Začátky kariéry.

Förschner se narodil ve městě Dürrenzimmern (dnes součást města Nördlingen v Bavorsku) a vyrostl na rodinné farmě. V roce 1922 vstoupil do Reichswehru, kde působil příštích dvanáct let. V roce 1934 se stal členem SS a byl přidělen k vojenskému křídlu SS-Verfügungstruppe, která se nakonec stala Waffen-SS.

Kariéra u SS.

V období od dubna 1934 do prosince 1936 se Förschner zúčastnil výcvikového tábora SS v Bad Tölz a v roce 1937 se stal členem NSDAP. Během německé invaze do Sovětského svazu v roce 1941 sloužil jako důstojník u 5. tankové divize SS „Wiking“. Poté, co byl zraněn v akci a prohlášen za zdravotně nezpůsobilého k bojové službě, byl Förschner na jaře 1942 převelen k jednotce SS-Totenkopfverbände do koncentračního tábora Buchenwald.  V září 1943 dostal Förschner velení nad nově vybudovaným koncentračním táborem Mittelbau-Dora, který v té době fungoval jako pobočný tábor Buchenwaldu. Cílem koncentračního tábora Mittelbau-Dora bylo poskytovat pracovní síly vězňů k výrobě zbraní ve firmě Mittelwerk. Vedle funkce velitele tábora byl Förschner také generálním ředitelem společnosti Mittelwerk GmbH, společnosti vytvořené německou vládou pro výrobu raketových zbraní, především letounových střel V1 a raket V2. V dubnu 1944 jej nahradil Georg Rickhey.  Förschner měl sporný vztah s různými nacistickými bezpečnostními službami (SD a Gestapem). Jeho velení bylo pravidelně kritizováno s tím, že bylo příliš měkké jak na vězně, tak na personál tábora. Zvláštní zájem budil Förschnerův výběr táborových funkcionářů téměř výlučně z německých komunistických vězňů.  Förschnerova reputace v nacistické straně byla v listopadu 1944 těžce poškozena, když bylo gestapem odhaleno, že mnozí vězenští funkcionáři, které jmenoval, se účastnili sabotáží vyráběných zbraní. Poté, co bylo zjištěno, že Förschner zatajil bonusovou platbu ve výši 10 000 říšských marek, kterou obdržel od firmy Mittelwerk GmbH, byl v únoru 1945 sesazen z funkce velitele tábora Mittelbau-Dora a nahrazen bývalým velitelem v Osvětimi Richardem Baerem.  Poté, co byl zbaven velení v Doře, byl Förschner převelen do Dachau, kde krátce sloužil jako velitel tábora Kaufering.

Odsouzení.

V dubnu 1945 byl Förschner zajat americkou armádou. Byl obžalován u soudu v koncentračním táboře v Dachau, kde byl obviněn z válečných zločinů, z odpovědnosti za brutální podmínky, které v táboře panovaly a za řízení poprav vězňů.  Byl souzen americkým vojenským tribunálem a 13. prosince 1945 odsouzen k trestu smrti spolu s 35 dalšími obžalovanými. Trest oběšením byl vykonán ve vězení v Landsbergu 28. května 1946.

Otto Förschner (* 4. listopadu 1902 Dürrenzimmern – 28. května 1946 Landsberg am Lech) byl nacistický válečný zločinec a důstojník v hodnosti SS-Sturmbannführer. Sloužil jako velitel koncentračního tábora Mittelbau-Dora. Pro své zločiny byl obžalován a v květnu 1946 popraven.

Otto Förschner (November 4, 1902 – May 28, 1946) was a German SS commander and a Nazi concentration camp official. He served as commandant of the Mittelbau-Dora concentration camp and the Kaufering concentration camp in the Dachau camp system. He was indicted for his crimes, found guilty, and hanged in May 1946.


Životopis.

Brightová žila v Bristolu v Anglii , narodila se jako jedno z devíti dětí Richardu Brightovi (1754-1840) a Sarah Heywood Brightové. Její otec byl bohatý obchodník a bankéř a je známo, že se silně zajímal o vědu. V roce 1823 byl jedním ze zakladatelů Bristol City Museum and Art Gallery. V létě roku 2015 toho bylo o životě Sarah Anne Brightové známo jen málo.  Její role pionýrky fotografie byla objevena poté, co byla nabízena k prodeji série fotografií známá jako "Quillan Collection" v aukční síni Sotheby v New Yorku v roce 2008. Sbírku sestavil v letech 1988-1990 soukromý sběratel umění Jill Quasha.  V kolekci se nacházela fotografie listu, o které myslelo, že autorem je William Henry Fox Talbot, ale když odborník na Talbota pan Larry Schaaf snímek zkoumal, tak prohlásil, že autorem Talbot rozhodně není. Jednalo se o fotogram dnes známý jako "Quillan Leaf" ("List z Quillanu"). Vzhledem k určitým spekulacím o tom, kdo mohl obraz vytvořit, Sotheby uvedla v prodejním katalogu pod snímkem "Fotograf neznámý". Zápis katalogu zahrnoval tři stránky dokumentace a poznámky Larryho Schaafa.  V době dražby měl fotogram listu jasný původ. Pocházel z alba, které původně patřilo Henrymu Brightovi z Ham Green v anglickém Bristolu. Původní album obsahovalo původně sedm fotogramů a několik akvarelů a kreseb, ale do doby aukce se dochovaly pouze fotogramy.  Tisk měl na své zadní straně zřetelně jasné písmeno "W" spolu s dalšími písmeny, která vypadala jako iniciály "HB". Po pečlivém studiu tisku Schaaf spekuloval, že "W" by mohlo znamenat iniciály Thomase Wedgwooda, a že fotogram mohl být vytvořen ještě před rokem 1805. Na základě nejistoty týkající se autorství a stáří, Sotheby's stáhl fotogram z prodeje až do výsledků dalšího výzkumu.  Larry Schaaf začal zkoumat možné souvislosti s Henrym Brightem a tehdy známými fotografy v oblasti Bristolu. Zjistil, že písmeno "W" na tiscích používal také William West, o kterém bylo známo, že jako jeden z prvních pořizoval fotografické snímky v Bristolu. Další výzkum ho vedl ke zjištění, že to, co se zdálo jako iniciály "HB", tak byly vlastně písmena "S.A.B." a rukopis odpovídal iniciálům na akvarelech, o kterých se ví, že jejich autorkou je Sarah Anne Brightová. Schaaf dospěl k závěru, že Brightová je také autorkou zmíněné fotografie a v červnu 2015 oznámil své nálezy na přednášce na univerzitě v Lincolnu.

Sarah Anne Brightová (1793 - 1866) byla anglická umělkyně a fotografka aktivní v 19. století, která byla jednou z prvních fotografek. Autorství snímků, které pořídila, jí bylo připsáno až v roce 2015, kdy byly její iniciály objeveny na fotogramu, který se objevil na aukci v Sotheby's v New Yorku.

Sarah Anne Bright (1793–1866) was a 19th-century English artist and photographer who produced the earliest surviving photographic images taken by a woman. Images she had produced were not attributed to her until 2015 when her initials were discovered on a photogram that was previously consigned to an auction at Sotheby's in New York.


Masakr.

Dne 12. února 1942 královská jachta "Vyner Brooke" pod vlajkou království Sarawak, tehdejšího britského protektorátu rozkládajícího se na Borneu, opustila Singapur těstě před jeho kapitulací. Na lodi se plavila řada zraněných vojáků, 65 zdravotních sester z "Australian Army Nursing Service" z 2./13. australské všeobecné nemocnice, a civilisté, včetně žen a dětí. Loď byla bombardována japonským letadlem a následně se potopila. K potopení lodi došlo nedaleko ostrova Bangka, který byl součástí Nizozemské východní Indie (dnešní Indonésie), avšak v té době ho již ovládali Japonci.  Někteří pasažéři a členové posádky "Vyner Brooke" zemřeli při útoku, jiným se podařilo dostat do záchranných člunů. Část přeživších přistála nedaleko pláže Radji, včetně 22 zdravotních sester a důstojníka z "Vyner Brooke". Celkem se na pláži shromáždilo přibližně 100 lidí, včetně britských vojáků z jiné spojenecké potopené lodi. Od místních obyvatel se dozvěděli o přítomnosti Japonců na ostrově. Důstojník z "Vyner Brooke" tedy odešel do Muntoku, aby se jim skupina z pláže mohla vzdát. Zatímco byl pryč, nejzkušenější ze zdravotních sester, vrchní sestra "(matron)" Irene Melville Drummondová, navrhla, aby civilistky a děti opustily pláž a odešly do Muntoku. Ty její rady vyslyšely a vydaly se na cestu. Sestry na pláži zůstaly, aby se postaraly o raněné a také postavily přístřešek označený červeným křížem.  16. února dopoledne se důstojník vrátil v doprovodu asi 20 japonských vojáků. Ti všem mužům schopným chůze rozkázali odejít za nedaleký pahorek. Následně sestry uslyšely sérii výstřelů, po které se k nim japonští vojáci vrátili, sedli si naproti nim a začali si čistit své pušky a bajonety. Po chvíli japonský důstojník sestrám a jedné civilistce nařídil, aby se vydaly do moře. Když vstoupily do vody, Drummondová sestrám řekla: "Hlavu vzhůru děvčata. Jsem na vás hrdá a všechny vás miluji." Když byly ženy ve vodě asi po pás, byly zastřeleny kulometem, který si Japonci mezitím na pláži připravili. Zranění vojáci ležící na nosítkách a neschopní chůze byli zmasakrováni bajonety.  Jako jediná přežila poručík Vivian Bullwinkelová, která přes průstřel bránice ležela bez hnutí ve vodě až do okamžiku, kdy nabyla dojmu že vojáci odešli. Pak se odplazila do džungle, kde na několik dní upadla do bezvědomí. Později si byla schopná svá zranění ošetřit. Po nějaké době se na pláži potkala s vojínem Kingsleyem, jedním ze zraněných britských vojáků, kteří byl předtím ponechán zraněný na nosítkách na pláži a proboden japonským bajonetem, přesto svá zranění přežil. Bullwinkelová tedy ošetřila i jeho rány a asi po 12 dnech na pláži se rozhodli vzdát Japoncům. Kingsley však po několika dnech v nedožitých třiceti letech zemřel. Bullwinkelová byla poslána do zajateckého tábora kde strávila následující tři roky. Přežila válku a při tokijském procesu v roce 1947 před tribunálem pro válečné zločiny podala o masakru svědectví.

Vzpomínka.

Na "Women's Memorial Playing Field" na předměstí St Mary v Adelaide se každý rok v neděli, která je nejbližší k 16. únoru, koná vzpomínková bohoslužba, známá jako "Bangka Day Memorial Service".

Masakr na ostrově Bangka, ležícím východně od Sumatry se stal 16. února 1942. Dopustili se jej příslušníci japonské císařské armády, když popravili 21 australských armádních sester a asi 60 australských a britských vojáků a členů posádky ze dvou potopených spojeneckých lodí. Samotný masakr přežili pouze dva vojáci a jedna zdravotní sestra, Vivian Bullwinkelová.

The Bangka Island massacre (also spelled Banka Island massacre) was committed during World War II in the Pacific, on Bangka Island, east of Sumatra in the Indonesian archipelago. On 16 February 1942, Imperial Japanese soldiers machine-gunned 22 Australian Army nurses and 60 Australian and British soldiers and crew members who had survived the sinking of by Japanese bombers. South Australian nurse Sister Lt Vivian Bullwinkel and two soldiers were the sole survivors.  Not reported to the Tokyo War Crimes Tribunal in 1947 nor included in subsequent re-tellings was the rape of the nurses before they were killed massacre. This was uncovered by research in 2019.


Životopis.

Pocházel z vedlejší linie vévodů ze Somersetu, narodil se jako mladší syn Francise Seymoura, 1. barona Conwaye (1679-1731), který již v roce 1699 přijal jméno "Seymour-Conway", po matce Charlotte Shorter byl synovcem dlouholetého premiéra Roberta Walpola. V armádě sloužil od roku 1737, s podporou bratrova tchána 3. vévody z Graftonu vstoupil do politiky a v letech 1741-1761 byl členem Dolní sněmovny, zároveň v letech 1741-1768 i poslancem irského parlamentu (v irském hrabství Ulster měla rodina statky). Za války o rakouské dědictví se stal podplukovníkem (1742), po boku vévody z Cumberlandu se zúčastnil bitvy u Fontenoy (1745), poté bojoval proti poslední jakobitské vzpouře ve Skotsku v bitvě u Cullodenu (1746). Po návratu na kontinent byl krátce ve francouzském zajetí (1747), po skončení války o rakouské dědictví sloužil na ostrově Menorca.  V roce 1755 byl povýšen na generálmajora a téhož roku byl překvapivě jmenován do funkce státního sekretáře pro Irsko (1755-1757), poté byl v letech 1757-1764 lordem komořím Jiřího II. a Jiřího III.. Počátku sedmileté války se zúčastnil jako nepříliš úspěšný vojevůdce a upadl v nemilost Jiřího II., v roce 1759 byl nicméně povýšen na generálporučíka. Po nástupu Jiřího III. byl znovu povolán do aktivní služby a po boku markýze z Granby se zúčastnil bojů v Německu, po uzavření míru měl dohled nad odchodem britské armády z evropského kontinentu. Po sedmileté válce byl postupně státním sekretářem vnitra (1765-1766) a zahraničí (1766-1768), od roku 1765 byl též členem Tajné rady a zároveň mluvčím vlády v Dolní sněmovně. V těchto funkcích prosazoval umírněný postup proti koloniím v severní Americe, zasadil se o zrušení kolkového zákona a proslul jako odpůrce tehdy vlivného ministra financí Charlese Townshenda. Po rezignaci na post ministra zahraničí v lednu 1768 zůstal ve vládě jako náměstek generálního polního zbrojmistra (1767-1772). V roce 1772 byl povýšen na generála a v letech 1772-1795 byl guvernérem na ostrově Jersey. Po krátké přestávce bez poslaneckého mandátu byl od roku 1775 znovu členem Dolní sněmovny, kde patřil k předním kritikům války proti americkým koloniím a byl jedním ze strůjců pádu Northovy vlády (1782). V následujícím kabinetu markýze z Rockinghamu získal post vrchního velitele britské armády (1782-1783). Po odchodu z vlády i parlamentu odešel do soukromí. V roce 1793 byl povýšen na polního maršála. Poté, co byl jeho starší bratr povýšen na "markýze z Hertfordu" (1793), užíval titul lorda. Jeho sídlem byl zámek Park (Berkshire), který koupil v roce 1752 a realizoval zde četné stavební úpravy.  V roce 1747 se oženil s Caroline Campbell (1721-1803), dcerou 4. vévody z Argyllu a vdovou po 4. hraběti z Elginu. Jejich jediná dcera Anne (1748-1828) se věnovala sochařství a provdala se za poslance Johna Damera (1744-1776) z rodiny pozdějších hrabat z Dorchesteru.

