Rozbor.

Schopnosti jako celek vystupují v jednotlivých kognitivních procesech a ovlivňují výsledek těchto procesů. Schopnosti lze vymezit jako dispozice k průběhu kognitivních (poznávacích) procesů, jako dispozice, které určují (determinují) kvantitu a kvalitu výsledku těchto procesů. Jinými slovy, jsou dispozicemi k plnění kognitivních úloh.  Výsledný výkon člověka však není pouze funkcí těchto dispozic. Výkon je ovlivněn řadou dalších proměnných. Zjednodušeně řečeno, z jedné třetiny je kvantita a kvalita výkonu dána úrovní nutných schopností (včetně talentu), z další třetiny vlastnostmi nevýkonové povahy, především vlastnostmi charakterovými jako například vytrvalostí, rozhodností, cílevědomostí. Z další třetiny pak může výkon ovlivnit náhoda: například pokud budu z iracionálních důvodů svému vedoucímu nesympatický a ten mi nebude důvěřovat, nebude můj výkon hodnotit spravedlivě. A naopak. Mezi zmíněné náhody patří vše, co nemohu zcela ovlivnit – rodina, do níž se narodím, genetické dispozice, vliv vychovatelů a učitelů, vliv vrstevníků, vliv společnosti a režimu apod.  Schopnosti v širším slova smyslu jsou vlastně dispozice k jistému typu prožívání a chování. Schopnosti (tedy talent) mohou být obecné a specifické. Obecné se projevují ve více situacích a v řadě intelektuálních dovedností. Specifické schopnosti se váží na konkrétní kognitivní činnosti, někdy se označují jako dovednosti. Specifické schopnosti se projevují ve specifických situacích.

Míra schopností.

Jednotlivé schopnosti mají vrozený a získaný podklad. Rozlišujeme vlohy, nadání, schopnosti a talent. Vloha a nadání jsou spíše vrozené. Schopnosti a talent jsou současně vrozené a získané (rozvíjené). Rozlišujeme také míru zastoupení určité schopnosti – její šířku i hloubku.  Pokud vloha dostane šanci se rozvinout, hovoříme o schopnosti. Schopnosti se rozlišují od nadání; středně rozvinuté schopnosti se označují jako talent a mimořádně rozvinuté schopnosti jako genialita.  Pozn.: Toto dělení je poplatné starší české psychologické literatuře. V současné světové psychologii rozhodně není takto jednoznačné. Častěji se v ní setkáváme s rozdělením specifického talentu (hudební, výtvarný) od poměrně obecného nadání (gifted children, gifted people), které je specifickým souborem kognitivních i prožitkových odlišností takovýchto lidí (vyšší inteligence, rychlé učení, zvýšená citlivost), která je předurčuje k rychlejšímu a lepšímu zvládnutí mnoha schopností, vědomostí a aktivit. Velmi zajímavé teorie o tomto tématu podává Dabrowski.

Dělení schopností.

Schopnosti člověka je možné dělit podle úhlu pohledu různými způsoby. K základním schopnostem patří dílčí znalosti, svébytnou je znalost kódování (gramotnost), která umožňuje různé typy komunikace. Z dílčích znalostí se skládá komplexnější vzdělanost. Výkon v jednotlivých činnostech podmiňují kvality jednotlivých typů inteligence. Schopnost užití znalostí v praxi je nazývána dovedností.  Jiné možné třídění schopností:  Všeobecná a společností očekávána schopnost je inteligence – schopnost účelně jednat, rozumně myslet a řešit situace.  Dále také  Nebo také na

Schopnosti jsou vlastnosti osobnosti, které jsou rozvinuté výcvikem, vzděláním nebo zkušeností. Jsou důležité pro kvalitní rozvoj a využití při určitých činnostech. Člověk se s nimi nerodí, schopnosti je třeba těmito činnostmi utvrzovat a dále rozvíjet. Jádrem schopností jsou vrozené vlohy (dispozice).  V psychologii se schopnosti obecně vymezují jako souhrn předpokladů jednotlivých duševních funkcí k určité činnosti (vyřešení problému, orientace v situaci a odpovídající reagování na její podmínky atd.). Není-li vloha aktualizována (rozvíjena), pak se možnost přetvořit ji ve schopnost ztrácí. Například netrénovaná hudební vloha může zůstat nerozvinutá – latentní. Bez každodenního mnohahodinového tréninku hry na hudební nástroj zůstane nadání nevyužité.

