Původ.

Marie se narodila v Královském paláci v Madridu jako dcera vévody Antoina z Montpensier a princezny Luisy Španělské, dcery Ferdinanda VII. Z otcovy strany byla vnučkou francouzského krále Ludvíka Filipa. Její dědečkové i babičky všichni patřili k rodu Bourbonů. Z jedenácti dětí jejích rodičů jen čtyři přežily svou dvacítku. Mariinou kmotrou byla její teta, Isabela II. Španělská, a kmotrem její manžel František Cádizský.

Sňatek.

Prvních osm let života Marie strávila ve Španělsku, i když ne u dvora. Když královna Isabela II. v roce 1868 přišla o trůn, Mariina rodina zemi opustila. V roce 1872 se nejspíš setkala se svým bratrancem Alfonsem, který v té době také žil v exilu. V roce 1875 Alfons získal španělský trůn. 23. ledna 1878 se oženil se svou sestřenicí Marií, přičemž v prosinci 1877 se k té příležitosti konal velký bál. Tento sňatek se uskutečnil proti vůli Isabely II., jelikož nevěstin otec a zároveň Isabelin švagr se roku 1868 významně podílel na povstání, které Isabelu svrhlo z trůnu.

Smrt.

Nicméně brzy po skončení líbánek začalo být zjevné, že nevěsta trpí břišním tyfem. Manželství trvalo jen několik měsíců, během kterých Mercedes potratila jediné dítě. Královna zemřela 26. června 1878, dva dny po svých osmnáctých narozeninách v Madridu, přičemž už několik předchozích dní nebyla při vědomí.  Alfons XII. se psychicky zhroutil. Poté, co na něj byl 25. září 1878 spáchán neúspěšný atentát, začali jej lidé v jeho okolí přesvědčovat, že se musí co nejdříve znovu oženit a zplodit následníka trůnu. Vybral si Mercedisinu starší sestru Marii Kristýnu, ta ale zemřela během zásnub v roce 1879. V listopadu 1879 se Alfons oženil s Marií Kristinou Rakouskou. Alfonsova první dcera pak dostala jméno na počest královny Mercedes.

Marie de las Mercedes de Orleans (24. červen 1860 – 26. červen 1878) byla španělská královna, první manželka Alfonse XII.

Maria de las Mercedes of Orléans (24 June 1860 – 26 June 1878) was Queen of Spain as the first wife of King Alfonso XII. She was born in Madrid, the daughter of Antoine of Orléans, Duke of Montpensier, and of Infanta Luisa Fernanda of Spain.


Zeměpisná poloha.

Hora leží v zemském kraji Fulda, asi 20 km východně od krajského města, asi 5,3 km severně od Gersfeldu, 4,7 km západojihozápadně od obce Poppenhausen a asi 5 km jižně vzdušnou čarou od Wüstensachsenu. Nachází se v přírodním parku ""Hessische Rhön"" a zároveň v biosférické rezervaci Rhön.  Na jejím jižním svahu pramení řeka Fulda (levostranný přítok Vezery) a na jihozápadním svahu Lütter (přítok Fuldy). Severní pokračování horského masívu se nazývá Abtsrodaer Kuppe (905 m n. m.), severovýchodní se jmenuje Schafstein (831,8 m) a jihozápadní Pferdskopf (874,9 m).

Geologie.

Masív hory je protkán žilnými vulkanickými horninami (čediče), které pronikají kolmo do vrstev pestrého pískovce ("Buntsandstein", stáří spodní trias).

Historie.

Již v dokumentech z 8. století je hora označována jako Wasenkuppe, Asenberg nebo Weideberg, což poukazuje na skutečnost, že louky na svazích byly velmi brzy využívány jako pastviny.  Studenti z Darmstadtu začínali již kolem roku 1910 s letovými zkouškami z vrcholu Wasserkuppe. Využívali pryžové provazy, aby se dostali do vzestupných proudů, proudících po svahu. V roce 1922 dosáhl Arthur Martens letu trvajícího jednu hodinu. Ve stejném roce založil Martensovu leteckou školu. Od konce dvacátých let 20. století začali letci využíval termiické proudění. V roce 1923 byl zřízen pomník, bronzový orel na vulkanickém bazaltovém podstavci, který je památkou na padlé letce v první světové válce a byl zřízen spolkem ""Ring der Flieger"".  Od roku 1933 zde sídlila společnost "Rhön-Rossiten-Gesellschaft - die Deutsche Forschungsanstalt für Segelflug". V době nacismu byla zřízena vojenská letecká škola s většinou stabilními budovami.  Za doby rozděleného Německa používaly budovy a nově vybudovaný radiolokátor americké ozbrojené síly. Radar byl roku 1978 předán Bundeswehru. V roce 1998 byl provoz a vojenské využití hory zastaveno. V druhé polovině 20. století začali horu objevovat turisté.

Zařízení na Wasserkuppe.

Na hoře dodnes existuje velké centrum bezmotorového létání, letové centrum pro závěsné kluzáky, paragliding a snowkiting, muzeum plachtění, hotely a restaurace, tábořiště, prodejny suvenýrů, letní sáňkařská dráha, lyžařský vlek a vzdělávací ústav pro mládež.

Letectví.

Centrum pro bezmotorové létání je nejstarší školou tohoto typu na světě, leteckou školu pro rogala, německé muzeum bezmotorového létání a letištní plochu na hoře pro bezmotorová i motorová letadla využívají čtyři místní plachtařské spolky. Zatímco na východní části je letiště s 670 metrů dlouhou asfaltovou dráhou pro motorová letadla, větroně s pomocným motorem a bezmotorová letadla startující ve vleku, v západní části nad silnicí, tzv. "Weltensegleru", je místo startu bezmotorových letadel za pomoci navijáku. Krom toho je zde také oblíbené místo startu pro rogala, dračí křídla a využíváno je i leteckými modeláři, kteří si oblíbili zejména Abtsrodaer Kuppe. Zcela v souladu s tradicí se tu každoročně pořádají četné plachtařské výstavy a soutěže leteckých modelů.

Civilní observatoř.

Na hoře existuje meteorologická stanice Německé meteorologické služby (DWD), stejně jako budova německé služby zabezpečení leteckého provozu pro civilní vzdušnou dopravu.

Vojenská využití.

V době třetí říše byla Martensova letecká škola převzata říšskou Luftwaffe. Byly zřízeny mimo jiné tři budovy s panteonem, využívané jako kasárna, tyto dnes slouží jako vzdělávací ústavy pro mládež (DJO). Po skončení druhé světové války a s tím spojeného rozdělení Německa používaly budovy a nově zřízený radiolokátor americké a francouzské vzdušné síly. Vzhledem k poloze hory v bezprostřední blízkosti "železné opony" a zvláštnosti krajiny, známé jako Fulda Gap, mělo toto radiolokační stanoviště zvláštní strategický význam pro síly NATO. Vojenská zařízení byla roku 1978 předána Bundeswehru. Posledním pozůstatkem až do dneška zůstal radiolokátorový anténní kryt, který byl v roce 1994 zřízen Bundeswehrem.  Od konce studené války není vojenské využití hory již potřebné. V roce 1998 byl provoz radarové stanice a vojenské využití hory zastaveno.

Civilní využití dříve vojenských budov.

Budovy Bundeswehru byly změněny na vzdělávací ústav pro mládež. V roce 2008 začaly demolice, demontáž a uvedení do původního stavu. Zachován měl být Radom, budova zabezpečení leteckého provozu jakož i blok teplárny k místnímu zásobování energií, neboť neškodí životnímu prostředí. Proti demolici Radomu byla jeho funkce jako očividného krajinného prvku a památníku studené války a rozdělení Německa. Radom oficiálně převzal na konci června 2009 od města Gersfeld provozovatel, všeobecně prospěšná společnost "Radom Flug gGmbH" (Radom Flug). Od té doby je tato nápadná stavba otevřena civilnímu obyvatelstvu. Obvodové prostory budou využity jako vyhlídková základna a vnitřní prostor kupole pro kulturní akce a výstavy. Funkčních prostor Radomu má být využito jako spolkového domu obou místních spolků - dračích padáků a rogalistů. Náklady na přestavbu činily asi 215 000 €, polovina byla financována z veřejných zdrojů, polovina od společnosti Radom Flug a sousedících obcí Poppenhausen, Gersfeld a Ehrenberg. Odhadované roční výdaje jsou asi 60 000 €. Pokud by musel být Radom přece jenom demolován, musela by se zaplatit společnosti Radom Flug kauce ve výši 120 000 euro.

Teplárna na řepkový olej.

Od roku 2003 je zde provozována teplárna spalující řepkový olej. Maximální výkon je 410 kW elektrické energie a 478 kW tepelné energie. Dálkové vytápění o délce trasy asi 960 metrů bude zásobovat teplem většinu nemovitostí na hoře. K zajištění dodávek tepla je do dálkového vytápění integrován buffer s objemem zásobníku 13 metrů a špičkově zařízená kotelna s maximálním výkonem 1050 kW.

Zimní sport.

Hora je centrem zimních sportů v oblasti pohoří Rhön. K dispozici je lyžařský vlek a lyžařské tratě. Náhorní plošina je využívána k snowkitingu. Na severním svahu je lyžařská a sáňkařská aréna.

Amatérské vysílání.

Od března roku 2006 je na nejvyšší hoře Hesenska amatérská vysílací stanice, sloužící k vysílání amatérské televize, s vysílací značkou DB0TAN na frekvenci 1280 MHz. V dubnu 2006 byl uveden do provozu 70 cm amatérský převáděč BD0WAS (438,950 MHz). Tento převáděč je propojený do rozhlasové sítě přes amatérský převáděč DB0WUR (Wurmberg, Harz), takže pomocí těchto převáděčů lze komunikovat s velkou částí Německa.  Mládežnický vzdělávací ústav poskytuje v dřívější radiokabině přístřeší klubové stanici "Fuldaer Funkamateure" (DARC e. V. – místní svaz Fulda). Stanice disponuje pro své amatérské vysílání krátkovlnnou stanicí jakož i UKW-vysílačkou, volací znak DF0FU.

Naučná stezka.

Na jihozápadním výběžku (Pferdskopf) je v provozu geologická naučná stezka.

Dopravní spojení.

Přes jihovýchodní svah vede část silnice B284, ze které lze severním směrem po silničce L3068, zvané "Hochrhönring", dojet k letišti a dále do obce Abtsroda.

Wasserkuppe je s 950,2 m n. m. nejvyšší hora Rhönského pohoří ("Rhön") a zároveň nejvyšší hora v Hesensku (Německo). Na této vodonosné hoře, která je celostátně známa jako "kolébka bezmotorového létání", pramení řeka Fulda a dalších 30 potoků. Sám název Wasserkuppe však není odvozen od bohatství vodou, od slova voda, ale od středohornoněmeckého slova "Wass", což znamená pastvina.

The is a mountain within the German state of Hesse. It is a large plateau formation at an elevation of and is the highest peak in the Rhön Mountains. Great advances in sailplane development took place on the mountain during the interwar period, driven by annual contests. Near the summit there is still an airfield used by gliding clubs and pilots of light aircraft.


Výprava.

Vries vyplul z Batávie 3. února 1643 na lodi "Castricum" spolu s lodí "Breskens", které velel Hendrick Cornelisz Schaep. Po společné plavbě se zastávkou na Molukách se lodě ve velké bouři 20. května navzájem ztratily poblíž Hačidžódžimy, ostrova vzdáleného zhruba 290 km na jih od Tokia. 13. června Vries doplul ke Kurilským ostrovům a navštívil Kunašir, Iturup a Urup, kde se setkal s Ainuy. Nad ostrovy vyhlásil nizozemskou svrchovanost a zároveň pojmenoval Iturup "Staten Island". Průlivem mezi ostrovy Urup a Iturup, který dodnes nese Vriesovo jméno (), proplula výprava do Ochotského moře. Poté plula podél severního pobřeží Hokkaida a odtud doplula severním směrem až k mysu "Aniva", jihovýchodní části Sachalinu. Zde se pro velkou mlhu musela zdržet a podle toho byly nazvány zdejší útvary – záliv Trpělivosti () a "poloostrov Trpělivosti" ().  Poté se loď vydala východním směrem hledat vysněné ostrovy, až dostihla 180. poledník, aniž by narazila na jakoukoli pevninu, a tak se obrátila jižním směrem a vrátila do japonských vod. 9. listopadu se poblíž ostrova Kjúšú shledala s lodí "Breskens". Společně pak pluly do pevnosti "Fort Zeelandia" na Tchaj-wanu a 14. prosince 1643 se navrátily do Batávie.

Námořní bitvy La Naval de Manila.

Maarten Gerritsz Vries byl v roce 1646 jmenován velitelem nizozemské flotily, která měla dobýt Manilu. Tato expedice měla zvrátit pro Nizozemce do té doby nepříliš úspěšné vedení osmdesátileté války v Tichém oceánu. Flotila se skládala z 18 lodí rozdělených do tří eskader, z nichž každá měla svůj cíl. Mezi 15. březnem, kdy nastal první střet, a 4. říjnem proběhlo celkem 5 námořních bitev u pobřeží Luzonu a Mindora. Ani jedna z nich nebyla pro Nizozemce úspěšná a v r. 1647 Vries onemocněl a ještě koncem roku na moři zemřel.

