Průběh mise.

Přípravy na start.

Přípravy na druhý let Columbie trvaly od jejího prvního přistání přibližně půl roku. Začaly tím, že byl družicový stupeň Columbia převezen z Edwardsovy letecké základny, místa svého přistání, na "zádech" letadla Boeingu 747-SCA na Kennedyho vesmírné středisko na Floridě. Vlastní přípravy začaly až v hangáru OPF (Orbiter Processing Facility). Z raketoplánu měly být podle původního plánu odmontovány a podrobně prohlédnuty všechny tři hlavní motory SSME, ale vzhledem k vynikajícímu stavu to nebylo potřeba. Jen dvě z celkových 3240 chladicích rourek potřebovaly opravu. Z motorové sekce bylo vymontované a vzápětí nahrazeno novým jedno čerpadlo hydrauliky APU (Auxilliary Power Unit) a vyměněná byla také jedna z pěti plošin inerciálního navigačního systému. Velkou opravu si vyžádal tepelný štít, na kterém technici vyměnili nebo opravili téměř 10 procent dlaždic tepelné ochrany. Další opravy se týkaly elektroinstalace. Do nákladového prostoru bylo naloženo poprvé užitečné zatížení – soubor přístrojů označovaných jako OSTA1 a dálkový manipulátor RMS (Remote Manipulator System). Zároveň s úpravami družicového stupně se v raketové montážní hale VAB (Vehicle Assembly Building) skládaly pomocné motory SRB a připevňovaly se k hlavní palivové nádrži ET. Do montážní haly VAB byla Columbie převezená 10. srpna 1981 a po smontování startovací soustavy byla 31. srpna spolu s mobilním vypouštěcím převezená na startovací rampu 39-A.  Dne 22. září nastal při tankování únik oxidu dusičitého. Oxid postříkal trup raketoplánu a způsobil poškození celkem 379 dlaždic tepelné ochrany, které tak musely být vyměněny. Kromě toho byly vyměněny i další poškozené části družicové části, což si vyžádalo odklad startu o jeden měsíc. Nový termín startu byl 4. listopadu 1981 (oproti původně plánovanému 9. září). Závěrečnou fázi odpočítávání přerušilo několik problémů: nižší tlak v kyslíkové nádrži ET, který ohlásili počítače v čase T-9 minut, a nižší tlak v palivových článcích v čase T-31 sekundy. V důsledku těchto a dalších problémů odvolalo vedení letu start.

Start.

Druhé odpočítávání ze začátečních T-35 hodin bylo opět přerušeno dvěma poměrně závažnými problémy. I tak ale dalo vedení letu Columbii souhlas se startem. Raketoplán šťastně odstartoval 12. listopadu 1981 v 15:10 UT.  Sedm sekund po startu zahájil raketoplán rotační manévr, 130 sekund po startu byly odhozeny motory SRB. V průběhu volného pádu motorů se však na obou poškodila kabeláž a z moře byly vytaženy poškozené. Orbiter s hlavní palivovou nádrží bez problémů pokračoval v letu. V T+522 došlo k vypnutí motorů SSME, nádrž byla odhozená a po dvou manévrech se Columbie dostala na oběžnou dráhu ve výšce 222 km.

Průběh letu.

Po pěti hodinách na oběžné dráze došlo k vážnému problému. Palivová baterie PRSD, která začala projevovat malé odchylky už několik minut po startu, přestala fungovat úplně. Kromě elektrické energie vyráběla baterie také vodu, velmi potřebnou pro posádku. Přestože měl raketoplán k dispozici dvě další baterie, vedení letu rozhodlo zkrátit původně 125hodinový let na 54 hodin. Navzdory problémům začali astronauti provádět naplánované experimenty a i přes zkrácený pobyt na orbitě splnili plán na 90 procent. Před plánovaným spánkem posádka podle pokynů řídícího střediska v Houstonu podnikla opatření ke snížení odběru elektrické energie. Po druhém nočním odpočinku se posádka začala připravovat na návrat na Zemi. Experimenty na plošině OSTA-1 byly ukončené a dveře do nákladového prostoru zavřené.

Přistání.

Ve 20:19 UT se po nasměrování raketoplánu do polohy motory napřed zažehly nad Indickým oceánem dva motory OMS. Raketoplán Columbia začal sestupovat do zemské atmosféry. V průběhu přistávání zkoušeli piloti různé manévry s cílem dosáhnout co největší odchylku v kurzu letu. Přistání probíhalo z části automaticky, řízené palubním počítačem, ruční řízení převzal pilot Richard Truly ve výšce pouhých 30 metrů nad přistávací dráhou. Raketoplán dosedl na přistávací dráhu Edwardsovy letecké základny ve 21:23 UT.

Mise STS-2 raketoplánu Columbia, která odstartovala 12. listopadu 1981, byla druhá mise v rámci programu Space Shuttle americké NASA. Bylo to poprvé, co se do vesmíru dostal pilotovaný dopravní prostředek, který byl již jednou použit. Předtím to byla pouze nepilotovaná loď Gemini 2, jejíž suborbitální kapsle byla po nutné opravě použita v jiném nepilotovaném letu v programu Manned Orbiting Laboratory.  Záložní posádka byla:

STS-2 was the second Space Shuttle mission conducted by NASA, and the second flight of the orbiter "Columbia". The mission launched on 12 November 1981 and landed two days later on 14 November. STS-2 marked the first time that a crewed, reusable orbital vehicle returned to space. This mission tested the Shuttle Imaging Radar as part of the OSTA-1 payload, along with a wide range of other experiments including the Shuttle robotic arm, commonly known as Canadarm. Other experiments or tests included Shuttle Multispectral Infrared Radiometer, Feature Identification and Location Experiment, Measurement of Air Pollution from Satellites, Ocean Color Experiment, Night/Day optical Survey of Lightning, Heflex Bioengineering Test, and Aerodynamic Coefficient Identification Package (ACIP). One of the feats accomplished was various tests on the OMS including starting and restarting the engines while in orbit and various adjustments to its orbit. The OMS tests also help adjust the Shuttle's orbit for use of the radar. During the mission, President Reagan called the crew of STS-2 from Mission Control in Houston.  In the early planning stages of the Space Shuttle program, STS-2 was intended to be a reboost mission for the aging Skylab space station. However, such a mission was impeded by delays with the Shuttle's development and the deteriorating orbit of Skylab. Skylab ultimately de-orbited on 11 July 1979, two years before the launch of STS-2.


Popis algoritmu.

V případě grafů se záporně ohodnocenými hranami není Dijkstrův algoritmus obecně vždy použitelný. Proto nasazujeme Bellmanův–Fordův algoritmus, který stejně jako Dijkstrův algoritmus využívá metodu relaxace hran, jež zjišťuje aktuálně nastavenou hodnotu nejkratší vzdálenosti od uzlu formula_1. Jestliže je zjištěno, že hodnota v uzlu je vyšší než hodnota z nynějšího uzlu plus ohodnocení hrany z nynějšího uzlu do uzlu, v kterém bychom chtěli změnit jeho hodnotu, pak tuto hodnotu změníme (snížíme). Hlavní rozdíl oproti Dijkstrovu algoritmu spočívá ve způsobu průchodu grafu. Jelikož Dijkstrův algoritmus, jestliže projdeme všechny následníky jednoho uzlu, tak tento uzel „uzavře“ a poté ho už neupravuje. Toto se v Bellmanově–Fordově algoritmu neděje, jelikož tyto uzly neuzavírá takto ihned, ale prochází několikrát všechny uzly a upravuje postupně hodnoty vzdáleností nejkratších cest.

Implementace.

Obecná implementace v pseudokódu.

První cyklus inicializuje graf – nastaví všem vrcholům kromě zdroje nekonečné vzdálenosti, zdroji nulovou. Druhý cyklus upravuje relaxací hodnoty vzdáleností nejkratších cest mezi zdrojem a ostatními uzly. Pokud třetí cyklus zjistí, že některá už určená hodnota nejkratší cesty mezi uzly by mohla být ještě zkrácena (snížena hodnota vzdálenosti nejkratší cesty), graf obsahuje záporně ohodnocený cyklus. V takovém případě postrádá úkol nalezení minimální cesty smysl (opakovaným průchodem cyklem získáme neomezeně krátkou cestu) a hodnoty vykonstruované algoritmem nemůžeme brát za správné.

Implementace – Perl.

use warnings; use strict;  my $INFINITY = 10**24;  print "bellmanuv–forduv algoritmus\n";  my $graf = {  my %distance = (); my %predek = ();  my ($vrchol, $hrana);  foreach $vrchol ( @{ $graf->{vrcholy} } ) $distance{ $graf->{pocatek} } = 0;  foreach $vrchol ( @{ $graf->{vrcholy} } )  foreach $hrana ( @{ $graf->{hrany} } )  foreach $vrchol ( @{ $graf->{vrcholy} } )  exit(0);

Implementace – C.

/* Let INFINITY be an integer value not likely to be  typedef struct { } Edge;  void BellmanFord(Edge edges[], int edgecount, int nodecount, int source)  int main(void)

Složitost.

Složitost algoritmu je formula_2, kde formula_3 je počet vrcholů a formula_4 počet hran.

Bellmanův–Fordův algoritmus počítá nejkratší cestu v ohodnoceném grafu z jednoho uzlu do uzlu dalšího (do ostatních uzlů), kde mohou být některé hrany ohodnoceny i záporně. Dijkstrův algoritmus tento problém řeší sice v kratším čase, ale vyžaduje nezáporné ohodnocené hrany. Proto se Bellmanův–Fordův algoritmus používá i pro grafy se záporně ohodnocenými hranami.  Algoritmus je používán ve směrovacím protokolu RIP.

The Bellman–Ford algorithm is an algorithm that computes shortest paths from a single source vertex to all of the other vertices in a weighted digraph. It is slower than Dijkstra's algorithm for the same problem, but more versatile, as it is capable of handling graphs in which some of the edge weights are negative numbers. The algorithm was first proposed by , but is instead named after Richard Bellman and Lester Ford Jr., who published it in 1958 and 1956, respectively. Edward F. Moore also published the same algorithm in 1957, and for this reason it is also sometimes called the Bellman–Ford–Moore algorithm.  Negative edge weights are found in various applications of graphs, hence the usefulness of this algorithm. If a graph contains a "negative cycle" (i.e. a cycle whose edges sum to a negative value) that is reachable from the source, then there is no "cheapest" path: any path that has a point on the negative cycle can be made cheaper by one more walk around the negative cycle. In such a case, the Bellman–Ford algorithm can detect and report the negative cycle.


Životní dráha.

Claus Spahn studoval v Kolíně nad Rýnem divadelnictví, germanistiku, filozofii a historii umění. Za dizertační práci s námětem "Historie divadelnictví v Porúří do roku 1933" byl mu přiznán titul doktora filológie. Od roku 1969 do roku 2005 vykonával redaktorskou práci ve WDR a vyprodukoval četné seriály, portréty a dokumentaci v kulturní politice.  Velké uznáni a vynikající jméno si vydobyl na mezinárodním poli za šachové programy. Od roku 1983 do roku 2005 moderoval živě vysílání "Šachy velmistrů" (). O pohár WDR hráli i Garri Kasparov, Anatolij Karpov, Višvanáthan Ánand a Vladimir Kramnik. Jeho iniciativě a jeho angažovanosti vděčí i Dortmunske šachové turnaje za patřičnou publicitu a známost.

Seriály a filmy.

Claus Spahn napsal a vyprodukoval mezi jinými seriál "Keine Angst vorm Fliegen" (Žádný strach před létáním), "Der Elternführerschein" (Rodičovský průkaz); velice populární byla jeho série "Wenn die Liebe hinfällt" (Když padne láska), Spahn a Lida Winiewicz. Jeho dílo "Niemand soll der Nächste sein" (Nikdo nebude příští) mu vyneslo uznáni za angažovanost v boji proti rakovině od německého ministerstva zdravotnictví. Další seriál k ochraně osobních dat "Computer können nicht vergessen" (Počítače nezapomínají) bylo odměněno cenou německého průmyslového svazu. Jeho prvotina "Žádný strach před létáním" dala podnět k seminářům po celé spolkové republice (Co-autor:Rainer Pieritz). Další díla autora, režiséra, moderátora Claus Spahn jsou např, portrét "Carl Djerassi - Sběratel umění a otec pilulky", nebo řada "Význačné portréty" "Otto Erich Deutsch - Deutschverzeichnis".

Vyznamenání.

Rok 1992 "Ehrenteller des Deutschen Schachbundes" (Čestný talíř německého šachového svazu). Dvakrát byl vyznamenán od téhož svazu jako nejlepší žurnalista roku (1983/2001). Následovalo uznáni od Evropske šachové unie v roce 2002 byl vyznamenán cenou   (Zlatou plaketu Čestný velmistrovsky titul FIDE).  Nejvyšší oceněni - v roce 2001 - Za dlouholetou vynikající žurnalistickou a redakční činnost mu Prezident Německa Johannes Rau udělil státní vyznamenání "Kříž za zásluhy".

Claus Spahn (* 15. května 1940 v Bottropu v Německu), byl činný nejdříve jako redaktor WDR, později moderátor, producent a autor. V roce 2001 byl vyznamenán německým křížem za zásluhy.

Claus Spahn (born 15 May 1940 in Bottrop, Germany) is a former TV programme editor of Germany's Westdeutscher Rundfunk (WDR) broadcasting corporation, a presenter, producer and author. He was awarded the Cross of the Order of Merit of the Federal Republic of Germany in 2001.


Charles Bonaventure de Longueval, 2nd Count of Bucquoy

Původ.

