Prototypy.

Prototyp Ju 86ab1 (Werk-Nr.4901) poprvé vzlétl 4. listopadu 1934 v Dessau s dvěma hvězdicovými, vzduchem chlazenými devítiválcovými motory Siemens SAM 22 o výkonu 500 k, které poháněly dvoulisté dřevěné pevné vrtule. Druhý prototyp Ju 86ba1 (Werk-Nr.4902, imatrikulace D-ABUK) s motory Jumo 205C byl zalétán 4. dubna 1935 a jednalo se o civilní dopravní variantu bez pumovnice a střelišť. Osádku tvořili tři členové, trup pojal deset cestujících. Třetí prototyp z ledna 1935 Ju 86cb (Werk-Nr.4903, D-AVEE) byl již vybaven prosklenou přídí a střelišti. Zprvu byl také vybaven motory SAM 22, ale s třílistými stavitelnými vrtulemi Hamilton. V březnu 1935 byl osazen motory Jumo 205C. Po zavedení nového systému značení prototypů dostal druhý civilní prototyp označení Ju 86 V4 (Werk-Nr.4904, D-AREV), který byl vzorem dopravní verze Ju 86 B. Vzlétl v květnu 1935 a již v létě byl předán společnosti Lufthansa, kde nesl jméno "Dresden" (později "Brocken"). V prosinci 1936 se vrátil do Dessau, kde byly jeho původní motory vyměněny za BMW 132Dc, se kterými u Lufthansy létal do 18. června 1937, kdy po chybě pilota v Hamburku havaroval. Poslední objednaný prototyp se vznětovými motory Junkers Jumo 205 Ju 86 V5 (Werk-Nr.4905, D-AHOE) odpovídal bombardovací verzi Ju 86 A. Tento letoun vzlétl v srpnu 1935 s novým přepracovaným křídlem, upraveným tvarem chladiče pod motorem a místo ostruhy měl ostruhové kolečko. Změn doznala také příď trupu a vysunovací, polozakrytá střelecká věž pod trupem.  V roce 1936 předala továrně Junkers první objednávku na civilní dopravní Ju 86 jihoafrická společnost South African Airways. SAA se rozhodla pro variantu poháněnou řadovými kapalinou chlazenými dvanáctiválci Rolls-Royce Kestrel XIV o vzletovém výkonu 548 kW. Tyto pohonné jednotky byly pokusně zabudovány do draku Ju 86 C-1 a stroj byl označen Ju 86 V7.  V roce 1937 zahájil letové zkoušky prototyp Ju 86 V8 (D-ADAA), což byl drak verze Ju 86 B-0 s instalovanými motory Pratt and Whitney Hornet S1E-G.  Následný Ju 86 V9 (D-AXII) byl drak varianty Ju 86 A-0 opatřen pohonnými jednotkami BMW 132 F, který se stal předlohou pro typ Ju 86 E.  Špatný výhled z pilotní kabiny, zvláště při startu a přistání, vedl k plnému prosklení přídě jednoho Ju 86 E, přeznačeného na Ju 86 V10, ze kterého vzešly sériové Ju 86 G.

Sériové verze.

Na přelomu let 1935/36 bylo postaveno 12 předsériových bombardovacích strojů Junkers Ju 86 A-0 (Werk-Nr.0001 až 0006, 0013, 0015 a 0017 až 0020) se dvěma dieselovými motory Jumo 205 C-4 o výkonu 435 kW s třílistými stavitelnými vrtulemi Hamilton. Čtyřmístné letouny byly vyzbrojeny třemi pohyblivými kulomety MG 15 ráže 7,92 mm a zařazeny do zkušebních jednotek Luftwaffe. Následující série třiceti Ju 86 A-0 (Werk-Nr.0021 až 0050) představovala většinou experimentální stroje.  Ve stejném období bylo v Dessau vyrobeno osm dopravních exemplářů Ju 86 B-0. První z nich (Werk-Nr.0007, D-AXEO, "Bückeberg") převzala Lufthansa v srpnu 1936, který zpočátku nasadila na linku z Dessau do Bathurstu v západní Africe. Druhý Ju 86 B-0 (Werk-Nr.0008, HB-IXI) byl prodán společnosti Swissair, která letoun nasadila jako poštovní na nočních spojích mezi Curychem a Frankfurtem nad Mohanem. Ostatní dostala opět Lufthansa v červnu a červenci 1936 (Werk-Nr.0009, D-AHYP, "Schneekoppe", Werk-Nr.0010, D-ALOZ, "Zugspite", Werk-Nr.0011, D-AQER, "Inselberg", Werk-Nr.0012, D-AZAH, "Feldberg" a Werk-Nr.0014, D-AFAF, "Watzmann"). Poslední z osmi předsériových civilních "šestaosmdesátek" obdržela hvězdicové motory BMW 132 Dc a označena Ju 86 Z-2 (Werk-Nr.0016, D-ANUV).  Začátkem léta 1936 byla jednotka KG 152 "Hindenburg" (později KG 1) vyzbrojena prvními sériovými bombardovacími letouny Junkers Ju 86 A-1.  Raná verze Ju 86 D-1, poprvé předvedena v říjnu roku 1936 v Bückebegu, byla poháněna dvěma diesely Jumo 205C-4 o výkonu 600 k. Vznikla prodloužením ocasní části jednoho z předsériových Ju 86 A-0 o 0,42 m, aby se zlepšila stranová stabilita. V polovině února 1937 byly čtyři stroje odeslány do Španělska, kde byly zařazeny do zkušební bombardovací letky VB/88 Legii Condor (trupová označení 26•1 až 26•4). Již 23. února 1937 byl první z nich ztracen v oblasti Andújaru, pilot Leutnant Rudolf Kaufmann a dva členové posádky Uffz Gerhard Bowitz a Uffz Heinrich Siefken zahynuli, radista Günther Loehning padl do zajetí. Na jaře 1937 měla VB/88 základnu na letišti Burgos a velel jí Oberleutnant Rudolf Freiherr von Moreau. V roce 1938 byla rozpuštěna a nahradila ji jednotka K/88, která obdržela ještě jeden Ju 86 D-1 (26•5). Poslední dva letuschopné Junkersy byly od srpna 1938 zařazeny u Grupo Mixto 86-G-70 španělského nacionalistického letectva pod velením Fernanda Martíneze Mejias. Po ukončení bojů sloužily ještě několik let v letectvu této země.  V únoru 1937 byly dokončeny dva letouny Ju 86 Z-1 s pohonnými jednotkami Jumo 205 C určené pro Swissair (HB-IXE) a Airlines of Australia (VH-UYA). Švýcarský stroj nahradil první dodaný HB-IXI a po dvou letech provozu byly jeho motory Jumo nahrazeny hvězdicovými BMW 132 Dc. Po přestavbě v desavské továrně se do Švýcarska navrátil jako Ju 86 Z-2 s novou imatrikulací HB-IXA, 20. července 1939 havaroval na letišti v Kostnici.  Australský stroj pojmenovaný "Lawrence Hargrave" se po šestiměsíční službě vrátil zpět firmě Junkers a jeho poznávací značka byla změněna na D-AGEY  Mezi květnem a červencem 1937 bylo Lufthanse dodáno po jednom Ju 86 C-0 (Werk-Nr.0972, D-AKOI, "Kaiserstuhl") a pěti Ju 86 C-1 (Werk-Nr.0973, D-AQEA, "Schauinsland", Werk-Nr.0974, D-ASOE, "Hesselberg", Werk-Nr.0975, D-AVOE, "Obersalzberg", Werk-Nr.0976, D-AMYO, "Melibokus" a Werk-Nr.0977, D-AJUU, "Vogelsberg"). Všech šest strojů s delší ocasní částí trupu a motory Jumo 205 C převzala v roce 1940 Luftwaffe.  Dobré výkony prototypu V9 vedly Luftwaffe k objednání malé, asi třicetikusové série Ju 86 E-1, které byly dodávané od druhé poloviny roku 1937 s motory BMW 132 F o vzletovém výkonu 588 kW. Následující typ Junkers Ju 86 E-2 byl vybaven novějšími a výkonnějšími pohonnými jednotkami BMW 132 N o vzletovém výkonu 627 kW.  Výroba běžných Ju 86 končila verzí Ju 86 G-1 s plně prosklenou přídí s instalovaným kulometem MG 15 a výbavou pro lety bez vidu. Výrobní linky začala opouštět na jaře 1938 a celková produkce dosáhla zhruba 40 kusů.

Zahraniční uživatelé.

Prvním zahraničním zájemcem o bombardovací Ju 86 se stalo Švédsko. Švédové však vznesli požadavek na záměnu vznětových motorů za zážehové. Firma Junkers zareagovala 30. června 1936 montáží motorů Pratt and Whitney S1E-G Hornet do draku Ju 86 A-1. V prosinci byl stroj pod označením Ju 86 A-K1 dodán do Švédska, odkud mezitím přišla objednávka na další dva stroje s motory Hornet. Letouny byly oficiálně označeny Ju 86 K-1, ve Švédsku pak B 3. Následná objednávka na 37 kusů byla rozdělena na dvacet strojů s hvězdicovými motory Bristol Pegasus III, které licenčně vyráběla domácí firma "Nohab Flymotorfabriker" pod označením My III, zbylých sedmnáct s pohonnými jednotkami Pegasus XII (My XII). Letouny s motory My III o maximálním výkonu 603 kW nesly označení Ju 86 K-4, švédské označení B 3 A, stroje s motory My XII o výkonu 676 kW pak Ju 86 K-5, B 3 B. Švédové poté zakoupili licenční práva a rozběhli sériovou výrobu v nově postaveném závodě SAAB. Původní plán na výrobu 40 exemplářů byl zredukován na 16 licenčních B 3 C, které nesly u firmy Junkers typové označení Ju 86 K-13. Jejich pohon zajišťovaly motory My XXIV (Pegasus XXIV) o maximálním výkonu 720 kW a licenční výroba B 3 C probíhala od srpna 1939 do ledna 1941. V roce 1941 Švédové zakoupili polské motory Pegasus XIX o maximálním výkonu 614 kW, které zaměnili za původní u všech letounů B 3 C. Nová varianta nesla označení B 3 D. SAAB rovněž přebudoval všechny B 3 A na model B 3 C-2 zástavbou nových motorů Pegasus XXIV.  Flygvapnet používal Ju 86 od roku 1937 do roku 1944 jako bombardovací, poté do roku 1948 jako torpédové. Po roce 1948 byly přestavěny na dopravní pro 12 cestujících a v civilním sektoru sloužily do svého vyřazení v roce 1956.  Jeden Ju 86 Z-7 (SE-BAE, "Svalan") byl dodán švédským aeroliniím AB Aerotransport a létal v letech 1938 až 1940 jako poštovní na lince Stockholm-Malmö-Hannover. Pak ho používalo švédské letectvo jako dopravní stroj do roku 1958.  V roce 1937 byly tři Ju 86 Z-1 prodány do Chile.  Bolivijská společnost Lloyd Aéro Boliviano zakoupila tři Ju 86 Z-7 s motory Hornet S1E-G, které v roce 1941 převzalo bolivijské letectvo.  Dvanáct Ju 86 Z-2 s motory BMW 132 Dc zakoupila mandžuská vláda pro Mandžuskou leteckou společnost v Mukdenu.  První tři letouny pro Jižní Afriku byly dodány v roce 1936 pod označením Ju 86 Z-3. Během služby se projevila poruchovost motorů Kestrel, proto bylo dalších 17 strojů dodáno aerolinkám SAA ve variantě Ju 86 Z-7 s motory Hornet. Jihoafrickou vládou byl také zakoupen jeden Ju 86 K-1 (ZS-ANI, "Lady Ann Barnard"), aby vyzkoušela jeho vhodnost pro své letectvo.  V době vypuknutí druhé světové války převzalo 18 Ju 86 jihoafrické letectvo SAAF, kde byly upraveny montáží horního a spodního střeliště. Vytvořilo z nich čtyři perutě po třech letounech-13. peruť v Durbanu, 14. v Port Elisabeth, 15. v Kapském Městě, 16. ve Walvis Bay a prováděly především protiponorkové hlídkové lety. Později byly všechny čtyři perutě sloučeny do 32. peruti, kde byly její Ju 86 nahrazeny v květnu 1940 v hlídkové službě letouny Avro Anson a samy přešly k transportním úkolům ve východní Africe. V červnu se přemístily na základnu v keňské Mombase, odkud operovaly proti italským vojskům v Etiopii a Somálsku. Do září 1942 byly všechny jihoafrické Ju 86 nahrazeny letouny Martin Maryland a Lockheed Ventura.  Portugalsko získalo v roce 1937 deset bombardovacích Ju 86 K-6 vybavených motory Hornet. Používala je Grupo Bombardeamento de Dia vojenského letectva Arma de Aeronáutica.  Rakouské Luftstreitkräfte do anšlusu obdržely pouze tři z osmnácti v roce 1937 objednaných Ju 86 E-2.  Začátkem roku 1938 převzalo Maďarské královské vojenské letectvo první z celkem 66 objednaných Ju 86 K-9, které byly zařazeny do 3. bombardovacího pluku. Tvořila ho 1. bombardovací skupina se dvěma letkami po devíti letounech v Tapolca a z 2. bombardovací skupiny se třemi letkami po devíti letounech na letišti Pápa. Později obdržela své Ju 86 K letka 2/3 z 2. cvičné bombardovací skupiny v Szombathely. Po rozdělení Československa v březnu 1939 vstoupila maďarská vojska na území Podkarpatské Rusi patřící tehdy formálně Slovenskému státu. Během krátkého ozbrojeného konfliktu bombardovalo 18 Ju 86 K z letek 3/4 a 3/5 letiště ve Spišské Nové Vsi a slovenské pozice v údolí u Perečína.  Po reorganizaci v létě roku 1940 mělo maďarské letectvo tři skupiny (3/II, 4/I a 4/II) se šesti letkami Junkersů Ju 86 K. Od června 1941 do začátku roku 1942 operovaly maďarské Ju 86 K také proti Sovětskému svazu.