Lord Henry Seymour-Conway (12. srpna 1719 – 9. července 1795) byl britský vojevůdce a státník ze šlechtického rodu Seymourů, mladší bratr 1. markýze z Hertfordu. Od osmnácti let sloužil v armádě, později se uplatnil i v politice. Po sedmileté válce byl ministrem vnitra a zahraničí, jako odpůrce války proti koloniím v severní Americe byl v dlouholeté opozici. V letech 1782-1783 byl krátce vrchním velitelem britské armády a v roce 1793 získal hodnost polního maršála.

Field Marshal Henry Seymour Conway (1721 – 9 July 1795) was a British general and statesman. A brother of the 1st Marquess of Hertford, and cousin of Horace Walpole, he began his military career in the War of the Austrian Succession. He held various political offices including Chief Secretary for Ireland, Secretary of State for the Southern Department, Leader of the House of Commons and Secretary of State for the Northern Department. He eventually rose to the position of Commander-in-Chief of the Forces.


Rozšíření.

Podle vědeckých výzkumů pochází z indického subkontinentu a blízkého okolí, konkrétně z Indie, Nepálu, Srí Lanky a z ostrova Diego García, součásti Čagoských ostrovů. Ze svého původního areálu se v minulosti rozšířil téměř po celé jižní Asii, z větších státu jmenovitě od Pákistánu přes Bangladéš, Myanmar, Thajsko, Kambodžu, Laos, Vietnam, jižní Čínu, Malajsii a Indonésii až po Filipíny. Po osídlení objevené Ameriky byl fíkovník posvátný zavlečen do Střední Ameriky, na ostrovy Karibiku i na sever Jižní Ameriky. Druhotně roste také v tropické Africe, např. v Mosambiku, na některých ostrovech v Indickém oceánu, stejně tak jako na ostrovech Pacifiku.

Ekologie.

Druh je tolerantní k různým druhům půd i širokému rozmezí tropického podnebí. Roste v nížinách i pahorkatinách, s výškovou tolerancí od mořské hladiny po 1500 m n. m. Vyhovují mu průměrné roční teploty od 16 po 35 °C a úhrnné roční srážky 500 až 5000 mm. Nejlépe roste v půdách hlubokých, aluviálních hlinitopísčitých, dokáže však růst i v plytkých, včetně puklin ve skalách. Je dlouhověkou dřevinou, někteří jedinci přežívají i přes 2000 let. Při dlouhé období sucha nebo při poklesu teploty se může částečně zbavit listů, které opět narostou.

Popis.

Stálezelený nebo částečně opadavý, rychle rostoucí listnatý strom vysoký až 25 m s rozložitou, ale nepravidelnou korunou. Kmen mívá krátký, tlustý asi 0,5 m, kůru má hrubě rozpukanou a větve šedé s hnědými skvrnami. Tento strom, na rozdíl od většiny fíkovníků, nemá vzdušné kořeny; všechny jeho části po poranění roní bílý latex.  Listy s řapíkem dlouhým do 10 cm vyrůstají střídavě ve spirále. Jejich kožovitá čepel je 10 až 20 cm dlouhá a 8 až 10 cm široká, trojúhle až široce vejčitá, na bázi klínovitá nebo srdčitá a na vrcholu extrémně dlouze špičatá se zkroucenou, 2 až 5 cm dlouhou špičkou. Po obvodu je čepel celistvá a někdy jemně vlnitá, zespod světle a svrchu tmavě zelené, v mládí může být slabě narůžovělá a má zpeřenou žilnatinu se šesti až devíti páry bočních žilek. Palisty jsou malé, vejčité.  Drobné květy jsou skryté v přisedlém dužnatém útvaru, uzavřeném květenství cibulovitého tvaru zvaném sykonium, s drobným otvorem na vrcholu, které vyrůstá v paždí listů jednotlivě nebo ve dvojici. Sykonium bývá asi 6 mm velké, žlutavě zelené a obsahuje jak květy samčí, tak i samičí (těch bývá více). Samčí květy jsou umístěné u otvoru sykonia, jsou přisedlé, mají dvou či třílaločný kalich s volnými, vejčitě kopinatými lístky s podvinutými okraji a jednu tyčinku s krátkou nitkou zakončenou prašníkem. Samičí květy jsou přisedlé, mají čtyřlaločný kalich s široce kopinatými lístky, kulovitý semeník a dlouhou čnělku s úzkou bliznou. Za příhodných podmínek, při dostatku vláhy, tepla a živin v půdě strom kvete celoročně. Květy opyluje štíhlopasá chalcidka z čeledi fíkovnicovitých, stehnatka "Blastophaga quadraticeps". Každý druh fíkovníku má symbiotický vztah s určitým druhem chalcidky, která se podílí na opylení jeho květů. Vzájemné vztahy mezi opylovači a květy podrobně popisuje článek fík.  Plodem je fík, což je srostlé dužnaté plodenství obsahující semena mnoha květů sykonia. Je hladký, kulovitý, mírně stlačený a velký do 1,5 cm, zprvu zelený, ve zralosti tmavě červený až fialový, některé variety jsou žluté. Vyrůstá jednotlivě nebo ve dvojicích na kratičkých stopkách a má tři obvejčité listeny.

Rozmnožování.

Rozmnožuje se hlavně semeny, která roznášejí ptáci, netopýři a opice živicí se plody na stromech, stejně jako hlodavci a prasata požírající je na zemi. Celkem dobře se množí i pomoci řízků. Aby dospělý jedinec mohl produkovat životaschopná semena, musí v blízkosti žít požadovaný opylovač.  V přírodě někdy začíná strom svůj život jako epifyt, vzklíčí ze semene zaneseného do dutiny nebo rozsochy větve v koruně libovolného stromů, kde vypustí kořínky. Na svém hostiteli neparazituje, kořeny se ho pouze přidržuje a živiny i vláhu čerpá ze vzduchu. Kořínky rostou poměrně rychle a když dosáhnou až k zemi, vniknou do půdy. Pak se chovají jako normální kořeny a nový jedinec jimi začíná získávat živiny z půdy. Strom se dále vyvíjí normálně, ovšem dlouhé kořeny postupně rychle sílí a pokud hostitelský strom omotaly, tak jej uškrtí a když vnikly do jeho dutiny, tak roztrhají. Je to ovšem akt mnoha desetiletí až staletí.

Význam.

Mimo náboženských účelů, kdy bývá vysazován v blízkosti buddhistických chrámů, je používán i pro ryze hospodářské účely nebo jako okrasný a stín poskytující strom. Jeho čerstvé či silážované listy a čerstvé větvičky slouží jako potrava pro slony, dobytek i velbloudy. Strom je významným hostitelem červců, např. červce lakového ("Kerria lacca"), jejichž výměšky tvoří základ šelaku užívaného k výrobě lihových a izolačních laků, politur a tmelů. Plody jsou většinou potravou zvířat a jen v době hladomoru i lidí.  Dřevo je šedavě bílé, středně těžké, váží 480 až 640 kg/m³, je středně trvanlivé a dobře odolává vodě. Dělají se z něho domácí pomůcky, bedny a sloužívá jako palivo, používá se také při ohňových obětech hinduistů. V tradičním lékařství se plody užívají jako mírné projímadlo a při bolestech zubů. Sušené plody léčí astma, kůra má stahující účinky a pomáhá při nemoci kůže, semena hojí zánět močových cest.  Fíkovník posvátný je místy považován za invazní druh, obvykle v oblastech kde roste druhotně, jako příklad jsou uváděné Izrael, Kuba a ve Spojených státech Florida a Havajské ostrovy.

Fíkovník posvátný ("Ficus religiosa") je statný, dlouhověký, listnatý strom pocházející z jižní Asie. Je jedním z asi 800 druhů ve všech tropech světa rozšířeného rodu fíkovník. Jeho druhové jméno "posvátný" je odvozeno od náboženského významu, který má pro buddhisty i hinduisty. Podle buddhistické mytologie dosáhl princ Siddhártha Gautama po šestileté meditaci v jeho stínu konečného osvícení a stal se Buddhou, strom proto bývá často vysazován u buddhistickým chrámů nebo u soch zpodobňujících Buddhu. Fíkovníku posvátného si váží i hinduisté, protože podle jejich starověké tradice se ve větvích tohoto stromu zjevil lidem hinduistický bůh Višnu a spojují jej také s bohy Brahmou a Šivou.

Ficus religiosa or sacred fig is a species of fig native to the Indian subcontinent and Indochina that belongs to "Moraceae", the fig or mulberry family. It is also known as the bodhi tree, pippala tree, peepul tree, peepal tree or ashwattha tree (in India and Nepal). The sacred fig is considered to have a religious significance in three major religions that originated on the Indian subcontinent, Hinduism, Buddhism and Jainism. Hindu and Jain ascetics consider the tree to be sacred and often meditate under them and this is the tree under which Gautama Buddha is believed to have attained enlightenment. Sacred fig is designated as the state tree of the Indian state Odisha.


Historie.

První pokus o klasifikaci různých žánrů videoher byla kniha od Chrise Crawforda "The Art of Computer Game Design" z roku 1984. V této knize se Crawford soustředil hlavně na zkušenosti hráče a aktivity prováděné ve hře. Také uvedl, že „stav tvorby počítačových her  se rychle mění. Proto bychom očekávali, že taxonomie představená v této knize bude za krátkou dobu zastaralá nebo nedostatečná.“ Od té doby spolu s dalšími žánry získaly plošinovky a 3D střílečky, které v té době sotva existovaly, mnoho popularity. Růste schopností hardwaru dovolil vznik nových žánrů, například díky zvýšené paměti, přesunu z 2D na 3D, novým periferiím, online prostředí a umístění.  Ačkoli žánry byly v 80. letech většinou zajímavé jen pro herní studia, herní průmysl v oblasti video her se v 90. letech rozšířil a menší i nezávislí vydavatelé měli malou šanci na přežití. Z tohoto důvodu se hry vyvíjely více v žánrech, které mohly používat větší vydavatelé a maloobchodníci ve svém marketingu.

Definice.

Díky „přímému a aktivnímu zapojení“ hráče se žánry videoher liší od literárních a filmových žánrů. Ačkoli lze říci, že Space Invaders je vědecko-fantastická videohra, taková klasifikace „ignoruje rozdíly a podobnosti herní zkušenosti hráče.“ Vizuální estetika her se může silně lišit od jedné hry do druhé, proto se dá říci, že ta hlavní charakteristika, kterou všechny hry sdílí, je interaktivita.  Popisné názvy žánrů berou v úvahu herní cíle, protagonistu a dokonce i perspektivu, kterou hráči nabízí. Například střílečka z první osoby je hra, která se hraje z pohledu této první osoby a zahrnuje schopnost střílet. Termín „subžánr“ může být použit k poukázání na kategorii v žánru, aby dále specifikoval žánr hry, o kterém se diskutuje. Zatímco „střílečka“ je žánrový název, „střílečka z první osoby“ a „střílečka z třetí osoby“ jsou společné podskupiny žánru střílečky. Další příklady takových předpon jsou v opravdovém čase, tahová, shora dolů a side-scroller.  Cílové publikum, základní téma nebo účel hry jsou někdy použity jako označení žánru, například „hry pro dívky“, „křesťanské hry“ a „vážné hry“. Nicméně, protože tyto termíny neuvádějí nic o samotné hře, nejsou považovány za žánry.

V praxi.

Žánry videoher se liší i ve specifičnosti, některé známé recenze videoher používají názvy žánrů od „akce“ až po „baseball“. V tomto případě jsou sjednoceny základní témata a základní charakteristiky dohromady.  Hra může kombinovat aspekty i více žánrů takovým způsobem, že je těžké ji klasifikovat podle stávajících žánrů. Například, protože hra Grand Theft Auto III kombinovala střílení, jízdu a hru na role neobvyklým způsobem, bylo těžké ji klasifikovat za použití stávajících výrazů. Od té doby se používá termín klon Grand Theft Auto k popisu her s podobnými mechanikami jako Grand Theft Auto III. Podobně termín roguelike byl vyvinut pro hry, které sdílejí podobnosti s Rogue.  Prvky žánru RPG, které se zaměřují na vyprávění příběhu a růst postav, byly implementovány v mnoha různých žánrech videoher. Je to z toho důvodu, že přidání příběhu a zdokonalení postavy v akční, strategické nebo hádankové videohře ji neodstraní od její základní hry, ale přidává ke zkušenosti jiný motiv než přežití.