Narodil se 9. ledna 1571 v severní Francii, v Arrasu (oblast Artois). Jeho předkové pocházeli z Francie a jižní Belgie (Valonsko). V roce 1606 se oženil s Marií Magdalenou hraběnkou de Biglia (1573–1653), hraběnkou de Sarona ze staré a vlivné milánské rodiny, s níž měl syna Karla Alberta. Válečné vzdělání získal ve Francii a Španělsku Buquoyové byli původně zemanským rodem a psali se „de Longueval“ (Longueval = vesnice v Pikardii, kde měli tvrz). 20. června 1580, po povýšení do stavu hrabat, se začali psát „de Bucquoy“. Linie Karla Bonaventury, která se po roce 1618 usadila v Čechách ono písmeno „c“ vypouštěla a někdy místo „y“ používala „i“, aby se mohla odlišovat od linie francouzské a belgické.

Císařským generálem.

V roce 1618 jej císař Matyáš Habsburský jmenoval velitelem císařských vojsk a poslal do Čech s úkolem „zkrotit rebelii“ českých stavů. V Čechách zvítězil Buquoy v několika důležitých bitvách třicetileté války: Jedním z mezníků konfliktu byla bitva u Záblatí (na Českobudějovicku), kde Buquoy 10. června 1619 zvítězil nad protestantskými vojsky vedenými hrabětem Petrem Arnoštem Mansfeldem (1580–1626).  Dne 4. listopadu 1620 při bitvě u Rakovníka byl choulostivě zraněn průstřelem obou stehen, kulka se dokonce „oudu přirozeného dotkla.“ Vzhledem ke zranění předal velení císařské armády Rudolfu Tiefenbachovi před bitvou na Bílé hoře, která se odehrála dne 8. listopadu 1620. Bitvy vlastní se zúčastnil pouze jako pozorovatel, v průběhu jen jednou nasedl na koně, aby pomohl svému vojsku, když se začalo stavovskému vojsku dařit, ale než dojel na bojiště, bylo nebezpečí zažehnáno.

Odměna.

Za jeho vynikající služby a finanční půjčku mu císař Ferdinand II. daroval některá protestantská panství. Např. Nové Hrady (na Českobudějovicku), Rožmberk nad Vltavou a Libějovice u Vodňan, tvrz Cuknštejn a další. Darovací listina ze 6. února 1620 byla napsána česky, vlastnoručně ji podepsal císař. Ten neměl na žold pro vojáky, proto dlužné peníze nahradil darováním panství. Po vzniku ČSR byly některé z nich pozemkovou reformou po roce 1918 konfiskovány a staly se tzv. „zbytkovými statky“. Ostatní majetek zůstal v držení rodu až do roku 1945. V době druhé světové války se novohradští Buquoyové přihlásili k německému občanství a v roce 1945 postihly jejich majetek tzv. „Benešovy dekrety“.

Smrt Karla Bonaventury.

Karel Bonaventura Buquoy padl 10. července 1621 během obléhání pevnosti Nové Zámky na jihozápadním Slovensku. Toho dne chtěli císařští vojáci sklidit pšenici z okolních polí a ochranu žencům zajišťoval Buquoy pomocí 1200 jezdců a 300 pěšáků. Z pevnosti proti nim vyrazil oddíl asi 1200 jezdců vedených Štefanem Horváthem a císařští vojáci byli rozprášeni. Samotný generál padl do zajetí. V jednom okamžiku se zdálo, že by císařští vojáci s pomocí posil z tábora mohli získat na bojišti znovu převahu a zajatce osvobodit. Proto ho dva hajduci, kteří ho střežili, zabili. Byl pochován v neoznačeném hrobě v kostele Panny Marie v Rožmberku nad Vltavou. Po smrti generála se správy panství ujala vdova Maria Magdalena, protože jejich syn byl v té době nezletilý.

Karel Bonaventura hrabě Buquoy [čti: bykoá] (francouzsky: "Charles Bonaventure de Longueval comte de Bucquoy", německy: "Karl Bonaventura Graf von Buquoy") (9. ledna 1571 Arras, Francie – 10. července 1621 Nové Zámky, Uhry) byl velitel císařských vojsk na počátku třicetileté války.

Charles Bonaventure de Longueval, Count of Bucquoy (, , full name in , ) (Arras, 9 January 1571 – Nové Zámky, 10 July 1621) was a military commander who fought for the Spanish Netherlands during the Eighty Years' War and for the Holy Roman Empire during the Thirty Years' War.


Životopis.

Život před rokem 1789.

Od malička byl svým otcem - vrchním velitelem topografického oddělení armády v časech Ludvíka XV. a Ludvíka XVI. - veden k vojenské kariéře. Ve 13 letech vstoupil do armády. Z královské topografické kanceláře pak přešel k aktivní vojenské službě, nejprve jako poručík generálního štábu, později jako kapitán dragounů. Během americké války za nezávislost sloužil od r.1780 v armádním expedičním sboru generála Jeana Rochambeaua pod Lafayettem. Roku 1789 byl králem Ludvíkem XVI. jmenován generálmajorem Národní gardy ve Versailles a opakovaně prokázal královské rodině dobré služby.

Revoluce.

Poznal, že revoluce nabízí mladým talentům velké možnosti a tak se brzy stal zásluhou odvahy, chladné mysli a především vynikajících topografických znalostí a zkušeností šéfem štábu Lafayetta, Lucknera a Custina. Během hrůzovlády, aby nevzbudil podezření, odešel do války ve Vendée. Jeho osobní odvaha při obraně Saumuru dne 12. června 1793 mu zajistila pochvalnou zmínku ve zprávě komisaře armády Konventu. Přesto byl jako bývalý královský důstojník podezřelý, a proto odešel z armády a žil na statku svého bratra.

Ve službách Napoleona Bonaparta.

Po 9. termidoru byl jmenován vedoucím štábu gen. Kellermanna. Tam si vydobyl pověst vynikajícího odborníka a generál Bonaparte si jej vybral jako velitele štábu Italské armády během kampaně 1796-1797. Počínal si velmi dobře i jako divizní generál v bitvách u Mondovy (22. dubna 1796), Lodi (10. května 1796), Codogna (9. května 1796), a Rivoli (14. ledna 1796). Provázel generála Bonaparte do Egypta v kampani 1798-1799 a s ním se i vrátil do Francie. Plně podporoval jeho akce k převzetí moci a po 18. brumaire se stal ministrem války. S jeho jménem pak jsou spojeny realizace tažení roku 1800 (bitva u Marenga) i tažení roku 1805 s Napoleonovými geniálními tahy - ulmským manévrem, letem orla a posléze lvím skokem v bitvě u Slavkova. Dne 18. května 1804 byl jmenován maršálem Francie, roku 1806 byl jmenován suverénním knížetem-vévodou neuchâtelským a valenginským, roku 1809 pak knížetem z Wagramu. Roku 1808 se (poté co řadu let žil s markýzou Viscontiovou) stal Berthier manželem Alžběty Bavorské, neteře bavorského krále Maxmiliana I. Zahrnut vysokými příjmy a dary (stal se mj. majitelem zámku Chambord), zastupoval císaře i při Napoleonově sňatku s rakouskou arcivévodkyní Marií Luisou per procurationem ve Vídni roku 1810. Byl pravou rukou císaře Napoleona na všech dalších taženích až do roku 1814, kdy byl v bitvě u Brienne raněn a nabyl přesvědčení, že další odpor je proti zájmům Francie. Patřil ke skupině maršálů, kteří přesvědčili císaře, aby abdikoval. Poté se dal k dispozici Ludvíkovi XVIII., který ho 4. června 1814 jmenoval pairem Francie.  Za sto dní se nepřidal k Napoleonovi, doprovodil krále do Gentu a poté odjel na svá bavorská panství – „ Nechtěl se bít proti Francii za krále, ani proti králi za císaře“ (Chardigny).

Smrt.

Dne 1. červen 1815 pak za nejasných okolností tragicky zemřel pádem z okna druhého patra bamberského zámku. Na místě neštěstí je dodnes pamětní deska. Je pohřben v kryptě bavorských králů kostela na břehu Tegernsee.

Odkaz.

Jeho význam pro moderní válečné umění je obrovský: stal se zakladatelem moderní štábní práce - štáb rozdělil do 5 oddělení, odpovídajících racionálním potřebám armády, která v zásadě nezměněna zůstala ve francouzské armádě dalších 140 let, projevil se jako organizátor a vojenský plánovač zcela nového – dosud neviděného rozměru. Zcela přeorganizoval zásobování armády, byl tvůrcem armádní logistiky v moderním pojetí. Napoleonovy myšlenky a globální disposice převáděl do stručných, přesných rozkazů a s císařem vytvořil dvojici, která změnila dějiny vojenské strategie.

Louis Alexandre Berthier (20. listopadu 1753 Versailles – 1. června 1815 Bamberg za nejasných okolností) byl napoleonský velitel, dosáhnuvší hodnosti Maršál Francie, suverénní kníže z Neuchâtelu, kníže z Wagramu a vévoda z Valanginu.

Louis-Alexandre Berthier (20 November 1753 – 1 June 1815), 1st Prince of Wagram, Sovereign Prince of Neuchâtel, was a Marshal of the Empire doubling as Minister of War and chief of staff to Napoleon. Born into a military family, he served in the French Army and survived suspicion of monarchism during the Reign Of Terror, before a rapid rise in the ranks during the French Revolutionary Wars. Although a key supporter of the coup against the Directory that gave Napoleon supreme power, and present for his greatest victories, Berthier strongly opposed the progressive stretching of lines of communication during the Russian campaign. Allowed to retire by the restored Bourbon regime, he died of unnatural causes shortly before the Battle of Waterloo. Berthier's reputation as a superb operational organiser remains strong among current historians.


Charakter.

Britské krátkosrsté kočky mají milou přítulnou a hodnou povahu, v mládí jsou velmi hravé a v dospělosti jsou klidné. Snášejí se s ostatními domácími zvířaty a dovedou se zabavit i samy i když dobu čekání na svého pána si převážně krátí spánkem nebo pozorováním vody v koupelně. Britské krátkosrsté kočky jsou vhodné pro chovatele s dětmi a pro chovatele, kteří chtějí mít pokojného domácího mazlíčka.

Popis.

Britská modrá krátkosrstá kočka je středně velká až velká. Má krátkou hustou srst s bohatou podsadou. Hlava je velká, kulatá s masivní lebkou, nos je krátký, široký a rovný. Uši jsou malé, mírně zakulacené a široce posazené. Oči jsou velké a kulaté a mají žlutou až měděnou barvu (u barevných variant jsou povolené i modré a zelené oči).

Zbarvení srsti.

Černá britská krátkosrstá.

Černá britská krátkosrstá kočka má stejnou černou barvu, bez barevných variet. Bílé chloupky po těle jsou nežádoucí. Malá koťata mohou být lehce zrzavá, toto zbarvení přibližně v půl roce mizí. Pokud se černé britky sluní na slunci, může jejich srst získat hnědavé, nežádoucí zbarvení. "Oči" jsou jiskřivé oranžové nebo měděné. "Hlava" je kulatá, široká s krátkým nosem. Černý čenich. "Uši" se zaokrouhlenou špičkou. "Tělo" je stejné jako u ostatních britek, polštářky tlapek černé. "Povaha" je milá společnice a přítulná

Bílá britská krátkosrstá.

"Srst": krátká, hustá, bílá, bez odstínů žluté a našedlé. "Oči": velké, kulaté, oranžové. Každé oko může mít různou sytost barvy. "Uši" zakulacené. "Hlava": kulatá, široká, rovný nos, čenich má růžovou barvu. "Tělo" je silné, robustní, polštářky tlapek mají růžovou barvu. "Povaha": vypadá perfektně a stejně tak vystupuje. "Variety": s modrýma očima, s oranžovýma očima, s nestejně zbarvenýma očima

Krémová britská krátkosrstá.

Srst: krátká, hustá podsada, jemná na dotek.Zbarvení jednobarevné, krémové, bez bílých znaků. Oči: velké, kulaté, měděné, oranžové, zlaté. Oříšková barva je vada, oproti minulosti, byly povoleny. Hlava: kulatá, široká, růžový čenich. Uši jsou zakulacené. Tělo: silné, podsadité. Tlapky mají růžovou barvu. Povaha: přítulná a velmi milá. Variety: žádné.

Modrá britská krátkosrstá.

Srst: krátká, hustá podsada. Barva světle až středně modrá. Mramorování je nežádoucí. Tygrování se může objevit u malých koťat, ale za pár měsíců zmizí. Oči: velké, kulaté, měděné nebo oranžové. Hlava: kulatá, modrý čenich, uši zakulacené. Tělo: podsadité, tlapky jsou modré barvy. Povaha: milá, přítulná, vyrovnaná, ale zároveň rozmazlená princezna a někdy i uličník. Má zvláštní zvukové projevy. Není tak hlučná, jako siamky, ale její zvuková konverzace je velmi výřečná. Její hluboké, hrdelní mňau zní v mnoha tónech. Variety: Někdy je kartouzská kočka považována za varietu britských krátkosrstých, jindy za samostatné plemeno. Tyto kočky byly vyšlechtěny v klášteře Chartrese ve Francii. Jsou silnější a větší než modré britky, mají protáhlejší obličeje a šedivější barvu srsti. Jsou si na první pohled velmi podobné.

Modrokrémová britská krátkosrstá.

Srst: krátká, hustá, bez známek tygrování. Světle modrá a krémová nesmí tvořit žádné skvrny. Optimální je velmi světlé zbarvení. Světlé chloupky jsou jemnější na dotek, než modré. Oči: velké, kulaté, měděné, oranžové nebo zlaté. Hlava: kulatá, modrý čenich, uši zakulacené. Tělo: podsadité, tlapky růžové, modré nebo směs obou barev. Povaha: velmi živá, zvědavá. Variety: nejsou žádné.

