Vznik.

V první polovině 19. století byl Hegelův vliv v Německu tak silný, že Kantovu filosofii téměř vytlačil z filosofické diskuse. Obnovený zájem o Kanta začíná až po roce 1860 a plyne zejména ze snahy bránit filosofii před přílišným vlivem tehdejších přírodních věd a jejich materialismu. Signálem byly kritické "Dějiny materialismu" (F. A. Lange, 1866) a kniha Otto Liebmanna "Kant a jeho epigoni", kritika idealismu (Fichte, Schelling, Hegel), realismu (Herbart), empirismu i Schopenhauerovy „transcendentální filosofie“. Kniha končí výzvou „Musíme se vrátit ke Kantovi.“  Významnou úlohu sehrál i fyzik Hermann von Helmholtz, který se také postavil proti šíření materialismu za hranice přírodovědecké pracovní hypotézy:

Marburská škola.

Za zakladatele marburské novokantovské školy se pokládá silně matematicky a přírodovědecky zaměřený židovský filosof Hermann Cohen (1842–1918). Cohen obhajoval objektivitu matematických objektů a poznání vůbec proti psychologismu a vypracoval vlastní systém, který za základ lidského myšlení nepovažuje pojmy – jako Kant a Hegel – nýbrž soudy. Také Paul Natorp (1854–1924) se zabýval zejména logickými základy přírodních věd a přírodovědeckého poznání a měl značný vliv na Edmunda Husserla. K marburské škole dále patřil historik filosofie Karl Vorländer a právní filosof Rudolf Stammler. Na marburskou školu později navázal i Ernst Cassirer (1874–1945), který Kantovo pojetí kategorií jako prostředníků mezi poznáním a skutečností rozšířil o symbolické formy (jazyk, náboženství, umění, technika, dějiny nebo právo). Z marburské školy vyšla řada významných myslitelů, například Hans-Georg Gadamer, Nicolai Hartmann, Martin Heidegger, Hans Jonas, Franz Rosenzweig a další.

Jihoněmecká (bádenská) škola.

Takzvaná bádenská škola na Kanta navazovala ve snaze vybudovat filosofii hodnot. Za její zakladatele platí heidelberští profesoři Wilhelm Windelband (1848 –1915) a Heinrich Rickert (1863 – 1936). Pro Windelbanda je filosofie především naukou o obecných hodnotách, o pravdě v myšlení, o dobrotě v jednání a chtění a o kráse v citu. Windelband zavedl rozlišení na historické a přírodní vědy, kdežto Rickert zdůrazňoval rozdíl mezi kulturními a přírodními vědami a zabýval se filosofií hodnot. K bádenské škole lze počítat i teologa a religionistu Ernsta Troeltsche, i když později odešel z Heidelbergu do Berlína. Novokantovské myšlení silně ovlivnilo také sociologa Maxe Webera, vitalistu H. Driesche nebo filosofa Maxe Schelera.  Tribunou novokantovského myšlení se stal časopis "Kant-Studien", založený roku 1897 H. Vaihingerem, který vychází dodnes. Vzhledem k jeho mnohostranným vlivům se zájem o novokantovství v poslední době opět oživuje, zejména v USA.

Novokantovství je souhrnné označení pro německé filosofické školy, které se od druhé poloviny 19. století vracely k filosofickému dědictví Immanuela Kanta.

In late modern continental philosophy, neo-Kantianism () was a revival of the 18th-century philosophy of Immanuel Kant. More specifically, it was influenced by Arthur Schopenhauer's critique of the Kantian philosophy in his work "The World as Will and Representation" (1818), as well as by other post-Kantian philosophers such as Jakob Friedrich Fries and Johann Friedrich Herbart.


Život.

Narodil se okolo roku 952 v rodině vévody Sergia z Ravenny. V mládí žil nezřízeně a prostopášně. Ve společnosti štolbů, zbrojnošů a lovců vyrostl v jinocha nevázaného a nevědomého, jenž se věnoval výhradně zábavám a radovánkám. Miloval rytířské zápasy, honby a hry, hlučné pitky a styky s nemravnými ženami. Když mu bylo asi 20 let, neobyčejná událost dala jeho životu nový a neočekávaný směr. Jeho otec Sergius, muž náruživý a prchlivý, se pohádal o kus pozemku se svým příbuzným a vyzval ho na souboj. Jedním ze svědků duelu musel být i mladý Romuald, protože jinak by ho otec vyloučil z dědictví. V souboji Sergius svého soka zabil. Tato událost mladíkem otřásla a jeho svědomí mu od té doby vytýkalo, že je spoluviníkem hrozné vraždy.  V roce 973 se rozhodl opustit svět a vstoupil do benediktinského kláštera svatého Apolináře v Classe nedaleko Ravenny. Oplakával tam hříchy svého mládí a stal se vzorem horlivého kajícníka. Byl přijat do benediktinského řádu a složil sliby. Ve své horlivosti káral liknavější řeholníky, že důsledně nezachovávají původní přísnou řeholi sv. Benedikta. Vlažní a lhostejní mniši zahořeli proti němu nenávistí a vytýkali mu, že svou bezmeznou přísností ruší pokoj a svornost v klášteře. Proto se svolením opata asi po třech letech z kláštera odešel a odebral se do krajiny nedaleko Benátek k věhlasnému poustevníku Marinovi, aby se od něho naučil přísnému a nábožnému životu.  Marinus ho učil poustevnickému životu tvrdou rukou a vedl ho zejména k pokoře a trpělivosti. Kdykoli se Romuald při společném zpívání a odříkávání žalmů v něčem zmýlil, dostával od Marina prutem notnou ránu za ucho. Mladík to disciplinovaně snášel, pouze když od těch ran začal na levé ucho nedoslýchat, poprosil pokorně svého učitele, aby ho v budoucnu šlehal za pravé ucho.  V roce 978 přišel do Benátek opat Guerin z kláštera Saint-Michel de Cuxa ve východních Pyrenejích. Tento klášter byl význačným střediskem mnišské obnovy, která vycházela z francouzského benediktinského kláštera Cluny. Marinus a Romuald se s opatem Guerinem dohodli, že vstoupí do jeho kláštera. Připojil se k nim ještě benátský dóže Pietro Orseolo, jenž se rozhodl opustit politickou dráhu a stát se mnichem. V klášteře Saint-Michel de Cuxa nežil Romuald přímo mezi mnichy, ale v poustevně nedaleko kláštera, kde se v tichu modlil, umrtvoval a pracoval.  Asi v roce 988 dostal zprávu, že jeho otec Sergius, který se po osudném souboji ze strachu před krevní mstou uchýlil do jednoho kláštera nedaleko Ravenny, si řeholní život omrzel a klášter opustil. Bez meškání se vrátil do Itálie, v Ravenně vyhledal otce a přemluvil ho, aby se kajícně do kláštera vrátil. Romuald již v Itálii zůstal a zdržoval se na různých pouštích, kam k němu přicházeli mniši a poustevníci, kteří toužili po vyšší dokonalosti. Zreformoval nebo založil několik mnišských komunit, jednu z nich též v pouštní krajině na ostrově Pereu u Ravenny. Mezi jeho obdivovatele patřil i císař Otto III., který ho v roce 998 ustanovil opatem v klášteře sv. Apolináře v Classe, v němž Romuald kdysi započal mnišský život. Byl opatem přísným, ukládal mnichům, aby zevrubně a svědomitě zachovávali všechna pravidla řehole svatého Benedikta; mniši ho proto začali nenávidět a vzdorovali jeho rozkazům. Romuald nechtěl být odpovědný za nekázeň v klášteře a již po roce opatskou hodnost složil. Odebral se do Říma a vykonal i pouť do kláštera Montecassino, mateřského kláštera benediktinského řádu.  Potom cestoval po Itálii a všude bojoval proti svatokupectví i proti nekázni a světáckému duchu v klášterech. Za to se mu často dostávalo výsměchu a potupy. Z mnohých klášterů, kde zavládl světácký duch, byl násilně vypuzen, ba několikrát mu bylo ukládáno o život. On však i nadále zakládal a obnovoval řeholní domy a poustevny a vychoval velké množství horlivých mnichů. Počátkem roku 1012 přišel do Toskánska a zřizoval tam poustevny. Jistý občan města Arezza, jménem Maldoli, měl krásný pozemek v blízkém pohoří uprostřed hlubokých bukových lesů (50 km severně od Arezza). Ve snu se mu zdálo, že na tom pozemku vidí vysoký, až do nebes sahající žebřík, po němž vystupovali bíle odění mniši. Považoval tento sen za pokyn od Boha a nabídl pozemek Romualdovi k založení poustevnické osady. Romuald dar s radostí přijal a zřídil na pozemku svatyňku ku poctě Božského Spasitele a vedle ní patero chýšek pro sebe a pro své čtyři druhy. Poustevna byla nazvána Campo Maldoli, to je pozemek Maldolův (zkráceně Camaldoli). Osada záhy proslula, z blízka i z daleka přicházeli četní poustevníci a zřizovali si v ní chýšky. Z této družiny povstal později řád kamaldulskýc poustevníků, kteří spojují benediktinské mnišské ideály s poustevnickým způsobem života.  Romuald svým žákům předepsal velmi tvrdá pravidla na základě staré řehole sv. Benedikta, ale na rozdíl od ostatních benediktinů, kteří nosili černé roucho, jeho žáci nosili řeholní roucho bílé. Poustevníci žili velice přísně, zachovávali úplné mlčení a dodržovali půst o chlebě, zelenině a vodě, pokrmů masitých a vína se zdržovali. Chodili bosi, hlavu měli oholenou, ale vousy nosili dlouhé. Každý z nich měl svou chýšku se zahrádkou a kapličkou, pokrmy jim řeholní bratří dávali do okénka. Všechny poustevny byly ohrazeny zdí, za níž se rozkládala hospodářská stavení k osadě příslušná. Uprostřed chýšek stál kostel, v němž se poustevníci scházeli ke mši svaté a k církevním hodinkám. Jinak se zdržovali ve svých chýškách a trávili život v modlitbách, ve svatém rozjímání a zabývali se ruční prací.  Sám Romuald se snažil být svým druhům vzorem poustevnického života. Neustále trestal své tělo za hříchy, jichž se v mládí dopouštěl. Čítal každodenně životy svatých a napodoboval je v konání rozličných kajících skutků. Jeho lůžkem byl slamník na holé zemi, pod řeholním rouchem nosil stále tři hrubé pásy.  Když utvrdil poustevnickou komunitu v Camaldoli, ustanovil Petra Daguina za převora a sám odešel do umbrijských hor, kde založil další poustevnickou osadu; odtud občas vycházel na rozličná místa v Itálii. Navštívil i císaře Jindřicha II., který přijel do Itálie, aby se od papeže nechal korunovat. Ke konci života se odebral do kláštera Val di Castro ve střední Itálii, který také kdysi založil, a zřídil si opodál něho v lesním úvalu poustevnu. V této poustevně zemřel dne 19. června 1027; pochovali ho v klášteře.

Úcta.

Romuald byl prohlášen za blahoslaveného již v roce 1032, tedy pět let po své smrti. Jeho kult se rozvinul především v Itálii a v benediktinském řádu. Asi v roce 1042 sepsal sv. Petr Damiani obsáhlý spis "Vita Beati Romualdi" ("Život blahoslaveného Romualda"). V roce 1072 potvrdil papež Alexandr II. kamaldulskou řeholi.  V 15. století přenesli benediktinští mniši Romualdovy ostatky z kláštera Val di Castro do Jesi. V roce 1481 je získali kamaldulští poustevníci a přenesli je do kostela svatého Blažeje ve Fabrianu, který se od té doby nazývá kostel sv. Blažeje a Romualda.  V roce 1595 ho papež Klement VIII. prohlásil za svatého a ustanovil za den jeho pocty 7. únor (7. února 1481 byly převezeny světcovy ostatky do kostela ve Fabrianu). Při reformě kalendáře v roce 1969 byla jeho liturgická památka stanovena na 19. červen, tedy na výroční den světcovy smrti.  Svatý Romuald je patronem kamaldulského řádu; znázorňován bývá většinou s vousem, oděn v bílém hábitu, se svatozáří a berlou, jindy s knihou a modelem poustevny. Andrea Sacchi ho na obraze z roku 1631 zobrazil ve společnosti řeholních spolubratrů, přičemž v pozadí jsou vidět schody do nebe, po nichž vystupují bíle odění poustevníci.

Žáci sv. Romualda a české země.

Kamadulský řád v českých zemích nepůsobil, přesto byli již v 11. století dva žáci sv. Romualda horlivě uctíváni i v Čechách a na Moravě. Na pokyn císaře Oty III. totiž na přelomu let 1001/1002 dva žáci sv. Romualda z poustevny v Pereu u Ravenny, Benedikt a Jan, odešli do Polska, aby pokračovali v misii umučeného svatého Vojtěcha mezi Polany a Prusy. Dne 11. listopadu 1003 byli spolu s dalšími třemi spolubratry zavražděni. Ostatky těchto svatých Pěti bratří nechal v roce 1039 kníže Břetislav I. přenést do Prahy a odtud se dostaly také do dalších míst v českých zemích. Tito mučedníci byli zařazeni mezi české zemské patrony neboli ochránce.  Svatý Bruno z Querfurtu, jehož do poustevnického života zasvětil sám sv. Romuald, napsal životopis svatého Vojtěcha, druhého biskupa pražského, se kterým se osobně znal, a sepsal též historii svatých Pěti bratří.

Svatý Romuald (it. "Romualdo"; lat. "Romualdus"; asi 952 Ravenna – 19. června 1027 Val di Castro) byl italský světec, mnich, poustevník, zakladatel kamaldulského řádu.

Romuald (; 951 – traditionally 19 June, c. 1025/27 AD) was the founder of the Camaldolese order and a major figure in the eleventh-century "Renaissance of eremitical asceticism". Romuald spent about 30 years traversing Italy, founding and reforming monasteries and hermitages.


Život.

