Heliový záblesk v jádru hvězdy.

U hvězd, jejichž hmotnost je menší než 2,25 násobek hmotnosti Slunce nastává heliový záblesk po spálení veškerého vodíku v jádře a tlak plynu již nemůže dále vyrovnávat gravitační působení horních vrstev. Vlivem gravitačního kolapsu dojde ke smrštění hvězdy, nárůstu teploty a tlaku v jádře. Z materiálu v jádře se stává degenerovaný plyn.  Vlivem teploty dojde k expanzi vnějších vrstev a z hvězdy se stává červený obr. Když teplota v jádře stoupne na řádově 100×10 K, dojde k zapálení heliové fúze v jádře. Heliová jádra vzniklá během proton-protonového cyklu se začnou během 3-alfa procesu spojovat za vzniku jader uhlíku.  Protože degenerovaný plyn je dobrý vodič tepla, dochází k rychlému zahřátí dalších oblastí jádra. To vede k rychlému rozšíření oblasti, ve které probíhá heliová fúze. Objem jádra se však v této chvíli nemění a tlak v jádře neklesá. Reakce probíhá mnohonásobně rychleji než při normální produkci energie. Navenek se zapálení heliové fúze projeví náhlým zjasněním hvězdy. Rychlá produkce energie pokračuje do té doby, než zvýšená teplota vyrovná vzniklý tlak a materiál v jádře přestane být degenerovaný. Jádro pak expanduje a dojde k ochlazení a reakce pokračují stabilním spalováním helia. Hvězda se stane hvězdou tzv. horizontální větve. U Slunce dojde k heliovému záblesku asi za 5 - 6 miliard let. U hvězd o hmotnosti vyšší než 2,25 hmotností Slunce nedochází ke vzniku heliového záblesku, protože jejich jádro neprochází stavem degenerovaného plynu.

Heliový záblesk na povrchu bílého trpaslíka.

Pokud se bílý trpaslík nachází v binární nebo vícenásobné soustavě s hvězdou, která obsahuje dostatek helia, může tento materiál přecházet z této hvězdy za vzniku akrečního disku na povrch bílého trpaslíka. Toto helium může vytvořit povrchovou slupku a pokud se stane dostatečně silnou, může dojít k heliovému záblesku, který se projeví jako nova.

Heliový záblesk je název pro náhlé zažehnutí heliové fúze v jádru hvězd, jejichž hmotnost nepřesahuje 2,25 násobek hmotnosti Slunce formula_1. K heliovému záblesku také může dojít na povrchu bílých trpaslíků, je-li jejich materiál doplňován z jiné hvězdy.

A helium flash is a very brief thermal runaway nuclear fusion of large quantities of helium into carbon through the triple-alpha process in the core of low mass stars (between 0.8 solar masses () and 2.0 ) during their red giant phase (the Sun is predicted to experience a flash 1.2 billion years after it leaves the main sequence). A much rarer runaway helium fusion process can also occur on the surface of accreting white dwarf stars.  Low mass stars do not produce enough gravitational pressure to initiate normal helium fusion. As the hydrogen in the core is exhausted, some of the helium left behind is instead compacted into degenerate matter, supported against gravitational collapse by quantum mechanical pressure rather than thermal pressure. This increases the density and temperature of the core until it reaches approximately 100 million kelvin, which is hot enough to cause helium fusion (or "helium burning") in the core.  However, a fundamental quality of degenerate matter is that increases in temperature do not produce an increase in volume of the matter until the thermal pressure becomes so very high that it exceeds degeneracy pressure. In main sequence stars, thermal expansion regulates the core temperature, but in degenerate cores this does not occur. Helium fusion increases the temperature, which increases the fusion rate, which further increases the temperature in a runaway reaction. This produces a flash of very intense helium fusion that lasts only a few minutes, but briefly emits energy at a rate comparable to the entire Milky Way galaxy.  In the case of normal low mass stars, the vast energy release causes much of the core to come out of degeneracy, allowing it to thermally expand, however, consuming as much energy as the total energy released by the helium flash, and any left-over energy is absorbed into the star's upper layers. Thus the helium flash is mostly undetectable to observation, and is described solely by astrophysical models. After the core's expansion and cooling, the star's surface rapidly cools and contracts in as little as 10,000 years until it is roughly 2% of its former radius and luminosity. It is estimated that the electron-degenerate helium core weighs about 40% of the star mass and that 6% of the core is converted into carbon.


Vývoj.

Vývoj systému RAM probíhal od poloviny 70. let 20. století. Dohoda mezi USA a Německem o společném vývoji střely byla podepsána v roce 1976. Pro snížení nákladů byly použity prvky již existujících raket. Pro navedení v konečné fázi letu je střela RAM opatřena infračervenou naváděcí soustavou převzatou z přenosného protiletadlového raketového kompletu FIM-92 Stinger, zatímco hnací motor a bojová hlavice jsou převzaty z rakety AIM-9 Sidewinder.  První zkušební odpal střely proběhl v roce 1978 a v roce následujícím získala společnost General Dynamics kontrakt na vývoj střely (dnes je jejím výrobcem Raytheon). K sériové výrobě byla střela připravena teprve v roce 1987. Německé námořnictvo zavedlo střelu ve verzi Block O v roce 1988, zatímco americké námořnictvo tak učinilo teprve v roce 1993. V roce 1993 přitom byl objednán vývoj vylepšené verze Block 1. Tato verze byla operačně testována v roce 1999 a zavedena v roce následujícím.

Varianty.

První varianta Block 0 (RIM-116A) je v počáteční fázi letu řízena pasivní radiofrekvenční hlavicí, která se navádí na vyhledávací radar nebo radiovýškoměr útočící protilodní střely a teprve později může být na cíl navedena infračerveným senzorem. Novější verze Block 1 (RIM-116B) umožňuje použít rakety i proti letadlům, vrtulníkům, hladinovým cílům či pasivně naváděným raketám. V takovém případě je raketa po celou dobu letu řízena infračerveným čidlem. Vylepšená varianta Block 2 úspěšně prošla první fází vývojových zkoušek v červnu 2013, přičemž od roku 2012 probíhala omezená výroba této verze. První kusy RAM Block 2 americké námořnictvo převzalo v srpnu 2014. V roce 2015 dosáhla verze Block 2 počátečních operačních schopností (IOC – Initial Operational Capability).  Základní provedení v podobě odpalovacího zařízení Mk-49 nese 21 střel RAM. Průměr střely je 127 mm. Systém může vést střelbu na několik cílů současně. Odpalovací rampa je přitom odvozena od systému Phalanx CIWS, což zjednodušuje instalaci systému na starších lodích. Systém je ovšem závislý na elektronických systémech lodi. V současnosti probíhá též vývoj verze SeaRAM, která má stejnou odpalovací rampu, nese však jen 11 střel RAM, ale je naopak díky vlastním senzorům schopen pracovat nezávisle na jiných systémech lodi.

RIM-116 Rolling Airframe Missile je německo-americký lehký systém blízké obrany, používaný v současnosti více než 165 plavidly námořnictev USA, Turecka, Německa, Řecka, Egypta, Japonska, Jižní Koreje, Spojených arabských emirátů a Mexika. Systém byl vyvinut speciálně k obraně proti protilodním střelám, ovšem jeho novější verze mohou být použity i proti letadlům, vrtulníkům a hladinovým cílům. Název střely je odvozen od toho, že je při letu stabilizována svou rotací. Do roku 2015 bylo vyrobeno cca 200 vypouštěcích zařízení a 3000 střel RAM ve verzích Block 0, 1A a 2.

The RIM-116 Rolling Airframe Missile (RAM) is a small, lightweight, infrared homing surface-to-air missile in use by the German, Japanese, Greek, Turkish, South Korean, Saudi Arabian, Egyptian, Mexican and U.S. Navies. It was intended originally and used primarily as a point-defense weapon against antiship cruise missiles. The missile is so named because it rolls around its longitudinal axis to stabilize its flight path, much like a bullet fired from a rifled barrel. , it is the only U.S. Navy missile to operate in this manner.  The Rolling Airframe Missiles, together with the Mk 49 Guided Missile Launching System (GMLS) and support equipment, make up the RAM Mk 31 Guided Missile Weapon System (GMWS). The Mk-144 Guided Missile Launcher (GML) unit weighs and stores 21 missiles. The original weapon cannot employ its own sensors prior to firing so it must be integrated with a ship's combat system, which directs the launcher at targets. On U.S. ships it is integrated with the AN/SWY-2 Ship Defense Surface Missile System (SDSMS) and Ship Self-Defense System (SSDS) Mk 1 or Mk 2 based combat systems. SeaRAM, a launcher variant equipped with independent sensors derived from the Vulcan Phalanx CIWS, is being installed on Littoral Combat Ships and certain s.


Původ a mládí.

Gejza se narodil jako nejstarší syn Takšoně, jenž se uherským velkoknížetem stal roku 955. Podle kroniky "Gesta Hungarorum" byla Gejzova matka "ze země Kumánů," což zřejmě naznačuje, že pocházela buď z Chazarské říše, anebo z kmene Pečeněhů či z Volžského Bulharska. Historik Gyula Kristó se domníval, že se Gejza narodil okolo roku 940. Když byzantský císař Konstantin VII. Porfyrogennetos na své listině přibližně z roku 950 vyjmenovával potomky velkoknížete Arpáda, Gejzu na ní však nezmínil. Kristó argumentoval tím, že císař Takšoňova syna vynechal proto, že Gejza tehdy byl ještě dítětem.  Původní uherská forma Gejzova jména pravděpodobně zněla jako "Gyeücsa" nebo "Gyeusa". Jednalo se snad o formu turkického titulu "Yabghu". Z popudu svého otce se Gejza oženil se Sarolt, dcerou Gyuly II., významného uherského náčelníka vládnoucího v Transylvánii nezávisle na uherském velkoknížeti. Proto, že se Gyula v Konstantinopoli dříve nechal pokřtít, snad i Sarolt byla před sňatkem křesťanka. Podle kronikáře Bruna z Querfurtu byla její křesťanská víra však „slabá a zmatená“. Na svého chotě měla Sarolt podle Bruna značný vliv.

Vláda.