Výškové verze.

V okamžiku vypuknutí druhého světového konfliktu bylo jasné, že Junkers Ju 86 je jako bombardovací stroj beznadějně zastaralý. Firma Junkers se proto rozhodla udělat z něj výškový průzkumný letoun. Jako prototypy posloužily draky tří Ju 86 D s odstraněným horním i dolním střelištěm a vestavěnou dvoumístnou přetlakovou kabinou. Pohon zajišťovaly dva vznětové šestiválcové motory Junkers Jumo 207 A-1 o vzletovém výkonu 725 kW. První prototyp s označením Junkers Ju 86 P V1 (D-AUHB) byl zalétán 14. února 1940 o měsíc později následovaný Ju 86 P V2. Zlepšení výškových parametrů přineslo zvětšení rozpětí prodloužením konců křídla na 25,60 m z původních 22,50 m u prototypu Ju 86 P V3. Do poloviny roku 1940 bylo vyrobeno osm letounů Ju 86 P. Dva převzala Erprobungsstelle v Rechlinu, dva Junkers Motorenwerke a čtyři používala firma Junkers v Dessau jako zkušební.  Luftwaffe, spokojená s novým typem, objednala 40 starších verzí bombardéru Ju 86 D, které byly přestavěny na výškový typ Ju 86 P. Ten byl vyráběn ve variantě Ju 86 P-1 jako výškový bombardér schopný nést čtyři pumy po 250 kg, nebo 16 pum po 50 kg a fotoprůzkumné variantě Ju 86 P-2 se třemi plně automatickými kamerami. Tyto letouny jednotky 4./Aufkl.Gr.Ob.d.L několik let úspěšně sloužily nad Británií a SSSR ze základen v Krakově a Bukurešti a nad Severní Afrikou. 24. srpna 1942 byl letoun Ju 86 P-2 jednotky 2.(F)/Aufkl.Gr 123 operující ze základny Kastelli na Krétě sestřelen výškovou verzí letounu Spitfire V ze základny Abú Kír nad Egyptem. Po této akci byla všem ostatním Ju 86 P-2 na blízkovýchodním bojišti instalována obranná výzbroj tvořená jedním dálkově ovládaným kulometem MG 17 ráže 7,92 mm. Navzdory tomuto opatření došlo činností Spitfirů ke ztrátě dalších dvou výškových Junkersů této jednotky, která se v srpnu 1943 přemístila do Řecka.  Po incidentech nad Egyptem začali Junkersovi konstruktéři pracovat na nové výškové variantě Ju 86 R s křídlem o rozpětí 32,00 m. Za pohon byly vybrány motory Jumo 207 B-3 o vzletovém výkonu 735 kW, které roztáčely čtyřlisté vrtule. Malý počet strojů Ju 86 P-1 byl přestavěn na výškovou bombardovací verzi Ju 86 R-2 a z letounů Ju 86 P-2 se po přestavbě staly výškové průzkumné Ju 86 R-1.

Junkers Ju 86 byl německý dvoumotorový bombardovací a dopravní letoun, který vznikl na počátku 30. let. Civilní verze Ju 86B mohla přepravovat 10 cestujících; dva letouny byly dodány švýcarskému Swissairu a deset Lufthanse.

The Junkers Ju 86 was a German monoplane bomber and civilian airliner designed in the early 1930s, and employed by various air forces on both sides during World War II. The civilian model Ju 86B could carry ten passengers. Two were delivered to Swissair and five to Deutsche Luft Hansa. In addition a single civilian Ju 86Z was delivered to Sweden's AB Aerotransport.


Popis.

Chámovody jsou párové, trubicovité orgány s tuhou stěnou, která je tvořena hlavně vrstvami hladké svaloviny. Plynule navazuje na kanálek ocasu nadvarlete (ductus epididymis), vystupuje z nadvarlete a podél jeho těla pokračuje společně s cévami v semenném provazci k tříselnému kanálu, kterým probíhá do pánevní dutiny. Při svém průběhu šourkem je hmatný.  V pánevní dutině se odkloní od cév a pokračuje samostatně až na zadní plochu močového měchýře, nad ním se rozšiřuje v ampulu chámovodu, pak se oboustranné chámovody přiblíží k sobě a nakonec se spojí v posledním úseku, ejakulačním vývodu. Ten pak společně s přídatnými pohlavními žlázami, semennými váčky, ústí na semenném hrbolku v prostatické části močové trubice. U člověka je chámovod 35–40 cm dlouhý a zhruba 3–4 mm široký.

Funkce při rozmnožování.

Při ejakulaci dojde pod vlivem sympatiku ke kontrakci chámovodu a k vypuzení spermatu do močové trubice, odkud je pak dalšími rytmickými kontrakcemi svaloviny vystříknuto ven.  Kromě toho je stěna ampuly chámovodu vystlaná sekrečním epitelem a sekret těchto žlázek je součástí spermatu. Ampula se proto také řadí mezi přídatné pohlavní žlázy, jejíchž výměšek se tvoří společně se spermiemi vlastní sperma a zvyšuje životaschopnost spermií a jejich šanci na úspěšné oplození vajíčka.  Podvázání chámovodů, tedy vasektomie, je metoda mužské sterilizace. Jedná se o malý, ambulantně prováděný zákrok, při kterém se chámovody při svém průběhu šourkem přetnou a konce se podváží. Důsledkem je trvalá neplodnost muže (spermie se nestávají součástí ejakulátu) bez snížení libida nebo schopnosti mít pohlavní styk. Neplodnost je ve většině případů nevratná.

Chámovod (: "ductus deferens", také zřídka semenovod) je tlustostěnný kanálek, který u samců savců spojuje vývod nadvarlete a močovou trubici. Při ejakulaci slouží k transportu spermií.

The vas deferens (Latin: "carrying-away vessel"; plural: vasa deferentia), also called ductus deferens (Latin: "carrying-away duct"; plural: ductus deferentes), is part of the male reproductive system of many vertebrates; these ducts transport sperm from the epididymis to the ejaculatory ducts in anticipation of ejaculation. It is a partially coiled tube which exits the abdominal cavity through the inguinal canal.


Popis.

Bandoneon se podobá koncertině a melodeonu. Na rozdíl od akordeonu každý knoflík hraje dva tóny o oktávu posunuté. V principu má většina bandoneonů stejně uspořádané knoflíky/tóny, ovšem existují i výjimky. Celkem je na levé ruce 33 a na pravé ruce 38 knoflíků. Většina knoflíků hraje jiný tón při otevírání a jiný při zavírání; u některých knoflíků je rozdíl jeden půltón, u jiných jeden tón, u jiných zase např. kvinta, atp. Jinými slovy, stupnice mají při otevírání jiný prstoklad než při zavírání. Proto je hra na bandoneon považována za jednu z nejtěžších.

Styl hry.

Nejčastěji se na bandoneon hraje v sedě. Hráč má nástroj položený na obou kolenou (hraje-li převážně dlouhé tóny), popřípadě na jednom (hraje-li stacatto, resp. marcato při doprovodu k tanci). Pravděpodobně nejslavnější bandoneonista všech dob, Astor Piazzolla, přišel s novým způsobem hry ve stoje s jednou nohou na židli a s bandoneonem položeným na ní.

Rejstřík.

Otevírání.

levá ruka: C,D,D#,E,F,F#,G,G#,A,A#,H,c,c#,d,d#,e,f,f#,g,g#,a,a#,h,c1,c#1,d1,d#1,e1,f1,f#1,g1,g#1,a1 pravá ruka: a,a#,h,c1,c#1,d1,d#1,e1,f1,f#1,g1,g#1,a1,a#1,h1,c2,c#2,d2,d#2,e2,f2,f#2,g2,g#2,a2,a#2,h2,c3,c#3,d3,d#3,e3,f3,f#3,g3,g#3,a3,h3.

Zavírání.

levá ruka: pravá ruka:

Výrobci.

Dnes nejlepší bandoneony pocházejí z první poloviny 20. stol. Nejžádanější značka je AA (Alfred Arnold), ale existují i vynikající exempláře značek BBB a jiných. Na světě jsou dnes řádově desítky tisíc bandoneonů (cca 30 tis.), z nichž drtivá většina je vyrobena právě v první polovině 20. století. Pak s útlumem tanga v Argentině, která byla hlavním odbytištěm německých výrobců, rapidně klesl i zájem o tyto nástroje a výroba ustala úplně. Dnes existují projekty se snahou znovu vyrobit kvalitní bandoneony, ovšem zatím bez větších úspěchů. Všichni světoví bandoneonisté hrají na původní nástroje.

Bandoneon je druh knoflíkové tahací harmoniky. Byl vynalezen v Německu v roce 1854 pro účely náboženské hudby (pravděpodobně jako levnější náhrada varhan), odkud se rozšířil především do Argentiny a Uruguaye, kde se dodnes používá hlavně v tangu, ale i ve folklóru.

The bandoneon (or bandonion, ) is a type of concertina particularly popular in Argentina and Uruguay. It is an essential instrument in most tango ensembles from the traditional orquesta típica of the 1910s onwards. As with other members of the concertina family, the bandoneon is held between both hands, and by pulling and pushing actions force air through bellows and then routing air through particular reeds as by pressing the instrument's buttons. Bandoneons have a different sound from accordions, because bandoneons do not usually have the register switches that are common on accordions. Nevertheless, the tone of the bandoneon can be changed a great deal using varied bellows pressure and overblowing, thus creating potential for expressive playing and diverse timbres.


Abstinenční příznaky.

Abstinenční příznaky, nebo také abstinenční syndrom, jsou průvodním jevem "vystřízlivění" z vlivu omamných látek. Jsou to příznaky (symptomy), pomocí kterých organismus signalizuje vyprchávající účinky drog.  Při odebrání drogy se objevují symptomy, jako zvýšená únava, podrážděnost, neklid, úzkosti, skleslost, deprese, zvracení, pocení, slabost, strach, hyperfagie, sebevražedné pokusy apod. Stav může přejít do deliria, kdy se přidruží srdeční arytmie, halucinace, epileptické záchvaty, poruchy vědomí apod. Delirium tremens je stavem akutního ohrožení života (a v 10 procentech případů končí smrtí).  Abstinenční příznaky se vyskytují u všech návykových látek, ale mohou se podle druhu drogy značně různit. Některé abstinenční příznaky jsou tak málo patrné, že je možné je přehlédnout a zanedbat, i když jsou odvykajícím pociťovány nepříjemně (např. tabák, kofein). Naopak některé abstinenční příznaky jsou velmi intenzívní a mohou být případně i životu nebezpečné (např. u morfinu a drog s příbuzným účinkem).

Zamilovanost.

Abstinenčním příznakům jsou podobné i stavy, kdy zamilované osobě chybí přítomnost milovaného (Zamilovanost a láska z biochemického pohledu). Zamilovanost je podmíněna působením hormonů navozujících v přítomnosti milovaného člověka specifické pocity povznesenosti a euforie (pravděpodobně působením fenylethylaminu). V případě absence milované osoby se pozvolna začnou projevovat pocity osamocení, neklidu, staženého žaludku, nemožnost se soustředit na práci, "dosahováním" (nutkavá potřeba milovaného kontaktovat, monotematicky o něm mluvit, prohlížet si předměty s ním spojené), syndrom zlomeného srdce (Tako-tsubo kardiomyopatie). Když mozek vyhodnotí na základě vůně, akustických, optických a jiných signálů, partnera vhodného k milování, mozek zaplaví právě hormon fenylethylamin. Od této chvíle se stáváte na fenylethylaminu závislými. Proto musíte milovanou osobu často vídat, potřebujete ji slyšet několikrát denně v telefonu, dotýkat se jí...

Formy abstinence.

Abstinence může být buď dobrovolná nebo vnucená. Konkrétně v případě alkoholu může existovat (obecná a bezpodmínečná) abstinence vnucovaná státem (která se nazývá prohibice); ale i v mnoha jiných oblastech je požívání alkoholu zakazováno, z čehož opět některé zákazy jsou dány zákonem (alkohol za volantem, v práci…); některé například náboženským vyznáním (islám); jiné implicitními předpoklady a kontextem (například u kněží nebo pracovníků protidrogových center by alkoholismus působil nedůvěryhodně).

Abstinence neboli zdrženlivost je vzdání se věci nebo činnosti, která způsobuje požitek.  O abstinenci se hovoří zvláště v souvislosti s drogami a to především alkoholu. Existuje ale také abstinence sexuální a například vegetariánství lze považovat za abstinenci v požívání masa. V ekonomii se někdy hovoří o abstinenci spotřeby jako předpokladu akumulace kapitálu.

Abstinence is a self-enforced restraint from indulging in bodily activities that are widely experienced as giving pleasure. Most frequently, the term refers to sexual abstinence, or abstinence from alcohol, drugs, or food.  Because the regimen is intended to be a conscious act, freely chosen to enhance life, abstinence is sometimes distinguished from the psychological mechanism of repression. The latter is an unconscious state, having unhealthy consequences.


Historie.

