Osobní život.

Mládí a studium.

Jiří Drahoš a jeho mladší bratr Josef absolvovali základní školu v Jablunkově. Navštěvovali Lidovou školu umění, Jiří studoval hru na klavír a na trubku, Josef na housle. Jiří Drahoš v roce 1967 odmaturoval na střední všeobecně vzdělávací škole v Jablunkově a složil přijímací zkoušky na Vysokou školu chemicko-technologickou v Praze, obor fyzikální chemie. K chemii měl kladný vztah již na střední škole, neboť jde o kombinaci teorie a experimentu; nadto měl dle svých slov velmi dobrého učitele chemie. Po absolvování Vysoké školy chemicko-technologické jej čekala povinná roční základní vojenská služba.

Vědecká dráha.

Ústav teoretických základů chemické techniky.

Na podzim roku 1973 nastoupil na studijní pobyt do Ústavu teoretických základů chemické techniky Československé akademie věd (ČSAV), do tehdejší skupiny fyzikální chemie vedené profesorem Eduardem Hálou. V roce 1977 obhájil disertační práci „Rovnováha kapalina-pára za vyšších tlaků. Generalizovaná metoda výpočtu” a obdržel titul kandidát věd (CSc.). V roce 1977 mu byla udělena cena ČSAV. Od roku 1978 působil v tomto ústavu jako vědecký pracovník v Oddělení chemických reaktorů, skupina pro oblast modelování a řízení chemicko-inženýrských procesů (J. Čermák, J. Drahoš, A. Havlíček).  V období 1985–1986 byl na studijním pobytu na Univerzitě v Hannoveru ("Gottfried Wilhelm Leibniz Universität Hannover") ve Spolkové republice Německo, na který získal od "Humboldtovy nadace" se sídlem v Bad Godesbergu stipendium. Nadace poskytovala mladým vědcům z různých vědních disciplin ve věku 25 až 38 let stipendium. V Hannoveru se seznámil s brazilským doktorandem a v lednu roku 1989 mu byl umožněna půlroční pobyt na Universitě v Sao Paulu, kde přednášel jako hostující profesor.

Jiří Drahoš se v roce 1992 stal zástupcem ředitele Ústavu teoretických základů chemické techniky a byl jím do roku 1994. Dne 1. července 1993 byl název ústavu oficiálně změněn na Ústav chemických procesů Akademie věd České republiky. V letech 1995–2003 pak Drahoš ústav jakožto ředitel vedl. Od roku 2004 do srpna 2005 působil opět jako náměstek ředitele ústavu pro výzkum.  V roce 1994 obdržel Drahoš docenturu pro obor chemické inženýrství na VŠCHT. V roce 1999 obhájil doktorát věd (DrSc.) rovněž pro obor chemické inženýrství. V roce 2003 byl jmenován profesorem (FCHI VŠCHT) taktéž pro obor chemické inženýrství. V roce 2006 obdržel čestný doktorát Slovenské technické univerzity v Bratislavě.  Hlavním předmětem jeho odborného zájmu jsou vícefázové chemické reaktory. Jako spoluautor je zapsán celkem pod 14 patenty, vydal na 60 prací v odborných mezinárodních periodikách. Publikoval přes 60 původních prací v impaktovaných mezinárodních časopisech a podle SCI je na jeho práce přes 700 citačních ohlasů.  V listopadu 2017 obdržel v pražském Tančícím domě čestný doktorát od japonské Univerzity v Kóbe, která tak ocenila jeho dlouhodobou vědeckou práci a přínos k česko-japonské vědecké spolupráci; prezident univerzity při této příležitosti „vyzdvihl zejména přínos Jiřího Drahoše v oblasti chemických věd a mezinárodní vědecké spolupráce.“  Drahoš je nebo byl členem několika vědeckých institucí: Inženýrská akademie ČR, předsedou České společnosti chemického inženýrství, je členem a býval též předsedou správní rady VŠCHT, dále působil jako člen představenstva Svazu chemického průmyslu. V rámci Evropské federace chemického inženýrství působí jako člen její exekutivy a v letech 2006–2009 byl jejím předsedou. Byl předsedou komise pro udílení doktorátů věd (DSc.) v oboru chemického inženýrství, dále je členem vědeckých rad VŠCHT, byl též členem vědecké rady FCHI VŠCHT. Rovněž je uváděn jako člen vědecké rady FS Vysokého učení technického v Brně a dále je uveden též jako člen rady ÚCHP AV ČR. Od roku 2002 předsedá Mezinárodnímu kongresu chemického a procesního inženýrství CHISA. Je redaktorem mezinárodního časopisu "Chemical Engineering Research and Design" a členem rad časopisů "International Journal of Multiphase Flow", "Chemical Engineering & Technology" a "Clean Products and Processes".

Předseda Akademie věd České republiky.

V Akademii věd České republiky (AV ČR) působil Drahoš od roku 2005 na postu místopředsedy. Dne 16. prosince 2008 kandidoval při volbě nového předsednictva na místo předsedy AV ČR a zvítězil nad protikandidátkou Evou Sykovou z Ústavu experimentální medicíny v poměru hlasů 188:27. Dne 13. března 2009 jej prezident Václav Klaus na Pražském hradě jmenoval novým předsedou AV ČR. Vedení Akademie věd oficiálně převzal na sněmu 24. března 2009, kdy nahradil dosavadního předsedu Václava Pačese. Na další pětileté období byl Akademickým sněmem AV ČR v prosinci 2012 potvrzen jako jediný kandidát na funkci předsedy akademie.  Jeho působení jako předseda Akademie věd bylo poznamenáno bojem o financování akademických institucí, v němž dokázal úspěšně čelit politickému tlaku na snížení institucionálních prostředků pro AV ČR o téměř 50 %.  V dubnu 2016 propůjčil na dva dny prostory Akademie věd pro uspořádání mezinárodní konference na téma „Překonávání globálních hrozeb: posilování mezikulturního dialogu, stability a míru.“ Konference probíhala pod patronátem ministra zahraničních věcí ČR a za účasti zástupců zemí OIC. V jejím průběhu vyzval ministr zahraničí Lubomír Zaorálek k boji proti násilí a šíření skupinové nenávisti a k serióznímu, trpělivému a citlivému naslouchání pokojně projevovaným obavám části evropské a české veřejnosti tváří v tvář nejen náboženskému extremismu, ale i rychlým kulturním proměnám v Evropě spojeným s masovou migrací.  Funkci předsedy Akademie věd ČR Drahoš vykonával do 24. března 2017.

Manželství a rodina.

Jiří Drahoš je ženatý s manželkou Evou Drahošovou, kterou potkal v době studií v Praze, mají dvě dcery – Radku (* 1979) a Lenku (* 1981). Eva Drahošová pracovala jako knihovnice, naposledy v knihovně Výzkumného ústavu vodohospodářského T. G. Masaryka. V době vyhlášení prezidentské kandidatury svého manžela bylo Evě Drahošové 66 let, byla již sedm let v důchodu a pečovala o vnoučata.

Záliby a jazykové znalosti.

Jiří Drahoš nejraději tráví volný čas s rodinou na chatě a rád také pečuje s manželkou o zahradu. V létě se s manželkou věnují turistice a v zimě rádi běžkují.  Podle vlastních slov ovládá Drahoš angličtinu, němčinu, ruštinu a polštinu.

Členství v politických stranách, nařčení ze spolupráce s StB.

Jiří Drahoš nebyl nikdy členem žádné politické strany a jako reakci na nařčení, že byl agentem StB, předložil médiím v červenci 2017 negativní lustrační osvědčení, které bylo vydáno již v roce 1992.

Rodinný původ.

Otec Jiří Drahoš starší.

Otec Jiří Drahoš starší, věřící Církve československé husitské, se narodil v roce 1921 do rodiny Josefa Drahoše, soustružníka cigár a špiček ze Záboří u Proseče. Na učitelském ústavu odmaturoval již v době, kdy se schylovalo k Protektorátu Čechy a Morava. Kronika města zachycuje "učitele Jiřího Drahoše" v listopadu 1944 a to v souvislosti s odbojovou skupinou R3 podplukovníka Josefa Svatoně a kapitána Eduarda Sošky a odbojovou činností II. obvodu dobrovolných hasičů župy Vysokomýtské. Dne 18. listopadu 1944 bylo na rozkaz venkovní služebny gestapa v Pardubicích zatčeno protektorátními četníky několik nejužších přátel a spolupracovníků v ilegalitě působícího poštovního úředníka Jana Hartmanna, mezi nimiž se nacházel i otec Jiří Drahoš. Všechny zatčené gestapo na místní četnické stanici vyslýchalo.  V červnu roku 1945, na začátku vysídlování Němců z Československa a osídlování pohraničních oblastí českým obyvatelstvem, odjel Jiří Drahoš starší ve svých 24 letech na Těšínsko do Jablunkova. V Jablunkově nejprve působil jako učitel na tamní základní škole a bydlel v učitelském bytě. V této době se seznámil se svou budoucí manželkou Annou (* 1923). Dne 20. února 1949 se manželům Drahošovým narodil v porodnici v Českém Těšíně syn Jiří. O tři roky později se narodil syn Josef (* 1952). Oba chlapci byli pokřtěni.  V roce 1950 byla v Jablunkově zřízena zvláštní škola, jejímž vedením byl pověřen Jiří Drahoš. V roce 1959 rozhodl Okresní národní výbor v Českém Těšíně o zřízení dvouleté „Učňovské školy zemědělské” s českým a polským vyučovacím jazykem, do jejíhož čela počítal s tehdejším ředitelem zvláštní školy Jiřím Drahošem. Vzhledem k tomu, že Jiří Drahoš absolvoval za první republiky pouze tříletý „Státní koedukační učitelský ústav v Litomyšli” zakončený maturitou, bylo ředitelování na novém učilišti podmíněno doplněním vzdělání na pedagogickém institutu univerzity v Brně. Studium však odmítl a nadále působil na zvláštní škole v pozici ředitele. Ředitelem učiliště se stal v roce 1960 ing. František Sikora z Českého Těšína. Otec Jiří Drahoš zakončil pedagogickou dráhu v pozici ředitele Zvláštní školy Třinec, Jablunkovská čp. 241.

Matka Anna Drahošová.

Matka Anna, vyznání římskokatolického, absolvovala jednoroční rodinnou školu „Odbornou školu pro ženská povolání” v Jablunkově. Po druhé světové válce pracovala jako vedoucí sestra územních jeslí Jablunkov, zdravotnického zařízení OÚNZ Frýdek-Místek. Zemřela v roce 2009 ve věku 86 let.

Ocenění.

Za jeho vědeckou činnost mu prezident Václav Klaus udělil v roce 2012 Medaili prvního stupně za zásluhy o stát v oblasti vědy. Čestné doktoráty obdržel od Slovenské technické univerzity v Bratislavě a japonské Univerzity v Kóbe.

Kandidatura na prezidenta ČR.

V říjnu 2016 uvedl, že zvažuje kandidaturu na funkci prezidenta České republiky. Dne 28. března 2017 kandidaturu na prezidenta potvrdil v kulturním domě v nejvýchodnějším českém městě a svém rodišti, v Jablunkově. O post hlavy státu se rozhodl usilovat jako nezávislý kandidát. V listopadu 2017 se díky podpoře 141 234 podpisů občanů, které Ministerstvo vnitra započetlo na petici, stal jedním z devíti prezidentských kandidátů.  Podle volebních modelů měl před prvním kolem prezidentské volby po Miloši Zemanovi největší šanci se stát příštím prezidentem republiky. Prezentoval se především jako osobnost s ambicí spojovat společnost, konat v duchu Ústavy České republiky a pozvednout českou vědu a vzdělávání. Mezi Drahošovy hlavní vize patřila aktivní role České republiky v rámci Evropské unie, její ukotvení na Západě, odpovědný přístup ke krajině a životnímu prostředí a podpora lidské vynalézavosti a tvořivosti jako jediného „obnovitelného zdroje“ českého bohatství.

Volební kampaň.

Ve volební kampani Drahoše otevřeně podpořila řada předních českých osobností veřejného života, mj. předseda Pirátů Ivan Bartoš, KDU-ČSL Pavel Bělobrádek, předseda TOP 09 Miroslav Kalousek či předseda STAN Petr Gazdík. Osobnost Jiřího Drahoše ocenili i předsedové ANO, ČSSD či ODS. Strany ODS, TOP 09, KDU-ČSL, STAN a Zelení Drahoše podpořily také oficiálně. Je populární u voličů i politiků napříč politickým spektrem, včetně lidovců, sociálních demokratů či členů hnutí ANO. O úřad prezidenta se ovšem uchází jako nadstranický kandidát.  V červenci 2017 se podle bookmakerů stal poprvé favoritem pro prezidentské volby 2018. Mnoho fanoušků má také v občanské internetové hře Prezident 21. Výsledky průzkumu agentury Focus pro Český rozhlas ze září 2017 dávaly Drahošovi pro první kolo volby naději na postupové druhé místo se ztrátou 15 % na Miloše Zemana. Podle průzkumu agentury Median pro Seznam.cz ze září 2017 byl nejpřijatelnější ze všech současných kandidátů a v druhém kole by proti Zemanovi zvítězil v poměru 55,5:44,5. Podle průzkumu agentury Stem/Mark z listopadu 2017 však už měl oproti Zemanovi menší podporu, a to v poměru 40:45.  Během 22 předvolebních debat, které hodnotil tým Demagog.cz, měl Jiří Drahoš největší procento pravdivých výroků (94 %), na opačné straně žebříčku pravdivosti skončili Miloš Zeman (74 %) a Petr Hannig (61 %). Do svého poradního týmu si vybral předsedkyni SÚJB Danu Drábovou, ekonoma Daniela Münicha, odborníka na veřejnou správu Karla Půbala, generální ředitele ŘLP Jana Klase, nakladatele Jiřího Padevěta, astrofyzika Jiřího Grygara, ekonoma Petra Teplého, egyptologa Miroslava Bártu, rektora ČZU Petra Skleničku, historika Jaroslava Šebka, bývalého diplomata Petra Koláře, poradce pro sociální péči Šimona Ornesta a Ladislava Angeloviče a ekonoma Lukáše Kovandu.