Gejza se stal velkoknížetem po smrti svého otce okolo roku 972. Uplatňoval centralizační politiku, a kroniky ho proto většinou vyobrazují jako nemilosrdného a krutého vládce. V jedné z verzí legendy o svatém Štěpánovi ("Legenda Maior S. Stephani Regis") je dokonce napsáno, že Gejzovy ruce byly "pošpiněny krví". Historik Pál Engel z toho vyvodil, že Gejza nechal vyvraždit některé své příbuzné. Tuto domněnku podporuje fakt, že kolem roku 972 se v pramenech kromě Gejzy a Koppányho, vládnoucího jižní části Zadunají, neobjevují žádní jiní Arpádovci.  V roce 972 se sňatkem spojily dvě říše sousedící s Uherskem, Svatá říše římská a Byzanc. Zatímco mezi Byzancí a Uhry trvalo napětí již deset let, se Svatou říší Uhersko udržovalo vztahy relativně dobré. Bylo tedy logické, že se Gejza rozhodl uzavřít mír se Svatou říší římskou. Gejzova orientace na římskou říši souvisela také s tím, že pokud by se s žádostí o vyslání misionářů obrátil na Byzanc, nebyl by z maďarských vladařů prvním, protože od byzantského císaře křesťanství přijal už jeho tchán Gyula II. Brzy poté začali do Uher z římské říše přicházet křesťanští misionáři. První misionář vyslaný císařem Otou I. Velikým, se jménem Bruno, přicestoval do Uher okolo roku 972. O rok později bylo na císařem svolaném říšském sněmu v Quedlinburgu přítomno i dvanáct vyslanců z Uherska.  Z kláštera Sankt Gallenu ve Švýcarsku pochází zápis, že jakýsi biskup Prunwart úspěšně pokřtil mnoho obyvatelů Uherska, a to i včetně jejich „krále“. Prunwart byl možná totožný se zmíněným misionářem Brunem, jehož do Uher vyslal císař Ota Veliký. Křest Uhrů je zmíněn i v kronice Dětmara z Merseburku, která se zmiňuje o tom, že christianizace Uhrů započala za Gejzovy vlády, který se stal prvním křesťanským vládcem Uherska. Gejza při křtu přijal jméno Štěpán. I přesto však pokračoval v pohanských rituálech, a nestal se proto nikdy pravým křesťanem. Historika Gyula Kristó uvedl, že za Gejzovy vlády došlo k založení veszprémské diecéze. Tato domněnka historiky ovšem nebyla jednomyslně přijata. Jedna pověst mluví rovněž o tom, že Gejza vystavěl hrad v Ostřihomi, což archeologické průzkumy ale nepotvrdily.  Po smrti Oty I. Velikého v roce 973 se jeho následníci Ota II. a Ota III. přestali soustředit na východní politiku a udržovat vztahy s Uhry. Otova smrt na čas přerušila další christianizaci Gejzovy země. Mnoho Maďarů se proto postupně znovu začalo vracet k pohanství, jak o tom svědčí listina císaře Oty II. z roku 985. Dokonce i misionář Bruno odešel z Uher.  V 70. a 80. letech se Svatá říše římská zmítala ve vnitřních válkách. Proti císaři Otovi II. se totiž postavil jeho příbuzný, bavorský vévoda Jindřich. Gejza těchto konfliktů využil tak, že v roce 983 zaútočil na Bavorsko. Při tomto útoku se mu podařilo obsadit pevnost Melk. O 8 let později bavorské vojsko ale zahájilo protiútok. Bavoři uherská vojska tehdy zatlačila až za Vídeňský les. V roce 996 uherský velkokníže s bavorským vévodu Jindřichem IV., budoucím císařem Jindřichem II., uzavřel mír a vzdal se v jeho prospěch území na východ od řeky Litavy. Dohodu obě strany zpečetily svatbou mezi Gejzovým synem Štěpánem a Jindřichovou sestrou Giselou. Jednalo se o Gejzův diplomatický triumf. Podle listiny, která byla sepsána za Štěpánovy vlády, Gejza založil benediktinský klášter v Pannonhalmě. Zřízení pannohalmského kláštera pravděpodobně úzce souviselo se Štěpánovým sňatkem. Při založení tohoto kláštera i Štěpánově sňatku hrál zřejmě významnou roli pražský biskup svatý Vojtěch, jenž podle pověsti Štěpána vychoval, pokřtil i oddal. Ještě před sňatkem z roku 996 Gejza zajistil Štěpánovo nástupnictví. Svolal totiž významné uherské velmože, které přinutil složit přísahu, že po jeho smrti přijmou Štěpána na trůn. V roce 997 Gejza zemřel.  Během své vlády Gejza, s výjimkou konfliktu v Bavorsku, nepodnikl žádné válečné tažení proti jiným panovníkům. Obezřetně zachovával mír a uzavíral spojenectví s ostatními knížaty, díky čemuž se mohl soustředit na upevňování své vlády.

Rodina.

Gejzovou manželkou byla Sarolt z Transylvánie, jež mu během života porodila nejméně tři, nejvíce však pět dětí. Prvním dítětem byl Štěpán, který se po Gejzově smrti stal velkoknížetem a později králem. Na základě "Polsko-uherské kroniky", se historik Szabolcs de Vajay domníval, že matkou dvou Gejzových dcer byla Adelaida Polská, Gejzova druhá manželka. Tato domněnka však nebyla historiky přijata. Adelaida je zmíněna pouze v polsko-uherské kronice, jako sestra Měška I. Historici pochybují nejen o tom, že byla matkou některých Gejzových dcer, ale i o její existenci. Podle "Polsko-uherské kroniky" Adelaida Polská Gejzu donutila k přijmutí křesťanství.

Gejza (asi 940–997; ) byl od začátku 70. let 10. století až do své smrti v roce 997 uherský velkokníže z rodu Arpádovců.  Narodil se jako syn uherského velkoknížete Takšoně a jeho chazarské, pečeněžské nebo volžsko-bulharské manželky. Oženil se se Sarolt z Transylvanie, dcerou transylvánského vládce Gyuly II. Po nástupu na trůn uzavřel mír se Svatou říší římskou. Za jeho vlády došlo v Uhersku k politické konsolidaci, jež podle zdrojů z 10. století probíhala velice krutě a nemilosrdně. Gejza se stal prvním křesťanským uherským panovníkem a podporoval zájmy křesťanských misionářů ze západu. I přesto, že se nechal pokřtít a při křtu přijal jméno Štěpán, pokračoval v pohanských rituálech. Na uherském velkoknížecím stolci ho následoval syn Štěpán I. Svatý, který se v roce 1000 stal prvním uherským králem.

Géza ( 940 – 997), also Gejza, was Grand Prince of the Hungarians from the early 970s. He was the son of Grand Prince Taksony and his OrientalKhazar, Pecheneg or Volga Bulgarianwife. He married Sarolt, a daughter of an Eastern Orthodox Hungarian chieftain. After ascending the throne, Géza made peace with the Holy Roman Empire. Within Hungary, he consolidated his authority with extreme cruelty, according to the unanimous narration of nearly contemporaneous sources. He was the first Hungarian monarch to support Christian missionaries from Western Europe. Although he was baptised (his baptismal name was Stephen), his Christian faith remained shallow and he continued to perform acts of pagan worship. He was succeeded by his son, Stephen who was crowned the first King of Hungary in 1000 or 1001.


Historie.

Knihovna vznikla za vlády Frederika III. v 50. letech 17. století. Vlastní budovu získala v roce 1673, v této budově dnes sídlí Říšský archiv ("Rigsarkivet"). V roce 1763 byla knihovna pod vedením knihovníka Daniela Gotthilfa Moldenhawera zpřístupněna veřejnosti. Další budova, kam se knihovna přestěhovala a která je dodnes využívána vznikla v roce 1906 pod vedením architekta Hanse J. Holma na kodaňském ostrůvku Slotsholmen. Budova imituje severoitalskou středověkou a raněrenesanční architekturu, bere si inspiraci také z kaple Karla Velikého v Cáchách. K této budově v letech 1966–1968 a 1979–1980 byly přistavovány dílčí rozšíření.  V roce 1989 došlo ke sloučení knihovny Kodaňské univerzity s Královskou knihovnou. V roce 1999 byla přistavěna nová moderní budova na Slotsholmenu od studia schmidt hammer lassen architects jejímž typickým znakem jsou ostré hrany a černá fasáda. Tato budova je nazvána Černý diamant ("Den sorte diamant"). V budově jsou jak knihovní depozitáře, tak koncertní sál.  V současnosti vedle hlavní budovy na Slotsholmu existují dvě oddělené speciálně zaměřené pobočky knihovny. Jedna zaměřená na právo a sociální vědy na Fiolstræde (budova otevřena v roce 1861 jako univerzitní knihovna) a druhá zaměřená na duchovní vědy na ostrově Amager.

Významné sbírky.

Mezi významnou položku knihovny patří rukopisy. V současnosti jich knihovna uchovává okolo 35 000 a vedle toho přes milion dopisů (ve správě Oddělení manuskriptů a vzácných tisků). Svoje sbírky knihovna získala z nákupů a hlavně dary soukromých osob a šlechtických knihoven. K tomu došlo na počátku, kdy král odkázal do začátku soukromou knihovnu, v roce 1785 odkázal svoji knihovnu hrabě Otto Thott, v roce 1796 P. F. Suhm. V 19. století do knihovny přibyla sbírka Petera Uldalla a Abrahama Kalla. V roce 1927 byla včleněna knihovna ze zámku Ledreborgu a v roce 1938 rukopisy z univerzitní knihovny. V knihovně se dále nachází sbírka Arnamagnæan islandského vzdělance Árni Magnússona, rukopisy a dopisy Hanse Christiana Andersena, archiv Sørena Kierkegaarda.  V knihovně se také nachází bohemika, která se do knihovny dostala jako dar Švédska z válečné kořisti dovezené z Čech po třicetileté válce.

Muzeum fotografie.

Oddělení obsahuje 17 900 000 tisků a fotografií.

Dánská královská knihovna () je dánská národní knihovna se sídlem v Kodani, největší z knihoven severských států. Ve sbírkách knihovny se nachází veškeré tisky dánské provenience od 17. století do současnosti.

The Royal Library () in Copenhagen is the national library of Denmark and the university library of the University of Copenhagen. It is among the largest libraries in the world and the largest in the Nordic countries. In 2017 it merged with the State and University Library in Aarhus to form a combined national library. The combined library organisation (the separate library locations in Copenhagen and Aarhus are maintained) is known as the Royal Danish Library ().  It contains numerous historical treasures, and a copy of all works printed in Denmark since the 17th century are deposited there. Thanks to extensive donations in the past, the library holds nearly all known Danish printed works back to and including the first Danish books, printed in 1482 by Johann Snell.


Těžební operace.

Lze rozlišit jednotlivé dílčí operace těžby dříví jako: Toto jsou klasické operace v dnes většinou již historickém pořadí. S rozvojem použití lesní mechanizace se pořadí operací může výrazně měnit dle podmínek na lokalitě a vlastností mechanizačních prostředků. Například odvětvování neprobíhá po kácení ale až během přibližování při použití odvětvovacího stroje APOS. Dříví se nemusí vůbec odkorňovat nebo se odkorňuje až ve dřevozpracujícím závodě, zkracování může probíhat až na manipulačním skladu pokud lokalita a mechanizace dovolují soustřeďovat celé surové kmeny atp.  Po prvotní fázi těžby následují většinou tyto další fáze výrobního procesu:

Těžební metody.

Podle stavu v jakém se na odvozní místo (OM) soustřeďuje dříví lze rozlišit 3 (eventuálně 4) těžební metody:  Pokácené a odvětvené kmeny se při této metodě přímo u pařezu (P) dělí na jednotlivé kratší sortimenty (příčným přeřezáváním). Je nejšetrnější k lesnímu prostředí a proto se hodí všude tam kde dochází k přibližování a vyklizování lesním porostem (pro výchovné zásahy stejně jako výběrné a podrostní hospodaření). Soustřeďování sortimentu je lehčí takže se používají i lehčí stroje, koně nebo i lidská síla. Kratší délky dříví lze snadněji a s nižším poškozením dostat ven z porostu. Nevýhodou této metody je horší produktivita a také finanční ztráty způsobené špatnou sortimentací (např. nemožnost použít výhod počítačově řízené specializované manipulační linky).  Pokácené stromy jsou u pařezu odvětveny a v celých délkách dopravovány na odvozní místo. Tato metoda je efektivnější než metoda sortimentní (velké množství dříví se vyklízí a přibližuje současně) ale také k lesnímu prostředí a dopravním stavbám nejméně šetrná. Při soustřeďování někdy až 30 metrových kmenů může docházet k intenzivnímu poškozování povrchu půdy a pokud jsou celé kmeny vlečeny lesním porostem tak i k rozsáhlému poškození stojících stromů. Je nutné použití výkonných = těžkých strojů – lesních kolových traktorů, výkonných lanovek atp. Sortimentace probíhá zpravidla za výhodnějších podmínek na specializovaných a strojově vybavených pracovištích (manipulačních a expedičních skladech, dřevoskladech, dřevozpracujících závodech).  U pařezu probíhá pouze kácení a na odvozní místo se dopravuje celý strom. Soustřeďuje se celý strom i s korunou. Negativní účinky (poškozování okolních stromů, lesních cest, půdního povrchu) nejsou tak značné jako při kmenové metodě protože koruna částečně tlumí nárazy a díky větší styčné ploše neryje povrch půdy a cest. Umožňuje zpracovat korunu štěpkováním (ale zároveň dochází k ochuzování lesního prostředí o biomasu větví.

