Děj.

Johnny Farrell (Glenn Ford), americký hazardní hráč, který nedávno přijel do argentinského Buenos Aires, vyhraje spoustu peněz, když podvádí při hře craps. Později je zachráněn Ballinem Mundsonem (George Macready), když se jej někdo pokusí okrást. Mundson mu vypráví o nelegálním high-class kasinu, ale varuje ho, aby tam raději nechodil. Farrell ignoruje jeho radu, jde do kasina, podvádí při blackjacku a je zadržen dvěma muži, kteří pracují pro majitele kasina, kterým se ukáže být Mundson. Farrell hovoří s Mundsonem, nabídne se mu, aby jej najal a vcelku rychle si získá jeho důvěru. na scéně se objevuje jeho strýc Pio (Steven Geray), neohrožený umývač toalet, který mu stále volá a představuje se jako, „pan Peasant".  Jednoho dne se Mundson vrací z výletu se svou krásnou a temperamentní novomanželkou Gildou (Rita Hayworthová). Je okamžitě zřejmé, že Johnny a Gilda měli spolu románek, který skončil špatně. Když se jich na to Mundson zeptá, oba to popírají. Johnny navštíví Gildu v její ložnici, kterou sdílí se svým manželem a zde dojde k hádce. I když není zcela jasné, kolik toho Mundson ví o Gildině a Johnnyho minulém vztahu, zdá se, že je v nevědomosti, když pověřuje Farrella, aby dohlížel na Gildu. Mezi Johnnym a Gildou panuje nenávist, Gilda flirtuje s muži s čím dál více očividným úsilím naštvat Johnnyho, on je stále více urážlivý a zlomyslný. Gilda je uvězněna muži, kteří po ní touží, zneužívají a a trestají ji.  Mundsona navštíví dva němečtí podnikatelé. Jejich tajná organizace financovala wolframový kartel, kde vše bylo zapsáno na Mundsonovo jméno, aby se zakrylo jejich vlastnictví a spojení s ním. Nicméně, došli k rozhodnutí, že nyní po konci druhé světlové války, byl čas vzít si kartel zpět. Mundson odmítá převést vlastnictví na jeho podporovatele. Argentinská policie se zajímá o tyto dva němce; vládní agent Obregon (Joseph Calleia) se seznámí s Farrellem, aby se pokusil získat informace, ale on o Mundsonových operacích nic neví. Když se němečtí podnikatelé později vrátí, Mundson jednoho z nich zabije.  Mezi Farrellem a Gildou dojde k další konfrontaci, která začíná vyřčením toho, jak jeden druhého nenávidí a končí vášnivým líbáním. Krátce poté, co je Mundson uviděl, nebo zaslechl, nasedne do čekajícího letadla a uteče ze země. Farrell a Obregon jsou svědky jeho krátkého letu; letadlo exploduje krátce po vzletu a padá do moře. Farrell došel k závěru, že Mundsen spáchal sebevraždu, nevěděl však, že se Mundson dostal do obtíží a musel zinscenovat svou vlastní smrt.  Gilda zdědí jeho majetek. Johnny a ona se okamžitě vezmou. Zatímco Gilda si jej vzala pro lásku, Johnny proto, aby se pomstil za její zradu, když si vzala Mundsona. Drží si od ní odstup, hlídá jí dnem a nocí, ale jen z pohrdání a loajalitě vůči Mundsonovi. Gilda se několikrát pokouší uniknout dusivému manželství, ale Johnny, nyní bohatý a mocný, zmaří každý její pokus a vytvoří v manželství situaci, která se pro ní rovná pobytu ve vězení. Obregon zabaví kasino a informuje Farrella, že Gilda mu nikdy nebyla s Mundsonem nevěrná a přiměje Farrella, aby se s ní pokusil smířit.  V tu chvíli se Mundson znovu objeví, má zbraň, kterou je chce oba zabít, ale strýce Pio jej smrtelně bodne do zad. Obregon vše zahlédne, Johnny se snaží na sebe stáhnout vinu za vraždu. Strýček Pio říká Johnnymu, že je opravdovým gentlemanem, a zároveň trvá na tom, že Mundsona zabil právě on. Obregon však nechce nikoho zatknout, protože Mundson je již vlastně legálně mrtvý. Farrell dává Obregonovi usvědčující dokumenty z Mundsonova sejfu. Farrell a Gilda se konečně usmíří, omlouvají se za těch mnoho emocionálních ran, které si navzájem způsobili.

Produkce.

Film byl natáčen od od 4. září do 10. prosince 1945.

Kritika.

Když byl film uveden poprvé, zaměstnancům časopisu Variety se film líbil a napsali: „Hayworthová je nejvíce okouzlující. Produkce vytvořila jemný s.a. a to bylo velmi zdařilé. Glenn Ford je vis-a-vis, vzhledem ke své první roli za posledních několik let. "Gilda" má samozřejmě nákladnou výrobu – a patřičně to dokazuje! Směr filmu je nudný, ale to je nejspíše chyba scenáristů.  Film se promítal na filmovém festivalu v Cannes v roce 1946.  Filmový kritik Emanuel Levy napsal pozitivní recenzi: „Rita Hayworthová se ve filmu představila ve své nejlepší kondici. Film "Gilda", který byl schválený k natáčení těsně po konci WWII, čerpal hodně ze zvláštní energie, která byla vytvořena díky různé směsici žánrů a způsobu, jakým se jeho postavy vzájemně ovlivňovaly ... Film "Gilda" byl kombinací mezi dobrodružstvím tvrdých filmů noir a koláží „ženských fotografií“ ze čtyřicátých let. Film byl promyšlený s moderním pohledem a byl pozoruhodný ve způsobu, jakým se zabýval sexuálními problémy."  Na Rotten Tomatoes 96 % kritiků dalo filmu pozitivní hodnocení, dle výsledku 25 recenzentů.

Ocenění filmu.

Na filmovém festivalu v Cannes, v roce 1946, získal Charles Vidor cenu Grand Prix.

Operace Crossroads (jaderný test).

V době, kdy byl film "Gilda" uveden do kin a promítán, bylo nahlášeno rozsáhlé testování jaderných bomb u atolu Bikini, v Tichém oceánu u Marshallových ostrovů. Zde byla otestována jedna bomba, která nesla podobiznu Rity Hayworthové. jako odkaz na její status sexbomby. V pořadí čtvrtá atomová bomba, která měla být odpálena, měla na sobě přilepenou fotografií Rity Hayworthové z časopisu Esquire, z června 1946. Nad ní byl dvou palcovými tiskacími písmeny nápis „"Gilda"". Ačkoli bylo toto gesto provedeno jako kompliment, Rita Hayworthová tím byla hluboce uražena.

Memorabilie.

Dvoudílný kostým, který měla Rita Hayworthová při zpěvu písně „Amado Mio” v záběrech z nočního klubu byl nabídnut jako součást „"Darů TCM ... Není žádné jiné místo, jako Hollywood"" (anglicky „"TCM Presents ... There's No Place Like Hollywood"") na aukci 24. listopadu 2014, v aukční síni Bonhams v New Yorku. Odhadovalo se, že prodej vynese mezi 40.000$ až 60.000$, kostým byl prodán za 161.000$.

Domácí video.

V lednu 2016 byla vydána kolekce Criterion Collection (anglicky "The Criterion Collection") s verzí filmu "Gilda" na DVD a Blu-ray Disc, která obsahovala novou 2K verzi filmu, s nekomprimovanou monofonní zvukovou stopou ve verzi Blu-ray Disc.

Gilda je americký film z roku 1946, který natočil režisér Charles Vidor, v hlavních rolích Rita Hayworthová jako femme fatale a Glenn Ford jako mladý podvodník. Na filmu se podíleli: kameraman Rudolph Maté, který je znám pro své rozsáhlé dílo, kostýmní návrhář Jean Louis šatů pro Ritu Hayworthou (především pro její taneční čísla), Jack Cole choreograf písní „Put the Blame on Mame" a „Amado Mio", které nazpívala Anita Ellis. V roce 2013 byl film vybrán pro uchování v Národním filmovém registru (anglicky "National Film Registry") v knihovně Kongresu jako „kulturně, historicky nebo esteticky významný“ film.

Gilda is a 1946 American film noir directed by Charles Vidor and starring Rita Hayworth in her signature role and Glenn Ford as a young thug. The film is known for cinematographer Rudolph Maté's lush photography, costume designer Jean Louis's wardrobe for Hayworth (particularly for the dance numbers), and choreographer Jack Cole's staging of "Put the Blame on Mame" and "Amado Mio", sung by Anita Ellis. In 2013, the film was selected for preservation in the United States National Film Registry by the Library of Congress as being "culturally, historically or aesthetically significant".


Mládí.

Narodil se v rakouském Slezsku v Janově a během první světové války sloužil jako dobrovolník v rakousko-uherském námořnictvu. Po válce Mildner sloužil ve Freikorpsu Sudetenland. Mildner absolvoval školení a stal se policistou v Salzburgu. V roce 1925 nastoupil do rakouské policejní služby. Během té doby Mildner pokračoval ve svém vzdělávání navštěvováním noční školy.

Kariéra nacisty.

V roce 1931 se stal členem nacistické strany (NSDAP) s číslem 614,080. V roce 1934 získal doktorát práv na univerzitě v Innsbrucku. V roce 1935 byl nucen opustit Rakousko a přestěhovat se do Německa. Tam se stal německým občanem a vstoupil do SS (číslo 275,741). Mildner získal pozici na oddělení politické policie v Mnichově.  Po Anšlusu v roce 1938 se Mildner stal šéfem gestapa v Linzi a v 1939 v Salzburgu. Od prosince 1939 do začátku roku 1941 vedl gestapo v Chemnitzu. V březnu 1941 byl jmenován vedoucím úřadovny gestapa v Katovicích. Tento úřad v čele s Mildnerem byl ve spojeni s koncentračním táborem v Osvětimi a sloužil jako hlava “vykonstruovaných procesů”, který odsoudil 2000 Poláků k smrti. V roce 1942 obdržel válečný záslužný kříž 2. třídy za boj proti nepřátelům říše.  V září 1943 byl Mildner převelen do okupovaného Dánska jako šéf gestapa, aby bojoval proti dánskému hnutí odporu a organizoval deportaci dánských židů. Mildner dohlížel na bezpečnost v Dánsku v roce 1943, kdy deportace židů selhala. 95% z nich se podařilo bezpečně přeplavit do neutrálního Švédska. Selhání Mildnera mělo za příčinu, že byl v lednu 1944 byl odvelen z Dánska. Poté působil jako inspektor SiPo a SD v Kasselu.  Od března 1944 do června 1944 byl náměstkem náčelníka poboček IVA a IVB (nepřátelé režimu a činností sekt a církví) v Říšském hlavním bezpečnostním úřadu (RSHA). V prosinci 1944 byl jmenován nástupcem Františka Josefa Hubera jako šéfa SiPo, Gestapa a SD ve Vídni. V této funkci byl zodpovědný za boj s odbojem vedené členy Wehrmachtu majorem Karlem Biedermannem, kapitánem Alfredem Huthem a nadporučíkem Rudolfem Raschke. Tento odboj se pokusil zachránit Vídeň před zničením a předat Vídeň spojencům. Odbojáři byli Mildnerem popraveni. Následně byla Vídeň Sověty obsazená a Mildner se vrátil do Linze. Zde byl náměstkem Františka Josefa Hubera. V květnu 1945 uprchl na západ a byl zatčen americkou armádou a svědčil v norimberském procesu. Americká armáda zadržovala Mildnera a zachránila ho před předáním do rukou vyšetřovatelů válečných zločinů, protože jeho znalost komunistické subverze byla považována za užitečnou.

Norimberský proces.