A skill is the ability to perform an action with determined results often within a given amount of time, energy, or both. Skills can often be divided into domain-general and domain-specific skills. For example, in the domain of work, some general skills would include time management, teamwork and leadership, self-motivation and others, whereas domain-specific skills would be used only for a certain job. Skill usually requires certain environmental stimuli and situations to assess the level of skill being shown and used.  People need a broad range of skills to contribute to the modern economy. A joint ASTD and U.S. Department of Labor study showed that through technology, the workplace is changing, and identified 16 basic skills that employees must have to be able to change with it. Three broad categories of skills are suggested and these are technical, human, and conceptual. The first two can be substituted with hard and soft skills, respectively.


Zakladatelé.

V USA byl glam rock populární ve městech New York, Detroit a Los Angeles. Tento styl tam reprezentovali Alice Cooper, New York Dolls, Wayne County a později hlavně Kiss.  Fanoušci glam rocku se odlišovali od členů hnutí hippies okouzlujícím ("glamorous") oblečením, které bylo inspirováno sci-fi, hollywoodskou kulturou a oblečením bisexuálů. Glam rock je charakterizován jako fádní, uspávající balada i rozpustilé vysokoenergetické rock and rollové stylizace ovlivněné hudbou Rolling Stones, přičemž ve zpěvu dominují pokřiky (většinou se pokřikuje krátká část refrénu, která je zároveň názvem skladby). Hlavním tématem textů byla sexualita, drogy, vědecká fantastika a revoluce teenagerů (např. "Children of the Revolution" od T. Rex a "Teenage Rampage" od Sweet).  Během tehdejších reforem práv homosexuálů v Británii a bojů mezi nimi a newyorskou policií během nepokojů v USA nazvaných "Stonewall Riots", byla sexuální nejednoznačnost efektivní metodou jak šokovat publikum.  Některé hudební skupiny začaly tento efekt využívat. Svým mimozemsky působícím blýskavým oblečením a make-upem se snažily vyvolat dojem, že pocházejí z jiné civilizace.  Nejznámějším takovýmto mimozemšťanem byl David Bowie v období prezentace alba "The Rise and Fall of Ziggy Stardust and the Spiders from Mars" a alba "Aladdin Sane" během let 1972–73. Na začátku roku 1972 tento umělec, zpěvák, skladatel radikálně změnil svůj hudební styl, vzhled a prohlásil před médii, že je bisexuál. I když by se znaky glam rocku daly najít u průkopníků populární hudby jako byli Elvis Presley, Rolling Stones, Little Richard, The Kinks, Pink Floyd barretovské éry a dalších, za oficiálního zakladatelé tohoto stylu je všeobecně považován Marc Bolan se skupinou T. Rex. Do britské vlny vzniku žánru jsou zahrnováni kromě Davida Bowieho i Queen, Elton John, Slade, Mud, Gary Glitter, Sweet, Mott the Hoople a první sestava Roxy Music s Brianem Enem.  Americká vlna glam rocku je reprezentovaná hlavně proto-punkovou kapelou New York Dolls, jejichž rock, ovlivněný hudbou Rolling Stones, byl propojený s jejich vyparáděným, vždy ještě kousek mužsky působícím šviháckým, uličnickým výrazem.  Premiéru v prezentaci glam rocku v ženském podání získala maličká Suzi Quatro z Detroitu, hrající na obrovskou baskytaru. Koncem 60. a začátkem 70. let začal svou hudební kariéru v Detroitu další americký představitel Iggy Pop. Hlavním tahounem v USA se stal Alice Cooper (také z Detroitské rockové scény), který poprvé dokonale zkombinoval nejdůležitější komponenty glam rocku a to tvrdou rockovou hudbu, vzhled transvestity a teatrální provokativní vystoupení. Alice Cooper byl velmi úspěšný, ale komiksové nahození členů skupiny KISS, která vznikla roku 1973 v New Yorku, dokázalo z glam rocku vytvořit nejpopulárnější fenomén americké rockové mládeže začátku 70. let.  V Británii byl glam rock populární jak na popové, tak i na rockové scéně. Některé glamové skupiny vydaly k nablýskanému svátku – Vánocům – singly (Slade nahráli "Mery Christmass Everybody", Wizzard nahráli "I Wish It Could Be Chistmass Everyday", skupina Mud nahrála "Lonely This Christmass", Gary Glitter nahrál "Another Rock N‘ Roll Christmass" …), které se hrají během Vánoc dodnes.

Glam rock v divadle a ve filmu.