Těžba dříví je jedna z fází výroby surového dříví a část lesní těžby. Těžbu dříví lze v podstatě charakterizovat jako „sklizeň“, při které nedochází (v podmínkách výnosově vyrovnaného lesního hospodářství) ke zničení lesa. Těžba dříví je většinou (při řádném hospodaření) prostředkem výchovy a obnovy lesa a podřizuje se způsobu a průběhu obnovy následného porostu (např. rychlosti postupu přirozené obnovy, nárokům obnovených dřevin na světlo atp.)  Lesní zákon v § 2 dělí těžbu dříví zejména z hlediska dosažení (nebo nedosažení) mýtného věku a také důvodů těžby na:  Pojem lesní těžba je širší a zahrnuje vedle těžby dříví také přidruženou vedlejší těžbu, tj. získávání i jiných materiálů z lesa – např. kůru, pryskyřici, lesní plody, semena, čalounickou trávu, klest, kámen, písek nebo rašelinu.

Logging is the cutting, skidding, on-site processing, and loading of trees or logs onto trucks or skeleton cars. Logging is the process of cutting trees, processing them, and moving them to a location for transport. It is the beginning of a supply chain that provides raw material for many products societies worldwide use for housing, construction, energy, and consumer paper products. Logging systems are also used to manage forests, reduce the risk of wildfires, and restore ecosystem functions.  In forestry, the term logging is sometimes used narrowly to describe the logistics of moving wood from the stump to somewhere outside the forest, usually a sawmill or a lumber yard. In common usage, however, the term may cover a range of forestry or silviculture activities.  Illegal logging refers to what in forestry might be called timber theft by the timber mafia. It can also refer to the harvesting, transportation, purchase, or sale of timber in violation of laws. The harvesting procedure itself may be illegal, including the use of corrupt means to gain access to forests; extraction without permission or from a protected area; the cutting of protected species; or the extraction of timber in excess of agreed limits.  Clearcut logging is not necessarily considered a type of logging but a harvesting or silviculture method and is simply called clearcutting or block cutting. In the forest products industry logging companies may be referred to as logging contractors, with the smaller, non-union crews referred to as "gyppo loggers".  Cutting trees with the highest value and leaving those with lower value, often diseased or malformed trees, is referred to as high grading. It is sometimes called selective logging, and confused with selection cutting, the practice of managing stands by harvesting a proportion of trees.  Logging usually refers to above-ground forestry logging. Submerged forests exist on land that has been flooded by damming to create reservoirs. Such trees are logged using underwater logging or by the lowering of the reservoirs in question. Ootsa Lake and Williston Lake in British Columbia, Canada are notable examples where timber recovery has been needed to remove inundated forests.


Welfové.

Mladší větev Welfů.

Brunšvičtí vévodové (Brunšvick-Wolfenbüttel) "linie Brunšvick-Bevern"  "Dynastie Hannoverská"

Hannoverská dynastie.

Kurfiřti Hannoverští a vévodové Brunšvicka-Lüneburska  Králové Hannoverští  Hannoverské království vzniklo v říjnu roku 1814 rozhodnutím Vídeňského kongresu. Britský král Jiří III. tak po napoleonských válkách získal zpět své hannoverské državy. Kongres rovněž rozhodl o územní výměně s Pruským královstvím, díky níž rozloha Hannoverska podstatně vzrostla.  Po smrti krále Viléma IV. v roce 1837 nastoupila v Británii na trůn jeho dcera Viktorie, jelikož neměl mužského potomka. V Hannoveru ale nastoupil na trůn princ Arnošt August I., strýc královny Viktorie. Stalo se to díky starému německému následnickému řádu, tj. polosalickému zákonu, díky němuž může žena vládnout pouze pokud rod nemá muže schopné vlády.  Při hlasování v Německém spolku 14. června 1866 podpořilo Hannoversko návrh na mobilizaci spolkových vojsk proti Prusku, což o den později vedlo k vyhlášení války ze strany Pruska. Hannoverská armáda ještě zvítězila v bitvě u Langensalzy (27. června 1866), o dva dny později však musela kapitulovat. Král Jiří V. byl zbaven trůnu a Hannoversko bylo připojeno k Prusku jako provincie.  Králové Spojeného království Velké Británie a Irska  Syn hannoverského kurfiřta Jiří Ludvík zdědil na základě Zákona o nástupnictví roku 1714 britský trůn jako Jiří I. Britští králové vládli do roku 1814 současně jako kurfiřti Hannoverští a vévodové Brunšvicko-Lüneburští, od roku 1814 jako králové Hannoverští. Po smrti krále Viléma IV. v roce 1837 nastoupila v Británii na trůn jeho neteř Viktorie, jelikož neměl mužského potomka. V Hannoveru ale nastoupil na trůn princ Arnošt August I., strýc královny Viktorie.

Italská větev.

Modenští vévodové.

Větev Rakousko-Este (Lotrinkové).

Po smrti Ercola III. zdědil vévodský titul jeho zeť Ferdinand Rakouský-d'Este (zemřel roku 1806). Po pádu Napoleona se mohl jeho syn jako František IV. (Francesco) ujmout svého dědictví v Itálii. Krátce poté také zdědil po své matce území Massy a Carrary.  Habsbursko-lotrinští vévodové byli v roce 1831 a 1848 vyhnáni, v obou případech se však poměrně rychle vrátili k moci. Po francouzsko-piemontské válce roku 1859 byl syn Františka IV., vévoda František V. opět donucen uprchnout, tentokrát již definitivně. V prosinci roku 1859 se Modena, Parma a Toskánsko spojily ve Spojené středoitalské provincie, které byly v březnu 1860 anektovány Sardinským královstvím. František V. zemřel v roce 1875 bez následníka a tak připadl titul vévody modenského rakouské větve rodu resp. podle dohody arcivévodovi Františkovi Ferdinandovi d'Este "ad personam". Po jeho smrti přešel titul přes císaře Karla I., jeho syna Roberta (který založil novou lotrinskou větev d'Este) a z něho na jeho syna Lorenze.  Modenští vévodové z rodu Lotrinků-Este

Estenští (, ) jsou starobylý evropský šlechtický a panovnický rod původem z italského města Ferrara, který v dalších staletích vládl v rozličných státech v Německu, Itálii a jinde. Za zakladatele rodu je uváděn Azzo II. markrabě estenský (996–1097) z rodu Obertenghiů, jehož syny se rod rozdělil na dvě větve:  Azzo II. měl ještě třetího syna Huga V., který byl hrabětem z Maine.

The House of Este (, , ) was an Italian princely family, linked with several contemporary royal dynasties, including the House of Habsburg and the British royal family.  The elder, German branch of the House of Este, known as the Younger House of Welf, included dukes of Bavaria and Brunswick-Lüneburg and produced Britain's Hanoverian monarchs, as well as one Emperor of Russia (Ivan VI) and one Holy Roman Emperor (Otto IV).  The younger, Italian branch of the House of Este included rulers of Ferrara (1240–1597), and of Modena and Reggio (1288–1796).


Implementace Sokobana.

Sokoban byl naprogramován pro mnoho počítačových platforem, je možné jej hrát na téměř všech osobních počítačích, existují verze pro systémy ovládané konzolí, pro mobilní telefony, grafické kalkulačky a dokonce pro digitální fotoaparáty Canon PowerShot.

Varianty Sokobana.

Několik logických her může být považováno za varianty Sokobana v tom smyslu, že všechny mají společné to, že používají ovládanou postavičku, která posunuje bedny v bludišti.  Alternativní podloží: Tento typ varianty má stejná pravidla jako Sokoban, liší se pouze v použitém typu políček. Ve standardní hře je bludiště rozděleno na čtvercová políčka. Alternativami jsou například Hexoban, který využívá šestiúhelníková (hexagonální) políčka, a Trioban, který je založen na rovnostranných trojúhelnících.  Alternativy s rozdílným pojetím hlavní postavičky: Ve variantách "Multiban" a "Interlock" hráč ovládá více postaviček. Ve variantě "Enigma" je do role Sokobana obsazen černý mramor.  Alternativní cíle: Některé varianty upravují požadavky pro dokončení kola. Například v "Block-o-Mania" jsou bedny s různými barvami a cílem je posunout bedny na cílová políčka tak, aby si barvy odpovídaly. "Sokomind Plus" využívá podobnou myšlenku - s bednami a cílovými políčky, která jsou očíslována. Ve variantách "Interlock" a "Sokolor" jsou bedny opět různě obarveny, ale cílem je dosáhnout toho, aby bedny s podobnými barvami spolu sousedily. Další variantou je "CyberBox", kde každé kolo má vyznačené cílové políčko, na které je potřeba se dostat. Beanstalk vyžaduje umístění objektů (lopata, nádrž s vodou, semínko fazole, zalévací konev) v daném pořadí na jedno cílové políčko.  Varianty s dalšími hracími objekty: "Sokonex", "Xsok", "Cyberbox" a "Block-o-Mania" přidávají další objekty k základní variantě hry. Například jámy, teleporty, pohyblivé bloky a jednocestné průchody. V "PocoManovi" jsou bedny nahrazeny poklady, které se při umístění na cílové políčko promění v poklady do dalšího kola.  Rozšíření vlastností Sokobana: Ve variantě "Pukoban" může postavička jak posouvat, tak táhnout bednu.

Sokoban (倉庫番 Sōkoban, skladník) je logická hra, ve které hráč posouvá bedny v bludišti a snaží se je umístit na vyznačené pozice. Bludiště je 2D mapa znázorňující rozmístění Sokobana, beden, zdí a vyznačených pozic. Není možné posouvat více beden naráz, vždy pouze jednu v daném okamžiku. Dále není možné za sebou bednu táhnout. Hra je většinou implementována jako video hra.  "Sokoban" byl vymyšlen v roce 1980 panem Hiroyukim Imabayshim v rámci soutěže Takarazuckých skladů o vymyšlení motivační hry pro zaměstnance. Zveřejněna byla v roce 1982 softwarovou firmou Thinking Rabbit, jejím ředitelem byl právě Imabayashi a která sídlí ve městě Takarazuka v Japonsku.

"Sokoban" was created in 1981 by Hiroyuki Imabayashi. It was published in December 1982 by Thinking Rabbit, a software house based in Takarazuka, Japan.


Popis.

Tětiva je nejčastěji kroucená šňůra z přírodního nebo umělého materiálu, na obou koncích opatřená očky, která se zavěšují do zářezů na koncích luku. Očka podléhají značnému opotřebení a proto se různě zpevňují. Užívají se také „nekonečné“ tětivy, tvořící kruh. Střed tětivy bývá označen jako místo, kam se zakládá šíp; aby se zmenšilo opotřebení tětivy, může být uprostřed tětivy navázána malá smyčka ("D-loop"), která slouží k napínání tětivy. U závodních luků mohou být na tětivě ještě další pomocná zařízení, která omezují kmitání nebo svištivý zvuk při výstřelu.

Funkce.

Při napínání luku slouží tětiva jako zesilovač tahu: síla střelce působí při téměř napjaté tětivě podstatně větší silou na konce luku. Při výstřelu se luk snaží tětivu opět napnout a tento převod působí opačně: i poměrně pomalý pohyb konců luku způsobí velmi rychlý pohyb středu tětivy směrem do klidové polohy. Zrychlení středu tětivy, které je i zrychlením šípu, je tím větší, čím větší silou na ni působí luk, ale zejména také tím větší, čím menší je hmotnost soustavy tětiva – šíp.  Tětiva tedy má splňovat následující požadavky:

Materiály.

Luk je prastará zbraň, kterou užívaly mnohé kultury. Tradiční materiál na tětivy byl buď živočišného (kůže, šlachy) nebo rostlinného původu (konopí, len, hedvábí). Moderní tětivy se zhotovují z umělých a kompozitních vláken (Dakron, Kevlar), která mají délkové prodloužení i méně než 1 % při velmi nízké hmotnosti. Některá jsou tak tuhá, že se nedají použít pro dřevěné luky: zastaví totiž rozpínání luku tak prudce, že by se jeho konce mohly ulomit.

