Další starověké názvy pevnosti.

V písemných záznamech se vyskytuje v podobě Vercovicium, Borcovicus, Borcovicium a Velurtion. Nápis nalezený přímo v Housesteads s písmeny VER je pravděpodobně zkratkou pojmenování Ver(covicianorum) - písmena VER se v latině pozdější doby mohla psát i BOR.  Moderní název vychází z pojmenování statku Housesteads z 18. století.

Pevnost ve starověku.

Důkazů o obývání lokality v době před Římany je málo. Hadrianův val se začal stavět v roce 122. Pevnost na pozemcích dnešní farmy Housesteads se stavěla od roku 124 na místě, kde byl už dříve postaven základ pro široký obranný val a věžička 36B. Ta se nyní nachází uvnitř areálu pevnosti. Jako stavební materiál sloužil kámen. Pevnost má typický půdorys: je ve tvaru obdélníka, se zaoblenými nárožími. Na všech čtyřech stranách byly brány, které ležely proti sobě. Delší strana pevnosti vystupuje ven z valu, na rozdíl od bran a věží v rozích. Pevnost časem prošla několikrát opravami a řadou přestaveb, zejména její severní obranný systém, který byl vzhledem k prudkému svahu obzvlášť náchylný ke zřícení.

Posádka.

Ve 2. století našeho letopočtu ji tvořila neznámá kohorta pomocné pěchoty a jednotka legionářů vyčleněná z "Legio II Augusta". Ve 3. století šlo o "Cohors I Tungrorum", rozšířenou o "numerus Hnaudifridi" a "Cuneus Frisiorum", frízskou jednotku kavalérie, přičemž slovo "cuneus" zde odkazuje na formaci ve tvaru klínu. Oddíl "Tungrorum" původně byl v nedaleké pevnosti Vindolanda (na jihozápad od Housesteads). Důkazem je náhrobní kámen velitele centurie, který padl v boji pravděpodobně za vlády císaře Hadriána (117-138).

Zachované nápisy.

O časné přítomnosti "Tungrorum" svědčí dva rané nápisy. Jeden je na malém stavebním kameni s iniciálami této kohorty, který se zachoval v dolní části stěny jedné z původních budov pevnosti z Hadriánovy doby; tato sýpka byla potom výrazně přestavěna v letech 205–208.  Druhým je nápis, kterým první kohorta "Tungrorum" děkuje "bohům a bohyním"; deset podobných textů známých z různých míst Římské říše je spojeno s vypuknutím moru okolo roku 165.

Civilní osada.

Na jih od pevnosti vyrostlo rozsáhlé civilní osídlení ("vicus"). Některé kamenné základy z těchto domů je stále možné vidět, včetně takzvaného "Murder House", kde byly pod nově položenou podlahou objeveny dvě kostry.

Za císaře Hadriána a po jeho smrti.

Před koncem Hadriánovy vlády (v roce 138) byl val dokončen a Housesteads byla jednou z jeho 17 pevností a její posádka se podílela na počtu téměř 10 000 mužů, kteří val hájili.

Antoninův val.

Do čtyř let po Hadriánově smrti však jeho nástupce, Antoninus Pius (vládl 138–161) začal se stavbou druhého valu, tzv. Antoninova, přes úžinu mezi ústími řek Forth a Clyde ve středním Skotsku. Pro častý předpoklad, že Hadriánův val byl potom opuštěn, neexistují v pevnosti Housesteads žádné důkazy.  Většina posádky se skutečně přesunula o 160 km na sever na Antoninův val, (do pevnosti Castlecary Fort), ale část zůstala. Právě z této doby pravděpodobně pochází oltář boha Jupitera a boha zvaného Cocidius, který v pevnosti Housesteads postavili vojáci Druhé legie.

Po opuštění Antoninova valu.

Antoninův val byl opuštěn po roce 160 a ten Hadriánův byl příští dvě staletí plně obsazen vojskem. V Housesteads se hodně stavělo, od druhé poloviny 2. století a během 3. století vyrostl dům velícího důstojníka, sýpky a další stavby. V době římské v pevnosti žilo a pracovalo 800 vojáků. I proto znělo původní pojmenování pevnosti Vercovicium, tedy "místo, kde jsou výteční bojovníci'. Pevnost tehdy stála na samé hranici Římské říše. Důležité bylo, že byla soběstačná. Její obyvatelé měli kasárny, nemocnici, stál tam dům velitele, sýpky a společné latríny; pozůstatky většiny těchto staveb se zachovaly. Sýpky měly pečlivě propracovaný systém větrání.  Latrína měla dvě podélné lavice, kde vojáci seděli vedle sebe; dole tekla voda, která exkrementy odváděla. Jde o jedny z nejlépe zachovaných starověkých kamenných latrín na území římské Británie.Tato pevnost však, což bylo nezvyklé, neměla vlastní zdroj vody, její obyvatelé proto museli zachytávat vodu dešťovou. Pro tento účel vybudovali při kraji obranné linie velké nádrže s okraji z kamene.

4. a 5. století.

Podle dokumentu Notitia Dignitatum ze začátku 5. století byla posádka v pevnosti ještě ve 4. století. Vojáci pocházeli z území moderní Belgie. Do roku 409 se Římané z pevnosti stáhli.

Doba moderní.

Tato lokalita je nyní ve vlastnictví charitativní organizace National Trust a pečuje o ni britská kulturní nezisková organizace Anglické dědictví. Nálezy z odsud lze vidět ve výše zmíněných muzeích. Sbírka objevů z římských dob dokumentuje, jak se na tomto místě žilo před dvěma tisíci lety. Jsou zde například římské oltáře, šperky, nástroje a zbraně, vše vykopané v této pevnosti. Poblíž byla navíc nalezena klasická okřídlená socha Vítězství.  Pevnost Housesteads byla jednou ze stálých základen podél Hadriánova valu. Je nejúplnějším příkladem římské pevnosti v Británii, takže díky návštěvě je možné si vytvořit poměrně přesnou představu, jak římské pevnosti svého času vypadaly.

Farma Housesteads.

Housesteads je bývalý statek, na jehož pozemcích zbytky pevnosti leží. V roce 1604 se nájemcem farmy stal Hugh Nixon, “zloděj dobytka, který navíc přechovával ukradené věci”. Od roku 1663 byla domovem Armstrongů, notoricky známé rodiny lupičů, kteří působili v tomto kraji ("Border Reivers"). Nicholas Armstrong koupil farmu v roce 1692, ale už v roce 1694 ji musel za 485 liber prodat Thomasu Gibsonovi z Hexhamu. Armstrongovi na ní zůstali jako nájemníci. Šlo o známou skupinu zlodějů koní a dobytka, kteří ve staré pevnosti ukrývali ukradené koně a dobytek. Obchodovali až s Aberdeenem a jihem Anglie. Bývaly doby, kdy každý muž z této rodiny byl psancem, kterého postavily mimo zákon úřady anglické nebo skotské. Nicholas byl v roce 1704 oběšen a jeho bratři uprchli do Ameriky.  Armstrongové žili v typickém opevněném domě ("bastle house") ze 16. století. Měl dvě podlaží: v přízemí měli hospodářská zvířata, v patře byl obytný prostor. Pozůstatky domu dosud stojí u jižní brány římské pevnosti, zachovaly se kamenné schody a úzká okna. V 17. století byla do strážní komory v bráně zabudována sušárna na kukuřici.  V 1698 farmu koupil Thomas Gibson, který začal kolem pevnosti obdělávat půdu a při tom vyoral celou řadu římských artefaktů. "Bastle house" ze 17. století nahradila budova statku, kterou postavili nad římskou nemocnicí, kterou v roce 1725 načrtl Stukely. V průběhu 18. století na farmě Housesteads hospodařila stále jedna rodina, která ji měla pronajatou. Existuje zápis z té doby o nájemci jménem William Magnay. Ukázalo se, že tamější studna nepochází z římských dob; vykopal ji právě on.  Zájem o pevnost vzrostl v 19. století, a to zejména poté, co v roce 1838 farmu koupil historik John Clayton, jako další ze své sbírky farem u Hadriánova valu. Lokalitu zbavil staveb z pozdějších dob. Statek Housesteads byl postaven kolem roku 1860. John Maurice Clayton se pokusil pevnost koupit v aukci v roce 1929. V roce 1930 ji dostala darem organizace National Trust. Farmu později vlastnili Trevelyanovi, kteří věnovali pozemek pro tamější muzeum.

Externí odkazy.

Housesteads (římská pevnost) je moderní název bývalé pomocné pevnosti zhruba uprostřed Hadrianova valu. Leží v hrabství Northumberland v Anglii, na jih od jezera Broomlee Lough, na farmě Housesteads, 6 a půl km na sever od vesnice Bardon Mill, u silnice B6318 a téměř 10 km na severovýchod od městečka Haltwhistle. Z tohoto vyvýšeného místa je strategický výhled na vřesoviště národního parku "Northumberland National Park" a na Hadriánův val. Jde o nejlépe zachovanou římskou pevnost v Británii, jednu z nejznámějších v Římské říši.  Pevnost na ploše více než 2 hektary byla postavena kolem roku 124 našeho letopočtu, tedy brzy poté, co Římané stavbu Hadriánova valu zahájili. Tato oblast tehdy spadala do území římské provincie zvané Britannia.  Lokalitu v moderní době vlastní National Trust a pečuje o ni organizace English Heritage. Archeologické nálezy odsud lze spatřit v místním muzeu, dále v muzeu u pevnosti Chesters a v Great North Museum: Hancock ve městě Newcastle na Tyne v severovýchodní Anglii.

Housesteads Roman Fort is the remains of an auxiliary fort on Hadrian's Wall. Its ruins are at Housesteads in the civil parish of Bardon Mill in Northumberland, England, south of Broomlee Lough. The fort was built in stone around AD 124, soon after the construction of the wall began in AD 122 when the area was part of the Roman province of Britannia. Its name has been variously given as Vercovicium, Borcovicus, Borcovicium, and Velurtion. The name of the 18th-century farmhouse of Housesteads gives the modern name. The site is owned by the National Trust and is in the care of English Heritage. Finds can be seen in the site museum, in the museum at Chesters, and in the in Newcastle upon Tyne.


Vykolejení vlaku na mostě Big Bayou Canot

Události.

Těšně před nehodou nákladní čluny tlačené remorkérem "Mauvilla" nesprávně zatočily na řece Mobile a vstoupily do Big Bayou Canot, což je průliv, přes který vede železniční most a normálně se tam lodě nemají plavit. Pilot remorkéru Willie Odom neměl správný výcvik pro čtení svého radaru a díky jeho malým zkušenostem a špatné viditelnosti v mlze si nevšiml, že sjel z kurzu. Na lodi se také nenacházel kompas ani mapy vod. Odom žil v domnění, že je stále na řece Mobile a most na radaru identifikoval jako jiný remorkér. Po vyšetřování nebyl uznán trestně zodpovědným za nehodu.  "Mauvilla" do mostu narazila v asi 2:45 hodin ráno. Most byl navržen tak, aby mohl být snadno přestavěn na otáčecí most. Žádná taková přestavba neproběhla, ale prostřední část mostu nebyla patřičně ochráněna před nechtěným pohybem. Náraz lodi prostřední část mostu posunul asi o metr vedle a výrazně pokroutil koleje.  V asi 2:53 ráno vlak Sunset Limited společnosti Amtrak poháněný třemi lokomotivami na trase z Los Angeles (Kalifornie, USA) do Miami (Florida, USA) se 220 cestujícími a členy posádky vjel v rychlosti asi 113 km/h na most. Po najetí na pokřivené koleje vykolejil. První ze třech lokomotiv narazila do posunuté části mostu, čímž ji shodila do vody. Další dvě lokomotivy, spolu se zavazadlovým vozem, lůžkovým vozem a dva ze šesti vozů pro cestující sjely do vody také. Plné nádrže lokomotiv (každá z nich obsahovala několik tisíců galonů nafty) se nárazem protrhly, což způsobilo masivní únik paliva a požár. Čtyřicetsedm lidí, z toho 42 pasažérů, nehodu nepřežilo. Mnoho z nich se udusilo, další zemřeli na následky požárů nebo kouřových zplodin. Dalších 103 lidí bylo zraněno. Čtyři členové posádky remorkéru nebyli zraněni. V době nehody byla první lokomotiva v provozu pouze dvacet dní.  I přes to, že se most posunul, se kontinuálně svařované kolejnice nerozlomily. Díky tomu kontrolní mechanismy sledující přerušení trasy nezareagovaly a návěstidlo před mostem zůstalo nastaveno na „Volno“. Jestliže by se jedna z kolejnic následkem nárazu přerušila, návěstidlo by se přeplo do polohy „Stůj“. To by mohlo dát strojvedoucímu dostatek času na zastavení vlaku, anebo alespoň na zmírnění rychlosti ve snaze minimalizovat následky nehody.

Fatální zpoždění.

Této nehodě se věnovala jedna z epizod dokumentárního cyklu "Vteřiny před katastrofou" společnosti National Geographic. Kromě zjištění v oficiálním vyšetřování dokument odhalil, že vlak byl kvůli poruše v klimatizaci a toaletě v New Orleansu o 30 minut opožděn. Nebýt tohoto zpoždění, vlak Sunset Limited by překročil most Big Bayou Canot 20 minut předtím, než by do mostu narazila loď.

K vykolejení vlaku na mostě Big Bayou Canot došlo ve středu 22. září 1993 na mostě Big Bayou Canot v jihozápadní Alabamě, USA. Havarovaný vlak patřil společnosti Amtrak. Nehoda byla způsobená posunutím střední části mostu a deformací kolejí, což nastalo kvůli nárazu těžkých člunů do mostu osm minut před havárií. Při katastrofě zahynulo 47 lidí a 103 jich bylo zraněno.