V Norimberku svědčil v hlavním procesu proti šéfovi RSHA Ernstu Kaltenbrunnerovi. Mildner byl propuštěn v roce 1949 a poté zmizel neznámo kam. Jeho místo a datum smrti nejsou známy. Adolf Eichmann prohlašoval, že se setkal s Mildnerem v Argentině v roce 1958, ale toto tvrzení nebylo ověřeno.

Rudolf Mildner (10. července 1902 Janov – 1953?) byl rakousko-německý příslušník SS – "Standartenführer". Sloužil jako náčelník gestapa v Katovicích. Byl vedoucím politického oddělení v koncentračním táboře v Osvětimi, kde prováděl výslech metodou „třetího stupně“ od března 1941 do září 1943. Jako takový často posílal vězně do Osvětimi uvěznit nebo popravit. Několikrát navštívil Osvětim. V prosinci 1944 byl jmenován náčelníkem SiPo, Gestapa a SD ve Vídni. Po válce Mildner svědčil v Norimberském procesu a zůstal ve vazbě do roku 1949.

Rudolf Mildner (July 7, 1902 – 1953?) was an Austrian-German SS-"Standartenführer" who served as the chief of the Gestapo at Katowice and who was the head of the political department at Auschwitz concentration camp, conducting "third degree" methods of interrogation from March 1941 until September 1943. As such, he frequently sent prisoners to Auschwitz for incarceration or execution. He visited Auschwitz on several occasions. In December 1944, he was appointed chief of the SiPo, Gestapo and SD in Vienna. After the war, Mildner testified at the Nuremberg Trials and remained in custody until 1949.


Stavba.

Dvě bitevní lodě této třídy byly objednány ve Velké Británii v rámci desetiletého plánu rozvoje loďstva z roku 1896. Projektoval je G. C. Macrow, který vycházel z britské třídy "Majestic". Výzbroj byla shodná a pohonný systém podobný předcházející třídě "Fudži", takže plavidla mohla vytvořit homogenní bitevní eskadru. Stavba proběhla v letech 1897–1901. Provedly ji britské loděnice Thames Ironworks and Shipbuilding Company v Leamouthu a Armstrong v Elswicku.  Jednotky třídy "Šikišima":

Konstrukce.

Výzbroj tvořily čtyři 305mm kanóny ve dvoudělových věžích, čtrnáct 152mm kanónů v kasematách, dvacet 76mm kanónů, dvanáct 47mm kanónů a pět 450mm torpédometů. Pro pancéřování byla využita harveyovaná ocel. Pohonný systém tvořilo 25 kotlů Belleville a trojčinné parní stroje o výkonu 14 500 hp, pohánějící dva lodní šrouby. Nejvyšší rychlost dosahovala 18 uzlů. Dosah byl 5000 námořních mil při rychlosti 10 uzlů.

Služba.

Plavidla byla do služby přijata v letech 1900–1901. "Hacuse" ještě před návratem reprezentovala Japonsko na pohřbu britské královny Viktorie. Obě bitevní lodě byly nasazeny za rusko-japonské války. Dne 9. února 1904 se účastnily ostřelování hlavní ruské základny v Port Arthuru a vytvoření jeho námořní blokády. Dne 15. května 1904 "Hacuse" při provádění blokády najela na dvě miny a potopila se po výbuchu muničních skladů. "Šikišima" se následně účastnila bitvy ve Žlutém moři a bitvy u Cušimy. Od roku 1921 sloužila jako pobřežní bitevní loď. Později byla odzbrojena na základě Washingtonské konference a sloužila jako cvičná loď a hulk. Druhou světovou válku přečkala a roku 1947 byla sešrotována.

Třída Šikišima byla třída predreadnoughtů japonského císařského námořnictva postavených v britských loděnicích podle modifikovaných plánů bitevních lodí Royal Navy. Postaveny byly dvě jednotky této třídy. V prvoliniové službě byly v letech 1900–1921. Zúčastnily se rusko-japonské války, ve které se "Hacuse" potopila po najetí na miny. "Šikišima" byla po vyřazení sešrotována.

The was a two-ship class of pre-dreadnought battleships built for the Imperial Japanese Navy in the late 1890s. As Japan lacked the industrial capacity to build such warships herself, they were designed and built in the UK. The ships participated in the Russo-Japanese War of 1904–1905, including the Battle of Port Arthur on the second day of the war. "Hatsuse" sank after striking two mines off Port Arthur in May 1904. "Shikishima" fought in the Battles of the Yellow Sea and Tsushima and was lightly damaged in the latter action, although shells prematurely exploded in the barrels of her main guns in each battle. The ship was reclassified as a coast defence ship in 1921 and served as a training ship for the rest of her career. She was disarmed and hulked in 1923 and finally broken up for scrap in 1948.


Rozšíření.

Druh je považován za původní v oblasti Středozemního moře a jihozápadní Asie. Jeho areál zabírá evropské země přiléhající ke Středozemnímu moři, oblast Kavkazu, Blízký východ, Střední Asii a Pákistán na indickém subkontinentu.  V České republice bývá šalvěj muškátová, kvůli vysokému obsahu aromatických látek, pěstována pro průmyslové účely také na polích v teplých oblastech státu.

Ekologie.

Šalvěj muškátová je hemikryptofyt, který v prvém roce vytváří listovou růžici a ve druhém a dalších vyhání květonosnou lodyhu. Na sušším a teplejším stanovišti se stává z rostliny původně dvouleté rostlina krátce vytrvalá, na záhonech se vysemeňuje a přirozeně se tak obnovuje, samovolně vytváří trvalý porost.  Pochází ze suchých oblastí s kamenitou půdou, a proto dává přednost slunečnému a suchému stanovišti, polostín toleruje. Půda pro pěstování by měla mít dostatek živin i vápníku, může obsahovat i větší množství štěrku a drobné sutě. Na nadměrnou vlhkost je bylina citlivá hlavně za chladného počasí a v zimě, kdy může zahnívat. Kvete od června do srpna, její ploidie je 2n = 22.

Popis.

Dvouletá nebo vytrvala bylina s přímou, statnou, v horní části větvenou, hustě chlupatou lodyhou vysokou 30 až 100 cm, která vyrůstá z přízemní listové růžice. Rostlina má hluboko sahající a do široka rozvětvený hlavní kořen. Lodyžní listy mají řapík dlouhý 4 až 10 cm a jejich nápadně svraskaná, podlouhle vejčitá čepel bývá dlouhá 5 až 25 cm a široká od 3 do 18 cm, na bázi je srdčitá, na vrcholu tupě špičatá, po obvodě chobotnatě vykrajovaná, má vnořenou žilnatinu a oboustranně je porostlá jednoduchými chlupy se vtroušených žlázkami.  Květy s krátkými stopkami jsou dlouhé 2 až 4 cm, pětičetné, oboupohlavné a jsou podepřené velkými, přisedlými, široce vejčitými listeny, které bývají růžové, modré, fialové či bělavé se zeleným olemováním. Vyrůstají ve čtyř až šestikvětých lichopřeslenech, jenž vytvářejí oddálená, latovitá květenství. Květ má široce zvonkovitý kalich asi 1 cm dlouhý, jeho horní pysk je třícípý, z nich je střední výrazně kratší než oba postranní a dolní pysk je složen ze dvou ostrých cípů. Koruna květu je dvoupyská, asi 3 cm dlouhá, růžová, světle fialová či špinavě bílá, horní pysk je přilbovitě vyklenutý a na vrcholu vykrojený, dolní, třílaločný pysk je nažloutlý a má střední, největší lalok široce obvejčitý, lžícovitě prohnutý a se zvlněným přívěskem po okraji. V květu jsou dvě tyčinky a dvě patyčinky. Čnělka je dlouhá a dvojklaná blizna vystupuje z květu, svrchní semeník je vytvořen ze dvou plodolistů.  Květy opyluje obvykle větší hmyz, včely a čmeláci. Plody jsou tmavě hnědé, vejčité tvrdky asi 3 mm velké, rozpadající se na čtyři plůdky.

Použití.

Šalvěj muškátová obsahuje velké množství vonné silice, složené z monoterpenů, diterpenů a seskviterpenů. Z jednotlivých látek je hojně zastoupen alfa-terpineol, geraniol, linalool, myrcen a dále pak aethiopinon, candidissiol, ferruginol, manool, microstegiol, salvipison, sclareol, 1-oxoaethiopinon a 7-oxoroyleanon. Jako řada dalších druhů má i tato šalvěj léčivé účinky, v domácnostech se používá k léčbě kašle, nachlazení, zažívacích potíží a při nemocech ledvin.  Muškátový olej, "Muscatel oil", vylisovaný z kvetoucích rostlin, se používá v kosmetice při výrobě pánských parfémů, na výrobu mýdel a dalších kosmetických přípravků, v potravinářství pro ochucování vín a vyrábějí se z něj oleje do barev a laků.  V současnosti jsou pro zahradní pěstování vhodné vyšlechtěné odrůdy 'Alba' s bílými květy a žlutozelenými listeny a 'Vatikan White' s bílými květy i bílými listeny.

Šalvěj muškátová ("Salvia sclarea") je dvouletá nebo krátce vytrvalá, silně aromatická bylina. Je jedním z asi třinácti druhů rodu šalvěj vyskytující se v české přírodě a je považována za neofyt, jenž zřídka zplaňuje do volné přírody. Je teplomilnou rostlinou a bývá občas v okrasných zahradách vysazována pro své květy, charakteristickou vůni i nenáročnost na pěstování. V minulých stoletích byla na území dnešní České republiky hojně pěstována, uniklá do volné přírodě byla zjištěná již v roce 1809.

Salvia sclarea, the clary or clary sage, is a biennial or short-lived herbaceous perennial in the genus "Salvia". It is native to the northern Mediterranean Basin, along with some areas in north Africa and Central Asia. The plant has a lengthy history as an herb, and is currently grown for its essential oil.


Život a působení.

Vystudoval teologii v Paříži, byl vysvěcen na kněze a učil na jedné z kolejí pařížské Sorbonny. Naučil se také řecky a v letech 1491 a 1499 navštívil Padovu a Pavii, střediska humanistické vzdělanosti v severní Itálii. Podílel se na novém textově kritickém vydání spisů řeckého filosofa Aristotela, které také komentoval.  Nejpozději roku 1505 se vrátil do Paříže a stal se členem kroužku humanistů, k němuž patřil i učenec Guillaume Budé a Guillaume Briçonnet, opat kláštera Saint-Germain-des-Prés, tehdy za branami Paříže. Lefèvre v jeho klášteře žil a pomáhal opatovi reformovat klášterní život. Když byl Briçonnet roku 1521 jmenován biskupem v Meaux u Paříže, stal se Lefèvre jeho generálním vikářem. Zároveň vydával jednotlivé části Nového zákona, které překládal z latiny a komentoval. Sledoval tím dobovou myšlenku reformace, že každý křesťan by si měl v bibli sám číst a vykládat si ji. Jeho vydání Nového zákona z roku 1523 Sorbonna odmítla a odsoudila.  Roku 1525 upadl král František I., Briçonnetův ochránce, do italského zajetí, takže se biskup a s ním i Lefèvre museli uchýlit do Štrasburku, centra německého humanismu. Když se o rok později král vrátil do Francie, mohl se vrátit i Lefèvre, který se stal knihovníkem královské knihovny v Blois. Roku 1527 přijal pozvání královy sestry Markéty, královny navarské, a působil jako kněz u jejího dvora v Néracu. Když roku 1530 vyšel jeho francouzský překlad celé bible, odsoudil jej pařížský parlament.

Význam.

Lefèvre se s katolickou církví výslovně nerozešel, jeho překlad ale neměl ve Francii zdaleka takový úspěch a význam jako téměř současný Lutherův překlad v Německu. Možná také proto, že překládal z latinské Vulgaty a Jan Kalvín a francouzští reformátoři dali přednost méně zdařilému překladu Pierre-Roberta Olivétana (1535), který vycházel z původních jazyků. Trvalým výsledkem však zůstalo, že Lefèvre jako první zavedl do biblického textu dělení na verše, jak bylo obvyklé u antických autorů.