Tětiva je šňůra, spojující oba konce luku; její funkce spočívá v tom, aby energii napjatého luku převedla na co největší urychlení šípu.

A bowstring joins the two ends of the bow stave and launches the arrow. Desirable properties include light weight, strength, resistance to abrasion, and resistance to water. Mass has most effect at the center of the string; of extra mass in the middle of the string slows the arrow about as much as at the ends.


Freiwilligearbeitsdienst.

Freiwilligearbeitsdienst (FAD) – (česky dobrovolná pracovní služba) byla předchůdcem RAD. Po první světové válce vznikaly postupně po celém Německu barákové tábory FAD. Mladí muži, vykořenění prohranou válkou, zde za stravu a malé kapesné s krumpáčem, rýčem a lopatou budovali nové Německo. Buď byli bez práce, nebo z čistého idealizmu. V táborech byla sice kázeň a disciplina, ale vládl tu kamarádský duch. Byl zakázán vojenský dril a „nadřízený musel být podřízenému kamarádem“. Ať syn boháče nebo rolníka – všichni si byli rovni. Tato civilní pracovní organizace neměla s armádou nic společného a ani nechtěla mít (protiválečné nálady po válce).  FAD a později RAD stavěly silnice, cesty, vysazovaly stromořadí, odvodňovaly nebo zavlažovaly pole, upravovaly a zkrášlovaly krajinu stromy a květinami kolem statků, průhledy. Dnešní upravenost německé krajiny je i jejich zásluha. Pomáhaly také při žních. V době nástupu nacismu měla FAD přes 200 000 členů. Tuto organizaci nacisté uchvátili, přejmenovali ji na RAD a zneužili ji ke svým cílům.

Organizace RAD.

RAD měl heslo "Treue, Gehorsam, Kameradschaft" (věrnost, poslušnost, kamarádství) a také (Vůdče) "Sloužím Ti rýčem". Muži měli ve znaku rýč špičkou nahoru (RAD Ostmarky (bývalé Rakousko) mělo rýč nahoře rovný) a zespodu do čtvrtkruhu dva klasy. Uniforma měla barvu země. Plstěná čepice se štítkem měla svrchu tvar jako klobouček. Vůdce RAD Konstantin Hierl zavedl v táborech vzorovou vojenskou kázeň a disciplinu, která se však lišila od Wehrmachtu. Nadále byl kladen důraz na kamarádství, zjistil-li šikanu, vůdce propustil. Snažil se udržet co nejdéle původní myšlenky z FAD. V RAD bylo zavedeno politické školení a pořadová cvičení s naleštěnými rýči. Výuka ve střelbě byla v RAD zavedena teprve v roce 1938. Wehrmacht chtěl RAD rovnou převzít do armády jako svou IV. část – stavební a výstrojní oddíly pod heslem "z vojáků práce se snadno stanou vojáci zbraní". Proti tomu bojoval K. Hierl pod heslem "Armáda je potřebná jen ve válce - RAD je potřebný vždycky". "Práce a boj jsou v jedné rovině". Podařilo se mu udržet jen polovojenský ráz organizace téměř do konce války. Po válce spojenecké soudy konstatovaly, že RAD se válečných zločinů nedopustil a tak byla tato organizace jen rozpuštěna. K. Hierl byl odsouzen na 5 let jako nacistický funkcionář.

Stranické dny v Norimberku.

V roce 1934 pochodovalo Norimberkem 50 000 mužů RAD s naleštěnými rýči na slavnostní shromaždiště, jen v kalhotách, nahoře do bronzova opálených. Pak stanuli před Vůdcovou tribunou a 50 000 rýčů se lesklo na slunci. Po Hitlerově projevu všichni sborově odpověděli "Vaší školou projde jednou celý národ". Mnozí zahraniční návštěvníci byli uchváceni. Anglický vyslanec v Německu, Sir Nevile Henderson prohlásil, že udělá vše proto, aby takováto pracovní služba byla zavedena i v Anglii. V satelitních státech Německa byly zřízeny pro mládež pracovní tábory podle vzoru RAD. Tyto tábory ho pouze kopírovaly, s německým RAD jinak neměly nic společného. Například štvavá slovenská vysílačka z Vídně "Tu ríšský vysielač Viedeň" Slováci ji dostali od Němců ve vysílání ze dne 11. 12. 1938 vítala zavádění táborů povinné jednoroční pracovní služby na Slovensku. Heslovitě: Vzorem je Německo. Jejich hlavním cílem není řešení nezaměstnanosti, ale výchova. Vyplňují mezeru mezi školou a vojenskou službou. Tato životní škola je výlučně pro mládež.

Říšská pracovní služba ženské mládeže.

Říšská pracovní služba ženské mládeže (Reichsarbeitsdienst der weiblichen Jugend, RADwJ) byla do života dívek povinně uvedena 4. 9. 1939 (RGB-i. I, S. 1693). Ženy měly ve znaku hákový kříž a pod ním dva klasy. Byl to bílý kruhový odznak, shora nápis REICHARBEITSDIENST a zdola WEIBLICHE JUGEND. Nosil se na šatech jako spínací spona pod krkem. Heslo bylo "Kde jste Vy, tam má slunce svítit". Oproti mužským táborům byly ženské tábory volnější, s otevřeným režimem.  Říšskou pracovní službu (Reichsarbeitsdienst, RAD) dívky a svobodné ženy (od 16 do 18 let) vykonávaly v zemědělství (na selských závodech), v zahradnictví, vysazovaly lesy, pomáhaly v rodinách s mnoha dětmi, v cestovním ruchu, kde zpočátku pracovaly jako pokojské v menších provozech. Se zavedením KLV-táborů (Kinderlandverschickung), sklizňových mateřských škol (NSV Erntekindergarten) a domovů pro matky (NSV Mutterheim) nacházely uplatnění také jako dětské pomocnice nebo pomáhaly ve sběrných táborech etnických Němců. Od října 1941 jim přibyl ještě další půlrok ve válečné pomocné službě (Kriegshilfsdienst), kdy byly nasazovány ve vojenských lazaretech, na nádražích (nástup a výstup z vlaku u raněných vojáků, podávání občerstvení atd.) V květnu 1942 proběhlo mustrování dívek a žen ročníku 1924 a v roce 1943 ročníku 1926.

Reichsarbeitsdienst (RAD) (česky Říšská pracovní služba) byla zpočátku civilní, později polovojenská pracovní organizace, postupně zřizovaná v Německu po nástupu nacistů k moci. Jejím úkolem bylo snížení nezaměstnanosti. Byla jen a výhradně pro říšské Němce, hlavně pro mládež. Dne 26. 6. 1935 vydali nacisté zákon o všeobecné povinnosti k pracovní službě pro mužskou a ženskou mládež (ženská složka RAD) od 20 let na půl roku. Pro muže měla být přechodem mezi školou a armádou – po půl roce práce v RAD přešli muži do kasáren. Povolání k RAD znamenalo vlastně narukování do Wehrmachtu.

The Reich Labour Service ("Reichsarbeitsdienst"; RAD) was a major organisation established in Nazi Germany as an agency to help mitigate the effects of unemployment on the German economy, militarise the workforce and indoctrinate it with Nazi ideology. It was the official state labour service, divided into separate sections for men and women.  From June 1935 onward, men aged between 18 and 25 may have served six months before their military service. During World War II compulsory service also included young women and the RAD developed to an auxiliary formation which provided support for the Wehrmacht armed forces.


Dějiny a výzkum.

První lékař, jež se zmínil o pravděpodobné existenci tohoto onemocnění byl James Jackson (1777–1867), neurolog působící v Massachusetts General Hospital a přednášející na fakultě Boston Medical School, který roku 1822 zveřejnil článek o periferní alkoholické polyneuritidě. Roku 1868, poté Sir Samuel Wilks, lékař z Guy's Hospital v Londýně, zaznamenal jisté duševní změny v případech alkoholické paraplegie.  Její název však nese jméno ruského neurologa a psychiatra Sergeje Sergejeviče Korsakova, z roku 1887, jenž se snažil prokázat, že poruchy paměti nejsou nutně podkladem pro diagnózu demence. Osobně tento stav nazýval, jako tzv. "cerebropathia psychica toxaemica". Název Korsakovova syndromu následně v praxi zavedl Friedrich Jolly (1844–1904).  V dnešní době je lékaři všeobecně považována za organický amnestický syndrom, ale také, jako velmi obtížně léčitelné onemocnění, a občas i prevalentně vzácný následek tzv. Wernickeovy encefalopatie, která je prvotně zapříčiněná nedostatkem vitamínu B, nebo celkové vitamínové řady B; která se navíc vyznačuje zmateností, letargií, poruchami vědomí, deliriem, demencí, obrnou okohybných svalů, diplopií (Dvojité vidění), poruchami chůze, či ataxií.  V případě Wernickeovy encefalopatie se vždy přistupuje k vitamínové terapii B, ovšem v případě Korsakovovy psychózy, která má často zcela odlišnou etiologii tyto léčebné postupy selhaly, což rovněž naznačilo hluboké reziduální důsledky tohoto onemocnění.

Příznaky a prognóza.

Základními projevy jsou.:  Mezi ostatní možné příznaky se řadí i úzkost, deprese, delirium, zmatenost, či nespavost. Mnozí jedici vykazovali i bolesti v končetinách, oboustrannou ochablost zápěstí, nebo častější oboustrannou ochablost chodidel za pocitu ostré bolesti, či tlaku v okolí dlouhých periferních nervových vláken.  Prvotní příznaky tohoto onemocnění se začínají projevovat obvykle kolem 50. roku věku. Terapií sice ustupují obvyklé nepříjemné a bolestivé polyneuritické projevy (Nervové záněty), ale choroba má, bohužel většinou za následek jisté kvazi-defekty osobnosti, připodobnitelné k demenci, které jsou přítomny až u poloviny těchto pacientů; Inteligence, vědomí a úsudek jsou ovšem nedotčeny, pokud nedojde k deterioraci.  Jedinci postižení touto chorobu jsou si často schopni uvědomovat pouze daný okamžik přítomnosti, jelikož značná část jejich zpětné paměti byla silně poškozena a nejsou schopni si na delší údobí vštípit nové informace, které obvykle zapomínají v řadě sekund, případně minut.

Příčinost.

Základní fyziologickou příčiností je oboustranné poškození mamilárních tělísek, Papezova okruhu i oblastí, které k němu přiléhají, jako jsou temporální, frontobazální krajiny a především "gyrus cinguli", či "středové a hřbetní raphe nuclei". Celkový obraz zahrnuje rovněž zřetelný neuronální úbytek, gliózu (rozpad neuroglií) a samostatné poškození mozkových buněk (Především jejich pochev) v oblasti thalamu.  Z biochemického hlediska je zde význačná především činná látka ve výměně thiaminu, difosforečnan B, jenž je nejvýznamnějším spolučinitelem a koenzymem v metabolismu glukózy. Enzymy, jejichž funkce závisí na této látce jsou spojeny s tzv. TCA cyklem, který katalyzuje oxidaci pyruvátu, alfaketoglutaranu a také rozděluje řetězce aminokyselin. Narušení tohoto koloběhu pak zjitřuje již latentní příznaky případné thiaminové hypovitaminózy. Výzkumy rovněž potvrzují, že k etiologii syndromu se může přidružit i dědičná zátěž vedoucí k nedostatku transketolázy, enzymu, který je nutnou součástí metabolismu glukózy.

Diagnóza.

Je nutné rozlišit tuto chorobu od neurologických poruch, jako jsou především časná Alzheimerova choroba, Presbyofrenie (Stařecká zapomnětlivost) a ostatní organické, či disociativní poruchy, jejichž příznaky by mohly býti zdánlivě shodné s příznaky Korsakovova syndromu. Toto rozlišení se provádí za pomocí MRI, která by měla zobrazit zřetelnou atrofii mamilárních tělísek. Krevní testy by poté měly vykazovat sníženou činnost transketolázy. Pacient obvykle podstupuje i psychologické testy, které v případě zmíněné atrofie, odhaluje rozsáhlost anterográdní a retrográdní amnézie, hodnotí kognitivní funkce, případně rozeznávají konfabulativní vzpomínky.