První písemná zmínka o Zaháni pochází z roku 1202, v roce 1285 pak Zaháň získala městské právo. Město bylo dlouho sídelním městem slezského údělného knížectví. Poté, co bylo od roku 1252 součástí knížectví hlohovského, stalo se v létech 1413 až 1472 sídlem samostatného Zaháňského knížectví dynastie Piastovců.  V pozdním středověku se kulturním střediskem regionu stalo augustiánské opatství, založené v roce 1284. Hlavními odvětvími zaháňského hospodářství té doby bylo soukenictví, pivovarnictví a obchod se železem.  Jan II. Šílený (řečený Ukrutný nebo též Zlý) prodal roku 1472 knížectví spolu s městem rodu Wettinů a město se tak stalo součástí saského vévodství. V 15. století se šířila reformace a za Jindřicha I. (V.) Zbožného, který byl vévodou saským v letech 1539 až 1541, se protestantství stalo saským státním náboženstvím. Jindřichův následovník, saský vévoda a kurfiřt Mořic Saský, přenechal roku 1549 Zaháň českému králi Ferdinandu I. Habsburskému.  V roce 1627 získal Zaháň do vlastnictví Albrecht z Valdštejna. Na Valdštejnovo pozvání působil ve městě v letech 1627 až 1630 astronom a matematik Jan Kepler. Roku 1646 město získal Václav Eusebius Popel z Lobkovic, který nechal později zámek přestavět podle plánů italského architekta Antonia della Porta.  V roce 1786 koupil Zaháň Petr Biron, poslední vévoda kuronský. Jeho dědičkou byla nejstarší dcera Kateřina Vilemína – paní kněžna z Babičky Boženy Němcové, která Zaháň vlastnila v letech 1800-1839. Po smrti Kateřiiny Vilemíny zámek vlastnila mladší sestra Paulina a od roku 1845 nejmladší a nevlastní sestra Dorotea, která zámek zakoupila od Paulinina syna. Dorotea byla provdána za Edmonda de Talleyrand-Périgord. Po rozchodu s ním začala vést domácnost jeho strýci vévodovi Talleyrandovi, známému politikovi a státníkovi Francouzské revoluce; později se stala jeho milenkou a po jeho smrti v roce 1838 jeho univerzální dědičkou. Toto období je v Zaháni považováno za „zlatý věk“, neboť majitelé značně investovali do architektury a výzdoby zámku. Zaháň navštěvovali přední evropští umělci, mezi nimi Ferenc Liszt. Dorotea na Zaháni žila až do své smrti roku 1862. Dorotea zámek rekonstruovala, na kraji parku postavila nemocnici, která funguje dodnes, a část parku nechala jako památku na nejstarší sestru upravit pod názvem "Vilemínina louka". Jméno Sagan si zvolila jako pseudonym francouzská spisovatelka Françoise Saganová. Šlo o odkaz na osobnost z rodu Petra Birona, která se objevila v románu od Marcela Prousta. Jedna z verzí má za to, že se jedná o Kateřinu Vilemínu.  Během 2. světové války byl nedaleko města Zaháně zřízen zajatecký tábor Stalag Luft III, v němž bylo vězněno 10 000 zajatců. 24. března 1944 se 76 spojeneckých zajatců pokusilo o útěk 110 m dlouhým hlubokým tunelem v hloubce 9 metrů při tzv. Velkém útěku. Poslední z nich byli chyceni již u východu z tunelu. Útěk se zdařil pouze 3 z nich. Podle události byl natočen film se Steve McQueenem v hlavní roli. Po válce bylo v Londýně vyslýcháno a oběšeno dvacet německých policistů a gestapáků, kteří se podíleli na brutálním potlačení útěku.  V roce 1945 předalo Německo Zaháň Polsku.

Zaháň a Božena Němcová.

Rodiče Boženy Němcové Jan a Terezie Panklovi s rodinou se do Zaháně odstěhovali z Ratibořic na jaře 1845. V té době již byla Němcová provdána a známa jako začínající spisovatelka. Navštívila Zaháň na podzim roku 1848. V roce 1856 se rozhodla poslat svého syna Karla, který se učil v Praze zahradníkem, na zkušenou. Požádala mladší sestru Marii, která byla v Zaháni provdána, aby Karlovi zajistila v zámecké zahradě místo. Z Karlova pobytu se zachovala korespondence s matkou z let od roku 1856 do roku 1858, kdy ze Zaháně odešel.  Rodiče Boženy Němcové v Zaháni dožili a byli zde pochováni. Josef Pankl zemřel roku 1850. Terezie Panklová byla roku 1857 propuštěna ze zámecké služby a s nepatrnou penzí přežívala roku 1863, kdy též zemřela.

Zaháň (polsky Żagań, německy "Sagan", hornolužickosrbsky "Zahań", latinsky "Saganum") je město v jihozápadním Polsku, v Lubušském vojvodství. Leží na řece Bobr zhruba uprostřed mezi Chotěbuzí a Vratislaví. Místní pozoruhodností je zámek, který získal současnou barokní podobu přestavbou v roce 1670.  Zaháň je okresním městem. Okres (pol. powiat) má rozlohu 1131,29 km², z čehož katastr města zaujímá 39,92 km², tedy 3,53 %. V okrese žije 82 525 obyvatel, z toho 50 407 ve městech a 32 118 ve vesnicích (stupeň urbanizace okresu je tedy 61,1 %). V samotném městě Zaháň žilo k 30. červnu 2004 celkem 26 665 obyvatel, tedy 32,4 % obyvatel okresu.

Żagań (French and , , ) is a town on the Bóbr river in western Poland, with 25,731 inhabitants (2019). The town is the capital of Żagań County in the historic region of Silesia. Previously in the Zielona Góra Voivodeship (1975–1998), Żagań has been in the Lubusz Voivodeship since 1999.  The town hosts the Polish 11th Armoured Cavalry Division. An American tank brigade constantly rotates through the town under Operation Atlantic Resolve.


Historie.

Vězení bylo postaveno lidmi na nucených pracích za celkovou cenu 75 000 dolarů a poskytlo místo pro 761 vězňů. Otevřeno bylo v roce 1858. V době vzniku to byla největší věznice v zemi a její design se stal vzorem pro mnohá vězení v USA. Prvních 53 vězňů se sem „nastěhovalo“ v květnu 1858. Dva kriminální vězni a váleční zajatci zde byli zavření i během Občanské války. Do roku 1872 počet vězňů dosáhl čísla 1239, což je opravdu rekordní číslo pro jedno vězení.  Od roku 1870 mělo vězení pracovní smlouvy s místními obchody. Vězení se pomalu přizpůsobovalo změnám. V roce 1910 v celách nebyla žádná umyvadla ani toalety a budování blízké věznice Statevill v roce 1917 znamenalo rychlé uzavření Joliet Prison. Počet vězňů dosáhl vrcholu v roce 1990 a to čísla 1300 a v roce 2000 to bylo 1156, ačkoli kapacita byla zvýšena na 1300 mezi roky 1999 - 2000, z předešlých 1180. V roce 2000 zde pracovalo 541 lidí a vězení mělo roční rozpočet 333,8 milionu dolarů.  Do roku 1990 vězení fungovalo jako mezivězení státu Illinois, kde se přidržovali vězni na méně než měsíc a takto zde prošlo přes 20 000 vězňů za rok. Joliet Prison bylo uzavřeno v únoru 2002. Rozpočtové škrty a zastaralé a nebezpečné vybavení bylo hlavním důvodem. Všichni vězni a personál byli přemístěni do nově postavené věznice Stateville, dalšího vězení s maximální ostrahou v Joliet. Z Joliet Prison se stalo přijímací centrum vězňů až do března 2004.  TV stanice Fox ve zdejší staré části natáčela seriál Útěk z vězení.

Joliet Prison bylo vězení, postavené nedaleko města Joliet ve státě Illinois v USA, funkční od roku 1858 do roku 2002.

Joliet Correctional Center (originally known as Illinois State Penitentiary, colloquially as Joliet Prison, Joliet Penitentiary and the Collins Street Prison) was a prison in Joliet, Illinois, America from 1858 to 2002. It is featured in the motion picture "The Blues Brothers" as the prison from which Jake Blues is released at the beginning of the movie. It is also used for the exterior shots of the Illinois "state prison" in the James Cagney film "White Heat", and the location for first season of Fox Network's "Prison Break" television show, and the movie "Let's Go to Prison". In 2018, it opened for tours.


Život.

Emilie Kittlová se narodila v Praze jako druhá nejstarší dcera z pěti dětí důlního podnikatele, majitele realit a kulturního mecenáše Emanuela Kittla (1844–1910) a operní pěvkyně Jindřišky, rozené Šrutové (1859–1898). Byla umělecky velmi nadaná: malovala, psala, učila se hře na housle u profesora Ferdinanda Lachnera a v osmi letech měla svůj první houslový koncert. Ve 13 letech v Praze začala navštěvovat hodiny zpěvu u profesorky Marie Loewe–Destinnové (1837–1921) Jméno své učitelky si zvolila za umělecký pseudonym. Mimo to Ema studovala herectví v dramatické škole při Národním divadle v Praze.  Debutovala roku 1897 v drážďanské dvorní opeře v roli Santuzzy v opeře "Sedlák kavalír". Úspěch jejího debutu byl tak obrovský, že byla okamžitě přijata k pětileté spolupráci v berlínské Státní opeře.  Poprvé úspěšně vystoupila v roce 1898 na scéně berlínské Krollovy opery opět jako "Santuzza" v opeře "Sedlák kavalír". V roce 1901 zpívala Destinnová na Wagnerovských operních slavnostech ("Bayreuther Festspiele" neboli "Richard-Wagner-Festspiele") v roli Senty v opeře "Bludný Holanďan" a byla bouřlivě oslavována. Roku 1904 zpívala v premiéře Leoncavallovy opery "Roland z Berlína", ve stejném roce v německé premiéře Smetanova "Dalibora". V roce 1906 zpívala v Berlíně v opeře "Salome" od Richarda Strausse. Následovaly výstupy v dalších rolích jako "Carmen", "Valentina", "Mignon", "Elisabeth", "Selika" a Destinnová se stala primadonou berlínské opery, v níž vystoupila v padesáti úlohách během deseti let. Roku 1905 debutovala v londýnském operním domě Covent Garden v titulní roli Pucciniho "Madam Butterfly". Zpívala i další role, např. roku 1909 v premiéře opery "Tess" od d’Erlangera. V Londýně působila až do roku 1914 a znovu od r. 1919.  Po úspěšných hostováních ve Vídni, Londýně, Praze a Paříži byla v roce 1908 pozvána také do newyorské Metropolitní opery. O rok později tam ztvárnila "Mařenku" ve Smetanově "Prodané nevěstě", o jejíž uvedení v MET se sama zasloužila. Premiéru dne 19. února 1909 dirigoval Gustav Mahler. Opera byla uvedena v němčině v překladu Maxe Broda.. Roku 1910 "Lízu" v premiéře Čajkovského "Pikové dámy", roku 1908 "Marthu" v opeře "Nížina", 1909 titulní roli v "La Wally" A. Catalaniho. Zde zpívala 10. prosince 1910 v premiéře Pucciniho opery "Děvče ze zlatého Západu" ("La fanciulla del West") po boku jednoho z nejslavnějších tenorů všech dob Enrica Carusa roli "Minnie".  Jenom v Národním divadle v Praze, když v něm roku 1900 odzpívala tři vystoupení, se jí nedostalo žádného ohlasu ani uznání. Jedno z jejích angažmá v Praze bylo z politických důvodů přerušeno. Stále častěji vystupovala také v jiných divadlech v Praze, hostovala tam celkem 86krát, z toho v roce 1908 nadšeně oslavována konečně i v Národním divadle. Jeho čestným členem byla prohlášena ve stejném roce. Krátce nato byla vyznamenána titulem komorní zpěvačka při pruském císařském dvoře. Roku 1914 zakoupil její přítel Dinh Gilly za její peníze zámek ve Stráži nad Nežárkou, její útočiště až do konce života.  O rok později odjela koncertovat do Ameriky. Její cesta skýtala odboji skvělou možnost, jak dopravit za hranice důležité informace. Když se v roce 1916 z Ameriky vrátila do Čech, čekala ji na hranicích c. k. rakouská policie, Destinnové se ale podařilo proklouznout. Od té doby ale byla pod soustavným dohledem a měla přísný zákaz vycestovat za hranice Rakouska. Uchýlila se na svůj zámek ve Stráži nad Nežárkou. V posledním roce 1. světové války, 1918, se Destinnová opět vrátila na české scény a všude slavila úspěchy. Na konci koncertů zpívala českou národní hymnu "Kde domov můj", čímž vyjadřovala na svých vystoupeních národní manifest.  Destinnová patřila mezi osoby, které se nechaly tetovat; na svém těle měla vytetované hady.

Závěr kariéry a smrt.

Po první světové válce na světových operních scénách nastoupila mladá generace, a pro Destinnovou zůstala jen pohostinská vystoupení; v Londýně na festivalu československé hudby jedenáctkrát hostovala v Královské opeře Covent Garden. V sezóně 1919–1920 opět hostovala v newyorské Metropolitní opeře, již pod jménem Emmy Destinn. Nejčastěji vystupovala v Československu.  V roce 1923 se provdala za důstojníka československého letectva Josefa Halsbacha. Těžce onemocněla ale včasná operace jí zachránila život. V roce 1925 podnikla krátké turné po Jugoslávii a vystoupila v Bratislavě. Téhož roku ji na zámku ve Stráži navštívil i T. G. Masaryk.  Roku 1926 se začala loučit s operní i koncertní kariérou. Poslední pražský koncert v Lucerně a turné po 20 městech Československa. V roce 1928, u příležitostí 10. výročí vzniku Československé republiky, zpívala svůj poslední koncert v Londýně. Pro značnou obezitu a nepohyblivost se stáhla do ústraní na svůj zámek ve Stráži nad Nežárkou a jen příležitostně zpívala na koncertech. „Není ničeho horšího, než když se musíte dívat na starou ženu na jevišti,“ bylo její krédo, které ji přimělo k dobrovolnému odchodu ze scény. Sbírala starožitnosti a částečně se věnovala vyučování zpěvu. Vinou špatného hospodaření svého i svého manžela se zadlužila.  28. ledna 1930 podstoupila v Českých Budějovicích operaci očí, během níž došlo k prudkému zhoršení jejího zdravotního stavu, patrně v důsledku mozkové mrtvice. Oční lékař ji obratem dopravil do nemocnice, kde jí však už nedokázali pomoci. Na její poslední cestě na hřbitov českých velikánů na Vyšehradě se s ní přišlo rozloučit velké množství lidí.

Národní oslavy a ocenění.

V Československu byla oslavována a ctěna jako národní hrdinka. Její soprán platil za vzor čisté krásy. S neobyčejnou sílou a škálou výrazu bravurně zvládla repertoár více než 80 velkých operních rolí.