Maarten Gerritszoon Vries, nebo Fries, případně de Vries (18. února 1589 Harlingen – koncem 1647 na moři poblíž Manily) byl nizozemský mořeplavec, průzkumník a kartograf. Byl prvním západním Evropanem, který zanechal záznamy o své cestě do Ochotského moře a na Sachalin.  O Vriesově životě toho není příliš známo. Nejspíše se narodil v Harlingenu v roce 1589 a mnoho let strávil na Tchaj-wanu. Nejvíce je připomínán díky své výpravě, kterou uskutečnil v r. 1643 do severozápadní části Tichého oceánu s cílem prozkoumat pobřeží Tatarie. Po výpravě "Matthijse Quasta" z r. 1639 to byla druhá výprava, jejímž cílem bylo nalezení legendárních zlatých a stříbrných ostrovů v Tichém oceánu, které do té doby nikdo neobjevil.

Maarten Gerritszoon Vries, or Fries, also referred to as de Vries, (18 February 1589, Harlingen, Netherlands – late 1647, at sea near Manila) was a 17th-century Dutch cartographer and explorer, the first Western European to leave an account of his visit to Ezo, Sakhalin, Kuril Islands and the Sea of Okhotsk.  Not much is known about the life of de Vries. He was probably born in Harlingen, Netherlands, in 1589 and spent many years in Taiwan. He is best remembered for his 1643 expedition to the north-western Pacific Ocean to discover the coast of Tartaria, on account of Anthony van Diemen, the governor in Batavia. This was the second expedition to look for legendary gold and silver islands in the Pacific, which nobody had discovered, after a failed expedition in 1639 under command of Matthijs Quast.


Výskyt.

Tento rod se vyjma Austrálie rozšířil do všech světadílů, roste od subtropů až téměř do chladných subpolárních oblastí. V České republice vyrůstá okolo 100 druhů.

Popis.

Jsou to rostliny převážně vytrvalé, kvetou nejčastěji žlutě, mnohem řidčeji červeně, oranžově nebo růžově. Hodně druhů vytváří přízemní listovou růžici, která u některých druhů v době kvetení již usychá. Lodyha bývá porostlá mnoha nebo jen několika listy (i pouze jedním) s řapíky nebo bez, jejich čepele mají okraj různě zubatý nebo celistvý. Důležitým znakem určující druh rostliny je odění, na lodyze, listech, úborech, zákrovu i květech mohou vyrůstat chlupy jednoduché vícebuněčné, stopkaté žlázky nebo hvězdicovité chlupy, které při větší hustotě mohou být plstnaté. Na místě poškození někdy vytéká z lodyh latex.  Výhradně jazykovité květy jsou seskupeny do úborů vyrůstajících na lodyze samostatně nebo vytvářejících květenství. U některých druhů dochází k apomiktickému rozmnožování bez splynutí gamet, tj. z vajíčka se vytvoří plod i bez oplodnění samčími buňkami z pylu. Plody jsou nažky s chmýřím.

Složitost rodu.

Všeobecně se jestřábník popisuje, co se týče jeho taxonomie, jako jeden z nejsložitějších rodů. Jednou z příčin je apomiktické rozmnožování mnoha druhů, které odchylky vzniklé před dávnou dobou na oddělených stanovištích dlouhodobě konzervuje (rostliny se vlastně množí klonováním). Následně vzniká velké množství tzv. apomiktických mikrodruhů.  U rostlin rozmnožujících se opylením dochází zase často k hybridizaci, plodní hybridi se dále kříží mezi sebou i zpětně s původními rodiči, vznikají nepřehledné tzv. hybridní roje.

Hlavní a vedlejší druhy.

Stav, kdy vzniklo velké množství blízce příbuzných druhů, které navíc nejsou od sebe příliš odlišné, dal vzniknout systematické pomůcce, a to stanovením tzv. hlavních a vedlejších druhů. Vedlejší druh je ten, který nese znaky nějakého dalšího, hlavního druhu, přičemž nemusí být nutně hybridního původu. Vzájemné vztahy se pak zapisují:

Taxonomie.

Rod jestřábník je vzhledem ke své rozsáhlosti, složitosti i vzájemným mezidruhovým vztahům uznáván buď jako široký rod (sensu lato) jestřábník "Hieracium" se dvěma podrody: Sg. "Hieracium", tzv pravé jestřábníky, a Sg. "Pilosella", tzv. chlupáčci, nebo (v současné době asi častěji) v užším slova smyslu (sensu stricto) jako dva samostatné rody jestřábník "Hieracium" a dále samostatný rod chlupáček "Pilosella".

Subgen. "Hieracium" – tzv. pravé jestřábníky.

Rozmnožují se pouze semeny, která vznikají výhradně apomikticky, listy mají po obvodě drobně až hrubě zubaté. Chmýr je dvouřadý, nažky 2,5-5 mm dlouhé. Rostliny jsou vždy bez výběžků. Patří sem např.ː

Subgen. "Pilosella" – tzv. chlupáčci.

Rozmnožují se semeny a odnožemi, semena vznikají apomikticky i opylováním, listy jsou po obvodě celistvé, nanejvýš s drobnými, od sebe vzdálenými zuby. Rostliny mají podzemní i nadzemní výběžky. Chmýr je jednořadý, nažky dlouhé nejvýše 2,5 mm. V ČR se vyskytuje na 10 hlavních druhů, např.ː

Odkazy.

Externí odkazy.

Jestřábník ("Hieracium") je rod menších až středních rostlin s převážně žlutými květy. Je jedním z největších rodů krytosemenných rostlin, tvoří jej přibližně 1000 druhů. Rod jestřábník je součásti čeledi hvězdnicovitých, kde je řazen do podčeledi čekankové ("Cichorioideae").

Hieracium , known by the common name hawkweed and classically as hierakion (from ancient Greek ιεράξ, "hierax" 'hawk'), is a genus of the sunflower ("Helianthus") family Asteraceae), and closely related to dandelion ("Taraxacum"), chicory ("Cichorium"), prickly lettuce ("Lactuca") and sow thistle ("Sonchus"), which are part of the tribe Cichorieae. Hawkweeds, with their 10,000+ recorded species and subspecies, do their part to make Asteraceae the second largest family of flowers. Some botanists group all these species or subspecies into approximately 800 accepted species, while others prefer to accept several thousand species. Since most hawkweeds reproduce exclusively asexually by means of seeds that are genetically identical to their mother plant (apomixis or agamospermy), clones or populations that consist of genetically identical plants are formed and some botanists (especially in UK, Scandinavia and Russia) prefer to accept these clones as good species (arguing that it is impossible to know how these clones are interrelated) whereas others (mainly in Central Europe and USA) try to group them into a few hundred more broadly defined species. What is here treated as the single genus "Hieracium" is now treated by most European experts as two different genera, "Hieracium" and "Pilosella", with species such as "Hieracium pilosella", "Hieracium floribundum" and "Hieracium aurantiacum" referred to the latter genus. Many members of the genus "Pilosella" reproduce both by stolons (runners like those of strawberries) and by seeds, whereas true "Hieracium" species reproduce only by seeds. In "Pilosella", many individual plants are capable of forming both normal sexual and asexual (apomictic) seeds, whereas individual plants of "Hieracium" only produce one kind of seeds. Another difference is that all species of "Pilosella" have leaves with smooth (entire) margins whereas most species of "Hieracium" have distinctly dentate to deeply cut or divided leaves.


Život.

Petr Jan Olivi pocházel z Languedocu, provincie jižní Francie. Ve dvanácti letech odešel do města Béziers, kde vstoupil do františkánského řádu. Doba pařížských studií byla bohatá na setkání s významnými františkánskými představiteli, kteří mladého učence obohatili o nové zkušenosti, myšlenky a metody, jež po příchodu do Narbonne dále rozpracovával. Než papež Mikuláš III. vydal v srpnu 1279 bulu "Exiit qui seminat", v níž dal na vědomí, že dodržování františkánského slibu ve smyslu doslovného žití podle evangelia je prakticky nemožné, Olivi byl dokonce přizván, aby tuto ústřední myšlenku formuloval. Tvrdil, že je obsah konstituce třeba vztahovat k záměru Menších bratří, který se ovšem může lišit od reálné praxe. Do přelomu 70. a 80. let byl tedy Olivi považován za doktrinálně bezúhonného.  Roku 1279 sepsal "Quaestiones de perfectione evangelica" (Otázky o evangelní dokonalosti), které mimo jiného předkládaly učení "usus pauper". Ukázalo se, že spor ohledně uctívání chudoby nebylo možné řešit uvnitř řádu. Přestože byl Oliviho postoj k sympatizantům obezřetný a sám respektoval příkazy dané církevní autoritou, byl obviněn, že je hlavou „pověrčivé sekty“. Následovala série doktrinálního zkoumání napříč událostmi, které obnášely teologické debaty, obhajobu kontroverzních článků před generální kapitulou řádu i zakázání spisů a konečně rehabilitaci v roce 1287 z rozhodnutí generálního ministra Mattea z Acquasparty.  Pro uklidnění situace vyslal řádový ministr Oliviho učit do Florencie. Tak došlo k prolínání Oliviho vnímání ideálu Františkova života s vizí chudoby podle Fraticelli de paupere vita ("bratříčků"), italskou odnoží spirituálů. Za mluvčí italské větve spirituálních rigoristů jsou považováni Angelo Clareno a zejména Ubertino da Casale, Oliviho společník během působení v Itálii. Italské hnutí se vyznačovalo silným důrazem na chiliastické ideje Jáchyma z Fiore, kalábrijského proroka. Petr Jan Olivi se identifikoval s aspekty Jáchymova učení, co se týče smýšlení o konci světa. Ve vlastním díle "Lectura super Apocalypsim" (komentář ke knize Zjevení sv. Jana) potom symbolickým jazykem vykreslil povahu bitvy mezi přívrženci evangelia a jeho odpůrci. Zbytek života strávil Olivi v rodné Francii. Po jeho smrti se staly jeho zásady středem kultu neoficiálního světce a jeho hrob poutním místem věrných zastánců. Památné místo zničil až papež Jan XXII.

Koncil ve Vienne.

Roku 1312 zasedal církevní sněm ve Vienne. Vedle zrušení templářského řádu se v závěrečném zasedání projednávala otázka dodržování chudoby v Řádu menších bratří. Byly odsouzeny tři Oliviho nauky i názor, že lidská duše je „formou“ těla. Jako heretické však Oliviho učení v jeho úplnosti nikdy oficiálně odsouzeno nebylo.

Kontroverzní témata.

Usus pauper.

"Usus pauper" v doslovném překladu znamená „chudé užívání“. Vzorem pro určení pravé míry chudoby a prostoty života řádu byla Olivimu Františkova "Závěť" ("Testamentum"). Právě Závěť se také stala důležitým zdrojem podnětů k vnitřnímu rozkolu řeholního společenství františkánů. Nedbalost způsobená opomíjením evangelní skromnosti totiž podle Oliviho vedla k pokleskům až duchovní ochablosti bratrů, původně směřovaných k tomu reprezentovat ideál chudoby podle "vita apostolica". Oliviho sympatizanti, z nichž mnozí byli fanatici chudoby, se proto souhrnně označovali jako spirituální františkáni.  Krize kolem učení o „chudém užívání“ se vystupňovala v letech 1279 až 1283. Spolu s Olivim věřili spirituální františkáni v nezbytnost zakotvení učení o „chudém užívání“ ve slibu chudoby, pokud se měli řádoví příslušníci vyhnout smrtelnému hříchu. Kromě všude číhající hrozby smrtelného hříchu čelili Oliviho odpůrci obavě z úbytku nových členů, pokud se měl řád distancovat od papežské kurie a důsledně rozlišovat, jaké užívání společného majetku – oficiálně spravovaného papežem – lze ještě tolerovat. Přijetí učení o „chudém užívání“ totiž podmiňovalo přehodnocení optimální míry chudoby, na níž však nepanoval jednotný názor. Umírnění františkáni na rozdíl od spirituálů-rigoristů považovali za nezbytné při rozrůstání řádu razantně přizpůsobit i ideál chudoby.  Na hodnověrnosti a pravosti "usus pauper" Olivi nicméně dále trval. Své myšlenky vztahoval jednak k Testamentu, ale také k Františkově řeholi sepsané roku 1223 a tvrdil, že je třeba "usus pauper" chápat jako integrovanou součást s řeholí nerozlučně spjatou. Nechápal jej tedy jako pouhý předpis, ale jako kořen františkánského života. Navzdory obranné pozici bylo kontroverzní učení františkánského myslitele pranýřováno a spolu s některými jinými spisy zakázáno řádem roku 1285.Po rehabilitaci, jež následovala po dvou letech, odešel Olivi do Santa Croce, kde vyučoval v tamním konventu.

Vliv Jáchyma z Fiore.