The Big Bayou Canot rail accident was the derailing of an Amtrak train on the CSX Transportation Big Bayou Canot Bridge in southwestern Alabama, United States, on September 22, 1993. It was caused by displacement of a span and deformation of the rails when a tow of heavy barges collided with the rail bridge eight minutes earlier. 47 people were killed and 103 more were injured. To date, it is both the deadliest train wreck in Amtrak's history and the worst rail disaster in the United States since the 1958 Newark Bay, New Jersey rail accident in which 48 lives were lost.


Politická kariéra.

Pocházel ze starobylého šlechtického rodu od anglické revoluce usazeného v Irsku, byl synem 8. vikomta Midletona, matka Augusta (1833–1903) byla dcerou vlivného toryovského politika Thomase Fremantla. Vystudoval v Oxfordu, v letech 1880–1906 byl členem Dolní sněmovny za Konzervativní stranu. Již v mládí se zařadil mezi vlivné osobnosti konzervativců a v druhé Salisburyho vládě byl finančním tajemníkem na ministerstvu války (1886–1892), později státním podsekretářem války (1895–1898) a zahraničí (1898–1900), od roku 1897 byl též členem Tajné rady. V letech 1900–1903 byl ministrem války, v této funkci musel řešit nepřipravenost britské armády na búrskou válku, nakonec byl v letech 1903–1905 ministrem pro Indii.  V roce 1906 neuspěl ve volbách, ale o rok později zdědil rodové tituly a vstoupil do Sněmovny lordů (zde zasedal jako "baron Brodrick", vyšší titul vikomta Midletona platil pouze pro Irsko). V letech 1907–1913 byl členem londýnské městské rady, později se angažoval v Irsku, irští nacionalisté jej ale příliš neuznávali, protože podle jejich názoru sledoval spíše své politické zájmy v Konzervativní straně v Anglii. V roce 1920 získal britský titul hraběte z Midletonu.  Během návštěvy vojenských manévrů v Německu v roce 1902 obdržel pruský Řád červené orlice, v roce 1916 získal irský Řád sv. Patrika. Zastával řadu čestných funkcí, mimo jiné byl smírčím soudcem a zástupcem místodržitele v hrabství Surrey, kde vlastnil statky. Zde se nacházelo hlavní rodové sídlo "Peper Harow House", které bylo v majetku rodiny od roku 1713.

Rodina a potomstvo.

Jeho první manželkou byla od roku 1880 Hilda Wemyss (1854-1901), dcera 9. hraběte z Wemyssu ze starobylé skotské šlechty. Po ovdovění se podruhé oženil v roce 1903 s Madeline Stanleyovou (1876-1966) z linie baronů z Alderley (její dědeček Edward Stanley, 2. baron Alderley byl ministrem obchodu a pošt). Z obou manželství pocházelo sedm dětí, dědicem titulů byl nejstarší syn George (1888-1979) z prvního manželství, oba synové z druhého manželství padli za druhé světové války v Itálii.

William St.John Fremantle Brodrick, 1. hrabě z Midletonu ("William St.John Fremantle Brodrick, 1st Earl of Midleton, 9th Viscount Midleton, 1st Viscount Dunsford, 9th Baron Midleton, 6th Baron Brodrick") (14. prosince 1856 – 13. února 1942) byl britský státník ze šlechtického rodu usazeného od 17. století v Irsku. Jako dlouholetý poslanec Dolní sněmovny se stal vlivným politikem Konzervativní strany. Byl britským ministrem války a ministrem pro Indii. Jako dědic rodových titul přešel v roce 1907 do Sněmovny lordů, v roce 1920 byl povýšen na hraběte.

William St John Fremantle Brodrick, 1st Earl of Midleton, KP, PC, DL (14 December 1856 – 13 February 1942), styled as St John Brodrick until 1907 and as Viscount Midleton between 1907 and 1920, was a British Conservative and Irish Unionist Alliance politician.


Životopis.

Narodil se na rodovém sídle Knowsley Hall jako starší syn premiéra 14. hraběte z Derby a Emmy Bootle-Wilbraham. Studoval v Etonu a Cambridge, v roce 1848 poprvé neúspěšně kandidoval do Dolní sněmovny. Poté odjel do Karibiku a severní Ameriky, ještě v roce 1848 byl ale do parlamentu zvolen v nepřítomnosti, členem Dolní sněmovny zůstal do roku 1869. Od mládí patřil k liberálně orientovaným členům Konzervativní strany. V první otcově vládě byl státním podsekretářem zahraničí (1852), později odmítl nabídku vstoupit do Palmerstonova kabinetu jako ministr kolonií (1855). V druhé otcově vládě byl ministrem kolonií (1858) a po převedení správy největší britské kolonie v Indii pod přímou správu vlády byl prvním ministrem pro Indii (1858-1859), od roku 1858 byl též členem Tajné rady. Znovu byl přímým podřízeným svého otce jako ministr zahraničí (1866-1868), poté zdědil titul hraběte z Derby a vstoupil do Sněmovny lordů (do té doby byl znám pod jménem "lord Edward Stanley"). V Disraeliho vládě byl znovu ministrem zahraničí (1874-1878), kabinet ale předčasně opustil pro názorovou neshodu s ostatními ministry v otázce okupace Kypru. Poté opustil i Konzervativní stranu a naposledy byl ministrem jako státní sekretář kolonií v Gladstonově liberální vládě (1885-1886). Na funkci ministra aspiroval ještě v roce 1886, ale pro nesouhlas s vládní irskou politikou byl od dalšího aktivního dění distancován. Ve Sněmovně lordů poté patřil k předním stoupencům frakce liberálních unionistů. Jeho zdravotní stav se zhoršil po těžké chřipce v roce 1891 a zemřel o necelé dva roky později na rodovém sídle Knowsley Hall.  Od roku 1859 byl členem Královské společnosti, získal čestné doktoráty v Oxfordu a Cambridge, zastával také čestné funkce lorda rektora univerzity v Glasgow (1868-1871) a kancléře univerzity v Londýně (1891-1893). Mimoto v 80. letech předsedal několika vládním komisím. V roce 1884 získal Podvazkový řád.  V roce 1870 se oženil s Mary Catherine Sackville-West (1824-1900), dcerou 5. hraběte De La Warr a vdovou po 2. markýzovi ze Salisbury. Titul hraběte z Derby zdědil poté Edwardův mladší bratr Frederick (1841-1908).

Edward Henry (Smith-) Stanley, 15. hrabě z Derby (do roku 1869 znám pod jménem Lord Edward Stanley) ("Edward Henry (Smith-)Stanley, 15th Earl of Derby, 3rd Baron Stanley of Bickerstaffe") (21. července 1826, Knowsley Hall, Anglie – 21. dubna 1893, Knowsley Hall, Anglie) byl britský státník ze starobylého šlechtického rodu Stanleyů, byl synem trojnásobného premiéra 14. hraběte z Derby. Dvacet let byl členem Dolní sněmovny, v roce 1869 jako dědic titulu hraběte z Derby zasedl ve Sněmovně lordů. Díky otci od mládí zastával úřady v britské vládě, byl ministrem kolonií (1858), ministrem pro Indii a dvakrát ministrem zahraničí. V závěru své politické dráhy opustil Konzervativní stranu a přešel k frakci liberálních unionistů. Byl rytířem Podvazkového řádu. Zemřel bez potomstva a hraběcí titul po něm zdědil nevlastní bratr Frederick, dosavadní generální guvernér v Kanadě.

Edward Henry Stanley, 15th Earl of Derby, (21 July 182621 April 1893), known as Lord Stanley from 1851 to 1869, was a British statesman. He served as Secretary of State for Foreign Affairs twice, from 1866 to 1868 and from 1874 to 1878, and also twice as Colonial Secretary in 1858 and from 1882 to 1885.


Život.

Mládí a studium.

Pocházel z rolnické rodiny. Ve věku 15 let nastoupil na univerzitu Ťi-mej v Sia-menu, kde dva a půl roku studoval. Poté se vrátil do rodného Chuej-anu jako učitel na základní škole. Byl velkým obdivovatelem spisovatele Kuo Mo-žua, v mládí mu dokonce napsal dopis týkající se jeho básně Bohyně. V roce 1924 odešel do Šanghaje, kde studoval literaturu. Zde se začíná dostávat do kontaktu s komunismem a studuje marxisticko-leninistické teorie. Rok poté se vrací zpět do Sia-menu. Současně v této době probíhalo jednání o spolupráci mezi Kuomintangem a Komunistickou stranou Číny, Čchen Po-ta věřil v Sunjatsenovy Tři principy a proto se rozhodl vstoupit do Kuomintangu.

Působení v Komunistické straně.

Poté, co došlo k šanghajskému masakru, kdy Čankajšek uskutečnil převrat a bylo zlikvidováno mnoho předních komunistů, se Čchen Po-ta rozhodl odejít z Kuomintangu a vstoupit do Komunistické strany Číny. Byl poslán do Wu-chanu, kde se stal vedoucím propagandistického oddělení Komunistické strany. Poté odjel na studia do Sovětského svazu. Po návratu zpět do rodné země přijal pozici vysokoškolského učitele na univerzitě v Pekingu. Během tohoto období působil jako agent komunistické strany Číny. Po vypuknutí druhé čínsko-japonské války (1937-1939) odešel do komunistické základny v Jen-anu v severozápadní Číně. Zde ve stranických vysokých školách vyučoval marxismus-leninismus. Také se znovu setkává s Čang Wen-tchienem, bývalým spolužákem z Moskvy, který seznamuje Čchena Po-tu s Mao Ce-tungem. Jelikož studenti příliš nerozuměli učitelskému výkladu Čchena Po-ty, je přesunut na oddělení propagandy. Zpočátku Čchen Mao-cetunga příliš neoslovil, jeho pozornost si získal až na zasedání, kde byly projednávány myšlenky Sunjatsena. Ještě ten večer byl pozván Maem, aby se připojil na společnou večeři, což se později ukázalo jako zlomový bod v Čchenově životě. V Jen-anu brzy získal velmi dobrou reputaci, samotný Mao poslouchal každou z jeho přednášek o staré čínské filosofii. Jejich vztah se nadále velmi sbližoval, důkazem toho je i fakt, že v roce 1939 se Čchen stal náměstkem generálního tajemníka předsedy vojenské komise (tuto funkci zastával Mao). Čchen Po-ta napsal hodně článků, které byly publikovány během protijaponské války. Poté, co Čankajšek vydal svou knihu Osudy Číny, nařídil Mao Ce-tung určitý typ protiútoku a pověřil Čchena Po-tu a Fan Wen-čaa, aby sepsali kritický komentář ke knize. Tato kritika sloužila i jako šíření propagandy mimo stranu, byla přeložena do angličtiny. Ve 40. letech se v Jen-anu podílel na jednotlivých kampaních. Pozice Čchena se neustále zvyšovala. Postupně se vypracovával na vyšší místa a v roce 1951 začal psát politická pojednání a eseje ve které propaguje Mao Ce-tungovu teorii čínské revoluce v kombinaci s marxismem-leninismem. Publikoval také hodně článků v časopise Žen-min ž'-pao.  Ačkoliv nebývá spojován se zahraničními záležitostmi, v roce 1950 doprovázel Mao Ce-tunga na jednání do Moskvy, kde byla podepsáná první smlouva mezi ČLR a SSSR.  Roku 1958 se stal šéfredaktorem časopisu Rudá vlajka. V roce 1966 byl na 11. plenárním zasedání osmého ústředního výboru Komunistické strany Číny zvolen stálým členem. Poté, co byla místo malé skupiny pěti pro kulturní revoluci ustanovena nová skupina, stal se Čchen Po-ta jedním z nejbližších spolupracovníků Ťiang-Čching. Krátce poté, co byl dosazen vydal úvodník s názvem Vymýtit všechny ďábly, což znamenalo vymýtit staré myšlení, starou kulturu a staré zvyky a obyčeje. Z iniciativy Čou En-laje vzešla skupinka politiků, kteří se snažili zmírnit výstřelky kulturní revoluce a dokonce se odvážili kritizovat Lin Piaa, Ťiang Čching a Čchen Po-tu. Po smrti Liou Šao-čchiho si dělal Čhen Po-ta nárok na jeho funkce. V roce 1970 se konalo zasedání pléna ÚV KS Číny, kde se civilní opozice rozhodla vyřadit Čchena Po-tu z politického a civilního života.

Konec politické kariéry.

V roce 1970 se účastnil konference v Lu-šanu, kde došlo k rozkolu mezi Mao Ce-tungem a Lin Piaem. Čchen zde podpořil myšlenky Lin Piaa. V srpnu se konalo zasedání, kde se projednávala konference v Lu-šanu. Mao zde vydal článek, ve kterém deklaruje konec politického života Čchena Po-ty. Po druhém zasedání byla zřízena pracovní skupina na přezkoumání Čchena Po-ty. Po návratu do Pekingu byl uvězněn v domácím vězení a ztratil osobní svobodu. 18. října 1970 byl formálně zadržen a čekala ho rozsáhlá kritika (později byl osmnáctiletý trest počítán od tohoto dne). Oficiálně byl zatčen až v roce 1976. 20. listopadu byl postaven před soud spolu s bandou čtyř.  V roce 1980 byl odsouzen Nejvyšším lidovým soudem na 18 let vězení. Zemřel 20. září 1989 na infarkt myokardu.

Čchen Po-ta (čínsky pchin-jinem "Chén Bódá", znaky zjednodušené 陈伯达, Wade-Gilesova trankskripce "Ch'en Po-ta"; 29. července 1904 Chuej-an v provincii Fu-ťien – 20. září 1989 Peking) byl čínský propagandista, který se stal hlavním interpretem myšlenek Mao Ce-tunga. Krátce se také dostal na pozici jednoho z pěti nejmocnějších vůdců moderní Číny.

Chen Boda (; 29 July 1904 – 20 September 1989), was a Chinese Communist journalist, professor and political theorist who rose to power as the chief interpreter of Maoism (or "Mao Zedong Thought") in the first 20 years of the People's Republic of China. Chen became a close associate of Mao Zedong in Yan'an, during the late 1930s, drafting speeches and theoretical essays and directing propaganda.  After 1949, Chen played a leading role in overseeing mass media and ideology; at the start of the Cultural Revolution in 1966, Mao named him Chairman of the Cultural Revolution Group, entrusting him with the task of guiding the new mass movement. However, his ultra-radical line and close ties with Lin Biao eventually led to his downfall in 1970.