Popularita.

Podle některých analytiků jsou nejprodávanější fyzické hry ve všech velkých žánrech po celém světě rozloženy následovně. Nejpopulárnější žánry jsou momentálně FPS, akce, RPG a sport, s plošinovkami a závodními hrami, které obě v posledních deseti letech upadají. Hry s hádankami začaly upadat, když byly měřeny prodejem, nicméně na mobilních telefonech, kde je většina her zdarma ke stažení, zůstává tento žánr nejoblíbenějším na celém světě.

Žánr videohry je klasifikace videohry spíše založená na její hratelnosti než na vizuálních nebo příběhových rozdílech. Je definován sadou herních výzev a je klasifikován nezávisle na jejím umístění nebo obsahu herního světa, na rozdíl od jiných fiktivních děl, jako jsou filmy nebo knihy. Například střílečka je stále střílečka, bez ohledu na to, kde nebo kdy se odehrává.  Stejně jako u téměř všech žánrů, i žánr videohry má svou vlastní interpretaci. Navíc každá hra může patřit k několika žánrům najednou.

A video game genre is a classification assigned to a video game based primarily on its gameplay (type of interaction) rather than visual or narrative features. A video game genre is normally defined by a set of gameplay challenges considered independently of setting or game-world content, unlike works of fiction that are expressed through other media, such as films or books. For example, a shooter game is still a shooter game, regardless of where or when it takes place.  As with nearly all varieties of genre classification, the matter of a specific game's genre is open to subjective interpretation. An individual game may belong to several genres at once.


Život.

Otec byl Armén, matka Ruska. Berberová byla od časného mládí rozhodnutá stát se literátkou. V roce 1915 poznala Alexandra Bloka a Annu Achmatovovou, roku 1921 se účastnila jednání básnického sdružení Znějící lastura, které založil Nikolaj Gumiljov. Téhož roku, ještě v Rusku, publikovala první verše, již za rok však emigrovala, spolu se spisovatelem Vladislavem Chodasevičem, který se stal později jejím manželem. Po určitou dobu žili i v Československu, také u Maxima Gorkého v Německu a Itálii, nakonec se ale usadili roku 1925 v Paříži. Zde Berberová přispívala do exulantských periodik ("Poslednije novosti", "Novy dom", "Ruskaja mysl") a začala vydávat romány ("Poslední a první", "Velitelka", "Bez západu"). V roce 1932 se s manželem rozešla, protože navázala známost s malířem Nikolajem Makejevem. Úspěšná byla její biografie "Čajkovskij", již vydala roku 1936. Z beletrie vzbudila největší zájem poválečná novela "Zmírnění údělu" (1949).  V roce 1950 odešla do Spojených států amerických. Zde dále přispívala do ruskojazyčných exulantských periodik (např. "Mosty"), pracovala pro rozhlasovou stanici Hlas Ameriky a později učila na Yaleské univerzitě (1958–63) a v Princetonu (1963–71), kde se stala profesorkou literatury. Z literárních prací největšího úspěchu dosáhla její autobiografie, jež vyšla nejprve v angličtině roku 1969 a jmenovala se "Psáno kurzivou" ("The Italics Are Mine"). V emigrantských kruzích, jež vylíčila dosti bez příkras, kniha vyvolala mnoho sporů, ale zajistila autorce úspěch u amerických čtenářů i u těch ruských, když za Gorbačovovy perestrojky mohla vyjít na konci 80. let v Sovětském svazu. Se zájmen byl přijatý i její životopis "Ocelová žena" z roku 1981, jehož námětem jsou životní osudy špiónky Moury Budberg (1893–1974). V roce 1989 navštívila rodný Petrohrad. Po celý život také překládala, do ruštiny přeložila díla Romaina Rollanda, Konstantinose Kavafise či Thomase Stearnse Eliota. Do francouzštiny převedla některé Dostojevského texty.

Nina Berberová, rusky Нина Николаевна Берберова (8. srpna 1901 Petrohrad – 26. září 1993 Filadelfie) byla ruská prozaička a básnířka, která své dílo vytvářela v emigraci, nejprve ve Francii, později v USA. Život a osud ruské emigrace bylo hlavní téma jejích próz.

Nina Nikolayevna Berberova () (St Petersburg, 26 July 1901 – Philadelphia, 26 September 1993) was a Russian Empire-born writer who chronicled the lives of Russian exiles in Paris in her short stories and novels. She visited post-Soviet Russia.


Arnold van Keppel, 1st Earl of Albemarle

Život.

Pocházel ze starobylé šlechtické rodiny z Nizozemí připomínané od 12. století, byl starším synem Osewolta (Osvalda) van Keppela. Od dětství sloužil jako páže u dvora Viléma Oranžského a doprovázel jej při tažení na britské ostrovy v roce 1688. Stal se Vilémovým důvěrným přítelem a brzy získal značný vliv, u dvora soupeřil o královu přízeň s dalším oblíbencem hrabětem z Portlandu. V roce 1692 získal nizozemský titul barona. V letech 1695-1701 zastával u anglického dvora funkci správce královského šatníku, zároveň byl královským komořím, souběžně sloužil v armádě a zúčastnil se devítileté války v Evropě. Jako vikomt Bury a baron Ashford byl v roce 1696 povolán do Sněmovny lordů, v roce 1697 obdržel titul hraběte z Albemarle. Postupoval také v armádních hodnostech (generálmajor 1697, generálporučík 1701) a v roce 1700 získal Podvazkový řád. Za své služby Vilémovi III. se v Anglii také značně obohatil (v roce 1700 dostal darem rozsáhlé území v Irsku, ale pro nesouhlas parlamentu musela být donace zrušena, nicméně Albemarle vzápětí obdržel v hotovosti 50 000 liber). R. 1702 po smrti krále Viléma odešel zpět do Evropy (na základě Vilémovy závěti zdědil další hotovost 200 000 guldenů), zaujal místo v nizozemských generálních stavech a získal hodnost generála jízdy holandské armády, následně velel ve válce o španělské dědictví, ve spolupráci s anglickou armádou byl částečně úspěšný, ale v roce 1712 byl poražen v rozhodující bitvě u Denainu. V roce 1705 naposledy pobýval v Anglii, v doprovodu královny Anny navštívil univerzitu v Cambridgi, kde získal čestný doktorát. Zemřel v Haagu 30. května 1718 ve věku 48 let.  V roce 1701 se oženil s Gertrude van der Duyn (†1741), jejíž otec taktéž odešel z Nizozemí do Anglie s Vilémem Oranžským. Z jejich manželství pocházel jediný syn William Keppel, 2. hrabě z Albemarle.

Arnold Joost van Keppel, 1. hrabě z Albermarle ("Arnold Joost van Keppel, 1st Earl of Albemarle, 1st Viscount Bury, 1st Baron Ashford") (30. ledna 1670, Zutphen, Nizozemsko – 30. května 1718, Haag, Nizozemsko) byl anglický a nizozemský vojevůdce a dvořan z rodiny Keppelů. Jako oblíbenec Viléma Oranžského získal po slavné revoluci značný vliv v Anglii, v roce 1697 obdržel titul hraběte z Albemarle. Po smrti Viléma Oranžského se vrátil do Nizozemí, jeho potomci se ale trvale usadili v Anglii.

Arnold Joost van Keppel, 1st Earl of Albemarle, , and lord of De Voorst in Guelders (Gelderland) (; baptized 30 January 167030 May 1718), was a Dutch military leader who fought for King William III of England and became the first Earl of Albemarle. He was the son of Oswald van Keppel and his wife Anna Geertruid van Lintelo. De Voorst is a large country house near Zutphen, financed by William III, and not unlike the royal palace Het Loo in Apeldoorn.


Zápletka.

Děj se odehrává v roce 2045. Emma je jedenáctiroční sirotek žijící v malém sirotčinci nazvaném Grace Field House, který obývá spolu se svými 37 sourozenci. Život nebyl nikdy lepší; skvělé jídlo, měkké postýlky, sněhobílé uniformy a láska jejich "mamá", opatrovatelky Isabelly, ale také neúnavné každodenní studium, ve kterém Emma exceluje s plným skóre spolu se svými dvěma kamarády, Rayem a Normanem. Sirotkům je dovoleno dělat co chtějí, s výjimkou vstupu za oplocenou část lesa a k bráně vedoucí ven do vnějšího světa.  Jedné osudové noci je sirotek jménem Conny adoptován a poslán pryč, ale Emma a Norman za ní běží, protože si všimli, že v domě zapomněla svého vycpaného králíka Bernieho. Uvnitř brány ale naleznou Conny mrtvou a zjistí pravdu o existenci sirotčince, který je ve skutečnosti farmou pro lidské děti, jež jsou vychovávány jako jídlo pro démony. A co je ještě horší, Isabella je spojenec těchto démonů, a tak tato pravda zničí dvojici vše, v co věřili. Norman a Emma se rozhodnou z Grace Field Housu uprchnout a spolu s Rayem začnou vymýšlet plán útěku, který by je a všechny sourozence z farmy dostal.

Média.

Manga.

Kaiu Širai a Posuka Demizu začali vydávat "Zaslíbenou Zemi Nezemi" od čísla 35 v časopise "Šúkan šónen Jump", který vyšel 1. srpna 2016. Jedná se o druhé spojení těchto autorů; první byla série "Popy no negai". V Česku na Animefestu 2018 proběhlo pod záštitou nakladatelství CREW hlasování, kterou mangu budou od roku 2019 vydávat – "Zaslíbenou Zemi Nezemi", nebo "Berserk". Vyhrála "Zaslíbená Země Nezemě", kterou začali od února 2019 vydávat.  Od 11. ledna 2019 vychází v aplikaci Šónen Jump+ komediální spin-off s názvem "Ojakusoku no Neverland".

Anime.

Televizní anime adaptace byla ohlášena 28. května 2018 ve 26. čísle Šúkan Šónen Jumpu. Seriál měl premiéru 11. ledna 2019 a vysílal se na Fuji TV v pozdním nočním bloku. Seriál vytvořilo studio CloverWorks pod režií Mamoru Kanbeho. Ono Tošija má na starost kompozici, Šimada Kazuaki design postav a Obata Takahiro hudbu. První řada má 12 dílů. V březnu 2019 bylo oznámeno, že druhá řada bude mít premiéru v roce 2020.

Zaslíbená Země Nezemě (japonsky 約束のネバーランド, "Jakusoku no Nebárando") je japonská manga, kterou píše Kaiu Širai a kreslí Posuka Demizu. Od 1. srpna 2016 vychází v časopise Šúkan šónen Jump a jednotlivé kapitoly jsou poté poskládány do svazků formátu tankóbon. Dosud bylo vydáno 16 svazků. Příběh sleduje skupinu sirotků, kteří se snaží utéct z farmy.  Od února 2019 vydává mangu české nakladatelství CREW.  Od ledna do března 2019 se vysílala 12dílná stejnojmenná anime adaptace, kterou produkovalo studio CloverWorks. Druhá řada má mít premiéru v roce 2020.

An anime television series adaptation by CloverWorks premiered from January to March 2019 in the Noitamina programming block. A second season has been announced to premiere in January 2021. A live-action film adaptation is set to release in December 2020.  Viz Media licensed the manga in North America and serialised "The Promised Neverland" in their digital "Weekly Shonen Jump" magazine.  The manga had over 21 million copies in circulation as of June 2020. In 2018, the manga won the 63rd Shogakukan Manga Award in the "shōnen" category.


Okolnosti.

Rozhovory o uzavření paktu o neútočení byly zahájeny v lednu 1926. Byly přerušeny po zrušení diplomatických vztahů mezi Velkou Británií a SSSR ve květnu 1927 roku (špionážní aféra kolem sovětské obchodní mise v Londýně) a po vraždě sovětského vyslance ve Varšavě Petra Vojkova (Vojkov byl jedním z organizátorů a vykonavatelů popravy ruské carské rodiny v Jekatěrinburgu v červenci 1918), které se dopustil ruský emigrant Boris Koverda v červnu 1927.  Přestože 9. února 1929 byl v Moskvě podepsán mezi SSSR z jedné strany a Polskem, Rumunskem, Lotyšskem a Estonskem z druhé strany tzv. Litvinovův protokol (později se k podpisu připojily Litva, Turecko a Persie), Polsko považovalo záruky plynoucí z této smlouvy za nedostačující. Proto pozastavené polsko-sovětské rozhovory o uzavření paktu o neútočení byly opět obnoveny, ale stalo se tak až koncem roku 1931.

Obsah smlouvy.

Preambule paktu navazovala na Rižský mír z roku 1921 jako na základ vzájemných vztahů i závazků mezi signatáři smlouvy. Článek 1 zakazoval každé ze stran útok na signatáře dohody jak samostatně, tak společně s nesignatářem dohody. Za útok smlouva uznávala jakýkoliv druh agrese, narušující celistvost a nedotknutelnost území nebo politickou nezávislost signatáře dohody, a to i v případě kdy by nedošlo k vypovězení války a nedošlo by k vojenskému střetu.  V případě útoku na signatáře dohody třetí strany, dle Článku 2 nenapadený signatář dohody nemohl poskytovat žádnou pomoc útočníkovi. Útok signatáře na třetí stranu umožňoval neútočícímu signatáři na vypovězení paktu bez varování.  Článek 3 zakazoval signatářům dohody podepisovat smlouvy, které by byly namířeny proti jednomu ze signatářů Paktu o neútočení. Článek 4 tvrdil, že Články 1 a 2 nenarušují závazky dříve uzavřených dohod, pokud neobsahují články o útoku na signatáře dohody.  Článek 5 zavazoval signatáře k mírovému řešení sporů. Spory které se nedalo vyřešit diplomaticky, měly být předány smírčí komisi (dle zvlášť podepsané Konvence, která je také integrální součástí Paktu o neútočení).  1. dodatečný protokol tvrdil, že uplynutí termínu platnosti smlouvy nebo dřívější vypovězení smlouvy neumožňuje omezení nebo nevyplnění závazků plynoucích z Briando-Kelloggova paktu. 2. protokol oznamoval, že mezi signatáři nejsou žádné zásadní spory.

