Život.

Miloš pocházel ze zemědělské rodiny, které se živila chovem dobytka a jeho prodejem. Jeho rodiče byli chudí zemědělci; on sám byl nejstarším ze tří synů. Jeho skutečné příjmení bylo Teodorović, ale po svém otci si jej nakonec změnil na Obrenoviće, pod kterým se stal později známý jako zakladatel srbské panovnické dynastie.  Jako mladý se účastnil prvního srbského povstání a vedl druhé srbské povstání. Jeho úspěch v boji proti turecké nadvládě vyústil jednání s Turky, ve kterých Osmanská říše přiznala Srbsku autonomní statut a Milošovi postavení knížete. Toto postavení bylo hatišerifem uznáno v roce 1830 jako dědičné a po Karađorđevićích se tak zrodila další srbská panovnická dynastie – Obrenovićové. Postupnými kroky se jako obratný diplomat pokoušel co nejvíce rozšířit míru autonomie Srbska v rámci Osmanské říše. V zahraniční politice se spoléhal na pomoc Ruska, která však byla značně omezena, neboť Rusko mělo s Tureckem četné dohody, které nechtělo kvůli malému Srbsku porušit.  Miloš zahájil proces modernizace a rozvoje Srbska. Cílem tohoto procesu však nebylo zemi dotáhnout na úroveň západních monarchií, nýbrž zajistit dostatečný počet vzdělaných lidí, kteří by dokázali spravovat stát. Podporoval proto studium některých studentů v zahraničí (Německu, Rakousku a Rusku) a také příchod zahraničních odborníků. Ti přicházeli především z Ruska.  Jako panovník vládl Miloš autokraticky a neustále se musel střetávat s četnou opozicí, která toužila získat v rodícím se nezávislém Srbsku významné posty. Odmítal celou řadu demokratických a prozápadních reforem (které měly za cíl omezit jeho poměrně širokou moc); zrušil progresivní Sretenjskou ústavu a nechal vraždit své oponenty, učinil tak i u vůdce prvního povstání Karađorđeho Petroviće. Tvrdě potíral konkurenční rod Karađorđevićů. Ti měli – stejně další odpůrci Miloše – zájem na ovládnutí země a návrat svého příslušníka na trůn. Poté, co myšlenka pokrokové ústavy u Miloše narazila, byla otázka nové ústavy po dlouhou dobu široce diskutována. Po několika letech neúspěšných řešení vydal nakonec sultán hatišerif, který měl de facto roli nové srbské ústavy. Milošova moc v něm byla omezena tzv. Radou (Sovjetem), což bylo pro srbského panovníka nepřijatelné. Členové této rady byli zvoleni doživotně a zodpovídali se přímo sultánu v Cařihradu.  Miloš tak nakonec abdikoval a přenechat trůn svému mladšímu synovi Milanovi. Nejprve žil v Zemunu, později se přestěhoval se do Valašska v dnešním Rumunsku, kde žil v exilu.  Na trůn se vrátil nakonec v roce 1858. Vládl pouhé dva roky, přesto se vypořádal s ustavobraniteli (Garašanin musel odejít z politiky, Toma Vučić byl uvězněn), zahájil protitureckou politiku a prohlásil knížectví za dědičné. V roce 1860 zemřel.  Během své vlády patřil Miloš Obrenović k nejvlivnějším a nejbohatším lidem na Balkáně.

Miloš Obrenović (celým jménem Miloš Teodorović Obrenović, v srbské cyrilici Милош (Теодоровић) Обреновић; 18. března 1780 Gornja Dobrinja – 28. září 1860, Bělehrad) byl v letech 1815–1839 a 1858–1860 srbským knížetem.

Prince Miloš Obrenović I of Serbia (; ; 18 March 1780 or 1783 – 26 September 1860) born Miloš Teodorović (; ) was Prince of Serbia from 1815 to 1839, and again from 1858 to 1860. He participated in the First Serbian uprising, led Serbs in the Second Serbian uprising, and founded the House of Obrenović. Under his rule, Serbia became an autonomous principality within the Ottoman Empire. Prince Miloš ruled autocratically, consistently refusing to share power, which generated strong domestic opposition. During his rule, Miloš I bought a number of estates and ships from Ottoman Turks and also became a prominent trader. He was the richest man in Serbia and one of the richest in the Balkans, with estates in Vienna, Serbia and Wallachia.


Původ pojmu.

Poprvé použil termín „Drang nach Osten“ polský novinář Julian Klaczko v roce 1849. Je však sporné, jestli i on sám tento termín vymyslel. Protože je tento pojem používán v německém tvaru v angličtině, polštině, ruštině, češtině i dalších jazycích, došlo se k závěru, že je jeho původ německý.

Historické pozadí.

Drang nach Osten souvisí se středověkým německým osídlováním východu ("Ostsiedlung"). Tato „východní kolonizace“ se týkala rozšiřování německé kultury, jazyka, států a osídlování východní a severní Evropy obývané Slovany a Balty.  Populační nárůst ve vrcholném středověku vedl ke stěhování lidí z oblastí Svaté říše římské, a to Porýní, Vlámska a Dolního Saska, na východ na méně zalidněné baltské území a do Polska. Tyto přesuny byly podporovány německou šlechtou, slovanskými králi a vévody a středověkou církví. Většina kolonizace proběhla na úkor polabských Slovanů a pohanských Baltů.  Právě v těchto přesunech obyvatelstva má své kořeny budoucí stát Prusko, který byl pojmenován po podmaněných Prusech. Řád německých rytířů, který byl pozván Konrádem Mazovským do severního Polska na konci středověku, asimiloval a násilně proměnil většinu obyvatel jižních baltských pobřeží.  Rusko a Švédsko si nakonec podrobily země zabrané germánskými rytíři v Estonsku a Livonsku. Po rozdělení Polska mezi Prusko, Rakousko a Rusko na konci 18. století získalo Prusko většinu západního Polska. Prusové a později Němci se zapojili do germanizace na polském území.

Význam pojmu v německé diskuzi.

Tento pojem se stal ústředním bodem programu německého nacionalistického hnutí v roce 1891 se založením Alldeutschen Verbandes dle slov: „Der alte Drang nach dem Osten soll wiederbelebt werden" („Starý Drang nach Osten musí být oživen“). Nacistické Německo uplatnilo tento slogan během sudetské krize v roce 1938 označením Čechů jako „slovanské obranné zdi proti Drang nach Osten“.  Navzdory "Drang nach Osten" probíhaly přesuny obyvatel i opačným směrem, protože lidé z málo vyvinutých venkovských oblastí na východě byli přitahováni prosperujícími průmyslovými regiony v západním Německu. Tento fenomén byl známý pod pojmem "Ostflucht", doslova „útěk z východu“.

"Drang nach Westen".

Nový Drang nach Osten byl vyzván německými nacionalisty, aby šel v protikladu s polským „Drang nach Westen“ („touha po západu“). První světová válka skončila Versailleskou smlouvou, díky které větší část provincií Německé říše, např. Poznaňsko, Západní Prusko a Horní Slezsko, připadla druhé Polské republice; západopruské město Gdaňsk se stalo svobodným městem Gdaňsk. Polské noviny Wprost v srpnu roku 2002 použily oba termíny „Drang nach Osten“ a „Drang nach Westen“ jako nadpisy k článkům o energetické společnosti RWE ovládající polskou společnost STOEN a o polské migraci do východního Německa.  „Drang nach Westen“ je také ironický název kapitoly v knize Erica Josepha Goldberga "Struggle for Empire", která poukazovala na „chybějící“ východní ambice Ludvíka II. Němce, který místo toho rozšiřoval své království směrem na západ.

Význam pojmu v polské a panslovanské diskuzi.

Americký profesor historie Henry Cord Meyer, syn německých přistěhovalců, ve své knize „Drang nach Osten: Bohatství myšlenky sloganu v německo-slovanských vztazích, 1849 - 1990“ tvrdí, že slogan „Drang nach Osten“ má s největší pravděpodobností svůj původ v slovanských zemích, kde byl také využívanější než v Německu: „hlavní oblastí rozšíření tohoto sloganu byl slovanský svět.“ Ve skutečnosti většina německých vzdělanců odmítla tento slogan jako pouhou panslovanskou agitaci proti Německu.“ Byl „hlavní částí historiografie a propagandy Sovětského bloku. [...] I když toto pojetí nalezlo rozsáhlé přijetí v slovanské historiografii od druhé světové války, neznamenalo to, že je opravdu správné. Tato fráze je často používána k doložení kontinuity základního rysu německé historie od 11. století do současnosti; je úzce spojena se slovanskými stereotypy o německém národním charakteru.“  S rozvojem romantického nacionalismu v 19. století začali polští a ruští intelektuálové odkazovat k německému "Ostsiedlung" jako k "Drang nach Osten". Německá říše a Rakousko-Uhersko pokoušely rozšířit svou moc na východ; Německo získáním vlivu v upadající Osmanské říši (Východní otázka) a Rakousko-Uhersko získáním území na Balkáně (Bosna a Hercegovina).

Lebensraum nacistického Německa.

Adolf Hitler, diktátor nacistického Německa v letech 1933 – 1945, se dožadoval „Drang nach Osten“, aby získal území pro německé kolonisty na úkor východoevropských národů ("Lebensraum"). Tento pojem se rozšířil natolik, že se mohl v zahraničních novinách objevovat bez vysvětlení. Jeho východní vojenské akce během druhé světové války byly zpočátku úspěšné. Wehrmacht dobyl Polsko, baltské země, Bělorusko, Ukrajinu a většinu evropského Ruska; k odstranění slovanských národů z těchto zemí a k jejich náhradě Němci byl vytvořen Generalplan Ost.  Neúspěch tohoto plánu byl zapříčiněn zejména nedostatkem Němců, kteří by se skutečně na východě chtěli usadit. Osady založené během války nepřijímaly kolonisty z Altreichu (starého jádra německé říše), ale hlavně východoevropské Němce přesídlené ze sovětských sfér podle paktu Ribbentrop-Molotov, a také Poláky, které nacisté považovali za germanizované. Sovětský svaz však od roku 1943 začal odvracet německá vítězství a nacistické Německo bylo spojenci v roce 1945 poraženo.

Poválečné vyhoštění Němců z východní Evropy.

Následek "Ostsiedlung" byl ukončen po druhé světové válce. V letech 1945 – 48 bylo německé obyvatelstvo vyhoštěno za linii Odra-Nisa. Tato hranice byla ustanovena po druhé světové válce rozhodnutím postupimské konference. Masivní vyhoštění německých obyvatel z východu bylo odůvodněné jako zvrácení „Drang nach Osten“.  „Historické Východní Německo“, které bylo zemí baltských obyvatel (Prusů), kteří byli kolonizováni a začleňováni německým „Drang nach Osten“, bylo rozděleno mezi Polsko, Rusko, a Litvu a osídleno místní populací. Linie Odra-Nisa byla poválečnými německými státy (Východním a Západním Německem i sjednoceným Německem) přijata jako východo-německá hranice. Byly tak svrženy všechny plány znovu-rozšíření nebo znovu-osídlení území za touto hranicí. Prusové byli ve 13. století přemoženi germánskými rytíři a postupně se během následujících století přizpůsobovali. Pruský jazyk zanikl v 17. století nebo na začátku 18. století.

Drang nach Osten () byl pojem, který byl poprvé použit v 19. století k pojmenování německé expanze do slovanských zemí. Tento název se stal mottem německého nacionalistického hnutí ke konci 19. století. V některých historických rozpravách kombinuje „Drang nach Osten“ historické německé osídlování východní Evropy, středověké vojenské expanze germánských rytířů, germanizační strategie a válečný konflikt novověkých německých států, jako je nacistický lebensraum. Drang nach Osten byl jedním z podstatných elementů německého nacionalismu a jednou z částí nacistické ideologie. 7. února 1944 Adolf Hitler řekl: "Je to východním směrem, stále a pouze na východ, kam se musí naše lidská rasa rozšířit. Je to směr, který pro expanzi německých obyvatel nařídila sama příroda."

In Poland the term was used in describing programs of Germanizing Poland, while in Germany the slogan was part of a wider nationalist approbation of medieval German settlement in the east and of the idea of the "superiority of German culture". The slogan ("Drive to the West"), derived from , was used to depict an alleged Polish drive westward.  The concept of "Drang nach Osten" was a core element of German nationalism and a major element of Nazi ideology. As Adolf Hitler said on 7 February 1945, "It is eastwards, only and always eastwards, that the veins of our race must expand. It is the direction which Nature herself has decreed for the expansion of the German peoples."


Etymologie.

Slovo "narthex" pochází ze starořeckého slova "νάρθηξ" (narthēx), které znamená prut. Jak se tento termín přenesl na architektonický prvek, není zcela objasněno. Snad pochází původně z označení běžecké dráhy ohraničené pruty.

Termín.

Termínem narthex se označuje v raně křesťanských a byzantských bazilikách prostor ve formě úzké jednopodlažní předsíně spojené arkádami s lodí kostela. Pokud se prostor nalézá uvnitř kostela, označuje se jako "esonarthex", pokud se nachází vně fasády stavby, jedná se o "exonarthex". Tento stavební prvek se objevuje ojediněle též na Západě jako čtvercové atrium (srovnatelné s ambitem středověkých klášterů) před kostelem. Převážně je napojeno na západní stranu kostela a sloužilo při obřadech křtů, pokud nebylo k dispozici baptisterium, pro zpovědi a nebo také pro sňatky. U klasických románských bazilik a u gotických katedrál se vstupní hala termínem narthex neoznačuje. U arménské klášterní architektury se jako varianta narthexu rozvinul stavební prvek zvaný "gavit".

Původ.

Narthex se objevil v raném křesťanství poprvé v Římě u Lateránské baziliky jako křížová předsíň v době vlády císaře Konstantina I., který v letech 313-319 nechal u Lateránského paláce vystavět první velkou křesťanskou baziliku. Ve své formě je pozůstatkem původního prostylu, ve kterém byla často kašna pro rituální omývání před vstupem do kostela. Tyto rituální očisty jsou přítomny doposud v islámu. Později se z velkého atriového nádvoří vyvinula tato zmenšená forma předsíně.

