Zápletka.

Hasič z New Yorku, Patrick Sullivan (Jeffrey Dean Morgan), neměl vůbec ponětí, jak rychle se může změnit jeho idylický život bez jeho vlastního zapřičinění. Stačil jeden telefonát a jedna rada od známé expertky na lásku a rádiové hlasatelky doktorky Emmy Lloyd (Uma Thurman), kterou vyhledá Patrickova snoubenka Sophia (Justina Machado). Doktorka zpochybní Sophiin náhled na romantickou lásku a doporučí jí, aby zasnobení odvolala – což Sophia velmi rychle udělá.  Patrick je tak rozzlobený na Emmu, že když se doslechne o jejím zasnoubení a chystané svatbě, využije počítačové schopnosti svého mladého souseda, který se nabourá do úředních záznamů a vytvoří falešný záznam o manželství mezi Emmou a Patrickem. Když se Emma na úřadě dozví, že si nemůže vzít svého perfektního snoubence Richarda (Colin Firth), protože je již úředně vdaná, nemá jinou možnost než konfrontovat Patricka. Ten se ale během svého procesu vytváření lží v okolí Emmy zvládne do doktorky zakoukat a rozhodne se pokusit svoje štěstí v romantickém zamotání její hlavy, což ji uvrhne do problémů, které sama začne řešit lhaním sobě samé i jejímu milovanému snoubenci. Emma je přitahována Patrickovým charisma, ale snaží se mu odolat.  Emma od Patricka potřebuje podpis na úřední dokumenty, které by zrušily ono falešné manželství, aby si mohla vzít Richarda. Patrick podpis dokumentů odkládá jak jen to je možné, aby mohl s Emmou trávit více času. V jednu chvíli Patrick předstírá, že je její snoubenec Richard, což Emma nevyvrátí kvůli lidem, kteří je pozorují u ochutnávky svatebního dortu. Jedna ze žen, které jsou přítomny ochutnávce dortu je manželka Richardova obchodního partnera, který se rozhodl ukončit s Richardem obchodní vztahy a chce mu o jeho rozhodnutí říct na banketu, na který se Emma s Richardem společně chystají. Tato žena o plánu svého muže informuje Emmu a Emma se chce pokusit zachránit Richardův obchod. Problém ale je, že si ta žena myslí, že Patrick je Richard. Protože Emma neví, jak situaci napravit, předstírá dále, že Patrick je Richard a že Richard je její bratr Carl. Ještě horší je, že Emma s Patrickem jsou pozváni k Richardovu obchodnímu partnerovi na večeři. Situace se ale změní v lepší, když Patrick Richardova partnera okouzlí natolik, že ten se rozhodne v obchodech s Richardem pokračovat.  Později po večeři Patrick vezme celou společnost na překvapivou návštěvu. Patrick je si blízký se svými indickými sousedy, kteří ho podporovali a pomáhali mu, když měl problémy. Jejich návštěva tedy vede na hinduistický ceremoniál dospělosti, kterému se podrobuje právě jejich syn, který pomohl Patrickovi změnit úřední záznamy o "svatbě" mezi Emmou a Patrickem. Všichni se na slavnosti příjemně baví, a Emma si začne uvědomovat, že Patrick jí není úplně odporný. Proběhne mezi nimi krátká romantická chvilka, ale Emma uteče, než se může stát něco závažnějšího.  Patrick nadále Emmu sleduje a dokonce se za ní rozhodne zajít do studia, kde se pohádají. Jejich hádka pokračuje, když spolu nastoupí do výtahu. Patrick se najednou rozhodne požádat všechny ostatní lidi ve výtahu, aby si vystoupili, což udělají, když jim ukáže svůj hasičský odznak. Když se za nimi zavřou dveře výtahu, Patrick s Emmou se spolu začnou vášnivě líbat. Brzy na to se Emma rozhodne odvolat svatbu s Richardem a vydá se za Patrickem, u něhož stráví noc. Druhý den ráno u něj doma ale zjistí, že ji Patrick sledoval a má o ní podrobné detaily. Patrick se přizná, že ji původně chtěl oplatit jeho zrušené zasnoubení, ale že se do ní postupem času zamiloval. Emma je raněna tím, že ji tak sprostě využil a vrátí se zpět za Richardem, kterému řekne, že si ho stále chce vzít. Richard konfrontuje Patricka a řekne mu, že má nechat Emmu napokoji. Patrick souhlasí, protože má pocit, že kdyby se nadále o něco snažil, nemohl by si být jistý její upřímností.  Ani Patrick, ani Emma ale nejsou úplně šťastní. Jeden den před svatbou Patrick zavolá Emmě do studia a vyzná jí lásku. Emma mu ale neodpoví a rozhodne se svěřit svému otci a požádat ho o radu. Ten jí řekne, že to rozhodnutí je jen a jen na ní. Během následujícího dne všichni svatebčané dorazí do kostela dříve a připravují se na hostinu a v tom k Emmě přistoupí Richard a řekne jí, že chce aby byla šťastná a chce, aby si vzala muže, kterého miluje. Richard totiž také slyšel jejich včerejší rozhovor na rádiu a poznal Patricka, když Emmě vyznal lásku. Richard potom odejde a Emma aktivuje požární systém zapáleným papírem. Její otec zavolá hasičskou stanici, kde pracuje Patrick. Když hasiči dorazí do kostela, Patrick a Emma se na místě vezmou. Film končí scénou "o rok později" kde je vidět, že jsou spolu stále šťastní a Emma je těhotná.

Vdaná snoubenka je americká romantická komedie z roku 2008, kterou režíroval Griffin Dunne. V hlavních rolích hrají Uma Thurman, Jeffrey Dean Morgan, Colin Firth, Isabella Rossellini a Sam Shepard. Filmový scénář napsali Mimi Hare, Clare Naylor a Bonnie Sikowitz; film produkovali Jennifer Todd, Jason Blum, a Uma Thurman.

The Accidental Husband is a 2008 American romantic comedy film directed by Griffin Dunne and starring Uma Thurman, Jeffrey Dean Morgan, Colin Firth, Isabella Rossellini, and Sam Shepard. The film was written by Mimi Hare, Clare Naylor and Bonnie Sikowitz, and was produced by Jennifer Todd, Jason Blum, and Uma Thurman. It was theatrically released in the United Kingdom in 2008, but was released direct-to-DVD in the United States.


Geografie.

Dmanisi leží na úpatí Džavachetského hřbetu v náhorní plošině při ústí řeky Pinesauri do řeky Mašavery v nadmořské výšce 1 171 m. V blízkosti se nachází vesnice "Patara Dmanisi".

Historie.

Náhorní plošina Dmanisi byla již před rokem 1991 známá tisícemi zvířecích fosilií, které jako vedoucí fosilie řadíme do epochy před 2,5 až 1,3 miliónu let.  Od roku 1991 je náhorní plošina Dmanisi proslavena paleontologickými nálezy, když na ploše pouhých 150 m² bylo dosud nalezeno přes 50 kosterních pozůstatků a zkamenělých archeologických artefaktů, jejichž stáří se odhaduje na 1,75 miliónů let. Existuje vůle toto naleziště zařadit na seznam světového dědictví UNESCO.  Historickým názvem oblasti kolem Dmanisi bylo "Baškičeti". Samotné Dmanisi bylo křesťany obydleným městem, které leželo na staré hedvábná stezka mezi Byzantskou říší a obchodními centry v Arménii a Perské říší. Stezka vznikla nejpozději v 5. století a byla chráněna opevněním.  Pod středověkými ruinami byly navíc objeveny pozůstatky osídlení z doby bronzové.

Archeologické nálezy člověka.

V roce 2001 byl nalezen vědci "Gruzínské národní akademie věd" a "Římsko-Germánským ústředním muzeem" v Mohuči, 1,8 miliónu let stará lebka člověka. Jednalo se o dosud nejstarší nález rodu "Homo" mimo africký kontinent. Nález vyvolal dosud neuzavřenou diskuzi o tom, zda se jedná o "Homo erectus", mladšího "Homo habilis" nebo o nový druh "Homo georgicus". Rozdíly nalezených lebek jsou značné přestože pocházejí ze stejného místa a doby.

Muzeum.

V září roku 2009 byly hlavní části naleziště zastřešeny moderní konstrukcí s kombinací dřeva a železa, pod kterou byla zřízena pozorovací stanoviště pro návštěvníky a veřejnost. Též sousední naleziště z doby bronzové a středověku byly veřejnosti zpřístupněny pomocí dřevěných chodníků. Výstavba návštěvního centra je plánována.  V roce 1989 byla zřízena pobočka "Gruzínského národního muzea", jehož úkolem je naleziště zachovat a zpřístupnit veřejnosti. Vystavuje sbírku středověké keramiky, sklenic, kovářských prací a mincí. V Dmanisi nalezené kosterní pozůstatky zvířat a člověka jsou vystaveny ve "Státním muzeu Simona Džanašii" () v Tbilisi.

Dmanisi () je město na jihu Gruzie v kraji Kvemo Kartli, okres Dmanisi. Leží asi 85 km jihozápadně od hlavního města Tbilisi. Největší rozmach nastal ve 12. století, v 16. století dochází k hospodářskému úpadku a odlivu obyvatel. Dmanisi se stalo světoznámým díky 1,8 miliónu let starému nálezu kosterních pozůstatků člověka.

Dmanisi (, ) is a town and archaeological site in the Kvemo Kartli region of Georgia approximately 93 km southwest of the nation’s capital Tbilisi in the river valley of Mashavera. The hominin site is dated to 1.8 million years ago.<ref name="doi10.1073/pnas.1106638108">1.85-1.78 Ma 95% CI. </ref> It was the earliest known evidence of hominins outside Africa before stone tools dated to 2.1 million years were discovered in 2018 in Shangchen, China.  A series of skulls which had diverse physical traits, discovered at Dmanisi in the early 2010s, led to the hypothesis that many separate species in the genus "Homo" were in fact a single lineage. Also known as Skull 5, D4500 is the fifth skull to be discovered in Dmanisi.


Popis.

Hloh jednosemenný je malý keř, 5-14 m vysoký s hustou korunou. Má matně hnědou kůru s vertikálními oranžovými trhlinami. Mladší stonky nesou ostré trny, 1-1,5 cm dlouhé. Listy jsou střídavé, 2–4 cm dlouhé, obvejčité a hluboce laločnaté, někdy téměř až k hlavní žilce listu, s laloky široce rozšířenými. Horní plocha listů je tmavozelená, naspodu jsou světlejší.  Hermafroditní květy kvetou pozdě na jaře (v domovské oblasti květen až počátek června), květenstvím je chocholík s 5-25 květy. Květ má asi 1 cm v průměru, má pět bílých, růžových až červených okvětních lístků, četné červené okvětní tyčinky a jednu čnělku, mírně voní. Květy opylované komáry, včelami a jiným hmyzem na konci roku dávají souplodí malvic, nazývané hložinky. Hložinky jsou malé, oválné, tmavě červené barvy asi 1 cm dlouhé, vypadají jako bobule, ale strukturou se jedná o malvice, obsahující jediné semeno (odtud český název).  Hložinky jsou důležité pro zimní ptáky, hlavně drozdy a brkoslavy, tito ptáci je pojídají a roznášejí semena svým trusem. Husté rozvětvení poskytuje ideální místo pro hnízdění. Na četné trny napichuje svou kořist ťuhýk.

Léčitelství.

Hloh jednosemenný je jedním z nejběžnějších druhů hlohu užívaných v tradičním lidovém léčitelství, ve kterém je používán s prokazatelnými výsledky pro léčení srdeční arytmie. Používají se větvičky jak s listy, tak s květy nebo alternativně hložinky jako ovoce. Společně s dalšími druhy hlohu má použití i v moderní medicíně. Jsou zdrojem antioxidantů, používá se zejména extrakt z listů s květy. Látky obsažené v hlohu posilují činnost srdce, zlepšují prokrvení věnčitých cév a snižují spotřebu kyslíku (energie) při práci srdce.

Zahradnictví.

Hloh bývá často využíván do živých plotů, tradiční živé ploty jsou tvořeny právě tímto druhem. Používá se i dřevo, které dobře hoří a málo kouří. Jsou známí četní kříženci, kteří jsou používáni jako okrasné keře v zahradách. Nejpoužívanější kříženec je "C." × "media" ("C. monogyna" × "C. laevigata") s několika známými odrůdami, včetně velmi populární 'Paul's Scarlet' s tmavými růžovými dvojitými květy.

Domácnost.

Plody hlohu, nazývané hložinky, jsou jedlé za syrova, ale obvykle se používají na přípravu rosolů, džemů, sirupů a vína, nebo se přidávají do brandy. Jsou dužnaté a mají jemnou chuť. Jedlé jsou také okvětní lístky, stejně jako mladé listy trhané na jaře, a přidávají se do salátů.

Podobné druhy.

Taxonomie rodu "Crataegus" je velmi složitá. Hlavními diakritickými znaky jsou palisty, kališní ušty na plodech, počet semen v malvicích a laločnatost i charakter pilovitého okraje laloků čepele. V rámci rodu dochází též k častému vzniku kříženců. Podobným druhem je zejména hloh obecný ("Crataegus laevigata").

Hloh jednosemenný ("Crataegus monogyna") je druh hlohu mající původ v Evropě, severozápadní Africe a západní Asii. Vyskytuje se i v dalších částech světa, kde může být invazním druhem. Je tolerantní na půdu, ale preferuje vápnité a jílovité podloží. Hloh jednosemenný je význačným příbuzným, ale méně rozšířeným, hlohu obecného ("C. laevigata"). Je to rozkladitý keř až stromek z čeledi růžovitých ("Rosaceae") dorůstající výšky až 12 metrů. Jako statný keř dorůstá výšky 2-6 metrů. Jedná se o výrazně světlomilnou a teplomilnou dřevinu. Obývá převážně slunné křoviny, světlé listnaté lesy, lesní okraje, skály, smíšené lesy a vyskytuje se také podél cest. Většinou na vápnitých jílovitých půdách. Je hojný především v teplejších oblastech.