Politická kariéra.

Pocházel z rodiny připomínané od 17. století v hrabství Lancashire, byl synem Williama Crosse (1771–1827), smírčího soudce a zástupce místodržitele v Lancashire. Vystudoval v Cambridge a od mládí působil v Londýně jako advokát. V letech 1857–1862 a 1868–1885 byl členem Dolní sněmovny za Konzervativní stranu, ve volbách v roce 1868 proslul vítězstvím nad W. Gladstonem.  Patřil k vlivným řečníkům konzervativců a v Disraeliho vládě byl ministrem vnitra (1874–1880), od roku 1874 byl zároveň členem Tajné rady. Funkci ministra vnitra zastával i v prvním Salisburyho kabinetu (1885–1886), poté byl ministrem pro Indii (1886–1892). Se svým třetím vstupem do vlády byl zároveň povýšen na vikomta a stal se členem Sněmovny lordů (1886). Ve třetí Salisburyho vládě zastával nejprve post lorda kancléře vévodství lancasterského (1895), nakonec byl lordem strážcem tajné pečeti (1895–1900). Ze zdravotních důvodů odstoupil v listopadu 1900 a odešel do soukromí.  Ve vládních úřadech i v parlamentu se zasloužil o reformy ve školství, zdravotnictví a státní správě. Jako ministr pro Indii získal Řád indické hvězdy, později obdržel Řád lázně. Mimo jiné byl členem Královské společnosti, smírčím soudcem a zástupcem místodržitele v hrabství Lancashire. Získal čestné doktoráty na čtyřech univerzitách (Oxford, Cambridge, Leeds, St Andrews).

Potomstvo.

Jeho nejstarší syn William Henry Cross (1856–1892), poslanec Dolní sněmovny, zemřel předčasně, dědicem titulu se stal vnuk Richard Assheton Cross, 2. vikomt Cross (1882–1932). V další generaci rod vymřel, posledním nositelem titulu byl Assheton Henry Cross, 3. vikomt Cross (1920–2004).  Jeho synovec Charles Henry Cross (1852–1915) byl admirálem a superintendantem námořní základny Devonportu.

Richard Assheton Cross, 1. vikomt Cross ("Richard Assheton Cross, 1st Viscount Cross") (30. května 1823, Preston, Anglie – 8. ledna 1914, Broughton in Furness, Anglie) byl britský státník, významný představitel Konzervativní strany v 19. století. Během své politické kariéry byl dvakrát ministrem vnitra (1874–1880, 1885–1886), poté ministrem pro Indii (1886–1892). Od roku 1886 byl s titulem vikomta členem Sněmovny lordů. Naposledy byl členem vlády jako lord strážce tajné pečeti (1895–1900).

Richard Assheton Cross, 1st Viscount Cross, (30 May 1823 – 8 January 1914), known before his elevation to the peerage as R. A. Cross, was a British statesman and Conservative politician. He notably served as Home Secretary between 1874 and 1880 and 1885 and 1886.


Názvosloví.

Pokud je acyl hlavní skupinou, tak se acylchloridy pojmenovávají podle názvu tohoto acylu, ke kterému se přidá označení -chlorid, například:  Pokud acyl není hlavní skupinou, tak se používá předpona -chlorkarbonyl, například:

Vlastnosti.

Jelikož u acylchloridů nedochází k tvorbě vodíkových vazeb, tak mají tyto látky nižší teploty varu a tání než odpovídající karboxylové kyseliny; teplota varu kyseliny octové je 118 °C, zatímco acetylchlorid vře již při 51 °C.  Podobně jako většina karbonylových sloučenin mají acylchloridy v infračervených spektrech výrazný absorpční pás kolem hodnoty vlnočtu 1750 cm.  Nejjednodušším stabilním acylchloridem je acetylchlorid (systematickým názvem "ethanoylchlorid"); formylchlorid (methanoylchlorid) je za běžných podmínek nestabilní, lze jej však připravit za teplot pod -60 °C.

Výroba a příprava.

V průmyslu.

Průmyslově se acylchloridy vyrábějí reakcí acetanhydridu s chlorovodíkem. U benzoylchloridu se používá částečná hydrolýza benzotrichloridu:

V laboratořích.

Laboratorně se acylchloridy, podobně jako chlorované uhlovodíky, získávají nahrazením hydroxylových skupin atomy chloru: karboxylová kyselina reaguje s chloridem thionylu (SOCl), chloridem fosforitým (PCl) nebo chloridem fosforečným (PCl):  Reakci s chloridem thionylu je možné katalyzovat dimethylformamidem. Při tomto postupu vznikají oxid siřičitý a chlorovodík, což jsou plyny, které se z reakční směsi odstraňují a tím dochází k posunu reakční rovnováhy ve prospěch produktů. Přebytek thionylchloridu, jehož teplota varu činí 74,6 °C, lze taktéž snadno odstranit. Mechanismy reakcí s thionylchloridem a chloridem fosforečným jsou podobné; níže je zobrazen mechanismus při použití thionylchloridu:  Při jiné metodě se používá oxalylchlorid:  Katalyzátorem je zde dimethylformamid, který na začátku reaguje s oxalylchloridem za vzniku iminiového meziproduktu,  který poté reaguje s karboxylovou kyselinou, přičemž dochází k odštěpení oxidu a obnovení katalyzátoru.  Jsou známy i takové postupy přípravy acylchloridů, při kterých nevzniká HCl, jako jsou například Appelova reakce  a příprava za použití trichlortriazinu:

Reakce.

Nukleofilní reakce.

Acylchloridy jsou mnohem reaktivnější než karboxylové kyseliny; chloridový aniont je velmi dobrou odcházející skupinou, zatímco hydroxid tuto vlastnost za obvyklých podmínek nemá, a tak mohou s karbonylovou skupinou reagovat i slabé nukleofily; příkladem může být reakce s vodou za vzniku příslušné karboxylové kyseliny:  Acylchloridy lze použít na přípravu derivátů karboxylových kyselin jako jsou anhydridy, estery a amidy, reakcemi se solemi příslušných kyselin, alkoholy či aminy. Za přítomnosti zásady, například vodného roztoku hydroxidu sodného nebo pyridinu, případně přebytku aminu (při přípravě amidů), je potřeba odstraňovat vznikající chlorovodík a reakce musí být katalyzována. I když lze estery či amidy často získat reakcí karboxylové kyseliny s alkoholem nebo aminem, tak jsou tyto reakce vratné, což vede k nízké výtěžnosti; příprava těchto látek z acylchloridů je rychlá a nevratná a tak se často upřednostňuje před přímou reakcí s karboxylovou kyselinou.  Při reakcích acylchloridů s Grignardovými činidly se obvykle nejprve tvoří ketony a následně terciární alkoholy; výjimku představují reakce s některými organickými sloučeninami kadmia, při nichž se proces zastaví u ketonu. Nukleofilní reakce s Gilmanovými činidly (organickými sloučeninami obsahujícími lithium a měď) také, díky nižší reaktivitě těchto látek, poskytují ketony. Chloridy aromatických kyselin jsou obecně méně reaktivní než chloridy alkylových kyselin a často jsou tak potřeba tvrdší podmínky.  Acylchloridy je možné zredukovat silnými donory hydridů, jako je hydrid lithno-hlinitý, za tvorby primárních alkoholů. Tri-"terc"-butoxyhydrid lithnohlinitý přeměňuje acylchloridy na aldehydy.

Elektrofilní reakce.

Acylchloridy se, společně s Lewisovými kyselinami, jako například chloridem železitým a chloridem hlinitým, účastní Friedelových–Craftsových acylací, při nichž vznikají arylketony.  V prvním kroku proběhne disociace chloridu, kterou vyvolá Lewisova kyselina:  Poté následuje nukleofilní atak arenu na acylovou skupinu:  Nakonec nastane spojení chloridového aniontu s uvolněným protonem za vzniku HCl a regenerace katalyzátoru (zde AlCl):

Bezpečnost.

Vzhledem ke značné reaktivitě těchto látek je při skladování acylchloridů nutné opatrné zacházení. Mají dráždivé účinky na oči, jelikož reagují s vodou za vzniku chlorovodíku a organických kyselin.

Acylchloridy jsou organické sloučeniny s molekulami obsahujícími skupinu -COCl; jedná se o reaktivní funkční deriváty karboxylových kyselin. Acylchloridy patří mezi acylhalogenidy.

In organic chemistry, an acyl chloride (or acid chloride) is an organic compound with the functional group -COCl. Their formula is usually written RCOCl, where R is a side chain. They are reactive derivatives of carboxylic acids. A specific example of an acyl chloride is acetyl chloride, CHCOCl. Acyl chlorides are the most important subset of acyl halides.


Život.

Vyrostl v bohaté, tradiční čínské rodině, s velmi despotickými muži v čele. Unikl z ní odchodem do Francie v roce 1927. Již v Číně četl díla Pjotra Kropotkina a v Paříži se připojil k anarchistickému hnutí. V roce 1929 přijal jméno Pa Ťin, které odkazovalo jednak na Kropotkina a také na dalšího anarchistu Michaila Bakunina. Toho roku se také vrátil do Číny a zde vydal svou první knihu "Zánik". Průlomovým byl však až román "Rodina" z roku 1931. Román měl autobiografické rysy a byl inspirován autorových dětstvím v bohaté rodině v S'-čchuanu. Tradiční (velmi široká) čínská rodina je v románu líčena dosti neiluzivně a jako rozpadající se instituce. Kniha měla ještě dvě pokračování ("Jaro" a "Podzim") a trilogie byla nazvána "Dravý proud". I další trilogie "Láska" měla úspěch. Roku 1934 byl zakázán jeho román "Výhonek", načež musel načas odejít do exilu v Japonsku. Brzy se ale vrátil. Za války napsal další, burcující, trilogii "Oheň".  Před válkou s komunisty polemizoval z anarchistických pozic, po jejich vítězství v roce 1949 však základní pravidla nového režimu přijal a v roce 1958 byl dokonce zvolen předsedou oficiálního Svazu spisovatelů. Nevyzpytatelné represe Kulturní revoluce na konci 60. let si ho však nakonec našly: Bylo mu zakázáno psát a byl poslán čistit kanály. Jeho ženě byla z politických důvodů odepřena v roce 1973 lékařská péče, načež zemřela. Když se na konci 70. let uvolnily ledy v důsledku Tengových reforem, mohl se vrátit do literárního života, v roce 1985 i do čela Svazu spisovatelů. Stal se velkým kritikem Kulturní revoluce, přičemž však přiznal – zejména ve slavné knize "Náhodné myšlenky" – míru spoluviny na této mravní a myšlenkové tragédii, neboť sám se na konci 50. let částečně podílel na “kampani proti pravičákům”, a právě v takovýchto akcích se lynčovací duch Kulturní revoluce rodil. Neúspěšně též bojoval za vznik Muzea Kulturní revoluce, které by varovalo před opakováním podobného výronu násilí a fanatismu. Svůj aktivismus vystupňoval v roce 1989, kdy bylo vyhlášeno stanné právo a dogmatici přešli znovu do útoku. Protestoval také proti obnovenému kultu Maa na začátku 90. let. Zemřel ve sto letech.

Pa Ťin (; 25. listopadu 1904, Čcheng-tu — 17. října 2005, Šanghaj) byl čínský spisovatel. Ve 30. a 40. letech 20. století se proslavil svými romány, jež popisovaly a vzývaly rozklad tradičního konfuciánského patriarchálního společenského systému (zejm. "Rodina").

Li Yaotang (25 November 190417 October 2005), better known by his pen name Ba Jin and also known as Li Pei Kan, was a Chinese author and political activist best known for his novel "The Family". He is considered to be one of the most important and widely read Chinese writers of the 20th century.  Ba Jin's son Li Xiao is also a fiction writer.


Životopis.

Narodil se na rodovém sídle "Howick Hall" v Northumberlandu jako nejstarší syn premiéra 2. hraběte Greye. Pocházel z početné rodiny, měl dvanáct mladších sourozenců, bratr Charles Grey (1804–1870) byl generálem a tajemníkem královny Viktorie, další bratři Frederick William Grey (1805–1878) a George Grey (1809–1891) dosáhli v námořnictvu hodnosti admirála, nejstarší sestra Louisa (1797–1841) byla manželkou kanadského generálního guvernéra hraběte z Durhamu, další sestra Mary (1807–1884) se provdala za významného státníka lorda Halifaxe. Studoval soukromě, poté na univerzitě v Cambridge, v letech 1826–1845 byl členem Dolní sněmovny za stranu whigů. V otcově vládě byl státním podsekretářem války a kolonií (1830–1833), vnitra (1834), v Melbournově vládě zastával funkci sekretáře války (1835–1839), zároveň byl komisařem výboru pro reorganizaci správy armády. V Russelově vládě byl ministrem války a kolonií (1846–1852). V této funkci prosazoval moderní přístup, že kolonie by měly být spravovány především k vlastnímu prospěchu a ne jen s ohledem na zisk Velké Británie. Po demisi Russellovy vlády v roce 1852 již žádný úřad nepřijal, i když podle veřejného mínění byl v době krymské války nejvhodnějším kandidátem na post ministra války. V pozdějších letech napsal několik spisů, v nichž prezentoval své názory na správu kolonií. V letech 1847–1877 byl lordem místodržitelem v Northumberlandu a v roce 1863 získal Podvazkový řád, v roce 1869 obdržel Řád sv. Michala a sv. Jiří.  Jeho manželství s Mary Copley (1803–1879) zůstalo bez potomstva, hraběcí titul zdědil synovec Albert (1851–1917), pozdější generální guvernér v Kanadě.  Jeho jméno nese předměstí Howick v Aucklandu na Novém Zélandu.