Využití.

Narthex měl bezpochyby liturgickou úlohu, což ale nevylučuje i jiné možnosti využití: např. sloužil jako noční útočiště při velkých poutích, při katechumenátu, pro shromáždění uchazečů o křest nebo kajícníků, kteří byli dočasně vyloučeni z účasti na svátosti. Zaručeně se v tomto prostoru odehrávaly exorcismus, usmíření s kajícníky, nebo ceremonie předcházející křtu.

Narthex, též chrámová předsíň je vstupní prostor u hlavního vchodu do kostela. U raně křesťanských a raně středověkých bazilik může označovat také nádvoří obehnané sloupy.

The narthex is an architectural element typical of early Christian and Byzantine basilicas and churches consisting of the entrance or lobby area, located at the west end of the nave, opposite the church's main altar. Traditionally the narthex was a part of the church building, but was not considered part of the church proper.  In early Christian churches the narthex was often divided into two distinct parts: an esonarthex (inner narthex) between the west wall and the body of the church proper, separated from the nave and aisles by a wall, arcade, colonnade, screen, or rail, and an external closed space, the exonarthex (outer narthex), a court in front of the church facade delimited on all sides by a colonnade as in the first St. Peter's Basilica in Rome or in the Basilica of Sant'Ambrogio in Milan. The exonarthex may have been either open or enclosed, with a door leading to the outside as in the Byzantine Chora Church.  By extension, the narthex can also denote a covered porch or entrance to a building.


Historické souvislosti.

Galie byla v 1. století př. n. l. rozdělena na dvě části. Jih byl již 70 let okupován Římany, kteří na dobytém území zřídili provincii Gallia Narbonensis (dříve Zaalpskou Galii). Severní, svobodná část, byla obývána mnoha kmeny na různém stupni společenského vývoje a s různými formami vlády, které spolu navzdory jisté kulturní spřízněnosti vedly neustálé bitvy. O těchto bitvách se dochovaly informace v historických pramenech. Početný kmen Aeduů byl krátce před rokem 63 př. n. l. poražen v bitvě u Magerobrigy spojenými kmeny Sekvanů, Arvernů a germánských Svébů, vedených náčelníkem Ariovistem. Druid Diviciacus se následně vydal do Říma požádat o pomoc římský senát. I když Diviciacus zanechal velmi pozitivní dojem svou vzdělaností a diplomatickým uměním, pomoci se mu nedostalo.  V roce 60 př. n. l. došlo v Římě k uzavření neformální dohody o rozdělení moci prvního triumvirátu. Julius Caesar, jeden z triumvirů, se stal o rok později konzulem (nejmocnějším) v Římě a vynutil si, aby mu byla po skončení funkce na pět let (místo obvyklého jednoho roku) svěřena správa provincií Předalpské Galie a Narbonské, které byly vybaveny silnými vojenskými posádkami. Jeho počínání v nejvyšší funkci bylo za hranou zákona a soudu unikl jen díky moci svých přátel. Náklady jeho politické kariéry převyšovaly značně jeho majetek a příjmy a tak odjel velet podprovinciím zadlužen. Jednotlivé galské kmeny měli své bohatství, proto Julius Caesar, který měl legie svěřené jen k obraně římského území, čekal jen na záminku ke vpádu do galských držav, aby se bohatství zmocnil. Caesarovým plánům nahrávaly i podvědomé obavy Římanů, u nich byla stále živá vzpomínka nejen na dobytí a vydrancování Říma Galy v roce 387 př. n. l., ale i na pozdější boje, v nichž Galové získali pověst krutých a nebezpečných protivníků, od nichž Římané utrpěli nejednu porážku.

Migrace Helvécú.

Vhodná záminka pro vojenský zásah nastala ve chvíli, když se kmen Helvéců usídlený na území dnešního Švýcarska, dal na pochod do Galie, na západním pobřeží dnešní Francie, aby unikli sílícím útokům germánského kmene Svébů vedených Ariovistem. Po tříletých přípravách spálili svých dvanáct hradišť, čtyři sta vesnic a všechny usedlosti a 300 tisíc Helvéců se vydalo na cestu na západ. Asi čtvrtinu z toho počtu tvořili bojeschopní jedinci.  Snazší a bezpečnější průchod se nabízel přes území Allobrogů, ti však byli nedávno porobeni Římany a průchod jejich územím znamenal průchod římskou provincií Gallia Narbonensis. Caesar v této skutečnosti viděl svoji příležitost. Když Helveciové požádali o svolení územím Allobrogů projít a překročit tedy hranice provincie, Caesar předstíral, že k posouzení žádosti potřebuje víc času. V získaném čase nechal postavit linii opevnění na jižním břehu řeky Rhôny a zničit most přes řeku v Ženevě. V polovině dubna informoval Helvéci, že jim průchod přes římské provincie nedovolí. Helvéciové byli nuceni hledat alternativní trasu přes území Aeduů, který byl spojencem Římanů. Protože Helvéciové sami nebyli schopni průchod vyjednat, domluvili se s šlechticem Dumnorixem z kmene Aeduů, který přesvědčil kmen Sekvanů, aby jim umožnili průchod přes jejich území. Dohoda byla provázena vzájemnou výměnou rukojmích z významných rodů, která měla zajistit, že Sekvánové nebudou při průchodu Helvéciům bránit a Helvécové nebudou při průchodu rabovat. Helvécové se dali na pochod přes území Sekvanů a Aeduů na území Santonů.  Toto cílové území však bylo (podle Caesara) nebezpečně blízko k hranicím římské provincie a to mu jako záminka k boji stačilo. Velení legie na hranicích provincie přenechal Titu Labienovi a spěšně se vydal do Itálie, kde pod záminkou ohrožení vyzvedl ze zimovišť tři veteránské legie umístěné v Aquileji, nechal naverbovat dvě legie nové - XI. a XII. S nimi se zrychleným pochodem vydal do Galie, tím překročil hranice provincie a také svou pravomoc. Jako správce provincie měl totiž vojsko přidělené výhradně k obraně. Jeho opakované nezákonné jednání mu v senátu procházelo jen díky podpoře a téměř absolutní moci triumvirátu.

První střetnutí u řeky Arar.

Helvéciové mezitím prošli krajem Sekvanů na území Aeduů a potřebovali překročit řeku Arar. Při cestě tak velkého kontingentu divokých Galů docházelo přes všechny úmluvy ke konfliktům a rabování, zejména na území Římu nakloněných Aeduů, kteří se na Římany obrátili se žádostí o pomoc. To bylo Caesarovi další záminkou k zásahu. Jeho kroky tak vyvolávaly důvěru i u římského senátu.  Přeprava velkého počtu lidí a zásob na vorech přes řeku Arar trvala Helvécům více než 20 dní. Zde je dostihl Caesar se svými legiemi. V odstupu vyčkal, až budou tři čtvrtiny Helvéců na druhé straně řeky, a v noci pak se třemi legiemi napadl a zmasakroval civilisty se zavazadly i bojovníky z poslední části výpravy, tvořené především kmenem (župou) Tigurinů. Zcela nepřipravení Galové, kteří ani nechápali, proč byli napadeni, neměli žádnou šanci se bránit a celé to skončilo masakrem, v němž bylo zabito více než 90 tisíc mužů, žen a dětí. Masakr proběhl téměř beze ztrát na římské straně. Vzhledem k tomu, že se Caesar při popisu události zmiňuje o útěku části pronásledovaných do lesů, můžeme se domnívat, že alespoň malé části Tigurinů se podařilo masakru uniknout.  Je příznačné, že v Zápiscích o válce galské se Caesar pokouší obhájit toto krveprolití připomínáním 50 let staré účasti Tigurinů v bitvě u Burdigala, v níž byl zabit konzul Lucius Cassius a římská vojska poražena (107 př. n. l.)  Poté nechal Caesar zbudovat most přes Arar, převedl přes něj vojsko a přesunul se do vzdálenosti zhruba osmnáct kilometrů od oppida Bibracte. Část sil, které až dosud byly spojené s Caesarem, dezertovala aby informovala o římském ústupu. Helvéciové to viděli jako Caesarovo oslabení, jehož využili k zaútočení na římské legie a spěchali, aby jim vpadli do zad.

Bitva.

Julius Caesar rozvinul své jednotky s pahorkem za zády. Čtyři veteránské legie (VII, VIII, IX a X) stály ve třech řadách ("triplex acies") v nejnižší části svahu, zatímco na jeho vrcholu rozmístil čerstvě zverbované legie společně s auxiliárními (pomocnými) jednotkami. Jízda, většinou aedujští spojenci, stála po bocích.  Helvécové zaútočili na svah zdola, nejprve jízda na křídlech a poté pěchota na střed, ale po charakteristickém protiútoku legionářů s jejich pili byli Galové odraženi a utrpěli ztráty. Po prvním útoku helvécští bojovníci ustoupili, Caesar naopak dal čtyřem veteránským legiím rozkaz k postupu vpřed. Galské síly posléze zaútočily na římské křídlo, ale třetí řada legionářů vyrazila rychle na místo jejich střetu a Galy rozdrtila.

Konsekvence.

Po bitvě byli Helvécové zmasakrováni. Ti co přežili, se stáhli na území Lingonů. Legie zůstaly v okolí Bibracte a zrekvírovaly zde zásoby. Caesar poté, co zjistil, kam uprchli Helvécové, vyslal k lingonským vůdcům posly s požadavkem, aby jeho nepřátelům nepomáhali. Caesar se rozhodl je pronásledovat, Helvécové požádali o smír a vrátili zpět na východ do své země.

Bitva u Bibracte byla první velkou bitvou galských válek. Julius Caesar prokázal schopnost profesionální, technologicky i organizačně nadřazené římské armády porážet mnohdy i početnější, ale méně organizovaná vojska Galů. Bitva proběhla 25 km jižně od Bibracte, největšího a nejbohatšího oppida kmene Aedů a skončila porážkou Galů. Kmen Helvéců, který před postupujícími Germány chtěl migrovat dál na západ Galie, byl poražen a jeho zbytky donuceny k návratu na východ.

The Battle of Bibracte was fought between the Helvetii and six Roman legions, under the command of Gaius Julius Caesar. It was the second major battle of the Gallic Wars.


Rozšíření.

Původní vlastí je jihovýchodní Austrálie (státy Victoria a Nový Jižní Wales), Tasmánie a Nový Zéland. Jako okrasná rostlina byl rozšířen do řady subtropických i tropických oblastí kde se dobře uchytil a dál se množí. Například na Havaji opustil vyhrazené plochy zahrad a parků a ve volné přírodě se z něj stal vetřelec, vytváří hustá houští která vytlačují původní floru. (Na některých místech Havaje je ale vítaný, svými kořeny např. stabilizoval mnohé, kozí pastvou erodované hřebeny kopců.)  Ve své domovině se vyskytuje na dobře odvodněné půdě, která může být písčitá, hlinitá i jílovitá s pH neutrálním až mírně kyselým. Potřebuje plné slunce a proto neroste na zastíněných místech, vyrůstá nejčastěji na křovinatých kamenitých stráních, okrajích lesů a vřesovištích, vyžaduje vlhká ale nezamokřená stanoviště. V Evropě roste balmín metlatý ve volné přírodě hlavně v Makaronézii a řídce na dalších teplých místech okolo Středozemního moře.

Popis.

Stálezelený, hustě a neuspořádaně (metlovitě – viz druhové jméno) větvený keř nebo strom který dorůstá do maximální výše 4 m, nejčastěji ale má tvar keře okolo 2 metrů vysokého i širokého. Tvarově variabilní aromatické listy, dlouhé 5 až 20 mm a široké 2 až 6 mm, hustě porůstají řídce chlupaté ratolesti které později olysají. Jejich tuhé, kožené čepele jsou tvaru čárkovitého, kopinatého nebo obkopinatého, mohou být zakřivené, na koncích mívají zahnutou špičku a u báze jsou někdy zakončené krátkým řapíkem.  Balmín metlatý je mnohomanželná rostlina, na jednom exempláři mohou vyrůstat pouze oboupohlavné nebo jen samčí květy (čnělku a bliznu mají zakrnělé neb je nemají vůbec) nebo oboupohlavné a samčí květy současně. Květy jsou pětičetné, mají 8 až 12 mm v průměru, jsou přisedlé a většinou vyrůstají jednotlivě. Opadavé podlouhlé až široce trojhranné kališní lístky bývají dlouhé asi 2 mm. Okrouhlé, lysé korunní lístky s drobnými výrůstky jsou asi 5 až 8 mm velké a mívají převážně barvu bílou a vzácněji narůžovělou, vyšlechtěny byly i rostliny s květy sytě růžovými a červenými. Jejich lysá češule je nahoře rozšířena. Tyčinky nesoucí dorzálně připojené prašníky vyrůstají v chomáčcích okolo češule, jsou krátce srostlé s kalichem a bývají rozdílně dlouhé, od 2,5 až 3,5 mm. Semeník je pětidílný, obsahuje asi 100 vajíček. V oboupohlavných květech je tlustá čnělka zakončená laločnou bliznou.  Rostliny vykvétají ve své domovině v říjnu až lednu, jsou opylovány různým létajícím hmyzem, včetně včel medonosných. Plody jsou kulaté dřevnaté tobolky, měřící v průměru 6 až 9 mm, které se otvírají pěti zřetelně vystouplými víčky. Zralá semena jsou velká 2 až 3 mm a bývají rozptylována větrem.  Balmín metlatý produkuje alelopatické látky a tím si pomáhá získávat prostor pro růst. Dále žije v ektomykorhizické symbióze se stopkovýtrusnými a vřeckovýtrusnými houbami které mu pomáhají zlepšovat příjem minerálních látek z půdy, např. fosforu (dihydrogenfosforečnanu).

Význam.

