Pravoslavný chrám svatého Cyrila a Metoděje (Praha)

Stavba.

Budova kostela je dílem barokních architektů Kiliána Ignáce Dientzenhofera a Pavla Ignáce Bayera z let 1730 až 1736. Jde o významnou jednolodní sálovou stavbu s postranními emporami, drobnou věžičkou v průčelí a sedlovou střechou. Původně byl zasvěcen patronu nemocných sv. Karlu Boromejskému. Římsko-katolický chrám byl součástí sousedního ústavního domova pro kněze na penzi, který byl roku 1783 zrušen a proměněn v kasárna a skladiště. V roce 1866 se budova stala součástí ČVUT. Dne 29. září 1935 byl kostel slavnostně zasvěcen sv. Cyrilu a Metodějovi a stal se sídlem pravoslavného biskupa Gorazda (občanským jménem Matěj Pavlík).  Kostel stojí na břidlicové skále, která se dnes jeví jako tři až čtyři metry vyvýšená terasa oproti niveletě ulice a protějším stavbám. Je to důsledek asanace staré Prahy, při níž v 80. až 90. letech 19. století došlo ke sloučení někdejší osady Zderaz s přilehlým Novým Městem odbourání skály a demolici okrsku zrušené státní trestnice (předtím kláštera augustiniánů bosáků) a k terénním úpravám, při nichž byla proražena dnešní Resslova ulice.

Dějiny místa a kostela.

Místo a pověst.

Podle ústní tradice měl na místě dnešního chrámu stát malý kostelík, který dal vystavět kníže Bořivoj I. a zasvětit svému křtiteli, sv. Metodějovi. Ve skutečnosti místní jméno "Na Zderaze" bylo odvozeno z vlastního jména "Zderad" držitele pozemku, velmože a družiníka Přemyslovců, který byl roku 1091 zabit během obléhání Brna. Není jasné,kde přesně byl pochován. Zderadovo jméno se tradovalo i v pozdějších majetkoprávních listinách a přešlo do názvu osady Zderaz a ulice "Na Zderaze", která přímo obklopuje kostel ze západní a jižní strany. Pověst o Cyrilu a Metodějovi byla tradována až do doby barokní.

Středověk.

Od roku 1115 měl osada Zderaz na předměstí Prahy a při dálkové cestě mezi Pražským hradem a Vyšehradem svůj kostel, pravděpodobně patronů svatého Petra a Pavla. Když přešla do majetku bratrů Hrabiše a Slavka z rodu Hrabišiců, povolali před rokem 1188 rytířský řád křižovníků - Strážců Božího hrobu řehole svatého Augustina (se znamením dvojramenného patriaršího kříže), kteří vystavěli Zderazský klášter s raně gotickým konventním kostelem sv. Petra a Pavla (situovaným severovýchodně od kostela sv. Karla Boromejského) a s farním kostelem sv. Václava, dodnes stojícím na původní skále na nároží ulic Resslovy a Dittrichovy. Hrabišův syn Kojata pak svou závětí z roku 1227 odkázal zdejší pozemky klášteru.  Za husitských válek byl Petropavelský kostel vážně poškozen, zachovala se pouze část kůru. Existence svatyně na místě dnešního chrámu sv. Cyrila a Metoděje však nebyla archeologicky prokázána.

Baroko.

Po husitských válkách klášter živořil a rozprodal část pozemků na měšťanské domy. Nový konvent byl zbudován po roce 1642 augustiniány východně od dnešní Resslovy ulice. Ve volné části klášterní zahrady dal roku 1705 pražský arcibiskup Jan Josef Breuner zřídit domov pro emeritní kněze, vedle něhož byl po roce 1730 vystavěn také římsko-katolický kostel sv. Karla Boromejského. Stavba byla zahájena pod vedením projektanta Pavla Ignáce Bayera, avšak po jeho smrti v roce 1733 vedení stavby převzali nejprve architekt a stavitel Kristián Spannbruker, a po něm Kilián Ignác Dientzenhofer, který detaily projektu změnil a budovu roku 1740 dokončil. Kostel byl zasvěcen italskému světci a patronu nemocných a trpících, sv. Karlu Boromejskému, milánskému arcibiskupovi z let 1538–1584. Kamenosochařskou výzdobu vytvořil sochař František Devoty, dochovaly se například alegorické sochy Víry a Spravedlnosti nad hl. vchodem.  Kostel byl spojen s domovem pro vysloužilé římsko-katolické kněze, a jeho patrová podzemní Krypta s výklenky pro hroby plnila funkci kněžského pohřebiště.

Zrušení kostela.

Kostel i domov byly zrušeny 12. ledna 1783 v rámci reforem císaře Josefa II. vnitřní zařízení bylo z velké části rozprodáno. Například hlavní oltář byl přestěhován do kostela v Kozmicích u Benešova. Budovy byly přeměněny roku 1785 na vojenské skladiště a kasárna. Od roku 1869 byl komplex užíván Českou technikou jako České technologické centrum. Uvažovaný projekt na aulu pro matematiky se tehdy neuskutečnil. Roku 1885 byla terénní úroveň Resslovy ulice snížena, což zvýšilo niveau kostela a bylo třeba na zvýšené terase přistavět zídku s mříží.

20. století – pravoslaví.

Když stál biskup Gorazd v roce 1921 u zrodu České pravoslavné církve, začal společně s církevními představiteli hledat vhodný existující, avšak nevyužívaný kostel pro novou katedrálu. 29. července 1933 československá rada ministrů na žádost České pravoslavné eparchie (diecéze) poskytla české církvi k dlouhodobému užívání někdejší římsko-katolický kostel sv. Karla Boromejského na rohu ulic "Resslova" a "Na Zderaze". Dlouhodobý pronájem zahrnoval povinnost četných úprav, které Česká eparchie na kostele provedla, včetně nového vchodu a renovací interiéru.  Obřad vysvěcení prvního pravoslavného chrámu v Praze se konal 28. září 1935 na svátek českého světce sv. Václava. Původní datum 14. října 1934 bylo odloženo z pietních důvodů, neboť tehdy byl spáchán atentát na krále Alexandra I. Karađorđeviće, který patřil mezi významné mecenáše české pravoslavné církve (podílel se materiálně například na výstavbě pražského chrámu Zesnutí Přesvaté Bohorodice na Olšanských hřbitovech). Vysvěcení provedl biskup Gorazd za asistence srbského metropolity Dositeje, zakarpatského biskupa Damaskina a ruského biskupa Sergije. Katedrála byla zasvěcena svatým Cyrilu a Metodějovi, kteří původně přinesli slovanské křesťanství na Velkou Moravu, a od nichž církev v českých zemích vzešla. Ostatky obou svatých, mučedníka sv. Averka a srbského arcibiskupa sv. Arsenije, jsou pohřbené pod oltářem. Jako první obraz byla na severní stěnu lodi umístěna olejomalba "Snímání z kříže" od jihoslovanského malíře Cetkoviće, datovaná letopočtem 1927.  Od svého vysvěcení byla pražskými deníky katedrála sv. Cyrila a Metoděje spojována s minulostí obou byzantských misionářů sv. Cyrila a Metoděje. Zmiňovali, že Metoděj byl přímo na tomto místě, když předsedal bohoslužbě, při níž byl pokřtěn první český kníže Bořivoj I. a jeho žena Ludmila, podle východního církevního ritu. Tisk dále psal, že Česká pravoslavná církev považuje knížete a jeho manželku za členy svých řad, stejně jako svatí Cyril a Metoděj patří k církvi. Prvním knězem pověřený funkcí faráře byl otec Petr Kauer, společně s Vladimírem Petřekem, jeho asistentem. 11. srpna 1937 otec Petr zemřel a byl nahrazen otcem Václavem Čiklem 31. ledna 1938.

Druhá světová válka.

Za německé nacistické okupace se chrám sv. Cyrila a Metoděje významně zapsal do novodobých československých dějin. Byl dějištěm posledního odporu skupiny příslušníků československého zahraničního odboje, kteří se podíleli na realizaci atentátu na zastupujícího říšského protektora Reinharda Heydricha. Po dokončení "operace Anthropoid" 27. května 1942, ve spolupráci s domácím nekomunistickým odbojem poskytl Jan Sonnevend a jeho pravoslavný farář ThDr. Vladimír Petřek sedmi československým parašutistům úkryt v kryptě pod chrámem. Byli to tito vojáci, hrdinové: Adolf Opálka, Jozef Gabčík, Jan Kubiš, Josef Valčík, Josef Bublík, Jan Hrubý a Jaroslav Švarc.  Původně se zde měla skupina ukrývat jen krátce, ale Karel Čurda, jeden z parašutistů z výsadku Out distance, později konfident gestapa, jejich úkryt prozradil fašistům dříve, než tato skupina mohla uniknout. Dne 18. června byla katedrála obklíčena 800 příslušníky gestapa. Rozkaz zněl dostat parašutisty živé. Tři z nich padli při obraně hlavní lodi katedrály. Poté, co gestapo odhalilo úkryt v kryptě chrámu, následovalo dobývání krypty. Čtyři Češi se nevzdali a bojovali v kryptě až do posledních čtyř nábojů, které si nechali pro sebe. Z vnější strany chrámu i v interiéru (na zábradlí a na podlaze kůru) jsou dodnes patrné zářezy od střel z německých zbraní.  Biskup Gorazd se ještě pokusil o ukončení nacistického teroru, který následoval po atentátu, tím, že se rozhodl pro sebeobětování. Napsal několik dopisů, předsedovi protektorátní vlády, ministrovi školství a do kanceláře říšského protektora, přičemž vzal veškerou odpovědnost za ukrývání parašutistů na sebe a byl připraven podstoupit jakýkoli trest včetně smrti, jen aby zachránil své kolegy. Dne 25. června byl uvězněn a tehdy vyhlášené stanné právo postihlo všechny včetně jeho. Represálie na obyvatelstvu však pokračovaly, byla zničena obec Lidice 10. června 1942, kde všichni muži byli zastřeleni, ženy a děti poslány do koncentračních táborů. Jen 17 dětí bylo deportováno do Říše na převýchovu. Celá vesnice byla vypálena a srovnána se zemí. Čtrnáct dní na to 24. června byla nacisty vypálena obec Ležáky jako odplata za pomoc parašutistům ze skupiny "Silver A" ve složení Alfréd Bartoš, Josef Valčík a Jiří Potůček. Při zásahu v Ležácích nacisté ihned zavraždili 33 obyvatel – 18 žen a 15 mužů. Dalších sedm lidí z osady a víc než třicet spolupracovníků parašutistů zastřelili 25. června a 2. července 1942. Jedenáct ležáckých dětí našlo smrt v plynovém voze v polském Chelmnu 25. července 1942. Přežily jen sestry Šťulíkovy, které byly fašisty poslány do Německa na "převýchovu".  Soud se členy České pravoslavné církve se konal 3. září 1942. Biskup Gorazd, farář Čikl a předseda rady starších Sonnevend byli odsouzeni k trestu smrti zastřelením následujícího dne. Dr. Petřek byl popraven 5. září. Za napomáhání parašutistům bylo tehdy 263 Čechů uvězněno, transportováno do koncentračního tábora Mauthausen a tam 24. října zastřeleno, a to včetně devíti členů katedrální kongregace pravoslavné církve, jimiž byli: Marie Čiklová, manželka děkana, Marie Gruzinnova, sekretářka biskupa Gorazda, Marie Sonnevendová, manželka předsedy rady, Ludmila Rysová, členka sboru, Václav Ornest, kostelník, jeho manželka Františka Ornestová a dcera Miluše Ornestová, členka sboru a sdružení mládeže, dále Karel Louda, člen sboru a Marie Loudová, členka sboru a sdružení mládeže. Pravoslavná církev tehdy ztratila 13 osob.  Říšský protektor pro Čechy a Moravu vydal 27. září 1942 výnos, jímž se s okamžitou platností uzavíraly všechny české pravoslavné kostely a zabavil jejich majetek. Pravoslavní kněží byli odvlečeni na nucené práce do Německa, čímž byla tehdejší česká pravoslavná církev prakticky zničena.

Po roce 1945.

S koncem války v roce 1945 byla zdevastovaná katedrála navrácena zbylým pravoslavným věřícím. První bohoslužba se konala 13. května 1945 na nádvoří před budovou chrámu, na němž započaly rekonstrukční práce. 17. června 1945, při třetím výročí tzv. "heydrichiády", se v přeplněné katedrále konala první komemorativní bohoslužba za oběti teroru. Katedrála byla znovu vysvěcena 5. července 1947, neboť útokem gestapa v roce 1942 byla znesvěcena. Roku 1946 byl byt umučeného kostelníka Václava Ornesta přeměněn v kapli jako památník biskupa Gorazda a byl vysvěcen 12. listopadu 1947. Dne 28. října 1947 byla odhalena bronzová pamětní deska, ozdobená plastikami portrétů parašutistů, kteří zahynuli v katedrále a biskupa Gorazda, umístěná na vnější zdi katedrály. Biskup Gorazd byl 4. září 1987 svatořečen.

Po roce 1989.

Po roce 1989 byla katedrála zrenovována, také díky nové komunitě věřících z Běloruska, Ruska a Ukrajiny. Vnitřek je vyzdoben podle zásad ikonografie pravoslaví, s obnoveným ikonostasem a ikonami. Pravidelně 18. června je každým rokem sloužena vzpomínková bohoslužba na paměť obětí heydrichiády. Roční vzpomínková akce vyvrcholila ve vyhlášení pravoslavné katedrály svatého Cyrila a Metoděje za "Národní památník hrdinů heydrichiády – Místo usmíření". To se uskutečnilo při příležitosti 60. výročí, původního vysvěcení kostela na první českou pravoslavnou katedrálu 28. září 1995.  V roce 1998 proběhla rekonstrukce interiéru chrámu, což připomíná kovová pamětní tabulka s textem: V současnosti funguje jako katedrální chrám pražské eparchie české pravoslavné církve. Bohoslužby se zde konají: večerní – každou sobotu od 17 hodin a nedělní v 9.30 hodin. Kromě toho se konají bohoslužby podle církevního kalendáře.  Dne 26. ledna 2011 byly na nádvoří odhaleny mramorové desky s 294 jmény příslušníků nekomunistického odboje. Jedná se převážně o spolupracovníky a příslušníky rodin.  V květnu 2012 byl částečně nově bíle vymalován interiér chrámu.  Duchovním správcem chrámu je od roku 2016 arcibiskup pražský a českých zemí Michal.