Jacques Lefèvre d'Étaples ["žak lefévr detapl"], latinsky Faber Stapulensis (1450 nebo 1455, Étaples (Pikardie) - 1536, Nérac) byl francouzský kněz, teolog a humanista, autor prvního úplného překladu bible do francouzštiny (1525-1530).

Jacques Lefèvre d'Étaples or Jacobus Faber Stapulensis (c. 1455 – 1536) was a French theologian and humanist. He was a precursor of the Protestant movement in France. The "d'Étaples" was not part of his name as such, but used to distinguish him from Jacques Lefèvre of Deventer, a less significant contemporary, a friend and correspondent of Erasmus. Both are also sometimes called by the German version of their name, Jacob/Jakob Faber. He himself had a sometimes tense relationship with Erasmus, whose work on Biblical translation and in theology closely paralleled his own.  Although he anticipated some ideas that were important to the Protestant Reformation, Lefèvre remained a Roman Catholic throughout his life, and sought to reform the Church without separating from it. Several of his books were condemned as heretical, and he spent some time in exile. He was, however, a favorite of the king of France, Francis I, and enjoyed his protection.


Symptomy.

Jak už zkratka anglického názvu napovídá, IPEX syndrom se manifestuje nejběžněji v orgánech spjatých s imunitním a endokrinním systémem. Nejčastěji mívají pacienti problémy jako:  Častým příznakem je také to, že dítě dobře neprospívá.  Po první roce života se nemoc může navíc projevovat autoimunitní hepatitidou nebo nefropatií.  Nejčastěji se první příznaky objevují v době od narození po prvních 7 měsíců věku. Existují ale i případy s pozdějším nástupem.  IPEX syndrom byl poprvé popsán v roce 1982 na případu rodiny, v níž během prvních letech života zemřelo 11 chlapců na komplikace imunitní povahy po očkování. Dalších 8 chlapců v rodině mělo obdobné problémy s náchylností k infekcím a také s autoimunitními patologiemi. Chlapci trpěli průjmy, ekzémy, diabetem 1. typu a autoimunitní postižením štítné žlázy. Pouze dva z nich přežili první dekádu svého života.

Genetické příčiny.

Mutace v genu FOXP3 vedoucí k expresi nefunkčního proteinu se nejběžněji nachází v oblasti, která je zodpovědná za vazbu transkripčního faktoru na DNA. Konkrétně se jedná o oblast "forkhead" domény, podle které dostal tento gen a stejnojmenný protein i své jméno – "Forkhead Box Protein 3". Právě fakt, že je u pacientů s IPEX syndromem často mutovaná DNA vazebná doména a FOXP3 nemůže plnit svou funkci transkripčního faktoru, je příčinou imunitní dysregulace při vývoji a funkci T regulačních lymfocytů. Jejich absence nebo dysfunkce způsobují typické symptomy autoimunitní povahy u IPEX syndromu.  Momentálně (data dostupná k roku 2018) se uvádí kolem 70 popsaných nemoc způsobujících mutací u člověka, ale toto číslo se rychle mění. Např. v roce 2010 bylo známo pouze okolo 20 mutací FOXP3 genu způsobujících IPEX syndrom.  Gen FOXP3 se nachází na pohlavním chromozomu X v oblasti Xp11.23. Lokalizací na pohlavním chromozomu je daná i dědičnost onemocnění, která je X-vázaná gonozmálně recesivní.

Výzkumný myší model.

IPEX syndrom jako jedno z mála jasně monogenně podmíněných imunitních onemocnění je možné zkoumat i pomocí speciálního myšího modelu, který imituje průběh onemocnění u lidí. Jsou to tzv. "scurfy" myši, které mají v genu FOXP3 zárodečně vnesenou mutaci. Konkrétně se jedná o inzerci o velikosti 2 nukleotidových bazí, která vede k expresi nefunkčního proteinu. U "scurfy" myší můžeme typicky najít zvětšenou slezinu a mízní uzliny, červené oči a problémy kožní povahy. Tyto myši poté velmi brzy na následky onemocnění umírají – uvádí se cca po 3 týdnech života.

Léčba.

Jedinou možnou známou léčbou je transplantace hematopoetických kmenových buněk. Jako podpůrná terapie se ale také standardně užívá podávání imunosupresivních léčiv. Konkrétně se jedná o steroidní látky, inhibitory kalcineurinu (takrolimus, cyklosporin A) a non-kalcineurinové inhibitory. (rapamycin, methotrexát, mykofenolát mofetil aj.). Také se využívá biologické léčby ve formě podávání monoklonálních protilátek proti TNF alfa nebo CD20.

IPEX (z angl. immunodysregulation polyendocrinopathy enteropathy X-linked) syndrom je monogenně podmíněná choroba způsobená mutací v genu FOXP3. FOXP3 je známým transkripčním faktorem zásadním pro vývoj T regulačních lymfocytů. Právě dysfunkce T regulačních lymfocytů je příčinou IPEX syndromu. Nejběžnějšími příznaky jsou poruchy imunitní regulace ve formě autoimunitní enteropatie, dermatitidy a endokrinních žláz. Onemocnění se projevuje už v prvních měsících života a v případě zanedbání včasného odhalení a léčebné intervence může být fatální. Jedinou dosud známou léčbou je transplantace hematopoetických kmenových buněk.

Immunodysregulation polyendocrinopathy enteropathy X-linked (or IPEX) syndrome is a rare disease linked to the dysfunction of the transcription factor FOXP3, widely considered to be the master regulator of the regulatory T cell lineage. It leads to the dysfunction of regulatory T-cells and the subsequent autoimmunity. The disorder is one of the autoimmune polyendocrine syndromes and manifests with autoimmune enteropathy, psoriasiform or eczematous dermatitis, nail dystrophy, autoimmune endocrinopathies, and autoimmune skin conditions such as alopecia universalis and bullous pemphigoid. Management for IPEX has seen limited success in treating the syndrome by bone marrow transplantation.


Život.

Narodil se v rodině zbožného hostinského, který si přál, aby studoval na kněze. Už jako dítě docházel k místnímu faráři, který ho učil latinsky, řecky a hebrejsky. Roku 1810 nastoupil do semináře v Avignonu, kde studoval teologii a filosofii, ale po třech letech odešel a stal se knihovníkem, později profesorem střední školy v Carpentrasu. Roku 1815 odešel jako profesor do Paříže, kde v letech 1816–1820 studoval práva a od roku 1822 přírodní vědy. Roku 1821 jeho pamflet proti misionářům vyvolal velké pobouření. Raspail se stal liberálem, vstoupil mezi zednáře a v letech 1824–1832 publikoval řadu článků o živých tkáních a mikroskopických technikách (mikrotom, barvení vzorků). Popsal také na 150 druhů trav (Lipnicovité), publikoval "Esej o mikroskopické chemii" a "Nový systém organické chemie", které mu zjednaly i mezinárodní věhlas.  Za červencové revoluce v roce 1830 byl těžce zraněn na barikádě a pak vyznamenán Červencovým křížem, kdežto Řád čestné legie odmítl jako zneuctěný monarchisty. Jako demokrat a člen karbonářské skupiny byl roku 1835 odsouzen na dva roky vězení a pět let policejního dohledu. Ve vězení napsal "Nový systém botaniky" (1837) a 1839 publikoval spis o reformě vězeňství.  Roku 1843 vydal třísvazkový "Přírodopis zdraví a nemoci" a stručnější spis "Rodinný lékař". V nich propagoval hygienu a předcházení sepsi a představil metodu laického léčitelství, v níž hrál důležitou úlohu kafr. Pro tuto metodu začal vyrábět různé přípravky, většinou s kafrem. Metoda měla takový úspěch, že jeho "Ročenka zdraví" vyšla od roku 1845 do roku 1935 celkem 77krát a přinášela mu dobrý příjem. Jako léčitel se však rozešel s vědci a představiteli lékařského stavu a byl dokonce odsouzen za nezákonné provozování lékařství. V letech 1855–1860 vydal šestisvazkový "Komplementární přehled věd, aplikovaných v medcíně".  Za revoluce v roce 1848 byl jeden z prvních, kdo provolal republiku, byl zvolen poslancem a ucházel se o funkci prezidenta, ale v následujícím roce byl odsouzen na 6 let vězení. Po propuštění roku 1853 odešel do Belgie a po návratu byl dvakrát zvolen poslancem. Protestoval proti pronásledování komunardů a roku 1870 hlasoval proti vyhlášení války Prusku. Od svých začátků v roce 1815 až do smrti byl vždy v opozici proti vládě a její politice.  S manželkou Henriettou-Adelaidou Raspail měl čtyři syny, z nichž dva se stali lékaři. Stejně jako ona byl nakonec pohřben na hřbitově Père-Lachaise.

Ocenění.

Mezi Raspailovými klienty byla i řada významných osob, například sestra spisovatele Alfreda Musseta, spisovatelé George Sandová a Gustave Flaubert, který ho zmiňuje v románech "Bouvard a Pécuchet" i "Paní Bovaryová". Respailovu metodu užíval i Vincent van Gogh a na jeho "Zátiší s dýmkou a cibulemi" leží na stole výtisk "Ročenky zdraví".  V Paříži je po něm pojmenován dlouhý Boulevard Raspail a řada ulic v jiných městech. Severozápadně od náměstí Denfert-Rochereau stojí mohutný podstavec jeho pomníku.

François-Vincent Raspail ["frãsoa vẽsã raspaj"] (25. ledna 1794 Carpentras, Provence – 7. ledna 1878 Arcueil u Paříže) byl francouzský chemik, botanik a republikánský politik.

François-Vincent Raspail, L.L.D., M.D. (25 January 1794 – 7 January 1878) was a French chemist, naturalist, physician, physiologist, attorney, and socialist politician.


Historie.

Akademii založili v roce 1663 čtyři humanisté, "učenci, kteří byli nejvíce zběhlí ve znalostech historie a starověku": Jean Chapelain, Francoise Charpentier, Jacques Cassagn, Amable de Bourzeys a Charles Perrault. Podle jiného zdroje to byli François Charpentier a M. Douvrier. Iniciátorem byl ministr financí krále Ludvíka XIV. Jean-Baptiste Colbert. Původní jméno instituce bylo "Académie royale des Inscriptions et Médailles" (Královská akademie nápisů a medailí) a jejím posláním bylo vyhledávat a překládat latinské nápisy, které budou vyryty na veřejných památkách a medailích vydávaných na oslavu událostí během panování Ludvíka XIV. Pod Colbertovým vedením dostala Académie mnoho dalších úkolů, například určovat, jaké umění je hodno vyzdobit královský palác ve Versailles.  V roce 1683 ministr François-Michel le Tellier, markýz de Louvois, rozhodl o zvýšení počtu členů na osm. V roce 1701 byl počet členů zvýšen na čtyřicet a akademie byla reorganizována pod vedením ministra královského domu hraběte Pontchartraina. Členové akademie se dvakrát týdně setkávali v Louvru, také jim začal být vyplácen významný důchod a akademie se stala oficiální státní instiucí s královský dekretem. V lednu 1716 byla trvale přejmenována na "Académie des inscriptions et belles-lettres" s cílem zvýšení prestiže francouzské monarchie pomocí fyzických symbolů odkrytých nebo obnovených metodami klasického studia.  Akademie vytvořila katalog medailí vytvořených na počest Ludvíka XIV., "Médailles sur les événements du règne de Louis le Grand, avec des explications historique", (Medaile vydané k významým událostem panování Ludvíka Velikého, s historickými vysvětlivkami), katalog byl poprvé publikován v roce 1702. Druhé vydání katalogu bylo v roce 1723, osm let po Ludvíkově smrti. Každá strana katalogu obsahovala rytinu líce a rubu jedné medaile s rozsáhlým popisem události, ke které byla medaile vydána. Ve druhém vydání byly přidány medaile k událostem před rokem 1700, které nebyly zahrnuty do prvního vydání. V některých případech bylo vyobrazení medailí změněno, byly vylepšeny. Katalogy lze tedy považovat spíše za umělecké úsilí zlepšit obraz krále než za přesný historický záznam.