Kellermann pocházel ze saské rodiny, která se usadila již několik let před jeho narozením ve Štrasburku. Byl synem vysokého úředníka. Vystudoval vojenskou královskou školu a vstoupil do služby v armádě jako kadet roku 1752. Jako poddůstojník prodělal tažení sedmileté války a pomalu stoupal v žebříčku hodností. Roku 1769 se oženil. Jeho ženou se stala o 15 let mladší Marie-Anne Barbe. Roku 1771 byl i u pokusu Ludvíka XV. ovlivnit polské složité poměry podporou barské konfederace a 9. března 1788 dosáhl nejnižší generálské hodnosti "(marechal de camp)" odpovídající přibližně dnešní hodnosti generálmajora a byl nobilisován.  Přes svou vysokou funkci v královské armádě a své čerstvé šlechtictví se rozhodně přidal na stranu revoluce a v roce 1792 převzal po Lucknerovi velení moselské armády; nyní udeřila hvězdná hodina jeho života. Ustupoval se svou armádou před Prusy a 19. září 1792 se spojil se sborem generála Dumourieze, s nímž odrazil nepřítele 20. září 1792 u Valmy. Tento boj o valmský mlýn neznamenal jen počátek obratu ve válce a ústup Prusů – podle Johanna Wolfganga von Goethe, očitého svědka bitvy, „začala nová epocha dějin lidstva“. Kellermann byl za bitvu, která skončila v podstatě nerozhodně, oslavován a označován za „Vítěze od Valmy“ či „Hrdinu od Valmy“. Kellermann pak byl postaven pod velení Custinovo a po neúspěších a zatčení Custina byl jím obviněn, že jej při operacích na Rýnu nedostatečně . Před tribunálem Národního konventu byl osvobozen a postaven do čela armády alpské. Zde se projevil jako klidný pečlivý velitel, ale na tomto vedlejším válčišti neměl příležitost vyniknout. Roku 1793 však dostal úkol potlačit povstání proti konventu v Lyonu, který splnil. Byl však obžalován, že nepostupoval dosti rázně, a byl zatčen. Po sedmnáctiměsíčním žalářování byl osvobozen až pádem Robespierra (27. července 1794). Byl opět dosazen do velitelské funkce u alpské armády a úspěšně bránil jihovýchodní hranici Francie před Rakušany.  Roku 1797 byla jeho armáda spojena s armádou generála Bonaparte a tím končí i aktivní vojenská kariéra Kellermannova. V 62 letech vstupuje generál do politiky jako senátor. Jeho zkušenosti a organizační talent jej předurčily pro funkci jednoho z nejbližších poradců Napoleonových. Je pravidelně pověřován kontrolní činností, administrativními úkoly a velením rezervních sborů. Roku 1797 se ujal organizace četnictva a 2. července 1802 byl jmenován důstojníkem Čestné legie. Velký přínos jeho syna pro vítězství u Marenga (14. června 1800) ještě zvýšil náklonnost Napoleonovu k starému generálovi a 19. května 1804 byl Kellermann jmenován maršálem císařství. Dále organizoval národní gardy, velel reservnímu sboru na Labi a roku 1808 byl ozdoben titulem vévoda z Valmy. Po bitvě u Hanau (30. října 1813) byl jmenován vrchním velitelem náhradních armád shromažujících se v okolí Met. Roku 1814 hlasoval pro sesazení Napoleona a připojil se k Bourbonům. Ludvík XVIII. jej jmenoval pairem, inspektorem armády a propůjčil mu velkokříž řádu Svatého Ludvíka. Během Sta dnů se neangažoval. Před svou smrtí vyslovil v horní komoře přání, aby po smrti bylo jeho srdce uloženo na bojišti u Valmy, což vzbudilo v monarchistické sněmovně rozpaky, nicméně bylo přání vyhověno. Maršál Kellermann zemřel 13. září 1820 a jeho srdce dodnes je uloženo v památníku u Valmy, tělo je pohřbeno na hřbitově Père-Lachaise v Paříži.

Význam.

Generál Kellermann byl pozorným pečlivým velitelem a nesmírně zkušeným vojákem. Jeho sláva byla založena na bitvě, kterou – přesně vzato – nevyhrál. Stal se symbolem slávy republikánských armád a jako symbol byl též povýšen do hodnosti maršála. Jeho syn generál Francois-Etienne Kellermann byl jedním z nejlepších kavaleristů Velké armády a dosáhl hodnosti divizního generála. Známý byl i maršálův vnuk Francois-Christophe-Edouard Kellermann, který byl v diplomatických službách Bourbonů.

François-Étienne-Christophe Kellermann, také někdy de Kellerman, vévoda z Valmy (28. května 1735 v Štrasburku Francie — 13. září 1820 v Paříži, Francie) byl francouzský generál, maršál Francie.

François-Étienne-Christophe Kellermann or de Kellermann, 1st Duke of Valmy (; 28 May 1735 – 23 September 1820) was a French military commander, later the Général d'Armée, a Marshal of the Empire and a freemason. Marshal Kellermann served in varying roles throughout the entirety of two epochal conflicts, the French Revolutionary Wars and the Napoleonic Wars. Kellermann is one of the names inscribed under the Arc de Triomphe, on Column 3.


Konstrukce.

DVD-RAM je jedna ze tří konkurenčních technologií pro přepisovatelná DVD. Jeho konkurenty jsou DVD-RW a DVD+RW. Technologie DVD-RAM poskytuje vynikající integritu a trvanlivost uchování údajů a ochranu proti jejich poškození díky řadě mechanismů a vlastností. Proto technologie DVD-RAM je některými vnímána jako lepší než ostatní DVD pro tradiční využití jako je ukládání dat a zvláště zálohování a archivace. Standardy Mount Rainier (paketový zápis) a SecurDisc pro DVD±RW (které lze také použít na DVD-RAM, CD-R, a CD-RW) poněkud snižují vnímanou výhodu DVD-RAM v kategorii integrity dat, ale ne v kategorii uchování dat a ochraně proti poškození.  Mechanika DVD-RAM je častěji instalována ve videokamerách a v set-top boxech než v počítačích, každopádně popularitu v těchto přístrojích lze vysvětlit jednoduchým zápisem a mazáním dat, což umožňuje rozsáhlé úpravy přímo v kameře.  Fyzická datová struktura DVD-RAM je podobná jako u disket a pevných disků, jelikož ukládá data v soustředných kruzích. K diskům DVD-RAM může být přistupováno jako k běžnému pevnému disku a většinou není potřeba k přístupu speciálního softwaru. Oproti tomu u disků DVD-RW a DVD+RW jsou data ukládána v jedné spirále a tyto disky vyžadují speciální software pro čtení a zápis dat na disk.

Specifikace.

Od Internationale Funkausstellung Berlin 2003 je specifikace propagována skupinou RAMPRG (DVD-RAM Promotion Group, tj. Propagační skupinou pro DVD-RAM) a zařízení vyráběna společnostmi Hitachi, Toshiba, Maxell, LG Electronics, Matsushita/Panasonic, Samsung, Lite-On a Teac. Tato specifikace rozlišuje mezi:  Také existují fyzicky menší, v průměru 80 milimetrové DVD-RAM disky s kapacitou 1,46 GB pro jednostranný disk a 2,8 GB pro oboustranný disk, ale jsou poměrně neobvyklé. Disky DVD-RAM byly původně prodávány v tvrdých krabičkách, novější DVD rekordéry mohou pracovat jak s cartridge tak bez ní a mnoho zařízení cartridge nepodporuje vůbec. Disky lze vyjmout z cartridge pro použití s těmito zařízeními.

Kompatibilita.

Mnoho operačních systémů od Mac OS (Mac OS 8.6 přes Mac OS X), Linux a Microsoft Windows XP podporují přímé operace s DVD-RAM, zatímco dřívější verze Windows potřebují speciální ovladače zařízení.  Windows XP Home a Professional mohou zapisovat přímo pouze do disků DVD-RAM naformátovaných tabulkou FAT32. Pro disky naformátované ve standardu UDF, který je považován za rychlejší, je potřeba software třetí strany, který umí s tímto systémem souborů pracovat. Windows Vista a novější mohou nativně přistupovat a zapisovat DVD-RAM disky naformátované ve FAT32 i UDF. I když je možné použít libovolný systém souborů, jen málo z nich s DVD-RAM pracuje efektivně. Je to tím, že některé systémy souborů (FAT, NTFS) často přepisují s vlastními daty i tabulku obsahu, která je umístěna na začátku disku zatímco vlastní data leží jinde, takže hlava musí neustále přebíhat tam a zpět, což velmi zdržuje zápis. Také by mělo být bráno v potaz, že Windows Vista (a novější) implementují ochranu dat pomocí CPRM, a tudíž disky formátované pod Windows XP (a dřívějšími) mají potíže s kompatibilitou u novějších systémů od Windows Vista výše a naopak.  Mnoho samostatných DVD přehrávačů nepodporuje DVD-RAM. Nicméně v RAMPRG je několik známých výrobců DVD přehrávačů a videokamer, které podporují DVD-RAM. Například Panasonic má výběr přehrávačů, které plně využívají výhod DVD-RAM.

DVD-RAM (DVD–Random Access Memory) je digitální optický datový nosič. Je to jeden z typů DVD disku. DVD-RAM je libovolně přepisovatelné médium (lze přepsat 100 000krát u třírychlostních a 10 000krát u pětirychlostních) a dá se s ním pracovat stejným způsobem jako s pevným diskem.  Formát DVD-RAM je koncipován jako přepisovatelný, proto se nesetkáme s pouze zapisovatelnou podobou. Na rozdíl od ostatních formátů je DVD-RAM uložen v ochranném pouzdře. Podle toho, zda je možné disk z pouzdra vyjmout a dále podle tvaru pouzdra se rozděluje na různé typy, přičemž těchto typů existuje celkem 9. Nejčastěji používaný je typ 1, který není možné z pouzdra vyjmout, dále potom typy 2 a 4, které je možné z pouzdra vyjmout. Rozdíl mezi typem 2 a 4 je v tom, že verze 4 je oboustranná. Kapacita disku je podobná jako u DVD-ROM - 4,58 GB (4,26 GiB).  Disky DVD-RAM je možné přečíst pouze v mechanikách DVD-RAM nebo v mechanikách DVD-ROM, na kterých je uvedeno, že dokáží číst média DVD-RAM. Hlavní nevýhoda této technologie tedy je výrazně nižší kompatibilita oproti jiným formátům. Disky DVD-RAM je vhodné použít spíše k zálohování dat, nežli na uchovávání filmů. Jiná situace však nastává v okamžiku, kdy se domácnost rozhodne nahradit videorekordér. Potom se médium DVD-RAM stává ideálním nástupcem, protože možnost opakovaného zápisu je téměř neomezená.  Běžným omylem je, že DVD-RAM používá magnetooptickou technologii, neboť jak DVD-RAM, tak magnetooptická média mají spoustu obdélníčků (proužků) na povrchu. Nicméně DVD-RAM je čistě fázovo-přechodové médium jako CD-RW nebo DVD-RW.

DVD-RAM (DVD Random Access Memory) is a disc specification presented in 1996 by the DVD Forum, which specifies rewritable DVD-RAM media and the appropriate DVD writers. DVD-RAM media have been used in computers as well as camcorders and personal video recorders since 1998.  In May 2019, Panasonic, the only remaining manufacturer of DVD-RAM discs, announced that it would end production of DVD-RAM media by the end of that month, citing shrinking demand as the primary motivation. Panasonic made its discs under its own brand name and also under the Verbatim brand.


Filozofie transhumanizmu.

Svůj nový koncept člověka nazval termínem "Transhuman", což vzniklo spojením anglických slov "transitory human" – přechodný člověk. Tímto termínem nazýval lidi, kteří adaptovali technologie, životní styly a vnímání světa, která jsou přechodem k posthumanitě.  FM-2030 považoval transhumanizmus za počáteční manifestaci nových evolučních bytostí. Za znaky transhumanity považoval protézy, plastickou chirurgii, intenzivní využívání telekomunikací, kosmopolitní pohled na svět, světoběžnický životní styl, androgynismus, zprostředkovanou reprodukci, absenci náboženské víry a odmítání tradičních rodinných hodnot.  FM-2030 předvídal ve své knize "Telespheres" (1977) vznik telemedicíny, televzdělávání a telebankovnictví.

Nové jméno FM-2030.

FM-2030 si změnil své původní jméno, jako naději a víru, že bude žít až do oslav svých stých narozenin v roce 2030. Podle jeho slov konvenční jména definují minulost osoby: jeho předky, etnickou příslušnost, národnost, náboženství. "Nejsem ten, kým jsem byl před deseti lety a určitě ne ten, kterým budu za dvacet let. Jméno FM-2030 odráží mé přesvědčení, že léta okolo roku 2030 budou magickou dobou. V roce 2030 budeme nesmrtelní a každý bude mít vynikající příležitost žít navždy. Rok 2030 je sen a cíl."

Transhumanizmus jako nová fáze evoluce.

FM-2030 považoval nesmrtelnost jen za další fázi evoluce, o nic více senzační než vzpřímenou chůzi nebo schopnost řeči, a určitě ne o nic méně senzační než vznik života z neživé hmoty.  FM-2030 ve své knize "Optimism One. The Emerging Radicalism" (1970) uváděl jako nové revolucionáře naší doby genetiky, biology, fyziky, kryonology, biotechnology, jaderné vědce, kosmology, radioastronomy, kosmonauty, sociální vědce, dobrovolníky mládežnických skupin, internacionalisty, humanisty, spisovatele science-fiction, normativní myslitele, vynálezce ... Tito a další podle FM-2030 revolucionizují podmínky lidského života v jeho základech. Jejich výsledky a cíle přesahují nejradikálnější ideologie starého řádu.  FM-2030 podlehl rakovině slinivky břišní a dal se zmrazit prostřednictvím kryonické suspenze v Alcor Life Extension Foundation v Scottsdalu v Arizoně, USA.