Crataegus monogyna, known as common hawthorn, oneseed hawthorn, or single-seeded hawthorn, is a species of hawthorn native to Europe, northwest Africa and West Asia. It has been introduced in many other parts of the world. It can be an invasive weed.


Derivace.

Hledáme-li řešení lineární homogenní diferenciální rovnice s konstantními koeficienty formula_3, vidíme, že pokud by se řešení rovnalo formula_8, každý sčítanec v rovnici bude konstantním násobkem formula_9. To pramení z faktu, že derivace exponenciální funkce formula_9 je násobkem původní funkce, čili formula_11, formula_12 a formula_13 jsou všechno násobky formula_9. To naznačuje, že určité hodnoty formula_15 dovolují, aby součet násobků formula_9 dával nulu, a řešil homogenní diferenciální rovnici. Abychom zjistili hodnotu formula_15, dosadíme funkci formula_18 a její derivace do diferenciální rovnice za formula_19 a jeho derivace, čímž dostaneme Protože formula_9 není nikdy rovno nule, můžeme jím rovnici vydělit, čímž dostaneme charakteristickou rovnici Když nalezneme kořeny formula_15 této charakteristické rovnice, můžeme z nich sestrojit obecné řešení diferenciální rovnice. Například jestliže se jeden kořen rovná 3, pak obecné řešení bude formula_24, kde formula_25 je konstanta.

Sestrojení obecného řešení.

Naleznutí kořenů formula_26 charakteristické rovnice, nám umožňuje sestrojit obecné řešení diferenciální rovnice. Kořeny mohou být reálné i komplexní a jednoduché nebo vícenásobné. Jestliže charakteristická rovnice má složky s jednoduchými reálnými kořeny, formula_27 násobnými kořeny a formula_28 komplexními kořeny po řadě odpovídajícími obecným řešením formula_29, formula_30 a formula_31, pak obecné řešení diferenciální rovnice je

Jednoduché reálné kořeny.

"Princip superpozice pro lineární homogenní diferenciální rovnice s konstantními koeficienty" říká, že jestliže formula_33 jsou formula_34 lineárně nezávislé řešení určité diferenciální rovnice, pak jejich každá lineární kombinace formula_35 je také řešením rovnice pro libovolné hodnoty formula_36. Proto pokud má charakteristická rovnice jednoduché reálné kořeny formula_26, její obecné řešení bude mít tvar

Vícenásobné reálné kořeny.

Jestliže charakteristická rovnice má formula_28 násobný kořen formula_40, pak je zřejmé, že formula_41 je alespoň jedno její řešení. Ale toto řešení není lineárně nezávislé s dalšími formula_42 kořeny. Protože formula_40 má násobnost formula_28, diferenciální rovnici můžeme faktorizovat na Skutečnost, že formula_41 je jedno řešení, nám umožňuje předpokládat, že obecné řešení má tvar formula_47, kde formula_48 je funkce, kterou je třeba nalézt. Substituce formula_49 dává pro formula_51. formula_28 násobným použitím této skutečnosti dostáváme což po vydělení formula_54 dává To platí právě tehdy, když formula_48 je polynom stupně formula_57, neboli formula_58. Protože formula_59, část obecného řešení odpovídající formula_60 je

Komplexní kořeny.

Pokud má charakteristická rovnice komplexní kořeny ve tvaru formula_62 a formula_63, pak obecné řešení je formula_64. Použitím Eulerova vzorce formula_65 můžeme toto řešení upravit: kde formula_67 a formula_68 jsou libovolné (i komplexní) konstanty.  Pokud použijeme konstanty formula_69, pak dostaneme partikulární řešení formula_70.  Pokud použijeme konstanty formula_71 a formula_72, pak dostaneme lineárně nezávislé řešení formula_73. Díky "principu superpozice pro lineární homogenní diferenciální rovnice s konstantními koeficienty", můžeme příspěvek k obecnému řešení diferenciální rovnice pro dvojici komplexně sdružených kořenů formula_74 vyjádřit vzorcem formula_75.

Charakteristická rovnice (nebo pomocná rovnice) je v matematice algebraická rovnice "n"-tého stupně, na které závisí řešení diferenciální rovnice "n"-tého řádu. Charakteristickou rovnici lze použít pro řešení lineárních, homogenních diferenciálních rovnic s konstantními koeficienty, které lze obecně zapsat kde formula_2 je závislá proměnná a formula_3 jsou konstanty. Tato diferenciální rovnice má charakteristickou rovnici tvaru Z kořenů formula_5 charakteristické rovnice můžeme zkonstruovat obecné řešení diferenciální rovnice. Tuto metodu řešení lineárních obyčejných diferenciálních rovnic s konstantními koeficienty objevil Leonhard Euler, který našel vztah mezi uvedenými rovnicemi. Vlastnosti Eulerovy charakteristické rovnice později podrobněji studovali francouzští matematici Augustin Louis Cauchy a Gaspard Monge.

In mathematics, the characteristic equation (or auxiliary equation) is an algebraic equation of degree upon which depends the solution of a given th-order differential equation or difference equation. The characteristic equation can only be formed when the differential or difference equation is linear and homogeneous, and has constant coefficients. Such a differential equation, with as the dependent variable, superscript denoting "n"-derivative, and as constants, will have a characteristic equation of the form whose solutions are the roots from which the general solution can be formed. Analogously, a linear difference equation of the form  has characteristic equation  discussed in more detail at Linear difference equation#Solution of homogeneous case.  The characteristic roots (roots of the characteristic equation) also provide qualitative information about the behavior of the variable whose evolution is described by the dynamic equation. For a differential equation parameterized on time, the variable's evolution is stable if and only if the real part of each root is negative. For difference equations, there is stability if and only if the modulus (absolute value) of each root is less than 1. For both types of equation, persistent fluctuations occur if there is at least one pair of complex roots.  The method of integrating linear ordinary differential equations with constant coefficients was discovered by Leonhard Euler, who found that the solutions depended on an algebraic 'characteristic' equation. The qualities of the Euler's characteristic equation were later considered in greater detail by French mathematicians Augustin-Louis Cauchy and Gaspard Monge.


Životopis.

Studoval na Elektrotechnické fakultě Slovenské technické univerzity v Bratislavě. Poté pracoval jako projektant. Roku 1990 odešel do Spojených států, odkud se po roce a půl vrátil zpět na Slovensko. Z Ameriky si podle svých slov přivezl chuť podnikat a odvahu vydat se tím směrem.  V roce 1996 spoluzakládal se svým bratrem splátkovou společnost Tatracredit s.r.o., kterou krátce i vedl. V roce 1999 založil splátkovou společnost "Quatro". Podnikáním a prodejem svých společností vydělal stovky miliónů korun. Roku 2006 založil neziskovou organizaci "Dobrý Anjel", která pomáhá rodinám s dětmi v těžkých životních situacích. V souvislosti s kandidaturou na prezidenta se vzdal působení v organizaci, předsedkyní správní rady se od 1. června 2013 stala jeho manželka Martina Kisková.  V roce 2011 se stal spoluzakladatelem české nadace Dobrý anděl. Dne 29. 1. 2019 v 10 hodin a 16 minut převzal Velkou zlatou medaili Masarykovy univerzity, nejvyšší ocenění této instituce, z rukou rektora Mikuláše Beka.

Kandidatura na prezidenta.

V říjnu 2012 byl první osobou, která oznámila svou kandidaturu v prezidentských volbách 2014. V prvním kole voleb, konaném 15. března 2014, získal 24 % všech hlasů a umístil se tak druhý za Robertem Ficem, se kterým tak postoupil do druhého kola.  Ve druhém kole, konaném 29. března 2014, jednoznačně zvítězil nad Ficem, když získal více než 59 % platných hlasů. V červnu téhož roku se tak stal 4. prezidentem Slovenska. Na tomto postu vystřídal Ivana Gašparoviče, jemuž mandát skončil 15. června 2014.

Politické postoje.

V říjnu 2015 Kiska podpořil uprchlické kvóty navržené Evropskou komisí a prohlásil, že „Přijetí několika stovek nebo i tisíc lidí prchajících před válkou a násilím by bylo v silách Slovenska. Nešlo by o žádné ohrožení Slovenska ani by to nemělo vliv na lepší nebo horší život lidí na Slovensku.“  Jako jeden z mála vysoce postavených slovenských politiků otevřeně podporuje nezávislost Kosova na Srbsku. Je přesvědčen, že nezávislost Kosova přispívá ke stabilitě na Balkáně.  Podle Kisky je Turecko důležitým politickým, ekonomickým a bezpečnostním partnerem Slovenska. Kiska podpořil přístupové rozhovory Turecka s EU, ocenil význam Turecka jako spojence v NATO, a prohlásil, že ""Slovensko a Turecko sú nielen partneri, ale aj priatelia.""  Kiska je dlouhodobým kritikem Ruska. V březnu 2016 vyzval Rusko k propuštění zajaté ukrajinské pilotky Nadi Savčenkové. V březnu 2019 Rusko obvinil, že chce rozbít jednotu NATO, protože se bojí „naší jednoty a naší síly.“

Konec prezidentského mandátu.

Ve volbách v roce 2019 se Andrej Kiska rozhodl nekandidovat, nicméně 3. dubna 2019 ohlásil založení politické strany Za ľudí. Jeho prezidentský mandát vypršel 15. června 2019, kdy jej v čele Slovenska vystřídala Zuzana Čaputová.

Strana Za ľudí.

Do startu svého projektu catch-all strany Za ľudí, která vznikla během léta 2019, měl Kiska investovat zhruba milión eur. Andrej Kiska byl zvolen předsedou strany a stal se také volebním lídrem tohoto subjektu do parlamentních voleb 2020. Strana ve volbách získala 5,77 % hlasů a 12 mandátů; samotný Kiska získal přes 100 tisíc preferenčních hlasů. V březnu 2020 však oznámil, že ze zdravotních důvodů poslanecký mandát nepřevezme a neúčastnil se ani jednání vedoucích k vytvoření vlády Igora Matoviče.

Osobní život.

Andrej Kiska je podruhé ženatý. V roce 1985 se oženil s Márií, se kterou má syna Andreje (* 1986) a dceru Natálii (* 1990). V roce 2001 se rozvedl a ještě tentýž rok se podruhé oženil. Jeho současnou manželkou je Martina Kisková, roz. Živorová. S ní má tři děti, dceru Veroniku (* 2005) a syny Viktora (* 2009) a Martina (* 2017). Jeho rodina žije v Popradu, kam za ní Kiska pravidelně dojíždí.

Kritika a kontroverze.

Kiskova firma KTAG byla v roce 2014 zapletena do krácení daně z příjmů a daně z přidané hodnoty v souvislosti s jeho prezidentskou kampaní, když náklady na jeho kampaň si účtovala jako náklady a v souvislosti s nimi se pokusila i uplatnit nárok na nadměrný odpočet DPH. Případ vyšetřovala slovenská policie a v roce 2017 byl uzavřen, protože byla projevena „účinná lítost“ a daně byly dodatečně doplaceny. Slovenskou pobočku Amnesty International vysvětlení Kisky v této věci zklamalo, když očekávala, že za pochybení převezme morální zodpovědnost. V prosinci 2019 však bylo trestní stíhání Kisky obnoveno.  V roce 2015 během návštěvy tureckého prezidenta Recepa Tayyipa Erdoğana se Kiska vyjářil o Turecku jako o ""...ostrove stability a prosperity, ale aj štítom vôči hrozbám pre našu bezpečnosť"". Několik dní před příjezdem do Bratislavy Erdoğan podepsal zákon povolující ostrou střelbu do demonstrantů.  Poslanec Peter Pčolinský kritizoval Kiskovo mlčení k politickým čistkám v Turecku, které zahájila turecká vláda po neúspěšném pokusu o vojenský převrat 15. července 2016. Podle Pčolinského "„Pred časom prezident Kiska tvrdil, že Turecko je ostrovom stability a demokracie, avšak mlčí, keď Erdogan dal pozatýkať tisíce nevinných ľudí, ktorých obviňuje z účasti na pokuse o prevrat.“"

Andrej Kiska (* 2. února 1963 Poprad) je slovenský politik, spisovatel, bývalý podnikatel a filantrop. V letech 2014–2019 byl čtvrtým prezidentem Slovenské republiky, když v březnu 2014 porazil ve druhém kole přímé prezidentské volby Roberta Fica. O své životní cestě, svých schopnostech, úspěchu který dosáhl svou pracovitostí a o svém štěstí napsal dvě knihy. O svých schopnostech poskytuje též přednášky středoškolákům.

Andrej Kiska (; born 2 February 1963) is a Slovak politician, entrepreneur, writer and philanthropist who was President of Slovakia from 2014 to 2019. He ran as an independent candidate in the 2014 presidential election and was elected as President in the second round of voting. He has written two books about happiness, success and his life.


Popis.