Finanční podpora kampaně.

V květnu 2017 Drahošův volební štáb uvedl, že jedná o možnostech podpory s podnikateli. Od firem dostal do prvního kola největší podporu od společností Motejlek.com, s.r.o., Lázně Luhačovice, a.s., Léčebné lázně Jáchymov, a.s., bpd partners a AVEKO Servomotory, a.s. Největší finanční podporu od soukromých osobností získal do prvního kola od Dalibora Dědka (spolumajitele skupiny firem Jablotron), Martina Wichterleho (vnuka vynálezce kontaktních čoček a zakladatele strojírenské skupiny Wikov), Libora Winklera, Ivana M. Havla, Václava Pačese, Heleny Illnerové, Pavla Bratinky a Věcslava Michalíka (starosta Dolních Břežan). Mezi Drahošovy sponzory patří také miliardáři Martin Vohánka a Luděk Sekyra, dále Jakub Havrlant, spolumajitel Mall.cz, a spolumajitel developerské společnosti Finep Pavel Rejchrt. Částku ve výši 200 tisíc Kč poslal také bývalý ředitel exekutorského úřadu Přerov Robert Runták.  Do druhého kola získal Drahoš podporu od manželů Horákových, majitelů společnosti Albatros Media, od Nadace Blížksobě, od firmy Y Soft Corporation nebo od spolumajitele finanční skupiny RSJ Václava Dejčmara. K polovině ledna 2018 získal Drahoš na kampaň 34 milionů korun.

První kolo voleb.

V samotných prezidentských volbách získal v prvním kole 26,6 % hlasů, čímž skončil na druhém místě za Milošem Zemanem s 38,56 % hlasů. Do druhého kola se tak dostal právě se stávajícím prezidentem Zemanem. Po skončení prvního kola vyjádřili neúspěšní kandidáti Marek Hilšer, Michal Horáček, Vratislav Kulhánek a Mirek Topolánek a po jistém váhání též Pavel Fischer podporu Jiřímu Drahošovi do druhého kola a vyzvali své voliče, aby ho volili. Michal Horáček mu navíc zdarma nabídnul své billboardy, zaplacené i na druhé kolo voleb.

Druhé kolo voleb.

Jiří Drahoš postoupil do druhého kola voleb společně s Milošem Zemanem. Druhé kolo voleb proběhlo v pátek 26. a v sobotu 27. 1. 2018. V sobotu 27. 1. ve 14:00 se všechny hlasy začaly počítat a v 16:00 už byly všechny hlasy spočítané. Vyhrál Miloš Zeman s 51,36 % hlasů (celkem 2 853 390 hlasů), čímž Jiřího Drahoše relativně těsně porazil s 48,63 % hlasů (celkem 2 701 206 hlasů). Celková účast u voleb byla 66,60 %. Jiří Drahoš po uznání porážky prohlásil, že neodchází ani z politiky, ani z veřejného života, a že „to co není nyní, tak bude“.

Kandidatura do Senátu PČR.

V únoru 2018 se v médiích objevila informace, že Drahoš zvažuje kandidaturu ve volbách do Senátu PČR na podzim 2018, a to v obvodu č. 20 – Praha 4, kde dlouho žil. O měsíc později tuto informaci potvrdil. Podporu mu vyjádřily čtyři politické strany, a to KDU-ČSL, TOP 09, hnutí STAN a Zelení.  V samotných volbách získal 52,65 % hlasů a byl tak hned v prvním kole zvolen senátorem. V Senátu nahradil Evu Sykovou. Ještě v říjnu 2018 pak oznámil, že se stane členem senátorského Klubu Starostové a nezávislí.

Politické názory.

Mezinárodní politika.

Otázka českého členství v NATO.

Považuje se za proevropského kandidáta, který jednoznačně stojí za členstvím Česka v NATO: "„Česká republika je součástí demokratické Evropy. Chceme-li mít na Evropu vliv, musíme být její součástí. Další zásadní věcí je bezpečnost státu. Žádný stát naší velikosti není schopen zvládnout bezpečností tematiku samostatně. Proto je naše členství v NATO důležité.“" Je také proti referendu o vystoupení z NATO. Spojené státy považuje za dobrého spojence České republiky a podle Drahoše na tom nic nezměnilo ani zvolení Donalda Trumpa americkým prezidentem.

Otázka referenda o vystoupení z EU a přijetí eura.

O možnosti uspořádání referenda o vystoupení z Evropské unie se vyjádřil skepticky. Jako důvod své opatrnosti uvádí názor, že o složitých tématech, jako je členství v mezinárodních organizacích, nelze rozhodovat „jednoduchými otázkami ANO-NE“. Referendum je v době snadného ovlivňování názorů lidí všemi směry, zejména prostřednictvím Internetu, z jeho pohledu velmi nebezpečné. Na svém webu svůj postoj doplňuje: "„Dnes ale není vystoupení z EU tématem, o kterém by se vedla soustavná celospolečenská debata. Jen ta přitom může přinést informace nezbytné pro pochopení problematiky v celé její šíři. Hlavní slovo dnes bohužel nemají fakta, ale politické emoce a často i cílené dezinformace. To je přesně ta situace, kdy o budoucím směřování země podle mě není správné rozhodovat v referendu.“" Pokud by však takový zákon byl Parlamentem přijat, nebránil by mu. Bylo by však podle něj důležité uspořádat korektní kampaň, v níž by byli občané informování o výhodách členství v EU. Názor mnohých by se pak podle něj změnil. Je však pro referendum na komunální úrovni. Drahoš podporuje zahájení procesu přijetí eura již v následujícím volebním období.

Otázka uvalených sankcí na Rusko.

Nerušil by sankce proti Rusku a podporuje ukrajinskou územní celistvost. Česko by podle Drahoše nemělo sloužit jako most mezi Ruskem a Západem, protože je samo součástí EU, a "„můžeme naopak věrohodně varovat před naivitou, kterou některé síly v západních zemích vůči Rusku projevují.“" Drahoš si spojuje současné Rusko se Sovětským svazem a s invazí vojsk Varšavské smlouvy do Československa v roce 1968, a uvedl, že Češi mají "„zkušenosti s mentalitou Ruska, nejen kvůli jeho blízkosti, ale také kvůli jeho vlivu na domácí poměry po okupaci v roce 1968.“" V rozhovoru pro Český rozhlas spekuloval, že si ruské tajné služby přejí znovuzvolení Miloše Zemana, připustil ale, že pro svá tvrzení nemá žádné důkazy. Rusko označil za hrozbu pro Českou republiku. V jiném rozhovoru pro E15.cz Drahoš prohlásil, že mít dobré vztahy se stabilním Ruskem je v zájmu Evropy i České republiky.

Vztahy s Čínou.

V dubnu 2017 prohlásil, že čínské investice v Česku nepovažuje za přínosné a nepodepsal by také prohlášení českých ústavních činitelů o respektu k čínské územní celistvosti. Ve vysílání Českého rozhlasu 14. ledna 2018 ovšem uvedl, že nemá nic proti obchodování s Čínskou lidovou republikou, protože „Čína je světová velmoc“ a „byznys s ní dělá celá řada států.“

Katalánsko, změny klimatu, armáda a Izrael.

Během katalánské krize v roce 2017 a v době konání referenda o nezávislosti Katalánska vyjádřil Drahoš pochopení pro snahu španělského premiéra Mariana Rajoye zabránit konání neústavního referenda, odmítl ale násilí španělské policie proti katalánským civilistům.  Podle Jiřího Drahoše je také vliv člověka na globální změnu klimatu nepopiratelný a lidskou činností bychom měli důsledky globálních změn eliminovat.  Ohledně armády se vyjádřil tak, že je nedostatečně ozbrojena a výdaje na ni bychom měli zvyšovat pro dodržení závazků se státy NATO a jednotky AČR by se měly i nadále podílet na operacích v Afghánistánu.  Drahoš označil stát Izrael za zemi, která je mu sympatická. Uvedl, že zde se zrodila důležitá část židovsko-křesťanské civilizace, která je pro Evropu klíčová a tradiční vztahy s Izraelem jsou velmi dobré a Drahoš by v těchto vztazích určitě rád pokračoval.

Migrační krize.

Podle svého postoje z ledna 2018 se Jiří Drahoš domnívá, že „přerozdělování uprchlíků na základě kvót je neúčinné a dokonce politicky škodlivé“ a že problém uprchlíků „může narušit politickou, ekonomickou i kulturní stabilitu Evropy“. V říjnu 2015 napsal Drahoš komentář do "Hospodářských novin" pod názvem "„Vážnější migrační vlny ještě přijdou“", ve kterém píše: "„Nesmíme však podléhat populistickým návodům na jednoduchá řešení a musíme si zachovat zdravý rozum. Potřebujeme dlouhodobou strategii migrační politiky, která umožní efektivní zvládání proudu uprchlíků tak, aby to odpovídalo absorpční kapacitě České republiky.“"  Evropská migrační krize se podle Drahoše nevyřeší „zadrátováním hranic,“ ale měla by se řešit na místě, kde vzniká. Jelikož do Evropy přichází řada migrantů z čistě ekonomických důvodů, musíme se prostě smířit s tím, že rozumné řešení bude stát hodně peněz. V červnu 2017 Drahoš uvedl k otázce uprchlických kvót pro členské země EU, že „Přijmout tady nějakých 2 600 z bezpečnostního hlediska prověřených uprchlíků nebo migrantů by neměl být žádný problém.“  Při diskuzi s občany během předvolební kampaně v červenci 2017 Drahoš uvedl, že v Evropě neexistuje žádný úspěšný model integrace muslimů, a prohlásil, že „Evropa nemůže uživit sto milionů Afričanů, je třeba pomáhat jim doma.“ Také řekl, že problémem je vytváření uzavřených muslimských komunit v Evropě, ale také dobrovolná segregace některých skupin obyvatel od většinové společnosti ve Spojených státech.  V otázce migrace a teroru byl přístup Jiřího Drahoše hodnocen jako nejvstřícnější v anketě s anonymními odpověďmi IDNES.cz „Otázka pro prezidenta“:  Na Volební kalkulačce uvádí, že by Evropa migrační krizi měla řešit koordinovaně – „to ale neznamená podřídit se kvótám, koordinovaný postup je vždy účinnější.“ Zároveň Jiří Drahoš považuje členství v EU za „příležitost, jak hájit naše zájmy a podílet se na rozhodování.“

Signatář výzvy "Vědci proti strachu a lhostejnosti".

V srpnu 2015 Drahoš podepsal spolu s 3 500 vědci a 9 000 osobami mimo vědeckou obec výzvu "„Vědci proti strachu a lhostejnosti“", která reagovala na protiimigrační a protimuslimské nálady v české společnosti. Drahoš v souvislosti s podepsáním výzvy označil vědce za „elitu“ českého národa a prohlásil, že vědci „přemýšlejí, analyzují, kritizují a jsou od počátku vedeni k tomu, aby pochybovali. Nevím, kdo víc by měl být elitou.“

Vnitrostátní politika.

V tiskové zprávě po oznámení kandidatury sdělil Drahoš, že hlavním důvodem jeho kandidatury „jsou obavy o osud novodobé české demokracie. Není mi lhostejný nárůst extremismu a populismu a jisté občanské apatie vůči základním demokratickým hodnotám.“ Nejmenoval by vládu, jejíž součástí by byli komunisté. Nejmenoval by premiérem někoho, kdo je obviněn z trestného činu (například v případě možného obvinění Andreje Babiše v kauze Čapí hnízdo).  Institut milosti podle jeho názoru do českého právního řádu patří, jakožto „světélko na konci tunelu“ poskytující každému odsouzenému naději. Uděloval by ji pouze ze sociálních, zdravotních a humanitárních důvodů a před jejím udělením by se radil s odborníky.  Mezi českými politiky ocenil Pavla Bělobrádka pro akceptaci racionálních argumentů, Miroslava Kalouska za plnění svých slibů, „byť byl ministrem ve vládách, které Akademii věd příliš nepřály“ a jako korektního ve vyjednávání ocenil také Jana Fischera. Naopak považoval za nepřijatelné, aby český prezident říkal v Číně, že se tam jezdí učit, jak stabilizovat společnost. V minulosti nebyl a ani nebude členem žádné politické strany. Podporu mu vyjádřili předsedové STAN, KDU-ČSL a TOP09.  Navrhl, aby se z Budapešti do Prahy přestěhovala Středoevropská univerzita, kterou založil a financuje americký miliardář a filantrop George Soros.  Podporuje progresivní zdanění, tedy aby lidé s vyššími příjmy platili procentuálně vyšší daně. Byl by pro zvyšování důchodového věku i nad 65 let. Není proti privatizaci národního podniku Budějovický Budvar.

Otázka EET, rodiny, homosexuálních párů a zákazu kouření.

Souhlasil s elektronickou evidencí tržeb v restauracích a ve většině ostatních segmentů služeb, s tím, že ví o řadě restaurací, které s tím také nemají problém. Nezaváděl by ji však pro trhovce a drobné podnikatele.  Jiří Drahoš zdůraznil svou víru v tradiční rodinu, v níž se učíme „ty nejzákladnější věci o sobě a druhých lidech“. Nebyl by ani proti zákonu umožňujícímu adopci homosexuálními páry, již považuje za lepší alternativu, než aby děti vyrůstaly bez rodiny v dětském domově.  Zákaz kouření v restauracích vnímal tak, že se Česko přiřadilo ke zbytku Evropy a mohl by mít prý také sympatický sociální dopad. Je pro to, aby měl kuřák tak vysoký stupeň pojištění, který odpovídá riziku.