Fereidoun M. Esfandiary byl americko-íránský transhumanistický filozof a futurolog (15. října 1930, Brusel – 8. července 2000, New York), který si později změnil jméno na FM-2030.  FM-2030 byl jedním z prvních profesorů futurologie. Vyučoval nové koncepty člověka na New School University v New Yorku v USA. Založil hnutí optimistických futurologů UpWingers a v roce 1973 publikoval futurologický manifest Up-Wingers. A Futurist Manifesto (1973).

FM-2030 (originally born as Fereidoun M. Esfandiary (); October 15, 1930 – July 8, 2000) was a Belgian-born Iranian-American author, teacher, transhumanist philosopher, futurist, consultant and athlete.  He became notable as a transhumanist with the book "Are You a Transhuman?: Monitoring and Stimulating Your Personal Rate of Growth in a Rapidly Changing World", published in 1989. In addition, he wrote a number of works of fiction under his original name F.M. Esfandiary.


Život.

Hamann se narodil v pietistické rodině lázeňského a ranhojiče, v letech 1746-1752 studoval v Královci luterskou teologii, práva, jazyky a filosofii, univerzitu však nedokončil, stal se správcem v Livonsku a soukromě se věnoval studiu. Ve službách bohatého obchodníka z Rigy žil v letech 1756-1758 v Londýně, kde prožil duchovní krizi a osvícení a věnoval se studiu Bible. Pod vlivem G. Bruna, Leibnize, Spinozy a novoplatónismu zdůrazňoval význam Stvoření a Vtělení Božího, jednotu rozumu a smyslů i pojmu a viditelného znaku, v opozici vůči osvícenskému racionalismu – včetně svého přítele Kanta.  Po návratu do Královce uzavřel „sňatek ve svědomí“ s Annou Schumacherovou, s níž měl čtyři děti. Vykonával různá občanská povolání a roku 1762 navázal přátelství s Johannem Gottfriedem Herderem, jehož výrazně ovlivnil. Patrně pro vadu řeči se nestal učitelem a Kant mu zprostředkoval místo u celní správy, kde využil své jazykové znalosti, zároveň mu však zbylo dost času na jeho zájmy. Napsal mnoho recenzí pro Královecký učený časopis a 1787 požádal o penzionování. Pak odjel do Münsteru k Friedrichu Heinrichu Jacobimu, kde také zemřel. Byl pochován na místním hřbitově 'Überwasser-Friedhof'.

Vliv a význam.

Hamann je považován za předchůdce hnutí "Sturm und Drang" a významně ovlivnil Herdera i Goetha, který o něm řekl, že je to jedna z nejbystřejších hlav své doby. Velký vliv měl i na mladého Hegela a zejména na Sørena Kierkegaarda. Jedním z klíčových pojmů jeho myšlení je „jednota protikladů“ ("coincidentia oppositorum") Mikuláše Kusánského, jednota těla a duše, rozumu a smyslů, osudu a svobody v životě i v tajemstvích křesťanské víry. Na rozdíl od osvícenců byl Hamann přesvědčen, že vnitřní život člověka není ovládán jasným rozumem, nýbrž probíhá v pološeru „nevědění“ a od spisovatelů i myslitelů vyžadoval „vřelost libovůle“. Jeho vcelku krátké spisy jsou psány dosti temným jazykem a tíhnou k iracionálnímu. Z jeho odkazu pak hojně čerpal i Friedrich Schelling a Ernst Jünger. Stálé pozornosti se těší i jeho spisy o jazyce.  Sebrané spisy, které znovu vyšly v roce 1999, mají 6 svazků.

Johann Georg Hamann (27. srpna 1730 Královec – 21. června 1788 Münster) byl německý filosof a spisovatel. Citový a mystický styl jeho spisů inspiroval hnutí "Sturm und Drang," německou romantiku a S. Kierkegaarda. Někdy se nazývá „mág severu“.

Johann Georg Hamann (; ; August 27, 1730 – June 21, 1788) was a German Lutheran philosopher from Königsberg known as “the Wizard of the North” who was one of the leader figures of post-Kantian philosophy. His work was used by his student J. G. Herder as the main support of the "Sturm und Drang" movement, and is associated with the Counter-Enlightenment and Romanticism.  He introduced Kant, also from Königsberg, to the works of both Hume – waking him from his "dogmatic slumber" – and Rousseau. Hamann was influenced by Hume, but he used his views to argue for rather than against Christianity.  Goethe and Kierkegaard were among those who considered him to be the finest mind of his time. He was also a key influence on Hegel and Jacobi. Long before the linguistic turn, Hamann believed epistemology should be replaced by the philosophy of language.


Život.

Získání vlády.

Narodil se kolem roku 1050 v Konstantinopoli. Když Konstantin X. roku 1067 umřel, bylo Michaelovi sedmnáct let a mohl tedy již vládnout sám. Místo slabého a nerozhodného císaře však vládla jeho matka Eudokia spolu s jeho strýcem Janem Dukou jako regenti. 1. ledna 1068 se Eudokia vdala za generála Romana Diogena, který se od té chvíle stal novým císařem. Roman v následujících letech vedl tažení proti Seldžukům, avšak byl poražen a zajat v bitvě u Mantzikertu seldžuckým vládcem Alp Arslanem. Romanovy situace využili Jan Dukas a Michael Psellos a spojili se za účelem jeho svrhnutí. Přesvědčili Eudokii, aby jim nehledě na Romana vyšla vstříc a nechala korunovat za spolucísaře svého syna Michaela. Brzy poté, co tak učinila, byla císařovna poslána do kláštera. Po Romanově propuštění ze zajetí mezi ním a nově nastupivším císařem vzplála občanská válka. Roman byl poražen, zajat svými protivníky a oslepen. Nedlouho nato zemřel a Michael si tak prozatím udržel svoji pozici císaře.

Povstání.

Brzy po poražení Romana IV. vypuklo v Makedonii povstání v čele s bulharským šlechticem ("boljarem") Georgiem Vojtechem. Rebelové požádali o pomoc Michaela, knížete Zety. Ten jim vyhověl a poslal jim vojenský oddíl o síle 300 mužů v čele se svým synem Konstantinem Bodinem, kterého povstalci prohlásili za bulharského cara. Povstání však nezískalo silnější podporu a bylo koncem roku 1073 potlačeno. Zatímco Vojtech zemřel na následky mučení v Konstantinopoli, Konstantin Bodin musel odejít do vyhnanství v Antiochii, odkud po několika letech díky pomoci jeho otce a benátských obchodníků úspěšně uprchl.  Záhy po poražení Bulharů vypuklo na západě říše další povstání vedené Nestoriem, velitelem thematu Paristrion. Ten se spojil s nájezdníky turkického původu, Pečeněgy a Uzy. Jeho armáda se dostala až k branám Konstantinopole, zde se však byzantské vládě podařilo poštvat jednotlivé části nepřátelského vojska proti sobě navzájem, což ve svém důsledku vedlo k odchodu kočovníků z byzantského území a následně k porážce povstání. Galatii, území ve středu Anatolie, opanoval vůdce franských žoldnéřů Roussel de Bailleul. Tomuto schopnému válečníkovi se podařilo porazit armádu vyslanou proti němu a zajmout pří této příležitosti Michaelova strýce Jana Duku, kterého nechal provolat císařem. Roussela se podařilo zdolat až s pomocí seldžuckých Turků, kterým tento akt dopomohl k ovládnutí Malé Asie, kde se brzy vytvořil rúmský sultanát, v němž vládli příslušníci seldžucké dynastie.  Roku 1077 vypukly v tu samou dobu dvě další vzpoury. Na západě se pokusil získat trůn Nikeforos Bryennios mající podporu tamější armády, zatímco ve východní části se proti císaři vzbouřil Nikeforos Botaneiates, který získal podporu členů vojenské aristokracie, duchovenstva a rúmského sultána Sulejmana.

Následky dlouhých bojů o trůn.

Důsledkem neustálých povstání a bojů o moc se v Malé Asii prakticky zhroutila byzantská vláda, což usnadňovalo postup tureckých nomádů do nitra poloostrova. Časté zásahy okolních vládců a národů (zetský kníže, Pečeněgové, Uzové a Seldžuci) znamenaly pro říši ocitající se v kritické situaci vážné nebezpečí. Následný vývoj napomohl vytvoření rúmského sultanátu, který se již Byzanci nepodařilo vyvrátit a s tím spojená i definitivní ztráta Malé Asie. Již před začátkem Michaelovy vlády též padla po tříletém normanském obléhání poslední byzantská pevnost na Apeninském poloostrově, Bari. Normanské panství v jižní Itálii se stalo středomořskou velmocí, která měla ohrožovat Byzanc po následujících sto let. Během let 1076 a 1077 definitivně skončila nyní pouze formální nadvláda nad Chorvatskem a Zetou, když chorvatský vládce Zvonimír I. a zetský kníže Michael získali od papeže Řehoře VII. královský titul. Byzanc tak v letech Michaelovy vlády ztratila svoje mocenské postavení.

Situace v říši a na císařově dvoře.

Po většinu času vykonával místo císaře vládu eunuch Nikeforitzes a přestože vděčil Michael za nástup na trůn zejména Michaelovi Psellovi a svému strýci Janu Dukovi, oba byli od dvoru postupem času odstraněni. Před vládou v Konstantinopoli však vyvstal v té době problém se zásobováním. Po Romanově smrti nebral Alp Arslan v potaz mírovou smlouvu a poslal do Malé Asie turecké kmeny přichozivší z východu, které během několika let obsadily většinu poloostrova. Udržela se pouze menší území, a to pouze zásluhou místních byzantských šlechticů, kteří si zde vybudovali vlastní nezávislá panství. Ztrátou Malé Asie přišla Byzanc o tradiční zemědělské zázemí, což vedlo k nedostatku a zdražení obilí. Problémy se snažil Nikeforitzes řešit zavedením monopolu na obchod s touto komoditou a krom toho také zabavováním církevního majetku. Jeho pokusy o napravení situace se ale většinou minuly účinkem – vzhledem k anarchii, jež v říši v té době vládla, se rozhodnutí vlády nedala příliš úspěšně prosazovat. V dané situaci nebylo možné obnovit jednotnou vládu kvůli stále novým vzpourám, které jedna za druhou propukaly.

Svržení a zbytek života.

Poté, co se Nikeforu Botaneiatovi podařilo dobýt Nikaiu, vypuklo v Konstantinopoli povstání. Přestože Nikeforitzes uprchl, byl později dopaden a popraven. Novým císařem se stal Botaneiates. Michael VII. abdikoval, stal se mnichem a odešel do kláštera. Zemřel v Konstantinopoli kolem roku 1090.

Michael VII. Dukas (řecky "Μιχαήλ Ζ΄ Δούκας"), zvaný "Parapinakes", (asi 1050–1090) byl byzantský císař v letech 1071–1078. Byl synem Konstantina X. a jeho ženy Eudokie Makrembolitissy. Během jeho vlády propukla naplno vnitropolitická krize, během níž vypuklo v krátké době několik povstání. Tato povstání umožnila tureckým nájezdníkům proniknout do Malé Asie, čímž Byzanc většinu poloostrova definitivně ztratila. Původně se o Michaelovo nastoupení na trůn zasadili i jeho strýc Jan Dukas a Michael Psellos, ti ale byli posléze z dvora odstraněni a místo slabého císaře vykonával vládu eunuch Nikeforitzes. Po úspěšném povstání vedeném Nikeforem Botaneiatem Michael abdikoval a odešel do kláštera.

Michael VII Doukas or Dukas/Ducas (, "Mikhaēl VII Doukas"), nicknamed Parapinakes (, lit. "minus a quarter", with reference to the devaluation of the Byzantine currency under his rule), was Byzantine emperor from 1071 to 1078.


Průběh výpravy.

Tyto události vedly Ludvíka IX. k tomu, aby se roku 1267 opět rozhodl bojovat proti "„pohanům“". Nikdo z evropských panovníků se k němu nepřidal, a tak se mohl spoléhat pouze na burgundského vévodu Huga, flanderského hraběte Viléma a na své tři bratry: Roberta z Artois, Alfonse z Poitiers a Karla z Anjou. Karel Ludvíka přesvědčil, aby svou výpravu nejprve směřoval do Tuniska, po jeho dobytí měl pochodovat přes Egypt až k Jeruzalému. Karel tímto plánem sledoval hlavně svůj prospěch, protože jako budoucí král Sicílie měl v Tunisku své převážně obchodní zájmy.  V červenci 1270 se francouzský král vylodil u břehů Tuniského sultanátu, v němž vládla dynastie Hafsidů. Vylodění v horkém létě bylo špatné rozhodnutí. Mnoho mužů při nedostatečném množství pitné vody onemocnělo a zemřelo. Dne 25. srpna, jeden den po příjezdu Karla z Anjou zemřel král Ludvík IX. pravděpodobně na úplavici. Karel prohlásil novým francouzským králem mladého Ludvíkova syna Filipa III. Vůdcem výpravy se stal Karel, Filip III. byl ještě mladý chlapec.  Křižáci začali obléhat město Tunis. Obléhání se nezdařilo a velitelé od dalších pokusů upustili. Dne 30. října se podařilo se sultánem vyjednat smlouvu obsahující volný obchod s městem a také ochranu křesťanských mnichů. Po tomto malém diplomatickém úspěchu výprava oficiálně skončila. Krátce poté dorazil do Tuniska anglický princ Eduard I., který poté pokračoval v plavbě do Akkonu. Francouzská část výpravy se vydala na cestu do Francie.  Při plavbě do Trapani zastihla flotilu vichřice a výprava ztratila na čtyřicet válečných lodí. Mladý král Filip s manželkou si zachránili život. Po této bouři se výprava rozhodla pro cestu po souši. Do Francie se vrátila jen nepatrná část výpravy. Nemoci podlehl navarrský král Theobald II. a jeho manželka Isabela Francouzská zemřela o rok později. Mladou královnu Francie Isabelu Aragonskou shodil kůň, což vedlo k předčasnému porodu mrtvého chlapce a Isabelině smrti o pár dní později. V březnu byl zavražděn Jindřich z Almainu, syn Richarda Cornwallského. Ve chvíli modlitby byl v kostele zákeřně přepaden a ubodán Guyem a Simonem, syny Šimona z Montfortu. Byla to msta za opuštění řady vzbouřenců proti králi Jindřichovi III. Ještě téhož roku, dne 21. srpna 1271 zemřel Ludvíkův bratr Alfonse z Poitiers i jeho žena Jana z Toulouse, která zemřela o den později.