Místo smíření.

Chrám byl také prohlášen za "Místo česko-německého smíření".

Chrám svatého Cyrila a Metoděje (do roku 1783 "kostel svatého Karla Boromejského") je nyní pravoslavný katedrální kostel, hlavní chrám Metropolitní rady České pravoslavné eparchie. Vznikl ve 30. letech 18. století jako barokní římskokatolický kostel sv. Karla Boromejského. Za druhé světové války byl dějištěm posledního odporu českých parašutistů, atentátníků na Reinharda Heydricha. Chrám je situován na rohu ulic "Resslovy" a "Na Zderaze" na Novém Městě pražském. Ze severovýchodu zasahuje na dvůr ČVUT.

The Saints Cyril and Methodius Cathedral in Nové Město, Prague, the Czech Republic, is the principal Czech and Slovak Orthodox Church.


Historie.

V některých tištěných i webových publikacích se můžete dočíst, že naháče chovali před třemi tisíci let Inkové. Tento údaj je chybný, a to z jednoho prostého důvodu: Říše Inků existovala na konci středověku. Doba jejího největšího rozkvětu netrvala ani sto padesát let. Prvním, historicky ověřeným, datem z incké historie je rok 1438 n.l. – korunovace panovníka Pachacutiho. V roce 1533 n. l. byla incká říše rozvrácena španělskými conquistadory vedenými Franciscem Pizarrem. Torzo inckého státu si ještě udrželo svoji nezávislost ve Vilcabambě do roku 1572, pak vláda Inků definitivně zanikla. Pokud Inkové existovali téměř tisíc let před naším letopočtem, zcela jistě se jednalo o bezvýznamný andský kmen. Tahle skutečnost byla snad i jedním z důvodů, proč 12. června 1985 požádala peruánská kynologická organizace (KPC) – na základě archeologických objevů předkolumbovských kultur – mezinárodní organizaci FCI o zaregistrování standardu PENa, do té doby označovaného jako Peruvian Inca Orchid, Inca Orchid Moonflower Dog či Inca Hairless Dog (pod těmito názvy je v USA. několik desetiletí stále chován, též je znám pod zkratkou PIO) na nynější oficiální název Perro sin Pelo del Peru.  Prameny o původu peruánských naháčů se různí. V podstatě jsou známé tři teorie. První z nich je domněnka, že se do Peru dostali společně s africkými nomády, druhá s čínskými přistěhovalci za vlády prezidenta Castilla v první polovině 19. století a třetí, která předpokládá příchod psů, provázejících člověka při jeho migraci z Asie na oba americké kontinenty, přes Beringovu úžinu.  Provádět seriózní archeologický výzkum na území dnešního Peru je poměrně obtížné, protože oblast andského horského masivu patří k seismicky nejaktivnějším a velice těžko přístupným pohořím na světě. Častá zemětřesení a sesuvy půdy pohřbily v průběhu staletí celá města a v tropických nížinných pralesích je spousta doposud neprobádaných míst, která teprve čekají na své objevení. Dalším problémem je i to, že zatím nebyly nalezeny žádné písemné záznamy z předkolumbovské éry, a tak je nutné spoléhat na prameny pocházejících od španělských kronikářů, kteří zase vycházeli z ústního podání tradic a incké verze dějin. Ty jsou plné legend, záhad, folklóru a mýtů. Nemalou míru zde také sehrává fakt, že současné Peru je z ekonomického hlediska poměrně chudou zemí, a tak velmi často dochází k vykrádaní archeologických nalezišť, a tím i k nevratným ztrátám kulturně-historických památek nevyčíslitelných hodnot.  Pizarrovi následovníci a kronikáři z poloviny 16. století, se zmiňují o „nahých psech“ chovaných inckou šlechtou. Nejvíce ceněni byli psi se světlou kůží, a tak, aby vlivem slunečních paprsků neztmavla (peruánský naháč se totiž může opálit a spálit na slunci stejně jako člověk), byli přes den chováni v tmavých místnostech a ven pouštěni pouze v noci. Odtud má asi původ někdy používané označení „Měsíční orchidejový pes“ ("Inca Orchid Moonflower Dog").

Peruánský naháč (též "Perro sin Pelo del Peru" či "Peruvian Inca Orchid") je psí plemeno původem z Peru, jehož charakteristickým znakem je absence srsti na většině těla neosrstěných jedinců. Zbarvením může být od černé, přes břidlicově černou, sloní čerň, modročernou, všechny odstíny šedé, tmavě hnědou až po světle plavou. Všechny tyto barvy mohou být jednobarevné nebo se mohou vyskytovat s růžově zbarveným skvrnami kdekoliv na těle.  Zajímavostí je, že členskými zeměmi FCI s největším počtem chovatelských stanic zabývajících se chovem Peruánského naháče je Česká republika, Finsko, Francie a Švédsko.  Bezsrstost u peruánských naháčů je způsobena mutací genu FOXI3 na 17. chromozomu. Gen ovlivňuje vývoj srsti a zubů během embryonálního vývoje. Homozygoti se dvěma kopiemi mutantního genu hynou již v děloze, heterozygot se narodí jako naháč. Kromě absence srsti je u peruánských naháčů běžné chybění jednoho nebo i všech třenových zubů nebo stoliček. Protože naháči jsou heterozygoti, rodí se i osrstění psi.  Tělesná teplota peruánského naháče je stejná jako u všech ostatních plemen psů – tedy pohybuje se v rozmezí 37,5 °C až 39 °C (u štěňat a mladých psů maximálně 39,5 °C). Tato teplota je nicméně vyšší než tělesná teplota člověka a proto jej Inkové (Mayové, Aztékové atp.) používali při léčení revmatických onemocnění.

The Peruvian Hairless Dog, Peruvian viringo, naked dog, or Chimú dog is one of several breeds of hairless dog. It is native of Peru and it is usually raised as a pet. It has been officially recognized as part of Peru's Cultural Heritage.


Objev.

Amalgámy začal využívat již v roce 1826 francouzský zubař Auguste Taveau. Spravoval poškozené zuby slitinou stříbra a rtuti. Stříbro vytvořilo s kapalnou rtutí středně tuhou pastu, která dobře vyplnila zub, a pak v něm ztuhla do potřebného tvaru.

Amalgámy.

Amalgám zlata.

Vzniká například tzv. amalgamačním způsobu těžby zlata, kdy je rozemletá hornina kontaktována s kovovou rtutí. Vzniklý amalgám zlata je po oddělení horniny pyrolyzován a rtuť prostě odpařena. Přinejmenším část rtuti ovšem uniká do atmosféry, a proto se dnes tento postup příliš nepoužívá . Rtuť se z tohoto amalgámu odpařuje při teplotě přes 300 °C a zbývá ryzí zlato. Amalgám zlata je kapalný . Ve světě se ročně spotřebuje pro těžbu zlata asi 800 tun rtuti.

Dentální amalgámy.

Používají se jako velmi odolná výplň zubu po odstranění zubního kazu. Jde o slitinu rtuti se stříbrem, mědí a cínem v poměru 1 dílu rtuti ku 1 dílu ostatních kovů. Ve světě se ročně spotřebuje do zubních amalgámů kolem 270 tun rtuti, z toho asi 70 tun připadalo na 15 zemí EU před jejím rozšířením o nové členské státy.  Dentální amalgám musí splňovat řadu přísných kritérií:  V dnešní době se hodně diskutuje o náhradě zubních amalgámů, protože si vědci nejsou jisti, nakolik poškozují zdraví lidí. Proto se hledají náhrady jako například plastické polymery.  Velká část rtuti ze zubních amalgámů končí v životním prostředí. Podle expertů každý rok končí v Evropské unii asi 30 tun rtuti v půdě, 24 tun ve vodě a 23 tun v ovzduší.  V některých severských státech (Norsko, Švédsko, Dánsko) se kvůli předpokládané škodlivosti od amalgámových plomb upustilo. V zahraničí proti amalgámovým výplním vystupují uznávaní vědci jako: Dietrich Klinghardt, dr. Joachim Mutter, dr. Andy Cutler, Jutta Altmann–Brewe aj. V Česku se stále používají.  Od 1. července 2018 platí zákaz používání u dětí do 15 let a u těhotných a kojících žen.

Sodíkový amalgám.

Vzniká při elektrolýze roztoku se sodnými kationty na rtuťové katodě. Používá se dále při výrobě hydroxidu sodného.

Draslíkový amalgám.

Podobně jako sodíkový vzniká při elektrolýze roztoku s draselnými kationty na rtuťové katodě. Používá se dále při výrobě hydroxidu draselného nebo při přípravě fulminátu draselného a jinde.

Amalgámy jsou kapalné nebo pevné slitiny rtuti (případně gallia) s jedním nebo několika kovy, například se sodíkem, stříbrem, zlatem, zinkem, mědí, cínem, kadmiem či olovem. Lze je připravit většinou přímým stykem rtuti s kovem.

An amalgam is an alloy of mercury with another metal. It may be a liquid, a soft paste or a solid, depending upon the proportion of mercury. These alloys are formed through metallic bonding, with the electrostatic attractive force of the conduction electrons working to bind all the positively charged metal ions together into a crystal lattice structure. Almost all metals can form amalgams with mercury, the notable exceptions being iron, platinum, tungsten, and tantalum. Silver-mercury amalgams are important in dentistry, and gold-mercury amalgam is used in the extraction of gold from ore. Dentistry has used alloys of mercury with metals such as silver, copper, indium, tin and zinc.


Hráčská kariéra.

Vicariová si rychle získala reputaci svou houževnatostí a vůlí se nevzdávat lehce. Americký sportovní komentátor Bud Collins jí pro její neúnavnost vytvořil přezdívku Barcelonský čmelák. Vyhrála šest deblových titulů na Grand Slamu, včetně toho na US Open 1993 (s Helenou Sukovou) a na Wimbledonu v roce 1995 (s Janou Novotnou). Také vyhrála čtyři Grand Slamy v mixu. V roce 1991 pomohla Španělské reprezentaci k zisku historicky prvního Fed Cupu a později ho získala ještě v letech 1993, 1994, 1995 a 1998. Vicariová drží rekord v počtu vyhraných utkání ve Fed Cupu (72). Vicariová byla také součástí španělského týmu, který vyhrál Hopman Cup v roce 1990 a 2002. V průběhu své kariéry vyhrála 29 singlových a 69 deblových titulů. Hraní přerušila v listopadu 2002, ale vrátila se o dva roky později, aby si zahrála čtyřhru na několika turnajích a také na olympijských hrách 2004, kde se stala jedinou tenistkou, která se zúčastnila pěti olympijských her. Vicariová je nejúspěšnější olympioničkou Španělska v historii, když si z pěti účastí odvezla čtyři medaile, dvě stříbrné a dvě bronzové.  V roce 2005 ji TENNIS Magazine zařadil na 27. místo v žebříčku 40 nejlepších hráčů tenisové historie. Byla zařazena do tenisové síně slávy a stala se první španělskou ženou, která sem vstoupila (a třetí ve Španělsku celkem). V roce 2009 byla přítomna na slavnostní ceremonii turnaje Mutua Madrileña Madrid Open a byl zde po ní na její počest pojmenován kurt číslo 2.

Osobní život.

Byla dvakrát vdaná, první manželství se sportovním spisovatelem Juanem Vehilsem skončilo v roce 1991. Podruhé se vdala za podnikatele Juana Santacana v září 2008. Jejich první dítě, dcera, se narodila 27. února 2009 a pojmenovali ji po matce Arantxa.

Arantxa Sánchezová Vicariová (* 18. prosince 1971 Barcelona) je bývalá španělská profesionální hráčka tenisu, bývalá první hráčka světového žebříčku WTA. V průběhu své kariéry vyhrála čtyři grandslamové turnaje ve dvouhře, šest turnajů v ženské čtyřhře a dva ve smíšené čtyřhře.  Sánchezová začala hrát tenis ve čtyřech letech po vzoru svých starších bratrů Emilia a Javiera, kteří byli rovněž profesionálními tenisty. Poprvé se výrazně prosadila v roce 1989, když ve finále ženské dvouhry na French Open porazila světovou jedničku Steffi Grafovou a stala se nejmladší vítězkou tohoto turnaje v historii.  V roce 2007 byla Sánchezová uvedena do tenisové síně slávy jako vůbec první španělská tenistka.

Aránzazu Isabel María "Arantxa" Sánchez Vicario (; born 18 December 1971) is a Spanish former world No. 1 retired tennis player. She won 14 Grand Slam titles: four in singles, six in women's doubles, and four in mixed doubles. In 1994, she was crowned the ITF World Champion for the year.


Historie.

