Teorie nadměrného lovu.

Tato teorie předpokládá, že člověk lovil velké býložravce tak dlouho, až je zcela vyhubil. Následkem toho masožravci a mrchožrouti, kteří jsou závislí na těchto zvířatech, vymřeli kvůli absenci kořisti. Tuto hypotézu navrhl Paul S. Martin, který byl profesor věd o Zemi v pouštní laboratoři na Universitě v Arizoně. To způsobilo různé debaty, které trvají až dodnes. Nejpřesvědčivějším důkazem této teorie je, že 80% druhů velkých savců Severní Ameriky zmizelo do 1000 let od vstupu člověka na kontinenty západní polokoule. Podobnou korelaci lze nalézt v Austrálii (australská megafauna), na Madagaskaru či na Novém Zélandu. Podle mnoha dostupných důkazů vymírání následuje po migraci lidí, a toto vymírání je nejvyšší tam, kam lidé přišli nejpozději, zato nejmenší tam, odkud lidé pochází – Afrika (viz obr. napravo). To naznačuje, že v Africe, kde se lidé vyvinuli, kořist (zvířata) a schopnost člověka lovit se vyvíjely současně, proto se u místních zvířat vyvinuly různé techniky proti ulovení člověkem. Jak člověk migroval po celém světě a stále se zdokonaloval v lovu, setkával se se zvířaty, která se vyvinula v prostředí bez lidí. Zatímco v Africe byla zvířata na lidi zvyklá a bála se jich, mimo Afriku tento strach postrádala a byla pro člověka díky jeho loveckým technikám snadnou kořistí. Faktem také je, že je tento jev nezávislý na klimatických změnách, viz obrázek vlevo. V Africe však docházelo k vymírání velkých býložravců už od pliocénu nezávisle na moderním člověku.  Vybíjení bylo dokládáno archeologickými nálezy mamutů s hroty zaseklými do jejich koster, pozorováním současných naivních zvířat, která dovolí lovcům se snadno přiblížit. což naznačují počítačové modely Mosimanna and Martina nebo Whittingtona a Dykea, kteří s oním modelem dále experimentovali. Nedávno přispěli s podobnými modely také Alroy a Bartlett. Medvěd jeskynní dle teorie založené na genetické analýze z roku 2019 tvrdí, že ke značnému úbytku populace medvěda přispěl i příchod moderního člověka. Tato studie uvádí, že Neandrtálci, kteří v té době žili na společném území s medvědy po tisíce let, je téměř nelovili. Teprve Homo sapiens je patrně začal lovit ve velkém a tím přispěl k vymření populace medvědů už tak zdecimované po prudkém ochlazení klimatu.  U člověka se vyvinula behaviorální modernita a ostatní druhy člověka vymřely postupně (i před koncem doby ledové). Je možné, že Neandrtálec vymřel také i díky modernímu člověku, nicméně tato teorie je jednou z mnoha, přičemž vědci se spíše přiklání k teorii mísení s moderním člověkem a zániku Neandrtálců z mnoha jiných důvodů.

Nedostatky teorie vybíjení.

Větší námitky proti této teorii jsou tyto:

Hypotéza klimatických změn.

Na přelomu 19. a 20. století, kdy si vědci poprvé uvědomili, že existovaly doby ledové a meziledové a tento jev si jaksi spojili s rozmachem a úpadkem jistých zvířat a tušili, že konec pleistocénu může být vysvětlením pro vymírání. Ovšem klimatické změny mají jen 7 % podíl na současném vymírání druhů.

Rostoucí teplota.

Nejnápadnější změna spojená s koncem doby ledové je rostoucí teplota. V období mezi 15000 BP (před dneškem)-10000 BP vzrostla globální průměrná teplota o 6 °C. Mysleli, že to byl důvod pro vymírání.  Podle této hypotézy, růst teplot byl dostatečný k tomu, aby roztál wisconsinský pevninský ledovec a také by mohl způsobit dost velký tepelný stres chladnomilným zvířatům, která potom umírala. Jejich silná kožešina, která pomáhala udržovat tělesné teplo v chladných obdobích doby ledové, mohla po oteplení bránit výdeji přebytečného tepla a následkem toho zvířata uhynula díky přehřátí. Velcí savci, kteří mají menší povrch v poměru k objemu těla, na tom byli hůře než savci malí.

Nedostatky teplotní hypotézy.

Mnoho nedávných průzkumů prokázalo, že průměrná roční teplota současného interglaciálu v posledních 10 000 letech není vyšší, než průměrná teplota minulých interglaciálů, přitom ta samá velká zvířata tenkrát přežila podobný vzrůst teplot. Proto rostoucí teplota samotná není dostatečné vysvětlení. Doba ledová a meziledová se opakovala mnohokrát, ale k prudkému nárůstu populace člověka došlo až v posledních několika desítkách tisíc let.  Kromě toho mnoho druhů, např. mamuti, přežilo v oblastech bez lidí, jako Wrangelův ostrov i přes změny v klimatu. To je přesný opak toho, co by bylo možné očekávat při klimatických změnách. Podle normálních ekologických předpokladů by byla ostrovní populace při klimatických změnách mnohem ohroženější, protože je malá a zvířata nemohou migrovat do míst s příznivějším klimatem.

Rostoucí kontinentalita a její vliv v čase nebo v prostoru.

Jiní vědci se domnívali, že stále rostoucí četnost jevů extremity počasí, jako jsou teplejší léta a chladnější zimy, jev udávaný jako “kontinentalita”, popř. podobné změny v intenzitě srážek mohly zapříčinit vymírání. Různé hypotézy viz níže.

Vegetační změny geografické.

Prokázalo se, že vegetace v krajině se změnila z parkové struktury na oddělené oblasti prérií a lesů. To mohlo mít vliv na dostupnost různých druhů potravy. Býložravci potom nemuseli najít rostliny, které potřebovali pro zdárný vývoj a ty které byly k dispozici mohly v sobě mít toxiny určené proti spásání býložravci. Kratší vegetační sezóna mohla způsobit vymření velkých býložravců a jedinci z jiných populace mohli zakrnět ve vzrůstu. Bylo pozorováno, že za takové situace bizoni a další velcí přežvýkavci mají co se týče potravy výhodu proti koňům, slonům a jiným nepřežvýkavým býložravcům, protože přežvýkavci jsou schopni z té potravy (i když je jí méně) dostat více živin, dokáží lépe zpracovat vláknitou potravu a lépe si poradí s toxiny proti býložravcům. Jestliže se vegetace stane více specializovaná, býložravci s menší zažívací přizpůsobivostí hůře nacházejí typ vegetace, kterou potřebují k tomu, aby se uživili a mohli se rozmnožovat v rámci jistého území.  Pro oblast Sahulu (Austrálie a Nová Guinea) vědci předpokládají jako hlavní příčinu spíše postupnou a trvalou změnu životního prostředí, která měla být hlavní příčinou vyhynutí tamní megafauny v době od zhruba 40 100 let před současností.

Změny srážek v čase.

Rostoucí kontinentalita se projevila v úbytku a v menší předvídatelnosti srážek, což omezilo dostupnost rostlin nutných pro energii a výživu. Axelrod a Slaughter naznačují, že tyto změny ve srážkách omezují množství času, který je vhodný pro rozmnožování. To mohlo nepřiměřeně poškodit velká zvířata, protože ona mají delší a stálejší období páření, proto pak mohla porodit mláďata v nějakém nepříznivém období, kdy bylo málo vody, potravy, nebo nebyl dosažitelný jakýkoliv úkryt díky posunu vegetační sezóny. Naproti tomu malí savci, kteří mají kratší životní cyklus, kratší reprodukční cyklus a kratší těhotenství, se mohli přizpůsobit rostoucí nepředvídatelnosti klimatu, jak jako jedinci tak jako celý druh, mohli si načasovat reprodukci vzhledem k podmínkám prostředí, tak aby potomstvo přežilo. Proto menší savci měli menší ztráty na potomstvu a byli schopni reprodukci opakovat, když byly podmínky vhodné pro přežití potomstva.

Nedostatky hypotézy kontinentality.

Kritici našli mnoho problémů ohledně této teorie. Vyhynutí megafauny by mohlo být vysvětleno zmizením tzv. "mamutí stepi". Aljaška má v současnosti málo živné půdy na to, aby uživila bisony, mamuty a koně. R. Dale Guthrie tvrdí, kvůli tomu tam megafauna vyhynula, ale může to být vyloženo také obráceně. Chapin (Chapin 1980) prokázal, že když se dodá do půdy na Aljašce hnojivo, vyroste zde podobný trávník, jako za doby mamutích stepí. Je možné, že s vyhynutím megafauny došlo zároveň ke absenci hnojení půdy z výkalů, což vedlo k nízkému obsahu živin v současných půdách a proto tedy krajina už nemůže uživit megafaunu.

Nedostatky teorií klimatických změn a nadměrného lovu.

Ani samotné vybíjení (sensu stricto) ani klimatické hypotézy nevysvětlují některá pozorování. Protože samostatné hypotézy vybíjení a klimatických změn neuspokojivě vysvětlují vymírání, mnoho vědců podporuje teorii kombinaci klimatických změn a vybíjení.

Hypotéza epidemie nějaké choroby.

Teorie.

S pleistocénními zvířaty to je podobné jako u civilizací nově objevených skupin domorodých lidí. Hypotéza choroby předpokládá, že lidé a s nimi cestující zvířata (např. domácí psi) zavlekli jednu nebo několik vysoce nakažlivých chorob do náchylných populací původních savců, což nakonec způsobilo vymření původních zvířat. Vymírání bylo větší u větších zvířat, protože menší zvířata jsou proti tomu odolnější kvůli některým vlastnostem, které se týkají průběhu života (např. kratší těhotenství, početnější populace atd.). Lidé se domnívají, že to bylo důvodem k vymírání, protože dřívější imigrace savců do Severní Ameriky z Asie žádné vymírání původních amerických zvířat nezpůsobilo.  Jestliže byla choroba opravdu zodpovědná za vymírání na konci Pleistocénu, musí tato choroba splňovat několik podmínek:

Hypotéza predace druhého řádu.

Scénář.

Hypotéza predace druhého řádu z roku 2004 říká, že jakmile vstoupili lidé do Nového Světa, pokračovali ve své politice zabíjení predátorů, což narušilo přírodní rovnováhu, protože býložravci se přemnožili, došlo k poškození až kolapsu životního prostředí. Hypotéza vysvětluje změny v populacích zvířat, rostlin i lidí. Hypotéza však není rozvíjena.  Scénář je následující

Podpora.

Tyto hypotéza byl podpořena počítačovými modely, tzv. “Pleistocene Extinction Model” (PEM), který při použití stejných předpokladů a hodnot porovnává různé hypotézy s hypotézou predace druhého řádu. Zjistilo se, že predace druhého řádu se více shoduje s fakty ohledně vymírání než teorie vybíjení (výsledky v grafu nalevo). Model PEM běží na základě testování různých kombinací hypotéz a uměle se pak přikládají vhodné klimatické změny, které způsobily vymírání. Když je kombinováno vybíjení a klimatické změny, navzájem se tyto jevy vyvažují. Klimatické změny snižují počet rostlin, vybíjení odstraní zvířata a tím zase je méně rostlin spásáno. Predace kombinovaná s klimatickými změnami zhorší vymírání (výsledky viz graf vpravo).

Nepotopitelný Sam († 1955), známý rovněž jako "Oscar" (občas psán "Oskar"), byl kocour, jenž byl maskotem celkem tří lodí, jedné patřící Kriegsmarine a dvou patřících Royal Navy, který přežil potopení všech tří.

Unsinkable Sam (also known as Oskar or Oscar) is the apocryphal nickname of a ship's cat who purportedly served during World War II with both the Kriegsmarine and the Royal Navy and survived the sinking of three ships.


Život.

Rodina a původ.

Narodila se roku 1694 jako čtvrtá dcera a sedmé dítě ze dvanácti potomků knížete Jana Adama I. z Lichtenštejna (1657 nebo 1662–1712), sjednotitele Lichtenštejnského knížectví a jeho manželky, hraběnky Edmundy z Ditrichštejna (1662–1737). Po předčasné smrti jejích dvou bratrů se její otec rozhodl svých pět dcer, které se dožily dospělosti, zajistit, neboť se svým synovcem a nástupcem Antonínem Floriánem neměl dobré vztahy. V roce 1712 se tak jako osmnáctiletá ujala panství Černý Kostelec (Kostelec nad Černými lesy), Škvorec, Uhříněves, Plaňany a Čechy pod Kosířem. Antonín Florián se však panství nechtěl vzdát a s Marií se soudil. Nakonec vysoudil alespoň panství Plaňany, které ovšem jeho syn Josef Jan Adam po nějaké době prodal zpět vévodkyni. V roce 1760 Marie Terezie přikoupila Kounice a roku 1764 Rataje nad Sázavou.

Sňatek a manželství.

Do organizování jejího sňatku se zapojil její strýc, kníže Josef Václav z Lichtenštejna, rakouský diplomat a reformátor císařského dělostřelectva. Ten měl dobré styky s maršálem Evženem Savojským. Nakonec se Mariíným ženichem stal Evženův synovec, nositel řádu zlatého rouna, vévoda Tomáš Emanuel Savojsko-Carignanský, kníže piemontský, markrabě ze Saluzza, hrabě ze Soissons ("Tommaso Emanuele vévoda de Savoy-Carignan, princ z Piemontu, markrabě de Saluzzo, hrabě de Soissons"). Do příprav se zapojil také samotný princ Evžen, který jednal s kněžnou Edmundou, matkou Marie Terezie, a také ručil majetkem v Uhrách za vdovský podíl nevěsty. Svatba se odehrála na zámku v Černém Kostelci, kam v září 1713 přitáhl vévodův kyrysnický pluk. Zde již byl očekáván nejen svou snoubenkou, ale také obyvateli města a panství. Obřad se konal dne 24. října 1713 na zámku v kapli svatého Vojtěcha. Manželé střídavě pobývali v Čechách a ve Vídni, a to až do roku 1729, kdy se vévoda během honu v oboře zámku v Kolodějích nakazil neštovicemi a brzy poté zemřel. Pohřben byl v Savojské kapli v dómu svatého Štěpána ve Vídni.