Osmá křížová výprava byla stejně jako sedmá křížová výprava zorganizována francouzským králem Ludvíkem IX. Králi se nelíbil vývoj v Sýrii, kde na zbylé křižácké državy dotírali muslimové.  Mamlúcký sultán Bajbars al-Bunduqdari využil války mezi Benátkami a Janovem (1256-1260) a zmocnil se roku 1256 Haify, Toronu a Nazaretu. Navíc dobyl také křižáckou baštu Antiochii, kterou křesťané drželi bezmála 170 let. Kyperský král Hugo III., který byl zároveň i vládcem Jeruzalémského království, se vylodil u Akkonu, aby ubránil alespoň hlavní město.

The Eighth Crusade was a crusade launched by Louis IX of France against the city of Tunis in 1270. The Eighth Crusade is sometimes counted as the Seventh, if the Fifth and Sixth Crusades of Frederick II are counted as a single crusade. The Ninth Crusade is sometimes also counted as part of the Eighth. The crusade is considered a failure after Louis died shortly after arriving on the shores of Tunisia, with his disease-ridden army dispersing back to Europe shortly afterwards.


Vznik SmCo.

Samarium-kobaltové magnety vyvinuli Albert Gale a Dilip K. Das a jejich tým z Raytheon Corporation v roce 1970.

Výroba.

Pro výrobu samarium-kobaltových magnetů se používá redukční / tavná metoda a metoda redukce / difúze. Pomocí metody redukce / tavení se vyrábějí magnety typu SmCo 5 i Sm2 Co17. Suroviny se roztaví v indukční peci plněné argonem. Směs se odlévá do formy a chladí se vodou, čímž vznikne ingot. V ingotu se práškuje a částice se dále rozemelou, aby se zmenšila jejich velikost. Výsledný prášek se v magnetickém poli lisuje do matrice požadovaného tvaru pro požadovanou orientaci magnetického pole.  Sintrování se aplikuje při teplotě 1100–1250 °C, následně se zpracovává roztokem při 1100–1200 °C. Nakonec se temperuje při teplotě přibližně 700–900 °C. Potom se rozemele a dále magnetizuje, aby se zvýšila magnetická síla. Hotový výrobek se testuje, kontroluje a připravuje k expedici k zákazníkům.  Postup výroby SmCo je tedy podobný jako u neodymových magnetů – lisováním v magnetickém poli a následným spékáním.

Opracování.

Samarium-kobaltový magnetický materiál je velmi křehký, a proto je použití obráběcích strojů obtížné. Křehká povaha spojená s prachovým kovovým zrnem (krystalovou strukturou) brání použití karbidových nástrojů. Většina magnetických materiálů je opracována v nezmagnetizovaném stavu a následně opracovaný magnet je zmagnetizován až k saturaci (nasycení).  Při vrtání otvorů do samarium-kobaltových magnetů se používají diamantové nástroje a chlazení chladivem na bázi vody.  Odpad vzniklý z mletí nesmí být zcela suchý, protože samarium-kobalt má nízkou teplotu vzplanutí, jen 150–180 °C. Malá jiskra, například způsobená statickou elektřinou, může snadno spustit zapálení materiálu. Případný vzniklý plamen je pak extrémně horký a obtížně kontrolovatelný.

Zmagnetování.

Samarium kobaltové magnety jsou extrémně silné a vyžadují velké magnetizační pole. Anisotropní povaha spékaných Samarium-kobaltových magnetů vyústí v jediný směr magnetizace. Tento směr magnetizace při zmagnetizování musí být zachován, když je magnet umisťován do konečné montáže. Často se měří indikátorem, který pozná specifický magnetický pól pro daný stroj či zařízení při výrobě. Tento pól je označen barevnou tečkou nebo laserovým výřezem.

Použití.

Samarium kobaltové magnety jsou používány v řadě aplikacích jako jsou motory, mikrofony, reproduktory, rozprašovací pole pro vakuové pokovování, spouštěcí sálové senzory, urychlovače částic a mnoho ostatních aplikací.

Samarium-kobaltové magnety (SmCo) patří k magneticky vzácným zeminám stejně jako neodymové magnety (NdFeB). Základní vyráběné typy mají chemické složení SmCo a SmCo. Vyrábí se podobně jako neodymové magnety lisováním v magnetickém poli a následným spékáním. Představují skupinu s druhou nejvyšší vnitřní energií hned po magnetech NdFeB. Nabízí nejlepší poměr ve srovnání rozměrů, výkonu a odolnosti vůči vysokým teplotám či nepříznivým podmínkám. Jsou velice odolné vůči korozi, a proto nevyžadují povrchovou úpravu.  Jejich nevýhodou je vyšší cena. Dalšími jejich nevýhodami jsou veliká křehkost, malá odolnost vůči pnoucím silám a obzvláště velká náchylnost ke štěpení. Samarium-kobaltové magnety jsou extrémně odolné vůči působení vnějšího demagnetizačního pole díky vysokému maximálnímu energetickému součinu Hc. Tato vlastnost dělá samarium-kobaltové magnety obzvláště vhodné pro elektromechanické aplikace.  Tyto magnety mohou být používány při podstatně vyšších teplotách než magnety neodymové, maximální provozní teplota SmCo magnetů se pohybuje okolo 250 až 300 °C. Jejich teplotní koeficient je 0,04% na 1 °C. Další faktor, který má vliv na odolnost magnetu, je jeho tvar, a případná přítomnost vnějšího magnetického obvodu. Magnety, které jsou tenké (při typickém tvaru tyče), jsou demagnetizovány snadněji než magnety tlusté.

A samarium–cobalt (SmCo) magnet, a type of rare earth magnet, is a strong permanent magnet made of two basic elements samarium and cobalt.  They were developed in the early 1960s based on work done by Karl Strnat and Alden Ray at Wright-Patterson Air Force Base and the University of Dayton, respectively. In particular, Strnat and Ray developed the first formulation of SmCo.  They are generally ranked similarly in strength to neodymium magnets, but have higher temperature ratings and higher coercivity.


Život v exilu.

Joscelin žil v exilu v Jeruzalémském království, kde si díky sňatku dokázal zajistit území kolem velkoměsta Akkonu, kde si zřídil své panství. Joscelinova sestra Anežka z Courtenay se provdala za mladšího bratra krále Balduina III. Amauryho, se kterým byla donucena se rozvést, když se Amaury měl stát králem.  Roku 1164 byl Joscelin III. byl v bitvě u Harimu zajat synem dobyvatele Edessy, Núr ad-Dínem. V zajetí zůstal až do roku 1176, kdy jeho sestra zaplatila za Joscelinovu svobodu výkupné. Po návratu do Jeruzaléma Joscelina III. jeho synovec, jeruzalémský král Balduin IV. jmenoval jeruzalémským senešalem. Jeho povýšení muselo však čelit rivalitě králových příbuzných z otcovy strany, zejména hraběte z Tripolisu Raimonda.  Roku 1180 Joscelin odjel jako velvyslanec Jeruzalémského království do Konstantinopole, hlavního města Byzance. Poté, co se králova nevlastní sestra Isabela zasnoubila s Homfroiem IV. z Toronu, přešel hrad Toron a přilehlý majetek do královské sféry výměnou za peněžní léno. Poté část z panství, Chastel Neuf, udělil Joscelinovi a samotný Toron dal do správy své matce Anežce.  Po smrti krále Balduina IV. roku 1185 se Joscelin stal osobním strážcem jeho nástupce, Balduina V., který byl stále nezletilý a proto regentská vláda spočinula v rukách Raimonda z Tripolisu. Raimond s Joscelinovou ochranou krále souhlasil, neboť kdyby král zemřel a jeho ochranu by měl na starosti Raimond III., mohl by být obviněn z jeho smrti, neboť jako příbuzný Balduina V. v mužské linii si mohl činit nároky na trůn. Joscelin, jako strýc z matčiny strany si žádné nároky činit nemohl, měl proto zájem na tom, aby mladičký král zůstal naživu. Navíc krále podpořil i jeho děd z otcovy strany Vilém V. z Montferratu, který na Blízký východ dorazil z Itálie. Nicméně Balduin V. byl velmi nemocný a zemřel následujícího roku v Akkonu. Joscelin a Vilém V. jeho tělo doprovodili do Jeruzaléma, kde bylo pohřbeno.  V roce 1186 nový král Guy de Lusignan potvrdil Joscelina jako pána Chastel Neufu a přilehlých území a navíc přidal i samotný hrad Toron. Tento majetek postupně Joscelin dal jako věno své nejstarší dceři Beatrice, která byla zasnoubena s královým mladším bratrem Guillaumem. Její mladší sestra Anežka se provdala za jednoho z Guyových synovců, ale pokud by Beatrice zemřela nezletilá, Guillaume by se následně oženil s Anežkou.  Když vypukla válka křižáků se Saladinem, Joscelin III. podpořil krále a přidal se k jeho vojsku. Spolu Balianem z Ibelinu velel zadnímu voji. Jeruzalémské vojsko se Saladinem střetlo u rohů Hattínu, kde křižáci utrpěli zdrcující porážku. Balianovi i Joscelinovi se podařilo probít se z obklíčení, kde následně oba hledali útočiště v Tyru. Během třetí křížové výpravy se Joscelin III. podílel na obléhání Akkonu, na kterém se podílel i jeruzalémský král Guy, propuštěný ze zajetí, i anglický král Richard Lví Srdce a francouzský král Filip August.  Joscelin III. během obléhání nejspíše zemřel, protože několik měsíců po smrti královny Sibyly, když získala nárok na korunu její sestra Isabella, která byla z tohoto důvodu rozvedena, začal si její bývalý manžel Homfroi IV. znovu nárokovat panství Chastel Neuf a hrad Toron, který už mohl být mezitím znovudobyt křižáky. Pokud však v té době ještě Joscelin žil, nepokoušel se Homfroiovým nárokům nikterak zabránit. V říjnu roku 1200 již byl poslední edesský hrabě zcela jistě mrtev. Jeho panství v okolí pozdějšího hlavního města Jeruzalémského království Akkonu bylo jeho dcerami prodáno

Rodina.

Poté, co byl roku 1176 propuštěn ze zajetí, oženil se Joscelin s Anežkou z Milly, dcerou barona z Petry Jindřicha, s níž měl dvě dcery:

Joscelin III. z Edessy (nebo též Jocelin III.;zemřel v devadesátých letech 12. století) byl od roku 1159 titulárním křižáckým hrabětem z Edessy. Joscelin III. byl synem hraběte Joscelina II. a jeho ženy Beatrice. Po svém otci zdědil titul "hraběte z Edessy", ačkoliv Edessa byla Turky dobyta roku 1144 a zbytky Edesského hrabství, včetně Turbesselského panství byly dobyty nebo prodány Byzantské říši několik let před tím, než Joscelin III. svůj titul získal.

Joscelin III of Edessa (1139 – after 1190) was the titular Count of Edessa, who during his lifetime managed to amass enough land to establish the "Seigneurie of Joscelin."


Život.

V roce 1982 obsadila s dívčím jménem Heike Dauteová čtvrté místo ve skoku do dálky na mistrovství Evropy v Aténách ve věku sedmnácti let. Stejnou disciplínu na mistrovství světa v roce 1983 v Helsinkách už vyhrála a byla tehdy nejmladší vítězkou mistrovství.  V roce 1984 nebyla mezi dálkařkami ani jednou poražena, ale na olympijské hry v Los Angeles nemohla odjet kvůli bojkotu zeměmi sovětského bloku. 28. července se vdala za Andrease Drechslera a začala užívat jeho jméno.  O rok později poprvé v Berlíně překonala světový rekord výkonem 7,44 m a v roce 1986 ho vylepšila v Tallinnu o další centimetr. Vyrovnala také světové maximum Marity Kochové v běhu na 200 metrů. Trvala její evropská suverenita, ale ve světových soutěžích prohrávala s Američankou Jackie Joynerovou-Kerseeovou. Na olympijských hrách v Soulu v roce 1988 byla za ní druhá o 18 centimetrů.  Na začátku 90. let se vrátila na nejvyšší příčky, když získala první zlato na olympiádě v Barceloně a podruhé vyhrála mistrovství světa. V roce 1992 předvedla své životní maximum ve skoku do dálky 7,48 metru, které ji drží na třetím místě historických tabulek za Ruskou Čisťakovovou a Joynerovou-Kerseeovou. V roce 1998 vyhrála počtvrté za sebou dálku na mistrovství Evropy, ve stejném roce naposledy překonala sedmimetrovou hranici, přesto se dočkala v 35 letech i druhého olympijského zlata na olympijských hrách v Sydney v roce 2000, kde výkonem 6,99 m porazila i favorizovanou Američanku Marion Jonesovou, později diskvalifikovanou za doping.  Zvítězila v mnoha dalších závodech, například na Hrách dobré vůle 1994, dvakrát na halovém světovém šampionátu v roce 1987 (zde kromě skoku do dálky také v běhu na 200 metrů), byla celkovou vítězkou seriálu Grand Prix v roce 1992 atd. Kariéru plánovala ukončit po olympijských hrách v Aténách v roce 2004, ale nakonec svůj plán účasti vzdala kvůli nedostatečné výkonnosti a rozloučila se na Tahiti.  V éře Německé demokratické republiky byla spolupracovnicí tajné policie Stasi a prof. Werner Franke vydal knihu, ve které ji označil za sportovkyni zapojenou do oficiálního státně řízeného dopingového programu. Drechslerová nevyloučila, že mohla užívat nedovolené látky, ale nikdy to prý nebylo vědomě. Po rozvodu s Drechslerem (1997) byl jejím životním druhem francouzský desetibojař Alain Blondel.

Heike Gabriela Drechslerová, rozená Dauteová (: , * 16. prosince 1964, Gera) je bývalá německá atletka, dvojnásobná olympijská vítězka a mistryně světa ve skoku do dálky. Vynikala i ve sprintech.