Tato dřevina má pro domorodé obyvatele tradičně význam jako zdroj příležitostné lahůdky a hlavně léčivá rostlina. Pružná, ztuhlá sladká tekutina vytékající z poraněných mladých větví je považována za vítané zpestření jednoduché stravy hlavně dětmi a ke zmírnění kašle u dospělých. Podobně i kůru užívají ke zmírnění bronchitidy. Z listů dělají masti, žvýkají je nebo vdechují jejich výpary. Z těžkého a tvrdého dřeva vyrábějí drobné nástroje a topí jím, pro specifickou vůni všeobecně slouží k uzení, hlavně ryb.

Éterické oleje.

V posledních desetiletích je věnována značná pozornost esenciálnímu oleji získávaného z listů. Obsahuje v příhodné kombinaci mnoho flavonoidů a terpenoidů které mají dobré antimikrobiální, antimykotické, protizánětlivé, protialergické a snad i protinádorové účinky. Používané oleje jsou pomocníkem při léčbě ekzémů, lupenky, akné a rozličných zánětů.

Med.

Med získaný včelami z květů balmínu metlatého má specifickou chuť a ještě před nedávnem měl pouze kulinářský význam. Nyní byla zjištěna i jeho antibakteriální aktivita které dosahuje svým vysokým obsahem vhodných enzymů. Při desinfekci ran vykazuje obdobnou antiseptickou účinnost jako klasický peroxid vodíku. Účinkuje např. i na Staphylococcus aureus a Helicobacter pylori.

Klinické používání.

Hlavní překážkou k širokému používání v klasické medicíně je skutečnost, že nelze např. bezpečně zajistit stejné chemické složení jednotlivých snůšek medu, jedna se od druhé odlišuje. Obdobně je to i u olejů, od sebe se odlišují obsahem léčivých látek oleje získané ze dvou stromů rostoucích blízko sebe. Navíc oba preparáty se skládají z mnoha aktivních látek jejichž dlouhodobý společný vliv na lidský organizmus není dobře prozkoumán.

Zahradnictví.

Prvotní význam pro jeho rozšíření do různých teplých oblastí světa jsou, s přihlédnutím k snadnému pěstování, hlavně líbivé květy. Vysazuje se v okrasných zahradách, mnohde vytváří živý plot, ohrazení cest nebo se vysazuje jako nenáročná rostlina pro zarostení vyčerpaných a neplodných stanovišť. Je to proměnlivý druh, z původně bílých nebo slabě narůžovělých jednoduchých květů byly vyšlechtěny plnokvěté rostliny s květy růžovými, červenými i různě pestrými a vykvétající na keřích nebo stromech rozličného vzrůstu. Je pěstován také jako pokojová rostlina i v bonsajové formě.  V mírném podnebném pásu se pěstuje jako rarita kterou nutno na zimu stěhovat do studeného skleníku neboť je pouze mírně mrazuvzdorný. Starší rostlina snese krátkodobě pokles teploty pod bod mrazu, musí se ale chránit před studeným větrem; z namrzlého nebo starého dřeva již neobrůstá.

Pojmenování.

Mořeplavec James Cook během své plavby začal používat listů balmínu metlatého jako náhražky při vaření čaje a tento způsob se dlouho udržel i u nově se přistěhovavších obyvatel. Pozůstatkem je jeho anglické pojmenování "Tea tree". Zde často dochází k nejasnostem, neboť pod názvem Tea Tree Oil se prodává léčivý přípravek obsahující silici stromu kajeputu střídavolistého ("Melaleuca alternifolia"). Léčivé přípravky z balmínu metlatého (med nebo olej) mívají v názvu maorské jméno "Manuka".

Balmín metlatý ("Leptospermum scoparium"), nazývaný také původním domorodým názvem Manuka, nejrozšířenější druh rodu balmín, je nenáročná teplomilná dřevina pěstovaná pro své květy a v poslední době i pro objevené léčebné účinky.

Leptospermum scoparium, commonly called mānuka, manuka, manuka myrtle, New Zealand teatree, broom tea-tree, or just tea tree, is a species of flowering plant in the myrtle family Myrtaceae, native to south-east Australia and New Zealand (including the Chatham Islands).


Synonyma.

Další lidová jména: jedlovák, jedlák, máčkovják, madlovák, máselník, máslový žluťáček, lipovják, panské hříbek, panský hřib, plavák, sameťáček, smetaník, šafráník, žluťák.

Taxonomie.

Pro hřib přívěskatý se především ve starší literatuře objevuje označení "Boletus aereus" , případně "Boletus aereus" . Použití tohoto názvu ve smyslu hřibu přívěskatého můžeme najít např. u Krombholze, Smotlachy, Velenovského a Rickena. Odborný název "Boletus aereus" se dnes používá pro hřib bronzový. Nejednoznačnost pocházela z mykologického popisu Jeana Baptiste Francoise Bulliarda, na jejímž základě byly obě houby považovány jen za různé formy téhož druhu (bělomasou a žlutomasou).  V roce 2014 provedli američtí mykologové David Arora a Jonathan L. Frank na základě biomolekulárních analýz přesunutí řady druhů z rodu "Boletus" včetně hřibu přívěskatého do nově vzniklého rodu "Butyriboletus" (zhruba odpovídá původnímu pojetí sekce Appendiculati).

Vzhled.

Klobouk je 60 – 160 (200, případně až 220) milimetrů velký, u mladých plodnic světle hnědý až šedohnědý, u starších může dosáhnout hnědorezavého až kaštanového odstínu. Povrch se při otlačení zbarvuje hnědočerveně nebo do tmavšího odstínu hnědé.  Rourky jsou v mládí světle žluté, později jasně žluté a u starších plodnic žlutoolivové. Po rozkrojení nebo pomačkání mírně modrají nebo zelenají – změna zbarvení však může téměř chybět.  Třeň je masitý, na bázi často krátkým přívěskem kořenující. Spodní polovina může být nahnědlá, hnědě skvrnitá. Přítomna je žlutá (na otlacích hnědnoucí) síťka, která většinou sestupuje až do spodní části třeně.  Dužina je žlutá, ve středu světlejší, může být až bělavá. Ve spodní části třeně bývá nahnědlá. Po rozkrojení v místě na rourkami slabě modrá, barevný projev ale může chybět.  Hřib přívěskatý bývá často červivý – typickým znakem pro tento druh je hnědé zbarvení chodbiček červů.

Výskyt.

Jde o vzácný hřib, který preferuje teplejší oblasti nížin a pahorkatin převážně na alkalických půdách. Roste ve světlých listnatých lesích a hrázních rybníků, obvykle pod duby, buky a habry. Pilát jej řadil mezi druhy xerotermních dubo-habrových hájů na vápenci a houby dubo-habrových lesů na nevápenných půdách. Uváděl i výskyt v rámci terestrických jedlobučin – je však třeba dodat, že tehdy (1969) ještě nebyl popsán blízce příbuzný a velmi podobný hřib horský, který se oproti hřibu přívěskatému liší právě výskytem v horských oblastech pod jehličnany. Rozpor mezi výskytem v teplých nížinách pod listnáči a v horách pod jehličnany však Pilát již tehdy zmiňoval.

Rozšíření.

Hřib přívěskatý roste v Evropě. Mimoevropské nálezy (Severní Amerika, Asie, Austrálie) vyžadují bližší studium. Evropské nálezy pocházejí z následujících zemí: Belgie, Bosna a Hercegovina, Bulharsko, Černá Hora, Česká republika, Dánsko, Estonsko, Francie, Gibraltar, Chorvatsko, Irsko, Itálie, Lichtenštejnsko, Litva, Lucembursko, Maďarsko, Německo, Nizozemí, Norsko, Polsko, Portugalsko, Rakousko, Rumunsko, Rusko, Řecko, Slovensko, Slovinsko, Spojené království, Srbsko, Španělsko, Švédsko, Švýcarsko a Ukrajina.  V rámci chráněných území České republiky byl nález hřibu přívěskatého popsán mimo jiné na následujících lokalitách:

Záměna.

Hřib přívěskatý se může velice podobat hřibu růžovníku, s nímž sdílí i obdobná stanoviště. Oba druhy jsou poměrně variabilní a barva jejich klobouku se může měnit podle stáří plodnice. Hřib přívěskatý má klobouk zbarvený v odstínech hnědé, ale v důsledku rozpadu povrchové vrstvy (trichodermové hyfy) ve stáří často vystupuje odlišné zabarvení hlubší vrstvy, takže může být klobouk kaštanový nebo červenohnědý. Naopak klobouk mladých plodnic hřibu růžovníku je obvykle v mládí zbarvený růžovohnědě nebo červenohnědě, ale po rozpadu povrchového trichodermu dochází k obnažení nižší vrstvy, takže se ve stáří může barvit do okrova nebo žlutookrova. Dále se oba druhy mohou odlišovat růžovým zbarvením spodní části třeně, které je často (ne však vždy) přítomné u růžovníku.

Ochrana.

Ještě v polovině 20. století byl hřib přívěskatý považovaný za dosti hojný. V současnosti je veden v červeném seznamu hub České republiky jako téměř ohrožený druh. Neměl by se proto sbírat. Hlavními zdroji ohrožení jsou necitlivé lesnické zásahy a systematické vysbírávání plodnic houbaři.

Hřib přívěskatý ("Butyriboletus appendiculatus" ) je vzácná houba z čeledi hřibovitých. Patří mezi teplomilné barevné hřiby, které se vyskytují na prohřátých hrázích rybníků nebo ve světlých listnatých lesích nížin a pahorkatin. V posledních desetiletích je v rámci České republiky pozorován výrazný úbytek této houby.

Butyriboletus appendiculatus is an edible pored mushroom that grows under oaks and other broad leaved trees such as beech. It is commonly known as the butter bolete. It often grows in large colonies beneath the oak trees, and is frequently found cohabiting with old oaks in ancient woodland. It is relatively rare in Britain. Its stipe and pores are often bright yellow (hence its name of butter bolete) and its flesh stains bright blue when cut or bruised.


Pozadí vzniku.

Pro kvalitní strukturu románu a příležitost zobrazit denní snění mladé buržoazní ženy s masochistickými sklony, akceptoval Luis Buñuel nabídku bratrů Roberta a Raymonda Hakimových, kteří jej požádali o realizaci filmu podle Kesselovy knihy "Kráska dne".  Režisérovi se také zamlouvala možnost rozpracovat některé sexuální úchylky, které jej teoreticky zajímaly od mládí. Dříve se jim částečně věnoval už ve filmech "On" a "Deník komorné" (scéna s botami).  Na zásah cenzury, která vystřihla několik scén, reagoval Buñuel odmítavě. Například děj scény, ve které vévoda stojí nad rakví Séverine v kapli a označuje ji za dceru, ztratila podle režiséra zamýšlený smysl. Vystřižena byla totiž předchozí mše odehrávající se pod kopií Grünewaldova obrazu „Ponížení Krista“.  Nejčastější dotaz, především od žen, směřoval na obsah krabičky čínského zákazníka nevěstince, na nějž pozitivně zareaguje jen kráska dne. Režisér pravdivě odpovídal, že obsah nezná a dodával, aby si ženy představily "„cokoli chtějí“".  V důsledku prolínání reálných scén s fragmenty snění a představ, je interpretace „skutečnosti“ nejednoznačná. Nabízí tak alternativu, že nevěstinec ožívá jen v představách, coby důsledek nenaplněných sexuálních očekávání, ať už ze strany Séverine či dokonce jako projev žárlivé reakce jejího manžela. Kritik Milan D. Klepikov v eseji „Boží opozice“ uvedl, že je toto dílo "„přes ironickou dekadenci syžetu Buñuelovým nejsvětlejším filmem“".

Děj.

Mladá a přitažlivá Séverine Serizy (Catherine Deneuve) není schopna se svým manželem realizovat intimní život. Pohledný chirurg Pierre Serizy (Jean Sorel) je ohleduplný a na ženu nenaléhá. Oba k sobě chovají úctu a toleranci, přestože vztah není zcela naplněn. Dny prodchnuté prázdnotou manželka tráví zvrhlými erotickými představami, které jí pomáhají ventilovat sexuální pud. Prožívá tak příběhy, v nichž se odehrávají praktiky bondage či sadomasochismu.  Během lyžování v zimním středisku potkávají známý pár Henriho Hussona (Michel Piccoli) a Renée (Macha Mérilová). Séverine nesnáší chování a lascivní pohledy tohoto muže. Zpět v Paříži naráží na Renée, která ji během jízdy taxi vypráví o jejich společné přítelkyni Henriettě. Ta prý pracuje v nevěstinci. Doma na ni pak čeká kytice růží od Henriho a v náhlém vzrušení ji vše padá z rukou. Na tenisu se s ním střetává. Rozhovor směřuje k Henriettě a její nestoudné práci. Jakoby mimoděk se dozvídá adresu jednoho luxusního bordelu pro vytříbenou klientelu, kam Henri dříve také chodíval. Následně odmítá jeho pozvání na schůzku.  Protože jsou veřejné domy oficiálně zakázány, zvědavost ji dovede k návštěvě inkriminovaného místa na pařížské adrese Cite Jean de Saumer 11. Jedná se o jeden z řadových činžovních domů. Nejdříve se nesměle otáčí a odchází přemýšlet do prosluněného parku. Vrací se zpět a při vzpomínkách na dětství, v nichž se objevuje její otec, stoupá po schodech až k bytu madam Anaïs (Geneviève Pageová), která svůj malý luxusní podnik řídí pevnou rukou. Pro krásu a vybrané chování Séverine ji majitelka ráda přijímá. Protože bude blondýnka obšťastňovat zákazníky jen přes den od čtrnácti do sedmnácti hodin, vybírá ji jméno „Kráska dne“ (Belle de jour). Získává hned první práci, sex s majitelem továrny na cukrovinky, který je pravidelným klientem. Po této zkušenosti se na týden ze salónu vytrácí. Následně se vrací a zažívá vzrušené příhody se zákazníky, jakými jsou Číňan se záhadnou krabičkou či univerzitní profesor, kterému neumí poskytnout uspokojení v podobě jeho ponižování. Jednoho dne se u ní doma ohlašuje Husson, ale Séverine jej odmítá a k návštěvě nedochází. Přesto fantazíruje o sexu s ním za manželovi přítomnosti. To paradoxně léčí skutečný problém v manželství, kdy s mužem navazuje intimní vztah. K nemilému překvapení dochází, když jednoho dne zavítá do podniku madam právě Husson a střetává se svým objektem touhy. O manželku přítele ztrácí erotický zájem a slibuje, že si tuto diskrétní informaci ponechá pro sebe.  Krásku dne v bordelu uhrane mladý a drsný gangster Marcel (Pierre Clémenti), jenž dokáže realizovat její zvrhlé představy. Poté, co si mladá žena uvědomuje, že vztah nebezpečně sílí, rozhoduje se za souhlasu madam Anaïs nevěstinec opustit. Marcelův společník Hyppolite (Francisco Rabal), který mu prý vděčí za záchranu života, blondýnku sleduje až do místa bydliště. Šílený Marcel se poté zjevuje u jejích dveří a naléhá na pokračování románku. Když je odmítnut a požádán o opuštění bytu, čeká před domem na příchod manžela. Třemi ranami z pistole jej postřeluje a sám je na útěku před policií zastřelen. Pierre Serizy se probírá z kómatu se ztrátou zraku a ochrnutý na invalidním vozíku. Policie není schopna vypátrat střelcovu motivaci. V bytě se po několika dnech objevuje starý známý přítel Husson, který Pierrovi přichází sdělit pravdu o skrytém životě jeho manželky. Je přesvědčen, že lékař pak ztratí pocit viny a nebude se považovat za pouhou přítěž v rozletu krásné a počestné ženy. Séverine neprotestuje a vpouští jej do pokoje. Když návštěva odejde, žena vchází do pokoje, kde slepý manžel sedí na kolečkovém křesle. Séverine si představuje, že nyní po odhalení druhé identity, svými hříchy vykoupila mužovo zdraví a opět navážou šťastnější život. Manžel tak vstává bez známek nemoci.