Korsakovova psychóza, také amnestický syndrom, či Meynertova amence je neurologické duševní onemocnění zapříčiněné organickým poškozením mamilárních tělísek a thalamu, především tzv. Papezova okruhu, z čehož vyplývá hluboké narušení krátkodobé paměti (Anterográdní amnézie), která je následovně kompenzována konfabulacemi.  Nejčastěji se tento syndrom rozvíjí pro závažný nedostatek vitamínu B (Thiamin), a nejobvykleji se rovněž vyskytuje mezi jedinci, již jsou závislí na alkoholu (občas nasedá na delirium tremens), či trpí dlouhodobou podvýživou, přičemž výskyt této choroby je celkem vzácný.  Příčiností často bývají i neuroinfekce, poškození mozku, tumory III. komory mozkové, otrava rtutí, paralytické onemocnění, či demence, které vedou k narušení výměny thiaminu, či poškodí mamilární tělíska.  Její podstatou je závažná vada krátkodobé paměti, a to především v oblastech vštípivosti (Schopnosti zapamatování) a také zachování dřívějších vzpomínek a znalostí z blízké minulosti. Tyto paměťové mezery poté pacient zaměňuje s rozličnými smyšlenými příběhy a zážitky, které mají bludnou povahu, tzn. že jim sám nevyvratitelně věří; I tyto konfabulace jsou ovšem ve velmi krátkém období pacientem zapomenuty a postižený jedinec tak k jedné události, bude přikládat nové a nové, smyšlené vzpomínky. Tato dezorientace v čase obvykle vyúsťuje v apatii, anhedonii a může vyústit až v obraz trvalého poškození intelektu, které většinou budí dojem Alzheimerovy nemoci. Poměrně časté jsou i bolestivé polyneuritidy a halucinatorní zážitky.

Korsakoff syndrome is an amnestic disorder caused by thiamine (vitamin B) deficiency associated with prolonged ingestion of alcohol. There is a similar condition seen in non-alcoholic Korsakoff syndrome. The syndrome and psychosis are named after Sergei Korsakoff, the Russian neuropsychiatrist who discovered it during the late 19th century.  This neurological disorder is caused by a lack of thiamine in the brain, and is also exacerbated by the neurotoxic effects of alcohol. When Wernicke encephalopathy accompanies alcoholic Korsakoff syndrome the combination is called Wernicke–Korsakoff syndrome; however, a recognized episode of Wernicke encephalopathy is not always obvious.


Historie.

Oseti jsou potomci Alanů, kterým Gruzínci říkali Osebi (z toho název Oseti). Počátkem našeho letopočtu začali pomalu asimilovat původní obyvatelstvo severního Kavkazu. Od 6. století k nim proniklo křesťanství z Gruzie. Od 9. století se začala formovat osetská národnost na základě politického sjednocení. Ve 13. století tatarské vpády a vytlačili Osety z úrodných úpatí hor severního Kavkazu do vysokohorských oblastí Kavkazu. Od 14. století začali pronikat na jižní stranu Kavkazu do Gruzie. V 16. století Oseti upadli do závislosti od kabardských feudálů. V rámci společné křesťanské víry začali hledat útočiště u Rusů a po rusko-turecké válce v roce 1774 se stali součástí Ruska.  Od 14. století Oseti začali osídlovat jižní stranu Kavkazu patřící Gruzínskému království. Na konci 18. století tvořili početnou menšinu. Od roku 1801 se častými vpády Osmanské říše oslabené Gruzínské království do 10 let stalo součástí Ruského impéria. Zároveň tím došlo ke spojení osetského národa ze severní a jižní části Kavkazu.  V roce 1920 byla podepsána mírová smlouva mezi Sovětským svazem a Gruzií, ve které Sovětský svaz uznal nezávislost Gruzie za podmínky, že nezakáže komunistickou stranu v zemi. V roce 1921 v trhla Rudá armáda do Gruzie a území silou zabrala. Za podpory komunistů došlo k vzniku Jihoosetské autonomní oblasti v dubnu 1922, která byla součástí nově vzniklé Gruzínské SSR. V roce 1924 vznikla v rámci Ruské SFSR Severoosetské autonomní oblast.  Od rozpadu Sovětského svazu v roce 1991 sílila snaha Osetů k vytvoření vlastního státu. V rámci Ruské federace Oseti získali autonomní republiku Severní Osetie-Ananie, kde je úřední řeč vedle Ruštiny i Osetština. Na druhou stranu, Gruzie zrušila Osetincům i autonomní oblast a místo toho rozdělila území mezi 5 oblastí. Jejich pozornost se proto zaměřila na gruzínské území. Za silné podpory Ruska, které se snaží udržet kontrolu na strategicky významným místem Kavkazu, vytvořili separatistické území Jižní Osetie. V roce 2008 ruské tajné síly několika teroristickými činy (výbuchy bomb) vyprovokovali Gruzii k odvetě, která vedla k válečnému konfliktu. Území dnešní Jižní Osetie je prakticky vylidněno.

Sport.

Oseti, jako další kavkazské národy, vynikají především v úpolových, silových sportech.  Jejich nejúspěšnější sportovní disciplínou je zápas ve volném stylu. Dalšími sporty ve kterých slaví úspěchy jsou judo, sambo, armwrestling (páka) nebo vzpírání. Kvůli velikosti Ruské federace však často volí k reprezentování jinou zemi, kde mají větší možnosti dostat se na olympijské hry nebo mistrovství světa.

Osobnosti.

Ze severního Kavkazu Z jižního Kavkazu

Oseti či Osetinci jsou národ žijící v Severní Osetii (svazové republice Ruské federace) a v gruzínské Jižní Osetii, která je "de facto" na Rusku závislým a Ruskem vojensky obsazeným státem s minimálním mezinárodním uznáním. Jejich celkový počet se odhaduje na 710 000, z toho 520 000 žije v Severní a okolo 75 000 v Jižní Osetii. Zbytek žije různě roztroušen po Ruské federaci a malá menšina i v Gruzii (asi 38 000, bez započtení Jižní Osetie).  Oseti patří mezi kavkazské národy. Většina jsou křesťané, 29% vyznává původní polyteistické osetské náboženství a marginální část jsou muslimové. Mluví osetsky, jako svoje písmo v současné době používají ruskou azbuku. Mají bohatý folklór a tradice.

The Ossetians or Ossetes (; , '; дигорӕ, дигорӕнттӕ, ') are an Iranian ethnic group of the Caucasus Mountains, indigenous to the ethnolinguistic region known as Ossetia. They speak Ossetic, an Eastern Iranian (Alanic) language of the Indo-European language family, with most also fluent in Russian as a second language. Although Ossetian is related to the Indo-European languages owing to its origin, it is not mutually intelligible with any other language of the family today. Ossetic, a remnant of the Scytho-Sarmatian dialect group which was once spoken across the Pontic–Caspian Steppe, is one of the few Iranian languages inside Europe.  The Ossetians mostly populate Ossetia, which is politically divided between North Ossetia–Alania in Russia, and South Ossetia, a "de facto" independent state with partial recognition, closely integrated in Russia and claimed by Georgia. Their closest relatives, the Jász, live in the Jászság region within the north-western part of the Jász-Nagykun-Szolnok County in Hungary.  Ossetians are mostly Eastern Orthodox Christian, with sizable minorities professing Uatsdin or Islam.


Hráčská kariéra.

S hokejem začínal v týmu HK Ardo Nitra kde odehrál juniorské kategorie a debutoval ve slovenské nejvyšší lize. V roce 1998 byl draftován ve 4. kole, celkově 104. týmem San Jose Sharks. Po draftu odešel do zámoří, kde odehrál dvě sezóny v lize QMJHL za tým Drummondville Voltigeurs, kde se stal v poslední sezóně nejlepším hráčem v týmu. V sezóně 2000/01 podepsal smlouvu s týmem San Jose Sharks, čtyři sezóny hrával na farmě ale v první sezóně hrával za klub Kentucky Thoroughblades a v následující třech sezónách hrával v týmu Cleveland Barons.  11. března 2003 měl debut v NHL proti týmu St. Louis Blues kde odehrál 14:25. Při výluce v NHL se vrátil do vlasti, odehrál 18 zápasů v týmu HK 36 Skalica poté přestoupil do české nejvyšší ligy, do týmu HC Chemopetrol Litvínov kde dohrál sezónu. 16. listopadu 2004 měl debut v české extralize proti týmu HC Rabat Kladno. Po výluce v NHL se vrátil zpět do týmu San Jose Sharks, kde opět podepsal smlouvu jenže při zavedení platového stropu mu smlouvu zrušili a uvolnili ho do trhu volných hráčů, poté podepsal smlouvu s týmem Washington Capitals jako volný hráč. V zámoří neodehrál už žádný zápas a v říjnu roku 2005 podepsal smlouvu se švédským týmem Södertälje SK, kde strávil celý ročník 2005/06.  V sezóně 2006/07 se vrátil zpět do Česka a podepsal smlouvu s týmem HC Oceláři Třinec, za klub odehrál dvě sezóny ve kterých nasbíral 12 bodů. Během ročníku 2007/08 se vrátil zpět do týmu HK 36 Skalica, kde hrával necelé čtyři sezóny ve kterých v sezóně 2007/08 pomohl týmu probojovat se do semifinále playoff, ale klub v semifinále podlehl HC Košice 3:4 na zápasy a v následující sezóně pomohl HK 36 Skalica probojovat až do finále playoff, ale opět podlehli týmu HC Košice 2:4 na zápasy. Sezónu 2010/11 začal ve Skalici, kde byl v průběhu sezóny nejlepším hráčem ligy a 30. ledna 2011 přestoupil do týmu HC Košice, kde podepsal smlouvu do roku 2014. V roce 2012 však odešel z týmu a zavítal zpět do Česka, kde se dohodl na ročním kontraktu s týmem Piráti Chomutov pro sezónu 2012/2013

Metternichové jsou starý šlechtický rod původem z Německa připomínaný od 13. století. Původně vlastnili majetek v Porýní, od 17. století v Čechách, později také na Moravě a v Uhrách. Jako katolíci a stoupenci Habsburků získali hraběcí titul (1679), později dosáhli titulu knížat (1813). Po ztrátě majetků v Německu za napoleonských válek se jejich hlavním sídlem stal Kynžvart. Nejvýznamnější osobností rodu byl kníže Klemens Metternich (1773–1859), který jako dlouholetý rakouský ministr zahraničí a státní kancléř patřil ke klíčovým postavám evropské diplomacie první poloviny 19. století, zároveň byl symbolem konzervativní politiky v habsburské monarchii před revolucí v roce 1848. Rodovou titulaturu obohatil o italský titul vévody z Portelly. Jeho syn Richard (1829–1895) byl dlouholetým rakouským velvyslancem v Paříži, kde jeho manželka Pauline Metternichová přispěla k propagaci české kultury. Po zestátnění majetku v Československu (1945) se hlavním rodovým sídlem stal zámek Johannisberg v Německu. Rod vymřel v roce 1992.

Metternich is a German noble family originating in the Rhineland. The most prominent member was Prince Klemens von Metternich, who was the dominant figure at the Congress of Vienna (1814–1815). The family belonged to the high nobility.


Profesní kariéra.