Pro rozvoj a popularizaci glam rocku hrály důležitou úlohu i divadlo a kinematografie.  Tony Zanetta byl známý jako scénograf a příležitostný producent alternativního divadla "Off Off Brodway", kde hrávali kromě mnohých jiných kontroverzních umělců té doby i travesti-star Jackie Curtis a Wayne County. Hrál s nimi postavu B. Marlowa v díle Andyho Warhola nazvaném "Pork".  V 70. letech byl producentem turné Davida Bowieho. Manažoval Bowieho "Ziggy Stardust Tour" číslo 1, 2 a 3 a produkoval jeho dvě další turné: "Diamond Dogs" a "Young American".  Image a vystupování transvestity Wayne Countyho byly inspirací pro Bowieho projekty z těchto časů.  Další významnou postavou newyorského undergroundu a spolupracovníkem Tonyho Zanetty byl Leee Black Childers.  Začátkem 70. let byl fotografem a manažerem vystoupení Jackieho Curtise (který vystupoval spolu s Penny Arcade a Patti Smith) v divadle "LaMaMa". Oblékaní a vzhled Jackieho Curtise byly vzorem pro vzhled a oblékání hvězd glam rocku.  Zanetta manažoval "Pork" v divadle "LaMaMa" a v "Roundhouse Theatre" v Londýně. Childers se stal oficiálním fotografem Bowieho projektu "Ziggy Stardust", strávil sezónu s Iggym Popem, byl fotografem pro magazín "Rock Scene", později se stal manažerem bývalého člena skupiny New York Dolls, Johnyho Thunderse a skupiny Heartbeakers.  Spolupráce osobností alternativní divadelní scény, ikony Pop artu Andyho Warhola a jejich schopnost šokovou terapií přes média zpopularizovat za jiných okolností sporné projevy idolů, zviditelnění glam rocku velmi pomohla.

Glam rock (známý také jako Glitter Rock) je styl rockové hudby, který se objevil po éře hippies na začátku 70. let. Zpočátku, mezi roky 1970–1973 byli hlavní představitelé z Británie. Byli to hlavně David Bowie, T. Rex, Slade, Sweet, Alice Cooper, Gary Glitter, Roxy Music, Silver Head, New York Dolls a Mott the Hoople.

Glam rock is a style of rock music that developed in the United Kingdom in the early 1970s performed by musicians who wore outrageous costumes, makeup, and hairstyles, particularly platform shoes and glitter. Glam artists drew on diverse sources across music and throwaway pop culture, ranging from bubblegum pop and 1950s rock and roll to cabaret, science fiction, and complex art rock. The flamboyant clothing and visual styles of performers were often camp or androgynous, and have been described as playing with nontraditional gender roles. Glitter rock was a more extreme version of glam.  The UK charts were inundated with glam rock acts from 1971 to 1975. The March 1971 appearance of T. Rex frontman Marc Bolan on the BBC's music show "Top of the Pops", wearing glitter and satins, is often cited as the beginning of the movement. Other British glam rock artists include David Bowie, Mott the Hoople, Sweet, Slade, Mud, Roxy Music and Gary Glitter. Those not central to the genre, such as Elton John, Rod Stewart and Freddie Mercury of Queen, also adopted glam styles. In the United States the scene was much less prevalent, with Alice Cooper and Lou Reed the only American artists to score a hit. Other American glam artists include New York Dolls, Sparks, Suzi Quatro, Iggy Pop and Jobriath. It declined after the mid-1970s, but influenced other musical genres including punk rock, glam metal, New Romantic, deathrock and gothic rock.


Život a kariéra.