Produkce.

Natáčení filmu probíhalo na těchto pařížských lokacích:

Kráska dne () je francouzské filmové drama z roku 1967 režírované Luisem Buñuelem, které představuje volnou adaptaci Kesselova stejnojmenného románu napsaného roku 1928.  Francouzský název snímku „belle de jour“ je pojmenováním květiny denivka, jejíž květy vydrží na stonku jediný den a znamená „denní krásu“. Ve druhém významu je také označením prostitutky vykonávající své řemeslo za dne a současně i protikladem ke spojením „femme de nuit“ či „belle de nuit“, kterými francouzština pojmenovává prostitutku.  Děj vypráví příběh přitažlivé ženy, která se rozhodla svá nudná odpoledne, jež manžel tráví prací v nemocnici, zpříjemnit prostitucí. Titulní postavu mladé blondýnky ztvárnila Catherine Deneuve, které většinu šatů navrhl tehdy málo známý Yves Saint-Laurent.  Americký režisér Martin Scorsese podpořil v roce 2002 vydání snímku na DVD a portugalský režisér Manoel de Oliveira roku 2006 natočil "Belle Toujours", které zachycuje domnělé setkání dvou hlavních postav z původního dramatu. V roce 2010 pak časopis "Empire" zařadil Buñuelovo dílo na 56. místo žebříčku „100 nejlepších filmů světové kinematografie“.  "Kráska dne" obdržela hlavní cenu Zlatý lev na Benátském filmovém festivalu 1967.

Belle de Jour () is a 1967 drama film directed by Luis Buñuel, and starring Catherine Deneuve, Jean Sorel, and Michel Piccoli. Based on the 1928 novel "Belle de jour" by Joseph Kessel, the film is about a young woman who spends her midweek afternoons as a high-class prostitute, while her husband is at work.  The title of the film is a pun on the French term, "belle de nuit" ("lady of the night", i.e., a prostitute), but Séverine works during the day under the pseudonym "Belle de Jour". Her nickname can also be interpreted as a reference to the French name of the daylily ("Hemerocallis"), meaning "beauty of [the] day", a flower that blooms only during the day.  "Belle de Jour" is one of Buñuel's most successful and famous films. It won the Golden Lion and the Pasinetti Award for Best Film at the Venice Film Festival in 1967.


Historie a popis.

Synagoga byla postavena v letech 244 až 245, o čemž svědčí nápis napsaný v aramejštině, který byl nalezen při vykopávkách. Další nápis v řečtině uvádí jméno zakladatele synagogy. Synagoga stála u zdi města a roku 256 byla během výstavby opevnění proti Sasánovcům zasypána pískem. Proto se v ní fresky zachovaly v dobrém stavu.  Synagoga měla výšku asi 7 m, hlavní sál měl velikost 7,68 × 13,35 m a podél zdí byly umístěny lavice. V západní stěně, čelem k Jeruzalému, byl půlkruhový výklenek pro uložení svitků Tóry. Během vykopávek byly pod synagogou nalezeny pozůstatky staré budovy z konce 2. století až počátku 3. století. Budova měla rozměry 4,6 × 10,85 m a byla vyzdobena květinovými a geometrickými vzory.

Výzdoba.

Na stěnách synagogy jsou fresky biblických scén a pohanské symboly a obrazy. Každá nástěnná malba je uzavřena v obdélníkovém rámečku a oddělena od ostatních květinovými ornamenty. Fresky zobrazují čtyři výjevy ze života Mojžíše, scény ze života Samuela, Davida, Šalomouna, Jákoba, Ezechiela a jiných biblických postav, odchod Židů z Egypta, přechod přes Rudé moře, Ahasvera s Ester a Archu úmluvy.  Fresky zdobí stěny synagogy biblickými postavami proroků, což vede vědce k závěru, že ve 3. století ne všechny židovské komunity respektovaly starozákonní zákaz zpodobnění lidí (zákaz plynul z výkladu zákona, protože zpodobnění by mohlo být chápáno jako modloslužba). Styl fresek historik Michail Rostovtsev popsal jako „mezopotámský“, odvozený od syrské tradice, který není spojen s helénistickým uměním.  Primitivní a čistě orientální styl malby lze považovat za jednu z variant východního křesťanského umění. Postavy jsou zachyceny z čelní strany, jejich tváře jsou monotónní a hlavní postavy se často opakují v téže scéně několikrát.  Hlavní postavy na freskách biblických postav jsou zachyceny v řeckém oděvu, ozbrojenci mají římskou výzbroj, některé další postavy jsou oblečeny v Parthských oděvech. V určitých případech umělci věrně zobrazili biblický popis věcí např. Archu úmluvy a židovské náboženské atributy Menora, Cedrát a Lulav. Fresky jsou vystaveny v muzeu v Damašku.

Synagoga Dura Európos je unikátně zachovaná starověká synagoga ve starobylém městě Dura Európos u řeky Eufrat na území dnešní Sýrie, která byla nalezena roku 1932. Synagoga se stala známou kvůli zachovalým nástěnným malbám biblických scén, které ukazují, že starozákonní zákaz zpodobnění lidí v synagogách nebyl ve 3. století respektován všemi židovskými komunitami.

The Dura-Europos synagogue (or "Dura Europas", "Dura Europos" etc.) was an ancient synagogue uncovered at Dura-Europos, Syria, in 1932. The last phase of construction was dated by an Aramaic inscription to 244 CE, making it one of the oldest synagogues in the world. It was unique among the many ancient synagogues that have emerged from archaeological digs as the structure was preserved virtually intact, and it had extensive figurative wall-paintings, which came as a considerable surprise to scholars. These paintings are now displayed in the National Museum of Damascus.  Dura-Europos was a small garrison and trading city on the river Euphrates, and usually on the frontier between the Eastern Roman Empire and the Parthian and finally the Sassanid Empires of Persia. It changed hands at various points but was Roman from 165 CE. Before the final Persian destruction of the town in 256-257 CE, parts of the synagogue which abutted the main city wall were apparently requisitioned and filled with sand as a defensive measure. The city was abandoned after its fall and never resettled, and the lower walls of the rooms remained buried and largely intact until excavated. The short measure of time during which it was used ensured that it would have limited impact upon Judeo-Christian art. The excavations also discovered very important wall-paintings from places of worship of Christianity at the Dura-Europos church. In addition, there were wall paintings edifying Mithraism, and fragmentary Christian texts in Hebrew.  In the Syrian Civil War, the site was occupied by ISIL, and what was left there appears to have been destroyed.


Členění.

Areál Muzea J. V. Stalina je tvořen třemi hlavními expozicemi:

Stalinův rodný dům.

Obestavěna řecko-italským pavilónem je malá dřevěná chatrč, kde se Stalin roku 1878 narodil a strávil zde čtyři roky života se svými rodiči. Rodný dům je dvoupokojový. Stalinův otec, místní švec a alkoholik Vissarion Džugašvili si zde pronajal jednu místnost a v suterénu domku provozoval svoji dílnu.

Stalinovo muzeum.

Po vstupních schodech do budovy muzea se návštěvníci dostanou do hlavního sálu, který je tvořen několika místnostmi. Hlavní sál zachycuje dětství a dospívání Josifa, jeho revoluční a ilegální aktivity. Prohlídku provází mnoho obrazů, ilustrací, novinových článků a dobových fotografií, které mají velkou hodnotu. Expozice dále zachycuje Stalinovu spolupráci s Leninem, Velkou říjnovou socialistickou revoluci v roce 1917 a Leninovu smrt v roce 1924. Leninovi se v muzeu dostává většího prostoru. Je zde představeno několik společných fotografických snímků Lenina se Stalinem. Prohlídku doprovází několik Stalinových obrazů, na kterých je vyobrazen s pevným a vizionářským pohledem a návštěvníci také mohou zhlédnout koberce s vytkaným Stalinovým portrétem. Expozice se dále věnuje Velké vlastenecké válce. Velice zajímavé jsou skutečné Stalinovy předměty a osobní věci. Je zde vystavena Stalinova uniforma, dýmka, stolní lampa s popelníkem a tankem, nádobí a rozsáhlé sbírky darů od světových státníků a bolševických přátel. Expozice zahrnuje rekonstrukci Stalinovy pracovny a jeho kancelářského nábytku. V neposlední řadě mohou návštěvníci zhlédnout Stalinovou posmrtnou masku. Nicméně v expozici muzea není žádná kritika Stalinovy osobnosti. Není zde uvedena zmínka k tématu Gulag, hladomoru na Ukrajině, Stalinovým čistkám a jejich obětem jako byl například Nikolaj Bucharin, Sergej M. Kirov, Grigorij Zinovjev,  Lev Kameněv, Lev D. Trockij atd.

Stalinův železniční vagón.

Součástí expozice je Stalinův osobní železniční vagón americké vagónky Pullman Company, který je obrněný, váží 83 tuny a byl využíván Stalinem od roku 1941. Byl použit mimo jiné u příležitosti konferencí v Jaltě a v Teheránu. Do muzea byl přivezen v roce 1985 ze železničního depa v Rostově na Donu.

Muzeum Josifa V. Stalina v Gori je muzeum ve městě Gori v regionu Šida Kartli věnované životu J. V. Stalina, vůdce Sovětského svazu, který se v Gori narodil. Stalinovo muzeum se vyskytuje uprostřed města na Stalinově třídě. Muzeum mapuje Stalinův život, od dětství a dospívání Josifa, který chodil na přání své matky do církevní školy, ze které byl posléze vyloučen přes jeho proměnu v mladého revolucionáře a levicového radikála až po funkci generálního tajemníka Komunistické strany Sovětského svazu a jeho smrti v březnu 1953. Při vstupu do muzea je transparent, který varuje návštěvníky: „Toto muzeum je falzifikátem historie. Jedná se o typický příklad sovětské propagandy a jejího pokusu o legitimizaci nejkrvavějšího systému v dějinách.“ J. V. Stalin je významný rodák města Gori a expozice muzea je víceméně oslavou jeho osobnosti. Historické kořeny vzniku muzea se datují do roku 1937. Místní obyvatelé a nadšenci zřejmě uctívali rodný domek, kde se Stalin v roce 1887 narodil a na jeho počest postavili malý přístřešek, který rodný domek chránil a zároveň toto místo tvořilo důstojné vzpomínky na zdejšího rodáka. Muzeum zahájilo svoji činnost po Stalinově smrti v roce 1957. Muzeu se podařilo přežít procesy destalinizace Sovětského svazu, které započal diktátorův nástupce Nikita S. Chruščov. Nikita S. Chruščov odsoudil Stalinův kult osobnosti a jeho zločiny. Všechny jeho sochy byly zničeny, obrazy či portréty odstraněny a historické knihy přepsány. Sovětské úřady zřejmě nechtěly urazit Gruzínce, kteří byli stále hrdí na svého nejslavnějšího rodáka a zároveň bylo město Gori daleko od Moskvy. Po rozpadu Sovětského svazu a v souvislosti s hnutím o gruzínskou nezávislost bylo v roce 1989 uzavřeno, ale později znovu zpřístupněno, takže se stalo populární turistickou atrakcí.

The Joseph Stalin Museum is a museum in Gori, Georgia dedicated to the life of Joseph Stalin, the leader of the Soviet Union, who was born in Gori. The Museum retains its Soviet-era characteristics.


Tenisová kariéra.