Fotografie byla vynalezena okolo roku 1830, ale princip daguerrotypie neumožňoval masivní tisk snímků. Roku 1856 vydal Adolphe Braun knihu, která obsahovala 288 fotografií Virginie Oldoiniové, hraběnky Castiglione, toskánské šlechtičny ze soudního dvoru Napoleona III. Fotografie ji zobrazovaly v jejích oficiálních soudních šatech, které se považují za první fotografovaný módní model.  K zakladatelům tohoto oboru patří George Hoyningen-Huene, Martin Munkácsi a Edward Steichen. Své příjmy z módní fotografie si zajistil také Man Ray. Edward Steichen stylizoval své modely do postav art deco a Hoyningen-Huene stylizoval ženy do póz klasicistních soch. Huene, povzbuzen surrealismem a dadaismem, se pokoušel odosobnit všední věci a své modely zobrazoval jako bohy, ideální, perfektní bytosti. Martin Munkácsi fotografiemi pro časopis Harper´s Bazaar osvobodil módní fotografii z fotoateliéru. Fotografoval na ulici, dával svým modelům dynamické pózy plné energie a dynamiky podle stylu městského života třicátých let. Ve dvacátých a třicátých letech fotografoval slavné hollywoodské hvězdy Američan Clarence Sinclair Bull. V tomto období se však lídrem na poli módních fotografií stalo Německo a Evropské země vůbec. Fotografové jako byli Edward Steichen, George Hoyningen-Huene, Horst P. Horst nebo Cecil Beaton dodali tomuto žánru skvělou uměleckou formu.  Jednou z nejdůležitějších módních fotografek byla Lee Millerová. Odešla roku 1929 do Francie studovat umění a ve svém ateliéru v Paříži a pak v New Yorku fotografovala snímky v surrealistickém stylu.  Průkopníkem exteriérové fotografie za přirozeného světla byla Toni Frissellová.

1945 - současnost.

Po smrti Richarda Avedona, Helmuta Newtona a Herba Rittse, jsou dnes nejznámějšími módními fotografy Mario Testino, Steven Meisel a Patrick Demarchelier.

České země.

Dita Pepe v rozhovoru v roce 2005 uvedla, že "„v Česku je módní fotografie v plenkách, originální díla začínají vznikat až v posledních letech. Skutečně dobrou módní fotku dělá až mladá a nejmladší generace – Štěpánka Steinová a Salim Issa, Adam Holý, Marek Novotný. Bohužel o tvůrčí pojetí módní fotografie je u nás minimální zájem, prakticky nebýt časopisu 'Blok', nebylo by kde tyto snímky publikovat.“"  Současnými módními fotografy jsou:

Kompozice.

Trash the dress.

Trash the dress je styl portrétní fotografie, při které je v kontrastu elegantní oblečení a prostředí, ve kterém se fotografuje. Obecně se fotografuje ve stylu svatební, módní fotografie nebo glamour. Na rozdíl od klasiky se často odehrává na neobvyklých místech - jako jsou například střechy domů, skály, vrakoviště aut, skládky, pole, u zdi s graffiti nebo v opuštěných budovách. Žena je často oblečená v plesových nebo svatebních šatech, které se mohou během fotografování namočit, umazat a v extrémních případech také roztrhat nebo zničit. Hlavní účinek těchto snímků je zapůsobit atmosférou tradičních krásných svatebních šatů v kontrastu ve zcela netypickém prostředí. Trash the dress snímky nemají úlohu převzít místo "klasických" fotografií, ale pouze je doplňovat. Vzhledem k netradičnímu prostředí, ve kterém se fotografuje, je dobré více dbát na bezpečí všech zúčastněných.

Budoir.

Budoir označuje fotografický styl s budoirem (ve smyslu nábytku a/nebo místnosti) v záběru snímku. Charakteristikou tohoto stylu, který může být na pomezí mezi styly glamour či fashion, je snaha vystihnout intimitu a bezprostřednost u modelky (muži a páry jsou méně časté) v jejím soukromí, modelka je často na snímku zastižena při převlékání nebo ve spodním prádle, většinou bez explicitní nahoty.  Fotografové fotografující v tomto stylu zahrnují jména jako například Kathleen Meyers, Clara Bow, Mae West či Jean Harlow.

Módní fotografie (fotografie módy) je fotografický žánr, který zobrazuje oděvy a jiné módní výrobky. Fotografie módy je nejčastěji určena pro reklamu nebo módní časopisy, jako jsou například "Vogue", "Vanity Fair" nebo "Allure". Tento žánr si časem vydobyl svůj vlastní estetický styl, v níž je móda a odívání posíleno vhodným příběhem a exotikou.

Fashion photography is a genre of photography which is devoted to displaying clothing and other fashion items. Fashion photography is most often conducted for advertisements or fashion magazines such as "Vogue", "Vanity Fair", or "Elle". Fashion photography has developed its own aesthetic in which the clothes and fashions are enhanced by the presence of exotic locations or accessories.


ESN v České republice.

V České republice je ESN reprezentováno zapsaným spolkem "Erasmus Student Network Czech Republic z.s.". ESN v ČR působí od roku 2002 a v současné době má zastoupení na 19 českých vysokých školách.  Sekce ESN ČR se zaměřují na motivaci místních studentů k výjezdu, pomoc vyjíždějícím a vracejícím se studentům, a především pak na přijíždějící studenty zahraniční. Pořádají pro ně uvítací dny, kdy jim vysvětlují všechny náležitosti ohledně univerzity a životě v daném městě a pomáhají jim zařídit formality. Během celého semestru pak pro ně pořádají množství aktivit, ať už klasické párty, výlety, exkurze nebo třeba akce v rámci projektu SocialErasmus.  ESN ČR pak spojuje a podporuje mezinárodní studentské kluby působící na českých vysokých školách tím, že vytváří platformu usnadňující vzájemné kontakty, spolupráci a výměnu zkušeností mezi jednotlivými členy ESN, a to jak na národní, tak i na mezinárodní úrovni.

Členské sekce ESN CZ.

Organizace a kluby, které byly schváleny jako členské se nazývají "sekce". Níže je uveden seznam sekcí a jejich datum přidání se do sítě ESN CZ:

Projekty ESN.

Jak již bylo zmíněno, jednou z aktivit ESN je tzv. "SocialErasmus". SocialErasmus je projekt, který vznikl v roce 2008 v Polsku a jeho hlavní myšlenkou je zprostředkovat zahraničním studentům možnost pomoci místu, kde studují, a lidem zde bydlícím. Jeho třemi sférami zájmu jsou ekologie, charita a vzdělávání. V Česku tak například Erasmus studenti chodí venčit psy, pomáhat do ZOO nebo na farmu, uklízet okolí zámku, nebo pořádají neformální hodiny konverzace a představení svých národních zvyklostí. Poslední zmiňovaná aktivita probíhá buď se zaměřením na vysokoškolské studenty nebo se zaměřením na studenty a žáky středních a základních škol. Zde zahraniční studenti přicházejí přímo do hodin a snaží se co nejlépe zprostředkovat specifika své země, hrají s dětmi jazykové hry a povídají si. Tento projekt, jež si klade za cíl představit školákům cizí národnosti, procvičit jazyky a nechat je ochutnat atmosféru multikulturního prostředí Erasmu, má název "Erasmus in Schools" a jedná se o vlajkový projekt ESN pro rok 2013.  V současné době přibývá mezi studenty, kteří takto vycestují do ciziny, také studentů s handikepem. Program Erasmus nabízí těmto studentům speciální stipendia určené jak pro lehčí handicapy, tak těžší, čili toto stipendium může obdržet jak například student s nějakými dietními požadavky, tak i student vozíčkář.  Právě ale pro studenty s těžšími handikepy může být pobyt v cizím prostředí přece jen náročnější. Proto v rámci ESN vznikl projekt "ExchangeAbility", který se na tyto mladé lidi, jež se vydávají studovat do zahraničí a jejich život provázejí určitá omezení, zaměřuje. V Česku se tento projekt teprve rozjíždí, sbírají se data a plánuje se další postup. Plánují se například workshopy a školení pro členy sekcí, jak takovýmto studentům co nejvíce vyjít vstříc a usnadnit jim pobyt.  Mimo výše zmíněných oblastí se ESN zabývá i propagací mobility, na čemž je postaven projekt "Mov'in Europe". Jedná se o vlajkový projekt ESN pro rok 2014 a léto 2015. Cílem je přiblížit studentům studujících na univerzitách po celé České republice možnosti vycestování do zahraničí.

Struktura ESN ČR.

National Platform.

National Platform (NP) je nejvyšším orgánem ESN ČR. Do jeho pravomocí patří zejména Členové National Platform ESN ČR se scházejí na valné hromadě ESN ČR 6krát v průběhu jednoho roku (3krát za semestr).

National Board.

"National Board" (NB) je nejvyšším výkonným orgánem ESN ČR. Jeho členy jsou  National Boardu pomáhají také tzv. NB Supporters: Mimo tyto pomocníky je jedním z orgánů ESN ČR také Advisory Board, který je tvořen vysloužilými členy ESN ČR, a který má poradní funkci pro National Board.

Erasmus Student Network (zkratka ESN) je největší evropská studentská organizace. Tato organizace vznikla v roce 1989 a od té doby se rozšířila do 40 zemí. V současností čítá na 500 sekcí. ESN působí na lokální (univerzitní), národní a mezinárodní úrovni. Každý rok její služby využije přes 150 000 zahraničních studentů, kteří v rámci svého pobytu navštíví některou z univerzit, na kterých ESN existuje.

Erasmus Student Network (ESN) is a Europe-wide student organisation. Its goal is to support and develop student exchange on a local, national and international level. It is composed of around 13,500 members in over 530 local sections in 42 countries in Higher Education Institutions, including universities, polytechnics, and university colleges.  The local ESN sections offer help, guidance and information to both exchange students and students doing a full degree abroad. ESN provides information about academic exchange programmes and student mobility in general.


Životopis.

Narodila se 6. září 1976 v Islingtonu v Londýně, kde jí vychovávala její matka, která do Londýna přišla jako dítě s rodiči z Jamajky a její otec přišel z Trinidadu. Její rodiče se rozešli, než se narodila a byla vychovávaná pouze matkou, se svým otcem nemá žádný vztah. Její matka se později znovu vdala a měla dvě děti. Matka pracovala jako scenáristka pořadu "EastEnders" a nyní je léčitelka. Harrisová navštěvovala St. Marylebone School a poté Woodhouse College. Na Pembroke College v Cambridge získal v roce 1998 titul v sociální a politické vědy. Trénink v herectví získala v divadelní škole Briston Old Vic.

Kariéra.

Už v devíti letech se začala objevovat na filmových plátnech a televizních obrazovkách. Zahrála si v remaku sci-fi seriálu "The Tomorrow People". V roce 2000 si zahrála roli Susan na divadelních prknech Soutwark Playhouse ve hře "The Witch of Edmonton". V listopadu 2002 si zahrála ve filmu Dannyho Boyleho "28 dní poté". V roce 2006 si zahrála v úspěšném filmu "" a objevila se i v jeho pokračováních "" (2007). Na televizních obrazovkách se v Británii objevovala v "Poppy Shakespeare" a "Small Island".  Od 22. února do 2. května roku 2011 hrála Elizbaeth Lavenzu v divadelní produkci "Frankestein" v Britském národním divadle. V roce 2011 si zahrála hlavní roli ve filmu "The First Grader". Roli Eve si zahrála ve 23. bondovce "Skyfall" a poté i ve 24. bondovce "Spectre". Winnie Mandelu si zahrála v životopisném filmu "". V roce 2016 si zahrála ve snímcích "" a "Moonlight".

Osobní život.

Od roku 2012 chodí s Peterem Leglerem.

Naomie Harrisová (6. září 1976 Londýn) je anglická herečka, známá svou rolí ve filmu "28 dní poté" a ve snímcích "" a "", kde ztvárnila Tiu Dalmu – pohanskou bohyni Kalypso uvězněnou v lidkém těle. V roce 2012 se stala Eve Moneypenny ve 23. bondovce "Skyfall" a roli si zopakovala v bondovce "Spectre".

Naomie Melanie Harris (born 6 September 1976) is a British actress. She started her career as a child, appearing in the television series "Simon and the Witch" in 1987. She portrayed Selena in the zombie film "28 Days Later" (2002), the witch Tia Dalma in the second and third "Pirates of the Caribbean" films, and Winnie Mandela in "" (2013). She portrayed Eve Moneypenny in the "James Bond" films "Skyfall" (2012) and "Spectre" (2015), and is set to reprise the role in the upcoming film "No Time to Die" (2020).  In 2016, she starred in the critically acclaimed film "Moonlight", a performance that earned her several accolades, including nominations for the Golden Globe, BAFTA, and Academy Award for Best Supporting Actress. Harris was appointed an Officer of the Order of the British Empire (OBE) in the 2017 New Year Honours for services to drama.


Kariéra.

Bailey se jako mnoho jiných skvělých sprinterů narodil na Jamajce, v 11 letech se však s rodiči odstěhoval do Kanady, za kterou od roku 1994 závodil. Na halovém MS 1995 v Barceloně doběhl ve finále běhu na 200 metrů v čase 21,08 s na 4. místě. V roce 1995 se stal v Göteborgu mistrem světa v běhu na 100 metrů i ve štafetě na 4×100 metrů. Jeho nejslavnější chvíle však přišla až o rok později, kdy na olympijských hrách v Atlantě zvítězil na stovce v tehdejším světovém rekordu 9,84 s. Opět zvítězil i ve štafetě na 4×100 metrů, navíc s velkým "přehledem" nad domácím kvartetem USA. O rok později se utkal v exhibičním závodu na netradiční trati 150 metrů s vítězem z dvoustovky Michaelem Johnsonem o titul nejrychlejšího muže světa. Johnson v tomto "závodě o nejrychlejšího muže" v Torontu však pro zranění nedokončil, i když byl za to kritizován, protože jeho zranění bylo zpochybňováno. Bailey zvítězil ještě ve štafetě na 4×100 metrů na MS v Athénách v roce 1997, na stovce už byl druhý za tehdy novou sprinterskou hvězdou Mauricem Greenem.  O rok později si však přetrhl achillovu šlachu. Zranění, které ukončilo kariéru tolika sportovců ovšem dokázal překonat a stále běhal na hranici 10 sekund(rok 2000, Ingolstadt, 9,98 s.).  Bailey je trojnásobným mistrem světa(jednou 100m a dvakrát 4x100 m), dvojnásobným držitelem světového rekordu (100 m, 50 m (stále platný), dvojnásobným olympijským vítězem a předposledním držitelem olympijského rekordu. Dále je také osminásobným kanadským šampionem, šampiónem Pan American Games a šampionem Goodwill games.  Jediný muž v historii, který byl uveden do kanadské síně slávy dvakrát po sobě.  Zajímavost: Bailey je spolu s Usainem Boltem jediný z olympijských vítězů v běhu na 100 m, který nebyl nikdy vyšetřován pro požití látek zvyšujících výkonnost.  Bailey je po Usainovi Boltovi člověkem, kterému byla změřena nejvyšší rychlost (Atlanta, běh na 100 m, 27,07 mph = 43,6 km/h).  Kariéru ukončil v roce 2001 na Mistrovství světa v atletice v kanadském Edmontonu.  Kromě světového (a dosud platného kanadského) rekordu 9,84 sekundy z Atlanty drží Bailey ještě světový halový rekord na trati 50 metrů časem 5,56 sekundy z roku 1996. Tento čas později vyrovnal i Maurice Greene, nebyl však jako světový rekord uznán. Rychleji o jednu setinu běžel dříve také další Kanaďan Ben Johnson, který však pro prokázaný doping o všechny zápisy přišel.

