Chyby zanícených propagandistů, nebo úmyslné neobjektivní výpovědi mají vliv na úspěšnost pěstitelů a následně důvěru v schopnost přírodní zahrady jako přirozeně životaschopného celku.

Hodnocení.

Výhody.

Kromě ochrany přírody a biologické rozmanitosti má divoká zahrada další pozitivní aspekty. Divoká zahrada je i ekologická a ekonomická zahrada. Nepoužívání pesticidů, chemických hnojiv a zavlažování je zahradě přátelské a neznečišťuje vodní zdroje. Šetrné použití sekačky a nůžek na živé ploty je přínosem pro snížení hluku ve čtvrti a úspor energie. Cena původních druhů je relativně nízká, a to zejména v případě pěstování semen, řízků a jejich výměnou s jinými zahrádkáři. Divoká zahrada je podle některých informací také ideálním místem pro zelinářskou zahradu nebo sad. Faktem je, že málokterý původní druh rostlin lze použít jako ovocnou dřevinu nebo zeleninu.  Skutečná ekologická rovnováha v zahradě (žádné onemocnění, různí predátoři) je výhodná pro plodiny. Je zbytečné používání pesticidů. Přítomnost mnoha hmyzích opylovačů je podle propagátorů přírodní zahrady také základem zajištění bohaté sklizně ovoce a zeleniny bez agrochemikálií. Pokud by však toto tvrzení bylo tak široce pravdivé, velkovýrobci by dávno vyráběli ovoce bez hnojiv a pesticidů.  Tento koncept zahrady je ideální pro lidi, kteří nechtějí trávit příliš mnoho času prací na zahradě, ale raději pozorují organismy, které se zde vyvíjejí. A konečně, divoká zahrada pomáhá seznámit se s vzácnými rostlinami v zahradách a přírodě, pokud se přirozeně vyskytují v regionu, a umožní pozorovat volně žijící zvěř. Tato zahrada láká ptáky a hmyz, což oslovuje mnoho majitelů zahrady.

Architekti a propagátoři.

William Robinson (5.7.1838 – 17.5.1935) Jeho nejčtenější kniha byla Divoká zahrada, která mu získala pověst a dovolila mu založit časopis Zahrada a Anglická květinová zahrada 1883, který byl revidován jeho celoživotní přítelkyní Gertrude Jekyll. S G. Jekyll William Robinson udržoval úzké přátelství a profesní spolupráci více než 50 let.

Přírodní zahrada je lidmi užívaná a upravená plocha sloužící především jako dekorace. Svým vzhledem se pokouší přiblížit přírodnímu a přirozenému vzhledu přírodního stanoviště před zásahem člověka. Tvoří ji jeden, nebo více zahradních úprav, jejichž výsadby a terénní úpravy odpovídají biotopům, které jsou v přírodě přirozené. V místních podmínkách může napodobovat původní biotop, nebo uměle vytváří nové nepůvodní, ale jinde se přirozeně vyskytující společenstvo. Významným rozdílem skutečných přírodních zahrad oproti jiným zahradním úpravám je nízká pracnost údržby. V ekologicky zaměřených komunitách přírodní zahrady slouží dalším účelům, jako je například recyklace odpadu.  Cílem úmyslné tvorby takové zahrady, nebo parku s podobnými úpravami je zpravidla vytvořit prostředí které odpovídá filosofii majitele. Vedlejším účinkem je možné zlepšení stavu přírody v místě. Někdy může přírodní zahrada sloužit i k výukovým účelům. Napodobováním přirozeného přírodního prostředí (biotopu) může poskytovat možnost zachování společenstev původních rostlinných druhů, vývinu a rozmnožování volně žijících živočichů. Některé přírodní zahrady plní účel nejen dekorační, ale i rekreační.  Úpravy zahradní architektury v zahradě, mohou být prováděny podle zásad sadovnické tvorby.

A wildlife garden (or wild garden) is an environment created by a gardener that serves as a sustainable haven for surrounding wildlife. Wildlife gardens contain a variety of habitats that cater to native and local plants, birds, amphibians, reptiles, insects, mammals and so on. Establishing a garden that emulates the environment before the residence was built and/or renders the garden similar to intact wild areas nearby (rewilding) will allow natural systems to interact and establish an equilibrium, ultimately minimizing the need for gardener maintenance and intervention. Wildlife gardens can also play an essential role in biological pest control, and also promote biodiversity, native plantings, and generally benefit the wider environment.


Vývoj.