Syn.

Se svým manželem měla jediného syna, Evžena Jana ("Eugen Jean Francois vévoda de Soissons"). Narodil se novomanželům v roce 1714, necelý rok po svatbě. Ten se roku 1729 stal vévodou opavským a od roku 1731 mu byl v 17 letech udělen Řád zlatého rouna. V armádě dosáhl hodnosti nejvyššího polního strážmistra. Jeho manželkou se měla stát vévodkyně Marie Tereza z Massy, kněžna z Carrary, se kterou byl v zastoupení oddán dne 10. listopadu 1734. K právnímu naplnění, tedy k řádnému obřadu, však nikdy nedošlo, neboť Evžen Jan zemřel na zimnici 24. listopadu t. r. u Mannheimu.

Závěr života a smrt.

Vévodkyně Marie Terezie Anna Savojská z Carignana zemřela 20. února 1772 ve Vídni. Pohřbena byla po boku svého manžela v Savojské kapli ve vídeňské katedrále sv. Štěpána. Za svého dědice vybrala knížete Františka Josefa I. z Lichtenštejna. V závěti navíc odpustila poddaným nedoplatky, darovala chudým na každém svém panství několik tisíc zlatých a přikázala vyplácet každý rok pět tisíc zlatých na výkup zajatců z Turecka. Různé dary také odkázala kostelům a klášterům v Čechách a ve Vídni.

Charitativní činnost.

Po smrti svého jediného potomka se Marie Terezie začala více věnovat charitě. Už v letech 1726–28, tedy ještě za života svého manžela, nechala nedaleko černokosteleckého zámku postavit špitál, v němž mohlo přebývat 12 žen a 12 mužů. Finančně podpořila řadu kostelů, např. v roce 1759 daroval peníze kostelům ve Škvorci a Úvalech. Postarala se také o založení nových far a kostelů v Aldašíně, Lstiboři či Poříčanech, ostatní nechala opravit. Také těmto kostelům darovala přes 13 000 zlatých, faráři pak každé čtvrtletí sloužili mši za spásu její duše. Dne 15. srpna 1755 v rámci školské reformy nechala na jednotlivých panstvích zřídit nadaci, z níž byl učitelům vyplácen od vrchnostenského úřadu pevný plat, od lesního úřadu pak dříví na topení. Tímto krokem došlo k osvobození poddaných od školních platů. V roce 1760 odkoupila od Morzinů panství Kounice a hned o rok později (1761) nechala v Kounicích, Vyšehořovicích a Mochově zřídit školy. V roce 1763 došlo k obnovení špitálu v Kounicích.  Dne 14. března 1736 propustila měšťany v Kostelci nad Černými lesy z nevolnictví a jelikož město nemělo dostačující kostel, nechala zde postavit kostel svatých Andělů Strážných. V letech 1752–59 nechala přestavět černokostelecký zámek do barokní podoby, stejně jako zámek v Čechách pod Kosířem. Od 12. července 1760 nechala při bouřkách zvonit v kostelech či ve zvoničkách. Pro 30 vsí pak nechala na vlastní náklady odlít zvony. Také nařídila, že se do konce žní mají lidé při odchodu z polí modlit u kapliček a křížů. Dne 4. ledna 1766 pak zřídila "Donationsfond", kterému darovala 22 206 zlatých ve stavovských dlužních úpisech. Tyto peníze měly být použity v případě požáru, krupobití apod.  Jelikož poddaní neuměli německy, rozhodla se vévodkyně v roce 1764 vydat nařízení, že se na ni mohou obracet v češtině. Zároveň si také uvědomovala, že se k ní nemusí dostat všechny informace o křivdách, protože někteří panští úředníci mohou chtít svoje chyby zatajit. Proto v roce 1766 nechala vyhlásit: V roce 1764 pak nechala na svých panstvích vystavět sochy svatého Donáta, aby se zabránilo neúrodě. To ovšem nepomohlo a v letech 1770–1771 vypukl hladomor. Vévodkyně proto nechala otevřít panské sýpky.  Charitativní činnosti se věnovala také ve Vídni. Zde založila Šlechtický savojský ženský ústav a darovala mu dva domy a zahradu. Jedním z těchto domů byl i palác na Johannesgasse, kde měl ústav sídlo, a jenž po smrti vévodkyně připadl ústavu. Na jeho provoz věnovala ročně 19 180 zlatých. Dědicové navíc měli každé chovance ústavu, která zde stráví tři roky a následně se provdá nebo ústav opustí, vyplatit 2 000 zlatých. Další nadaci, která byla určena na výchovu mladých šlechticů, pak založila pro Savojskou rytířskou akademii a na provoz ročně určila 16 000 zlatých. Později došlo k jejímu spojení s vojenskou akademií „Theresianum“ založenou roku 1778 královnou Marií Terezií.  V letech 1746–49 navíc nechala na Favoritenstrasse vystavět budovy rytířské akademie: „Akademietrakt“, jezdeckou školu a v roce 1752 křídlo „Pflanzschule“ (dnes „Sappeurtrakt“).

Sochy svatého Donáta.

Sochy svatého Donáta jsou typickou památkou pro období Marie Terezie Savojské. Svatý Donát patřil v Itálii k velmi oblíbeným svatým, a to především u rolníků, kterým měl chránit úrodu a dobytek před bouřkami, krupobitím a morem. Roku 1765 vévodkyně objednala pro svá panství jeho sochy. Byly umístěny na různých místech: např. na rozcestí u Svatbína (dříve Svrabova) nedaleko Kostelce nad Černými lesy, u hřbitova v Kolovratech, na rozcestí v zaniklé vsi Křimín u Škvorce, v Kounicích či u Vykáně. Dne 31. května 1985 byla poškozená socha od Svatbína přemístěna do skanzenu v Kouřimi, kde byla restaurována. Dodnes se k ní údajně váže rčení „Stojíš jako Donát u Svrabova“.  Kolem soch bývala vysázena do čtverce čtveřice lip. Z okolních obcí sem chodívala procesí za odvrácení špatné úrody a počasí. Poslední takové procesí je známo z Kolovrat ze dne 25. května 1947. Po únoru 1948 byla taková procesí zakázána. Na svátek sv. Donáta (7. srpna) bývaly u soch zapalovány ohně.

Marie Terezie Anna Felicitas vévodkyně Savojská, hraběnka z Carignana, kněžna z Lichtenštejna ("Marie Terezie Anna vévodkyně de Savoy-Carignan, kněžna z Lichtenštejna", 11. května 1694 – 20. února 1772, Vídeň) byla česká šlechtična, pravnučka knížete Karla I. z Lichtenštejna a majitelka panství Kostelec nad Černými lesy, Škvorec, Uhříněves, Rataje nad Sázavou a Kounice.

Princess Maria Theresia of Liechtenstein (Maria Theresia Anna Felicitas; 11 May 1694 – 20 February 1772) was the heiress to the Silesian Duchy of Troppau (now Opava in Czech Republic). Countess of Soissons by marriage, she was the last person to hold the title. She had one son who predeceased her in 1734. Her son was engaged to Maria Teresa Cybo-Malaspina, duchess of Massa and heiress to the Principality of Carrara.


Rodinné poměry.

Konrád I. byl nejstarším synem hraběte Konráda Staršího (odtud přízvisko Mladší), který vládl v Oberlahngau a jeho ženy Glismut, nemanželské dcery Karlovce a východofranského krále Arnulfa Korutanského. Jeho otec byl nejvlivnějším Konrádovcem, příslušníkem mocného rodu, jehož vliv zasahoval do Durynska, Lotrynska a Dolního porýní. V roce 913 se oženil se zhruba stejně starou Kunhutou Švábskou, která zemřela roku 915 nebo Konráda přežila. Svazek zůstal bezdětný.  Sourozenci:  Konrádovci už po dvě generace byli ve válce s franskými rivaly Babenberky o mocenskou převahu nad Franským vévodstvím. Roku 906 přepadl falckrabě Adalbert Babenberský ze zálohy konrádovce u Fritzlaru. V boji našel smrt jak Konrád Starší, tak oba Adalbertovi bratři. Adalbert byl za tento čin uvězněn, odsouzen a popraven, Babenberkové tím ztratili všechny úřady a državy ve Franském vévodství. Konrád Mladší se tak stal nezpochybnitelným Franským vévodou.

Východofranský král.

Jako Franský vévoda a rádce krále zastával Konrád Mladší důležitou roli v rámci Východofranské říše během vlády Ludvíka Dítěte. Tento poslední karolinský král Východofranské říše byl korunován ve věku šesti let a královskou moc za něj museli uplatňovat jeho rádci. Po náhlé smrti Ludíka Dítěte v roce 911 byl Konrád mladší mezi 7. a 10. listopadem 911 na královské falci ve Forchheimu zvolen Východofranským králem. Stal se tak prvním východofranským králem, který byl zvolen knížaty, doposud platilo dědické právo, Ludvík Dítě ale neměl dědice. Při volbě sehrálo roli jak Konrádovo postavení v říši, tak fakt, že byl s Ludvíkem příbuzný (Konrádova matka byla Ludvíkova nevlastní sestra) a tak mohl na královský rod Karlovců alespoň nepřímo navázat. K volbě ovšem nebyl pozván západofranský král Karel III. zvaný Bezelstný (nebo i Prosťáček), který rovněž pocházel z karolinského rodu. Tím Východofranská říše ztratila dynastické propojení se Západofranskou říší. Cenou za tuto rozluku byla ztráta Lotrinska, protože lotrinský vévoda Reginar podřídil lotrinské vévodství Západofranské říši. Konrádovi se ani po třech válečných taženích v letech 912 a 913 nepodařilo situaci zvrátit a Lotrinsko přivedl zpět do Východofranské říše až Konrádův nástupce Jindřich Ptáčník.

Spor Konráda s Arnulfem Bavorským.

Konrád se od počátku své vlády rozhodl přímo uplatňovat své královské pravomoci. Záhy proti němu povstala nejdůležitější říšská vévodství, jejichž vévodové si nechtěli nechat do vnitřních záležitostí zasahovat: Švábsko a Bavorsko (tato vévodství byla rodově propojena) a Sasko. Ovládaná oblast se tak vlastně smrskla jen na původní Franské vévodství. Konrád se snaží vévody přinutit k poslušnosti nejprve dynasticky, když si v roce 913 bere za manželku Kunhutu Švábskou, matku (podle jiných teorií macechu) Arnulfa Bavorského a sestru švábského vévody Erchangera a hraběte Bertholda. Uklidnění poměrů však nenastalo, protože švábský vévoda Erchanger měl dlouhodobé problémy s církví, o niž se Konrádova vláda opírala. Rozbroje vyvrcholily téhož roku, když se Erchanger dostal do ostrých sporů s biskupem Salomosem, které Erchanger vyhrotil biskupovým uvězněním. Konrád musel vojensky zasáhnout, biskupa osvobodil a Erchangera i jeho bratra Bertholda vypověděl ze země. Ti se uchýlili ke svému synovci Arnulfovi do Bavorska a křehká rovnováha založená na sňatku s Kunhutou byla zničena.  Roku 914 vpadl Konrád do Bavorska, aby podrobil zdejší poměry své vůli. Arnulf utíká k Maďarům, což je ironické: před rokem je spolu s Erchangerem a Bertholdem porazil v bitvě na řece Innu a podepsal s nimi mírovou smlouvu. Erchanger s Bertholdem se roku 915 vracejí do Švábska, kde se jim daří porazit králova vojska a opět se ujmout faktické moci. Erchanger konfiskuje statky biskupa Salomose a král nijak nezasahuje. Prozatím.  Konrád totiž téhož roku hodlal urovnat poměry v Sasku a vymoci na saském vévodovi Jindřichovi poslušnost. Vytáhl na Sasko, Jindřich se mu postavil nedaleko Grone (dnešní Göttingen) a mezi oběma stranami bylo ujednáno příměří. Jindřich se králi formálně podrobil, Konrád se však vzdal nároku na přímé vykonávání královské vlády v Sasku. Historikové z toho vyvozují, že součástí této dohody bylo i ujednání, že Jindřich, pokud by Konrád zemřel před ním, má být s franskou, tj. především konrádovskou podporou zvolen za krále.  Roku 916 svolává král Konrád říšský sněm, jehož se účastní i Vévoda Erchanger a hrabě Berthold. Král je nechá uvěznit za konflikty s církví a vydává je církevnímu synodu. Ten je odsuzuje k doživotnímu žaláři. O rok později oba odsouzení nabízejí králi Konrádovi dohodu, ten ji ale nepřijímá a nechává oba bratry 21. ledna 917 popravit.

Konrádova smrt.

Arnulf se v reakci na popravu svých příbuzných vrací do Bavorska, aby obnovil svůj odboj proti králi. Král Konrád vede vojsko do bitvy, je v ní ale těžce raněn. Na následky zranění umírá bez dědice 23. prosince 918. Po jeho smrti je říšskými vévody za krále zvolen podle Konrádovy poslední vůle saský vévoda Jindřich zvaný Ptáčník. Arnulf Bavorský se volby krále neúčastní.