Heike Gabriela Drechsler (; née Daute; born 16 December 1964) is a German former track and field athlete who represented East Germany and later Germany. One of the most successful long jumpers of all-time, she is a former world record holder and ranks third on the all-time list with her legal best of 7.48 metres in 1988. Her marginally wind-assisted jump of 7.63 metres (+2.1) in 1992 at altitude in Sestriere, is still the furthest a woman has ever long jumped. She is the only woman who has won two Olympic gold medals in the long jump, winning in 1992 and 2000.  Drechsler also won Olympic medals in the 100 metres and 200 metres in 1988, a silver medal in the 100 metres at the 1987 World Championships, and is a former world record holder in the 200 metres with 21.71 secs in 1986.


Před nástupem na trůn.

Alexios se narodil mezi léty 1176–1182 jako syn Isaakia Angela, příbuzného tehdejší vládnoucí dynastie Komnenů, a jeho první choti Ireně. Alexiovým prapradědem byl císař Alexios I. Komnenos a princův otec Isaakios se stal roku 1185 po zavraždění císaře Andronikos I. Komnenos císařem. Ale byl to panovník slabý: za jeho vlády prestiž říše upadala ještě rychleji, než za posledních dvou Komnenů, Byzanc přišla o Bulharsko a Isaakios byl navíc sesazen, uvězněn a oslepen roku 1195 svým bratrem Alexiem (III.) Mladý Alexios byl uvězněn spolu s otcem Isaakiem, ale později (někdy mezi léty 1201 a 1202) byl propuštěn a uprchnul za svou sestrou Irenou a švagrem, římským králem Filipem Švábským a požadoval pomoc svrženému Isaakiovi a sobě. Tento "lobbing" byl nakonec úspěšný. Král Filip promluvil s vůdcem nově plánovaného tažení křižáků, Bonifácem z Montferratu, a o oklice přes Konstantinopol se začalo uvažovat. Alexios se také zřejmě setkal s papežem Innocencem III.  Na přelomu let 1202 a 1203 Alexios již připraveným křižákům navrhl, že když potáhnou nejprve na Konstantinopol a dosadí prince a jeho otce na trůn, dostanou od Alexia asi 200000 marek stříbra, vojenskou pomoc o síle 10000 mužů a Byzanc bude křižáky po 1 rok zásobovat. Toto rozhodnutí - vzhledem ke katastrofálnímu stavu císařské pokladnice lehkomyslné a nesmírně nezodpovědné - mělo negativní vliv na pozdější vývoj vztahů mezi Alexiem a latiny. Křižáci Alexiovu nabídku přijali a novou zastávkou (a i koncem) tažení se tedy stalo "město měst" - Konstantinopolis. Křižáci se spolu s Alexiem dostali před Konstantinopol v polovině roku 1203. Tehdejší císař, bratr oslepeného Isaakia Alexios III., nepodnikl vůbec nic k odražení křižáků. Tlak latinů na císaře se ale zvyšoval a Alexios se rozhodl se s nimi střetnout. V poslední chvíli však změnil názor. Namísto boje opustil 17. července 1203 Konstantinopol. Tím byla prozatím vyřešena otázky císaře, jímž se stal otec prince Alexia, Isaakios II., který svého syna přijal za spoluvládce.

Císařem, sesazení a skon.

Alexios byl posléze 1. srpna 1203 korunován za spolucísaře, avšak fakticky vystupoval jako "autokrator", protože Isaakios už moc nejevil ochotu vládnout. Oba císařové počali ihned po nástupu jednat s křižáky, kteří jim pomohli na trůn. Ti za to totiž požadovali slíbenou odměnu, a proto se panovníci rozhodli vypsat nové daně a rabovat kostely. To se však nelíbilo duchovenstvu a lidu. Alexios se snažil na obyvatele Konstantinopole zapůsobit, pokusil se vyhnat strýce Alexia z Adrianopole, ale jeho pověst se stále zhoršovala. Počaly bouře, které dosáhly vrcholu v lednu roku 1204 (který oba císaře stál trůn a později i život). Alexios se také postupně rozcházel s křižáky (kteří zůstali u Konstantinopole a do Svaté země netáhli), protože jim čím dál liknavěji vyplácel slíbenou částku. Leden 1204 byl pro Angelovce na trůnu (a Isaakia i v životě) poslední. Jednak to bylo způsobeno sociálními nepokoji, a jednak na to navazující Alexiovou žádostí křižákům o pomoc proti vzbouřencům, kteří za císaře provolali jakéhosi Nikolase Kanabu. Pád Angelovců však způsobil palácový převrat, provedený aristokracií, kterou rozzuřila císařova žádost křižákům o pomoc. Na trůn nastoupil vůdce povstalců, Alexios Dukas Murtzuflos jako Alexios V. Nový císař oba sesazené panovníky zajal. Isaakios zemřel téměř vzápětí, Alexios byl Murtzuflem uškrcen 8. února 1204.

Alexios IV. Angelos (řecky "Αλέξιος Δ' Άγγελος", "Alexios IV. Angelos", někdy také latinsky Alexius IV. Angelus ; 1176 či 1182 – 8. února 1204) byl byzantský spolucísař (respektive císař) v letech 1203-1204.

Alexios IV Angelos or Alexius IV Angelus () (c. 1182 – 8 February 1204) was Byzantine Emperor from August 1203 to January 1204. He was the son of Emperor Isaac II Angelus and his first wife, an unknown Palaiologina, who became a nun with the name Irene. His paternal uncle was his predecessor Emperor Alexios III Angelus.


Původ, před nástupem.

Pocházel z aristokratické rodiny původem z Malé Asie, která se za vlády císaře Manuela Komnena dostala do Konstantinopole. Rodina Angelů byla s tehdy vládnoucím císařem Manuelem velmi úzce spřízněna – císařův děd Alexios I. Komnenos byl zároveň Alexiovým pradědem. Moc dynastie Angelů rapidně vzrostla roku 1185, kdy byl Alexiův bratr Izák (Isaakios) provolán císařem (jako Izák II.). Byl to však vládce velmi slabý a neschopný a jeho vláda rozhodně nebyla stabilní.

Nástup na trůn, boje na Balkáně.

Císař Izák byl po celou dobu své vlády nucen bojovat s Bulhary, které vyhlásili samostatnost. Právě když se Izák chystal na jednu z mnoha výprav, byl v dubnu 1195 Alexiem přepaden ve vojenském ležení. Alexios bratra sesadil z trůnu, oslepil, uvrhnul do vězení a sám nastoupil pod jménem Alexios III. na byzantský trůn.  V době Alexiova nástupu nebyla situace na Balkáně příliš utěšená. V Srbsku využil Alexios tradiční byzantské zbraně – diplomacie – a posílil tam díky ní svůj vliv. Již na počátku devadesátých let 12. století se Alexiova dcera Eudokia provdala za Štěpána, druhorozeného syna tehdejšího velkého srbského župana Štěpána Nemanji. Alexios prostřednictvím tohoto sňatku vyvinul na stárnoucího Nemanju tlak a v roce 1196 se Nemanja vzdal ve Štěpánův prospěch srbského trůnu. Nástup Štěpána II. Nemanjiće ještě posílil pozice byzantské říše v Srbsku.  V Bulharsku se byzantská politika (a ani vojenská moc) příliš nesetkávaly s úspěchem. Císař Alexios se tedy pokusil s bulharskými vládci Asenem a Petrem vyjednávat, ale bez úspěchu. Rozmach bulharského státu se ale nakonec podařilo byzantské diplomacii zastavit, byť nakrátko. Alexios se totiž spojil s rebelujícími bojary, kterým se nelíbily centralizační snahy carů Asena a Petra. V roce 1196 se nakonec podařilo Ivankovi, jednomu s rebelujících bojarů, zavraždit cara Asena I. Ivanko měl patrně s Alexiem dohodnuto, že byzantská armáda přijde rebelům na pomoc. Byzantští vojáci se však vzbouřili a znemožnili tak císaři Alexiovi získat nad Bulharskem kontrolu, protože navzdory vraždě cara Asena se jeho bratru Petrovi podařilo Ivanka vyhnat a obnovit centrální moc. Ivanko uprchnul k Alexiovi, který ho pověřil správou okolí Filippopole. Car Petr ale nevládl dlouho, neboť příštího roku (1197) byl také zavražděn a na bulharský trůn nastoupil nejmladší bratr Petra a Asena, rázný Kalojan. Bojar Ivanko využil moci, jež do jeho rukou vložil císař Alexios, a roku 1198 se prohlásil nezávislým na Konstantinopoli. Alexios proti Ivankovi, který se zároveň spojil s bulharským carem Kalojanem, vyslal svého synovce vojevůdce Manuela Kamytza. Ten po prvotních úspěších nakonec upadl do Ivankova zajetí, ze kterého jej vykoupil další odbojný bojar, Dobromil Chris. Odbojného Ivanka se císař Alexios zbavil poměrně jednoduše – roku 1200 ho vylákal k sobě do Konstantinopole, kde ho uvěznil. V roce 1201 začal odboj Manuela Kamytza a Dobromila Chrise proti Alexiovi; vzbouřenci obsadili část Makedonie. Téhož roku vpadla na byzantské území spojená bulharsko–kumánská vojska. Jejich vpád byl odražen opět za přispění byzantské diplomacie, která ponoukla haličského knížete Romana, aby vpadl útočníkům do zad. Navzdory vytrvalé byzantské obraně se caru Kalojanovi, který využil byzantských potíží, podařilo zabrat dosud byzantské černomořské pobřeží. Nakonec se Alexiovi podařilo odbojníky eliminovat – Kamytzes i Chris byli poraženi. Roku 1201 (či spíše 1202) byl mezi Alexiem a Kalojanem konečně uzavřen mír. V moci Byzance zůstala Thrákie a Makedonie, severní Bulharsko, Bělehradsko, Pomoraví a Braničevsko měl ve své moci Kalojan.

Křížová výprava proti Konstantinopoli.

V době Alexiova nástup na trůn – roku 1195 – vyhlásil císař Svaté říše římské Jindřich VI. Štaufský křížovou výpravu. Jindřich byl příbuzeneckým svazkem spojen s dynastií Angelů – jeho bratr Filip měl za manželku Alexiovu neteř Irenu – a sesazení Irenina otce, císaře Izáka II., přimělo Jindřicha, aby začal uvažovat o výpravě proti Byzanci. Diplomaticky však tehdy ve prospěch Byzance zasáhl papež Celestin III., který odmítal jakékoli křižácké tažení vedené kamkoli jinam, než do Svaté země. Vojsko Jindřicha VI. se sice nakonec do Svaté země roku 1197 vydalo, císař se však zdržel v Itálii a tam také v září 1197 zemřel. Byzantská říše byla prozatím od západní agrese uchráněna.  V roce 1198 vyzval Celestinův nástupce, papež Innocenc III., k nové křížové výpravě. Papež ovšem nehodlal svěřit vedení výpravy světským panovníkům, nýbrž požadoval, aby byli „vojáci Kristovi“ podřízeni jeho pozemskému náměstkovi, tedy papeži. Innocencova agitace zpočátku neměla vůbec žádný úspěch. Až roku 1199 se několik francouzských feudálů rozhodlo vydat se do Svaté země. Další šlechtici se přidávali během následujícího roku (1200).  Tragédií pro pozdější vývoj bylo, že se ti, jenž se rozhodli táhnout do Svaté země, rozhodli o plavbě přes Středozemní moře vyjednávat s Benátčany. Republika sv. Marka totiž rozhodně neměla s byzantskou říší dobré vztahy. K určitému narovnání vztahů sice došlo za vlády Izáka II., Alexios ovšem při nástupu na trůn nepovolil Benátčanům jejich privilegia. Právě stařičký a vypočítavý benátský dóže Enrico Dandolo se stal rozhodující osobou ve vyjednávání. Benátčané slíbili křižákům pomoc, ovšem za podmínek, že jim křižáci velmi dobře zaplatí a že získají polovinu kořisti, jež vojsko nabyde v Egyptě, kam měla celá výprava podle původního plánu Benátek směřovat.  Do vývoje výpravy však zasáhl další element. Když Alexios III. nastoupil na trůn, uvrhl do vězení kromě bratra Izáka také jeho syna Alexia. Právě mladému Alexiovi se podařilo patrně na konci roku 1201 uprchnout. Princ uprchnul ke svému švagrovi Filipovi, bratru Jindřicha VI. a králi Svaté říše římské. Filip svého švagra vřele přijal a uvedl ho k Bonifácovi Montferratskému, muži, který byl zvolen vůdcem celého křižáckého tažení. Ačkoli byl Bonifác vůdce výpravy, nebyl s vojáky od začátku tažení. S vojskem se setkal až v prosinci 1202; asi v téže době se k vojsku dostali poslové krále Filipa a vznesli požadavek na zastávku v Konstantinopoli a sesazení uzurpátora Alexia III.  Po delším rokování bylo – opět na nátlak vychytralého dóžete – rozhodnuto, že se vojska přesunou před Konstantinopol a 24. června 1203 se vojsko vylodilo v Chalkedonu a v Chrysopoli (Scutari) na asijském břehu Propontidy naproti Konstantinopoli. Císaře Alexia sice příjezd křižáků nepřekvapil, sám však neučinil nic, čím by připravil Konstantinopol k obraně. Důvodů mohl mít několik: mohl spoléhat na dosavadní nedobytnost Konstantinopole nebo křižáckou armádu podceňovat. Každopádně ale vyslal ke křižákům posly s otázkou, proč se objevili před Konstantinopolí a proč netáhnou do Svaté země. Zároveň poslové dodali, že pokud jsou křižáci v potížích, poskytne jim Alexiovo císařství pomoc, ale pokud nejsou jejich záměry přátelské a úmysly čisté, Alexiovo vojsko je zničí. Křižácká reakce na sebe nenechala dlouho čekat – veřejně označili Alexia za uzurpátora a vyžadovali, aby se Alexios poděkoval ve prospěch sesazeného Izáka a jeho syna. Zároveň slíbili, že se u nových panovníků přimluví, aby bylo s Alexiem zacházeno s úctou. Toto bylo v podstatě vyjádření nepřátelství vůči Alexiově osobě, a tím pádem také vůči byzantské říši.  Křižáci se nejprve snažili u konstantinopolského lidu vyvolat soucit s princem Alexiem. Když ale demonstrativní vyjížďky na lodích před Konstantinopol nezabraly, přešli křižáci k vojenské operaci. Dne 6. července dosáhla křižácká armáda prvního úspěchu – podařilo se jí obsadit Galatskou pevnost, jež ležela na protějším břehu zálivu zvaného Zlatý roh...  Válečné manévry trvaly bezmála další dva týdny; až 17. července se křižáci připravovali k velkému úderu. Skoro měsíc uplynul od příjezdu křižáků před Konstantinopol, a až teď se císař Alexios rozhodl obléci na sebe zbroj a postavit se Latinům. Vedlo ho k tomu veřejné mínění v hlavním městě...  Ještě téhož dne (17. července) se Alexios po poradě s některými aristokraty rozhodl opustit sídelní město. Vzal s sebou pouze některé vzácné předměty z poloprázdné císařské pokladnice a jednu ze svých dcer, Irenu, a uprchl z města; azyl našel v thrácké Mosynopoli. Útěk Alexia zbavil císařského purpuru, jenž nyní oblékl jeho vězněný bratr Izák, který byl vyveden z vězeňské kobky přímo do císařského Blachernského paláce. Izák později, na nátlak křižáků, přijal svého syna Alexia (IV.) za spoluvládce.