Étos 13. století se vyznačoval silným eschatologickým očekáváním. Apokalyptické představy některých Menších bratří byly živeny obavami z dalšího vývoje řádu a Oliviho práce o apokalypse silně přispěla k šíření myšlenky o Božím soudu i mimo řeholní společenství, takže stoupenci laických hnutí pochybovali o svrchovanosti církve samotné.  Látku pro komentář ke knize Zjevení sv. Jana čerpal ze spisu italského teologa Jáchyma z Fiore. Protože Jáchym neposkytl pro bližší historické určení jasné vodítko, přizpůsobil Olivi jeho učení duchu františkánské doby. Kromě částí s mravoučným charakterem, kde františkán apeluje na zdrženlivost a dodržování ctnostného života, obsahuje komentář i kontroverzní pasáž o dvou církvích: celkově viditelné a církvi tělesné, z níž měl vzejít Antikrist. Odmítal sice, aby byly prorocké apokalyptické symboly spojovány s konkrétními postavami tělesné církve, ale otevřeně jí přiřkl zodpovědnost za okázalý luxus a simonii, kterými pohrdal.  Dokud Olivi žil, úspěšně odkláněl tendence sympatizantů zasazovat konkrétní postavy do soudobého kontextu. Situace se však změnila koncem 13. století a hlavně v prvním desetiletí 14. století, kdy chiliasté sloučili viditelnou církev s tělesnou a označili církevní hodnostáře za mařitele plánu na zduchovnění lidstva, tedy za pomocníky mystického Antikrista. "Lectura" byla jako heretický spis definitivně odsouzena v roce 1326.

Pierre de Jean Olivi (známý také jako Pierre Déjean), latinsky Petrus Iohannis Olivi, v češtině známý jako Petr Jan Olivi (1248 – 14. března 1298) byl františkánský myslitel z kláštera v Narbonne v jižní Francii. Svým intelektuálním přínosem se nesmazatelně zapsal do dějin Řádu menších bratří i scholastického písemnictví. Vynikl však především jako autor kontroverzního konceptu "usus pauper" (v doslovném překladu „omezené používání“), který měl omezit užívání individuálního i společného majetku ke zpohodlnění či zesnadnění života řeholníků.  Během svého aktivního působení získal pro svou myšlenku značné množství stoupenců z prvního i třetího řádu (terciáři). Ačkoli byl vnitřně přesvědčen o ortodoxii svých křesťanských postojů, vyjadřoval se k důležitým otázkám často neurčitě až tajemně, což vyvolávalo konflikty s ostatními členy. Volné vykládání jeho teologie či názorů na chudobu ze strany méně vzdělaných mnichů a laiků navíc podporovalo podezřívavost vyšších církevních hodnostářů, a proto se Olivi musel několikrát hájit před generální kapitulou řádu. Část žebravého řádu i měšťanů se pod Oliviho vlivem radikalizovala, protože jej považovala za vzor nejvýše mravního života. Smrt duchovního vzoru těchto františkánů-spirituálů postupem času znamenala stále ostřejší vymezování rigorózních skupinek vůči kléru i papežské kurii. Až zásah papeže Jana XXII. zahájil vlnu perzekucí, která smetla extrémně rigorózní františkány z povrchu Francie i Itálie.

Peter John Olivi, also Pierre de Jean Olivi or Petrus Joannis Olivi (1248 – March 14, 1298), was a Franciscan theologian and philosopher who, although he died professing the faith of the Roman Catholic Church, became a controversial figure in the arguments surrounding poverty at the beginning of the 14th century. In large part, this was due to his view that the Franciscan vow of poverty also entailed "usus pauper" (i.e., 'poor' or 'restricted' use of goods); while contemporary Franciscans generally agreed that "usus pauper" was important to the Franciscan way of life, they disagreed that it was part of their vow of poverty. His support of the extreme view of ecclesiastical poverty played a part in the ideology of the groups coming to be known as the Spiritual Franciscans or Fraticelli.


Marie Kristýna Neapolsko-Sicilská (1806)

Život.

Sicilská princezna z rodu Bourbon-Obojí Sicílie se 11. prosince 1829 vdala za svého strýce z matčiny strany, třikrát ovdovělého španělského krále Ferdinanda, který stále neměl dědice. Proto se počtvrté oženil už sedm měsíců po smrti své předchozí manželky. Marie Kristýna mu rychle po sobě porodila dvě dcery – Isabelu a Luisu.  Ferdinand zemřel 29. září 1833 a Marie Kristýna se stala regentkou za svou dceru Isabelu. Isabelin nárok na trůn zpochybňoval její strýc Carlos, ale Marie Kristýně a jejím podporovatelům se však proti Carlosovi podařilo nárok Isabely v dlouhé válce uhájit.  Už 28. prosince 1833 se královna vdova tajně vdala za bývalého seržanta královské gardy Agustína Fernanda Muñoze (1808–1873). Porodila mu celkem sedm dětí. Kdyby Marie Kristýna svůj nový sňatek veřejně vyhlásila, přišla by o regentství. Na španělském dvoře byl však její vztah s Muñozem dobře známý. Nakonec se zprávy o jejím druhém manželství s nízko postaveným vojákem dostaly na veřejnost a královna vdova se stala velmi nepopulární. Její pozici podkopávaly i obavy, že ve skutečnosti nepodporuje své liberální ministry. V roce 1840 byla nucena vzdát se regentství, odešla s manželem ze Španělska a regentem země se stal generál Espartero.  V roce 1844 začala její dcera Isabela vládnout sama a ta nakonec druhé manželství své matky uznala a Muñozovi dala několik titulů. Isabela byla svržena z trůnu v roce 1868 a připojila se k matce ve Francii. Zažila i to, že na trůn se v roce 1874 dostal její vnuk Alfons XII. Španělský. Ten svou matku a babičku do Španělska pozval, ale nedovolil jim vrátit se trvale do země.  Marie Kristýna zemřela v roce 1878 a místem jejího posledního odpočinku je El Escorial.

Marie Kristýna Neapolsko-Sicilská (27. duben 1806 – 22. srpen 1878) byla španělská královna, čtvrtá manželka Ferdinanda VII. Byla dcerou Františka I. Neapolsko-Sicilského a Marie Izabely Španělské.

Maria Christina of the Two Sicilies (, ; 27 April 1806 – 22 August 1878) was queen consort of Spain from 1829 to 1833 and regent of the Kingdom from 1833 to 1840.  With her marriage to King Ferdinand VII of Spain, Maria Christina became a central character in the history of Spain for 50 years.


Život.

Robert Stolz byl dvanáctým dítětem skladatele a hudebního ředitele Jakoba Stolze a jeho manželky Idy rozené Bondyové, klavíristky a učitelky hudby. Studoval hudbu ve Štýrském Hradci, Berlíně a Vídni. Roku 1896 absolvoval státní zkoušku v oboru hudba. Roku 1897 se stal operním korepetitorem u Městského divadla ve Štýrském Hradci, poté kapelníkem v Mariboru a roku 1902 v Městském divadle v Salcburku.  Tam 3. března 1903 debutoval jako skladatel s operetou "Schön Lorchen". Po angažmá u německého divadla v Brně byl v letech 1905 až 1917 hudebním ředitelem vídeňského Theater an der Wien. V této funkci mimo jiné poprvé uvedl 30. prosince 1905 Lehárovu "Veselou vdovu". V letech 1914 až 1918 konal vojenskou službu, mimo jiné jako kapelník u c. a k. pěšího pluku Hoch- und Deutschmeister č. 4.  Po pokusu osamostatnit se s vlastním divadlem (v Annagasse ve vídeňské čtvrti St. Annahof), což se mu přes velké náklady v důsledku úředních překážek nezdařilo, odešel roku 1924 do Berlína. Roku 1925 zde v kabaretu "Kabarett der Komiker" měla premiéru jeho opereta "Märchen im Schnee". Od roku 1926 žil Robert Stolz opět ve Vídni. Napsal přes 60 operet a početnou filmovou hudbu, písně atd., a je považován za posledního mistra vídeňské operety. Roku 1934 získal na Mezinárodním filmovém festivalu v Benátkách hlavní medaili za nejlepší hudbu k filmu "Frühjahrsparade". Mnohé melodie z jeho děl jsou zejména v německy mluvícím prostoru dosud známy a oblíbeny, např. "Im Prater blüh’n wieder die Bäume", "Salome", "Auf der Heide blüh’n die letzten Rosen", "Vor meinem Vaterhaus steht eine Linde", "Die ganze Welt ist himmelblau", "Mein Liebeslied muss ein Walzer sein", "Adieu, mein kleiner Gardeoffizier", "Wien wird schön erst bei Nacht". Nečetné jsou jeho výpravy do oboru vážné hudby: jednoaktová opera "Die Rosen der Madonna" a písňový cyklus "20 Blumenlieder" (Op. 500).  Po nástupu nacistů k moci roku 1933 propašoval na 21 cestách řadu židů a politicky pronásledovaných z Německa do Rakouska ukrytých v podlaze jeho rozměrné limuzíny. (Roku 1970 získal čestnou medaili města Jeruzaléma.) Roku 1938 po anšlusu Rakouska opustil svou vlast kvůli odporu k nacistickému režimu. Odešel přes Curych so Paříže. Tam jej jeho čtvrtá manželka Lilly opustila i se všemi doklady a cennostmi a Stolze zatkla na ulici policejní hlídka. Protože se nemohl prokázat a nemluvil francouzsky, byl zadržován jako „nepřátelský cizinec“. Po svém propuštění, jež vymohla jeho pozdější manželka Einzi pomocí svých kontaktů a značné sumy peněz, emigroval do New Yorku, kde přečkal válku. Díky své nepřerušené skladatelské činnosti byl Robert Stolz ve Spojených státech během své emigrace nominován roku 1941 na Oscara za píseň "Waltzing in the Clouds" v kategorii nejlepší píseň a roku 1944 znovu za hudbu k filmu "It Happened Tomorrow" (1944). Dne 28. srpna 1941 – poté, co Stolz odmítl veškeré nabídky na „čestný“ návrat do Německa – byl zbaven občanství Německé říše a veškerý jeho majetek byl zabaven. Roku 1946 se Robert Stolz vrátil do Vídně a pokračoval ve své činnosti skladatele a dirigenta. 1952 začal psát hudbu pro legendární vídeňskou lední revue (Wiener Eisrevue). První z jeho devatenácti „operet na ledě“ byla "Die ewige Eva" (narážka na vídeňskou rodačku a mistryni Evropy v krasobruslení] Evu Pawlikovou). Roku 1960 napsal a dirigoval rakouský příspěvek do Eurovision Song Contest, píseň "Du hast mich so fasziniert", již zpíval Horst Winter. Jako jeden z posledních významných zástupců vídeňské operety v této době získal řadu veřejných ocenění.  Robert Stolz byl pětkrát ženat, nejprve se zpěvačkami Grete Holmovovu a Franzi Resselovou, poté s Josephinou Zernitzovou, se svou čtvrtou ženou Lilli a nakonec s Yvonnou Louisou Ulrichovou, zvanou „Einzi“ (1912–2004), která až do skladatelovy smrti vystupovala i jako jeho manažerka. Ve spolupráci s americkým novinářem Aramem Bakhsianem jr. vznikla autobiografická kniha manželů Stolzových „Servus, Du“ (anglicky „The Barbed Wire Waltz“).  Pohřben byl 4. července 1975 za účasti desetitisíců smutečních hostův čestném hrobě města Vídně na hřbitově Wiener Zentralfriedhof, v bezprostřední blízkosti presidentské krypty. Po jeho boku leží jeho poslední manželka „Einzi“, jež zemřela 18. ledna 2004 ve Vídni.  Stolzovo jméno nesou četné ulice a náměstí, např. Robert-Stolz-Platz ve vídeňském Vnitřním městě od roku 1978). V Rakousku existuje společnost "Robert Stolz-Gesellschaft" a stolzovská sdružení byla založena i ve Velké Británii, Francii, Belgii, Austrálii, Japonsku, Uruguayi a Jižní Africe.

Dílo.

Jevištní díla.

Není-li uvedeno jinak, jedná se o operety.

Robert Elisabeth Stolz (25. srpna 1880, Štýrský Hradec, Rakousko-Uhersko – 27. června 1975, Berlín) byl rakouský hudební skladatel a dirigent.

Robert Elisabeth Stolz (25 August 188027 June 1975) was an Austrian songwriter and conductor as well as a composer of operettas and film music.


Historie.

Podobně jako u mnoha jiných Bachových varhanních skladeb se ani v tomto případě nedochoval původní rukopis. Předpokládá se, že dílo vzniklo za Bachova působení v Arnstadtu v letech 1703-1707.  Nejstarší známý zápis skladby pochází od německého skladatele a varhaníka Johannese Ringka (1717-1778), a z něj přímo či nepřímo vycházejí všechny pozdější kopie.  Tiskem vyšla poprvé až v roce 1833 (tedy více než 80 let po Bachově smrti) ve vydavatelství Breitkopf & Härtel jako součást sbírky Bachových varhanních skladeb. Velký podíl na tomto vydání a obecněji na popularizaci Bachova díla měl Felix Mendelssohn; ten také Toccatu předvedl v roce 1840 v Lipsku na varhanním koncertě, který byl velmi dobře přijat kritikou. Skladba si poté získala širokou oblibu a vzniklo mnoho transkripcí pro různé nástroje - mezi nejpopulárnější patří úpravy pro klavír od Carla Tausiga a Ferruccia Busoniho nebo orchestrální verze Leopolda Stokowského.