S vyznamenáním absolvoval Princeton University, poté studoval filosofii, politologii a ekonomii na Exeter College Oxfordské univerzity a titul Ph.D. z politologie získal na Harvardu. V newjerseyském Morristownu navštěvoval soukromou střední školu Morristown-Beard School, kterou ukončil v roce 1954.  Od roku 1964 vedl Středisko pro mezinárodní vztahy na Harvardu, kde byl nejdříve proděkanem, poté děkanem. V letech 1977-1979 předsedal skupině pro nešíření jaderných zbraní Rady pro národní bezpečnost USA.  V letech 1993 až 1994 byl předsedou Federální zpravodajské rady, která má v gesci návrhy rozpočtů zpravodajských služeb pro prezidenta. Za Clintonovy administrativy také pracoval jako zvláštní poradce ministra obrany pro otázky mezinárodní bezpečnosti a mnohými byl považován za možného příštího poradce pro národní bezpečnost demokratického prezidentského kandidáta Johna Kerryho ve volbách 2004. Patří mezi hlavní liberální myslitele v oblasti zahraniční politiky a na Harvardu je protiváhou významnému konzervativci Samuelu P. Huntingtonovi.  Roku 2005 byl zvolen mezi deset nejvlivnějších amerických akademiků v oblasti mezinárodních vztahů.

Vědecká činnost.

V roce 1977 společně s Robertem Keohanem vydali vlivnou knihu "Power and Interdependence: World Politics in Transition" (nejcitovanější dílo neoliberálního institucionalismu), která přispěla k rozvinutí tzv. třetí debaty mezinárodních vztahů mezi neorealismem/neoliberalismem a neomarxismem.  Jako představitel neoliberálního institucionalismu začal v rámci studia mezinárodní politiky zkoumat nové, dosud opomíjené aktéry, a to nadnárodní korporace, vládní i nevládní mezinárodní organizace a nové typy vazeb – vzájemnou závislost (interdependenci) a integraci těchto hráčů na poli mezinárodního systému.¨Jeho hlavní oblastí zájmu jsou globalizace, mezinárodní bezpečnost a interdependence.

Osobní život.

Je ženatý s Molly Hardingovou Nyeovou, mají spolu tři syny.

Ocenění.

Získal Cenu Woodrowa Wilsona Princetonské univerzity a Humphreyho cenu Americké politologické společnosti. V roce 2005 byl oceněn čestnou funkcí "Honorary Patronage" studentské společnosti University Philosophical Society na Trinity College Dublin Univerzity v Dublinu a roku 2007 obdržel čestný doktorát od King's College London.

Dílo.

Publikuje v odborných periodikách, vydává knihy. Mimo jiné je autorem "Understanding International Conflicts, 7th ed" (2009), "The Power Game: A Washington Novel" (2004), "Soft Power: The Means to Success in World Politics" (2004) nebo "The Paradox of American Power" (2002).

Joseph Nye (* 19. ledna 1937 South Orange, New Jersey) je americký politolog, teoretik mezinárodních vztahů, jeden z hlavních představitelů neoliberálního institucionalismu. Působí jako profesor mezinárodních vztahů na John F. Kennedy School of Government Harvardovy univerzity, jejímž byl děkanem.  V roce 1990 zavedl do mezinárodních vztahů pojem "měkké moci", který se poprvé objevil jeho v knize "Bound to Lead: The Changing Nature of American Power". Její koncept pak rozvinul v díle "Soft Power: The Means to Success in World Politics" z roku 2004. Toto sousloví se stalo často užívané z řad členů Clintonovy a Obamovy vlády.  Průzkum "The 2008 TRIP" mezi 1 700 akademiky v oboru mezinárodních vztahů jej zařadil na 6. místo v žebříčku nejvlivnějších vědců posledních 20 let a označil ho za nejvlivnějšího amerického vědce v tomto oboru.

Joseph Samuel Nye Jr. (born January 19, 1937) is an American political scientist. He is the co-founder, along with Robert Keohane, of the international relations theory of neoliberalism, developed in their 1977 book "Power and Interdependence". Together with Keohane, he developed the concepts of asymmetrical and complex interdependence. They also explored transnational relations and world politics in an edited volume in the 1970s. More recently, he explained the distinction between hard power and soft power, and pioneered the theory of soft power. His notion of "smart power" ("the ability to combine hard and soft power into a successful strategy") became popular with the use of this phrase by members of the Clinton Administration, and more recently the Obama Administration. He is the former Dean of the John F. Kennedy School of Government at Harvard University, where he currently holds the position of University Distinguished Service Professor, Emeritus. In October 2014, Secretary of State John Kerry appointed Nye to the Foreign Affairs Policy Board. He is also a member of the Defense Policy Board.  He has been a member of the Harvard faculty since 1964. He is a fellow of the American Academy of Arts & Sciences and a foreign fellow of The British Academy. Nye is also a member of the American Academy of Diplomacy. The 2011 TRIP survey of over 1700 international relations scholars ranks Joe Nye as the sixth most influential scholar in the field of international relations in the past twenty years. He was also ranked as most influential in American foreign policy. In 2011, "Foreign Policy" magazine named him to its list of top global thinkers. The magazine's valued reporter Daniel Drezner wrote: "All roads to understanding American foreign policy run through Joe Nye." In September 2014, "Foreign Policy" reported that the international relations scholars and policymakers both ranked Nye as one of the most influential scholars.


Syntéza.

Akrolein se průmyslově připravuje oxidací propenu (propylenu). Je snaha používat jako syntézní surovinu propan, je to však obtížnější. Ročně se ve světě vyrobí miliony tun akroleinu.  Glycerol zahřívaný na 280 °C se rozkládá za vzniku akroleinu.<ref name="http://membership.acs.org/c/ccs/pubs/CLIPS/JCE20030025.pdf">http://membership.acs.org/c/ccs/pubs/CLIPS/JCE20030025.pdf</ref> Akrolein lze v laboratoři připravovat také reakcí hydrogensíranu draselného s glycerolem.

Použití.

Akrolein se používá pro výrobu polyesterových pryskyřic, polyuretanu, propylenglykolu, kyseliny akrylové, akrylonitrilu a glycerolu. Má tendenci polymerizovat již při pokojové teplotě a zanechává gumovitý nažloutlý zbytek hnilobného zápachu. O akroleinu se uvažuje jako o surovině pro Skraupovu syntézu chinolinů, používá se však zřídka kvůli své nestabilitě.  Někdy se akrolein používá jako fixativ biologických vzorků pro elektronovou mikroskopii. Používá se i jako kontaktní herbicid pro ponořený a plovoucí plevel a pro řasy v zavlažovacích kanálech.

Zdravotní rizika.

Akrolein prudce dráždí plíce a způsobuje slzení. Byl použit jako chemická zbraň během 1. světové války. Není však zakázán Úmluvou o chemických zbraních. Na kůži způsobuje akrolein těžké poleptání. Koncentrace nad 2 ppm jsou bezprostředně škodlivé.  Akrolein není podezírán z karcinogenity pro člověka; nebyly provedeny žádné studie karcinogenních účinků u člověka, nicméně studie na potkanech ukázaly zvýšený výskyt zhoubných nádorů při požívání akroleinu, avšak ne při inhalaci. V říjnu 2006 našli vědci spojení mezi akroleinem v kouři z tabákových cigaret a rizikem rakoviny plic. Akrolein je navíc toxickým metabolitem cyklofosfamidu, cytotoxického chemoterapeutika, a způsobuje hemorrhagickou cystitidu. Jako protijedy proti akroleinu se používají N-acetylcystein a mesna.  Pro měření obsahu akroleinu v průmyslových a komunálních odpadních vodách byla navržena metoda EPA 603.

Akroleinový test.

Akroleinový test je test na přítomnost glycerolu nebo tuků. Vzorek se zahřívá s hydrogensíranem draselným; uvolňuje-li se akrolein, je test pozitivní. Pokud se tuk silně zahřívá za přítomnosti dehydratačního činidla, jako je hydrogensíran draselný, glycerolová část molekuly je dehydratována do podoby nenasyceného aldehydu, akroleinu (CH=CH-CHO), který se projeví specifickým zápachem.

Akrolein, též označovaný jako akrylaldehyd (systematický název "prop-2-enal") je nejjednodušší nenasycený aldehyd. Je produkován ve velkém množství, ovšem nejčastěji vzhledem k jeho nestabilitě hned reaguje s jinými látkami. Má ostrý, štiplavý, nepříjemný zápach podobný přepálenému tuku, protože při vysoké teplotě se tuky rozloží na mastné kyseliny, akrolein a vodu.

Acrolein (systematic name: propenal) is the simplest unsaturated aldehyde. It is a colourless liquid with a piercing, acrid smell. The smell of burnt fat (as when cooking oil is heated to its smoke point) is caused by glycerol in the burning fat breaking down into acrolein. It is produced industrially from propylene and mainly used as a biocide and a building block to other chemical compounds, such as the amino acid methionine.


Dětství.

Narodil se 15. listopadu roku 1985 v Orange County v Kalifornii (USA). Otec mu brzy zemřel, vyrůstal tedy s matkou, které v době její účasti na módních přehlídkách bral líčidla a různě s nimi experimentoval. To přerostlo k celoživotní vášni. Začal chodit do školy nalíčený, v době svého dospívání postupně změnil svůj image, začal se oblékat a upravovat do ženského vzezření a přiznal svou bisexuální orientaci.

Kariéra.

V osmnácti letech krátce pracoval v jednom z butiků kosmetické značky MAC.  Na začátku éry MySpace založil punk-rockovou skupinu a začal vystupovat pod jménem Jeffree Star. Brzy mu MySpace začal generovat dostatečně velké příjmy na to, aby se hudbě mohl věnovat profesionálně – v době jeho největší slávy byl jeho největší hvězdou. Koncertoval v USA; v jednom jeho videoklipu spoluúčinkovala v té době ještě ne tolik slavná Nicki Minaj. Stylizoval se do divy s výrazným líčením, barvenými vlasy, tetováním; jeho zevnějšek stejně jako jeho koncerty byly extravagantní, energické a živé. Kolem roku 2008 se spřátelil se zpěvákem a hudebním producentem Akonem, který mj. objevil Lady Gaga a seznámil Stara např. s Ke$hou, Miley Cyrus a dalšími předními populárními interprety. Akon o něm tehdy řekl, že Jeffree Star bude nová Lady Gaga, a chtěl s ním otevřít další spolupráci (Steininger do té doby vydával nezávisle nebo pod nakladatelstvím Popsicle Records). Nedlouho poté ale Akon procházel několika kontroverzemi, soudním procesy, byl vláčen médii, která rozebírala jeho texty atd. a ze spolupráce nakonec sešlo. Ve stejné době popularita MySpace rapidně klesala a Steininger rychle ztrácel peníze, krátkodobě se dostal dokonce do dluhů.  V roce 2014 Star založil svou kosmetickou značku s názvem Jeffree Star Cosmetics a místo rozjeté hudební kariéry se začal věnovat podnikání v oboru make-upu. Přibližně ve stejné době si legálně změnil své jméno na Jefree Star a expandoval na sociální sítě, které využívá pro propagaci svých produktů. Make-up vyrábí v Kalifornii, kde vlastní výrobní haly, sklady, studio pro reklamu a propagaci a další prostory. Zejména posledních několik let pro něj bylo převážně období růstu a zisku. Star dále změnil své vzezření, stylizoval se do role luxusní divy, stal se tváří kosmetických výrobků, které vyrábí; prodělal rekonstrukci zubů, zbavil se obočí, získal další tetování… Dle jeho slov v roce 2018 zažila jeho kosmetická společnost 700% růst. Podle Money Inc. se Star stal člověkem s nejvyššími příjmy na síti YouTube s 75 miliony dolarů, 16,4 miliony fanoušků a 1,7 mld. shlédnutí jeho videí a statusem internetové celebrity. Na Instagramu jej (ke konci roku 2019) sleduje 14,9 milionů a jeho značku 6,8 milionů lidí.  V současnosti kromě make-upu Star navrhuje módní doplňky, také řídí import reklamních předmětů populárních osobností investuje do nemovitostí a marihuanového průmyslu. Jeho majetek se odhaduje na 200 až 350 milionů dolarů.

Soukromý život.