Donovan Bailey (* 16. prosince 1967, Manchester Parish, Jamajka) je bývalý vrcholový kanadský atlet, sprinter, olympijský vítěz a mistr světa v běhu na 100 metrů.

Donovan Bailey, (born December 16, 1967) is a retired Jamaican-Canadian sprinter, who once held the world record for the 100 metres. He recorded a time of 9.84 seconds to win the gold medal at the 1996 Olympic Games. He was the first Canadian to legally break the 10-second barrier in the 100 m. Particularly noted for his top speed, Bailey ran in his 1996 Olympic title run, the fastest ever recorded by a human at the time. He was inducted into Canada's Sports Hall of Fame in 2004 as an individual athlete and in 2008 as part of the 1996 Summer Olympics 4x100 relay team. In 2005, he was also inducted into the Ontario Sports Hall of Fame.


Život.

Narodil se v katolické rodině ve vlámském městečku Sint-Amands (francouzsky Saint-Amand), ale jeho vzdělání bylo čistě francouzské. Studoval na lyceu v Bruselu a na jezuitské koleji v Gentu. Zde byli jeho přáteli např. Georges Rodenbach, G. Le Roy, Charles Van Lerberghe. Vzepřel se přání rodiny, aby se stal knězem nebo aby převzal po strýci vedení stáčírny oleje, a v roce 1874 začíná studovat práva v Lovani. Během studií se spřátelil s Maxem Wallerem, který v roce 1881 začal vydávat revui pro moderní belgickou literaturu s názvem "La Jeune Belgique". Studia zakončil doktorátem v roce 1881. Poté nastupuje jako koncipient u advokáta Edmonda Picarda (1836–1924, ten založil socialisticky orientovanou revui "L’Art Moderne", která vycházela v letech 1886–1914). Verhaeren zanedbával své povolání, žil bouřlivým bohémským životem. Opustil zaměstnání a věnoval se pouze literatuře a výtvarné kritice. Špatná životospráva a rozpory s rodinou vedly k tomu, že se zhroutil a propadl dekadenci. Po překonání tohoto období se obrací k aspektům moderní společnosti. Zdá se mu, že civilizační pokrok a humanismus překonají všechny rozpory ve společnosti. Vstupuje do belgické dělnické strany, účastní se osvětové práce. Hodně cestuje: Německo, Španělsko, Londýn, Paříž. Během své druhé návštěvy Paříže v roce 1885 se seznamuje se spisovateli: Joris Karl Huysmans, Maurice Barrès, Stéphane Mallarmé, René Ghil. V roce 1891 se oženil s Marthou Massin. Roku 1899 se trvale usazuje v pařížském předměstí Saint-Cloud. Po vypuknutí první světové války prožívá deziluzi, upadá až ke krajnímu francouzskému nacionalismu. Aby prospěl své napadené vlasti, pořádá přednášková turné. Během jednoho z nich zahynul v Rouenu, kde upadl pod rozjíždějící se vlak.,

Dílo.

Debutuje sbírkou parnasistní žánrové poezie "Les Flamandes", 1883 ("Vlámky" nebo "Vlámské obrázky"). Později prožívá období těžkého symbolismu. Tři sbírky z tohoto období ("Večery", "Porážky"a "Černé pochodně") jsou někdy označovány jako "Trilogie rozvratu" ("Trilogie du désarroi").  Po překonání osobní krize obrací svou pozornost k otázkám civilizace a sociálního pokroku. Oslavuje město, civilizační pokrok, schopnosti zástupů, doufá v humanitární sbratření lidstva. Typická díla jsou sbírky "Přeludné krajiny" a "Chapadlovitá města" a kolektivní drama "Svítání".  Své ženě Marthe věnoval tři sbírky milostné poezie: "Jasné chvíle" (1896), "Odpolední chvíle" (1905), "Večerní chvíle" (1911). O vztahu manželů dále svědčí soubor korespondence "Martě Verhaerenové: 219 nevydaných dopisů", vydaný v roce 1937.  Dále napsal obsáhlý soubor básní (5 dílů) o domově s názvem "Celé Flandry" (1904–1911). Jednotlivé díly jsou: "Prvé něžnosti", "Girlanda dun", "Hrdinové", "Štítová města", "Pláně".  Po vypuknutí první světové války píše díla na podporu okupované vlasti: báseň "Rudá křídla války", esej "Krvácející Belgie".

Básně.

zdroje:  Trilogie du désarroi (Trilogie rozvratu):  výběr statí a článků o umění:

Émile Adolphe Gustave Verhaeren (21. květen 1855 Sint-Amands, Belgie – 27. listopad 1916 Rouen) byl belgický, francouzsky píšící básník a dramatik.

Émile Adolphe Gustave Verhaeren (; 21 May 1855 – 27 November 1916) was a Belgian poet and art critic who wrote in the French language. He was one of the founders of the school of Symbolism and was nominated for the Nobel Prize in Literature on six occasions.


Život.

Nikolaj Korotkov se narodil 26. února 1874 v Kursku v rodině obchodníka. Po absolvování gymnázia byl v roce 1893 přijat na lékařskou fakultu univerzity v Charkově, o dva roky později však přestoupil na Moskevskou univerzitu, kde v roce 1898 svá studia s vyznamenáním ukončil. Byl jmenován stálým asistentem profesora A. A. Bobrova na chirurgické klinice Moskevské univerzity.  Korotkov opustil místo na klinice, aby sloužil v ruských ozbrojených silách na Dálném východě během Boxerského povstání v Číně v roce 1900. Byl přidělen k červenému kříži do skupiny spadající pod doktora Alexinského (žáka profesora Bobrova). Cesta na Dálný východ vyžadovala náročný přesun Transsibiřskou magistrálou přes Irkutsk do Vladivostoku. Zpět do Moskvy se Korotkov vracel přes Japonsko, Singapur, Ceylon, Suezský průplav a černomořskou Feodosiji. Korotkov byl vyznamenán Řádem svaté Anny za „výjimečně horlivou pracovitost v pomoci zraněným a nemocným vojákům“.  Po svém návratu Korotkov zaměřil svůj zájem k akademické činnosti a přeložil monografii Eduarda Alberta "Die Chirurgische Diagnostik" z německého do ruského jazyka. V roce 1903 byl doktor Sergej Federov jmenován profesorem chirurgie na Vojenské lékařské akademii v Petrohradě a přizval Korotkova jako svého asistenta. Během Rusko-japonské války v letech 1904–1905 pobýval Korotkov v Charbinu v Mandžusku jako vedoucí chirurg ve službách Červeného kříže. Začal se zabývat cévní chirurgií a sbíral případy pro svou doktorskou práci, ve které ze 44 případů pocházelo 41 pacientů z doby jeho působení v Charbinu.  Po návratu do Petrohradu v dubnu 1905 se chystal k obhajobě své doktorské práce, ovšem byl to krátký článek pro Vojenskou lékařskou akademii v roce 1905, který mu zajistil věhlas. Technika měření krevního tlaku byla zaznamenána na necelé jedné stránce (pouhých 281 slov) v univerzitním zpravodaji "Izvestie Imp. Voiennomedicinskoi Akademii":  Kritické poznámky Korotkovových oponentů byly konfrontovány o měsíc později na půdě Carské vojenské akademie, kde Korotkov demonstrací na zvířecím modelu podpořil svou teorii, že zvuky, které popsal vznikají v místě měření a nikoliv v srdci. Získal pochvalu od profesora M. V. Janovského, který řekl: „Korotkov si povšiml a moudře využil fenomén, který mnozí pozorovatelé před ním přehlédli.“ Janovský a jeho žáci ověřili přesnost techniky a popsali jednotlivé fáze auskultačních zvuků a tato technika vešla ve známost jako metoda Korotkovova-Janovského.  Nikolaj Korotkov poté působil jako lékař a vědec ve Vitimsko-Olekminské těžební oblasti na Sibiři a získal doktorát v roce 1910. Sloužil dále jako chirurg ošetřující dělníky ve zlatých dolech v povodí řeky Leny. Zde se stal svědkem carské krutosti a byl hluboce zasažen vraždou neozbrojených stávkujících horníků. Po návratu do Petrohradu a během první světové války byl chirurgem v Charitě pro zmrzačené vojáky v Carském Sele. Uvítal Říjnovou revoluci, po které se stal vedoucím chirurgem v Mečnikově nemocnici v Petrohradu a působil zde až do své smrti v březnu 1920, kdy podlehl plicní tuberkulóze.

Nikolaj Sergejevič Korotkov (26. února 1874 – 14. března 1920) byl ruským chirurgem, průkopníkem cévní chirurgie a jedním z vynálezců auskultační techniky měření krevního tlaku.

Nikolai Sergeyevich Korotkov (also romanized Korotkoff; ) ( – 14 March 1920) was a Russian surgeon, a pioneer of 20th century vascular surgery, and the inventor of auscultatory technique for blood pressure measurement.


Vznik a vývoj.

V roce 1956 bylo jasné, že se vývoj osobních automobilů celosvětově zaměřuje na hospodárnost a zvýšení užitných vlastností – tj. víc vnitřního prostoru a méně objemu motoru (a zejména nižší spotřeba). Aby byla zachována dynamika, musela se snížit hmotnost automobilu, což šlo dvěma způsoby: zmenšením vozu nebo odlehčením konstrukce, nejlépe přechodem z rámové konstrukce na samonosnou karosérii, a zefektivnění výroby přechodem na vyšší řád produkce. Dosavadní vozy Škoda 1200, Škoda 440 (Spartak) a Škoda Octavia byly relativně výkonné a prostorné, ale mnoho prostoru i hmotnosti zabíral vlastní rám a podvozek. Proto bylo rozhodnuto, že se pro nový vůz postaví zcela nová automobilka s plánovanou produkcí okolo 600 automobilů denně.  V roce 1957 vznikly čtyři modely, které měly demonstrovat tři možné směry vývoje:  Škoda 976 – kapalinou chlazený čtyřdobý čtyřválec vpředu nadél, pohon předních kol. Konstruktérem byl Ing. Rudolf Vykoukal, který před válkou vymyslel úspěšnou Jawu Minor. Jeho vůz měl podporu mj. u ministerstva vnitra, ale v jeho neprospěch rozhodla nemožnost sériově vyrábět součásti předního náhonu v tuzemsku – a dovoz byl přísně omezen.  Škoda 977 – čtyřválcový čtyřdobý motor vzadu nadél, pohon zadních kol. Existoval ve dvou verzích: 977/I měl vzduchem chlazený plochý motor (boxer), 977/II vodou chlazený řadový motor skloněný o 30° vlevo. Tento vůz měl podporu PZO Motokov, což byl monopolní prodejce škodovek v zahraničí. Právě jeho obchodní hledisko nakonec uspělo, později vůz dostal i podporu ÚVMV.  Škoda 978 – vodou chlazený čtyřdobý čtyřválec vpředu nadél, pohon zadních kol. tj. klasická koncepce. Tento vůz byl nejprostornější, měl zpočátku podporu ÚVMV, ale doplatil na přílišnou podobnost se stávajícími „Spartaky“ a zejména byl výrobně asi o 15 % dražší než obě předchozí varianty. Navíc by si to mohla vláda vykládat jen jako "velkou modernizaci", ne zcela "nový vůz" – a právě pouze na Nový osobní vůz neboli NOV byla československá vláda ochotná uvolnit stamiliony Kčs pro stavbu nové automobilky.  Pokračovaly práce na designu vozu coby prostorného čtyřmístného sedanu s variantami tudor a roadster. Kabát vozu nakonec vytvořil Jan Žáček (později pracoval např. na projektu Škoda 720). Pro pevnostní výpočty se ale jako základ vzal právě sedan, jehož pevnost podlahy byla dostatečná pro čtyřdveřový uzavřený vůz, ale naprosto nestačila pro tudor, natož pro roadster. I s motorem byly problémy: po delších bojích prosadili technologové Jindřich Valecký a Ivan Smutný blok motoru z tlakově litého hliníku II. tavby (licenci na tuto technologii potom koupil Renault!), což je mnohem čistší, přesnější a levnější výroba než gravitačně litý litinový blok (nehledě na čtvrtinovou hmotnost bloku, což je na hmotnosti vozu velmi znát). Horší to bylo s jeho podobou: Ing. František Uhlíř sestrojil celohliníkový litrový motor OHC, ale měl potíže s utěsněním rozvodu a několika dalšími drobnostmi, které by šlo celkem dobře odstranit – namísto toho se vedení AZNP rozhodlo vrátit k méně dokonalému, ale osvědčenému rozvodu OHV v litinové hlavě a konstrukci motoru svěřit Jiřímu Müllerovi. Ten přesně splnil zadání, ale zároveň všude příliš šetřil na rozměrech a množství materiálu, takže první série motorů trpěly malou pevností bloku a přírub a musely se dělat nové formy bloku s dodatečnými výztužemi, problémy byly s pevností ojnic i klikové hřídele, prostě samé velmi nepříjemné drobnosti, které byly většinou odladěny až od ročníku 1967.  V roce 1961 se rozhodlo o projektu "50 NOV", tj. postavit padesátku automobilů v téměř sériové podobě, a podrobit je těžkým zkouškám od Skandinávie přes Sibiř až po Tunis. Přes mnohé počáteční obtíže automobily obstály se ctí. V roce 1962 tak byl projekt prakticky hotov, v březnu 1964 se „embéčko“ představilo veřejnosti a začala sériová výroba.