Struktura.

Skladba je napsaná v tónině d moll a dělí se na tři hlavní části:

Zpochybnění Bachova autorství.

V 60. letech 20. století se začaly objevovat pochybnosti o Bachově autorství a původní podobě skladby. Podle některých odborníků (např. Walter Emery , Peter Williams ) se v ní objevují prvky, které stylisticky neodpovídají Bachově rukopisu nebo předpokládané době vzniku skladby. Z tohoto nesouladu odvozují, že autorem může být někdo jiný a skladba vznikla později, než se dnes předpokládá. Podle jiné teorie je dílo varhanní transkripcí skladby určené původně pro strunný nástroj (housle, pětistrunné cello nebo loutnu).  Tyto teze však zůstávají spíše v rovině spekulací, neexistuje pro ně přímý důkaz a obecně je za autora skladby stále považován J. S. Bach. Muzikolog Christoph Wolff vysvětluje netypický styl tím, že se jedná o Bachovo velmi rané dílo, a některé prvky by údajně mohly být pokusem o kompenzaci technických nedostatků konkrétních varhan, na které Bach v té době hrál.

V populární kultuře.

Motivy z Toccaty a fugy v d moll, zejména úvodní pasáž, se často objevují ve filmech, seriálech, počítačových hrách a podobně, a také slouží jako zdroj inspirace pro populární hudbu.  Příklady:

Toccata a fuga d moll (BWV 565) je pravděpodobně nejznámější varhanní skladba všech dob. Skládá se ze tří částí: toccaty, která zde plní funkci předehry, dále čtyřhlasé fugy a krátké závěrečené pasáže. Za jejího autora je považován Johann Sebastian Bach, i když jeho autorství je některými odborníky zpochybňováno.

The Toccata and Fugue in D minor, BWV 565, is a piece of organ music written, according to its oldest extant sources, by Johann Sebastian Bach. The piece opens with a toccata section, followed by a fugue that ends in a coda. It is one of the most famous works in the organ repertoire.  Scholars differ as to when it was composed. It could have been as early as 1704 (when the presumed composer was still in his teens), which would be one explanation for the unusual features; alternatively, a date as late as the 1750s has been suggested (Bach died in 1750). To a large extent, the piece conforms to the characteristics deemed typical for the north German organ school of the Baroque era with divergent stylistic influences, such as south German characteristics.  Despite a profusion of educated guesswork, there is not much that can be said with certainty about the first century of the composition's existence other than that it survived that period in a manuscript written by Johannes Ringk. The first publication of the piece, in the Bach Revival era, was in 1833, through the efforts of Felix Mendelssohn, who also performed the piece in an acclaimed concert in 1840. Familiarity with the piece was enhanced in the second half of the 19th century by a fairly successful piano version by Carl Tausig, but it was not until the 20th century that its popularity rose above that of other organ compositions by Bach. That popularity further increased, due for example to its inclusion in Walt Disney's "Fantasia" (in Stokowski's orchestral transcription), until this composition came to be considered the most famous work in the organ repertoire.


Biografie.

Původ, mládí.

Luisa Alžběta se narodila jako pátá ze sedmi dcer vévody Filipa II. Orleánského a Františky Marie Bourbonské. Její matka byla legitimizovanou dcerou francouzského krále Ludvíka XIV. a jeho dlouholeté milenky Madame de Montespan. Jako takové se Luise dostalo jen nevalného vzdělání a vychování – nikomu na něm nezáleželo a nikdo se o ně nestaral, neboť se měla provdat za nějakého nevýznamného německého či italského knížete. Vévodkyně Františka Marie se výchovou svých dětí nezabývala, takže z dívek (Luisa Alžběta měla šest sester) vyrostly naprosto nedisciplinované osoby.

Dynastické sňatky.

Dívčin otec byl od roku 1715 regentem Francie po dobu neplnoletosti krále Ludvíka XV. Roku 1718 vypukla mezi Francií a Španělskem válka, neblahá pro obě země. Roku 1720 tedy španělský král Filip IV. navrhl uzavření míru s tím, že by bylo stvrzeno uzavřením dvojího dynastického sňatku: jeho tříletá dcera Mariana Viktorie se měla provdat za Ludvíka XV. a Filipův syn a následník trůnu se měl oženit s regentovou dcerou. V té době ovšem již všechny regentovy dcery byly provdány, vyjma Mademoiselle de Montpensier, Luisy Alžběty, a její sestry Filipy. Obě se tedy měly provdat za španělské prince.  Roku 1721 Luisa Alžběta, ve věku sotva dvanácti let, odjela do Madridu. Dostalo se jí tam neobvykle chladného přijetí, především od královny Alžběty Farnese. 20. ledna roku 1722 se v Lermě uskutečnila její svatba s následníkem trůnu. Její sestra Filipa byla zasnoubena s princem Karlem, sňatek se však neuskutečnil a Filipa se vrátila zpět do Francie, kde ve věku 19 let zemřela. Nakonec sešlo i z plánovaného sňatku Mariany Viktorie s francouzským králem Ludvíkem XV. (sňatková politika francouzského dvora dala přednost méně urozené dceři polského krále, která nicméně přinesla francouzské koruně nárok na Lotrinsko). Sňatkem Luisy Alžběty s Ludvíkem se na jejím postavení v podstatě nic nezměnilo, třebaže přinesla věnem 4 miliony livrů. Dívka byla odstrkovaná, připravená o vše, co se dalo a její nedostatečné vychování jí v jejím postavení nikterak nepomáhalo. Začala se uzavírat do sebe a skutečně špatně chovat – např. chodila neoblečená, pouštěla veřejně větry, povykovala, vybuchla při sebemenším podnětu.

Španělská královna.

10. ledna 1724 král Filip V. podepsal dekret, kterým svému synu Ludvíkovi postoupil trůn. Důvody tohoto aktu jsou nejasné. Je možné, že se hodlal ucházet o francouzský trůn po brzy očekávané smrti Ludvíka XV. Podle Utrechtského míru, kterým skončily války o španělské dědictví, však bylo zakázáno, aby králem Francie a Španělska byla jedna osoba. Jiným důvodem mohlo být to, že Filip V. si byl vědom toho, že není schopen vlády v důsledku své nemoci. Ve skutečnosti však Španělsku Filip vládl dál. Luisa ovšem byla jako královna ještě více terčem silné kritiky pro své extravagantní a nepřístojné chování.  Ludvík brzy onemocněl neštovicemi a protože jeho mladičká manželka o něj pečovala, sama se nakazila rovněž. 31. srpna 1724, sedm a půl měsíce po svém nastoupení na trůn, sedmnáctiletý Ludvík zemřel, Luisa Alžběta však svou nákazu přežila. Mladí manželé neměli žádné potomky a Ludvíkův otec se poté znovu ujal vlády.

Návrat do Francie.

Po této tragické události se neoblíbená čtrnáctiletá Luisa Alžběta dostala do totální izolace, která se protahovala, protože Francie se o její návrat nestarala. Nakonec se do Francie vrátila tajně sama. Většinu zbytku svého nedlouhého života pak strávila vzdálena rušného dvora Ludvíka XV. Pobývala v Paříži, v Palais du Luxembourg a zámku Vincennes, který její otec daroval jedné z jejích sester. Jako královně-vdově jí náležely důchody ve výši 600 000 livrů, španělská strana je však odmítla vyplácet, neboť její sňatek s Ludvíkem byl anulován.  Luisa Alžběta zemřela v třiatřiceti letech 16. června roku 1742, zapomenutá všemi. Pohřbena byla v Kostele svatého Sulpicia v Paříži.

Luisa Alžběta Orleánská (11. prosinec 1709 – 16. červen 1742) byla krátce španělská královna jako manželka španělského krále Ludvíka I.

Louise Élisabeth d'Orléans (; 9 December 1709 – 16 June 1742) was Queen of Spain from January to August 1724 as the wife of King Louis I.


Kněz.

Pocházel z aristokratické rodiny. Během druhé světové války sloužil v armádě. Po roce 1945 dokončil přerušené studium architektury. Po jeho dokončení působil jako vyučující na vysoké škole, souběžně začal studovat teologii na Papežské univerzitě Gregoriana a v Collegio Capranica. Kněžské svěcení přijal 13. března 1954. Pokračoval ve studiích, na Papežské lateránské univerzitě získal doktorát z kanonického práva, studoval rovněž na Papežské diplomatické akademii. V roce 1960 začal působit ve vatikánských diplomatických službách, jeho prvním místem byla práce sekretáře na nunciatuře v Mexiku. V dalších letech působil jako sekretář nunciatury v Japonsku (1964 až 1966) a Keni (1966 až 1968). Od roku 1968 pracoval na státním sekretariátu, byl mj. sekretářem Papežské komise "Iustitia et Pax".

Biskup.

V dubnu 1977 ho papež Pavel VI. jmenoval titulárním arcibiskupem a pronunciem v Papui Nové Guineji. Biskupské svěcení přijal 4. června téhož roku. Od listopadu 1980 byl nunciem v několika amerických zemích (Honduras, Nikaragua, Uruguay). Od roku 1990 se jeho působištěm stal Blízký Východ – plnil funkci apoštolského delegáta v Jeruzalémě a Palestině, byl rovněž pronunciem na Kypru, od června 1994 nunciem v Izraeli. Poslední roky své diplomatické služby strávil jako nuncius v Itálii a San Marinu (od roku 1998 do dubna 2001). V květnu 2005 byl jmenován arciknězem baziliky svatého Pavla za hradbami. Podílel se na tvorbě znaku papeže Benedikta XVI. v roce 2003. V roce 2012 vytvořil také znak královéhradeckého biskupa Jana Vokála.

Kardinál.

Při konzistoři 24. března 2006 byl jmenován kardinálem. Vzhledem k věku neměl právo účastnit se konkláve. Jeho jmenování tak mělo především charakter ocenění jeho dosavadní činnosti.

Andrea kardinál Cordero Lanza di Montezemolo (27. srpna 1925 Turín – 19. listopadu 2017) byl italský římskokatolický kněz, dlouholetý vatikánský diplomat, kardinál.

Andrea Cordero Lanza di Montezemolo (27 August 1925 – 19 November 2017) was an Italian prelate of the Catholic church. He worked in the diplomatic service of the Holy See from 1977 until he retired in 2001. As Archpriest of the Basilica of Saint Paul Outside the Walls from 2005 to 2009 he helped oversee important restoration work. He was made a cardinal by Pope Benedict XVI on 24 March 2006.


Dětství.

Marie Anna se narodila v zámku Benrath jako dvanácté dítě svých rodičů. Její rodina byla velmi početná – pocházela ze 14 dětí.  Dětství strávila v Neuburgském zámku spolu se svými sestrami Marií Sofií, Dorotou Sofií a Hedvikou Alžbětou, kde na jejich výchovu a vzdělání dohlížela vychovatelka paní ven Klauová. Blízká rodina ji oslovovala Mariandl. Marii Annu popisovali jako povýšenou, autoritativní a sobeckou.  Marie Louisa Orleánská, první manželka španělského krále Karla II., zemřela bezdětná dne 12. února 1689. Jako druhou manželku si Karel vybral Marii Annu. Pravděpodobně k tomu přispěl i fakt, že její starší sestra Eleonora byla manželkou římskoněmeckého císaře a rakouského arcivévody Leopolda I., což by pomohlo posílit vztahy mezi španělskou a rakouskou větví Habsburků.

Svatba se španělským králem.

Svatba Marie Anny a Karla se konala 28. srpna 1689 v Ingolstadtu v Německu a byla to tzv. svatba v zastoupení. Svatby se zúčastnilo několik významných hostů, kromě jiných například švagr Marie Anny, císař Leopold, a její sestra Eleonora. Maria Anna se však vydala do Španělska až několik měsíců po svatbě, na jaře roku 1690. Oficiální svatba se konala 14. května 1690 ve městě San Diego nedaleko Valladolidu. I toto manželství Karla II. však zůstalo bezdětné, čímž se potvrdilo, že král měl zdravotní problémy.

Manželství.

Maria Anna se během období, kdy byla královnou, podílela na intrikách na španělském královském dvoře. Snažila se o to, aby se její synovec Karel VI. Habsburský stal příštím španělským králem. I tato její snaha byla příčinou jejího špatného vztahu se tchyní Marií Annou Habsburskou, která prosazovala na trůn svého pravnuka Josefa Ferdinanda Bavorského.  Maria Anna byla obecně na královském dvoře velmi neoblíbená. Důvodem byl mimo jiné i její velmi nákladný způsob života, přičemž mnoho finančních prostředků posílala své rodině. Svým německým příbuzným posílala dokonce i vzácné obrazy ze španělské umělecké sbírky.

Vdova.