Závěr života.

Ani po útěku však Alexios nenašel klid. Na podzim 1203 se na výpravu proti němu do Thrákie vydal jeho synovec, císař Alexios IV. V dubnu 1204, kdy už bylo jasné, že Konstantinopol padne (jak se také 13. dubna 1204 stalo) k Alexioi uprchla z hlavního města jeho dcera Eudokia se svým druhým manželem, císařem Alexiem Dukou Murtzuflem. Alexios Angelos svého zetě zajal, oslepil a vydal „Latinům“, kteří ho popravili. Sám císař Alexios se po delších dobrodružstvích dostal do Nikaie, hlavního města Nikajského císařství, kde vládl jeho zeť Theodoros I. Laskaris. V Nikaii Alexios vstoupil do kláštera, kde někdy po roce 1211 zemřel.

Alexios III. Angelos (řecky "Αλέξιος Γ' Άγγελος", latinsky Alexius III. Angelus; kolem 1153 – asi 1211), syn Andronika Duky Angela a jeho choti Euphrosiny, byl v letech 1195 – 1203 byzantským císařem.  V době Alexiova nástupu na trůn nebyla situace Byzance nikterak příznivá. Na Balkáně říše bojovala s proměnlivým úspěchem s Bulhary a ve střední Evropě sílila protibyzantská nálada – císař Svaté říše římské Jindřich VI. hodlal posílit své pozice ve Středomoří a cestou se zastavit v Konstantinopoli a udělat v tamějších záležitostech pořádek dle svých představ. Během příprav však Jindřich zemřel a z výpravy na několik let sešlo. S bulharskou říší byl mezitím uzavřen mír; souhra nešťastných náhod ovšem způsobila tažení vojsk tzv. papežské (čtvrté) křížové výpravy na Konstantinopol. Příchod vojsk „Latinů“ před Konstantinopol v konečném důsledku způsobil Alexiův pád. Po dalších peripetiích nakonec Alexios dožil svůj život v klášteře v Nikaii.

Alexios III Angelos () (1211) was Byzantine Emperor from March 1195 to July 17/18, 1203. A member of the extended imperial family, Alexios came to throne after deposing, blinding, and imprisoning his younger brother Isaac II Angelos. The most significant event of his reign was the attack of the Fourth Crusade on Constantinople in 1203, on behalf of Alexios IV Angelos. Alexios III took over the defense of the city, which he mismanaged, then fled the city at night with one of his three daughters. From Adrianople, and then Mosynopolis, he unsuccessfully attempted to rally his supporters, only to end up a captive of Marquis Boniface of Montferrat. He was ransomed, sent to Asia Minor where he plotted against his son-in-law Theodore Laskaris, but was eventually captured and spent his last days confined to the Monastery of Hyakinthos in Nicaea, where he died.


Původ slova.

Slovo marmeláda má svůj původ v portugalském , které vzniklo z portugalského označení kdoule (""), neboť v Portugalsku se pod tímto názvem rozumí kdoulové zavařeniny.  Podobně i ve Španělsku nacházíme , které se jedí s tvrdým sýrem a lze je nejčastěji zakoupit v řeznictví.  Samotnou kdoulovou směs už přitom připravovali staří Římané a později našla své zákazníky i v novověké Británii, kde ovšem časem došlo k jejímu nastavování citrusovými plody (citrony, pomeranče, mandarinky a další).  Později se v Británii dokonce samotné kdoule z receptů vytratily a dnešní britská marmeláda je převážně citrusová.

Užití názvu v potravinářské terminologii.

Přestože historicky původní „marmeláda“ byla vyráběna z kdoulí, od roku 1979 platí v Evropské unii směrnice, která nařizuje pod názvem "marmeláda" prodávat pouze „marmeládu“ ve významu anglického slova "", což znamená, že jako „marmeláda“ se smí nazývat pouze marmeláda vyrobená alespoň z jedné pětiny z citrusových plodů.  Zatímco některé státy EU jako Dánsko, Řecko nebo Rakousko si stačily pro užívání tohoto názvu vyjednat výjimku z uvedené směrnice, česká vláda při vstupu České republiky do Evropské unie tuto možnost propásla.  Proto se na Českou republiku od roku 2003 tato směrnice vztahuje také a na českém trhu nesmí být pod názvem „marmeláda“ distribuována marmeláda bez minimálně pětinového obsahu citrusových plodů.  Potravinářská společnost Hamé roku 2012 zažádala prostřednictvím Ministerstva zemědělství České republiky u Evropské potravinářské komise o výjimku z evropské legislativy, která by společnosti umožnila označovat jako "marmeláda" její marmelády vyrobené z jahod nebo meruněk. Společnost doufala, že tyto marmelády budou zařazeny mezi tzv. zaručené tradiční speciality a legislativní pravidlo se na ně vztahovat nebude. Požadavek však Evropská potravinářská komise zamítla.  Z toho důvodu jsou pro v Česku prodávané marmelády používána různá náhradní označení jako "ovocná pomazánka" nebo "ovocná směs".

Marmeláda (z portugalského "marmelo" – kdoule) je druh sladké polotekuté ovocné směsi, která vzniká vařením a želírováním ovocných dužnin a šťáv a využívá se jako pochutina (ochucovací doplněk jídla), např. pro mazání na pečivo a také k dochucení a zdobení pokrmů.  Na území Česka jsou marmelády vyráběny z místních plodů, jako jsou jahody, jablka, třešně, meruňky, ostružiny, borůvky.  Na rozdíl od podobného džemu tvoří marmeláda hustší hladkou, jemně propasírovanou směs, zatímco džem obvykle bývá řidší a může obsahovat kousky ovoce.  Ovoce použité při výrobě marmelády může být prostě rozvařeno vcelku nebo před rozvařením vylisováno nebo může být k přípravě marmelády použita pouze ovocná šťáva. Následným želírováním (přirozeným působením pektinu obsaženého v ovoci nebo doplněním želírovacího přípravku) během vaření dojde k zahuštění.  V jiných zemích se pro výrobu marmelády používají i jiné plody, např. ve Velké Británii se marmeláda vyrábí tradičně z citrusových plodů.

Marmalade is a fruit preserve made from the juice and peel of citrus fruits boiled with sugar and water. The well-known version is made from bitter orange, but it is also made from lemons, limes, grapefruits, mandarins, sweet oranges, bergamots, and other citrus fruits, or a combination.  The preferred citrus fruit for marmalade production is the Spanish Seville or bitter orange, "Citrus aurantium" var. "aurantium", prized for its high pectin content, which sets readily to the thick consistency expected of marmalade. The peel imparts a bitter taste.  The word "marmalade" is borrowed from the Portuguese , from 'quince'.  Marmalade is generally distinguished from jam by its fruit peel. However, it also may be distinguished from jam by the choice of fruit, though historically, it has often been used for non-citrus preserves.


Historie výzkumu.

První nálezy (železné meče, nářadí, spony aj.) odtud byly získány kolem poloviny 19. století při bagrování dna jezera. Při poklesu vody v kruté zimě 1853/1854, kdy bylo dno obnaženo, věnoval švýcarský badatel Ferdinand Keller zvýšenou pozornost této situaci a nálezům (vedle velkého množství různých předmětů i zbytky několika můstků), o nichž podal první zprávu v roce 1858 a později pak další; do konce století pak vyšly ještě dvě publikace věnované La Tène (Émile Vouga 1885, V. Gross 1886), systematický výzkum nicméně byl proveden teprve v letech 1907-1917 a publikován v roce 1923 (Paul Vouga). Naleziště vydalo na 2500 různých předmětů, z nichž zhruba třetinu tvoří zbraně (železné meče, kopí, štíty) především z mladší doby laténské, dále šperky, nářadí, nástroje, součásti vozů a koňských postrojů aj., vedle toho i zvířecí a lidské kosti.

Interpretace naleziště.

Lokalita byla různě interpretována – např. jako celnice, obětní místo, vojenské stanoviště atd. a její zánik byl spojován s odchodem Helvetiů, kteří sídlili na území dnešního Švýcarska (země je dodnes nazývána "Helvetia", název se objevuje např. na poštovních známkách), do Galie v roce 58 př. n. l. Nejnovější interpretace vychází z výsledků výzkumu analogických lokalit rovněž na březích Neuchâtelského jezera (Corneaux, Port, Thielle), kde byly zjištěny zbytky dřevěných mostů a nalezeno opět větší množství různých předmětů v obdobném složení jako v La Tène. Nálezová situace vede k názoru, že předměty byly zavěšovány na konstrukci mostu (mostů) jako oběti vodnímu božstvu; most původně překlenoval říčku spojující dříve Neuchâtelské jezero s nedalekým jezerem "Lac de Morat (Murtensee)". Velmi důležitá je skutečnost, že díky uložení ve vodním prostředí se dochovala řada předmětů či jejich částí z organických materiálů, tedy ve své původní celistvé podobě (dřevěné štíty, dřevěná ratiště kopí, dřevěné rukojeti mečů aj.), kterou je zase možno konfrontovat s ikonografickými prameny. Některé z dochovaných dřevěných předmětů bylo možno použít pro dendrochronologické datování (např. kůly z mostu pocházejí z let 254-251 př. n. l., štít s pásovou puklicí, datovanou v rámci Reineckovy periodizace do stupně LT C1, poskytl absolutní datum 229 př. n. l., dřevěné kolo vozu bylo vyrobeno ze dřeva stromu poraženého v roce 38 př. n. l.).

Význam.

Nálezy z lokality La Tène se svým jednotným charakterem výrazně odlišovaly od tehdy již dobře známých nálezů z Hallstattu a na základě rostoucího počtu obdobných nálezů z jiných míst vyvodil roku 1872 švédský archeolog Hans Hildebrandt důležitý závěr: předřímskou dobu železnou rozdělil na období starší (do roku 500 př. n. l.), pro které použil označení doba halštatská, a mladší (500 př.n.l. - 0), které nazval podle naleziště v La Tène dobou laténskou.  Objev lokality, její výzkum a následné vyhodnocení znamenal obrovský posun ve vývoji prehistorické vědy, její pravý význam však vyniká po zasazení do kontextu bohaté a složité struktury keltského osídlení v této oblasti, tvořené vedle samotného La Tène např. i výše zmíněnými lokalitami v Corneaux, Portu a na říčce Thielle, nedalekým oppidem Mont Vully a řadou sídlišť a obchodních center v okolí jezera, vypovídajících o regionu jako o významném centru řemesel a obchodu v daném období.

Současnost.

V současnosti je na místě vybudován kemp s pláží a restaurací; archeologické naleziště připomínají jen skromné tři panely u pláže. Nálezy z lokality jsou uloženy a vystaveny v Laténiu, nedaleko na břehu jezera situovaném muzeu věnovaném pravěké a středověké historii okolí Neuchâtelského jezera.

La Tène je eponymní lokalita na katastru obce Marin-Epagnier na břehu Neuchâtelského jezera (Švýcarsko), podle níž bylo období největšího rozmachu keltského osídlení Evropy se svéráznou hmotnou kulturou nazváno dobou laténskou (cca 500 př. n. l. - 0).

La Tène is a protohistoric archaeological site on the northern shore of Lake Neuchâtel, Switzerland. Dating to the second part of the European Iron Age it is the type site of the La Tène culture, which dates to about 450 BCE to the 1st century BCE and extends from Ireland to Anatolia and from Portugal to Czechia. La Tène is listed as a property of national significance.


Historie.

První obyvatelé na území dnešní Cassis v 5. století př. n. l. byli z kmene Ligurů, který zde vybudoval první opevněné hradiště. Tito lidé se zde živili rybolovem a zemědělstvím.  Spojení s řeckou Marseille (tehdy Massilia) nasvědčuje, že poté toto místo obývali Řekové, ale neexistuje proto zatím žádný důkaz. Za časů římské říše bylo Cassis zastávkou námořní cesty, kterou podnikl císař Antoninus Pius. Nyní už zde byla stálá vesnice, jejíž obyvatelé nacházeli své živobytí v rybolovu a námořním obchodem se Severní Afrikou a Středním Východem. To potvrdilo několik archeologických objevů.  Od 5. do 10. století vedla invaze barbarů obyvatele Cassis k hledání ochrany v opevněném táboře ("castrum"), které se stalo majetkem panství v Baux-de-Provence v 13. století. V 15. století bylo postoupeno hrabatům v Provence, poté dal král René městečko do rukou biskupství v Marseille, které mu vládlo až do Velké francouzské revoluce.  V 18. století se počalo Cassis rozšiřovat i za hradby svého opevněného přístavu. Po Bourbonské restauraci se zde začali vyvíjet různá průmyslová odvětví jako oděvnictví, výroba olivového oleje, vinařství a těžba místního vápence a výroba cementu. Těžba tzv. "Stone of Cassis" je věhlasná již od starověku. Zdivo nábřeží mnoha středomořských přístavů je původem z Cassis, pro pestrost můžeme zmínit několik příkladů - Marseille, Pireus, Alžír, Alexandrie. Ze zdejšího kamene je vyroben i podstavec Sochy Svobody v New Yorku. Tato odvětví začala na počátku 20. století mizet. Z toho vznikající volná pracovní síla posílila vinařskou výrobu (Cassis byla jednou z první vinařských oblastí, které začali profitovat z "appellation d'origine contrôlée" (uznávaná kontrola původu vína založená roku 1936). Zdejší vína jsou bílá, ale i růžová.  Žil zde malíř Rudolf Kundera, který v Cassis 9. ledna 2005 zemřel.

