Profil.

"Frankfurter Allgemeine Zeitung" vychází od roku 1949 jako klasický liberální deník s mírným příklonem ke konzervativním názorům. Za obsah novin v současnosti zodpovídají a funkci šéfredaktora zastávají společně čtyři vydavatelé ("Herausgeber"), kteří rozhodují kolektivně.  Noviny FAZ se významně podílejí na tvorbě veřejného mínění nejen v Německu, ale i jinde v Evropě. Zaměstnávají velký počet redaktorů pro politickou, hospodářskou, finanční, kulturní a sportovní část novin. Kromě toho disponují rozsáhlou sítí dopisovatelů po celém světě. Za léta své existence vyvolaly FAZ řadu významných kulturně-politických diskusí, mj. ve své každodenní rubrice „Dopisy vydavatelům“. Udržují jistou hranici mezi zpravodajstvím a komentáři a získaly si dobrou pověst spolehlivostí svých informací. Jejich pravidelným přispěvatelem byl od roku 1972 až do nedávna i český kreslíř a karikaturista Ivan Steiger.  Významnou součástí každodenního vydání je "Feulleiton". V této části jsou otiskovány nejen fejetony redaktorů a jiných přispěvatelů, ale také recenze knih, operních a činoherních představení a koncertů vážné i populární hudby v Německu a jinde ve světě. Čtenáři zde naleznou také další nejrůznější zprávy ze všech oblastí kulturního života. Jako autoři vystupují mnohdy i významní němečtí a světoví spisovatelé.  Na poslední straně politické části (zde pod hlavičkou "Fremde Feder" - „cizí pero“), ale někdy i ve fejetonu, jsou zhruba jednou týdně publikovány diskusní příspěvky významných osobností s nejrůznější politickou orientací. Ke slovu zde přicházejí mj. přední politikové němečtí i zahraniční, hospodářští činitelé a kulturní pracovníci. Součástí FAZ jsou také nepravidelně vycházející přílohy k nejrůznějším tématům, jako jsou literatura (recenze velkého počtu krásné literatury a literatury faktu), management a také reklamní přílohy (např. o švýcarských a německých hodinkách, módě nebo o špercích).

Vedení FAZ.

Noviny FAZ byly tradičně vedeny pěti vydavateli, kteří vždy patřili mezi nejvýznamnější německé novináře. Po smrti publicisty Franka Schirrmachera (* 5. září 1959, † 12. června 2014), zodpovědného za kulturní část (mj. fejetony), vedli FAZ až do března 2019 následující čtyři vydavatelé: Werner D’Inka, Jürgen Kaube, Berthold Kohler a Holger Steltzner. Každý z nich měl resp. má svůj tzv. resort. Kohler byl a je nadále zodpovědný za politickou část, Steltzner zodpovídal za hospodářskou část. V březnu 2019 byl Steltzner po neshodách s ostatními vydavateli propuštěn a od dubna 2019 jej nahradil Gerald Braunberger, doposud zodpovědný za finanční část novin. Další změna ve složení kolegia vydavatelů nastala k 1. dubnu 2020. Werner D’Inka dosáhl věku 65 let a odešel na odpočinek, místo něj přišel Carsten Knop.  Předsedou dozorčí rady FAZ je od roku 2019 Andreas Barner, který byl předtím v letech 2009 až 2016 hlavním manažerem velké farmaceutické společnosti Boehringer Ingelheim.

Historie.

FAZ nepřímo navazují na deník "Frankfurter Zeitung", který založil roku 1859 finančník L. Sonnemann jako burzovního zpravodaje a který se postupně vyvinul v jedny z nejvlivnějších německých novin. Přispívali do nich autoři jako Theodor Adorno, Walter Benjamin, Lion Feuchtwanger, Heinrich Mann, Thomas Mann, Joseph Roth, Anna Seghers, Max Weber nebo Stefan Zweig. Redakce nepodporovala německý vstup do první světové války, naopak přijala Versailleský mír a podporovala politický systém Výmarské republiky. Po nástupu nacismu v roce 1933 byly noviny nejprve „zglajchšaltovány“, ale nakonec byly roku 1943 zastaveny.  FAZ přímo navazují na noviny "Allgemeine Zeitung", které vycházely od roku 1946 s francouzskou pomocí v Mohuči, a odkud do nich přešla řada redaktorů. Od roku 1949 vycházely FAZ nejprve v Mohuči, od roku 1950 pak ve Frankfurtu nad Mohanem. Noviny měly dlouhou dobu poměrně konzervativní vzhled. Dodnes vycházejí s titulem "Frankfurter Allgemeine" ve fraktuře, pod těmito dvěma slovy je na další řádce text "Zeitung für Deutschland" („noviny pro Německo“). Fotografie byly do roku 2007 ve FAZ otiskovány jen výjimečně, až 5. října 2007 poprvé vyšly v modernizované podobě a s barevnými fotografiemi. V posledních letech uveřejňují na první straně (pod tzv. impresem) často černobílé nebo barevné karikatury k závažným i méně závažným tématům.  Od nástupu internetových publikací, zvláště od roku 2010, zápasí FAZ jako mnohé tištěné deníky a časopisy s klesajícím nákladem: v roce 2012 činil náklad asi 350 tisíc, v roce 2016 jen 250 tisíc. Musely prodat přidružená nakladatelství knih (Kösel, DVA, Manesse). Přesto patří mezi hospodářsky nejstabilnější novinové koncerny v Německu. Nedávno dokonce převzaly konkurenční deník "Frankfurter Rundschau", jehož redakci bylo zaručeno pokračování dosavadní levicově-liberální orientace.

Odnože deníku FAZ.

Nejdůležitější odnoží deníku FAZ jsou nedělní noviny "Frankfurter Allgemeine Sonntagszeitung", které vycházejí od roku 2001. Podle agentury pro průzkum reklamního trhu AWA je v roce 2015 pravidelně četlo 1,13 milionu lidí. Ačkoliv nedělní noviny F.A.S. (jak se zkráceně nazývají) využívají možností, které jim personálně a materiálně poskytuje vydavatelství FAZ, vystupují samostatně a mají 50 vlastních redaktorů.  Dalším produktem vydavatelství FAZ je čtvrtletník "Frankfurter Allgemeine Quarterly", který vyšel poprvé v listopadu 2016. Tehdy byl vydán v nákladu 75 000 výtisků. Má formát 28,5 × 21 cm a jeden sešit stojí 10 eur.

Frankfurter Allgemeine, plným názvem Frankfurter Allgemeine Zeitung für Deutschland (doslova „Frankfurtské všeobecné noviny pro Německo“, běžně užívaná zkratka FAZ) je německý konzervativně-liberální deník, který patří mezi nejrespektovanější německé i evropské noviny. Vydává jej nezávislá nadace "Fazit" ve Frankfurtu nad Mohanem. Průměrný náklad FAZ činil v roce 2016 kolem 250 000 výtisků, které se prodávají po celém světě, také v předplatném. Některé články jsou volně dostupné na internetové stránce "www.faz.net".  Největšími konkurenty FAZ jako seriózního německého deníku jsou noviny Süddeutsche Zeitung, vydávané v Mnichově, a Die Welt, vydávané v Berlíně (dříve v Hamburku).

The Frankfurter Allgemeine Zeitung (, "Frankfurt General Newspaper"), abbreviated FAZ, is a centre-right, liberal-conservative German newspaper, founded in 1949. It is published daily in Frankfurt am Main. Its Sunday edition is the Frankfurter Allgemeine Sonntagszeitung (, abbreviated FAS).  The paper runs its own correspondent network. Its editorial policy is not determined by a single editor, but cooperatively by four editors. It is the German newspaper with the widest circulation abroad, with its editors claiming the newspaper is delivered to 148 countries.


Životopis.

Narodila se v Kalifornii, má jednu starší sestru. Ve třech letech začala tančit balet, hip hop a jazz. Ráda zpívala a již ve čtyřech letech zpívala sólo při Vánočním koncertě v kostele. Účinkovala také v několika sborech. V pěti letech se objevovala v katalozích a v osmi letech začala spolupracovat s modelingovou agenturou.

Kariéra.

V roce 1999 odstartovala svojí hereckou kariéru. Začala se objevovat v komerčních televizích a v několika hudebních videoklipech. Účinkovala v mnoha reklamách a poté i v seriálech. V roce 2004 se objevila v seriálu "Tak jde čas" jako Abigail Deverauxová. V témže roce se objevila také v seriálech "Křižovatky Medicíny", "Zoey 101" nebo v seriálu "Sedmé nebe". Ve všech ztvárnila jen menší role. V roce 2006 si střihla roli v seriálu "O.C." V roce 2007 si zahrála ve filmu "" Další film ve kterém se objevila byl "I Bart má holku" nebo "Přes noc třicítkou". Seriál, kde získala větší pozornost byl "Městečko Eastwick". Tam hrála po dobu 12 epizod dceru hlavní postavy. V roce 2010 získala velkou roli v seriálu "Prolhané krásky". Seriál se točí okolo čtyř kamarádek, jejichž dlouholetá přítelkyně Alison byla zavražděna a ony se snaží zjistit, kdo a proč ji zabil. Dostávají také záhadné a výhrůžné zprávy, jejíž autor se vždy podepíše jako "A." V hlavních rolích spolu s ní hrají Troian Bellisario, Shay Mitchell a Lucy Hale.  V roce 2013 se herečka objevila ve filmu "Spring Breakers" spolu s Vanessou Hudgensovou, Jamesem Francem a Selenou Gomezovou. V roce 2015 si zahrála Emmu ve filmu "Ratter", dívku, která je sledována skrz elektronické spotřebiče. Také se objevila ve filmu "Pixely". V roce 2016 si zahrála roli Margaret ve filmu "Elvis & Nixon".

Osobní život.

Během let 2008 až 2009 chodila s Justinem Thornem.Od roku 2011 do roku 2017 chodila s Ryanem Goodem. Na natáčení seriálu "Prolhané krásky" se seznámila s hercem Tylerem Blackburnem a mluvilo se o tom, že dvojice spolu chodí. Od roku 2018 chodila s modelkou a herečkou Carou Delevingne. Na začátku roku 2020 se pár údajně rozešel.

Ashley Victoria Benson (*18. prosinec 1989, Long Beach, Kalifornie, USA) je americká herečka a příležitostná modelka. Nejvíce se proslavila rolí Hanny Marinové v seriálu stanice Freeform "Prolhané krásky".

Ashley Victoria Benson (born December 18, 1989) is an American actress and model. She is known for her role as Hanna Marin in the teen mystery-drama series "Pretty Little Liars" (2010–2017). Benson has starred in films, including "" (2007), "Christmas Cupid" (2010), "Spring Breakers" (2012), "Ratter" (2015), "Chronically Metropolitan" (2016), and "Her Smell" (2018).


Historie.

První zmínka o objevu hedvábí a bource morušového ("Bombyx mori") pochází z Číny. Objev hedvábnictví je připisován konkubíně čínského císaře Chuang-ti, který žil ve 3. tisíciletí př. n. l.  Tajemství výroby hedvábí čínští výrobci velmi pečlivě střežili před světem téměř 2000 let. Podle čínského historika Man-Tua-Lina se výroba hedvábí v 1. století před naším letopočtem rozšířila na Korejský poloostrov a odtud do Japonska. . Ve 3. století n. l. bylo hedvábnictví v Japonsku již národním řemeslem. Hrdinské eposy Ramajána a Mahábharata svědčí o výrobě hedvábí v rané době také v Indii. Prvními Evropany byli podle písemně zaznamenané tradice dva ariánští mniši – čínští misionáři ve službách byzantského císaře Justiniána I., kteří dokázali propašovat vajíčka bource morušového z Číny do Konstantinopole v dutých bambusových holích. Evropské hedvábnictví se rozvíjelo od 12. století: již roku 1146 je v královských dílnách "Nobiles officinae" v Palermu na Sicílii zavedl král Roger II. Titíž hedvábníci přišlí z Byzance se usadili například v thráckém Soufli. Od 14. století se hedvábí rozšířilo v Toskánsku (Lucca), později ve Francii (Lyon) a ve Španělsku. Od poloviny 18. století začala výroba v mnoha dalších zemích.

Výrobní postup.

Hedvábné vlákno vytváří bourec morušový (latinsky: "Bombyx mori" – „hedvábný motýľ“). Dospělý jedinec žije asi jen tři dny, ve kterých snese okolo 300 vajíček. Bourec morušový se živí listy morušovníku. Když dosáhne asi třicetinásobku původní délky, zakuklí se. Housenka se do hedvábného vlákna, které sama vytvoří, zamotává a vytvoří kokon (zámotek). Jeden kokon může obsahovat 200 až 900 metrů dlouhé vlákno. Vlákno hedvábí tvoří bílkoviny fibrin a sericin, které na vzduchu tuhnou a vytvářejí hedvábné vlákno, které je extrémně pevné a mohou se z něj tkát hedvábné látky. Hedvábné látky jsou zhotoveny z ušlechtilého přírodního materiálu, který má specifickou strukturu a mimořádný lesk. Už od nepaměti byl velmi cennou komoditou.

Hedvábnictví na území České republiky.