Dílo.

Ema Destinnová zkomponovala několik písní a napsala několik básní a románů. Byla vynikající interpretkou díla Wolfganga Amadea Mozarta, Richarda Wagnera a italské operní hudby, ale zářila rovněž v dílech Smetany a Zdeňka Fibicha.

Příspěvky v tisku.

Emma destinová přispívala do řady deníků a časopisů, např. Zlatá Praha, Národní listy, Volné směry a dalších.  Podle některých zdrojů též publikovala básně a beletrii v časopise Lumír pod pseudonymem Vít Kárník. "Lexikon české literatury" však tento pseudonym ani její příspěvky do tohoto časopisu neuvádí. Příspěvky v Lumíru z let 1915–1916 podepsané Vít Kárník jsou prozaické.

Sbírka starožitností.

Zařízení interiérů zámku ve Stráži nad Nežárkou s velkou sbírkou starožitností a kuriozit Emy Destinnové bylo rozptýleno; z větší části bylo rozprodáváno na úhradu dluhů, již od roku 1923. Soukromým sběratelům pak rovněž prostřednictvím zpěvaččiny komorné.

Emilie Paulina Jindřiška Kittlová, známá pod pseudonymem Ema Destinnová, resp. Emmy Destinn (26. února 1878 Praha-Nové Město – 29. ledna 1930 České Budějovice), byla světoznámá česká operní pěvkyně a všestranně vzdělaná osobnost.  Ve svých 20 letech byla sice odmítnuta v Národním divadle v Praze, kariéru však úspěšně zahájila v témže roce v Berlíně. Po deseti letech získala angažmá v Metropolitní opeře v New Yorku, kde zpívala například po boku Enrica Carusa.

Emmy Destinn ( (); 26 February 1878 – 28 January 1930) was a Czech operatic soprano with a strong and soaring lyric-dramatic voice. She had a career both in Europe and at the New York Metropolitan Opera.


Popis.

Jasany jsou jednodomé nebo dvoudomé, opadavé nebo výjimečně stálezelené ("Fraxinus griffithii", "F. uhdei") stromy, řidčeji keře. Větévky bývají zploštělé. Listy jsou lichozpeřené nebo řidčeji jednolisté (např. "F. anomala" a některé kultivary jasanu ztepilého), vstřícné nebo i v trojčetných přeslenech, někdy nahloučené na koncích větví. Řapík listu i řapíčky jednotlivých lístků jsou často na bázi ztlustlé. Květy jsou drobné, jednopohlavné, oboupohlavné nebo polygamní, uspořádané v latovitých nebo hroznovitých květenstvích. Květenství jsou buď vrcholová nebo vyrůstají v úžlabí při koncích větví či na loňských letorostech. Kalich je srostlý, na vrcholu zakončený 4 zuby nebo nepravidelnými laloky. U části zástupců chybí. Koruna je buď bílá až nažloutlá, čtyřčetná a dělená až k bázi, nebo chybí. Tyčinky jsou dvě nebo výjimečně čtyři. Semeník je svrchní, se dvěma komůrkami, v nichž je po dvou vajíčkách. Čnělka je krátká a nese dvouklanou bliznu. Plodem je samara (křídlatá nažka) s jedním vrcholovým, protáhlým křídlem. Obsahuje zpravidla jediné vejčitě podlouhlé semeno.

Rozšíření.

Rod jasan zahrnuje asi 48 druhů. Je rozšířen v Eurasii, Severní a Střední Americe a severní Africe. Centrum druhové diverzity je v Číně (celkem 22 druhů) a v Severní Americe (12 druhů). V Evropě rostou celkem 4 druhy jasanů, z toho se dva vyskytují přirozeně i v České republice. Jasan ztepilý je rozšířen téměř v celé Evropě, na východ zasahuje až na Kavkaz a do Íránu. Jasan úzkolistý je rozšířen v teplejších oblastech Evropy a vyskytuje se i na jižní Moravě. Jasan zimnář má v rámci Evropy podobný areál, v České republice se ale vyskytuje jen druhotně. Přirozeně zasahuje na jižní Slovensko. Jasan balkánský ("Fraxinus pallisae") roste v jihovýchodní Evropě a na Kavkaze. V Severní Americe se vyskytuje celkem 12 druhů, z nichž šest zasahuje i do Kanady. Největší areál má jasan pensylvánský a jasan americký. Na jih zasahují jasany v Americe přes Mexiko po Honduras a Kubu. V severní Africe se vyskytují dva druhy, omezené výskytem na západní část dané oblasti (Maroko, Alžírsko, Tunisko). V Asii sahá areál rodu od jihozápadní Asie přes Střední a Jižní Asii a Čínu po Ruský Dálný východ a Japonsko a přes Indočínu po Malé Sundy a Filipíny.  Jasany rostou na poměrně pestré škále stanovišť od oblastí mírného pásu po subtropy a tropy, od polopouští po vlhké poříční biotopy a od nížin do subalpínského stupně. Středoamerické druhy rostou nejčastěji podél vodních toků v nadmořských výškách do 2000 metrů. Na podobných stanovištích rostou i tropické druhy z jihovýchodní Asie.

Ekologické interakce.

Přibližně třetina všech druhů jasanu má bílé, vonné květy v koncových latách, které jsou opylovány převážně hmyzem. Květy zbývajících 34 druhů jsou bezkorunné, nevonné, obvykle jednopohlavné, nahloučené v úžlabních květenstvích a opylované větrem. Za původnější způsob opylování je považována entomogamie, zatímco opylování větrem se u jasanů vyvinulo druhotně v několika vývojových liniích a je doprovázeno přechodem k dvoudomosti. Křídlaté plody jsou uzpůsobeny šíření větrem. Jasany jsou živnými rostlinami housenek široké škály denních i nočních motýlů. Z druhů rozšířených i v České republice je to např. babočka osiková, hnědásek osikový, nesytka sršňová, přástevník americký, lišaj šeříkový a různé můry. Ve větvích vrtají housenky drvopleně obecného a drvopleně hrušňového. V Severní Americe se listy jasanů živí různé druhy martináčů a lišajů, otakárci "Papilio glaucus" a "Papilio multicaudatus" a babočka "Euphydryas phaeton". Žijí na nich také bizarní housenky můry "Phobetron pithecium" z čeledi slimákovcovití. V Asii se listy jasanů živí např. housenky babočky "Athyma ranga".

Choroby a škůdci.

Jasan ztepilý a některé další druhy (jasan úzkolistý, někdy i jasan americký) jsou napadány a decimovány onemocněním známým jako nekróza jasanu nebo také chřadnutí jasanů. Onemocnění je způsobováno houbou "Chalara fraxinea", prorůstající do dřeva i cévních svazků hostitele. Napadení se projevuje odumíráním letorostů i kosterních větví a prosycháním stromů. Bělavé plodničky této houby jsou známy pod názvem voskovička jasanová ("Hymenoscyphus fraxineus", syn. "H. pseudalbidus") a běžně se vyskytují na opadaných řapících jasanových listů. V České republice se první projevy choroby objevily v 90. letech, k masovému šíření dochází přibližně od roku 2004. Další houbou napadající jasany je padlí jasanové ("Phyllactinia fraxini"). V Severní Americe i v evropské části Ruska a na Ukrajině se šíří další závažný škůdce jasanů, polník jasanový. Brouk pochází z východní Asie. Napadá různé druhy jasanu i některé další listnaté stromy. Larvy vrtají pod kůrou, dřevina zpravidla do 3 let od napadení odumírá. V České republice nebyl výskyt tohoto brouka dosud zjištěn.

Obsahové látky.

Charakteristickými látkami obsaženými v jasanech jsou zejména kumariny, sekoiridoidy a fenyletanoidy, přítomny bývají i lignany, flavonoidy a jednoduché fenolické sloučeniny. Přítomnost kumarinů je v rámci čeledi olivovníkovité jedinečná. Bylo jich zjištěno celkem 23, nejběžnější je eskulin a fraxin. Kumariny mohou být buď volné, nebo vázené ve formě glukosidů. Z některých druhů jasanu jsou průmyslově získávány. Sekoiridoidů bylo zjištěno asi 50. Vyskytují převážně vázané v glukosidické formě. Patří mezi ně mimo jiné oleosid, oleuropein, uhdenosid, framosid a četné další. Z fenyletanoidních glykosidů je to zejména verbaskosid, který je obsažen i v evropských druzích jasanu (jasan ztepilý, jasan zimnář). Dále jsou obsaženy fenylpropanoidní glukosidy (syringin, koniferin).  Jasany nejsou jedovaté rostliny, dřevo ale může při opacovávání způsobit podráždění kůže.

Prehistorie a vývoj.

Rod "Fraxinus" se podle výsledků fylogeografických studií vyvinul v oblasti Severní Ameriky v období eocénu před 34 až 56 milióny let. O tomto původu rodu svědčí i severoamerický výskyt bazálních sekcí rodu (sekce "Dipetalae", "Melioides", "Pauciflorae"). Nejstarší známé fosílie připisované rodu "Fraxinus" byly nalezeny na jihovýchodě Severní Ameriky. Odtud se rod rozšířil do Asie a později i do Evropy, došlo ale i k několika případům zpětných přenosů z Eurasie do Severní Ameriky (např. "Fraxinus nigra"). Fosílie jasanů ranně miocénního stáří jsou známy i ze severočeských hnědouhelných pánví. Konkrétně se jedná o druhy "Fraxinus bilinica" a "Fraxinus macroptera". Prokřemenělé dřevo se strukturou velmi podobnou jasanu, pocházející z paleogénu, bylo popsáno jako rod "Ornoxylon".

Taxonomie.

Rod "Fraxinus" je v rámci čeledi "Oleaceae" řazen do podčeledi "Oleoideae", tribu "Oleeae" a samostatného podtribu "Fraxininae". Podle výsledků fylogenetických studií je monofyletický. Od nejblíže příbuzných rodů se mj. odlišuje typem plodů (samara). V minulosti byl do daného tribu řazen i rod "Fontanesia", který má plody podobného typu. Později bylo zjištěno, že tento rod není s rodem "Fraxinus" bezprostředně příbuzný a podobnost plodů je důsledkem konvergentního vývoje podobně jako rod "Abeliophyllum".  V revizi z roku 2013 je v rámci rodu "Fraxinus" rozlišováno 48 druhů. Rod je členěn do 6 sekcí, zařazení několika druhů je dosud nevyjasněné.

Význam.

Jasan ztepilý je v České republice významnou složkou lesních ekosystémů a 6. nejrozšířenější dřevinou. Jeho porosty pokrývají asi 3,5 % celkové lesní plochy.Jeho doménou jsou zejména lužní a suťové lesy. V minulosti byl vysazován do lesních porostů i jasan pensylvánský. Jasany jsou pěstovány jako okrasné a parkové dřeviny. Jsou to rychle rostoucí stromy, které na jaře pozdě raší a na podzim poměrně brzy opadávají. Listy většiny druhů se v podzimním období barví do žluta. Hodí se do parků a větších sadovnických úprav. Nejčastěji se pěstují různé kultivary jasanu ztepilého, mezi nimiž lze nalézt i převisavé nebo jednolisté formy, a nápadně kvetoucí jasan zimnář. Většině druhů vyhovuje slunné stanoviště a hlubší, vlhké a výživné půdy. Jasan zimnář je vápnomilný a snese i sušší půdy. Jasan americký naopak snáší i přemokření. Botanické druhy lze rozmnožovat výsevem semen. Okrasné kultivary se množí roubováním nebo očkováním. Ve sbírkách botanických zahrad a arboret se lze setkat s celou řadou méně běžných druhů. V teplejších oblastech světa je vysazován i nápadně kvetoucí druh "Fraxinus paxiana" a "Fraxinus floribunda".  Jasany poskytují kvalitní a dobře opracovatelné dřevo. Dřevo jasanu ztepilého je světle hnědé až hnědé, s dekorativní texturou a zřetelnými letokruhy, podobně jako u dubového. Je pružné a houževnaté, avšak málo odolné vůči dřevokaznému hmyzu a povětrnostním vlivům. Používá se zejména na podlahy, nábytek, bedny, držadla aj. soustružené výrobky. Obdobné využití má i dřevo jiných druhů jasanu. Ze severoamerických je významný zejména jasan americký, který má dřevo světlé, dále jasan pensylvánský, jasan černý, jasan čtyřhranný, jasan oregonský a jasan plstnatý, z asijských druhů zejména jasan mandžuský. V Americe se z jasanového dřeva také vyrábějí profesionální baseballové pálky.  Šťáva jasanu zimnáře je sladká, neboť obsahuje cukr mannitol. Ve Středomoří byla získávána z naříznuté kůry a poté sušena. Druh byl za tímto účelem i pěstován, a to zejména na Sicílii. Z vnitřní kůry jasanu čtyřhranného připravovali v Americe první osadníci modré barvivo. Extraktem z kůry a listů "Fraxinus griffithii" je na černém trhu v některých částech Indonésie falšováno opium.  Jasany jsou v různých částech světa využívány v lidovém lékařství zejména pro své diuretické a mírně projímavé účinky, také při léčení revmatických bolestí, artritidy, otoků a zánětu močového měchýře. Jasan ztepilý je v Evropě používán jako diuretikum a k léčení revmatitidy již od dob Hippokrata. Nálev z listů je v bylinném lékařství podáván zejména při infekčních a horečnatých stavech, revmatismu a dně, zevně k omývání nehojících se ran, bércových vředů aj. Podobné tradiční využití má i "Fraxinus japonica" (syn. "F. chinensis" subsp. "rhynchophylla") v Japonsku a jasan americký v Severní Americe. V čínské medicíně je používán zejména jasan Bungeův a "Fraxinus malacophylla". Listy a kůra jasanů jsou na Ruském Dálném východě a v Číně využívány ve formě čajů také k podpoře krevního oběhu.