K prvnímu turnaji nastoupila v žákovské kategorii ve dvanácti letech. O dva roky později již vyhrála americké mistrovství dívek do 18 let. Následně se prosadila také na mezinárodní úrovni, když zvítězila na juniorkách ve Wimbledonu a na US Open. Ve světovém juniorském žebříčku ITF se stala světovou jedničkou ve dvouhře.  K profesionálkám se zařadila v roce 1982 a prvním turnajem, do něhož nastoupila se stal pařížský grandslam French Open 1982. Na něm prošla do čtvrtfinále, kde byla vyřazena Martinou Navrátilovou.  Přes potíže s bulimií v prvních sezónách kariéry dosáhla semifinálové účasti na Australian Open 1983 a na konci sezóny již figurovala na 10. místě světové klasifikace. Premiérovým singlovým titulem na okruhu se stal curyšský European Indoor Championships 1984. Následující rok zde triumf obhájila po finálové výhře nad Hanou Mandlíkovou a probojovala se také do semifinále Wimbledonu 1985. V roce 1986 triumfovala na prvním turnaji ve čtyřhře, když a Argentinkou Gabrielou Sabatiniovou zvítězila na Canadian Open.  Společně s Sherwoodem Stewartem získala grandslamový titul ve smíšené čtyřhře na Australian Open 1987. Na tomto melbournském turnaji si s Lori McNeilovou také zahrála finále ženské čtyřhry, ze které odešla poražena. Ve Wimbledonu 1988 zopakovaly se Stewartem úspěšnou spolupráci, když triumfovali ve smíšené čtyřhře.  Spojené státy reprezentovala na Letních olympijských hrách 1988 v Soulu, kdy se tenis oficiálně vrátil do rodiny olympijských sportů. V ženské čtyřhře po boku krajanky Pam Shriverové dokázaly vybojovat zlaté medaile, když ve finále zdolaly československý pár Jana Novotná a Helena Suková. V soutěži dvouhry porazila ve čtvrtfinále svou spoluhráčku Shriverovou a po prohraném semifinále obdržela bronzovou medaili.  Na US Open 1989 ve čtvrtfinále přešla přes Chris Evertovou po setech 7–6 a 6–2, což byl poslední zápas singlové grandslamové kariéry Evertové. Mezi posledními čtyřmi pak nestačila na Navrátilovou. Sezónu 1989 zakončila na svém žebříčkovém maximu, když jí patřilo 4. místo.  Nejlepšího singlového výkonu v kariéře dosáhla ve Wimbledonu 1990. Ve čtvrtfinále si poradila s aktuální vítězkou French Open Monikou Selešovou po třísetové bitvě 3–6, 6–3 a 9–7. V semifinále zůstala na její raketě hlavní favoritka turnaje, obhájkyně titulu a světová jednička Steffi Grafová, kterou zdolala 6–3, 3–6 a 6–4. Probojovala se tak do svého jediného singlového finále na grandslamu v kariéře. V něm podlehla Martině Navrátilové ve dvou setech 6–4, 6–1, čímž získala Čechoameričanka devátý titul a vytvořila tak absolutní wimbledonský rekord. Na tomto turnaji si Garrisonová připsala titul ve smíšené čtyřhře, kterou vyhrála s krajanem Rickem Leachem.  Na Australian Open 1992 si zahrála s Mary Joe Fernandezovou finále čtyřhry, z něhož odešly poraženy. Profesionální kariéru ukončila v roce 1997.

Po skončení profesionální kariéry.

Po odchodu z profesionálního tenisu komentovala tenisová utkání pro televizní společnost a měla také tenisové aktivity. Již v roce 1988 založila nadaci pro bezdomovce „Zina Garrison Foundation for the Homeless“ a roku 1992 pak tenisový výukový program „Zina Garrison All-Court Tennis Program“, s cílem podpory tohoto sportu v Houstonu. Řadí se ke členkám spolku „Alpha Kappa Alpha“.  Do roku 2008 působila jako nehrající kapitánka fedcupového týmu Spojených států, než tuto funkci po ní převzala Mary Joe Fernandezová. Americké tenistky vedla také na Letních olympijských hrách 2008 v Pekingu, kde Venus a Serena Williamsovy získaly zlatý kov ve čtyřhře.

Soukromý život.

Narodila se v roce 1963 jako nejmladší ze sedmi sourozenců do afroamerické rodiny. Tenis začala hrát v deseti letech. V roce 1982 maturovala na houstonské střední škole Sterling High School.  V devatenácti letech, po smrti matky, byla u ní diagnostikována porucha příjmu potravy bulimie. "„Nikdy jsem nebyla spokojena s tím, jak vypadám a cítila, že jsem ztratila jedinou osobu, která mě bezvýhradně milovala“", uvedla tenistka v roce 2006 na adresu této životní etapy během rozhovoru pro britské médium "Observer Sport Monthly". V září 1989 se vdala za Willarda Jacksona. Roku 1997 bylo manželství rozvedeno.

Zina Garrisonová, nepřechýleně Zina Lynna Garrison (* 16. listopadu 1963 Houston) je bývalá americká profesionální tenistka, olympijská vítězka ze čtyřhry soulských her, bronzová medailistka ve dvouhře ze stejné olympiády a vítězka tří grandslamů ve smíšené čtyřhře. Finále dvouhry si zahrála ve Wimbledonu 1990, kde ji porazila Martina Navrátilová.  Ve své kariéře vyhrála na okruhu WTA Tour čtrnáct turnajů ve dvouhře a dvacet ve čtyřhře. V rámci okruhu ITF získala jeden titul ve dvouhře a dva ve čtyřhře. Trénoval ji Angel Lopez.  Na žebříčku WTA byla ve dvouhře nejvýše klasifikována v listopadu 1989 na 4. místě a ve čtyřhře pak v květnu 1988 na 5. místě.  Ve fedcupovém týmu Spojených států debutovala v roce 1984 čtvrtfinálovým utkáním Světové skupiny proti Itálii, v němž na antuce v Sao Paulu prohrála dvouhru s Reggi-Concatovou. V soutěži nastoupila k dvaceti třem mezistátním utkáním s bilancí 7–4 ve dvouhře a 15–1 ve čtyřhře. Soutěž ještě pod názvem Pohár federace vyhrála v letech 1989 a 1990.

Zina Lynna Garrison (born November 16, 1963) is a former professional tennis player from the United States.  She was a women's singles runner-up at Wimbledon in 1990, a three-time Grand Slam mixed doubles champion, and a women's doubles gold medalist and singles bronze medalist at the 1988 Olympic Games.


Taxonomie.

Známé jsou tyto rody:  rod Castor – bobr rod †Castoroides rod †Trogontherium

Vzhled.

Zástupci čeledi bobrovití jsou jedni z nejmohutnějších hlodavců. Jejich tělo měří 600–800 mm; ocas 250–450 mm. Váží obvykle 12–25 kg. Jejich kůže je leskle hnědá, na břiše může být světlejší. Na zadních nohách má mezi prsty silnou plovací blánu.  Má mohutné čelisti a v nich celkem 20 zubů. Nejvýraznější z nich jsou dva oranžové dolní řezáky, které používá ke kácení stromů a keřů.

Způsob života.

Svá díla – tzv. bobří hrady – která mohou mít až 10 m v průměru, si staví na říčkách a v tůních. Aby měli u těchto staveb dostatečně velkou a hlubokou vodní nádrž, staví hráze, kterými zahrazují vodní toky, a vytvářejí tak přehrady. Bobři jsou převážně noční zvířata. Jsou aktivní celý rok a neupadají tedy do zimního spánku. Žijí monogamně v kolonií zahrnujících obvykle rodičovský pár a nedospělá mláďata.  Od dubna do června rodí obvykle od 2 do 4 mláďat. Ta jsou již ochlupená a mají otevřené oči. Samice je kojí průměrně 3 měsíce; pohlavně dospívají ve věku 1,5 – 2 roky, kdy odcházejí z hnízda. Maximální věk se udává různě od 24 do 50 let.

Potrava.

Bobři se živí kůrou a lýkem listnatých stromů a keřů, jejich větvemi a kořeny. Na jaře a v létě konzumují i některé byliny. Na zimu si vytvářejí zásoby – potravu si uschovávají pod vodou blízko svého hnízda.  Stromy kácí svými dolními řezáky; horní při tom slouží jako páka. Jsou schopni porazit strom o průměru 1 m, i když běžně kácí stromy jen čtvrtinové.

Bobrovití (Castoridae) je čeleď hlodavců z podřádu Castorimorpha, kam patří i pytlonošovití a pytloušovití. Zahrnuje jeden recentní rod s dvěma druhy žijícími v Severní Americe, Evropě a Asii.

The family Castoridae contains the two living species of beavers and their fossil relatives. This was once a highly diverse group of rodents, but is now restricted to a single genus, "Castor".


Vývoj a popis.

Souběžně s letouny F8U-1 a F8U-2 vývojový tým letounů Crusader také pracoval na ještě větším letounu, který měl mít ještě lepší výkony. Tento projekt dostal interní označení V - 401. Ačkoliv se z vnějšku podobal letounu Crusader a používal i některé stejné prvky, jako například křídlo s měnitelným sklonem, byl nový letoun větší a byl poháněn motorem Pratt & Whitney J75-P-5A s tahem 131 kN při přídavném spalování. Aby se konstruktéři vypořádali s podmínkami při rychlostech překračujících dvojnásobek rychlosti zvuku, byl letoun vybaven velkými svislými plochami pod ocasem letounu, které se při přistání sklápěly do vodorovné polohy. K zajištění dostatečného výkonu Vought plánoval vybavit letoun přídavným raketovým motorem na kapalné palivo Rocketdyne XLF-40 s tahem 35,6 kN. Avionika zahrnovala počítač pro řízení palby AN/AWG-7, radar AN/APG-74 a datové spojení AN/ASQ-19. Systém umožňoval současně sledovat až šest cílů a provádět palbu na dva cíle současně.  Vzhledem k velkým odlišnostem oproti letounu F8U-1 a vzhledem ke skutečnosti, že letoun F8U-2 byl někdy označován jako „Crusader II“, dostal letoun XF8U-3 oficiální označení „Crusader III“.

Operační historie.

V prosinci 1955 vyhlásilo námořnictvo Spojených států (US Navy) soutěž na dodání přepadového stíhače na obranu flotily létajícího rychlostí vyšší než dvojnásobek rychlosti zvuku. Letoun XF8U-3 poprvé vzlétnul 2. června 1958. Navzdory tvrzení mnoha článků a knih, že letoun během testování překročil rychlost Mach 2,6 ve výšce 35 000 stop (10 670 m), letoun ve skutečnosti jen jednou dosáhl rychlosti Mach 2,39 a běžně nepřekračoval rychlost Mach 2,32. Tytéž zdroje uvádějí, že Vought plánoval dosažení rychlosti Mach 2,9 s použitím přídavného raketového motoru (viz výše).  Srovnávací zkoušky s jeho hlavním konkurentem, kterým byl letoun McDonnell Douglas F-4 Phantom II, ukázaly, že návrh společnosti Vought má jednoznačnou převahu v ovladatelnosti. John Konrad, zkušební pilot společnosti Vought, později prohlásil, že Crusader III mohl létat v kruzích kolem letounu Phantom II. Nicméně, XF8U-3 byl jednomístný stroj a mělo se za to, že jeden pilot může být snadno přetížen pilotáží a současným ovládáním radaru. Naproti tomu Phantom II byl dvojmístný stroj s místem pro operátora zbraňových systémů.  Kromě toho, tehdy se uvažovalo, že věk leteckých kanónů skončil, a navíc letouny Phantom II mohly nést podstatně větší užitečné zatížení včetně zbraní vzduch-země i raket vzduch-vzduch. Crusader III byl navržen jako sice rychlá, ale jednoúčelová stíhačka. Z těchto důvodů byl nakonec vybrán Phantom II, aby nahradil letouny F-8 Crusader u US Navy, ačkoliv měl původně letouny Crusader jen doplňovat.  Program F8U-3 byl zrušen poté, co bylo postaveno 5 letounů. Tři z nich létaly během testovacího programu a poté byly spolu se dvěma dalšími trupy předány k NASA pro atmosférické zkoušky. Crusader III byl schopen létat v 95 % zemské atmosféry. Piloti NASA s nimi létali z námořní letecké základny Patuxent River.  Všechny letouny Crusader III byly později sešrotovány.

Specifikace.

"Technické údaje pocházejí z publikací „The Great Book of Fighters“, „American Fighter Aircraft“ a „MiG Master“ ".

Uživatelé.

Spojené státy americké

Vought XF8U-3 Crusader III byl stíhací letoun vyvinutý společností Chance Vought jako následovník úspěšného letounu Vought F-8 Crusader a jako konkurent letounu McDonnell Douglas F-4 Phantom II. Ačkoliv byl založen na verzích letounu Crusader F8U-1 a F8U-2, a proto obdržel i „námořní“ označení F8U-3, ve skutečnosti s těmito letouny sdílel jen několik málo částí.

The Vought XF8U-3 Crusader III was an aircraft developed by Chance Vought as a successor to the successful Vought F-8 Crusader program and as a competitor to the McDonnell Douglas F-4 Phantom II. Though based in spirit on the F8U-1 and F8U-2, and sharing the older aircraft's designation in the old Navy system, the two aircraft shared few parts.


Klubová kariéra.

River Plate.

V klubu River Plate si odbyl premiéru v argentinské Primera División 2. září 2001 v zápase proti Estudiantes de La Plata. Odehrál celkem 52 zápasů, poprvé a naposledy za River Plate skóroval proti týmu Rosario Central.

Bayern Mnichov.

V roce 2003 přestoupil Martin Demichelis do Bayernu Mnichov za 4,5 milionu eur. Jeho první sezóna v německé Bundeslize nedopadla vůbec dobře, protože utrpěl několik drobných zranění, objevil se pouze ve 14 ligových zápasech (21 celkem). FC Bayern Mnichov skončil na druhém místě. Na začátku roku 2004 se objevil v jednom zápase rezervy proti Stuttgarter Kickers.  Pod novým trenérem Felixem Magathem se konečně propracoval do základní sestavy a nastoupil v 75 oficiálních zápasech. Bayern Mnichov vyhrál double (Bundesligu a DFB-Ligapokal).  Nový trenér Bayernu Ottmar Hitzfeld úspěšně přeškolil Martína Demichelise z defenzivního záložníka na středního obránce. V sezóně 2008/09 vstřelil své sezónní maximum gólů v Bundeslize, celkem 4 branky v 29 zápasech, titul mu ale utekl, získal ho překvapivě VfL Wolfsburg. Dne 9. října 2010 absolvoval poslední zápas za Bayern Mnichov, výhru nad SC Freiburg 4-2.

Málaga CF.