Modely a provedení.

Existují celkem čtyři základní ročníková provedení, která se od sebe dají snadno rozeznat.

Škoda 1000 MB.

Model 1964 (duben 1964 – prosinec 1965).

První model. Charakteristickým znakem je tzv. „široký úsměv“ na přední masce – chromovaný ovál okolo víka rezervního kola, který zasahuje do bočních směrovek a jehož horní část tvoří hranu víka zavazadlového prostoru. Druhým typickým znakem je půloblouková mřížka na zadních blatnících (slangově „žábra“ nebo „ledvinka“). Přes celý vůz od hrany víka zavazadelníku, přes střechu, až po hranu kapoty motoru se táhne elegantní prolis „páteře“ (to mělo metalurgický význam – z tehdejších plechů se nedala vylisovat tenká a přitom pevná střecha rovného tvaru, a v tomto prolisu se tak vyrušila veškerá vnitřní pnutí plechu a přitom se tím podélně zpevnil). Zadní sklo vozu bylo zaoblené, takže zčásti zasahovalo i na boky vozu (negativní sklon C-sloupku).

Model 1966 (leden 1966 – srpen 1967).

Model "Standard" měl ještě půlkruhovou mřížku na zadních blatnících, nově zavedené modely "de Luxe" dostaly jednoduchou obdélníkovou. V průběhu výroby modelu však půlkruhová mřížka definitivně mizí a nemá ji již ani model "Standard". Změny na pohled doznala i maska, kde ona pochromovaná elipsa dostala trochu hranatější tvar – tzv. „úzký úsměv“, kdy boční obloučky již nezasahují do směrovek. Zároveň se jedná o poslední modelový ročník, který měl na zadním úzkém sloupku poziční světlo. K modelům "Standard" a "de Luxe" přibyl v roce 1967 ještě model 1000 MBG "de Luxe" – čtyřdveřový sedan se silnějším dvoukarburátorovým motorem 988 cm (stejný jako v 1000 MBX).

Model 1968 (září 1967 – srpen 1968).

Poslední modelový rok, kdy se vyráběla „embéčka“ klasického vzhledu. Elegantní prolisy zůstaly zachovány. Tento modelový ročník se dá poznat podle třetího páru blikačů směrových světel. Avšak tento pár světel je v místě, kde blatníky velmi často podléhaly korozi, a tak se již při výměně blatníků mnohdy neobnovovaly.  Hlavní změnou bylo přetypování vozu jako pětimístného a zvýšení užitečného zatížení vozu na 375 kg – souviselo to se zesílením podlahy, vyztužením uchycení zadních náprav a vyztuženém bloku motoru, kdy došlo k jeho unifikaci s blokem pro motor většího objemu (1 107 cm).

Model 1969 (září 1968 – srpen 1969).

Je posledním vývojovým stupněm vozu Škoda 1000 MB. Z čelního pohledu je nejvýraznější změnou jiná přední maska – původní „žraločí tlama“ nahrazena méně elegantní vodorovnou plastchromovou lištou mezi směrovkami a s velkým nápisem ŠKODA. Změny doznal interiér, původní ozdobné kličky větracích okének se změnily v otočné „motýlky“.  Další změnou je střecha – předchozí modely měly na střeše střední prolis, od tohoto modelu už je střecha hladká. Zadní C-sloupek byl zesílen, čímž se zúžilo zadní okno, a skelet vozu „mezi kapotami“ je tak již téměř totožný s typovým následníkem vozu, jímž se v srpnu 1969 stala Škoda 100.

Škoda 1000 MBG.

Klasický litrový motor, ale se dvěma karburátory Jikov BST 32 s difuzory 21 mm – DIF 21. Na první pohled se vůz od obyčejného MB de Luxe rozeznat nedal. Vyráběno v modelech 1967 a 1968.

Škoda 1100 MB.

Škoda 1100 MB byla silnější modifikace klasické „tisícovky“, vyráběná v letech 1968–1969. Vzhledově se modely 1100 MB neliší od vozů řady 1000 MB. 1100 MB byla vždy vyráběna ve výbavě de Luxe. Jediným rozdílem byly motory objemu 1 107 cm o výkonu 52 koní. Vyráběny byly v modelu 1968 (úzký úsměv, úzký sloupek, ale již bez pozičního světla) a v modelu 1969 (široký sloupek s lištou na masce).

Škoda 1000 MBX a 1100 MBX.

Dvoudveřová karosérie tudor, taktéž s výkonnějším motorem. Tyto vozy se vyvíjely současně s klasickými tisícovkami (i když ne od začátku), a tak se změny v karosériích podepsaly i na těchto vozech. Hlavní rozdíl oproti sedanu je v použití jednoho páru širších dveří bezrámové konstrukce a neexistence „B-sloupku“ – ten se stahuje zároveň se zadním bočním oknem. Tyto vozy pochopitelně trpěly mizernou pevností karoserie, celkem jich bylo vyrobeno jen 2517 kusů a neměly následovníka.

Závodní verze.

Vyráběla se také závodní verze Škoda 1000 MB Rallye, která byla nasazována na domácích i zahraničních soutěžích. Účast tehdy zaštiťoval často výrobce AZNP, ale ještě neexistoval tovární tým.

Škoda 1000 MB (lidově embéčko nebo též embeso, embaso) je osobní automobil nižší střední třídy, vyráběný československou automobilkou AZNP v letech 1964–1969. Byl to první sériově vyráběný automobil Škoda se samonosnou karosérií, zároveň první s koncepcí pohonu "„vše vzadu“" (tedy motor vzadu a pohon zadní nápravy). Kromě základní a nejrozšířenější verze 1000 MB (s motorem 1,0 l a ve výbavě „Standard“, „De Luxe“ nebo „Tourist“) existovaly také verze 1100 MB (se silnějším motorem 1,1 l a výbavou „De Luxe“) a 1000 MBG (s dvoukarburátorovým motorem 1,0 l a výbavou „De Luxe“), tuto řadu sedanů doplnily malé počty unikátních tudorů 1000 MBX a 1100 MBX (s výbavou „De Luxe“).  Původní, částečně politické označení typu bylo původně "„lidový vůz“" (předchozí typ Škoda 440 a Octavia byl označován jako "„mezityp lidového vozu“") s poukazem na to, že jeho hromadná výroba umožní masovou motorizaci Československa. Toto označení bylo později změněno na "„nový osobní vůz“" neboli "NOV". Obchodní název základního typu "1000 MB" pak sice evokoval tehdy slavených přibližně tisíc let od založení Mladé Boleslavi a zároveň udával přibližný objem základního motoru 1000 cm, ale vzhledem k poměrně vysoké poruchovosti vozů z prvních ročníků se zkratka brzy začala posměšně vysvětlovat jako "„tisíc malých bolestí“", ze stejného důvodu se vozu přezdívalo také "„DoDo“" neboli "„Dodělej Doma“".  Vůz také znamenal naprostý převrat v AZNP: v Mladé Boleslavi byla v sousedství původního závodu postavena v letech 1960 až 1965 zcela nová automobilka na ploše přes 80 ha, vybavená nejmodernějšími výrobními technologiemi vyspělé evropské úrovně, které umožňovaly sériovou výrobu 400 až 500 vozů denně, tj. přes 100 000 jednotek ročně. Začátek výroby v dubnu 1964 byl sice jen v tempu cca 10 vozů denně, na konci téhož roku v jednosměnném provozu vznikalo cca 160 až 170 vozů denně, v roce 1965 se začalo s výrobou ve dvousměnném režimu a v roce 1968 byl ve třísměnném provozu vyroben nejvyšší počet vozů: 111 386, v následujícím roce už se produkce výrazně propadla v souvislosti s přechodem na modernizovaný typ Škoda 100/110. Dohromady bylo vyrobeno 443 141 vozů všech modifikací, z nichž byla výrazná část exportována. Maximální rychlost byla 120 km/h, zrychlení z nuly na sto km za 27 sekund a spotřeba paliva se pohybovala okolo 7,5 litru na 100 km.

The Škoda 1000 MB and Škoda 1100 MB are two rear-engined, rear-wheel drive small family cars that were produced by Czechoslovak manufacturer AZNP in Mladá Boleslav between 1964 and 1969. The 2-door coupé versions of the 1000 MB and 1100 MB were called the 1000 MBX and 1100 MBX.


Passacaglia and Fugue in C minor, BWV 582

Všeobecné informace.

Vlastnoruční manuskript BWV 582 je v současné době považován za ztracený. Toto dílo, jak je typické pro Bacha a jeho současníky, je dnes známo pouze z kopií. Existují některé důkazy, že originál byl zapsán ve varhanní tabulatuře. Není přesně známo, kdy vlastně Bach toto dílo zkomponoval, ale dostupné zdroje uvádí interval od roku 1706 do 1713, jiný zdroj udává léta 1708–1712. Je možné, že Bach BWV 582 zkomponoval v Arnstadtu po svém návratu z Lübecku (kde studoval Buxtehudeho ostinátní díla).  První polovina ostinata v passacaglii (variace nad ostinátním basem), která také slouží jako hlavní téma fugy, byla velmi pravděpodobně převzata z krátkého díla od francouzského skladatele André Raisona, "Christe: Trio en passacaille" z "Messe du deuxieme ton" v "Premier livre d'orgue". Je možné, že druhá polovina ostinata byla také převzata od Raisona, basová linka skladby "Christe: Trio en chaconne" z "Messe du sixieme ton" je velmi podobná. Avšak někteří odborníci zpochybňují Raisonů vliv. Bachova díla mají některé rysy společné se severoněmeckými ostinátními díly, nejvíce s Buxtehudenovými dvěma chaconnami (BuxWV 159–160) a passacaglií (BuxWV 161). V několika variacích a celkové struktuře je zřetelný vliv Pachelbelovy chaconny.  Přestože BWV 582 se nyní nejběžněji hrává na varhany, není jasné, zda byla zkomponována pro varhany nebo dvojmanuálové čembalo, případně pro klavichord, originální manuskripty neměly pedál cues.

Analýza.

BWV 528/1: Passacaglia.

Passacaglia je zkomponována v 3/4 taktu tak typickým pro tuto hudební formu. Bachovo ostinato je složeno z osmi taktů, což je neobvyklé, ne však ojedinělé: Ostinato stejné délky použil v passacaglii například Johann Krieger. O něco nezvyklejší je otevření skladby, které tvoří ostináto v pedálu bez doprovodu manuálů, nicméně tento nápad se objevuje i v jiných dílech a je možné, že ho využil i Buxtehude.  Passacaglia BWB 582/1 je složena z 20 variací. První z nich začíná typickým "afektem" v c moll (Spitta ho nazval “bolestnou tužbou”) podobným začátku Buxtehudovy "Chaconny c-mol (BuxWV 159)". Byly učiněny mnohé pokusy analyzovat obloukově symetrickou strukturu tohoto díla, avšak vědci se ještě neshodli na její jednotné interpretaci. Zvlášť významné jsou názory Christopha Wolffa a Siegfrieda Vogelsändera. Někteří odborníci také spekulují o tom, že struktura díla má symbolický význam, například Michael Radulescu tvrdí, že BWV 582/1 je zkomponována “ve formě kříže”.  Většina odborníků se shoduje na tom, že passacaglia graduje do svého vyvrcholení ve dvanácté variaci. Za ní pak následují tři tiché variace tvořící krátké intermezzo a následně pět zbylých variací dílo uzavírá.  Marie-Claire Alainová, badatelka a interpretka Bachova díla, upozorňuje na to, že 21 variací je rozděleno do sedmi skupin po třech podobných variacích, přičemž každá skupina začíná citací z luteránského chorálu, podobně jako ve stejné době zkomponovaná "Orgelbüchlein":  Alainová také poukazuje na to, že čísla v skladbě (21 passacagliových repeticí a 12 provedení témat fugy) jsou ve vzájemné inverzi.

BWV 582/2: Fuga.

Po passacaglii bez pauzy následuje dvojitá fuga. První polovina passacagliového ostinata je použita jako první téma, transformovaná druhá polovina jako druhé téma. Na začátku zaznívají obě téma současně. Hned poté se objevuje téma s kontramelodií, která zaznívá v průběhu celé skladby. Pokud se tři témata objevují současně, nikdy to není v téže kombinaci hlasů, jde tedy o využití tzv. permutační techniky, pravděpodobně inspirované díly Johanna Adama Reinckena.  V průběhu fugy Bach moduluje do durových tónin (Es a B) a doba mezi převedeními se postupně prodlužuje od 1–3 taktů až po 7–13 taktů. Toto časové rozpínání kulminuje v neapolském sextakordu, který vede k osmnáctitaktové kodě.

Transkripce.

Passacaglia byla přepsána pro orchestr Leopoldem Stokowským a také pro klavír vícero skladateli a klavíristy, jako byli např. Eugen d'Albert, Georgy Catoire, Max Reger (2 verze) a Awadagin Pratt. Existuje také verze pro žesťový kvintet od Neila Balma, se kterou vystupovalo hudební uskupení The Canadian Brass.

Passacaglia a fuga c moll (BWV 582) je varhanní skladba od Johanna Sebastiana Bacha. Pravděpodobně byla zkomponována na počátku Bachovy kariéry. Je jedním z jeho nejdůležitějších a nejznámějších děl. Měla velký vliv na passacaglie v 19. a 20. století. Robert Schumann popsal variace passacaglie jako "proplétající se tak důmyslně, že nikdy nepřestanou být úžasné".