Borka je černošedá a jen na bázi nejsilnějších kmínků podélně rozpraskaná. Vrba má plochý rozsáhlý kořenový systém, pařezová výmladnost dobrá. Větve silné jako prst mají pod kůrou na dřevě výrazné lišty viditelné pouze po sloupnutí kůry (nejlépe na jaře, v míze). Letorosty i dvouleté větve jsou sametově chlupaté, podle čehož se dá vrba popelavá rozeznat od podobné jívy. Jednoleté prýty hustě krátce plstnaté, poměrně silné. Pupeny 3-4 mm dlouhé, květní až 6 mm dlouhé, chlupaté.  Střídavé listy jsou podlouhle obvejčité až obkopinaté (nejširší nad polovinou), 6-9 cm dlouhé, 2-3 cm široké s vroubkovaně pilovitým až celokrajným okrajem, na líci matně zelené, slabě chlupaté, na rubu šedavé, silněji chlupaté, se 6-10 (-11) páry žilek. Řapík je 0,4-0,8 cm dlouhý. Palisty polosrdčité až ledvinité, zřetelné, vytrvalé.  Vrba popelavá je dvoudomá. Rozkvétá před rašením listů koncem března a v dubnu. Má dlouze chlupaté květní listeny, které jsou hnědočerné, s jednou nektariovou, téměř válcovitou, žlázkou. Květy jsou uspořádány do jehnědovitých květenství. Samčí květy mají 2 tyčinky, nitky na bázi chlupaté. Samičí květy mají stopkatý chlupatý semeník, krátkou čnělku, přímé blizny, do poloviny dvouzářezové. Poměrně malé elipsoidní až válcovité jehnědy 2-3 (-4) cm dlouhé, 0-9-1,5 cm široké, které jsou u samičích jehněd štíhlejší, přisedlé, s malými opadavými listeny na bázi.  Plody, tobolky, mají v každé chlopni 5-7 základů okřídlených semen, v květnu tobolky dozrávají.

Rozšíření.

Vrba popelavá má svůj areál po celé Evropě, na severu až k polární lesní hranici v Laponsku. Nejvíce se vyskytuje ve střední Evropě, od nížin až do výšky 700 m n. m., tj. hlavně na bažinách a u pomalu tekoucích toků. S výjimkou západní Evropy (na západ do střední Francie), severní části Skandinávie, jižní části Apeninského a Balkánského poloostrova, západní Sibiř, Střední Asie, na východ do podhůří Altaje.  Na našem území roste roztroušeně od nížin, především v rybníkatých územích, do podhůří do 700 m n. m.

Ekologie.

Vyskytuje se v nižších polohách podél vodních toků, v blízkosti tůní nebo slepých ramen řek, na okrajích luhů, na vlhkých lukách a slatinách, s převahou na hlubších, těžších a živinami bohatých půdách, neutrálních až mírně kyselých. Obvykle ji můžeme vidět v lužních lesích, bažinách a terénních sníženinách. Nenajdeme ji však na kyselých horninách a v chladnějších oblastech. Snese stagnující vodu, záplavy i slabý zástin. Keře rostoucí v zástinu bývají jen slabě chlupaté.

Význam.

Její hlavní význam spočívá ve své funkci pionýrské a meliorační, při nástupu vegetace vytváří na extrémních lokalitách (hlavně bažinných půdách) vhodné životní podmínky pro olši lepkavou ("Alnus glutinosa") a další lužní druhy.  Je pokládána za důležitou medonosnou dřevinu.

Vrba popelavá ("Salix cinerea") je středně velký hustý keř 2-3(-5) m vysoký, bochníkovitého až polokulovitého vzrůstu z čeledi vrbovitých ("Salicaceae"). Dřevina je málo proměnlivá, setkáme se s úzkolistými a širolistými typy. Obloukovité větve jsou bohatě rozvětvené. V přírodě mohou vznikat kříženci s vrbou jívou. Dožívá se 40 let.

Salix cinerea (common sallow, gray sallow, gray willow, grey sallow, grey willow, grey-leaved sallow, large gray willow, pussy willow, rusty sallow) is a species of willow native to Europe and western Asia.  The plant provides a great deal of nectar for pollinators. It was rated in the top 10, with a ranking of second place, for most nectar production (nectar per unit cover per year) in a UK plants survey conducted by the AgriLand project which is supported by the UK Insect Pollinators Initiative.


Život.

Po smrti svého kmotra, hraběte ze Surrey, získal Edmund jeho země na sever od Trentu, hlavně v Yorkshiru. V roce 1359 doprovázel svého otce krále Eduarda III. na neúspěšné vojenské výpravě do Francie. Roku 1361 se stal rytířem Podvazkového řádu a o rok později (13. listopadu) získal titul hraběte z Cambridge. V roce 1369 se připojil se svými 400 pěšáky a 400 lučištníky k Johnu Hastingsovi při jeho kampani v Bretani a Angoulême. Následujícího roku, znovu s Hastingsem, podstoupil výpravu na osvobození pevnosti Belle Perche a poté doprovázel prince Eduarda (tzv. Černého prince) na tažení, které vyvrcholilo obležením a následným vypleněním města Limoges. Roku 1375 se spolu s Edmundem Mortimerem, vypravil osvobodit Brest, ale po úvodních úspěších bylo podepsáno příměří. Dne 12. června 1376 se stal konstáblem hradu Dover a správcem pěti přístavů, kteréžto posty držel až do roku 1381. Roku 1381 vedl neúspěšnou expedici, která se připojila k Portugalcům v útoku na Kastilii. Po měsících nerozhodnosti byl vyhlášen mír mezi Španělskem a Portugalskem a Edmund musel odvést své nespokojené oddíly domů. Dne 6. srpna 1385 obdržel titul vévody z Yorku.  Na přelomu let 1394 a 1395, když král Richard II. vytáhl do Irska, působil jako správce království a roku 1395 předsedal parlamentu. V roce 1396 opět spravoval království během královy krátké návštěvy Francie, kde vyzvedával svou nastávající manželku Izabelu z Valois. Třetí období jako zástupce krále nastalo roku 1399, kdy se král Richard opět vydal válčit do Irska. Na konci června 1399 se v Bridlingtonu v Yorkshire vylodil exulant Henry Bolingbroke. Edmund shromáždil armádu, aby se mu postavil, ale poté se k němu připojil, za což byl bohatě odměněn. Bolingbroke svrhl Richarda II. a stal se Jindřichem IV. Vévoda z Yorku poté zůstal věrný novému lancasterskému režimu. V roce 1399 byl krátce jmenován správcem Západní marky na hranicích se Skotskem. Edmund z Langley zemřel 1. srpna 1402 v paláci Langley a byl pohřben v místním kostele. Jeho vévodský titul přešel na jeho nejstaršího syna Eduarda z Norwiche.

Manželství a potomci.

Edmundova první žena Isabela byla dcerou kastilského krále Petra I. a Marie z Padilly. Měli spolu dva syny a dceru:  Po Isabelině smrti roku 1392 se Edmund oženil se svou příbuznou Janou Hollandovou. Jejich manželství zůstalo bezdětné.

Edmund z Langley, 1. vévoda z Yorku, 1. hrabě z Cambridge (5. června 1341 – 1. srpna 1402) byl syn anglického krále Eduarda III. a jeho ženy Filipy z Hainaultu, čtvrtý z pěti synů, kteří se dožili dospělosti. Byl zakladatelem rodu Yorků, vedlejší větve dynastie Plantagenetů, která později nastoupila na anglický trůn. Svůj přídomek z Langley získal podle místa svého narození, paláce Langley v Hertfordshiru.

Edmund of Langley, 1st Duke of York, KG (5 June 13411 August 1402) was the fourth surviving son of King Edward III of England and Philippa of Hainault. Like many medieval English princes, Edmund gained his nickname from his birthplace: Kings Langley Palace in Hertfordshire. He was the founder of the House of York, but it was through the marriage of his younger son, Richard of Conisburgh, 3rd Earl of Cambridge, to Anne de Mortimer, great-granddaughter of Edmund's elder brother Lionel of Antwerp, 1st Duke of Clarence, that the House of York made its claim to the English throne in the Wars of the Roses. The other party in the Wars of the Roses, the incumbent House of Lancaster, was formed from descendants of Edmund's elder brother John of Gaunt, 1st Duke of Lancaster, Edward III's third son.


Pravidla.

Hráči sedí v kruhu či v řadě za sebou. První si vymyslí nějakou zprávu a pošeptá ji sousedovi, který ji pošeptá dalšímu kolegovi, což pokračuje, než zpráva tiché pošty dorazí k poslednímu hráči. Poslední hráč vysloví zprávu, která k němu dorazila a startující hráč poví, co ve skutečnosti řekl. Většinou je výsledná zpráva značně zkomolená, což je zdrojem zábavy.

Varianty.

V psané variantě tiché pošty první hráč na papír nakreslí či dostane nakreslený obrázek, který překreslí prsty na záda svému sousedovi. Ten tuto grafickou zprávu předá dál. Na konci se porovnají původní a s nově nakresleným obrázkem. Další varianta spočívá ve vyprávění příběhu, který si první hráč vymyslí a pošeptá ji druhému, který obsah sdělení předá svému nejbližšímu kolegovi. Cílem hry je zachovat smysl příběhu a co nejvíce informací z něj.

Název hry.

V češtině se nejčastěji používá označení tichá pošta. Objevuje se i varianta telefon či fax. V Británii je hra známá pod názvem Číňanka (případně čínské šeptání.), toto pojmenování je odrazem domněnky Američanů a Evropanů, že čínština je nesrozumitelná. Ve Spojených státech se nazývá telefon, v Turecku „od ucha k uchu“, v polštině hluchý telefon.

Použití.

Používá se kromě zábavy rovněž ke vzdělávacím účelům – například při výuce cizích jazyků či k vysvětlení šíření pověstí, fám či různých nedorozumění. Též se používá ve školách k nácviku týmové spolupráce, kdy hrají dvě či více družstev, kdo dříve a přesněji přenese danou zvukovou či obrazovou zprávu. V mateřských školách se využívá k logopedickým cvičením či ke zvýšení citlivosti na dotyk.

Tichá pošta (též telefon) je společenská hra, při které si jednotliví hráči šepotem předávají zprávu, která je většinou kvůli přeslechnutím či nedorozuměním zkomolená. Označení tichá pošta se používá přeneseně pro situace, kdy se nepřesným či tajným několikanásobným předáváním informace šíří dezinterpretace původní zprávy či se tak označuje rychlé neoficiální šíření informací.

Chinese whispers (Commonwealth English) or telephone (North American English) is an internationally popular children's game in which players form a line, and the first player comes up with a message and whispers it to the ear of the second person in the line. The second player repeats the message to the third player, and so on. When the last player is reached, they announce the message they heard to the entire group. The first person then compares the original message with the final version. Although the objective is to pass around the message without it becoming garbled along the way, part of the enjoyment is that, regardless, this usually ends up happening. Errors typically accumulate in the retellings, so the statement announced by the last player differs significantly from that of the first player, usually with amusing or humorous effect. Reasons for changes include anxiousness or impatience, erroneous corrections, and the difficult-to-understand mechanism of whispering.  The game is often played by children as a party game or on the playground. It is often invoked as a metaphor for cumulative error, especially the inaccuracies as rumours or gossip spread, or, more generally, for the unreliability of human recollection or even oral traditions.


Titul.

Ionescem původně zvažované tituly zněly "Big Ben Revue" ("Big-Ben Folies") nebo "Hodina angličtiny" ("Une Heure d'anglais"). Když se začalo připravovat první uvedení hry, nesla název "Anglicky snadno a rychle" ("L'Anglais sans peine"). Jak uvedl Nicolas Bataille, režisér francouzské premiéry, problém spočíval v tom, že tento název připomínal hru Tristana Bernarda "Angličtina, jak se jí mluví" ("L'Anglais tel qu'on le parle", 1899). Během jedné ze zkoušek měl herec, který hrál postavu kapitána hasičů, momentální výpadek paměti a v pasáži, v níž líčí historku o rýmě, vynechal několik vět a místo "blonďatá zpěvačka" řekl "plešatá zpěvačka". Ionesco, který byl zkoušce přítomen, ji prý přerušil a vykřikl: "Název je na světě!". Jakkoli nám může titul "Plešatá zpěvačka" připadat zvláštní a nesouvisející s dějem, má pravděpodobně více významových rovin - jednou z nich, vzhledem k antijazykovému zaměření hry, může být ta, že zpěvačka ke svému uměleckému vyjádření nepotřebuje vlasy, stejně jako divadlo jazyk.  Podtitul hry zní Antidrama ("Anti-Pièce" v novějším českém překladu Ivana Zmatlíka z roku 2006 jako "Antihra"). Ionesco tímto označením vystihuje svůj postoj ke konvenčnímu dramatu spočívající v popírání, negaci či zpochybnění některých jeho principů. Je ale důležité zmínit, že Ionescovo antidrama (stejně jako celý proud absurdního divadla) je opozicí jak vůči klasickému dramatu (pevně se držícího strnulých klasicistních konvencí), tak vůči brechtovskému epickému divadlu, tak i vůči realističtějším a iluzivnějším formám divadla.

Antidrama.

V této "antihře" vystupují dva manželské páry z okolí Londýna - Smithovi a Martinovi. Během návštěvy spolu "konverzují" způsobem, který nemá s komunikací nic společného. Vyměňují si banální sdělení, která mnohdy nedávají smysl a ani na sebe nenavazují. Ionesco tak vkládá svým postavám do úst banální "vzorové" fráze bez jakékoli informace, které objevil v příručce rumunsko-anglické konverzace. Tyto fráze byly vytvořeny, aby usnadňovaly komunikaci mezi lidmi, místo toho ji ale činí zcela nemožnou. V "Plešaté zpěvačce" se z člověka stal doslova automat, jeho jazyk se proměnil v mechanicky odříkávané fráze z cvičné anglické konverzace, z lidí se stávají loutky, jež se pohybují mechanicky jako stroje. Jejich životy jsou tak stejně předvídatelné, zajímavé a tím i hodnotné jako existence jakéhokoli zaměnitelného, sériově vyráběného stroje.  Premiéra "Plešaté zpěvačky" v roce 1950 byla přivítána skandálem. Publikum už od začátku představení projevovalo nesouhlas. "Plešatá zpěvačka, pokud vím, žádná zpěvačka se neobjevila a viděl jste snad, že by byl někdo plešatý?" Reakce podobného rázu zaznamenal Jacques Lemarchand v předmluvě k "I. svazku Ionescových her". Diváci čekali plešatou zpěvačku a žádná se nedostavila, a tak se cítili okradeni. V kritikách převládal pocit nečekaného překvapení z neobvyklosti a obrana starých divadelních konvencí. I přes to byla hra nakonec přijata a stala se z ní jedna z nejhranějších her současnosti. V Théâtre des Noctambules byla inscenace uváděna po šest sezón. Po krátkém přerušení byla pak převedena do Théâtre de la Huchette - malého divadla v uličce de la Huchette na levém břehu Seiny, kde se inscenace bez přerušení hraje dodnes.