Další vývoj.

26. listopadu 1938 polská a sovětská vláda vydala prohlášení, že základem vzájemných vztahů zůstávají všechny doposud podepsané smlouvy včetně Paktu o neútočení ze dne 25. července 1932. Stejné prohlášení vydal 2. června 1939 také nový sovětský velvyslanec v Polsku Nikolaj Šaronov.  Aktem, který byl v rozporu se všemi smlouvami podepsanými mezi SSSR a Polskem byl tajný protokol k Německo-sovětské smlouvě o neútočení podepsané dne 23. srpna 1939, který předpokládal likvidaci Polska a rozdělení jeho území mezi SSSR a nacistické Německo. Po německém útoku na Polsko, dne 17. září 1939 Sovětský svaz jednostranně uznal Pakt o neútočení a všechny ostatní smlouvy s Polskem za neplatné z důvodu neexistence polského státu a zahájil útok na území Polska doposud kontrolované polskou armádou. Sovětský útok byl porušením všech polsko-sovětských mezinárodních smluv, v tom paktu o neútočení (1932), Litvinovova protokolu (1929), Konvence o určení útoku (1933) a paktu Společnosti národů (1920).

Sovětsko-polský pakt o neútočení (rusky "Договор о ненападении между Польшей и Советским Союзом", polsky "Pakt o nieagresji między Polską a ZSRR"), byla smlouva o neútočení, uzavřená mezi SSSR a druhou Polskou republikou 25. července 1932. K výměně ratifikačních dokumentů došlo ve Varšavě 23. prosince téhož roku.  Smlouva byla dle článku 7 uzavřena na 3 roky s klauzulí o automatickém prodloužení na další dva roky, pokud ji žádná ze stran nevypoví (vypovězení smlouvy bylo možné do 6 měsíců od termínu vypršení). 5. května 1934 Polsko a SSSR podepsaly prodloužení smlouvy do 31. prosince 1945 (opět s možností automatického prodlužování platnosti).

The Soviet–Polish Non-Aggression Pact (, , translitterated in "Dogovor o nenapadenii mezhdu SSSR i Pol'shey") was an non-aggression pact signed in 1932 by representatives of Poland and the Soviet Union. The pact was unilaterally broken by the Soviet Union on September 17, 1939, during the Soviet invasion of Poland.


Život.

Vystudoval právo na Národní autonomní univerzitě v Mexiku. Poté na své "alma mater" učil politickou teorii a veřejnou správu. Vydal několik knih o politické filozofii a napsal i dvě knihy beletristické: "Quetzalcoatl" (česky vyšlo roku 1982 jako "Příchod Opeřeného hada" v nakladatelství Odeon) a "Don Q".  V roce 1959 vstoupil do Institucionální revoluční strany, klíčové politické síly mexického politického systému. Postupně stoupal mocenskou hierarchií, aby se v 70. letech plně vrhl na politiku. Nejprve pracoval v prezidentských kancelářích Gustava Díaze Ordaze a Luise Echeverríi a posléze, roku 1973 byl jím jmenován ministrem financí. Držel tento post do roku 1975. Podařilo se mu omezit daňové úniky a snížit veřejné výdaje. V roce 1976 vyhrál v prezidentských volbách (bez protikandidáta), jako kandidát Institucionální revoluční strany. Roku 1978 obnovil po 38 letech diplomatické vztahy se Španělskem - za zlepšení vztahů mezi španělskojazyčnými zeměmi také roku 1981 získal Cenu kněžny asturské. Podpořil sandinovské hnutí v Nikaragui. Oponoval politice Ronalda Reagana. Provedl reformu, která rozšířila počet členů parlamentu na 400, přičemž 100 muselo náležet opozici. Tím oslabil hegemonii Institucionální revoluční strany, která v Mexiku vládla nepřetržitě od roku 1929 (do roku 2000).  Zpočátku jeho vládu provázelo – navzdory dramaticky vysoké inflaci – ekonomické nadšení, které vyplývalo z objevu ropy ve státech Veracruz a Tabasco. Mexiko se v krátké době stalo čtvrtým největším těžařem ropy na světě. Navzdory obrovským ziskům však rychle rostl vládní dluh. Po prudkém snížení cen ropy roku 1981, vypukla v Mexiku obrovská dluhová krize, která se přelila i do zahraničí. Mexiko se stalo druhým největším dlužníkem na světě. López reagoval tím, že znárodnil banky, zavedl kontrolu deviz a o 40 procent devalvoval mexickou měnu peso, ačkoli veřejnosti tvrdil, že bude měnu hájit „zuřivě jako pes“ a úspory občanů nejsou v ohrožení. Stal se pak objektem velké nenávisti veřejnosti a po konci svého mandátu roku 1982 raději odešel ze země. Jeho nástupce, Miguel de la Madrid, zahájil tažení proti jeho klice – López se totiž stal symbolem korupce a rozkrádání, americký novinář Jack Anderson publikoval informace tajných služeb, podle nichž López zpronevěřil více než miliardu dolarů, navíc proslul také svým nepotismem, ministerský post přidělil i své manželce, vysoké vládní funkce získali i jiní členové jeho rodiny.

José López Portillo y Pacheco (16. června 1920, Ciudad de México – 17. února 2004, Ciudad de México) byl mexický politik, v letech 1976–1982 prezident Mexika.

José Guillermo Abel López Portillo y Pacheco, (; 16 June 1920 – 17 February 2004) was a Mexican lawyer and politician affiliated with the Institutional Revolutionary Party (PRI) who served as the 51st President of Mexico from 1976 to 1982. López Portillo was the only official candidate in the 1976 Presidential election, being the only President in recent Mexican history to win an election unopposed.  López Portillo was the last of the so-called economic nationalist Mexican presidents. His tenure was marked by heavy investments in the national oil industry after the discovery of new oil reserves, which propelled initial economic growth, but later gave way to a severe debt crisis after the international oil prices fell down, leading Mexico to declare a sovereign default in 1982. As a result of the crisis, the last months of his administration were plagued by widespread capital flight, leading López Portillo to nationalize the banks three months before leaving office. His presidency was also marked by widespread government corruption and nepotism.  Shortly after leaving office, during the presidency of his successor Miguel de la Madrid, numerous officials who had worked under the López Portillo administration were prosecuted for corruption, the most notorious cases being Arturo Durazo and Jorge Díaz Serrano. Although López Portillo himself was suspected of having been involved in corruption as well, he was never charged with any crimes.


Dětství.

Matka zemřela brzy po Augustině narození a tak jí několik let vychovávala babička, Lady Holdernessová. Ta však zemřela, když byla dívka ještě malá a dítě bylo nějaký čas u příbuzných a přátel.

Manželství.

Augusta se později provdala za svého bratrance komandanta George Leigha (1771–1851), syna generála Charlese Leigha (1748–1815) a jeho manželky Frances Byronové, její tety. Manželé spolu měli sedm dětí. Richard Grenville, 1. vévoda z Buckinghamu a Chandosu, si o svatbě pohrdavě poznamenal do svého deníkuː "Ubohá Augusta se dnes vdává! Chudáček! Je mi líto, že se spojuje s takovou rodinou, takový blázen! Nemůže však vinit nikoho než sebe". Manželství se ukázalo jako nešťastné, protože manžel prohrál všechny své peníze. Nakonec svou ženu opustil a zanechal jí děti a dluhy.

Lord Byron.

Augustin nevlastní bratr, George Gordon Byron, se s ní nesetkal dokud nepřijel na Harrow School, a pak se vídali jen velmi zřídka. Od roku 1804 mu však pravidelně psala a stala se jeho důvěrnicí, zvláště v jeho hádkách s matkou. Jejich korespondence skončila dva roky poté, co Byron odešel do zahraničí, a nebyla obnovena, dokud mu neposlala dopis vyjadřující soucit se smrtí jeho matky Catherine v roce 1811.  Neboť spolu nevyrůstali, byli si vzájemně cizí. Nakonec si však rozuměli a zdálo se, že se do sebe zamilovali. Když se Byronovo manželství zhroutilo a on odplul z Anglie, aby se už nikdy nevrátil, objevily se zvěsti o incestu, což byl velmi vážný a skandální přestupek.  Existují určité důkazy na podporu obvinění z incestu. Augustina třetí dcera, narozena na jaře 1814, byla pokřtěna Elizabeth Medora Leighová. Několik dní po narození Byron navštívil svou sestru v jejím domě Swynford Paddocks v Cambridgeshire, aby dítě viděl, a napsal své důvěrnici, lady Melbournovéː "Oh! Aleto "stojí za to". Nemohu říci proč a není to "Opice", a pokud je, tak to musí být moje chyba; nicméně se polepším. Musíte však uznat, že je naprosto nemožné, že jsem někdy mohl být tak rád jinde. Celý život jsem se snažil, aby mě někdo miloval, a nikdy jsem neměl takový druh, jakému jsem dával přednost". Výrazem "Opice" se odvolává na strach, že se dítě narodí zdeformované.

Pozdější život.

Bylo pro ni osobní neštěstí, když jednu z jejích dcer, Georgianu, v letech 1829–30 (čtyři roky po svatbě) opustil manžel Henry Trevanion kvůli její mladší sestře Elizabeth Medoře (údajné dceři lorda Byrona). Medora žila s Trecanionem několik let ve Francii, než se nakonec rozešli. Opuštěná Georgiana, dvojnásobně zrazená, postrádala prostředky na žádost o parlamentní rozvod.

Odkazy v literatuře.

Augusta je také předmětem Byronových básní Epištola Augustě (1816) a Strofy Augustě.

Augusta Leighová ("rozená Augusta Maria Byronová;" 26. ledna 1783 – 12. října 1851) byla jediným dítětem Johna "Mad Jacka" Byrona, otce básníka George Gordona Byrona, a jeho první manželky Amelie Darcyové (Lady Conyersová a první manželka Francise Osborna, markýze z Carmarthenu).

Augusta Maria Leigh ("née" Byron; 26 January 1783 – 12 October 1851) was the only daughter of John "Mad Jack" Byron, the poet Lord Byron's father, by his first wife, Amelia, née Darcy (Lady Conyers in her own right and the divorced wife of Francis, Marquis of Carmarthen).


Biografie.

Ilse Kochová se narodila v Drážďanech jako dcera předáka v továrně. Vystudovala účetnictví na obchodní škole a v tomtéž oboru také pracovala, mj. i jako sekretářka v jedné drážďanské firmě. V roce 1932 se stala členem NSDAP.  V roce 1936 začala pracovat jako dozorkyně v koncentračním táboře Sachsenhausen poblíž Berlína, kterému velel její snoubenec Karl-Otto Koch a kterého si později vzala za manžela. V roce 1937 přijela do Buchenwaldu, když se její manžel stal velitelem tábora.

Válečné zločiny.

V Buchenwaldu se Ilse údajně zapojila do strašlivého experimentu, že si vybrala tetované vězně, aby byli zavražděni, a získala tak kůži z jejich tetovaných částí těl. Známé je také její provokování vězňů, neboť byla pyšná na svou postavu. Stávalo se, že se spoře oblečená procházela táborem či jela na koni a vězně, který se na ní podíval, nechala pak zbít.  Na začátku roku 1942 byl Karl-Otto Koch převelen do Lublinu, kde pomáhal založit koncentrační a vyhlazovací tábor Majdanek. Ilse Kochová zůstala v Buchenwaldu až do 24. srpna 1943, kdy byla spolu se svým manželem zatčena na základě příkazu Josefa von Waldeck-Pyrmonta, SS a policejního vůdce pro Výmar, který měl dozor nad Buchenwaldem. Obžaloby proti manželům Kochovým zahrnovaly soukromé obohacování, zpronevěru a vraždy vězňů, aby jim zabránili svědčit.  Ilse Kochová byla uvězněna až do roku 1944, kdy byla osvobozena z důvodu nedostatečných důkazů. Její manžel, proti kterému Ilse dokonce svědčila, byl odsouzen k trestu smrti u soudu SS v Mnichově a byl popraven dne 5. dubna 1945 na dvoře tábora, kterému dříve velel. Kochová se vrátila ke své rodině do města Ludwigsburg, kde byla 30. června 1945 zatčena americkými úřady.

První soud.

Kochová s dalšími 30 obžalovanými stanula před americkým vojenským soudem v Dachau (generální vojenský soud pro soudní proces válečných zločinců) v roce 1947, a to jako jediná žena. Byla obviněna z účasti na vraždách v Buchenwaldu. Dne 19. srpna 1947 byla odsouzena k doživotnímu trestu za porušení válečných zákonů. Soud pak překvapila tím, když prohlásila, že je těhotná - soud i kvůli jejímu těhotenství ji nemohl odsoudit k trestu smrti. Otázkou však bylo, jak mohla během věznění otěhotnět. To dodnes není zcela objasněno, nicméně milostné avantýry měla s dozorci jak během manželství, tak i během amerického věznění. Za války patřila mezi atraktivní ženy a ráda provokovala.