Passacaglia and Fugue in C minor (BWV 582) is an organ piece by Johann Sebastian Bach. Presumably composed early in Bach's career, it is one of his most important and well-known works, and an important influence on 19th and 20th century passacaglias: Robert Schumann described the variations of the passacaglia as "intertwined so ingeniously that one can never cease to be amazed."


Verze AX.

AX 4x4.

V roce 1987 byl uveden AX 4x4 spolu s modelem BX 4x4. Byl vybaven pohonem všech kol s elektronickou uzávěrkou mezinápravového diferenciálu a dodával se i s vznětovým motorem. Systém samosvorných diferenciálů Torsen zabezpečoval přesun síly na kolo, které ztrácelo adhezi. Primární rozdělení točivého momentu bylo 53% pro přední nápravu a 43% pro zadní. Při uzávěrce mezinápravového diferenciálu se moment rozložil 50% -50%.

AX Electric.

V roce 1994 představila automobilka elektromobil nové konstrukce postavený na modelu AX. Většinu technologií přebral z modelu C15 Electric. Během roku 1995 se vyrobilo přibližně 300 kusů automobilu AX Electrique. Platforma elektromobilu AX se použila i při následujících modelech v roce 1996, Saxo Electric a Peuget 106 Electric. AX Electric používal benzín pouze pro vytápění.  AX byl první elektromobil s použitím elektronického řízení trakce, byl použit počítač od firmy Sagem, takzvaný Sagembox, který byl uložen v chlazeném hliníkovém obalu spolu s elektronickým regulátorem a palubním nabíječem baterií. Další novinkou bylo použití vodou chlazených akumulátorů Ni-Cd (nickel-cadmium) od firmy Saft. Celkové napájení se skládalo z 20 kusů o napětí 6V. Baterie byly rozděleny na tři oddělení pro lepší rozložení hmotnosti, 1. vzadu pod podlahou, 2 a 3 vpředu před a nad elektromotorem. Díky dvouplášťovému systému s chladicí kapalinou byly baterie vhodné pro vysoceproudové rychlonabíjení. S použitím zásuvky 380V se dal AX nabít za necelých 30 minut na 80% kapacity. AX dokázal jezdit rychlostí až 120 km/h a dosahoval dojezdu 100 km na jedno nabití.

AX Sport, GT a GTi.

Sportovní verze Citroënu AX se odlišovaly od základní verze rozšířenými laminátovými prahy a nárazníky. V interiéru přibyl sportovní volant a sedačky s vyšším bočním vedením. Prvním byl v roce 1986 limitováný AX SPORT s motorem o obsahu 1,3 litru a výkonem 95 koní, osazeným dvojitým karburátorem Weber. V roce 1987 přibyl k řadě AX GT iv 5-dveřové verzi s výkonem 85 k, později byl nahrazen verzí Furio. V roce 1992 nahradil model Sport nový model AX GTi s elektronickým vstřikováním a výkonem 105 k.

Závodní vozy.

AX byl velmi úspěšný model, závodil v Sk.A, později v šampionátech supertourisme, rallye a rallycross.

Corrientes je hlavní město provincie Corrientes v Argentině, nacházející se na východním břehu řeky Paraná. Je vzdálené zhruba 1000 kilometrů od hlavního argentinského města Buenos Aires, a 300 kilometrů od Posadas. V roce 2001 zde žilo 314 546 obyvatel.  Corrientes je nejdůležitější město celé provincie. Je to ekonomické centrum a nachází se zde většina úřadů a institucí. Corrientes je také domovem jednoho z největších argentinských karnevalů.

Corrientes (; Guaraní: Taragüí, literally: "Currents") is the capital city of the province of Corrientes, Argentina, located on the eastern shore of the Paraná River, about from Buenos Aires and from Posadas, on National Route 12. It has a population of 346,334 according to the 2010 Census. It lies opposite its twin city, Resistencia, Chaco.  It has a mix of colonial and modern architecture, several churches and a number of lapacho, ceibo, jacaranda and orange trees. It is also home to one of the biggest carnival celebrations in the country.  The annual average temperature is , with maximum and minimum averages of respectively. The annual rainfall is around .


Vývoj konstituce.

Konstituce jako taková je jednou ze dvou, které se během projednávání velmi významně odlišily od předkoncilních návrhů. Než byla přijata, byla konstituce vypracována celkem v osmi zněních a konečná podoba se od prvních velmi liší. Za počáteční impuls k sepsání je považováno poselství koncilních otců celému světu ze dne 20. října 1962. První schéma vypracované na jaře 1963 se na koncilu nedostalo k projednávání. Znění tedy bylo pod vlivem kardinála Suenense z Mechelen přepracováno, avšak dopadlo stejně jako minulé. Lépe přijat byl až návrh z jara 1964, který se transformoval do tzv. "schématu 13". O tom se začalo mluvit v říjnu a listopadu 1964. Jeho znění se pak nadále diskutovalo a upravovalo až do posledního osmého znění. K závěrečnému hlasování došlo 7. prosince 1965 a konstituce byla schválena poměrem hlasů 2309 ku 75 (7 se zdrželo).

Obsah.

Konstituce zejména vytyčuje vztah mezi církví a okolním světem. Církev se nechce uzavírat sama do sebe, ale otevřít se světu. Problémy světa jsou i problémy církve. To deklarují už první slova konstituce:  První část dokumentu – "Církev a povolání člověka" – má vyložit jakou důstojnost má lidská osoba a jaký osobní a společenský úkol má ve světe plnit. Druhá část – "Některé naléhavější problémy" – je pak věnována konkrétním problémům dnešního světa, jak je vidí církev. Dotýká se otázek důstojnosti manželství a rodiny, rozvoje kultury, hospodářsko-společenského rozvoje, solidarity mezi národy, mírových snah. V tomto duchu odsuzuje např. závody ve zbrojení, vyzývá k odstranění obrovské hospodářské nerovnosti mezi národy či se staví proti potratům jako možnosti regulace porodnosti.

Gaudium et Spes (), aneb Pastorální konstituce o církvi v dnešním světě, je jedním z dokumentů Druhého vatikánského koncilu (1962–1965). Název, jako většiny ostatních církevních textů, je odvozen z prvních slov dokumentu. Jako zkratka pro citace se používá "GS".

Gaudium et spes (, "Joy and Hope"), the Pastoral Constitution on the Church in the Modern World, was one of the four constitutions resulting from the Second Vatican Council. Together, the Dogmatic Constitution on the Church, Lumen Gentium (LG), and the Pastoral Constitution on the Church in the Modern World (GS) stand as the two pillars of the Second Vatican Council. The Dogmatic Constitution treats the nature of the church in itself; the Pastoral Constitution treats its mission in the world.  Approved by a vote of 2,307 to 75 of the bishops assembled at the council, it was promulgated by Pope Paul VI on 7 December 1965, the day the council ended. As is customary with Catholic documents, the title is taken from its opening words in Latin "the joys and hopes". The English translation begins:


První skupina.

První skupina, kterou tvořily jednotky "Tátra", "Balaton", "Csepel", "Lika", "Triglav", "Orjen", byla postavena v loděnici Danubius & Ganz v letech 1912–1914. Z těchto lodí byly za války ztraceny plavidla "Triglav" a "Lika", které při nájezdu na Drač dne 29. prosince 1915, odkud se v té době evakuovaly poražené srbské jednotky, najely na minu. "Lika" se potopila okamžitě, zatímco "Triglav" se ostatní lodě pokusily odvléct a potopily ho až poté, co se na bojišti objevily mnohem silnější lodě Dohody.  Ostatní lodě musely být v roce 1920 předány Itálii. "Zenson" (ex "Balaton") a "Fassano" (ex "Tátra") byly vyřazeny v roce 1923, "Muggia" (ex "Csepel") v roce 1929 ztroskotala a "Pola" (ex "Orjen", od roku 1931 "Zenson") byla vyřazena v roce 1937.

Druhá skupina.

Na první šestici mělo navázat dalších šest jednotek druhé skupiny, ale jejich stavba byla na počátku světové války zrušena.

Třetí skupina.

Pod vlivem ztrát utrpěných za světové války bylo roku 1916 přikročeno k realizaci třetí skupiny, kterou tvořila čtveřice "Triglav II", "Lika II", "Dukla" a "Uzsok". Dvě z lodí nesly jména svých, mezitím ve válce ztracených, sesterských plavidel.  Po skončení války si i tato plavidla rozebraly země Dohody. "Dukla" připadla Francii, která loď pod názvem "Matelot Leblanc" používala do roku 1936. "Triglav II", "Lika II" a "Uzsok" po válce připadly Itálii, které byly používány až do konce 30. let. "Grado" (ex "Triglav II") byl vyřazen v roce 1937, zatímco Corttellazo (ex Lika II) a "Monfalcone" (ex "Uzsok") v roce 1939.

Konstrukce.

Plavidla poháněly dvě parní turbíny typu AEG-Curtis, roztáčející dva lodní šrouby. Páru jim dodávalo šest kotlů Yarrow (z nichž čtyři používaly jako palivo naftu a dva mohly vedle nafty topit i uhlím). Výzbroj tvořily dva kanóny Škoda 100 mm o délce hlavně 50 ráží (stejné nesly i křižníky třídy "Novara") rozmístěné po jednom na přídi a zádi, které doplňovalo šest 66 mm kanónů umístěných po jednom po stranách trupu a jeden 7,8 mm kulomet. Na zádi byly mezi komíny a zadním 100mm kanónem umístěny dva páry 450mm otočných torpédometů.

Třída Tátra byla nejmodernější třída torpédoborců Rakousko-uherského námořnictva z doby první světové války. Tvořilo ji celkem deset jednotek, postavených ve dvou skupinách (respektive třech, ale druhá skupina nebyla realizována), přičemž třetí skupina byla označená jako (tj. náhrada za "Triglav") a bývá někdy považována za samostatnou třídu.

The "Tátra" class was a group of six destroyers built for the Austro-Hungarian Navy shortly before the First World War.


Zmocnění se Cicera.

V roce 1923 přesunula zločinecká organizace Johnnyho Torria a Ala Capona, známá také jako Chicago Outfit, po tom, co byla z města vyhnána starostou Williamem Deverem, své operace z Chicaga do chicagského předměstí, Cicera. Během roku se cicerský starosta Joseph Z. Klenha i členové městského výboru ocitli na výplatní listině gangu. Při primárních volbách v roce 1924 přistoupil Frank a další členové Outfitu k hlasovacím kabinám se samopaly a upilovanými brokovnicemi v ruce, aby na průběh voleb „dohlédli“. Frank vedl útok na volební centrálu oponenta, prohledal jeho kancelář a fyzicky napadl několik jeho zaměstnanců pracujících na jeho kampani. 1. dubna odmítl pustit voliče k volebním kabinám, dokud nepotvrdili, že budou volit Klenhu. Při jednom incidentu byl pracovník kampaně demokratů Michael Gavin střelen do obou nohou a zadržován proti své vůli s dalšími osmi pracovníky, dokud volební den neskončil.

Policejní posily.

Když se zprávy o volebním podvodu dostaly k soudci Edmundu J. Jarekimu z Cook County, přivedl s sebou do Cicera 70 chicagských policistů a uvedl je do úřadu zástupců šerifa pod vedením detektiva seržanta Williama Cusicka. Při jejich setkání s Frankem, Alem, jejich bratrancem Charlesem Fishchettim a Davidem Hedlinem Frank na policisty vystřelil, protože si je spletl se členy znepřátelené mafiánské organizace North Side Mob. Policie střelbu opětovala a Franka Capona přitom zabila.

Pohřeb.

Frankovi se dostalo velmi nákladného a působivého pohřbu, s květinovou výzdobou v hodnotě 20 000 dolarů, zakoupenou květinářstvím Schofield's Flower Shop Deana O'Baniona. K uctění jeho památky bylo nařízeno uzavření cicerských hráčských doupat a lokálů po dobu dvou hodin.

Frank Capone (leden 1895 – 1. dubna 1924) byl člen zločineckého gangu, který se zúčastnil pokusu o převzetí moci nad městem Cicero ve státě Illinois zločineckou organizací svého bratra, proslulého krále chicagského podsvětí Ala Capona.  Narodil se jako Salvatore Capone a později, na počátku období Prohibice, se se svým mladším bratrem Alem přestěhoval z New Yorku do Chicaga. Ačkoli měl Al sklony k násilí, Frank byl údajně ještě mnohem horší. Zatímco Al obvykle preferoval vyjednávání, Frank sahal okamžitě po násilí se slovy: „Mrtvoly neodmlouvají.“

Salvatore "Frank" Capone (; ; July 16, 1895 – April 1, 1924) was an Italian-American Chicago mobster who participated in the attempted takeover of Cicero, Illinois by the Chicago Outfit. He worked in the businesses with his brothers Al Capone and Ralph Capone.


Geografie.

Leží v jihozápadní části Tel Avivu v Izraeli, ve čtvrti Menašija na pomezí vlastního Tel Avivu a Jaffy, na pobřeží Středozemního moře, cca 1,5 kilometru severovýchodně od historického jádra Jaffy, v nadmořské výšce necelých 10 metrů. Je situována poblíž křižovatky pobřežní ulice "ha-Jarkon" a ulice "Josef Levi". Jde o jeden z mála pozůstatků čtvrtě Menašija, která byla ve 2. polovině 20. století zbořena a na jejím místě vyrostl pás hotelových a komerčních budov.

Historie.

Hassan Bekova Mešita byla postavena roku 1916 Turecko-Arabským guvernérem Jaffy - Hassanem Bejem, krátce předtím, než Palestinu roku 1917 obsadili Britové. Cílem této stavby bylo především zastavit počáteční židovský zájem o Tel Aviv.  Hassan Bek byl ambiciózní guvernér a měl zájem zapsat se do dějin města jako stavitel, jelikož na své stavby neměl dostatek peněz, využil první světové války jako záminky k zabavování stavebního materiálu, z tohoto materiálu je z významné části postavena i tato mešita.