K prvnímu pokusu zavést výrobu hedvábí z kokonů housenek bource morušového dal pokyn Albrecht z Valdštejna v Jičíně v roce 1627, kdy tam povolal italské dělníky, kteří vysázeli mnoho moruší a zahájili pěstování. Po jeho smrti však hedvábnictví zaniklo. Na Moravě měl primát v 17. století náležet Lichtenštejnům. V rakouské monarchie se v období merkantilismu objevilo několik hedvábnických podnikatelů po třicetileté válce, přicházeli také do Čech a na Moravu. Patřil k nim například Josef Tarone v Praze v letech 1720-1725. Systémové zavádění hedvábnictví se přičítá hraběti Prosperu Antonovi von Sinzendorf, kancléři císaře Karla VI. Roku 1749 začali v Praze na hradbách vysazovat moruše dva Italové: geodet major Carlo Cremieri a divadelní podnikatel Giovanni Battista Locatelli, který se usadil v divadle Bouda se svým operním ansámblem. Roku 1757 od nich moruše odkoupil komerciální kongres, který stromky postoupil Vlašskému špitálu na Malé Straně, v jehož zahradě byly vysázeny, a ve špitále se hedvábí vyrábělo až do jeho zrušení 1830.  V roce 1752 vydala císařovna Marie Terezie výnos na podporu pěstování moruší a roku 1756 jej doplnila pohrůžkou trestů žalářem za poškozování vysazených stromů. Roku 1751 obdržel radní Starého Města pražského Bedřich z Friedbergů povolení, aby z výnosu maškarních plesů, které pořádal ve svém domě čp. 620/I, přispíval do fondu na pěstování morušových stromků. V desetiletí 1770-1780 vyrobeno asi 40 q hedvábné příze. Ital Josef Rangheri v polovině 19. století výrobu hedvábí zavedl na předměstí Prahy, a to v usedlosti nazývané Rangherka, neboli Vršovický zámeček. Její součástí byly síně pro chování bource morušového, na přilehlém pozemku dal vysázet 200 moruší. Roku 1863 byla v Praze založena "Hedvábnická jednota pro království české" v čele s Ferdinandem Hillerem, který popsal hedvábnictví v VI. dílu Ottova slovníku naučného. Koncem 19. století se počítalo s ročním výnosem cca 3 centy hedvábných kokonů. Další pěstitelé hedvábí byli evidování v Noutonicích, Chocni, Heřmanově Městci, Písku, či v Chlumu u Třeboně. Všeobecná osvěta a školní propagace nabádala matky a jejich děti, aby domácím pěstováním bource došly blahobytu. Roku 1882 bylo v českých zemích napočítáno na 105 tisíc morušových stromků. V okolí Šumperka a Rýmařova bylo v té době založeno několik textilních podniků, které se zabývaly výhradně zpracováním (převážně importovaného) hedvábí a tato oblast se stala významným střediskem hedvábnictví pro celé tehdejší Rakousko-Uhersko a pozdější Československo. Ještě v 60. letech 20. století zde bylo v tomto oboru zaměstnáno přes 2000 lidí, v té době však byly zpracovávané materiály převážně filamenty z viskózy nebo polyamidu, tehdy nazývané umělé nebo syntetické hedvábí a např. úřední statistika z roku 1990 uváděla pro hedvábnické odvětví výrobu "70 milionů" metrů tkanin s podílem pouhých "130 tisíc" metrů z přírodního hedvábí. V pozdějších letech se v českých výrobních statistikách hedvábné textilie nevyskytují.

Světové hedvábnictví ve 20. a 21. století.

Chovem housenek k získávání hedvábného vlákna a zpracováním na textilie se zabývá ve světě asi 60 států ležících téměř bez výjimky v subtropickém nebo tropickém pásmu zeměkoule. Dominantní postavení v dodávkách hedvábných vláken (v roce 2015 cca 200 000 tun) mají Čína s podílem na výrobě cca 85 % a Indie se 14 %. Vedle klimatických podmínek je úspěch v hedvábnictví závislý na dostatku levných pracovních sil s patřičnými zkušenostmi. V Indii je v hedvábnictví zaměstnáno asi 7 milionů, v Číně 1 milion a např. v Thajsku 20 tisíc lidí.. Kromě jmenovaných tradičníchasijských producentů hedvábí se u většiny ostatních již během 2. čtvrtiny 20. století oddělila výroba surových tkanin od jejich zpracování v oděvním průmyslu. Příkladem může být celosvětově uznávaný hedvábník českého původu Zika Ascher.

Hedvábnictví je obor hospodářství, nejprve řemeslo a později průmyslová výroba, zahrnující všechny činnosti od chovu housenek a pěstování moruší až po zpracování přírodního hedvábí na přízi a tkaní plošné textilie.

Sericulture, or silk farming, is the cultivation of silkworms to produce silk. Although there are several commercial species of silkworms, "Bombyx mori" (the caterpillar of the domestic silkmoth) is the most widely used and intensively studied silkworm. Silk was believed to have first been produced in China as early as the Neolithic Period. Sericulture has become an important cottage industry in countries such as Brazil, China, France, India, Italy, Japan, Korea, and Russia. Today, China and India are the two main producers, with more than 60% of the world's annual production.


Popis.

Vyznačuje se vláknitým kořenem, ze kterého vyrůstá rozvětvená lodyha, při zemi namodralá a ochmýřená, vysoká až 1 metr. Listy vyrůstající z lodyhy jsou dvojího druhu. Ve spodní části stonku má rostlina listy dlouze řapíkaté, lyrovitě peřenodělené se zubatými okraji, v horní části pak listy čárkovité a po okraji hladké. Jednotlivé květy jsou uspořádány do hroznovitých květenství a dělí se na kalich a korunu. Kalich je tvořen čtyřmi čárkovitými lístky, které vodorovně odstávají. Koruna sestává ze čtyř zlatožlutých plátků umístěných do kříže. Uvnitř květu nalezneme šest tyčinek, čtyři jsou delší a dvě kratší. Plodem je šešule se zakončením v podobě zobáku porostlá tuhými chloupky. Uvnitř je rozdělena žebrovanými chlopněmi na několik přihrádek se žlutými semeny.  Hořčice černá se liší zejména v listech, jejichž čepel je pilovitá a tři koncové úkrojky jsou srostlé, a její semena jsou tmavohnědá, pokrytá vrásčitou slupkou.

Výskyt.

Původním domovem hořčice seté i černé je jižní Evropa, oblast Středomoří a západní Asie. Už během starověku se však rozšířila do Německa, Francie, Ruska a do dalších zemí, kde se dnes s oblibou pěstuje, nebo roste divoce.

Pěstování a sběr.

Hořčice není nijak náročná rostlina, stačí jí i půda na živiny poměrně chudá. Daří se jí spíše v teplém a suchém podnebí, nemá moc ráda vlhko. Půda jí vyhovuje lehká hlinitopísčitá s obsahem vápna. Není nutné ji hnojit, ale výnosy zvyšují zejména dusíkaté přípravky jako chilský ledek, síran amonný, nebo také fosforečná hnojiva. Přírodní hnojení chlévskou mrvou provádíme nejlépe na podzim, není vhodné provádět ho až před setím.  Semena se vysévají do dobře zpracované půdy koncem března. Jednotlivé řádky by měly být vzdáleny asi 30 cm. Záhon se pleje a okopává. Asi 10 cm vysoké rostlinky se pak rozesadí tak, aby měly mezi sebou vždy 10cm mezery. Sklízí se poté, co se tobolky zbarví do hněda a semena zežloutnou. Poněkud pozdější sklizeň nijak nevadí, tobolky se těžko otvírají a nehrozí, že z nich semena vypadnou. Požnuté rostliny se vážou do snopců a opatrně vymlátí, aby se semena nerozdrtila. Ta se poté dosušují a skladují v suchu. Výnosy jsou poměrně vysoké, z jednoho hektaru až 1 000 – 1 200 kg semen.  Sklizeň hořčice černé je poněkud náročnější, tobolky se otevírají snadno a je proto důležité přesně odhadnout okamžik, kdy rostliny posekat. Nedozrálá semena mají mnohem menší hodnotu.

Využití.

Z celé rostliny se využívají zejména hořčičná semínka. Z nich lze vylisovat mastný olej, který tvoří jejich více než jednu třetinu. Je dále zpracováván průmyslově na mýdla.  V potravinářství se z hořčičných semen připravuje pokrmová hořčice. Lze využít jak hořčice bílé, tak i černé, avšak bílá si déle zachovává ostrost, z černé poměrně rychle vyprchají její silice.  V lidovém lékařství se využívá o něco častěji hořčice černé pro její výraznější účinky. Drogou jsou semena a lidé s její pomocí léčili již od pradávna. Používá se zejména zevně ve formě obkladů. Zvyšuje prokrvení hlouběji ležících orgánů (plic, pohrudnice, ledvin), proto se jí užívá při zánětech pohrudnice či akutních zánětech dýchacích cest. Dále také při revmatických onemocněních, bolestech nohou, nebo žlutých kožních skvrnách. Vnitřně je užívána při trávicích obtížích v podobě rozetřených semen.

Účinné látky.

Kromě mastného oleje obsahují semena glykosid "sinalbin" a fermenty, které reagují s vodou a uvolňuje se hořčičná silice v podobě tekutého, štiplavého a těkavého oleje ("oleum Sinapsis aetherum"). Působí dráždivě a místně prokrvuje.  Hořčice černá obsahuje glykosid "sinigrin", jehož štěpením rovněž vzniká hořčičná silice, její účinky jsou však o dost silnější.

Způsoby užití.

Hořčičné silice způsobují při delším kontaktu s pokožkou překrvení kožních vlásečnic a vznik puchýřů. Snesitelná délka je do lehkého zčervenání pokožky, většinou 10–15 minut.

Včelařství.

Hořčice setá je dobrou nektarodárnou i pylodárnou rostlinou. Nektarium květu vyprodukuje za 24 hodin 0,2-0,8 mg nektaru s cukernatostí 24-60 %. Cukerná hodnota, tedy množství cukru vyprodukovaného v květu za 24 hodin, je 0,04-0,5 mg. Pylové rousky jsou žluté až naoranžovělé.  Druhový med hořčice je zlatožlutý a rychle krystalizuje. Podobá se medu řepkovému, ale má příjemnější aroma.

Literatura.

Hořčice setá ("Sinapis alba"), též známá jako bělohořčice setá ("Leucosinapis alba") nebo bílá hořčice, je jednoletá rostlina se zlatožlutými květy, patřící do čeledi brukvovitých. Kvete v červnu a v červenci. Blízce příbuzná je jí hořčice černá ("Brassica nigra"). Obě jsou významnými medonosnými rostlinami a pěstují se téměř po celém světě. Výjimečně ji můžeme nalézt růst divoce na mezích, podél cest, či na úhorech.  Nejznámější je její zpracování v potravinářském průmyslu na oblíbenou pikantní pochutinu – hořčici. Dále se využívá také v lékařství, na výrobu mýdla, či mastného oleje, jako účinné zelené hnojivo, nebo velmi výživné krmivo.  Z mladých listů hořčice černé i seté lze připravit jídlo – jarní salát.

White mustard ("Sinapis alba") is an annual plant of the family Brassicaceae. It is sometimes also referred to as "Brassica alba" or "B. hirta". Grown for its seeds, used to make the condiment mustard, as fodder crop, or as a green manure, it is now widespread worldwide, although it probably originated in the Mediterranean region.


Životopis.

Začátky.

Angelica Vanessa Bell se narodila 25. prosince 1918 v rodinném sídle Charleston Farmhouse v městečku Firle v hrabství East Sussex. Byla dcerou malířky a zakladatelky skupiny Bloomsbury, Vanessy Bell a kritika Clive Bella. Jejím biologickým otcem byl však malíř Duncan Grant. Angelica do svých sedmnáctých let o skutečném otci nevěděla. Měla dva bratry, syny Cliva a Vanessy, Juliana a Quentina. Julian se narodil v roce 1908 a zemřel ve španělské občanské válce v roce 1937. Byl básníkem. Quentin se narodil v roce 1910 a zemřel v roce 1996. Byl historikem umění. Mladší sestra její matky byla Virginia Woolf, spisovatelka a členka Bloomsbury.

Osobní život.

Dětství trávila Angelica střídavě v rodinném panství Charleston, v té době patřící lordu Gagemu, a v domě 46 na Gordon Square v Londýně. V roku 1929 začala navštěvovat Longford Grove School v Essexu. Zajímala se o umění, literaturu a historii. Na škole pobyla šest let. V šestnácti odjela s rodiči do Říma a rozhodla se být herečkou. Později ji rodiče poslali do Paříže, aby se tam naučila jazyk. Žila v domě umělců Zoum a François Walterových, kteří Angelicu hodně ovlivnili. Po návratu do Londýna začala studovat London Theatre Studio. Nakonec se rozhodla být malířkou a zapsala se proto na studium Euston Road School.  V roce 1942 se i přes protesty rodičů provdala za spisovatele Davida Garnetta. Ten byl dřívějším milencem jejího biologického otce. Měli spolu čtyři dcery. Amaryllis Virginia (1943-1973) byla herečkou, Henrietta (1945) je spisovatelkou a zároveň rodinnou kronikářkou, Nerissa Stephen zvaná Nel (1946–2004) byla malířkou, spisovatelkou a keramičkou, a byla dvojčetem Frances, familiérně zvané Fanny (1946). Manželství s Garnettem vydrželo do sedmdesátých let. Když Duncan Grant v roce 1978 zemřel, rozhodla se Angelica založit Nadaci Charleston, která by původní rodinné sídlo udržovala a časem zpřístupnila veřejnosti. V roce 1983 opustila Británii a usadila se v městečku Forcalquier v Provence. Tam žila až do 4. května 2012, kdy ve věku 93 let zemřela.

Kariéra.

Angelica Garnett v průběhu svého života vystavovala obrazy v Miláně, Londýně, Forcalquier a Charlestonu. Krom obrazů a návrhů interiérů se Angelica věnovala i psaní. Napsala několik esejí a dvě knihy. V roce 1983 vyšly vzpomínky s názvem "Deceived with Kindness. A Bloomsbury Childhood", ve kterých se zpovídá ze svého života se členy Bloomsbury a o nelehkém vztahu s matkou. Dílo bylo oceněno Cenou Joea Ackerleyho za autobiografii roku. Druhá kniha nazvaná "The Unspoken Truth" je soubor fiktivních příběhů založených na prožitých zážitcích.  Svojí poslední výstavu měla Angelica Garnett v místě svého narození v Charlestonu, který v dubnu 2012 ještě stihla navštívit.