Konrád I. (asi 881 – 23. prosince 918 ve Weilburgu), někdy též zvaný Konrád Mladší, byl od roku 906 franským vévodou a od roku 911 východofranským králem.

Conrad I (; c. 881 – 23 December 918), called the Younger, was the king of East Francia from 911 to 918. He was the first king not of the Carolingian dynasty, the first to be elected by the nobility and the first to be anointed. He was chosen as the king by the rulers of the East Frankish stem duchies after the death of young king Louis the Child. Ethnically Frankish, prior to this election he had ruled the Duchy of Franconia from 906.


Základní údaje.

Region se rozkládá na území o rozloze 6 413 km² a podle údajů ze sčítání lidu z roku 2002 v něm žije 207 598 obyvatel. Region je poměrně řídce osídlen a obyvatelstvo je z více než poloviny (přesněji 54 %) arménské národnosti, zbytek tvoří Gruzínci a několik národnostních menšin (Rusové, Oseti, Pontští Řekové). Tento region býval domovem meschetských Turků, kteří byli v roce 1944 na Stalinův příkaz vystěhováni.  Pro region Samcche-Džavachetie je charakteristická velká nadmořská výška Malého Kavkazu. Nejvyšší horou v kraji je se svými 3301 metry Didi Abuli. Horskými údolími protéká řeka Kura, která se pak stáčí směrem ke Kaspickému moři. V kraji se nachází i několik větších horských jezer.  V regionu se nachází pouze 5 měst, 6 Sídlo městského typu, 67 větších vesnic ("sakrebulos") a 268 vesnic. Žádné sídlo neobývá více než 50 tisíc obyvatel.

Hospodářství.

Samcche a Džavachetie jsou velice chudé a odlehlé kraje, kde situaci ještě navíc zhoršují národnostní spory mezi většinovými Armény a centrální vládou v Tbilisi. Arméni jsou nespokojeni především se svým nedostatečným vlivem na regionální politiku, která je takřka v gruzínských rukou, a špatnou ekonomickou situací a obrovskou mírou nezaměstnanosti v kraji. Situaci komplikuje i zrušení ruské vojenské základny v Achalkalaki, které požaduje po Rusech gruzínská vláda. Se zrušenou základnou by totiž mnoho dalších lidí přišlo o práci. Tradičně zemědělský kraj tak v současné době žije hlavně z příjmu z turistického ruchu, neboť region má ze své historie co nabídnout. Jedním z nejvýznamnějších turistických atrakcí je jeskynní klášter Vardzia, který byl zřízen na příkaz královny Tamary ve 12. století.. Podobnou památkou je i skalní klášter z 8. století Vanis Kvabebi, který se nachází poblíž města Aspindza.  Kraj se však potýká s velkými problémy v zemědělství, které nastaly v souvislosti s událostmi počátku devadesátých let, kdy přestaly do kraje plynout dotace. V dnešní době se zemědělství začíná díky pomoci ze zahraničí pomalu vzpamatovávat. V Samcche-Džavachetii má význam produkce sýru.  Krajem prochází ropovod Baku-Tbilisi-Ceyhan souběžně s Jihokavkazským plynovodem.

Administrativní členění.

Region se dále dělí do šesti okresů.

Samcche-Džavachetie (), je gruzínský kraj (region, gruz. "mchare") v jižní části země, kde hraničí s Arménií. Je tvořen dvěma historickými zeměmi Meschetie a Džavachetie. Krajským městem je Achalciche. Kraj sousedí na západě s Adžarií a Gurií, na severu s Imeretií a Šida Kartli a na východě s regionem Kvemo Kartli.

Samtskhe–Javakheti (, ), is a region (mkhare) in southern Georgia which includes the historical Georgian provinces of Meskheti, Javakheti and Tori. Akhaltsikhe is its capital.  The Baku-Tbilisi-Ceyhan oil pipeline, the South Caucasus natural gas pipeline, and the Kars–Tbilisi–Baku railway pass through the region.


Klasifikace.

Lva amerického poprvé popsal americký paleontolog Joseph Leidy roku 1853 pod jménem "Felis atrox".  Lev americký byl zpočátku považován za samostatný druh v podčeledi Pantherinae, Panthera atrox. Toto pojmenování pochází z latiny a znamená „krutý” nebo „hrůzostrašný panter”. Někteří paleontologové tento názor přijali, nicméně jiní byli toho názoru, že je lev americký úzce spjatý s moderním lvem pustinným ("Panthera leo") a jeho vyhynulým příbuzným lvem jeskynním ("Panthera leo spelaea" nebo "P. spelaea"). Následně byl považován spíše za poddruh lva pustinného, nicméně nové studie (Barnett & kol., 2016) již lva amerického i jeskynního považují za samostatné taxony.  Kladistické studie využívající morfologické charakteristiky nebyly schopny vyřešit fylogenetickou pozici lva amerického. Jedna studie považovala lva amerického spolu se lvem jeskynním za nejbližšího příbuzného tygra ("Panthera tigris") a uváděla srovnání lebky; zejména mozkovna se zdála být značně podobná mozkovně tygra. Jiná studie, srovnávající lebku a čelisti lva amerického s jinými velkými kočkami, dospěla k závěru, že se lev americký vyvinul z předků, kteří se dostali do Severní Ameriky během pleistocénu a daly původ lvům americkým a jaguárům ("Panthera onca"). Další studie nicméně seskupila lva amerického se lvem pustinným a tygrem a podobnost s jaguárem připisovala konvergentnímu vývoji.  Analýzy mitochondriální DNA z fosilních pozůstatků nicméně naznačují, že lev americký představuje sesterskou linii ke lvu jeskynnímu. Lev americký se pravděpodobně vyvinul z raných populací lva jeskynního, které byly v Severní Americe izolovány před asi 340 000 lety. Výzkum z roku 2016 potvrzuje také samostatné postavení této šelmy jako sesterského druhu ke lvům "Panthera leo" a "Panthera spelaea". Linie současných lvů a lvů "atrox/spelaea" se pravděpodobně rozcházely před 1,9 miliony lety.

Popis.

Lev americký je vyhynulé zvíře, které je původem ze Severní Ameriky a později pronikl přes Panamu i do některých oblastí Jižní Ameriky v rámci tzv. velké americké výměny. Dorůstal délky asi 1,6-2,5 m, v kohoutku měřil asi 1,2 metru. Dosahoval podobné nebo větší velikosti než vymřelý "Panthera leo fossilis" nebo současný tygr ussurijský. Odhady hmotnosti se pohybují od 175 kg (malé samice) po 523 kg (největší samci). Řadí se tak mezi největší kočkovité šelmy vůbec. Byl však přesto menší než jeho současník a potravní konkurent medvěd krátkočelý ("Arctodus simus"), který byl největším masožravcem Severní Ameriky své doby.  Asi 100 exemplářů lvů amerických bylo vyzvednuto z lokality La Brea Tar Pits u Los Angeles (asfaltová ložiska), takže jejich stavba těla je známa celkem dobře. Vzhled a zuby amerického lva byly hodně podobné lvům dnešním, jenom je o dost přesahoval velikostí. Byl pravděpodobně jednobarevný a samci asi neměli hřívu, což se také předpokládá u příbuzného evropského lva jeskynního. Někteří samci amerických lvů však nějakou menší hřívu mít mohli.

Oblast výskytu.

Jižně od Aljašky se lev americký poprvé objevil už před poslední dobou ledovou, v předchozím interglaciálu. Potom se rozšířil od Aljašky po Peru, ačkoliv chyběl na východě severní Ameriky a na Floridě. Lev americký vymřel, stejně jako mnoho dalších velkých savců, na konci pleistocénu, asi před 10000 roky. Do té doby byl lev americký jedním z hojných savců v rámci pleistocenní megafauny, která zahrnovala celou škálu velkých savců. Nálezy pozůstatků jsou hojné z Yukonu a z výše zmíněné lokality La Brea Tar Pits. Jeho nálezy však v asfaltových ložiscích nejsou tak hojné jako u známého šavlozubého tygra smilodona. To se vysvětluje tím, že byl buď inteligentnější a dával si větší pozor, aby do toho asfaltu nepadal, nebo možná používal jinou strategii lovu než smilodon.

Ekologie.

Lev americký žil na části svého areálu v chladném klimatu. Patrně využíval jeskyně a pukliny, aby se ukryl před chladným počasím. Možná pro svá doupata používal i trávu a listí, stejně jak to dělá dnes jiná kočkovitá šelma žijící na severu, tygr ussurijský. Zřejmě se tolik neživil zvířaty uvízlými v asfaltových polích, proto se v těchto vrstvách nenalézá v takových počtech jako jiní predátoři (smilodon, vlk "Canis dirus" aj). Lev americký patrně lovil jeleny, nyní vyhynulé severoamerické koně, bizony americké, mamuty a jiné velké býložravce.  Vymření asi může souviset s vymíráním koncem pleistocénu, kdy zmizela megafauna, kterou lovil. Jejich kosti byly nalezeny mezi zbytky po kořisti paleolitických Indiánů, takže lov mohl také přispět k zániku amerických lvů. Kopii čelisti prvního nálezu amerického lva je možné vidět v rukou sochy paleontologa Josepha Leidyho, která nyní stojí u budovy akademie přírodních věd ve Philadelphii.

Lev americký "(Panthera atrox" či "Panthera leo atrox)" je vymřelá kočkovitá šelma známá z fosilních nálezů. Byl to jeden z největších známých zástupců kočkovitých šelem, dorůstal obdobné velikosti jako "Panthera leo fossilis", což byl jeskynní lev známý ze starších období pleistocénu. Lev americký byl výrazně větší než moderní africký lev, podle některých odhadů mohl vážit až okolo 500 kg.

The American lion ("Panthera atrox"), also known as the "North American lion", or "American cave lion", is an extinct pantherine cat that lived in North America during the Pleistocene epoch about 340,000 to 11,000 years ago. Its fossils have been excavated from Alaska to Mexico. Genetic analysis has shown that the American lion and the Late Pleistocene Eurasian cave lion ("Panthera spelaea") are sister lineages. It was about 25% larger than the modern lion, making it one of the largest known felids.


Historie strany.

Byla založena v roce 1887 a do voleb do Stortingu (parlamentu) poprvé vstoupila v roce 1894. Do parlamentu se dostala o devět let později, v roce 1903, a její podpora rychle stoupala, v roce 1927 již byla nejpočetnější stranou a tuto pozici si stále drží, má značnou podporu ve volbách, dokonce získávala absolutní většinu parlamentních křesel.  Strana prožila rozštěpení v roce 1921 kvůli rozhodnutí vstoupit do Komunistické internacionály z roku 1919. Byla založena Sociálně demokratická dělnická strana Norska. V roce 1923 DNA opustila Internacionálu a neopominutelná část členstva přešla do vzniklé Komunistické strany Norska. V roce 1927 se sociální demokraté znovuspojili s Dělnickou stranou.  První vláda vedená Dělnickou stranou a jejím tehdejším šéfem Christopherem Hornsrudem byla zformována v roce 1928 a trvala pouhé dva týdny. Během prvních roků 30. let 20. století Dělnická strana opouštěla svůj profil strany revoluce a vydala se reformní cestou. V roce 1935 se vrátila do vlády, kde zůstala až do roku 1965 (krom období exilu mezi 1940 a 1945 a jednoho měsíce v roce 1963). Během většiny prvních dvaceti let po druhé světové válce vedl stranu a vládu Einar Gerhardsen, který je považován za jednoho z architektů poválečné rekonstrukce Norska a je často označován za „Landsfaderen“ (tj. Otce národa, Otce vlasti). Toto období se považuje za zlatou érou Norské dělnické strany.  Další éry vládnutí byly mezi lety: 1971–1972, 1973–1981, 1986–1989, 1990–1997, 2000–2001. Obecně se soudí, že právě tyto období vlády Dělnické strany vedly k utvoření sociálního státu v Norsku.  Ve volbách v roce 2001 získala poměrně nízkých 24,3 % hlasů, přesto byla DNA největší stranou Stortingu. Ve volbách 2005 si získala podporu 32,7 % voličů.  V roce 2009 získala Norská strana práce 35,4 % a připadlo ji 64 ze 169 křesel v parlamentu. Jens Stoltenberg tak obhájil křeslo premiéra. V koalici tří politických stran dále patří 11 křesel agrárníkům (Senterpartiet – Sp – „Strana středu“) a 11 komunistům ze strany (Sosialistisk Venstreparti – SV – „Socialistická levicová strana“).

Útoky z července 2011.

Dne 22. července 2011 Anders Breivik odpálil bombu v Oslu u vládní budovy (kde jsou také kanceláře Labour Party – Norská strana práce). Výbuch bomby si vyžádal 8 mrtvých. Poté Breivik odjel na ostrov Utøya, kde pořádala norská Dělnická strana letní tábor mládežnické organizace Svazu dělnické mládeže (Arbeidernes Ungdomsfylking, AUF). Účastníci byly ve věku 13–25 let. Breivik byl převlečen za policistu, postřílel 69 lidí.

Strana práce (Arbeiderpartiet (AP), do dubna 2011 Det norske Arbeiderparti (DNA)) je sociálně demokratická politická strana v Norsku. Od roku 2005 do 2013 byla nejsilnější vládní stranou a její předseda Jens Stoltenberg byl norským premiérem. Nyní stranu vede Jonas Gahr Støre.  Dělnická strana je oficiální sociálně demokratickou stranu zastávající liberálně demokratické myšlenky. Během posledních 20 let strana do svého programu zapojila více prvků ekonomického liberalismu, svolila privatizaci státem drženého majetku a poskytovaných služeb, částečně redukovala daňovou progresi. Nicméně se v poslední době vrací k tradiční levici.  Dělnická strana se profiluje jako pokroková strana, která prosazuje spolupráci a kooperaci na národní i mezinárodní úrovni.  Její mládežnická organizace se nazývá Arbeidernes Ungdomsfylking (AUF).