Otázka Sudetských Němců a vyznamenání Mašínů.

V dubnu 2017 uvedl k otázce vysídlení Němců z Československa, že poválečný odsun sudetských Němců byl především důsledek něčeho, co se stalo v předchozích šesti letech. V červnu 2017 ovšem uvedl, že by přijal pozvání na výroční setkání Sudetoněmeckého krajanského sdružení, pokud by s tím souhlasila vláda. Vyjádřil, že má pochopení pro kontroverzní skupinu bratří Mašínů a prohlásil, že „Každý má právo na odpor totalitnímu režimu.“ Vyznamenání by jim ale nepředal: „Příběh bratří Mašínů má zastánce i kritiky – rozděluje národ. Proto je lepší ho nechat historikům a budoucím generacím.“

Otázka církevních restitucí a jejich zdanění.

Jiří Drahoš se také zastal církevních restitucí a odmítl jejich zdanění. V rozhovoru pro IDNES.cz prohlásil, že „vracet se dnes k těmto problémům by mohlo být otevřením Pandořiny skříňky. To bychom už pak mohli danit ledasco.“

Spolková činnost.

Na jaře 2018 Drahoš založil spolek Společně pro Česko, pomocí něhož plánuje nabízet řešení důležitých témat.

Kritika.

Kontroverze.

Marie Cibulková na "Neviditelném psu" upozornila na údajné porušení zákona, kdy byl Jiří Drahoš zvolen v březnu 2013 podruhé předsedou Akademie věd. Podle zákona totiž může být člen Akademické rady zvolen nejvýše na dvě po sobě jdoucí období a rada je tvořena i jejím předsedou. Drahoš zde čtyři roky pracoval jako místopředseda a poté osm let jako její předseda. Na kritiku AV ČR reagovala vyjádřením, že se předseda volí zvlášť.  Během volební kampaně vyvolala kritiku jeho změna názoru, kdy nejdříve prohlašoval, že by vládu podpořenou komunisty nejmenoval, a poté otočil s tím, že by takovou vládu přece jenom jmenoval. Kritizováno bylo také jeho prohlášení na oficiálním facebookovém účtu, týkající se udělování amnestií, názory na amnestii totiž zčásti zkopíroval z facebookového účtu svého tehdejšího protivníka Michala Horáčka a vydával je za své vlastní. V dalším příspěvku se Jiří Drahoš za „kreativitu našeho externího kreativce“ omluvil s vysvětlením, že šlo o „trapné nedorozumění“.  Některá média se pozastavila nad Drahošovým poradcem Jakubem Kleindienstem, členem dozorčí rady společnosti ML Compet, která podle policie ve Středočeském kraji narušovala soutěže ve prospěch Davida Ratha. Českému rozhlasu Kleindienst o kauze sdělil: "„Kdybych něco takového zpozoroval, tak bych to nahlásil. Vůbec se mě to netýkalo. V té firmě jsem vůbec nepůsobil, myslel jsem si, že tu firmu koupím, ale na to nedošlo.“" Jiří Drahoš přiznal, že o Kleindienstově problematické minulosti věděl, ale kritiku novinářů považuje za vytrženou z kontextu a nepřikládá ji důležitost.  Manželka Jiřího Drahoše Eva Drahošová prohlásila dle zpravodajského serveru Aktuálně.cz následující: "„V České televizi nám fandí, ale nesmí to dávat najevo.“" Drahošová ale později uvedla, že byl výrok vytržený z kontextu.  Drahoš v závěrečné prezidentské debatě na ČT před druhým kolem prezidentských voleb, kterou moderovala Světlana Witowská, prohlásil, že nejvíce mu na Zemanovi vadí, že „společnost nespojuje, že ji rozděluje, že je prezidentem dolních deseti milionů.“ Podle některých komentátorů Drahoš myslel frázi „prezidentem dolních deseti milionů“ ironicky, ale podle nich to tak nevyznělo.  Časopis "Reportér" se snažil rozebrat některé výsledky Drahošovy desítky let trvající kariéry vědce ("Aktuálně.cz" uvádí, že pracoval v akademii věd více než 40 let) nebo přesněji některé jeho výsledky, ke kterým patří i patenty, se kterými má být podle média "Reportér" spojen, kde v kritickém článku „Tajemství Jiřího Drahoše. Patenty, vyplacené dotace a sporné výsledky“ uvádí Jiří Štický kupř. že: „Na základě jednoho se například měla stavět linka na recyklaci PET lahví: není z ní nic, dotace na ni však udělena byla.“

Názory na Jiřího Drahoše.

Především před druhým kolem prezidentských voleb vyjádřily Jiřímu Drahošovi podporu různé osobnosti, na druhou stranu další osobnosti se jasně vyjádřily pro jeho protikandidáta Miloše Zemana. Následující vyjádření jsou jen výběrem z mnoha vyjádření pro i proti prof. Drahošovi:

Jiří Drahoš (* 20. února 1949 Jablunkov) je český politik, chemik, vysokoškolský učitel, který v období 2009 až 2017 zastával funkci předsedy Akademie věd České republiky. V roce 2018 kandidoval ve volbách na úřad prezidenta České republiky. Spolu s Milošem Zemanem postoupil do druhého kola, v němž s ním prohrál po obdržení 48,63 % platných hlasů, tj. 2 701 206 hlasů. V říjnu 2018 byl zvolen senátorem za obvod č. 20 – Praha 4 se ziskem 52,65 %, tj. 20 595 hlasů, již v prvním kole volby.  Dětství prožil v Jablunkově ve Slezsku, kde v roce 1967 maturoval na střední všeobecně vzdělávací škole. O pět let později vystudoval fyzikální chemii na Vysoké škole chemicko-technologické v Praze. Následně nastoupil do Ústavu chemických procesů Československé akademie věd. Pro obor chemické inženýrství získal v roce 1994 docenturu a v roce 2003 byl v tomto oboru jmenován profesorem. Mezi roky 2005 až 2009 zastával funkci místopředsedy Akademie věd České republiky a poté do roku 2017 působil jako její předseda. V roce 2012 byl vyznamenán Medailí Za zásluhy v oblasti vědy. Drahoš je či byl přihlašovatelem nebo původcem 21 patentů v národní databázi Úřadu průmyslového vlastnictví, 20 je již zaniklým dokumentem.

Jiří Drahoš (born 20 February 1949; ) is a Czech physical chemist and politician who has been the Senator from Prague 4 since October 2018. Previously, Drahoš served as President of the Czech Academy of Sciences from 2009 to 2017, and was a candidate in the 2018 Czech presidential election.  Born in Český Těšín and raised in nearby Jablunkov, Drahoš studied physical chemistry at the University of Chemistry and Technology in Prague, and joined the Institute of Chemical Process Fundamentals of the Czechoslovak Academy of Sciences in 1973, which he later led from 1995 to 2003. In 2009, he was elected President of the Czech Academy of Sciences. His term as head of the academy ended on 24 March 2017.  In March 2017, Drahoš announced his candidacy for President of the Czech Republic in the 2018 election. He ran on a moderate centrist platform, and is generally pro-European and supportive of NATO and Atlanticism. Drahoš lost the second round of the presidential election to his opponent President Miloš Zeman with 48.6% of the vote, but vowed to remain in public life. In October 2018, he stood for the Czech Senate in the Prague 4 district, winning the election outright in the first round with 52.65% of the vote.


Vznik parku a historie.

První chráněné území ve Slovenském ráji bylo vyhlášeno roku 1890. První chráněnou rostlinou byl v roce 1936 plesnivec alpský. Název "Slovenský raj" se poprvé objevil roku 1921 v časopise "Krásy Slovenska" a nahradil mnoho názvů používaných do té doby. 21. srpna 1964 byla na území Slovenského ráje vyhlášena první chráněná krajinná oblast na Slovensku. Území bylo povýšeno na národní park 18. ledna 1988. V roce 2000 se stala Dobšinská ledová jeskyně součástí seznamu světového kulturního dědictví UNESCO (byla připojena ke skupině chráněných území zapsaných na seznamu souhrnně pod názvem Jeskyně Aggteleckého a Slovenského krasu). Některé části parku jsou od roku 2004 součástí Natury 2000.

Geografie.

Národní park leží v Banskobystrickém kraji (okres Brezno), Prešovském kraji (okres Poprad) a Košickém kraji (okresy Rožňava a Spišská Nová Ves).  Slovenský ráj tvoří severní část Spišsko-gemerského krasu. Na západě je ohraničen Nízkými Tatrami, na jihu centrálními částmi Slovenského rudohoří Stolickými a Volovskými vrchy a Hornádskou kotlinou na severu a severovýchodě.  Řeky, z nichž nejvýznamnější je Hornád, a potoky zformovaly na území parku mnoho roklí, kaňonů, údolí, jeskyní a vodopádů. Nejznámější rokle jsou Veľký Sokol (nejdelší, 4,5 km), Suchá Belá, Piecky a Kyseľ, v každé z nich je několik vodopádů. Prielom Hornádu je nejdelším kaňonem (11,7 km) a jsou zde k nalezení nejrozmanitější přírodní druhy v celém parku. Nejvyšším vodopádem je Závojový vodopád s výškou 70 m. Největší vodní plochou je Palcmanská Maša, přehrada dokončená roku 1956, má 0,85 km². Není využívána pro plavání, rybaření, ani jiné vodní sporty.  Nejvyšší horou je Predná hoľa se 1545 m n. m. Havrania skala se 1153 m n. m. nabízí pěkný panoramatický výhled. Skalnatá římsa, známá jako Tomášovský výhled, je populární jak mezi návštěvníky parku, tak mezi horolezci pro nádhernou vyhlídku umístěnou 680 m n. m. Nejnižším bodem je hladina Hornádu (470 m).

Biologie a ekologie.

Ve Slovenském ráji je nejvyšší koncentrace motýlů na Slovensku s 6,06 motýla na km². Na Kopaneckých loukách je mimořádná biodiversita cévnatých rostlin se 75 druhy na m².  V parku žije okolo 4000 druhů bezobratlých, včetně více než 2100 druhů motýlů, 400 druhů brouků a 150 druhů měkkýšů. Obratlovci jsou zastoupeni 200 druhy, z nichž je 130 chráněných. V parku žije 40 druhů savců včetně medvěda, lišky, vlka, kočky divoké, jelena, prasete divokého a kuny. Národní park je domovem 65 ohrožených druhů, včetně raroha velkého, vydry říční a sysla obecného.  Les pokrývá 90 % rozlohy parku. Nejrozšířenějšími stromy jsou buk, smrk, jedle a borovice. Park je domovem 930 druhů rostlin, z nichž je 35 chráněných. V parku roste také 6 endemických rostlin, které rostou jen ve Slovenském ráji a 19 endemických rostlin, které rostou jen v Západních Karpatech.

Turistický ruch.

Nejznámější turistická centra a letoviska jsou Čingov a Podlesok na severu, Dedinky na jihu a jediné turistické centrum umístěné přímo v parku, Kláštorisko, s ruinami kartuziánského kláštera. Nejnavštěvovanějšími místy v parku jsou Dobšinská ledová jeskyně a rokle Suchá Belá. Park nabízí okolo 300 km turistických stezek a několik cyklistických stezek.

Národní park Slovenský ráj () je jedním z devíti národních parků na Slovensku. Národní park se nachází v pohoří Slovenský ráj na východě Slovenska v severní části Slovenského rudohoří.  Národní park Slovenský ráj se rozprostírá na 197,63 km² a ochranné pásmo parku pokrývá 130,11 km²; to je 327,74 km² dohromady. V parku se nachází jedenáct národních přírodních rezervací a osm přírodních památek. Park nabízí 300 km turistických stezek, často opatřených žebříky, řetězy a mosty. Ve Slovenském ráji je okolo 350 jeskyní, ale jen Dobšinská ledová jeskyně, která je od roku 2000 zapsána na seznamu světového kulturního dědictví UNESCO, je otevřena pro veřejnost.

Slovak Paradise National Park () is one of the nine national parks in Slovakia, situated in East Slovakia. The National Park protects the area of the Slovak Paradise mountain range, which is located in the north of the Slovenské rudohorie Mountains (Slovak Ore Mountains).  The National Park covers an area of 197.63 km (76.3 mi), and the buffer zone around the park covers an area of 130.11 km (50.2 mi); 327.74 km together. Eleven national nature reserves and eight nature reserves are situated in the park. The park offers about 300 km of hiking trails, often equipped with ladders, chains and bridges. The Slovak Paradise contains about 350 caves, but only the Dobšinská Ice Cave, which is since 2000 a UNESCO World Heritage Site, is open to the public. The headquarters of the park are located in Spišská Nová Ves.


Parlament.

Zemský sněm má 199 poslanců, volených v jednokolových volbách každé čtyři roky, vždy na jaře. Sněm schvaluje ústavu, zákony a určuje hlavní linie sociální a hospodářské politiky Maďarska. Stará se o vyváženost státních financí, schvaluje státní rozpočet, dohlíží na jeho dodržování, schvaluje vládní program, ratifikuje mezinárodní smlouvy. Parlament hraje v politickém systému Maďarska stěžejní úlohu a díky volebnímu systému se pravidelně opírá o silnou parlamentní většinu. Parlament může vyhlásit také referendum, jehož výsledek je pro parlament závazný, pokud se referenda zúčastní minimálně 50 % voličů.  Poslanci shromáždění mají právo volit:

Orgány a vedení.

Předseda parlamentu.

Předseda parlamentu je v Maďarsku po prezidentovi a premiérovi třetí nejdůležitější politický činitel. Kromě vedení parlamentu má dále za úkol jmenování vedoucích pracovníků úředních subjektů parlamentu nebo je odpovědný za sestavení a plnění rozpočtu v parlamentu.