Vývoj počtu obyvatel.

"Abitanti censiti"

Cassis je městečko situované 20 km jihovýchodně od Marseille. Je to hojně navštěvovaný přístav, známý pro své skalnaté zátoky (calanques).

Cassis (; Occitan: "Cassís") is a commune situated east of Marseille in the department of Bouches-du-Rhône in the Provence-Alpes-Côte d'Azur region, whose coastline is known in English as the French Riviera, in Southern France. In 2016, it had a population of 7,265.  It is a popular tourist destination, famous for its cliffs ("falaises") and the sheltered inlets called "calanques". The wines of Cassis are white and rosé, and not to be confused with crème de cassis, a specialty of Burgundy which takes its name from blackcurrants ("cassis"), not the commune.


Život.

Před nástupem na trůn.

Andronikos se narodil v 25. března 1259 jako syn nikájského císaře Michaela VIII. a jeho manželky Theodory. Když se jeho otec zmocnil roku 1261 Konstantinopole, dal svého syna prohlásit okamžitě spolucísařem a korunovat v chrámu Hagia Sofia, zajistil tím tak nezpochybnitelné panování palailiogovské dynastie. O Andronikově dětství se toho moc neví, k první důležité události dochází, když jej Michael poslal v sedmdesátých či v osmdesátých letech bojovat proti Turkům, kteří pronikali na byzantská území v Malé Asii. Andronikos dosáhl několika úspěchů, včetně obnovy města Tralles, které bylo přejmenováno na Andrinocopolis, ale po Andronikově odchodu opět přebírají území Turci. Samostatným vládcem se Andronikos stal v prosinci 1282.

Císařská vláda.

První léta vlády.

Dvacetičtyřletý Andronikos nezdědil po otci lehké postavení, právě naopak. Byzantská říše byla na pokraji rozvratu. Hlavním problémem byla nespokojenost lidu s přijetím náboženské unie za císaře Michaela a nejen to, říše byla chudá a na pokraji bankrotu. Andronikos nechal dokonce svého otce pohřbít raději v Selymbrii, než aby rozbouřil konstantinopolské obyvatelstvo.  Své panování začal Andronikos tím, že zrušil nepopulární unii se západem. Andronikos byl od počátku proti unii, avšak za otcovi vlády musel chtě nechtě souhlasit. Tímto opatřením si císař naklonil pravoslavnou církev, i když nebyl schopen vyřešit její vnitřní rozkoly. Císař také učinil několik ústupků šlechtě a díky těmto opatřením se mu podařilo uklidnit rozbouřenou společnost. Roku 1284 se oženil s Jolandou z Montferratu.  Během jeho vlády došlo k velké hospodářské krizi impéria, díky níž začala hodnota hyperpyronu strmě klesat, avšak tato negativní tendence započala již za vlády Michaela VIII. Prázdnou státní pokladnu se císař snažil naplnit neoblíbenými opatřeními. Daně byly stále vyšší a vyšší, výdaje na armádu snižovány, zlato v císařském paláci roztaveno a v roce 1285 učinil císař snad největší chybu – dal provést demontáž byzantského loďstva, které v té době mělo 80 až 120 lodí. Kvůli likvidaci loďstva byla Byzantská říše stále více závislá na italských republikách Janovu a Benátkách, tím bylo později usnadněno pronikání Turků do Evropy.  Roku 1290 odjel Andronikos na návštěvu k bývalému nikájskému císaři Janu IV., který byl Michaelem oslepen a zbaven vlády. Císař se Janovi omluvil za to, co mu kdysi provedl jeho otec. Tímto aktem si císař získal náklonnost církve. Posléze císař roku 1291 opět jednal s Janovskou republikou o obchodních privilegiích, výměnou za převedení finančních zisků z Krymu na Byzanc a zachování byzantského loďstva. I přesto se již nikdy neměla říše vymanit z námořní dominance italských republik. Roku 1295 přijal císař za spolucísaře svého syna Michaela IX., kterému předal kontrolu nad financemi a vedení nad armádou.

Boj o Malou Asii.

Na rozdíl od svého otce rozpoznal Andronikos II. závažnost situace v Malé Asii. Snažil se všemožnými způsoby vyhnat Turky, kteří se usazovali na byzantském území – především Osmanské Turky. Jeho prvním krokem byl přesunut svého dvora do Nikáje, aby mohl osobně dohlížet na výstavbu opevnění a posilovat morálku zdejších vojenských posádek. Poté poslal svého nejlepšího generála Alexia Philantropenose, aby z Meandrového údolí vyhnal Turky. To se mu dočasně podařilo, avšak úspěch byl narušen spiknutím a Alexios Philantropenos byl zbaven velení. Poté císař poslal v čele armády do Malé Asie svého syna Michaela IX. a generála Muzalon porazit Turky. Došlo k bitvě u Baphea roku 1302 a Byzanc byla poražena, poté se Byzantinci zmohli jen na obranu silně opevněných měst.  Roku 1308 požádal císař o pomoc Mongoly a Srby a podařilo se mu poslat 6 000 mužů, opět pode velením svého syna, aby zkonsolidoval poslední byzantské državy v Býthii.

Katalánská společnost.

V polovině roku 1302 dorazili do Konstantinopole dva vyslanci Rogera de Flor, kteří přišli nabídnout služby katalánské společnosti císaři po dobu devíti měsíců, výměnou za udělení Rogerovi titulu Megas Duxe (velkovévoda) a ruky jeho neteře Marie z Monferenttu, císař měl také společnosti vyplácet žold. Protože si byl císař vědom katastrofální situace v Malé Asii, rozhodl se nabídku katalánských žoldnéřů přijmout a to i přes vysokou cenu. Katalánská společnost se na lodích přepravila z Itálie, kde působila u aragonského krále. Celkem do Byzance přibylo kolem 7 000 lidí, včetně dětí a žen, z nichž bylo 2 500 bojovníků.  V září 1302 přijel do Konstantinopole Roger de Flor osobně. Andronikos mu podle svého slibu udělil titul Megas Duxe a dal mu ruku své neteře Marie. Katalánci způsobili mnoho problémů v okolí města a tak je císař dal co nejdříve přepravit přes Bospor do Anatolie. Katalánští se vylodili u Kyziku a porazili Turky, kteří obléhali město, samozřejmě se to neobešlo bez plenění. Během několika měsíců se podařilo vyhnat Turky od Efezu, Philadelphie a Magnesia. Taktikou katalánských žoldnéřů byly rychlé útoky na nepřítele, který nedokázal včas využít svých luků.  Roku 1304 byla byzantská armáda pod velením Michaela IX. poražena u Skafidy Bulhary. Podle mírové smlouvy, uzavřené roku 1307 musela Byzanc odstoupit několik hradů a měst Bulharsku.  Roger de Flor zatím odrazil invazi Alanů u Černého moře a postoupil daleko do Malé Asie až k pohoří Taurus, kde v srpnu 1305 porazil Osmany a jeho muži získali obrovskou kořist. Dobytá území předal císař Rogerovi do správy. Bohužel docházelo k mnoha sporům mezi neukázněnými Katalánci a obyvatelstvem. Katalánci se zde dopustili na obyvatelích mnoha excesů. Mnoho lidí by raději žilo pod nadvládou Turků než pod krutými Katalánci. Přesto Byzantici neučinili nic, aby zabránili Kataláncům v řádění. Nakonec v době, kdy Roger odešel na vojenské tažení, se Magnesia vzbouřila a odmítla jej vpustit do města. Roger se město chystal oblehnout, avšak císař jej rychle povolal zpět na Balkán, aby se účastnil bojů proti Bulharům.  Vztahy mezi císařem a bulharským carem byly velmi napjaté. Car Theodor Svatoslav napadl roku 1305 říši a chtěl se zmocnit byzantských přístavů na pobřeží Černého moře. Michael IX. se snažil území bránit, avšak jeho armáda byla příliš malá a slabá a tak byla nakonec poražena. Michael se chtěl pomstít a Andronikos povolal Katalánské. Avšak byzantská armáda to těžce nesla a nakonec Michael poslal dopis, ve kterém vyjádřil své obavy z rivality Katalánců a byzantské armády a obával se, že by mohlo na straně Byzanticů dojít k povstání. Katalánci již dorazili přes Bospor do Galiopolis a cítili se dotčeni, když císař Rogera posílal zpět do Malé Asie. Roger se cítil tímto přístupem uražen a odmítl císařovu žádost. Poté požadoval okamžité vyplacení žoldu, avšak císař mohl Kataláncům vyplatit jen malou částku toho, co původně chtěli. Navíc Katalánským dorazily posily od krále Jakuba II. Aragonského.  Mezi Byzantici a katalánskou stranou započaly kruté boje. Katalánští plenili Thrákii a způsobili mnoho útrap obyvatelům oblasti. Roger chtěl vytvořit svou vlastní říši, ta se měla rozkládat v Malé Asii. K jeho ambicím patřilo i dobytí Konstantinopole. V lednu 1307 dobyl Roger Galiopolis a zoufalý císař se s ním rozhodl vyjednávat. Udělil mu titul "cesare" a dostal v léno asijská území říše (kromě Býthie). Roger se nyní ze své základny chystal zničit Turky s pomocí 3 000 mužů.  Ale chování Rogera vzbudilo nepřátelství a rivalitu spolucísaře Michaela. Ten chtěl Katalánskou společnost zničit. Michael pozval Rogera na hostinu pro vojenské velitele. Roger ignoroval nepřátelství se spolucísařem a jeho pozvání přijal. Tato chyba jej stála život – dne 7. dubna 1307 byl na hostině na svojí počest zabit žoldnéři císaře Michaela spolu se svým doprovodem 400 rytíři a tisícem pěšáků. Michael pak s pomocí mnoha Turků zaútočil na Galiopolis, kterou ovládal Berenguer, jiný velitel Katalánců, ten sebou přivezl 9 galér. Útok na Galiopolis byl neúspěšný, ale katalánská společnost utrpěla velké ztráty. Berenguer však poté pobil veškeré byzantské obyvatelstvo Galiopolis a vytvořil zde jakýsi typ samostatného státu. Poté Katalánci porazili císařské armády a vyplenili Makedonii a Thrákii.

Občanská válka a smrt.

Situace v Byzantské říši se konečně začala zlepšovat, avšak záhy vypukla první občanská válka za vlády Palailogovců. Po smrti císaře Michaela IX. se novým spolucísařem Andronika stal roku 1325 jeho vnuk Andronikos III. Nakonec měl však být kvůli rodovým sporům Andronikos III. zbaven moci. Avšak mladý spolucísař byl spojen s byrokracií a vzbouřil se proti svému dědovi. Tak došlo v Byzanci ke kruté občanské válce.  Turci mohli nyní v klidu pokračovat ve svém tažení a roku 1326 dobyli Bursu. Poté byla krom měst Nikomedie a Nikáji celá Býthie definitivně ztracena. Na Balkáně se zas mohli Srbové zmocnit několika pevností v Makedonii. Andronikos II. dal navíc provést další demontáž loďstva, to umožnilo Naxu a Benátkám dobýt mnoho Egejských ostrovů.  V roce 1328 se vzbouřencům podařilo lstí proniknout do hlavního města a Andronikos II. byl nucen abdikovat ve prospěch svého vnuka Andronika III. Poté Andronikos odešel do kláštera, kde jako mnich 13. února 1332 zemřel.

Rodina.

S Annou Uherskou měl císař dvě děti:  S druhou manželkou Jolandou měl děti:  Dále měl dvě nemanželské dcery Irenu a Marii.

Andronikos II. Palaiologos (25. března 1259, Nikaia–13. února 1332, Konstantinopol) vládl jako druhý císař z rodu Palaiologovců v Byzantské říši v letech 1282–1328.

Andronikos II Palaiologos (; 25 March 1259 – 13 February 1332), usually Latinized as Andronicus II Palaeologus, reigned as Byzantine Emperor from 1282 to 1328. Andronikos' reign was marked by the beginning of the decline of the Byzantine Empire. During his reign, the Turks conquered most of the Western Anatolian territories of the Empire and, during the last years of his reign, he also had to fight his grandson Andronikos in the First Palaiologan Civil War. The civil war ended in Andronikos II's forced abdication in 1328 after which he retired to a monastery.


Historie.