The Labour Party (Bokmål: "Arbeiderpartiet"; Nynorsk: "Arbeidarpartiet"; A/Ap), formerly the Norwegian Labour Party (Norsk: "Det norske Arbeiderparti", DNA), is a social-democratic political party in Norway. It was the senior partner of the governing red–green coalition from 2005–2013 and its leader Jens Stoltenberg served as Prime Minister. The party is led by Jonas Gahr Støre.  The Labour Party is officially committed to social democratic ideals. Its slogan since the 1930s has been "everyone shall take part" and the party traditionally seeks a strong welfare state, funded through taxes and duties. Since the 1980s, the party has included more of the principles of a social market economy in its policy, allowing for privatisation of state-owned assets and services and reducing income tax progressivity, following the wave of economic liberalisation during the 1980s. During the first Stoltenberg government, the party's policies were inspired by Tony Blair's New Labour agenda in the United Kingdom and saw the most widespread privatisation by any Norwegian government to that date. The party has frequently been described as increasingly neoliberal since the 1980s, both by political scientists and opponents on the left. The Labour Party profiles itself as a progressive party that subscribes to co-operation on a national as well as international level. Its youth wing is the Workers' Youth League. The party is a member of the Party of European Socialists and the Progressive Alliance. It was formerly member of the Comintern (1919–1923), the International Revolutionary Marxist Centre (1932–1935), the Labour and Socialist International (1938–1940) and the Socialist International (1951–2016). The Labour Party has always been a strong supporter of Norwegian NATO membership and has supported Norway joining the European Union during two referendums. During the Cold War, when the party was in government most of the time, the party closely aligned Norway with the United States at the international level and followed an anti-communist policy at the domestic level in the aftermath of the 1948 Kråkerøy speech and culminating in Norway becoming a founding member of NATO in 1949.


Historie.

17. až 18. století.

Stavba paláce Huis ten Bosch začala 2. září 1645 pod vedením Bartholomeuse Drijffhouta podle návrhu Pietera Posta a Jacoba van Campena na pokyn Amálie Solms-Braunfels, manželky nizozemského místodržitele Frederika Hendrika Oranžského. Základní kámen položila manželka Fridricha Falckého a česká královna Alžběta Stuartovna.  Po smrti svého manžela v roce 1647 Amálie tento palác zasvětila jeho památce. Pod vedením architekta a malíře Jacoba van Campena a Pietera Posta ve spolupráci s dalšími slavnými umělci jako byli Gerard van Honthorst, Jacob Jordaens, Thomas Willeboirts Bosschaert, Theodoor van Thulden, Caesar van Everdingen, Salomon de Bray, Pieter Soutman, Gonzales Coques, Pieter de Grebber, Adriaen Hanneman a Jan Lievens, zaplnili Oranjezaal (Oranžový sál) malbami oslavujícími jejího manžela Frederika Hendrika. V letech 1734 až 1737 přidal architekt Daniel Marot k paláci dvě křídla, včetně nové jídelny. Koncem 18. století palác změnil majitele. Přešel z majetku rodiny Nasavských, ze které pocházelo mnoho nizozemských místodržících, do majetku Batávské republiky. Vláda nově vytvořené republiky dala palác oranžsko-nasavské dynastii, která jej vlastní dodnes.

19. a 20. století.

Od roku 1800 do roku 1805 v paláci sídlila Národní galerie umění, předchůdce Rijksmusea. Bratr Napoleona Bonaparte, Ludvík Bonaparte, nizozemský král, palác mezi lety 1805 až 1807 krátce užíval. Když byl v roce 1815 William Frederick, princ Oranžsko-nassavský, jediný přeživší z posledních nizozemských místodržících prohlášen králem Nizozemska jako Vilém I. Nizozemský, stal se Huis ten Bosch jedním z jeho oficiálních sídel. Palác se stal jedním z oblíbených míst pro mnoho členů královské rodiny. V roce 1899 byl palác místem několika setkání první mezinárodní mírové konference v Haagu. Během první světové války se stal sídlem královny Wilhelminy. Když německá armáda napadla Nizozemsko během druhé světové války, královna a její rodina byli nuceni palác opustit. Odešli do exilu do Británie. Nacistická vláda plánovala palác zničit, ale správce armádu přesvědčil, aby ho neničili. Přesto byla budova velmi poškozena. V letech 1950 až 1956 byl palác obnoven a v roce 1981 se znovu stal královskou rezidencí.

Huis ten Bosch (nizozemsky Paleis Huis ten Bosch) je královský palác v Haagu v Nizozemsku. Je to jeden z tří oficiálních sídel nizozemské královské rodiny; další dvě jsou palác palác Noordeinde v Haagu a Královský palác v Amsterdamu. Huis ten Bosch byl domovem bývalé nizozemské královny Beatrix od roku 1981 do roku 2014. Současný král Willem-Alexander a jeho rodina nastoupili vládu dne 13. ledna 2019. Replika paláce byla postavena v japonském Sasebu, v zábavním parku nesoucím stejný název.

Huis ten Bosch (, ; English: "House in the Woods") is a royal palace in The Hague, Netherlands. It is one of three official residences of the Dutch monarch; the two others being the Noordeinde Palace in The Hague and the Royal Palace in Amsterdam.  Huis ten Bosch was the former home of Queen Beatrix from 1981 to 2014, until her abdication; King Willem-Alexander and his family moved in on 13 January 2019. A replica of the palace was built in Sasebo, Japan, in a theme park bearing the same name.


Popis.

Pěnkava jikavec je zdatný letec, létá vlnovitě, rychle a vytrvale.

Hlas.

Vábení v sedě i za letu „djyp“ („jip“), „gegege“ a „kvék“ až typické široké „kvéih“. Zpěv je nevýrazný, vrzavý, přičemž u nás nezpívá; ozývá se v březnu a dubnu. Táhnoucí hejno se ozývá často opakovaným tvrdým krátkým a mírně nosovým vábením „jek“.

Rozšíření.

Hnízdí v rozmezí od Britských ostrovů a Skandinávského poloostrova po Estonsko a Kamčatku. Zimuje ve střední a jižní Evropě, severní Africe, Pákistánu, Indii, Číně a v Japonsku. Současná evropská populace čítá zhruba 25 000 000–43 000 000 jedinců.

Výskyt v Česku.

Na území České republiky nehnízdí, ale pravidelně tu zimuje v počtu 200 000–400 000 jedinců, ovšem stavy viditelně kolísají. Zdržuje se tu od září do dubna.

Prostředí.

Žije především v otevřených jehličnatých, břízových a bukových lesích, na lesních mýtinách a v plevelnatých lokalitách. Vyskytuje se u nás zpravidla v hejnech, často ve společnosti pěnkav obecných, případně dalších druhů. Na noc zapadá na společná nocoviště v jehličnatých lesích. V zimě se vyskytuje nejčastěji na rudeálních plochách na plevelech, při úrodě bukvic v bučinách. Létá i ke krmítkům.

Rozmnožování.

Hnízdo si staví ve vidlicích větví na stromech, nejčastěji na bříze nebo smrku. Díky maskování lišejníkem a travami je většinou dobře ukryté. Během května až července do něj klade 3–8 bílých vajec s černým skvrněním. Na vejcích sedí po dobu 11–12 dní pouze samice.

Potrava.

Živí se drobným hmyzem a jinými bezobratlými živočichy, přes zimu vyhledává především semena různých bylin a stromů (zvláště pak bukvice). Potravu hledá na zemi, kde chodí a poskakuje.

Pěnkava jikavec (nebo také jíkavec severní či jikavec severní; "Fringilla montifringilla") je malý zpěvný pták z čeledi pěnkavovití.  Pěnkava jikavec je velká stejně jako její hojnější příbuzná pěnkava obecná. Má štíhlé tělo, poměrně dlouhý ocas a krátký špičatý zobák, který je v zimě slámově žlutý s černou špičkou, v létě černý. Samec ve svatebním šatě má leskle modročernou hlavu, šíji, ramena a pláštík; hrdlo, hruď a malé křídelní krovky jsou rezavohnědé, bez teček; několik tmavých teček je dole na bocích. Břicho a kostřec bílé. Samce lze od samice spolehlivě rozeznat podle souvisle černého zbarvení po stranách hlavy. V prostém šatě je zbarvený podobně jako samice, která má hlavu a hřbet oranžovou s černým skvrněním. Od pěnkavy obecné rozeznáme jikavce spolehlivě díky oranžové hrudi a tmavému hřbetu.

The brambling ("Fringilla montifringilla") is a small passerine bird in the finch family Fringillidae. It has also been called the cock o' the north and the mountain finch. It is widespread and migratory, often seen in very large flocks.


Sókratés a Platón.

Mnoho o pojmu eristika lze nalézt v Platónových dialozích.  V Platónově díle se rozlišují eristika a dialektika jako dva protikladné přístupy. Dialektika související s uměním se správně tázat a odpovídat pro nalezení pravého poznání, kteréžto s eristikou nemá tolik společného.  Eristice jako takové se přímo věnuje Platónův dialog Euthydémos.  Následující ukázka (Platónova – dialog Theaitétos) uvádí dva různé způsoby přístupu k rozpravě (jeden blízký eristice a druhý umění dialektickému). Hlavním tématem rozpravy (patrný na konci úryvku) je, zda je či není rozdílu mezi věděním a vnímáním.  "Nespravedlností jest pak v tomto případě to, když někdo ve svých rozmluvách nedělá rozdíl mezi slovním zápasem a věcnou rozpravou, tak aby v onom žertoval a porážel, pokud jen může, ale ve věcné rozpravě si vedl vážně a podporoval společníka rozmluvy, vytýkaje mu jedině ony chyby, do kterých vpadl sám od sebe a působením svých dřívějších styků. Neboť jestliže si budeš takto počínati(vést věcnou rozpravu né slovní zápas), budou tví společníci sebe samy obviňovati pro svou zmatenost a bezradnost, a ne tebe, a za tebou budou běhat a tebe budou mít rádi, kdežto sebe samy budou nenávidět a budou utíkat od sebe k filosofii(k lásce k vědění), aby se stali jinými, a tak se zbavili těch, kterými byli dříve. Pakli však budeš dělat opak toho, jako se většinou dělá, stane se ti naopak a své společníky uděláš místo filosofů nenávistníky filosofie, až dospějí staršího věku.  "Jestliže mne tedy poslechneš, tu, jak už bylo dříve řečeno, nebudeš si počínat nepřátelsky ani bojovně, nýbrž s vlídnou myslí společně postupuje budeš doopravdy zkoumati, co asi myslíme, když prohlašujeme, že se všechno hýbe a že co se každému zdá, to také jest i pro jednotlivce i pro obec. A z toho vycházeje potom budeš pátrati zdali vědění a vnímání je totéž či něco jiného, a nebudeš dělat jako právě teď, kdy vycházíš z běžného užívání slov a jejich spojenin (např. užívání dvojsmyslnosti/dvojlogičnosti slov), jimž lidé násilně dávají význam, jak se nahodí, a tak si způsobují vespolek všelijaké nesnáze."

Eristická dialektika nebo také eristika je agresivní způsob vedení sporu, zaměřený na vítězství za každou cenu (tedy bez ohledu na pravdivost prosazovaného tvrzení či správnost argumentace). Jméno jí dal Aristoteles a byla velmi oblíbená mezi sofisty.  Pojednává o ní stejnojmenná kniha německého filosofa Arthura Schopenhauera, která obsahuje jeden z nejúplnějších rozborů logických klamů, včetně příkladů použití a podrobnějšího popisu, jak s nimi zacházet.

The Art of Being Right: 38 Ways to Win an Argument (also The Art of Controversy, or Eristic Dialectic: The Art of Winning an Argument; German: "Eristische Dialektik: Die Kunst, Recht zu behalten"; 1831) is an acidulous, sarcastic treatise written by the German philosopher Arthur Schopenhauer. In it, Schopenhauer examines a total of thirty-eight methods of showing up one's opponent in a debate. He introduces his essay with the idea that philosophers have concentrated in ample measure on the rules of logic, but have not (especially since the time of Immanuel Kant) engaged with the darker art of the dialectic, of controversy. Whereas the purpose of logic is classically said to be a method of arriving at the truth, dialectic, says Schopenhauer, "...on the other hand, would treat of the intercourse between two rational beings who, because they are rational, ought to think in common, but who, as soon as they cease to agree like two clocks keeping exactly the same time, create a disputation, or intellectual contest."


Popis.

Vegetativní znaky.

Trnka obecná je hustý rozložitý keř dosahující obvykle výšky 2 metry. Ve výjimečných případech může ovšem dosáhnout až 5 metrů. Kmínky rostou pomalu a odumírají již po 20 – 40 letech.  Na větvích se nacházejí trnovité výběžky tmavošedé barvy – kolce, vznikající přeměnou postranních větviček. Mladé větve jsou zelené a ochlupené. Později mají větve červenohnědou až tmavě šedohnědou barvu, jsou velice tvrdé a houževnaté. Pupeny jsou krátce brvité, kulovitého tvaru.  Listy jsou 2 – 4 cm dlouhé a 1 – 2 cm široké. Vyrůstají na 2 – 10 mm dlouhých řapících, které mohou být mírně ochlupeny. Jejich čepel je oválná až podlouhle vejčitá. Jsou tupé, někdy také přišpičatělé, zakončeny jsou klínovitou bází. Mohou být lysé, nebo na spodní straně, zejména na žilnatině, chlupaté. Okraj čepele bývá vroubkovaně zubatý. Na větvích vyrůstají listy střídavě, často jsou uspořádány spirálovitě. Zpravidla raší až po odkvětu.