Architektura.

Mešita je postavena na břehu Středozemního moře a na její stavbu byl použit bílý vápenec, což je pro tuto oblast poměrně neobvyklý stavební materiál. Daleko běžněji se používá žlutohnědý vápenec, použití netradičního, a tím i vzácného stavebního materiálu vždy ukazuje na snahu stavbu odlišit a zvýšit tak její význam.  Zdi jsou zpevněny úzkými meziokenními pilíři, jež dělí široké průčelí do menších sekcí, čímž tříští prostor a nepůsobí nepřirozeně a příliš mohutně. Významným architektonickým prvkem, který se podílí na rozbití prostoru, jsou i barevně zdobená okna. Část jich je kruhová a jsou rozdělena na tři části, druhá skupina oken je obdélníková s podkovovým obloukem. Zdi tvoří ozdobné cimbuří, které obklopuje nádvoří.  Mešita má jeden věžovitý, štíhlý minaret, který kontrastuje s čtvercovou modlitební chodbou s nízkou rovnou střechou.

Hassan Bekova mešita, také známá též jako Mešita Hasana Beje (: מסגד חסן בק, "Misgad Hasan Bek", : "Masdžíd Hasan Bek") je jedna z nejznámějších mešit v Jaffě, což je nejstarší část Tel Avivu. Její umístění je zajímavé architektonicky i urbanisticky, protože osmanská architektura počátku 20. století ostře kontrastuje s moderními výškovými budovami konce 20. století. Ve své historii se proslavila také jako politicky aktivní místo, které bylo dějištěm několika významných demonstrací.

The Hassan Bek Mosque (; ), also known as the Hasan Bey Mosque, is one of the most well-known mosques of Jaffa, Israel.  The mosque was built in 1916 at the northern boundary of Arab Jaffa and its history is closely bound up with the various stages of the Arab-Jewish conflict.  Its Ottoman-style architecture contrasts with the surrounding contemporary modern high-rises. It is located between Neve Tzedek neighbourhood and the Mediterranean Sea, on the road to Jaffa.


Základní údaje.

Rozloha Kachetie je 11 310 km² a představuje téměř 17 % z celkové rozlohy Gruzie. Podle sčítání lidu žilo v Kachetii v roce 2002 407 tisíc obyvatel, takže hustota zalidnění se pohybuje okolo 36 lidí na jeden kilometr čtvereční. Region sousedí s regiony Mccheta-Mtianetie a Kvemo Kartli na západě, z ostatních světových stran je obklopen Ruskem a Ázerbájdžánem.

Geografie.

Kachetie je považována za nejčlenitější a nejrozmanitější kraj v Gruzii. Místní krajinu nejvíce utváří povodí řek Alazani a Jori, které se za hranicemi s Ázerbájdžánem vlévají do Mingačevirské přehrady. Řeka Alazani je také nejdelší řekou v Gruzii. Kromě dvou velkých řek se v Kachetii nachází jezera, jako například Kadžiri, Džandari a ledovcová jezera v Lagodechi. Na severu regionu se tyčí do výšky přes 2000 metrů pohoří Velkého Kavkazu, které jsou průchodné díky průsmyku Kaidori a údolím podél toku dagestánské řeky pramenící v Gruzii Andijskoje Kojsu. Zdejší horské klima bývá vlhké a chladné. Podél výše zmíněných řek Alazani a Jori se táhnou v nadmořské výšce 200 až 1000 metrů nad mořem planiny stepního charakteru, podél nichž se na kopcích rozkládají vysoké lesy. Také nížiny bývaly porostlé lesy, ale spíše jen křovinatými. Tyto nízké lesy se dochovaly jen na malém území, které bylo vyhlášeno jako Národní park Vašlovani. Jinak roste v nížinách převážně stepní rostlinstvo nebo víno, za jehož původní domovinu je považována právě Kachetie. V těchto planinách panuje subtropické až mírné a vlhké podnebí.  Na planině Eldari se dokonce díky zdejšímu subtropickému a suchému klimatu krajina přetváří v polopoušť a rostou zde pouštní rostliny.

Dějiny Kachetie.

Podle gruzínských bájí Kachetii založil Kachos, syn praotce gruzínského národa Kartla. Ve starověku se stala jednou z osmi součástí říše krále Parnavaze pod názvem "Kacheti Saeristavo". Kachetie se stala nezávislým knížectvím až v 8. století a na počátku 12. století se s okolními zeměmi sjednitila v Gruzínské království pod vládu Davida Budovatele. Hlavním městem Kachetie bylo už tehdy Telavi. Po rozpadu Gruzínského království v 60. letech 15. století získala Kachetie opět nezávislost, tentokrát jako Kachetské království. V roce 1762 se sjednotila s královstvím Kartlie v Kartlijsko-kachetské království, jehož hlavním městem bylo Telavi. Kachetie v průběhu historie často trpěla opakujícími se nájezdy muslimských Turků a Peršanů, takže v roce 1801 se Kachetie stala součástí Ruska pod příslibem záruky zabezpečení území před perskými a tureckými nájezdníky. V letech 1918-1921 byla Kachetie součástí Gruzínské demokratické republiky a pak až do roku 1991 součástí Gruzínské SSR. Od roku 1991 je Kachetie region v současné republice Gruzie a stále má za svou metropoli město Telavi.

Administrativní členění.

Region Imeretie se skládá z nižších administrativních jednotek, celkem z 8 rajónů (okresů).  Kachetie se kromě tohoto oficiálního administrativního dělení ještě dělí na čtyři historické okresy:

Hospodářství.

Hlavní obživou zdejších obyvatel je od pradávna zemědělství. V historickém okrese "„Vnitřní Kachetie“" se nejvíce pěstuje víno, za jehož domovinu je považována právě Kachetie. Dále se zde pěstují obilniny (nejvíce kukuřice), zelenina a chová dobytek. Ve "„Vnější Kachetii“" se kromě pěstování vína, obilí a zeleniny pěstuje ještě slunečnice a nejrůznější ovoce (jahody, broskve, švestky, jablka atd). Nejdůležitější plodinou v Kachetii je víno, jehož se zde vypěstuje až na 50 % celkové gruzínské produkce, z níž se pak vyrábí láhvové víno různých značek. Tradici má zde i pastevectví. Průmysl v Kachetii se zaměřuje převážně na zpracování zemědělských produktů, hlavně vína. Až 75 % potravinářských podniků se zabývá zpracováním vinné révy. Dalším významnou činností je těžba ropy, zemního plynu a také dřevozpracující průmysl. Význam má zde i turistický ruch, který se dynamicky rozvíjí. Kraj nabízí zachovalou přírodu stepní, lesní, vysočinnou i vysokohorskou. Bylo zřízeno i několik chráněných krajinných oblastí, národních parků (např. Národní park Vašlovani) a přírodních rezervací (např. Přísná přírodní rezervace Lagodechi), které jsou volně přístupné. Kromě hezké krajiny lze v Kachetii navštívit množství historických památek, hlavně kostely, kláštery. V současné době probíhají nákladné projekty jejich renovací. Další možnou atrakcí je cestování za vínem, tradiční kachetinský způsob výroby vína se jmenuje kvevri.

Kachetie, též Kacheti (gruzínsky: კახეთი, "Kacheti"), je gruzínský kraj (region, gruz. "mchare") rozkládající se ve východní části Gruzie. Krajským městem je Telavi.

Kakheti ( "K’akheti"; ) is a region (mkhare) formed in the 1990s in eastern Georgia from the historical province of Kakheti and the small, mountainous province of Tusheti. Telavi is its capital. The region comprises eight administrative districts: Telavi, Gurjaani, Qvareli, Sagarejo, Dedoplistsqaro, Signagi, Lagodekhi and Akhmeta. Kakheti is bordered by the Russian Federation (Dagestan and Chechnya) to the northeast, Azerbaijan to the southeast, and Mtskheta-Mtianeti and Kvemo Kartli to the west. Kakheti has a strong linguistic and cultural identity, since its ethnographic subgroup of Kakhetians speak Kakhetian dialect.  The Georgian David Gareja monastery complex is partially located in this province and is subject to a border dispute between Georgian and Azerbaijani authorities. Popular tourist attractions in Kakheti include Tusheti, Gremi, Signagi, Kvetra, Bodbe, Lagodekhi Protected Areas and Alaverdi Monastery. The region produces wines in micro-regions of Telavi and Kvareli.


Život.

Lortzing se narodil v Berlíně Johannu Gottliebu Lortzingovi a jeho ženě Charlotte Sophii. Rodiče opustili svůj obchod s kůží a putovali po Německu jako kočovní herci. Po založení berlínské divadelní společnost "Urania" zaměnili svou nejprve amatérskou zálibu za trvalé zaměstnání. Mladý Lortzing se poprvé objevil na jevišti ve 12 letech ve Freiburgu, když během přestávky bavil obecenstvo komickými básněmi. Od roku 1817 byla Lortzingova rodina součástí souboru "Josefa Derossiho" z Porýní. Vystupovali na jevištích Bonnu, Düsseldorfu, Barmenu a Cáchách. Albert Lortzing hrál role mladého milence, venkovského mládence a bonvivána a se stal oblíbencem obecenstva. Občas i zpíval menší tenorové a barytonové role. Nezbytné hudební a kompoziční vzdělání získal jako žák berlínského skladatele, hudebního pedagoga a ředitele Pěvecké akademie Carla Friedricha Rungenhagena, v jehož sboru také jako tenor zpíval.  30. ledna 1824 se oženil s herečkou Rosinou Ahlesovou, s níž postupně zplodil 11 dětí. Od konce roku oba působili v divadle "Hoftheater" v Detmoldu, které zajíždělo do Münsteru a Osnabrücku. Připojil se k Svobodným zednářům, což bylo v této době jisté útočiště v Metternichově policejním státu. V Detmoldu zkomponoval oratorium "Die Himmelfahrt Christi" (Nanebevstoupení Krista), které mělo premiéru v Münsteru. Podle očekávání si vysloužil odsudek münsterského regionálního prezidenta, který prohlásil, že Lortzing jako skladatel je zcela bezvýznamný.  Rovněž zkomponoval scénickou hudbu pro drama Christiana Dietricha Grabbeho: "Don Juan und Faust", ve kterém sám hrál roli Dona Juana a jeho manželka Donu Annu. Anonymní recenzent ve Frankfurtu mylně pochválil Lortzinga za vynikající text. Skutečný autor dramatu sice zuřil, ale aférka se stala pro představení dobrou reklamou.  3. listopadu 1833 mladý Lortzing debutoval v Městském divadle v Lipsku. Jeho rodiče byli členy společnosti Friedricha Sebalda Ringel Hardta již od roku 1832. Stal se také členem uměleckého klubu "Tunnel unter der Pleisse"" (Tunel pod Pleiße) a zednářské lóže "Balduin zur Linde". Lortzing měl v Lipsku značný úspěch, zejména pak v komediích Johanna Nestroye. Pro svůj sklon improvizovat a odchylovat se od schváleného textu měl časté problémy s divadelní policií.  Problémy s cenzurou měla i jeho první komická opera "Car a tesař". Premiéra se konala v Lipsku 22. prosince 1837. Lortzing sám zpíval roli Petra Ivanova a neměla při premiéře velký úspěch. Na ten si musela počkat až na představení v Berlíně v roce 1839.  V roce 1844 se stal kapelníkem Městského divadla v Lipsku. Po neshodách s vedením divadla byl v dubnu 1845 propuštěn ze „zdravotních“ důvodů. Po protestech publika se sice načas vrátil, ale zanedlouho byl propuštěn znovu. Podle otevřeného dopisu, který podepsala většina členů divadla byl hlavním důvodem odpor vůči nařízením městské rady.  V letech 1846–1848 byl Lortzing kapelníkem v Theater an der Wien ve Vídni. V revolučním roce 1848 napsal libreto i hudbu k politické opeře "Regina", pojmenované podle své ženy. Jeho poslední celovečerní operou byla v roce 1849 pohádková satira na pruský vojenský stát nazvaná "Rolands Knappen". Opakovaně v ní klade otázku: "Und das soll eine Weltordnung sein?" (A to má být světový řád.)  V roce 1848 byl funkce kapelníka opět zbaven a musel se vrátit k práci kočujícího herce aby uživil svou početnou rodinu. Nakonec se v roce 1850 stal kapelníkem v nově otevřeném "Městském divadle Friedricha Wilhelma" v Berlíně.  Pracoval pod obrovským stresem, neboť byl velice zadlužen. 20. ledna 1851, po představení své hudební komedie "Die Opernprobe", utrpěl záchvat mrtvice a bez lékařské pomoci následujícího dne ráno zemřel. Pohřbu se zúčastnila řada hvězd tehdejšího hudebního života. Divadelní kolegové ozdobili rakev v barvách černé, červené a zlaté, což byly barvy po roce 1848 zakázané. Na podporu zchudlé rodiny byla později vypsána veřejná sbírka. Na počest skladatel byla postavena socha v berlínské Tiergarten.

Dílo.

Většina Lortzingova díla je určena pro jeviště. Nejznámější jsou jeho singspiely "„Zar und Zimmermann“" (1837) a "„Der Wildschütz“" (1842), ale zkomonoval i romantickou operu "„Undine“" (1845), revoluční operu "„Regina“" (1848) a oratorium "„Die Himmelfahrt Christi“" (1828). Kromě oper napsal mnoho scénické hudby k činohrám a řadu písní a sborů. Velmi zřídka se v jeho díle vyskytuje hudba instrumentální.  Jeho tvorba byla silně ovlivněna dílem W. A. Mozarta. Je naopak pravděpodobné, že opera "„Hans Sachs“" inspirovala Richarda Wagnera k opeře "„Mistři pěvci norimberští“" a že Lortzingovy komické opery ovlivnily tvorbu Johanna Strause mladšího.