Snížení rozsudku.

Generál Lucius D. Clay byl dočasným vojenským guvernérem americké zóny v Německu a dne 8. června 1948 snížil rozsudek na čtyři roky výkonu trestu odnětí svobody poté, co nebyly žádné přesvědčivé důkazy o tom, že si vybírala tetované vězně k usmrcení, aby z nich získala tetované kůže, nebo že vlastnila nějaké předměty vyrobené z lidské kůže. Dva roky navíc již strávila ve vězení.

Druhý soud.

Pod tlakem veřejného mínění byla Kochová v roce 1949 znovu zatčena, převezena a souzena před západoněmeckým soudem. Slyšení bylo zahájeno dne 27. listopadu 1950 před okresním soudem v Augsburgu a trvalo sedm týdnů, během nichž bylo předvoláno 250 svědků, včetně 50 pro obhajobu. Čtyři svědkové pro obžalobu svědčili o tom, že viděli Kochovou vybírat tetované vězně, kteří pak byli zabiti, viděli nebo byli zapojeni do výroby stínidel na lampy z lidské kůže s tetováním. Od tohoto obvinění bylo upuštěno, jelikož nebylo dokázáno, že předměty byly skutečně vyrobeny z lidské kůže. Jak se navíc později ukázalo, některé předměty měly kůži kozí.  Dne 15. ledna 1951 soud vydal svůj výrok za nepřítomnosti Kochové. Byla odsouzena z podněcování k vraždě, podněcování k pokusu o vraždu a podněcování k trestnému činu spáchání těžkého ublížení na zdraví. Dne 15. ledna 1951 byla odsouzena k doživotnímu vězení a trvalému propadnutí občanských práv.  Kochová podala odvolání k zrušení rozsudku, ale odvolání bylo 22. dubna 1952 zamítnuto Spolkovým soudním dvorem. Později podala několik žádostí o odpuštění, které byly odmítnuty bavorským ministerstvem spravedlnosti. Kochová protestovala proti jejímu rozsudku u Mezinárodní komise pro lidská práva.

Rodina a smrt.

Karl-Otto a Ilse se potkali v roce 1935. Jejich vztah nebyl úplně ideální, oba měli milostné poměry s jinými, avšak narodily se jim tři děti - v roce 1938 syn Artwin, v roce 1939 dcera Gisele, v roce 1940 pak dcera Gudrun (ta však zemřela za pár měsíců), Karl-Otto měl navíc ještě syna Manfreda z prvního manželství. O děti se jim však často starala nevlastní sestra Karla. Ta pak po válce uvedla, že Ilse se v domě ráda opíjela, obzvlášť prý holdovala francouzskému koňaku. Syn Artwin však v 60. letech spáchal sebevraždu - nemohl prý žít dál s hanbou zločinů svých rodičů.  Ilse Kochová se ve věku 60 let v ženském vězení v Aichachu oběsila. Před smrtí se ještě setkala se svým synem Uwem, kterého porodila během věznění v Aichachu. Jako 19letý se totiž chtěl se svou biologickou matkou potkat a ve vězení ji navštívil.

Ilse Kochová (22. září 1906 Drážďany – 1. září 1967 Aichach, známá také jako Čarodějnice z Buchenwaldu) byla dozorkyně v koncentračních táborech známá především svojí krutostí a brutalitou. Ilse byla manželkou Karla-Otto Kocha, velitele nacistických koncentračních táborů Buchenwald (1937-1941) a Majdanek (1941-1943). V roce 1947 se stala jednou z prvních prominentních nacistů souzených americkou armádou.

Ilse Koch (22 September 1906 – 1 September 1967) was the wife of Karl-Otto Koch, commandant of the Nazi concentration camps Buchenwald (1937–1941) and Majdanek (1941–1943). In 1947, she became one of the first prominent Nazis tried by the U.S. military.  After the trial received worldwide media attention, survivor accounts of her actions resulted in other authors describing her abuse of prisoners as sadistic, and the image of her as "the concentration camp murderess" was current in post-war German society.  She was accused of taking souvenirs from the skin of murdered inmates with distinctive tattoos, although those claims were rejected at both of her trials. She was known as "The Witch of Buchenwald" ("Die Hexe von Buchenwald") by the inmates because of her cruelty and toward prisoners. In English, she is referred to as: "The Beast of Buchenwald", "Queen of Buchenwald", "Red Witch of Buchenwald", "Butcher Widow", and more commonly, "The Bitch of Buchenwald".


Historie.

Dne 4. 3. 2016 Microsoft vyvrátil v médiích původní záměr koupit Slack za 8 miliard dolarů, jelikož Bill Gates byl proti této koupi s odůvodněním, že firma by se měla namísto toho zaměřit na zlepšení Skype for Business. Qi Lu, výkonný viceprezident aplikací a služeb, prosazoval nákup Slacku. Po odchodu Qi Lu později tohoto roku Microsoft představil veřejnosti platformu Microsoft Teams jako přímou konkurenci Slacku dne 2. listopadu 2016.  Společnost Slack spustila celostránkovou inzerci v "New York Times", což potvrdilo jejich obavu z konkurenční služby. Ačkoli Slack používá 28 společností ve Fortune 100, "The Verge" napsal, že představitelé společnosti se budou zaobírat platbou za službu Slack, která poskytuje podobné funkce ve stávajícím předplatném služby Office 365 bez dalších nákladů. Společnost ZDNet oznámila, že společnosti si nekonkurují ve stejné oblasti služeb.  Dne 3. května 2017 společnost Microsoft oznámila, že nahradí Microsoft Classroom v Office 365 Education. Ode dne 7. září 2017 mohli uživatelé zaznamenat zprávu, která uvádí, že „Skype for Business je nyní Microsoft Team“. To také bylo potvrzeno 25. září 2017 na výroční konferenci společnosti Microsoft.  Dne 12. července 2018 společnost Microsoft představila bezplatnou verzi Microsoft Teamu, která nabízí většinu funkcí, ale omezuje počet uživatelů a kapacitu pro ukládání souborů. V lednu 2019 společnost Microsoft vydala aktualizaci zaměřenou na „Firstline Workers“, aby zlepšila interoperabilitu Microsoft Teams mezi různými počítači pro maloobchodní pracovníky.

Hovory.

Microsoft Teams podporují veřejnou telefonní síť (PSTN), která umožňuje uživatelům volat na telefonní čísla skrz tuto platformu.

Schůzky.

Schůzky lze naplánovat nebo vytvořit ad-hoc a uživatelé, kteří navštíví kanál, budou moci vidět, že právě probíhá schůzka. Týmy mají také plugin pro aplikaci Microsoft Outlook, aby mohly ostatní pozvat na setkání týmů.

Vzdělávání.

Týmy společnosti Microsoft umožňují učitelům distribuovat, poskytovat zpětné vazby a klasifikovat studentské úkoly, které odešly prostřednictvím týmů, pomocí karty Přiřazení, která je k dispozici účastníkům Office 365 for Education. Kvízy mohou být také přiřazeny studentům prostřednictvím integrace s formuláři Office.

Microsoft Teams je firemní platforma, která umožňuje textovou komunikaci, video hovory, datové úložiště pro ukládání souborů (na těchto souborech lze také spolupracovat) a integraci dalších aplikací do tohoto prostředí.  Služba je integrována v předplatném Office 365. Platforma také umožňuje integrovat produkty jiných společností. Microsoft Teams je konkurence služeb jako je například Slack.  Společnost Microsoft představila Teams na události v New Yorku a spustila službu dne 4. listopadu 2016.  Platforma Microsoft Teams byla vytvořena a v současné době ji vede Brian MacDonald, který je viceprezidentem společnosti Microsoft.  Microsoft Teams je nástupcem platformy Skype for Business.

Microsoft Teams, also referred to as simply Teams, is a unified communication and collaboration platform that combines persistent workplace chat, video meetings, file storage (including collaboration on files), and application integration. The service integrates with the Office 365 subscription office productivity suite and features extensions that can integrate with non-Microsoft products. Microsoft Teams is a competitor to services such as Slack and is the evolution and upgrade path from Microsoft Skype for Business.  Microsoft announced Teams at an event in New York, and launched the service worldwide on March 14, 2017. It was created during an internal hackathon at the company, and is currently led by Brian MacDonald, Corporate Vice President at Microsoft.


Život.

Luisa byla zahraničními diplomaty popisována jako půvabná bytost, nepříliš vhodná k přísnému a náboženskému dvoru jejích rodičů. Její vztahy s rodiči nebyli dobré, kvůli jejich odlišným osobnostem. Nenáviděla přísné zvyky u dvora; otec si v dopise svému příteli hraběti Kristiánovi Güntherevi Stolbergovi stěžoval na Luisin "vzpurný charakter". Luisino jméno je spojeno s její rolí v delikátní diplomatické hře, která se odehrála v posledních letech vlády Kristiána VI.

Skandál a sňatek.

Nejdříve se považoval za vhodného manžela pro Luisu syn britského krále Jiřího II., vévoda z Cumberlandu, ale od tohoto nápadníka se upustilo po Kristiánově pokusu učinit z dcery švédskou královnu během volby dědice uvolněného trůnu v letech 1742–1743. Kristián VI. se o to pokusil skrze Luisin sňatek s francouzským kandidátem, zweibrückensko-birkenfeldským knížetem nebo s knížetem z Meklenburku. Žádný z těchto plánů se však neuskutečnil, uprostřed napětí mezi dánsko-norským státem a Švédskem, byl holštýnsko-gottorpský kandidát Adolf Fridrich v roce 1743 zvolen budoucím švédským králem, a tak se objevilo vážné téma, že by Luisino manželství s ním vedlo ke spojenectví mezi oběma královstvími. Plán však ztroskotal na Kristiánově nerozumné neochotě vidět svou dceru provdanou za gottorpského prince.  Za vlády svého bratra Frederika V. měla Luisa v roce 1749 poměr - a pravděpodobně dítě - s komorníkem z dánské šlechtické rodiny Ahlefeldtů, který byl posléze odsouzen k trestu odnětí svobody. Později toho roku byla princezna spěšně provdána za sasko-hildburghausenského vévodu Arnošta Frisricha III. K urychlení svatby a zabránění skandálu obdržela Luisa velké věno. Svatba se uskutečnila v paláci Hirschholm severně od Kodaně 1. října 1749.

Sasko-hildburghausenská vévodkyně.

Jako vévodkyně vedla dvůr proslulý formální etiketou, velkými náklady a mnoha slavnostmi; byla popisována jako pyšná s "královskými životními výdaji", zábavná vlastním baletem, maškarádami, plesy, lovem a hazardními hrami, jízdami ulicemi kočárem (v zimě na saních) ze zlata a stříbra.  Princezna Luisa Dánská zemřela 8. srpna 1756 při porodu jediného dítěte, které zemřelo o měsíc později, dcery Frederiky Žofie.

Luisa Dánská (19. října 1726, Kodaň – 8. srpna 1756, Hildburghausen) byla dánskou princeznou, dcerou krále Kristiána VI. a jeho manželky Žofie Magdaleny Braniborské. Po sňatku s vévodou Arnoštem Fridrichem III. se stala sasko-hildburghausenskou vévodkyní.

Louise of Denmark and Norway (19 October 1726 – 8 August 1756) was a Danish and Norwegian princess, the daughter of King Christian VI of Denmark and his wife Sophie Magdalene of Brandenburg-Kulmbach. Following her marriage to Ernest Frederick III, Duke of Saxe-Hildburghausen, she became Duchess of Saxe-Hildburghausen.


Stavba.

Křižník postavila německá loděnice Schichau v Gdaňsku. Stavba byla zahájena 12. března 1900. Na vodu byl křižník spuštěn 15. srpna 1900 a do služby byl přijat 17. prosince 1901.

Konstrukce.

Křižník nesl výzbroj šesti 120mm Canetových děl, šesti 47mm kanónů, dvou 37mm kanónů a pěti 381mm torpédometů. Pohonný systém měl výkon 17 800 hp. Skládal se z 12 kotlů Schultz-Thornycroft a trojčinných parních strojů, pohánějících tři lodní šrouby. Ve své době byl velmi rychlý. Nejvyšší rychlost dosahovala 25 uzlů. Dosah byl 3500 námořních mil při rychlosti 10 uzlů.

Modifikace.

V japonském námořnictvu křižník sloužil v upravené podobě. Byl vyzbrojen dvěma 120mm kanóny, čtyřmi 76mm kanóny, šesti 47mm kanóny a deseti 37mm kanóny. Obnoven musel být pohonný systém, který tvořilo šest kotlů a parní stroje o výkonu 6000 hp. Rychlost poklesla na 20 uzlů. Dosah křižníku se zvětšil na 5000 námořních mil při rychlosti 10 uzlů.

Osudy.

Křižník "Novik" bojoval v rusko-japonské válce. Účastnil se neúspěšného pokusu o únik ruské eskadry z Port Arthuru do Vladivostoku, která 10. srpna 1904 vyústila v ruskou porážku v bitvě ve Žlutém moři. "Novik" se po bitvě pokusil do Vladivostoku proniknout na vlastní pěst. Byl vypátrán japonskými křižníky "Čitose" a "Cušima" a dne 20. srpna 1904 poražen v bitvě u Korsakova. V Korsakovu na jižním okraji Sachalinu nakonec potopila vlastní posádka. Později byl křižník Japonci vyzvednut a opraven loděnicí v Jokosuce. Japonské námořnictvo jej do služby zařadilo v prosinci 1908 jako "Suzuja". Vyřadilo jej roku 1913.

Připomínky.