Od března 2019 Star prostřednictvím dokumentárních videí jiného YouTubera, Shanea Dawsona odhalil několik informací ze svého života, jak z hudební kariéry, zákulisí výroby make-upu či jeho intimního života.  V současnosti žije Jefree Star v Calabasas v Kalifornii s modelem Nathanem Schwandtem v pompézním sídle za 3,6 milionu dolarů.

Jeffree Star (narozen jako Jeffrey Lynn Steininger) je americký youtuber, podnikatel, vizážista a zpěvák přebývající ve městě Calabasas (Los Angeles).

Jeffree Star (born Jeffrey Lynn Steininger Jr.; November 15, 1985) is an American entrepreneur and singer, and the founder and owner of Jeffree Star Cosmetics.  In 2009, Star released his first and only studio album, "Beauty Killer", which included songs such as "Lollipop Luxury" featuring Nicki Minaj. He embarked on several world tours to promote his music. In 2010, he signed to Konvict Muzik—whose founder Akon described Star as "the next Lady Gaga". However, Star abruptly left the music industry in 2013 due to legal issues Akon was facing between 2007 and 2010.  In November 2014, he founded the company Jeffree Star Cosmetics. In 2018, Star earned $18 million from his YouTube endeavors alone, according to "Forbes". That was enough to make him the fifth-highest-paid YouTube star as of December 2018.


Vězňové s růžovým trojúhelníkem.

Růžový trojúhelník nosilo podle odhadů zhruba 5-15 tisíc mužů. U těch, kteří byli takto označeni, činila úmrtnost nadprůměrných 60 procent. Vězni s růžovým trojúhelníkem nebyli po válce odškodněni německou vládou. § 175 totiž zůstal v platnosti i v poválečném období (byť prošel denacifikací, takže zpřísněné pasáže z roku 1935 byly vypuštěny). Na území NDR platil v přísnější verzi do roku 1968, v SRN byl zrušen dokonce až 11. června 1994.  V srpnu 2011 přinesla média zprávu, že ve Francii zemřel poslední známý přeživší gay z koncentračních táborů. Byl jím Rudolf Brazda, rodilý Němec českého původu, který zesnul 3. srpna 2011 ve věku 98 let.

Růžový trojúhelník jako symbol homosexuálního hnutí.

Růžový trojúhelník se v pozdějších letech stal jedním ze symbolů mezinárodního gay hnutí. K tomu došlo především v Evropě v polovině 70. let. V roce 1975 bylo založeno nakladatelství "Verlag Rosa Winkel" (Nakladatelství Růžový trojúhelník), první nakladatelství pro homosexuály v německy mluvících zemích, které si záměrně vzalo do názvu tento symbol. Rovněž německý režisér Rosa von Praunheim přijal umělecké jméno inspirované tímto symbolem.  V USA byl růžový trojúhelník použit v 80. letech jako znamení skupiny aktivistů "Act UP" bojující proti nemoci AIDS. Znak tvořil růžový trojúhelník směřující špicí nahoru, který byl doplněn sloganem "Silence = Death" ("Ticho = Smrt").  V průběhu let se ze Spojených států přeneslo do Evropy užívání duhové vlajky jako symbolu homosexuálního hnutí. Tato vlajka pak částečně v 80. a zcela pak v 90. letech nahradila trojúhelník jako univerzální symbol LGBT hnutí.

Růžový trojúhelník byl jeden ze symbolů, kterým se během nacistického období označovali vězni v koncentračních táborech. Tímto trojúhelníkem byli identifikováni muži, kteří byli do táborů deportováni za porušení § 175 trestajícího homosexuální pohlavní styk. V 70. letech 20. století se růžový trojúhelník stal rovněž jedním ze symbolů homosexuálního hnutí.

A pink triangle has been a symbol for various LGBTQ identities, initially intended as a badge of shame, but later reclaimed as a positive symbol of self-identity. In Nazi Germany in the 1930s and 1940s, it began as one of the Nazi concentration camp badges, distinguishing those imprisoned because they had been identified by authorities as homosexual men, a category that also included bisexual men and transgender women. In the 1970s, it was revived as a symbol of protest against homophobia, and has since been adopted by the larger LGBTQ community as a popular symbol of LGBTQ pride and the LGBTQ rights movement.


Historie.

V roce 1911 se spojilo devět židovských obcí ruských a polských imigrantů, z nichž každá měla svou vlastní modlitebnu, a vytvořilo sdružení "Agoudas Hakehilot", aby společně vybudovaly synagogu. Sdružení získalo pozemek v ulici Rue Pavée, který byl sice jen 30 metrů dlouhý a 12 m široký, avšak ležel přímo uprostřed čtvrti Marais, ve které žilo od 19. století mnoho židovských přistěhovalců z východní Evropy. Stavba byla plně hrazena ze soukromých zdrojů. V dubnu 1913 byl položen základní kámen a již v říjnu téhož roku byla synagoga používána, ačkoli oficiální inaugurace se konala až 7. června 1914.  Před svátkem Jom kipur v roce 1941 byla budova poškozena výbuchem stejně jako šest dalších pařížských synagog. Po druhé světové válce byla obnovena.  Dne 4. července 1989 byla synagoga jakožto jediná stavba tohoto druhu postavená v secesním slohu zanesena do seznamu historických památek. Předmětem ochrany není jen budova samotná, ale i veškeré vnitřní secesní vybavení.  Synagoga dodnes slouží svému účelu. Pro běžné návštěvníky není přístupná, otevírá se pouze při zvláštních příležitostech, jako jsou např. Dny evropského dědictví.

Architektura.

Stavbu navrhl architekt Hector Guimard. Konstrukce je kamenná a železobetonová. Zvlněná fasáda je rozdělena do tří částí a je zvýrazněna úzkými dvojitými okny a úzkými pilastry, které jsou zakončeny květinovými motivy. Pod zaoblenou střešní římskou jsou desky s desaterem. Nad vchodem je Davidova hvězda, která zde ovšem byla umístěna až při renovaci po druhé světové válce.  Za trojdílným portálem se nachází vestibul, odkud vedou boční schody na ženskou galerii. Hlavní loď je úzká a neobvykle vysoká. Je osvětlena oknem ve stropě a velkým oknem v čelní zdi na schránou na Tóru.  Uprostřed lodi se nachází bima, která je obklopena čtyřmi secesními svícny. Vnitřní vybavení synagogy (nábytek, štuková výzdoba, svítidla, lavice, zábradlí) s výjimkou chanukového svícnu je rovněž návrhem Hectora Guimarda. Lavice mají stejné zvlněné prohnutí jako fasáda a jsou zdobeny trojúhelníkovým motivem.

Synagoga Pavée (francouzsky "Synagogue de la rue Pavée", též nazývaná synagoga Agoudas Hakehilot) je ortodoxní synagoga ve 4. obvodu v Paříži v historické čtvrti Marais v ulici "Rue Pavée" č. 10, po které nese své hlavní jméno. Synagoga není součástí Centrální konzistoře. Byla postavena v secesním slohu v roce 1913 a oficiálně otevřena o rok později.

The Agoudas Hakehilos Synagogue (אֲגֻדָּת־הַקְּהִלּוֹת, Union of the communities), at 10 rue Pavée, in the 4th arrondissement of Paris (Le Marais quarter), commonly referred to at the Pavée synagogue, rue Pavée synagogue, or Guimard synagogue, was designed by Art Nouveau architect Hector Guimard and erected between 1913 and 1914.


Vláda.

Po sesazení a abdikaci krále Karla X. se krátce na 20 minut v roce 1830 stal (alespoň podle následnického práva) králem jeho syn jako Ludvík XIX. Poté musel i on ustoupit nátlaku a abdikovat jako jeho otec ve prospěch svého synovce desetiletého Jindřicha, hraběte de Chambord. Liberální, buržoazií kontrolovaná Poslanecká sněmovna odmítla potvrdit nástupnictví mladého hraběte, který se měl stát králem Jindřichem V. a místo toho ve volbě bojkotované zástupci konzervativců prohlásila francouzský trůn za prázdný. K moci se tak dostává Ludvík Filip, hrabě Orleánský, z vedlejší linie rodu Bourbonů, Bourbon-Orléans vůbec poslední francouzský král.  Po nástupu Ludvíka Filipa na francouzský trůn se stal legitimistickým uchazečem o trůn Jindřichův děd, bývalý král Karel X., po jeho smrti se jím stal jeho syn Ludvík Antonín, vévoda z Angoulême (Ludvík XIX.). Když ten v roce 1844 zemřel, stal se legitimním pretendentem francouzského trůnu Jindřich, hrabě z Chambord.

Opětovná naděje na trůn.

Když bylo v roce 1870 poraženo Druhé Francouzské císařství v prusko-francouzské válce, získali monarchisté většinu v Národním shromáždění. Orléanisté podporovali nárok legitimního hraběte de Chambord na trůn, s nadějí že po jeho smrti by měl být dalším králem vévoda Filip Orleánský, hrabě pařížský. Jindřich tak byl jak pretendentem legitimnistů tak orléanistů a obnovení monarchie ve Francii se zdálo být velmi reálné. Ten ale korunu chtěl přijmout pouze pod podmínkou, že se Francie vzdá své revoluční trikolóry a jako vlajku přijme původní královskou vlajku s liliemi. Poté pod podmínkou kompromisu, že by původní vlajka byla královskou standartou a trikolora by byla státní vlajkou, ale i tento návrh byl zamítnut.

Legitimisté a orléanisté-unionisté.

Po Jindřichově smrti v roce 1883, jelikož s ním vymřela původní starší linie Bourbonů, vyvstali nyní již oprávněné dohady o to, kdo má nárok na trůn. Stále trval spor mezi legitimisty a orléanisty. K orléanistům se ale přidala dosavadní část legitimistů, kteří si díky tomu říkají unionisté.

Jindřich, hrabě z Chambord (29. září 1820 – 24. srpen 1883, celým jménem "Henri Charles Ferdinand Marie Dieudonné d'Artois, duc de Bordeaux") byl francouzský princ z dynastie Bourbonů. Mezi 2. srpnem a 9. srpnem 1830 byl podle následnického práva legitimním francouzským králem jako Jindřich V. (a navarrským jako Jindřich IV.) Poté byl v letech 1844–1883 legitimním pretendentem francouzského (a navarrského) trůnu.  Narodil se 29. září 1820 jako pohrobek prince Karla Ferdinanda, vévody z Berry a jeho ženy princezny Karolíny Neapolsko-Sicilské. Jeho otec (byl druhorozený syn francouzského krále Karla X.) byl zavražděn 14. ledna 1820. Jindřich tak byl po svém strýci druhý v pořadí na trůn.

Prince Henri, Count of Chambord (; 29 September 1820 – 24 August 1883) was disputedly King of France from 2 to 9 August 1830 as Henry V, although he was never officially proclaimed as such. Afterwards, he was the Legitimist pretender to the throne of France from 1844 until his death in 1883.  Henri was the only son of Charles Ferdinand, Duke of Berry, born after his father's death. The Duke was the younger son of Charles X of France, by his wife, Princess Carolina of Naples and Sicily, daughter of King Francis I of the Two Sicilies. As the grandson of Charles X, Henri was a . He was the last legitimate descendant in the senior male line of Louis XV of France.


Původ.

Narodil se 6. srpna 1775 jako nejstarší syn Karla, hraběte z Artois (budoucí král Karel X.) a jeho ženě princezně Marii Tereze Savojské. Poté co se jeho otec stal v roce 1824 králem jako Karel X., stal se Ludvík Antonín následníkem trůnu a získal titul Dauphin (1824–1836). Jako následník trůnu podporoval otcovu politiku a řízení státu.  Ludvík Antonín zůstal po celý život bezdětný.

Vláda.