Místopředsedové (2014–18).

Místopředsedové parlamentu od 6. května 2014:

Volební systém.

Změna od roku 2014.

Od parlamentních voleb 2014 došlo ke snížení počtu poslanců. Z 386 zákonodárců se jejich počet snížil na 199 poslanců zvolených i nadále smíšeným volebním systémem. Upraveny byly rovněž i jednomandátové volební obvody, kterých je 106 a platí v nich většinový volební systém. Zbývajících 93 poslanců je zvoleno poměrným systémem z republikových kandidátních listin, mandáty jsou přerozděleny stranám přesahující klauzuli 5 %.

Způsob volby 1990–2014.

Parlamentní volební systém, kdy se volilo 386 poslanců, byl značně komplikovaný. Jednalo se o kombinaci tří volebních systémů: relativního a absolutního většinového, ale také systému celostátní a regionální kandidátky. Cílem je zajistit vládnoucí koalici stabilní většinu v parlamentu a zároveň umožnit vstup nestranným osobnostem a zástupcům menšin. Volby byly dvoukolové, konaly se po čtyřech letech (1990, 1994, 1998, 2002, 2006, 2010), vždy na jaře - naposledy 11. a 25. dubna 2010.  Zvolit 386 poslanců bylo možno třemi způsoby. Prvních 176 mandátů je rozděleno v jednomandátových obvodech dvoukolovým většinovým principem. Do druhého kola postupují ti kandidáti, kteří při minimálně 50% účasti získali v prvním kole alespoň 15% hlasů (minimálně však tři). Ve druhém kole stačí ke zvolení prostá většina hlasů při 25%. Druhou možností, jak být zvolen, jsou župní listiny politických stran, kterými je zvoleno 152 poslanců. Pro sestavení župní listiny jsou ustavena přísná pravidla, strana musí mít dostatek kandidátů v předem určené struktuře, proto župní kandidátky staví pouze nejsilnějších pár stran. Pro rozdělení mandátů se používá Hagenbach-Bischoffova metoda. Aby byly volby platné, tak i zde musí být splněna podmínka 50% účasti (jinak se volby opakují). Každý volič má v maďarských parlamentních volbách dva hlasy. Jedním vybírá z regionálních kandidátek, druhým volí v jednomandátovém obvodě konkrétní osobnost. Zbylých 58 mandátů je přiděleno podle poměru k počtu tzv. frakčních hlasů systémem celostátních kandidátek zvaných kompenzační listiny. Všechny hlasy, které nevedly ke zvolení poslance, nepropadají, nýbrž se na celostátní úrovni sečtou a podle těchto sum jsou pomocí D’Hondtovy metody přeměněny na mandáty. V obou poměrných systémech (regionálních i celostátních kandidátkách) platí od roku 1994 pětiprocentní klauzule.  Tento volební systém obsahuje několik omezení, například registrace kandidáta v jednomandátovém obvodu je podmíněna shromážděním 750 podpisů, registrace stranické kandidátní listiny ve vícemandátovém obvodu je podmíněna registrací kandidátů téže strany v minimálně jedné čtvrtině jednomandátových obvodů a nakonec kandidátka strany může být zařazena do celostátního obvodu, jen když tatáž strana zaregistruje své kandidátky v minimálně sedmi vícemandátových obvodech.

Aktuální složení parlamentu 2014–2018.

Tabulka zobrazuje počet mandátů přidělených stranám po parlamentních volbách 2014 a počet členů parlamentních frakcí jednotlivých stran aktuální k 1. září 2016.  Nezařazení poslanci: Gábor Fodor (MLP), Ferenc Gyurcsány (DK), Zoltán Kész (nestraník), Péter Kónya ("E14"/nestraník), Lajos Oláh (DK), Szabolcs Szabó (E14), Tímea Szabó (PM), Zsuzsanna Szelényi (E14), Ágnes Vadai (DK), László Varju (DK)

Přímluvčí národnostních a etnických menšin.

Přímluvčí národnostních a etnických menšin v parlamentu nedisponují hlasovacím právem. Poprvé voleni při volbách 2014.

Maďarský parlament, – doslovně přeloženo jako "Zemský sněm" či "Zemské shromáždění", je jednokomorový zákonodárný sbor republiky Maďarsko. Má 199 poslanců zvolených smíšeným systémem, kteří se schází v budově Országházu v Budapešti.

The National Assembly (; "Country Assembly") is the parliament of Hungary. The unicameral body consists of 199 (386 between 1990 and 2014) members elected to 4-year terms. Election of members is done using parallel voting; involving single-member districts and one list election; parties must win at least 5% of the popular vote in order to enter the list of members of the assembly (but area winners enter regardless). The Assembly includes 25 standing committees to debate and report on introduced bills and to supervise the activities of the ministers. The Constitutional Court of Hungary has the right to challenge legislation on the grounds of constitutionality. The assembly has met in the Hungarian Parliament Building in Budapest since 1902.


Životopis.

Walther Gerlach se narodil v místní části Wiesbadenu, Biebrichu, v dnešní spolkové zemi Porýní-Falc. Od roku 1908 studoval na Univerzitě Eberharda Karla v Tübingenu, kde také v roce 1912 získal doktorát. Tématem jeho disertační práce bylo měření radiace. Poté dál pracoval jako asistent svého učitele Friedricha Paschena a v roce 1916, již během své vojenské služby, se na této univerzitě též habilitoval a stal se zde soukromým docentem. V letech 1915 – 1918, během 1. světové války sloužil Gerlach v německé císařské armádě. Na univerzitě v Jeně se pod vedením fyzika Maxe Wiena podílel na výzkumu bezdrátové telegrafie.  V roce 1917 se Gerlach stal soukromým docentem na univerzitě v Göttingenu. V letech 1919 – 1920 byl vedoucím fyzikální laboratoře továrny na syntetické barvy Elberfeld. Roku 1920 se stal lektorem a odborným asistentem na Univerzitě Johanna Wolfganga Goetheho ve Frankfurtu nad Mohanem. Následujícího roku se zde stal mimořádným profesorem.  V listopadu téhož roku (1921) objevil společně s Otto Sternem prostorové kvantování magnetického momentu atomu. V roce 1925 se Gerlach stal řádným profesorem na univerzitě v Tübingenu. Na tomto místě nahradil svého učitele Friedricha Paschena. V roce 1929 se stal řádným profesorem na Univerzitě Ludvíka Maxmiliána v Mnichově. Na tomto místě setrval až do května 1945, kdy jej zatkli příslušníci americké a britské armády.  Od května 1945 do ledna 1946 byl Gerlach jako významný německý jaderný fyzik internován v rámci tajných operací Alsos a Epsilon v Belgii a ve Spojeném království. Po návratu do Německa v roce 1946 se stal hostujícím profesorem na univerzitě v Bonnu. Od roku 1948 se stal řádným profesorem experimentální fyziky a vedoucím katedry fyziky na univerzitě v Mnichově. Tuto funkci zastával až do roku 1957. Od roku 1948 do roku 1951 byl též rektorem univerzity. Mimoto zastával ještě řadu dalších významných vědeckých funkcí.  V roce 1957 byl Walther Gerlach signatářem takzvaného Göttingenského manifestu, v němž 18 předních západoněmeckých jaderných fyziků protestovalo proti vyzbrojování Západního Německa atomovými zbraněmi.  Walther Gerlach zemřel v Mnichově v roce 1979.

Walther Gerlach (1. srpna 1889 - 10. srpna 1979) byl německý fyzik, který se spolu s Otto Sternem roku 1922 spolupodílel na Stern-Gerlachově pokusu, jenž dokázal prostorové kvantování magnetického momentu atomu.

Walther Gerlach (1 August 1889 – 10 August 1979) was a German physicist who co-discovered spin quantization in a magnetic field, the Stern–Gerlach effect.


Mládí a první světová válka.

Gustav Krukenberg se narodil 8. března roku 1888 v Bonnu jako syn lékaře a univerzitního profesora. Poté, co odmaturoval, tak nastoupil na univerzitu v Lausanne a později přešel na univerzity ve Freiburgu, Berlíně a Bonnu. Poté, co studoval právo, politickou ekonomii a přírodní vědy, tak obdržel roku 1909 doktorát z práva.  Roku 1907 však vstupuje do armády jako "Fähnrich" (Praporčík) a je zařazen k "6. Wach Feld Artillerie Regiment Nr. 76" (76. strážní polní dělostřelecký pluk) a již v dubnu roku 1909 je povýšen do hodnosti "Leutnant" (poručík). V roce 1912 se žení a se svojí ženou má později dvě dcery.  Od podzimu 1913 až do počátku roku 1914 vyučuje na vojenské škole pro dělostřelectvo v Jüterbogu u dálkových studií. Poté se vrací zpět ke svému domovskému pluku a působí zde jako pobočník velitele a později jako velitel dělostřelecké baterie.  Od listopadu téhož roku je Krukenberg jmenován velitelem roty u výcvikového pěšího pluku a později je převelen ke "3. Wache Division" (3. strážní divize), kde se stává zbrojním důstojníkem. Odsud je však převelen počátkem roku 1915 ke "6. Wache Infanterie Brigade" (6. strážní pěší brigáda), kde působí opět jako pobočník velitele.  Poté, co je v dubnu 1918 povýšen do hodnosti "Hauptmann" (kapitán), tak je rovnéž převelen ke "Generalkommando Nr. 58" (58. hlavní velitelství), kde se stává náčelníkem štábu. V listopadu téhož roku je jmenován proviantním důstojníkem velitelství. Během první světové války byl vyznamenán oběma stupni železného kříže a mnoha dalšími vyznamenánimi (viz níže).

Předválečné období.

Ve službách armády zůstává až do Kappova puče v roce 1920, do té doby slouží na mnoha postech v generálním štábu u III. oblastního armádního velení a nakonec působí jako poradce pro komunikaci s tiskem na ministerstvu obrany. Do státní správy vstupuje již v červnu roku 1920 a stává se vedoucím ministerské kanceláře na řišském ministerstvu zahraničních věcí.  Koncem ledna roku 1922 však odchází do soukromého průmyslu a stává se zástupcem Německé federace průmyslu. V roce 1924 odchází do Holandska, kde se stává ředitelem soukromé německé firmy.  Na této pozici vydrží pouze jeden rok a poté pracuje až do roku 1926 pro říšskou organizaci průmyslu. Následně poté působí jako zástupce německého ocelářského průmyslu v Paříži a to až do roku 1931.  Dne 1. dubna 1932 vstupuje do NSDAP a působí v kabinetech jak Franze von Papen tak Kurta von Schleicher až do 30. ledna roku 1933, kdy se dostává k moci Adolf Hitler.  S Hitlerovým nástupem k moci se Krukenberg stává státním tajemníkem na říšském ministerstvu propagandy Josepha Goebbelse, kde řídí sekci propagandy v Königsbergu až do roku 1935. Rovněž je i čestným pobočníkem prezidenta německého červeného kříže pro Sasko, Coburg a Gothu a je i členem NSKK (Nacionálně-socialistický motoristický sbor).

Poválečný život.

Poté, co je Krukenberg zajat Rudou armádou, tak je odsouzen k doživotnímu trestu, ale v roce 1955 je díky úmluvě spolkového kancléře Konrada Adenauera propuštěn spolu s dalšími desetitisíci spolubojovníků. Až do konce svého života je v blízkém kontaktu s dřívějšími členy SS divize Charlemagne a později se stává i prezidentem jejich veteránské skupiny.  Dr. Gustav Krukenberg umírá dne 23. října roku 1980 ve čtvrti Bad Godesberg v Bonnu.

Dr. Gustav Krukenberg (8. března 1888 - 23. října 1980) byl právník a důstojník Waffen-SS v hodnosti SS-Brigadeführer "und Generalmajor der Waffen-SS" za druhé světové války.

Gustav Krukenberg (8 March 1888 – 23 October 1980) was a high-ranking member of the Waffen-SS and commander of the SS Charlemagne Division and the remains of the SS Division Nordland during the Battle of Berlin in April 1945. After Krukenberg surrendered to Soviet Red Army troops, he was tried, convicted and sentenced to prison by a Soviet court. He was released from prison after serving 11 years and died on 23 October 1980 in Germany.


Biografie.

Ja'el Na'im se narodila 6. února 1978 v Paříži francouzským a tuniským sefardským židovským rodičům. Když jí byly čtyři roky, její rodina se přestěhovala do Ramat ha-Šaron v Izraeli, kde strávila zbytek svého dětství. V izraelské armádě sloužila jako sólistka orchestru Izraelského vojenského letectva. Svou pěveckou kariéru začala rolí v muzikálu "Les Dix Commandements" („Desatero přikázání“) a její první sólové album "In a Man's Womb" (natočené v Los Angeles spolu s Kamilem Rustamem) vyšlo v roce 2001. Ve filmu Harrisonovy květy ("Harrison's Flowers") nazpívala píseň "You Disappear" od Bruna Coulaise. Ve svých počátcích byla známa jednoduše jako Ja'el. Nazpívala rovněž duet s izraelskou zpěvačkou Din Din Aviv s názvem "Mašmaujot".  Na'im se spojila s bubeníkem Davidem Donatienem a za dva roky nahráli celkem třináct písní, které se objevily na jejím druhém albu, které nese název "Ja'el Na'im", vydaném 22. října 2007 vydavatelstvím Tôt ou tard. Písničky jsou ve francouzštině, angličtině a hebrejštině. Album si získalo uznání kritiků a v žebříčku hodnocení francouzských alb se umístilo na jedenáctém místě již týden po svém vydání. Její styl je popisován jako částečně folkový a jazzový s tajemnými a evokujícimi slovy a jemným a úmyslně nakřáplým hlasem.  V lednu 2008 se její píseň "New Soul" objevila v reklamě na laptop MacBook Air od společnosti Apple. Píseň pro tuto kampaň vybral sám ředitel společnosti Steve Jobs. Díky internetovým nákupům ve Spojených státech píseň debutovala v žebříčku Billboard Hot 100 v týdnu 16. února 2008 na 9. místě, což bylo poprvé co se její píseň dostala do nejlepší desítky a díky čemuž se stala první Izraelkou, která se kdy dostala do nejlepší desítky písní ve Spojených státech. Následující víkend se píseň New Soul dostala ještě o dvě příčky výš na sedmé místo. Tato píseň byla také soundtrackem k filmu House Bunny.