V polovině Primera División 2010/11 byl poslán z Bayernu Mnichov do španělského klubu Málaga CF a dne 8. ledna 2011 si odbyl debut proti Athletic Bilbao (1-1). Od té doby se stal členem základní sestavy Málaga CF. Na svůj první gól v lize mistrů UEFA si musel počkat do 22. srpna 2012, kdy skóroval proti Panathinaikosu (2-0).

Atlético Madrid.

V červenci 2013 přestoupil jako volný hráč do španělského Atlética Madrid, kde podepsal jednoletou smlouvu. Byl zde méně než dva měsíce a neodehrál žádný soutěžní duel.

Manchester City.

V září 2013 přestoupil za 127 miliónů korun do Manchesteru City, aniž by za Atlético odehrál jediný zápas. V Manchesteru City dostal dres s číslem 26.

Reprezentační kariéra.

Martin Demichelis debutoval za Argentinu 12. listopadu 2005 proti Anglii. V tomto roce byl také nominován na Konfederační pohár FIFA, ale do hry se vůbec nedostal.  Dne 11. září 2007 vstřelil svůj první mezinárodní gól proti Austrálii, když jediný gól zápasu vstřelil hlavičkou. Dne 3. března 2010 utrpěl zranění obličeje v přátelském utkání proti Německu, ale přesto stihl Mistrovství světa ve fotbale 2010 v Jihoafrické republice. Na MS odehrál všechny zápasy a 22. června 2010 dal gól proti Řecku na 2-0.  Trenér Alejandro Sabella jej vzal na Mistrovství světa 2014 v Brazílii. Ve finále s Německem Argentina prohrála 0:1 v prodloužení a získala stříbrné medaile.

Martín Gastón Demichelis (* 20. prosinec 1980, Justiniano Posse, Córdoba, Argentina) je argentinský fotbalista obránce a reprezentant. Nejčastěji hrál na pozici středního obránce, ale mohl nastupovat i jako defenzivní záložník. Většinu své fotbalové kariéry strávil v klubu FC Bayern Mnichov (sedm a půl roku), také hrál fotbal ve své rodné zemi za klub CA River Plate. Profesionální kariéru ukončil v květnu 2017 v dresu španělské Málagy.

Martín Gastón Demichelis (; born 20 December 1980) is an Argentine retired professional footballer who played usually as a central defender, although he could also operate as a defensive midfielder.  Demichelis spent most of his professional career with Bayern Munich in Germany (seven and a half years), winning 11 major titles with the team. He also competed in his home country with River Plate, in Spain with Espanyol and Málaga and in England with Manchester City.  Demichelis earned 51 caps for Argentina, representing the country in two World Cups – finishing second in 2014 – and the 2015 Copa América.


Louis, Dauphin of France (son of Louis XV)

Biografie.

Původ, mládí.

Narození syna Ludvíka XV. bylo očekáváno s netrpělivostí, neboť po tragické šňůře úmrtí v královské rodině roku 1710 počet jejích členů povážlivě klesl a pokud by mladý následník trůnu zůstal bezdětný, mohlo by to vést k boji o trůn mezi jeho strýcem, španělským králem Filipem V. a orléanskými vévody. Když po třech dcerách Marie Leszczyńská porodila syna, byla tato radostná událost přijata s velkým nadšením a následnými oslavami nejen ve všech větších francouzských městech, ale i na většině evropských panovnických dvorů; budoucnost dynastie se po patnácti letech zdála být zajištěna a narození dauphina zbavilo jeho strýce Filipa V. Španělského pozice dědice francouzského trůnu.

Manželství a potomci.

23. února roku 1745 se šestnáctiletý Ludvík Ferdinand ve Versailles oženil s devatenáctiletou španělskou infantkou Marií Terezou, osmou dcerou španělského krále Filipa V. a sestřenicí svého otce. Sňatek posílil protihabsburský svazek Bourbonů ve válce o rakouské dědictví. Tři dny po porodu své první a jediné dcery v roce 1746 však Marie Tereza zemřela; dcerka, jež dostala jméno po matce, zemřela v necelých dvou letech v roce 1748.  Dauphin se záhy oženil znovu - 9. února roku 1747 si vzal Marii Josefu Saskou, mladší dceru saského kurfiřta a polského krále Fridricha Augusta II. a jeho manželky Marie Josefy Habsburské. Plán na tento sňatek vzešel od strýce nevěsty, Mořice Saského a podpořila ho milenka ženichova otce, francouzského krále Ludvíka XV., Madame de Pompadour. I Ludvík XV. s návrhem souhlasil - považoval ho za výhodný pro Francii. Francie a Sasko totiž byly nepřátelskými zeměmi v nedávné válce o rakouské dědictví, takže sňatek mezi následníkem francouzského trůnu a saské princezny by mohl vést ke vzniku spojenectví mezi oběma státy. Problém však spočíval v tom, že děd Marie Josefy August II. Silný zbavil polského trůnu Stanislava I. Leszczyńského, otce královny Marie Leszczyńské a sňatek následníka trůnu, jejího syna, s Augustovou vnučkou mohl znamenat hlubokou urážku lidem milované královny. Bez ohledu na tyto konsekvence však ke sňatku nakonec došlo; ženichovi bylo 18 a nevěstě 15 let. Třebaže se znovu oženil, oplakával Ludvík Ferdinand stále svou první ženu. Marie Josefa, obdařená citlivou duší, trpělivostí i bystrým intelektem, dokázala postupně získat srdce svého manžela. Stejně jako on byla hluboce nábožensky založená, vysoce morální, což ji sblížilo s její tchyní; manželé se neradi účastnili společenských událostí a zábav, pořádaných prostopášným královským dvorem, ale dávali přednost tichým večerům, besedám, četbě, modlitbám nebo návštěvám oranžérie.  Sňatek přivedl Marii Josefu na dvůr ovládaný Madame Pompadour, královou favoritkou. Nová dauphine musela udržovat dobré vztahy s Madame Pompadour i s králem, zároveň však musela brát v úvahu nenávist, kterou choval Ludvík Ferdinand k milence svého otce. Přišla tedy do rodiny rozpolcené animozitami a napjatými vztahy: král a jeho manželka již žili odděleně; zbožná Marie Leszczyńská žila v ústraní; její dcery nepřipouštěly kritiku svého otce a Dauphin, lnoucí z celého srdce ke své matce i sestrám, si s otcem nerozuměl. Přesto nakonec dokázala vytvořit se svým manželem pevný vztah a přispěla k jeho sblížení s otcem. Ludvík XV. svou snachu obdivoval a měl k ní velkou důvěru.  Ze šťastného manželství Ludvíka Ferdinanda a Marie Josefy vzešlo osm potomků. Tři starší děti, dvě dcery a syn, zemřeli stejně jako jejich nevlastní sestřička rovněž v útlém dětství. Po nich se narodili tři synové - všichni budoucí králové Francie a dvě dcery (kromě nich se další čtyři děti narodily mrtvé a jedno Mariino těhotenství skončilo potratem):  Narození první dcery znamenalo pro rodiče velkou radost, třebaže král byl rozladěn, že se nenarodil chlapec. O rok později přišel na svět dlouho očekávaný syn, Ludvík Xavier. V devíti letech však malý princ spadl s koně a zlomil si nohu; zranění se sice vyhojilo, ale chlapec od té doby kulhal. V předjaří roku 1761 se na noze objevil otok či nádor, který se rozšířil po celé končetině; prince operovali, přesto však v březnu roku 1761 zemřel.

Charakteristika.

Dauphinovi Ludvíku Ferdinandovi se dostalo výborného vzdělání a výchovy. Miloval hudbu, před lovem a plesy dával přednost vážným disputacím, měl hluboký smysl pro morálku.  Vztahy mezi králem a dauphinem nikdy nebyly dobré. Ludvík XV. vedl život ve stylu, jenž jeho syna odpuzoval a který je dlouhou dobu vzdaloval. Přesto dauphin doprovázel svého otce v bitvě u Fontenoy (1745), kde prokázal svou statečnost. Od roku 1757 (po atentátu na jeho otce) Ludvík Ferdinand byl přizván k účasti na sezeních Královské rady, kde vzbuzoval pozornost svými konzervativními pozicemi. Ludvík Ferdinand byl silná osobnost, zbožný, hluboce nábožensky založený, na rozdíl od otce bezúhonný v osobním životě. Byl příznivcem jezuitů a nesouhlasil s jejich vyhnáním v roce 1764. Jeho otec ho vzdálil vlády a kolem Ludvíka Ferdinanda se následně seskupila klerikální opozice (Dévots) vůči králi, která doufala získat moc po jeho nástupu na trůn; v tom se podobal svému dědovi Ludvíku Francouzskému (kterému rovněž nebylo souzeno nastoupit na francouzský trůn).

Smrt.

Ludvík Ferdinand zemřel 20. prosince roku 1765 ve Fontainebleau na tuberkulózu. Bylo mu pouhých 36 let a přežili ho nejen jeho otec Ludvík XV. (o osm let) i matka (o tři roky), ale i jeho děd z matčiny strany Stanislav I. Leszczyński. Dauphinem se stal jeho nejstarší syn Ludvík August, který se po smrti svého děda Ludvíka XV. v květnu roku 1774 stal králem Ludvíkem XVI.  Vdova po Ludvíku Ferdinandovi Marie Josefa Saská zemřela rovněž na souchotě za dva roky po svém manželovi, v roce 1767.  Dauphin nebyl pohřben v opatství Saint-Denis jako jeho předkové, ale v kostele v Sens; v Saint-Denis spočívá pouze jeho srdce. Když byl v lednu roku 1793 popraven jeho syn Ludvík XVI., měl být pochován po boku svého otce. V březnu roku 1794 jakobíni dauphinovy ostatky ze senského kostela vyhodili a pohřbili do hromadného hrobu, po restauraci v roce 1814 však byly podle údajů od očitých svědků této události nalezeny a navráceny do původní hrobky.

Ludvík Ferdinand, dauphin Francie (francouzsky "Louis Ferdinand, dauphin de France"); 4. září 1729, Versailles – 20. prosince 1765, Fontainebleau) starší (a jediný přeživší) syn francouzského krále Ludvíka XV. a jeho manželky Marie Leszczyńské, francouzský dauphin - následník francouzského trůnu. Sám na francouzský trůn nikdy nenastoupil, byl však otcem tří francouzských králů.

Louis, Dauphin of France (4 September 1729 – 20 December 1765) was the elder and only surviving son of King Louis XV of France and his wife, Queen Marie Leszczyńska. He had a younger brother, Philippe, who died as a toddler. As a son of the king, Louis was a "fils de France". As heir apparent, he became Dauphin of France. However, he died before ascending the throne. Three of his sons became kings of France: Louis XVI (reign: 1774–1792), Louis XVIII (reign: 1814–1815; 1815–1824) and Charles X (reign: 1824–1830).


Přípravy k vylodění.

Po dobytí Saipanu zbyly na Marianách pouze ostrovy Guam, Tinian a Rota. Rota byla letecky neutralizována a tak byl na řadě Tinian. Tinian měl velký význam, protože byl ze všech ostrovů na Marianách nejméně hornatý a skýtal skvělé místo pro zbudování letišť a také se nacházel pouze tři míle jižně od Saipanu a znamenal pro něj hrozbu. Japonci na jihu ostrova vybudovali dvě letiště dlouhá 1 600 m. a třetí se nacházelo ve středu ostrova a bylo ve výstavbě. Na ostrově se nacházela dvě místa vhodná k útoku, neboť všude jinde byly útesy i 30 m. vysoké. Jižní pláže byly nazvány Bílá 1 a Bílá 2, severní pláž byla pojmenována Žlutá. U obou se se vylodili jednotky žabích mužů, kteří rozhodli že vhodnější pro vylodění budou bílé pláže. Jako den D byl stanoven 24. červenec. K útoku byly vybrány 2. a 4. divize námořní pěchoty.

Vylodění.

Kolem šesté hodiny ráno 24. července zahájil fingovaný útok Demonstrační oddíl poblíž města Tinian. Plukovník Ogata si myslel že k vylodění dojde tam a proto když v půl osmé začal útok na Bílých plážích nebyly tam síly, co by je zastavily. Na pláži Bílá 1 proběhlo vylodění bez větších problémů a Američané postoupili do vnitrozemí. Na pláži Bílá 2 bránily postupu dva betonové bunkry, které se nakonec povedlo zneškodnit. Japonci však měli v tomto prostoru děla a minomety a ty neustále střílely na americké pozice. Do večera bylo na ostrově 15 000 Američanů.

Boj o ostrov.

V noci z 24. na 25. července provedli dva japonské prapory za podpory tanků protiútok ve třech vlnách. Světlice z amerických torpédoborců osvětlily krajinu a Japonci byli pro americké kulomety snadný cíl. Útok byl bez větších problémů odražen. Dne 25. července se vylodila 2. divize námořní pěchoty a tak začal rychlý a nezadržitelný postup amerických sil. Dne 26. července bylo obsazeno hlavní letiště u výběžku Uši a celá severní strana ostrova. Tlak amerických divizí se tím pádem obrátil k jihu. Odpoledne 30. července bylo obsazeno město Tinian a poté minolovky rychle vyčistily Sunharonskou zátoku a její pláže se staly hlavním výkladištěm zásob a materiálu. Velitelé předpokládali, že se Japonci zahnaní na konec ostrova budou bránit do posledního dechu, proto učinili všechna opatření aby vojákům co nejvíce pomohli. Závěrečný útok provedli ve dnech 31. července a 1. srpna, kdy se museli vypořádat se silným odporem Japonských vojáků. 1. srpna Japonci provedli poslední organizované protiútoky, které byly za pomoci děl odraženy. Toho dne v 18:55 prohlásil generálmajor Schmidt ostrov za dobytý.

Po bitvě.

Dobytí ostrova za druhé světové války bylo vždy kontroverzní. U Tinianu to platilo obzvlášť protože se v džungli a v horách skrývali japonští vojáci. Ti se pokoušeli vést gerilovou válku, ale většina se buď zabila, vzdala nebo vyhladověla. Několik vojáků se skrývalo i dlouho po konci války, protože nechtěli uvěřit, že Japonsko kapitulovalo.