Jasan ("Fraxinus") je rod rostlin z čeledi olivovníkovité. Jsou to většinou opadavé stromy se vstřícnými lichozpeřenými listy a nevelkými, někdy i bezobalnými květy v latovitých nebo hroznovitých květenstvích. Jsou opylovány hmyzem nebo větrem. Plodem je křídlatá nažka. Rod zahrnuje asi 48 druhů a je rozšířen v mírném pásu severní polokoule s přesahy do tropů a subtropů. Nejvíce druhů se vyskytuje v Číně a Severní Americe. V Evropě rostou celkem 4 druhy, jasan ztepilý a jasan úzkolistý se přirozeně vyskytují i v České republice.  Jasany poskytují kvalitní pevné dřevo, které se používá zejména na podlahy, nábytek a k soustružení. Vysazují se v různých kultivarech jako okrasné a parkové dřeviny. Mají význam v lékařství a léčitelství a jsou zdrojem kumarinů.

Fraxinus , English name ash, is a genus of flowering plants in the olive and lilac family, Oleaceae. It contains 45–65 species of usually medium to large trees, mostly deciduous, though a few subtropical species are evergreen. The genus is widespread across much of Europe, Asia, and North America.  The leaves are opposite (rarely in whorls of three), and mostly pinnately compound, simple in a few species. The seeds, popularly known as "keys" or "helicopter seeds", are a type of fruit known as a samara. Most "Fraxinus" species are dioecious, having male and female flowers on separate plants but gender in ash is expressed as a continuum between male and female individuals, dominated by unisexual trees. With age, ash may change their sexual function from predominantly male and hermaphrodite towards femaleness; if grown as an ornamental and both sexes are present, ashes can cause a considerable litter problem with their seeds. Rowans or mountain ashes have leaves and buds superficially similar to those of true ashes, but belong to the unrelated genus "Sorbus" in the rose family.


Popis.

Kočka plochočelá je velká asi jako domácí kočka, ale výrazně se od ní odlišuje tělesnými proporcemi. Má širokou hlavu s poněkud plochým čelem, což jí dalo jméno. Uši jsou malé a nízko nasazené, podobně jako u manula, oči naopak velmi velké a hlavu opticky ještě více rozšiřují. Také chrup je odlišuje od ostatních koček, všechny zuby jsou ostré a špičaté a první horní třenový zub je větší a vyvinutější než u ostatních koček. Je to přizpůsobení k lovu hlavní kořisti koček plochočelých - ryb.  Mají dlouhé tělo a poměrně krátké končetiny, ocas je krátký a tlustý. Podobně jako příbuzná kočka rybářská má i kočka plochočelá mezi prsty plovací blánu a nedokáže plně zatáhnout drápy.  Hustá a měkká srst je červenohnědá, konečky chlupů jsou bílé. To dodává srsti stříbrný nádech. Břicho a brada jsou bílé, s hnědými skvrnami, u některých jedinců jsou popisovány tmavší skvrny a pruhy i na těle.

Rozšíření a stanoviště.

Kočka plochočelá žije jen v Jihovýchodní Asii, na Borneu, Sumatře a na Malajském poloostrově. Zřejmě žijí v blízkosti vod, byly pozorovány v bažinách a záplavových oblastech tropických pralesů i na březích řek a v okolí zavlažovacích kanálů. Byly spatřeny i na palmových plantážích. Nikdy nebyly zjištěny ve větší nadmořské výšce, než je 700 m n. m.

Biologie.

O chování koček plochočelých v přírodě je toho známo jen velmi málo. Zřejmě jsou, jako ostatní malé kočky, samotářské a aktivní převážně v noci nebo jsou krepuskulární (aktivní za úsvitu a za soumraku).  Březost trvá asi 56 dní, v jednom vrhu je jedno až čtyři koťata. Mláďata jsou šedá. Předpokládá se, že mají určité období rozmnožování, jako ostatní kočky rodu "Prionailurus", tedy kočka bengálská a kočka rybářská, a že se jim podobají i co se týče věku pohlavní dospělosti (8 měsíců u bengálské kočky). Kočka plochočelá chovaná v zajetí se dožila 14 let (ISEC Canada, 2000).  Ve své domovině kočka plochočelá vyplňuje ekologickou niku, která jinde náleží lasicovitým šelmám, jako je vydra. Svými tělesnými proporcemi také lasicovité připomíná. Je přizpůsobená životu u vody a vodní živočichové, zvláště ryby a žáby, tvoří většinu jejího jídelníčku, dokonce větší podíl než u kočky rybářské. Živí se také korýši, na plantážích olejové palmy loví hlodavce. Mají rády také ovoce, vyhrabávají sladké brambory a někdy napadají také drůbež.

Početní stavy a ochrana.

Počet divoce žijících koček plochočelých je neznámý, není ani jisté, kde všude se vyskytují. Pravděpodobně jsou ohrožovány ztrátou svého přirozeného prostředí (deštné pralesy) ale na druhou stranu byly pozorovány i na palmových plantážích, takže se zřejmě dokážou přizpůsobit i změněným podmínkám. Kočka plochočelá je stále velmi vzácná, v roce 1985 byla dokonce prohlášena za vyhynulou a znovuobjevena byla až v roce 1995. Je zařazena v příloze I CITES, nezdá se ale, že by existoval nějaký obchod s její kožešinou.

Kočka plochočelá ("Prionailurus planiceps") je málo známá a vzácná malá kočkovitá šelma, žicící na ostrovech Borneo, Sumatra a na Malajském poloostrově.

The flat-headed cat ("Prionailurus planiceps") is a small wild cat native to the Thai-Malay Peninsula, Borneo, and Sumatra. It is an Endangered species, because the wild population probably comprises fewer than 2,500 mature individuals, with small subpopulations of no more than 250 adults. The population inhabits foremost wetlands, which are being destroyed and converted. For these reasons, it is listed on the IUCN Red List since 2008.  It was initially placed in the genus "Felis", but is now considered one of the five species in "Prionailurus".  Flat-headed cats are very rare in captivity, with fewer than 10 individuals, all kept in Malaysian and Thai zoos as recorded by Species360.


Klubová kariéra.

Svoji fotbalovou kariéru zahájil v amatérském klubu "DOS Kampen". V roce 1992 zažil svůj profesionální debut v dresu FC Zwolle. Průlom v kariéře nastal v sezóně, kdy hrál za Willem II Tilburg. Šokující vítězství 1:0 nad Ajaxem zařídilo stěhování Jaapa Stama do PSV.  O dva a půl roku později se stal nejdražším holandským hráčem a obráncem v historii. Tehdy za něj Manchester United zaplatil 10,5 milionů liber. Během tří let, kdy Stam v Manchesteru působil, vyhrál anglickou ligu, FA Cup a Pohár UEFA.  Během sezóny 2001/02 byl kontroverzně prodán do Lazia Řím za 16,5 milionu liber. Údajně byl prodán kvůli výrokům ve své knize na hlavu trenéra Manchesteru United Alexe Fergusona.  Během působení v Laziu byl usvědčen z používání dopingu, konkrétně z užívání nandrolonu a dostal od dopingové komise pětiměsíční zákaz, který mu byl po odvolání zkrácen na čtyři měsíce.  30. ledna 2006 oznámil, že se hodlá vrátit do Nizozemska a hrát tamější ligu Eredivisii. Dvouletou smlouvu podepsal v Ajaxu. Pro mnohé to bylo překvapivé rozhodnutí, jelikož se čekalo, že se vrátí do některého ze svých někdejších klubů PSV nebo SC Heerenveen.

Reprezentační kariéra.

Debutoval v dresu nizozemské fotbalové reprezentace 24. dubna 1996. Nakonec za reprezentaci odehrál 67 utkání a vstřelil 3 góly. Do povědomí fanoušků se zapsal v národním dresu mj. tím, že v důležitých zápasech často neproměnil penaltu. Ani na Mistrovství světa v roce 1998 a Euru 2000. Reprezentační kariéru ukončil po Euru 2004 v Portugalsku s tím, že se chce věnovat své rodině a klubové kariéře.

Jakob Stam (*17. července 1972 Kampen, Nizozemsko) je bývalý nizozemský fotbalový obránce, který je fotbalovým fanouškům znám pod jménem Jaap Stam. Po ukončení profesionální kariéry pracoval pro anglický klub Manchester United FC jako vyhledávač talentů v Jižní Americe. V současnosti je asistentem trenéra Arta Langelera v nizozemském klubu FC Zwolle (dříve zde působil jako hráč).

Jakob "Jaap" Stam (; born 17 July 1972) is a Dutch football manager for FC Cincinnati in Major League Soccer and former professional player. Stam played primarily as a centre-back. He was known for possessing "a rare combination of speed, strength and ball-playing ability", as well as an excellent positional sense. Due to his wide range of skills, in his prime he was also capable of playing as a full-back on the right flank.  Stam played for several European clubs including PSV Eindhoven, Manchester United, Lazio, Milan and Ajax before retiring in October 2007. As well as club trophies, he won several personal awards, including being voted the best defender in the 1998–99 and 1999–2000 UEFA Champions League. Stam played 67 international matches for the Netherlands, scoring three goals. He was in their squads for three UEFA European Championships and the 1998 FIFA World Cup.  After retiring as a player, Stam worked as a coach at PEC Zwolle and Ajax before making his managerial debut with Reading in 2016. He later managed Feyenoord in 2019.


Taxonomie.

Kočku cejlonskou popsal pod názvem "Felis" "rubiginosus" Isidore Geoffroy Saint-Hilaire v roce 1831. Některé autority uznávaly dva poddruhy, jiné (mj. i taxonomická revize kočkovitých provedená IUCN v roce 2017) uvádí jako platné tři poddruhy:""

Popis.

Srst je šedá, šedohnědá nebo načervenalá, s rezavými tečkami. Z temene hlavy se táhnou čtyři tmavé pruhy, břicho je bílé s černými tečkami. Cejlonská kočka se podobá příbuzné kočce bengálské, ale kresba je méně zřetelná, skvrny obvykle menší a dále od sebe. Poddruh "P. r. phillipsi" bývá tmavěji a bohatěji zbarven. Lebka dosahuje délky okolo 75 mm a postrádá sagitální hřeben. Zubní vzorec je I 3/3, C 1/1, P 2/2, M 1/1, celkem tedy 28 zubů.

Rozšíření a stanoviště.

Poddruh "P. rubiginosus rubiginosus" žije na indickém subkontinentu, ostatní dva poddruhy se vyskytují pouze na Srí Lance. V Indii jsou rozšířené hlavně na jihu, menší populace žijí také severněji, ve státech Gudžarát, Džammú a Kašmír. Žije i v menší části Nepálu, konkrétně v Shuklaphanta National Park a Bardia National Park.  Habitatem jsou různé druhy lesů, především vlhké i suché opadavé. Dále obývá travnaté a křovinaté oblasti, kamenité krajiny, úbočí kopců, týkový a bambusový porost a oblasti s aridní vegetací. Stálezelené vlhké lesy nejsou oblíbeným stanovištěm v Indii, avšak na Srí Lance ano. Některé populace se přizpůsobily i životu v zemědělské krajině. V posledních letech se objevují i v lidmi opuštěných domech. Maximální nadmořská výška výskytu dosahuje 2500 metrů.

Biologie.

O chování kočky cejlonské v jejím přirozeném prostředí je toho známo jen velmi málo. Jsou spíše noční, samotářské a velmi teritoriální. Přes den se skrývají ve větvích stromů nebo v dutinách. Dobře šplhají, nicméně většinu času zřejmě tráví na zemi. Podle některých autorů jsou tyto šelmy navzdory své malé velikosti velmi zuřivé a útočné. V roce 1874 popsal přírodovědec T. C. Jerdon případ, kdy svou ochočenou osmiměsíční kočku přinesl do místnosti, kde bylo mládě gazely. Kočka na něj okamžitě zaútočila a zakousla se jí do šíje.  Živí se především malými obratlovci, jako jsou hlodavci, ptáci, v menší míře i hmyzem, ještěrkami a žábami. Nejspíše napadá také drůbež, když k tomu má příležitost.

Rozmnožování, životní cyklus.

Březost trvá 66 až 71 dní, v jednom vrhu bývá jen jedno nebo dvě, výjimečně i tři koťata. V zajetí dochází k porodům kdykoliv během roku, v přírodě byl pozorován jeden vrh v únoru. Samice rodí obvykle v doupatech, což mohou být vykotlané stromy, malé jeskyně a různé prohlubně. Mláďata váží při narození 60 až 77 gramů. Pohlavní zralosti dosahují do jednoho roku života.  V zajetí se dožívá 12 až 18 let, k dožití v přírodě chybějí informace.

Vztah s lidmi, hrozby.

Koťata kočky cejlonské se snadno ochočí a stanou se z nich hraví a přítulní společníci.  Hlavní hrozbou pro tuto šelmu je ničení a fragmentace přirozeného prostředí. Především v Indii, ale zřejmě i v Nepálu bývá často obětí srážek s automobily. Někdy jsou kočky cejlonské loveny pro maso či kvůli kožešině. Možnou, ale ne jednoznačně potvrzenou hrozbou je i hybridizace s kočkou domácí. V Indii je druh zapsán v příloze I, CITES a obchod s ním je zakázán, cejlonská a nepálská populace jsou v příloze II.

Chov v zoo.

Jedná se o obtížně chovatelný a vzácně chovaný druh. Na počátku listopadu 2019 byl chován v 17 evropských zoo, a to v pěti zemích. Nejvíce ve Spojeném království. V Česku kočku cejlonskou v tu dobu chovaly tři zoo:  Na Slovensku byla kočka cejlonská v roce 2020 chována v Zoo Bojnice.

Kočka cejlonská ("Prionailurus rubiginosus") je spolu s africkou kočkou černonohou nejmenší kočkovitá šelma. Žije v Indii, Nepálu a na Srí Lance. Obývá především různé typy lesů, křovinaté savany a další přírodní stanoviště, nicméně dokáže přežít i v zemědělské krajině a v opuštěných lidských obydlích. O chování ve volné přírodě chybí dostatek informací. Jde nejspíše o nočního tvora, jehož hlavní potravou jsou hlodavci a ptáci. Mezinárodní svaz ochrany přírody vede tento druh jako téměř ohrožený.