Manžel Marie Anny zemřel 1. listopadu 1700 v Madridu a ve své poslední vůli uvedl, že jeho manželka má nárok na každoroční finanční příspěvek. Vyslovil přání, aby jeho nástupce s ní zacházel s respektem. Ale nový král Filip V. přikázal Marie Anne opustit Madrid ještě předtím, než do města sám vstoupí. Vdova po králi neměla jinou možnost než jeho příkaz respektovat a usadila se nedaleko města Toleda, kde žila ve starém a tmavém hradě Alcazar. Během období, kdy zde pobývala, poslala několik dopisů své rodině. Na začátku roku 1701 její starší bratr, kurfiřt Jan Vilém, adresoval císařovně Eleonoře následující dopis:

Poslední roky života a smrt.

Marie Anna však musela v Alcazaru zůstat. V roce 1706 se však změnila její situace, když její synovec Karel VI. Habsburský dobyl se svou armádou Toledo. Marii Annu tato událost velmi potěšila a synovce s armádou přivítala, což byl důvod, proč ji král Filip vykázal o několik let později ze Španělska. Tehdy se Marie Anna usadila v Bayonne ve Francii, kde žila několik následujících desetiletí. V roce 1739, kdy byla už stará a měla podlomené zdraví, se konečně do Španělska vrátila. Zůstala bydlet v paláci Infantado v Guadalajaře, kde nakonec 16. července 1740 zemřela. Pohřbena je v královské hrobce v El Escorialu.

Marie Anna Falcko-Neuburská (28. října 1667 – 16. července 1740) byla španělská královna jako druhá manželka Karla II. Byla jedním z mnoha dětí Filipa Viléma Falckého a Alžběty Amálie Hesensko-Darmstadtské.

Maria Anna of Neuburg (; 28 October 1667 – 16 July 1740), was Queen of Spain from 1689 to 1700 as the second wife of Charles II, last Habsburg King of Spain.  Her marriage was dominated by the political struggle between French and Austrian factions over the Spanish throne, which resulted in the 1701 to 1714 War of the Spanish Succession. When Charles died in 1700, he was succeeded by the French candidate, Philip V and Maria Anna was exiled. She lived largely forgotten until her death in 1740.


Vzdoropapež.

Je považován za tzv. vzdoropapeže, tzn. za osobu, která se veřejně dožaduje svého nároku na papežství, ale není uznána vedením katolické církve. Vzdoropapeži byli často podporovaní například biskupy, ale jejich zvolení nebylo z pohledu majoritní církve legitimní. Za prvního vzdoropapeže je považován Hippolyt. Nejvíce zaznamenaných vzdoropapežů je v 11.–15 století, kde toto období ukončil papež Martin V. (zvolen r. 1417).

Volby.

Benedikt měl problémy se svým úřadem hned od počátku, neboť někteří kardinálové tvrdili, že si hlasy při volbě koupil (koupil mu je hrabě z Toskánska); výsledek volby tudíž podle nich nebyl platný (tito kardinálové museli uprchnout do Říma). Papež Štěpán IX. (1057–1058) poslal Hildebranda (jako papež později přijal jméno Řehoř VII.) na dvůr císařovny Agnes (matka Jindřicha IV.), kde zpochybňovali volbu Štěpána IX. Poté se vrátil do Říma, kde se dozvěděl o problémech s volbou Benedikta X., rozhodl se zastat kardinálů. Tímto získal podporu vévody z Lorraine – Toskánska, císařovny Agnes a biskupa z Florencie. V prosinci 1058 se na Sieně setkal s kardinály, kteří stáli proti zvolení Benedikta X. papežem a po vzájemné domluvě rozhodli zvolit papežem Hildebrandova kandidáta, který přijal jméno Mikuláš II. Papežem byl v letech 1059–1061.

Válka s Mikulášem II..

Zastánci papeže Mikuláše II. získávali kontrolu nad Římem (kde byl Benedikt sesazen) a vyhnali Benedikta X. do hradu Gerard Galeria. Když konečně Mikuláš II. přijel do Říma, začal vést válku proti Benediktu X. Na pomoc mu přispěchali jeho stoupenci. V této době nebyl Mikuláš nijak úspěšný, ale při druhé válce (před kterou dobyl například Toskánsko) donutil Benedikta X. vzdát se (i svého papežství). Benedikt pak odešel na svůj rodinný statek. To se nelíbilo Hildebrandovi (pozdějšímu Řehoři VII.), který Benedikta v roce 1060 zajal a uvěznil ho v hospici sv. Agnes. Zde Benedikt X. mezi lety 1073–1080 zemřel.

Důsledek války.

Důsledkem války mezi Mikulášem II. a Benediktem X. bylo přijetí nových právních předpisů, které pojednávaly pravidla papežské volby. Tyto předpisy přijal Mikuláš II. v Lateránském paláci v roce 1059.

Benedikt X. (zemřel někdy v letech 1073–1080), vlastním jménem John Mincius. Byl kardinálem v italském Velletri. Do svého úřadu byl zvolen v roce 1058 (tyto volby uspořádal hrabě z Toskánska).

Benedict X (died 1073/1080) was born Giovanni, a son of Guido (the youngest son of Alberic III, Count of Tusculum), a brother of the notorious Pope Benedict IX (deposed in 1048), a member of the dominant political dynasty in the region at that time. He reportedly later was given the nickname of "Mincius" (thin) due to his ignorance.


Vznik plánu.

Rostoucí napětí v Evropě způsobené mocenským vzestupem nacistického Německa vedlo vedení polského námořnictva k přípravám strategie pro případ napadení země Německem. Dělo se tak s vědomím, že v uzavřeném prostoru Baltského moře by malé (byť nesporně moderní) polské námořnictvo jen obtížně čelilo značné převaze Kriegsmarine a Luftwaffe. V této situaci se dalo očekávat, že polské lodě budou buď zničeny, nebo uprchnou a budou internovány v některé neutrální zemi (viz například osud v Estonsku internované ponorky "Orzeł").  V května 1939 proto viceadmirál Jerzy Świrski navrhl polskému nejvyššímu veliteli maršálku Edwardu Śmigły-Rydzovi plán na přesunutí oddílu torpédoborců (celkem čtyři jednotky – nejcennější lodě námořnictva) do Velké Británie. Měly tak uniknout jisté zkáze a dále se podílet na válečných operacích. Polské velení v té době předpokládalo, že armáda ustoupí na jihovýchod, kde se bude moci delší dobu bránit díky spojeneckému zásobovaní přes Středozemní a Černé moře. S plánem souhlasila i britská strana. Polské velení pouze rozhodlo, že evakuovány budou pouze torpédoborce "Błyskawica", "Grom" a "Burza", zatímco "Wicher" zůstane v zemi a zapojí se do případné obrany.  Dne 25. srpna 1939 byla podepsána britsko-polská obranná smlouva o vzájemné pomoci a hned druhý den byly velitelům rozeslány instrukce ohledně plánu Peking (druhá varianta Plán Nanking se lišila časovým limitem k provedení operace).

Provedení operace.

V poledne 30. srpna 1939 vydal maršálek Rydz-Śmigły signál Peking. Operace tedy měla být zahájena okamžitě. Torpédoborce "Błyskawica", "Grom" a "Burza" gdyňský přístav opustily již ve 14:15. Velel jim komandor porucznik Roman Stankiewicz. Stalo se tak v den polské mobilizace a dva dny před německou invazí do Polska.  Německé pozornosti lodě neunikly dlouho. Už v 16:40 je zpozorovala ponorka "U 31". Po dvacáté hodině celý svaz krátce pozorovaly německé torpédoborce "Friedrich Ihn", "Erich Steinbrinck" a "Friedrich Eckoldt". Polští námořníci si tehdy jejich přítomnosti vůbec nevšimli. V noci z 30. na 31. srpna eskadru v úžině Öresund krátce sledoval německý svaz tvořený lehkým křižníkem "Königsberg", torpédoborcem "Bruno Heinemann" a dvěma torpédovkami. Každá strana věděla o přítomnosti té druhé, stále ale panoval mírový stav.  Dne 31. srpna je sledovaly německé hydroplány, kterým se velitel Stankiewicz ztratil změnou směru plavby směrem k Norsku. Dopoledne 1. září se posádky dověděly o vypuknutí války. Celý svaz se pak ve 12:58 setkal s plavidly britského královského námořnictva a v půl šesté připlul do Edinburghu.

Operace Peking (či též plán Peking) byla operace polského námořnictva z doby těsně před vypuknutím druhé světové války. Jejím cílem bylo evakuovat nejcennější jednotky námořnictva do Velké Británie, aby se tam zapojily do očekávané války s Německem. Operace Peking byla provedena ve dnech 30. srpna až 1. září 1939. Torpédoborce "Błyskawica", "Grom" a "Burza" v té době bezpečně dopluly z Gdyně do Edinburghu. Nebyly tak zničeny, jako většina polského námořnictva a dále na straně Spojenců bojovaly ve druhé světové válce.

The Peking Plan (or Operation Peking) was an operation in which three destroyers of the Polish Navy, the "Burza" ("Storm"), "Błyskawica" ("Lightning"), and "Grom" ("Thunder"), were evacuated to the United Kingdom in late August and early September 1939. They were ordered to travel to British ports and assist the British Royal Navy in the event of a war with Nazi Germany. The plan was successful and allowed the ships to avoid certain destruction or capture in the German invasion.


Životopis.

Původ svatého Ondřeje Boboly nebyl znám až do poloviny 20. století. Dnes je známo, že pocházel z českého rytířského rodu usazeného v Sandoměřském vojvodství v Malopolsku. Narodil se pravděpodobně v roce 1591 ve vesnici Strachocina. Jako člen nižší šlechtické rodiny a syn zbožného otce studoval teologii a filosofii. V roce 1611, ve svých 19 letech, vstoupil v litevském Vilniusu do jezuitského řádu. Byl vysvěcen na kněze, působil jako kazatel a zpovědník v tamním chrámu sv. Kazimíra. Byl vedoucím tzv. Mariánské družiny v letech 1622–1634, tj. náboženského seskupení studentů nebo venkovských obyvatel při jezuitské koleji.  Roku 1633 byl jmenován představeným řádového domu v Bobrujsku v minském kraji. Zde se zasloužil péčí o nemocné morem, když v tomto období epidemie vypukla jako následek bídy tzv. smolenské války. V tomto konfliktu se Rusko snažilo získat zpět území od Republiky obou národů, bylo však poraženo. Ondřej Bobola poté působil jako misionář v okolí Pinska, snažil se zde o navrácení katolické víry do mnohých vesnic. Za to byl nenáviděn hlavně představiteli pravoslavné církve, vysloužil si přezdívku „dušechvat“ nebo „svůdce duší“. Také dnes je v pravoslaví jeho kult vnímán spíše negativně. Později spojené oddíly kozáků a Tatarů využily oslabení Polska pod náporem švédské invaze v letech 1655–1657 a pořádaly nájezdy do pohraničních oblastí.  Roku 1656 bylo podepsáno příměří Polska se Švédskem a Ruskem, hordy kozáků vedené Bohdanem Chmelnickým se vracely přes běloruské Polesí za Dněpr. Cestou plenili vesnice. A když se dozvěděli o horlivém jezuitovi na misii, rozhodli se ho najít. Ondřej Bobola se to dozvěděl 16. května 1657 ve vsi Paradylno, když zde sloužil mši. Pokusil se uprchnout, ale byl dostižen a zajat kozáky. Nejprve ho zbičovali a poté odvlekli ke svému setníkovi do vesnice Janov (později město Ivanava). Zde ho dále mučili, přišel o jedno oko a několik zubů. Pálili ho pochodněmi a odřízli mu kůži z hlavy a prstů (zhanobení kněžského svěcení), vytrhli mu jazyk, uřezali nos a uši. Nakonec ho hodili na smetiště, kde mu velitel kozáků zasadil smrtelnou ránu do hlavy.

Kult.

Symbolem jednoty západní a východní církve se stal až po smrti. Obyvateli Ivanavy byl řádně pohřben, rakev s ostatky byla vydána jezuitům v Pinohu. V roce 1808 byly shledány jeho ostatky neporušené a byly přeneseny do Polocka, tehdejšího sídla generála jezuitů Bílé Rusi, kde je uložili do skleněné rakve.  V roce 1853 jej blahořečil Pius IX. (zpoždění kvůli dočasnému zrušení řádu 1773). Roku 1922 jeho tělo zabavili vojáci Rudé armády pro přírodovědecké muzeum v Moskvě. V roce 1924 bylo vyžádáno zpět papežem Piem XI. prostřednictvím dvou členů papežské komise. Tělo Ondřeje Boboly bylo pohřbeno v římském kostele Il Gesu u oltáře sv. Františka Xaverského. Kanonizace se konala v Římě 17. dubna 1938 během pontifikátu Pia XI. Poté byly svaté ostatky slavnostně přivezeny do Polska a pohřbeny ve Varšavě v jemu zasvěceném kostele pod hlavním oltářem. Od roku 1988 se ostatky nachází v nově zbudované svatyni ve Varšavě.  Od 16. května 2002 je svatým patronem Polska a také patronem varšavské arcidiecéze. V českém církevním kalendáři je mu zasvěcen 21. květen, v jiných zemích je to 16. květen – výročí jeho umučení. V Polsku, Litvě, ale i jinde ve světě jsou mu zasvěceny desítky kostelů. Existuje polské sesterské společenství Misijní sestry svatého Ondřeje Boboly. Bývá zobrazován jako jezuita v černém kněžském šatu, obvykle s poutnickou holí v ruce a křížem za pasem. Méně častá jsou zobrazení s motivy umučení.