Mramorovaná britská krátkosrstá.

Srst: Mramorování má jasně černou barvu. Srst je krátká, jako plyšová. Jasně je vidět kresba srsti. Na nohou má jakoby náramky. Oči: velké, kulaté, měděné až zlaté. Od koutku vnějšího oka se táhne dobře viditelný pruh. Hlava: Kulatá, široká, čenich má jasně červenou barvu. Uši zakulacené. Tělo: stejně jako ostatní britky, podsadité. Barva tlapek červená. Niga:černá Povaha: přátelská, přítulná. Variety: První varieta má na boku kresbu, která vypadá jako obláčky. Druhý typ má kresbu podobnou spirálám. Je to klasický typ. Má na hřbetě tři pruhy , na hrudi náhrdelník, na čele kresbu do M. Obě strany těla mají mít stejnou kresbu. Další varieta je Stříbřitá černě mramorovaná britská krátkosrstá kočka s klasickou kresbou.

Želvovinová britská krátkosrstá.

Srst: krátká a hustá a černé, červené, krémové skvrny by měly být stejnoměrně rozdělené po celém těle. Pokud mají na hlavě tzv. plamínek - lysinku, jedná se o zvlášť ceněné jedince. Oči: velké, kulaté, oranžové nebo měděné. Hlava: kulatá, čenich je černé barvy. Tělo: podsadité, silné, tlapky růžové, černé nebo černorůžově skvrnité. Povaha: bystrá a okouzlující. Variety: Želvovinová s bílou barvou (podobná želvovinové a navíc má bílé barvy) nebo modřeželvovinová s bílou (má místo černé barvy barvu modrou a krémovou).

Dvoubarevná britská.

Srst: krátká , hustá s pravidelnými plochami. Barevné skvrny mají být i po tvářích a nejlepší je i lysinka na obličeji,neboli tzv. Véčko Oči: velké, kulaté, měděné nebo oranžové. Zelené jsou považovány za vadu. Hlava: kulatá, čenich růžový nebo odpovídající barva skvrnám po těle. Uši jsou zakulacené. Tělo: svalnaté,silné nohy,podsadité. Tlapky mají růžovou barvu nebo barvu obdobnou jako skvrny. Povaha: přítulná Varianty: I. černobílá, II. modrobílá, III. červenobílá, IV. krémovobílá, lilovobílá , čokoládovobílá,modrokrémovobílá,lilověkrémovobílá,černěkrémovobílá,čokoládověkrémovobílá Varianty s bílou Britské krátkosrsté kočky se vyskytují i mnoha barevných formách s bílou barvou: bicolor: bílá pokrývá 1/4 až 1/2 těla, harlekýn: bílá pokrývá více než 1/2 těla, van: bílá pokrývá celé tělo s výjimkou ocasu a skvrn na hlavě

Kouřová britská krátkosrstá.

Srst: krátká, hustá, spodek srsti má světlou až stříbrnou barvu, horní část je černá. Oči. velké, kulaté, měděné, zlaté, oranžové. Hlava: kulatá, černý čenich. Uši zakulacené. Tělo: podsadité. Tlapky mají černé polštářky. Povaha: přítulná, milá. Variety: Jsou dvě kouřová britská krátkosrstá a to v barvách černé a modré.

Britská krátkosrstá kočka činčila.

Srst: krátká, hustá, bílá, na bocích, hlavě, ocásku a na uších má tmavé zabarvení. Barva podsady by měla být co nejbělejší. Barva zabarvení může být jako obvykle u britských koček, i hnědá. Oči: kulaté, velké, barva očí zelená, černě orámované. Podstatný rozdíl oproti ostatním britským kočkám. Hlava: kulatá, široká, růžový čenich, uši zakulacené. Tělo: statné, tlapky růžové nebo v barvě zabarvení pesíků. Povaha: spokojená, vyrovnaná. Variety: různé zbarvení konečků srsti.

Varianty s bílou.

Varianty s kresbou.

U britských krátkosrstých koček všech barev se vyskytují následující kresby: Nejnověji se chovají i britské krátkosrsté kočky s odznaky tzv. colourpoint.

Britská krátkosrstá kočka je plemeno kočky domácí, vyšlechtěné kolem roku 1900 ve Velké Británii. Byla vyšlechtěna křížením perských koček a domácích krátkostrstých koček s mohutnou stavbou těla. Nejprve byla chována pouze v modré variantě, později se objevily další barevné varianty a v současnosti se chová ve všech možných barevných variantách. Britská krátkosrstá kočka je jedním z nejoblíbenějších plemen čistokrevných koček zejména pro svou přítulnou povahu, hebkou srst a pěknou tělesnou stavbu.

The British Shorthair is the pedigreed version of the traditional British domestic cat, with a distinctively stocky body, dense coat, and broad face. The most familiar color variant is the "British Blue," a solid grey-blue coat, copper eyes, and a medium-sized tail. The breed has also been developed in a wide range of other colours and patterns, including tabby and colorpoint.  It is one of the most ancient cat breeds known, originating from European domestic cats imported into Britain by the invading Romans in the first century AD. In modern times, it remains the most popular pedigreed breed in its native country, as registered by the UK's Governing Council of the Cat Fancy (GCCF).  The breed's good-natured appearance and relatively calm temperament make it a frequent media star, notably as the inspiration for John Tenniel's famous illustration of the Cheshire Cat from "Alice in Wonderland". The Cat Fanciers' Association profile reads: "When gracelessness is observed, the British Shorthair is duly embarrassed, quickly recovering with a 'Cheshire cat smile.


Životopis.

Ampère se narodil v rodině obchodníka. Rodina žila v Lyonu, ale později se natrvalo přestěhoval do nedalekého Polémieux. V malé vesnici nebyla škola, ale Ampère bez vzdělání nezůstal. Vyučoval ho jeho otec, díky němuž se mu dostalo výtečné vzdělání, zejména v latině a matematice. Ampère byl zázračné dítě s mimořádným univerzálním nadáním. Ve 13 letech poslal mladý Ampér do Académie de Lyon svou první vědeckou práci a do osmnácti let přečetl dvacetisvazkovou Francouzskou encyklopedii. Do Ampèrova života zasáhla významným způsobem Francouzská revoluce. Roku 1793 byl pod gilotinou sťat jeho otec, který byl nespravedlivě obviněn ze sympatií k royalistům. Na osmnáctiletého Ampèra to mělo zničující dopad. Celý rok zůstal uzavřen do sebe.  Ze svých depresí se dostal díky vědě a studiu. Zajímal se o matematiku, filozofii, fyziku, chemii a botaniku, ale studoval také psychologii a jazyky, měl rád římskou poezii. V letech 1796-1801 byl soukromým učitelem matematiky, chemie a jazyků v Lyonu. V roce 1802 byl jmenován profesorem fyziky a chemie na Bourg École Centrale. V roce 1803 získal profesuru matematiky, fyziky a astronomie na lyceu v Lyonu. Od roku 1807 do roku 1826 přednášel na École polytechnique v Paříži. Zde se věnoval nejen matematice, ale i chemii a fyzice. Mezi tím byl v roce 1814 byl jmenován členem Francouzské akademie věd za práci v oblasti diferenciálních rovnic. Stal se rytířem Čestné legie a získal členství v řadě vědeckých společností v Evropě. V roce 1826 Ampère začal učit na Collège de France. V roce 1827 byl Ampère zvolen členem londýnské Královské společnosti.  V osobním životě se Ampèrovi vedlo hůř. V roce 1799 se oženil s Julií Carronovou a v roce 1800 se narodil jeho syn Jean-Jacques. Manželka ale v roce 1803 zemřela na tuberkulózu, což Ampère těžce nesl. Druhé manželství, s Jean F. Pototovou, uzavřel v roce 1806. V roce 1807 se jim narodila dcera Albine. Manželství nebylo šťastné a v roce 1808 bylo oficiálně odloučeno. Ampèrův syn Jean-Jacques se zajímal o historii a filozofii a v roce 1830 získal místo na katedře historie a zahraniční literatury na Sorbonně. Jeho vztahy s otcem byly ale složité. Dcera Albine se v roce 1827 provdala za důstojníka Napoleonovy armády, ale ten byl alkoholikem a jejich manželství doprovázely problémy.  Závěr života prožil Ampèr v existenčních potížích, protože všechny vydělané peníze vždy utratil za vědecké přístroje a pomůcky. Po roce 1830 se začal zhoršovat jeho zdravotní stav. Začátkem léta r. 1836 odjel na inspekční cestu do Marseille, kde náhle zemřel dne 10. června. V roce 1869 byly jeho ostatky slavnostně převezeny do Paříže a uloženy na hřbitově Montmartre do společného hrobu se synem Jean-Jacquesem, který zemřel v r. 1864.

Vědecká práce.

Svou první vědeckou práci v oblasti matematiky napsal již ve věku 13 let. Pokoušel se v ní vyřešit problém konstrukce úsečky stejné délky, jakou má oblouk kružnice. Jeho metoda využívala úvah o nekonečně malých hodnotách. Tato práce však nebyla publikována. V roce 1802 napsal vědeckou práci z teorie pravděpodobnosti "Úvod do matematické teorie her", která byla vysoce hodnocena.  Přestože byl Ampère matematik, proslulým se stal díky svým objevům v oblasti fyziky. Zabýval se zejména magnetismem a vybudoval základy elektrodynamiky. Jeho jméno nese zákon o silovém působení proudových elementů. V roce 1820 Ampère zjistil, že solenoidní cívka, kterou protéká elektrický proud vyvolává magnetické účinky. Solenoidní cívka, kterou protéká elektrický proud, a která je volně zavěšená nad vodičem, se orientuje jako magnetka. Vyslovil názor, že i v permanentním magnetu vyvolává magnetické pole uzavřené proudy uvnitř magnetu. V roce 1827 postuloval tzv. Ampérovo pravidlo pravé ruky pro přímý vodič (palec ukazuje dohodnutý směr proudu ve vodiči, prsty orientaci magnetických indukčních čar) a Ampérovo pravidlo pravé ruky pro cívku (prsty ukazují dohodnutý směr proudu v závitech, palec ukazuje orientaci magnetických indukčních čar).  Navrhl vztah, podle kterého lze vypočítat velikost magnetické síly, která působí na vodič. Směr této síly se dá docela jednoduše určit podle Flemingova pravidla levé ruky, které zní: "Položíme-li otevřenou levou ruku na vodič tak, aby prsty ukazovaly směr proudu a indukční čáry vstupovaly do dlaně, ukazuje odtažený palec směr síly, kterou působí magnetické pole na vodič s proudem". Stal se také autorem mnoha měřících technik a vynálezcem galvanometru a komutátoru (sběrač proudu magnetoelektrických strojů). Jeho práce "Teorie elektromagnetických jevů odvozená výhradně na základě pokusů" se stala základem nové oblasti fyziky – elektrodynamiky. Dále se věnoval i zemskému magnetismu a pohybu Země kolem Slunce.  Kromě fyziky a matematiky se zabýval botanikou, zoologií a chemií. Celý život se též věnoval monumentálnímu pokusu o roztřídění věd a položil tak základ jejich moderní klasifikaci. Rozpracoval dílo "Pokus o filozofii věd, aneb analytický výklad přirozené klasifikace všech lidských poznatků", jehož první část byla vydána v r. 1834. Druhou část dokončil a vydal v r. 1843 Ampèrův syn jean-Jacques. V tomto díle jako první použil termín „kybernetika“. Psal také verše a obsáhlá filozofická pojednání o vztahu náboženství a rozumu.  Na jeho počest bylo jeho jméno na vědeckém kongresu v Paříži v r. 1881 navrženo pro základní jednotku elektrického proudu. Tato jednotka byla schválena v r. 1893 Čtvrtým mezinárodním kongresem v Chicagu. Jeho příjmení též nese měsíční hora Mons Ampère v pohoří Montes Apenninus. Je také jedním ze 72 významných mužů, jejichž jméno je zapsáno na Eiffelově věži v Paříži.

André Marie Ampère (22. ledna 1775 Lyon – 10. června 1836 Marseille) byl francouzský matematik a fyzik, který proslul zejména svými pracemi z oblasti magnetismu a elektrodynamiky.

André-Marie Ampère (; ; 20 January 177510 June 1836) was a French physicist and mathematician who was one of the founders of the science of classical electromagnetism, which he referred to as "electrodynamics". He is also the inventor of numerous applications, such as the solenoid (a term coined by him) and the electrical telegraph. An autodidact, Ampère was a member of the French Academy of Sciences and professor at the École polytechnique and the Collège de France.  The SI unit of measurement of electric current, the ampere, is named after him. His name is also one of the 72 names inscribed on the Eiffel Tower.


Středověký chanson.

Hudebněvědné vymezení vrcholného období starého chansonu, který byl aktuální zhruba od druhé půle 14. do poloviny 16. století, se určuje podle několika indicií:  Jako první nejvýznamnější skladatel chansonů v tomto smyslu je obvykle uváděn Guillaume de Machaut, neboť před ním se vícehlasá díla, jež by bylo možno považovat za chansony, prakticky nevyskytují, ani nelze žádné skladby s jistotou před Machautem přiřadit jmenovitě k nějakému známému hudebníkovi. První generace tzv. franko-vlámské školy, do níž patří např. skladatelé Guillaume Du Fay, Gilles Binchois, Josquin Desprez, či Johannes Ockeghem pokračovala v tradici započaté Machautem. V jejich tvorbě obecně fungují chansony, kvůli relativně málo formálním restrikcím jako „pokusné pole“ pro přísnější požadavky duchovních forem kánonu staroklasické vokální polyfonie, jako například jejich moteta a mše.