The rusty-spotted cat ("Prionailurus rubiginosus") is one of the cat family's smallest members, of which historical records are known only from India and Sri Lanka. In 2012, it was also recorded in the western Terai of Nepal. Since 2016, the global wild population is listed as Near Threatened on the IUCN Red List as it is fragmented and affected by loss and destruction of prime habitat, deciduous forests.


Před nástupem na trůn.

Konstantin Monomachos byl synem Theodosia Monamacha, významného státního úředníka za císařů Basileia II. a Konstantina VIII. Theodosios se později stal podezřelý ze spiknutí, čímž utrpěla i kariéra jeho syna. Konstantinova pozice se zlepšila teprve poté, co se oženil se svojí druhou ženou, neteří císaře Romana III. Argyra, čímž se mu otevřela cesta ke dvoru. Zde se spřátelil s císařovnou Zoe. Po Romanově smrti byl kvůli tomu jejím druhým manželem a Romanovým nástupcem, Michaelem IV., poslán do vyhnanství na ostrov Lesbos. V roce 1042 se Zoe společně se svojí sestrou Theodorou staly císařovnami. Avšak jejich panování bylo tak neúspěšné, že senát rozhodl o nutnosti ustavit za císaře muže. Zoe se nakonec rozhodla pro Konstantina, který se ihned vrátil do Konstantinopole a 11. června 1042 se se Zoe oženil. Den poté byl korunován císařem.

Vláda.

Války a povstání v době Konstantinovy vlády.

Prvním krokem, který nový císař učinil, bylo vypuzení všech příslušníků rozvětvené Paflagoňanovy rodiny ze dvora. Konstantin byl milovník pozemských rozkoší s občasnými výlevy proti podezřelým ze spiknutí. Velký vliv na něho měla jeho milenka, Marie Sklerovna. V srpnu 1042 ho její bratr Roman Skleros přesvědčil o odvolání velitele italského vojska Georgia Maniakese. Maniakes se ale vzbouřil a prohlásil se císařem. Po přeplutí Jaderského moře vytáhl z Epiru proti Soluni. Cestou se ovšem střetl s císařským vojskem v bitvě u Ostrova. Maniakesovo vojsko sice zvítězilo, avšak jeho velitel padl. Konstantin tak mohl oslavit triumf. Ihned po tomto vítězství byla Konstantinopol napadena ruskou flotilou, jejíž pomoc si pravděpodobně zjednal Maniakes. Rusové byli s pomocí řeckého ohně poraženi. Ke stvrzení míru provdal Konstantin svou dceru Anastasii za budoucího kyjevského knížete Vsevoloda I., který byl synem jeho nebezpečného soupeře Jaroslava I. Moudrého.  V roce 1045 bylo k říši připojeno arménské království Ani, avšak tato expanze vystavila říši útoku nových nepřátel. V následujícím roce se Byzantinci dostali do prvního vážného střetu se Seldžuckými Turky. V roce 1049 s nimi uzavřeli mír. Konstantin byl však kvůli finančním problémům nucen v roce 1053 rozpustit arménské vojsko a východní hranice tak byla od tohoto okamžiku jen slabě chráněná. I když seldžucký sultán Togrul Beg byl ochoten dodržovat mírovou smlouvu, někteří jeho divocí turečtí spojenci se však ukázali být méně zdrženliví a nadále napadali byzantské území. To byla jasná předehra toho, co se mělo dít o několik let později…  V roce 1047 Konstantin čelil povstání v Thrákii vedeném jeho synovcem Leonem Tornikiem. Tornikios získal podporu v balkánských provinciích říše a pokoušel se dokonce dobýt samotnou Konstantinopol. Byl však přinucen k ústupu, poté co ho zradili vlastní vojáci podplacení Konstantinem. Později byl na útěku chycen a popraven. Tornikiovo povstání podlomilo byzantskou obranu na Balkáně, který byl od roku 1048 po dobu pěti let vystaven každoročním útokům Pečeněgů. Císařovo úsilí zastavit jejich vpády diplomatickou cestou vedlo pouze ke zhoršení situace, neboť Pečeněgové byli usazeni na byzantské půdě, ale kompaktnost jejich usídlení komplikovala jejich podrobení. Když se je Byzantinci nakonec rozhodli zpacifikovat ohromným vojskem vytvořeným spojením západní a východní armády, byli Pečeněgy drtivě poraženi v průsmyku v pohoří Stara Planina. Ve snaze vypořádat se s těmito problémy hledal Konstantin pomoc i u Maďarů, čímž se v podstatě snažil vytloukat klín klínem.

Vnitřní politika a velké schizma.

Ve vnitřní politice se Konstantin snažil zajistit své postavení podporou mocných ("dynatoi") a uděloval proto štědré daňové úlevy velkým pozemkovým vlastníkům a církvi. V této době se také začala rozvíjet instituce pronie ("pronoia"), což byl určitý druh specificky byzantské podmíněné držby půdy. Část půdy (nebo daňové výnosy z ní) byly uděleny do vlastnictví určitému jednotlivci, který výměnou za to musel přispět k údržbě vojska. Obě tato opatření vedla k pozvolnému úpadku vlivu a moci říše a přispěla tak ke krizi, jež Byzanc naplno zachvátila v druhé polovině 11. století.  V roce 1054 skončily staleté rozpory mezi ortodoxní a katolickou církví jejich definitivním rozkolem. Legáti papeže Lva IX. exkomunikovali konstantinopolského patriarchu Michaela Kerullaria a následně Kerullarios vyloučil z církve papežské legáty. Roztržka mezi Západem a Východem, která byla v politické oblasti dovršena roku 800 korunovací západního císaře, tak byla dokonána také v církevní oblasti. Paradoxem zůstává skutečnost, že toto schizma bylo výsledkem snahy papeže a císaře spojit se proti Normanům, kteří využili Maniakesova povstání k ovládnutí jižní Itálie. Konstantin se ještě pokusil zasáhnout a zvrátit situaci, avšak zanedlouho na to onemocněl a 11. ledna následujícího roku zemřel.

Konstantin IX. Monomachos (kolem roku 1000 – 11. ledna 1055) vládl byzantské říši od 11. června 1042 do své smrti. Císařovna Zoe si ho v roce 1042 vybrala za svého manžela a spolucísaře, ačkoli byl předtím ve vyhnanství kvůli podezření ze spiknutí proti jejímu předchozímu manželovi, císařovi Michaelovi IV. Vládl společně se Zoe až do její smrti v roce 1050.

Constantine IX Monomachos, Latinized as Constantine IX Monomachus (; c. 1000 – 11 January 1055), reigned as Byzantine emperor from 11 June 1042 to 11 January 1055. He had been chosen by the Empress Zoë as a husband and co-emperor in 1042, although he had been exiled for conspiring against her previous husband, Emperor Michael IV the Paphlagonian. They ruled together until Zoë died in 1050.  During Constantine's reign, the Byzantine Empire fought wars against groups which included the Kievan Rus' and the Seljuq Turks. In the year before his death, the split between the Eastern Orthodox and Roman Catholic Churches took place.


Popis haldy.

Haldu bychom mohli tedy definovat jako datovou strukturu splňující dvě základní podmínky:  Právě podle těchto podmínek se haldy rozdělují na d-regulární, Fibonacciho, Leftist a další (mohou se lišit jak lokální, tak strukturální podmínkou).  Jak již bylo naznačeno, rozlišujeme haldy Min-Heap a Max-Heap.  Příklady Min-Heap a Max-Heap:  Matematicky se u obou variant jedná pouze o rozdíl v jejich opačném pořadí prvků. Protože je definice vzestupně i sestupně libovolná, je pouze otázkou interpretace, zda se v konkrétní implementaci jedná o Min-Heap nebo o Max-Heap.

Obousměrné haldy (Double heaps).

Často se stává, že halda má zobrazit podmínku v obou směrech. V tomto případě se jednoduše vytvoří haldy dvě a uspořádají se podle větší a menší relace. Taková struktura je pak označována jako "Double heap" nebo krátce "Deap".  Při použití "Double heaps" je třeba dávat pozor na to, že ne každá implementace haldy si pro jednotlivé operace zachová svůj průběh. Například Fibonacciho haldy s konstantním amortizovaným průběhem podporují pouze decreaseKey pro snížení klíčů. Všeobecný changeKey pro změnu klíče, který je vyžadován v případě Double heap, potřebuje ale amortizovaně minimálně logaritmický čas.  Variantou hald, které splňují podmínku haldy pouze částečně, nebo odchylně jsou tzv. Min-Max-Heap. Jedná se o Double heap, které díky odchylné formě podmínky haldy mohou udržovat data pouze v jednom stromu.

Varianty haldy.

Existuje mnoho druhů hald s rozdílným průběhem pro různé operace. Příklady hald:

Porovnání teoretických hranic složitostí pro jednotlivé varianty.

U Pairing, binární a binomiální haldy jde o složitosti v nejhorším případě. O amortizované složitosti u Fibonacciho a Leftist haldy. O(f) dává asymptotickou horní hranici a Θ(f) je asymptoticky přesná (až na multiplikativní konstantu) složitost. V tabulce předpokládáme použití Min Heap.

Využití haldy.

Halda má široké spektrum využití a patří mezi oblíbené datové struktury pro mnoho aplikací.

Implementace haldy.

Standard Template Library jazyka C++ poskytuje algoritmy make_heap, push_heap a pop_heap pro binární haldy, které pracují na iterátorech s náhodným přístupem.

Implementace binární haldy.

Zajímavé je, že binární haldy mohou být implementovány jednoduše pomocí pole.  První nebo poslední prvek bude obsahovat kořen. Následující dva prvky pole obsahují jeho potomky. Následující čtyři obsahují další čtyři potomky předchozích dvou potomků, atd. A tak potomci uzlu na pozici n budou na pozici 2n a 2n+1 v polích indexovaných od jedničky nebo 2n+1 a 2n+2 v polích indexovaných od nuly. Vyvažování haldy je prováděno záměnou prvků, které nejsou umístěny ve správném pořadí. Tak, jako můžeme sestavit haldu z pole bez využití další paměti (například pro uzly), heapsort může být také použít pro třídění pole na místě. Další výhoda haldy v některých aplikacích je, že sestavení hald může být prováděno v lineárním čase použitím Tarjanova algoritmu.

Halda je v informatice stromová datová struktura splňující tzv. "vlastnost haldy": pokud je "B" potomek "A", pak "x(A)" >= "x(B)". To znamená, že v kořenu stromu je vždy prvek s nejvyšším klíčem (klíč udává funkce "x"). Taková halda se pak někdy označuje jako "max heap" ("heap" je v angličtině halda), halda s reverzním pořadím prvků se analogicky nazývá "min heap". Díky této vlastnosti se haldy často používají na implementaci prioritní fronty. Efektivita operací s haldou je klíčová pro mnoho algoritmů.

In computer science, a heap is a specialized tree-based data structure which is essentially an almost complete tree that satisfies the heap property: in a "max heap", for any given node C, if P is a parent node of C, then the "key" (the "value") of P is greater than or equal to the key of C. In a "min heap", the key of P is less than or equal to the key of C. The node at the "top" of the heap (with no parents) is called the "root" node.  The heap is one maximally efficient implementation of an abstract data type called a priority queue, and in fact, priority queues are often referred to as "heaps", regardless of how they may be implemented. In a heap, the highest (or lowest) priority element is always stored at the root. However, a heap is not a sorted structure; it can be regarded as being partially ordered. A heap is a useful data structure when it is necessary to repeatedly remove the object with the highest (or lowest) priority.  A common implementation of a heap is the binary heap, in which the tree is a binary tree (see figure). The heap data structure, specifically the binary heap, was introduced by J. W. J. Williams in 1964, as a data structure for the heapsort sorting algorithm. Heaps are also crucial in several efficient graph algorithms such as Dijkstra's algorithm. When a heap is a complete binary tree, it has a smallest possible height—a heap with "N" nodes and for each node "a" branches always has log "N" height.  Note that, as shown in the graphic, there is no implied ordering between siblings or cousins and no implied sequence for an in-order traversal (as there would be in, e.g., a binary search tree). The heap relation mentioned above applies only between nodes and their parents, grandparents, etc. The maximum number of children each node can have depends on the type of heap.


Osudový incident.

Roku 1578 se stala nešťastná událost, která se snesla na klan Hatano z Tamby. Nedočkavý Micuhide bez porady s Nobunagou slíbil Hideharuovi Hatanovi mír, pokud se podrobí Odům. Předtím ovšem dobyl jeho hrad Jakami a vzal jako rukojmí jeho matku. Nobunaga ale porušil Micuhideho slib a poručil roku 1579 popravit Hideharuovu matku a Hideharua. Hatanové očekávali mír se silnou nadějí a obvinili Micuhideho ze zrady. Dozvěděli se o Micuhideho matce v Ómi a surovým způsobem ji zavraždili.  Dlužno dodat, že Micuhide svým přísně formálním chováním Nobunagu nudil. Nobunaga zahrnul Micuhideho urážkami ve formě veřejných inzultací, která neunikla pozornosti západních pozorovatelů. Většinou byl nicméně Micuhide dobře odměněn jak za svůj talent na bitevním poli, tak za svou práci coby správce panství.

Zrada a pomsta.