Ja'el Na'im (hebrejsky: יעל נעים, * 6. února 1978, Paříž, Francie) je izraelsko-francouzská zpěvačka a textařka. Ve Spojených státech se stala známou v roce 2008 poté, co společnost Apple použila její píseň "New Soul" v reklamní kampani pro notebook MacBook Air. Úspěch této písně z ní udělal první izraelskou zpěvačku, která se dostala do žebříčku deseti nejúspěšnějších písní. V prestižním americkém žebříčku Billboard Hot 100 dosáhla sedmého místa.

Yael Naim (, born 6 February 1978 in Paris, France), is an Israeli-French singer-songwriter. She rose to fame in 2008 in the US after her hit single "New Soul" was used by Apple in an advertising campaign for its MacBook Air. The song peaked at No. 7 on the "Billboard" Hot 100. In 2013, the French government made her a knight of the .


Dějiny.

Historii usedlosti lze vystopovat až do roku 1234, kdy ji vlastnil opat kláštera ve Vertheuil Gombaud de Lafite. V 17. století se usedlost dostala do vlastnictví rodiny Ségurových, jíž mimo jiné patřily také usedlosti Latour, Mouton a Calon-Ségur. Markýz Nicolas Alexandre de Ségur, přezdívaný kníže vín, byl v 18. století průkopníkem zakládání vinic v oblasti Médoku a významně se zasloužil o bordeauxské vinařství. Období jakobínského teroru, jenž zavládl po Velké francouzské revoluci, znamenalo konec vlastnictví rodiny Ségurových. V roce 1794 byl majitel usedlosti, předseda parlamentu území Guyenne, sťat gilotinou, načež se majetek ocitl ve vlastnictví státu. Vinice byly roku 1797 prodány skupině holandských obchodníků. V první polovině 19. století vlastnila vinařství holandská rodina Vanlerbergheů. V roce 1868 koupil usedlost v dražbě za 4,5 milionu franků baron James Rothschild. Krátce poté však zemřel a vinařství zdědili jeho synové. To bylo období rozkvětu poznamenané rekordními cenami za sérii výjimečných ročníků. Na konci 19. století však francouzské vinice zasáhla dvojitá pohroma v podobě plísně a mšičky révokaza. Ani 1. světová válka snahám zdejších vinařů příliš nepřála. Skutečnou pohromu pro vinařství však znamenala 2. světová válka . Usedlost byla jako židovský majetek zabavena a byla sem dosazena národní správa. Rothschildovi získali v roce 1945 svůj majetek zpět v příšerném stavu. Úkolu jeho obnovy se ujal baron Elie de Rothschild. Podařilo se mu postavit vinice i vinařství opět na nohy, takže zdejší víno znovu dosáhlo svých tradičních kvalit a získalo zpět svůj podíl na trhu. V roce 1974 převzal vedení usedlosti Elieho synovec Eric de Rothschild. S ním přichází další období rozkvětu vinařství. Baron Eric se nebál modernizace provozů, jež s sebou v roce 1988 přinesla stavbu nového vinného sklepa, „rotundy“, který dnes patří k největším architektonickým zajímavostem v oblasti Bordeaux a který znamenal jeden z prvních velkých kroků v modernizaci celého vinařství.

Vinařství.

Zdejší vinohrad pověstný svým vynikajícím "terroirem" patří svou rozlohou téměř 1 km² k největším v Médoku a vinařství každoročně vyprodukuje asi 35 000 kartonů vína (1 karton = 12 láhví), z čehož bývá podle ročníku mezi 15 000 až 25 000 kartony zdejšího pověstného "premier cru", jež tvoří zhruba 70 % Cabernetu Sauvignon, 20 % Merlotu a 10 % Cabernetu franc. Kromě již zmiňovaného "premier cru" Château Lafite Rothschild, jež nese jméno usedlosti, se zde pod značkou "Carruades de Lafite" vyrábí i druhé víno, k jehož produkci slouží převážná část úrody ze zdejších vinic.  Víno Château Lafite Rothschild vyniká lahodnou jemností a velkolepou vyrovnaností, jimž dodává Merlot na poddajnosti a kulatosti. Přítomnost Cabernetu franc a zejména jeho hlavní složky Cabernetu sauvignon činí z tohoto vína mistrovské dílo elegance a pozoruhodné dlouhověkosti. Aby se toto vzácné víno nevypařovalo z láhví, jež jsou s posvátnou úctou uchovávány ve vinotékách, doporučuje se vyměňovat každých dvacet let zátku. Tento úkon, jenž vyžaduje značné zkušenosti, smí provádět pouze správce vinných sklepů. Na Château Lafite-Rothschild jich každoročně přezátkuje na pět tisíc a za těmi, jež jsou uskladněny u obchodníků či sběratelů po celém světě, osobně dojíždí.

Château Lafite-Rothschild je jednou ze čtyř médockých vinařských usedlostí, jimž byla při legendární Bordeauxské klasifikaci vín v roce 1855 přiznána kategorie "premier cru". Usedlost, jež se nachází v obci Pauillac, patří do majetku francouzské bankéřské rodiny Rothschildů. Jméno Lafite pochází z gaskoňského výrazu pro malý vršek . Usedlost patří k nejrozsáhlejším v celém Médoku. Stohektarový vinohrad Lafite, který zabírá štěrkový pahrbek obrácený k ústí Girondy, je nejvýše položenou z pauillackých vinic a těší se vynikajícím podmínkám slunečního osvitu. Zdejší vína patří mezi nejdražší na světě. 1. prosince 1985 byla láhev Château Lafite ročník 1787 prodána v londýnské aukční síni Christie's za neuvěřitelných 156 450 dolarů, což znamená, že by sklenka vína z této láhve stála 26 075 dolarů!

Château Lafite Rothschild is a wine estate in France, owned by members of the Rothschild family since the 19th century. The name Lafite comes from the surname of the "La Fite" family.  Lafite was one of four wine-producing châteaux of Bordeaux originally awarded First Growth status in the 1855 Classification, which was based on the prices and wine quality at that time. Since then, it has been a consistent producer of one of the world's most expensive red wines.


Rodina.

Jeho otec byl obchodník s vínem Claude Marey, jeho matka učitelka. Marey se nikdy neoženil.

Dílo.

Marey byl průkopníkem ve fyziologii, výzkumu krevního oběhu, krevního tlaku, v oblasti měření, zobrazovací a záznamové techniky, vědecké fotografie, letectví a kinematografie. Zapojil se do vyjasňování základních principů nepřímých měření krevního tlaku a rozhodujícím způsobem se podílel na výzkumech v oblasti filmu. Do roku 1870 byl jeho hlavním zájmem problém fyziologie oběhového systému a vývoj spolehlivých vyšetřovacích technik. Později rozšířil své lékařské a vědecké výzkumy na technické vynálezy, aby mohl lépe studovat biologické jevy a pohyby u zvířat a lidí.  V jednom období byl také prezidentem francouzské fotografické společnosti Société française de photographie.

Fotografická puška.

Marey kolem roku 1880 vyčerpal všechny své grafické metody pro studium pohybu a začal se věnovat fotografii. Podílel se na vývoji fotografické techniky sloužící k rekonstrukci pohybu (chronofotografie), která mohla sloužit také pro trojrozměrnou rekonstrukci. Použil rotující fotografickou desku v kameře, která byla podobná zbrani (1882), světlo-citlivý papír nebo celuloid (1888), následně také projekční techniku (1893) a kinofilmovou 35mm kameru (1899).  Jeho první fotopuška z roku 1882 byla schopná zaznamenat 12 snímků za sekundu, všechny zachytila na jeden jediný obrázek. Jeho studie se týkaly pohybu zvířat (hmyz, ptáci, koně, kočky, atd.) a pohybu lidského těla. Marey se tehdy nezúčastnil sporu o prioritu vynálezu kinematografie a konfliktů s patentovými přihláškami. Zajímal se výhradně o analýzu jednotlivých obrázků v pohybu. Roku 1894 vyvrcholila jeho práce dílem sérií s názvem "Le Mouvement." (1890 - 1894).  V další práci se Marey zabýval elektrickým výbojem u elektrického úhoře ("Electrophorus electricus"), od roku 1885 epidemií cholery a výzkumem v letectví (1873).

Mareyův vliv.

Na mnoho tehdejších umělců působily Mareyovy pohybové studie téměř zázračně. Jeho chronofotografie ovlivnily zejména díla italských futuristů: Bragaglia, Balla, Boccioniho, Russolo) a abstraktní malíře (Ballu, Kupku, Duchampa).  Zveřejnění jeho díla "La machine animale " z roku 1873 inspirovala guvernéra Lelanda Stanforda k jeho sázce s Eadweardem Muybridgem o pět let později; a také k chronofotografické studii zvířat v pohybu za pomoci speciálních kamer.  Marey se sám naopak nechal inspirovat Muybridgovým dílem "Animal Locomotion" (1877), aby zlepšil astronomický revolver Julese Janssena (1874) a vynalezl svou chronofotografickou pušku (také známou jako ""fotografická zbraň""), pomocí které mohly být zachyceny pohybující se objekty v prostoru.

Étienne-Jules Marey (5. března, 1830 Beaune, Côte d'Or Francie – 21. května, 1904 Paříž) byl francouzský vědec, lékař, fyziolog a chronofotograf. Je známý jako vynálezce chronofotografické pušky.

Étienne-Jules Marey (; 5 March 1830, Beaune, Côte-d'Or – 15 May 1904, Paris) was a French scientist, physiologist and chronophotographer.  His work was significant in the development of cardiology, physical instrumentation, aviation, cinematography and the science of laboratory photography. He is widely considered to be a pioneer of photography and an influential pioneer of the history of cinema. He was also a pioneer in establishing a variety of graphical techniques for the display and interpretation of quantitative data from physiological measurement.


Historie.

Počátky.

V listopadu 1944 zadala americká armáda požadavek firmě General Dynamics na vývojovou studii naváděné rakety dlouhého dosahu pod názvem Hermes. Po druhé světové válce byl projekt Hermes rozšířen o testy ukořistěných raket V-2 a v rámci operace Paperclip se k němu přidal Wernher von Braun a jeho bývalý tým z Peenemunde. Projekt Hermes byl rozdělen na několik menších programů a jedním z nich byl program balistické střely středního dosahu nazvaný Hermes C1, jeho financování však bylo omezeno. Situace se zlepšila v době Korejské války, kdy došlo ke zvýšení výdajů na zbrojení a program Hermes C1 byl roku 1951 převeden do "Army's Guided Missile Center" a vedením byl pověřen Wernher von Braun. Pod novým označením SSM-G-14 pokračoval program až do roku 1952, kdy byla většina vývojových prací dokončena a po sérii testů byla roku 1955 výrobou pověřena firma Chrysler. Název Redstone se začal používat až v dubnu 1952. První sériové rakety byly dodány roku 1956 a první jednotka vybavená raketami Redstone byla umístěna v Západním Německu roku 1958.  Rakety Redstone obsahovaly do té doby unikátní vybavení a technologie, jako třeba naváděcí systém kompletně inerciální a oddělitelnou bojovou hlavici pro snížení odporu vzduch při sestupné fázi letu. Několik Raket Redstone bylo upraveno na verzi Jupiter-A a Jupiter-C, pro testy aerodynamických krytů a návratových modulů. Dalším vývojem těchto raket vznikla raketa PGM-19 Jupiter.

Vesmírné lety.

Když Amerika zažila šok po vypuštění prvního Sputniku 4. října 1957, oznámil 5. října Wernher von Braun, že do 60 dní budou mít USA vlastní satelit na orbitě. Ihned tak začaly práce na předělání rakety Jupiter-C na orbitální nosič. 31. ledna (někdy se uvádí 1. února) vzlétla čtyřstupňová verze Jupiteru-C pod názvem Juno I a úspěšně dopravila satelit Explorer I na nízkou orbitu Země. Následovalo několik dalších letů rakety Juno I, než byla nahrazena raketou Juno II, která používala jako první stupeň PGM-19 Jupiter. Nosiče Redstone MRLV se používaly pro některé lety programu Mercury. Nejdůležitější mise nosičů Redstone v rámci programu Mercury byly suborbitální lety prvních amerických astronautů, Alana Sheparda a Virgila Grissoma. Dalším vývojovým stupněm byl návrh silnější verze rakety Juno, ze které se vyvinuly rakety Saturn I a Saturn IB, které využívaly stejné nádrže a další prvky.

Výslužba.

Původní rakety SSM-G-14 Redstone byly roku 1962 přejmenovány na PGM-11 Redstone a roku 1964 začaly být stahovány ze služby. Mezi únorem a červnem 1964 byly nahrazeny novými raketami MGM-31 Pershing a v říjnu byly slavnostně vyřazeny. Posledního využití se dočkaly v roce 1966, kdy byly doplněny druhým a třením stupněm a pod názvem Sparta sloužily pro suborbitální testy návratu do atmosféry. Testy probíhaly na kosmodromu Woomera Missile Range v jižní Austrálii. Raketa Sparta vynesla první australskou družici WRESAT.

Varianty.

PGM 11 Redstone.