Moderní chanson.

V 19. století vznikla ve francouzských kabaretech moderní forma šansonu, která nalezla své uplatnění zejména v zábavním průmyslu. Posun nastal i v textu šansonů, který se od jednoduchých popěvků vyvinul v poeticky hodnotná básnická díla. Textaři šansonů nezřídka byli a jsou přední básníci. Mezi nejznámější interprety francouzského šansonu patří např. Édith Piaf, Lucienne Boyer, Charles Trenet, Yves Montand, Charles Aznavour, Jacques Brel nebo Gilbert Bécaud.

České země.

V Česku lze rozvoj šansonu datovat od 30. let 20. století. Od kabaretních začátků, kde měl význačné postavení Karel Hašler, přes tvorbu Jaroslava Ježka, až po moderní šanson, jehož nejvýznamnější představitelkou je dodnes Hana Hegerová.  V Praze působila od sedmdesátých let navzdory normalizaci skupina "Šanson - věc veřejná", jejímž jádrem byli hudebníci Jaroslav Jakoubek, Milan Jíra a zpěváci Alena Havlíčková a Rudolf Pellar. Z dalších tvůrců tohoto období můžeme jmenovat např. písničkářku Lenku Filipovou.  Z mladších tvůrců pak třeba písničkářka Radůza, Sestry Steinovy, Martina Trchová, Jana Husáková, Ester Kočičková a mnozí jiní další.

Šanson, v originále chanson (výslovnost [], nikoli „šanzon“), ve staré hudbě označuje ústřední hudební formu francouzské hudby pozdního středověku spadající do raného novověku, renesance. Přesná definice pojmu je problematická, neboť výraz "chanson" ve francouzském jazyce odedávna označuje všeobecně jakoukoli zpívanou hudební skladbu; je to tedy ekvivalent českého slova "píseň". Tato středověká francouzská píseň byla zpívána francouzskými truvéry. Píseň měla jednoduchou melodii a rytmus. Text býval často humorný, satirický až frivolní. Nejprve býval šanson jednohlasý, od 13. století též vícehlasý. Formou chansonu byly ballade, rondeau a virelai a kanzona (instrumentální). Mezi nejznámější komponisty chansonů té doby patří Johannes Ockeghem, Josquin Desprez, či Orlando di Lasso.

A chanson (, ; , "song", from Latin "cantio", gen. "cantionis") is in general any lyric-driven French song, usually polyphonic and secular. A singer specializing in chansons is known as a "chanteur" (male) or "chanteuse" (female); a collection of chansons, especially from the late Middle Ages and Renaissance, is also known as a chansonnier.


Historie.

Kočky s dlouhou jemnou srstí byly z Turecka dováženy do Evropy od 16.století. Jednalo se zřejmě o předchůdce jak tureckých angor, tak tureckých van. Tyto kočky byly pro svůj vznešený vzhled oblíbené u šlechty i měšťanů. V polovině 19.století se ovšem objevily první kočky perského typu, které na následující desítky let zcela ovládly chovy dlouhosrstých koček. Turecké kočky upadly na čas v zapomnění.  Plemeno turecká van bylo pro svět znovu objeveno v roce 1954 v horách na jihovýchodě Turecka v nadmořské výšce okolo 1600 m dvojicí anglických reportérek, Laurou Lushingtonovou a Soniou Hallidayovou, které zde získaly darem dvě koťata a dovezly je do Anglie. Svým neobvyklým zbarvením a vzhledem výrazně odlišným od tureckých angor tyto kočky upoutaly pozornost chovatelů. Obě dámy tedy znovu navštívily oblast jezera Van, pozorovaly a fotily zdejší kočky a dovezly domů další chovný pár. Plemeno zdárně nastoupilo cestu k oficiálnímu uznání .  V roce 1969 byla turecká van uznána britskou chovatelskou organizací GCCF, světová organizace FIFe jí uznala o tři roky později. V Česku se první turecké van objevily počátkem devadesátých let a od té doby se zde úspěšně chovají, i když stále zůstávají vzácným plemenem .

Turecká van v Turecku.

Pokud v Turecku budete pátrat po Van Kedisi (tedy vanské kočce), budete asi zmateni. Turci totiž jako Van Kedisi označují mohutnou, čistě bílou kočku s různobarevnýma očima (jedno oko modré, druhé jantarové). S těmito kočkami se skutečně v oblasti setkáte daleko spíše, než s "klasickou" tureckou van. Tyto kočky tělesnou stavbou připomínají spíše tureckou angoru. Stejně jako jiné čistě bílé kočky s různobarevnýma očima (například právě takto zbarvené turecké angory), bývají tyto kočky často postiženy hluchotou. "Klasická" turecká van tímto problémem netrpí .

Anatolská kočka.

Anatolská kočka připomíná krátkosrstou verzi turecké van. Vedou se diskuse, zda jde skutečně pouze o krátkosrstou verzi tohoto plemene, nebo samostatné, původní plemeno. Standard obou plemen je stejný (až na srst) a je povoleno zakřižování tureckých van mezi anatolky. Anatolskou kočku zatím uznává pouze chovatelská organizace WCF, světová organizace FIFe tyto kočky v současnosti neregistruje ani jako neuznané plemeno .

Charakteristika plemene.

Turecká van patří mezi větší kočky, samec může vážit až 7 kg, samice je o něco menší, váží obvykle 5-6 kg.  Hlava tvoří krátký zaoblený trojúhelník. Nos je středně dlouhý a rovný. Uši jsou větší, hustě ochlupené. Široké u základu s lehce zaoblenou špičkou. Posazené středně vysoko na lebce, odstup mezi nimi by se měl rovnat šířce ucha. Vnější strana uší by měla být bílá, vnitřní narůžovělá. Oči jsou velké a oválné, lehce sešikmené. Mohou být modré, světle jantarové nebo různobarevné (jedno oko modré, druhé světle jantarové) .  Tělo je dlouhé, ale pevné. Svalnaté, středně těžkého typu. Nohy jsou středně dlouhé. Tlapky jsou drobné a kulaté, s chomáčky chlupů mezi polštářky. Ocas je středně dlouhý, huňatý .  Srst turecké van je polodlouhá, jemná a hedvábná, bez vlnité podsady. Jelikož pro oblast jezera Van jsou charakteristické značné výkyvy teploty v průběhu roku (v létě zde bývá až přes 40 stupňů Celsia, v zimě zde dlouho leží sněhová pokrývka), liší se u turecké van výrazně letní srst, která je kratší a řídká, a zimní srst, která je mnohem delší a hustší .  Původně byly turecké van křídově bílé s červenou kresbou se stejným odstínem na hlavě a ocasu. Toto původní zbarvení se stále požaduje na výstavách ve Velké Británii. FIFe povoluje i kombinace křídově bílé srsti s černou, modrou, kaštanovou, krémovou či želvovinovou kresbou, popřípadě tytéž barevné variety s aguti tickingem (což je střídání světlých a tmavých pruhů na jednotlivém chlupu). Velikost skvrn na hlavě není specifikována, měly by však být oddělené a jasně patrné. Ocas musí být zbarvený po celé délce .

Povaha.

Turecké van jsou temperamentní a inteligentní kočky, které si v domácnosti zpravidla vyvolí jednoho člověka. Toho pak všude následují a věnují mu veškerou svou pozornost, přičemž ostatní členy domácnosti víceméně ignorují .  Jak již bylo zmíněno, turecké van milují vodu. Rády si s ní hrají, nevadí jim se vykoupat a některé si i rády zaplavou. Jsou též výbornými rybáři .

Péče.

Turecké van vyžadují minimálně třikrát týdně česání k zamezení plstnatění srsti. V období línání i častěji.

Turecká van ("Van Kedisi") je vzácné plemeno kočky domácí. Původem je z jihovýchodního Turecka. Jméno pochází od názvu jezera Van, v jehož okolí se plemeno přirozeně vyvinulo. Turecká van má pro kočky nezvyklou vlastnost - nebojí se vody, ráda a dobře plave. FIFe řadí tureckou van do skupiny II, mezi polodlouhosrsté kočky .

The Turkish Van is a semi-long-haired breed of domestic cat, which was developed in the United Kingdom from a selection of cats obtained from various cities of modern Turkey, especially Southeast Turkey. The breed is rare, and is distinguished by the Van pattern (named for the breed), where the colour is restricted to the head and the tail, and the rest of the cat is white; this is due to the expression of the piebald white spotting gene, a type of partial leucism. A Turkish Van may have blue or amber eyes, or be odd-eyed (having one eye of each colour). The breed has been claimed to be descended from the landrace of usually all-white Van cats (), mostly found near Lake Van, though one of the two original breeders' own writings indicate clearly that none of the breed's foundation cats came from the Van area.  Then called the Turkish Cat, the breed was first recognised as such by a breeder/fancier organisation, the UK-based Governing Council of the Cat Fancy (GCCF), in 1969. It was later renamed "Turkish Van" to better distinguish it from the Turkish Angora breed. The term "Turkish " is used by some organisations as a name for all-white specimens of the formal Turkish Van breed, nomenclature easily confused with the " landrace cats, which are also often all-white.


Mládí.

Narodil se v obci Sokolče na Slovensku, jeho rodiště bylo zaplaveno přehradou Liptovská Mara. Narodil se jako Stanislav Guoth ale v osmi letech ho rodiče poslali za strýcem do Kanady a on přijal jeho jméno Mikita. Byl příslušníkem liptovského šlechtického rodu Guoth s predikátem z Gôtovian (Guoth de Guothfalva). Vyrůstal v kanadské provincii Ontario v městečku St. Catharines kousek od Toronta, kde začal hrát nejpopulárnější hru svého rodiště. V sezoně 1957/1958 hrál za St. Catharines Teepees v OHA. Následující sezonu už hrál v NHL, kde vydržel 22 let.

Kariéra v NHL.

V roce 1958 se dostal do týmu Chicago Blackhawks, kde vydržel celou svou kariéru v NHL. V prvních sezonách vynikal především silou svých pěstí a vysložil si přezdívku „Malý ďábel“. V sezoně 1960/1961 kdy Chicago získalo Stanley Cup se začal projevoval jako střelec a tvůrce hry. Následující sezónu skončil na čtvrtém místě kanadského bodování NHL a třetí Gordie Howe byl před ním jenom díky více vstřeleným brankám. V play-off ale Mikita dal ve 12 zápasech 6 gólů a přidal 15 asistencí, dohromady měl tedy 21 bodů, což byl v té době rekord NHL. Taky se hodně polepšil v sezoně 1966/1967 měl jen 12 trestných minut a získal Lady Byng Memorial Trophy pro nejslušnějšího hráče NHL. Přitom ještě v ročníku 1964/1965 měl 154 trestných minut.  V Chicagu hrál až do roku 1980, kdy ukončil kariéru. V té době byl druhý nejproduktivnější hráč historie NHL. V roce 1983 byl zvolen do hokejové síně slávy.

Vynálezce zahnuté čepele.

Dříve měly všechny hokejky rovnou čepel, avšak málokdo ví, jak vznikla ta ohnutá. Jednou se na tréninku Stan Mikita rozzlobil, strčil čepel hokejky mezi dvířka u střídačky a chtěl ji zlomit. Čepel ale nepraskla, jenom se ohnula a Bobby Hull se jej zeptal: „Dokázal bys s tímhle vůbec vystřelit?“ Šlo to, ale šlo to mnohem lépe, puk dostal rotaci a faleš. Od té doby si někteří hráči začali ohýbat hole, dnes už je zahnutá čepel samozřejmost.

Stan Mikita (20. května 1940 – 7. srpna 2018) byl kanadský hokejista slovenského původu. Dne 30. listopadu 2002 byl uveden do Síně slávy slovenského hokeje. U příležitosti 100. výročí NHL byl v lednu 2017 vybrán jako jeden ze sta nejlepších hráčů historie ligy.

Stanley Mikita (born Stanislav Guoth; May 20, 1940 – August 7, 2018) was a Slovak-born Canadian professional ice hockey player for the Chicago Black Hawks of the National Hockey League, generally regarded as the best centre of the 1960s. In 2017, he was named one of the 100 Greatest NHL Players.


Definice.

The Open Group vlastní ochrannou známku UNIX a spravuje Single Unix Specification s tím, že název „UNIX“ se používá jako certifikační značka. Jejich pokyny vyžadují prezentování „UNIX“ velkými písmeny, či ho jinak odlišit od okolního textu. Silně doporučují používat název Unix jako branding adjektivum pro obecné slovo jako „systém“, a odradit od jeho použití ve výrazech spojených čárkou.  Většina často považuje „Unix“ za zobecnělou značku. Někteří přidávají do názvu přídavný znak, k vytvoření zkratky jako „Un*x“ nebo „*nix“, protože Unix-like systémy mají často Unix-like jména jako AIX, A/UX, HP-UX, IRIX, Linux, Minix, Ultrix a Xenix. Tyto vzory neplatí na všechny systémy, ale je stále obecně rozpoznatelné, že patří mezi potomky UNIX nebo work-alike systémů, včetně těch s mnoha naprosto nepodobnými jmény jako Darwin/OS X, illumos/Solaris nebo FreeBSD.  V roce 2007, se Wayne R. Gray soudil ohledně prestiže UNIX jako ochranné známky, ale soud prohrál a znovu i u odvolacího soudu, kde ale soud podpořil značku a její vlastnictví.

Historie.