V roce 1582 dostal Micuhide rozkaz shromáždit své jednotky a vyrazit na západní frontu, kde se Hidejoši (Tojotomi) Hašiba zapletl do bitvy s klanem Móri. Namísto toho ale Micuhide vytáhl proti Odům (Nobunagovi a jeho synu Nobutadovi), kteří se tou dobou nacházeli v Kjótu (Nobunaga pobýval v Honnódži, Nobutada v Nidžó). Jedna z verzí tvrdí, že se tak stalo jak kvůli Nobunagovu neustálému dobírání, tak proto, že kvůli Nobunagovi zemřela Micuhideho matka. Oba Odové byli v šarvátce zabiti a Micuhide se jmenoval novým šógunem, jakkoliv to bylo jmenování pochybné. Micuhide svěřil své vnitřní pohnutky a úmysly o několik dní dříve před incidentem v Honnódži, když složil báseň pro mistry renga Džóhu a Šóšicua. Když psal verše o přání štěstí pro Hidejošiho bitvu u Takamacu, vložil provokativní řádky, které mohly být interpretovány také tak, že Toki (jak si čas os času Micuhide říkal) bude vládnout Japonsku. Každopádně tak náhlá změna ochromila celou klíčovou oblast kolem hlavního města. Akeči nemeškal a vyplenil hrad Azuči (Nobunagovo sídlo na pobřeží jezera Biwa), aby odměnil své muže. Poté se pokusil ukázat přátelská gesta směrem k zaskočenému císařskému dvoru. Micuhide počítal s podporou Fudžitaky Hosokawy, se kterým byl v rodinném vztahu díky sňatku jeho sestry s členem klanu Hosokawa. Spojenectví se neuskutečnilo a Fudžitaka moudře zpřetrhal svoje vazby. Dále Micuhide počítal s podporou Cucuie, jehož vztahy s Nobunagou rovněž nebyly na dobré úrovni. Džunkei Cucui váhal, nakonec se však přidal na stranu Hidejošiho Tojotomi.  Od té chvíle se Micuhideho situace už jen zhoršovala. Micuhide počítal s tím, že Hidejoši je plně uvázán na západní frontě, kde se nacházel v patové situaci v šarvátce s Mórii, a tak by nemohl okamžitě reagovat na Nobunagovu smrt. Hidejoši se ale dozvěděl o vraždě ještě předtím, než se informace dostala k Móriům a uzavřel s nimi mírovou dohodu. To mu umožnilo velice rychle opustit západní frontu a zaskočit Micuhideho nepřipraveného. Oba dva se setkali v bitvě u Jamazaki a i když se Hidejošimu statečně postavil, jeho jednotky utrpěly strašlivou porážku. Sám Micuhide byl zabit, když se pokoušel dorazit do hradu Sakamoto, který vlastnil jeho bratr Hidemicu (1560–1582). Brzy nato bylo Sakamoto dobyto Hidemasou Horim (1553–1590).  I když se Akečiové stali jedněmi z nejslavnějších mužů Japonska, bylo to jen kvůli jejich zradě. Přesné důvody jejich dramatického útoku na Nobunagu však nejspíše zůstanou zakryty rouškou tajemství.

Micuhide Akeči (: 明智 光秀, "Akeči Micuhide"; 1528 – 2. července 1582) byl vazalem Nobunagy Ody a rovněž jeho zahubitelem.  Nosil titul Hjúga no Kami (pán provincie Hjúga) a je také znám pod jménem Micuhide Koreta. Byl synem Micukuniho Akeči (který vlastnil hrad Akeči ve východní části provincie Mino). Micuhide nejprve sloužil klanu Saitó z provincie Mino a později s určitostí také Udžikagemu Asakurovi v provincii Ečizen. Roku 1566 byl pověřen vykonávat funkci posla pro „potulného šóguna“ Jošiakiho Ašikagu. Nakonec se stal ještě téhož roku vazalem Nobunagy. Micuhide prokázal svoje schopnosti jako generál a v roce 1571 dostal za své zásluhy hrad Sakamoto a dva okresy v provincii Ómi o celkovém výnosu 100 000 koku. Když Nobunaga rozpoutal válku proti klanu Móri, byl pověřen vést vojenský sbor Odů, který měl pochodovat po severním pobřeží až do oblasti Čúgoku. Vtrhl do provincie Tamba, kde si podrobil klan Hatano a do provincie Tango, aby zde bojoval s klanem Iššiki.

, first called Jūbei from his clan and later from his title, was a samurai and general who lived during the Sengoku period of Feudal Japan.  Mitsuhide was a general under "daimyō" Oda Nobunaga, who then became famous for his rebellion against Nobunaga in 1582, which led to Nobunaga's death at Honnō-ji.


Geografie.

Sousední obce: Leezen, Raben Steinfeld, Plate, Lübesse, Holthusen, Pampow, Klein Rogahn, Wittenförden, Brüsewitz, Pingelshagen, Klein Trebbow, Seehof a Lübstorf.

Historie.

Lokalitu známou archeologickými nálezy z počátku letopočtu osídlili kolem roku 700 Slované a pojmenovali ji "Zverin" podle zdejší zvěře. Latinská forma tohoto názvu byla "Suerin" a z ní vzniklo německé "Schwerin".  První písemná zmínka o sídle je v kronice Dětmara z Merseburku z roku 1018, kdy se na zdejším hradišti opevnil lutický kníže Mečislav před vlastním lidem, který jej obviňoval z porážky v bitvě s Poláky roku 1017. Město roku 1164 založil saský a meklenburský kníže Jindřich Lev z rodu Welfů. Roku 1228 byla ustavena první městská rada. Zdejší dóm byl od 13. století proslulým poutním cílem, kam věřící putovali uctít kapky Kristovy krve v jaspisu. Dómská kapitula byla povýšena na arcibiskupskou. Roku 1340 byly vystavěny městské hradby. Od roku 1358 je město součástí Meklenbursko-zvěřínského vévodství. Bylo také součástí Svaté říše římské, v letech 1351-1378 patřilo pod vládu císaře Karla IV., který ovlivňoval volbu zdejších arcibiskupů. Stal se jím například Albrecht Aleš ze Šternberka.  Knížecí zámek se stal v době renesance centrem vzdělanosti, naproti němu byla roku 1536 založena knížecí škola "Fredericianum", jejíž budova později shořela, stejně jako dóm, který byl dostavěn v 19. století.  Mezi léty 1560-1700 město neblaze proslulo 103 čarodějnickými procesy, při kterých bylo upáleno 45 žen a další vězněny a mučeny. Za tyto tragédie se městská správa roku 2016 všem pronásledovaným omluvila a na budovu radnice instalovala pamětní desku. Roku 1819 byla vystavěna židovská synagoga, zbořená při Křišťálové noci roku 1938.  V letech 1918-1934 byl Schwerin hlavním městem svobodného státu Meklenbursko-Zvěřín, 1934-1952 hlavní město Meklenburska, po zrušení spolkových zemí v bývalé NDR roku 1952 krajské město. Od roku 1990 je hlavním městem spolkové země Meklenbursko-Přední Pomořansko.

Schwerin (starší český název Zvěřín) je město v severním Německu a hlavní, ne však největší město spolkové země Meklenbursko-Přední Pomořansko. V roce 2018 v něm žilo obyvatel.  Schwerin je obklopen jezery Meklenburské jezerní plošiny. Největší z okolních jezer, Zvěřínské jezero (Schweriner See), zabírá plochu 60 km².  Městskou pamětihodností je zámek, který se nachází na ostrově ve Zvěřínském jezeře.

Schwerin (; Mecklenburgian: "Swerin") is the capital and second-largest city of the northeastern German state of Mecklenburg-Vorpommern. It has a population of about 100,000.  Schwerin was first mentioned in 1018 as "Wendenburg" and was granted city rights in 1160 by Henry the Lion, thus it is the oldest city of Mecklenburg-Vorpommern. It is globally known for its romantic Schwerin Palace, situated on an island in Lake Schwerin. The palace was one of the main residences of the dukes and grand dukes of Mecklenburg until 1918 and is the official seat of the state parliament since 1990. The city also has a largely intact old town, thanks to only minor damage in World War II.  Schwerin is located within the Hamburg Metropolitan Region and close to Berlin/Brandenburg Metropolitan Region, and to nearby regiopolises of Rostock and Lübeck. Major industries and employers include high technology, machine building, healthcare, government agencies, railway supply, consumer goods and tourism. Schwerin has three academic colleges, the FHM, HdBA and the Design School.


Život.

Napoleonské války.

Vstoupil roku 1799 jako dobrovolník do republikánské armády a byl rychle povyšován k důstojnickým hodnostem. Přežil obležení Janova (1800), později se stal pobočníkem maršála Augereaua. V této funkci sloužil během 3. i 4. koaliční války (1803–1805, 1806–1807). V bitvě u Jílového byl těžce raněn. V letech 1808–1811, byl s přestávkami nasazen v bojích na Pyrenejském poloostrově. Vyznamenal se v tažení r. 1809 a bojoval ve všech větších bitvách této války (Řezno, Eckmuhl, Aspern, Wagram). Prodělal celou ruskou kampaň r. 1812, kde se opět vyznamenal. Nakonec byl i aktivním účastníkem bojů 1813–1814 (plukovník). Během Sta dní r. 1815 byl Napoleonem I. jmenován brigádním generálem a bojoval na pravém křídle francouzské sestavy v bitvě u Waterloo.

Červencová monarchie.

V době Restaurace strávil 4 roky v exilu (1815–1819) a po návratu uveřejnil známou obranu Napoleonovy strategie (viz níže). Jeho blízký vztah k vévodovi Orleánskému Ludvíkovi Filipovi mu zajišťoval důležité armádní posty. Během červencové monarchie (od r. 1830) rychle postupoval, r. 1836 – generálporučík, r. 1840 se stal generálním inspektorem francouzské kavalérie. Roku 1845 byl jmenován francouzským pairem. Po pádu Ludvíka Filipa se zcela stáhl z veřejného života.

Dílo.

Marbot napsal, dvě krátká sdělení:  Jeho sláva je založena výhradně na jeho memoárech, uveřejněných ve Francii až r. 1891 pod názvem "Mémoires du Général Baron de Marbot" (1899 německy, 1902 anglicky, 1907 česky). Jako nikdo jiný před ním poskytuje strhujícím způsobem pohled na dějinné události a do armádního života během napoleonských válek. Barvitým a přitom skromným způsobem vnáší čtenáře do dobrodružných příhod svého života. V úvodu, určeném manželce a dětem píše:  "Přišel jsem často do osobního styku s Napoleonem, sloužil jsem v generálním štábu pod pěti jeho nejslavnějšími maršály: Augereauem, Bernadottem, Muratem, Lannesem a Massenou, znal jsem všechny přední osobnosti tehdejší doby. V pamětech jsem se snažil více o vylíčení vlastních příhod, než o popis dějinné události. Snažil jsem se též u osob, které jsem dobře znal nestranně opravit úsudky o nich pronášené. Vedle událostí velkého politického významu, měl jsem i snahu vylíčit veselé a dobrodružné příhody skromným, prostým způsobem, jak se na vyprávění věnované vlastní rodině patří".

Vyznamenání.

Získal následující vyznamenání:

Jean-Baptiste Antoine Marcelin Marbot, zvaný Marcellin Marbot (; 18. srpen 1782, Altillac – 16. listopad 1854, Paříž), byl francouzský voják, autor cenných pamětí. Byl povýšen do hodnosti generálporučík v roce 1836, za vlády krále Luís Filipe I.  Byl synem generála Jeana-Antoina Marbot (1754–1800). Starší bratr Adolphe Marbot (1781–1844) byl také generálem.

Jean-Baptiste Antoine Marcelin Marbot, known as Marcellin Marbot ( , </small>; August 18, 1782 – November 16, 1854), was a French general, famous for his memoirs depicting the Napoleonic age of warfare. He belongs to a family that has distinguished itself particularly in the career of arms, giving three generals to France in less than 50 years. His elder brother, Antoine Adolphe Marcelin Marbot, was also a military man of some note.


Příklady: alofon vs. foném.

Nejčastěji vlivem okolních hlásek může docházet ke změně místa tvoření (artikulace) hlásky a tím k její asimilaci. Například hláska je v češtině považována za alofonní k psanému /n/ před velárními plozivami /g/ a /k/, např. ve slově "banka". Dochází zde k posunu místa okluze (závěru) z dásňového oblouku na měkké patro, čímž se obě souhlásky vysloví na shodném místě. Výslovnost skupiny /ng/ nebo /nk/ se tím stává jednodušší. Naproti tomu v angličtině je samostatným fonémem, tj. je třeba při výslovnosti pečlivě rozlišovat a , neboť různá výslovnost těchto dvou hlásek mění význam slov. Srov. např. "ban (zákaz) a "bang (bum).  Jiným příkladem alofonní výslovnosti je například ztráta znělosti souhlásek na konci slov v češtině. Např. /f/ se jako samostatný foném v domácích českých slovech vyskytuje velmi zřídka a obvykle je jen neznělou realizací (alofonem) jinak znělého /v/, např. ve slově "ostrov , v ostatních tvarech slova se vyslovuje [v]: ostrovy . Fonémem je /f/ např. v cizím slově fyzika".

Distribuce alofonů.

Komplementární distribuce.

Obměny realizace určitého fonému u stejného mluvčího (skupiny mluvčích) v závislosti na pozici ve slově a hláskovém okolí (poziční obměny). Různé realizace téhož fonému se nemohou vyskytovat ve stejné pozici. Tyto realizace by však měly být akusticky podobné, aby mohly být považovány za alofony téhož fonému.  Např. v angličtině je foném /l/ realizován jako „jasné“ , pokud předchází samohlásce. V ostatních pozicích se realizuje jako „temné“ velarizované . Hláska se v angličtině vyskytuje pouze na začátku slabiky (v pretuře), zatímco může být jen v koncové pozici slabiky (v kodě). Přesto nejsou považovány za poziční varianty téhož fonému, neboť jsou akusticky vnímány jako značně odlišné.  Asimilace místa tvoření (viz příklady výše) rovněž náleží k tomuto typu.

Volné varianty.

Různé realizace fonému ve stejné pozici u různých mluvčích. V němčině jsou např. přípustné různé realizace fonému /r/ (), jejichž využití se liší regionálně.  Výslovnost spisovné češtiny obvykle volné varianty nepřipouští. Veškeré tyto obměny jsou považovány za nářeční.