Angelica Garnett, rodným jménem Angelica Vanessa Bell (25. prosince 1918 Charleston Farmhouse, Firle, Velká Británie – 4. května 2012 Aix-en-Provence, Francie), byla britská spisovatelka a malířka, dcera Vanessy Bell a Clive Bella. Její tetou byla Virginia Woolfová.

Angelica Vanessa Garnett, née Bell (25 December 1918 – 4 May 2012), was a British writer, painter and artist. She was the author of the memoir "Deceived with Kindness" (1984), an account of her experience growing up at the heart of the Bloomsbury Group.


Život.

Aristippos se narodil v Kyréně, kde pravděpodobně poslouchal přednášky Prótagora, který tam nějaký čas pobýval. Sókratova proslulost ho přilákala do Athén, a to asi v roce 416 př. n. l.; stal se jeho žákem. Ač byl sám zámožný, dával si – na rozdíl o Sókrata – za své přednášky platit. Aristippos mnoho cestoval. Když Sókrates zemřel (399 př. n. l.), byl prý na Aigině.  Ve stejné době jako Platón (tj. kolem let 389–388 př. n. l.) pobýval na Sicílii na dvoře syrakuského tyrana Dionysia I. a pak ještě jednou v roce 361 př. n. l. na dvoře tyrana Dionysia II. Na sklonku svého života žil ve své rodné Kyréně, kde založil kyrénská školu. Mezi jeho posluchači byla i jeho dcera Arété, která po jeho smrti převzala vedení školy a poté ji předala svému synovi Aristippovi Mladšímu (4./3. století př. n. l.).  Diogenés Laertios uvádí početný seznam Aristippových spisů, ale zároveň zaznamenává již v antice vzniklé pochybnosti o jejich pravosti. Z Aristippových děl se nezachovaly téměř žádné autentické zlomky. Dosti četné informace o jeho učení pocházejí od jiných autorů, přičemž není vždy jasné, zda se nejedná o názory Aristippa Mladšího nebo některého jiného stoupence kyrénské školy.  O Aristippovi se tradovalo, že se dovedl „přizpůsobit místu, času i osobě a choval se přiměřeně za všech okolností". Básník Horatius to vyjádřil veršem: „"Dobře se Aristippos v stav každý i poměry uměl vpravit: směřoval výš, vždy spokojen s přítomným stavem"." O Aristippově věhlasu svědčí i skutečnost, že ho Cicero řadil vedle Sókrata a přisuzoval mu velké a božské přednosti.

Filozofie.

Aristippos považoval za cíl života rozkoš (slast). Podle jeho názoru se člověk vyhýbá bolesti a strasti, ale tíhne ke slasti. Slast je „mírný pohyb" přecházející do našeho vnímání, strast je „pohyb prudký". Připodobňuje to k moři: mírný pohyb mořských vln je slast, rozbouřené moře je strast, klidné moře je stav bezbolestnosti a absence rozkoše. Rozkoš považoval za stav tělesný, je to stav pozitivní, chvilkový, který prožíváme v současnosti. Odtud pochází citát: "Náš je jen přítomný okamžik." Rozkoše je třeba neodkládat, protože nevíme, zda bude budoucnost, je nejistá. Doporučoval všem, aby se oddávali rozkoším – cele, bez odkladu. Dokonce i těm, které pocházejí z "nejošklivějších pramenů". Bohatství sice není žádoucí samo o sobě, ale přece jenom pomáhá k rozkoši.  Také však hlásal, že se rozkošemi nesmíme nechat ovládnout, chuť užívat musíme umět mít ve své moci. Rozkoš podle něj neovládá ten, kdo se jí zříká, ale ten, kdo nedovolí, aby ho ovládala. Tak hédonici vytvořili jistou etiku svobody.  Lidské vědění je odvozeno od smyslového vnímání (sensualismus). Předmětem vědění je obsah našich pocitů. O vnějších věcech nemůžeme mít ucelené vědění, ale máme pocity, a tak víme, co v nás tyto vnější věci vyvolávají. Lidské poznání se redukuje na to, co je člověku příjemné nebo nepříjemné. Všechno, co zaručuje slast, je dobré a užitečné.

Zajímavosti.

O Aristippovi kolovala ve starověku řada historek, jejichž hodnověrnost se nedá ověřit. Z anekdot, které zaznamenal Diogenes Laertios, uvádíme na ukázku následující:

Aristippos z Kyrény (řec. "Aristippos hò Kyrēnaíos"; lat. "Aristippus Cyrenaeus"; asi 435 př. n. l. Kyréna – 355 př. n. l. Kyréna) byl řecký filozof, žák Sókratův, zakladatel kyrénské školy, stoupenec hédonismu. Za cíl života považoval dosahování slasti.

Aristippus of Cyrene (; ; c. 435 – c. 356 BCE) was the founder of the Cyrenaic school of Philosophy. He was a pupil of Socrates, but adopted a very different philosophical outlook, teaching that the goal of life was to seek pleasure by circumstances to oneself and by maintaining proper control over both adversity and prosperity. His outlook came to be called "ethical hedonism." Among his pupils was his daughter Arete.  There are indications that he was conflated with his grandson, Aristippus the Younger.


Vývoj.

Vývoj zbraně byl zahájen ve firmě Rheinmetall v roce 1925 na základě požadavku a specifikací německého ministerstva a to i přes to, že Versailleská smlouva v té době Německu výrobu podobných zbraní zakazovala. Vývoj byl ukončen v roce 1928 a rok později byla zahájena sériová výroba. První kanóny byly kvůli omezením vyráběny "mozaikovým způsobem" po součástech v menších závodech a firma Rheinmetall kompletovala až finální výrobek. Původně nesl kanón označení "Tankabwehr Kanone - TAK L/45" a do roku 1933 jich Reichswehr obdržel 264 kusů. První kusy byly vybaveny ještě dřevěnými loukoťovými koly, později došlo i u ních k výměně za ocelová disková s pneumatikami.

PaK 35/36.

Na základě prvních zkušeností došlo k vylepšení zbraně zejména ve způsobu zavěšení kol, funkčnosti brzd a technologie výroby hlavně. Vojskové zkoušky vylepšeného modelu proběhly v letech 1935 a 1936 a poté došlo k jeho přijetí do výzbroje pod názvem "Panzerabwehrkanone 35/36" (zkráceně "PaK 35/36"). Zbraň byla nízká a natolik lehká, že jej mohla obsluha přemísťovat terénem vlastními silami. Hlaveň měla šestnáct pravotočivých drážek, byla bez úsťové brzdy, závěr měla ruční. Ochranný štít se sklopnými okraji měl tloušťku pět milimetrů. Kola bylo zkonstruována na dopravní rychlost až 40 km/h. Kanón byl vybaven zaměřovačem s dalekohledem.  Kanón byl schopen v době svého vzniku prorazit pancéřování všech tehdy používaných obrněných vozidel. V praxi ho Němci vyzkoušeli ve španělské občanské válce. Úspěšný byl i v zahraničí, vyráběn byl na export do Nizozemí, Řecka, Estonska, Finska, Itálie a Maďarsko. Dalším trhem, kde se prosadil, byla Čína, kde byly tyto kanóny později ukořistěny a používány japonskou armádou. Licenci na výrobu kanónu zakoupil i Sovětský svaz, kde byl vyráběn jako 37mm protitankový kanón M1930 (1-K) (oproti původnímu používal paprsková kola).  Kanón zákonitě začal s rozvojem tankové techniky časem zastarávat, ale na začátku druhé světové války se jednalo o zbraň účinnou a spolehlivou. K 1. září 1939 jich měla wehrmacht k dispozici 11 200 kusů. Mezi vojáky si kanón vysloužil přezdívku "Herssanklopfgerät" ("armádní klepadlová zbraň").

3,7cm Pak 36 ("Panzerabwehrkanone 36") byl hojně užívaný německý protitankový kanón v období druhé světové války. Později byl nahrazován kanonem 5cm Pak 38.

The Pak 36 ("Panzerabwehrkanone 36") is a 3.7 cm caliber German anti-tank gun used during the Second World War. It was the main anti-tank weapon of Wehrmacht "Panzerjäger" units until 1942. Developed by "Rheinmetall" in 1933, it was first issued to the German Army in 1936, with 9,120 being available by the beginning of the war in September 1939 and a further 5,339 produced during the war. As the predominant anti-tank gun design in the world during the late 1930s, demand was high for the Pak 36, with another 6,000 examples produced for export and the design being copied by the Soviet Union as the 45 mm anti-tank gun M1932 (19-K) and by other nations such as Japan.  It first saw service during the Spanish Civil War in 1936, where it performed well against the light tanks of the conflict. It was first used during the Second World War against Poland in 1939 and had little difficulty with any of the Polish tanks. The Battle of France in 1940 revealed its inadequate penetration capability against French and British heavier tanks, particularly the Char B1, and especially the Matilda II, receiving the derisive nicknames ""Heeresanklopfgerät"" ("army door-knocking device") or ""PanzerAnklopfKanone"" ("tank door-knocking cannon") from its crews, but it sufficed to defeat the bulk of the Allied armor in the campaign. The invasion of the Soviet Union brought the Pak 36 face to face with large numbers of T-34 and KV-1 tanks, which were invulnerable to its fire. However, 91% of the Soviet tank forces in 1941 consisted of lighter types that lacked sufficient armor to defeat the gun, and the Pak 36 knocked out thousands of such tanks.


46. gardový noční bombardovací letecký pluk

Zformování pluku.

Brzy po vypuknutí války bylo i mladým děvčatům jasné, že německý agresor vážně ohrožuje jejich budoucnost. Některé již měly za sebou chvatný útěk před okupanty. Hlásily se do armády, protože nechtěly čekat, až za ně někdo druhý válku prohraje. Byly to studentky a čerstvé absolventky moskevských vysokých škol, dělnice z moskevských závodů, uprchlíci z okupovaného území. Některé z nich v předválečných letech navštěvovaly aeroklub a měly pilotní zkoušky. Ve třicátých letech, a hlavně od roku 1937, kdy se již Sovětský svaz připravoval na válku, Osoaviachim pořádal branné kurzy pro mládež. Aerokluby přijímaly zájemce o pilotní výcvik a mohly se ho účastnit i ženy. Některým z nich se létání stalo povoláním.  S nasazením žen v přímém boji s nepřítelem se zpočátku nepočítalo. Armáda tehdy přijímala pouze zdravotnice. V nadcházející sklizni ženy musely nahradit odvedené muže. Později se účastnily kopání obranných linií před Moskvou a hašení požárů po náletech (první nálet na Moskvu se uskutečnil v noci na 22. července 1941).  Marina Raskova, letecká rekordmanka navigátorka, Hrdina SSSR a důstojník NKVD, povoláním výzkumná pracovnice Akademie VVS Žukovského, využila svých vysokých kontaktů, přišla za Stalinem s projektem a přesvědčila ho. Následně byl v říjnu 1941 vydán Rozkaz NKO SSSR № 0099 z 8. října 1941 "О sformování ženských leteckých pluků VVS Rudé Armády", na jehož základě byl zformován 588. noční bombardovací letecký pluk.  Podle téhož rozkazu byly zformovány ještě další dva ženské letecké pluky, které ale nebyly složeny pouze z žen, protože používaly letouny moderní konstrukce, náročnější na údržbu. Byl to 587. bombardovací letecký pluk (později 125. gardový) vyzbrojený rychlostními bombardéry Petljakov Pe-2 a 586. stíhací letecký pluk s letadly Jakovlev Jak-1.  Zformování všech tří pluků vedla mjr. Маrina Raskova (Раскова, Марина Михайловна)(29 let), která měla zásadní zásluhu o vznik těchto jednotek. Na její výzvu prostřednictvím Komsomolu se na Akademii vojenských vzdušných sil profesora Žukovského v Moskvě přihlásilo množství dobrovolnic, ze kterých osobně vybrala schopné dívky. Raskova se dále snažila získat do svého oddílu civilní (vojenské tehdy ještě žádné nebyly) pilotky-profesionálky, protože skutečně zkušených pilotek nebylo mnoho. Tyto podléhaly branné povinnosti a již od začátku války sloužily v armádě. V zázemí zajišťovaly základní výcvik vojenských pilotů, na frontě fungovaly jako taxi pro velící důstojníky a praporčíky, zajišťovaly spojení, rozvědku, transport raněných, výsadek diverzních skupin. Ač nebyly tyto akce přímo bojové, byly často velmi nebezpečné. Tyto profesionálky byly k Raskove převeleny postupně a i mnohem později, jako doplnění již fungujících pluků. Raskova sama se později rozhodla létat jako pilotka rychlostní bombardéry 587. pluku. Zahynula 12. ledna 1943 při havárii ve sněhové bouři.  16. října 1941 byly vybrané adeptky z Moskvy jakožto 122. ženský letecký oddíl nejprve odeslány do vojenského leteckého učiliště ve městě Engels nedaleko Saratova. Vlak vypravený z Kazanského nádraží do cíle dorazil 26. října 1941. Tam se k nim připojily ještě dobrovolnice ze Saratova. Studentky a absolventky Saratovského leteckého učiliště civilních aerolinií pak byly jádrem technického personálu. Za pilotky byly určeny dívky, které měly větší praxi v létání, například instruktorky aeroklubů. Dívky s menším počtem nalétaných hodin a studentky vysokých škol bez letecké praxe se školily na navigátorky. Ostatní se školily na techniky a zbrojíře. Ve škole se dívky učily pořadovou přípravu, teorie a hlavně prakticky se učily létat, navigovat a bombardovat v noci. Vojenská přísaha proběhla 7. listopadu 1941. V únoru 1942 bylo přistoupeno k formování pluků. Od 122. oddílu se nejprve oddělil 586. IAP pod vedením Tamary Kazarinové, 6. února vznikl 588. NBAP a s delším časovým odstupem vznikl 587. BAP pod vedením Mariny Raskové. Některé ženy byly přiděleny do mužských leteckých pluků (pozemní personál).  Velitelem 588. NBAP byla jmenována npor. Jevdokija Beršanská (Бочарова, Евдокия Давыдовна)(28 let), pilotka s desetiletou praxí, bývalá učitelka Batajskského leteckého učiliště, před válkou velitelka roje leteckého oddílu pro mimořádné situace ve stanici Paškovská a členka zastupitelstva města Krasnodaru. Jméno Jevdokija je řeckého původu a má ruské varianty Dina, Dusja a Duňa a pluku proto přezdívali také "Duňkin pluk". Pod jejím velením pluk bojoval do konce války. Komisařem pluku byla Jevdokija Račkevič (Рачкевич, Евдокия Яковлевна)(33 let). Náčelníkem štábu pluku byla jmenována Irina Rakobolská (Ракобольская, Ирина Вячеславовна)(21 let), studentka matfyzu MGU. Zástupcem velitele pluku po letové části byla Serafima Amosova (Амосова, Серафима Тарасовна)(27 let), zkušená pilotka civilních aerolinek. Náčelníkem mechaniků byla Sofie Ozerkova, učitelka Irkutského vojenského učiliště, voják z povolání. Náčelníkem zbrojířů byla Naděžda Strelkova, voják z povolání.  Pluk měl zpočátku dvě a od prosince 1942 tři eskadrily (letky) po třech zvěnech (rojích). Jedno zvěno mělo 3 letouny. V srpnu 1943 přibyla 4. eskadrila určená k boji a výuce nováčků.