PGM 11 Redstone byly balistické rakety s dosahem až 323 km a schopností dopravit 500kilotunové nebo 3,5megatunové termonukleární hlavice. Bylo vyrobeno 128 kusů a byly umístěny převážně v Západním Německu. Účastnili se také jaderných testu v rámci operace Hardtack, kdy vynesly 3,75megatunové hlavice do výšky 77,8 a 43 kilometrů. Byly to první testy balistických střel s ostrou hlavicí. Vyřazeny byly roku 1964.

Jupiter-A.

Testovací verze s upravenými motory, naváděcím a ovládacím systémem. Dále testovala nové palivo Hydyn a další vylepšení, které vedly k vývoji Jupiteru-C a později PGM-19 Jupiter.

Jupiter-C.

Byla třístupňová sondážní a testovací raketa, používaná v letech 1956–1957. Druhý a třetí stupeň byly tvořeny zmenšenými raketami MGM-29 Sergeant. Sloužila k testování aerodynamických svrchních krytů a návratových modulů. Měla vylepšený motor a další systémy. Startovala celkem třikrát a později posloužila jako základ pro Juno I.

Juno I.

Raketa Juno I byla první americkou nosnou raketou schopnou dopravit náklad na stabilní oběžnou dráhu. Dopravila první americký satelit Explorer 1 na oběžnou dráhu.

Redstone MRLV.

Byla silně modifikovaná jednostupňová verze Jupiteru-C, určená k suborbitálním letům v rámci programu Mercury. Hlavní změnou byl návrat k ethanolu jako palivu místo nebezpečného a toxického hydynu. Další úpravy spočívaly v přizpůsobení úchytů pro vesmírnou loď Mercury a umístění nového autopilota. První start MRLV skončil nehodou, necelou sekundu po startu, další starty již byly úspěšné. Nejdůležitější lety byly Mercury-Redstone 3 a Mercury-Redstone 4, kdy byly do vesmíru vysláni první američtí astronauti Alan Shepard a Virgil Grissom.

Sparta.

Byly třístupňové rakety vzniklé předěláním vyřazených raket PGM 11 Redstone. Prováděly suborbitální testy a vynesly první australský satelit. Byly aktivní mezi lety 1966 až 1967. Jako druhý stupeň byl použit stupeň Antares, používaný na raketách Scout. Celkem vykonaly 10 letů.

Redstone jsou rodinou amerických raket, mezi něž patří balistické rakety, sondážní rakety a nosné rakety. Prvním členem rodiny byla balistická střela PGM-11 Redstone, z níž byly odvozeny další rakety. Původní PGM-11 Redstone je přímým následovníkem německé rakety V-2 a byla vyvinuta na počátku 50. let 20. století armádní agenturou pro balistické střely ABMA pod vedením Wernhera von Brauna. Přidáním dalších stupňů k základnímu stupni vznikly sub-orbitální rakety Jupiter-A a Jupiter-C a následně raketa Juno I, která vynesla první americký satelit Explorer 1 na oběžnou dráhu. Rakety Redstone se podílely na testovacích letech programu Mercury a nosič Redstone vynesl vesmírnou loď Freedom 7 s prvním americkým astronautem do vesmíru.

The PGM-11 Redstone was the first large American ballistic missile. A short-range ballistic missile (SRBM), it was in active service with the United States Army in West Germany from June 1958 to June 1964 as part of NATO's Cold War defense of Western Europe. It was the first US missile to carry a live nuclear warhead, in the 1958 Pacific Ocean weapons test, Hardtack Teak.  Redstone was a direct descendant of the German V-2 rocket, developed primarily by a team of German rocket engineers brought to the United States after World War II. The design used an upgraded engine from Rocketdyne that allowed the missile to carry the W39 warhead which weighed with its reentry vehicle to a range of about . Redstone's prime contractor was the Chrysler Corporation.  The Redstone spawned the Redstone rocket family which holds a number of firsts in the US space program, notably launching the first US astronaut. It was retired by the Army in 1964 and replaced by the solid-fueled MGM-31 Pershing. Surplus missiles were widely used for test missions and space launches, including the first US man in space, and in 1967 the launch of Australia's first satellite.


Studium.

Václav Luks vystudoval hru na lesní roh na Konzervatoři v Plzni a na Hudební fakultě Akademie múzických umění v Praze. Ve studiích pokračoval na Schole Cantorum Basiliensis ve třídě Jörga-Andrease Böttichera a Jespera Christensena (obory historické klávesové nástroje a historická provozovací praxe).

Collegium 1704 a Collegium Vocale 1704.

Po návratu ze zahraničí v roce 2005 rozšířil komorní soubor Collegium 1704, který založil již během svých studií, v barokní orchestr a sestavil k němu též vokální soubor Collegium Vocale 1704. Bezprostředním podnětem byl projekt Bach – Praha – 2005, který Václav Luks sám inicioval. Od roku 2007 soubory pravidelně hostují na festivalech, např. Salzburger Festspiele (2015, 2016, 2018), Lucerne Festival či varšavský Chopin Festival, a vystupují v koncertních síních a operních domech jako Berliner Philharmonie, Wigmore Hall, Theater an der Wien, Konzerthaus Wien, BOZAR (Palais des Beaux-Arts) či Elbphilharmonie. Collegium 1704 bylo rovněž rezidenčním souborem na festivalu Oude Muziek v Utrechtu a na lipském festivalu Bachfest. V roce 2008 byl zahájen Hudební most Praha – Drážďany, navazující na kulturní tradice obou měst, v roce 2012 byl zahájen koncertní cyklus Collegium 1704 v Rudolfinu a od podzimu 2015 jsou tyto dva cykly sloučeny do jedné koncertní sezóny probíhající i nadále paralelně v Praze a v Drážďanech. V roce 2019 byla zahájena pražská komorní řada koncertů Collegia Vocale 1704.

Práce s dalšími soubory.

Václav Luks stál u zrodu švýcarského dechového okteta Amphion a pravidelně účinkoval jako sólový hornista s Akademie für Alte Musik v Berlíně. Spolupracuje se zahraničními soubory jako Camerata Salzburg, Akademie für Alte Musik Berlin, La Cetra Barockorchester Basel nebo Dresdner Kammerchor. K jeho projektům se soubory mimo Collegium 1704 patří uvedení opery Henryho Purcella: "Dido a Aeneas" s Ensemble Pygmalion na Festival d'Aix-en-Provence (scénické provedení: Vincent Huguet, scéna: Aurélie Maestre, kostýmy: Caroline de Vivaise, nový prolog: Maylis de Kerangal, přednesla Rokia Traoré) či program s díly polských skladatelů s ansámblem Orkiestra Historyczna. Při benefičním koncertu na obnovu katedrály Notre Dame v roce 2019 dirigoval Václav Luks Orchestre nationale de France.

Pedagogické působení.

V letech 1996 až 1999 vyučoval generálbas na Hudební fakultě AMU v Praze a v letech 2001 až 2003 pedagogicky působil na Vysoké hudební škole Felixe Mendelssohna-Bartholdyho v Lipsku.

Operní a divadelní představení.

Na operních a divadelních představeních spolupracoval Václav Luks s režiséry jako David Radok, Ondřej Havelka, Louise Moaty, J. A. Pitínský, Willi Decker či Ursel Herrmann. V roce 2009 nastudovalo Collegium 1704 pod Luksovým vedením ve spolupráci s francouzským týmem režisérky Louise Moaty v Národním divadle v Praze Händelovu operu "Rinaldo", která byla o rok později uvedena ve francouzských divadlech Théâtre de Caen, Opéra de Rennes a Grand Théâtre de Luxembourg. V letech 2009-2015 Collegium 1704 pod vedením Václava Lukse hrálo scénickou hudbu Víta Zouhara v rámci činoherní inscenace Zeyerova dramatu "Radúz a Mahulena" v pražském Národním divadle v režii J. A. Pitínského. V roce 2013 byla uvedena Myslivečkova opera "L'Olimpiade" v režii Ursel Herrmann v Praze, Caen, Dijonu, Lucemburku a Vídni, přičemž inscenace získala nominaci na cenu Opera Award 2014. V roce 2017 uvedl soubor operu Antonia Vivaldiho "Arsilda, regina di Ponto", v moderní světové premiéře v režii Davida Radoka; po premiéře v Bratislavě následovalo turné po Evropě a inscenace se uváděla v Lille, Luxembourgu, Caen a ve Versailles.

Filmové projekty.

V roce 2014 spolupracovalo Collegium 1704 pod vedením Václava Lukse s Bejunem Mehtou na DVD s Gluckovou operou "Orfeo ed Euridice" v režii Ondřeje Havelky a na natáčení dokumentu BBC 2 "Mozart v Praze" s Rolandem Villazónem. Soubor se podílel na vzniku dokumentárního filmu Petra Václava "Zpověď zapomenutého" (2015) o Josefu Myslivečkovi a v současné době s Petrem Václavem spolupracuje na velkofilmu "Il Boemo" (2021) o Myslivečkově životě.

Spolupráce s rozhlasovými stanicemi.

Václav Luks spolupracuje s různými rozhlasovými stanicemi, např. Deutschlandradio Berlin, Schweizer Radio DRS, rakouský rozhlas ÖRF či Radio France, a s hudebními vydavatelstvími jako je Supraphon, Pan Classics, Zig-Zag Territoires, Arta a Accent.

Václav Luks (* 14. listopadu 1970, Rakovník) je český dirigent, cembalista, hráč na lesní roh a hudební pedagog, specialista na interpretaci staré hudby se zaměřením na díla autorů vrcholného baroka, J. D. Zelenky, J. S. Bacha, G. F. Händela a dalších. Podílí se i na oživení zájmu o tvorbu Josefa Myslivečka. Je zakladatelem a uměleckým vedoucím souboru Collegium 1704 a zakladatelem a dramaturgem mezinárodního projektu Hudební most Praha-Drážďany.

Václav Luks (born 14 November 1970) is a Czech harpsichordist, horn player, conductor, musicologist and pedagogue, founder and artistic director of the Prague baroque orchestra Collegium 1704 and of the vocal ensemble Collegium Vocale 1704. He specialises in Baroque music, especially in the works of Jan Dismas Zelenka, Johann Sebastian Bach, George Frideric Handel, and others. His activities have played an important role in reviving interest in the works of Czech composers including Zelenka and Josef Mysliveček.


Vznik císařství a titulu.

Německé císařství (oficiálním názvem "Německá říše", německy "Deutsches Reich") bylo vyhlášeno 18. ledna 1871 v zrcadlovém sále ve Versailles po vítězství Severoněmeckého spolku a spojeneckých jihoněmeckých států v prusko-francouzské válce.  Přijetí císařského titulu nebylo pro krále Viléma I. ani pro Bismarcka jednoduché, jelikož Vilém I. by prý radši zůstal pruský králem, protože jako král by byl sám svým pánem, ale jako německý císař by musel být omezeným panovníkem. Bismarck se snažil Vilémovi I. přijetí císařského titulu zpříjemnit a proto za úplatu poslal předem napsaný dopis bavorskému králi Ludvíku II., aby Vilém I. přijal titul císaře jako předseda spolku z přání německých knížat. Vilém I. nejdříve souhlasil s tím, že přijme jen titul Kaiser von Deutschland (císař Německa)", to však nebylo přijatelné pro jednotlivé německé panovníky a hrozilo mezinárodním konfliktem se státy, jež se sice nacházely na původně německém území, nebyly však členy Německého spolku (Nizozemsko, Rakousko, Švýcarsko atp.). Původně navrhovaný titul Kaiser der Deutschen (císař Němců)", vynořivší se již v revolučním roce 1848 (jako revoluční titul), nebyl pro Viléma akceptovatelný s ohledem na jeho demokratické konotace. Jako kompromis byl nakonec zvolen titul v podobě Deutscher Kaiser" (německý císař)".  Tento titul byl zvolen proto, aby vyjadřoval že německý císař je sice německým císařem, ale nevládne nad všemi německými zeměmi.  Císařství vzniklo podle maloněmecké koncepce a v jeho čele stanuli pruští Hohenzollernové. Prvním císařem se stal Vilém I. a říšským kancléřem Otto von Bismarck.

Rok tří císařů.

Císař Vilém I. panoval do roku 1888 kdy na německý trůn nastoupil jeho syn Fridrich III., který zemřel ještě téhož roku, takže na trůn nastoupil Vilém II., který vládl jakožto poslední císař do roku 1918, kdy abdikoval. Proto je rok 1888 nazýván "rokem tří císařů". Nastoupivší císař Vilém II. propustil v roce 1890 říšského kancléře Otto von Bismarcka.

Konec císařství.

Po převratu z 9. listopadu 1918, v němž se vyznamenali i pruští důstojnící a jenž se stal koncem Pruského království pojal císař Vilém II. v posledním okamžiku v rámci Německa státoprávně nerealizovatelnou myšlenku vzdát se císařského titulu, nikoliv ale pruské koruny. Nakonec se ale pod tlakem událostí vzdal obou, čímž ukončil 47leté panování Hohenzollernů v Německu. Téhož roku německé císařství zaniklo.

Seznam německých císařů.

"Dynastie: Hohenzollernové"

Plný titul německého císaře.

Jeho císařské a královské veličenstvo Vilém I./Fridrich III./Vilém II., z Boží milosti, německý císař a pruský král, markrabě braniborský, purkrabí norimberský, hrabě hohenzollernský, suverén a nejvyšší vévoda slezský a Hrabství kladského, velkovévoda dolnorýnský a poznaňský, vévoda saský, vestfálský, engernský, pomořanský a lüneburský, holštýnský a šlesvický, magdeburský, brémský, geldernský, klévský, jülišský a bergský, vévoda Vendů a Kašubů, krosenský, lauenburský a meklenburský; lankrabě hesenský a durynský; markrabě horno- a dolnolužický; princ oranžský, kníže rujánský, východofríský, paderbornský a pyrmontský, halberstadtský, münsterský, mindenský, osnabrücký, hildesheimský, verdenský, camminský, fuldský, nasavský, moerský; hrabě henneberský, markský, ravensberský, hohensteinský, tecklenburský, lingenský, hrabě mansfeldský, sigmaringenský a veringenský, pán Frankfurtu.