Odkazy.

Le Monde's 100 Books of the Century

Plešatá zpěvačka (francouzsky "La Cantatrice Chauve", rumunsky "Cântăreața Cheală") je první hra francouzsko-rumunského dramatika Eugèna Ionesca a bývá považována za vůbec první absurdní drama. Pravda ale je, že už v roce 1947 Jean Tardieu napsal jednoaktovou hru Kdo je tam? ("Qui-est là?"), kterou můžeme považovat za text stavící se, v podobném duchu jako "Plešatá zpěvačka", proti divadelním konvencím. Ionesco tento dramatický text, v němž důsledně bortí tradiční dramatické konvence, prý v rumunštině napsal už roku 1943, tuto verzi ale vydal až v polovině šedesátých let. Ve francouzštině text dopsal v roce 1949, ještě ho však upravoval během zkoušek 1950 – 11. května tohoto roku pak v Théâtre des Noctambules v Paříži proběhla její světová premiéra. U nás byla "Plešatá zpěvačka" poprvé uvedena v překladu Jiřího Konůpka a v režii Václava Hudečka 17. prosince 1964 v Divadle Na zábradlí v Praze.

La Cantatrice chauve – translated from French as The Bald Soprano or The Bald Prima Donna – is the first play written by Romanian-French playwright Eugène Ionesco.  Nicolas Bataille directed the premiere on 11 May 1950 at the Théâtre des Noctambules, Paris. Since 1957 it has been in permanent showing at the Théâtre de la Huchette, which received a "Molière d'honneur" for its performances. It holds the world record for the play that has been staged continuously in the same theatre for the longest time. Although it went unnoticed at first, the play was eventually championed by a few established writers and critics and, in the end, won critical acclaim. By the 1960s, "The Bald Soprano" had already been recognized as a modern classic and an important seminal work in the Theatre of the Absurd. With a record number of interpretations, it has become one of the most performed plays in France.


Vývoj a export.

Projekt vznikl jako společná iniciativa firem Construcciones Aeronáuticas SA a Indonesian Aerospace ("PT. Dirgantara Indonesia"), dříve známé jako IPTN, které pro řízení programu založily společnost Airtech (Aviation Technology Industries). Partnerství bylo využito pouze při výrobě Série 10 a Série 100/110, přičemž pozdější verze byly vyvinuty nezávisle. Ve službě se nachází více než 230 letounů CN-235 všech verzí, které nalétaly přes 500 000 letových hodin.  Vývoj začal v lednu 1980 a k prvnímu letu došlo 11. listopadu 1983 v Getafe. Za řízení usedli piloti José Murga a Guillermo Delgado. Druhý prototyp (PK-XNC, „Tetuko“) byl zalétán v Bandungu 30. prosince 1983. Španělská a indonéská certifikace proběhla 20. června 1986; první let sériového letounu se uskutečnil 19. srpna 1986 a Federal Aviation Administration schválila typ CN-235 3. prosince 1986. Letoun vstoupil do služby 1. března 1988.  V lednu 1990 byla podepsána s TAI smlouva na montáž a následnou výrobu 50 kusů CN-235 v Turecku.  V roce 1995 zahájila CASA vývoj prodloužené verze CN-235, která dostala označení C-295. V prosinci 2002 objednalo kolumbijské námořnictvo dva letouny CN-235 pro hlídkování a protidrogové mise.  V dubnu 2005 objednala Venezuela dva stroje CN-235 pro námořní hlídkování a deset transportních letounů, ale obchod byl zastaven, protože vláda Spojených států odmítla povolit transfer technologií amerického původu v avionice.  V lednu 2006 objednalo Thajsko u Indonesian Aerospace deset letounů, šest pro ministerstvo obrany a čtyři pro ministerstvo zemědělství.  V prosinci 2007 objednalo Španělsko dva námořní hlídkové letouny CN-235 pro španělskou civilní gardu, s termínem dodání 2008–2009.  Jeden stroj CN-235 MPA byl v červnu 2008 dodán prostřednictvím Indonesian Aerospace indonéskému ministerstvu obrany.  V srpnu 2006 zůstávaly celkem tři letouny CN-235-10 ve službách aerolinií v Africe, konkrétně u společnosti Safair (2) a Tiko Air (1). Asian Spirit provozoval v roce 2007 jeden CN-235-220 na Filipínách.  Irské letectvo používá dva letouny pro úkoly námořního hlídkování.  Nejméně dva stroje CN-235 provozuje letectvo Spojených států amerických pro blíže neupřesněné úkoly v rámci 427. perutě speciálních operací, umístěné na bývalé letecké základně Pope, Severní Karolína.  Na začátku července 2008 oznámilo mexické námořnictvo záměr pořídit šest letounů CN-235 ze Španělska. V dubnu 2010 potvrdil francouzský ministr obrany Hervé Morin objednávku osmi CN-235-300.  V roce 2011 vyráběla společnost Indonesian Aerospace 4 letouny CN-235-110 MPA pro jihokorejskou pobřežní stráž. Hodnota zakázky činila 96 milionů dolarů.  Senegalské letectvo zakoupilo dva stroje CN-235 v roce 2010 a 2012 v rámci kontraktu v hodnotě 13 milionů dolarů. V plánu byl též nákup letounů pro přepravu VIP a dopravní úkoly, letectvo projevilo zájem i o námořní hlídkovou verzi.

Specifikace (CN-235-100).

Specifikace podle Jane's All The World's Aircraft 1993–94

CASA/IPTN CN-235 je dvoumotorový transportní letoun středního doletu, který společně vyvinuly společnosti CASA ze Španělska a IPTN z Indonésie, jako letoun pro regionální leteckou dopravu a vojenský transportní letoun. Mezi jeho hlavní vojenské úkoly patří námořní hlídkování, průzkum a letecká přeprava. Největším uživatelem letounu je turecké letectvo, které disponuje 50 stroji.

The CASA/IPTN CN-235 is a medium-range twin-engined transport aircraft that was jointly developed by Construcciones Aeronáuticas SA (CASA) of Spain and Indonesian manufacturer IPTN, as a regional airliner and military transport. Its primary military roles include maritime patrol, surveillance, and air transport. Its largest user is Turkey, which has 59 aircraft.


Historie.

Vznik Ligy národů byl jednomyslně schválen 27. března 2014 na zasedání kongresu UEFA v kazašské Astaně.

Charakteristika.

Národní týmy jsou rozděleny do čtyř lig podle výkonnosti, mezi kterými se bude postupovat a sestupovat. Samotné ligy budou dále rozděleny do čtyř skupin o třech až čtyřech týmech. Liga národů by měla doplňovat kvalifikaci na Mistrovství Evropy ve fotbale, osm nejlepších týmů z Ligy (a zároveň přímo nepostupujících z kvalifikace na ME) by se mělo utkat v baráži o čtyři postupová místa na ME.  Podle schváleného formátu (předtím, než se Kosovo stane členem UEFA), nyní 55 národních týmů UEFA (včetně Kosova) bude rozděleno do čtyř divizí (nazvaných "ligy"): 12 týmů v Lize A, 12 týmů v Lize B, 15 týmů v Lize C a 16 týmů v Lize D. V každé divizi se tvoří čtyři skupiny (tři nebo čtyři týmy v každé skupině) a hrají se navzájem doma a venku.  Ve vrcholné divizi ligy A každý vítěz skupiny pokračuje do finále Ligy národů se dvěma semifinále a jedním finálem, který rozhoduje o tom, který tým se stane mistrem Ligy národů UEFA.  Týmy se mohou mezi divizemi měnit a do vyšší nebo do nižší divize. Každý vítěz skupiny (v každé divizi jsou čtyři skupiny) automaticky postoupí do vyšší divize pro další turnaj. Každý tým, který se umístí na posledním místě ve své skupině, je automaticky zařazen do nižší divize pro další rok.  Každá sezóna Ligy národů UEFA se bude odehrávat od září do listopadu vždy v sudém roce a červnu následujícího lichého roku bude finále Liga národů (ligy A), což znamená, že vítěz UEFA Ligy národů má být korunován každé dva roky.

Ligy žebříček.

↑ Postupující  = Žádný pohyb  ↓ Sestupující

Ligy.

Aktuální pořadí:

Liga národů UEFA je evropská reprezentační fotbalová soutěž pořádaná organizací UEFA, která se hraje od září 2018 a nahradila systém přátelských utkání.

The UEFA Nations League is a biennial international football competition contested by the senior men's national teams of the member associations of UEFA, the sport's European governing body.  The first tournament began in September 2018, following the 2018 FIFA World Cup. The four group winners from League A qualified for the finals, played in Portugal in June 2019. Four nations, one from each League, will also qualify for the UEFA Euro 2020 finals.  The competition largely replaces the international friendly matches previously played on the FIFA International Match Calendar.


První věta o dimenzi.

Nechť formula_1 je vektorový prostor nad tělesem formula_2. Dále nechť formula_3 a formula_4 jsou podprostory prostoru formula_1 konečných dimenzí, tj. formula_6, formula_7, formula_8. Pak platí  Pro direktní součet podprostorů pak speciálně

Důkaz.

Pokud je formula_3 podprostor prostoru formula_4, tj. formula_13, tak tvrzení věty zjevně platí, neboť pak formula_14, formula_15 a formula_16, formula_17. Totožně by se postupovalo, byl-li by formula_4 podprostorem formula_3. Nechť tedy dále není ani jeden podprostor podmnožinou toho druhého. V obou podprostorech určitě leží nulový vektor, můžeme proto rozlišit případ, kdy je průnik formula_20 a kdy v průniku leží i nějaký nenulový vektor. Předpokládejme nejprve druhou zmíněnou možnost, tzn. v průniku obou podprostorů leží nenulový vektor. Protože průnik podprostorů je opět podprostor je tato podmínka ekvivalentní tomu, že průnik formula_3 a formula_4 je netriviální podprostor. Z konečnosti dimenzí formula_3 a formula_4 musí být tento podprostor konečněrozměrný, nechť formula_25. V formula_26 tedy existuje formula_27-členná báze formula_28. Nechť formula_29 a formula_30. Je zřejmé, že formula_31. Myšlenka důkazu je taková, že bázi průniku doplníme na bázi prostorů formula_3 a formula_4. Z toho už bude tvrzení věty ihned vyplývat. Protože formula_34 a formula_35, lze zřejmě doplnit bázi průniku formula_26 jednak na bázi prostoru formula_3, jednak na bázi prostoru formula_4. Označme bázi prostoru formula_3 a prostoru formula_4 po řadě  kde jsme vektory formula_42, resp. formula_43, doplnily bázi průniku na bázi prostoru formula_3, resp. formula_4.  Abychom měli všechny ingredience potřebné pro dokončení důkazu, potřebujeme ještě najít vhodnou bázi součtu podprostorů formula_46 (součet podprostorů je opět podprostor). Ukážeme, že množina vektorů  je naší vhodnou bází tohoto prostoru. Aby výše uvedená množina vektorů byla bází, musí generovat celý prostor formula_46 a současně musí být lineárně nezávislá. První vlastnost je zřejmá z toho, jak jsme tuto množinu vektorů zkonstruovali. Dokažme tedy lineární nezávislost. Mějme tedy lineární kombinaci výše uvedených vektorů, dávající nulový vektor  Chceme ukázat, že všechny koeficienty formula_50 už musí být nutně nulové. Přepišme si tuto lineární kombinaci do tvaru  Na levé straně máme vektor z prostoru formula_3, na druhé straně rovnosti pak vektor z formula_4. Z rovnosti tedy plyne, že se jedná o vektor z průniku formula_26. Lze ho tedy napsat jako lineární kombinaci  pro jisté koeficienty formula_56. Dostáváme tak dvě rovnosti  které si můžeme zapsat způsobem  První rovnice obsahuje lineární kombinaci bazických vektorů prostoru formula_3 rovnající se nulovému vektoru. Koeficienty u těchto vektorů tedy musí být nulové. Podobně i pro druhou rovnici, kde vystupují bazické vektory prostoru formula_4. Máme tedy  Všechny koeficienty jsou tedy nulové a my jsme tím ukázali, že množina formula_62 je bází prostoru formula_46. Protože tato báze obsahuje formula_64 vektorů, máme formula_65. Celkově  což jsme měli dokázat. Zbývá ještě případ, kdy formula_20. (To je ekvivalentní tomu, že součet prostorů formula_3 a formula_4 je direktní.) Platí tedy formula_70. Postupem analogickým tomu výše se ukáže, že formula_71

Příklad.

Uvažujme vektorový prostor formula_72 s klasicky definovanými operacemi sčítání a násobení vektoru číslem. Mějme v tomto prostoru dva lineární obaly tvaru  Není těžké ukázat, že generátory lineárního obalu formula_3 (tj. vektory vyobrazené ve složených závorkách) jsou lineárně nezávislé. Dimenze podprostoru formula_3 je tedy 3 (mám tři lineárně nezávislé generátory). Podobně pro obal formula_4. Z první věty o dimenzi plyne, že  Protože je ale součet formula_46 stále podprostorem pětidimenzionálního vektorového prostoru formula_72, nemůže jeho dimenze přesáhnout hodnotu 5. Ze vzorce výše tedy rovnou plyne, že průnik formula_26 je podprostor dimenze alespoň jedna. Existuje tedy nenulový vektor ležící v formula_3 a současně v formula_4. Tuto skutečnost jsme tedy odvodili čistě ze znalostí dimenzí podprostorů formula_3 a formula_4, aniž bychom blíže zkoumali jejich vlastnosti.