Nadřazené armádní složky.

Pluk byl zpočátku součástí 218. noční bombardovací divize vedené Dmitrijem Popovem a 4. vzdušné armády gen.mjr. Konstantina Veršinina. 4. vzdušná armáda byla tehdy součástí Jižního frontu gen.por. Rodiona Malinovského. Jižní front byl v důsledku porážky u Charkova v červenci 1942 rozformován a jeho části vešly do Severo-kavkazského frontu maršála Semjona Buďonnyho. Od září 1942 4. vzdušná armáda patřila do Severní skupiny vojsk Zakavkazského frontu arm.gen. Ivana Ťuleněva. Konstantin Veršinin byl potom vrchním velitelem vzdušných sil tohoto frontu. V lednu 1943 4. vzdušná armáda přešla do nově zformovaného Severo-kavkazského frontu gen.plk. Ivana Maslennikova a později gen.plk. Ivana Petrova. Od konce dubna 1943 pluk patřil k 132. BAD gen.mjr. Ivana Fedorova. Během bojů o Sevastopol pluk patřil do 8. vzdušné armády 4. ukrajinského frontu, 2. gardové stalingradské divize gen.mjr. Kuzněcova. Po vítězství na Krymu byl pluk přeřazen k 2. běloruskému frontu maršála Konstantina Rokosovského, zpět do 4. vzdušné armády, které opět velel gen.plk. Veršinin a do 325. NBAD divize pplk. Grigorije Pokojevého.

Výzbroj pluku.

Pluk byl vybaven letouny U-2 zvanými "utočka" nebo "lastočka" (u nás známými jako Po-2 "kukuruznik"). Byl to celodřevěný dvouplošník s hvězdicovým motorem s pěti válci o výkonu 74 kW a maximální rychlosti asi 120 km/h. Letoun byl snadno ovladatelný i dobře obratný, byl nenáročný na údržbu, měl malou spotřebu paliva a minimální požadavky na letištní plochu. Dvě otevřené kabiny umístěné za sebou byly vybaveny spřaženým řízením a základními přístroji, neboť se jednalo o původem školní letoun. Každý pilot ho znal, protože jím byly vybaveny všechny aerokluby. Motor roztáčel technik ručně, protočením vrtule. Pevný podvozek neměl brzdy. Když bylo více sněhu, podvozková kola se vyměnila za lyže. Posádku tvořil pilot a navigátor který rovněž uvolňoval bomby, případně z kabiny shazoval jiný materiál. Zdvojené řízení umožňovalo převzetí řízení navigátorem v nouzové situaci. Kabiny neměly žádné pancéřování proti střelám, jen překližka a plátno. Plátěný potah byl výhodný, neboť se často stávalo, že projektil flaku proletěl křídlem aniž by explodoval. Letoun byl požárně velmi nebezpečný a po zásazích nepřátelské palby se snadno vzňal. To osádkám působilo velký stres, protože požár na palubě až na výjimky končil smrtí osádky. Padáky se původně nepoužívaly, protože letoun operoval nad nepřátelským územím a byla obava že by osádka padla do zajetí. Ušetřilo se tak 32 kg hmotnosti pro bomby. Až v roce 1944 po zbytečné ztrátě osádky (Makarová, Bělik) nad vlastním územím se padáky začaly používat. Skákat pak letecký personál svého i dalších pluků divize učila pilotka Naděžda Troparevská, zkušená parašutistka. Pro lety nad mořem se nosily samonafukovací plovací vesty, o kterých letkyně žertovaly, že to jsou závaží, která je mají udržet pod vodou. Nafukovací člun na palubě nebyl. Pod spodními křídly byly čtyři závěsy pro bomby ovládané z kabiny navigátora. Další bomby do požadované hmotnosti vázaly na trup a shazovaly přeříznutím provazu. Jako munice se používaly bomby 25, 50 a 100 kg tříštivé (střepinové), trhavé a zápalné, ampule s samozápalnou tekutinou. Z kabiny se shazovaly malé termitové bombičky, malé vyskakovací bomby zvané "žabky" a protitankové granáty. Pro zaměřování cíle nebyl k dispozici žádný přístroj. To ale neuškodilo přesnosti bombardování. Kulomet ŠKAS ráže 7,62 mm za zadní kabinou se objevil až v roce 1944. Osádka měla osobní pistole TT. Na palubě běžně nebyla radiostanice, kabiny ale měly hadičkový interkom, aby na sebe osádka nemusela křičet. Několik letounů bylo později vybaveno fotografickým přístrojem. Používala se i radiostanice na palubě letadla provádějícího průzkum počasí nad cílem pro úsporu času, než se letoun vrátil. Při formování pluk obdržel 20 letadel, později jejich počet vzrostl až na 45. Na konci války to bylo 36 letadel.

Taktika.

Takto pomalý letoun s krátkým doletem byl pro boj ve dne málo použitelný. Proto pro něj byla vyvinuta taktika nočního boje, ve které vynikly jeho dobré vlastnosti. Vedení pluku obdrželo seznam cílů ke zničení. Byla-li základna ve velké vzdálenosti od fronty, byla vybrána vhodná plocha pro operační letiště poblíž fronty, kam se na noční létání přemístilo vše potřebné.  Velitelkou osádky byla pilotka. Jejím úkolem bylo řídit letoun, dodržovat předepsané letové hladiny, umožnit navigátorce zasáhnout cíle a vrátit se kompletní zpět. Navigátorka měla informaci o cíli a jejím úkolem bylo tento najít a zasáhnout. Zjišťovala polohu a letový kurz. Při přiblížení na cíl dávala pilotce instrukce k upřesnění směru, a ve správný okamžik odhodila náklad. Po přistání se obě, nebo jen navigátorka, dostavily k řídícímu létání, odevzdaly podepsané hlášení a obdržely list s popisem cíle a instrukce pro další let.  Letadlo přilétlo z operačního letiště v těsné blízkosti fronty a z výšky 1200 m se staženým motorem potichu doklouzalo nad cíl, kde z výšky 500 m odhodilo bomby. Dále tiše odklouzalo z dosahu reflektorů protivzdušné obrany nepřítele a vrátilo se na operační letiště pro další bomby. Jedna osádka provedla během letní noci průměrně 6 – 8 letů, v zimě 10 – 12 letů. Vystrojení bombami a palivem trvalo 5 – 8 minut a letělo se znovu.  Časování roznětek se vždy nastavovalo na ihned. Vrhat bomby níže než 500 m nebylo povoleno, neboť hrozilo nebezpečí od střepin vlastních bomb.  Modravá světla vyhledávacích světlometů nejen že přivedla palbu na letadlo ale pilotovi též způsobovala ztrátu prostorové orientace. Pro lepší světelné podmínky proto navigátorky běžně shazovaly osvětlovací bomby na padáčku a pilotky použily osvětlení kabiny. Osvětlovací bomba SAB žlutavě osvítila terén a zároveň oslepovala nepřítele. Také označovala cíl pro následující letoun. Zkušené pilotky uměly obratně mizet ze zajetí reflektorů rychlým skluzem do strany.  Výsledky bombardování ověřovala osádka následujícího letounu, nebo poslední letoun prováděl fotografování. K osvětlení scény navigátor svrhnul speciální fotografickou bombu a ve chvíli osvícení stiskl spoušť. Bomba FOTAB se zavěšovala pod křídlo, snadno se zapálila a proto bylo nebezpečné s ní přistávat.  Před rozbřeskem se letouny vrátily na základnu umístěnou dále od fronty. Operační letiště byla v dosahu dělostřelecké palby nepřítele a prozrazení letiště by tedy mělo fatální následky. Stojící letouny byly důsledně zamaskovány. Přistávací dráha byla označena pouze třemi klasickými petrolejkami vzor "netopýr" zastíněnými tak, aby jejich světlo bylo viditelné pouze ve směru přistání. Operační letiště byla volena pokaždé jinde, aby nepřítel nevěděl odkud se létá.  Některé linie fronty byly vybaveny silnou protileteckou obranou. Letoun se setkal s palbou na frontě při cestě k cíli, nad cílem a znovu na zpáteční cestě přes linii fronty. Někdy po nich omylem pálili i vlastní. Letoun ale bylo i nebylo snadné sestřelit. Někdy, když byl cíl velmi dobře chráněn, museli použít nebezpečnou taktiku. Letouny létaly ve dvojici a nad cílem jeden letoun na sebe nechal soustředit úsilí protivzdušné obrany, aby druhý letoun mohl v klidu splnit úkol.  Nejhorší ztráty jim v noci na 1. srpen 1943 na Kubáni přinesl noční stíhač Messerschmitt Bf 110, který během krátké chvíle sestřelil 4 letouny 2. letky. Šlo o domluvenou taktiku, kdy německá protiletadlová palba mlčela, pouze světlomety hledaly cíle pro stíhače. Proti této lsti našly prostou obranu. Létaly v malých výškách. Protivzdušná obrana nebyla tak nebezpečná jako střelba stíhače na krátkou vzdálenost. Stíhač se ale neodvážil v noci létat nízko.  V souvislosti s touto ztrátou byla vytvořena další letka se zaměřením na výcvik doplňujícího létajícího personálu. Nováčci, i když třeba zkušené pilotky, měli statisticky velkou úmrtnost v prvních bojových akcích. S nováčkem nikdo nechtěl letět i proto, že letkyně tvořily slétané páry. Posílat do akce osádku dvou nováčků bylo hazardem, proto v rámci nové letky s nováčkem letěla zkušená pilotka resp. navigátorka. Za padlé pilotky se přeškolovaly navigátorky, které měly praxi z aeroklubu. Na místa navigátorek školili nováčky nebo zbrojířky mající o to zájem (výjimečně za trest).  Na konci léta 1944 (již v Bělorusku) byly zadní kabiny letounů vyzbrojeny kulomety. Letadla tím získala hrozivý válečný vzhled, ale efektivnost střelby byla sporná. Proti palebné síle německé stíhačky (okolo 3 kg/s kulí, zápalných a tříštivých projektilů) byl kulomet jen symbolickou obranou. Letadlo bylo velmi zranitelné, ale hbité. Bylo tedy důležitější manévrovat a pokusit se uniknout ve tmě. Také navigátorčiny pohyby při střelbě vadily pilotce v řízení, lépe si vedly malé a lehké navigátorky. Z kulometu se nejvíce střílelo při odletu od cíle když výbuchy a požáry osvítily zem.  Letoun byl využíván také ve dne pro rychlé dopravní spojení s týlem. Protože neustále hrozilo napadení stíhačkami nepřítele, létalo se tzv. "na bréjušem", tedy ve výšce jen několik desítek metrů nad terénem. S tím byly spojeny i specifické nehody.  Cílem bombardování byly muniční sklady, velitelství, ubikace, mosty, železniční stanice, vlaky, kolony. Kromě vrhání bomb se letouny výjimečně používaly například pro zásobování obklíčených jednotek municí, léky, potravinami a poštou. Německým vojákům shazovaly agitační letáky. Také byly použity pro vytváření hluku pro krytí lomozu tanků soustřeďujících se k ofenzivě, nebo námořní pěchoty při vyloďování. Osvětlovaly nepřátelské lodě v kerčském průlivu. V noci na 11. dubna 1944 spotřebovaly 650 bomb SAB na osvětlování ústupu protivníka při útoku Samostatné přímořské armády z předmostí na Kerči.  Při natankování jen nezbytného množství paliva letoun unesl až 400 kg bomb. Ve srovnání s nosností velkých bombardérů to sice nebylo mnoho, ale za noc bylo více letů, takže celková hmotnost bomb denně svržených byla srovnatelná s výkonem velkého bombardéru, i když jen na nevelkou vzdálenost. Pluk operoval v noci a téměř za každého počasí. Již samotné létání za takových podmínek bylo hrdinstvím. Doplňovaly snažení leteckých sil operujících přes den tak, aby nepřítel neměl klid na odpočinek. Počáteční nedůvěru v tento koncept se ženám podařilo překonat a pluk se stal velmi účinnou zbraní a to nejen ideologickou.  Bojové úspěchy pluku byly také zásluhou pozemního personálu, který ač tolik neriskoval v přímém boji, musel vydržet značné útrapy. Zbrojířky neměly pro manipulaci s bombami žádnou mechanizaci. K letounům je ručně tahaly po zemi a pak je pod křídly zvedaly do závěsníků. I v třeskutých mrazech přitom nepoužívaly rukavice, protože bomby byly mastné a byl zapotřebí cit. Tuto práci prováděly v téměř úplné tmě. Jedna zbrojířka za noc navěsila i 3 tuny bomb. Navěšení bomb na letoun prováděla skupinka tří zbrojířek a ty si musely poradit i se 100 kg bombami. Techničky kromě celonočního obsluhování letadel po krátkém spánku pokračovaly opravováním četných poškození letounů, aby byly tyto na noc schopny letu. Manipulace 700 kg těžkým letounem po rozbahněné ploše je mimo představu.  Na generální opravu se letouny předávaly do polní dílny na opravu letadel PARM. Zásobování pluku municí, palivem a jídlem zabezpečoval prapor letištního zabezpečení BAO, který měl být místně příslušný letišti, jindy byl putovní a obsluhoval i více leteckých pluků.