Ondřej Bobola (pol.: Andrzej Bobola, 1591, Strachocina, Polsko – 16. května 1657, Ivanava, dnes Bělorusko) byl polský jezuitský kněz, misionář a mučedník. Dnes je jedním z patronů Polska a Litvy.

Andrew Bobola, S.J. (, 1591 – 16 May 1657) was a Polish missionary and martyr of the Society of Jesus, known as the Apostle of Lithuania and the "hunter of souls". He was tortured to death during the Khmelnytsky Uprising. He was canonized in 1938 by Pope Pius XI.


Trůnní jména.

Během své vlády používal Apopi postupně tři různá trůnní jména - Nebchepešre, Aachenenre a Aauserre. Někteří egyptologové se domnívají, že se jednalo o dva různé faraony, kteří se jmenovali Aauserre Apopi a Aachenenre Apopi. Většina odborníků však zastává názor, že Apopiho nástupcem se stal Chamudi a že král se jménem Apopi byl pouze jeden. První trůnní jméno Nebchepešre („Re je pánem síly“) používal král po dobu první poloviny své vlády. Poté hyksóský vládce přijal nové jméno Aachenenre („Reova síla je velká“). Přibližně v posledním desetiletí své vlády používal Apopi jméno Aauserre, které má v překladu stejný význam jako jeho předchozí trůnní jméno Aachenenre. Jeho Horovo jméno Šetep-tawy bylo objeveno pouze na dvou objektech (pokaždé s trůnním jménem Aachenenre). Prvním z nich byl obětní stůl a v druhém případě se jednalo o kameny nalezené v Bubastisu.

Vláda.

Apopi si ve většině případů své monumenty nestavěl, ale přivlastňoval. Příkladem jsou dvě sfingy faraona 12. dynastie Amenemheta II., na kterých nechal původní jména nahradit svými. Po smrti svého předchůdce Chaiana se pravděpodobně zmocnil trůnu severního Egypta, přestože Chaian ustanovil za svého nástupce svého syna Iannase. Apopiho nástupcem se stal Chamudi, poslední hyksóský vládce, jehož ve válce porazil thébský král Ahmose I., který následně vyhnal Hyksósy z Dolního Egypta a znovu sjednotil celou zemi.  Mezi egyptology neexistuje jednotný názor na to, zda Apopi vládl i Hornímu Egyptu. Důvodem pro tyto spekulace je několik nalezených předmětů, které nesou královo jméno a pravděpodobně pocházejí z Théb a Horního Egypta. Mezi těmito předměty je dýka s Apopiho jménem, sekera neznámého původu, na které je král označován jako „milovaný Sobekem, pánem Sumenu“ (Sumenu se nachází 24 km jižně od Théb). V jedné thébské hrobce byly rovněž nalezeny fragmenty kamenné vázy. U těchto předmětů však lze říci, že se do Horního Egypta dostaly v rámci obchodu. Více problematické je to s blokem kamene, který byl nalezen v Gebeleinu a nesl královo jméno. Tento blok může být brán jako důkaz, že Hyksósové v Horním Egyptě skutečně monumenty stavěli. Nicméně kámen není velký a mnoho odborníků se domnívá, že mohl být do Gebeleinu dopraven po vyplenění hyksóského hlavního města Avaridy. Podle nich se tedy nejedná o žádný důkaz, který by dokládal hyksóskou vládu v Horním Egyptě.

Rodina.

O jeho rodině toho není příliš známo. Ví se, že měl dvě sestry – Tani a Ziwat. Zmínka o Tani byla objevena na dveřích svatyně v Avaridě a na podstavci obětního stolu. Jméno druhé sestry bylo objeveno na misce nalezené ve Španělsku. Apopi měl pravděpodobně stejnojmenného syna, jehož jméno bylo nalezeno na pečeti. Dále měl dceru jménem Herit, jejíž váza byla objevena v Údolí králů, v hrobce, která mohla patřit Amenhotepovi I., vládci z 18. dynastie. Tento nález může naznačovat, že se za tohoto krále vdala, přesto je však pravděpodobnější varianta, že se jednalo pouze o předmět dovezený jako kořist z vypleněné Avaridy.

Apopi byl hyksóským faraonem 15. dynastie, který vládl ve starověkém Egyptě v období Druhé přechodné doby. Apopi vládl pouze v Dolním Egyptě, který byl ovládán cizím národem – Hyksósy. Podle Turínského královského papyru vládl severnímu Egyptu po dobu čtyřiceti let. Období jeho vlády je datováno do první poloviny 16. století před naším letopočtem. Apopi pravděpodobně zemřel kolem roku 1550 př. n. l., přibližně ve stejnou dobu jako thébský vládce Kamose.

Apepi (also Ipepi; Egyptian language ') or Apophis (; regnal names Neb-khepesh-Re, A-qenen-Re and A-user-Re"') was a ruler of Lower Egypt during the fifteenth dynasty and the end of the Second Intermediate Period that was dominated by this foreign dynasty of rulers called the Hyksos. According to the Turin Canon of Kings, he ruled over the northern portion of Egypt for forty years. He ruled during the early half of the 16th century BC and outlived his southern rival, Kamose, but not Ahmose I. Although his reign only entailed northern Egypt, Apepi was dominant over most of Egypt during the early portion of his reign, and traded peacefully with the native Theban Seventeenth dynasty to the south.  While he might have exerted suzerainty over Upper Egypt during the beginning of his reign, the seventeenth dynasty eventually assumed control over this region, and the Hyksos were driven out of Egypt no more than fifteen years after his death.  Kamose, the last king of the Theban 17th Dynasty, refers to Apepi as a "Chieftain of Retjenu" in a stela that implies a Canaanite background for this Hyksos king.


IRC.

Flooding nebo scrolling v IRC síti je způsob odpojení uživatelů od IRC serveru (Denial of Service – odmítnutí služby), vyčerpávání vlnového rozsahu, čímž dochazí k lagům. Taky označuje otravné uživatele. Floody mohou být vytvořené pomocí skriptů (napsaných pro konkrétní klient) nebo pomocí externích programů. Existuje možnost "vyfloodit" klienta ze sítě odesláním dat rychleji, než klient to spotřebuje, ale jenom když připojení uživatele je již od začátku slabé/lagging anebo má útočník velký počet připojení k IRC síti. Obecné flooding techniky jsou založené na tom, že největší číslo zpráv muže být odesláno v určitém intervalu, specifikovaném IRC serverem. Jelikož tato hodnota je překročená, zprávy jsou uchovávané ve vyrovnávací paměti (ang. buffer) se zpožděním. Když je buffer plný, klient bude odpojen se zprávou "Excess Flood". Posíláním zpráv, požadujících automatickou odezvu, některé IRC klienty mohou taky být donucené k "samo-odpojení".

Typy Floodu.

Crapflood (od ang. "blbý")  CTCP flood ("od klienta ke klientovi")  DCC flood ("přímý vztah od klienta ke klientovi")  ICMP flood  Message flood  Notice flood  Invite flood Nick flood  Connect flood

Klony.

Útočníci obvykle nepoužívají vlastní přezdívky, jelikož mohou dostat ban od administrátora ('IRCop,' 'ServerOP', 'SOP') nebo operátora ('ChanOP', 'OP'), nebo kvůli tomu, že flooding od jediného uživatele není efektivní.  Klony jsou skripty nebo klienty ovládané programem s cílem útoku na běžné uživatele. Čím víc klonů má flooder, tím větší je jeho šance na úspěch. Nicméně IRC síť omezuje počet připojení z jedné IP adresy.  Obecně se dá zvětšit počet klonů pomocí proxy serveru. Například SOCKS defaultně podporuje IRC spojení.  Aby zabránily floodingu přes proxy, některé IRC servery umějí ověřovat proxy porty klienta na začátku spojení.

Ochrana proti floodu v mIRC.

Skoro každý IRC klient nabízí nějaký druh ochrany proti floodu. V mIRC – Windows podpoře pro IRC – uživatel může nastavit některé hodnoty, například omezení příjmu dat, v menu opci. Jiný způsob je psaní mIRC skriptů. Firewally nejsou odolné proti floodingu.

Flooding, flood nebo scrolling (od anglického "flood" — "záplava, povodeň") — zprávy v online fórech a diskuzních místnostech, zabírající velké množství místa. Obvykle zprávy nenesou žádnou užitečnou informaci. Technický flooding představuje útok hackerů s hodně vysokým počtem dotazů, což vede k odmítnutí služby.  Osoba, která se zabývá floodem, je v internetovém slangu flooder – "mluvka".  Flooding vzniká jak kvůli nadměrnému množství volného času, tak i za účelem trollování – například z úmyslu někoho otrávit. Netiketa odsuzuje flooding a flame, protože komplikují komunikaci, vzájemnou pomoc a výměnu informací. Na většině fór, IRC apod. flooder dostává ban na dobu, určenou pravidly. Za flooding se často mylně považují flame, irelevantní (off-topic) příspěvky nebo jiné zprávy, nemající význam.

Flooding or scrolling on an IRC network is a method of disconnecting users from an IRC server (a form of Denial of Service), exhausting bandwidth which causes network latency ('lag'), or just disrupting users. Floods can either be done by scripts (written for a given client) or by external programs.


Životopis.

Narodila se v Leningradě. Profesionálně debutovala v operetě v roce 1944. Po ročním studiu u Věry Garinové vyhrála v roce 1952 soutěž pořádanou Velkým divadlem v Moskvě (s Rachmaninovovou písní "Nesmutni" (') a Verdiho árií ' z opery "Aida"). O rok později se stala členkou souboru Velkého divadla.  9. května 1960 poprvé vystoupila v Národním divadle v Sarajevu jako Aida. V následujícím roce debutovala opět jako Aida v Metropolitní opeře v New Yorku, další rok pak poprvé zpívala v Královské opeře v Londýně znovu v této roli. Vedle Birgit Nilssonové a Franka Corelliho vystoupila poprvé na scéně milánské La Scaly jako Liu v Pucciniho "Turandot".  Vynikla v ruských operních rolích (zejména jako Taťána v "Evženu Oněginovi" a Líza v "Pikové dámě"), zpívala ale také již zmíněnou Aidu, Violettu v "Traviatě", Tosku, Čo-čo san v Madam Butterfly, Leonoru ve Fideliovi nebo Cherubína ve "Figarově svatbě.  Účinkovala při světových premiérách některých děl Dmitrije Šostakoviče a Benjamina Brittena, který speciálně pro ni napsal sopránový part "Válečného rekviem" z roku 1962.  V roce 1955 se v Praze při festivalu Pražské jaro seznámila s violoncellistou Mstislavem Rostropovičem, za kterého se ještě téhož roku vdala a do konce jeho života v roce 2007 zůstali spolu. Pravidelně ji doprovázel na klavír nebo jako dirigent. Společně se přátelili s Dmitrijem Šostakovičem, z jejich spolupráce pochází výjimečná nahrávka "Lady Macbeth Mcenského újezdu" pro společnost EMI. Rodinným přítelem byl také spisovatel Alexandr Solženicyn, který podle Roberta Conquesta na jejich chatě napsal po roce 1968 většinu svého románu "Souostroví Gulag".  V roce 1974 pár požádal sovětskou vládu o svolení opustit zemi. Usadili se střídavě v Americe a Paříži. V roce 1982 zpívala naposledy v Paříži Taťánu a opustila pěveckou dráhu. V roce 1987 režírovala inscenaci "Carské nevěsty" Rimského-Korsakova. V roce 1984 vyšly její paměti s titulem "Galina: A Russian Story" (Galina: Ruský příběh). V 90. letech se vrátila do Ruska, kde založila v roce 2002 operní školu a divadlo – Operní centrum Galiny Višněvské.  V roce 2007 ztvárnila ve filmu "Alexandra" roli ženy, která navštívila Čečensko v době války, aby se setkala se svým vnukem.

Nahrávky.

Její umění je zachyceno na mnoha nahrávkách, jako byly zejména Čajkovského "Evžen Oněgin" (1956 a 1970), Brittenovo "Válečné rekviem" (s Peterem Pearsem and Dietrichem Fischerem-Dieskauem, dirigováno skladatelem, 1963), Musorgského "Boris Godunov" (1970 a 1987), Pucciniho "Tosce" (1976), Čajkovského "Piková dáma" (1976), Šostakovičova "Lady Macbeth Mcenského újezdu" (1978), Čajkovského "Iolanta" (s Nicolaiem Geddou, 1984) nebo Prokofjevova "Vojně a míru" (1986). Nahrála také písňové cykly "Písně a tance smrti" Musorgského (1961 a 1976) a "The Poet's Echo" (1968) Brittena.

Ocenění.

Šlo o držitelku mnoha ocenění, např.:

Galina Pavlovna Višněvskaja, česky též Višněvská (, 25. října 1926, Leningrad, Sovětský svaz – 11. prosince 2012 Moskva), byla ruská operní pěvkyně, sopranistka.