Henry George Grey, 3. hrabě Grey (do roku 1845 pod jménem vikomt Howick) ("Henry Grey, 3rd Earl Grey, 3rd Viscount Howick, 3rd Baron Grey of Howick") (28. prosince 1802, Howick Hall, Anglie – 9. října 1894, Howick Hall, Anglie) byl britský státník z rodu Greyů, byl synem premiéra 2. hraběte Greye. Od mládí se věnoval problematice kolonií, v letech 1846–1852 byl ministrem války a kolonií. Jako dědic titulu hraběte byl od roku 1845 členem Sněmovny lordů, v roce 1863 získal Podvazkový řád. Uplatnil se také jako spisovatel. Zemřel bez mužského potomstva, peerský titul zdědil synovec Albert Grey, 3. hrabě Grey.

Henry George Grey, 3rd Earl Grey (28 December 18029 October 1894), known as Viscount Howick from 1807 until 1845, was an English statesman.


Biografie.

Klein se narodil ve městě Feketehalom, Rakousko-Uhersko (dnes Codlea ve středním Rumunsku). Studoval medicínu na univerzitě v Budapešti a studium ukončil po první světové válce. Žil a pracoval jako lékař v Sedmihradsku. Klein byl považován za Volksdeutsche, tedy za Němce, který žil v Evropě mimo státy s německou majoritou. V roce 1939 byl jako rumunský občan naverbován do rumunské armády, kde v roce 1941 po vypuknutí války se Sovětským svazem sloužil jako záchranář na východní frontě. V květnu 1943 Ion Antonescu vyhověl žádosti Hitlera o vydání Němců. Němci v rumunské armádě byli přeřazeni do armády německé. Klein se stal vojákem ve Waffen-SS, byl zařazen do jednotek SS a byl vyslán do Jugoslávie.  Dne 15. prosince 1943 dorazil do koncentračního tábora Osvětim, kde nejprve sloužil jako táborový lékař v ženském táboře v Birkenau. Následně působil jako táborový lékař v cikánském táboře. Účastnil se také četných selekcí na rampě při příjezdu vlaků. V prosinci 1944 byl převelen do koncentračního tábora Neuengamme, odkud byl v lednu 1945 poslán do koncentračního tábora Bergen-Belsen pod velením Josefa Kramera.

Poválečné období.

Po osvobození tábora Brity pomáhal při jeho předávání britským jednotkám. Klein byl uvězněn a nucen pomoci pohřbít všechny nepochované mrtvoly v masových hrobech.  Na otázku jak by obhájil své činy před svými etickými povinnostmi lékaře Klein prohlásil: "Moje Hippokratova přísaha mi říká, abych z lidského těla vyřízl infekci. Židé jsou infekcí lidstva. Proto jsem je vyřízl."  Klein a dalších 44 osob z táborového personálu byli souzeni v procesu Bergen-Belsen britským vojenským soudem v Lüneburgu. Soud trval od září do listopadu 1945. Během soudního procesu Anita Laskerová dosvědčila, že se Klein zúčastnil selekcí osob do plynových komor.  Byl odsouzen k smrti a oběšen 13. prosince 1945 ve vezení v Hamelnu.

Fritz Klein (24. listopadu 1888 – 13. prosince 1945 Hameln) byl během druhé světové války německý nacistický lékař odsouzený k smrti za válečné zločiny spáchané v koncentračním táboře Bergen-Belsen během holocaustu.

Fritz Klein (24 November 1888 – 13 December 1945) was a German Nazi doctor and war criminal, hanged for his role in atrocities at Bergen-Belsen concentration camp during the Holocaust.


Pořadí.

Pořadí jezdců před závodem.

Na čele průběžného pořadí šampionátu jezdců je Valtteri Bottas, který v obou dosavadních závodech nasbíral 44 bodů. O jediný bod zpět je druhý Lewis Hamilton a stupně vítězů uzavírá třetí Max Verstappen se ziskem 27 bodů.

Pořádí týmu před závodem.

V Poháru konstruktérů má zatím navrch stáj Mercedes, která nasbírala 87 bodů. Druhé místo patří Ferrari, které má na svém kontě 48 bodů. Třetí pozici zaujímá Red Bull Racing-Honda, který se může pyšnit 31 body.

Tréninky.

V prvním tréninku zaznamenal nejrychlejší čas Sebastian Vettel z Ferrari (1:33.911). Druhý Lewis Hamilton, zaostal o 207 tisícin. Třetí místo obsadil Charles Leclerc, jenž na týmového kolegu Vettela ztratil 256 tisícin sekundy. S technickými problémy se potýkal Antonio Giovinazzi z týmu Alfa Romeo Racing, neboť zvládl jen dvě kola. Hodiny v poslední zatáčce dostal Lance Stroll.  Druhý trénink opanoval Valtteri Bottas z Mercedesu, který zaknihoval čas 1:33.330. Sebastian Vettel, jenž proťal pomyslnou cílovou pásku na druhé pozici, byl pomalejší o 27 tisícin sekundy. Na třetí příčku se vyšvihl Max Verstappen z Red Bullu s mankem 221 tisícin sekundy. Hamilton s Bottasem se v úvodu prostředního tréninku roztočili. Výraznější problém musel řešit Romain Grosjean, jemuž se nalomil přední spoiler.  Třetí trénink byl opět v režii Valtteriho Bottase, který časem 1:32.830 nechal za sebou druhého Sebastiana Vettela o 392 tisícin sekundy. Na třetím místě dojel Charles Leclerc se ztrátou 418 tisícin sekundy. Poslední tréninkovou jednotku předčasně ukončil Alexander Albon, který havaroval a kvalifikace se nezúčastnil.

Kvalifikace.

Jak už bylo zmíněno, kvalifikace se nezúčastnil Alexander Albon, který rozbil svůj vůz na konci třetího tréninku a mechanici jej nestihli spravit. V první části skončili Lance Stroll, George Russell, Robert Kubica a Antonio Giovinazzi, který nedokázal zajet platné kvalifikační kolo.  Ve druhé fázi kvalifikace došlo k jednomu překvapení, neboť nepostoupil Kimi Räikkönen. Jak sám přiznal do týmového rádia, na vině byla porucha motoru. Spolu s ním dál neprošli ani Daniil Kvyat, Sergio Pérez, Carlos Sainz Jr. a Lando Norris.  Pole position získal v Šanghaji Valtteri Bottas časem 1:31.547, čímž porazil druhého Lewise Hamiltona o pouhých 23 tisícin sekundy. Druhou řadu na startovním roštu obsadí rudé monoposty Ferrari v pořadí Sebastian Vettel, Charles Leclerc.  {|class="wikitable" style="font-size: 85%;"

Průběžné pořadí po závodě.

! ! Pořadí ! Konstruktér ! Body !colspan=4|Zdroj:

Grand Prix Číny 2019 (oficiálně Formula 1 2019 Heineken Chinese Grand Prix) se jela na okruhu Shanghai International Circuit v Šanghaji v Číně dne 14. dubna 2019. Závod byl třetím v pořadí v sezóně 2019 šampionátu Formule 1. Závod byl také 1000. závodem seriálu Formule 1 od 1. závodu Mistrovství, který se jel na okruhu Silverstone v roce 1950.

The 2019 Chinese Grand Prix (formally known as the Formula 1 Heineken Chinese Grand Prix 2019) was a Formula One motor race that took place on 14 April 2019 at the Shanghai International Circuit in Shanghai, China. The race was the 3rd round of the 2019 Formula One World Championship, and marked the 16th time that the Chinese Grand Prix had been run as a round of the Formula One World Championship. The race also marked the 1000th World Championship race since the first World Championship race was held at the Silverstone Circuit in .


Základní informace.

Mezi hlavní obžalované patřili SS-Hauptsturmfuhrer Robert Mulka, Wilhelm Friedrich Boger, Victor Capesius a Josef Klehr. Předsedou soudu byl Hans Hofmayer, hlavní prokurátorem byl Fritz Bauer, který byl sám obětí národního socialismu, chtěl aby pravdu o Osvětimi vynesl na povrch německý soud a aby si německý národ přiznal svoji vinu. Sám pronesl, že proces se nemá ohlížet do minulosti, nýbrž má naznačit linii budoucnosti. Tímto chtěl ukázat, že nová německá demokracie je připravena hájit lidskou důstojnost. Mezi další členy prokuratury patřili například Henry Ormond nebo Christian Raabe.

Reakce ve společnosti.

V Německu nicméně, na rozdíl od celého světa, procesu zprvu zcela chyběla popularita obyvatelstva. Jen málo Němců vědělo, co se vlastně stalo v Osvětimi, všichni se snažili zapomenout na strasti druhé světové války a řešili rodinu, kariéru a úspory, což měl právě osvětimský proces změnit. Proces se dostal do hledáčku společnosti a tisku až poté, co byl zadržen a obviněn SS-Hauptsturmführer Robert Mulka, zástupce samotného Rudolfa Hösse. Tribunál se dokonce musel přesunout do větších prostor kvůli velkým návštěvám veřejnosti a častým školním zájezdům. Například BBC do Frankfurtu poslalo Arthura Millera, muže Marylin Monroe.

Průběh procesu.

V únoru 1964 začaly výpovědi svědků. Do Frankfurtu se jich dostavilo na 200 včetně Čechoslováků, ale přijeli i z Izraele, USA, Kanady nebo Sovětského svazu. Svědci byli ubytováni s většinou obžalovaných, v reakci na tuto skutečnost se soudu ozvalo mnoho dobrovolníků a ubytovali svědky u sebe. V prosinci roku 1964 nastalo něco, co během právě probíhající studené války nemělo obdoby. Frankfurtská soudní delegace se vydala na exkurzi do Osvětimi, členy delegace nebyli pouze soudci a prokuratura, ale i 11 obhájců. Cílem této exkurze bylo si udělat lepší a skutečnější obrázek o pracovním táboře v Osvětimi. Zároveň zde prokuratura chtěla vyvrátit výpovědi některých obžalovaných, kteří tvrdili, že určité události nemohli vidět a šly mimo je. To se podařilo díky pilné práci žalujících, Henrymu Ormondovi a Christianovi Raabemu. 19. srpna 1965 začal Fritz Bauer svou závěrečnou řeč. Předseda soudu Hans Hofmayer pak začal číst rozsudek, což trvalo další dva dny.

Hlavní obžalovaní a jejich rozsudky.

Robert Mulka, pravá ruka Rudolfa Hösse, byl odsouzen na 14 let vězení, nicméně roku 1968 byl propuštěn, a to pro neschopnost výkonu trestu a o rok později zemřel.  Wilhelm Friedrich Boger, který měl v Osvětimi na starosti výslechy a přezdívalo se mu ďábel z Osvětimi, protože mezi vězni byl nechvalně znám pro své kruté praktiky, zejména pro jeho mučící „houpačku“, dostal doživotí.  Victor Capesius, který byl před válkou lékárníkem a poté se stal lékárníkem v Osvětimi, kde se podílel s Josefem Mengelem na selekci a různých pokusech na lidech, byl odsouzen na devět let vězení.  Josef Klehr, hlavní dozorce v osvětimském koncentračním táboře, byl odsouzen na doživotí, roku 1988 byl ale propuštěn.

Osvětimský proces byl soudní proces s bachaři či úředníky z nacistického pracovního táboru Osvětim, který se konal ve Frankfurtu nad Mohanem, kde - na rozdíl od Norimberského procesu - nacistické zločince soudilo pouze Německo, nikoliv mezinárodní tribunál. Proces probíhal od prosince roku 1963 do srpna 1965. Obžalováno bylo celkem 22 osob a padlo 20 rozsudků, z toho 6 doživotí.

The Frankfurt Auschwitz trials, known in German as "der Auschwitz-Prozess", or "der zweite Auschwitz-Prozess," (the "second Auschwitz trial") was a series of trials running from 20 December 1963 to 19 August 1965, charging 22 defendants under German criminal law for their roles in the Holocaust as mid- to lower-level officials in the Auschwitz-Birkenau death and concentration camp complex. Hans Hofmeyer led as Chief Judge the "criminal case against Mulka and others" (reference number 4 Ks 2/63).  Overall, only 789 individuals of the approximately 8,200 surviving "SS" personnel who served at Auschwitz and its sub-camps were ever tried, of whom 750 received sentences. Unlike the first trial in Poland held almost two decades earlier, the trials in Frankfurt were not based on the legal definition of crimes against humanity as recognized by international law, but according to the state laws of the Federal Republic.


Původ.

Fujita původně vytvořil stupnici jako třináctistupňovou (F0–F12) tak, aby plynule propojovala Beaufortovu stupnici a Machova čísla. F1 odpovídá stupni 12 Beaufortovy stupnice a F12 odpovídá Machu 1. F0 bylo definováno tak, že způsobené škody jsou minimální či nulové (zhruba stupeň 8 Beaufortovy stupnice), podobně jako stupeň 0 Beaufortovy stupnice znamená žádný nebo minimální vítr. Ke každému takto definovanému stupni (F0–F5) byl přiřazen odpovídající kvantitativní výčet poškození působených takto silným tornádem. Výsledná stupnice byla následně použita pro klasifikaci tornád v praxi. Vztahy mezi Beaufortovou stupnicí, Fujitovou stupnicí a Machovo čísly jsou znázorněny na diagramu vpravo.  Vzorec pro vztah mezi rychlostí větru v metrech za sekundu (V) a kategorií Fujitovy škály (F) je:  Například pro F4 tak vychází V = 92,6 m/s, tedy zhruba 333 km/h.  V době, kdy Fujita tvořil svou stupnici, bylo známo pouze málo informací o škodách působených větrem, takže původní stupnice pracovala pouze s kvalifikovanými odhady, co se týče vztahů mezi specifickými škodami a silou větrů potřebnou ke způsobení těchto škod. Fujita počítal s praktickým využitím pouze pro stupně F0–F5, jelikož tyto pokrývaly veškerá poškození zděným budovám i předpokládanou horní hranici pro rychlost větrů v tornádu. Přidal však popis pro F6, které nazval "nepředstavitelné tornádo" ("inconceivable tornado"), pro případ rychlostí vyšších než u F5 a případné následky, které by ukázala související analýza škod.  Postupem času se ukázalo, že původní Fujitovy odhady síly větru potřebné pro způsobení škod tak, jak je definovaly jednotlivé kategorie, byly nadsazené, což bylo zvláště patrné u vyšších kategorií (F3–F5). Proto byla počátkem 21. století vytvořena upravená škála, tzv. rozšířená Fujitova stupnice, která na základě nových poznatků zpřesnila vztahy mezi silou větru a způsobenými škodami. Upravená stupnice rovněž využívá řadu indikátorů, které pomáhají přesně kvantifikovat způsobené škody a díky tomu exaktně určit kategorii tornáda.