Květ a plod.

Bílé stopkovité pětičetné květy se vytvářejí již brzy na jaře, u nás zejména v březnu a dubnu. Mají průměr až 1,5 cm. Mohou vyrůstat jednotlivě, většinou je však nalezneme v převislých okolících. Skládají se z 5 na spodu trochu srostlých, 2 mm dlouhých kališních lístků se žláznatými zoubky, 5 vejčitých, 5 – 8 mm dlouhých korunních lístků, cca 20 tyčinek a pestíku. Uvnitř květu je produkováno velké množství nektaru sloužícího jako potrava pro opylovače.  Z oplodněných květů se na krátké, relativně tlusté plodní stopce vyvíjejí kulovité peckovice o velikosti 10 – 15 mm – trnky, někdy označované také jako prunélky. Zpočátku je zelená, po dozrání je modročerná a je ojíněná voskovou vrstvou. Dužina si zachovává zelenou barvu. Ve středu plodu je asi 9 mm dlouhá a 6 mm široká pecka obsahující semeno. Okolní dužina je od ní pouze těžce oddělitelná. Plody dozrávají od října do listopadu a zůstávají na rostlině přes celou zimu. Chutnají trpce kysele, chutnější jsou až po přejití mrazem.

Stanoviště a výskyt.

Optimální podmínky nachází trnka v suboceánském klimatu. Vyskytuje se převážně na sušších stanovištích s vápnitou půdou. Často ji proto nalezneme na kamenitých stráních, mezích, slunných skalách, suchých pastvinách i světlých listnatých lesích. Je velice odolná vůči suchu a mrazu.  Trnka je rozšířená od nížin až do horského pásu po celé Evropě. Na východ je rozšířená až do Íránu a Zakavkazí. V severních částech Evropy ji nalezneme až po města Bergen (Norsko) a Uppsala (Švédsko). Areál jejího rozšíření zahrnuje i severní Afriku. V Severní Americe se vyskytuje pouze jako nepůvodní zplanělý druh, především ve východní části.

Ekologie.

Díky svým dlouhým kořenům, tvořícím mnoho výhonů, a vysoké odolnosti vůči nehostinným podmínkám vyniká trnka v obsazování nových stanovišť, ze kterých vytěsňuje bylinnou vegetaci. Často vytváří rozsáhlé houštiny. Plody trnky jsou pro ptactvo v zimním období významným zdrojem potravy. Ekologicky vázána na její výskyt je také celá řada druhů motýlů. Mnozí ptáci ji vyhledávají pro hnízdění. Tímto chováním je typický například ťuhýk.

Využití.

U trnky jsou často využívány zejména plody, které slouží jakožto základní surovina pro výrobu ovocného vína a pálenky. Využívány jsou také k ochucování likérů, zejména v severských zemích. Trnky jsou vhodné také ke konzervaci a výrobě džemů. K přímé konzumaci v syrovém stavu jsou vhodné až po přejití mrazem. Tohoto efektu lze dosáhnout také umělým zmrazením. Dříve se šťáva z trnek využívala také k barvení látek, kterým po několikanásobném vyprání dávala trvalou světle modrou barvu. Přadleny v historii žvýkaly trnky pro podporu tvorby slin, které využívaly k vlhčení niti při předení.  Tradičně je trnka považována za léčivou rostlinu. Využívá se zejména květů, které působí diureticky. Užívá se také při poruchách trávení a průjmech.  Dřevo trnky je velice těžké a tvrdé. Má hnědočervené jádro a načervenalou běl. Je vhodné k soustružení. Často se využívá pro výrobu holí.  Jejích růstových vlastností se využívá zejména na různých svazích a náspech, které díky svému rozsáhlému kořenovému systému dokáže efektivně zpevnit. Tradičně bývá vysazována také jako hranice pro zadržování dobytka, před kterým je chráněna díky svým ostrým kolcům a tuhým větvím.  Byla používána jako podnož, ale má množství výmladků. Jako podnož jsou používány některé vegetativně množené klony kříženců s jinými slivoněmi, jako například Jaspi (syn. Fereley) nebo GF 1869.

Trnka obecná ("Prunus spinosa") neboli slivoň trnka, někdy slivoň trnitá, je listnatý keř, řidčeji malý strom, pocházející z Evropy, Asie a severní Afriky. Patří do čeledi růžovitých ("Rosaceae").

Prunus spinosa, called blackthorn or sloe, is a species of flowering plant in the rose family Rosaceae. It is native to Europe, western Asia, and locally in northwest Africa. It is also locally naturalised in New Zealand, Tasmania and eastern North America.  The fruits have been used to make sloe gin in Britain, and the wood used for making walking sticks or the shillelagh by the Irish.


Studia, život a praxe.

V roce 1939 byl přijat na pražskou konzervatoř, kde studoval skladbu u profesora Jaroslava Řídkého a dirigování u Metoda Doležila a Pavla Dědečka. Z doby studia se datují jeho první úspěchy při veřejných vystoupeních. Jeho "Sonatina pro klavír op. 1" byla příznivě přijata kritikou. Podobně jeho absolventský koncert v lednu 1945, kde osobně řídil provedení své "Předehry pro velký orchestr, op. 3".  V roce 1945 byl přijat na mistrovskou školu pražské konzervatoře, kterou absolvoval v roce 1947 pod vedením Jaroslava Řídkého. Od roku 1946 studoval skladbu a dirigování v Paříži na École normale de musique de Paris a Conservatoire de musique de Paris u Arthura Honeggera a Nadii Boulanger. Dalšími jeho učiteli byli Jean Fournet, Eugène Bigot a André Cluytens.  V roce 1948 uvedlo Smetanovo kvarteto na Pražském jaru Husův "Smyčcový kvartet č. 1", který byl tomuto tělesu autorem připsán. Kvartet byl v roce 1950 vyznamenán Cenou Lili Boulanger, v roce 1951 cenou festivalu v Bilthovenu. Uveden byl na festivalech v Bruselu, Salzburgu a Darmstadtu.  Po únoru 1948 se Husa již do Československa nevrátil a zůstal v Paříži. Jeho skladby proto na dalších čtyřicet let zmizely z českých pódií. během pařížského pobytu vytvořil mimo jiné skladby: "Divertimento pro smyčcový orchestr, Concertino pro klavír a orchestr, Slovenské evokace (Évocations de Slovaquie), Hudba pro amatéry - čtyři snadné kusy (Musique d'amateurs, Quatre pièces faciles), Portrét pro smyčcový orchestr, Symfonice č. 1, Sonáta pro klavír č. 1, Smyčcový kvartet č. 2". Husa je zpočátku ve své tvorbě ovlivněn Vítězslavem Novákem, Leošem Janáčkem, Bélou Bartókem a Igorem Stravinským. Pod vlivem Honeggerovým pak přibírá vlivy nejnovějších podnětů (atonalita, dodekafonie, serialismus) a stíle je ovlivněn lidovou hudbou své vlasti.  V roce 1954 mu hudební oddělení na Cornellově univerzitě v americkém městě Ithaca nabídlo, aby se zde ujal výuky skladby, hudební teorie a dirigování. V březnu 1954 tedy Husa s rodinou přesídlil do USA. V roce 1959 se stal americkým občanem a jeho působení na univerzitě bylo změněno z časově omezeného na trvalé.  V roce 1968 na protest proti okupaci Československa armádou Sovětského svazu a armádami jeho satelitních států složil legendární "Hudbu pro Prahu 1968", kterou ve své vlasti provedl až v únoru 1990 po Sametové revoluci.  Kromě pedagogické činnosti a komponování působil také jako dirigent u dlouhé řady renomovaných zahraničních symfonických orchestrů. Pro klarinetovou mezinárodní hudební soutěž konanou v rámci festivalu Pražské jaro v roce 2008 napsal tři nové skladby pro sólový klarinet.

Husa v repertoáru českých hudebních těles.

Soustavně se jeho tvorbou zabývá pouze Hudba Hradní stráže a Policie České republiky pod vedením šéfdirigenta Václava Blahunka.

Karel Husa (7. srpna 1921 Praha – 14. prosince 2016) byl americký hudební skladatel a dirigent českého původu. V zahraničí byl pokládán za jednoho z nejvýznamnějších českých hudebních skladatelů. V Česku je jeho dílo opomíjeno. Jedná se o nositele prestižní Pulitzerovy ceny za hudbu z roku 1969 za "Smyčcový kvartet č. 3".

Karel Husa (August 7, 1921 – December 14, 2016) was a Czech-born classical composer and conductor, winner of the 1969 Pulitzer Prize for Music and 1993 University of Louisville Grawemeyer Award for Music Composition. In 1954, he immigrated to the United States and became an American citizen in 1959.


Popis.

Ďas mořský se specializuje na život ve velkých hloubkách při mořském dně. Tato specializace je umožněna poněkud atypickou stavbou těla. Tělo je relativně nízké a široké, což umožňuje lépe splynout s okolním prostředím. Nejširším ale současně i nejnižším místem je ďasova hlava, která obsahuje veliká ústa lemovaná řadou ostrých zahnutých zubů. Směrem k ocasu se tělo zeštíhluje.  Ďasova hlava zabírá přibližně jednu třetinu velikosti a dvě třetiny hmotnosti jeho těla, což mu dává atypický vzhled. Dolní čelist je značně vystouplá a přesahuje přes horní část. Oči mořského ďasa jsou velmi malé, což je důsledek vývoje druhu ve velkých hloubkách, kde je nedostatek světla, a jsou umístěny na horní straně hlavy. Na hřbetě se nacházejí dvě hřbetní ploutve. První tři paprsky hřbetní ploutve jsou modifikovány v dlouhé útvary, připomínající tykadla. Na prvním se nachází zvláštní světélkující útvar, který slouží jako návnada při lovu. Prsní ploutve jsou široké, ale břišní jsou oproti tomu jen velmi malé a jsou umístěny na straně hlavy. Řitní ploutev je posunuta na levou stranu těla a je vyztužena 9–11 měkkými paprsky. Postranní čára je zcela vyvinutá.  Zbarvení ďasů je proměnlivé a závisí na barvě okolního prostředí, ve kterém se ryba nachází. Obvyklé zbarvení je hnědé, červené nebo zelenošedé s nepravidelně rozmístěnými skvrnami. Břicho je převážně bílé. Jeho povrch je tvořen měkkou kůží, která je podobně jako u jiných hlubokomořských druhů bez šupin. Na povrchu těla se nachází značné množství drobných masitých výčnělků, které imitují nepravidelný povrch dna s pokryvem řas.  Samice může dorůstat až délky dvou metrů, obvykle se však délka jedince pohybuje v rozmezí 20–100 cm s hmotností okolo 40 kg. Maximální zdokumentovaná váha ďasa byla 57,7 kg, nejstarší jedinec měl 24 let.

Rozšíření.

Ďas mořský žije v rozsáhlém území. V severním Atlantiku se vyskytuje od Barentsova moře, přes Středozemní moře až po Černé moře, či od Norska až po Senegal. Nejčastěji obývá hloubky mezi 20 až 1000 metrů.

Potrava.

Díky svému svítícímu výběžku na přední části hřbetní ploutve nemusí ďas mořský být rychlým lovcem. Jeho kořist je nalákána na zdroj světla a sama se dostává do blízkosti jeho úst. Ďas mořský zpravidla leží na dně mezi řasami, čímž se stává pro kořist neviditelným. Kořistí se nejčastěji stávají menší rybky, po kterých ďas rychle vystartuje, pakliže se nachází dostatečně blízko. Mimo drobných rybek požírá i korýše a hlavonožce (kteří tvoří nejspíše jen doplněk stravy). Jedná se o velmi dravou rybu, která často i při ulovení v síti požírá drobné menší rybičky.

Rozmnožování.

Rozmnožování probíhá v hloubce okolo 180 metrů v období od února do července. Jikry jsou kladeny ve slizovitém obalu v podobě dlouhých rosolovitých pásů, které dosahují délky 8 až 9 metrů a šířky 60 až 90 centimetrů. Mladé rybky žijí pelagicky. K životu u dna přechází ve věku okolo 120 dní, kdy dosahují délky přibližně 5–6 centimetrů. Jelikož se vše odehrává v naprosté tmě, tak se sameček, který doposud žil sám zakousne do samiččina těla, do kterého postupem času zaroste a propoji si se samičkou trávicí trakt. Činí tak z obavy, že ve tmě už nemusí jinou samičku potkat. Samice může mít takto ¨přisátých¨ až 5 samečků.

Hospodářský význam.

Ďas mořský je hojně loven pro gastronomické účely, kdy se podává jako specialita, čemuž odpovídá i jeho vysoká pořizovací cena. Při přípravě se odstraní hlava, ze které se využívá jen minimum, a to v podobě líček. Maso z těla je bez kostí, které by znepříjemňovaly konzumaci. Charakteristická je jeho bílá barva a značná soudružnost masa. Podávat se může jak vařený, tak i grillovaný či dušený.  Výlov se obvykle pohybuje v rozmezí 800 tun ďasa za rok s maximem mezi roky 1985 až 1988, kdy bylo ročně vyloveno přes 1400 tun. V roce 2000 bylo oproti tomu uloveno pouze přes 200 tun ďasa mořského. Od této doby postupně dochází k nárůstu jeho lovu a v roce 2005 již dosahoval přes 800 tun ročně. Minimální povolená velikost odchytu je stanovena mezinárodní dohodou na 30 cm. Předpokládá se, že se vyskytuje v hojnosti 3 až 18 kg/km. V současnosti se jedná o hojně rozšířený druh, který není ohrožen.