Německý císař (něm. "Deutscher Kaiser") byl titul pruských králů ve funkci dědičných vládců Německé říše v letech 1871 – 1918. Německé císařství bylo federací států, majících svého vlastního panovníka (krále, velkovévodu, vévodu,…), premiéra a vládu, přičemž vedoucí úlohu sehrával nejvýznamnější z těchto států – Pruské království. Pruský král tak byl zároveň německým císařem, pruský premiér německým kancléřem a pruská vláda centrální německou vládou.

The German Emperor ( ) was the official title of the head of state and hereditary ruler of the German Empire. A specifically chosen term, it was introduced with the 1 January 1871 constitution and lasted until the official abdication of Wilhelm II on 28 November 1918. The Holy Roman Emperor is sometimes also called "German Emperor" when the historical context is clear, as derived from the Holy Roman Empire's official name of "Holy Roman Empire of the German Nation" from 1512.  Following the revolution of 1918, the function of head of state was succeeded by the President of the Reich (), beginning with Friedrich Ebert.


Život.

Byla nejstarší dcerou Petra Birona, vévody kuronského a zemgalského, později vévody zaháňského a jeho třetí manželky kuronské šlechtičny Anny Charlotty Dorothey von Medem. Kuronsko, které je dnes součástí Lotyšska, v té době bylo lenním územím polského království a tvořilo nárazníkové území mezi Polskem a Ruskem. Při třetím dělení Polska v roce 1795 Kuronsko připadlo Rusku. Vévoda Petr obdržel od Kateřiny Veliké finanční odškodnění a mohl i s manželkou používat doživotně svůj kuronský vévodský titul. Poté, co opustil Kuronsko, přesídlil na své statky, které získal do majetku koncem 18. století ve Slezsku – Zaháň (Sagan) a ve východních Čechách – Náchod. Vilemína měla tři mladší sestry: Marii Paulinu Luisu, provdanou kněžnu Hohenzollern-Hechingen (1782–1845), Johannu Katharinu, pozdější vévodkyni di Acerenza (1783–1876) a Dorotheu pozdější vévodkyni de Dino a de Sagan (1793–1862), nemanželskou dceru své matky, kterou Petr Biron legitimizoval. Dorothea je dnes některými badateli a historiky pokládána za fyzickou matku české spisovatelky Boženy Němcové. Tato teorie však není podložena přesvědčivými důkazy. Pokud by tomu tak bylo, vévodkyně Vilemína byla její tetou.  Od tří do pěti let cestovala s rodiči po Evropě, po návratu roku 1786 žila v Mitavě především se svým otcem a sestrami. Matka často cestovala, plnila i diplomatické úlohy a návrat domů oddalovala. Mateřské povinnosti jí nezatěžovaly. Kateřina a její sestry měly vychovatele, nejvíce ji ovlivnila Polka Antonie Forsterová, která vyrostla v Anglii. Díky ní se Vilemína stala vášnivou anglofilkou. Zároveň ji ovlivnily vychovatelčiny ideály osvícenectví a její tichý obdiv k Velké francouzské revoluci. Byla však nesmiřitelnou odpůrkyní císaře Napoleona a proto se stala také aktivní účastnicí protinapoleonské koalice.  Poslední léta života otce a jeho rodiny popisuje Alois Jirásek ve své novele Na dvoře vévodském. Po smrti otce v roce 1800 zdědila Vilemína Zaháňské knížectví, náchodské panství a řadu nemovitostí, mezi nimi i zámek v Ratibořicích, který nechala v letech 1825–1826 přestavět v empírovém stylu. Toto sídlo si zejména oblíbila, zde proběhly v rámci protinapoleonské koalice v roce 1813 její schůzky s ruským carem Alexandrem I.  Z Vilemíny se stala mimořádně vzdělaná, inteligentní, bystrá, nadaná a aktivní žena, která se později věnovala politice, i když především ze své záliby a díky svému společenskému postavení. Díky ní se také seznámila s tehdy nejvlivnějším rakouským politikem knížetem Klemensem Lotharem Metternichem, se kterým měla po mnoho let přátelský poměr, který v době Vídeňského kongresu (1814–1815) měl intimní charakter. Usilovala o to, aby s ním uzavřela manželství – což se ale nikdy nestalo. Překážkou byla zejména dvě předtím nezdařená manželství, v té době i trvající první Metternichovo manželství a zřejmě i Vilemínina citová nestálost.  Úryvek z dopisu Metternicha Kateřině Zaháňské:  "Celou noc se mi zdálo o mé drahé přítelkyni, viděl jsem nás oba v Praze, hovořili jsme, snad stokrát jsem Ti opakoval, že Tě miluji. Ty jsi mi naslouchala a neodpovídala jsi, nechápal jsem Tvé mlčení, náhle ses mi vrhla kolem krku a řeklas mi: "Nuže, drahý příteli, dokaž mi to, co mi stále opakuješ!""  Vilemína však měla řadu dalších milostných vztahů. Paralelně s Metternichem v době Vídeňského kongresu i s knížetem Alfredem Windischgrätzem. Ani ten se s ní pro odpor rodiny nemohl oženit. Opět z Metternichova dopisu Vilemíně: ""Manželství je stav, který pro Tebe nebude nikdy ten pravý. Takové nezávislé duši jako je tvá, nemůže povinnost přinést klid. Svazky? Všechny je zpřetrháš.""  Byla celkem třikrát provdána, žádné z jejích manželství nebylo příliš šťastné. Prvním manželem byl princ Louis Rohan Guémenée, druhým ruský kníže Vasil Sergejevič Trubeckoj. Obě manželství uzavřená v prvním desetiletí 19. století trvala jen krátce. Poté už nadále vystupovala jako vévodkyně zaháňská. Poslední, třetí manželství uzavřela s hrabětem Karlem Rudolfem Schulenburgem v roce 1819. S ním do Ratibořic přišel v roce 1820 i jeho kočí Jan Pankl s Terezií Novotnou, kterou si v tomto roce vzal za ženu v kostele v České Skalici. S nimi přišla z Vídně i malá Barunka, pozdější spisovatelka Božena Němcová. Manželství s hrabětem Schulenburgem zaniklo po Vilemínině přestoupení na katolickou víru (1827). Hrabě však nadále spravoval její panství.  Jedinou dceru Gustavu (1801–1881) měla jako nemanželské dítě se svým vychovatelem švédským generálem Gustavem Armfeltem; její porod byl prý velice těžký a Vilemína po něm zůstala již dále neplodná. Dcera byla vychovávána u partnerových příbuzných a v pozdějších letech se ke své matce už nechtěla vrátit, přestože se o to Vilemína velmi snažila. Nedostatek vlastních dětí si vynahradila péčí o děti svých příbuzných a známých. Měla postupně tři schovanky, z nichž prostřední zemřela v mladém věku. Byly inspirací pro postavu komtesy Hortensie v "Babičce."  Ve starším věku přestoupila Vilemína na katolickou víru, usadila se a do značné míry tak vyjadřovala obraz oblíbené a respektované vrchnosti, který o ní vytvořila Božena Němcová v "Babičce."  Zemřela ve věku 58 let ve Vídni na následky mozkové mrtvice. Je pohřbena v kapli sv. Kříže v parku zámku v Zaháni.  Jméno známé francouzské spisovatelky a dramatičky Françoise Saganové, nepřechýleně Françoise Sagan, rodným jménem Françoise Quoirez (21. června 1935 – 24. září 2004) není sice přímým odvozením od jména Vilemíny Zaháňské (Sagan), jak se někdy traduje, souvisí však s potomkem její sestry Dorothey, která po smrti Vilemíny získala panství Zaháň a používala rovněž titul vévodkyně zaháňská. Tento její vnuk se stal modelovou postavou pro Marcela Prousta v románovém cyklu "Hledání ztraceného času".

Vévodkyně Kateřina Vilemína Frederika Benigna Zaháňská (8. února 1781, Mitava, dnes Jelgava – 29. listopadu 1839 Vídeň, Rakousko), rozená "Prinzessin Katharina Friederike Wilhelmine Benigna von Kurland", byla rakouská a slezská šlechtična a politička. Ze svých čtyřech křestních jmen používala nejčastěji jméno Vilemína. České veřejnosti je známa především jakožto literární postava ze stěžejního díla Boženy Němcové "Babička". Boženu Němcovou jako dceru svých zaměstnanců znala a podporovala. Zemřela však dva roky po sňatku Boženy Němcové s Josefem Němcem, tedy dříve než se mohla rozvinout spisovatelská dráha Boženy Němcové.

Katharina Friederike "Wilhelmine" Benigna, Princess of Courland, Duchess of Sagan (born 8 February 1781 in Mitau, Duchy of Courland and Semigallia; died 29 November 1839 in Vienna, Austrian Empire) was a German noble from the ruling family of Courland and Semigallia (today part of Latvia) and a sovereign Duchess of Sagan. Wilhelmine is mainly known for her relationship with Klemens Metternich, a statesman of the Austrian Empire.  French transcription of her name is "Wilhelmine Catherine Frédérique Biron", Czech "Kateřina Frederika Vilhelmína princezna Kuronská". Among the Czechs she is known as "kněžna Kateřina Zaháňská" (Zaháň is Czech name for Żagań).


Mistrovství světa juniorů v ledním hokeji 2009

Hrací formát turnaje.

Ve dvou základních skupinách hrálo vždy pět týmů každý s každým. Vítězství se počítalo za tři body, v případě nerozhodného výsledku si oba týmy připsaly bod a následovalo 5 min. prodloužení a samostatné nájezdy. Tato kritéria rozhodla o držiteli bonusového bodu.  Vítězové základních skupin postoupili přímo do semifinále, druhý a třetí tým ze skupiny sehrály čtvrtfinálový zápas. Čtvrté a páté týmy z obou skupin se utkaly ve skupině o udržení, ze které sestoupily dva týmy. Také se hrál zápas o páté a třetí místo, ve kterých se střetli poražení z play-off.  V play-off se v případě nerozhodného výsledku prodlužovalo deset minut, případně následovala trestná střílení.  Všechny časy jsou místní (UTC-5).  Všechny časy jsou místní (UTC-5).

Skupina o udržení.

"Poznámka:" Zápasy Kazachstán 0:9 Německo "a" Finsko 5:1 Lotyšsko "se započítávaly ze základní skupiny."  Všechny časy jsou místní (UTC-5).  " Německo a Kazachstán sestoupily do I. divize na Mistrovství světa juniorů v ledním hokeji 2010"

Play off.

Všechny časy jsou místní (UTC-5).

1. divize.

Turnaj skupiny A se uskutečnil od 14. do 20. prosince 2008 v Herisau ve Švýcarsku a turnaj skupiny B od 15. do 21. prosince 2008 v Aalborgu v Dánsku.

Skupina A.

" Švýcarsko postoupilo mezi elitu, zatímco Estonsko sestoupilo do 2. divize na Mistrovství světa juniorů v ledním hokeji 2010"

Skupina B.

" Rakousko postoupilo mezi elitu, zatímco Maďarsko sestoupilo do 2. divize na Mistrovství světa juniorů v ledním hokeji 2010"

2. divize.

Turnaj skupiny A se uskutečnil od 15. do 21. prosince 2008 v Miercureji Ciuci v Rumunsku a turnaj skupiny B od 10. do 15. ledna 2009 v Logroñu ve Španělsku.

Skupina A.

" Japonsko postoupilo do 1. divize, zatímco Rumunsko sestoupilo do 3. divize na Mistrovství světa juniorů v ledním hokeji 2010"

Skupina B.

" Chorvatsko postoupilo do 1. divize, zatímco Čína sestoupila do 3. divize na Mistrovství světa juniorů v ledním hokeji 2010"

3. divize.

Turnaj třetí divize se v roce 2009 z důvodu nenalezení vhodného pořadatele neuskutečnil. Ze druhé divize tak nakonec nikdo nesestoupil.

Mistrovství světa juniorů v ledním hokeji se na přelomu let 2008 a 2009 konalo v hlavním městě Kanady – Ottawě.

The 2009 IIHF World U20 Championship, commonly referred to as the 2009 World Junior Ice Hockey Championships ("2009 WJHC"), was the 33rd edition of the Ice Hockey World Junior Championship and was hosted in Ottawa, Ontario, Canada. Games were held at the Ottawa Civic Centre and Scotiabank Place. The tournament set a record for WJC attendance at 453,282. Canada won the gold medal for a record-tying fifth consecutive time.


Mládí a první světová válka.

Walter Dornberger se narodil 6. září roku 1895 v hesenském městě Gießen jako syn lékárníka Hermanna Dornbergera a jeho ženy Hedwigy (rozená: "Roltsch"). Měl další dva bratry: Maxe (* 1893) a Wolfganga (* 1898). Po složení maturitní zkoušky vstoupil mladý Walter k počátku srpna roku 1914 do německé císařské armády, kde byl zařazen do důstojnické kurzu a byl přidělen k braniborskému 3. pěšímu pluku dělostřelectva ("Fußartillerie-Regiment "Generalfeldzeugmeister" (Brandenburgisches) Nr. 3").  Po jeho dokončení mu byla udělena ke konci července roku 1915 nižší důstojnická hodnost praporčíka ("Fähnrich"). Následně byl ještě ke konci srpna téhož roku dosazen na školu pro dělostřelecké jednotky, kde během měsíce absolvoval několik rozšiřujících kurzů a poté se vrátil zpět ke své jednotce. Zde sloužil jako velitel čety a posléze i jako velitel dělostřelecké baterie. V polovině prosince stejného roku byl povýšen do hodnosti poručíka ("Leutnant").  S plukem, u kterého působil prakticky po celou válku, následně sloužil na západní frontě. Převelen byl až ke konci července roku 1918 a to k 26. praporu pěšího dělostřelectva ("Fußartillerie-Bataillon Nr. 26"), kde sloužil jako pobočník velitele. Počátkem října téhož roku byl však zajat v boji americkými jednotkami a následující dva roky strávil Dornberger ve francouzském zajetí.  Služba v první světové válce mu přinesla kromě důstojnické hodnosti také mnoho vyznamenání, včetně obou tříd pruského železného kříže a dalších vyznamenání za statečnost.