Fujitova stupnice ("Fujita scale", "F-Scale"), někdy též Fujitova–Pearsonova stupnice ("Fujita-Pearson scale", "FPP scale"), je škála sloužící ke klasifikaci tornád. Stupnice byla představena v roce 1971 japonsko-americkým meteorologem Tedem Fujitou z Chicagské univerzity. Fujita na jejím vytvoření spolupracoval s Allenem Pearsonem, šéfem "National Severe Storms Forecast Center/NSSFC" (americké národní středisko pro předpovídání silných bouří). Škála byla upravena v roce 1973 tak, aby brala v úvahu i délku a šířku trasy tornáda.  Ačkoliv jednotlivé kategorie mají definovanou odpovídající rychlost větru, klasifikace tornáda je určována primárně na základě způsobených škod. Tornádo je klasifikováno meteorology a stavebními experty na základě analýzy škod podle dokumentace získané vzdušným či pozemním průzkumem či obojím. V úvahu jsou brána také data z meteorologických radarů, výpovědi svědků a jimi či automatikou pořízené fotografie či obrazové záznamy.  V USA začala být Fujitova stupnice oficiálně používána od roku 1973, další státy se postupně přidaly. Národní úřad pro oceán a atmosféru podle stupnice oficiálně zpětně klasifikoval ve své databázi všechna americká tornáda z let 1950-1972. Sám Fujita se svými studenty vytvořil databázi amerických tornád z let 1916–1991. Další meteorolog Tom Grazulis pak vypracoval pro Projekt Tornádo ("The Tornado Project") klasifikaci všech významnějších tornád (F2–F5 nebo se smrtelnými následky) v USA od roku 1880.  V USA a Kanadě byla Fujitova stupnice v oficiálním použití nahrazena tzv. rozšířenou Fujitovou stupnicí, která používá stejně dělení do šesti kategorií, ale má upřesněná klasifikační kritéria a rychlosti větrů v jednotlivých kategorií se od původní stupnice mírně liší. V USA se rozšířená Fujitova stupnice oficiálně používá od roku 2007, v Kanadě od roku 2013.

The Fujita scale (F-Scale; ), or Fujita–Pearson scale (FPP scale), is a scale for rating tornado intensity, based primarily on the damage tornadoes inflict on human-built structures and vegetation. The official Fujita scale category is determined by meteorologists and engineers after a ground or aerial damage survey, or both; and depending on the circumstances, ground-swirl patterns (cycloidal marks), weather radar data, witness testimonies, media reports and damage imagery, as well as photogrammetry or videogrammetry if motion picture recording is available. The Fujita scale was replaced with the Enhanced Fujita scale (EF-Scale) in the United States in February 2007. In April 2013, Canada adopted the EF-Scale over the Fujita scale along with 31 "Specific Damage Indicators" used by Environment Canada (EC) in their ratings.


Mládí.

Vincenzo Maria Coronelli se nejspíše narodil v Benátkách, dne 16. srpna 1650 jako páté dítě benátského krejčího jménem Maffio Coronelli a jeho manželky Catariny. Jako desetiletý byl Vincenzo poslán na učení do Ravenny, kde studoval xylografii, což je grafická technika tónového dřevorytu (gravírování dřeva). Ve 13 letech se vrátil do Benátek, aby byl přijat ke konventním františkánům a po dvou letech se stal novicem. Již v 16 letech, v roce 1666, publikoval první ze svých 140 samostatných děl. V roce 1671 vstoupil do kláštera svaté Maria Gloriosa dei Frari v Benátkách a řádem byl poslán na studium teologie v Římě, kde v roce 1674 získal doktorát. Před rokem 1678 začal Coronelli pracovat jako geograf a byl pověřen výrobou dvou pozemských a nebeských glóbů pro Ranunce II., vévodu z Parmy. Vévoda byl vytvořenými glóby nadšen a rozhodl se Vincenza jmenovat teologem. Kardinál d'Estrées, který byl na diplomatické misi, navštívil knihovnu vévody z Parmy a objevil glóby, načež se rozhodl pozvat Coronelliho do Paříže, aby vytvořil glóby pro Ludvíka XIV. V letech 1681–1683 Coronelli bydlel u kardinála v jeho paláci v "Rue Barbette". Věhlas Coronelliho se zvyšoval a v roce 1669 byl jmenován generálním ministrem františkánského řádu. Tato funkce mu vydržela pouze následující tři roky, protože po stížnostech duchovních bratří byl úřadem papeže odvolán.

První díla.

V roce 1678 se proslavil výrobou nebeského a pozemského glóbu, které měly shodně průměr 175 cm a byly zhotoveny mimořádně kvalitní technikou. Tvorba výše zmíněných glóbů Coronelliho proslavila a roku 1681 se přestěhoval do Paříže, kde během dvou let vytvořil dva glóby pro Ludvíka XIV. Opět se jednalo o jeden pozemský a jeden nebeský glóbus, které měly průměr 382 cm a váhu kolem dvou tun. Glóby byly zhotoveny z vřeten ohnutého dřeva, které bylo pokryté omítkou a vrstvou látky a poté bylo celé zabaleno do dvou velmi jemných tkanin na které byla nanesena samotná kresba.  Nebeský glóbus – představuje stav oblohy při narození Ludvíka XIV. Zobrazuje souhvězdí v podobě hvězd, zvířat a planet v modrých barvách.  Pozemský glóbus – představuje stav známých geografických poznatků francouzských průzkumů především v oblasti Severní Ameriky.  Dnes jsou oba glóby vystaveny ve francouzské národní knihovně.

Život po pobytu v Paříži.

Po pobytu v Paříži Coronelli pracoval po celé Evropě, až se nakonec v roce 1705 usadil opět v rodných Benátkách, kde založil první geografickou společnost – Accademia Cosmografica degli Argonauti. Cílem bylo šíření publikací po celé Evropě. Byl také jmenován kosmografem Benátské republiky. Publikace Isolárium byla vydána v roce 1696. Další publikací mělo být rozsáhlé dílo – 45 svazková encyklopedie. První svazek byl vydán v roce 1701. V roce 1704 byl odvolán úřadem papeže z funkce generálního ministra františkánského řádu. Do své smrti se věnoval literárním aktivitám a publikacím svých děl. Coronelli zemřel v roce 1718. Do historie se zapsal především tvorbou glóbů, které od ostatních tvůrců barokního období odlišovala jejich umělecká dokonalost a přesnost zobrazovaných informací. Glóby jsou momentálně v muzeích mnoha států – např. Rakousko, Belgie, Německo atd. Na jeho počest je pojmenována Mezinárodní společnost pro studium glóbů ("The International Coronelli Society for the Study of Globes").

Encyklopedie.

30 let svého života věnoval Coronelli psaní encyklopedie ("Biblioteca Universale Sacro-Profana"), která měla mít 300 000 článků ve 45 svazcích a měla být uspořádána v abecedním pořadí. Vyrobeno bylo pouze prvních sedm, které pokrývají A–C. Kniha měla význam v hnutí encyklopedistů, protože poprvé zavedla opravy (svazky 41 a 42) a indexaci (svazky 43 až 45), což umožňovalo zpětné vyhledávání. Coronelli také zavedl kurzívu pro psaní knižních titulů.

Vybraná díla.

Za svůj život Coronelli vytvořil více než 100 glóbů různých velikostí, stovky map samostatně tištěných i jako součást atlasů a také rozpracovanou encyklopedii, konkrétně prvních 7 abecedně uspořádaných svazků.

Vincenco Maria Coronelli (16. srpna 1650 Benátky – 17. prosince 1718 tamtéž) byl italský kosmograf, kartograf, vydavatel a encyklopedista. Je znám pro svoji tvorbu atlasů, glóbů a také nejspíše první encyklopedie – "Biblioteca Universale Sacro-Profana."  Vincenzo Maria Coronelli se narodil v italských Benátkách (někdejší Benátské republice) benátskému krejčímu jménem Maffio Coronelli a jeho manželce jménem Catarine. Byl jejich pátým dítětem.

Vincenzo Maria Coronelli (August 16, 1650 – December 9, 1718) was an Italian Franciscan friar, cosmographer, cartographer, publisher, and encyclopedist known in particular for his atlases and globes. He spent most of his life in Venice.


Životopis.

Narodil se na rodovém sídle "Kilkenny Castle" v Irsku jako druhorozený syn 1. vévody z Ormonde. Mládí strávil v Irsku, poté absolvoval kavalírskou cestu se studiem ve Francii a Nizozemí, v roce 1652 odjel do Anglie, kde byl pro podezření z royalismu uvězněn (1655-1656). Poté odešel do Nizozemí a spolu s otcem se podílel na restauraci Stuartovců v roce 1660. V roce 1660 byl jmenován členem irské Tajné rady, v letech 1661-1662 byl poslancem irského parlamentu, od roku 1662 byl jako "hrabě z Ossory" irským peerem. Zároveň zasedal v anglické Dolní sněmovně (1662-1666; v parlamentu zastupoval přístav Bristol), poté získal anglický titul barona a vstoupil do anglické Sněmovny lordů, od roku 1666 byl též členem anglické Tajné rady.  Souběžně pokračoval v kariéře ve vojsku a námořnictvu, od roku 1665 byl v hodnosti generálporučíka jedním z velitelů v Irsku, v letech 1664-1665 a 1668-1669 zastupoval svého otce ve funkci irského místokrále (1668-1669 byl fakticky místokrálem). Jako úspěšný námořní velitel vynikl ve válkách proti Nizozemí (1665 a 1672), v roce 1672 byl mimořádným vyslancem ve Francii, kde dostal nabídku ke vstupu do námořních služeb Ludvíka XIV.. Po návratu do Anglie získal Podvazkový řád (1672) a v námořnictvu dosáhl hodnosti viceadmirála (1673), byl též velitelem v Severním moři. V letech 1675-1679 byl jedním z lordů admirality, spolu s otcem zasedal také ve výboru Tajné rady pro obchod a kolonie (1675-1680). Mimoto zastával funkce u dvora a v letech 1678-1680 byl lordem komořím královny Kateřiny. V roce 1680 byl jmenován guvernérem v Tangeru, ale funkci nepřevzal, protože náhle zemřel.

Rodina.

Během exilu v Nizozemí se v roce 1659 oženil s Amelií Nassau (1635-1684) z vedlejší linie oranžského rodu, tento příbuzenský vztah později rod Butlerů přivedl k podpoře nástupu Viléma Oranžského v roce 1688. Z jejich manželství pocházelo pět dětí, z nichž dva synové zdědili titul vévody z Ormonde. Titul vévodů byl v roce 1715 potomkům odňat.  Potomstvo:

Thomas Butler, hrabě z Ossory ("Thomas Butler, Earl of Ossory, 1st Baron Butler of Moore Park") (8. července 1634, Kilkenny Castle, Irsko – 30. července 1680, Londýn, Anglie) byl anglický a irský vojevůdce, státník a dvořan. Pocházel ze starého irského rodu Butlerů, jako syn a dědic vévody z Ormonde užíval titulu "hraběte z Ossory". Dosáhl nejvyšších hodností v armádě i námořnictvu a krátce byl místokrálem v Irsku. Byl rytířem Podvazkového řádu. Jeho nejstarším synem a dědicem byl James Butler, 2. vévoda z Ormonde.

Vice-Admiral Thomas Butler, 6th Earl of Ossory, KG, PC, PC (Ire) (1634–1680) was an Irish politician. He was born at Kilkenny Castle, the eldest son of James Butler, 1st Duke of Ormond, and his wife Elizabeth Preston.


Sanktusník katedrály Notre-Dame v Paříži

Historie.

První sanktusník byl postaven na stejném místě ve 13. století, nejspíše mezi lety 1220 až 1230. Tato původní věž byla rozebrána v letech 1786–1792.  Katedrála zůstala bez sanktusníku až do restaurování, které zahájil architekt Jean-Baptiste Antoine Lassus. Po jeho smrti v roce 1857 převzal dohled nad stavbou Eugène Viollet-le-Duc. Výstavbou věže byla pověřena firma Ateliers Monduit specializující se na uměleckou práci s olovem. Nová věž byla otevřena 15. srpna 1859.  V roce 2018 bylo rozhodnuto o obnově katedrály. Dne 15. dubna 2019 vypukl v bezprostřední blízkosti věže požár. Předpokládá se, že by požár mohl být spojen s restaurátorskými pracemi v katedrále. Pařížská prokuratura požár katedrály vyšetřuje jako nedbalostní čin, nikoli jako úmyslný zločin.  Při svém pádu věž prorazila čtvrté klenební pole křížové klenby.

Popis.