Úloha akademie.

Podle zakládací listiny má Académie za úkol především studium památníků, dokumentů, jazyků a kultury civilizací starověku, středověku a klasického období, stejně jako kulturu mimoevropských civilizací.  V současné době má Académie 55 francouzských členů, 40 zahraničních členů, 50 francouzských členů korespondentů a 50 zahraničních členů korespondentů. Místa jsou rozdělena rovnoměrně mezi orientalisty, zabývajícími se Asií a islámským světem od starověku a učenci zabývajícími se světem antiky, tedy studiem historie Řecka, Říma a Galie, včetně archeologie, numismatiky, filosofie a historie. Čtvrtou skupinou vědců jsou lingvisté, historikové práva, náboženství, vědy a vědci studující prehistorii.  Cenu "Prix Volney" uděluje Institut de France na základě návrhu Akademie.

Académie des inscriptions et belles-lettres (česky Akademie písemností a krásné literatury) byla založena v roce 1663 jako jedna z pěti akademií spadajících pod francouzský Institut de France.

The Académie des Inscriptions et Belles-Lettres () is a French learned society devoted to the humanities, founded in February 1663 as one of the five academies of the Institut de France.


Založení.

Akademie byla založena francouzským králem Ludvíkem XIV. v roce 1648, a to podle vzoru Cechu svatého Lukáše v Římě. Paříž už uměleckou akademii měla, totiž Akademii sv. Lukáše, která byla ovšem stejným městským cechem jako každý jiný umělecký Cech sv. Lukáše. Účelem založení této nové akademie bylo profesionalizovat umělce pracující pro francouzský dvůr a dát jim oficiální status, což Cech svatého Lukáše ve Francii neměl. Podle Denise Diderota a jeho "Encyklopedie aneb Racionální slovník věd, umění a řemesel", kterou zpracoval ve spolupráci s Jeanem le Rond d'Alembertem, byla akademie výsledkem "hádek, které vznikly mezi malíři chráněnými králem a ostatními mistry malíři". V odezvě na stížnosti umělců, skupina zákonodárců vytvořila plán pro založení umělecké akademie, a ten získal souhlasné rozhodnutí státní rady.

Jean-Baptiste Colbert.

V roce 1661 se francouzský ministr financí Jean-Baptiste Colbert spojil s malířem Charlesem Le Brunem aby dali společně nový směr vývoji průmyslu s uměním. Jejich hlavním poradcem byl král Ludvík XIV. Prvořadým úkolem Charlese Le Bruna bylo zajistit, aby umění sloužilo glorifikaci krále. Dostal příkaz vytvořit "Style royal" (Královský styl), což v praxi znamenalo styl, který se bude líbit králi.

Charles Le Brun ředitelem.

Ludvík XIV. byl Le Brunovým uměním okouzlen. Počátkem roku 1655 ho jmenoval oficiálním kancléřem Académie. V roce 1663 ho jmenoval ředitelem "Académie royale de peinture et de sculpture". Le Brun položil základy této instituce a stal se v podstatě všemocným pánem francouzského umění 17. století. V letech 1668-1683 byl rektorem akademie a jako její ředitel působil od roku 1683 do roku 1690. Le Brun řídil většinu rozhodnutí uvnitř instituce. V únoru 1675 vydal nařízení, že žádné rozhodnutí nebude v akademii validováno bez jeho souhlasu. Postavení Le Bruna v akademii a jeho na vliv na umění jako prvního královského malíře mu umožnilo diktovat náměty pro všechny obrazy, sochy a návrhy gobelínů. Dokonce pro specifické projekty jako byla "Grande Galerie du Louvre", dostali umělci příkaz od Le Bruna vytvářet pouze designy navrhované jím samotným. Do akademie přijal mnoho dalších umělců, mezi lety 1664 až 1683 to bylo celkem 107 umělců. Pro srovnání, v letech 1707-1720 bylo přijato 89 a v letech 1735-54 pouze 57 umělců. Pod jeho vlivem se Académie stala pro umělce dostupnější než kdy předtím. Vztah Le Bruna s královským dvorem mu umožnil i pozici organizátora pohřbu Jeana Baptiste Colberta v roce 1683. Le Brun začal ztrácet svůj vliv v Académii s nástupem Pierra Mignarda. Nicméně stále si udržoval vliv na dění v akademii a to až do své smrti v roce 1690.

Přerušení.

Dne 8. srpna 1793 byla "Académie royale de peinture et de sculpture" zrušena. Důvodem byla Velká francouzská revoluce. Francouzský konvent rozhodl, že zruší "všechny akademie a literární společnosti licencované nebo dotované národem" ("toutes les académies et sociétés littéraires patentées ou dotées par la Nation").

Pokračování.

Ze zrušené "Académie royale de peinture et de sculpture" vznikla "Académie de Peinture et de Sculpture". Ta je zodpovědná za "Académie de France" (Francouzská akademie v Římě)", sídlící v římské vile Medicejů. Založena byla v roce 1666 a umožňuje nadaným umělcům studovat v Římě. V roce 1816 byla sloučena "Académie de Musique" (Akademie hudby), která byla založena v roce 1669, "Académie d'Architecture" (Akademie architektury) založená v roce 1671 a Académie de peinture et de sculpture, založená v roce 1648. Z těchto tří institucí vznikla Académie des beaux-arts (Akademie výtvarných umění), jedna z pěti akademií Institutu de France.

Académie royale de peinture et de sculpture (česky "Královská akademie malby a sochařství") v Paříži byla první uměleckou institucí ve Francii v 17. století.

The Académie Royale de Peinture et de Sculpture (, ; Royal Academy of Painting and Sculpture) was founded in 1648 and located in Paris, France. It was the premier art institution of France during the latter part of the Ancien Régime, until it was abolished in 1793, during the French Revolution. It included most of the important painters and sculptors, maintained almost total control of teaching and exhibitions, and afforded its members preference in royal commissions.


Exploze.

Exploze nastala přibližně v 8:35 dne 21. listopadu 1996. Zabila 33 obětí a zranila 69 dalších. Většina obětí byla v okamžiku nehody v budově, další ale byli v ulicích v okolí budovy. Šestipodlažní budova, ve které se nacházel obchod s botami Humberto Vidal, klenotnictví, obchod s hudbou a ředitelství Humberto Vidal, byla výbuchem úplně zničena a následně stržena.  Jednou z hypotéz bylo nastražení výbušného zařízení tajným polovojenským sdružením nebo úmyslné zapálení komplexu, z důvodu podobných úmyslných činů v minulosti. Nenalezly se ale žádné stopy po výbušninách ani žádné hořlavé látce, kterou by mohl žhář použít.  Prezident Spojených států amerických Bill Clinton prohlásil Portoriko za oblast postiženou katastrofou, což zajistilo obdržení pomoci z federálních zdrojů, včetně pomoci Národní rady pro bezpečnost dopravy (NTSB), která okamžitě zahájila vyšetřování. San Juan Gas Company (vlastněná Enron Corporation) odmítla jakoukoliv odpovědnost za nehodu a tvrdila, že budova neměla v době výbuchu žádný přívod plynu.

Vyšetřování.

Vyšetřování Národní rady pro bezpečnost dopravy (NTSB) odhalilo, že několik osob nahlásilo údajný únik plynu v budově plynové společnosti několik dnů před explozí, když si stěžovali na velký zápach. Do obchodu s botami nevedl žádný přívod plynu, jako podezřelý se jevil nedaleký plynovod, který obsahoval propan, který je těžší než vzduch. Ukázalo se, že tento plynovod byl rozbitý. Před několika lety byl pod plynovod nainstalován i vodovod, což ještě více ohlo plynovod (který byl již před instalací vodovodu ohnutý). Po instalaci vodovodu se plynovod přerušil a plyn začal unikat.  Výbušný plyn se dostal až do suterénu obchodu s botami, kde způsoboval zmiňovaný zápach. Největším problémem ale bylo, že technici plynové společnosti nebyli schopni únik plynu detekovat ještě před výbuchem. Vyšetřovatelé odhalili, že vývrty používané pro detekci plynu v podzemí byly pouze 46 cm v podzemí, ačkoliv propan (těžší než vzduch) samotný byl až 120 cm v podzemí. Tímto způsobem tedy nebylo možné detekovat, že plyn unikl. Nejzávažnější chyba nastala při kontrole suterénu obchodu. Technik měl přístroj na detekci plynu zapnout na čerstvém vzduchu, předtím, než vstoupí do budovy. Udělal to ale až po vstupu do budovy, čímž pádem nebylo možné detekovat únik žádného plynu.  San Juan Gas Company odmítala odpovědnost a prohlásila, že nehoda mohla být způsobena plynem z kanalizace. Tento plyn je ale lehčí než vzduch, čímž pádem by se musel shromažďovat u stropu. Propan, který je těžší než vzduch, se naopak shromažďuje u podlahy. Vyšetřování ukázalo, že výbuch vyhodil uložené boty směrem nahoru, což dokázalo, že výbušný plyn musel být u podlahy. Trám, který se následkem výbuchu ohnul směrem nahoru, byl pro doložení, že výbuch musel jít zezdola, taktéž velmi důležitý.

Následky.

Oběti nehody a vlastníci postižených společností zažalovali plynovou společnost, která čelila celkem 1500 žalobám. Ačkoliv celou dobu společnost odmítala jakékoliv pochybení, 725 ze všech žalob bylo vyřízeno mimosoudně a 101 žalob skončilo rozsudkem v neprospěch společnosti. Společnost byla taktéž kritizována za nekvalitní školení svých pracovníků. Vedení přislíbilo toto napravit.

Exploze v Humberto Vidal je označení pro výbuch plynu, který nastal dne 21. listopadu 1996 v obchodu s botami "Humberto Vidal" ve městě San Juan, hlavním městě ostrovního území Portoriko. Exploze zabila 33 lidí a zranila 69 dalších. Je to jedna z nejsmrtelnějších nehod, které se kdy na ostrově odehrály.

The Humberto Vidal explosion (sometimes also referred to as the Río Piedras explosion) was a gas explosion that occurred on November 21, 1996 at the Humberto Vidal shoe store in Río Piedras, Puerto Rico. The explosion killed 33 and wounded 69 others when the building collapsed. It is one of the deadliest disasters to have occurred on the island.


Použití.

Věta končící interrobangem se ptá na otázku vzrušeně, nebo vyjadřuje vzrušení, či nedůvěru ve formě otázky.  Například:  Spisovatelé používající neformální jazyk mohou používat několik střídavých otazníků a vykřičníků pro ještě větší důraz, nicméně, toto je považováno za špatný styl ve formálním zápisu.

Invertovaný interrobang.

Reverzní a obrácený interrobang (kombinující znak ¿ a ¡, znak Unicode: ⸘), vhodný pro používání ve frázích v španělštině, galicijském jazyce a asturském jazyce, kde se používají obrácené otazníky a vykřičníky, je nazýván “obrácený interrobang” nebo " gnaborretni " (" interrobang " psaný dozadu).

Historie.

V historii spisovatelé používali více interpunkčních znamének k ukončení věty a vyjádření překvapení a otázky. "Co to je." "." "." "?!" "Neves, Called Dead in Fall, Denies I" (převzato z "San Francisco Examiner", 9. května 1936) Američan Martin K. Speckter (1915 - 14. února 1988) pojmenoval interrobang v roce 1962. Jako vedoucí reklamní agentury Speckter věřil, že by reklamy vypadaly lépe, kdyby copywriteři podávali překvapené řečnické otázky pomocí jednoho znaku. V článku v časopise "TYPEtalks" navrhl koncept jediného interpunkčního znaménka. Speckter si od čtenářů vyžádal možná jména nového znaku. V možnostech byly "exclamaquest", "QuizDing", "rhet", a "exclarotive", ale jemu se líbil "interrobang". Vybral si jméno odkazující na interpunkční znaménka, inspirovaná: "interrogatio" latinsky "řečnická otázka" nebo "křížové vyšetřování", "bang" je v tiskařském slangu vykřičník. V reakci na článek byla také předložena grafická ošetření nového znaku.