Marqab se nachází na vyhaslém vulkánu v nadmořské výšce přibližně 500 metrů. Zaujímal strategickou pozici na cestě z Tripolisu do Latakie a měl výhled na Středozemní moře. Původní pevnost pochází pravděpodobně již z antických časů, ale zmínky o prvních obráncích hradu pochází z roku 1062, kdy pevnost drželi Arabové, kteří jej udrželi v dobách po první křížové výpravě, kdy se hrad nacházel v blízkosti křižáckého Antiochijského knížectví. Když byli roku 1104 normanští rytíři z Antiochie poraženi v bitvě u Harranu, byzantský císař Alexios I. využil jejich slabosti a dobyl Marqab od muslimů. Byzantinci ho však neudrželi dlouho, když o několik let později byl dobyt křižáckými vojsky antiochijského regenta Tankreda Galilejského, který byl synovcem zakladatele Antiochijského knížectví Bohemunda z Tarentu, který v té době válčil s byzancí na Balkáně. Takred posléze pevnost připojil k Antiochii.  V sedmdesátých letech 12. století pevnost kontroloval Renaud II. Mazoir z Antiochie, vazal tripolského hraběte. Pevnost a k ní přilehlá panství byla tak rozlehlá, že měla dokonce i několik vlastních vazalských panství. Renaudův syn Bernard hrad roku 1186 prodal johanitům, protože správa takového panství byla pro rod Mazoir příliš nákladná. Poté, co hrad prošel pod rukama johanitů částečnou přestavbou a rozšířením, stal se hlavním velitelstvím řádu v Sýrii. Marqab, se svými čtrnácti věžemi a posádkou rytířů sv. Jana Jeruzalémského byl považován za nedobytný. Roku 1188 byl hrad obležen vojsky sultána Saladina. Pevnost však útokům muslimů odolala a stala se tak jedním z mála opěrných bodů, který po katastrofální bitvě u Hattínu a Saladinově tažení, zůstal v křižáckých rukách.  Počátkem 13. století špitálníci ovládali přilehlá území i karavanní trasy, na kterých vybírali poplatky od projíždějících i poutníků. Poté, co v rámci třetí křížové výpravy anglický král Richard Lví srdce dobyl byzantský Kypr a svrhl jeho vládce Izáka Komnena, byl v Marqabu Izák uvězněn. Kolem roku 1240 užil Marqab jako své velitelství i biskup z nedaleké Valenie.  25. dubna roku 1285 oblehl hrad mamlúcký sultán Kalavun a po měsíčním obléhání Marqab, s pomocí razičů, kteří narušili severní zeď, dobyl. Kalavun, který měl respekt k odvaze a houřevnatosti obránců, dovolil johanitům, aby kapitulovali a opustili pevnost, spolu se vším, co mohli odnést. Na rozdíl od jiných křižáckých pevností, které poté, co byly dobyty muslimy byly srovnány se zemí, aby je případně nemohli křižáci dobýt nazpět, Marqab tento osud nepotkal a mamlúci z něj udělali svou vlastní pevnost.

Marqab, či také Margat nebo Magrat (z arabštiny Qalaat al-Marqab, originálně ) je křižácký hrad nacházející se poblíž města Baníjás v dnešní Sýrii. Byl jednou z nejmocnějších pevností rytířského řádu johanitů (či též špitálníků, hospitaliérů či rytířů svatého Jana Jeruzalémského) ve Svaté zemi. Větším hradem řádu už byl jen slavný Krak des Chevaliers, který stojí jižně od Marqabu.

Margat, also known as Marqab, (), is a castle near Baniyas, Syria, which was a Crusader fortress and one of the major strongholds of the Knights Hospitaller. It is located around from the Mediterranean coast and approximately south of Baniyas. The castle remained in a poor state of preservation until 2007 when some reconstruction and renovation began.


Život.

Mládí a výcvik.

Narodil se v La Rochelle. V roce 1959 se dostal na tři roky do vojenské letecké školy École de l'Air. Pak sloužil v armádě jako stíhač a zkušební pilot. V roce 1977 byl jmenován zástupcem velitele protivzdušné obrany jižní Francie. Od roku 1978 procházel sítem výběru z 430 adeptů z Francie na post kosmonauta, koncem roku 1980 nastoupil k výcviku ve Hvězdném městečku s nohou v sádře. Je ženatý, má čtyři syny.

Lety do vesmíru.

Poprvé letěl koncem jara 1982 na palubě Sojuzu T-6 k orbitální stanici SSSR Saljut 7. Spolu s ním z Bajkonuru vzlétl Vladimir Džanibekov a Alexandr Ivančenkov, na stanici se setkali s dalšími dvěma kosmonauty Berezovojem a Lebeděvem, po týdnu se odpojili a vrátili k Zemi. Při tomto letu strávil ve vesmíru 189 hodin a stal se tak prvním Francouzem a 108. člověkem v kosmu.  Podruhé byl v posádce lodi Sojuz TM-7 na podzim 1988. Startu v Bajkonuru přihlížel i francouzský prezident François Mitterrand. Tříčlenná posádka Volkov, Krikaljov a Chrétien se svou lodí připojila k orbitální stanici Mir, kde již pracovali Titov a Manarov. Celá pětice pak ve stanici plnila připravené úkoly, Chrétien měl na starost 14 experimentů pro něj vytvořeného programu Aragaz včetně výstupu do vesmíru (EVA). Po třech týdnech Chrétien společně s Manarovem a Titovem v lodi Sojuz TM-6 odletěli na Zemi.  Třetí let absolvoval ve svých 59 letech na palubě amerického raketoplánu Atlantis na podzim roku 1997. Posádka byla mezinárodní, sedmičlenná: James Wetherbee, Michael Bloomfield, Vladimir Titov z Ruska, Scott Parazynski, Jean-Loup Chrétien, Wendy Lawrenceová a David Wolf. Poslední jmenovaný na Miru zůstal, místo něj se na Zemi vrátil Michael Foale z původní posádky Miru. Sebou měli vědecký modul Spacehab. Po 11 dnech ve vesmíru Atlantis přistál v USA na Floridě, na přistávací dráze Kennedyho vesmírného střediska na mysu Canaveral.

Po letu.

Po třech letech, během nichž ve vesmíru strávil 43 dní, zůstal v americkém Houstonu u NASA, roku 2001 odtud odešel. V letech 2007–2008 se stal členem vedení firmy Tietronix Software, Houston.

Jean-Loup Chrétien (* 20. srpna 1938 La Rochelle, Francie) je první francouzský kosmonaut. Absolvoval lety v kosmických lodích Sojuz i v raketoplánu.

Jean-Loup Jacques Marie Chrétien (born 20 August 1938) is a French retired "Général de Brigade" (brigadier general) in the "Armée de l'Air" (French air force), and a former CNES spationaut. He flew on two Franco-Soviet space missions and a NASA Space Shuttle mission. Chrétien was the first Frenchman and the first western European in space.


Život.

Mládí a výcvik.

Její otec Jevgenij Jakovlevič Savickij byl maršál letectva, dvojnásobný hrdina Sovětského svazu a účastník Velké vlastenecké války. V šestnácti letech se přihlásila do výsadkářského klubu a než skončila střední školu, měla za sebou stovky seskoků, byla mistryní tohoto sportu. Po maturitě se dostala na Moskevský letecký institut, fakultu stavby letadel. Souběžně se studiem se učila létat. Na letišti v Tušinu zvládla vyšší pilotáž a stala se členkou sportovního mistrovského týmu SSSR. V roce 1965 třikrát skočila na padáku ze stratosféry, každý seskok byl světovým rekordem. Stala se také absolutní mistryní světa na vrtulových letadlech. Pak se dostala do školy zkušebních pilotů. V roce 1977 dosáhla na sériovém nadzvukovém Je-133 (MiG-25PU) rekordní výšky 21140 metrů, obdobných rekordů dosáhla několik. V roce 1980 se stala členkou týmu připravujících se kosmonautů MMZ Skorost. Po 19 letech od letu Těreškovové se stala druhou ženou světa, která letěla do vesmíru. Bylo jí 34 let, je zaregistrována jako 111. člověk ve vesmíru.

Lety do vesmíru.

První svůj let absolvovala na lodi Sojuz T-7 koncem léta 1982. Start byl z kosmodromu Bajkonur, na palubě s ní letěli Leonid Popov a Alexandr Serebrov. Po 25 hodinách se připojili k orbitální stanici Saljut 7, kde je uvítala stálá posádka ve složení Anatolij Berezovoj a Valentin Lebeděv. Když se po několika dnech práce se Sojuzem T-5 vrátila na Zemi, měla za sebou prvních 189 hodin ve vesmíru.  Po návratu pracovala rok v letecké konstrukční kanceláři, pak v konstrukci kosmických přístrojů a souběžně se podrobila výcviku pro další let.  Podruhé letěla jako palubní inženýrka na stanici Saljut 7 o dva roky později v lodi Sojuz T-12. Jejími kolegy byli Vladimir Džanibekov a Igor Volk. Na Saljutu byla v té době stálá posádka Leonid Kizim, Oleg Aťkov, Vladimir Solovjov, která zde zůstala i nadále. Savická vystoupila jako první žena světa na tři hodiny do volného prostoru (EVA) k experimentům se svářením. Přistáli po 11 dnech na Zemi, v Kazašské SSR.  Strávila ve vesmíru 19 dní, čímž utvořila další světový rekord mezi ženami.

Po letech.

V letech 1983–1993 byla členkou týmu NPO Energija v Rusku. V roce 2007 byla na volební kandidátce komunistů KSRF.

Světlana Jevgeňjevna Savická (, * 8. srpna 1948 Moskva, SSSR) je bývalá sovětská kosmonautka, pilotka a konstruktérka ruské národnosti, mnohonásobná letecká světová přebornice a první žena, která vystoupila do volného vesmírného prostoru.

Svetlana Yevgenyevna Savitskaya (; born 8 August 1948) is a retired Soviet aviator and cosmonaut who flew aboard Soyuz T-7 in 1982, becoming the second woman in space. On her 1984 Soyuz T-12 mission she became the first woman to fly to space twice, and the first woman to perform a spacewalk.  She set several FAI world records as a pilot.


Moore–Penroseova pseudoinverze.

Definice.

Moore–Penroseovou pseudoinverzí matice formula_1 nazveme matici, která je jednoznačným řešením soustavy čtyř (nelineárních) rovnic  tzv. Moore–Penroseových podmínek. Moore–Penroseovu pseudoinverzi značíme formula_2. (Všimněme si, že pro čtvercovou regulární matici a její inverzi jsou všechny podmínky splněny triviálně.)

Výpočet, alternativní definice.

Nechť formula_9, formula_10. Uvažujme singulární rozklad  kde  pak  Snadno ověříme, že takto zvolená matice splňuje všechny čtyři podmínky.

Vlastnosti.

Chápeme-li původní matici jako lineární zobrazení formula_14 a provedeme-li jeho restrikci na formula_15, kde je bijektivní, pak Moore–Penroseova pseudoinverze reprezentuje jeho inverzi.  Má-li matice formula_1 lineárně nezávislé sloupce, pak formula_17 je regulární a  má-li naopak lineárně nezávislé řádky, pak formula_19 je regulární a  Zřejmě, je-li matice regulární (speciálně má lineárně nezávislé řádky i sloupce), pak

Využití.

Uvažujme lineární aproximační problém  pak  je řešení ve smyslu nejmenších čtverců, má-li matice formula_1 lineárně závislé sloupce, pak je to navíc řešení minimální v normě. Tedy,  navíc formula_26 má minimální normu mezi všemi formula_27, které výraz vlevo minimalizují.

Další zobecněné inverze odvozené od Moore–Penroseových podmínek.

Uvažujme Moore–Penroseovy podmínky očíslované tak jak je uvedeno výše. Pro zobecnění pojmu inverzní matice není nezbytně nutné vyžadovat splnění všech čtyř podmínek. Následující zobecněné inverze jsou pojmenované a označené podle toho, které z podmínek splňují:  Uvažujeme-li shora uvedený singulární rozklad matice formula_1, pak platí  pro libovolné matice formula_35, formula_36, formula_37.  (1,2)-inverze je taková (1)-inverze, pro kterou platí formula_38.  (1,2,3)-inverze je taková (1,2)-inverze, pro kterou formula_40, tedy  (1,2,4)-inverze je taková (1,2)-inverze, pro kterou formula_42, tedy  (1,2,3,4)-inverze je výše zmíněná Moore–Penroseova pseudoinverze.  V obecném případě je zřejmě (1,2,3,4)-inverze jediná zobecněná inverze z výše uvedených, která je dána jednoznačně.

Drazinova, grupová a spektrální zobecněná inverze.

Je-li navíc matice formula_44 čtvercová (singulární), lze zobecnit i další vztahy, které klasická inverze přirozeně splňuje, například

Drazinova inverze.

Zobecněná inverzní matice, dle předchozí konvence (1k,2,5)-inverze, je tzv. Drazinova inverze. Podmínky (1k), (2) a (5) jsou ekvivalentní podmínkám

Grupová inverze.

Drazinova inverze pro formula_50, tedy (1,2,5)-inverze, se nazývá grupová inverze a značí se formula_51.

Spektrální inverze.

Je-li čtvercová singulární matice formula_1 diagonalizovatelná, tj. formula_53, kde formula_54 je diagonální s vlastními čísly na diagonále. Zobecněnou inverzi můžeme definovat pomocí vztahu  Tato inverze zřejmě splňuje podmínky (1), (2), (5), je tedy grupovou inverzí, a nazývá se spektrální inverze.  Je-li navíc matice formula_1 normální, tj. formula_57, formula_58 pak její spektrální inverze a Moore–Penroseova pseudoinverze splývají.

Externí odkazy.

Moore–Penrose Inverse

Pseudoinverzní matice nebo též zobecněná inverze se používá ke zobecnění pojmu inverzní matice v případech, kdy matice formula_1 je čtvercová singulární, nebo obdélníková, tedy v případech, kdy klasická inverze neexistuje. Pojem inverze lze zobecnit mnoha různými způsoby. V praxi se nejčastěji setkáme s tzv. Moore–Penroseovou pseudoinverzí, kterou poprvé zavedli Moore (1920) a Penrose (1931) a obvykle se značí formula_2.

In mathematics, and in particular, algebra, a generalized inverse of an element "x" is an element "y" that has some properties of an inverse element but not necessarily all of them. Generalized inverses can be defined in any mathematical structure that involves associative multiplication, that is, in a semigroup. This article describes generalized inverses of a matrix formula_1.  Formally, given a matrix formula_2 and a matrix formula_3, formula_4 is a generalized inverse of formula_1 if it satisfies the condition formula_6  The purpose of constructing a generalized inverse of a matrix is to obtain a matrix that can serve as an inverse in some sense for a wider class of matrices than invertible matrices. A generalized inverse exists for an arbitrary matrix, and when a matrix has a regular inverse, this inverse is its unique generalized inverse.