Ďas mořský ("Lophius piscatorius" Linnaeus, 1758) je druh hlubinné ryby z čeledi ďasovití, která žije téměř ve všech mořích a oceánech tropického a mírného podnebného pásma.  Jedná se o dravou rybu, která upřednostňuje dna. Pro tato místa má velmi vhodné maskování. Svou kořist vábí pomocí světelného zdroje ke svým ústům. Najdeme ho v hloubkách od 20 do 1000 metrů.

Lophius piscatorius, commonly known as the angler, is a monkfish in the family Lophiidae. It is found in coastal waters of the northeast Atlantic, from the Barents Sea to the Strait of Gibraltar, the Mediterranean and the Black Sea. Within some of its range, including the Irish Sea, this species comprises a significant commercial fishery.


Dějiny rodu.

Vznik.

Nová dynastie Hohenbergů byla založena výnosem císaře Františka Josefa I. v roce 1900. 1. července 1900 se na zámku v Zákupech v severních Čechách konala svatba a následníka rakousko-uherského trůnu, arcivévody Františka Ferdinanda (1863–1914) s hraběnkou Žofií Chotkovou (1868–1914). Ačkoli Žofie pocházela ze staré české šlechtické rodiny Chotků z Chotkova a Vojnína, nebyla svým rodem rovna rakouskému arcivévodovi. Jejich sňatek byl tudíž morganatický, a jejich potomci byli z důvodu nerovnorodosti manželství vyloučeni z nároku následnictví rakousko-uherského trůnu. Také budoucí titul Žofie neměl být císařovna, ale pouze manželka císaře. (Přísné dědičné předpisy platily zpočátku pouze pro Rakousko. V Čechách a Uhrách by teoreticky bývala mohla Žofie z Hohenbergu být i královnou a její potomci dědici. Ovšem se zřetelem na zachování jednoty rakousko-uherské monarchie, bylo vzdání se tohoto nároku smluvně upraveno.)  Císař ustanovil Žofii kněžnou z Hohenbergu ("Fürstin von Hohenberg") s předepsaným oslovením "Její Jasnost" ("Ihre Durchlaucht") a roku 1909 ji císař povýšil na vévodkyni ("Herzogin") "ad personam" s oslovením "Její Výsost" ("Ihre Hoheit"). Jelikož byl sňatek Žofie a Františka Ferdinanda morganatický, žádné z jejich čtyř dětí nemělo (po přísaze následníka Františka Ferdinanda) nárok na rakousko-uherský trůn.

Po sarajevském incidentu.

Po sarajevském atentátu přešel majetek zavražděného následnického páru na jejich děti. Nejstarší potomek, kníže Maxmilián, kterému bylo tehdy teprve dvanáct let, zdědil mimo jiné zámek Artstetten v Dolním Rakousku. Všechny tři děti pak společně zdědily zámek Konopiště jižně od Prahy, zámek Chlum či zámek Greifenberg ve štýrské Radiměři.  Za nedlouhého panování císaře Karla I. dostaly děti následnického páru 31. srpna 1917 dědičný znak a primogeniturně dědičný vévodský titul s oslovením "Výsost" a další potomci titul "kníže"/"kněžna" s oslovením „"Jasnost"“.  Titul vévody z Hohenbergu byl vytvořen pro knížete Maxmiliána z Hohenbergu roku 1917 císařem Karlem I., tři roky po atentátu v Sarajevu na jeho rodiče v roce 1914, který dal podnět k vypuknutí první světové války.  Hlava rodiny měla titul vévoda a ostatní členové kníže/kněžna. Knížata byli oslovováni Jasnost, vévoda Výsost.

Rakouská republika.

Na základě zákona o zrušení šlechtictví směli příslušníci rodu v Rakouské republice od roku 1919 používat výhradně rodové jméno "Hohenberg" jako příjmení. V témže roce byly děti následnického páru vyvlastněny Československou republikou v rámci pozemkové reformy, a jako rakouští státní občané vyhoštěni do Rakouska. Toto vyvlastnění bylo výsledkem letitého právního sporu mezi rodinou Hohenbergů a ČSR, který byl kněžnou Žofií z Hohenbergu vznesen u Evropských instancí.

Nacistická okupace Rakouska.

Po anexi Rakouska Nacistickým Německem v roce 1938 byli bratři Maxmilián a Arnošt pro svůj odpor vůči nacistům, deportováni do KT Dachau. Zámek Artstetten byl vyvlastněn, polnosti o výměře 20 000 ha u Eisenerce ve Štýrsku přešly do vlastnitví Třetí říše. Jednalo se o jedno z největších vyvlastnění v Rakousku vůbec. Uvěznění bratří Hohenbergu na západě zvedlo velkou vlnu pozornosti. Maxmilián byl v roce 1940 propuštěn, zatímco Arnošt byl převezen do KT Buchenwald a propuštěn byl teprve v roce 1943. Vyvlastněný rodinný majetek připadl po konci války Rakousku, a roku 1949 byl částečně navrácen do rukou Maxmiliána z Hohenbergu. Po něm obec Artstetten se zámkem, lesy a polnostmi převzal v roce 1962 jeho nejstarší syn Franz. Po jeho smrti v roce 1977 odkázala jeho vdova Alžběta Lucemburská, princezna nasavská a bourbonsko-parmská majetek své nejstarší dceři Anitě, jež se vdala za francouzského hraběte Romée de La Poeze d’Harambure. Manželé pak panství na konci roku 2003 začlenili do nově založené nadace "Anita Hohenberg-Stiftung".

Současnost.

Současnou hlavou rodiny je vévoda Jiří z Hohenbergu, jenž byl za pontifikátu papeže Jana Pavla II. velvyslancem Rakouské republiky při Svatém stolci.

Knížata a vévodové z Hohenbergu.

Arcivévoda František Ferdinand d'Este (1863–1914) ∞ Zákupy 1900 Žofie Chotková z Chotkova (1868–1914)

Rodinná hrobka.

Hrobka rodu Hohenbergů se nachází na zámku Artstetten. V roce 1909 vypsal arcivévoda František Ferdinand soutěž o výstavbu rodinné hrobky pro dvanáct rakví pod vstupní halou zámku a farního kostela sv. Jakuba Většího. V letech 1955/56 byla krypta po smrti Arnošta z Hohenbergu rozšířena také pod kostelní věž a jižní terasu zámku. Dnes jsou v kryptě pohřbeni vedle obou synů a jejich manželek, také tři vnuci Arcivévody Františka Ferdinanda a Žofie Chotkové. Pro potomky kněžny Anny z Hohenbergu a hraběte Roméeho de La Poeze d’Harambure byla reaktivována stará rodinná hrobka.

Zajímavosti.

Pamětní mince: Hohenbergům byl rakouskou republikou zabaven rodinný majetek mezi ostatním i rodinné sídlo, zámek Artstetten, který byl zvolen jako ústřední motiv pro pamětní desetieurové mince (vyraženy 13. října 2004). Rub znázorňuje vstup do krypty rodiny Hohenbergů. Vlevo jsou dvě podobizny, zachycující arcivévodu Františka Ferdinanda a Žofii, vévodkyni z Hohenbergu.

Hohenbergové, " (von) Hohenberg" je jméno rakouského rodu, od roku 1919 povýšeného do vévodského resp. knížecího stavu, udělených v souvislosti se sňatkem následníka rakousko-uherského trůnu, arcivévody Františka Ferdinanda z habsbursko-lotrinské dynastie, a hraběnky Žofie Chotkové. V mužské linii tedy Hohenbergové pocházejí z rakouského císařského rodu habsbursko-lotrinského a v ženské linii ze starého českého rodu Chotků z Chotkova a Vojnína.

Hohenberg is an Austrian noble family that descends from Countess Sophie Chotek (1868–1914), who in 1900 married Archduke Francis Ferdinand of Austria-Este (1863–1914), the heir presumptive to the throne of the Austro-Hungarian Empire. As their marriage was a morganatic one, none of their children were in the line of succession to the Austro-Hungarian throne. Still, they represent the senior agnatic line of the House of Habsburg-Lorraine.  The head of house bears the title of duke with the style of "Highness", with all other members titled as princes and princesses with the style of "Serene Highness".


Dějiny a stavba.

Když bylo podle pověsti neporušené tělo Olafa II. převezeno ze Stiklestadu do Nidarosu a pohřbeno v kostele svatého Klimenta, vyrazil údajně vedle kostela pramen, jehož voda byla zázračným lékem na všechny nemoci. A když se Olaf Kyrre roku 1066 vrátil do Nidarosu s mrtvolou svého otce, který padl v Anglii, s jeho doprovodem přišli do Norska i šlechtici anglosaského původu. Olaf Kyrre dal svého otce, Haralda, pohřbít v mariánském kostele, chrám svatého Klimenta dal strhnout a započal se stavbou nového velkého kostela svatého Olafa, který byl za pozemského života vlastně jeho strýcem.  Plán stavby je pravděpodobně dílem některého z členů anglického doprovodu, protože velmi dlouhá chrámová loď svědčí o anglosaském vlivu. Stavba zřejmě nebyla podle záměru Olafa Kyrreho dokončena, protože základy dlouhé chrámové lodě jsou na západní straně náhle přerušeny. Ve 12. století byla tato loď nově vybudována a byla k ní připojena ještě příčná loď v románském stylu.  Teprve Øystein Erlandson, druhý arcibiskup z Nidarosu, přinesl ze svého pobytu v Římě poznatky o novém architektonickém stylu, který si osvojili cisterciáci. V tomto přechodném slohu mezi stylem románským a gotickým byly postaveny horní části příčné lodě a mariánská kaple, dnešní sakristie. Po ostrém sporu s králem Sverrem musel arcibiskup Øystein na dva roky odejít do Anglie. V Canterbury poznával anglickou gotiku a velice si jí cenil. Z toho pak vznikla myšlenka dokončit právě v tomto stylu chrám, který vznikal nad hrobem svatého Olafa. Když se arcibiskup zase smířil s králem Sverrem, vrátil se k pracím na chrámu a zahájil stavbu kruchty. Dal vystavět vysoký chór ve formě osmistěnu s ochozem v křehké gotice, jaká se v této podobě nikde jinde na severu nevyskytuje. Po Øysteinově smrti v roce 1188 přerušily další spory arcibiskupství s králem práce na dómu až do roku 1250. Teprve pak byl dokončen osmistěn a klenba nad ochozem a dlouhým chórem. Vedení stavby se ujali nejspíš mistři z Lincolnu, kteří dobře znali způsob výstavby gotické klenby s křížovým žebrovím. V letech 1235 až 1250 byla věž s křížením a k hlavní lodi byly přistavěny boční lodě. Věže na západním průčelí ještě nebyly dokončeny.  Po prvním požáru ve 14. století následovaly další, které chrám velmi poškodily. V době reformace byla hlavní loď v troskách. Tehdy se začalo s úpravami chóru a příčné lodě ve stylu protestantského farního kostela, ale Dánové tehdy odvezli celý chrámový poklad do Dánska a větší jeho část roztavili – to se stalo i se stříbrnou rakví svatého Olafa. Vnitřní vložená dřevěná rakev zůstala v Trondheimu a později byla uložena do zděného hrobu. Tato hrobka byla na příkaz dánského krále Fridricha II. naplněna zeminou, aby norský světec upadl docela v zapomnění. Dnes se už vůbec neví, kde se jeho hrobka nachází – s největší pravděpodobností někde v blízkosti vysokého hlavního oltáře. Devět tesaných křížů připomíná Olafa a dalších osm králů, kteří jsou v katedrále pohřbeni. Obnova dómu započala roku 1869. Do roku 1906 byly znovu vybudovány boční lodě a hlavní loď v novogotickém slohu – hlavní chór zůstal v původním stavu. Z průčelí se do té doby zachovala jenom jeho poškozená dolní část a také pět soch. Proto bylo nutné celou tuto část stavby kompletně rekonstruovat, přičemž základním vodítkem pro obnovu byla mědirytina ze 17. století.  Architekt Christian Christie, pod jehož vedením renovace probíhala, povolal roku 1897 do Trondheimu sochaře Gustava Vigelanda. Ten ale nebyl zakázkou právě nadšen. „Vydělávám velmi mnoho peněz, ale prodávám svou duši“, napsal tehdy jednomu ze svých přátel. Celý dóm mu připadal až příliš „protestantský“. Přesto však trvalo deset let, než se s touto zakázkou vypořádal. Později byla vyhlášena soutěž, v níž roku 1928 zvítězil teprve třicetiletý Helge Thiis: ten se pak ujal i uměleckého vedení stavby. Průčelí ještě nebylo úplně hotovo, když byl dóm roku 1930 na svátek svatého Olafa nově vysvěcen. Přesto mohly při této příležitosti poprvé zaznít varhany, které byly postaveny v Německu.  Teprve roku 1946 se začalo s definitivní dostavbou západního průčelí. Uměleckého vedení dostavby chrámu se ujal Stinius Fredriksen, který zakomponoval i sochy na průčelí chrámu. Celá veliká skupina skulptur se stala jakousi přehlídkou osobností křesťanské víry. Od Adama a Evy přes starozákonní proroky až po archanděly a světce, včetně Panny Marie s dítětem a zobrazení Krista při jeho nanebevstoupení – všechny tyto důležité osobnosti z bible i svatí z legend našli své místo na průčelí chrámu.  Sochy vytvořili různí umělci zcela novým způsobem, což se dá dobře rozeznat; jedinou výjimkou je bronzový archanděl na průčelí severní věže. Některé nádherné vitráže v okenních rámech jsou dílem Gabriela Kiellanda. Zvlášť působivá je rozeta nad západním portálem.