Galina Pavlovna Vishnevskaya (née Ivanova, ; 25 October 192611 December 2012) was a Russian soprano opera singer and recitalist who was named a People's Artist of the USSR in 1966. She was the wife of cellist Mstislav Rostropovich, and mother to their two daughters, Olga and Elena Rostropovich.


Složení.

Vakcína obsahuje následující složky:  Jako adjuvans je použit hydroxid hlinitý a fosforečnan hlinitý, v jedné dávce je 0,532 mg hliníku.

Aplikace.

Je distribuována v podobě naplněné injekce a aplikována do svalu kojenců nejčastěji ve třech dávkách a jedné dodatečné. Vyhláška č. 537/2006 Sb ministerstva zdravotnictví České republiky po novelizaci vyhláškou č. 229/2010 uvádí první dávku hexavakcíny proti řečeným nemocem nejdříve po ukončení devátého týdne, další dvě s odstupy nejméně po měsíci a čtvrtá nejméně šest měsíců po třetí, ovšem do věku osmnácti měsíců. V České republice je standardní očkování v třetím, čtvrtém a pátém měsíci, nicméně předseda České vakcinologické společnosti Roman Prymula uvádí, že očkovací plány se v různých státech liší a prodloužení intervalů o měsíc není problém.  V některých státech se navíc uplatňuje očkování dvěma dávkami a jednou dodatečnou: V Skandinávii se ty první dvě dávají v 3. a 5. měsíci, přičemž účinnost je srovnatelná s původním schématem, kdy se dávaly tři dávky v 2., 4. a 6. měsíci. To souvisí s tím, že dávka podávaná v druhém měsíci má s ohledem na nedostatečně rozvinutou imunitu dítěte sníženou účinnost.  V rámci České republiky byla v roce 2012 distribuována balení po deseti dávkách v počtu:

Kontraindikace.

Výrobcem udávané kontraindikace jsou hypersenzitivita na některou ze složek vakcíny, encefalopatie neznámé etiologie do sedmi dnů po očkování proti černému kašli v anamnéze a vážné akutní horečnaté onemocnění. Slabá infekce není považována za kontraindikaci.

Asociace očkování s roztroušenou sklerózou.

Na možnou asociaci mezi očkování proti hepatitidou B a vznikem roztroušené sklerózy poukázaly některé studie, např. studie M. A. Hernána a kol. z roku 2004. Studie, kterou v roce 2014 publikovali A. Langer-Gould a kolektiv, tvrdí, že se skutečně zvýší četnost krátce po očkování proti hepatitidě B, ale že z dlouhodobého hlediska se četnost onemocnění mezi očkovanými a neočkovanými prakticky neliší. To podle autorů naznačuje, že očkování může poněkud urychlit přechod již existujícího onemocnění od latentní fáze ke klinické manifestaci, ale že očkování onemocnění nezpůsobuje ani nezvyšuje riziko jeho vzniku u zdravého člověka.  Studií byla publikována celá řada, proto bylo provedeno několik metaanalýz a systematických přehledů analyzující a sumarizující všechny dosud publikované studie. Práce F. DeStefana a kol. z roku 2002 uzavírá, že publikované epidemiologické studie prokazují, že vakcinace proti hepatitidě B nezvyšuje riziko vzniku roztroušené sklerózy ani riziko ataky roztroušené sklerózy u nemocných.  V. Martínez-Sernández a A. Figueiras publikovali v roce 2013 metaanalýzu, ve konstatují metodologickou limitaci řady publikovaných studií. Téměř všechny studie splňující inkluzní kritéria jejich metaanalýzy prokazovaly, že mezi očkování a roztroušenou sklerózou není asociace. Dosud publikovaná data podle autorů nepodporují tvrzení o tom, že by očkování proti hepatitidě B představovalo riziko, pro které by bylo nutné revidovat očkovací schéma, ačkoliv by bylo žádoucí zlepšit kvalitu observačních studií, protože doposud publikované studie nepředstavují dostatečně robustní data pro jednoznačný závěr o bezpečnosti očkování proti hepatitidě B u zdravých subjektů i u nemocných s roztroušenou sklerózou.  Asociaci autoimunitních onemocnění centrální nervové soustavy s očkováním proti hepatitidě B ve Francii v letech 1994–2003 analyzovali Y. Mikaeloff a kol. V roce 2009 publikovali práci, ve které došli k závěru, že očkování proti hepatitidě v dětství obecně nezvyšuje riziko zánětlivých demyelinizačních onemocnění centrální nervové soustavy vč. roztroušené sklerózy. Vývoj ve Francii analyzoval i pediatr D. Le Houézec. Ten dospěl k naprosto odlišnému závěru, totiž že mezi očkováním proti hepatitidě B a výskytem roztroušené sklerózy je silná korelace. Tuto práci podrobili ostré kritice epidemiologové A. Spira a kol. tím, že poukázali na zcela zásadní metodologická pochybení při analýze dat, která podle nich vedou k naprostému znehodnocení výsledku.  Global Advisory Committee on Vaccine Safety, orgán WHO, zaujala v roce 2002 a 2008 stanovisko, že mezi očkováním proti hepatitidě B a roztroušenou sklerózou není asociace.

Stažení šarže v roce 2012.

V říjnu 2012 byla jedna šarže vakcíny preventivně stažena z trhů, protože bylo zjištěno, že byla připravována v mikrobiologicky kontaminovaném prostředí. Následně byly nezávisle testovány i vakcíny ze stahované šarže a podle testů kontaminovány nebyly.

Alternativní vakcíny.

Alternativní vakcínou k Hexavakcíně je Hexacima od společnosti Sanofi Pasteur, uvedená na trh 1. 3. 2014.

Infanrix Hexa je kombinovaná vakcína vyráběná společností GlaxoSmithKline. Jedná se o takzvanou "hexavakcínu", tedy očkování proti šesti chorobám zároveň, konkrétně proti záškrtu, tetanu, černému kašli, dětské obrně, hepatitidě B a bakterii Haemophilus influenzae b. V Evropské unii byla registrována v roce 2000. V České republice patří mezi povinné vakcíny.

A hexavalent vaccine, or 6-in-1 vaccine, is a combination vaccine with six individual vaccines conjugated into one, intended to protect people from multiple diseases. The principal example is a pediatric vaccine, used in more than 90 countries around the world including in Europe, Canada, Australia, and New Zealand that protects against diphtheria, tetanus, pertussis, poliomyelitis, haemophilus B, and hepatitis B.


Biografie.

Dětství.

Giuseppe Maria Fabrizio Salvatore Stefano Vittorio Tomasi se narodil 23. prosince 1896 v Palermu. Jeho rodiče byli Giulio Maria Tomasi, kníže di Lampedusa, vévoda di Palma, baron di Montechiaro a baron di Torretta, a jeho choť Beatrice Mastrogiovanni Tasca di Cutò. Po smrti své starší sestry na záškrt se Giuseppe stal jedináčkem. Byl si velmi blízký se svou matkou, silnou osobností, která ho velmi ovlivňovala, na rozdíl od otce, jenž byl spíše chladný a odtažitý.  Základního vzdělání se mu dostalo v rodinném paláci v Palermu, kde byl vyučován domácím učitelem pod dohledem matky. Často pobýval u babičky z matčiny strany na panství "Santa Margherita Bélice". Knížecí rodina vlastnila také vilu v městě Bagheria, palác v obci Torretta a statek v Reitano. V roce 1911 začal Giuseppe studovat na klasickém lyceu v Římě a maturitu složil později v Palermu na "Liceo Garibaldi". Ovládl psanou latinu a řečtinu, hovořil plynně německy, francouzsky a také, což bylo pro Itala té doby výjimečné, anglicky. V pozdějším věku zvládl také španělštinu a ruštinu.

Válečná zkušenost.

Roku 1915 se usadil v Římě, kde započal studium na právnické fakultě. Ještě téhož roku však dobrovolně narukoval do italské armády, bojující na straně Dohody. Sloužil zde jako důstojník dělostřelectva. Při bitvě u Capporetta byl zajat a skončil v zajateckém táboře v Uhrách. Podařilo se mu však uprchnout a vrátit se pěšky do Itálie. Je zajímavé, že tato zkušenost se v jeho pozdější literární tvorbě nijak neprojevila. Po skončení války byl roku 1920 vyřazen z armády v hodnosti poručíka a vrátil se do Palerma.

Cesty a vztah k fašistickému režimu.

Po nervovém zhroucení se vzdal svých plánů na diplomatickou kariéru. Dalších několik let strávil na cestách po Evropě buď sám nebo jako doprovod své matky. Oblíbil si především Anglii; jak zemi, tak i její kulturu a literaturu.  Tomasi měl odmítavý názor na italský fašistický režim. Protože však veřejně nevystupoval a často byl mimo zemi, nebyl pro své postoje pronásledován.

Manželství.

Roku 1925 navštívil Giuseppe Tomasi v Londýně svého strýce Petera Tomasi di Lampedusa, italského velvyslance ve Velké Británii. Zde se seznámil s jeho nevlastní dcerou, o dva roky starší lotyšskou baronkou Alexandrou Wolff von Stomersee, přezdívanou "Licy", studentkou psychologie a budoucí významnou psychoanalytičkou. V roce 1932 se s ní Giuseppe Tomasi oženil v pravoslavném chrámu v Rize. Manželé nejprve bydleli v Palermu s Tomasiho matkou, ale neshody mezi oběma ženami donutily Alexandru k návratu do Lotyšska. Manželé poté žili prakticky odděleně, kromě letních měsíců, které pravidelně trávili v Lotyšsku na zámku Stāmeriena (německy Stomersee), jenž patřil rodině Alexandry. To trvalo až do roku 1939, kdy po anexi Lotyšska Sovětským svazem byly zámek a celé panství zabaveny.

Kníže z Lampedusy.

Po otcově smrti v roce 1934 zdědil Giuseppe Tomasi majetek i titul knížete z Lampedusy "(Principe di Lampedusa)", ačkoliv ostrov Lampedusa jeho rodu ve skutečnosti již řadu generací nepatřil. Rod měl však v držení různé statky na Sicílii.  Po vypuknutí druhé světové války byl Tomasi di Lampedusa v roce 1940 znovu povolán do armády. V roce 1942 byl však propuštěn, oficiálně proto, aby se mohl věnovat správě rodinných statků. Možná však byl shledán "podezřelým" kvůli svým zahraničním stykům. Na jaře 1943 byl při spojeneckém náletu zničen rodový palác v Palermu. Tato událost pro něj znamenala hluboký otřes a je zmiňována i v několika jeho dílech. Tomasi nakonec nalezl útočiště u svého bratrance, básníka Lucia Piccola. V jeho domě ve městě Capo d'Orlando pak se svou matkou a manželkou přečkal poslední válečné události na italské půdě.  Po matčině smrti roku 1946 se Tomasi di Lampedusa vrátil se svou ženou do Palerma, kde zakoupili dům na Via Butera. Několik let pracoval jako prezident Mezinárodního červeného kříže na Sicílii. Spojenecká vojenská správa ho respektovala jako antifašistu a schopného administrátora.  Od roku 1953 byl ve styku s malým okruhem mladých intelektuálů. Jedním z nich byl hudební vědec a umělecký vedoucí opery San Carlo v Neapoli Gioacchino Lanza, kterého pak v roce 1956 Giuseppe Tomasi adoptoval jako svého syna.  Tomasi di Lampedusa také pořádal soukromé lekce angličtiny a anglické literatury, původně určené pro jediného člena tohoto kroužku Francesca Orlanda, pozdějšího literárního kritika a spisovatele.  V roce 1957 byla Tomasimu diagnostikována rakovina plic. Zemřel 23. července 1957 v domě svých příbuzných v Římě, kde podstupoval léčbu. Byl pohřben na kapucínském hřbitově v Palermu.

Spisovatelská činnost.

Román "Gepard" "(Il gattopardo)".

Již v roce 1938 Lampedusa uvažoval o základní ideji svého stěžejního díla, kterým se až po mnoha letech stal román "Gepard" "(Il gattopardo)". V původní představě mělo jít o vylíčení jednoho dne sicilského knížete v době vylodění Giuseppe Garibaldiho v roce 1860. Tato myšlenka však zůstala dlouho nenaplněna.  V roce 1954, na pozvání Eugenia Montaleho, odcestoval se svým bratrancem Luciem Piccolem na literární konferenci do známého lázeňského města San Pellegrino Terme, kde Piccolo převzal cenu za svou sbírku básní. Tento bratrancův úspěch dodal Lampedusovi odvahu. Později napsal jednomu příteli, že když dokázal Lucio získat cenu, "„...protože nejsem o nic hloupější, sedl jsem ke stolu a napsal román.“" Strojopis románu byl dokončen v červnu 1956, na jaře následujícího roku 1957 však Lampedusa dílo vlastnoručně přepsal do definitivní podoby. Nejprve zaslal rukopis do nakladatelství Mondadori, kde byl však odmítnut. Pak Tomasi poslal román spisovatelce a překladatelce Eleně Croceové, mezitím začal pracovat na novém románu "Slepá koťata". Ve své definitivní podobě popisuje román "Gepard" i zánik Království obojí Sicílie v roce 1861 po ovládnutí země sjednocující se Itálií.  Vydání "Geparda" se však Giuseppe Tomasi di Lampedusa nedožil. Po jeho smrti zaslala Elena Croceová rukopis Giorgiovi Bassanimu, který byl románem nadšen a zasadil se o jeho vydání v nakladatelství Feltrinelli. Tam poprvé vyšel roku 1958. V roce 1959 Tomasi di Lampedusa posmrtně získal za román nejvýznamnější italskou literární Cenu Strega.  Podle románu Gepard natočil v roce 1963 stejnojmenný film režisér Luchino Visconti. Tento italský tvůrce, který sám pocházel z významného šlechtického rodu, dokázal filmovými prostředky vystihnout atmosféru pozdní fáze "Risorgimenta," které probíhalo zhruba v letech 1815 až 1870 na Sicílii. V obsazení filmu vynikli americký herec Burt Lancaster (kníže Salina), Claudia Cardinalová (krásná Angelica) a Alain Delon (synovec Tancredi). Na Filmovém festivalu v Cannes 1963 obdržel tento film nejvyšší cenu Zlatou palmu.