Proprietární klony UNIXu měly různé nevýhody. Pro řadu běžných uživatelů byly nedostupné pro jejich vysokou cenu a pro běžné vývojáře nebyly k dispozici zdrojové kódy. Již tvůrci UNIXu se snažili zpřístupnit UNIX širším vrstvám uživatelů, zejména v té době univerzitám, ale byly problémy s licenční politikou. Z tohoto důvodu vznikaly již od začátku 80. let různé snahy a iniciativy, které postupně vedly ke zpřístupnění takových operačních systémů, jako je UNIX. Protože u UNIXu je licencován nejenom kód, ale i název UNIX je kryt ochrannou známkou, vznikly snahy o napsání kompletně nového operačního systému, který by se choval „jako UNIX“, tj. byl by „Unix-like“. Podobně, jak v některých „zakázaných slovech“ píšeme místo nějakého písmene hvězdičku, začal se pro takovéto operační systémy používat název UN*X.

GNU.

Nejznámější je iniciativa Richarda Stallmana, který v roce 1983 založil projekt GNU, kterážto rekurzivní zkratka se vykládá jakožto „GNU's Not Unix!“, tedy „GNU není UNIX“. Znamená to, že přestože je GNU podobné UNIXu, není to UNIX, protože jednak nepoužívá ochrannou známku UNIX, a jednak nepoužívá kód, který by měl UNIXovou či jakoukoliv jinou licenci, která není volná.

GNU/Hurd.

Od roku 1990 začaly v rámci GNU práce na vlastním mikrojádru, které bylo nazváno GNU Hurd. Jeho vývoj pokračuje dodnes, i když poslední dobou se zrychlil. Přestože se jedná o vysoce perspektivní vývoj, cesta k jeho praktické upotřebitelnosti byla nejspíš daleko více trnitá, než se původně zdálo.

Linux.

O nejbouřlivější rozvoj UN*Xů se zasloužil Linux. Je to jádro operačního systému, které v roce 1991 publikoval Linus Torvalds. Oproti jádru vyvíjenému v rámci GNU se však v té době ukázalo být Linusovo monolitické jádro praktičtější.

BSD licence.

Na počátku devadesátých let dvacátého století uvolnila Kalifornská univerzita v Berkeley kód svého UNIXu pod licencí, která umožnila jeho volné šíření (BSD = Berkeley Software Distribution). Na základě toho vzniklo později několik UN*Xových operačních systémů, jako jsou například

OpenSolaris.

Počátkem 21. století uvolnila firma Sun Microsystems kód svého operačního systému Solaris a tím dala vzniknout dalšímu UN*Xovému operačnímu systému.

UN*Xové distribuce.

Distribucí operačního systému se míní množství programových balíků, který je možno nějakým způsobem šířit, ať již volně či za úplatu. Předpokládá se, že instalací takové distribuce na počítač bude nainstalován nejen základní operační systém, tj. jádro, příkazový interpret, případně grafické uživatelské rozhraní, ale i různé utility pro správu tohoto operačního systému a navíc množství různých užitečných programů (aplikací).  Protože vývoj celého tohoto vybavení je výsledkem činnosti množství programátorů, je nejdůležitějším požadavkem zabezpečit jejich vzájemnou kooperaci tak, aby výsledky práce jedněch byly využitelné jinými. Jde zejména o problém závislostí (dependencí), kdy nějaký software závisí na jiném tak, že se časem vytvoří velmi komplikovaná síť vzájemných vazeb.  Tento problém se řeší tak, že se několik vzájemně souvisejících částí software „zabalí“ do jednoho balíku, ve kterém je jasně vyznačeno, na jakých jiných balících je daný balík závislý. Jednotlivé balíky je potom možné šířit směrem k uživatelům, ať již po Internetu anebo na CD, DVD či jinými způsoby.  Nad těmito balíky potom musí pracovat další software, který dokáže jednotlivé balíky instalovat na počítač podle požadavků správce počítače a zároveň výše uvedené problémy se závislostmi správně řešit. Tímto způsobem vzniká tzv. balíčkovací systém.

Debian.

První distribuci Debianu uvolnil v roce 1993 pod licencí GPL Ian Murdock jakožto distribuci GNU/Linuxu. Systém pro správu balíků dpkg byl neustále zdokonalován, až se z něj vyvinul systém APT. Balíčkovací systém poté převzaly či upravily i jiné Linuxové distribuce.  Debian však nezůstal pouze distribucí Linuxu, tj. UN*Xového operačního systému, založeného na Linuxovém jádře, ale s pomocí stejných balíčkovacích a bugtrackingových mechanismů jsou distribuovány i UN*Xové systémy založené na jiných než Linuxových jádrech. Kromě systému Debian GNU/Hurd (“hurd-i386”), založeného na mikrojádře Hurd, jsou distribuovány i systémy Debian GNU/NetBSD (“netbsd-i386” a “netbsd-alpha”) a Debian GNU/kFreeBSD (“kfreebsd-gnu”) (např. distribuce Ging). (Tyto nelinuxové UN*Xy jsou však v současné době pouze v ověřovacím stadiu a nejsou proto vhodné pro nezkušené uživatele.)

Linuxové distribuce.

Nejrozšířenějšími UN*Xovými distribucemi jsou linuxové distribuce.

Nelinuxové distribuce.

Kromě výše zmíněného Debianu, který distribuuje linuxová i nelinuxová jádra, uvádíme nejznámější distribuce a další z nich postupně odvozené – zejména live distribuce) – včetně jejich domácích stránek:

UN*X () je označení pro víceúlohový a víceuživatelský operační systém, vycházející z filosofie operačního systému UNIX. Teoreticky každý UNIX je UN*Xem, ale v praxi se jako UN*X označují pouze operační systémy, které nejsou UNIX.  Na rozdíl od různých klonů UNIXu, které jsou zpravidla proprietárním vlastnictvím různých firem a jejich licence nedovoluje jejich volné šíření a úpravy kódu, mnohé UN*Xové operační systémy mají otevřený zdrojový kód a je možno je volně šířit a volně upravovat. Z těchto důvodů nastal zejména v průběhu devadesátých let minulého století takový bouřlivý vývoj, že počet jejich implementací mnohonásobně převýšil počet komerčně vyvíjených UNIXů. Některé firmy dokonce přistoupily na to, že zdrojové kódy svých UNIXových operačních systémů uvolnily a zpřístupnily.  Na UN*Xové bázi je založeno velké množství dnes používaných operačních systémů na serverech, na pracovních stanicích i na osobních počítačích.

A Unix-like (sometimes referred to as UN*X or *nix) operating system is one that behaves in a manner similar to a Unix system, while not necessarily conforming to or being certified to any version of the Single UNIX Specification. A Unix-like application is one that behaves like the corresponding Unix command or shell. There is no standard for defining the term, and some difference of opinion is possible as to the degree to which a given operating system or application is "Unix-like".  The term can include free and open-source operating systems inspired by Bell Labs' Unix or designed to emulate its features, commercial and proprietary work-alikes, and even versions based on the licensed UNIX source code (which may be sufficiently "Unix-like" to pass certification and bear the "UNIX" trademark).


Život.

Arcangelo Corelli se narodil ve Fusignanu v dnešní provincii Ravenna. O jeho dětství není mnoho známo. Učil se na housle u Giovanni Battisty Bassaniho a kompozici u proslulého zpěváka papežské kapely Mattea Simonelliho.  První velký úspěch zažil již v osmnácti letech v Paříži, a ten mu otevřel dveře do Evropy. Strávil nějaký čas u svého přítele skladatele a houslisty Cristiana Farinelliho, který byl strýcem proslulého kastráta Farinelliho. Nějaký čas v roce 1681 pobýval také na dvoře bavorského prince.  V roce 1685 byl v Římě, kde řídil hudební produkce pro královnu Kristinu Švédskou. Jeho velkým příznivcem se stal kardinál Pietro Ottoboni (příbuzný jiného Pietra Ottoboniho, který se stal v roce 1689 papežem Alexandrem VIII.). V letech 1689 a 1690 pracoval v Modeně pro vévodu modenského. Vrátil se však do Říma a žil v paláci kardinála Ottoboniho. V jeho paláci pravidelně organizoval pondělní koncerty, na nichž uváděl nejen díla svá, ale i díla svých současníků.  Corelli zemřel v Římě ve věku 59 let a je pochován v římském Pantheonu. Zanechal po sobě nejen značný majetek, ale i rozsáhlou a velmi kvalitní sbírku obrazů.

Dílo.

Corelli byl vynikající houslista, a proto nejen samotné kompozice, ale i způsob interpretace znamenal výrazný pokrok ve vývoji hry na housle. Tuto stránku jeho uměleckého talentu dále rozvíjeli i jeho žáci, např. Francesco Geminiani nebo Pietro Locatelli.  Největší význam Corelliho pro dějiny hudby však spočívá v rozvoji formy concerto grosso, kterou sice převzal od Alessandra Stradelly, ale dal jí jméno a dovedl ji k formální dokonalosti, takže se stala vzorem pro díla takových skladatelů jako byl Antonio Vivaldi, Johann Sebastian Bach nebo Georg Friedrich Händel

Arcangelo Corelli (17. února 1653 Fusignano – 8. ledna 1713 Řím) byl italský barokní hudební skladatel a houslista. Působil v několika evropských městech, nakonec zakotvil v Římě. Jeho přínos spočívá zejména v rozvoji barokního instrumentálního koncertu concerto grosso a ve zdokonalení techniky houslové hry.

Arcangelo Corelli (, , , ; 17 February 1653 – 8 January 1713) was an Italian violinist and composer of the Baroque era. His music was key in the development of the modern genres of sonata and concerto, in establishing the preeminence of the violin, and as the first coalescing of modern tonality and functional harmony.


EPPO kód.

Plum pox virus (PPV000)

Původce choroby.

Původce šarky je plum pox virus (PPV) z čeledi "Potyviridae". Jedná se o virus s jednovláknovou RNA s pozitivní polaritou (tvořená mRNA je identická s genomem, může být tedy přímo použita pro syntézu virových proteinů). Většina genomové RNA tvoří jeden dlouhý otevřený čtecí rámec, který kóduje jediný polypeptid obsahující nejméně deset proteinů, mezi nimiž jsou proteázy, které nejdříve vyštěpí samy sebe a pak zbytek proteinů. Tyto proteiny zajišťují množení viru, jeho šíření a způsob, jak unikat protivirovým systémům rostliny. V rámci buňky se virus množí především navázán na endoplasmatické retikulum nebo tonoplast, mezi buňkami je přenášen skrze plasmodesmata.  Mechanismus, jakým virus šarky poškozuje hostitelské stromy, doposud není jasný, pozoruje se vyvolání nerovnováhy v systémech antioxidantů, což vyvolává nadbytek reaktivních kyslíkových radikálů. Původce šarky je schopný unikat protivirové obraně rostlin tím, že blokuje proces RNA silencingu, který jinak zajišťuje zastavení produkce virových proteinů.

Synonyma patogena.

Podle EPPO je pro chorobu šarka a patogena s označením "Plum pox virus" používáno více rozdílných názvů, například Plum pox potyvirus, PPV, Prunus virus 7.

Historie.

Choroba byla poprvé popsána v roce 1917, podle jiných zdrojů 1910 a dalších 1915, případně i 1915 - 1918 v Bulharsku, přibližně však v době první světové války, na nejkvalitnější domácí švestce ("Prunus domestica" L.), odrůdě 'Kjustendilská'. Protože byly silné a charakteristické příznaky šarky na plodech podobné neštovicím, byl zvolen pro vir název Plum pox virus, v překladu virus neštovice švestky. Zdroje, které informují o datu 1910, jako datu kdy byla choroba poprvé popsána, by mohly uvažovat ze zmínek o symptomech choroby z Makedonie, které v té době byly udávány.  Později v roce 1933 bylo v Bulharsku toto onemocnění zjištěno i na meruňce a na začátku šedesátých let na broskvi v Maďarsku.

V ČR.

V ČR byla choroba prokázána v roce 1952, avšak vyskytovala se zde již dříve. Již v roce 1926 byla popsána (Smolák, 1926) v Čechách mozaiková choroba na mirabelce, s největší pravděpodobností šlo o poškození šarkou švestky (Plum pox virus, PPV). Podobně Blattný (1930) zjistil na slívě Prunus insititia poškození odpovídající šarce. Blattný (1931) a Baudyš (1932) u slivoně popsali degeneraci s příznaky šarky.  Profesor Atanasov v první monografii o šarce švestky „"Šarka po sliviť. Edna nova virusna bolesť"“ popisuje, že při své návštěvě Československa v srpnu 1932 viděl na trhu v Brně typické příznaky šarky na plodech švestky, místní odrůdy 'Brňanka'. V dalších publikací je potvrzen výskyt šarky švestky ve 20. a 30. létech 20. století ve středních Čechách a na střední Moravě (Chrudimsko, Plzeňsko).  V 80. a 90. letech 20. století došlo k rychlému rozšíření šarky do vyšších poloh v ČR (400 až 700 m n. m.) Po padesáti letech pomalého šíření choroby v teplých oblastech Čech a Moravy došlo k rychlému rozšíření viru, které je připisováno oteplování klimatu a (přes kontrolu ÚKZÚZ) i šíření infikovaného školkařského materiálu.  Virus se v ČR šíří na odrůdách slivoní, myrobalánu, na keřích trnky, na odrůdách meruňky a broskvoně. V přírodě nebyl v ČR virus prokázán na višni a třešni. Nejnáchylnější odrůdou švestky k napadení šarkou pěstovanou v České republice (ale i jinde v Evropě) je nejkvalitnější odrůda 'Švestka domácí'. Nejrozšířenější variantou viru v ČR je PPV-D, kterým je infikováno 95 % všech infikovaných stromů. Kmeny PPV-M a PPV-Rec se vyskytují v přírodě pouze ojediněle. Výskyt kmenů PPV-C, PPVEA a PPV-W nebyl dosud v přírodních podmínkách ČR prokázán.