V Koskakovu potopení křižníku "Novik" připomíná pomník.

Novik byl chráněný křižník postavený pro ruské carské námořnictvo v německých loděnicích. Ve službě byl v letech 1900–1904. Byl potopen v rusko-japonské válce. Po vyzvednutí a opravě jej v letech 1908–1913 provozovalo japonské císařské námořnictvo.

Novík ("") was a protected cruiser in the Imperial Russian Navy, built by Schichau shipyards in Elbing near Danzig, Germany.


Stavba.

Křižník postavila ruská loděnice v Petrohradu. Stavba byla zahájena 25. září 1902. Na vodu byl křižník spuštěn 2. června 1903 a do služby byl přijat na konci roku 1903.

Konstrukce.

Křižník nesl čtyři 75mm Canetova děla, osm 47mm kanónů a dva 7,6mm kulomety. Pohonný systém měl výkon 7500 hp. Skládal se z 16 kotlů Belleville a trojčinných parních strojů, pohánějících dva lodní šrouby. Nejvyšší rychlost dosahovala 19 uzlů. Dosah byl 3350 námořních mil při rychlosti 10 uzlů.

Modernizace.

V roce 1915 byl "Almaz" upraven na nosič hydroplánů. Novou výzbroj tvořilo sedm 120mm kanónů a čtyři 75mm kanóny. Celkem byly neseny čtyři hydroplány.

Osudy.

Křižník "Almaz" bojoval v rusko-japonské válce. V květnu 1905 byl součástí ruské eskadry rozdrcené japonským námořnictvem v bitvě u Cušimy. Pouze jemu a dvěma ruským torpédoborcům se navíc po bitvě podařilo uniknout do Vladivostoku.  Nějaký čas byl využíván jako carská jachta. Od roku 1911 byl součástí Černomořského loďstva. Ve službě byl rovněž za první světové války, přičemž od roku 1916 sloužil jako nosič hydroplánů. Přelom znamenala ruská porážka v první světové válce a vypuknutí občanské války. V květnu 1918 křižník ukořistili Němci, po německé kapitulaci jej v listopadu 1918 převzali Britové a později jej předali Bělogvardějcům. Stal se součástí bělogvardějské námořní eskadry. Po vítězství bolševiků v občanské válce byla eskadra evakuována a v prosinci 1920 internována v severoafrické Bizertě, tehdy součásti Francie. Sovětskému svazu bylo vlastnictví internovaných plavidel přiznáno roku 1924. "Almaz" byl ve špatném technickém stavu a do služby se nevrátil. V roce 1934 byl sešrotován.

Almaz byl nechráněný křižník ruského carského námořnictva. Fakticky se jednalo o ozbrojenou jachtu. Ve službě byl v letech 1903–1920. V řadách ruského námořictva se účastnil rusko-japonské války a první světové války. Za světové války byl upraven na nosič hydroplánů. Majitele několikrát vystřídal za ruské občanské války. V letech 1918–1919 byl postupně držen německou a britskou armádou, aby jej nakonec získali bělogvardějci. Byl součástí bělogvardějské námořni eskadry internované několik let v severoafrické Bizertě. Roku 1934 byl sešrotován.

Almaz (; literally "Diamond") was a 2nd-class cruiser in the Imperial Russian Navy, built by Baltic Shipyard in Saint Petersburg, Russia, as a yacht for Viceroy Yevgeni Alekseyev,


Historie.

Obraz francouzského malíře vznikl v roce 1855 jako odpověď na žádost ministra umění ve Francii vytvořit reprezentativní dílo k Světové výstavě která se konala ve stejný rok. Obraz se ale na Světovou výstavu kvůli své kontroverznosti nedostal. Důvodem bylo to, že Courbet svým realismem tak trochu útočil na tradiční akademické malíře, vyšší sociální vrstvy. V reakci na nepřijetí obrazu do oficiálního pavilonu spolu se sběratelem umění Alfredem Bruyasem tak otevřel neoficiální „pavilon realismu”.

Popis.

Prostřední část.

Uprostřed obrazu se vyjímá sám Courbet při práci na krajinomalbě, což dokazuje to, že by realistou – krajinomalba totiž zachycuje obyčejný život, nezabývá se jen portréty či náboženskými tématy. Za ním stojí realisticky namalovaná polonahá žena, která reprezentuje jakousi Courbetovu múzu a inspiraci stojící vždy při něm. Podle látek na zemi je zjevné, že její tělo se postupně odkrývá. To se dá přirovnat k odkrývání pravdy, praktikované v realismu. Před nimi se nachází malý kluk, který vzhlíží k Courbetovi. To symbolizuje, že jeho styl je inovativní, nechce ustrnout u starých tradic a líbí se mladým. Zároveň Courbet chce, aby se lidé koukali na svět stejně jako děti – nevinně a bez předsudků.

Pravá část.

Na pravé straně obrazu Courbet dle svých slov umístil „přátele a milovníky světa umění” – lidi, především umělce z různých sociálních i intelektuálních vrstev se kterými se Courbet přátelil.  Druhý člověk napravo od múzy je Alfred Bruyas, patron a mecenáš Courbeta i dalších umělců, nalevo od něj je politický teoretik, typograf a socialista Pierre-Joseph Proudhon. Úplně napravo čte knihu poet a kritik Charles Baudelaire. Kromě Baudelaireho sedí v pravé části obrazu také žurnalista a spisovatel Champfleury, jenž napsal esej o realismu. Na pozadí je několik cizích návštěvníků. Mezi ně patří líbající se pár reprezentující univerzálnost lásky, ostatní návštěvníci reprezentují světovost. V této části obrazu také leží na zemi kreslící si dítě, které je symbolem lidského a přírodního přístupu k umění bez jakékoliv akademičnosti, který realismus přinášel.

Levá část.

Levá část obrazu zobrazuje lidi, kteří ve svém těžkém životě hledají úkryt v materialismu, vášních či víře – tedy většina obyvatelstva tehdejšího světa, lidé žijící „všední” život. Courbet tuto stranu popsal jako „svět obyčejného života, tedy lid, bídu, chudobu, bohatství, vykořisťované i jejich vykořisťovatele”. Více než konkrétní osoby se zde nacházejí symboly.  Napravo u země je schoulená chudá irská žena s dítětem v náručí, symbol lidské krize. Nad ní je lebka, symbol „memento mori” z historie malířství, jde o mravní zásadu, připomínku smrti. Nad lebkou je neživá figura (model), typický doplněk malířského ateliéru, v póze krucifixu. Symbolizuje tak náboženské malířství. Nachází se zde i několik historiky potvrzených postav. Úplně nalevo je muž označován jako „žid” a politik, Achille Fould, symbolizující slepost náboženství. Nalevo sedí Émile de Girandin, novinový podnikatel, který byl pro Courbeta symbolem lakoty a nenasytnosti. Sedící muž (čtvrtá postava zleva) na popředí je francouzský císař Napoleon III. v roli pytláka, Courbet jeho způsob vlády a diktátorství totiž kritizoval. Nachází se zde také prostitutka, značící morální úpadek společnosti. Na zemi se válí klobouk, dýka a kytara – tyto předměty lže považovat za symboly romantismu.

Ateliér, celým názvem Skutečná alegorie sedmi let mého uměleckého a morálního života je realistický obraz namalovaný technikou olejomalby Gustavem Courbetem v roce 1855. Dílo má rozměry 359 x 598 centimetrů, nachází se v pařížském Musée d'Orsay. Courbet zde alegoricky vystihl inspirace ve vlastním malířském životě i stav tehdejší společnosti. Obraz se skládá z tří hlavních částí: ve prostřední je zobrazen sám malíř a pár dalších figur, napravo jsou zobrazeni umělcovi přátelé, vzdělaní lidé ze všech sociálních vrstev. Levá strana obrazu naopak představuje lidi všedního života; zemědělce, obchodníky či zloděje.

The Painter's Studio: A real allegory summing up seven years of my artistic and moral life ("L'Atelier du peintre") is an 1855 oil on canvas painting by Gustave Courbet. It is located in the Musée d'Orsay in Paris, France.  Courbet painted "The Painter's Studio" in Ornans, France in 1855. "The world comes to be painted at my studio," said Courbet of the Realist work. The figures in the painting are allegorical representations of various influences on Courbet's artistic life. On the left are human figures from all levels of society. In the center, Courbet works on a landscape, while turned away from a nude model who is a symbol of Academic art. On the right are friends and associates of Courbet, mainly elite Parisian society figures, including Charles Baudelaire, Champfleury, Pierre-Joseph Proudhon, and Courbet's most prominent patron, Alfred Bruyas.  The 1855 Paris World Fair's jury accepted eleven of Courbet's works for the Exposition Universelle, but "The Painter's Studio" was not among them. In an act of self promotion and defiance, Courbet, with the help of Alfred Bruyas, opened his own exhibition (The Pavilion of Realism) close to the official exposition; this was a forerunner of the various Salon des Refusés. Very little praise was forthcoming, and Eugène Delacroix was one of the few painters who supported the work. Of the painting, Courbet stated that "The Painter's Studio" "represents society at its best, its worst, and its average."


Závodní kariéra.

Jeho otec vlastnil garáž s opravnou motocyklů a automobilů, kde se mladý Rosemeyer zaučil jako mechanik. Nejprve začínal závodit na dvou kolech v roce 1931. O rok později na slavném Nüburgringu při závodech Eifelrennen obsadil 29. května na NSU 2. místo v kategorii přes 350 cm. V letech 1933-34 s NSU a BMW vyhrál devět velkých závodů. Později zaujal DKW, která se nedlouho předtím spojila s dalšími třemi výrobci, a tak vznikl Auto Union. Jen po několika závodech na závodních motocyklech se stal členem závodního týmu Auto Union s téměř nulovou zkušeností se závodními automobily. To bylo vlastně považováno za přínos, protože nebyl zvyklý na zacházení s tradičně rozloženými hmotnostmi v závodních vozech. V konstrukci Auto Unionů jako u prvních závodních automobilů Grand Prix byl motor umístěn vzadu. „Stříbrné šípy“ Auto Union o výkonu 500 koní (370 kW), navržené Ferdinandem Porschem, byly rychlé, ale bylo velmi těžké je uřídit. To zvládl „nezatížený“ Bernd Rosemeyer, později Tazio Nuvolari a v menší míře "Král vrchů" Hans Stuck.  Rosemeyer byl díky zkušenostem z mládí velmi kvalifikovaným mechanikem, a tak jako Hermann Lang z Mercedesu dokázal poskytnout technickou zpětnou vazbu konstruktérovi (Ferdinand Porsche) a vývojovému inženýru (Robert Eberan-Eberhorst). To jim umožnilo dále rozvíjet automobily Auto Union a připravit je na závody tak, aby byly rychlejší a snadněji ovladatelné.  Ve své druhé historické Grand Prix na německém Nürburgringu (1934) se Rosemeyer krátce po startu ujal na Auto Union Type A (4,4 l, V16, 295 HP) vedení. Téměř neuvěřitelnou smůlou těsně před cílem, na dohled cílové mety, špatně zařadil a byl předstižen Rudolfem Caracciolou. V následujících letech vyřešil chybu z Nürburgringu 1935 tím, že vyhrál tři po sobě jdoucí německé Velké ceny (Nürburgring 1936-7, Hockenheim 1936). V roce 1935 (29. září) vyhrál svou první Grand Prix na brněnském Masarykově okruhu v Československu. To bylo jeho první velké vítězství za volantem závodního speciálu Auto Union Type B (4,9-5,6 l, V16, 375 HP). O šest a půl minuty zde porazil skvělého Tazia Nuvolariho na Alfě Romeo 8C-35 (3,8 l, R8) a třetího Chirona, vítěze ročníků 1931-1933, rovněž na Alfa Romeo.  Jeho nejúspěšnější sezónou byl rok 1936, kdy zvítězil v Mistrovství Evropy Velkých cen (seriál 5 podniků) s vozem Auto Union Type C (6,0 l, V16, 485–520 HP). V roce 1936 vyhrál Rosemeyer 14. června závod Eifelrennen, 26. července legendární závod v mlze na okruhu Nürburgring, Velkou cenu Německa (ME) a v období od 15. srpna do 27. září také každý z těchto pěti po sobě jdoucích závodů: Coppa Acerbo (Pescara), Velká cena Švýcarska (ME) na Bremgartenu u Bernu, závod do vrchu Schauinsland ve Falcském lese (Freiburg), Velká cena Itálie na Monze (ME) a závod do vrchu Feldberg (Taunus). Mimo to byl prvním jezdcem, který zajel jedno kolo okruhu Nürburgring pod 10 minut. V roce 1936 získal také tituly šampiona v mistrovství Německa v závodech do vrchu a v silničních závodech.  V roce 1937 vyhrál Rosemeyer na Auto Unionu tři závody kategorie Grand Prix Eifelrennen, Coppa Acerbo a v Donningtonu. Zaznamenal několik skvělých vítězství v závodech Grand Prix v letech 1935 – 1937 (mj. také na Vanderbilt Cupu 1937 v USA), což ho učinilo populárním nejen v Německu. Tím se jeho výkony z let 1935-7 daly srovnávat s érou Rudolfa Caraccioly (ME 1935, 1937-8) a Tazio Nuvolariho (ME 1932) z poloviny 30.let. Během sezony 1937 navíc Rosemeyer překonal celkem dvaadvacet rychlostních rekordů. Posouvání hranic se mu však nakonec stalo osudným.

Osobní život.