Vložení a zobrazení.

Interrobang není standardní interpunkční znaménko. Jen několik moderních fontů obsahuje glyf pro znak interrobangu.

Interrobang, také známý jako interabang (‽) (často reprezentovaný jako ?!, !?, nebo ?!?), je interpunkční znak používaný v různých psaných jazycích, kde měl spojit funkci otazníku a vykřičníku.

The interrobang (), also known as the interabang (‽) (often represented by ?!, !?, ?!? or !?!), is an unconventional punctuation mark used in various written languages and intended to combine the functions of the question mark, or interrogative point; and the exclamation mark, or exclamation point, known in the jargon of printers and programmers as a "bang". The glyph is a superimposition of these two marks. The interrobang was first proposed in 1962 by Martin K. Speckter.


Obsah novely.

Vypravěč novely cestuje na podzim roku 1830 s najatým průvodcem po Andalusii po stopách Gaia Julia Caesra, přičemž se snaží přesněji určit místo, kde se odehrála jeho vítězná bitva u Mundy. Cestou se seznámí s pašerákem José Máriou, který je hledaný pro vraždy a krádeže. Přenocují spolu v blízkém stavení, spřátelí se. Když jeho průvodce, jede Josého udat, varuje jej a José uprchne.  V Córdobě se vypravěč seznámí s krásnou cikánkou Carmen, která mu slíbí věštění z ruky a odvádí ho k sobě. Tam se najednou objeví José Mária, který s Carmen žije. Vypravěč proto odchází a později zjistí, že mu Carmen ukradla hodinky. Odjíždí z města a když se po čase vrátí, dozví se, že José Mária byl zatčen. Navštíví ho ve vězení, přinese mu cigarety, a José mu vypoví svůj životní příběh.  Narodil se v Baskicku ve vesnici Elizondo. Původně měl být knězem, ale nestudoval a nakonec ozabil v hádce svého sooupeře v jedné basocké hře. Musel uprchnout, vstoupil do vojska a doufla, že se stane důstojníkem. Již jako poddůstojník byl pověřen dozorem v sevillské továrně na tabák, kde pracovalo mnoho žen, mezi nimi i Carmen. Když jednoho dne pořezala obličej jedné spolupracovnici, dostal José úkol odvézt ji do vězení. Carmen jej však okouzlila natolik, že jí umožnil uprchnout. Dostal měsíc vězení a byl degradován na vojína. Poté znovu uviděl Carmen, strávil s ni noc a domníval se, že se stal jejím milencem. Když dostal hlídku na hranicích, přesvědčila jej Carmen, aby nechal projít tlupu podloudníků s pašovaným zbožím, kterým dělala zvěda a používala svou krásu pro manipualci s muži.  José brzy zjistil, že Carmen chce být stále volná a nechce nikmu patřit. Když jí uviděl s jedním důstojníkem, zabil jej, byl nucen se skrývat, a tak se přidal k podloudníkům. Zabil Carmenina manžela a také vůdce tupy, jednookého Garciu, a zaujal jeho místo. Tlupa však byla nakonec rozprášena. Chtěl proto s Carmen uprchnout do Ameriky, ale ta začala milovat toreadora Lucase, a nechtěla s ním odejít. Šílený žárlivostí a neschopný ovládnout svou vášeň ji José dvěma ranani nožem zabil, pochoval v lese, požádal nedaleko žijíícího poustevníka, aby za ni odsloužil mši a sám se v Cordobě udal. Ted jej čeká poprava. Požádá ještě vypravšče, aby za něj dal sloužit mši a jedné ženě v jeho rodišti odevzdal pamětní peníz, který nosil na krku, a řekl jí že zemřel, ale ne jakým způsobem.

Adaptace.

Film.

Seznam je založený na referenci číslo a neobsahuje filmová a televizní zpracování hudebních adpatací novely.

Carmen je novela francouzského romantického spisovatele Prospera Merimée. Vyšla nejprve časopisecky roku 1845 v "Revue des deux mondes", knižně pak roku 1846 v nakladatelství Michel Lévy frères.  Jde o nejznámější autorovu novelu, kterou proslavila zejména stejnojmenná opera francouzského skladatele Georga Bizeta. Merimée v ní vyjádřil svůj obdiv k nepoddajným lidským charakterům žijíícm v prostředí plného nebezpečí, lásky i zrady.

Carmen is a novella by Prosper Mérimée, written and first published in 1845. It has been adapted into a number of dramatic works, including the famous opera of the same name by Georges Bizet .


Taxonomie.

Květoliba včelího popsal v roce 1775 dánský entomolog Johan Christian Fabricius. Taxonomicky se tento druh blanokřídlého jedovatého hmyzu řadí mezi skupinu včelotvarých, konkrétně mezi kutíkovité (Crabronidae). Patří do podčeledi květolibi (Philantinae), což jsou malé až středně velké druhy s černou a žlutou či žlutobílou kresbou na těle.

Popis.

Květolib včelí měří 8 až 17 (či 18) mm, přičemž samci jsou výrazně menší než samice. Zbarvení tvoří kombinace černé a žluté barvy. Hruď je převážně černá, zadeček pruhovaný s převahou žluté barvy. Hlava má z větší částí tmavou barvu (většinou černou, ale na spáncích může být i hnědá), je poměrně velká a na obličeji má výraznou žlutobílou kresbu ve tvaru tří zubů. Kusadla jsou hladká a na koncích zašpičatělá. Stehna mají z větší části černou barvu, zbytek nohou je žlutý. Přední nohy jsou přizpůsobené hrabání.

Ekologie a chování.

Stanoviště, hnízdění.

Květolib včelí bývá aktivní od května (června) do září. Obývá suché a teplé biotopy. Vyhledává písčitý nebo hlinitý podklad, kde zakládá hnízda. Ta jsou až 1,5 metru hluboká, zemní a vícekomorová. Vchod tvoří dlouhá komora hloubená pod úhlem asi 30° do země – mnohdy začíná ve spárech chodníků a dlažebních kostek. Velmi často žije v koloniích, která mohou čítat až několik set hnízd. Jedná se o synantropní druh, který často jako jeden z prvních kolonizuje kulturní krajinu. Hnízda hloubí samička kusadly a předním párem nohou. Má podobu hlavní komory, z níž vedou mnohé odbočky – menší komůrky (až 34). Každá komůrka či cela slouží k vývinu jednoho potomka.

Potrava.

Dospělí jedinci se živí nektarem. Ten většinou získávají z květů, ale samičky jsou schopny hnětením kusadly donutit ochromené včely vydávit nektar, který mají ve voleti, a ten pak slízat.  Zdrojem potravy pro vyvíjející se larvy jsou včely, především včely medonosné ("Apis mellifera"). Kromě nich může jít o další druhy včel, jako je pískorypka žlutonohá ("Andrena flavipes"), ploskočelka "Lasioglossum zonulum" a zřejmě i parazitické kukaččí včely rodu nomáda ("Nomada"). Samička květoliba čeká na včelí dělnice, které přilétají na květy sbírat nektar a pyl. Napadá je dvěma způsoby. Buď začne v jejich blízkosti poletovat a ze vzdálenosti asi 10 centimetrů na ně zaútočí, nebo na včelu doslova vleze, když sedí na květu, sosá nektar a nesleduje okolí. Následně ji ochromí vpichem žihadla do krku, hrudníku, případně do měkké části zadečku. Ochromenou včelu poté donese do hnízdní komůrky, naklade na ni vajíčko a komůrku po případném přinesení dalších ochromených včel uzavře pískem. Samčí komůrky zásobí 1 až 2 (3) včelami, samičí 3 až 7. Po 2 až 3 dnech se z vajíčka líhnou larvy, jež se 6 až 9 dní živí paralyzovanými včelami. Následně se zakuklí a po 14 dnech se vylíhne nový jedinec, který hnízdo opouští. To je takzvaná první generace. Druhá generace v komůrce přezimuje ve stádiu kukly. Mladí jedinci dokáží najít cestu ven spolehlivě díky tomu, že samice u východu aplikují dávku sekretu z tykadel a larvy se vždy kuklí hlavou natočeny tímto směrem.

Rozmnožování.

Samci květoliba si vytvářejí malá teritoria o velikosti asi 0,25 m, většinou v blízkosti hnízdních kolonií samiček. Svá území si značkují feromonem z hlavových žláz a brání před ostatními samci v letových soubojích. Feromonem lákají samičky k páření. Ke kopulaci dochází právě v samčím teritoriu, nicméně samičky si samy rozhodnou za jakých podmínek, a pohlavní akt mohou vzhledem ke své větší velikosti dle potřeby odmítnout. Samičky se s největší pravděpodobností páří jen s jedním samcem. Vybírají si ho pečlivě, neboť ovlivňuje podobu samičích potomků – především jejich případnou kondici potřebnou k přenášení ochromených včel a k rozmnožování. Samčí potomci nezískávají genetický materiál „otce“.

Parazité.

Hnízdním parazitem květoliba je zlatěnka vínová ("Hedychrum rutilans)". Ta klade své vajíčko na ochromenou včelu často již při transportu, někdy se prohrabe do komůrky květoliba a vajíčko naklade až tam. Vylíhlá larva usmrtí larvu hostitele a následně se živí ochromenými včelami. Zlatěnka využívá některé chemikálie (uhlovodíky), jimiž imituje pach samičky květoliba a blokuje její obranné reakce.

Využívání chemických látek a symbiózy.

Chemické signály hrají velmi důležitou roli v mnoha aspektech života květoliba. Již při útoku na včely se samička řídí do značné míry tím, jak jí včela „voní“. Důležitý je pro ní především včelou emitovaný nenasycený alkohol ("Z")-11eikosen-1ol. Zajímavé je, že tato látka je rovněž hlavní součástí samčího feromonu květoliba, kterým láká samičky k páření. Při paralyzování včel do nehybného stavu hraje hlavní roli v jedovém aparátu obsažený philanthotoxin, což je acylpolyamin blokující nikotinové, acetylcholinové a glutamátové receptory v synapsích nervového systému. Velmi rychle ochromí nervosvalovou činnost a způsobí ochrnutí kořisti. Zásadní pro přežití larev a kukel květoliba, je udržet potravu, komůrku a larvu prostou patogenů. Klima v komůrce bývá velmi vlhké a teplé, ideální pro množení různých mikroorganismů. První opatření, které samice udělá, je, že ochromenou kořist pečlivě olíže a tím ji provede základní dezinfekci. V mandibulárních žlázách květoliba byly nalezeny některé vyšší mastné karboxylové kyseliny (palmitová, stearová, oktadekadienová) a jejich ethyl-estery, ketony (2-tridekanon, 2-pentadekanon, 2-heptadekanon) a aldehyd nonadecenal. Tyto látky jsou feromony a zároveň slouží jako konzervační činidla – zabraňují plesnivění kořisti. Vajíčko květoliba produkuje oxid dusnatý, který v komůrce dále oxiduje na oxid dusičitý. Obě látky mají dezinfekční účinky a brání biologickému rozkladu potravy. V další fázi se role ujme symbiotická bakterie rodu "Streptomyces". Ta je kultivována v tykadlových žlázách samice květoliba a aplikována do komůrky ještě před nakladením vajíčka. Larva si po vylíhnutí tuto bakterii nanese na své tělo a je následně kultivována v kokonu po zakuklení. Má fungicidní a antibiotické (produkuje nejméně 9 druhů antibiotik) účinky, brání růstu plísní a množení patogenů. V experimentálních podmínkách bylo zjištěno, že larvy, jež se potřely látkou s obsahem bakterií, měly naději na přežití do stádia dospělce více než 80 %, zatímco ty, kterým v tom bylo zabráněno, méně než 10 %.