Věž se nacházela nad křížením hlavní lodi a transeptu. Byla vyrobena z dubového dřeva a potažená olověným pláštěm. Hmota dřevěné konstrukce vážila asi 500 tun a olovo asi 250 tun. Špička věže byla 96 metrů nad úrovní náměstí kolem katedrály.  Věž byla na své základně mezi střechami obklopena sochami dvanácti apoštolů, vyrobenými z tepané mědi. Tyto sochy byly uspořádány ve stupních po trojicích ve čtyřech řadách vždy mezi štíty sousedících střech. Každá trojice apoštolů byla vždy doplněna sochou zvířete symbolizujícího jednoho ze čtyř evangelistů: býk u sv. Lukáše, lev u sv. Marka, orel u sv. Jana a člověk (či anděl) u sv. Matouše. Těchto 16 soch jsou jediné prvky věže, které přečkaly požár bez úhony, neboť byly krátce před požárem (11. dubna) odvezeny k restaurování. Tyto sochy vytvořil sochař Adolphe-Victor Geoffroy-Dechaume (1816–1892). Všichni apoštolové byli obráceni čelem k Paříži, kromě jednoho z nich, sv. Tomáše, patrona architektů, který hleděl směrem k věži.  Na samém vrcholu věže se nacházela korouhvička ve tvaru kohouta. V ní byly uschovány tři relikvie: malý kousek Trnové koruny, relikvie sv. Diviše a sv. Jenovéfy. Tyto ostatky zde byly umístěny v roce 1935 v době působení kardinála Verdiera. Kohout byl nalezen v troskách druhý den po požáru, 16. dubna 2019.

Další využití.

Věž sloužila jako nivelační bod francouzské geodetické sítě. V roce 1999 vylezli na věž aktivisté, aby připomněli výročí Tibetského národního povstání v roce 1959.

Novogotický sanktusník katedrály Notre-Dame v Paříži vznikl v polovině 19. století jako náhrada za původní středověký sanktusník. Posléze byl zničen při požáru katedrály, který vypukl 15. dubna 2019.

The spire of Notre-Dame de Paris was located above the cross-section of the cathedral's transept. Notre-Dame de Paris has had two timber spires, known as flèches. The first was built between 1220 and 1230. It eventually became so damaged that it was removed in the late 18th century. The second was put into place by the French Architect Eugène Viollet-le-Duc in 1859, and destroyed in a violent fire on 15 April 2019.


Profesionální wrestlingová kariéra.

Začátky (2014–2015).

S wrestlingovým tréninkem začal ve společnosti Maryland Championship Wrestling (MCW). Po čtyrech měsících tréninku debutoval 3. října 2014 pod jménem Rick Powers. První titul získal v říjnu 2015, když spolu s Lio Rushem získali MCW Tag Team Championship. Během roku 2015 také začal zápasit pro více společností, jmenovitě například World Xtreme Wrestling, Combat Zone Wrestling, Marvelous Puroresu USA a Lancaster Championship Wrestling.

WWE.

Tough Enough a trénink (2015–2017).

V červnu 2015 byl společností WWE vybrán jako jeden z účastníku šesté série soutěže Tough Enough. Vzhledem k předchozím wrestlingovým zkušenostem byl jedním z favoritů na celkové vítězství, byl však eliminován hned v páté epizodě z důvodu "nedostatku pokory" a skončil tak na celkovém devátém místě.  I přes vypadnutí z Tough Enough s ním 17. října 2015 WWE podepsalo kontrakt a následně byl poslán do vývojového střediska. Debutoval 5. února 2016 v zápase proti Riddick Mossovi. Zápas prohrál. Televizní debut si odbyl 20. července, když prohrál zápas s Austinem Ariesem. 19. října konfrontoval a vyzval k zápasu tehdejšího NXT šampióna Shinsuke Nakamuru, ještě před zápasem jej však Nakamura napadl a zápas se neuskutečnil. Na televizní obrazovky se vrátil až 1. března 2017, když porazil Seana Malutu.

NXT (2017-současnost).

V show NXT 24. května 2017 se objevil s kompletně novým charakterem, inspirovaným hudebníkem Prince, a s novým ringovým jménem - Velveteen Dream. V září začal feud s Aleisterem Blackem, kterého neustále sledovat a obtěžoval aby docílil toho, že Black vysloví jeho jméno. To vedlo k zápasu na placené akci (PPV) , který Dream sice prohrál, ale po zápase Black vyslovil jeho jméno a Dream tak dosáhl svého cíle. 6. prosince v show NXT měl zápasit proti Kassius Ohnovi v zápase o možnost vyzvat NXT šampióna, z důvodu zranění však k zápasu nedošlo a Dream byl nahrazen Johnny Garganem, který Ohna následně porazil. 10. ledna se Dream vrátil když přerušil Garganovo interview a vysmál se mu za to, že mu trvalo porazit Ohna celých dvacet minut, zatímco on sám by to zvládl za třicet sekund. 24. ledna vyzval Gargana k zápasu, který ale prohrál. Následně ho po zápase v zákulisí napadl Ohno. Zápas mezi Dreamem a Ohnem se uskutečnil na PPV NXT TakeOverː Philadelphia. Velveteen Dream zápas vyhrál.  Zbytek roku 2018 strávil v povětšinou krátkých feudech, které vrcholily na shows TakeOver. Na PPV byl součástí žebříkového zápasu o nový titul NXT North American Championship, který nakonec vyhrál Adam Cole, na PPV prohrál zápas s Ricochetem, na PPV vyhrál zápas proti EC3 a na PPV zápasil o NXT Championship s Tommaso Ciampou, titul ovšem po prohře nezískal.  27. ledna 2019 na show Royal Rumble Axxess porazil ve finále turnaje Worlds Collide Tylera Bate a získal tak možnost vyzvat libovolného šampióna k zápasu o titul. Dream se rozhodl vyzvat Johnnyho Gargana k zápasu o NXT North American Championship. Zápas 20. února 2019 Dream vyhrál a stal se novým NXT North American šampiónem.

Patrick Clark Jr. (* 19. srpna 1995 Washington, D.C.) je americký profesionální zápasník, zápasící ve společnosti WWE v show NXT pod ringovým jménem Velveteen Dream. Je současným NXT North American šampiónem.

Patrick Clark Jr. (born August 19, 1995) is an American professional wrestler, . He is currently working for the professional wrestling promotion WWE, performing on the NXT brand under the ring name (The) Velveteen Dream.


Životopis.

Pocházel ze šlechtického rodu Phippsů, který zdědil část majetku vymřelého rodu Sheffieldů, patřil také k nemanželskému potomstvu Jakuba II., byl jeho prapravnukem. Narodil se jako třetí syn Constantina Phippse, 1. barona Mulgrave (1722-1775), po matce byl spřízněn s rodem Herveyů. Studoval v Etonu a krátce práva, v roce 1775 vstoupil do armády a zúčastnil se války v severní Americe, bojoval také v Karibiku. Rychle postupoval v hodnostech a již v roce 1790 byl plukovníkem. Mezitím se stal členem Dolní sněmovny (1784-1794), kde podporoval politiku W. Pitta mladšího a stal se i jeho přítelem. V parlamentu často vystupoval k vojenským tématům a proslul jako obhájce zájmů armády, v letech 1784-1791 byl komisařem kontrolního úřadu Východoindické společnosti. Po starším bratrovi zdědil v roce 1792 irský titul barona a v roce 1794 získal titul barona s platností pro celou Británii, s tímto titulem v roce 1794 přešel do Sněmovny lordů. Mezitím v roce 1793 velel anglické armádě u Toulonu a v roce 1794 byl povýšen na generálmajora. V roce 1799 byl velitelem pomocné vojenské mise k rakouské armádě a po pádu Pittovy vlády získal hodnost generálporučíka (1801). Pitta podporoval i v době jeho opozice a v druhé Pittově vládě se stal členem kabinetu. Nejprve byl lordem kancléřem vévodství lancasterského (1804-1805), od roku 1804 byl zároveň členem Tajné rady. Po zdravotní indispozici lorda Harrowbyho převzal úřad ministra zahraničí (1805-1806). V této funkci pomáhal zformovat tzv. třetí protifrancouzskou koalici, která skončila Napoleonovým vítězstvím u Slavkova. Po nástupu whigů přešel do opozice, ale brzy se do vlády vrátil. V letech 1807-1810 byl prvním lordem admirality a v letech 1810-1818 generálním polním zbrojmistrem. Po roce 1810 byl jeho vliv na politiku již podružný, v roce 1812 byl ale povýšen na hraběte z Mulgrave, z kurtoazních důvodů získal v roce 1809 hodnost generála, i když aktivně v armádě již nepůsobil.  Zastával také řadu čestných funkcí, od roku 1796 až do smrti byl guvernérem Scarborough Castle (za město Scarborough byl předtím poslancem), v letech 1807-1824 byl lordem místodržitelem v hrabství Yorkshire. V roce 1820 obdržel velkokříž Řádu lázně.

Rodina.

Jeho manželkou Martha Maling (1771-1849) z rodiny úspěšně podnikajicí ve výrobě keramiky. Její bratr Thomas James Maling (1778-1849) sloužil u námořnictva a dosáhl hodnosti admirála. Z jejich manželství pocházelo pět dětí, čtyři synové a jedna dcera. Nejstarší syn Constantine Henry (1797-1863) byl významným státníkem a diplomatem, v roce 1838 byl povýšen na markýze. Druhorozený syn Sir Charles Phipps (1801-1866) byl plukovníkem a působil ve dvorských službách prince Alberta. Nejmladší syn Augustus Phipps (1809-1896) byl kaplanem královny Viktorie.  Hlavním rodovým sídlem byl zámek "Mulgrave Castle" (Yorkshire) z někdejšího majetku vévody z Buckinghamu. K zámku patřilo panství o rozloze přibližně 6 500 hektarů půdy. První hrabě z Mulgrave nechal zámek přestavět počátkem 19. století.  Jeho nejstarší bratr Constantine Phipps, 1. vikomt Mulgrave (1744-1792) proslul jako námořník a objevitel, později působil také v politice. Další bratr Charles Phipps (1753-1786) byl poslancem Dolní sněmovny (1779-1786), nejmladší bratr Edmund Phipps (1760-1837) sloužil v armádě a dosáhl hodnosti generála.

Henry Philip Phipps, 1. hrabě z Mulgrave ("Henry Philip Phipps, 1st Earl of Mulgrave, 1st Viscount Normanby, 3rd Baron Mulgrave") (14. února 1755, Mulgrave Castle, Anglie – 7. dubna 1831, Londýn, Anglie) byl britský generál a státník. V první fázi napoleonských válek se uplatnil jako důstojník, poté jako stoupenec W. Pitta mladšího patřil k předním osobnostem toryů. V několika funkcích byl členem vlády, vynikl jako ministr zahraničí (1805-1806) a ministr námořnictva (1807-1810). Od roku 1794 zasedal ve Sněmovně lordů, v roce 1812 získal titul hraběte z Mulgrave.

General Henry Phipps, 1st Earl of Mulgrave (14 February 17557 April 1831), styled The Honourable Henry Phipps until 1792 and known as The Lord Mulgrave from 1792 to 1812, was a British soldier and politician. He notably served as Foreign Secretary under William Pitt the Younger from 1805 to 1806.


Constantine Phipps, 1. markýz z Normanby

Constantine Phipps, 1st Marquess of Normanby

Životopis.

Pocházel ze šlechtického rodu Phippsů, mimo jiné patřil k nemanželskému potomstvu Jakuba II. Narodil se jako nejstarší syn generála a ministra Henryho Phippse, 1. hraběte z Mulgrave (1755-1831). Studoval v Etonu a Cambridge, v rodinné tradici byl poslancem Dolní sněmovny za Scarborough (1818-1820). V roce 1820 kvůli nesouhlasu s politickými názory svého otce dočasně opustil Anglii a v letech 1820-1822 žil v Itálii. Znovu byl členem Dolní sněmovny v letech 1822-1830, brzy si získal reputaci svými projevy a uplatnil se jako politický publicista, napsal také několik románů. Ve volbách v roce 1830 nekandidoval s ohledem na zdravotní stav svého otce a předpokládaný přechod do Sněmovny lordů. Rodové tituly zdědil v roce 1831 a stal se členem Horní sněmovny (do té doby jako otcův dědic vystupoval pod jménem "vikomt Normanby").  V letech 1832-1834 byl guvernérem na Jamajce, po návratu do Anglie zaujal funkci lorda strážce tajné pečeti (1834). V druhé Melbournově vládě byl místokrálem v Irsku (1835-1839), mezitím byl v roce 1838 povýšen na markýze. Od února do září 1839 zastával funkci ministra války a kolonií, poté byl ministrem vnitra (1839-1841). Po několika letech v opozici se s návratem liberálů k moci stal velvyslancem v Paříži (1846-1852), svou kariéru završil jako vyslanec ve Florencii (1854-1857). Z Toskánska byl odvolán poté, co podle názoru parlamentu projevoval nepřípustné sympatie rakouské politice v Itálii. V roce 1847 obdržel velkokříž Řádu lázně, v roce 1851 získal Podvazkový řád.

Rodina.

V roce 1818 se oženil s Mary Liddell (1798-1882), která pocházela ze staré šlechtické rodiny a byla dvorní dámou královny Viktorie. Její blízký vztah ke dvoru byl jedním z impulsů pro udělení titulu markýze jejímu manželovi v roce 1838. Měli spolu jediného syna Georga (1819-1890), který zastával vysoké funkce u dvora a ve správě kolonií. Hlavním rodovým sídlem byl zámek "Mulgrave Castle" (Yorkshire) z někdejšího majetku vévody z Buckinghamu. Z jeho bývalé titulatury také pocházel markýzát Normanby.  Jeho synovec Sir Constantine Phipps (1840-1911) byl vyslancem v Brazílii (1894-1900) a Belgii (1900-1906). Prasynovec Sir Eric Clare Edmund Phipps (1875-1945) byl také diplomatem a patřil k významným osobnostem meziválečného období jako velvyslanec v Německu (1933-1937) a Francii (1937-1939).

Constantine Henry Phipps, 1. markýz z Normanby ("Constantine Henry Phipps, 1st Marquess of Normanby, 2nd Earl of Mulgrave, 2nd Viscount Normanby, 4th Baron Mulgrave") (15. května 1797 – 28. července 1863, Londýn, Anglie) byl britský státník, byl synem generála a ministra 1. hraběte z Mulgrave. Politicky náležel k whigům, tím se již v mládí odcizil otci. Během své kariéry byl místokrálem v Irsku, ministrem vnitra a kolonií, nakonec působil jako diplomat a byl velvyslancem ve Francii a Toskánsku. V roce 1838 získal titul markýze a byl rytířem Podvazkového řádu. Pokračovatelem rodu byl jeho nejstarší syn George Phipps, 2. markýz z Normanby (1819-1890), který zastával funkce u dvora a ve správě kolonií.