Bojové výkony.

Během bojů osádky letadel pluku provedly: celkem 23 672 bojových letů a 28 676 letových hodin.  Bylo svrženo 2 902 980 kg bomb, 26 000 zápalných náloží. Podle neúplných údajů, pluk zničil a poškodil 17 říčních přeprav, 9 vlakových transportů, 2 železniční stanice, 46 skladů, 12 cisteren s palivem, 1 letadlo, 2 nákladních lodí, 76 automobilů, 86 palebných pozic, 11 vyhledávacích reflektorů. Bylo způsobeno 811 požárů a 1 092 výbuchů velké síly. Také bylo shozeno 155 pytlů se střelivem a se zásobami obklíčeným sovětským vojskům.

Ztráty.

Bojové ztráty pluku činily 13 pilotů, 10 navigátorů a 28 letadel. Celkem zemřelo 32 žen.  Kromě bojových, byly i jiné ztráty. Již ve školícím centru v Engelsu došlo 9. března 1942 ke katastrofě. Tři stroje se při cvičném letu náhle ocitly ve sněhové vánici. Pilotky ještě nebyly dost zkušené, aby se dokázaly vypořádat se ztrátou prostorové orientace. Dvě posádky zahynuly, jedna posádka díky náhodě havárii přežila téměř bez zranění. Dvě ženy zemřely v nemocnici na těžké onemocnění, dvě zahynuly na letišti při nepřátelském náletu, jedna havarovala na motocyklu. Zranění utrpěná během války působila smrt i po válce.

Památníky.

Muzeum bojové slávy pluku je ve střední škole № 213 v Moskvě a ve škole № 105 v Samaře.  Hrdinky padlé za vlast jsou stále v paměti lidí. Tak například: Asteroid (1907) Rudneva, objevený 11. září 1972 Nikolajem Čjornychem, byl nazván k uctění památky navigátorky pluku gard.npor. Evženie Rudněvé, bývalé studentky matfyzu MGU. Její jméno nese i ulice v Babuškinském okrsku Moskvy. Ulice v Kosino-Uktomském okrsku Moskvy, která byla po 34 letech přejmenována, byla roku 2005 na přání veřejnosti znovu pojmenována k uctění památky pilotky gard.por. Taťány Makarové, bývalé studentky MMTTPP (dnes Piševoj kolidž № 33 v Moskvě, u školy je též památník a ve školní hymně zmiňují hrdinku).

Skandály.

V roce 2005 vyšla kniha Olega a Olgy Grejgových , která letkyně líčí jako sexuálně nevázané, jež dostávaly vyznamenání za postelové výkony atd. Veteránky podaly na autora žalobu pro pomluvu; jednání bylo zrušeno kvůli úmrtí O. Grejga.

46. gardový tamaňský noční bombardovací letecký pluk (původně 588. NBAP) bránil Sovětský svaz v době Velké vlastenecké války od června 1942 do konce války v Evropě. Byl jedním ze tří ženských leteckých pluků organizovaných Marinou Raskovou. Vyzbrojen byl letadly U-2. Na rozdíl od jiných NBAP pluků s U-2 to byl pluk ryze ženský. Piloti, navigátoři, zbrojíři, technici a mechanici se rekrutovali z řad dobrovolnic převážně ve věku 17 až 22 let. Nepřítel jim přezdíval „Nachthexen“, česky „Noční čarodějnice“.

"Night Witches" (; , ) was a World War II German nickname for the all female military aviators of the 588th Night Bomber Regiment, known later as the 46th "Taman" Guards Night Bomber Aviation Regiment, of the Soviet Air Forces. Though women were initially barred from combat, Major Marina Raskova used her position and personal contacts with the Chairman of the Council of People's Commissars, Joseph Stalin, to obtain permission to form female combat units. On October 8, 1941, an order was issued to deploy three women's air-force units, including the 588th Regiment. The regiment, formed by Major Marina Raskova and led by Major Yevdokiya Bershanskaya, comprised primarily female volunteers in their late teens and early twenties.  An attack technique of the night bombers involved idling the engine near the target and gliding to the bomb-release point, with only wind noise left to reveal their presence. German soldiers likened the sound to broomsticks and named the pilots "Night Witches". Due to the weight of the bombs and the low altitude of flight, the pilots did not carry parachutes until 1944.  When the regiment deployed to the front line in June 1942, the 588th Night Bomber Regiment became part of the 4th Air Army of the Southern Front. In February 1943 the regiment was honored with the Guards designation and reorganized as the 46th Guards Night Bomber Aviation Regiment in the 325th Night Bomber Aviation Division, 4th Air Army, 2nd Belorussian Front; in October 1943 it became the 46th "Taman" Guards Night Bomber Aviation Regiment, "Taman" referring to the unit's involvement in the Novorossiysk-Taman operations on the Taman Peninsula during 1943.


Kariéra.

Herectví.

Za roli ve filmu "Smrt čeká všude" (2008) získal nominaci na cenu Oscara v kategorii Nejlepší herec. V roce 2011 se objevil v cameo roli ve filmu "Thor", kde ztvárnil postavu Clinta Bartona alias Hawkeye. V prosinci 2012 si zahrál s Tomem Cruisem ve čtvrtém snímku série "Mission: Impossible" s názvem "". V roce 2012 se opětovně představil jako Hawkeye ve filmu "Avengers".  V akčním hororovém filmu "" si zahrál po boku Gemmy Arterton. Snímek měl premiéru v lednu roku 2013. V roce 2013 měl také premiéru hvězdně obsazení film "Špinavý trik" i s Rennerem. Ve filmu si také zahráli Bradley Cooper, Amy Adams a Jennifer Lawrence. Za roli získal cenu Screen Actors Guild Award v kategorii Nejlepší filmové obsazení a nominace na cenu Oscar v kategorii Nejlepší film.  V roce 2015 si znovu zahrál Hawkeye ve filmu "", sequelu fimu "Avengers". Také si zahrál v dalším pokračování "Mission: Impossible" s názvem "Mission Impossible – Národ grázlů." S Amy Adams si zahrál ve snímku "Příchozí".  Na jaře roku 2016 bylo potvrzeno, že si zahraje v dramatickém seriálu "Soumrak templářů". V roce 2016 se znovu objevil jako Hawkeye, a to ve filmu "". V následujícím roce se představil v hlavní roli v úspěšně přijatém thrilleru "Wind River" a roku 2018 hrál v komedii "Máš ji!" V roce 2019 se jako Hawkeye objevil ve filmu "".

Hudba.

Renner je také zpěvák, textař, hraje na kytaru, klávesy a bicí. Na začátku své herecké kariéry ve skupině Sons of Ben. Na soundtrackovém albu k filmu "Její případ" zpívá písničku „I Drink Alone“. Ve filmech "Love Comes to the Executioner" a "Zabití Jesseho Jamese zbabělcem Robertem Fordem" nazpíval písně „American Pie“ a „Good Ole Rebel“. Sám si zahrál ve videoklipu zpěvačky Pink k písničce „Trouble“.

Osobní život.

Dne 13. ledna 2014 si se oženil s kanadskou modelkou Sonni Pacheco. Mají spolu dceru Avu Berlin (narozena 28. března 2013). Na konci roku 2014 si dvojice zažádala o rozvod.

Jeremy Lee Renner (* 7. ledna 1971 Modesto, Kalifornie) je americký herec a hudebník.  Ve filmu i televizi se poprvé představil v roce 1995. K jeho nejvýznačnějším televizním rolím patří detektiv Jason Walsh v seriálu "Zvláštní poldové" (2009). Ve filmech "Thor" (2011), "Avengers" (2012), "" (2015), "" (2016) a "" (2019) si zahrál postavu Hawkeye.  Jako hudebník se podílel například na soundtracích k filmům "Její případ" (2005) a "Zabití Jesseho Jamese zbabělcem Robertem Fordem" (2007).

Jeremy Lee Renner (born January 7, 1971) is an American actor, musician and songwriter. He began his career by appearing in independent films such as "Dahmer" (2002) and "Neo Ned" (2005). Renner earned supporting roles in bigger films, such as "S.W.A.T." (2003) and "28 Weeks Later" (2007). Renner was nominated for the Academy Award for Best Actor for his performance in "The Hurt Locker" (2008) and for the Academy Award for Best Supporting Actor for his performance in "The Town" (2010). His films have grossed over $3.5 billion in North America and over $9.8 billion worldwide, making him one of the highest-grossing box-office stars of all time.  Renner played Hawkeye in the Marvel Cinematic Universe films "Thor" (2011), "The" "Avengers" (2012), "" (2015), "" (2016) and "" (2019). He also appeared in "" (2011), "The Bourne Legacy" (2012), "" (2013), "American Hustle" (2013), "" (2015), and "Arrival" (2016).


Životopis.

Josh David Duhamel se narodil do rodiny prodavače a učitelky. Vystudoval prestižní Minot State University. Na škole ho nejvíc bavil fotbal a chemie s biologií. Vždy ho bavilo být středem pozornosti a tak se přes svou přítelkyni dostal až do světa modelingu. Následně se přestěhoval do San Francisca. Zde se spřátelil s hercem Ashtonem Kutcherem, který ho přivedl do světa filmu.

Kariéra.

První roli dostal v nekonečném seriálu "All My Children". Za roli získal nominace na Cenu Daytime Emmy.O hodně víc na sebe upozornil ve filmové adaptaci knihy Oscara Wildea "Obraz Doriana Greye", ve kterém si zahrál hlavní roli. Popularitu mu přinesl až seriál "Las Vegas", kde hraje detektiva Danny McCoye. Objevil se i v nevýrazné komedii "Rande s celebritou" a v průměrném hororu "Turistas". Doposud největší zkušeností pro něho bylo natáčení trháku Michaela Baye "Transformers" (2007). Poté se objevil i ve filmu "" (2009) a "Transformers 3" (2011). V roce 2013 moderoval předávání cen Kid's Choice Award. V roce 2014 se objevil v dramatu po boku Hilary Swank "To nejsi Ty," ve kterém hrál manžela Kate, která je diagnostikovaná ALS.

Osobní život.

Ve svém volném čase hraje rád fotbal, basketbal a golf. Má tři mladší sestry. Pravidelně se umísťuje v anketách o nejhezčího muže světa. Od roku 2005 žije se zpěvačkou Stacy Ferguson. Ve svém rodném městečku vlastní restauraci.10. ledna 2009 se vzali v Malibu v Kalifornii a jejich syn Axl Jack Duhamel se narodil 29. srpna 2013. Žije v Los Angeles.

Ocenění.

2002 - Daytime Emmy Award - Vynikající herec ve vedlejší roli v drama seriálu (za All My Children)  2011 - Kids Choice Award - Nejlepší herec

Josh Duhamel (* 14. listopad 1972 Minot, Severní Dakota, USA) je americký herec. První herecká role přišla s telenovelou "All My Children" a později se objevil v seriálu "Las Vegas". Poté přišly filmové role, zahrál si hlavní postavu ve filmové sérii "Transformers." Také se objevil ve filmech "Rande v Římě" (2010), "Pod jednou střechou" (2010), "Šťastný Nový rok" (2011) "Bezpečný přístav" (2013), "Město statečných" (2015).

Joshua David Duhamel (; born November 14, 1972) is an American actor and former fashion model. After various modeling work, he made his acting debut as Leo du Pres on the ABC daytime soap opera "All My Children" and later starred as Danny McCoy on NBC's "Las Vegas".  Duhamel has ventured into film, appearing as one of the main protagonists in four of the "Transformers" films, most recently in the fifth entry, "" (2017). He has also appeared in "When in Rome" (2010), "Life as We Know It" (2010), "New Year's Eve" (2011), "Safe Haven" (2013), and "You're Not You" (2014). In 2015, Duhamel co-starred on the short-lived CBS crime drama "Battle Creek". He also starred in two video games, most notably "" (2017). In 2018, he appeared in the romantic comedy-drama film "Love, Simon".


NK T-lymfocyty.

NK T-lymfocyty pocházejí z lymfoidní hematopoetické linie buněk a tvoří malou subpopulaci T-lymfocytů. Na svém povrchu nesou molekuly specifické jak pro T-lymfocyty, tak pro NK buňky. Jejich vývoj, stejně jako vývoj ostatních T-lymfocytů, probíhá v brzlíku. S T-lymfocyty sdílejí T-buněčný receptor (TCR) a jeho koreceptor CD3, s NK buňkami je spojuje přítomnost povrchových molekul, jako je např. NK1.1 (NKR-P1C), CD56 a dalších. T-lymfocyty nesoucí NK1.1 se podle svých povrchových znaků (tzv. diferenciační skupiny) rozlišují na CD4+CD8- a double negativní (CD4-CD8-). Spojují tak prvky typické pro vrozenou i adaptivní imunitu. NKT buňky jsou důležitými regulátory imunitní reakce, jelikož sekretují velké množství různých cytokinů a chemokinů a interagují přímo s dalšími leukocyty, čímž je ovlivňují. Důležitou roli hraje i jejich schopnost určité buňky cytolyticky zneškodnit. NKT buňky dělíme na NK T-lymfocyty I. typu, neboli invariantní iNKT buňky, NK T-lymfocyty II. typu a NKT podobné lymfocyty. NKT I. a II. typu vážou svými T-buněčnými receptory (TCR) komplexy tvořené glykoproteinem neklasického hlavního histokompatibilního komplexu (MHC) I. třídy – CD1d a lipidem či glykolipidem. O NKT podobných lymfocytech je momentálně známo málo informací, nejsou však nejspíše aktivovány vazbou CD1d. NK T-lymfocyty sekretují různé cytokiny – např. IFN-γ, IL-4,IL-10, IL-13, a mohou tak měnit typ imunitní odpovědi z Th-1 na Th-2 a opačně.