Druhá věta o dimenzi.

Nechť formula_3 a formula_4 jsou dva vektorové prostory nad stejným číselným tělesem formula_2 a nechť formula_88 je lineární zobrazení z prostoru formula_3 do prostoru formula_4, tj. formula_91. Dále nechť formula_3 má konečnou dimenzi, tj. formula_7. Pak platí vztah  kde formula_95 značí jádro zobrazení A a formula_96 jeho obor hodnot.

Důkaz.

Označme si formula_97. Lze ukázat, že vzor množiny lineárně nezávislých vektorů při lineárním zobrazení je opět soubor lineárně nezávislých vektorů. To znamená, že kdyby v množině formula_98 (tj. vzoru prostoru formula_99 při zobrazení formula_100) bylo více než formula_101 lineárně nezávislých vektorů, tak je tolik lineárně nezávislých vektorů i v prostoru formula_99, což je spor s tím, že dimenze formula_99 je formula_101. Dimenze obrazu zobrazení formula_100 je tedy konečná a není větší než formula_101. Označme si tuto dimenzi jako formula_107. V formula_98 tedy existuje formula_109-členná báze, označme si bazické vektory jako formula_110. Vektory formula_111 z prostoru formula_99 takové, že formula_113 (tj. vzory formula_114 při zobrazení formula_100) tvoří formula_109-člennou lineárně nezávislou množinu vektorů v formula_3. Jejich lineární obal tedy tvoří formula_109-rozměrný podprostor prostoru formula_3, označme si ho jako formula_4. Platí tedy formula_121, kde  Navíc víme, že jádro lineárního zobrazení též tvoří podprostor, tj. formula_123. Ukážeme nejprve, že součet těchto podprostorů je roven celému prostoru formula_3 a že tento součet je navíc direktní. Neboli  Dokažme nejdříve inkluzi zleva doprava, tzn. že formula_126. To je ale zřejmé z konstrukce. Ukažme tedy opačnou inkluzi. Mějme nějaký libovolně zvolený vektor formula_127 a najděme jeho rozklad do podprostorů formula_95 a formula_4. Hledáme tedy vektory formula_130 a formula_131 takové, že formula_132. Protože formula_133 má ležet v jádru formula_88, platí formula_135. Existují tedy koeficienty z tělesa formula_136 takové, že  Navíc formula_138, takže  Za vektor formula_140 tedy můžeme zvolit  Vektor formula_133 pak vznikne jako rozdíl  Pro libovolný vektor formula_127 jsme tak nalezli jeho rozklad do podprostorů formula_95 a formula_4.  Nyní ukažme, že se jedná o direktní součet. To je ekvivalentní tomu, že v průniku podprostorů formula_95 a formula_4 leží jen nulový vektor, tj. formula_149. Vezměme tedy nějaký vektor formula_150 z průniku formula_151. Pokud o něm zjistíme, že je nulový, tak jsme hotovi. O libovolném vektoru z průniku jsme totiž ukázali, že je nulový. Protože formula_152, je určitě formula_153. Existuje tedy formula_109-tice koeficientů formula_155 z tělesa taková, že  Protože je formula_150 současně z jádra formula_95, tak  Neboť jsou vektory formula_160 lineárně nezávislé, jsou všechny koeficienty formula_161 nulové a platí tedy formula_162.  Zatím jsme tedy dokázali rovnost  Nyní můžeme použít první větu o dimenzi, z níž vyplývá  Podprostor formula_4 má ale stejnou dimenzi jako množina formula_166. Dostali jsme tedy tvrzení věty.

Příklad.

Uvažujme reálný konečněrozměrný vektorový prostor formula_1 a k němu prostor duální, nechť formula_168. Mějme formula_169, funkcionál z duálního prostoru, a nechť formula_150 je vektor takový, že formula_171. Protože formula_169 je funkcionál, je jeho obor hodnot z definice podmnožinou tělesa formula_173, což je současně reálný vektorový prostor dimenze jedna, formula_174. Neboť je formula_169 zjevně nenulový, je jeho obor hodnot jednodimenzionální (kdyby byl nulový, zobrazuje každý vektor na nulu a jeho obor hodnot má tedy dimenzi nula). Z druhé věty o dimenzi vyplývá, že dimenze jádra funkcionálu formula_169 je  Jádro zobrazení formula_169 tedy tvoří formula_179-rozměrný podprostor prostoru formula_1. Z toho tedy vidíme, že jediné vektory, na které formula_169 nedá nulu, jsou násobky vektoru formula_150, neboli jeho lineární obal formula_183.

V lineární algebře se dokazují dvě užitečná tvrzení svazující dimenze jistých podprostorů vektorového prostoru. Mějme vektorový prostor "V" nad nějakým tělesem. První tvrzení dává do souvislosti dimenze dvou vektorových podprostorů prostoru "V" a dimenzí jejich součtu a průniku - tzv. první věta o dimemzi zvaná též věta o dimenzi součtu a průniku podprostorů. Druhé tvrzení pak udává vztah mezi dimenzemi jádra a oboru hodnot libovolného lineárního zobrazení (konečněrozměrného) mezi dvěma vektorovými prostory - tzv. druhá věta o dimenzi, nazývaná také věta o dimenzi jádra a obrazu.

The rank–nullity theorem is a fundamental theorem in linear algebra which relates the dimensions of a linear map's kernel and image with the dimension of its domain.


Kariéra.

Jelena si začala pěstovat slávu v mladém věku osmi let, kdy vyhrála dětskou soutěž písní "Šarenijada" (Шаренијада) ve městě Kragujevac. Později se připojila ke kragujevacké folklórní skupině "Abrašеvića" (Абрашевића), se kterou procestovala celou Evropu a odvezla si mnohá ocenění za své taneční výkony a pronikavý zpěv. Jako sólistka souboru dosáhla velkého úspěchu na nejprestižnějších festivalech. Byla to její velká zkušenost s prvním veřejným vystoupením a se svými pěveckými schopnostmi zaujal velké množství lidí.  V roce 1994 vystoupila na dalším jugoslávském dětském festivale, který se konal ve městě Kragujevac, jež vyhrála.  Od té doby vystupovala na různých mezinárodních festivalech, například v České republice, Bělorusku a Bulharsku, kde získala řadu ocenění. Také roku 2002 vyhrála talentovou soutěž "3K Dur" (3К Дур), kterou vysílala stanice RTS 3. V roce 2003 se poprvé zúčastnila festivalu Budva a na prestižním festivale Slovanský bazar v Bělorusku se umístila druhá. V roce 2004 soutěžila s velkým úspěchem na festivale "Beovizija" (v srbském národním výběru do Eurovision Song Contest), kde zazpívala píseň ""Kad ne Bude tvoje ljubavi"" (Кад не буде твоје љубави). V roce 2005 se začala angažovat na spolupráci s populárním srbským zpěvákem Željkem Joksimovićem, který složil píseň ""Jutro"" (Јутро). S písní zvítězila v národním kole "Beovizija", srbském výběru pro Eurovision Song Contest. Ve společném národním finále "Evropjesma" se umístila druhá.  V roce 2007 napsala text k písni Mileny Vucić s názvem ""Gotova Stvar"". Ve stejný rok nahrávací společnost "Minacord" s ní podepsala smlouvu a v roce 2008 vydala své debutové album. Píseň ""Košava"" (Кошава), z toho alba, byla představena v show televize RTS s názvem "Beogradska Hronika" (Београдска хроника), na konci března 2008. Videoklip k písni byl natočen v bělehradské vile, postavené v roce 1907.  V roce 2008 Željko Joksimović složil píseň s názvem ""Oro"" pro národní kolo "Beovizija 2008". Jelena Tomaševićová s písní národní kolo vyhrála a mohla reprezentovat Srbsko na Eurovision Song Contest 2008, které se konalo v květnu, v Bělehradě. Na Eurovision Song Contest 2008 se umístila na šestém místě se ziskem 160 bodů. Píseň je celá v srbském jazyce.  Ve své kariéře také účinkovala ve filmu "Ivkova slava" (Ивкова слава, 2006), pro který také zpívala. Otevírala "EuroBasket 2005" v Bělehradě. V roce 2009 nahrála píseň věnovanou míru spolu s účastníky Eurovision Song Contest 2008 — zpěvákem Boazem Maudem (za Izrael) a zpěvačkou Sirusho (za Arménii). Písnička nese název ""Time To Pray"". Textařem písně je prezident Izraele Šimon Peres. Píseň byla prezentována v Moskvě a také v během srbského národního finále "Beovizija 2009". V roce 2010 obíhala její píseň nazvaná ""Gde da odem da te ne volim"" (Где да одем да те не волим), která je napsána Jelenou Trifunović a složená populárním zpěvákem a skladatelem Tošem Proeskim, jedním z největších balkánských umělců. Tato píseň je obsažena v albu ""Tose i prijatelji"" (Toše a přátelé), který je sbírkou jeho památky v roce 2010. Videoklip k písni byl natočen v hotelu "Es Vives" na španělské Ibize v létě roku 2010.  Dne 24. února 2012 prezentovala v televizní show ""Ja imam talenat"" (Ја имам таленат) píseň nazvanou ""Melanholija"" (Меланхолија, česky "Melancholie"). Píseň složil Rafael Artesero ze Španělska a textař Ljiljana Jorgovanović, o aranžmá se postaral Alek Alexsov. Téhož roku dne 23. června, představila svůj singl ""Vertigo"" (Вертиго). Emina Jahović je autorem hudby i textu písně.  V roce 2014 vystoupila na festivale Sunčane skale, kde zazpívala svou píseň ""Radio Svira Za Nas"". Mezi dalšími byli i Sergej Ćetković, Željko Joksimović či Marija Šerifović.

Osobní život.

Absolvovala základní školu a kragujevacké matematické gymnázium. Poté v roce 2002 absolvovala vysokou školu, také městě Kragujevac. Ve stejný rok začala studovat angličtinu, kterou mluví plynně, na kragujevacké univerzitě. Dne 28. srpna 2011 se provdala za srbského herce Ivana Bosiljčiće a dne 24. ledna 2012 se jí narodila holčička jménem Nina.

Jelena Tomaševićová (srbskou cyrilicí ; * 1. listopadu 1983 Negotin, SR Srbsko, Socialistická federativní republika Jugoslávie, dnes Srbsko) je srbská popová zpěvačka. Vyhrála nespočet ocenění a cen za své písně a reprezentovala Srbsko na Eurovision Song Contest 2008, kde se umístila s písní ""Oro"" šestá. Její debutové album vydané v roce 2008 nese jméno "Panta Rei".

Jelena Tomašević (; ; born November 1, 1983) is a Serbian pop singer of international career famed for her strong vocal performances. She has won numerous awards for her songs and represented Serbia at 2008 Eurovision Song Contest, coming sixth with the song "Oro".


Popis.

Máslovník je opadavý strom dorůstající výšky 8 až 15, výjimečně až 25 metrů. Listy jsou 12 až 25 cm dlouhé a 4 až 7 cm široké, podlouhle obvejčité, kožovité, tmavě zelené, lysé, na líci lesklé, nahloučené na koncích tuhých větví. Okraj listů je zvlněný. Mladé rozvíjející se listy jsou rezavě červené a chlupaté. Květy jsou bílé až smetanové, pravidelné, asi 1,5 cm široké. Rozvíjejí se před vyrašením listů. Jsou uspořádány v hustých svazečcích o průměru 5 až 7 cm, na koncích květonosných větví. Plodem je žlutá, eliptická, 5 až 8 cm dlouhá a 3 až 4 cm široká bobule o průměru 4 až 5 cm. Obsahuje 1 (řidčeji 2) kulovité hnědočervené semeno uložené v máslovitém slizkém perikarpu.

Rozšíření.

Druh se vyskytuje v tropické Africe v pásu savan v nadmořských výškách od 100 do 1200 metrů. Areál rozšíření sahá od Senegalu na západě po Súdán na východě. Roste na otevřených, slunných stanovištích zejména na suchých, jílovito-písčitých půdách. Vytváří řídké porosty, někdy promísené jinými druhy, např. parkií "Parkia biglobosa". Vyhýbá se bažinatým a zaplavovaným stanovištím a těžkým vlhkým půdám. Je odolný vůči periodickým požárům.

Taxonomie.

Druh "Vitellaria paradoxa" byl dříve znám jako "Butyrospermum parkii". Jsou rozlišovány 2 poddruhy, západoafrický "V. paradoxa" subsp. "paradoxa" a východoafrický "V. paradoxa" subsp. "nilotica".

Biologie.

Květy máslovníku jsou opylovány zejména včelami. Většinou jsou opyleny cizím pylem, jsou však schopny samoopylení. Strom kvete 30 až 75 dní, vývoj plodů trvá 4 až 6 měsíců. Plody dozrávají na začátku období dešťů. Sladká dužnina láká různé kopytníky, opice a ptáky, kteří se podílejí na rozšiřování semen. Na listech se živí různé druhy hmyzu, zejména housenky martináče "Cirina butyrospermi" a saranče "Anacridium moestum", dužninu plodů vyžírají housenky můry "Mussidia nigrivenella" a mouchy "Ceratiris silvestrii". Na stromech také parazitují různé druhy rodu "Tapianthus" z čeledi ochmetovité a v některých oblastech mohou způsobovat jejich odumírání.

Význam.