Nidaroský dóm ( "Nidarosdomen") je nejmohutnější středověké architektonické dílo v celém Norsku. Nidaroský dóm se nachází ve třetím největším městě Norska – Trondheimu. Se svými 102 metry délky a 50 metry šíře je to největší gotický chrám ve Skandinávii. Dějiny stavby korunovačního dómu norských králů jsou velmi rozmanité a trvají bezmála celé tisíciletí.

Nidaros Cathedral () is a cathedral of the Church of Norway located in the city of Trondheim in Trøndelag county. It is built over the burial site of King Olav II (c. 995-1030, reigned 1015-1028), who became the patron saint of the nation, and is the traditional location for the consecration of new kings of Norway. It was built over a 230 year period, from 1070 to 1300 when it was substantially completed. However additional work, additions and renovations have continued intermittently since then; the most recent changes were completed in 2001. Nidaros was designated as the cathedral for the Diocese of Nidaros in 1152. After experiencing the turmoil and controversies of the Protestant Reformation of the 16th century, it was taken from the Catholic Church by the newly established state Church of Norway in 1537, which adopted the teachings and reforms of Martin Luther, Phillip Melancthon and others, becoming an Evangelical Lutheran church. Nidaros is the northernmost medieval cathedral in the world.  The cathedral is the main church for the "Nidaros og Vår Frue" parish, the seat of the Nidaros domprosti (arch-deanery), and the seat of the Bishop of the Diocese of Nidaros. The Preses of the Church of Norway is also based at this cathedral. The large, stone church seats about 1,850 people and it was historically used as the site of coronation of the kings of Norway.


Historie.

Fiat Coupé vznikl z požadavku vedení automobilky na výrobu levného lidového sportovního automobilu na osvědčené platformě Tipo/Tempra modifikované pro Fiat Bravo/Brava/Marea/Barchetta, Alfa Romeo 145/146/155 a Lancia Dedra. Navazoval na slavné modely lidových sportovních automobilů Fiat šedesátých a sedmdesátých let.  Byla vytvořena společná platforma Fiat Coupé/Lancia Delta Nuova, která sdílela stejné podvozkové díly (širší přední kovaná ramena s tvrdším uložením, silnější stabilizátor a vzadu odlišná geometrie uložení ramen) a značnou část mechaniky. Výroba Coupé byla z důvodu menšího objemu produkce a mnoha odlišností svěřena dílnám Pininfarina, díky čemuž byly vozy na kvalitativně velmi vysoké úrovni.  Dvoudveřové kupé nabízí řadu pozoruhodných detailů, jako například umístění velkého víčka nádrže na zadním blatníku, řešení zadních svítilen, umístění klik dveří ve sloupku střechy (obdobně jako později Alfa Romeo 156), či horizontální pás táhnoucí se přes celou šíři přístrojové desky a vyvedený v barvě karoserie. Překvapivě velký je u kupé zavazadlový prostor svým objemem 295 dm³ a vytvořeným dvoutřetinovým průchodem pro objemné či dlouhé předměty pevnou příčkou za zadními sedadly.  Podvozek se vyznačoval nízkou světlostí a tuhou charakteristikou odpružení, hřebenové řízení s hydraulickým posilovačem bylo přesné a mělo ostřejší charakteristiku. Ačkoli zadní náprava je konstrukčně poměrně jednoduchá a levná, autoři chytře usadili robustní nápravnici do čtveřice silentbloků a vlastní vlečená ramena byla uložena "na tvrdo" ve valivých ložiskách, takže jízdní vlastnosti vozu byly i díky nízkému těžišti překvapivě dobré.  Při uvedení na trh v lednu 1994 byly k dispozici dva dvoulitry "Lampredi". Prvním byl přepracovaný z modelu Tipo Sedicivalvole, robustní čtyřválec s litinovým blokem a dvojicí protiběžných vyvažovacích hřídelí s vrtáním 84,0 mm a zdvihem 90 mm (zdvihový objem 1995 cm³), s hlavou válců z lehkých slitin a ventilovými sedly z tvrdokovů s rozvodem DOHC 16v a elektronikou Bosch Motronic. Poskytoval maximální výkon 102 kW (139 koní CEE) při 6000/min. a max. krouticí moment 186 Nm při 4300/min. Druhým pak byl přeplňovaný turbodmychadlem Garrett TBO367 a špičkovým motormanagementem Weber-Magneti-Marelli IAW WH.P8, odvozený od motoru legendární Lancie Delta HF Integrale Evoluzione, který díky novým pístům se zlepšenou kompresí (kompresní poměr 8,0 : 1, plnicí tlak 1,0 baru v overboostu/0,7 baru lineárně) a novým sacím traktem poskytoval nejvyšší výkon 140 kW (190 koní CEE) při 5500/min. a maximální krouticí moment 291 Nm při 3400/min. Motor plnil emisní normu Euro 1. Převodovka byla pětistupňová, plně synchronizovaná s řazením lanovody, zvláštností byla 35% uzávěrky předního diferenciálu v podobě malé viskózní spojky (v terminologii Fiatu Viscodrive).  Fiat Coupé 16v turbo dosahoval nejvyšší rychlosti 230 km/h, z 0 na 100 km/h dokázal zrychlit za méně než 7,5 s a 1 km s pevným startem zvládl za 26,9 s. Jeho slabší stránkou byly přední brzdy Girling s jednopístkovými plovoucími třmeny a kotouči 284 x 22 mm (4 x 98 mm) v kolech 6 x 15" z lehkých slitin Speedline (verze Plud byly osazovány koly Speedline 6,5 x 16" a pneumatikami 205/50 WR16).  V dubnu 1996 přibyl čtyřválec 1.8 16v (Barchetta, Lancia Dedra/Delta 836), který měl opět litinový blok, ale bez vyvažovacích hřídelí a naopak disponoval variabilním natáčením sací vačky (olejovým) rozvodu DOHC 16v a z objemu 1747 cm³ poskytoval maximální výkon 96 kW (131 koní CEE) při 6300/min. a max. krouticí moment 164 Nm při 3500/min. Do dubna 1997 motor 1.8 16v splňoval emisní normu Euro 1, poté do konce výroby modelu (rok 2000) novější emisní normu Euro 2. V listopadu 1997 byly z nabídky vyřazeny oba původní dvoulitrové čtyřválce, které nahradily dva pětiválcové motory 2,0 l "Pratola Serra" homologované pro emisní normu Euro 2, jeden plněný atmosféricky, druhý s přeplňováním. Blok motoru byl opět litinový a opět disponoval protiběžným vyvažováním, což v kombinaci s pěti válci zajišťovalo takřka sametový chod. Vrtání 82 mm, zdvih 75,65 mm, zdvihový objem 1998 cm³. Hlava válců byla vyrobena z lehkých slitin s ventilovými sedly z tvrdokovů, rozvod DOHC s 20 ventily (4 pro každý válec) byl ovládán – na rozdíl od motorů Lampredi – prostřednictvím hydraulických ventilových zdvihátek se samočinným vymezováním ventilové vůle. Elektronika byla použita Bosch Motronic M2.10. Atmosférický motor poskytoval nejvyšší výkon 108 kW (147 koní CEE) při 6100/min. a největší krouticí moment 186 Nm při 3500/min. a Coupé s ním jelo 215 km/h, přičemž z klidu na 100 km/h zrychlilo za 8,4 s. Od roku 1998 byl pak u tohoto motoru použito variabilní sání, které přispělo ke zvýšení nejvyššího výkonu na 113 kW při 6500/min.  Přeplňovaná verze téhož pětiválce 2.0 20v s turbodmychadlem Garrett TB2811 měla variabilní ovládání sací vačky, kompresní poměr 8,5 : 1 a poskytovala při plnicím tlaku 1,15 baru v overboostu nejvyšší výkon 162 kW (220 koní CEE) při 5750/min. a nejvyšší krouticí moment 310 Nm při 2500/min. Ten se přes jednokotoučovou suchou spojku Valeo a pětistupňovou převodovku Fiat/ZF přenášel na přední kola prostřednictvím diferenciálu s omezenou svornosti Viscodrive. Fiat Coupé 20v turbo s pětistupňovou převodovkou uměl jet až 243 km/h a z klidu na 100 km/h dokázal zrychlit během 6,2 s. Sprint na 1000 m s pevným startem zvládl za 26,5 s. Zvýšení výkonu si vyžádalo zcela novou přední brzdovou soustavu Brembo s pevnými čtyřpístkovými třmeny a kotouči 305 x 28 mm (4 x 98 mm). Díky nim muselo být použito větších kol Speedline z lehkých slitin 6,5 x 16".  Od roku 1996 mohl také majitel tohoto vozidla spouštět motor tlačítkem Start, místo klasickým klíčkema u série Limited Edition či 20v turbo Plus byla standardem nová šestistupňová převodovka, díky níž došlo ke zvýšení maximální rychlosti na 250 km/h.  Vozy série Limited Edition byly označeny štítkem s jeho výrobním číslem. Traduje se, že první vyrobený kus vlastnil Michael Schumacher. Vnější odlišnosti spočívaly v doplňcích karoserie (plasty světlometů, maska chladiče, disky kol, spoilery a prahy v barvě karoserie a další doplňky v titanové barvě, jiné víčko nádrže atd.). Jako poznávací znamení těchto vozů bylo i typové označení "20v turbo" na B sloupku v červené barvě (ostatní série v chromovém eloxu).  V motorovém prostoru najdeme rozpěrnou tyč SPARCO a rudé víko hlavy válců.  Běžné kožené sedačky nahradily červeno-černé sedačky RECARO, podobě byla upravena hlavice řadicí páky, ruční brzdy, výplně dveří a volantu. Z drobností dále byla jiná opěrka levé nohy řidiče, a pedály od firmy SPARCO. V blízkosti volantu, napravo, najdeme ještě startovací tlačítko po vzoru dřívějších sportovních vozů. A v neposlední řadě rychlosměr byl ocejchován až do 280 km/h místo původních 260.  Fiat Coupé zaskočil konkurenci, která v daném cenovém segmentu neměla proti přeplňovaným verzím modelu Coupé čím konkurovat. Navzdory očekáváním vůz překvapil i dobrými jízdními vlastnostmi a celkovou kvalitou zpracování, pozdější 20v turbo i excelentními brzdami. Uzávěrka předního diferenciálu u 16v turbo a 20v turbo a šestistupňová převodovka 20 turbo Limited Edition a 20v turbo Plus byly třešničkami na dortu, kterým bylo těžko konkurovat. Slabší stránkou byla menší tuhost karoserie v krutu, ventilace, která nedokázala zajistit odmlžení oken za nepříznivého počasí a u modelu 16v turbo slabší brzdová soustava. U modelů 1.8 16v bylo nutno včas řešit těsnost olejového tlakového variátoru sací vačky.  Vzhledem k pořizovací ceně i servisní nenáročnosti splnil Fiat Coupé do puntíku zadání stát se králem levných lidových sportovních automobilů.

Fiat Coupé ("typ 175") byl dvoudveřový čtyřmístný osobní automobil provedení kupé, které bylo vyráběno italskou automobilkou Fiat v letech 1994-2000, představeno bylo roku 1993 na bruselském autosalonu. Design navrhl Chris Bangle ze STILO FIAT centra, interiér vytvořil Pininfarina. Ve své době byl Fiat Coupé nejrychlejším evropským automobilem s pohonem předních kol a je nejrychlejším sériovým Fiatem všech dob.

The Fiat Coupé, internally designated as the type 175, was a two door, four seat coupé manufactured and marketed by Fiat between 1993 and 2000 across a single generation. The Coupé was introduced at Bologna Motor Show in December 1993 and is noted for its distinctive, angular exterior design by Chris Bangle at Centro Stile Fiat. Its interior was designed by Pininfarina.


Počátky benátské expanze.

Roku 992 uzavřel Pietro II. smlouvy s byzantským císařem Basileem II. o přepravě byzantských jednotek výměnou za obchodní privilegia v Konstantinopoli. Na základě opakovaných stížností dalmatských městských států flotila vedená Orseolem zaútočila na Neretvijské piráty v Paganii během svátku Nanebevstoupení Páně roku 998. Pietro si poté přivlastnil titul dalmatského vévody a zároveň jej předal svému synovi Janu Orseolovi. 9. května 1000 se dóže rozhodl s konečnou platností pokořit Chorvaty a Neretvijce, aby tak mohl ochránit obchodní kolonie a zájmy romanizovaného občanstva dalmatských měst. Flotila šesti lodí vypálila prakticky celé východní pobřeží Jaderského moře, přičemž pouze Neretvijci se zmohli na nějaký odpor. Poté, co Benátčané ukradli zboží a odvlekli čtyřicet obchodníků ze Zadaru, vyslal dóže flotilu deseti lodí, která chytila Neretvijce poblíž ostrova Kača. Zajatí Neretvijci pak byli triumfálně převezeni do Splitu. Neretvijští vyslanci posléze výměnou za propuštění zajatců přijali podmínky - sám neretvijský vládce se přijde poklonit, prohlásí starou daň, kterou Benátčané museli platit od roku 948, za neplatnou a bude garantovat bezpečí všem benátským lodím plujícím Jaderským mořem. Pietro poté propustil všechny zajatce až na šest Neretvijců, které si ponechal jako rukojmí. Pevninští Neretvijci byli takto pacifikováni, avšak obyvatelé ostrovů Korčuly a Lastova se rozhodli bojovat. Nakonec však byla obě města poražena. Protože Lastovo bylo známo jako základna pirátů, nechal dóže město vyklidit a srovnat se zemí. Obyvatelé Lastova však odmítli a pokračovali v boji, ovšem neúspěšně. Pietro město tobyl a to bylo záhy zničeno.  Někdy v té době na malém ostrůvku svatého Maxima dubrovnický biskup odpřisáhl jménem města Ragusa (dnešního "Dubrovníku") dóžeti věrnost.  Pietrův syn, Ota Orseolo, se po otcově odchodu do kláštera stal novým dóžetem.