NK T-lymfocyty typu I.

NK T-lymfocyty typu I, také známé jako invariantní iNKT buňky, jsou charakteristické expresí invariantní Vα14 Jβ18 TCRα řetězce u myší a Vα24 Jβ18 u lidí a limitovanou velikostí TCRβ řetězce Vβ8, Vβ7 a Vβ2 u myší a Vβ11 u lidí. Jsou považovány za jedny z hlavních regulátorů imunitních odpovědí, neboť velmi rychle produkují velké množství Th1 (IFN-γ) i Th2 (IL-3, IL-4) cytokinů a zároveň mají i cytolytickou aktivitu. Regulace imunitních odpovědí představuje hlavní funkci těchto buněk. Tato jejich vlastnost byla studována zejména v kontextu α-GalCer. α-GalCer je glykolipid, který byl izolován z mořské houby "Agel mauritianus" jako protinádorová sloučenina, která se však nevyskytuje v buňkách savců. Protinádorová ochrana zprostředkovaná tímto glykolipidem závisí hlavně na produkci IFN-γ z aktivovaných buněk NKT typu I a na produkci IL-12 pomocí aktivovaných DC buněk.  I když hlavní funkcí NK T-lymfocytů typu I je podpora protinádorové imunity, na RMA/S T-buněčném modelu lymfomu myší byla zjištěna imunosupresivní aktivita těchto buněk. Na rozdíl od ostatních nádorových modelů, kdy NKT typu I produkovaly cytokiny jako IFN-γ a GM-CSF, v tomto modelu byla zvýšená produkce IL-13. To, zda budou mít NK T-lymfocyty typu I imunoregulační nebo imunosupresivní funkci, závisí pravděpodobně na povaze aktivačního signálu.

NK T-lymfocyty typu II.

Kromě pozitivní regulace imunitního systému mohou NK T-lymfocyty regulovat imunitní systém i negativní, prostřednictvím imunosuprese. Imunosupresivní funkce NK T-lymfocytů převládá u NKT typu II. Funkce těchto buněk byla studována zejména v kontextu sulfatidu. Sulfatid je vlastní glykolipid odvozen z myelinu, který může specificky stimulovat NK T-lymfocyty typu II. Selektivní stimulace NK T-lymfocyty typu II sulfatidem významně zvyšuje růst metastáz. Tento glykolipid můžeme najít v mnoha tkáních, včetně nádorových. Nádorově odvozený sulfatid stimuluje NKT typu II a indukuje imunitní suprese u pacientů s nádorem. Tento paradoxní úkol NKT buněk v protinádorové imunitě byl demonstrován na dvou typech myší. První skupině myší, CD1d KO, chyběly oba typy NK T-lymfocytů. Tento typ myší byl rezistentní k nádorovému růstu. Druhé skupině myší, Jα18 KO, chyběly NKT typu I, avšak měla zachovaný typ II NK T-lymfocytů. Tento typ myší se choval podobně jako "wild-type" myši a byl dostatečným důkazem toho, že NKT typu II jsou dostatečné pro supresi imunologického dohledu.

Vzájemná regulace NKT buněk typu I a II.

Imunitní systém je komplexní síť, ve které se často vyskytují vzájemné interakce mezi dvěma nebo více podskupinami příbuzných buněk. Jednou z takových interakcí je i vzájemná regulace NK T-lymfocytů typu I a NK T-lymfocytů typu II. Pokud jsou NK T-lymfocyty typu II aktivovány sulfatidem, potlačují proliferační reakce NK Tlymfocyty typu I. V ConA-indukovaném poškození jater sulfatidem aktivovány NK T-lymfocyty typu II anergizovaly NKT typu I. Tato anergia byla způsobena prostřednictvím anergizujících plazmacytoidních DC. Proto je dost pravděpodobné, že se tyto dva druhy NK T-lymfocytů mohou vzájemně ovlivňovat přes zprostředkovatelské buňky. Je však třeba podotknout, že přesný mechanismus této interakce není momentálně ještě objasněn.

NK T-lymfocyty a autoimunitní onemocnění.

Autoimunitní choroba je orgánově-specifické či systematické onemocnění, při kterém dochází k útoku imunitního systému proti vlastním tkáním (autoantigenům). V místě výskytu vlastního antigenu vzniká chronický zánět a dochází k poškození tkání. NK T-lymfocyty zmírňují průběh nemocí jako je diabetes mellitus 1. typu, revmatoidní artritida, roztroušená skleróza a autoimunitní encefalomyelitida. NK T-lymfocyty vykazují také určité shodné rysy s regulačními T buňkami, tzv. Treg. Jak NKT, tak Treg lymfocyty se mohou aktivovat vazbou vlastních antigenů, ale jejich hlavní supresivní funkce není závislá na stimulaci antigenem. Dále hrají důležitou roli v regulaci zánětu a udržení periferní tolerance imunitního systému k vlastním tkáním. Společným povrchovým markerem je molekula CD25. K aktivaci oba typy buněk potřebují kostimulaci přes CD28/B.7 a CD40/CD40L.

iNKT a autoimunita.

U mnoha autoimunitních chorob, jako jsou například systémový lupus erythematodes (SLE), revmatoidní artritida (RA), psorias či myasthenia gravis, byly pozorovány změny v počtu iNKT buněk. U pacientů trpících SLE je celkový počet i procentuální zastoupení invariantních Vα24/Vβ11 CD4-CD8- (double negativních) NKT buněk v periferním oběhu nižší než u kontrol (tedy zdravých jedinců) a ztráta iNKT buněk u těchto pacientů pozitivně koreluje s vyšší aktivitou onemocnění. To poukazuje na velký potenciál iNKT buněk regulovat průběh autoimunitního onemocnění. Invariantní NKT buňky se ukázaly také důležitými regulátory imunitní odpovědi. Na pokusech s NOD (non-obese diabetic) myší linií, která se vyznačuje sklony ke vzniku diabetu I. typu a deficitem iNKT buněk, bylo ukázáno, že aktivace iNKT buněk α-GalCer způsobila expanzi těchto buněk. Tím se vyrovnal jejich deficit, což dokázalo myši ochránit před vznikem autoimunitního onemocnění.

NK T-lymfocyty II. typu a autoimunita.

Také NK T-lymfocyty II. typu mají velký imunoregulační potenciál, který spočívá v jejich schopnosti usměrňovat různé fáze zánětlivé reakce. V poslední době je stále jasnější, že by díky tomu mohly být použity v terapeutické praxi. NK T-lymfocyty II. typu jsou aktivovány mimo jiné sulfatidem (3´-sulfatid b-galactosylvceramid). Tento glykosfingolipid se váže na neklasické MHC (hlavní histokompatibilní komplexy) I. třídy – CD1 molekuly, s nimiž vytváří komplexy, které jsou prezentovány speciálním T-lymfocytům. NKT buňky jsou aktivovány vazbou komplexu tvořeného sulfatidem a glykoproteinem CD1d. Sulfatidem aktivované buňky NKT II vyvolávají u iNKT buněk stav anergie, utlumují dendritické buňky (DC) a tím inhibují aktivaci autoreaktivních CD4+ T-lymfocytů. U NOD myší dokázala aktivace NKT buněk II. typu oddálit vznik diabetu. U pacientů s diabetem I. typu došlo po aplikaci sulfatidu k inhibici proliferace autoreaktivních T-lymfocytů a k snížení hladiny pro-zánětlivých cytokinů a chemokinů, což jej předurčuje k možnému budoucímu lékařskému využití.

NK T-lymfocyty a rakovina.

Různé studie provedené na myších modelech i u pacientů trpících rakovinou ukazují, že iNK T-lymfocyty se podstatně podílejí na dohledu imunitního systému nad nádorem. Invariantní NKT buňky se podílejí na rovnováze mezi reakcí štěpu proti leukémii (graft versus leukemia) a reakcí štěpu proti hostiteli (graft versus host) při transplantaci kostní dřeně jako léčebné procedury u pacientů s leukémií. Po transplantaci dochází k jejich expanzi a vyrovnání poměru NKT/T buněk. Pokud se jejich obnova nepovede, často dochází k návratu onemocnění. Poměr NKT/T-lymfocytů by se tak mohl stát důležitým diagnostickým znakem úspěšnosti transplantace. Navíc u dětských pacientů, u kterých by po transplantaci nedošlo k řádné obnově počtu iNKT buněk, by mohly pomoci infuze dárcovských iNK T-lymfocytů, aby se zabránilo recidivy leukémie. Další možností terapeutického použití iNKT buněk při léčbě rakoviny je jejich aktivace exogenním ligandem – např. IL-12 či αGalCer. Tato aktivace iNKT buněk je závislá na sekundární produkci IL-12 myeloidními buňkami, což vede k produkci IFN-γ pomocnými buňkami a také následné aktivaci efektorových NKT a CD8+ T-lymfocytů a zvýšení hladiny sérových IFN-γ ,TNFα a IL-6. Terapie pouze exogenním αGalCer je však závislá na frekvenci NKT buněk v pacientově organismu, která je u jedinců velmi rozdílná. Navíc u pacientů s rakovinou bývá často frekvence periferních iNKT buněk nízká. Proto tato léčebná metoda nemůže mít všeobecné pokrytí. U pokročilých nádorů jsou výsledky infuzí také velice sporné. Naproti tomu vpravení dendritických buněk stimulovaných αGalCer do organismu pacientů vykazuje určité pozitivní výsledky. Nejúčinnější se však ukázala infuze dendritických buněk stimulovaných αGalCer, které navíc prezentují konkrétní nádorový antigen (fragment nádorové tkáně).

NK T-lymfocyty (NKT buňky) jsou T-lymfocyty, které mají některé vlastnosti NK buněk. Mají velmi důležitou úlohu v regulaci imunitních odpovědí přemostěním složek vrozeného a adaptivního imunitního systému a mohou též aktivovat či inhibovat imunitní reakce. Rozpoznávají antigeny, které jsou prezentovány na neklasických hlavních histokompatibilních komplexech (MHC) I. typu, tzv. CD1d molekulách na povrchu antigen prezentujících buněk (APC). Mezi tyto antigeny patří zejména bakteriální glykolipidy, glykolipidy izolované z mořských hub, endogenní (běžně se vyskytující) glykolipidy a nádorově odvozené glykolipidy a fosfolipidy, a nelipidové molekuly.  NK T-lymfocyty byly původně identifikovány jako malá populace T-buněk, jež mají na svém povrchu kromě T-buněčných receptorů (TCR) typu αβ i marker CD161, nazývaný též NK1.1, který je typický pro NK buňky. Rozlišujeme dva hlavní typy NK T-lymfocytů: NKT typu I a NKT typu II s odlišnou imunoregulační funkcí. Hlavní úlohou NK T-lymfocytů typu I je pozitivní regulace imunitních odpovědí. Naopak hlavní úlohou NK T-lymfocytů typu II je imunosuprese.

Natural killer T (NKT) cells are a heterogeneous group of T cells that share properties of both T cells and natural killer cells. Many of these cells recognize the non-polymorphic CD1d molecule, an antigen-presenting molecule that binds self and foreign lipids and glycolipids. They constitute only approximately 0.1% of all peripheral blood T cells. Natural killer T cells should not be confused with natural killer cells.


Životopis.

Lisa Jane Smithová se narodila 4. září. Její rodiče se jmenují Glenn Carroll Smith a Kathryn Jane Cecilia Smithová. Protože je však Lisa Jane velice háklivá na svůj věk, není přesně známo, ve kterém roce se narodila. Některé zdroje uvádějí rok 1958, většina se však shoduje na roku 1965.  Studovala hned na několika vysokých školách. Nejprve vystudovala na University of California, Santa Barbara angličtinu a experimentální psychologii, poté studovala na University of California, Berkeley a na San Francisco State College.  Předtím, než se začala pořádně věnovat psaní, byla Lisa Jane učitelkou.  Je svobodná a bezdětná.

Kariéra spisovatelky.

Její spisovatelská kariéra se pořádně "rozjela" v momentě, kdy jí přišla nabídka na práci od Alloy Entertainment, kam poslala ukázku své v současnosti asi nejznámější a mezi mladými čtenáři nejoblíbenější série - "Upířích deníků" (v anglickém originále "The Vampire Diaries"). To bylo v roce 1990. Od té doby až do roku 1998, kdy si udělala od psaní poněkud delší, desetiletou přestávku, napsala ještě další spoustu knih, ať už samostatných nebo v sérii.  V roce 2008 se Lisa Jane vrátila s několika novými knihami. Dvě její série - "Upíří deníky" ("The Vampire Diaries") a "Tajný kruh" (v anglickém originále "The Secret Circle") - se navíc dočkaly i televizního zpracování a v podobě seriálu je vysílá americká televizní stanice The CW.  O tom, že jsou její knihy slavné, svědčí i to, že velká část z nich byla nebo ještě je bestsellery a některé byly přeloženy do více než pětatřiceti jazyků.

Literární dílo.

Série Upíří deníky (The Vampire Diaries).