Strom je v oblasti zemí Sahelu jedním z nejvýznamnějších zdrojů rostlinného tuku. V současné době jsou plody zpracovávány i v potravinářském průmyslu v Evropě a Japonsku. Vyčištěný tuk je nabízen pod různými názvy a používán např. na smažení a jako margarín. Je také používán jako náhrada kakaového másla, neboť má obdobné složení. V České republice je tuk znám jako bambucké máslo.  Dřevo máslovníku je tvrdé, těžké a dobře opracovatelné a má široké použití. Používá se zejména na stavby a konstrukce, stavbu lodí, podlahy, šindele, ohrady, pražce a podobně., stejně jako na nářadí, mísy, nádoby a ruční nářadí. Z latexu se vyrábí lepidlo. V některých afrických zemích, zejména v Nigérii a Senegalu, se sbírají housenky martináče "Cirina butyrospermi", které se živí výhradně listy máslovníku. Housenky se suší a prodávají na trzích jako proteiny bohatá potravina. Stromy poskytují včelám bohatou pastvu nektaru i pylu.

Plody a zpracování.

Dužnina plodů je jedlá a tvoří 50 až 80 % plodu. Konzumuje se lehce přezrálá nebo povařená.  Průměrný výnos z jednoho stromu je 15–20 kg čerstvého ovoce, přičemž výnosy mohou vzrůst až na 45 kg. Z každého kilogramu ovoce se získá přibližně 400 gramů suchých semen, která obsahují 45 % – 55 % tuku. Strom máslovníku začíná plodit ve věku asi 15 až 20 let, plné produkce dosahuje ve věku kolem 30 let a plodný zůstává asi 200 let.

Máslovník africký ("Vitellaria paradoxa", dříve "Butyrospermum parkii"), také zvaný strom karité nebo shea, je opadavý strom z čeledi zapotovité a jediný zástupce rodu Vitellaria. Roste v pásmu savan západní a střední Afriky. Plody obsahují olejnatá semena, z nichž se extrahuje takzvané bambucké máslo neboli máslo karité, které se používá jako potravina a pro výrobu kosmetiky.

Vitellaria paradoxa (formerly "Butyrospermum parkii"), commonly known as shea tree, shi tree (), or vitellaria, is a tree of the family Sapotaceae. It is the only species in the genus Vitellaria, and is indigenous to Africa.  The shea fruit consists of a thin, tart, nutritious pulp that surrounds a relatively large, oil-rich seed from which shea butter is extracted. It's a deciduous tree usually 7–15 m tall, but has reached 25 m and a trunk diameter of 2 m.  The shea tree is a traditional African food plant. It has been claimed to have potential to improve nutrition, boost food supply in the "annual hungry season", foster rural development, and support sustainable landcare.


Výskyt.

Druh je rozšířen ve východních oblastech Asie, severním směrem zasahuje poměrně vysoko, až po střední tok řeky Amur (nad 50° severní zeměpisné šířky). Vyskytuje se hlavně na východě Ruska (včetně Sachalinu), na severovýchodě Číny, v Japonsku a na korejském poloostrově. Tato nenáročná rostlina roste ve vlhčích řídkých smíšených i jehličnatých lesích nebo křovinách, obvykle na teplejších, jižně orientovaných svažnatých místech. Toleruje půdy hlinité, písčité nebo jílovité, kyselé i alkalické a taktéž s nízkou výživnou hodnotou, snáší plné slunce i polostín. Asi před 20 léty byly v Rusku v Přímořském a Chabarovském kraji osázeny touto rostlinou velké plochy, to mělo pokrývat poptávku a zamezit devastaci přirozených porostů.  Dlouho nepatřila tato rostlina tradiční čínské medicíny mezi všeobecně známé druhy s tonizujícími účinky, teprve v 50. létech 20. století se začala vědecky zkoumat a používat jako náhražka za nedostatkový a obtížně pěstovatelný ženšen. Z rostliny se používají hlavně kořeny, hodně účinných látek je i v listech. Nejvíce jich obsahují kořeny v druhé polovině září kdy se šetrně odřezávají a suší při teplotě do 70 °C.

Popis.

Eleuterokok ostnitý je vytrvalý, opadavý, mrazuvzdorný keř dorůstající do průměrně výše 1,5 až 2 m, výjimečně až 4 m. Jeho kořenový systém je silně rozrostlý, ve svrchní vrstvě půdy je tvořen bohatě větvenými a poměrně tenkými kořínky (obvykle tlustými 2 cm) s celkovou délkou až 30 m. Nad zemí vyrůstá i 20 stonků s tenkou světlešedou kůrou které se v horní části větví. Stonky a hlavně mladé větve jsou hustě porostlé křehkými ostny jež jsou natočeny špičkou dolů.  Listy s řapíky až 12 cm dlouhými jsou tři až pětičetně dlanitě složené. Roztroušeně chlupaté čepele lístků jsou 5 až 13 × 3 až 7 cm velké, vyrůstají na krátkých řapíčcích, jsou podlouhlé nebo eliptické, mají klínovitou bázi a špičatý vrchol, po obvodě jsou zubaté a mají výraznou zpeřenou žilnatinu o 6 nebo 7 párech.  Na koncích některých větví vyrůstají drobné, dlouze stopkaté, voňavé pětičetné květy v jednoduchých kulovitých okolících. Tato květenství jsou složena z květů oboupohlavných, samčích i samičích. Oboupohlavné a samčí jsou zpravidla světle fialové, samičí nažloutlé. Tyčinky bývají v květu čtyři nebo pět, semeník má pět oddílů po dvou vajíčkách z nichž jedno degeneruje. Rostliny vykvétají v červenci a srpnu.  Souplodí obsahuje tmavě fialové plody, vejčité bobule až 1 cm dlouhé které po uzrání v záři až říjnu zůstávají ještě dlouho na keři. Nejedlá bobule obsahuje zpravidla pět žlutých, plochých, půlměsíčkovitých, 3 až 8 mm velkých semen s nedostatečně vyvinutým embryem, hmotnost tisíce suchých semen je 5 až 10 gramů. Semena klíčí obvykle až po stratifikaci druhým rokem, nové rostliny poprvé kvetou nejdříve ve 3 létech. Keře se rozmnožují i oddělky kořenů. Ploidie druhu je 2n = 48.

Význam.

Eleuterokok ostnitý se svými léčivými účinky rovná těžce dostupnému ženšenu. Jeho kořeny i listy obsahují vedle lipidů a silic, různé druhy pryskyřic, flavonoidů, sacharidů, polysacharidů, glykosidů a velké množství draslíku, fosforu a vápníku.  Extrakt z kořenů nebo listů působí v širokém spektru na lidský organismus hlavně díky tonizujícímu vlivu aniž by vykazoval nežádoucí účinky nebo se stával návykovým. Podle vědeckých údajů plynoucích z testování na zvířatech i lidech je schopen snižovat obsah cholesterolu i glukózy v krvi, má antidepresivní účinky a stimulační vliv na činnost centrálního nervového systému, zrychluje uzdravování po prodělaném infarktu a upravuje krevní tlak, dokáže u imunitního systému vybudit antivirovou a antibakteriální aktivitu, má retardační účinky na benigní i maligní nádory, stimuluje endokrinní funkce pohlavních žláz a zvyšuje aktivitu samčích pohlavních orgánů.  Droga je považována za téměř ideální povzbuzovací prostředek zvyšující kondici a výkonnost organismu, zvláště se doporučuje při rekonvalescenci a po těžkých pooperačních stavech. V České republice jsou registrovány léčivé přípravky např. "Eleutherosan" a "Eleuterokok ostnitý–extrakt".

Eleuterokok ostnitý ("Eleutherococcus senticosus") je ostnatý keř, kterému se pro léčivé účinky jeho kořenů a místo původu přezdívá "Sibiřský ženšen". Je jedním z asi třiadvaceti druhů rodu "Eleutherococcus" který byl v minulosti znám pod rodovým jménem "Acanthopanax".

Eleutherococcus senticosus is a species of small, woody shrub in the family Araliaceae native to Northeastern Asia. It may be colloquially called devil's bush, Siberian ginseng, eleuthero, "ciwujia", "Devil's shrub", "shigoka", "touch-me-not", "wild pepper", or "kan jang". "E. senticosus" has a history of use in folklore and traditional Chinese medicine. Root extracts of "E. senticosus" are sold as a dietary supplement or cosmetic, usually under the name "Siberian ginseng".


Historie řádu.

Zakladatel řádu sv. František Saleský zpočátku neměl úmysl založit církevní řád. Zamýšlel určitou formu kongregace bez vnějších slibů, kde by klášterní forma probíhala pouze po dobu noviciátního roku. Po tomto roce by sestry měly mít možnost volně vycházet a navštěvovat chudé nemocné. Také z tohoto důvodu nazval svůj institut Navštívení.  Zakladatel přizval sv. Janu de Chantal, aby se připojila při vytváření nového typu řádového života, který by byl otevřen i pro starší ženy a těm s jemnější konstitucí, které by zdůraznily, ve skrytosti, vnitřní ctnosti pokory, poslušnosti, chudoby, vyváženou charitu a trpělivost, jak to ukazuje příklad Panny Marie při její milosrdné cestě ke své příbuzné sv. Albětě. Řád byl uspořádán tak, aby mohl přivítat ty, které nejsou schopny praktikovat náročnou askezi požadovanou v jiných řádech. Řád se rozšířil z Francie do celé Evropy a do Severní Ameriky.  Když vypukla francouzská revoluce, v roce 1789 byly potlačené kláštery a řeholní komunity, mnoho francouzských sester našlo své útočiště v jiných katolických zemích. Sestry z Rouen v severní Francii uprchly do portugalských klášterů a unikly tak gilotině až do Robespierrovy smrti v roce 1794. V roce 1803 šest sester opustilo Lisabon v anglické obchodní lodi, avšak na moři byla loď napadena francouzskými piráty. Sestry však byly ušetřeny, protože byly Francouzkami a ne Angličankami a mohly se bezpečně vrátit do španělského přístavu Vigo. Po krátkém pobytu ve Španělsku tři sestry udělaly druhý pokus a z Porto, bez dalšího setkání s piráty, dorazily 29. ledna 1804 do Falmouthu. Později se přemístily do Actonu a založily zde, 19. března 1804, první klášter Navštívení Panny Marie na anglické půdě.  V roce 1955 přišly sestry vizitantky do Irska a založily klášter v Stamullen. Když matka Marie Terezie O'Dwyer, představená kláštera Navštívení v anglickém Roselandu dozvěděla, že bratři řádu sv. Jana z Boha se vystěhovali ze Silverstreamu, požádala biskupa z Meath Johna Antohony Kyneho o povolení, aby řád Navštívení Panny Marie mohl vstoupit do jeho diecéze. Personální obsazení kláštera bylo vyřešeno zapůjčením tří sester z Ameriky. Kláštery vizitantek v St. Paul v Minnesotě, v newyorském Brooklynu a v Atlantě ve státě Georgie každý zapůjčil sestru.  Na začátku 21. století existuje celosvětově asi 160 autonomních klášterů kontemplativního řádu Navštívení Panny Marie. Doloženy jsou dva kláštery v Asii, sedm v Africe, dvacet čtyři v Severní Americe, čtyři ve Střední Americe, dvacet čtyři v Jižní Americe a šedesát devět v Evropě.

Charisma.

Zvláštním charismatem řádu Navštívení Panny Marie je vnitřní disciplína projevující se praktickým vyjádřením dvou ctností: pokorou a mírností. Řádovým heslem je: „Žít Ježíše“.

Působení řádu v Čechách.

Do Čech přišly sestry řádu Navštívení Panny Marie z německého Moselweissu (dnes předměstí Koblenze) v době tamního kulturkampfu. Dne 13. června 1878 jim byla pronajata budova bývalého kláštera premonstrátek v Chotěšově u Plzně.

Činnost v chotěšovském klášteře.

V době příchodu vizitantek náležela budova s rozsáhlou zahradou knížeti Thurn Taxisovi, který bydlel v Regensburgu, a který sestrám vše pronajal a později, 4. dubna 1935, i prodal. Sestry byly německé národnosti a první představená zde se jmenovala Matka Luisa Adelheit Bonn. Řád Navštívení Panny Marie je řádem kontemplativním s klauzurou, kde však mohou sestry uvnitř konventu vyvíjet i k obživě potřebnou činnost. Sestry obnovily klášterní komunitu a otevřely penzionát pro výchovu dívek. Tuto rodinnou školu navštěvovaly dívky z bohatých rodin, které se zde vzdělávaly v cizích jazycích a dalších středoškolských předmětech. Otevřely také exerciční dům pro veřejnost. Obé se těšilo značné oblibě. Avšak v důsledku válečných událostí byl v roce 1939 penzionát i exerciční dům zrušen a prostory byly používány k různým veřejným účelům. Část kláštera zabralo německé vojsko.  Po osvobození Plzeňska americkou armádou se časem začala situace v klášteře normalizovat. Avšak v roce 1945 došlo k vystěhování řeholnic německé národnosti. Vznikl klášter český, jejíž první představenou byla Matka Marie Josefa Štruncová. Když československý stát povolil přijímat kandidátky, přibylo jich z Čech, Moravy i Slovenska asi šestnáct. Vznikla také možnost vydržovat chorobinec s jehož provozem byla nápomocná Česká katolická charita. Po únoru roku 1948 začal být tlak na sestry, různá jednání a úřední návštěvy, aby se z chotěšovského kláštera vystěhovaly. Po krátkém rozkvětu řeholního života v poválečném období, došlo tedy k zrušení kláštera v Chotěšově a státnímu nařízení k vystěhování sester ke dni 31. červenci 1950. Objekt chotěšovského kláštera byl zabrán pro vojenské účely.

Působení vizitantek v Litoměřicích.