Alofon ve fonetice a fonologii označuje jeden z možných zvuků, tedy způsobů artikulace určitého fonému. Alofon na rozdíl od fonému nebývá v písmu odlišován odpovídajícím grafémem.

In phonology, an allophone (; from the Greek , "állos", "other" and , "phōnē", "voice, sound") is one of a set of multiple possible spoken sounds, or "phones", or signs used to pronounce a single phoneme in a particular language. For example, in English, (as in "stop" ) and the aspirated form (as in "top" ) are allophones for the phoneme , while these two are considered to be different phonemes in some languages such as Thai and Hindi. On the other hand, in Spanish, (as in "dolor" ) and (as in "nada" ) are allophones for the phoneme , while these two are considered to be different phonemes in English.  The specific allophone selected in a given situation is often predictable from the phonetic context, with such allophones being called positional variants, but some allophones occur in free variation. Replacing a sound by another allophone of the same phoneme usually does not change the meaning of a word, but the result may sound non-native or even unintelligible.  Native speakers of a given language perceive one phoneme in the language as a single distinctive sound and are "both unaware of and even shocked by" the allophone variations that are used to pronounce single phonemes.


Herní principy.

Ve hře se stanete majitelem filmového studia. Na začátku musíte najmout obsluhu filmu, správce, herce, scenáristu a režiséra. Nejdřív vám scenárista píše scénáře sám. Jedná se o krátké filmy, které trvají maximálně pět minut. Hra začíná od roku 1920. Postupem času točíte lepší filmy a otevírají se vám nové kulisy, kostýmy a kamery. Později si můžete vytvořit vlastní film podle svých představ. Tvoření vypadá tak, že přesunujete přednastavené scény a skládáte je za sebe. Můžete si do scén přidat například lebku na zem, koně, psa, láhev alkoholu apod. Čím lepší filmy točíte, tím více peněz vaše studio má a také získáte lepší ohlasy na vaše studio a filmy. Každých pět let se také koná Udílení cen. Za každou cenu, kterou vyhrajete se vám otevře bonus, který platí do dalšího Udílení cen.  Musíte se i starat o své hvězdy. Postavte jim bar a když budou ve stresu, nechte je opít. Pokud se jim nelíbí image, můžete si je převléknout, jak chcete. Jsou potřeba i stánky s občerstvením a je také dobré postavit některým hvězdám přívěs. Cítí se tam lépe.  Film si dokonce můžete nadabovat! V budově Postprodukce (která se vám postupem času otevře) si můžete upravit zvuk, znělku, ale také vystřihnout scény apod. Pokud chcete dabovat, musíte mít mikrofon. Poté přiřadíte hlas k postavě, kterou chcete. Pokud nemáte mikrofon a přesto chcete aby lidé filmu rozuměli, můžete použít titulky. Hra není jen o točení filmů. Hru také můžete hrát po internetu. Zde se můžete s ostatními lidmi podělit o vaše výtvory. Můžete hodnotit jejich, oni budou hodnotit vaše. Hra je zkrátka něco, co jsme ještě neviděli.

Datadisk.

The Movies: Stunts & Effects je jediným datadiskem k The Movies a byl vydán v červnu 2006. Do hry přidává kaskadérské kousky, kaskadéry, nové sety a kostýmy a další. Hlavní změny ve hře jsou volně přesunovatelná pozice kamery a schopnost najímat kaskadéry a poté je využívat ve svých filmech.

The Movies je počítačová hra vytvořená společností Lionhead Studios. Autorem této hry je Peter Molyneux. O její vydání se postaral Activision.

The Movies is a business simulation game created by Lionhead Studios for Microsoft Windows and subsequently ported to Mac OS X by Feral Interactive. Players run a Hollywood film studio, creating films that can be exported from the game. "The Movies" was released in November 2005 to positive reviews, including several awards, but sold poorly. An expansion, "", was released in 2006.


Život.

Narodil se 17. srpna 1686 v Neapoli jako syn Carla a Cateriny Porporových. Otec byl neapolským knihkupcem. Ve věku 10 let byl přijat na konzervatoř Conservatorio dei Poveri di Gesu Cristo, kde jeho prvním učitelem kompozice byl Gaetano Greco. Aby se udržel na studiích přivydělával si již od roku 1699 výukou hudby.  První zakázku na operu obdržel v roce 1708. Byla to opera „L'Aggrippina“ a měla okamžitý úspěch. Jeho kariéru je možno sledovat podle podpisů na partiturách svých oper. V roce 1711 byl kapelníkem prince Phillipa Hessenského, generála rakouské armády v Neapoli. V roce 1713 byl kapelníkem portugalského velvyslance v Římě a v roce 1715 maestrem prestižní konzervatoře Conservatorio di S Onofrio. O rok později obdržel čestný titul od prince Phillipa, který byl v té době již guvernérem mantovským.  V roce 1717 tragicky zahynuli otec i bratr a tak byl donucen znásobit svou pedagogickou činnost, aby mohl podporovat rodinu.  Operní scéna v Neapoli byla v té době ovládána Alessandrem Scarlattim. Využil příležitosti když Scarlatti odcestoval a uvedl na scénu krátce po sobě dvě opery u příležitosti jmenin a narozenin císařovny Alžběty (manželky Karla VI.) a o rok později začala jeho spolupráce s dvěma vynikajícími umělci té doby, básníkem Pietrem Metastasiem a později slavným kastrátem Farinellim. V té době bylo Farinellimu pouhých 16 let.  Prorazil i na římských scénách a byl si tak jist svou kariérou operního skladatele, že se roku 1722 vzdal pedagogické činnosti na neapolských konzervatořích.  V roce 1724 uskutečnil bez většího úspěchu turné do Německa a Rakouska s operou „Damiro e Pitia“. Císař Karel VI. shledal jeho hudbu příliš ozdobnou a vyumělkovanou. Vrátil se tedy do Itálie, kde slavil velké úspěchy v Benátkách. Oceněním jeho umění bylo jmenování „Maestro del pio Ospedale degli'Incurabili“.  I v Benátkách však musel o svou pozici tvrdě bojovat. Nejprve soutěžil o přízeň publika s Leonardem Vincim a po jeho smrti mu vyvstal celoživotní konkurent v Johannu Adolfovi Hasse. V roce 1733 přijal v Londýně pozvání operní společnosti „Opera of the Nobility“, která měla konkurovat obdobné operní společnosti G. F. Händela. Jeho opery byly uváděny v Lincoln's Inn Fields Theatre a po počátečních úspěších se společnost začala potýkat s finančními problémy. Porpora se v roce 1736 vrátil do Benátek. Útěchou mu mohlo být, že získal přátelství Prince Waleského, kterému věnoval několik skladeb a patrně i to, že Händelova operní společnost skončila obdobně.  Po příjezdu do Benátek byl obdržel titul „Maestro Incurabili“ a uvedl několik oper v hlavních benátských divadlech. V roce 1738 přesídlil do Neapole, odkud obdržel zakázku na operu k narozeninám neapolského krále Karla VII. a byl jmenován kapelníkem konzervatoře Conservatorio di S Maria di Loreto.  Po krátké zastávce v Londýně, kde uvedl premiéru své opery „Temistocle“ v Královském divadle (22. února 1743), se vrátil do Benátek a plně se věnoval výuce na konzervatoři Ospedaletto.  V roce 1747 byl pozván do Drážďan k saskému dvoru jako učitel zpěvu princezny Marie Antonie Walpurgis. Zde se opět setkal se svým starým rivalem Johannem Adolfem Hassem. Konflikt byl o to větší, že Porpora se snažil prosadit mladou sopranistku Reginu Mingotti proti manželce J. A. Hasse Faustině Bordoni. Navzdory těmto osobním kontroverzím byl Porpora jmenován dvorním kapelníkem (zatímco Hasse byl vrchním kapelníkem). U saského dvora sloužil až do roku 1752, kdy odešel do Vídně.  Ve Vídni obnovil přátelství s Pietrem Metastasiem a vyučoval řadu prominentních osobností. Mezi jeho žáky patřil i Joseph Haydn, který mu také vypomáhal jako korepetitor. Haydn později prohlásil, že skutečné základy kompozice mu dal právě Nicola Porpora.  V roce 1759 mu saský dvůr s ohledem na vypuknutí sedmileté války přestal vyplácet penzi. Přijal ještě zaměstnání na neapolských konzervatořích a zakázku na operu pro Teatro San Carlo. Ta však skončila neúspěchem. V září roku 1761 ze zdravotních důvodů na pedagogickou činnost rezignoval. Poslední léta svého života prožil v Neapoli.  Po životě plném úspěchů a mezinárodního uznání zemřel v chudobě 3. března 1768. Na jeho zádušní mši v chrámu Ecce Homo účinkovali všichni významní hudebníci Neapole bez nároku na odměnu.

Dílo.

Jeho dílo je velice rozsáhlé. Kromě skladeb uvedených v následujícím seznamu zkomponoval 130 světských kantát, 40 chrámových sborů, 7 mší, 9 sólových motet, 13 mariánských antifon a 22 jiných liturgických skladeb.  Těžiště jeho díla spočívá ve vokální tvorbě, zejména v opeře. Jeho nezanedbatelným vkladem do rozvoje tohoto žánru jsou recitativy, které se svou intonací a rytmem přibližují hovorové řeči. Instrumentální dílo je relativně malé. Dodnes živý je violoncellový koncert a Sinfonie da camera (op. 2).

Nicola (Antonio) Porpora (17. srpna 1686, Neapol – 3. března 1768, Neapol) byl italský skladatel operní a chrámové hudby, představitel neapolské operní školy.

Nicola (Antonio) Porpora (or Niccolò Porpora) (17 August 16863 March 1768) was an Italian composer and teacher of singing of the Baroque era, whose most famous singing students were the castratos Farinelli and Caffarelli. Other students included composers Matteo Capranica and Joseph Haydn.


Popis.

Velikostí je kočka tmavá asi poloviční oproti kočce domácí a podobá se malé kočce slaništní, se kterou je blízce příbuzná. Je dokonce možné, že kočka tmavá je pouze její poddruh. Kočka tmavá má ve srovnání s kočkou slaništní kratší obličejovou část hlavy a krátký silnější ocas. Také má poměrně velké tlapky.  Srst je šedohnědá, žlutohnědá nebo hnědavá s tmavší kresbou, která je tvořená množstvím černých kulatých skvrn, které často splývají v pruhy, hlavně na obličeji, ramenou a na hřbetě. Ocas je kroužkovaný. Ušní boltce jsou, podobně jako u kočky slaništní, černé s bílou skvrnou k vizuální komunikaci s ostatními kočkami. Břicho je bělavé.  Poddruh "L. guigna guigna" je poněkud menší a kresba je výrazná, tyto kočky tmavé mají tečky i na končetinách. Oproti tomu jedinci z poddruhu "L. guigna tigrillo" mají kresbu méně nápadnou, podkladová barva bývá světlejší a na končetinách žádná kresba není.  U obou poddruhů nejsou vzácností melanističtí, černí jedinci. Zdá se, že výskyt melanistického zbarvení stoupá se zeměpisnou šířkou (Miller and Rottmann, 1976); černé kočky jsou nejhojnější v oblasti Guaitecas a Chiloé v Chile.

Rozšíření.

Kočka tmavá je endemit And, její areál je omezen území státu Chile a Argentiny. Vyskytuje se v oblasti od centrální chilského regionu Coquimbo přes Guaitecasa a Chiloé až po argentinskou provincii Chubut a Santa Cruz.

Stanoviště.

Kočka tmavá je vázána na vlhké lesy mírného pásma, dává přednost stálezelený stálezeleným deštným lesům nebo opadavým vlhkým lesům na svazích And, až k hranici lesa (1900 až 2500 m n. m.). Jsou to vlhké lesy charakterizované přítomností bambusů v podrostu, liány a epifytní rostliny, hlavní druhy stromů jsou araukárie a pabuky. Byla pozorována také ve tvrdolistých lesích, jehličnatém nebo horském lese.

Biologie.

O chování kočky tmavé je známo jen velmi málo. Pravděpodobně je aktivní v noci, kdy loví malé obratlovce, na zemi žijící hlodavce, ptáky nebo malé plazy. Větší samci někdy loví i domácí drůbež. Velmi dobře šplhá, na stromech odpočívá a ukrývá se tam před nebezpečím; možná loví i ve větvích. V zajetí má denní aktivitu (Green, 1991).  Březost trvá 72-78 dní, poté se rodí průměrně dvě koťata, která pohlavně dospívají až ve dvou letech. V zajetí se kočka tmavá dožívá až 11 let.

Ochrana.

Kočka tmavá je v přírodě poměrně vzácná. Na rozdíl od ostatních koček rodu "Oncifelis" unikla lovcům kožešin a nikdy nebyla lovena ve velkém, fakt, že loví i drůbež, ji ale dostává do konfliktu s člověkem. Je také ohrožena odlesňováním, nicméně se zdá, že dokáže přežít i v člověkem změněné krajině (v sekundárních lesích, na plantážích apod.)  Odhadovaný počet dospělých koček tmavých je méně než 10 000 jedinců. Kočka tmavá je chráněná zákonem v Chile i v Argentině, je také zapsána v CITES II.

Kočka tmavá v českých zoo.

Kočku tmavou v současné době (2006) nechová žádná česká zoologická zahrada.

Kočka tmavá ("Leopardus guigna"), nazývaná také tigrillo a ve své domovině guiña, je vzácný druh malé kočkovité šelmy obývající lesy ve středním a jižním Chile. Je to nejmenší druh kočkovité šelmy na západní polokouli.

The kodkod ("Leopardus guigna") (), also called güiña, is the smallest cat in the Americas. It lives primarily in central and southern Chile and marginally in adjoining areas of Argentina. Its area of distribution is small compared to the other South American cats. Since 2002, it has been listed as Vulnerable on the IUCN Red List as the total effective population may comprise less than 10,000 mature individuals, and is threatened due to persecution and loss of habitat and prey base.