Květolib včelí ("Philanthus triangulum") je druh blanokřídlého hmyzu z čeledi kutíkovití. Je rozšířen v Evropě, Africe a v Asii. V Česku se vyskytuje velmi hojně. Řadí se mezi včelotvaré, nicméně vzhledem se podobá spíše vose. Dospělci se živí nektarem, avšak samice pro své larvy loví včely, které ochromí žihadlem. Je zvláštní tím, že využívá rozličné chemické a biologické látky. Ve svých tykadlech kultivuje fungicidní a antibiotické symbiotické bakterie, jimiž chrání své potomstvo.

Philanthus triangulum, commonly known as the European beewolf, bee-killer wasp or the bee-eating philanthus (from the now obsolete synonym "Philanthus apivorus"), is a solitary wasp that lives in the Western Palearctic and Afrotropics. Although the adults of the species are herbivores (feeding on nectar and pollen), the species derives its name from the behavior of the inseminated females, who hunt Western honey bees. The female places several of its paralyzed prey together with an egg in a small underground chamber, to serve as food for the wasp larvae. All members of the genus "Philanthus" hunt various species of bees, but "P. triangulum" is apparently the only one that specializes in Western honey bees.


Historie.

První prodejní družstvo bylo založeno roku 1898 21 obchodníky z německé říše. Družstvo tehdy pojmenovali „"Einkaufsgenossenschaft der Kolonialwarenhändler"“ (Družstvo prodejců smíšeného zboží), což zkracovali na EdK. Ze zkratky později vznikl nynější název.  21. října 1907 bylo sjednoceno celkem 23 takových družstev. Později 25. listopadu 1907 bylo založeno „Ústřední nákupní družstvo Asociace německých obchodních družstev“, později Edeka Zentrale AG & Co. (německy „"Zentraleinkaufsgenossenschaft des Verbandes deutscher kaufmännischer Genossenschaften eGmbH"“).  Generálním ředitelem Edeky se v roce 1921 stal spoluzakladatel berlínského Edk Fritz Borrmann. Obrat nyní 430 družstev dosáhl v roce 1931 částky 267 milionů říšských marek. Obchodní oblast Edeky byla rozšířena po spojení oblasti Saar s německou říší v roce 1935 a po připojení Rakouska v roce 1938 k území německé říše.  Po druhé světové válce proběhla rekonstrukce nového sídla v Hamburku. V roce 1951 bylo dosaženo prodeje ve výši 629 milionů DM, o rok později již 727 milionů DM, v roce 1954 začal věk samoobsluhy. V roce 1965 bylo změněno původní logo s nápisem Edeka, kde ocásek písmene E zakroužkovával zbytek slova na modrožlutý kvádr s velkým písmenem E a nápisem Edeka, který se s víceméně malými úpravami zachoval až do teď.  Roku 1991 byla založena společnost CS Edeka, která otevřela několik poboček obchodního řetězce Edeka v České republice.  Německému družstvu byla roku 2001 změněna právní forma na Edeka Central AG & Co. KG, roku 2003 následuje začátek téměř desetileté spolupráce s řetězcem Globus.  Rokem 2005 končí období řetězce Edeka v zahraničí a postupně je uzavíráno okolo 38 prodejen v České republice, především v severních Čechách. Mimo to proběhlo ukončení aktivity též v Rakousku, Polsku a také v Dánsku. Po uzavření všech poboček Edeky v zahraničí se začal řetězec soustředit jen a pouze na německé zákazníky v domovské zemi. České prodejny Edeky si porozdělovalo Tesco a Billa. Některé prodejny v Česku zůstaly natrvalo uzavřeny, při nejmenší v jedné z prodejen nyní sídlí vietnamská tržnice.  Roku 2008 přebírá společnost Edeka taktéž poslední německé prodejny Plus, které byly téhož roku v Česku prodány řetězcům Penny Market a Billa.  Edeka začala roku 2018 spolupracovat s německým Telekomem, přičemž nyní nabízí mobilní služby podobné těm, co v Čechách nabízí Tesco.

Zdceřilé obchodní řetězce.

V Německu se nalézají i podřetězce fungující pod značkou Edeky, ale mají své specifika odlišující se od hlavního řetězce. Mezi tyto podřetězce patří:  Dalšími obchody, které neprovozují svou činnost pod značkou EDEKA, ale jsou její součástí:

Edeka (zkratka z německých slov „"Einkaufsgenossenschaft der Kolonialwarenhändler"“ – „"Nákupní družstvo obchodníků s koloniálním zbožím"“) je obchodní značka řetězce supermarketů provozovaných od roku 2005 jen v Německu a to firmou Edeka Zentrale AG & Co. KG.

The Edeka Group is the largest German supermarket corporation , holding a market share of 20.3%. Founded in 1898, it consists today of several cooperatives of independent supermarkets all operating under the umbrella organisation "Edeka Zentrale AG & Co KG", with headquarters in Hamburg. There are approximately 4,100 stores with the Edeka nameplate that range from small corner stores to hypermarkets. On November 16, 2007, Edeka reached an agreement with Tengelmann (known as A&P in the US) to purchase a 70% majority stake in Tengelmann's "Plus" discounter store division, which was then merged into Edeka's "Netto" brand, with some 4,200 stores by 2018. Under all brands the company operated a total of 13,646 stores at the end of 2017.


Odvození.

V tomto zapojení ideálního invertujícího zesilovače prochází impedancí formula_3proud rovný  Jelikož platí také rovnost formula_5, můžeme proud vyjádřit jako  A odtud vstupní impedance (tj. mezi vstupní svorkou a zemí) je rovna

Efektivní vstupní kapacita.

Častý a důležitý případ uplatnění Millerova jevu je "vliv na vstupní kapacitu" základního triodového stupně. Jak je znázorněno na obrázku vpravo, vyskytuje se tu jednak kapacita mřížky proti katodě (resp. proti nule) formula_8a kapacita mřížky proti anodě formula_9. Jsou to hlavně kapacity mezi samotnými elektrodami, k nim přistupují kapacity nosníků elektrod, s nimi spojených kolíků patice, dále kapacity kontaktů objímky, v níž je příslušná elektronka zasazena, a konečně kapacity spojů příslušných elektrod. Hodnoty formula_8a formula_9jsou tedy kapacity vnitřní i vnější, a ty vnější mohou být podle okolností podstatné.  Kapacita proti nule se na vstupu uplatňuje přímo. Kapacita formula_9je pozměněna Millerovým jevem. Hodnota její impedance pro sinusový proud frekvence "f" hertzů je určena vzorcem:  formula_13  Millerův jev ji změní na:  formula_14  Stejnou hodnotu vstupní reaktance formula_15by měla kapacita  formula_16  zapojená mezi mřížku a nulu. Ta se přičítá k formula_8, která zde už byla, a tvoří "výslednou efektivní kapacitu triodového základního stupně".

Příklad se skutečnou triodou.

U skutečné triody bývá formula_9zhruba stejné jako formula_8. Protože však Millerův jev násobí formula_9faktorem formula_21, mívá tato kapacita rozhodující vliv. Např. v elektronce ECC84 je hodnota formula_9rovna 1,1 pF a formula_8rovna 2,3 pF. Předpokládejme, že zesílení stupně formula_24= -19 a že objímka a spoje nepřidají další kapacitu. Pak bude zdroj signálu zatížen kapacitou  formula_25  "Millerův jev působí tedy podstatné zvětšení vstupní kapacity, které závisí na zesílení napětí triody".  Tak značná hodnota by např. podstatně omezila dosažitelnou horní meznou frekvenci o zesilovačů s širokým pásmem, jakých se používalo v televizi. Proto se v takovém případě nepoužívá triod, nýbrž pentod.  V důsledku Millerova jevu např. Darlingtonovy tranzistory kvůli velkému zesilovacímu činiteli mohou mít pomalou odezvu při nízkých frekvencích.

Millerův efekt (Millerův jev) je v elektrotechnice jev, který popisuje vliv invertujícího zesilovače na vstupní vnitřní impedanci.  Impedance zařazená mezi živou vstupní a výstupní svorku (ideálního invertujícího) zesilovače zatěžuje zdroj vstupního signálu tak, jako by mezi vstupními svorkami byl zapojena tatáž impedance dělená výrazem formula_1, kde formula_2je zesílení zesilovače.  Tato věta platí obecně pro jakýkoliv zesilovač, třeba několikastupňový, jakéhokoliv druhu (operační, tranzistorový, elektronkový aj.) a pro jakoukoliv impedanci mezi svorkami zesilovače.

In electronics, the Miller effect accounts for the increase in the equivalent input capacitance of an inverting voltage amplifier due to amplification of the effect of capacitance between the input and output terminals. The virtually increased input capacitance due to the Miller effect is given by where formula_2 is the voltage gain of the inverting amplifier (formula_3 positive) and formula_4 is the feedback capacitance.  Although the term "Miller effect" normally refers to capacitance, any impedance connected between the input and another node exhibiting gain can modify the amplifier input impedance via this effect. These properties of the Miller effect are generalized in the Miller theorem. The Miller capacitance due to parasitic capacitance between the output and input of active devices like transistors and vacuum tubes is a major factor limiting their gain at high frequencies. Miller capacitance was identified in 1920 in triode vacuum tubes by John Milton Miller.


Popis rostliny.

Rostliny jsou 0,5–5 cm vysoké, obvykle málo vlášenité, v zelených, hustých nebo rozvolněných porostech. Vzpřímené lístky slabě odstávající za vlhka jsou 2,5–6,5 mm dlouhé, kopinaté, se šídlovitou špičkou. Čepel ve střední části listu je tvořena 5–13 řadami buněk. Žebro zaujímající cca 1/2 šířky báze a 1/3–3/4 šířky listu vybíhá v různě dlouhý, silně zubatý hyalinní chlup, za sucha zpět ohnutý, dorzálně s lištovitými výrůstky vysokými na jednu buňku. Na průřezu listu jsou ventrální hyalocyty (tvořící 1/4–1/2 šířky průřezu, ± stejně početné jako vůdčí buňky), dorzální stereidy přítomny. Buňky v horní části listu nepravidelné, rombické, krátce obdélníkovité, trojúhelníkovité a lichoběžníkovité, silnostěnné, bazální buňky ostře diferencované od horních podél šikmé linie, obdélníkovité, hyalinní, rozšířené, křídelní buňky diferencovány, tenkostěnné, hyalinní až červenohnědé, tvořící různě výrazná ouška. Vegetativní rozmnožování pomocí opadavých listů. Štět je obloukovitě zahnutý, 7–12 mm dlouhý, tobolka přímá nebo slabě zahnutá, podélně rýhovaná.  Díky zalomenému hyalinnímu chlupu prakticky nezaměnitelnáý druh, matoucí mohou být pouze některé formy, které mají chlup velmi krátký.

Ekologie.

"Campylopus introflexus" preferuje kyselejší substráty, často roste na holé rašelině a písčité či rašelinné půdě. V ČR zatím spíše v nižších a středních polohách. Často roste na narušených místech, podél cest apod. Ačkoli je na území ČR i plodný, většina rozmnožování se odehrává vegetativně pomocí opadavých lístků.

Invaze.

"Campylopus introflexus" je invazní druh, šířící se do ČR ze západní Evropy (kam byl rovněž zavlečen). Primární areál se rozkládá v Jižní Americe, jižní Africe, Austrálii a na Novém Zélandu. V Evropě zjištěn poprvé v roce 1941 na Britských ostrovech, v roce 1954 ve francouzské Bretani. Dostal se sem pravděpodobně s lodní dopravou. V Česku poprvé zaznamenán 1988 na Borkovických blatech u Soběslavi, od té doby se postupně šíří na vhodných lokalitách. V roce 1993 byly známy pouze 3 lokality, v roce 2006 již 71 lokalit. Oproti prozkoumanosti rozšíření cévnatých rostlin je ale bryologická prozkoumanost výrazně nižší a lze očekávat, že údaje budou značně podhodnocené. Dosud existují údaje ze všech částí Čech, na Moravu dorazil druh se zpožděním.