Bitva o Tinian představovala poslední fázi amerického tažení na Marianách během války v Tichomoří. Ze všech tří obojživelných útoku na marianské ostrovy Saipan, Tinian a Guam se jednalo o nejúspěšnější operaci. Za osm dní se Američanům podařilo ostrov dobýt a to za cenu 328 padlých vojáků, což bylo ve srovnání s útoky na Guam a Saipan poměrně málo. Ostrov byl po dobytí Američany přebudován na leteckou základnu, z níž startovaly bombardéry B-29 na Japonsko. V srpnu 1945 také z ostrova odstartovala obě letadla, která shodila atomové bomby na Hirošimu a Nagasaki, B-29 Enola Gay a B-29 Bockscar.

The Battle of Tinian was a battle of the Pacific campaign of World War II, fought on the island of Tinian in the Mariana Islands from 24 July until 1 August 1944. The 8,000-man Japanese garrison was eliminated, and the island joined Saipan and Guam as a base for the Twentieth Air Force.


Maria Josepha of Saxony, Dauphine of France

Biografie.

Původ, mládí.

Marie Josefa Karolina se narodila jako osmé dítě (čtvrtá dcera) z patnácti potomků saského a polského krále Augusta Fridricha II. a jeho manželky Marie Josefy Habsburské (dcery císaře Josefa I.) Její starší sestra Marie Amálie se provdala za infanta Carlose, budoucího španělského krále Karla III. Druhá její sestra Marie Markéta zemřela v mládí, další starší sestra Marie Anna Žofie se stala bavorskou kurfiřtkou. Mladší sestry Marie Kristina a Marie Kunigunda se staly abatyšemi. Jediný přeživší bratr Fridrich Kristián se stal roku 1763 saským kurfiřtem, vládl však pouze 74 dnů.

Manželství, potomci.

9. února roku 1747 se ve Versailles provdala za francouzského dauphina Ludvíka Ferdinanda. Bylo to již druhé následníkovo manželství, jeho první manželkou byla španělská infantka Marie Tereza, jež zemřela při porodu jejich jediné dcery; ta ve dvou letech zemřela rovněž. Plán na manželství mezi Marií Josefou a Ludvíkem Ferdinandem vzešel od strýce nevěsty, Mořice Saského a podpořila ho metresa ženichova otce, francouzského krále Ludvíka XV., Madame de Pompadour. I Ludvík XV. s návrhem souhlasil - považoval ho za výhodný pro Francii. Francie a Sasko totiž byly nepřátelskými zeměmi v nedávné válce o rakouské dědictví, takže sňatek mezi následníkem francouzského trůnu a saské princezny by mohl vést ke vzniku spojenectví mezi oběma státy. Problém však spočíval v tom, že děd Marie Josefy August II. Silný zbavil polského trůnu Stanislava I. Leszczyńského, otce královny Marie Leszczyńské a sňatek následníka trůnu, jejího syna, s Augustovou vnučkou mohl znamenat hlubokou urážku lidem milované královny. Bez ohledu na tyto konsekvence však ke sňatku nakonec došlo; ženichovi bylo 18 a nevěstě 15 let. Třebaže se znovu oženil, oplakával Ludvík Ferdinand stále svou první ženu. Marie Josefa, obdařená citlivou duší, trpělivostí i bystrým intelektem, dokázala postupně získat srdce svého manžela. Stejně jako on byla hluboce nábožensky založená, vysoce morální, což ji sblížilo i s její tchyní; manželé se neradi účastnili společenských událostí a zábav, pořádaných prostopášným královským dvorem, ale dávali přednost tichým večerům, besedám, četbě, modlitbám nebo návštěvám oranžérie.  Sňatek přivedl Marii Josefu na dvůr ovládaný Madame Pompadour, královou favoritkou, původkyní jejího manželství. Nová dauphine musela udržovat dobré vztahy s Madame Pompadour i s králem, zároveň však musela brát v úvahu nenávist, kterou choval její manžel k milence svého otce. Přišla tedy do rodiny rozpolcené animozitami a napjatými vztahy: král a jeho manželka již žili odděleně; zbožná Marie Leszczyńská žila v ústraní; její dcery nepřipouštěly kritiku svého otce a Dauphin, lnoucí z celého srdce ke své matce i sestrám, si s otcem nerozuměl. Přesto nakonec dokázala vytvořit se svým manželem pevný vztah a přispěla ke sblížení krále se svým synem. Ludvík XV. svou snachu obdivoval a měl k ní velkou důvěru. Na dvoře svého tchána tak byla Marie Josefa vlivnou osobou a snovala různé intriky s členy francouzské královské rodiny s tzv. "Mesdames Tantes (Paními tetami)" - královými dcerami Madame Adelaidou, Madame Viktorií a Madame Žofií. Byla vynikající klávesistkou obdivovanou soudobými skladateli.  Marie Josefa porodila svému manželovi osm dětí (kromě nich se další čtyři děti narodily mrtvé a jedno těhotenství skončilo potratem). Tři starší děti, dvě dcery a syn, zemřeli stejně jako jejich nevlastní sestřička rovněž v útlém dětství. Po nich se narodili tři synové, všichni budoucí králové Francie, a dvě dcery:  Narození první dcery znamenalo pro rodiče velkou radost, třebaže král byl rozladěn, že se nenarodil chlapec. O rok později přišel na svět dlouho očekávaný syn, Ludvík Xavier. Chlapec byl Mariinou největší radostí - byla na něj velmi hrdá, zahrnovala ho veškerou svou mateřskou lásku a nedokázala zakrýt to, že ho preferuje mezi všemi svými dětmi; tím velmi trpěl její další syn Ludvík August (budoucí král Ludvík XVI.). V devíti letech však malý princ spadl s koně a zlomil si nohu; zranění se sice vyhojilo, ale chlapec od té doby kulhal. V předjaří roku 1761 se na noze objevil otok či nádor, který se rozšířil po celé končetině; prince operovali, přesto však v březnu roku 1761 zemřel. Smrt nejstaršího syna v roce byla pro ni Marii Josefu velkou ranou, se kterou se přesto dokázala vyrovnat díky své hluboké víře. Nezůstalo však jen při této tragické události: Sasko, její rodná země, bylo napadeno Pruskem a 20. prosince roku 1765 zemřel její manžel.  Marii Josefu jeho smrt velmi zasáhla. Aby pomohl překonat její smutek, dovolil jí král změnit apartmány; z místností, kde přebývala s manželem, se přestěhovala do komnat, jež předtím obývala v roce 1764 zesnulá Madame de Pompadour. Tam král navštěvoval svou snachu častěji než před smrtí Ludvíka Ferdinanda a probíral s ní plánované manželství jejího nejstaršího žijícího syna Ludvíka Augusta a rakouskou arcivévodkyní Marií Antonií. Nedlouho po manželově smrti začala Marie Josefa churavět; dostala stejně jako její manžel souchotě a zemřela sotva rok a půl po něm. Pochována byla v královské kryptě v bazilice Saint-Denis, místě posledního odpočinku francouzských králů.

Marie Josefa Karolina Saská fr. Marie-Josèphe de Saxe, zdrobněle Pépa (4. listopadu 1731 Drážďany – 13. března 1767 Versailles) byla rodem saská princezna a sňatkem dauphine Francie (manželka francouzského následníka trůnu).

Maria Josepha of Saxony (Maria Josepha Karolina Eleonore Franziska Xaveria; 4 November 1731 – 13 March 1767) was a Dauphine of France from the age of fifteen through her marriage to Louis de France, the son and heir of Louis XV. Marie Josèphe was the mother of three kings of France, including Louis XVI, as well as Madame Élisabeth.


Předcházelo.

Dne 28. června 1813, během příměří Napoleona s Ruskem a Pruskem, se rakouský kancléř, kníže von Metternich setkal v Drážďanech s císařem Napoleonem, který zde v tu dobu pobýval. Důsledkem tohoto rozhovoru bylo následné připojení habsburského Rakouska k protinapoleonským spojencům. (Napoleon nepřistoupil na rakouské požadavky v mírové smlouvě.)  Rakousko poté srpnu 1813 vyhlásilo válku Francii a po ukončení příměří, válka znovu vypukla. Francouzská armáda byla soustředěna kolem Drážďan a proto velící francouzský maršál Gouvion de Saint-Cyr nařídil stavbu opevnění kolem města.  Hlavní (tzv. Česká) armáda pod velením maršála Karla Philippa Schwarzenberga, o síle asi 200 000 mužů, překročila 22. srpna české hranice a 23.-24. srpna dosáhla Drážďan. První útoky na město začaly již následující den.

Bitva.

Před bitvou se Prusku a Rusku, kteří stáli proti Napoleonovi, připojilo i Rakousko a dále měli spojenci podporu Anglie. V samotné bitvě měl Napoleon k dispozici minimálně 90 000 vojáků. Spojenecká vojska složená z vojsk Rakouska a Ruska byla složena z nejméně 150 000 vojáků, hlavním velitelem byl generál Schwarzenberg. V ruském vojsku veleli generálové Wittgenstein, Miloradovič a Kleist.  Potyčky spojeneckých a francouzských vojsk pokračovaly zejména v jižních předměstích Drážďan. Spojenecká vojska však vyčkávala s hlavním útokem na město až na 26. srpna. Napoleon tak měl čas k návratu a navýšení počtu vojáků ve městě a dokonce i převzít řízení obranných operací. Tím spojenci propásli vhodný okamžik, kdy bylo město obsazeno pouze asi 30 000 muži, a Francouzi ubránili město. Téhož dne byl těžce zraněn rakouský generál Václav Frierenberger a velení dělostřelectva po něm převzal generál Friedrich Karl von Langenau.  Spojenci utrpěli 27. srpna za hustého deště katastrofální porážku. Napoleon začal silnou palbu z děl, neměl však dostatek jízdy na pronásledování protivníka. Poslal jen armádní sbor o síle 30 000 mužů, kterému velel generál Vandamme, ti překročili Krušné hory a pronásledovali Rusy do Čech. Když ale spojencům dorazily posily, musel se Vandamme vzdát. Viz bitva u Chlumce. Byl tak zmařen Napoleonův plán obklíčit spojence.  Jednalo se o poslední vítězství Napoleona během německého tažení. Po této bitvě už brzy následovala Bitva národů u Lipska.  Památník generála Moreau v Drážďanech, městské čtvrti Zschertnitz na jihu města na kopci Räcknitzhöhe, připomíná smrtelné zranění generála Moreaua v této bitvě.

Bitva u Drážďan se uskutečnila 26. a 27. srpna 1813 u saského města Drážďany. Byla jednou z napoleonských bitev během německého tažení.

The Battle of Dresden (26–27 August 1813) was a major engagement of the Napoleonic Wars. The battle took place around the city of Dresden in modern-day Germany. With the recent addition of Austria, the Sixth Coalition felt emboldened in their quest to expel the French from Central Europe. Despite being heavily outnumbered, French forces under Napoleon scored a victory against the Allied army led by Field Marshal Schwarzenberg. However, Napoleon's victory did not lead to the collapse of the coalition, and the lack of effective French cavalry units, caused by a very heavy loss of French horses during the past 1812 French invasion of Russia, precluded a major pursuit. Three days after the battle, the Allies surrounded and captured a French corps at the Battle of Kulm.


Struktura.

Vlastnosti alicinu jsou podmíněné přítomností thiosulfinátové funkční skupiny: R-S(O)-S-R, přičemž samotný výskyt alicinu je dán enzymatickou reakcí enzymu alliinázy, která štěpí aminokyselinu alliin. Tato enzymatická reakce vzniká resp. je započata poškozením (rozřezáním, stisknutím) příslušné zeleniny - s tím souvisí i umístění enzymu ve vakuole a jeho substrátu alliinu v cytoplazmě. V přirozeném stavu se vyskytuje vždy jako racemická směs (racemát). Příslušnou racemickou formu můžeme obdržet jako výsledek reakce oxidace disulfidu diallylu:  Zmiňovaný enzym aliináza je deaktivován při poklesu pH pod 3, i proto po požití není alicin nadále vytvářen. Z pohledu zpracování zeleniny obsahující alicin je rovněž potřeba zdůraznit, že trvanlivost této látky je 16 hodin při 23 °C.

Léčebné a preventivní užití.

Několik studií z let 1995–2005 prováděných na zvířatech naznačilo, že alicin se může uplatnit: v léčbě aterosklerózy, při snižování ukladání tuků v cevních stěnách, ve vyrovnání hladiny lipoproteinů, při snižování krevního tlaku; dále byly zjištěny: antitrombotické účinky protizánětlivá aktivita a antioxidační účinky.  Další studie poukázaly na riziko poškození střevních buněk alicinem skrze silnou antioxidační reakci, zde je ale potřeba zdůraznit, že se jednalo buď o pokusy, kdy bylo užito nadměrné množství alicinu nebo byl vpraven přímo do příslušné tkáně (lumen). Ohledně účinků alicinu na snížení zvýšené hladiny cholesterolu, byla provedena randomizovaná (náhodný výběr pokusných osob) klinická studie, financovaná Národním institutem zdraví v USA (National Institutes of Health - NIH) a sdělená v Archives of Internal Medicine v roce 2007. Z výsledků vyplynulo, že k redukci mírně zvýšené hladiny cholesterolu nedošlo, a to při užití jakékoliv dostupné formy alicinu. Toto zjištění je posíleno i faktem, že v této studii byl použit čerstvý česnek s vysokým obsahem alicinu.  V roce 2009, Vaidya, Ingold a Pratt objasnili antioxidační mechanismus alicinu. Ten je dán tím, že produkt rozkladu alicinu, kterým je kyselina 2-propensulfenová, má silnou schopnost vázat na sebe volné radikály.

Antibakteriální vlastnosti.