Po sesazení a abdikaci krále Karla X. se krátce na 20 minut v roce 1830 stal (alespoň podle následnického práva) králem právě jeho syn Ludvík Antonín jako Ludvík XIX. Poté musel i on ustoupit nátlaku a přibližně po 20 minutách pouze "titulární vlády" abdikovat jako jeho otec ve prospěch svého 10letého synovce Jindřicha, hraběte de Chambord. Liberální, buržoazií kontrolovaná Poslanecká sněmovna odmítla potvrdit dokonce i nástupnictví mladého hraběte, který se (stal) měl stát králem Jindřichem V. a místo toho ve volbě bojkotované zástupci konzervativců prohlásila francouzský trůn za prázdný. K moci se tak dostává vůbec poslední francouzský král Ludvík Filip, hrabě Orleánský, z vedlejší linie rodu Bourbonů, Bourbon-Orléans. Poté společně se svým otcem Karlem, manželkou Marií Terezií Bourbonskou a synovcem Jindřichem odcestoval do Rakouského císařství. V letech 1832–1836 pobýval i na Pražském hradě. Později zemřel na zámku Graffenberg v Gorizii.  Díky své přibližně dvacetiminutové "vládě" je prozatím panovník, který vládl nejkratší dobu, kterou údajně strávil tím, že poslouchal svou ženu a její prosby, že nemá podepsat abdikaci.  Po nástupu Ludvíka Filipa na francouzský trůn se stal legitimistickým uchazečem bývalý král Karel X., po jeho smrti se jím stal v roce 1836 jeho syn Ludvík Antonín (Ludvík XIX.). Když v roce 1844 zemřel bezdětný, stal se legitimistickým pretendentem francouzského trůnu jeho synovec Jindřich, hrabě z Chambord.

Ludvík Antonín, vévoda z Angoulême (6. srpen 1775 – 3. červen 1844, celým jménem "Louis-Antoine d'Artois, fils de France, duc d'Angoulême") byl francouzský princ z dynastie Bourbonů a poslední francouzský dauphin. 2. srpna 1830 se stal na 20 minut podle následnického práva legitimním francouzským a navarrským králem jako Ludvík XIX. Poté byl v letech 1836 až 1844 pretendentem francouzského (a navarrského) trůnu.

Louis Antoine of France, Duke of Angoulême (6 August 1775 – 3 June 1844) was the elder son of Charles X of France and the last Dauphin of France from 1824 to 1830. He was technically King of France and Navarre for less than 20 minutes before he himself abdicated, due to his father's abdication during the July Revolution in 1830. He never reigned over the country, but after his father's death in 1836, he was the legitimist pretender as Louis XIX.  He was a "petit-fils de France" at birth, and was initially known as Louis Antoine d'Artois. After his father's accession to the throne, he became "fils de France", and his surname changed to de France, following the royal custom for princes with such rank.


Děj.

Beatrice Rasponi, převlečená za svého mrtvého bratra Federica, přijíždí do Benátek společně se svým sluhou Truffaldinem. Hledá tu svého snoubence Florinda, který jejího bratra v souboji zabil a musel utéct z Turína. Florindo skutečně později do Benátek dorazí a také si Truffaldina najme jako sluhu. Služba dvěma pánům naráz je však na Truffaldina moc, většinu zadaných úkolů poplete a dá vzniknout mnoha komickým situacím.  Mezitím si svými problémy prochází i obchodník Pantalone a jeho dcera Clarice. Federico si měl Clarici vzít, Pantalone ji však po jeho smrti zaslíbil Silviovi Lombardimu. Ten se nyní své snoubenky nechce vzdát, stejně tak si Clarice domnělého Federica nechce vzít. Jediný, kdo o přestrojené Beatrici ví pravdu, je hostinský Brighella, kterého ale Beatrice uprosí, aby její hru hrál také a neprozradil ji.  Díky Truffaldinově schopnosti poplést a zamotat úplně vše se mezitím Beatrice a Florindo dozvídají jeden o druhém, kupříkladu když Truffaldino omylem vymění jejich dopisy. Netuší však, že se ubytovali ve stejném hostinci a bydlí vedle sebe. Vše se nakonec vyřeší až ve chvíli, kdy Truffaldino "nedopatřením" řekne oběma pánům o smrti toho druhého a oba si v zoufalství chtějí vzít život. Tehdy Beatrice konečně odhalí svůj převlek a shledá se se svým snoubencem.  Když se vše konečně vysvětlí, Beatrici a Florindovi dojde, že jim Truffaldino sloužil oběma naráz. Truffaldino, který se mezitím zamiloval do Pantaloneho služky Smeraldiny, přiznává barvu a osobitým způsobem se vyzná ze své lásky.

Současnost.

Mezi nejznámější současné inscenace této hry patří provedení činohry pražského Národního divadla v režii Ivana Rajmonta s Miroslavem Donutilem v hlavní roli.

Inscenace Národního divadla.

V Národním divadle byla hra poprvé uvedena 30. června 1994. Oficiální premiéru měla 22. září 1994. Poslední, šestisté představení se konalo 27. 12. 2016.

Brněnská inscenace.

Tuto komedii mělo ve svém repertoáru od roku 2000 také Městské divadlo Brno. Zde v hlavní roli exceloval herec Martin Havelka. Hra měla derniéru 3. června 2013.

Sluha dvou pánů je klasická divadelní hra, situační komedie Carla Goldoniho z roku 1745, spadající do specifického žánru commedia dell'arte.

The Servant of Two Masters () is a comedy by the Italian playwright Carlo Goldoni written in 1746. Goldoni originally wrote the play at the request of actor Antonio Sacco, one of the great Truffaldinos in history. His earliest drafts had large sections that were reserved for improvisation, but he revised it in 1753 in the version that exists today. The play draws on the tradition of the earlier Italian "commedia dell'arte".


Životopis.

Mládí.

Jakov Jurovskij se narodil jako Jankel Chajmovič Jurovskij, osmé z deseti židovských dětí v Tomsku, kde pobýval jeho otec, když si odpykával trest za krádež. Jeho matka byla švadlena. Dědeček Izák byl rabínem v Poltavě. Krátce před příklonem k marxismu konvertoval Jurovskij k protestantství.  Jurovskij se vyučil hodinářem a roku 1904 odešel do Německa. Do Ruska se vrátil během revoluce roku 1905 a po jejím krachu se připojil k bolševikům. Několikrát byl zatčen a setkal se s Jakovem Sverdlovem.  Roku 1907 odešel do USA, v roce 1910 se však vrátil do Ruska. Po vypuknutí první světové války byl povolán do armády a sloužil jako lékař v lazaretu. Za únorové revoluce se Jurovskij stal členem Jekatěrinburského sovětu. Po říjnové revoluci byl tamním komisařem pro justici a stal se členem tajné policie Čeky.

Zavraždění carské rodiny.

Roku 1918 byl car Mikuláš II. se svou rodinou vězněn v Jekatěrinburgu v Ipaťjevově domě. Jurovskij se stal jejich poručníkem.  Dne 17. července 1918 odvedlo popravčí komando carskou rodinu do sklepa. Jurovskij šel s nimi. Rodina byla postavena ke zdi a komando zahájilo palbu. Car (toho zastřelil osobně Jurovskij) a carevna Alexandra byli na místě mrtvi. Jejich děti však palbu přežily a pobíhaly po místnosti. Když carevič Alexej oběhl Jurovského, ten ho povalil a osobně ho střelil do ucha. Jeho sestry pak byly ubodány bajonety.  Poté byla jejich těla prozkoumána. Bylo zjištěno, že jejich spodní prádlo bylo poseto diamanty, které jim posloužily jako neprůstřelná vesta, proto střelbu přežily.

Pozdější život.

V témže roce vedl Jurovskij vyšetřování okolo Fanny Kaplanové, která se neúspěšně pokusila zabít (zastřelit) Lenina. Od roku 1921 pracoval jako šéf sovětské státní pokladny. Zemřel v roce 1938 v Kremelské nemocnici na žaludeční vřed.

Jakov Michajlovič Jurovskij (rusky "Яков Михайлович Юровский", 19. června 1878 Tomsk – 2. srpna 1938 Moskva) byl bolševický revolucionář a sovětský politik. Je znám jako věznitel a popravčí cara Mikuláše II. a jeho rodiny.

Yakov Mikhailovich Yurovsky (; – 2 August 1938) was a Russian Old Bolshevik and a Soviet Revolutionary. He was best known as the chief executioner of Emperor Nicholas II of Russia, his family, and four retainers on the night of 17 July 1918.


Popis.

Hořec žlutý je statná, 50 až 110 cm vysoká vytrvalá bylina s nevětvenou přímou olistěnou lodyhou. Listy jsou nápadné, vejčitého tvaru, až 30 cm dlouhé, poněkud podobné listům kýchavice ("Veratrum"). Na bázi lodyhy je vyvinuta přízemní listová růžice. Lodyha je tlustá, dutá. Dolní lodyžní listy jsou krátce řapíkaté, horní jsou přisedlé. Listy mají velmi výraznou žilnatinu, tvořenou 5 až 7 souběžnými žilkami. Květenství je vrcholové, květy jsou nahloučeny v paždí 2 až 6 párů listovitých listenů. Květy jsou pětičetné, oboupohlavné. Kalich je nepravidelný, s jedním zářezem sahajícím téměř až k bázi a s krátkými cípy. Koruna je jasně žlutá, s kratičkou trubkou a asi 2 až 3 cm dlouhými úzkými cípy. Nitky tyčinek jsou přirostlé k bázi koruny. Prašníky srůstají okolo čnělky v trubičku. Semena jsou světle hnědá, asi 3 mm dlouhá.

Výskyt.

Druh se přirozeně vyskytuje v Alpách, Vogézách, Schwartzwaldu, v Pyrenejích a na Balkánském poloostrově. V Alpách se jako výrazný prvek vegetace vyskytuje na alpínských a subalpínských loukách, v západní části v nominátním poddruhu, z jihovýchodních oblastí Alp jsou uváděny poddruhy "Gentiana lutea" subsp. "symphyandra" a "Gentiana lutea" subsp. "vardjanii". V České republice není hořec žlutý původní, ve 20. a 30. letech 20. století byl však vysazován pro farmaceutické potřeby a pro výrobu likérů. Byl vysazen v Krkonoších, v Krušných a Orlických horách, na Šumavě a v Hrubém Jeseníku. Na některých místech se přirozeně rozmnožuje.

Podobné rostliny.

Hořec žlutý je svými žlutými květy s úzkými dlouhými korunními cípy nezaměnitelný s jiným druhem hořce. Žlutě kvete i drobnější hořec tečkovaný ("Gentiana punctata"), který však má zvonkovité květy s krátkými korunními cípy. V České republice roste v Hrubém Jeseníku. Nekvetoucí hořec žlutý může být zaměněn s některým druhem kýchavice ("Veratrum"). Lze jej odlišit mj. podle tlusté lodyhy a nasivělých listů.

Využití.

Kořen hořce žlutého obsahuje hořké glykosidy, zejména amarogentin a gentiopikrin. Z dalších látek jsou obsaženy terpeny, alkaloidy, slizy, pektiny, inulin aj. Kořen je využíván ve farmacii (oficiální droga pod názvem "Radix gentianae") a v bylinném léčitelství při zažívacích poruchách. Tlumí dyspeptické projevy při poruchách funkce žlučníku, jater a slinivky. Podporuje krvetvorbu, funkce centrální nervové soustavy a dá se využít jako celkové tonikum při rekonvalescenci po těžkých chorobách. Zevně může být použit na nehojící se a zduřelé rány. Je používán též v homeopatii.  Oddenky jsou využívány k výrobě hořkých likérů. Občas je pěstován v zahradách jako okrasná rostlina.

Hořec žlutý ("Gentiana lutea") je statný druh hořce se žlutými květy, vyskytující se přirozeně v horách střední a jižní Evropy. V České republice není původní, byl však v některých našich pohořích vysazen. Rostlina je využívána ve farmacii, v lidovém léčitelství a při výrobě hořkých likérů.

Gentiana lutea, the great yellow gentian, is a species of gentian native to the mountains of central and southern Europe.