Křivonožka vehnutá ("Campylopus introflexus" (Hedw.) Brid.) je mech z čeledi dvouhrotcovitých (Dicranaceae). Popsán byl v Hedwigově Species Muscorum Frondosorum v roce 1801 jako "Dicranum introflexus" a v roce 1819 byl kombinací přejmenován na "Campylopus introflexus".  Jedná se o nepůvodní druh, který je na území ČR silně invazní.

Campylopus introflexus, also known as the heath star moss, is a species of moss. The first description of the species was made by Johannes Hedwig as "Dicranum introflexum" in 1801.


Popis.

Rozhraní programu zobrazuje seznam adresářů v levém panelu a obsah aktuálně otevřeného adresáře v pravém panelu. Správce souborů umožňuje uživateli vytvářet, přejmenovávat, přesouvat, tisknout, kopírovat, vyhledávat a mazat soubory a složky, nastavovat jim oprávnění (atributy) jako archivovaný, pouze pro čtení, skrytý nebo systémový a asociovat typy souborů s programy. Dostupné jsou také nástroje na přejmenovávání a formátování disků, správu adresářů pro sdílení souborů a připojení a odpojení síťových jednotek. Na operačních systémech rodiny Windows NT je také možné nastavovat souborům a složkám ACL, pokud se nachází na NTFS disku, prostřednictvím dialogu pro konfiguraci zabezpečení ze souboru shell32.dll (používaný také Průzkumníkem a ostatními správci souborů pro Windows). Na jednotkách se souborovým systémem NTFS lze jednotlivé soubory či celé složky komprimovat a dekomprimovat.  Správce souborů ve verzi z Windows NT je schopen měnit oprávnění adresáře, souboru, místního počítače, sítě a uživatele.  Počínaje systémy Windows 95 a Windows NT 4.0 je Správce souborů nahrazen Průzkumníkem Windows. I přesto je ale soubor codice_1 zahrnut ve Windows 95, Windows 98, Windows ME (16bitová varianta) a Windows NT 4.0 (32bitová varianta). Poslední 32bitové sestavení codice_1 (4.0.1381.318) je obsažené jako součást Windows NT 4.0 Service Pack 6a (SP6a) a poslední 16bitové sestavení codice_1 (4.90.3000) je obsaženo v operačním systému Windows ME.  Chris Guzak byl vývojářem zodpovědným za Správce souborů v týmu Windows 3.1.  Zdrojový kód programu byl uvolněn Microsoftem na GitHubu v roce 2018 pod MIT licencí.

Verze.

16bitová.

Původní verze Správce souborů byla 16bitovým programem, který podporoval jména ve formátu 8.3, jenž byly v té době standardně používány.  Program nepodporoval delší názvy souborů, které byly představeny ve Windows 95 – včetně dlouhých jmen a jmen obsahujících mezery. Místo toho zobrazoval pouze prvních 6 znaků, které byly následovány vlnovkou („~“) a číslem, většinou 1. Další čísla (2, 3, atd.) byly přidány za vlnovku v případě, že více než jeden soubor se stejnými šesti počátečními písmeny existoval ve stejném adresáři.  16bitová verze distibuovaná s instalacemi Windows 3.1x a Windows for Workgroups 3.1x trpěla Y2K chybou způsobenou lexografickou korelací data a znakové sady ASCII, kde dvojtečky a středníky nahrazovaly to, co mělo být zobrazeno jako '2000'. Microsoft vydal opravenou verzi pro všechny systémy z rodiny Windows 3.1x.

Windows NT.

Správce souborů byl přepsán do 32bitové verze pro Windows NT. Tato nová verze správně pracovala s dlouhými názvy souborů a souborovým systémem NTFS. Tato verze byla obsažena ve Windows NT 3.1, 3.5, 3.51 a 4.0.

Windows 10.

Dne 6. dubna 2018 vydal Microsoft zkompilované binární soubory a zdrojový kód pod MIT licencí vylepšené verze Správce souborů, která je schopna běžet pod Windows 10. Tuto verzi je možné zkompilovat v moderních verzích Visual Studia i jako 64bitový binární soubor. Obsahuje také mnoho vylepšení použitelnosti. Microsoft tuto verzi také vydal v lednu 2019 zdarma ke stažení v Microsoft Storu.

Správce souborů (anglicky File Manager) je program zahrnutý ve verzích Microsoft Windows vydaných mezi lety 1990 a 1999 a volitelně dostupný ke stažení od 6. dubna 2018 pro veškeré moderní verze systému Windows, včetně Windows 10.  Program obsahuje jednoinstanční grafické uživatelské rozhraní pro správu souborů (kopírování, přesouvání, otevírání, mazání, hledání, atd.), které nahrazuje příkazovou řádku MS-DOS a program MS-DOS Executive obsažený v předchozích verzích Windows. I přesto, že byl Správce souborů součástí Windows 95, Windows NT 4.0 a některých dalších verzí, byl nahrazen programem Průzkumník Windows, který je používán jako hlavní správce souborů v pozdějších verzích Windows. Průzkumník Windows nabízel dvě různá uživatelská rozhraní: dvoupanelové, které se lišilo od toho, co měl Správce souborů, a jednopanelové, které se dalo vyvolat kliknutím na ikonu „Tento počítač“ na ploše.

File Manager is a file manager program bundled with releases of OS/2 and Microsoft Windows between 1990 and 1999 and available from 6 April 2018 as an optional download for all modern releases of Windows, including Windows 10.  It is a single-instance graphical interface, replacing the command-line interface of MS-DOS, to manage files (copy, move, open, delete, search, etc.) and MS-DOS Executive file manager from previous Windows versions. Although File Manager was included in Windows 95 and Windows NT 4.0 and some later versions, Windows Explorer was introduced and used as the primary file manager, with file management via a two-pane view different from that of File Manager, and a single-pane view obtained by clicking a "My Computer" icon.


Život.

Pocházel z významné uherské šlechtické rodiny. Roku 1831 ukončil studium na Královské uherské univerzitě v Pešťi a pak vstoupil do státní služby jako notář v Székesfehérváru (Stoličný Belehrad). Roku 1835 se stal se úředníkem uherské dvorní kanceláře a později dvorním koncipistou a pak soudcem při prešovské soudní tabuli. Při svých cestách po Německu, Švýcarsku, Nizozemsku, Francii a Anglii v letech 1836–1837 se seznámil s novými trendy v literatuře a v politice a setkal se s předními představiteli romantismu. Patřil k zakládajícím členům "Kisfaludyho společnosti" ("Kisfaludy Társaság"), což byla literární společnost v Pešti založená roku 1836 a pojmenovaná po dramatikovi Károlym Kisfaludym, která patřila k nejvýznamnějším literárním institucím v Uhrách. Vedle literatury se zabýval také odbornými právními a sociálními otázkami a roku 1840 byl jmenován členem komise pro reformu vězeňství. Roku 1842 uzavřel sňatek s uherskou šlechtičnou Ágnes Katalin Annou Rosty de Barkóc.  Po vypuknutí maďarské revoluce v roce 1848 se stal ministrem školství v povstalecké vládě a v této funkci provedl reformu středního a vysokého školství po způsobu ostatních vyspělých evropských zemí. Nesouhlasil však se snahou Lajose Kossutha po získání samostatnosti Uher. Proto nakonec odjel do Mnichova, kde žil až do roku 1853 a zabýval se zde především historickými a filosofickými studiemi. Po návratu do vlasti pokračoval ve své literární práci a vydával nejen básnická a prozaická, ale také filozofická i politická díla. Od konce padesátých let se opět věnoval politické činnosti, roku 1866 se stal předsedou Uherské akademie věd a po rakousko-uherském vyrovnání v roce 1867 se stal znovu ministrem kultury v uherské vládě. V této funkci pracoval až do své smrti roku 1871 a zasloužil se o přijetí zákonů o základním školství a o zrovnoprávnění Židů.  Svou literární dráhu začal jako dramatik a básník. Těžiště jeho tvorby je však v próze. Do maďarské literatury vnesl sociální témata a od sentimentálních, idylických a romantických děl se postupně dostal až ke kritickému realismu. Jeho práce se vyznačují jemnou psychologií postav, ale v některých z nich se projevuje skon k didaktičnosti. Kromě toho přeložil do maďarštiny Goethovu tragédii "Götz von Berlichingen" a melodrama Victora Huga "Angelo".  Jako politik byl představitelem západoevropského liberalismu. Zasazoval se o reformu školství, o spravedlivější postavení národnostních menšin a o odstranění feudálních přežitků v Uhrách podmíněné odstraněním zastaralého župního zřízení. Byl však pro centralizaci veřejné správy v rámci rakouské monarchie, jejíž celistvost obhajoval. Teprve později se přiklonil ke konceptu dualismu.

Baron József Eötvös de Vásárosnamény (3. září 1813, Budín, nyní Budapešť – 2. února 1871, Pešť, nyní Budapešť) byl maďarský politik a romantický spisovatel, v jehož díle se již projevily silné prvky realismu. Byl významným kritikem feudálních poměrů v Uhrách a průkopníkem maďarského liberalismu.

József baron Eötvös de Vásárosnamény (pronunciation: ['jɔ:ʒef 'øtvøʃ dɛ 'va:ʃa:rɔʃnɒme:ɲ]; 3 September 1813 – 2 February 1871) was a Hungarian writer and statesman, the son of Ignác baron Eötvös de Vásárosnamény and Anna von Lilien, who stemmed from an Erbsälzer family of Werl in Germany. Eötvös name is sometimes anglicised as Joseph von Eotvos.


Specifikace.

Model A110 je postaven na celohliníkové konstrukci a je poháněn 1,8 litrovým čtyřválcovým motorem s turbodmychadlem a přímým vstřikováním spojeným se sedmistupňovou automatickou převodovkou značky Getrag. Motor, vyvinutý koncernem Renault-Nissan a přepracovaný inženýry Alpine, má výkon 249 koňských sil (185 kW). Z 0 na 100 km/h dle výrobce vůz zrychlí za 4,5 sekund. Maximální rychlost je elektronicky omezena na 250 km/h.  A110 je k dispozici ve třech výbavách: Pure, Première a Legende. Základní výbava Pure obsahuje 17-palcová kola z lehkých slitin. Výbava Première, představena jako první a omezena na prvních 1,955 kusů, je vybavena kovanými slitinovými koly, koženými sportovními sedadly Sabelt, parkovací kamerou a speciálním metalickým modrým lakem. Výbava Legende obsahuje nastavitelná sportovní sedadla, černé nebo hnědé kožené čalounění interiéru, vylepšený Hi-Fi zvukový systém a exkluzivní kola. Všechny tři výbavy sdílejí stejný motor a převodovku.

A110S.

Model představený v červnu 2019, A110S je lehčí a výkonnější varianta A110. Výkon byl zvýšen z 249 na 288 koní (215 kW), vůz dostal tužší pružiny, vylepšený stabilizátor, karbonové keramické brzdy a vylepšené tlumiče. Světlá výška podvozku byla snížena o 4 milimetry. Vůz je vybaven speciálními pneumatikami Michelin Pilot Sport 4, které přispívají k lepší přilnavosti k asfaltu  Mezi estetické změny patří motivy francouzské vlajky na karoserii, oranžové brzdové třmeny, volitelné matné šedé lakování a kola z lehké slitiny značky Fuchs. Volitelná střecha z uhlíkových vláken s lesklým povrchem snižuje váhu vozidla o 1,9 kilogramu na celkových 1,114 kilogramů.  A110S zrychluje z 0 na 100 km/h za 4,4 sekundy a maximální rychlost je elektronicky omezena na 250 km/h.