Giuseppe Tomasi di Lampedusa (23. prosince 1896, Palermo – 23. července 1957, Řím) byl italský spisovatel, známý především díky svému jedinému románu "Il Gattopardo" (poprvé vydán posmrtně v roce 1958, česky "Gepard"), jehož děj se odehrává na Sicílii v poslední fázi Risorgimenta. Byl velmi komplexní osobností, povahou uzavřený a samotářský. Sám o sobě napsal: "„Jako chlapec jsem miloval samotu, dával jsem přednost společnosti věcí před společností lidí.“" Byl vynikajícím znalcem francouzské, anglické, německé a ruské literatury. Dráhu spisovatele nastoupil teprve v roce 1955, v devětapadesáti letech, pouhé dva roky před svou smrtí.

Giuseppe Tomasi di Lampedusa (; December 23, 1896 – July 26, 1957) was an Italian writer and the last Prince of Lampedusa. He is most famous for his only novel, "Il Gattopardo" (first published posthumously in 1958), which is set in his native Sicily during the "Risorgimento". A taciturn and solitary man, he spent a great deal of his time reading and meditating, and used to say of himself, "I was a boy who liked solitude, who preferred the company of things to that of people."


Lutein jako barvivo.

Lutein i zeaxanthin byl dříve přednostně využíván jako žlutooranžové barvivo pro potravinářské účely. V nízké koncentraci je lutein žlutý, zatímco ve vyšší je oranžovo-červený. Barevná profilace luteinu vyjadřuje jeho schopnosti pohlcovat modré světlo (pro žlutou barvu je doplňkovou barvou modrá; škála žlutá-oranžovočervená má svůj protipól právě v modré oblasti resp. míře sytosti modré barvy s přechodem až k fialové).

barvivo v potravinářství.

Lutein jako potravinářské barvivo nese označení E161b a je extrahováno z okvětních lístků Tagetes erecta L., což je jeden z druhů afrikánu. V EU, Austrálii, na Novém Zélandu je používání tohoto barviva povoleno, zatímco ve Spojených státech amerických nikoliv .  Přímé užití luteinu v potravinářství je využíváno u broilerů, aby jejich kůže a tuk měly výraznější (lákavější) žluté zabarvení. Žlutější kůže kuřat se totiž jeví spotřebitelům jako atraktivnější než kůže bílá či našedlá. Kromě toho lutein způsobuje sytější žlutý vzhled vaječných žloutků. Využívání luteinu jako potravinářského barviva je limitováno jeho obecně nestabilním chováním, zesíleného v přítomnosti jiných barviv.

Lutein a lidský zrak.

Vyšší koncentrace luteinu byly nalezeny v sítnici ve žluté skvrně (lat. "macula lutea"), která hraje důležitou roli v centrálním vidění (tj. vidění toho, co máme právě v centru zorného pole resp. na co je zrak zaostřen). Má se za to, že lutein spolu se zeaxantinem zde hraje ochrannou roli proti oxidačnímu poškození citlivého anatomického úseku oka volnými radikály a také proti vysokoenergetickým fotonům. Obojí vzájemně působí ve smyslu oxidačního stresu, za který je mj. zodpovědná modrá složka světla. Dále se ukazuje, že existuje přímý vztah mezi příjmem luteinu a mírou zabarvení (pigmentací) žluté skvrny.

makulární degenerace.

Několik studií poukazuje na pozitivní vztah mezi poklesem míry pigmentace žluté skvrny (makuly) a rizikem vzniku očních onemocnění, zejména věkem podmíněnou degeneraci makuly (makulární degenerace) neboli AMD (age-related macular degeneration). Zatím jedinou randomizovanou klinickou studii, která se zabývala prospěšným vztahem mezi přímým příjmem luteinu a tímto onemocněním (AMD), je nevelká studie, ve které autoři dospěli k závěru, že zraková funkce byla zlepšena jak při samotném užití luteinu, tak i při jeho podání v kombinaci s jinými výživovými doplňky. Studie zdůrazňuje nutnost potřeby dalších studií na komplexní posouzení vztahu mezi příjmem luteinu a léčbou či zpomalením průběhu AMD. Jiné studie zkoumají vztah mezi hladinou luteinu v krevní plazmě a možným zmenšením rizika (prevence) vzniku makulárních onemocnění. Takové studie mají epidemiologický ráz, a některé z nich skutečně podporují názor, že preventivní užívání luteinu a/nebo zeaxantinu může pomoci ve snížení rizika vzniku onemocnění jako je AMD. Jedna robustní studie amerického Národního institutu pro výzkum zraku (National Eye Institute - NEI; sídlí v Marylandu), vypracována pod vedením John Paul SanGiovanniho a zveřejněna v roce 2007, poukázala na vztah mezi užíváním potravin, které jsou bohaté na lutein resp. zeaxantin (listová zelenina, vejce aj.) a snížením rizika slepoty, přičtené makulární degenerací (AMD)

šedý zákal.

Také u šedého zákalu neboli katarakty existují záznamy o vztahu mezi příjmem luteinu/zeaxantinu a snížením rizika rozvoje šedého zákalu. Konzumace luteinu resp. zeaxantinu v jídle nebo pomocí potravinových doplňků, které přesáhne více než 2,4 mg/den prokazatelně snižuje četnost výskytu zakalení jaderné části čočky. Tento závěr je založený na dlouhodobém průzkumu v rámci výzkumného projektu zkoumajícího účinek výživy na lidský zrak (Nutrition and Vision Project - NVP).

fotofobie (patologická světloplachost).

Stringhamova a Hammondova studie, publikovaná v odborném časopise Journal of Food Scince, se zabývá otázkami vztahu mezi užíváním luteinu/zeaxantinu (10 mg luteinu a 2 mg zeaxantinu) a zlepšením vlastností zrakové adaptace (přiměřenost, rychlost) na oslnění resp. snížením neadaptivní přecitlivosti vuči změnám intenzity osvětlení. K metodice a výsledkům viz příslušné odkazy.

Lutein jako přirozená složka výživy.

Lutein je přirozenou součástí lidského jídelníčku, pokud jsou v něm zařazeny ovoce a zelenina. V případě zvýšené potřeby užívání tohoto karotenoidu, je možné užívat vybrané obohacené potraviny resp. sestavit si jídelníček tak, že jsou v něm více zastoupeny ty druhy potravin, které mají vyšší obsah luteinu (dietní opatření). U starších osob s poruchami zažívání existují na trhu speciální spreje, které se užívají pod jazyk (pozn. překl. sublinguální sprejová forma je běžně dostupná zejména v USA a Kanadě). Od druhé poloviny devadesátých let je lutein přidáván jako složka k potravinovým doplňkům (multivitamíny, potravinové doplňky). Lutein nemá v současnosti stanovenou doporučenou denní dávku (RDA recommended daily allowance), i přesto se předpokládá, že pozitivní efekty luteinu se projeví při denním příjmu v rozmezí 6–10 mg/den. Nejvýraznějším vedlejším účinkem při nadměrném užívání luteinu je tzv. karotenodermie, která se projevuje bronzovým zabarvením pleti.  V následující tabulce jsou uvedené potraviny, které jsou vhodným zdrojem luteinu resp. zeaxantinu:

Komerční hodnota luteinu.

Lutein se běžně vyskytuje v těchto tržních segmentech: farmaceutický (uspokojení potřeby zdraví a léčby), veterinární (potřeby zdravotní a produktivní ve vztahu ke zvířatům), trh potravin (potřeba obživy), segment potravinových doplňku (specifické alimentární potřeby) atd. Novějším segmentem je kosmetické využití luteinů jako látky zajišťující bronzový nádech pokožky.

Lutein (z latinského "luteus" - žlutý) je žlutooranžové xanthofylové barvivo náležející mezi karotenoidy. Je izomerem zeaxantinu, tzn. že s ním má stejný sumární vzorec, ale liší se ve vnitřní struktuře (konkrétně odlišném umístění dvojné vazby), což odlišuje jejich chemické resp. biochemické vlastnosti. Lutein je produkován výhradně rostlinami a stejně jako u ostatních xanthofylů jej lze nalézt ve větším množství v listové zelenině - zejména v kapustě či špenátu. Značné množství luteinu lze nalézt ve žlutých květech rostlin rodu "Tropaeolum" (lichořeřišnice) a také v pampeliškách či vodnicích. V rostlinách tento xanthofyl hraje roli v usměrňování světlem vyvolané energie při fotosyntéze, a to zejména v časech silnějšího světelného záření (odstraňování následků světelného stresu rostlin). Světelný nadbytek energie je skrze lutein resp. zeaxantin přeměňován na teplo pomocí xanthofylového cyklu.  Lutein získává zvěř přímo či nepřímo díky rostlinné stravě. Nepřímý zisk je dán ukládáním luteinu v tucích organismů, které jsou pozřeny v rámci potravního řetězce. Funkce luteinu je dána jeho antioxidačními účinky a pomáhá v pohlcování modré části viditelného světelného spektra (380–450 nm). Jak lutein, tak zeaxantin jsou hromaděny v sítnici (retina) lidského oka, přičemž zeaxanthin se hromadí zejména ve žluté skvrně (macula lutea), zatímco lutein se vyskytuje spíše v sítnici jako takové. Lutein zřejmě plní v sítnici ochrannou úlohu proti poškozujícím důsledkům volných radikálů vznikajících díky aktivitě modré části viditelného spektra světla.  Samotný lutein je lipofilní (tj. v tucích rozpustná) molekula, která je nerozpustná ve vodě (je hydrofobní). Specifické absorpční barevné chování (absorpce modrého světla) je dáno chromoformním úsekem molekuly (tj. právě tím úsekem, který je zodpovědný za barevné vlastnosti dané sloučeniny), kterým je polyenový řetězec luteinu, jenž je velmi citlivý k oxidačnímu rozkladu při působení světla či tepla (viz opět xanthofylový cyklus). Krom toho je polyenový řetězec luteinu velmi nestabilní v kyselinách.  Lutein se vyskytuje v rostlinách jako ester mastné kyseliny spolu s jednou či dvěma mastnými kyselinami navázaných na dva hydroxyly. Pokud tedy chceme získat čistý lutein deesterifikací (zmýdelněním), můžeme získat lutein v jakémkoliv molárním poměru od 1:1 do 1:2 lutein:deesterifikovaná mastná kyselina. Ohledně funkčních rozdílů mezi čistou formou luteinu a jeho esterovou formou uvnitř rostlin není vše objasněno. Předpokládá se, že esterová podoba luteinu má nižší biologickou dostupnost, ale výzkumná bádání na toto téma stále probíhají.

Lutein (; from Latin "luteus" meaning "yellow") is a xanthophyll and one of 600 known naturally occurring carotenoids. Lutein is synthesized only by plants, and like other xanthophylls is found in high quantities in green leafy vegetables such as spinach, kale and yellow carrots. In green plants, xanthophylls act to modulate light energy and serve as non-photochemical quenching agents to deal with triplet chlorophyll (an excited form of chlorophyll), which is overproduced at very high light levels, during photosynthesis. See xanthophyll cycle for this topic.  Animals obtain lutein by ingesting plants. In the human retina, lutein is absorbed from blood specifically into the macula lutea, although its precise role in the body is unknown. Lutein is also found in egg yolks and animal fats.  Lutein is isomeric with zeaxanthin, differing only in the placement of one double bond. Lutein and zeaxanthin can be interconverted in the body through an intermediate called "meso"-zeaxanthin. The principal natural stereoisomer of lutein is -"beta","epsilon"-carotene-3,3′-diol. Lutein is a lipophilic molecule and is generally insoluble in water. The presence of the long chromophore of conjugated double bonds (polyene chain) provides the distinctive light-absorbing properties. The polyene chain is susceptible to oxidative degradation by light or heat and is chemically unstable in acids.  Lutein is present in plants as fatty-acid esters, with one or two fatty acids bound to the two hydroxyl-groups. For this reason, saponification (de-esterfication) of lutein esters to yield free lutein may yield lutein in any ratio from 1:1 to 1:2 molar ratio with the saponifying fatty acid.