Meziválečné období.

Ze zajetí byl Dornberger propuštěn ke konci března roku 1920 a rozhodl se zůstat nadále v armádě. O necelý týden později byl zařazen k 10. dělostřeleckému pluku od 10. brigády Reichswehru pod velením generála Waltera von Hülsena. Brigáda však byla k počátku října téhož roku použita k vytvoření 6. divize a tak byl Dornberger odvelen do Jüterbogu, aby se zde na místní vojenské škole zúčastnil dělostřeleckého kurzu.  Po dokončení kurzu byl ke konci prosince téhož roku převelen právě k nově vytvořené 6. divizi generálporučíka Friedricha von Lossberga, která vznikla z jeho předchozí jednotky. Zde byl zařazen k pozorovatelské baterii od 6. dělostřeleckého pluku.  Až do počátku dubna roku 1926 sloužil Dornberger u 6. dělostřeleckého pluku během čehož byl ke konci července roku 1925 povýšen na nadporučíka ("Oberleutnant") a také během této doby absolvoval výcvikový kurz v oblasti dělostřeleckého průzkumu a další sportovní kurz.  Od 1. dubna roku 1926 nastoupil Dornberger studium strojírenství na technické univerzitě v Berlíně  Byl přiřazen do balistického oddělení Reichswehr. Zde začal pracovat na prototypech raket se svým přítelem Wernherem von Braunem.  Roku 1937 byl Dornberger převelen do výzkumné základny Luftwaffe v Peenemünde, kde působil jako vojenský velitel vývoje raket V-2. Prvního úspěšného testu se raketa dočkala 3. října 1942, přičemž o dva roky později, v září 1944, začalo Peenemünde pod Dornbergerovým velením raketami V-2 bombardovat spojenecká území. Po bombardování Peenemünde velel také továrnám Mittelwerk, kam se výroba přesunula.  Těsně před koncem války, 2. května 1945 padl Dornberger do spojeneckých rukou a dva roky byl vězněn ve Walesu za používání otrocké práce a bombardování civilních cílů. Poté se díky operaci Paperclip dostal do Spojených států. Zde nejdříve pracoval pro armádní základnu Wright-Patterson a později po patnáct let pro výrobce letadel Bell Aircraft Corporation (jako viceprezident). V roce 1965 odešel do důchodu a vrátil se do rodného Německa, kde roku 1980 zemřel.

Dr. Ing. Walter Robert Dornberger (6. září 1895 – 27. června 1980) byl veterán první světové války a pozdější Generalmajor ("Generálmajor") německé armády za druhé světové války. Nejznámější je svým působením jako velitel vývoje raketových zbraní Třetí říše, když působil na základně v Peenemünde. Po skončení druhé světové války se v USA spolupodílel na produkci neválečných raket a experimentálních letadel. Mimo jiné byl držitelem mnoha vyznamenání, včetně rytířského kříže válečného záslužného kříže s meči.

Major-General Dr. Walter Robert Dornberger (6 September 1895 – 27 June 1980) was a German Army artillery officer whose career spanned World War I and World War II. He was a leader of Nazi Germany's V-2 rocket program and other projects at the Peenemünde Army Research Center.  Dornberger was born in Gießen and enlisted in 1914. In October 1918, as an artillery lieutenant Dornberger was captured by United States Marines and spent two years in a French prisoner of war camp, mostly in solitary confinement because of repeated escape attempts. In the late 1920s, Dornberger completed an engineering course with distinction at the Berlin Technical Institute, and in the Spring of 1930, Dornberger graduated after five years with an MS degree in mechanical engineering from the "Technische Hochschule Charlottenburg" in Berlin. In 1935, Dornberger received an honorary doctorate, which Col. Karl Emil Becker arranged as Dean of the new Faculty of Military Technology at the TH Berlin.


Děj.

Začátek příběhu se odehrává na rodinném výletu sourozenců Peta (13 let), Trishy (9 let) a jejich matky. Jde o pěší výlet a hned na jeho počátku se matka s Petem pustí do hádky kvůli svému rozvodu s otcem a Trisha se za nimi opožďuje, aby nemusela hádku poslouchat. Po chvíli sejde z cesty, aby mohla vykonat malou potřebu, ale sklouzne po dlouhém příkrém srázu a skončí daleko od cesty. Sice bez zranění, ale zcela dezorientovaná si to namíří na zcela opačnou stranu – do hlubokých lesů Apalačských hor ve státu Maine.  V batůžku jí zůstala lahev vody, dvě čokoládové oplatky, bramborové lupínky, vařené vejce, sendvič, láhev limonády, pláštěnka, Gameboy a walkman s rádiem. Občas si pustí rádio, aby se dozvěděla zprávy o pátrání po své osobě nebo si poslechla reportáž z baseballového utkání, kde hraje její oblíbený nadhazovač z týmu Red Sox – Tom Gordon. Usilovně se snaží hospodařit s trochou jídla a pití, které našla ve svém batohu, a také sbírá různé oříšky a bobule. Matka s bratrem se zatím vrátí do nejbližšího města a vyhlásí po ní pátrání. Ale Trisha už se zatím svým usilovným pochodem dostala mimo prohledávanou oblast. Rozhodne se jít po proudu potoka, který ji má dovést k civilizaci, ale zatím ji dovede pouze do bažin.  Jako následek hladovění, žízně, vyčerpání a několika lehkých poranění při pádech se u Trishy začínají objevovat halucinace. Představuje si různé lidi a mezi nimi hovoří i se s svým hrdinou Tomem Gordonem. Z lesa ji pozoruje jakási bytost a tady není úplně jasné, zda jde o halucinaci nebo nadpřirozený prvek přidaný autorem. Trisha postupuje dále do hlubin lesa, halucinace se stupňují, začíná se jí zjevovat “Bůh ztracených” v podobě vosy a zachovat si zdravý rozum se pro ni stává otázkou života a smrti. Po několika dnech se objevuje zápal plic jako následek pádu do ledové vody a prochladnutí. Dívka se pomalu dostává zpět do blízkosti civilizace, ale po devíti dnech narazí na medvěda. Inspirována svým hrdinou baseballovým nadhazovačem Tomem Gordonem vezme walkman a trefí medvěda do hlavy. Svědkem této události se stane lovec, který na medvěda vzápětí vystřelí. Medvěd uteče, ale není jasné, zda ho zahnala sama Trisha nebo lovcův výstřel.  Příběh končí v nemocnici, kde se Trisha setkává se svými rozvedenými rodiči a bratrem Petem. Trisha která se zotavuje z oboustranného zápalu plic, zůstává v pokoji pouze s otcem, se kterým chodívala na baseball, a předvede vítězné gesto Toma Gordona – to, kterým Tom vždy ukončuje vítězný zápas.

Holčička, která měla ráda Toma Gordona (anglicky "The Girl Who Loved Tom Gordon") je psychologický horor amerického spisovatele Stephena Kinga z roku 1999. Do češtiny přeložila Linda Bartošková.

The Girl Who Loved Tom Gordon (1999) is a psychological horror novel by American writer Stephen King. In 2004, a pop-up book adaptation was released with design by Kees Moerbeek and illustration by Alan Dingman. A film adaptation to be produced by Chris Romero was announced in 2019.


Pravidla.

Blokus se hraje na čtvercové desce rozdělené na 20×20 polí. Ve hře čtyř hráčů má každý hráč k dispozici 21 hracích dílů své barvy (červená, modrá, žlutá, zelená), které jsou tvořeny jedním až pěti čtverečky o velikosti jednoho pole (tzv. polyomina, podobné např. dílům z počítačové hry "Tetris"). V každé barvě jsou všechny díly, které lze z tohoto počtu čtverečků vytvořit.  Hráči v pořadí modrý, žlutý, červený a zelený střídavě pokládají vždy jeden díl na hrací plochu podle následujících pravidel:  Nemůže-li hráč položit žádný svůj díl, odstupuje ze hry (protože se položené díly během hry nepřemisťují ani neodstraňují, nebude již v této hře moci žádný svůj díl položit). Hra pokračuje, dokud aspoň jeden hráč může pokládat díly. Po skončení hry každý hráč ztrácí tolik bodů, kolik mu zbylo čtverečků v jeho nepoložených dílech. Jestliže některý hráč položil všechny své díly, dostává bonus 20 bodů, pokud jako poslední svůj díl položil díl tvořený jediným čtverečkem, jinak dostává 15 bodů.  Vítězem je hráč s nejvíce body (resp. nejméně ztracenými body). Vítězem tedy nemusí být hráč, který zůstal ve hře jako poslední.

Hra pro dva nebo tři hráče.

Ve hře dvou hráčů má každý hráč dvě barvy a začíná ve dvou rozích (obvykle protilehlých). Díly těchto dvou barev spolu mohou sousedit libovolně, i když patří stejnému hráči.  Ve hře tří hráčů hrají za čtvrtou barvu střídavě všichni hráči. Její závěrečné skóre se ignoruje. Tato varianta je však někdy pokládána za nespravedlivou, protože v ní má výhodu hráč, který začínal v rohu ležícím proti rohu, v němž začínala čtvrtá barva.

Hra v týmech.

Čtyři hráči mohou hrát ve dvou dvojicích proti sobě. Jedna dvojice má modrou a červenou, druhá žlutou a zelenou. Pořadí barev zůstává stejné, takže hráči obou dvojic se v tazích střídají. Hráči stejné dvojice začínají v protilehlých rozích.

Varianty.

Blokus Duo.

Blokus Duo je verze určená pro dva hráče. Obsahuje jen dvě barvy (oranžovou a fialovou, začíná oranžová, díly jsou v obou barvách stejné jako v základní verzi) a hraje se na desce o velikosti 14×14 polí. První díl nemusí překrývat rohové pole, ale pole ležící na diagonále jako páté od rohového. Pravidlo pro dotýkání dílů stejné barvy se nemění.

Blokus Trigon.

Blokus Trigon se hraje na šestiúhelníkové desce rozdělené na 486 trojúhelníčků. Každý hráč má 22 dílů tvořených jedním až šesti trojúhelníčky. Opět platí, že nově položený díl se musí dotýkat jiného dílu stejné barvy rohem a žádného hranou. Varianta pro pokročilejší hráče zakazuje, aby se díl dotýkal svým rohem hrany jiného dílu stejné barvy (oba se musejí dotýkat pouze rohy).  Tuto variantu mohou hrát 2 až 4 hráči a považuje se za vhodnější pro 3 hráče než klasický Blokus.

Blokus Giant.

Blokus Giant je základní Blokus ve větším provedení (deska má rozměry 57×57 cm). Pravidla jsou stejná jako v základní verzi.

Blokus 3D.

Blokus 3D je nové vydání hry Rumis, jejímž autorem je Stefan Kögl. Přináší do hry třetí rozměr a s ním významnou změnu pravidla pro dotýkání dílů stejné barvy.  Každý hráč má 11 dílů, tvořených dvěma až čtyřmi krychličkami. Hráči si před zahájením hry vyberou jednu ze čtyř šablon, na níž je zobrazena hrací plocha. Každý hráč musí položit svůj díl tak, aby se dotýkal aspoň jednoho dílu stejné barvy "stěnou". Výjimkou je první kolo, v němž první hráč položí svůj díl na šablonu libovolně a ostatní hráči tak, aby se dotýkal stěnou aspoň jednoho již položeného dílu. Položené díly navíc nesmějí překročit půdorys šablony ani povolenou výšku a nikde nesmí vzniknout prázdné místo pod krychličkou.  Nemůže-li hráč položit svůj díl, odstupuje ze hry (v této variantě by se teoreticky mohlo stát, že by v některém dalším tahu mohl některý díl položit, pravidla to však neumožňují).  Na konci hry každý hráč získá tolik bodů, kolik stěn jeho barvy je vidět při pohledu na plochu seshora, minus tolik bodů, kolik neumístěných dílů (tentokrát bez ohledu na počet jejich krychliček) mu zbylo. Hráč s největším počtem bodů vítězí.

Blokus jako hlavolam.

Samotný hráč může využít Blokus jako hlavolam. Úkolem je položit všech 84 dílů ve všech barvách na hrací desku při dodržení všech pravidel hry. Obtížnější varianta vyžaduje, aby byly díly pokládány v sestupném pořadí podle počtu čtverečků (napřed se musejí položit všechny díly složené z 5 čtverečků, pak ze 4, 3 atd.).  Další možností je pokusit se položit všech 20 dílů složených ze 4 čtverečků do obdélníku o rozměrech 8×10 nebo všech 48 dílů složených z 5 čtverečků do obdélníku o rozměrech 15×16 (v obtížnějších variantách tak, aby se žádné dva díly stejné barvy nedotýkaly hranou).

Blokus je abstraktní desková hra pro 2 až 4 hráče, založená na pokládání hracích dílků na hrací plochu tak, aby se dílky stejné barvy dotýkaly pouze rohem. Jejím autorem je Bernard Tavitian a poprvé ji v roce 2000 vydala francouzská firma Sekkoia. Blokus získal řadu ocenění a v současnosti je to jedna z nejčastěji oceňovaných her.

Blokus ( ) is an abstract strategy board game for two to four players, where players try to score points by occupying most of the board with pieces of their colour. It was invented by Bernard Tavitian and first released in 2000 by Sekkoïa, a French company. It has won several awards, including the Mensa Select award and the 2004 Teacher's Choice Award. In 2009, the game was sold to Mattel.