Se svou budoucí manželkou se seznámil v Brně v roce 1935. V té době Elly Beinhornová (1907-2007) už byla dobře známá pilotka. Od roku 1931 létala po celém světě a za účelem financování svých letů přednášela o letectví v aeroklubech. V roce 1935 takto přednášela i v brněnském aeroklubu a jako host Auto Unionu se zúčastnila Masarykovy Grand Prix, která se konala v době její návštěvy v Brně. Vítězem se stal nováček jménem Bernd Rosemeyer a Elly byla požádána tiskovým mluvčím Auto Unionu, aby šla pogratulovat mladému vítězi. O rok později 13. července měli svatbu. Rosemeyer si udělal pod instruktorstvím manželky pilotní průkaz a v roce 1937 letěli na opožděnou svatební cestu Messerschmittem do Jižní Afriky, kde Rosemeyer absolvoval na závody, v Kapském městě a East Londonu.  Bernd Rosemeyer považoval číslo 13 za své šťastné číslo. Oženil se 13. července 1936. O 13 dní později získal německou Grand Prix na Nürburgringu. Jeho poslední vítězství Nürburgringu přišlo 13. června 1937. Jeho poslední vítězství se uskutečnilo na zahájení jeho 13. sezóny, v roce 1937 v Donington Parku.  Jeho úspěchů si všimly i nacistické špičky, které ho chtěly zneužít pro propagandu. Heinrich Himmler (1900–1945) z něj dokonce udělal elitního člena SS. Jemu ovšem politika nic neříkala.

Smrtelná nehoda.

V roce 1937 vytvořil Rosemeyer na Auto Unionu 3 světové, rychlostní rekordy. S pevným startem na 1 km dosáhl rychlosti 188,7 km/h, na 1 míli 232,2 km/h a s letmým startem na 10 mil 360,3 km/h. V dalším pokusu o rychlostní rekord řídil v říjnu 1937 aerodynamicky kapotovaný vůz Auto Union a jako prvnímu v historii se mu podařilo překonat na veřejné silnici rychlost 400 km/h (406 km/h).  Rosemeyer se zabil během dalšího pokusu o rychlostní rekord na pozemní komunikaci, na dálnici mezi Frankfurtem a Darmstadtem. Když 28. ledna 1938 dosáhne jeho věčný soupeř Caracciola na dálnici mezi Frankfurtem a Darmstadtem rychlosti 432,7 kilometru za hodinu, což je dodnes nepřekonaný rekord dosažený na veřejné silnici, byl Rosemeyer první, kdo mu stiskl ruku. Ve snaze zlepšit rekord na ještě lepší hodnotu, navzdory hlášení, že se vítr zesiluje, Rosemeyer usedl do vozu. Po dvou zkušebních jízdách při třetím a posledním pokusu v 11:47 havaroval. Ať už bylo auto zachyceno nárazem větru nebo nepředvídatelným aerodynamickým účinkem vybočilo z trasy, sklouzl se vůz doleva na středová svodidla, potom doprava a mimo hlavní silnici, kde se vznesl do vzduchu a narazil na pilíř dálničního mostu. Rosemeyer byl vymrštěn z auta, když se auto vznášelo směrem k mostu. Má se za to, že zemřel, než dopadl na zem.  Jako národní hrdina měl Bernd Rosemeyer pohřeb s celou řadou politických řečníků, i když Elly si přála malý, komorní obřad. NSDAP zcela tento požadavek ignorovala a manželka národního hrdiny obdržela množství oficiálních kondolencí od nejvyšších činovníků Třetí Říše včetně Adolfa Hitlera.  Ještě dnes je považován za jednoho z největších německých automobilových závodníků všech dob. To co dokázal za tři roky, mnozí ostatní nestihli za celý život.

Památník a vzpomínkové akce.

Bernd Rosemeyer je pohřben na lesním hřbitově Dahlem (Hüttenweg 47) v Berlíně. Rosemeyerův památník leží jižně od Frankfurtu, na jižní straně dálnice A5 poblíž kilometrovníku 508, na dálničním odpočívadle nazvaném Bernd Rosemeyer-Parkplatz. Na jeho jižním konci vede pěšina západně do lesa, kde je památník umístěn. Stojí i bronzový památník vedle vchodu do muzea Donington Park v anglickém Leicestershire, kde zaznamenal Rosemeyer poslední vítězství v závodě Grand Prix.  Továrna Audi postavila v roce 2000 model vozu (koncept) nazvaný Audi Rosemeyer, který kombinoval prvky moderního designu s výrazem, který se hlásil ke slavnému odkazu a silně se podobal bývalému závodnímu vozu Grand Prix – "Silver Arrows" (Stříbrný šíp), zvláště díky jeho 16-válcovému motoru, se kterými jezdil Rosemeyer.  V jeho rodném městě Lingen/Ems, Bahnhofstraße (Nádražní ulice), kde závodník vyrostl, byla v roce 1938 přejmenována tato ulice nacistickou stranou na jeho počest jako "Bernd-Rosemeyer-Straße". Kromě toho, v tomto městě sídlí klub Motorsport "MSC Bernd Rosemeyer Lingen eV im ADAC ", který byl založen v roce 1964. Po něm pojmenovaný "Autohaus Rosemeyer" na adrese Lindenstraße 7 (Lípová 7) skončil svou činnost dne 30. listopadu 2003.

Bernd Rosemeyer (14. října 1909 – 28. ledna 1938) byl německý automobilový závodník. V letech 1935-1937 patřil ke světové špičce závodů Grand Prix. Byl členem SS v hodnosti Hauptsturmführer (kapitán).

Bernd Rosemeyer (14 October 1909 – 28 January 1938) was a German racing driver and a member of the SS. He held the rank of a Hauptsturmführer.


Biografie.

Mandlová se narodila v obci Münzkirchen v Horním Rakousku jako dcera ševce.  Po připojení Rakouska 12. března 1938 k nacistickému Německu se přestěhovala do Mnichova a 15 října začala pracovat jako dozorkyně v koncentračním táboře Lichtenburg. Dne 15. května 1939 byla spolu s dalšími dozorci a vězni odeslána do nově otevřeného koncentračního tábora Ravensbrück blízko Berlína. V dubnu 1941 vstoupila do NSDAP, zapůsobila na svoje nadřízené a o rok později byla povýšena.  Dne 7. října 1942 byla Mandlová převelena do tábora Auschwitz II kde vystřídala Johannu Langefeldovou a stala se vrchní dozorkyní přímo podřízenou veliteli tábora Rudolfu Hössovi. Mandlová si oblíbila dozorkyni Irmu Greseovou, kterou povýšila na vedoucí maďarského ženského tábora v Birkenau. Po dobu dvou let se účastnila selekcí a určovala kdo půjde do plynové komory a kdo ne. Poslala odhadem na smrt v plynových komorách půl milionu žen a dětí v Osvětimi I a II.  Za svoji službu byl Mandlová vyznamenána válečným záslužným křížem 2. třídy. V listopadu 1944 byla převelena do tábora Mühldorf (pobočný tábor koncentračního tábora Dachau) a její místo v Osvětimi zaujala Elisabeth Volkenrathová. Na konci války v květnu 1945 z tábora Mandlová uprchla do hor v jižním Bavorsku a posléze do svého rodiště v Münzkirchenu.

Poválečné období.

Armáda Spojených států amerických zatkla Mandlovou 10. srpna 1945 a v listopadu 1946 byla vydána Polské lidové republice. O rok později v listopadu 1947 byla souzena v Krakově a odsouzena k trestu smrti. Mandlová byla oběšena 24. ledna 1948 ve věku 36 let.

Maria Mandlová (uváděna také jako Mandelová) (10. ledna 1912 Münzkirchen – 24. ledna 1948 Krakov) byla během druhé světové války vrchní dozorkyně v koncentračním táboře Auschwitz II – Birkenau. Přímo se účastnila selekcí žen před plynovými komorami a odhadem poslala na smrt půl milionu žen a dětí. Za válečné zločiny byla popravena.

Maria Mandl (also spelled Mandel; 10 January 1912 – 24 January 1948) was an Austrian "SS-Helferin" known for her role in the Holocaust as a top-ranking official at the Auschwitz-Birkenau extermination camp where she is believed to have been directly complicit in the deaths of over 500,000 female prisoners. She was executed for war crimes.


Historie.

V průběhu nizozemské revoluce se území ovládané Španěly rozpadlo na severní Spojené nizozemské provincie, což byl nově vytvořený nezávislý stát a Jižní Nizozemí, což byl zbytek španělských držav. V silách Španělska nebylo zabránit rozpadu svého panství na dvě části a proto raději uzavřeli s Nizozemím v roce 1609 dvanáctileté příměří. V roce 1618 v Evropě vypukla třicetiletá válka, kterou spustilo české stavovské povstání. V tomto konfliktu se španělští Habsburkové přidali ke svým rakouským příbuzným, podporujícím katolicismus. Nizozemci naopak pomáhali Protestantské unii. Nizozemský místodržící kníže Mořic Oranžský velmi stál o to aby se Španělé co nejvíce zapojili do evropského konfliktu. Doufal, že pak nebudou mít dostatek sil na válku v samotném Nizozemí, kde se s ukončením dvanáctiletého příměří opět rozhořely boje. Filip IV. Španělský nebyl zpočátku příliš nakloněn útoku na Spojené nizozemské provincie ani obléhání strategicky umístěného města Breda, nacházející se zhruba 50 km od Rotterdamu na obchodní cestě do Antverp. Španělsko bylo vyčerpané jednak válkou osmdesátiletou a právě probíhající evropskou válkou třicetiletou, ve které se Španělé také silně angažovali. Navíc, Breda byla silně opevněná a bráněná velkou a dobře připravenou posádkou 7 000 mužů. Španělé sice město již jednou obsadili, a to roce 1581, ovšem na pouhých devět let. Španělský dvůr si uvědomoval, že není v jeho silách znovu spojit rozdělené Nizozemsko a dobýt všech sedm odtržených provincií. Na druhé straně dvůr doufal, že pokud budou Nizozemci ohrožováni na svém území, budou nuceni ukončit podporu protestantů v říšsko-německé Svaté říši římské. Španělé kalkulovali také s omezením koloniální expanze Nizozemců, kteří ohrožovali španělská zámořská území.

Ukončené příměří.

Španělé měli svá vojska rozmístěná ve Flandrech a s jejich pomocí se jim dařilo narušovat spojení mezi Nizozemskem a jeho německými spojenci z Unie. Také se jim dařilo dobývat předsunuté nizozemské pevnosti, například Bergen op Zoom. Způsobovali tak nizozemské ekonomice velké škody, neboť nutili Spojené nizozemské provincie udržovat armádu, která byla nad jejich ekonomické možnosti. Škody způsobovaly také útoky na nizozemské lodě. Dalším problémem bylo habsburské obchodní embargo a španělská blokáda obchodních cest a řek. Taková byla situace v roce 1624, kdy španělské vojsko pod vedením Ambrogia Spinoly přitáhlo k Bredě. Existovaly dvě možnosti jak donutit obléhané město ke kapitulaci: zablokovat všechny komunikace a přístupy do pevnosti, město ostřelovat a čekat na jeho vyhladovění. Tato možnost je ovšem časově náročná. Druhá možnost je klasické dobývání. Podle vojenské teorie vyžaduje takové obléhání až desetkrát více vojáků na straně obléhatelů. Jsou potřeba nejen na obsluhu děl, ale také na kopání zákopů a příkopů, obstarávání zásob a péči o nemocné a raněné. Španělský velitel Ambrosio Spinola se rozhodl pro druhou možnost. Armáda oblehla Bredu 27. srpna 1624. Mladý a lstivý kníže Mořic Oranžský propašoval na lodích naložených rašelinou do Bredy sedmdesát vojáků. Ti přemohli stráže u bran města a otevřeli je pro nizozemské vojsko, které Španěly vyhnalo. Příměřím z roku 1609 připadla Breda Spojeným provinciím. Město se proměnilo v pevnost s vynikajícím dělostřelectvem a dostatečnými zásobami.

Počátek obléhání.

Spinola nechal vybudovat čtyři velké tábory. Neodpustil si ubytovat se na zámku velitele nizozemské posádky Justina Nasavského. Své dělostřelecké baterie rozmístil v dostatečné vzdálenosti tak, aby na ně obránci nedostřelili. Svými plavidly vytvořili Španělé mosty, které měly znemožňovat zásobování pevnosti. Poté se pustili do stavění pevnůstek a kopání zákopů, které nakonec měřily přes osm kilometrů. Spinola zde uplatnil novou obléhací strategii: kolem města zbudoval dvě linie sestávající celkem z 96 redut, 37 pevnůstek a 45 dělostřeleckých baterií. Většina z nich měla za úkol bránit pronikání oddílů, snažících se pomoci obleženému městu. K ostřelování města své dělostřelectvo Španělé příliš nepoužívali. Snažili se jednak šetřit cenným střelným prachem a pak, jejích cílem bylo obránce vyhladovět. Justin Nasavský nechal stromy kolem Bredy vykácet, aby znemožnil obléhatelům krytí. Nizozemci se párkrát pokusili obklíčení prorazit, ale utrpěli velké ztráty a prorazit se jim nepodařilo. Nezbývalo než spoléhat se na pomoc z vnitrozemí. Mořic Oranžský shromáždil přes veškerou snahu jen 9 000 mužů v Nijmegenu, ležícím necelých 100 km od Bredy. Než se pustil do tažení na Bredu obsadil španělská posádková města Gennep a Kleve. Až poté se přiblížil k Bredě. Pro přímý útok mu chybělo jezdectvo. Španěly se snažil znepokojovat menšími šarvátkami ve snaze odříznout obléhatele od zásobování. Pokusil se rozbít svůj tábor v blízkosti španělských pozic. Nezdařilo se, protože Spinola nechal otevřít stavidla a celou oblast zatopil. V Bredě mezitím vypukla epidemie, které mnoho vojáků podlehlo a do obrany městského opevnění byli nuceni se zapojit sami občané. V říjnu 1624 se pokusil Mořic Oranžský znesnadnit Španělům zásobování přesunutím svého opevněného tábora do Roosendaalu vzdáleného 25 km. K ukončení obléhání to ovšem nestačilo. Koncem podzimu Mořic Nasavský musel odcestovat do Haagu na zasedání generálních stavů. Generální stavy se usnesly, že je nutné získat větší podporu v zahraničí. Byl to jen částečný úspěch, dorazil pouze hrabě Petr Arnošt Mansfeld s 5 000 vojáky. Mansfeld se moc nevyznamenal v průběhu českého stavovského povstání a ani u Bredy to nebylo jiné. Španělé měli daleko větší možnost disponovat lidskými i finančními zdroji. Povolali k Bredě dalších 30 000 vojáků a císař Ferdinand II. poslal na pomoc obléhatelům dalších 6 000 mužů. Posily byly nasazeny především k ochraně španělských zásobovacích lodí. V květnu roku 1625 vypuklo ve španělském ležení spiknutí italských vojáků, kteří chtěli podpořit nizozemské šance. Spiknutí však bylo odhaleno a rebelové popraveni.