"Upíří deníky" pojednávají o Eleně, lidské dívce, která se setkává s dvěma bratry - upíry. S hodným a laskavým Stefanem a zlým a nebezpečným Damonem. Elena podléhá kouzlu obou bratrů. Zahrávat si s nadpřirozenem však není pro Elenu ani její přátele vůbec bezpečné.  Lisa Jane je autorkou sedmi knih série. Zbylé tři knihy jsou napsány neznámým autorem, ačkoliv jako autorka je uvedena ona. Nakladatelství Alloy Entertainment totiž vlastní práva na knihy, a protože se jim nelíbilo, jakým směrem se děj ubíral, Lisu Jane vyhodili a nahradili ji anonymním autorem.

Trilogie Stefanovy deníky (Stefan's Diaries).

Tato podsérie pojednává o událostech, které předcházely ději "Upířích deníků". Autorkou však není Lisa Jane, ale producenti seriálu.

Seriál.

Seriálové zpracování na motivy knih od Lisy Jane vysílá americká televizní stanice The CW. Producenty seriálu jsou Julie Plec a Kevin Williamson. V hlavních rolích hrají Nina Dobrev (Elena Gilbert/Katherine Pierce), Paul Wesley (Stefan Salvatore) a Ian Somerhalder (Damon Salvatore).

Trilogie Tajný kruh (The Secret Circle).

"Tajný kruh" je trilogie, která pojednává o jedné z postav Kruhu čarodějů a čarodějek, Cassie Blake. Spolu se zbytkem Kruhu se Cassie musí postavit lovcům čarodějů, aby zachránili sami sebe. Během doby, kdy Kruh řeší otázku přežití, se však Cassie nebezpečně sbližuje s jiným členem kruhu, Adamem, který už však přítelkyni má. Mezi Cassie a Adamem je ale neuvěřitelná chemie a navíc je jejich osud vepsán ve hvězdách.

Seriál.

Seriálové zpracování na motivy knih od Lisy Jane vysílala stejně jako "Upíří deníky" americká televizní stanice The CW. Producenty seriálu byli Andrew Miller a Kevin Williamson. V hlavních rolích hráli Britt Robertson (Cassie Blake), Thomas Dekker (Adam Conant), Phoebe Tonkin (Faye Chamberlain) a další.  Pro nízkou sledovanost a pomalý vzestup seriálu byla natočena pouze jedna řada a seriál byl i přesto, že měl ke konci velké množství nedořešených zápletek, ukončen.

Série Říše Temnot (Night World).

V překladu vyšlo 8 dílů.

Lisa Jane Smithová (* 4. září 1958 nebo 1965, Fort Lauderdale, Florida), známá jako L. J. Smithová, je americká spisovatelka. Píše knihy převážně pro mládež. Její knihy jsou různých literárních žánrů, nejčastěji však píše fantasy s prvky romance.

Lisa Jane Smith is an American author of young adult fiction best known for her best-selling series "The Vampire Diaries", which has been turned into a successful television show. Her books, particularly "The Vampire Diaries" and "Night World", have been in the "New York Times" Best Seller list and have been nominated for five awards.


Pozadí.

Polandball má své kořeny v "kyber-válce" ze srpna 2009 mezi polskými internetovými uživateli a uživateli zbylého internetového světa na stránce drawball.com. Tato stránka, která nabízí virtuální plátno ve tvaru koule, zde dovoluje lidem kreslit cokoliv chtějí a kreslit přes kresby ostatních. Na polském internetu vznikla myšlenka vyplnit plátno polskou vlajkou, a tak se tisíce Poláků spojily a společně nakreslily přes celé plátno polskou vlajku s nápisem "POLSKA" (Polsko) uprostřed. Po koordinaci z imageboardu 4chan byla tato vlajka překryta obrovským hákovým křížem.  Krautchan.net je německý imageboard, který je navštěvován anglicky mluvícími uživateli internetu. Počátek Polandballu je přičítán uživateli "Falco", Britovi, který v září 2009 vytvořil v programu MS Paint první Polandball, aby v apolitickém stylu trolloval polského uživatele jménem "Wojak", který psal lámanou angličtinou, proto Polandbally začaly být s nadšením kresleny Rusy.  Polandball nemá žádné jednoznačné tvůrce a může je dělat každý.

Témata.

Polandball, který měl představovat Polsko a jeho historii, vztahy s jinými zeměmi a stereotypy získal popularitu v důsledku havárie ve Smolensku, kde zahynul polský prezident Lecha Kaczyński. Interakce mezi countrybally bývají psány lámanou angličtinou a internetovým slangem a připomínají memy s kočkami (lolcaty) a také obrázek Polska, typicky znázorněného v pláči, který je záměrně nakreslen obráceně, než je polská vlajka.  Část komiksů s Pollandball je spojena s tím, že Polsko nemá vlastní kosmický program a možnost poslat přímo něco do vesmíru ze svého území. Jeden z nejpopulárnějších komiksů začíná tím, že se k zemi blíží velký meteorit, který by mohl zničit Zemi. Komiks pokračuje tak, že Countrybally (koule hrající v komiksu) ze zemí, které mají nějaký kosmický program opustí Zemi a odletí do vesmíru a jen polský zůstane na zemi a se slzami v očích řekne jen lámavou angličtinou: "Polland cannot to space" ("Polsko nemůže do vesmíru"). Má se za to, že takovým způsobem Rusové začali diskuzi o tom, který stát je vyspělejší. V jiném komiksu jde zase o historicko-politickou satiru. Pollandball nudí ostatní Countrybally (koule) svými nudnými řečmi ve stylu: "So when we crushed Russia and the Turks were were the biggest country in the world" (A tak jsme porazili Rusko a Turecko a stali jsme se největší zemí na světě), ostatní koule se začnou smát Polandballu a naštvaný Polanball zařve kurwa a ukazuje tabulku s nadpisem: "Internet serious business" ("Internet je vážná věc"). Takový slogan se používá, pokud někdo chce říct, že se někdo chová neuctivě. Zase nakonec komiks končí pláčem Polandballu. Nové komiksy už odcházejí od tématu bezmocnosti Polska a týkají se nedávných událostí v politice. K Polandballu se často přimalovávají křídla. Jednoduchost Polandballu, uznání světových dějin a zaměření na aktuální události, dělá komix vhodný ke komentování mezinárodních událostí. Události, které jsou v Polandballu jsou například: papežské konkláve 2013, při kterých byl Jorge Mario Bergoglio zvolen novým papežem, Ukrajinská krize, Krymská krize a také se týká Filipínských imigrantů na Taiwanu.

Hodnocení.

Wojciech Oleksiak, řekl, že každý by měl být schopen nakreslit Polandball komiks a že existence Polandballu umožňuje lidem vyjádřit svoje názory. Polandball je příklad "par excellence" na internetě, dál říkal, že tenhle komiks by měl být nezdvořilý, neslušný, rasistický, nebo prostě jen debilní slátanina, ale upozornil na to, že by se lidé při jeho kreslení měli snažit, aby zůstal dál atraktivní a zajímavý. Oleksiak také říká, že Polandball často přehnaně ukazuje polské stereotypy, například to, že Poláci nedokážou mluvit dobře Anglicky nebo že Poláci jsou přihlouplí lidé. Jedna z věci častých v Polandballu jsou Polské koule neustále mluvící o slavné historii cizích zemí a za svoje neúspěchy viní ostatní.  Oleksiak dál říká, že Polandballs učí Poláky smyslu pro humor a brát s humorem i věci, které je štvou.

Pravidla.

Autoři se většinou drží těchto pravidel:

Mapping.

Existují mappeři, kteří místo jmen států používají právě polandbally. Pro tento typ polandballů se používá název FoEbally (Future of Europe bally). Tento trend stvořil na konci roku 2014 uživatel Emartis ✖ Arotanika ✖ It's excellent. FoEbally jsou populární, jelikož se s nimy dají dobře vyjádřit jakési emoce, které zažívá konkrétní stát.

Countryballs.

Existuje mnoho komiksů ve stejném stylu jako Polandball v dalších zemích, ve kterých se koule hrající v nich se také mohou nazývat Countryballs, ale stejně často se nazývají také Polandballs. V podobě koulí se zobrazují nejen různé státy, ale i jejich části. Svoje různé koule mají jednotlivé státy USA, Německé Bavorsko, španělské Katalánsko nebo ruská Sibiř a Ural. Některé Countrybally jsou také velmi zvláštní, Singapurský se nazývá Triangapore a vypadá jako trojúhelník, Izraelský má podobu hyperkrychle (narážka na židovskou fyziku), kazachstánský zase vypadá jako koberec (někdo říká že vypadá spíše jako cihla). U srbského jsou výrazné lícní kosti, britský má vždy cylindr a monokl a německá říše má jako countryball obdélník postavený nastojato. Pokud je ve vlajce státu znak, tak se u Countryballu maluje na pásku přes oko (např. Slovensko, Srbsko atd.).

Polandball, též známý jako countryball, je druh rage komiksu vytvořený uživateli, který vznikl na německém imageboardu Krautchan.net v druhé polovině roku 2009. Tyto komiksy si dělají legraci z národních stereotypů a mezinárodních vztahů zemí, které zde ztvárňují většinou kulaté postavičky s vlajkou oněch zemí.

Polandball, also known as countryballs, refers to user-generated visual art, typically manifesting as online comics, where countries are personified as (typically) spherical personas decorated with their country's flag, interacting in often broken English (with the exception of countryballs that speak English natively), usually with regional and/or national variations (e.g. France's Engrish is interspersed with French words). The characters poke fun at national stereotypes and international relations, as well as historical conflicts. Countryballs have also been used in videos and comics involving alternate and speculative history. It is an Internet meme which originated on the /int/ board of German imageboard Krautchan.net in the latter half of 2009.  The comics style may be referred to both as "Polandball" (by convention, even in cases where there is no Poland among the cartoon characters) and "countryball" (or, collectively, "countryballs").


Původ.

Dcera Julia Františka vévody Sasko-Lauenburského a Hedviky Marie Augusty von Pfalz-Sulzbach se narodila 13. června 1672 v Ostrově nad Ohří. Jejím rodičům, kteří po sobě zanechali pouze dva potomky doživší se dospělosti – Annu Marii Františku a její sestru Sybillu Marii Augustu, patřila různá území v západních, středních i severních Čechách, například byli vlastníky panství zákupského, ploskovického, hornopolického, buštěhradského, dále Ostrova nad Ohří, Svádova, Zvoleněvsi, Míkovic atd. Tento majetek byl po smrti Julia Františka v roce 1689 rozdělen mezi dvě dcery. Zatímco o tři roky mladší Sybille Marii Augustě připadne jen panství Ostrov nad Ohří, dědí starší sestra většinu statků, které její otec během svého úspěšného života nashromáždil, což z Anny Marie Františky činilo velmi atraktivní nevěstu.

První manželství.

1. října 1690 se zasnoubila s Filipem Vilémem Augustem princem a falckrabětem z Neuburgu, švagrem císaře Leopolda I., se kterým ji sezdal ještě během října téhož roku na lobkovickém zámku v Roudnici nad Labem tamní probošt Horneck. Novomanželé si za své sídlo zvolili zámek v Zákupech, který v té době byl právě upravován významným italským barokním architektem, působícím především v severních Čechách, Giuliem Broggiem, u něhož si zakázku objednal ještě předchozí majitel a otec Anny Marie Františky: Julius František. Z dnes dostupných informací můžeme soudit, že manželství bylo relativně šťastné, a že si manželé rozuměli i po stránce citové. Téměř na den přesně rok po svatbě se narodila jejich první dcera, Leopoldina Eleonora, která ale zemřela ještě v batolecím věku v roce 1693. Ve stejný rok se narodila druhá dcera, Marie Anna Karolína, která se dožila dospělosti, ale krátce po jejím narození zemřel její otec, ani ne pětadvacetiletý Filip Vilém August, manžel Anny Marie Františky, která se tak v jednadvaceti letech stala vdovou.

Druhé manželství.

Na naléhání svého švagra, císaře Leopolda I., se v Düsseldorfu roku 1697 znovu provdala, přestože byla původně rozhodnuta zůstat vdovou, a to za posledního mužského potomka velkovévodského toskánského rodu Medici, jehož jí zprostředkovali její bavorští příbuzní a sestra ženicha, Giana Gastona. Tento svazek byl uzavřen z politických důvodů, jeho cílem bylo přivést na svět mužského potomka, což naprosto selhalo. Manželé se shodovali ve vysokých nárocích na život v luxusu, ale měli rozdílné zájmy, manželka se Gastonovi jevila jako neforemně tlustá, závislá na nepatřičné vášni pro lov a především Gaston byl homosexuál, který o manželské povinnosti neměl zájem. Život v Čechách bez vlastní společnosti ho po několika letech omrzel a roku 1708 se odstěhoval do Florencie, kde dožil roku 1737, aniž by s manželkou později setkal. Podle manželské smlouvy po něm ovdovělá Anna Marie Františka nic kromě titulu nedědila, avšak její statky nv Čechách tvořily dosti pevnou ekonomickou jednotku, která jí vynášela dostatečné prostředky na pokrytí obrovských výdajů na úpravy, rekonstrukce a rozšiřování jejích statků, jakož i podporu dvorského luxusu a duchovního života.

Zbytek života.