Gustav Albert Lortzing (23. října 1801, Berlín – 21. ledna 1851, tamtéž) byl německý hudební skladatel, dirigent, herec a zpěvák. Je považován za hlavního reprezentanta německého operního žánru singspiel, podobného francouzské Opéra comique. Jeho hlavními operními díly jsou dodnes uváděné opery "Car a tesař" ("Zar und Zimmermann", 1837) a "Pytlák" ("Der Wildschütz", 1842).

Gustav Albert Lortzing (23 October 1801 – 21 January 1851) was a German composer, actor and singer. He is considered to be the main representative of the German "Spieloper", a form similar to the French "opéra comique", which grew out of the "Singspiel".


Bočně vedené autobusy.

Systémy bočně vedených autobusů jsou v provozu v mnoha městech. Většinou nejsou vzájemně kompatibilní, t. j. vozidla vybavená pro jeden ze systémů nelze použít v obdobném systému v jiném městě.

Spurbus v Essenu.

Koncepce autobusové dráhy byla poprvé navržena firmou Daimler-Benz pro tunelové vedení autobusů v centru německého města Essen.  V letech 1988–1995 byla v Essenu v provozu hybridní vozidla na pomezí autobusu, trolejbusu a tramvaje: v centru města byla vedena tunelem společně s tramvajemi, měla i elektrický pohon (jako duobus) a dveře po obou stranách. Systém se však v této podobě neosvědčil a v projektu tak nebylo pokračováno.  Linky 146 a 147 vedoucí z centra města do předměstí Kray se v centru města vrátily na povrch a byly nadále provozovány jako autobusové (bez využití elektrického pohonu). Trolejbusová stopa v tunelu u Porscheplatz a trolejové vedení ve čtvrti Kray byly odstraněny. Spurbusový úsek zůstal zachován ve čtvrti Kray a v oblasti Wasserhöhe, zejména ve středním dělicím pásu dálnice A40.  Provoz zajišťují autobusy Mercedes 0405GN/2, která mají na třech místech pomocná boční kolečka určená ke kontaktu s vodicími kolejnicemi; poslední byly vyrobeny v roce 1999. V roce 2007 byl testován prototyp kloubového autobusu Mercedes Citaro ve verzi pro Spurbus.

Mannheim.

V německém Mannheimu od května 1992 do září 2005 byla autobusová dráha vedena v několikasetmetrovém úseku po tramvajovém pásu, aby se tak autobusy vyhnuly dopravní zácpě na vozovce. Tento systém zanikl v souvislosti s uplynutím životnosti a vyřazením většiny z autobusů, které pro něj byly vybaveny. Obnovení není plánováno.

O-Bahn Busway v Adelaide.

O-Bahn Busway (Northeast Busway) v australském městě Adelaide byla budována od roku 1983, zprovozněna roku 1986 a dokončena roku 1989 a je nejdelší a nejrychlejší autobusovou dráhou na světě.  Dráha je nyní 12 km dlouhá, je na ní jedna stanice a dvě mezilehlé křižovatky s autobusovými terminály, které umožňují autobusům dráhu opustit nebo na ni vjet. Maximální rychlost na přímých úsecích je 100 km/h, na velké části trati 80 km/h, v některých úsecích (například v místě vjezdu do drážního tělesa) je omezena až na 40 km/h, v prostoru křižovatek na 20 km/h. Průměrná cestovní rychlost včetně zastávek je kolem 60 km/h. Soud rozhodl, že z právního hlediska je tato dráha považovaná za silnici, což má význam například pro kompetence při kontrole dodržování stanovených rychlostí.  Dráha byla postavena namísto původně plánovaného rozšíření tramvajové sítě do severovýchodních předměstí. Byla inspirována systémem navrhovaným pro Essen a její příprava byla konzultována s německými odborníky. Toto řešení se při porovnání ukázalo jako prostorově méně náročné, méně hlučné, levnější a umožňuje rychlejší dopravu než původně navrhovaná kolejová dráha, navíc umožňuje vozidlům přejíždět do ulic města. Na rozdíl od essenského systému se dobře osvědčuje.  Na trati byly používány autobusy s karosériemi Mercedes-Benz 0305 upravené firmou Mitsubishi. Později přibyly i autobusy na bázi Scania a MAN.  Průměrně 4 automobily ročně nerespektují zákazy vjezdu, neoprávněně vjedou na trať a musí pak být vyprošťovány jeřábem.

Japonsko.

Jediným obdobným systémem v Japonsku jsou autobusy ve městě Nagoya, které jsou zevně fyzicky vedeny na části Guideway Bus Shidami Line (ガイドウェイバス志段味線, Gaidowei Basu Shidami-sen), zkráceně označované Yutorito Line (ゆとりーとライン, Yutorīto Rain). Někdy se linka nazývá také podle jména provozující společnosti, Nagoya Guideway Bus. Provoz byl zahájen 23. března 2001. Na rozdíl od Austrálie je v Japonsku takto vedený úsek z právního hlediska dráhou.  V Japonsku však existují podobné dráhy, z nichž vozidla nemohou přecházet na silnice (automated guideway transit, AGT), například nebo Port Island Line v Kóbe (první AGT na světě, 1981) Osaka New-Tram.

„Tramvaje“ na pneumatikách.

Bombardier a Translohr.

Další vývojovou větví autobusů vedených v pevné jízdní dráze jsou vozidla, která jsou hybridem mezi tramvají a trolejbusem. Vozidlo je vedeno jedinou středovou ocelovou kolejnicí zapuštěnou ve vozovce. Kolejnice zároveň někde slouží jako zemnící pól trakčního elektrického napětí podobně jako u běžných elektrických tramvají.  Zatím existují dva navzájem nekompatibilní systémy. Jeden byl vyvinut firmou Bombardier, druhý systém se nazývá Translohr. V systému Translohr po kolejnici jedou dvě kolečka, která jsou vůči svislé ose vychýlena v příčném směru o 45° a svírají tak kolejnici v pravém úhlu; okolek mají kolečka jen ze spodní (vnější) strany. V systému Bombardier jede po kolejnici svisle umístěné kolečko se dvěma okolky. Váhu vozidla však u obou systémů nesou klasické autobusové pneumatiky. U obou systémů dochází při provozu občas k vykolejení.  Vozidla systému Bombardier v Nancy standardně mají i volant, akumulátorové baterie a další vybavení, které jim umožňuje jízdu po běžné vozovce bez kolejnice. Systém Translohr není pro nezávislou jízdu vozidel navržen. Proto vozidla Bombardier jsou z právního hlediska považována za autobusy. Vozidla Translohr jsou považována v podstatě za tramvaje, při zkušebním provozu v Clermont-Ferrand nebyla vybavena registračními značkami pro silniční vozidla.  Belgický systém Bombardier byl v Bruselu předveden pod názvem GLT (Guided Light Transport) v roce 1985 a testovací trať Jemelle – Rochefort byla zprovozněna roku 1988. V roce 1997 byl představen systém v nízkopodlažní verzi pod názvem TVR (Transport sur Voie Réservée). Systém byl pak zavedený ve městech:  Systém Translohr byl zvolen pro více systémů:  Výhodami oproti klasickým tramvajím jsou například možné ostřejší zatáčení (menší minimální poloměr zatáčení), schopnost překonávat větší sklony (až 13 %) a menší hlučnost. Vybudování infrastruktury je jednodušší. Nevýhodou je menší účinnost a tedy větší spotřeba energie na provoz.

Guidovia.

V roce 1929 vyvinul italský konstruktér Alberto Laviosa z Piacenzy podobný systém dráhy, v němž směrové vedení vozidla zajišťovala klasická ocelová kolej, po níž se pohybovala pogumovaná kola, která však nenesla tíhu vozidla. Laviosa založil společnost "Auto Guidovie Italiane Spa". Tato dráha vedla ze San Quirico u Janova a do Santuario della Madonna della Guardia u průsmyku Passo dei Giovi. Byla 10,6 km dlouhá a překonávala převýšení 700 metrů. Koncem 60. let byla trať rozebrána. Dalším zdokonalením bylo gumokolové metro systému Michelin v Paříži.

Bezdotykové vedení.

Optické vedení.

Optické vedení vozidla probíhá tak, že kamera umístěná na čele vozidla snímá na zemi umístěné (namalované) značky vyznačující referenční trajektorii. Palubní počítač tato data vyhodnocuje a řídí jízdu. Problematická může být funkčnost pří sněhové pokrývce.  Ve Francii vyvinula firma MATRA Transport International, pobočka koncernu Siemens, systém Optiguide. Ten je spojen se systémem Irisbus Civis firmy Renault, později holdingu Irisbus.  V roce 2004 Stagecoach Group oznámila, že společně se Siemens AG vyvíjí systém optického vedení pro použití ve Spojeném království.  Fraunhofer-Institut für Verkehrs- und Infrastruktursysteme (IVI) v Drážďanech představil v dubnu 2005 další systém optického vedení pod názvem AutoTram.

Magnetické vedení.

Experimenty jsou prováděny také s vedením pomocí magnetů uložených ve vozovce.  Ve Fürthu probíhal v letech 1984–1985 pokus s elektromagneticky vedenými spurbusy firem MAN a Mercedes-Benz. Pokus probíhal v pravidelném provozu na úseku Königswarter Straße. Po skončení pokusu nebyl systém dále rozšiřován.  Systém "Phileas" vyvinutý nizozemskou společností "Samenwerkingsverband Regio Eindhoven" (SRE) a vyráběný konsorciem Advanced Public Transport Systems (APTS) používá k vedení autobusů elektromagnetické smyčky uložené pod vozovkou. Systém Phileas byl vyvinut koncem 90. let.  Podobný systém, IMTS, vyvinula firma Toyota a představila na výstavě Expo 2005 Aichi Japan v Nagakute Hell.  Induktivní vedení vozidel se používá i v transportním systému u Eurotunelu a v automatické dopravě v mnoha velkých továrnách a kontejnerových překladištích.  Londýnský systém "Millennium Transit" k obsluze Millennium Dome měl zahrnovat i 1,3 km dlouhý úsek s elektronickým vedením autobusů, avšak od realizace bylo upuštěno, protože se nepodařilo vyvinout systém, který by umožnil autobusu uspokojivě reagovat na nečekané překážky.

Výhody a nevýhody.

Výhodami oproti klasickým tramvajím jsou například možné ostřejší zatáčení (menší minimální poloměr zatáčení), schopnost překonávat větší sklony a menší hlučnost. Vybudování infrastruktury je jednodušší a levnější. Nevýhodou je menší účinnost a tedy větší spotřeba energie na provoz.  Hlavními výhodami oproti běžným autobusům je snížení nároků na šířku jízdního pruhu i při vyšších rychlostech, tedy úspora místa na komunikaci, a za druhé možnost najíždět přesně k hraně nástupiště. Nevýhodou jsou například vyšší nároky na kvalitu povrchu, aby nevznikaly vyjeté koleje.

Externí odkazy.

Zdrojem informací byly i další články z anglické a německé verze Wikipedie.

Autobusová dráha (žádný český název zatím není vžitý, v Austrálii se označuje O-Bahn jako "omnibusová dráha", německy též Spurbus, Spur-Obus nebo Busbahn, anglicky guided busway) je systém, v němž autobus jezdí v pevné jízdní dráze. Speciální komunikace je konstruována tak, že na autobus působí kolej. Hlavními výhodami oproti běžným autobusům je jednak snížení nároků na šířku jízdního pruhu i při vyšších rychlostech, tedy úspora místa na komunikaci, a za druhé možnost najíždět přesně k hraně nástupiště. Vozidla upravená pro spurbusové dráhy mohou jezdit i po běžných silnicích. Z běžné komunikace je na začátku dráhy vůz naváděn trychtýřovitým zúžením. Princip je využíván od poloviny 80. let 20. století, většinou jsou na této technologii založeny jen některé dílčí úseky rozsáhlejších metrobusových tratí či systémů.  K vedení jsou nejčastěji využívané speciální obrubníky a přídavná kolečka umístěná na autobuse vodorovně po obou stranách. Pak jde o takzvaný bočně vedený autobus, v angličtině označovaný též KGB (kerb-guided buses). První experimentální úsek byl v běžném provozu v Birminghamu v roce 1984, první rozsáhlejší systém je od roku 1986 v Adelaide.  Některé novější systémy umožňují vedení pomocí přídavných kol vedených ve speciální drážce (kolejnici) pod vozidlem. Tato vozidla se podobají tramvajím a označují se někdy jako tramvaj na pneumatikách. První systém tohoto typu zahájil veřejný provoz roku 2001 v Nancy.  Kromě fyzického vedení je možné také bezdotykové vedení pomocí radiových signálů nebo optické vedení. Optické vedení autobusů bylo poprvé využito v roce 2001 ve městě Rouen. Pokusně bylo magnetické vedení v kratším úseku zkušebně v běžném provozu v roce 1984 ve Fürthu. První autobusová linka s indukčním magnetickým vedením jezdí od roku 2004 v Eindhovenu.  I na běžné autobusy lze použít vedení přímým působením na kola, po kterých vozidlo jede (princip tzv. kasselského obrubníku, využitý na několika místech i například v Praze).  Existují také podobné systémy, z nichž vozidla nemohou přejíždět na běžné silnice (gumokolové metro, automatické metro, automated guideway transit – AGT, people mover, Véhicule Automatique Léger – VAL atd.).

Guided buses are buses capable of being steered by external means, usually on a dedicated track or roll way that excludes other traffic, permitting the maintenance of schedules even during rush hours. Unlike trolleybuses or rubber-tired trams, for part of their routes guided buses are able to share road space with general traffic along conventional roads, or with conventional buses on standard bus lanes.  Guidance systems can be physical, such as kerbs or guide bars, or remote, such as optical or radio guidance.  Guided buses may be articulated, allowing more passengers, but not as many as light rail or trams that do not also freely navigate public roads.