Italský velitel Španělů.

Ambrosio Spinola Doriamarkýz de los Balbases (1569–1630) se narodil se v bohaté janovské rodině obchodníků. Povolání obchodníka ho nelákalo, vstoupil tedy stejně jako jeho starší bratr do španělských služeb. Po vzoru italských kondotiérů si za vlastní peníze najal pluk a připojil se ke Španělům v jejich válce s Nizozemím. Vydobyl si slávu porážkou Mořice Oranžského u Ostende. Příměří z roku 1609 mu další cestu za slávou pokazilo. Po vypršení dvanáctiletého příměří se opět postavil do čela armády ve Španělském Nizozemí. Obléhání Bredy jej vyčerpalo nejen zdravotně, ale i finančně, proto svou funkci velitele složil. V roce 1629 ještě bojoval ve válce o mantovské dědictví proti Francouzům. Jeho potomci se staly oporou katolické církve – jeho syn se stal sevillským arcibiskupem a vnuk kardinálem.

Konec obléhání.

V dubnu 1625 kníže Oranžský zemřel. Na jeho místo místodržitele a vrchního velitele nastoupil jeho mladší bratr Frederik Hendrik Oranžský. Na jaře téhož roku se nový vojenský velitel vydal na pomoc obléhané Bredě. Spinola vytáhl Nasavskému naproti, a mezi protivníky proběhlo několik menších bitev, ale k rozhodující bitvě nedošlo. Dne 13. května Frederik Hendrik podnikl poslední pokus prorazit obležení, ale opět neuspěl a stáhl se zpět. Usoudil poté, že Nizozemsko již nemá žádnou šanci zlikvidovat pozice Španělů a proto Frederik Hendrik Oranžský veliteli posádky v Bredě přikázal kapitulovat. Justinus Nasavský dne 2. června 1625 kapituloval. Spinola mu podle dohody umožnil volný odchod v plné zbroji i s prapory. Po devíti měsících tak Španělé konečně Bredu obsadili. Obyvatelé přijali kapitulaci s ulehčením, všichni již byli unaveni, utrpěli velké ztráty a měli už jen omezené zásoby. Tisíce obyvatel během obléhání zemřelo hlady nebo v důsledku epidemií.

Vítězství katolíků.

Po celé Evropě se šířily informace o pádu Bredy. Katolický tábor oslavoval, papež Urban VIII. dokonce označil pád Bredy jako důkaz toho, že Bůh stojí na straně katolíků. Španělé sice dosáhli u Bredy vítězství, ale bylo to vítězství hořké. Jejich ztráty byly tak vysoké, že neměli sil na přechod do ofenzívy a definitivně Nizozemce porazit. V roce 1637 dobyli Nizozemci po jedenáctitýdenním obléhání Bredu zpět. Uzavřením Vestfálského míru připadla Breda jednou provždy Nizozemsku a to bylo uznáno suverénním státem.

Obléhání Bredy (1624–1625) nastalo během osmdesátileté války. Nizozemské město Breda bylo vybráno španělským velitelem Ambrosiem Spinolou, výsledkem mělo být oslabení Nizozemska dobytím jejich opevnění.

The siege of Breda of 1624–25 occurred during the Eighty Years' War. The siege resulted in Breda, a Dutch fortified city, falling into the control of the Army of Flanders.  Following the orders of Ambrogio Spinola, Philip IV's army laid siege to Breda in August 1624. The siege was contrary to the wishes of Philip IV's government because of the already excessive burdens of the concurrent Eighty and Thirty Years' wars. The strategically located city was heavily fortified and strongly defended by a large and well prepared garrison of 7,000 men, that the Dutch were confident would hold out long enough to wear down besiegers while awaiting a relief force to disrupt the siege. Yet despite the Spanish government's opposition to major sieges in the Low Countries and the obstacles confronting any attack on such a strongly fortified and defended city, Spinola launched his Breda campaign, rapidly blocking the city's defences and driving off a Dutch relief army under the leadership of Maurice of Nassau that had attempted to cut off the Spanish army's access to supplies. In February 1625, a second relief force, consisting of 7,000 English troops under the leadership of Horace Vere and Ernst von Mansfeld, was also driven off by Spinola. After a costly eleven-month siege, Justin of Nassau surrendered Breda on 2 June 1625. Only 3,500 Dutchmen and fewer than 600 Englishmen had survived the siege.  The siege of Breda is considered Spinola's greatest success and one of Spain's last major victories in the Eighty Years' War. The siege was part of a plan to isolate the Republic from its hinterland, and co-ordinated with Olivare's naval war spearheaded by the Dunkirkers, to economically choke the Dutch Republic. Although political infighting hindered Spinola's freedom of movement, Spain's efforts in the Netherlands continued thereafter. The siege of 1624 captured the attention of European princes and, along with other battles like White Mountain (1620), played a part in the Spanish army regaining the formidable reputation it had held throughout the previous century.  In the latter stages of the combined Eighty and Thirty Years' wars that had greatly strained Spanish resources, Breda was lost to the Dutch under Frederick Henry after a four-month siege. In the 1648 Treaty of Westphalia that ended the Thirty and Eighty Years' wars, it was ceded to the Dutch Republic.


Otázka historické existence.

U Platóna vystupuje Timaios jako vznešený a bohatý občan řecké kolonie Lokroi Epizephyrioi (dnes město Locri v Kalábrii), kde měl, než přišel do Athén, vykonávat vysoké úřady. V Athénách se měl také odehrát literárně pojatý rozhovor zachycený v dialogu "Timaios". V dialogu jsou zdůrazněny Timaiovy znalosti v oblasti přírodní filosofie a astronomie.  V antice se Timaiova existence nezpochybňovala. Cicero píše, že Platón cestoval do Itálie, aby se tam u Timaia a dalších pythagorejců informoval o podstatě jejich učení. Zpráva, že Platón potkal Timaia na své italské cestě, vedla pozdně antického učence Macrobia k tvrzení, že Timaios nemohl být Sókratovým současníkem a tudíž s ním ani nemohl vést dialog, protože tehdy už Sókratés dávno nežil. Pozdně antický filosof Iamblichos z Chalkidy řadí Timaia mezi známé pythagorejce.  V moderní vědě o starověku převažuje názor, že si Platón Timaiovu postavu vymyslel. Předpokládá se, že ji obdařil rysy jemu známého pythagorejce Archytase. Hlavní argument ve prospěch literární fikce spočívá v konstatování, že všechny informace o Timaiovi pocházejí výhradně z Platónových údajů. Hlavním protiargumentem je, že Platón ve svých dialozích nechává vystupovat pouze historické postavy.

Nepravá díla.

Dórsky napsaný spis s názvem "O podstatě kosmu a duše" (Περὶ φύσιος κόσμω καὶ ψυχᾶς – Peri phýsios kósmō kai psychās), který se dochoval celý a existuje ve více než padesáti rukopisech, začíná slovy: ""Timaios z Lokry práví následující:"". Směrodatné rukopisy ho označují jako Timaiovo dílo. V pramenech se poprvé uvádí ve 2. století n. l. (u Nikómacha z Gerasy a v komentáři k dialogu "Timaios" od platonika Lukia Kalbena Taura). V antice nebyla pravost spisu zpochybněna. Spis shrnuje nauku, kterou Timaios formuluje ve stejnojmenném dialogu a ve výstavbě se z větší části shoduje s Platónovým dílem. Proto se věřilo, že se jedná o Timaiův spis, z něhož Platón čerpal při koncipování Timaiovy řeči v dialogu. Tuto domněnku posílila pověst kolující od 3. století př. n. l., že je dialog "Timaios" plagiát; tvrdilo se, že si Platón za mnoho peněz koupil pythagorejskou knihu, z níž v "Timaiovi" převzal přírodovědnou nauku. Tato kniha byla tehdy identifikována se zmíněným spisem "O podstatě kosmu a duše". Teprve moderní filologická zkoumání prokázala, že spis "O podstatě kosmu a duše" pochází až z pozdního 1. století př. n. l. nebo z 1. stol. n. l. a je založený na Platónově "Timaiovi". Jedná se o jeden z četných pseudepigrafů filosofických traktátů, jejichž anonymní autoři připisovali své spisy známým pythagorejcům minulosti. Hlavní rozdíl od Platónova "Timaia" spočívá v tom, že "Pseudotimaios" podává pouze obsah nauky, zatímco na její zdůvodnění a metodologické úvahy rezignuje. Naopak příležitostně připojuje vlastní vysvětlení a materiál z jiných platónských dialogů. Autorův postoj k pojednávaným otázkám je jednoznačnější než v Platónově "Timaiu", přístup k řešení problematiky je školský. Některé pasáže v "Pseudotimaiovi" jsou bez znalosti dialogu "Timaios" zmatené a zavádějící. Sloh "Pseudotimaia" je ve srovnání s entuziastickým způsobem vyjadřování v platónském dialogu střízlivý.  Ve spisu "O podstatě kosmu a duše", nazývaného zde také "Pseudotimaios", nalézáme stopy myšlenkového světa a terminologie středního platonismu. Nejvíce nápadné jsou styčné body se spisy Eudora z Alexandrie a Filóna Alexandrijského. Proto se nabízí hypotéza, že autor spisu žil v Alexandrii a byl obeznámený s Eudorovou filosofií. Přírodní filosofii Platónova "Timaia" modernizoval, když do svého spisu zařadil poznatky helénistické astronomie a medicíny.  Tyto poznatky pravděpodobně pocházejí ze staršího, dnes nezvěstného komentáře (nebo více komentářů) k "Timaiovi". Podle hypotézy Richarda Hardera, přijímané mnoha klasickými filology, vzniklo dílo ve dvou etapách: Nejprve kdosi v helenistické době přepracoval původního Platónova"Timaia". A z tohoto – nedochovaného – textu vycházel autor spisu "O podstatě kosmu a duše", nazývaný dnes "Pseudotimaios".  V Sudě, byzantské encyklopedii z 10. století, a ve Scholiích k Platónovu "Timaiovi" se Timaiovi z Lokry také připisuje dílo "Mathēmatiká", o kterém ale jinak není nic známo. Pravděpodobně se jedná o záměnu Timaia z Lokry se stejnojmenným astrologem. Kromě toho měl Timaios z Lokry sepsat Pythagorův životopis. Také v tomto případě jde zřejmě o záměnu dvou osob: zde s historikem Timaiem z Tauromenie, který se ve svém díle Pythgorou zabýval.

Recepce.

Spis "O podstatě kosmu a duše" byl v pozdní antice známý novoplatonikům Iamblichovi z Chalkidy, Syrianovi a Simplikiovi. "Pseudotimaios" podpořil v novoplatonských kruzích rozšířené přesvědčení, že Pythagorova nauka a platonismus tvoří jednotnou soustavu. To odpovídalo názoru anonymního autora "Pseudotimaia", který chtěl zakotvit Platóna v pythagorejské tradici. V 16. století přeložil humanista Giorgio Valla spis "O podstatě kosmu a duše" do latiny. Roku 1498 byl spis vytištěn v Benátkách. Řecký text vyšel tiskem poprvé roku 1513 jako součást kompletního vydání Platóna u Alda Manutise rovněž v Benátkách. Následovala řada dalších tisků; spis, který byl všeobecně považovaný jako předloha Platónova "Timaia", byl často zahrnován do vydání Platónových dialogů.

Timaios, nazývaný též Timaios z Lokry, řecky Τίμαιος Λοκρός, byl údajně řecký antický filosof z pythagorejské školy. Pokud měl být Sókratovým partnerem v rozhovorech, musel žít v 5. století př. n. l. Jeho existence je ale nejistá, protože se vyskytuje pouze jako literární postava ve dvou Platónových dialozích. Všechny údaje v pozdějších pramenech jsou buď smyšlené, nebo založené na těchto dialozích. Timaios je hlavním Sókratovým partnerem v dialogu po něm pojmenovaném a objevuje se ještě v dialogu Kritiás.

Timaeus of Locri (; ; ) is a character in two of Plato's dialogues, "Timaeus" and "Critias". In both, he appears as a philosopher of the Pythagorean school. If there ever existed a historical Timaeus of Locri, he would have lived in the fifth century BC, but his historicity is dubious since he only appears as a literary figure in Plato; all other ancient sources are either based on Plato or are fictional accounts.