Ve světě.

Od roku 1932 do roku 1960 šarka postihla Evropu na jih a sever od Bulharska a Jugoslávie přes Maďarsko, Rumunsko, Albánii, Československo po Německo. Ovocné stromy ve většině Evropy byly napadeny během 70. let 20. století. Hostiteli byly především slivoň švestka a meruňka. V polovině 60. let šarka byla zjištěna v Nizozemsku, Švýcarsku, Řecku, Anglii a Turecku. Ve Francii, Itálii, Belgii bylo toto onemocnění zjištěno na počátku 70. let, a ve Španělsku a Portugalsku na počátku 80. let.  Na konci 90. let se virus šířil v Egyptě a Sýrii ale také na východní polokouli. V Chile byly dřeviny se symptomy nalezeny v roce 1992. Ve Spojených státech byly dřeviny se symptomy nalezeny v Pensylvánii, v roce 1999. Do roku 2006 se choroba rozšířila v New Yorku a Michiganu.  Ve 21. století je mimo severských států choroba rozšířena v celé Evropě, ale šíří se i na dalších kontinentech. Nevyskytuje se na na Novém Zélandu a v Austrálii.

Zeměpisné rozšíření.

Choroba se vyskytuje v Evropě, Jižní Americe, severní Africe a na hranicích mezi USA a Kanadou. Výskyt byl potvrzen i v Asii. Pomocí přísných fytosanitárních opatření se zatím podařilo zabránit rozšíření viru na Novém Zélandu a v Austrálii.  V České republice se vyskytují pouze tři kmeny viru šarky PPV-D, PPV-M a PPV-Rec, z nichž nejrozšířenějším je PPV-D. Tento kmen je podle některých informací nejagresivnější, podle jiných, odborných zdrojů, mírněji patogenní. Kmenem PPV-D je v ČR napadeno v druhé dekádě 21. století 95 % všech infikovaných stromů, tento kmen pochází z Balkánu. V roce 1999 se kmen šarky PPV-D vyskytl v Adams County, v Pensylvánii. Infikované oblasti v Pensylvánii byly v karanténě, aby se zabránilo šíření choroby, a infikované stromy byly zničeny.  Od té doby, v důsledku náhodného mapování výskytu provedeného v roce 2000, se hostitelské rostliny s příznaky rovněž vyskytly v Novém Skotsku a v jižních oblastech Ontaria.

Šíření.

Choroba se přenáší především hmyzími vektory, jako jsou mšice, množitelským materiálem a infikovanými sazenicemi, může být šířena i pracovníky v zemědělství při řezu. Je popsáno, že se může přenášet také semenem (u PPV-M), ale další zdroje tuto možnost nepotvrzují nebo popírají. Fytosanitární opatření EPPO s přenosem semeny nepočítají.  Vektory (přenašeči) viru jsou některé druhy mšic, hlavně mšice švestková, mšice broskvoňová a mšice chmelová. Infekčnost hmyzu trvá asi 45 minut.  Choroba se podle některých zdrojů nepřenáší semenem, pylem a mechanickým kontaktem mezi rostlinami.  Je popsáno šest kmenů viru šarky švestky: PPV-D, PPV-M, PPV-EA, PPV-C, PPV-Rec (rekombinantní) a PPV-W. PPV-M izoláty jsou agresivnější u broskvoní a jsou mšicemi efektivněji šířeny.  Významným zdrojem šíření jsou tolerantní odrůdy (jako jsou odrůdy Čačanská lepotica nebo Čačanská najbolja). Ačkoliv nevykazují vážné poškození nebo ani symptomy, mohou být na stanovišti zdrojem infekce. Dalším významným zdrojem šíření viru jsou stará stromořadí švestky, keře a stromy myrobalánu, rostoucí podél venkovských silnic a cest.  Nejvíce ohroženy infekcí jsou nové výsadby, mladé rostliny jsou k napadení nejvnímavější. Dodržování preventivních opatření je zde velmi vhodné. Citlivé odrůdy starší deseti let jsou většinou již napadeny, byly již infikovány.

Příznaky.

Projevy choroby jsou více či méně zjevné, bývají také velmi variabilní a jejich projev závisí na kmene viru, náchylnosti a kondici hostitele, průběhu povětrnostních podmínek a jiných faktorech. Diagnostika k zjištění napadení se provádí biologickými, sérologickými a molekulárními metodami. Diagnostika choroby vizuálním hodnocením příznaků není podle SRS spolehlivá podobně jako použití bioindikátorů, ačkoliv jiné zdroje považují použití bioindikátorů za spolehlivé. Příznaky jsou však značně variabilní a proto jsou SRS nejčastěji uplatňovány dražší sérologické testy (ELISA). Částka za stanovení potvrzení viru šarky švestky a jeho kmenu pomocí RT–PCR je udávána od 500 do 800 Kč (v r. 2008), cena za jen sérologické vyšetření je 200 - 400 Kč (v r. 2008).

Bioindikátory.

Spolehlivé testy používají indikátorové rostliny, které reagují na přítomnost viru typickými příznaky:

Plody.

Šarka se projevuje zejména okrouhlými defekty na pecce a na plodech – připomínají nerovnosti, kruhovité vklesliny, dužnina na místech deformací bývá načervenalá, žilnatá, nekrotická, nakyslá a je v některých případech jakoby „přirostlá“ k pecce. Plody jsou znatelně horší chuti a méně cukernaté, nevhodné ke konzumaci. Většina deformovaných plodů opadává v letních měsících. Tyto symptomy se nemusí projevit, někdy pouze dochází k hospodářským ztrátám poklesem plodnosti.  Zejména na peckách meruněk lze dobře pozorovat typické světlejší, odbarvené, chlorotické prstencovité skvrny. Také u broskví se někdy objevují na povrchu plodu mírně nepravidelné skvrny světlejší barvy. Podobné známky onemocnění nalezneme i na dalších částech rostliny, jako jsou třeba listy.  Typický je masivní opad plodů dlouho před sklizní, u švestek během léta, nebo předčasné dozrávání plodů.

Listy.

Světlejší prstencovité skvrny v podobě kroužků a kreseb na listech jsou většinou difúzní, světlé, chlorotické. Mladé listy broskvoní mohou být s ohledem na poškození žilek deformované. U citlivých odrůd mohou skvrny na listech přecházet do žluté až červenohnědé a nekrotizovat. Za vyšších teplot mohou naopak symptomy vymizet. U meruněk a broskvoní se skvrny nacházejí obvykle kolem listových žilek. Na jsou projevy napadení často doprovázeny klejotokem.

Možnost záměny.

Některé jiné viry na peckovinách způsobují podobné příznaky: virus nekrotické kroužkovitosti třešně (PNRSV) nebo například virus chlorotické skvrnitosti listů jabloně (ACLSV). Chlorotické kroužky na listech třešní podobné příznakům PPV způsobuje virus zakrslosti slivoně.

Hostitelské rostliny.

Hostitelskými rostlinami jsou z pěstovaných druhů především odrůdy broskvoně, švestky, slivoní, meruněk a třešní. Je známo více než 30 druhů rodu slivoň ("Prunus)" náchylných k napadení patogenem.  I mezi odrůdami je však zřejmá různá míra náchylnosti k napadení a tato náchylnost je různá k různým kmenům viru. Planě rostoucí druhy (např. trnka) a okrasné druhy peckovin jsou i po napadení obvykle bez příznaků.  U tolerantních a citlivých odrůd se virus v rostlině množí i šíří. U rezistentních odrůd je virus v rostlině pouze v nízké koncentraci. U hypersenzitivních odrůd nedochází po napadení k šíření viru v rostlině, jsou zcela prosté nákazy.  V České republice se vyskytují pouze tři kmeny viru šarky PPV-D, PPV-M a PPV-Rec, z nichž nejrozšířenějším je PPV-D. Všechny tři kmeny nenapadají třešně a višně a proto se na třešních a višních v ČR šarka nevyskytuje. Kmen PPV-D ovšem mimo slivoň švestku napadá také broskvoň.  Naopak kmen PPV-M (Marcus) napadá více broskvoně, ale méně švestky. Rekombinantem obou kmenů PPV-D a PPV-M je kmen PPV-Rec (Recombinant), který se vyskytuje nejvíce ve střední a východní Evropě, kde napadá převážně švestky, méně často meruňky a téměř nikdy broskvoně.  Některé pěstované druhy u nichž bylo ověřeno že mohou být hostiteli: Druhy náchylné k napadení: Rostliny mimo rod slivoň, které mohou být hostiteli patogena: Druhy které mohou šířit nebo indikovat virus: "Chenopodium foetidum, Nicotiana benthamina, N. bigelowii, N. clevelandii, N. occidentalis, N. edwardsonii, N. megalosiphon, N. tabacum, N. physalodes," "Pisum sativum" cv. "Colmo"

Hospodářský význam.

Plody napadených rostlin jsou menší, se sníženou cukernatostí, nevhodné na konzumaci, k sušení, konzervování a výrobě destilátů. Sklizně jsou nižší. Často dochází ke ztrátám vlivem předčasného opadu všech plodů. U meruněk a broskví dochází k snížením mrazuvzdornosti a tedy vyššímu riziku dalších poškození.  Produkce švestek v ČR v roce 2009 dosáhla výše 7500 tun a stala se po jablkách druhou nejvýznamnější komoditou ovocnářství.  Šarkou napadené stromy ale produkují nekvalitní ovoce, které dlouho před sklizní silně propadá a může být kromě vzhledových vad i nahořklé. Rostlina ztrácí vitalitu a obvykle postupně uhyne. Celosvětové náklady na zvládnutí šarky v letech 1983 – 2013 byly odhadnuty na více než 10 miliard EUR. V Evropě patogen zničil přes 100 miliónů stromů.  K ochraně rostlin v boji proti chorobě byly pořádány zvláštní mezinárodní sympozia.  Některé zdroje udávají, že šarka způsobuje ztrátu 600 000 000 dolarů ročně u produkce švestek, broskví a meruněk po celém světě (Fuchs et. Al., 2008). Studie z roku 2006 odhaduje ekonomické ztráty ve Spojených státech a Kanadě v minulých letech u broskví z kmene PPV D 4,8 milionu eur. Muselo být odstraněno 264.000 stromů v Kanadě a 190.000 stromů v Pensylvánii (Cambra et al., 2006). Očekává se, že další šíření viru (zejména v USA a Číně) podstatně zvýší náklady na výrobu.

Ochrana rostlin.

Šarka je v 20. a na počátku 21. století nevyléčitelná viróza. Jediným způsobem, kterým dokáže hospodářství napadení čelit, je pěstování tolerantních a rezistentních odrůd.  „"Ve výsadbách se prakticky léčit nedá. Dají se ozdravovat stromy, které se používají k množení zdravého sadbového materiálu. Pokud se ale šarka vyskytne v sadu, nebo na zahradě, jediným řešením je strom vykácet,…"“ (profesor Milan Navrátil z katedry buněčné biologie a genetiky v souvislosti s konferencí Plum Pox Virus)  Přenáší se hmyzími vektory, jako jsou mšice, množitelským materiálem a infikovanými sazenicemi, případně může jako vektor působit i člověk při zemědělských pracích.

Prevence.

Veškeré napadené i nenapadené stromy i ze širokého okolí zničit (vykopat a spálit) a následně po značnou dobu nepěstovat – udává se hranice minimálně 20 let. Teoreticky by bylo třeba skutečně vykopat i kořeny na jejichž výmladcích mohou parazité sát infikovanou mízu. Následně je nutné vysázet bezpečně bezvirózní exempláře stromků. Tímto opatřením lze předcházet chorobě jen do určité míry.  Ve školkách je třeba používat pečlivou ochranu proti savému hmyzu, který je vektorem, ale vzhledem k neperzistentnímu způsobu přenosu viru je v produkčních sadech tento druh ochrany před šarkou již poměrně málo efektivní.  V případě, že mšice již má virus na styletech (sací ústrojí) a přilétá z neošetřených stromů může virus přenést dříve, než se projeví působení insekticidu.  Vhodnou prevencí je také používání bezvirózního materiálu, dezinfekce nářadí, odstranění hostitele u nějž jsou projevy choroby (vykopáním a spálením napadené dřeviny). Při prořezávání stromků třeba desinfikovat nástroje mezi použitím u jednotlivých stromů. Podobná pravidla je nutno dodržovat i při roubování, šarku lze přenést nejenom nástrojem ale i roubem (očkem) z nemocné rostliny.  Přestože odstraňováním zdrojů infekce z okolí i z vlastní výsadby v prvních letech pěstování ovocného sadu lze rychlost šíření ve výsadbě zpomalit, nelze napadení zamezit. Výsadba citlivých odrůd starší deseti let už bývá obvykle zcela zamořená šarkou.

Fytosanitární opatření.

Prodej ovocných stromků napadených šarkou není dovolen. Pokud jsou v ovocné školce zjištěny, byť ojediněle, stromky infikované šarkou, musí být odstraněny. Pokud bylo infikováno více než 5 % stromků dané odrůdy, musí být celá daná část (odrůda) výpěstků zničena. Pravděpodobnost, že v ČR koupí zákazník šarkou napadenou ovocnou dřevinu ve školce je rovna nebo menší než 5%. V roce 2009 byla při namátkových kontrolách šarka nalezena jen v 47 případech testovaného množitelského materiálu (asi 3%). V zemích EU musí být prodávané dřeviny bezvirózní.  Virus šarky švestky je regulovaný škodlivý organismus, který je zakázáno zavlékat a rozšiřovat na území EU, pokud se vyskytuje na rostlinách rodu Prunus určených k pěstování, s výjimkou osiva. Rostliny, mimo rostlin vypěstovaných ze semene, musí být buď úředně uznány. Je požadován původ nebo úředně provedené testy za použití vhodných indikátorových rostlin nebo jiných rovnocenných metod.  Při zjištění výskytu PPV ve školkách a na kulturách určených k množení, nebo v jejich bezprostředním okolí nařizuje Státní rostlinolékařská správa mimořádná rostlinolékařská opatření.