V médiích.

Vůz přitáhl značnou pozornost v únoru 2018, když auto poskytnuté samotnou automobilkou pro epizodu britského televizního programu "Top Gear" během natáčení vzplálo. Zasahujícím hasičům se nepodařilo oheň uhasit a vůz kompletně shořel.  James May se k vozu vyjádřil následovněː „Má 248 koní, váží druhou odmocninu ničeho a je to ta nejlepší věc, která přišla z Francie od dob struhadla na sýr Mouli.“ May si vůz koupil v polovině roku 2018 a nazval ho autem roku.  A110 Première se prostřednictvím aktualizace společně se svým předchůdcem objevil v únoru 2018 ve videohře "Gran Turismo Sport".  Vůz skončil druhý v anketě Evropské auto roku 2019. Získal stejný počet bodů jako konečný vítěz (Jaguar I-Pace), ale s méně hlasy na prvním místě.

Vůz se začal prodávat v kontinentální Evropě na konci roku 2017 a následně v roce 2018 dorazil do Velké Británie, Japonska a Austrálie. Jak názvem, tak designem, odkazuje na původní Alpine A110, vyráběný v letech 1961 až 1977.

The Alpine A110 is a rear mid-engine, rear-wheel-drive sports car introduced by French car manufacturer Alpine at the 87th Geneva International Motor Show in March 2017.  Deliveries began in late 2017 for Continental European markets and in 2018 for the UK, Japan and Australia. Both in name and design, the new A110 harkens back to the original Alpine A110 produced from 1961 to 1977.


Původ.

Dvoupatrový dům postavený ve federálním stylu na horním Manhattanu byl dokončen v roce 1802, jen dva roky před Hamiltonovou smrtí způsobenou následky zranění z jeho souboje s Aaronem Burrem 11. července 1804. Panství bylo pojmenováno „Grange“ po hospodářství Hamiltonova dědečka ve Skotsku. Grange byl jediný domov, který kdy Hamilton vlastnil, a několikrát týdně tam dojížděl dostavníkem ze své advokátní kanceláře. Dům zůstal ve vlastnictví rodiny dalších 30 let po jeho smrti.

První přemístění.

V roce 1889 přešlo sídlo do vlastnictví farnosti St. Luke's Episcopal Church v Greenwich Village . V té době se ulice na Manhattanu přestavovaly (projekt Manhattan street grid - Síť ulic na Manhattanu) a farnost musela dům přemístit o půl bloku na východ a asi o dva bloky na jih v souladu se zmíněným projektem.  Grange byl v prosinci 1960 vyhlášen národní kulturní památkou . Soukromý fond National Park Foundation koupil dům i s pozemkem a převedl ho na National Park Service. Kongres ustanovill Grange národní památníkem 27. dubna 1962. Zároveň požadoval, aby byl dům přemístěn na jině místo a obnoven do podoby z let 1802–1804, kdy Hamilton v domě žil. Do Národního registru historických míst byl památník zapsán 15. října 1966.

Druhé přemístění.

V únoru 2008 začaly práce na přesunu domu, ten byl dokončen o čtyři měsíce později 7. června 2008. Dům byl přemístěn o jeden blok na jih na ulici Convent Avenue a o jeden blok na východ na 141. ulici do nové lokality v St. Nicholas Parku. Sídlo bylo zrestaurováno a v zahradě kolem domu bylo kromě jiných rostlin vysázeno i třináct stromů ambroní západních (sweet gum "Liquidambar styraciflua)" jako v původní Hamiltonově zahradě . Stromy představují třináct prvních amerických statů.  Grange byl znovu otevřen pro širokou veřejnost 17. září 2011.

Národní památník Hamilton Grange, také známý jako Grange nebo Hamilton Grange Mansion, je přemístěné panské sídlo Alexandra Hamiltona , jednoho z Otců zakladatelů. Sídlo stojí na pozemku National Park Service v St. Nicholas Parku na Manhattanu. Je to jeho třetí adresa od doby vzniku stavby.

Hamilton Grange National Memorial, also known as The Grange or the Hamilton Grange Mansion, is a National Park Service site in St. Nicholas Park, Manhattan, New York City, that preserves the relocated home of U.S. Founding Father Alexander Hamilton. The mansion holds a restoration of the interior rooms and an interactive exhibit on the newly constructed ground floor for visitors. The Hamilton Heights subsection of Harlem derived its name from Hamilton's 32-acre estate there.


Historie.

Až do roku 1634 působilo v Paříži jen jediné divadlo se stálou scénou, a sice v paláci burgundských vévodů. Herci Le Noir a Mondory, kteří vedli divadelní skupinu „Troupe du prince d'Orange“, a často pobývali v Paříži, se rozhodli zřídit ve městě stálé divadlo. Vybrali si tehdy módní čtvrť Marais a usídlili se v míčovně v "Rue Vieille-du-Temple", kde zůstali pod názvem „Troupe du Marais“ až do roku 1673. Na přelomu let 1636/1637 zde byla uvedena premiéra Corneillova "Cida" a uváděly se zde i další jeho hry. Repertoár byl podobný jako v burgundském paláci, převládaly tragikomedie nebo pastorale. Konkurence mezi oběma divadly byla vysoká do té míry, že obě skupiny často uváděly ve stejné sezónu díla na stejné téma. Sám král zasáhl minimálně dvakrát a změnil složení sboru a přesunul herce z jednoho divadla do druhého.  V lednu 1644 byl sál zničen požárem a byl otevřen po celkové rekonstrukci v říjnu 1644. Během 50. let byl sál několikrát dočasně uzavřen. Konkurenci zvýšila Molièrova skupina v Palais-Royal, která se od 60. let stala populární. Divadla si neustále přitahovala herce. Po Molièrově smrti (1673) hrozil rozpad královského divadla v Palais-Royal. Ludvík XIV. proto nechal téhož roku rozpustit divadlo v Marais a spojil ho se svým. Král však zároveň určil sál v Palais-Royal pro skladatele Lullyho, který zde skládal své opery. Proto byla obnovená královská společnost přesunuta roku 1669 do "Rue de Génégaud" na levém břehu. V roce 1680 se na příkaz Ludvíka XIV. spojily divadelní skupiny v burgundském paláci a skupina z paláce Guénégaud. Vznikl tak jediný pařížský soubor pod názvem Comédie-Française.  V roce 1791 bylo postaveno nové divadlo Marais z materiálu získaného ze zbořené Bastily (pilastry a hlavice) a uvádělo představení s revoluční tématikou. Často uváděným autorem byl Beaumarchais. Např. 26. června 1792 zde mělo premiéru jeho drama "La Mère coupable ou L'Autre Tartuffe". Divadlo však bylo z nařízení Napoleona I. v roce 1807 uzavřeno, zbořeno a na jeho místě v roce 1812 vznikly veřejné lázně.  Až v roce 1976 založil herec a režisér Jacques Mauclair nové divadlo pod stejným názvem, které fungovalo do roku 1999. V letech 2000–2009 v budově působila divadelní škola Cours Florent. V roce 2009 bylo divadlo znovu zprovozněno.

Théâtre du Marais je divadlo v Paříži ve čtvrti Marais. Pod tímto názvem existovalo během doby více divadel. Sídlem současného podniku je památkově chráněný dům č. 37 v "Rue Volta" ve 3. obvodu.

The Théâtre du Marais has been the name of several theatres and theatrical troupes in Paris, France. The original and most famous theatre of the name operated in the 17th century. The name was briefly revived for a revolutionary theatre in 1791, and revived again in 1976. The present-day Théâtre du Marais operates at 37, rue Volta in the 3rd arrondissement of Paris.


Život.

José Sanjurjo se narodil v Pamploně. Jeho matkou byla Carlota Sacanell Desojo a otcem byl Justo Sanjurjo Bonrostra, který byl karlista. Stal se vojákem, sloužil na Kubě (1896), kde se stal kapitánem, a v Maroku, kde se zapojil do Rífských válek. Zúčastnil se znovudobytí Melilly v roce 1921 a poté se stal divizním generálem a vojenským velitelem španělské správy Melilly. V roce 1922 byl vyslán vyšetřit případ korupce na vojenském velitelství ve městě Larache. V roce 1923 došlo ke státnímu převratu, kdy byl králem Alfonsem XIII. jmenován premiérem generál Miguel Primo de Rivera; toho roku byl Sanjurjo jmenován vojenským velitelem v Zaragoze.  V září 1925 byl Primo de Riverou jmenován velitelem vylodění v Alhucemas, které mělo za úkol potlačit Rífskou republiku vzniklou na území Španělského Maroka. Po vítězném tažení byl jmenován vysokým komisařem Španělska v Maroku a tím pádem i nejvyšším představitelem státní moci na území Španělského Maroka. V roce 1927 obdržel titul "markýze z Rífu" a stal se vojenským velitelem Maroka. Současně po úspěšném konci války byl jmenován plukovník Francisco Franco do hodnosti brigádního generála.  V roce 1928 se stal ředitelem španělského četnictva (Guardia Civil) a v březnu 1931 (krátce před zánikem monarchie) byl králem Alfonsem XIII. vyznamenán řádem Karla III. Po vzniku Druhé republiky mu bylo prodlouženo jmenování ve funkci vysokého komisaře v Maroku a navzdory tomu, že byl Sanjurjo monarchista, se stal jedním z prvních jmenovaných generálů Druhé republiky. Jelikož se však neshodl na vojenských reformách s premiérem Manuelem Azañou, byl odvolán z funkcí a krátce nato se v srpnu 1932 pokusil o vojenský převrat (známý jako „Sanjurjada“), který však byl neúspěšný. Sanjurjo se snažil uprchnout do Portugalska, nakonec se ale v Huelvě vzdal a byl odsouzen k trestu smrti, rozsudek byl následně změněn na doživotí.  V březnu 1934 však byl amnestován novou vládou Alejandra Lerrouxe a odešel do exilu v Estorilu v Portugalsku.

Převrat a smrt.

Na jaře 1936 byl v čele Španělské republiky nahrazen Niceto Alcalá-Zamora novým prezidentem Manuelem Azañou. Sanjurjo se spojil s generály Emiliem Molou, Franciscem Francem a Gonzalem Queipem de Llano, aby provedli vojenský převrat. K němu opravdu došlo 17. července 1936, čímž začala španělská občanská válka. Počítalo se, že vzhledem ke svým zkušenostem se Sanjurjo stane hlavou státu.  Hned 20. července se měl Sanjurjo přesunout do Burgosu, kde mělo být velitelství povstaleckých jednotek, pro cestu si z důvodu osobních sympatií zvolil menší přeplněné letadlo De Havilland DH.80 Puss Moth (imatrikulace EC-III), které pilotoval Juan Antonio Ansaldo. Přeplněné letadlo však z důvodu přílišné hmotnosti havarovalo krátce po vzletu. (Sanjurjo si například vzal příliš zavazadel – aby měl dost reprezentativního oblečení jako "caudillo".) Pilot nehodu přežil a na místě nehody byl následně v roce 1936 vztyčen pomník.  Během občanské války zemřel i generál Emilio Mola, takže se nakonec hlavou státu stal Francisco Franco.

José Sanjurjo y Sacanell (28. března 1872, Pamplona – 20. července 1936, Estoril; zvaný též "„Rífský lev“") byl španělský generál a jeden z hlavních vůdců národně-konzervativního vojenského povstání ve Španělsku v červenci 1936. Zemřel při letecké nehodě jen tři dny od začátku povstání.

General José Sanjurjo y Sacanell, 1st Marquess of the Rif (; 28 March 1872 – 20 July 1936), was the senior of the three leaders of the Nationalist coup of July 1936, which started the Spanish Civil War.  He was killed in an air crash on the third day of the rebellion, when he was flying in from Portugal, to take up his position in command of Franco and Mola. Surprisingly, he had chosen to fly in a small, overloaded plane, because the pilot was a friend of his. Sabotage was suspected, but never proven.