Vývoj střely Gabriel pro izraelské vojenské námořnictvo začal v roce 1962. První model Mk.I byl poprvé nasazen v roce 1973 během jomkipurské války. Jednalo se o střelu s poloaktivním radiolokačním naváděním, která jako první sériově vyráběná protilodní střela implementovala režim "sea-skimming". Po zachycení cíle střela sestoupila do letové hladiny 4,5 až 6 metrů nad vodou, což ztěžovalo její odhalení a tím pádem zkracovalo dobu poskytnutou nepříteli na provedení protiopatření. Nesla poměrně velkou bojovou hlavici – z 430 kg celkové hmotnosti střely připadalo na hlavici až 150 kg, přičemž samotná trhavina vážila 70 kg. Jednou z jejich nevýhod ale byla malá zásoba paliva, takže dostřel nepřesahoval 20 kilometrů. To bylo při srovnání se sovětskými střelami P-15 Termit (kód NATO: SS-N-2 Styx), jimiž byly vybaveny egyptské a syrské raketové čluny (také sovětské výroby), málo. Úspěchy střel Gabriel Mk.I během jomkipurské války (viz bitva u Latakie a bitva u Baltimu) je proto třeba připsat nepřipravenosti protivníka a úspěšným vlastním rušícím prostředkům, které umožnili izraelským člunům uniknout nepřátelským střelám a přiblížit ze na dostřel vlastních střel.  Vylepšený Gabriel Mk.2 byl zaveden do výzbroje pravděpodobně v roce 1976. Dolet stoupl na 36 kilometrů, hlavice byla posílena na 522 kg a vylepšeno bylo i navádění. Výška letu nad hladinou ve finální fázi byla snížena na 2,5 až 3,5 metru.  Generace Gabriel III a Gabriel III A/S doznaly výrazných zlepšení. Z letounů vypouštěná střela Gabriel III A/S má dostřel přes 60 kilometrů. Obě verze generace Gabriel III využívají v současnosti široce používaný mód „vystřel a zapomeň“ (anglicky: "fire and forget"). Z letounů vypouštěné střely Gabriel letí tak nízko, že je pro nepřátelské cíle extrémně těžké střely odhalit a včas jim čelit.  Nová dalekonosná proudová verze střely Gabriel (Gabriel IV) má dostřel 200 kilometrů a Israel Aerospace Industries údajně pracuje na nové generaci Gabriel V (Advanced Naval Attack Missile), s pokročilým aktivním radarovým vyhledávačem.  Starší modely střel Gabriel používá Chile, Ekvádor, Izrael, Mexiko, Jihoafrická republika, Srí Lanka, Keňa a další země.

Gabriel (: גבריאל) je izraelská protilodní střela létající nad hladinou moře (: "sea-skimming missile"), v Jihoafrickém námořnictvu známá pod kódovým označením Škorpion.

Gabriel missiles, created by Israel Aerospace Industries, are a range of anti-ship missiles that use the technique of sea skimming, created in response to an attack on an Israeli warship in 1967. The Mark IV version was in service with the Israeli Navy while other versions are in service with navies around the world.


Popis.

Želvu stepní lze identifikovat podle takřka okrouhlého a na vrcholu plochého karapaxu. Dalším typickým znakem je písková barva karapaxu s výraznými černými znaky. Samička dorůstá asi 20 cm, sameček 16 cm. Její hmotnosti může být až 2 kg. Samička je oproti samci větší a má kratší ocas. Oproti balkánským želvám jako jsou želva zelenavá ("Testudo hermanni") a želva žlutohnědá ("Testudo graeca") je širší a plošší, zbarvení karapaxu je světlejší a na předních končetinách má pouze čtyři prsty s drápky (balkánské druhy pět prstů). Je aktivní ve dne, je velmi čilá, výborně hrabe a dosti obratně šplhá. Samci jsou agresivní vůči samcům jiných druhů želv, i v případě, že jsou třikrát větší.  Od balkánských druhů se liší i způsobem života. Je aktivnější při nižších teplotách, odolnější vůči rachitidě a mnohem lépe hrabe. V přírodě hrabe podzemní chodby dlouhé až 12 m, proto musí být její venkovní výběh dobře zajištěn proti podhrabání.

Potrava.

Patří mezi býložravce, hlavní potravou této želvy jsou tedy rostliny (takřka výhradně listy, plody a květy), například listy smetanky lékařské, sušené byliny, salát, jablka, jahody, jetel, jitrocel, růže, meloun, nejrůznější druhy pícnin, ale také i hmyz. Čím je strava pestřejší, tím lépe, kvůli potřebným vitamínům a minerálům.

Reprodukce.

Samečkovy námluvy se projevují kýváním hlavou a kroužením okolo samičky. Když samečkovi samička přestane utíkat, nastane páření. Pohlavní dospělosti dosahují tyto želvy mezi osmým a desátým rokem. Samice snáší vejce na přelomu května a června často po jednom s přestávkami dlouhými i několik dnů. Vejce jsou velká 4–5 x 2,5–3,5 cm. Snáší 2 až 8 vajec do předem vyhloubené jamky. Mláďata se líhnou po 80–110 dnech, zůstanou tedy spát v zemi a vylézají až následující jaro.

Výskyt.

Pochází z Asie. Je nejodolnějším druhem suchozemské želvy, její nejsevernější přirozený výskyt je v Novokujbyševsku, v Rusku na Volze. Obývá oblast na východ od Kaspického moře, státy Írán, Afghánistán, Kazachstán, Turkmenistán a Pákistán, kde žije v pohořích a pouštích. Přirozeným prostředím jsou pro ni volné stepi místy s kamením, se suchou jílovitou a písčitou půdou a řídkými porosty trávy a keřů. Místa, kde je mnoho slunce a jen občasný stín. Je to vysloveně pouštní želva, která nesnáší vlhko a chladno.

Želva stepní ("Testudo horsfieldii"), též želva čtyřprstá, patří k často chovaným druhům želv. Její domov leží na západním okraji Asie.

The Russian tortoise ("Agrionemys horsfieldii"), also commonly known as the Afghan tortoise, the Central Asian tortoise, Horsfield's tortoise, four-clawed tortoise, and the (Russian) steppe tortoise, is a threatened species of tortoise in the family Testudinidae. The species is endemic to Central Asia. Human activities in its native habitat contribute to its threatened status.