V noci na 31. července 1950 bylo 31 řeholních sester s osmdesáti ošetřovanými nemocnými přestěhováno do zcela nezařízené budovy v ulici Michalova (později Vavřinecká čp. 13) v Litoměřicích. Sestrám byl dán i vedlejší dům – bývalá škola boromejek. V těchto místech byl, pod vedením České katolické charity, zřízen Ústav sociální péče pro staré a nemocné obyvatelky. Mladší řeholnice se staly jeho zaměstnankyněmi. Postupně byl početní stav zaměstnanců doplněn i o Milosrdné sestry sv. Kříže, které sem přešly z jiných ústavů a továren, kde dosud pracovaly. Také sestry boromejky, které v Litoměřicích ještě nějaký čas působily v tamějším bohosloveckém semináři, pomáhaly vizitantkám s prádlem a vařením. Charita zajistila i spolupráci s jinými řeholními společenstvími, takže přijelo i několik sester františkánek a Školské sestry de Notre Dame. Když byl později tento ústav rozšířen, některé pracovní místnosti a ubikace sester byly přemístěny do bývalého kapucínského kláštera. Sestry byly opět v klášterním prostředí a měly k dispozici zároveň i litoměřický kapucínský kostel sv. Ludmily, kde se konaly každodenně bohoslužby. Protože se jednalo o Charitní ústav, byla v budově i pro nemocné a pro potřeby řeholního společenství upravena kaple z bývalého presbytáře kostela sv. Vavřince, ze kterého již zbyl v této době jen presbytář a jméno ulice. Promluvy při bohoslužbách byly pomocí rozhlasu po drátě přenášeny na pokoje jednotlivých již nemohoucích obyvatelek. Tyto výhody byly však pouze, pokud byl ústav pod vedením České katolické Charity, ve státních ústavech taková služba nebyla dovolena.

Ústav pro nemocné v Liběšicích.

Po necelých deseti letech působení se 15. září 1959 přestěhovala komunita sester vizitantek do Liběšic u Litoměřic, do Daliborovy ulice, aby sloužily v ústavu pro nemocné, který zde měl vzniknout. Do liběšické budovy se přestěhovaly celkem tři řeholní komunity – jedna vizitantek a dvě Sester sv. Kříže. V té době komunita českých vizitantek čítala 19 řeholnic, včetně starých sester, které byly vedeny jako obyvatelky Domova pro nemocné. Vedle řeholnic zde pracovali i civilní zaměstnanci, jejichž počet vzrostl po 1. lednu 1960, kdy všechny ústavy České katolické charity přešly pod státní správu. Došlo ke změně ve vedení ústavu na místě ředitele a nastoupila státní kontrola k ověření vedení administrativy ve spolupráci se Státní bezpečností. Jedna ze Sester sv. Kříže byla dokonce obviněna a souzena. Na svátek Panny Marie Bolestné 1. září 1960, se výměnou za další společenství Sester sv. Kříže, vizitantky přestěhovaly do Domova důchodců v Chlumci u Ústí nad Labem.

Domov důchodců v Chlumci.

V Chlumci u Ústí nad Labem působil řád Navštívení Panny Marie 47 let až do 15. května 2007. Kontrola sester ze strany Státní bezpečnosti stále probíhala až do pádu režimu v roce 1989, ale nebyla již tak přísná, jako za liběšického pobytu.  Domov důchodců tvořila jedna větší budova v ulici Pod Horkou čp. 85, dva menší domky a zahrada. V přímém okolí se nachází lesnatý kopec zvaný Horka s kaplí zasvěcenou Nejsvětější Trojici. Malý domek, zvaný „Zámeček“, byl určen pro těžší pacienty, kteří potřebovali nepřetržitou péči. Většina sester a prádelna, která sloužila pro celý ústav, byla umístěna v novějším domku, přezdívaném „Marianum“, v ulici Pod Horkou čp. 135. V přízemí se nacházela oratoř sester. Dne 26. července 1962 byla zvolena, pro těžké údobí existence kláštera, za přítomnosti generálního vikáře litoměřické diecéze Eduarda Olivy, nová Matka představená Sr. Benigna Consolata Bulínová. Matkou představenou byla až do své smrti, která nastala po udělení svátosti v nemoci, krátce po převozu na nervové oddělení Krajské nemocnice v Ústí nad Labem 15. prosince 1987. Pohřeb se konal 22. prosince 1987 na hřbitově v Litoměřicích, kam jsou tradičně pochovávány sestry od roku 1945, kdy byly odsunuty z chotěšovského kláštera.  Domov důchodců na Chlumci byl veden státní správou a se sestrami spolupracovala řada civilních zaměstnanců. Nemocné a staré řeholnice byly obyvatelkami Domova, jak se všeobecně říkalo ošetřovancům, mužům i ženám. Vedení domova časem požadovalo rozšíření a přijetí do péče více obyvatelů, ovšem sestrám ubývalo sil. Po roce 1968 měly možnost získat pro řeholní komunitu budovu Pod Horkou čp. 74. Po mnoha úpravách a jednáních, hrozilo totiž stěhování sester do Charitního domova pro řeholnice v Oseku u Duchcova, byl tento dům převzat pod Českou katolickou charitu, protože sestry nesměly, v roce 1972, vlastnit majetek. Od 1. července 1973 tak vznikl první Charitní domov pro řeholnice. Jednalo se o to, že vizitantek bylo v komunitě v té době 15 a v pracovním poměru jich bylo evidováno 7, ostatní byly v důchodu. Ve skutečnosti pracovaly všechny, dokud jim zbývalo něco sil.  Po přestěhování obyvatel vedlejšího domu Pod Horkou čp. 73, požádaly sestry obec o tento dům, určený k demolici. Obec souhlas zprvu nedala a tak došlo k zdlouhavému vyjednávání, které trvalo až do 19. května 1981, kdy byla uzavřena smlouva a žádosti sester bylo vyhověno. Za pomoci brigádníků, po nutných opravách a úpravách, včetně oratoria, se sestry přestěhovaly a od roku 1987 byly soběstačné. V této době však v charitním domově pracovalo jen málo řeholnic. Stále byl totiž tlak ze strany církevních tajemníků a úředníků Státní bezpečnosti, aby se sestry přestěhovaly do charitního domova v Oseku, aby byly tak izolovány od ostatního obyvatelstva. Tento tlak zřejmě dopomohl k mozkové mrtvici, která postihla matku představenou Benignu Consolatu Bulínovou, na kterou zemřela.  Na přípravu volby nové Matky představené, přijely v lednu 1988 sestry z Niedernfelsu, z německé řádové federace, do níž české vizitantky náleží. Za předsednictví prezidentky federace Sr. Marie Reginy Czerny, účastnilo se této volby 8. ledna 1988 všech dosud žijících profesek české komunity. Představenou byla zvolena Sr. Imelda Maria Bezděková (nar. 8. dubna 1926). Protože litoměřická diecéze v té době neměla svého biskupa, k právoplatnému potvrzení volby došlo dodatečně až 22. září 1988 od litoměřického ordináře Josefa Hendricha.  Od roku 1950 do roku 1989 nemožnost běžného přijímání kandidátek způsobila, že z původních třiceti jedné řeholnice klesl počet na pět starých, churavých sester. Změnou státních ustanovení bylo možné, aby řád přijal téměř po padesáti letech první kandidátku. Došlo k tomu 15. srpna 1989 na slavnost Nanebevzetí Panny Marie a dostala při obláčce řeholní jméno Marie. Po státním převratu byla v roce 1990 opět úředně uznána činnost klášterů a to se týkalo i vizitantek. Od 1. srpna 1991 byl řádu navrácen i chotěšovský klášter, ovšem v tak zuboženém stavu, že sestry neměly sil ani prostředků k jeho využití. Nakonec byl objekt převeden na plzeňské biskupství. K roku 2006 zůstaly na Chlumci již jen poslední čtyři sestry. Po poradě se obrátily v květnu 2006 na Konferenci vyšších řeholních představených v České republice o pomoc. Byly obeslány české kláštery, zda by některá komunita byla schopná a ochotná vizitantky přijmout do své péče a ochrany. V červenci 2006 přijaly nabídku Milosrdných sester sv. Kříže z Kroměříže. Federální představená řádu Navštívení Panny Marie Sr. M. Lioba Zezulka byla s tímto rozhodnutím plně srozuměna a spokojena.

Klauzura v Kroměříži.

Po jednání se sestrami představenými z kroměřížského kláštera a po dohodě s vedením České katolické charity z Prahy, byly komunitní domky prodány dvěma mladým rodinám. V úterý 15. května 2007, za přítomnosti litoměřického biskupa Pavla Posáda, ústeckých duchovních Miroslava Šimáčka, Pavla Jančíka a dalších přátel, se po ranní mši svaté v domácím oratoriu, začaly sestry stěhovat do Kroměříže do kláštera Milosrdných sester sv. Kříže, do vlastní klauzury. Na titulární slavnost řádu 31. května 2007 pak v Kroměříži vizitantky navštívil olomoucký arcibiskup Jan Graubner, který uvítal sestry ve své diecézi a přenesl do řádového oratoria Nejsvětější Svátost. Od té doby řád Navštívení Panny Marie dále působí v Kroměříži.

Řád Navštívení Panny Marie, tzv. vizitantky (zkráceně VSM nebo V.S.M., "Ordo Visitationis Beatissimae Mariae Virginis") je ženský řeholní řád. Byl založen sv. Františkem Saleským a sv. Janou Františkou de Chantal (1572–1641) ve francouzském Annecy v roce 1610. Úkolem tohoto řádu je žít v napodobení vnitřních i vnějších ctností Panny Marie a spojovat tak rozjímání (coby vnitřní ctností) se službou nemocným a potřebným (coby vnější ctností, symbolizovanou právě Navštívením).

The Order of the Visitation of Holy Mary ( V.H.M., Latin: "Ordo Visitationis Beatissimae Mariae Virginis") or the Visitation Order is an enclosed Roman Catholic religious order for women. Members of the order are also known as the Salesian Sisters (not to be confused with the Salesian Sisters of Don Bosco) or, more commonly, as the Visitandines or Visitation Sisters.


Popis.

Kmínky dosahují 5–8 cm v průměru, borka je hnědá s nápadnými červenohnědými lenticelami. Kořenový systém je převážně povrchový, ale bohatě rozvinutý a dobře váže půdu. Listy jsou vejčité, nebo okrouhle oválné, 2,5 až 8 cm dlouhé, 2 až 7 cm široké, zašpičatělé, okraj dvakrát zubatý. Řapík 1,5 cm dlouhý. Samčí jehnědy jsou 5 až 10 cm dlouhé, žluté, prášící na konci dubna, samičí šištice jsou ve většině případů zelené (od toho název druhu), později červenohnědé, asi 2 cm dlouhé, vejčité. Pupeny kopinaté, s mnoha těsně přilehlými šupinami, zářivě zelené nebo purpurové.

Rozšíření.

Olše zelená je druh vyskytující se v horských oblastech jižní a střední Evropy. Má řadu oddělených arel v Alpách, Poloninských Karpatech a vzácně také v Dinárském pohoří. Kromě toho se řídce vyskytuje i v nižších polohách. Nejvíce se jí daří v polohách do 2000 m. V Česku se jako původní vyskytuje pravděpodobně jen v jižních Čechách a jihozápadním cípu Moravy.

Ekologie.

Olše zelená je světlomilná dřevina vyskytující se na prosluněných místech, snáší jen slabý zástin. Nachází se na okrajích lesa a na pastvinách. Dává přednost vlhkým podkladům a oblastem s vysokými srážkami. Roste na kyselých horninách, vyhýbá se vápenatým půdám. Snese extrémní klimatické podmínky: kruté zimy, pozdní mrazy, surové polohy, spokojí se s krátkou vegetační dobou.

Význam.

Olše zelená byla již před desetiletími s úspěchem používána ke zpevňování svážných území v horách, vysazována na březích toků při hrazení horských bystřin a zkoušena také k ozelenění lavinových svahů a holí nad hranicí lesa. Používá se také jako podrost za účelem zkvalitnění půdy při obnově lesů. Pro svoji malou výšku nemůže ohrozit růst užitkových lesních dřevin.

Olše zelená ("Alnus alnobetula") je keř dorůstající do výšky 3 až 5 m, vzácně nízký strom, s obloukovitými, na konci vystoupavými větvemi z čeledi břízovitých ("Betulaceae"). Strom kvete od dubna do května.

Alnus alnobetula is a common tree widespread across much of Europe, Asia, and North America. Many sources refer to it as Alnus viridis, the green alder, but botanically this is considered an illegitimate name synonymous with "Alnus alnobetula" subsp. "fruticosa".


Popis.

Základním plemenným rysem je pevná kostra s mohutným osvalením uzpůsobeným pro celodenní práci. Celé tělo působí kompaktním dojmem, hlava je krátká s širokým čelem a výraznými žuchvami a malýma ušima. Krk je široký a nízko nasazený. Hruď je dostatečně prostorná, hřbet krátký a pružný. Záď je široká, oblá a markantně a nasvalená. Končetiny jsou suché ale silné, s neobyčejnou akcelerační schopností. Požadovanými povahovými rysy jsou především mírnost a ochota k práci. Výška okolo 145 - 162 cm.

Zbarvení.

U plemene American paint horse rozeznáváme tři základní typy zbarvení:

Tobiano.

Toto zbarvení můžeme poměrně často vidět i u některých jiných plemen. Vyskytují se zde jedinci téměř bílý nebo naopak se skoro nepostřehnutelnými ostrůvky bílé barvy. Vyznačuje se kulatými nebo oválnými skvrnami, celkem běžné jsou malé skvrnky na bílé ploše (jako "inkoustové kaňky"). Bílá barva je jasně oddělená a rozmístěná vertikálně. Hranice mezi barvami je tvořena pigmentovanou kůží, překrytou bílými chlupy, takže vypadá jako stín vržený tmavší barvou na bílý podklad. Na hlavě se bílá barva objevuje pouze formou běžných odznaků (jako jsou lysina, hvězda, apod.), nebo vůbec není na hlavě přítomná, rovněž oči bývají obvykle tmavé. Tmavší barva přesahuje v některém místě mezi ušima a ocasem hřbet. Nohy jsou většinou bílé a stejně tak kopyta.