Jak lze vyčíst z již zmíněného, většinu života věnovala velkovévodkyně zvelebování svých panství. Stavěla nové zámky, fary, kostely, zakoupila ostatky několika svatých (např. sv. Pavla, sv. Kristýny) z Říma do kostelů na svých državách. Dokonce roku 1718 koupila palác vystavěný hrabětem Thunem na pražském Hradčanském náměstí, dnešní Toskánský palác, sídlo Ministerstva zahraničních věcí ČR. Je také znám její vlídný vztah k sedlákům, hajným a dalším lidem, kteří měli podíl na správě jejích majetků. Ačkoliv milovala luxus a přepych, měla také sociální cítění a pravidelně navštěvovala své poddané, což u nich budilo respekt. V Zákupech žila 52 let, dala zde postavit roku 1708 sousoší Nejsvětější Trojice a po ničivém krupobití v roce 1725 dala vybudovat zámecký rybník. Vévodkyně, v Zákupech nazývaná časem „Stará výsost“, měla na zámku 120 dvořanů, řemeslníků a služebníků, vydržovala si zde i stáj pro velbloudy.  Další smrt v rodině Annu Marii Františku velmi zasáhla, neboť to byla smrt její sestry Sybilly Marie Augusty v roce 1733, se kterou si byla velmi blízká. O pět let později, když zemřel manžel její dcery Marie Anny Karolíny Ferdinand, vévoda Bavorský, se její dcera přestěhovala zpět do Zákup, kde žila se svou matkou až do 15. října 1741, kdy Anna Marie Františka umírá. Byla pohřbena pod sakristií děkanského kostela sv. Fabiána a Šebestiána v Zákupech, kde leží oděna do roucha celestýnek po boku svého prvního manžela. Většinu majetku dědila její dcera, další velkovévodkyní toskánskou se ovšem stala císařovna Marie Terezie.

Potomci.

Z prvního manželství s Filipem Vilémem, falckrabětem z Neuburgu se velkovévodkyni narodila dne 30. ledna 1693 jediná dcera Marie Anna Karolína. Ta se roku 1719 provdala za Ferdinanda, vévodu bavorského z rodu Wittelsbachů, bratra Karla VII. Bavorského.

Anna Marie Františka Terezie, princezna Sasko-Lauenburská, hraběnka z Neuburgu a velkovévodkyně Toskánská (13. června 1672, Ostrov nad Ohří – 15. října 1741, Zákupy) patřila k nejvýznamnějším šlechtičnám barokního období v Českém království. Proslula svou zbožností, ale také luxusním životem a velmi nákladnou přestavbou svých sídel.

Anna Maria Franziska of Saxe-Lauenburg (13 June 1672 – 15 October 1741) was the legal Duchess of Saxe-Lauenburg in the eyes of the Holy Roman Emperor, the overlord of Saxe-Lauenburg, from 1689 until 1728; however, because her distant cousin George William, Duke of Brunswick-Lüneburg, conquered the duchy by force in 1689, she exercised no control over the territory, instead living in her manors in Bohemia.  She was Grand Duchess of Tuscany as the wife of the last Medici Grand Duke, Gian Gastone.  Anna Maria Franziska was the elder surviving daughter of Julius Franz, Duke of Saxe-Lauenburg, and Maria Hedwig of the Palatinate-Sulzbach. She married Philipp Wilhelm August of the Palatinate in 1690, with whom she had her only child, Maria Anna, in 1691. She was widowed in 1693. Four years later, she married Gian Gastone de' Medici, a Prince of Tuscany. With her brother-in-law Ferdinando de' Medici's death in 1713, her husband became Tuscany's heir-apparent. She became Grand Duchess of Tuscany upon the incumbent ruler's death in 1723. She was Grand Duchess for fourteen years before being widowed again in 1737.


Popis.

Gruzínská vojenská cesta je dlouhá 213 km. Od Vladikavkazu stoupá údolím řeky Terek do Darialského průsmyku, tunely křižuje boční kavkazský hřbet, vstupuje na území Gruzie a po úpatí hory Kazbek prochází městečkem Stepancminda (dříve Kazbegi). U vesnice Almassiani se silnice stáčí do rokle řeky Baidarka (pravého přítoku řeky Terek). Na jejím jižním konci překonává hlavní hřeben Velkého Kavkazu (též zvaném Mtiuleti hřeben) "Křížovým průsmykem" v nadmořské výšce 2 395 m. Za průsmykem začíná klesat kolem bývalé poštovní stanice Gudauri (výška 2 196 m) a serpentinami dolů do údolí řeky Bílá Aragvi. Tuto řeku pak sleduje až k soutoku s jejím ramenem Černá Aragvi (též "Gudamaqri Aragvi"), míjí Žinvalskou přehradu a podél Aragvi probíhá až k jejímu soutoku s Kurou u Mcchety nedaleko Tbilisi.

Historie.

Trasa byla známá již ve starověku. Od samého začátku byla využívána různými vojsky (např. římské, perské, mongolské), kupci a celými národy putujícími mezi Evropou a Asií.  Název se váže k první rekonstrukci v devatenáctém století, která zvýšila její vojenský význam. Zásluhu na tom měli ruští vládcové, kteří ji rozšířili a zpevnili tak, aby tudy mohli transportovat vojenskou techniku a mužstvo do oblasti válek s Tureckem a kavkazskými národy.  Vybudována byla po roce 1783, kdy se Kartli-kachetijské carství (dnešní východní Gruzie) stalo na vlastní žádost ruským protektorátem. Současně byla založena i pevnost Vladikavkaz v Severní Osetii, výchozí bod cesty. Výstavba byla dokončena roku 1799. Poté, co byla východní Gruzie roku 1801 připojena k ruskému impériu, začala rekonstrukce povrchu silnice, která trvala do roku 1863. Cesta sehrála významnou roli v rozvoji hospodářských vztahů mezi Ruskem a Zakavkazskem.  I v 21. století je významnou dopravní trasou spojující Rusko nejenom s Gruzií, ale i s Arménií, blokovanou z východu nepřátelským Ázerbájdžánem. Od 11. července 2006 byla cesta Ruskem uzavřena. Formálním důvodem byla rekonstrukce pohraničního přechodu Vrchní Lars ( "[Věrchnij Lars]"). Průjezd byl opět možný od 1. března 2010, avšak pouze pro občany Společenství nezávislých států a Gruzie, tj. turisté ze zemí EU, včetně České republiky, jej využívat nemohli. Od srpna 2012 byl přechod otevřen i pro občany třetích zemí.

Pozoruhodnosti.

K pozoruhodnostem podél cesty patří  Výhledy na horské panoráma podél cesty jsou úchvatné. V místech, kde je vozovka vytesána do skalního masívu se z jedné strany tyčí do závratné výše skály, které z druhé strany cesty padají do hlubokého údolí.  Nedaleko bývalé poštovní stanice v Gudauri postavili rakouští a švédští investoři v nadmořské výšce 2196 m čtyřhvězdičkový sportovní hotel s tenisovou halou a lyžařskými vleky. Areál zahrnuje i chatky pro lyžařské svazy provozující heliskiing (sjezdové lyžování mimo rekreační areály používající vrtulník místo lyžařského vleku).  Spisovatelé Alexandr Sergejevič Puškin, Michail Jurjevič Lermontov a Alexandre Dumas starší cestu procestovali a zvěčnili ve svých povídkách.

Gruzínská vojenská cesta ( "[Sakartvelos samchedro gza]", "[Vojenno-Gruzinskaja doroga]") je historický název hlavní cesty přes Velký Kavkaz spojující město Tbilisi v Gruzii a město Vladikavkaz v Severní Osetii (Rusku). Alternativními cestami přes Kavkaz západně od Gruzínské vojenské cesty jsou Transkavkazská magistrála (Rokským tunelem nedaleko Rokského průsmyku do Cchinvali) a Osetská vojenská silnice (přes Mamisonský průsmyk do Kutaisi).

The Georgian Military Road or Georgian Military Highway (, ["sakartvelos samkhedro gza"], , ["Arvykomy fændag"]) is the historic name for a major route through the Caucasus from Georgia to Russia. Alternative routes across the mountains include the Ossetian Military Road and the Transkam.


Definice.

Základem návrhového vzoru abstraktní továrna je poskytnutí interface pro vytváření rodin souvisejících objektů, aniž by bylo třeba specifikovat jejich konkrétní třídu.

Použití.

Jednotlivé továrny určují přímo typy objektů, které vytvářejí. Ve většině jazyků se tak obvykle děje použitím klíčového slova new. Nicméně továrna vrací abstraktní ukazatel na vytvořený konkrétní objekt.  Díky tomu není klientský kód zatěžován vytvářením objektů, ale o vytvoření požádá objekt továrny, která vrací objekt požadovaného abstraktního typu pomocí ukazatele na tento objekt.  Protože továrna vrací pouze abstraktní ukazatel, klientský kód nezná aktuální konkrétní typ objektu, který byl právě vytvořen. Nicméně abstraktní továrna musí znát konkrétní typ objektů, které mají být vytvářeny. To se může dozvědět například z konfiguračního souboru. Důsledkem toho je:

Diagram tříd.

Metoda codice_17 v interfacu codice_18 vrací objekty typu codice_19. Jaká implementace codice_19u bude vrácena, záleží na tom jaké implementace codice_18 obslouží volání metody.  Pro jednoduchost diagramu je jsou zobrazeny pouze třídy pro vytváření jednoho typu objektů (tlačítek). Jednoduše lze však doplnit abstraktního předka například pro kurzor a jeho konkrétní implementace WinCursor a OSXCursor.

Příklady.

Výstupem příkladů by mělo být buďto "I'm a WinButton" nebo "I'm an OSXButton" podle toho, jaký druh továrny byl použit. Povšimněte si, že aplikace nemá tušení, jaký druh GUIFactory dostane, ani jaký druh tlačítka tato továrna vytvoří.

Java.

/* GUIFactory example -- */  interface GUIFactory {  class WinFactory implements GUIFactory { class OSXFactory implements GUIFactory {  interface Button {  class WinButton implements Button { class OSXButton implements Button {  class Application {  public class ApplicationRunner {

C#.

/* GUIFactory example -- */  using System; using System.Configuration;  namespace AbstractFactory

C++.

/* GUIFactory example -- */  using namespace std;  class Button { public: };  class WinButton: public Button { public: };  class OSXButton: public Button { public: };  class GUIFactory { public: };  class WinFactory: public GUIFactory { public:  };  class OSXFactory: public GUIFactory { public: };  class Application { public: };  GUIFactory * createOsSpecificFactory() {  int main(int argc, char **argv) {

Objective-C.

/* GUIFactory example -- */  @protocol Button - (void)paint; @end  @interface WinButton : NSObject <Button> @end  @interface OSXButton : NSObject <Button> @end  @protocol GUIFactory - (id)createButton; @end  @interface WinFactory : NSObject <GUIFactory> @end  @interface OSXFactory : NSObject <GUIFactory> @end  @interface Application : NSObject - (id)initWithGUIFactory:(id)factory; + (id)createOsSpecificFactory:(int)type; @end  @implementation WinButton - (void)paint { @end  @implementation OSXButton - (void)paint { @end  @implementation WinFactory - (id)createButton { @end  @implementation OSXFactory - (id)createButton { @end  @implementation Application - (id)initWithGUIFactory:(id)factory { + (id)createOsSpecificFactory:(int)type { @end  int main(int argc, char* argv[]) {  [[Kategorie:Návrhové vzory]]

Abstraktní továrna () je softwarový návrhový vzor, který poskytuje možnost "obalit" skupinu individuálních konkrétních továren, které mají společné téma. Obvyklé použití vzoru spočívá ve vytvoření konkrétní implementace abstraktní továrny, za jejíhož použití vyrábí potřebné objekty. Klient se nestará o to, které konkrétní objekty vyrábí která konkrétní továrna, protože používá jednotné rozhraní abstraktní továrny. Vzor odděluje detaily implementace skupiny objektů od jejich obecného používání.  Příkladem abstraktní továrny může být codice_1, který poskytuje interface pro vytváření množství produktů(např. codice_2 a codice_3). Systém pak bude obsahovat několik odvozených konkrétních verzí codice_4 jako například codice_5 nebo codice_6. Každá z těchto tříd bude mít jinou implementaci metod codice_2 a codice_3, které budou vytvářet odpovídající objekty (např. codice_9 nebo codice_10). Každý z takto vytvořených objektů bude instancí třídy, která bude dědit od společného předka (např. codice_11 nebo codice_12). Klient vždy dostane správnou instanci codice_4 s odpovídajícími továrními metodami. Všechny objekty vytvářené pomocí codice_4 budou pocházet z jednoho tématu (Fancy nebo Modern). Jediné, co potřebuje klient znát, je rozhraní společného předka produkovaných objektů (codice_11 nebo codice_12), nepotřebuje vědět přesnou verzi (Fancy nebo Modern).  Továrna je místem v kódu, kde dochází k vytváření nových objektů. Cílem továrny je odstínit klienta od vytváření těchto objektů. Továrny umožňují používání nově vytvořených tříd, stačí pouze dodržet podmínku dědění od rodičovských tříd produktů továrny.  Implementace vzoru umožňuje vyměňovat konkrétní implementace bez změny kódu. Změna použité továrny a tím i změna toho, jaké se budou vytvářet objekty, je proveditelná dokonce za běhu.

The abstract factory pattern provides a way to encapsulate a group of individual factories that have a common theme without specifying their concrete classes. In normal usage, the client software creates a concrete implementation of the abstract factory and then uses the generic interface of the factory to create the concrete objects that are part of the theme. The client does not know (or care) which concrete objects it gets from each of these internal factories, since it uses only the generic interfaces of their products. This pattern separates the details of implementation of a set of objects from their general usage and relies on object composition, as object creation is implemented in methods exposed in the factory interface.  An example of this would be an abstract factory class codice_1 that provides interfaces to create a number of products (e.g. codice_2 and codice_3). The system would have any number of derived concrete versions of the codice_1 class like codice_5 or codice_6, each with a different implementation of codice_2 and codice_3 that would create a corresponding object like codice_9 or codice_10. Each of these products is derived from a simple abstract class like codice_11 or codice_12 of which the client is aware. The client code would get an appropriate instance of the codice_1 and call its factory methods. Each of the resulting objects would be created from the same codice_1 implementation and would share a common theme (they would all be fancy or modern objects). The client would only need to know how to handle the abstract codice_11 or codice_12 class, not the specific version that it got from the concrete factory.  A factory is the location of a concrete class in the code at which objects are constructed. The intent in employing the pattern is to insulate the creation of objects from their usage and to create families of related objects without having to depend on their concrete classes. This allows for new derived types to be introduced with no change to the code that uses the base class.