Výzkum alicinu prokázal několik antimikrobiálních vlastností, které byly studovány jak z hlediska samotného antimikrobiálního efektu, tak s tím propojených biochemických interakcí. Jedna z důležitých potenciálních vlastností tohoto druhu, je schopnost alicinu působit v léčbě infekcí způsobených zlatým stafylokokem rezistentním na meticilin (methicillin-resistant Staphylococcus aureus, MRSA). Tyto infekce se vyskytují zejména v nemoničním prostředí, kde kombinace pobytu léčebné komunity a nasazování různých antibiotických léčiv produkuje odolné (rezistentní) kmeny bakterií, mezi něž MRSA patří (viz nozokomiální infekce). Alicin potvrdil své antimikrobiální aktivity u 30 různých kmenů MRSA s rozsáhlou škálou odolnosti vůči alternativním mikrobiotikům. U 88 % vzorků / kmenů MRSA byly minimální bakteriostatické účinky (výrazné zpomalení, inhibice až zastavení množení) při koncentraci 16 mg/litr. Při 32 mg/litr bylo zastaveno množení u všech kmenů. Baktericidní účinky (zabití bakterie) projevoval alicin u těchto klinických rezistentních kmenů MRSA takto: 88 % všech kmenů bylo zničeno minimální koncentrací 128 mg/litr alicinu. Při koncentraci 256 mg/litr došlo ke zničení všech testovaných kmenů. Ze všech těchto zkoumaných kmenů jich 82 % vykazovalo rezistenci vůči mupirocinu (antibiotikum, které je běžně užíváno v mastích k léčbě zánětlivých kožních onemocnění). Míra rezistence se pohybovala od střední až po úplnou. Účinnost alicinu ve formě hydratačního krému je menší než jeho účinnost v tekutém médiu, přesto jeho koncentrace v krému 500 mg/L se ukázala stejně účinnou jako koncentrace 20 mg/L mupirocinu (mupirocin v této koncentraci se často používá ke zmiňované léčbě kožních zánětlivých onemocnění).  Ve vodě přítomný, očištěný alicin se jeví jako stabilnější než jeho jiné konzervační formy. Může to být způsobeno tím, že atomy vodíku ve vodě reagují s molekulou kyslíku přítomnou v alicinu. Dále této větší stabilitě pravděpodobně přispívá omezení přítomnosti jiných chemických reaktantů přítomných v samotném česneku (pravděpodobně rozředění ostatních reakčních komponent česneku ve vodě přispívá k ochraně resp. větší konzervaci molekul alicinu).

Alicin (či allicin) je diallyldisulfomonooxid vyskytující se zejména v zelenině z podčeledi "Allioideae" čeledi amarylkovité ("Amaryllidaceae"), kam patří například česnek nebo cibule. Je zodpovědný za charakteristické štiplavé aroma česneku. Poprvé byl izolován a zkoumán v roce 1944 v laboratoři Chestera Johna Cavallita a Johna Hayse Bailyeho, a to jako bezbarvý roztok s výrazným až štiplavým aromatem. V rámci jeho výzkumu bylo zjištěno, že alicin má antibakteriální (antibiotické), fungicidní (protiplísňové) a virucidní účinky. V samotném česneku alicin plní mimo jiné roli obrany proti jeho škůdcům.

Allicin is an organosulfur compound obtained from garlic, a species in the family Alliaceae. It was first isolated and studied in the laboratory by Chester J. Cavallito and John Hays Bailey in 1944. When fresh garlic is chopped or crushed, the enzyme alliinase converts alliin into allicin, which is responsible for the aroma of fresh garlic. The allicin generated is unstable and quickly changes into a series of other sulfur-containing compounds such as diallyl disulfide. Allicin is part of a defense mechanism against attacks by pests on the garlic plant.  Allicin is an oily, slightly yellow liquid that gives garlic its unique odor. It is a thioester of sulfenic acid and is also known as allyl thiosulfinate. Its biological activity can be attributed to both its antioxidant activity and its reaction with thiol-containing proteins. Produced in garlic cells, allicin is released upon disruption, producing a potent characteristic scent when garlic is cut or cooked.


Dětství.

Osman II. se narodil v paláci Topkapi v Istanbulu. Byl synem sultána Ahmeda I. a jeho první konkubíny Mahfiruz Hatice Sultan. Podle tradic mu už ve velmi nízkém věku matka zajistila výchovu a vzdělání. Díky tomu byl Osman známý jako básník a ovládal spoustu jazyků, včetně arabštiny, perštiny, řečtiny, latiny a italštiny.  Osman nezískal trůn hned po smrti otce, což bylo nejspíš kvůli tomu, že jeho matka nebyla oblíbenou ani hlavní konkubínou. Jeho matka v té době již zemřela a nebo byla vyhnána do exilu.

Vláda.

Osman II. nastoupil na trůn ve svých čtrnácti letech poté, co byl jeho strýc Mustafa I. sesazen. I přes neobvykle nízký věk se snažil jako vládce prosadit a poté, co bránil východní hranice říše před Safíovci z Persie, podnikl výpravu do Polska během Moldavské magnátské války. V roce 1621 nuceně podepsal mírovou dohodu s Polskem po bitvě u Chotimi; domů do Istanbulu se vrátil se zostuzenými janičáři, kteří jej nazývali zbabělcem. Pobouřeni byli i státníci.  Základní a zároveň výjimečnou slabost měl Osman II. kvůli nepřítomnosti ženské moci v harému. Od roku 1620 až do své smrti zastupovala Valide Sultan obyčejná kojná. Ta se ale nikdy nemohla vyrovnat Mustafově matce, která žila ve starém paláci. I když měl na své straně všechny hlavní eunuchy, nemohl tím nahradit absenci ženy, která v tomto období měla velký význam; obzvlášť, když byl Osman tak mladým panovníkem, nepřítomnost matky ovlivnila délku jeho vlády. Podle Piterburga neměl Osman II. ani žádnou Haseki Sultan (konkubínu s dětmi, milenku), i když Peirce tvrdí, že jeho Haseki byla Ayşe Hatun. I kdyby tomu tak bylo, Ayşe by nemohla být Valide sultánkou v době vlády svého muže.

Smrt.

Vzhledem k protiváze vlivu janičářů nechal Osman II. zavřít jejich obchody s kávou a začal plánovat vybudování nové a oddanější armády, jejíž hlavní součástí měli být anatolští sekbanové. Výsledkem tohoto plánu bylo povstání přímo v paláci, organizované janičáři. Ti mladého sultána uvěznili ve věži Yedikule, kde byl nakonec uškrcen.

Rodina.

Konkubíny.

Osman měl 3 konkubíny:

Synové.

Osman měl 2 syny:

Dcery.

Osman měl 1 dceru:

V populární kultuře.

Postava Osmana II. se vyskytuje v tureckém televizním seriálu "", kde jej ztvárnil herec Taner Ölmez.

Osman II. (3. listopadu 1604 – 20. května 1622), v turecku známý jako Genç Osman (mladý Osman), byl osmanský sultán od roku 1618 až do svého zavraždění v roce 1622.

Osman II ( "‘Osmān-i sānī"; 3 November 1604 – 20 May 1622), commonly known in Turkey as Genç Osman (meaning "Osman the Young"), was the Sultan of the Ottoman Empire from 1618 until his regicide on 20 May 1622.


Historie.

V roce 1931 byla založena společnost "Schweizerische Rundspruchgesellschaft", pod kterou byly zastřešeny již existující regionální rozhlasové stanice. SRG obdrželo od Spolkové rady licenci k vysílání jen pro Švýcarsko a podmínku, že musí přejímat zprávy jen od Schweizerische Depeschenagentur (švýcarská obdoba ČTK).  V roce 1937 proběhla první reorganizace SRG a společnost byla více centralizovaná. Rok poté byla rétorománština uznána jako čtvrtý jazyk Švýcarska a rozhlasové studio v Curychu začalo vysílat příspěvky v rétorománštině.  Během druhé světové války bylo vysílání SRG podporováno na "intelektuální obranu" a na krátkých vlnách SRG vysílalo do celého světa. Radio Beromünster bylo považováno za jedinou svobodnou rozhlasovou stanici v němčině v Evropě.  V 50. letech se začala prosazovat tranzistorová rádia a pomalu přicházela i televize. SRG začala experimentální vysílání v Lausanne, Basileji a Curychu. Od roku 1953, bylo spuštěno oficiální televizní vysílání. Pět nocí v týdnu v kantonu Curych byl vysílán jednohodinový program. Roku 1957 získala SRG první televizní licenci ve Švýcarsku, které vstoupilo v platnost k 1. lednu 1958.  V roce 1961 získal kanton Ticino vlastní televizní studio, do té doby vysílač v kantonu Ticino vysílal pořady z jiných částí země s italskými titulky. V roce 1963 začalo televizní vysílání v rétorománštině a ve stejném roce schválila Spolková rada zavedení televizní reklamy.  Od roku 1968 vysílaly všechny televizní stanice SRG barevně.  V 70. letech byla zprovozněna nová televizní studia v Ženevě, Curychu a ve městě Comano. Rétorománštině byl dán větší význam a v roce 1975 bylo vytvořeno oddělení rétorománského televizního vysílání. Roku 1978 bylo zahájeno stereo rozhlasové vysílání.  V roce 1984 se začal vysílat teletext. Ve stejném roce SRG zahájila společně se ZDF a ORF vysílání německojazyčného kanálu 3sat a společně s francouzskými a belgickými partnery vysílání francouzskojazyčného kanálu TV5 Monde.

Organizace.

Společnost řídí generální ředitel, jednotlivé jednotky pak mají své vlastní ředitele. Těmito jednotkami jsou:

Kanály.

SRG SSR vysílá 18 rozhlasových a 8 televizních kanálů, které vysílají v jednom ze čtyř oficiálních jazyků Švýcarska.

SRG SSR (německy Schweizerische Radio- und Fernsehgesellschaft", francouzsky Société suisse de radiodiffusion et télévision", italsky Socièta svizzera di radio-televisione", rétorománsky Societad svizra da radio e televisiun") je švýcarská rozhlasová a televizní společnost plnící funkci veřejnoprávního média.  Švýcarský systém přímé demokracie a fakt, že země má čtyři úřední jazyky znamená, že systém veřejnoprávního vysílání je ve Švýcarsku komplikovanější než v ostatních státech.  Aktuálními vlastníky licencí, které umožňují funkci SRG SSR jsou čtyři regionální asociace: "SRG idée suisse Deutschschweiz" (SRG.D), "SSR idée suisse Romande" (RTSR), "Società cooperativa per la radiotelevisione nella Svizzera italiana" (CORSI) a "SRG SSR idée suisse Svizra Rumantscha" (SRG.R).

Carmella Danielle DeCesare Garcia (born July 1, 1982) is an American model who was "Playboy" magazine's Miss April 2003 and Playmate of the Year for 2004. She is also known for her time in WWE as a WWE Diva search contestant. She was featured in the 2008 "Sports Illustrated Swimsuit Issue" in the players' wives feature.


Biografie.

Studoval medicínu na "King´s College London School of Medicine" při Guyově nemocnici, kterou však nedokončil. Místo toho se vydal na spisovatelskou dráhu a napsal své první romány. Od roku 1932 spolupracoval s Hollywoodskými filmovými studii a v Americe pobýval každý rok několik týdnů. Pracoval též jako dopisovatel pro deník "The Times", při té příležitosti se účastnil španělské občanské války a obsazení Čech a Moravy nacistickými vojsky. Během 2. světové války byl zaměstnancem ministerstva informací. Po válce podnikl několik plaveb, během nichž sbíral materiál ke knihám o válečném námořnictvu, na jedné z nich ho postihla arterioskleróza, kterou byl zdravotně poznamenán až do konce života.  Byl dvakrát ženatý, z prvního manželství měl dva syny, Johna a George. John Forester napsal jeho biografii "The Life of C. S. Forester".

Dílo.

Nejznámější je autorova série novel a povídek o Horatio Hornblowerovi, na jejíž motivy vznikl britský televizní seriál s Ioanem Gruffuddem a Robertem Lindsayem v hlavních rolích. Knižní i seriálové zpracování si získalo své fanoušky také v České republice.

Sága o Hornblowerovi.

Romány  Povídky  Sága chronologicky

Další díla.

Kromě čtyř doposud česky vydaných románů o Hornblowerovi vyšly v českém překladu romány "Africká královna" ("The African Queen", 1935) a "Křižník Artemis" ("The Ship", 1943).  Mimo romány psal C. S. Forester i populárně naučnou literaturu a biografická díla o historických osobnostech, například: "Napoleon and his Court"; "Josephine", "Napoleon's Empress"; "Victor Emmanuel II"; "Louis XIV"; "Nelson"; "The Naval War of 1812"; "Hunting the Bismarck"; a další. Je také autorem dvou dramat.

Filmová zpracování.

Vyjma zmíněné televizní série vznikl již roku 1951 film "Captain Horatio Hornblower" ("Kapitán Horatio Hornblower"), ve kterém se role hlavního hrdiny zhostil Gregory Peck.  Pozitivní ohlas vyvolala filmová podoba románu "The African Queen" ("Africká královna") s Humphrey Bogartem a Katharine Hepburnovou v hlavních rolích (4 nominace na Oscara, Humphrey Bogart oceněn za nejlepšího herce v hlavní roli).

Cecil Scott Forester (27. srpna 1899, Káhira, Egypt – 2. dubna 1966, Fullerton, Kalifornie, USA) byl pseudonym britského spisovatele, dramatika a novináře, který se vlastním jménem jmenoval Cecil Louis Troughton Smith.  Nejvíce se proslavil svou sérií historických dobrodružných románů a povídek o Horatio Hornblowerovi, odvážném britském námořníkovi z období napoleonských válek. Roku 1938 obdržel britskou literární cenu "James Tait Black Memorial Prize".

Cecil Louis Troughton Smith (27 August 1899 – 2 April 1966), known by his pen name Cecil Scott "C. S." Forester, was an English novelist known for writing tales of naval warfare, such as the 12-book Horatio Hornblower series depicting a Royal Navy officer during the Napoleonic wars. The Hornblower novels "A Ship of the Line" and "Flying Colours" were jointly awarded the James Tait Black Memorial Prize for fiction in 1938. His other works include "The African Queen" (1935, filmed in 1951 by John Huston), and "The Good Shepherd" (1955, filmed in 2020 as the movie Greyhound starring Tom Hanks).