Overo.

Overo (španělsky "jako vajíčko") Zahrnuje tři další, geneticky zcela odlišná zbarvení:

Frame overo.

Jedinci tohoto zbarvení vypadají jako "orámovaní". Hranice mezi bílou a tmavší barvou má jasně patrné zubaté okraje. Bílá barva se obvykle vyskytuje na hlavě, uprostřed krku a trupu a tmavší barva ji rámuje. Bílá barva nikdy nesahá přes hřbet. Nohy jsou většinou tmavé a mohou se na nich vyskytovat běžné odznaky jako u jednobarevných koní. Jedno nebo obě oči mohou být modré, rovněž se vyskytují světlá kopyta. U koní se zbarvením frame overo se nejčastěji vyskytuje genetická vada zvaná Overo Lethal White Syndrome , neboli syndrom smrtící bílé.

Splashed white.

Jde o nejvzácnější zbarvení u všech plemen koní. Jak už název napovídá, tito koně vypadají jako namočení do kyblíku s bílou barvou. Předěl mezi barvami je jasně zřetelný a hladký. Hlava je často celá bílá, s výjimkou uší, které jsou často tmavé.Oči mohou být modré. Bílá barva téměř nikdy nesahá přes hřbet. Nohy a spodní partie krku trupu jsou obvykle celé bílé. Mnozí koně tohoto zbarvení se však rodí hluší.

Sabino.

Tento typ zbarvení se vykytuje celkem hojně i u ostatních plemen. Hranice mezi bílou a tmavší barvou je velmi nezřetelná a má roztřepené okraje, rovněž se vyskytují hojná prokvetlá místa. Někteří tito koně s minimální intenzitou tohoto zbarvení však mohou být k nerozeznání od jednobarevných koní s běžnými odznaky. Bílá barva se obvykle vyskytuje na nohou a spodní části trupu, odkud se rozlézá po břiše jakoby stoupá nahoru. V extrémních případech se mohou vyskytnout téměř bílí jedinci, avšak stále zůstávají patrné skvrnky na uších a u kořene ocasu. Toto zbarvení není spojeno s genem způsobujícím Overo Lethal White Syndrome.

Tovero.

Tovero vzniká ze spojením koně tobiano a overo, někdy i ze spojení jednobarevného koně a koně zbarvení tobiano. Krom extrémních případů se toto zbarvení vyznačuje obvykle tmavou pigmentací kolem uší, na čele, někdy kolem očí, nebo huby, odkud potom stoupá až na líce. Oči mohou být modré. Skvrny se rovněž vyskytují na hrudi a krku, rovněž na slabinách a na kořeni ocasu. Mohou se vyskytnout i téměř bílí jedinci jen s tmavými skvrnami na uších, nebo naopak tmaví jedinci, připomínající, až na bílou barvu na hlavě, zbarvení tobiano. Je proto velmi těžké tyto jedince správně zařadit.

Solid paint bred.

Vlivem genetiky nelze zabránit, aby se z čistokrevných koní americam paint horse nerodila jednobarevná hříbata. Až do nedávna nebylo možné tyto koně nikde zaregistrovat, nyní je však pro tyto koně zřízen samostatný oddíl v plemenné knize zvaný jako Solid paint bred.

Názvosloví barev.

K typu zbarvení se obvykle připojuje i název základní barvy koně (např.: sorrel tobiano), názvosloví se však někdy poněkud liší od českého:

Lethal white syndrome.

Lethal white syndrome, neboli "syndrom smrtící bílé" je genetické onemocnění, které je často spojované se zbarvením overo, pravdou ale je že ne každý takto zbarvený kůň je nositelem tohoto genu. Jeho přítomnost lze dnes již poměrně snadno zjistit, pouze jeden tento gen však není pro koně nijak nebezpečný. Hříbě, které zdědí po rodičích od každého po jednom tomto genu, se rodí zcela bílé a umírá do několika hodin po porodu na poruchu trávicího traktu. Na druhou stranu se vyskytují i úplně bílá hříbata po dvou rodičích zbarvení overo, která nejsou nositeli tohoto genu a dožívají se dospělosti. Křížení dvou jedinců zbarvení overo tedy možné je, ale je zde téměř 25% riziko výskytu této choroby.

Historie.

American paint horse je v podstatě skvrnitou variantou plemene quarter horse vzniklou v důsledku genetických zákonitostí. Po založení plemennnné knihy quarter horse se však ze strakatě zbarvených koní stal jakýsi "koňský odpad" nesplňující baravné standardy. Díky sklonu dávat barevná hříbata, který je patrný u všech významných linií quarterů, vznikla potřeba zařadit někam tyto neregistrovatelné, ač velmi kvalitní koně. Několik majitelů proto v roce 1961 založilo American Paint Quarter Horse Association, organizaci, která registruje strakaté quartery. Protože se však ukázalo, že se nelze vyhnout ani jednobarevným hříbatům ze strakatých koní, byl pro ně zřízen samostatný oddíl. V roce 1965 vznikla American Paint Horse Association a dnes patří plemeno k nejrychleji se rozrůstajícím na světě.

Využití.

Tito koně se kromě původního zaměření k práci na rančích nyní uplatňují ve sportu v četných odvětvích jezdeckého sportu, nejčastěji jej ale ovšem můžeme vidět na westernových kolbištích. V poslední době si plemeno získává zájem z řad rekreačních jezdců a i v našich končinách se těší stále širší oblibě.  VÝŠKA-Americký paint horse je od 150 do 160 cm vysoký.

American Paint Horse, americký paint horse či jen paint horse patří mezi plemena koní vyšlechtěná v USA na dobytkářských rančích. V podstatě jde o strakatě zbarvené jedince plemene Quarter Horse. Popularita zbarvení, po němž je ostatně i pojmenováno, zapříčinila vznik plemene. Kromě čistokrevných koní může být do plemenné knihy rovněž zapsán kříženec plemen paint horse a quarter horse nebo paint horse a anglického plnokrevníka. Dnešní zástupci plemene jsou potomky španělských koní dovezených do Ameriky kolonizátory. Se vzrůstající oblibou rekreačního a westernového ježdění vzrůstá populace těchto koní i na Evropském kontinentě.

The American Paint Horse is a breed of horse that combines both the conformational characteristics of a western stock horse with a pinto spotting pattern of white and dark coat colors. Developed from a base of spotted horses with Quarter Horse and Thoroughbred bloodlines, the American Paint Horse Association (APHA) breed registry is now one of the largest in North America. The registry allows some non-spotted animals to be registered as "Solid Paint Bred" and considers the American Paint Horse to be a horse breed with distinct characteristics, not merely a color breed.


Život.

Narodila se, stejně jako její bratr Wolfgang, v domě č. 9 salcburské ulice Getreidegasse, jako čtvrté dítě Anny Marie a Leopolda Mozartových. První tři jejich děti ale zemřely záhy po porodu a společně se slavnějším bratrem byly jediné, které se ze sedmi sourozenců dožily dospělosti. V mládí absolvovala se svým otcem a bratrem cesty po mnoha evropských městech, kde společně vystupovali. Ukázala se jako výborná hráčka na cembalo a klavír. Od svých 18 let však s cestováním přestala a začala si v Salcburku hledat ženicha. Napsala sama několik skladeb a samotný Wolfgang jí je v jejich korespondenci chválil. Její otec jí však tyto dopisy zatajil a ona se o chvále svého bratra nikdy nedozvěděla.  Nedlouho poté se provdala za Jana Baptistu Františka Berchtolda ze Sonnenburgu a přestěhovali se na jeho panství nedaleko Salcburku. Jan měl již z předchozích dvou manželství pět dětí a s Marianou se mu podařilo zplodit další tři, z nichž dvě se dožily dospělosti - Leopolda Aloise Pantaleona (1785–1840) a Jeanette (1789–1805). Mariana nechala od svého narození vychovávat Leopolda u svého stejnojmenného otce, jenž ho začal vychovávat ve Wolfgangových šlépějích. I přes důkladnou péči (dědeček ho učil i mluvit či základním hygienickým návykům) malý Leopold matčinu péči potřeboval a po smrti dědečka byl od dvou let opět vychováván svými rodiči.  Po smrti svého manžela roku 1801 Mariana odešla se čtyřmi adoptovanými a dvěma vlastními dětmi zpět do Salcburku, kde se živila jako učitelka hudby. Roku 1820 pomáhala novému manželovi své bývalé švagrové Constanze sestavit Mozartův další životopis, přinesla mu dokonce osobní korespondenci Wolfganga s jejich otcem. O rok později se setkala se svým synovcem Františkem Xaverem Mozartem, kterého neviděla od doby, kdy byl jeho otec ještě naživu. V roce 1824 přišla Mariana o zrak. Zemřela v 78 letech, je pohřbena na hřbitově sv. Petra v Salcburku.  O životě Mariany bylo sepsáno mnoho knih s historicky podloženým i smyšleným obsahem.

Vztahy s Wolfgangem.

Pro svého slavnějšího bratra byla sestra vzorem, jenž se ji snažil v dětství ve všem napodobovat. Později jí psal i skladby. Na jejich vztahy v dospělosti se pohledy historiků liší, jisté však je, že ochably a od roku 1783, kdy Mariana poznala v Salcburku Mozartovu družku Constanze, se již neviděli. Korespondence mezi nimi byla prý také ukončena roku 1788 (tři roky před Mozartovou smrtí). Po přečtení jeho biografie od Františka Xavera Niemetscheka mu napsala dopis, v kterém vyjádřila překvapení z jeho životních faktů a uvedla, že se její sesterský vztah k zesnulému bratrovi změnil.

Maria Anna Walburga Ignatia Mozart (30. července 1751, Salzburg – 29. října 1829, tamtéž) byla sestra Wolfganga Amadea Mozarta. Byla známa pod přízviskem "Mariana" nebo pod přezdívkou "Nannerl". Za svých mladých let cestovala se svým o 4,5 roku mladším bratrem a otcem po celé Evropě, aby předvedli svůj hudební talent jako zázračné děti.

Maria Anna Walburga Ignatia Mozart (30 July 1751 – 29 October 1829), called "Marianne" and nicknamed Nannerl, was a musician, the older sister of Wolfgang Amadeus Mozart (1756–1791) and daughter of Leopold (1719-1787) and Anna Maria Mozart (1720-1778).


Dětství a studia.

Ray Milton Dolby se narodil v Portlandu, ale vyrůstal v San Francisku. Jeho otec Earl Milton Dolby byl také vynálezce.  Už jako student pracoval v roce 1949 na vedlejší úvazek ve společnosti Ampex v Redwood City, kde pracoval s jejich prvním magnetofonem a pomáhal při vývoji záznamu videa na pásku. Byl studentem a bez titulu, jeho funkce byla jen „poradce“, ale Dolby sehrál klíčovou roli v úsilí, které dovedlo Ampex k prototypu kvadruplexného videorekordéru v dubnu 1956 a jeho výrobě.

Kariéra.

V roce 1957 Dolby získal titul bakaláře z elektrotechniky na universitě ve Stanfordu. Zároveň vyhrál Marshallův školní pohár a titul Ph.D. (Doktor fyziky) získal v roce 1961 na universitě v Cambridge.  Až do roku 1965, kdy se vrátil zpět do Anglie, působil jako technický poradce v Organizaci spojených národů v Indii.  V Londýně v roce 1967 založil spolu se svým bratrem Dalem společnost Dolby Laboratories, ve které původně pracovali pouze čtyři zaměstnanci. Ve stejném roce oficiálně vyvinul Dolby Sound System a elektronický filtr, ačkoli jeho první americký patent byl zapsán až o čtyři roky později.  Později, v roce 1976, se přestěhoval i s firmou zpět do Spojených států (do Kalifornie). Prvním produktem Dolby Labs bylo zařízení "Dolby 301" s redukcí šumu typu A. Následoval typ B a celou řadu dalších technologií, které nesly společné označení Dolby.  Dolby působil i jako prezident Společnosti zvukového inženýrství (AES).

Smrt.

Na sklonku svého života trpěl Alzheimerovou chorobou, ale zemřel na leukémii, 12. září 2013 ve svém domě v San Francisku ve věku osmdesáti let.

Dílo a odkaz.

Během svého života se profesionálně věnoval prakticky jediné oblasti − zpracování zvuku. Získal desítky patentů a výsledky jeho práce natrvalo změnily způsob, jakým se v současné době poslouchá hudba, jak zní zvuk ve filmech a elektronických zařízeních, přenášejících a reprodukují zvuk. Dolbyho technologie se staly neodmyslitelnou součástí kreativního procesu pro nahrávání zvuku nebo obrazově zvukového záznamu umělci, hudebníky, filmaři a vědci.  Prakticky každé kino je vybaveno zařízením s licencí Dolby Sound System, stejně i televizní nebo nahrávací studia se bez technologií společnosti Dolby Labs dnes neobejdou.

Soukromí a filantropie.

Ray Dolby s manželkou Dagmar byli aktivní i ve filantropii a podporovali celou řadu organizací a případů. S jejich podporou byly otevřeny zařízení jako Budova regenerační medicíny Raye a Dagmar Dolbyových na universitě v Kalifornii, centrum kmenových buněk v San Francisku či výzkumné centrum mozkového zdraví v Pacifickém zdravotním centru v Kalifornii.

Ray Dolby, rodným jménem Ray Milton Dolby (18. ledna 1933 − 12. září 2013) byl americký vědec, technik a vynálezce. Jeho práce se primárně orientovala na analýzu a zpracování zvuku a znamenala výrazný kvalitativní posun v oblasti hudebního a filmového průmyslu.

Ray Milton Dolby (; January 18, 1933 – September 12, 2013) was an American engineer and inventor of the noise reduction system known as Dolby NR. He helped develop the video tape recorder while at Ampex and was the founder of Dolby Laboratories.