Constantine Henry Phipps, 1st Marquess of Normanby (15 May 1797 – 28 July 1863), styled Viscount Normanby between 1812 and 1831 and known as The Earl of Mulgrave between 1831 and 1838, was a British Whig politician and author. He notably served as Lord Lieutenant of Ireland from 1835 to 1839 and as Home Secretary from 1839 to 1841 and was British Ambassador to France between 1846 and 1852.


Historie.

Základem sbírek byla "Kunstkammer" saských kurfiřtů, která obsahovala vzácná a výjimečná technická zařízení, nástroje nebo hodiny. O rozvoj sbírky se zasloužil zejména saský kurfiřt a pozdější polský král August II. Silný (1670–1733) z dynastie Wettinů. Jako mladý princ se ve Versailles seznámil s pompou absolutistického krále Slunce Ludvíka XIV. a založil v Drážďanech Grünes Gewölbe, sbírku soch a sbírku grafiky ("Kupferstich-Kabinett"), sbírku vzácného porcelánu a šperků. V době panování jeho syna Augusta III. Polského (1696–1763) se drážďanská sbírka obrazů stala jednou z největších v Evropě.  Za sedmileté války v letech 1756 až 1763 utrpělo Sasko a umělecké sbírky velké ztráty, část musela být prodána a stříbro bylo zčásti roztaveno. Od roku 1831 spravovalo sbírky saské Ministerstvo financí a do sbírek v Zwingeru bylo přestěhováno Královské historické muzeum, jehož základem byla královská zbrojnice. Roku 1855 byla dokončena stavba galerie, navržená Gottfriedem Semperem. Roku 1891 bylo pod vedením archeologa Georga Treua otevřeno Albertinum, které sloužilo jako muzeum soch a sádrových odlitků.  Po skončení první světové války a abdikaci posledního krále byla část sbírek vrácena rodu Wettinů a drážďanská muzea přešla pod správu Ministerstva kultury. V roce 1945 byla velká část sbírek odvezena do SSSR, odkud se vrátila až v roce 1958. Po druhé světové válce a vzniku NDR byly drážďanské galerie postupně rekonstruovány s cílem vytvořit z nich Centrum umění a vědy a tento projekt pokračuje i po sjednocení Německa, s plánovaným dokončením roku 2021. Roku 2002 bylo Albertinum těžce postiženo povodní a muselo projít kompletní a nákladnou rekonstrukcí. Je znovu otevřeno od roku 2010 jako muzeum umění od romantismu do současnosti.

Staatliche Kunstsammlungen Dresden (SKD; česky „Státní umělecké sbírky Drážďany“) je kulturní instituce v německých Drážďanech, vlastněná a spravovaná spolkovou zemí Sasko. Zahrnuje patnáct kulturních institucí. Sbírky, založené saskými kurfiřty v 16. století, patří mezi nejstarší a nejbohatší sbírky umění na světě a patřily k prvním, které se otevřely veřejnosti. Většina sbírek je uložena v Drážďanském zámku, ve Zwingeru a v Albertinu na levém břehu Labe.

Staatliche Kunstsammlungen Dresden (, "Dresden State Art Collections") is a cultural institution in Dresden, Germany, owned by the State of Saxony. It is one of the most renowned and oldest museum institutions in the world, originating from the collections of the Saxon electors in the 16th century.  Today, the Dresden State Art Collections consists of twelve museums. Most of them are located in the Dresden Castle, the Zwinger and the Albertinum.


Geologie.

Apuánské Alpy (italsky: "Alpi Apuane") vznikly v paleozoiku, asi před 240 miliony let, na starším podloží jílovitých břidlic, pískovců a brekcií. Geologicky patří do Apenin. Vápnité sedimenty z mrtvých mořských živočichů byly vysokým tlakem a velmi vysokou teplotou postupně přeměněny až na mramor. Výchozy kararského mramoru pokrývají asi čtvrtinu této oblasti. Ve svrchním triasu vzniklo před 200 milióny roky mělké teplé moře, ve kterém se fosilní mikroorganismy, živé organismy a biologické vápnité sedimenty usazovaly na mořském dně. Protože moře bylo dobře provzdušněné, tvořilo se čisté vápno, ze kterého později vznikl kararský mramor. V průběhu času se vytvořily mocné sedimenty (ložiska), které byly nejprve zpevněny do vápenců. V důsledku pohybu kontinentů došlo k přesouvání a posunům vápnitých sedimentů a jiných rozličných hornin. Dvě desky ochlazené zemské kůry, Afrika a Evropa, se pohybovaly proti sobě, vrstvy vápenců byly ve velkých hloubkách a při vysokém tlaku a teplotě stlačeny, chemicky změněny, deformovány a přeměněny až na mramor. Metamorfóza mramoru probíhala při tlaku 10 barů a teplotách nad 400 °C. Uskutečnila se ve třetihorách a z vápenců vznikla metamorfovaná hornina, mramor. Tato činnost byla dokončena ve svrchním miocénu asi před 30 milióny roky, kdy byla mramorová masa vyzdvižena do oblastně různých úrovní. Ložiska kararského mramoru tvoří mramorové pohoří o výšce téměř 1900 metrů. Vznikla čočkovitá skalní tělesa dlouhá téměř deset kilometrů a mocnosti až 400 metrů.

Obsah minerálů.

Kararský mramor je metamorfovaná hornina, která obsahuje nejméně 50% objemu kalcitu. Skládá se ponejvíce pouze z jednoho uhličitanového minerálu, je tedy monominerální. Mramor prošel transformací pod vysokým tlakem a vysokou teplotou, metamorfózou. Krystalová zrna kalcitu jsou v mramoru rozpoznatelná pouhým okem.  Kararský mramor není výhradně bílý, ale někdy je šedý až modrý, nažloutlý nebo načervenalý. Žlutá barva je způsobena limonitem, modrá a šedomodrá grafitem, uhlíkatými látkami nebo bitumenem a načervenalá hematitem. Existují však také extrémně tmavě modré druhy. Minerály chloritové a serpentinové barví na zeleno. Jedinečné zbarvení kararského mramoru má "Calacatta Vagli", červenohnědé až červenošedé arabesky na bílém pozadí a "Calacatta Rocchetta", která má arabesky šedozelené. Tyto látkové příměsi způsobují po mramorizaci původního vápence vznik dekoru typickém pro mramor, který se projevuje v jeho různých barevných odstínech. Bílé druhy kararského mramoru mohou v jednotlivých případech obsahovat jemně rozmělněný pyrit a po zabudování se zbarví žlutě až nahnědle. Pyrit se může pod vlivem vody také rozložit na kyselinu sírovou. Kararské mramory mají nasákavost vody menší než 0,5% objemu a jsou proto považovány za mrazuvzdorné.

Sochaři a stavby.

Z lomů Carrarských hor získávali mramorové bloky známí sochaři Michelangelo, Gian Lorenzo a Luigi Bernini, Pisano, Donatello, Canova a další. Kararský mramor byl použit při stavbách Dómu ve Florencii, na zvonici v Pise, v Bazilice Svatého Petra v Římě, v bývalém Světovém obchodním centru v New Yorku, v kasinech Las Vegas a jako vnější obklad haly Finlandia Hall v Helsinkách a v Grande Arche de la Défense v Paříži.

Historie.

Mramorové lomy Carrara byly pravděpodobně využívány již během doby bronzové k výrobě různých nádob a dekorativních a pamětních předmětů dávaných do hrobek mrtvých.  Skutečná těžební činnost se vyvinula za římské éry a prošla největším rozvojem za Julia Caesara (48-44 př. n. l). Bloky bílého mramoru se používaly při stavbě veřejných budov Říma a mnoha patricijských domů. Z tohoto materiálu byl proveden Agrippův Pantheon a Trajánův sloup. Doprava materiálu vedla přes přístav Luni a odtud pochází název kamene, "Marmor lunensis". Fokasův sloup („Phokas-Säule") v římském Fórum Romanum z roku 608 byl pravděpodobně posledním římským dílem z lunenského mramoru.  Od 5. století se v důsledku stěhování národů těžební činnost zastavila. Později, díky rozvoji křesťanství, byla po mramoru velká poptávka pro výstavbu i pro vnitřní výzdobu náboženských staveb. Velká aktivita lomů byla vyvolána také sochařskými mistry („Magistri Comacini"), jako byli sochaři Giovanni a Nicola Pisano, kteří kámen používali pro své práce ve střední Itálii, jako je katedrála v Sieně s osmibokou gotickou kazatelnou v Toskánsku. Na konci italského románského slohu bylo běžné, že si sochaři své hrubé bloky v horách Carrary sami vybírali. Tyto surové bloky se pak dopravovaly na místo, kde byly sochařsky opracovány.  Renesanční sochař Michelangelo, který vytvořil Davida, Pietu, Mojžíše a další slavné skulptury z mramoru "statuario", pomohl tomuto kameni ke slávě. V období baroka se poptávka po bílých mramorech snížila, protože byly preferovány barevné a skvrnité vápence a mramory.  V době klasicismu si Evropa znovu vzpomněla na bílý mramor. V roce 1769 byla založena sochařská škola Accademia di Belle Arti di Carrara. Kvůli ozbrojeným konfliktům v Evropě však obchod s mramorem nijak nerostl. Po obsazení Carrary napoleonskými vojsky, která vyhnala rakouskou posádku, došlo roku 1800 k úplnému zastavení těžby. Po stažení francouzského vojska pak produkce mramoru opět vzrostla a v roce 1857 existovalo už 600 lomů.  Kolem roku 1815 vynalezl italský dělník Giuseppe Perugi pilu na kámen s více pilovými listy, první rámovou pilu na přírodní kámen, poháněnou rychloběžnými vodními koly. Tuto technologii dále zlepšil Švýcar Carlo Müller a v roce 1831 zkonstruoval Francouz Nerier osm železných stojanů, které umožňovaly vyrobit více velkých mramorových desek o tloušťce 1 cm. Tato metoda získala roku 1867 cenu na světové výstavě v Paříži.  Vynález pil zmenšoval nutnost používání výbušnin, při kterém vznikaly obrovské kamenné haldy jako "sníh Carrarských hor", viditelný až od mořského pobřeží. Užívání výbušnin bylo po druhé světové válce zcela opuštěno. První světová válka způsobila zastavení výroby mramoru. Světová hospodářská krize v roce 1929 pak opět pomalu se zvyšující výrobu o polovinu snížila.  Druhá světová válka zastavila nejen těžbu mramoru, ale německý Wehrmacht zničil v boji proti partyzánům v letech 1944/45 také většinu zařízení v kamenolomech. Odporu proti německým okupantům se účastnila velká část obyvatelstva, zejména ženy a dělníci z Carrary.  Po skončení války a v důsledku evropského stavebního rozmachu v šedesátých letech (1960) se objem výroby zvýšil na 500 000 tun. V rámci tohoto rozvoje byla také rozšířena silniční síť v horách a masivní bloky, z nichž některé váží více než 20 tun, se již odvážejí pomocí kamionů.

Těžba.

Dnes je kararský mramor dobýván v přibližně 150 otevřených i podzemních lomech pomocí lanových pil a brázdících strojů a k oddělení kamenných bloků od lomových stěn již není potřeba ruční práce. Lanové pily vedou ocelová lana osazená korálky z tvrdokovu podle potřeby skrze mramorové vrstvy v kamenolomu nebo skrz hrubé bloky ve zpracovatelských závodech. V korálcích z tvrdokovu jsou také průmyslové diamanty. Pilová lana jsou chlazena proudem vody. Brázdící stroje vyřezávají do kamene uvolňovací spáry do délky čtyř až pěti metrů v pracovní hloubce asi dva až dva a půl metru. Brázdící stroje ("Schrämen") jsou mobilní velkorozměrné řetězové pily, které pracují bez chlazení vodou. Hrubé bloky se dále podle potřeby tvarují pomocí pneumatických vrtaček a dalších nástrojů pro řezání kamene. Tak se upraví do vhodné velikosti pro další zpracování. Surové bloky se do údolí přepravují po klikatých horských silnicích nákladními automobily. Přepravují se do více než 250 továren na zpracování kamene v Carraře a Masse, kde se z nich dělají pomocí pil na kámen plátky, desky, dlaždice a jiné kamenné výrobky.

Poloha kamenolomů.

Mramorové kamenolomy v okolí Carrary se nacházejí v Apuánských Alpách, hlavně ve třech údolích: "Bacino di Fantiscritti", "Bacino di Torrano" a "Bacino di Colonnata". Většina kamenolomů se nachází v nadmořské výšce asi 1000 metrů. Historické kamenolomy jsou "Grand Canal", "Colonnata", "Fantiscritti", "Polvaccio" a "Poggio Domizio". V těchto lomech se vyskytují stopy těžebních metod z dřívějších dob, tak zvaného římského "tagliate" (řezu), kterým byly kamenné bloky oddělovány od svislých stěn kamenolomu.  Kromě otevřených kamenolomů jsou zde ještě i lomy podzemní, ale největší část tvoří kamenolomy otevřené. Kamenolom, který na zakázku papeže Lva X otevřel Michelangelo, se nachází vysoko v horách Altissimo nedaleko města Seravezza.  Pozoruhodný technický úspěch je v kamenolomu "Cervaiole" ve více než 1859 metrů vysokém pohoří Monte Altissimo. Je to obrovský výlom o délce asi 80 metrů, hloubce 25 metrů a výšce 40 metrů. Tento kamenolom provozuje firma Henraux z Carrary od ponapoleonského období.

Údolí Fantiscritti.