Odkaz.

Datum jeho vítězství se stalo svátkem, který se poté každý rok v Benátkách slavil. Dóže vždy spolu s biskupem odpluli na lodích k ústí Laguny, kde proběhly tzv. Zásnuby dóžete s mořem. Sloužilo k uctění moře a k zajištění přízně pro benátské lodě.

Pietro II. Orseolo byl v letech 991 až 1009 benátským dóžetem. Za jeho vlády začalo období expanze Benátek do východního Středomoří, které trvalo bezmála dalších 500 let. Dále zabezpečil svůj vliv v dalmatských osadách, zbavil Benátky padesát let trvající povinnosti platit poplatky Pagánii (nebo též "Neretvii") a započal etapu benátské dobyvačné politiky získáním Lastova, Korčuly a Dubrovniku.

Pietro II Orseolo (961 − 1009) was the Doge of Venice from 991 to 1009. He began the period of eastern expansion of Venice that lasted for the better part of 500 years. He secured his influence in the Dalmatian Romanized settlements from the Croats and Narentines, freed Venetia from a 50-year-old taxation to the latter, and started Venetia's expansions by conquering the islands of Lastovo ("Lagosta") and Korčula ("Curzola") and acquiring Dubrovnik ("Ragusa").


Historie.

K založení pozemních sil došlo v roce 1956 přetransformováním Kasernierte Volkspolizei (KVP) na Nationale Volksarmee . Ministerstvo národní obrany vedlo nejprve pozemní síly na dvou podřízených územních správách CIP Sever a Jih, které v roce 1957 vytvořily velení vojenského obvodu III v Lipsku a V v Neubrandenburgu (do roku 1956 v Pasewalk).  V roce 1972 byly vojenské obvody podřízeny nově zřízenému velení pozemních sil, které bylo zodpovědné za výcvik a připravenost v míru.  Pozemní síly NVA byly pevně začleněny do struktur Varšavské smlouvy. V této souvislosti by měly zejména v součinnosti s jednotkami Sovětského svazu, Polska a Československa odrazit útok na území smluvních států a zejména NDR a následně rozbít nepřítele na svém území.

Struktura ozbrojených sil.

Organizační schéma pozemních sil NVA, 1986 Struktura ozbrojených sil od roku 1980 do roku 1990:

Struktura.

LaSK bylo od roku 1972 podřízeno Kommando Landstreitkraefte (Kdo. LaSK). To se mezi roky 1956 a 1990 dále dělilo na vojenské okruhy III a V. Ty obecně sestávali ze tří divizí, plus výcvikové, logistické jednotky a jednotky bojové podpory. "1. Motorisierte-Schützen-Division" byla sice také podřízena Vojenskému okruhu V, ale za válečného stavu měla být vyjmuta a použita k útoku na Západní Berlín. "6. motorisierte Schützendivision" existovala pouze dva roky (1956-1958).  Zatímco tyto vojenské okruhy III a V měli v podřízenosti většinu pozemních sil, další dělostřelecké jednotky a prvky podpory, stejně jako výsadkový 40. Fallschirmjägerbataillon (posílen na Luftsturmregiment 40 v roce 1986), byly v přímé podřízenosti Kdo. LaSK.  Po vypuknutí válečného stavu měly být oba vojenské okruhy reorganizovány na velitelství armád. Tak by vznikla 3. armáda na jihu, posílena o 6., 10. a 16. záložní divizi, a 5. armáda na severu, posílena 94. gardovou motostřeleckou divizí a samostatným 138. a 221. tankovým plukem Sovětské armády. Oběma armádám by velel generální štáb Sovětské armády, a Kdo. LaSK by pouze zabezpečovalo zásobování, zdravotní službu, vnitřní bezpečnost a asistenci při dobývání Západního Berlína.

Vojenský okruh III.

V případě války by Vojenský okruh III ("Militärbezirk III", též "MB-III") byl přetransformován na 3. armádu. V míru byl podřízen přímo "Kommando Landstreitkraefte." Velitelství sídlilo v Lipsku.  Seznam vyšších jednotek podřízených MB-III:  Pravidelné divize:  Záložní divize:  Základem mobilizačních divizí byly následující výcviková zařízení provozovaná v míru u Kdo. MB-III :

Vojenský okruh V.

Vojenský okruh V (nebo MB-V) byl předurčen k reorganizaci na 5. armádu. Velitelství bylo v Neubrandenburgu.  Seznam vyšších jednotek podřízených MB-V:  Pravidelné divize:  Záložní divize:

Zesílení.

V případě mobilizace bylo plánováno posílení aktivních jednotek NVA. Potřebný personál by byl mobilizován především z řad rezervistů. Munice, bojové vybavení a část podpůrných vozidel byly skladovány ve skladech a dlouhodobě uchovávány. Chybějící vozidla a vybavení by byly poskytovány továrnami a státní institucemi. Potřebná opatření pro mobilizaci plánovala NVA i státní instituce. Pravidelně se cvičilo organizování jednotlivých útvarů a svazků. Obecně by mobilizační jednotky měly být zřízeny do tří dnů v případě mobilizace. Početní stavy bojových vozidel by se více než zdvojnásobily, stejně jako zásoby zbraní a raketových systémů.  Sovětská armáda skladovala jaderné hlavice na základnách v Himmelpfortu a Stolzenhainu. Tyto hlavice měly být během mobilizace vydány 3. a 5. armádě  V případě úplné mobilizace by bylo šest pravidelných divizí posíleno celkem pěti záložními divizemi . Základem divizí by byla výcviková střediska (dříve poddůstojnické školy) pozemních sil. Tento stálý personál byl posílen hlavně záložníky. Seznam záložních divizí viz výše.  Do podřízenosti Velitelství pozemních sil by byly zformovány další útvary. A to 13., 15., 23., 25., 33. a 43. záložní motostřelecké pluky, a dále 13. a 15. pluky stíhačů tanků.  Ostatní útvary a jednotky NVA by se během mobilizace také zvětšily. Například dělostřelecké pluky vojenských okruhů by se rozrostly na dělostřelecké brigády a protitankové oddíly vojenských okruhů by se rozrostly na protitankové pluky. Základem pro zřízení opravárenských brigád byly opravárenské prapory vojenských okruhů. Kromě bojových a bojových podpůrných jednotek by byla v případě mobilizace zřízena také řada lékařských, logistických a jiných podpůrných zařízení.

Druhy svazků.

Divize:  Pluky:  Prapory:  Oddíly:

Landstreitkräfte (celým názvem Landstreitkräfte der Nationalen Volksarmee – "pozemní ozbrojené síly Národní lidové armády,"zkráceně LaSK) byly součástí Nationale Volksarmee. Jako největší složka ozbrojených sil NDR měla průměrně 120 000 odvedenců a vojáků z povolání.  Organizace pozemních sil byla rozdělena do dvou sektorů na "Sever" s velitelstvím v Neubrandenburgu a "Jih" s velitelstvím v Lipsku.

The Land Forces of the National People's Army (German: "Landstreitkräfte der Nationalen Volksarmee" - LaSK), was the ground-based military branch of the German Democratic Republic (GDR) National People's Army (NPA). The Land Forces Command, located at Geltow was established on 1 December 1972 as a management body created for the land forces. The NPA itself was created on March 1, 1956 from the "Kasernierte Volkspolizei" (Barracked People's Police).


Vznik.

Po Batistově nástupu k moci v roce 1952 okolo sebe začal mladý opoziční politik Fidel Castro shromažďovat dělníky a univerzitní studenty, se kterými začínal v utajení budovat první buňky odporu proti režimu. Tato skupina si říkala „Hnutí“. Počátkem roku 1953 čítala již na 1 500 bojovníků, mezi něž patřil také Raúl Castro Ruz, Fidelův mladší bratr.  Prvním plánovaným úderem byl útok na kasárny Moncada v Santiagu de Cuba, druhé největší kasárny v zemi. Za peníze z řad sympatizantů pořídil Castro zbraně a uniformy a jako datum úderu určil se svými nejbližšími důvěrníky 26. července. V plánu bylo přepadení kasáren, otevření zbrojnice, obsazení justičního paláce naproti kasárnám a sousední městské nemocnice. Zároveň se také měla rozšířit rozhlasem zpráva o přepadení, se snahou rozpoutat lidové povstání.  Na tuto akci Castro vybral pouhých 160 mužů. Proti stovkám ozbrojených vojáků tak stála hrst Castrových příznivců s několika málo loveckými zbraněmi.  "Manifest z Moncady", který Castro přečetl svým spolubojovníkům před začátkem akce:  "„Revoluce prohlašuje, že neudržuje žádné spojení s cizími národy a že není ovlivněna žádnou ideologií. " "Vyhlašuje svou pevnou vůli přivést Kubu na cestu hospodářského blahobytu. " "Vyhlašuje svou lásku a důvěru k ctnosti, cti, slušnosti člověka...Toto není třídní revoluce...Revoluce se opírá o ideály José Martího, její jedinou vlajkou je trikolora s hvězdou.“"  Celá akce kvůli své nedostatečné připravenosti skončila nezdarem. Bylo zabito 8 povstalců, části se podařilo uprchnout a asi stovka byla zajata vojenskou policií a následně krutě umučena. Fidelovi a jeho bratru Raúlovi se podařilo uprchnout do hor nedaleko Santiaga, avšak zanedlouho byli objeveni armádní hlídkou a uvrhnuti do vazby.  Batista na celou situaci reagoval vyhlášením výjimečného stavu a hojným zatýkáním.  16. října dostal Fidel Castro příležitost se jako vystudovaný právník sám hájit a jeho slavná obhajovací řeč známá pod názvem „Dějiny mě osvobodí“ je dodnes mýtem kubánské revoluce. Po této řeči byl Castro společně s ostatními „chlapci z Moncady“, jak se jim později začalo říkat, odsouzen na 15 let vězení na ostrově Isla de Pinos.  Ve vězení s ostatními členy „Hnutí“ založil knihovnu a aktivně se věnoval výuce rétoriky, politické ekonomie a filosofie.  15. května 1955 Batista vyhlásil všeobecnou amnestii, která se týkala všech politických vězňů včetně Castra a spol. Tehdy Castro založil z podporovatelů v době věznění a z přeživších spolubojovníků z útoku na kasárny Moncada „Movimiento 26 de Julio“ – „Hnutí 26. července“ známé pod zkratkou „M-26“, nebo také „M-26-7“, odhodlané znovu shromažďovat síly proti Batistovu režimu.

Druhý úder – Sierra Maestra.

Záhy po propuštění odjíždějí Fidel s Raúlem pod politickým tlakem do Mexika, kde Fidel poznal mladého argentinského lékaře a oddaného marxistu Ernesta Guevaru, známého jako „Che“. Společně tehdy začali připravovat invazi na ostrov a následně shromažďovat peníze i zbrojit. 26. listopadu 1956 tak byly konečně na Kubu vyslány zakódované telegramy, které oznamovaly brzký příjezd guerillos na palubě legendární lodi známé jako „Granma“.  Z pohoří Sierra Maestra tehdy vedla guerilla organizovaný útok a nakonec také díky podpoře obyvatelstva, především rolnictva, svedla po urputném a únavném boji, rozhodující bitvu v El Jigue v červenci 1958 a téhož roku 20. srpna Castro vyhlásil triumf v Radiu Rebelde a byl uznán za revolučního vůdce Kuby.  2. ledna Castro vstoupil do Santiaga de Cuba, kde se mu nepostavil na odpor jediný voják. Symbolicky obsadil kasárny Moncada a odjel do Havany. Takto zvítězila Castrova kubánská revoluce.

Hnutí 26. července (Movimiento 26 de Julio) bylo kubánské guerillové hnutí odpůrců diktátorského režimu Fulgencia Batisty pod velením Fidela Castra.

The 26th of July Movement (; M-26-7) was a Cuban vanguard revolutionary organization and later a political party led by Fidel Castro. The movement's name commemorates its 26th July 1953 attack on the army barracks on Santiago de Cuba in an attempt to start the overthrowing of the dictator Fulgencio Batista. Fidel Castro's left-wing nationalist ideology was founded in the liberal ideas of José Martí.  This is considered one of the most important organizations among the Cuban Revolution. At the end of 1956, Castro established a guerrilla base in the Sierra Maestra. This base defeated the troops of Batista on December 31, 1958, setting into motion the Cuban Revolution and installing a government led by Manuel Urrutia Lleó. The Movement fought the Batista regime on both rural and urban fronts. The movement's main objectives were distribution of land to peasants, nationalization of public services, industrialization, honest elections, and large scale education reform.  In July 1961, the 26th of July Movement was one of the parties that integrated into the Organizaciones Revolucionarias Integradas (ORI) of the Integrated Revolutionary Organization (IRO) as well as the Popular Socialist Party and the March 13 Revolutionary Directory. On March 26, 1962, the party dissolved to form the Partido Unido de la Revolución Socialista de Cuba (PURSC) or the United Party of the Socialist Revolution of Cuba (UPSRC), which held a communist ideology.