Tolerantní a rezistentní odrůdy.

Pěstování rezistentních je v roce 2015 doporučeno v ČR v oblastech se silným výskytem šarky. Tedy v ČR polohy do 400 m n. m. s výjimkou jižní Moravy a jižních Čech. Tolerantní odrůdy jsou významným zdrojem infekce, pokud jsou infikovány a proto nejsou doporučeny do oblastí se silným výskytem šarky.

Slivoň švestka.

Odrůdy rezistentní proti šarce tak, že rostliny by byly schopny potlačit virus, do 21. století neexistovaly. Na přelomu 20 a 21. století byly ale vypěstovány odrůdy, které jsou rezistentní ve smyslu menšího poškození působením viru, tedy do určité míry tolerantní k chorobě. Šarka je napadá, ale u rostliny se neprojevují poškození, nebo výrazné ekonomické ztráty. Tímto způsobem jsou rezistentní proti šarce odrůdy švestek.  Nejvíce z odrůd pěstovaných v ČR je poškozována odrůda 'Švestka domácí'. Odrůdy 'Stanley' nebo 'Wangenheimova' jsou k šarce tolerantní. Na plodech se neprojevují příznaky a nedochází ke škodám způsobeným předčasným opadem plodů. Tolerantní je například Čačanská najbolja'. Plody uvedených odrůd ale nedosahují kvality plodů odrůdy 'Švestka domácí'.  Rezistentní je německá odrůda 'Jojo'. Rezistence je částečně omezena u mutace viru PPV-D, přičemž v ČR je nejvíce rozšířena mutace viru PPV-D. Imunita je dána na základě silné imunitní reakce – hypersenzitivity. Infikované tkáně okamžitě hynou a virus se tak nevyvíjí dále. Ovšem v případě použití roubu infikovaného šarkou by jako hypersenzitivní odumřela, nebo částečně odumřela. Podobně odrůda 'Jojo' reaguje při naočkování nebo naroubování na infikovanou podnož.  V Praze-Ruzyni odborní pracovníci z USA, Francie, Polska, Rumunska, Španělska, Bulharska a České republiky pod vedením docenta Jaroslava Poláka z Výzkumného ústavu rostlinné výroby pracují na žádosti o povolení pěstování této odrůdy na základě klonu C5 v zemích EU. Řízení může trvat několik let, ale jde významný pokrok v ochraně proti šarce.  Odrůdy slivoně švestky s vyšší odolností k šarce, pěstované v České republice podle podrobných testů Výzkumného ústavu rostlinné výroby: Odrůdy slivoně švestky tolerantní k šarce, pěstované v České republice podle údajů sempra.cz: 'Čačanská lepotica', 'Čačanská najbolja', 'Gabrovská', 'Stanley', 'Wazonova'  Odrůdy slivoně švestky středně tolerantní k šarce, pěstované v České republice podle údajů sempra.cz: 'Čačanská raná', 'Tuleu grass', 'Zimmerova'  Odrůdy slivoně švestky náchylné nebo citlivé k šarce, pěstované v České republice podle údajů sempra.cz: 'Bryská', 'Domácí velkoplodá', 'Vlaška', 'Wangenheimova'

Mirabelky a renklody.

Odrůdy renklód a mirabelek s vyšší odolností k šarce, pěstované v České republice:

Meruňka.

Podle dostupných zdrojů se některé odrůdy jeví velmi odolnými. K šarce je zcela imunní odrůda meruňky 'Harlayne'. Odrůdy 'Stark Early Orange', 'Leronda', 'Harval', 'Marii de Cenad' a některé další, jsou k šarce rezistentní. Tyto odrůdy slouží k dalšímu křížení a poznávání základů rezistence k viru.  K šarce imunní a rezistentní odrůdy meruněk pěstované v České republice:

Broskvoň.

Není známa žádná rezistentní odrůda, pouze několik odrůd středně rezistentních. Proto jsou testováni mezidruhoví kříženci v rámci rodu Prunus. Tedy kříženci broskvoně s mandloní, myrobalánem aj. Vysokou rezistenci k šarce má hybrid GF-677 a dosti vysokou rezistenci v hybridy 'Cadaman' a 'Fire'.  K šarce středně rezistentní odrůdy broskvoní pěstované v České republice:

Rezistence.

Klon C5.

Hlavním autorem klonu C5 je Dr. Ralph Scorza z Ovocnářského výzkumného ústavu v Kerneyswille, USA.  Prostřednictvím genetického inženýrství byla odrůda švestky 'Bluebyrd' transformována genem pro obalový protein PPV. Byly tak získány geneticky modifikované klony švestky včetně jednoho klonu C5. Rezistence klonu C5 je založena na mechanismu post transkripčního silencingu (umlčení) genu (PTGS). Klon je vysoce rezistentní k šarce, geneticky modifikované rostliny klonu C5 nebyly při pokusech přirozeně infikovány PPV mšicemi. Tkáně uměle infikovaných rostlin při testech vykazovaly ojediněle velmi slabé příznaky infekce PPV.  Odrůdy získané genovou manipulací jsou naprosto bezpečné a bez jakéhokoli rizika pro zdraví lidí. Odolnost vůči viru šarky je vyšší než u odrůd získaných klasickým křížením.  Ve druhé polovině devadesátých let byly proveden výzkum klonu C5 v INRA Bordeaux a polní pokusy ve Španělsku, Polsku a Rumunsku.  V České republice byla odrůda 'Honey Sweet', klon C5, testována v letech 2002 až 2011. Testy byly zaměřeny na rezistenci k viru šarky švestky (PPV), viru zakrslosti slivoně (PDV) a viru chlorotické skvrnitosti jabloně (ACLSV). Byla prokázána vysoká rezistence cv. ´Honey Sweet´ k PPV i PDV a ACLSV. Na odrůdu nebyl přenesen virus PPV mšicemi. Odrůda je v USA uvolněna k běžnému pěstování a využití plodů.

Šarka je virové onemocnění rostlin. Napadá peckoviny jako je meruňka, nektarinka, broskev, nejrůznější odrůdy švestek, blum a rynglí, ale i třešeň, višeň a jabloně. Původcem onemocnění je Plum pox virus. Je široce rozšířena a způsobuje vážné hospodářské škody. Choroba není léčitelná a vede přes postupné chřadnutí k úhynu stromu. Velmi rychlé šíření virové šarky v minulosti bylo především umožněno množením infikovaného materiálu, například u výpěstků ovocných školek. Šíření bylo později omezeno vlivem vědeckého poznání. V roce 2009 byla při namátkových kontrolách šarka nalezena jen v 47 případech testovaného množitelského materiálu (asi 3 %).  Původce šarky, virus PPV se vyznačuje poměrně vysokou variabilitou, biologickou i genetickou. Ve výsledku dochází pomocí vysoké mutační rychlosti k heterogenní populaci viru zahrnující jeho různé varianty s různými vlastnostmi. To je důvodem různosti příznaků i škodlivosti. U viru je popsáno několik variant PPV-M (Markus), PPV-D (Dideron), PPV-EA (El Amar), PPV-C (Sweet Cherry). Nově jsou zařazovány podskupiny PPV-T, jenž byla identifikována v Turecku a PPV-W popsaná v Kanadě.

Plum pox, also known as sharka, is the most devastating viral disease of stone fruit from the genus "Prunus". The disease is caused by the plum pox virus (PPV), and the different strains may infect a variety of stone fruit species including peaches, apricots, plums, nectarine, almonds, and sweet and tart cherries. Wild and ornamental species of "Prunus" may also become infected by some strains of the virus.  The virus is transmitted by aphids and by the transfer of infected plant material to new locations. Plum pox poses no danger to consumers, but it can ruin the marketability of stone fruit by causing acidity and deformities. The only way to manage the disease is to destroy all infected trees, which can cause significant economic losses.


Historie.

Společnost založili v roce 2000 následující firmy aktivní v chemickém průmyslu a logistice související s chemickým průmyslem: Každá z těchto firem měla v rail4chem podíl 25 %.  Na počátku roku 2008 se původní vlastníci dohodli o prodeji rail4chem francouzské společnosti Veolia Cargo s tím, že celý prodej rail4chem bude dokončen v průběhu 1. pololetí roku 2008.

Dceřiné společnosti.

Firma má dceřiné společnosti rail4Chem Benelux B.V., Haven, rail4chem transalpin AG, Basel, fer Polska S.A., Warszawa, které jsou dopravci v zemích Beneluxu, resp. Švýcarska a Polska. Mateřská firma je pak od 1. ledna 2005 držitelem licence pro provozování drážní dopravy ve Francii.

Členství v European Bulls.

Od 13. ledna 2005 je rail4chem – společně s dalšími zakládajícími členy Viamont (Česko), Comsa Rail Transport (Španělsko), Ferrovie Nord Cargo Srl. (Itálie) a LTE Logistik- und Transport- GmbH (Rakousko) – členem sdružení evropských nákladních železničních společností „European Bulls“. Toto sdružení nabízí svým zákazníkům služby v nákladní železniční dopravě s tím, že dopravcem v daném státě je vždy člen sdružení z tohoto státu, vůči zákazníkovi však sdružení vystupuje jednotně a není tedy nutné poptávat dopravu u každé společností zvlášť.

Lokomotivy.

V prosinci 2006 provozovala společnost celkem 43 lokomotiv, z toho 22 elektrických a 21 dieselových. Z tohoto počtu 34 kusů (14 elektrických, 20 dieselových) používala v mezinárodní dopravě.  Základem parku elektrických lokomotiv jsou stroje řady 185 (výrobce Bombardier), které firma buď vlastní nebo si je pronajímá od leasingových společností firem Angel Trains Cargo a Mitsui Rail Capital Europe. Dále si pronajímá lokomotivy řady 145 (výrobce ADtranz) od Deutsche Leasing, „Taurusy“ Siemens ES64U2 od firmy Hupac Deutschland a stroje řady 416 (švýcarská řada Re 4/4 Im vyrobené lokomotivkou SLM v roce 1945) od firmy Classic Rail.  Park dieselových lokomotiv se skládá ze tří řad:  Stav pronájmu lokomotiv se může průběžně měnit podle momentálních potřeb firmy, uvedený stav odpovídá konci roku 2006.

Společnost RAIL4CHEM Eisenbahnverkehrsgesellschaft mbH (dříve psáno jako rail4chem Eisenbahnverkehrsgesellschaft mbH), zkráceně RAIL4CHEM nebo R4C (VKM: RACM), je německý železniční dopravce se sídlem v Essenu, který se zabývá nákladní železniční dopravou.

RAIL4CHEM was a German rail freight transport company, and the parent company of a number of European subsidiary rail freight transport companies including rail4chem Benelux B.V. (Rotterdam), the rail4chem transalpin AG (Basel) and Fer Polska S.A. (Warsaw).  The business was acquired by Veolia Cargo in 2008, which was acquired by SNCF in 2009. In 2010 the company was grouped under SNCF's new freight train brand Captrain, and absorbed into the "Captrain Deutschland" subdivision, and became a provider to the division of long distance freight trains.


Popis.

Jedná se o „trubku“, v níž je umístěna dutá tyčka. Ta ústí pod hladinu vody v rouře a na jejím opačném konci je našroubován tzv. "kotel" (místo pro marihuanu). Důležitou součástí bongu je též tzv. "turbo" (nebo také brzda, díra, pojistka). Turbo je vyvrtaná díra v rouře a bývá zpravidla umístěna ve spodní části bongu nad hladinou vody (aby nevytékala).  V dnešní době existuje několik druhů bongů z nejrůznějších materiálů (akryl, sklo, keramika, kov, ale i třeba bambus) a s délkou „trubek“ od cca 15 cm do cca 1,5 m. Průměry trubek se také mohou lišit.  Tzv. Ice Bong je bong se zúženým hrdlem, do kterého se dá led a do baňky se dá voda (pro co nejvyšší čistotu samotného kouře) a led poté kouř ochlazuje na příjemnou teplotu.

Použití.

Základními potřebami je tabák nebo bylina a voda. Voda se nalije do roury tak, aby nevytékala skrz turbo (její množství závisí na druhu bongu), do kotle se napěchuje kouřený materiál, prstem jedné ruky se zacpe turbo a druhou rukou se zapálí kotel. Nyní již kuřák může přiložit svá ústa k vrcholu a začít do sebe vtahovat kouř. Během tzv. "kotlení" (plnění roury kouřem) je nutné držet zacpané turbo a přitom pořádně „sát“. Jakmile je po intenzivním sání veškeré kuřivo spáleno a roura je plná kouře, kuřák turbo pustí a všechen kouř (nebo pokud možno co nejvíce) nasaje do plic. Bong se dá kouřit buď čistý, anebo s přidáním tabáku stejně jako joint, ovšem potom má bong trošku jiné účinky. Po vykouření bongu je možno pozorovat stav tzv. "zbombení", tj. stavu intenzivní intoxikace marihuanou.

Gravity Bong.