Nachází se nad městem Carrara u vesničky Miseglia a je v něm asi třicet kamenolomů. Těží se zde mramorové typy "Ordinario" (bělavé), "Venato" (bílé a šedé), "Cremo" (světle šedé) a dříve také "Zebrino" (šedozelené pruhy) u vesničky Ponti di Vara. Kromě těchto provozovaných kamenolomů různých velikostí jsou zde také dva mosty, přes které vedla původní mramorová dráha. Pětiobloukový most se stále využívá jako silnice.  Uprostřed hory Torrione je podzemní kamenolom "Galleria Ravaccione", který lze navštívit. Vynikající kvalita jeho mramoru byla objevena uprostřed tunelu, proraženého zde kvůli spojení mezi údolími Fantiscritti a Torano. Dnes je tento tunel používán pouze v jednom směru, do Fantiscritti. "Galeria Ravaccione" je zde také soukromé muzeum těžby mramoru a místo, kde se pořádají koncerty a divadelní představení.

Údolí Torano.

V údolí Torano je asi třicet aktivních lomů, ve kterých se těží mramor "Statuario" (bíložlutý sochařský materiál), "Statuario Venato" (šedobílý sochařský materiál), "Calacatta, Cremo, Ordinario a Arabescato." Nachází se zde také kamenolom "Polvaccio", ze kterého Michelangelo vybral některé ze svých kamenných bloků, a proto se mu nyní říká "Cava-Michelangelo".

Údolí Colonnata.

U Colonnaty se nachází největší kamenolom Apuanských hor, lom "Gioia". Jinak je tam v provozu ještě asi třicet dalších kamenolomů. Těží se v nich mramory "Ordinario" (bělavý), "Venato" (bílý), "Arabescato" a "Bardiglio" (modrý). Kromě římského kamenolomu "Fossacava", kam se může dojít pouze pěšky, je tam také nejstarší mramorový most z roku 1875. Malá vesnička Colonnata je prapůvodní sídlo pracovníků lomu. Je tam hřbitov zahynulých při práci a památník pracovníků lomu.

Mramorová dráha.

Doprava kamene byla vždy nebezpečnou a obtížnou záležitostí. Kamenné bloky se přepravovali dolů do údolí metodou "lizzatura" a dále pak na vozech s volským spřežením. I po výstavbě železnice byly hrubé bloky dopravovány ke kolejím pomocí "lizzatury". Mramorová železnice, která spojovala tři údolí pomocí tunelu a mostů, byla postavena a uvedena do provozu kolem roku 1876. Mramorová dráha spojovala Carraru s Miseglií, vedla pod Colonnatou (stanice Tarone) přes Fantiscritti až po Cava Polvaccio.  Po výstavbě železnice a s parními lokotraktory skončila přeprava volským spřežením. "Lizzatura" se však stále používala. Teprve v šedesátých letech (1960) když byly vybudovány silnice až k lomům, byla doprava prováděna kamiony přímo z lomů.

Využití.

V oblasti Carrara se vyskytuje asi padesát různých typů mramoru (např. "Ordinario, Venato, Calacatta, Statuario, Bardiglio, Gioa" atd.). Nejcennější je tzv. "Statuario", mramor pro sochy. Velké bloky jsou vzácné a drahé. Není úplně bílý, ale částečně nažloutle pruhovaný. Je obzvláště jemnozrnný a umožňuje filigránské zpracování v sochařství. Je také relativně izotropní, stejnorodý a odolný proti otřesům při opracovávání.  Kromě na sochy a pomníky se kararský mramor používá jako podlahová a schodišťová krytina, dále i pro parapety v interiérech a pro obklady z přírodního kamene v koupelnách nebo bazénech. V cukrárnách se používají pracovní stoly z kararského mramoru, protože cukrová poleva musí rychle vychladnout a mramorový povrch je pro to obzvláště vhodný. Navíc se těsto na mramorový povrch nelepí.  Bloky mramoru, nevhodné k přímému využití, jsou rozemlety na mramorový prach o velikosti zrn v tisícinách milimetru, který se přidává do zubních past, do mýdla, do brusiva a také se používá při výrobě skla a papíru. Oblé kusy mramoru, které se původně vybíraly z potoků v oblasti Carrary, ale jsou již také vyráběny strojově, se používají v zahradnictví jako dekorace květinových záhonů.  Zvláštní využití kararského mramoru je specialita pro gurmány, "Lardo di Colonnata" (slanina z Colonnaty). Je to slanina, která se připravuje ve speciálních mramorových nádobách. Slanina se do nich dává ve vrstvách se solí, kořením a bylinkami a nechává se nejméně půl roku vyzrát. Během procesu zrání se schránky se slaninou přikrývají mramorovými deskami. Pro tyto mramorové nádoby se hodí pouze speciálně vybraný kararský mramor s velkými krystaly. "Lardo di Colonnata" bývala potrava kameníků v lomech, kteří pro svou tvrdou práci potřebovali bohatou kalorickou stravu.

Kararský mramor je jedním z nejznámějších mramorů na světě. Jeho označení "Carrara-Marmor" je obecný termín pro více než 50 různých obchodních názvů, v závislosti na lomu, tradici, kvalitě a konvenci, jako je například "Statuario," "Ordinario, Venato" a "Calacatta". Carrara je město v italské provincii Massa-Carrara, v regionu Toskánsko, asi 25 km východně od přístavu La Spezia a asi 110 km jihovýchodně od Janova. Mramor se zde těžil již od konce římské republiky. Proslavil jej renesanční sochař Michelangelo Buonarroti. Získávání těžkých kamenných bloků bylo až do počátku 19. století extrémně pracné a nákladné. Technické novinky, jako byly stroje na zpracování kamene, poháněné parními, naftovými a elektrickými motory, umožnily těžbu ve velkém měřítku a z Carrary se stalo mezinárodní centrum na opracování mramoru. Na počátku šedesátých let 20.století, když byly lomy v exponovaných místech zpřístupněny pomocí sítě silnic, již byla výroba schopna uspokojit poptávku. Kararský mramor se používá pro kamenosochařské práce a památky, a u vnitřních prací na podlahovou a schodišťovou krytinu, parapety nebo dlaždice v koupelnách. Kamenosochaři používají jako dříve legendární a drahé "Statuario". Zatímco na počátku 20. století bylo ročně vytěženo přibližně 100 000 tun mramoru, stoupla již těžba až na 5 milionů tun, což silně kritizují aktivisté pro ochranu životního prostředí.

Carrara marble is a type of white or blue-grey marble popular for use in sculpture and building decor. It is quarried in the city of Carrara in the province of Massa and Carrara in the Lunigiana, the northernmost tip of modern-day Tuscany, Italy.


Životopis.

Pocházel ze starobylého šlechtického rodu Lytteltonů, který v různých liniích a obdobích užíval též jméno Lyttleton nebo Littleton. Byl jediným synem 9. vikomta Cobhama, měl čtyři mladší sestry. Z nich Viola Lyttelton (1912–1987) byla manželkou 5. vévody z Westminsteru. Studoval v Etonu a poté absolvoval práva v Cambridge. Od roku 1933 sloužil v armádě a za druhé světové války bojoval ve Francii. Po válce se v řadách Konzervativní strany snažil zapojit do politiky, ale nedostal se do Dolní sněmovny. Po otci zdědil v roce 1949 rodové tituly a vstoupil do Sněmovny lordů. Několikrát navštívil Nový Zéland, jehož problematice se předkové věnovali již v 19. století. V letech 1957–1962 byl generálním guvernérem a vrchním velitelem na Novém Zélandu, kde získal značnou popularitu mimo jiné díky svým sportovním aktivitám. Po návratu do Británie byl lordem nejvyšším hofmistrem Spojeného království (1967–1972), tuto funkci převzal po svém švagrovi 5. vévodovi z Westminsteru.  V letech 1963–1974 byl lordem místodržitelem v hrabství Worcestershire (již předtím zde byl smírčím soudcem a zástupcem místodržitele). Získal Řád sv. Michala a sv. Jiří (1957) a Viktoriin řád (1972). Od roku 1964 byl rytířem Podvazkového řádu a v letech 1972–1977 řádovým kancléřem. Mimo jiné byl v letech 1972–1977 kurátorem Národní portrétní galerie.  S manželkou Elizabeth Makeig-Jonesovou měl osm dětí, čtyři syny a čtyři dcery. Současným představitelem rodu je jejich druhorozený syn Christopher Charles Lyttelton, 12. vikomt Cobham (* 1947). Rodovým majetkem a dodnes trvalým sídlem je zámek "Hagley Hall" (Worcestershire) z 18. století (panství patří rodu od roku 1565).

Charles John Lyttelton, 10. vikomt Cobham ("Charles John Lyttelton, 10th Viscount Cobham, 10th Baron Cobham, 7th Baron Westcote, 7th Baron Lyttelton of Frankley, 13th Baronet Lyttelton of Frankley") (8. srpna 1909, Londýn, Anglie – 20. března 1977, Londýn, Anglie) byl britský šlechtic, politik a dvořan. Patřil ke staré šlechtické rodině, během své kariéry byl generálním guvernérem na Novém Zélandu (1957–1962) a nejvyšším hofmistrem (1967–1972).

Charles John Lyttelton, 10th Viscount Cobham, (8 August 1909 – 20 March 1977) was the ninth Governor-General of New Zealand and an English cricketer from the Lyttelton family.


Kariéra.

Pocházel z venkovské šlechtické rodiny, byl synem dlouholetého poslance Sira Richarda Temple (1634-1697). Studoval v Cambridge, v letech 1697-1702 a 1704-1713 byl členem Dolní sněmovny za stranu whigů. Již v raném mládí bojoval ve službách Viléma Oranžského, poté se zúčastnil devítileté války, rychlého postupu dosáhl za války o španělské dědictví. V roce 1701 byl již podplukovníkem, následovalo povýšení na plukovníka (1704), brigádního generála (1706), generálmajora (1709) a generálporučíka (1710). Pod velením vévody z Marlborough se zúčastnil řady zásadních střetnutí (bitva u Malplaquet). Po smrti královny Anny se podílel na nastolení Jiřího I. na britský trůn, v letech 1714-1715 byl vyslancem ve Vídni.  V roce 1714 byl povýšen na barona Cobhama s členstvím ve Sněmovně lordů, v roce 1716 byl jmenován členem Tajné rady. Zastával též čestné funkce konstábla Windsoru (1716-1723), guvernéra na ostrově Jersey (1723-1749) a lorda-místodržitele v hrabství Buckingham (1728-1738). Ve třicátých letech 18. století zformoval vnitrostranickou opozici proti premiéru Walpolovi kvůli nesouhlasu s vládní finanční politikou. Byl patronem mladé generace whigů, kterou reprezentovali jeho synovci a další příbuzní. Tuto frakci premiér Walpole podceňoval, později z ní ale vzešli přední státníci (George Grenville, Richard Grenville, 2. hrabě Temple, William Pitt, George Lyttelton). V roce 1735 dosáhl hodnosti generála a nakonec byl povýšen na polního maršála (1742).

Rodinné a majetkové poměry.

Hlavním rodovým sídlem byl zámek Stowe House (Buckinghamshire). Panství Stowe měla rodina Temple původně v nájmu (1571), John Temple je pak v roce 1589 koupil do osobního vlastnictví. Původní sídlo bylo přestavěno Sirem Richardem Temple koncem 17. století, jeho syn vikomt Cobham pak v letech 1720-1733 podnikl rozsáhlé rozšíření domu, které signifikantně dávalo najevo tehdejší postavení rodiny. Na projektu se podíleli významní architekti John Vanbrugh a James Gibbs, současná podoba monumentálního zámku však pochází až z doby, kdy již byl ve vlastnictví spřízněné rodiny Grenville.  Jeho manželkou byla Anne Halsey (†1760), která byla dcerou a dědičkou podnikatele a poslance Edwarda Halseye, majitele jednoho z největších londýnských pivovarů. Richard Temple měl jako armádní důstojník a politik jiné zájmy a pivovar od něj odkoupil Ralph Thrale, který jej pak přivedl k nebývalému rozkvětu. Manželství s Anne Halsey zůstalo bez potomstva, titul vikomta Cobhama přešel na spřízněnou rodinu Grenville.  Richardova sestra Hester (1685-1752) zdědila titul vikomtesy Cobham a byla povýšena na hraběnku Temple, tyto tituly pak přešly na jejího syna Richarda (1711-1779), který zároveň zdědil panství Stowe. Po vymření Grenvillů zanikl titul hrabat Temple, titul vikomta Cobham přešel na rodinu Lyttelton. Richardova další sestra Christian (1688-1748) se provdala za Sira Thomase Lytteltona (1677-1751), poslance Dolní sněmovny a ve Walpolově vládě dlouholetého lorda admirality. Jejich potomstvo po vymření Grenvillů zdědilo titul vikomta Cobhama (1889) a užívá jej dodnes (Christopher Charles Lyttelton, 12. vikomt Cobham, *1947).

Richard Temple, 1. vikomt Cobham ("Richard Temple, 1st Viscount Cobham, 1st Baron Cobham, 4th Baronet Temple of Stowe") (24. října 1675, Parchim, Německo – 14. září 1749, Stowe House, Anglie) byl britský generál a politik první poloviny 18. století. Proslavil se jako vojevůdce války o španělské dědictví, uplatnil se také v diplomacii. V politice patřil k whigům, v pozdějších letech života byl patronem mladé generace svých příbuzných, pozdějších předních státníků, jeho synovcem byl mimo jiné premiér George Grenville. V armádě nakonec dosáhl hodnosti maršála (1742). Jeho sídlem byl zámek Stowe House, který patří k významným architektonickým památkám 18. století ve Velké Británii.

Field Marshal Richard Temple, 1st Viscount Cobham (24 October 1675 – 14 September 1749) was a British soldier and Whig politician. After serving as a junior officer under William III during the Williamite War in Ireland and during the Nine Years' War, he fought under John Churchill, 1st Duke of Marlborough, during the War of the Spanish Succession. During the War of the Quadruple Alliance Temple led a force of 4,000 troops on a raid on the Spanish coastline which captured Vigo and occupied it for ten days before withdrawing. In Parliament he generally supported the Whigs but fell out with Sir Robert Walpole in 1733. He was known for his ownership of and modifications to the estate at Stowe and for serving as a political mentor to the young William Pitt.