Gravity bong, také "bucket bong" (popřípadě kýbl) je vzácnější forma bongu, kdy se kotel umístí na ústí nádoby (láhve), která je naplněná vodou a dole (pod hladinou) má dočasně ucpanou díru. Naráz se zapálí obsah kotle a pustí spodní díra, voda z bongu vytéká, čímž vzniká v láhvi podtlak a tím pádem sání vzduchu přes kotel zapálený a naplňování láhve kouřem místo vody. Když voda vyteče je možné inhalovat takto vzniklý kouř. Na rozdíl od klasického bongu zde nedochází k filtraci přes vodu.

Bong či bongo je speciální druh dýmky určený ke kouření především marihuany. Kouření přes bong se liší od obyčejného jointu nebo dýmky tím, že kouř nejprve prochází vodou (případně jinou neperlivou, avšak možno i přes perlivou tekutinou), čímž se ochladí a částečně vyčistí.

A bong (also known as a water pipe, billy, bing, or moof) is a filtration device generally used for smoking cannabis, tobacco, or other herbal substances. In the bong shown in the photo, the gas flows from the lower port on the left to the upper port on the right.  In construction and function, a bong is similar to a hookah, except smaller and especially more portable. A bong may be constructed from any air- and water-tight vessel by adding a bowl and stem apparatus (or slide) which guides air downward to below water level whence it bubbles upward ("bubbler") during use. To get fresh air into the bong and harvest the last remaining smoke, a hole known as the "carburetor", "carb", "choke", "bink", "rush", "shotty", "kick hole", or simply "hole", somewhere on the lower part of the bong above water level, is first kept covered during the smoking process, then opened to allow the smoke to be drawn into the respiratory system. On bongs without such a hole, the bowl and/or the stem are removed to allow air from the hole that holds the stem.  Bongs have been in use by the Hmong in Laos and Thailand, as well all over Africa, for centuries. One of the earliest recorded uses of the word in the West is in the McFarland Thai-English Dictionary, published in 1944, which describes one of the meanings of "bong" in the Thai language as, "a bamboo waterpipe for smoking kancha, tree, hashish, or the hemp-plant." A January 1971 issue of the "Marijuana Review" also used the term.


Život.

Faure se narodil jen rok před tím, než jeho otec stanul v čele Toga, a vyrůstal tak jako syn prezidenta. Mohl získat vzdělání na vybraných universitách – vystudoval ekonomické obory na pařížské Sorbonně a americké universitě George Washingtona (George Washington University). Po ukončení studia spravoval finanční záležitosti otcova rozsáhlého majetku uloženého v zahraničí. Do politiky vstoupil poměrně pozdě. Nejprve v červnu 2002 získal ve volbách křeslo v tožském parlamentu a brzy na to jej otec jmenoval ministrem telekomunikací a dolů. Přestože stárnoucí prezident prohlašoval, že svému lidu nehodlá vnutit svého nástupce, koncem roku 2002 vládní strana prosadila změnu ústavy, která snižovala požadovaný věk prezidentského kandidáta na 35 let.  Dlouholetý vládce Toga odešel 5. února 2005. Nebylo překvapením, že armáda vzápětí prohlásila prezidentem Faurea na úkor Fambary Ouattary Natchaby, předsedy parlamentu, na kterého postavení hlavy státu mělo přejít podle ústavy. EU v čele s Francií sice odsoudila převzetí moci synem zemřelého prezidenta Faurem Gnassingbém, avšak nepodnikla žádné další kroky k Natchabově podpoře. Prostředky k tomu Francie s jednotkami dlouhodobě rozmístěnými v Togu bezesporu měla. Prezident Chirac však spíše zdůrazňoval lítost nad odchodem svého osobního přítele. Postoj okolních afrických států vůči událostem v Togu byl ostřejší než postoj EU. Sousední země odmítly uznat nového prezidenta a události v Togu označily za vojenský převrat. Mezinárodní společenství požadovalo, aby se v Togu uspořádalo řádné prezidentské volby.  Faure Gnassingbé sice pod tlakem ze zahraničí 25. února odstoupil, avšak měl dostatek času k tomu, aby konsolidoval svoji pozici před chystanými volbami, ve kterých se následně ucházel o prezidentský úřad. V dubnových volbách získal přesvědčivých 60,6 % hlasů. Vývoj v Togu tak vedl k situaci, kdy u moci zůstala skupina zapojená do francouzsko-afrických patronsko-klientských vztahů. Opozice volby zpochybnila a v nepokojích zahynulo několik set lidí. Volby byly přes protesty opozice mezinárodními pozorovateli z členských států ECOWAS označeny za spravedlivé. Někteří pozorovatelé však následně v soukromí vyjadřovali překvapení nad oficiálním výrokem a upozorňovali na závažná porušení pravidel voleb.  Faure Gnassingbé premiérem jmenoval představitele umírněné opozice a opozice participuje i na dalších vládních postech. Klíčové pozice v nejsilnější straně Rassemblement du peuple togolais (RPT - Shromáždění tožského lidu) však patří Fauremu a jeho bratru Kaptchovi Gnassingbému, který zastává rovněž funkci ministra obrany.  V pořadí čtvrtý tožský prezident je označován za tichého člověka, který málokdy mluví na veřejnosti a umí dobře naslouchat. Podobně jako jeho otec se politicky opírá o naprostou oddanou armádu.

Faure Gnassingbé Eyadéma (* 6. června 1966, Afagnan, Togo) je čtvrtým prezidentem Toga.  V africkém Togu přešel v roce 2005 prezidentský úřad z otce na syna. Po smrti Gnassingbé Eyadémy, který vládl Togu 38 let, dosadila armáda na prezidentský post jeho syna Faurea.

Faure Essozimna Gnassingbé Eyadéma (; born 6 June 1966) is a Togolese politician and dictator who has been the President of Togo since 2005. Before assuming the presidency, he was appointed by his father, President Gnassingbé Eyadéma, as Minister of Equipment, Mines, Posts, and Telecommunications, serving from 2003 to 2005.  Following President Eyadéma's death in 2005, Gnassingbé was immediately installed as President with support from the army. Doubts regarding the constitutional legitimacy of the succession led to heavy regional pressure being placed on Gnassingbé, and he subsequently resigned on 25 February. He then won a controversial presidential election on 24 April 2005, and was sworn in as President. Gnassingbé was re-elected for a second term in 2010.  In the April 2015 presidential election, Gnassingbé won a third term, defeating his main challenger, Jean-Pierre Fabre, by a margin of about 59% to 35%, according to official results.  In the February 2020 presidential elections, Faure Essozimna Gnassingbé Eyadéma won his fourth presidential term in office as the President of Togo. According to the official result, he won with a margin of around 72% of the vote share. This enabled him to defeat his closest challenger, the former prime minister Agbeyome Kodjo who had 18%.


Život.

Kruzenštern pocházel z rodu baltskoněmecké šlechty švédského původu (von Krusenstjerna), mající své statky v Estonsku. Rodina zůstala na svém panství i po zabrání Pobaltí Ruskem (1721) a vstoupila do carských služeb. Kariéra mladého Ivana/Adama postupovala obvyklou cestou: od kadeta přes gardového námořníka až po poručíka, kteroužto hodnost si vysloužil ve válce se Švédy. Roku 1793 byl vyslán „na praxi“ do Anglie a na britských lodích poznal postupně severoamerické pobřeží i Karibské moře a dostal se až do Indie a Číny.

Cesta kolem světa.

Vyplutí.

Výprava měla na lodích "Něva" a "Naděžda" měla dopravit na Aljašku zboží a potraviny a na zpáteční cestě prodat v Číně americké kožešiny. Kromě toho byla pověřena i dalšími politickými a vědeckými úkoly. S pomocí nejmodernějších navigačních a astronomických přístrojů měla zkoumat splavnost moří a provádět oceánografické pozorování, popsat břehy Sachalinu i ústí Amuru a pořídit sbírky minerálů a rostlinstva zemí, které navštíví. Přestože nešlo o vojenskou expedici, byly obě lodi v době, kdy se v Evropě nepřetržitě válčilo, pro každý případ poměrně silně vyzbrojeny.  Kruzenšternův druh Jurij Lisjanskij (1773–1837), velitel 350tunové "Něvy", byl rovněž ostřílený námořní důstojník. Vyznal se výtečně v astronomii, kartografii i matematice a jeho dosavadní dráha se téměř do detailu podobala Kruzenšternově.  První křest prodělaly obě lodi v silné bouři cestou do Anglie. Dalším cílem po týdenní zastávce na Kanárských ostrovech byla už Jižní Amerika. Díky čerstvé stravě, hlavně citronům a tykvím, které dal Kruzenštern opatřit, neonemocněl během plavby jediný námořník kurdějemi. Nutné opravy na "Něvě" zdržely výpravu šest neděl u ostrova Sv. Kateřiny poblíž brazilského Santa Cruzu. Tohoto času však bohatě využili přírodovědci. Při obeplouvání mysu Hoorn museli ruští námořníci bojovat s celou sérií těžkých bouří a Tichý oceán je poté přivítal pošmourným počasím a silným větrem. Dne 24. března oddělila obě lodi od sebe další bouře a mlha. Setkaly se až po sedmitýdenním odloučení u největšího z Markézských ostrovů, Nuku Hivy. Od Markéz zamířily ruské lodi k Havajským ostrovům, kde se jejich cesty rozdělily: "Něva" se vydala k aljašským břehům, "Naděžda" ke Kamčatce. Kruzenštern učinil cestou ještě jeden pokus nalézt jihovýchodně od Japonska legendární „ostrovy zlata a stříbra“. Dopadl však stejně jako jeho předchůdci.

Významné objevy.

V polovině července roku 1804 spustila "Naděžda" kotvy v petropavlovském přístavu. Po vyložení nákladu a doplnění zásob ji čekal nový důležitý úkol – počátkem září vyplula k japonským břehům. Cesta k jihu podél východního pobřeží japonských ostrovů byla málo známá, ztěžovaly ji lijáky a husté mlhy a jednou ohrožoval loď dokonce tajfun. Teprve po měsíci dorazila do nagasackého přístavu. Japonci se tvářili jako uctiví a vlídní hostitelé, ale s ruskou posádkou zacházeli jako ze zajatci. Po půlročním ponižujícím čekání odmítl císař pověřující listiny i dary ruského vyslance a přísně zakázal dalším ruským lodím plavbu v japonských vodách.  Zpáteční cestu podnikl Kruzenštern neznámým mořem podél západních japonských břehů, zmapoval přitom pobřeží Honšú a Hokkaida, La Pérousovým průlivem pronikl k jižnímu okraji Sachalinu a poblíž Kurilských ostrovů málem ztroskotal na podmořských útesech.  Zatímco čekal v Petropavlovsku na loď Konstantin s nákladem amerických kožešin, rozhodl se využít volného času k dořešení dvou otázek, jejichž zodpovězení přenechal La Pérouse svým následovníkům: je-li Sachalin spojen nějakou šíjí s pevninou a kudy vtéká Amur do moře a jak by bylo možno využít tohoto veletoku pro spojení sibiřských končin s Tichým oceánem. Kruzenštern začal průzkumem a mapováním východního pobřeží Sachalinu. V úzkém a mělkém Tatarském průlivu musel bojovat se silným proudem téměř sladké vody, z čehož usoudil, že ústí Amuru není daleko a za ním je zřejmě písečná šíje, spojující Sachalin s asijským břehem. Vinou nedostatečného průzkumu se dopustil hrubého omylu a jeho domněnka o poloostrovním charakteru Sachalinu přežívala ještě několik desetiletí. Teprve roku 1849 ji vyvrátil další ruský kapitán Gennadij Ivanovič Něvelskoj.

Návrat.

Po návratu z Ochotského moře se "Naděžda" s nákladem kožešin vydala k čínským břehům, přičemž se jejímu kapitánovi podařilo „smazat z mapy“ několik ostrovů, pouhých výplodů bujné fantazie španělských a portugalských mořeplavců. Dne 20. listopadu 1805 zakotvila v portugalském Macau, kam o dva týdny později dorazila i "Něva". Ruské lodi vyměnily v Macau a Kantonu své kožešiny za čaj, porcelán a jiné čínské zboží a vydaly se přes Jihočínské moře a Sundský průliv do Indického oceánu. Poblíž mysu Dobré naděje se ztratily jedna druhé v mlze a do Ruska se proto vrátily odděleně. Kruzenštern se objevil v Kronštadtu po třech letech a dvanácti dnech 19. srpna 1806, o celých čtrnáct dní později než Lisjanskij, jehož cesta je pozoruhodná především tím, že z Číny až do Anglie doplul jako první kapitán v dějinách námořní plavby bez jediného mezipřistání.

Smrt.

První ruská plavba kolem světa otevřela novou námořní cestu z baltského Kronštadtu přes Indii a Čínu do vzdálené „ruské Ameriky“ a stala se cennou životní školou pro budoucí velké ruské mořeplavce, například pro Bellingshausena či Kotzebueho. Na vrcholu své kariéry velel Kruzenštern sboru námořních kadetů, stál u zrodu Ruské geografické společnosti a na základě dostupných poznatků o Tichomoří sestavil detailní atlas Oceánie. Ivan Fjodorovič Kruzenštern zemřel 24. srpna 1846 na malárii.

Ivan Fjodorovič Kruzenštern (; 19. listopadu 1770, Hagudi, Estonská gubernie, Ruské impérium – 24. srpna 1846, Kiltsi, tamtéž), vlastně Adam Johann von Krusenstern, byl ruský mořeplavec, později admirál, čestný člen Ruské akademie věd a řádný člen Královské švédské akademie věd. Proslavil se provedením první úspěšné ruské plavby kolem světa, při níž vyvrátil některé domněnky o neexistujících ostrovech.

Adam Johann von Krusenstern (also Krusenstjerna in Swedish; , tr. ; 10 October 177012 August 1846) was a Baltic German admiral and explorer, who led the first Russian circumnavigation of the globe.