Ibrahim Ferrer se narodil v roce 1927 Aurelii Ferrerové jako nemanželské dítě. Matka zemřela, když bylo Ibrahimovi 12 let. Od té doby si jako sirotek musel vydělávat na živobytí sám, kromě prodeje novin a sladkostí a čištění bot již v té době vystupoval také jako pouliční hudebník. Ve 14 letech založil se svým bratrancem hudební skupinu "Los Jóvenes del Son" a vystupovali spolu při různých příležitostech v okolí svého bydliště.  Ibrahim Ferrer vystupoval začátkem 50. let ve skupinách "Conjunto Sorpresa" a "Conjunto Wilson", za skutečný začátek jeho profesionální kariéry je možno považovat až jeho příchod do skupiny Pacha Alonsa "Maravilla de Beltran" v roce 1953. V roce 1957 se zpěvák přestěhoval ze Santiaga de Cuba do Havany. Vystupoval s vynikajícím kubánským hudebníkem Beny Moré a v roce 1959 obnovil spolupráci se skupinou Pacha Alonsa, která již nyní také vystupovala v Havaně pod názvem "Los Bocucos". Tato spolupráce pak trvala s přestávkami přes tři desetiletí. Po skončení kubánské revoluce se finanční situace hudebníků zhoršila a Ibrahim Ferrer si musel opět přivydělávat. Hudební kariéru ukončil v roce 1991 a pracoval jako čistič bot.  V roce 1996 přicestoval na Kubu americký kytarista a producent Ry Cooder, který zde spolu se svým kubánským spolupracovníkem, hudebníkem Juanem de Marcos González, hledal pro svůj nový projekt Buena Vista Social Club už téměř zapomenuté kubánské umělce. Juan de Marcos oslovil Ibrahima Ferrera a ten souhlasil s obnovením své kariéry. Spolu s Compayem Segundem, kterému bylo tehdy 89 let, Rubénem Gonzálezem (77 let), Omarou Portuondo a dalšími hudebníky natočili v roce 1997 v havanském studiu Egrem hudební album "Buena Vista Social Club", které o rok později získalo cenu Grammy. Celosvětovou popularitu pak hudebníkům z Buena Vista Social Clubu přinesl stejnojmenný dokumentární film Wima Wenderse z roku 1999.  První sólové album po obnovení své hudební kariéry natočil Ibrahim Ferrer v roce 1999. Album se jmenovalo "Buena Vista Social Club Presents: Ibrahim Ferrer" a prodalo se v počtu více než 1,5 miliónu nosičů. Za své druhé sólové album "Buenos Hermanos" z roku 2003 obdržel Ferrer o rok později cenu Grammy. Po celou dobu Ibrahim Ferrer také koncertoval, vystoupení Buena Vista Social Clubu v Carnegie Hall v USA je zachyceno na stejnojmenném dokumentárním filmu Wima Wenderse. Zpěvák podnikl také několik turné, při svém evropském turné zavítal v roce 2004 také do Prahy. S vydáním své poslední sólové desky "Mi Sueño" zpěvák váhal; poslední práce na desce pak dokončil nedlouho před svou smrtí.  Ibrahim Ferrer zemřel v roce 2005 ve věku 78 let v havanské nemocnici nedlouho po svém návratu z evropského turné. Byl pochován na hřbitově Kryštofa Kolumba v Havaně.

Ibrahim Ferrer Planas (20. února 1927, San Luís u Santiaga de Cuba, Kuba – 6. srpna 2005, Havana, Kuba) byl kubánský zpěvák stylů son, guaracha, bolero a latin jazz. Známý kubánský hudebník spoluúčinkoval na hudebním albu "Buena Vista Social Club", které produkoval Ry Cooder a které získalo v roce 1998 cenu Grammy. Toto album a stejnojmenný dokumentární film natočený o rok později přinesly Ferrerovi v závěru jeho kariéry mezinárodní úspěch.

Ibrahim Ferrer (February 20, 1927 – August 6, 2005) was a Cuban singer who played with Los Bocucos for nearly forty years. He also performed with Conjunto Sorpresa, Chepín y su Orquesta Oriental and Mario Patterson. After his retirement in 1991, he was brought back in the studio to record with the Afro-Cuban All Stars and Buena Vista Social Club in March 1996. He then toured internationally with these revival groups and recorded several solo albums for World Circuit before his death in 2005.


Historie.

Historikové jsou přesvědčeni, že nejstarší nalezené hmoždíře pochází z doby 35 000 let před naším letopočtem. První hmoždíře měly podobu jen kamenného důlku s kamenným tloučkem.  Používal se ve středověkých kuchyních, ale velmi často se s ním lze setkat i v současnosti.

Kovové hmoždíře.

Mosaz.

Nejčastěji jsou hmoždíře vyrobeny z mosazi. Většina mosazných hmoždířů má na spodní straně vyraženo číslo které značí velikost hmoždíře. Lze se setkat s případy, kdy je mosazný hmoždíř zasazen v zemi, kdy sloužil k uzemnění rádia.

Bronz.

Méně často jsou hmoždíře vyrobeny z bronzu. Bronzové hmoždíře bývají dražší než mosazné. Ty nacházely využití především v lékárnách. Většinou se dělaly ze zvonoviny nebo z bronzu s 10% příměsí cínu. Bronz na hmoždíře nesmí obsahovat olova a jiné jedovaté přísady. Dříve se mohlo stát že slévárník chtěl ušetřit drahý cín pro sebe a namísto toho dal do slitiny olovo.

Zinek.

Původní lékárenské hmoždíře se vyráběly ze zinku, který se dal povrchově dobře upravovat. Zinkové hmoždíře nejsou tak pevné jako bronzové, a při pádu na zem docházelo k prasknutí těla hmoždíře.

Litina.

Litinové hmoždíře se ve velkém začaly vyrábět v době první světové války. Litinovým hmoždířům se také říká "náhražkové", neboť byly výměňovány za mosazné, ze kterých se dělaly výstelky do děl. Litina však není pro výrobu hmoždířů příliš vhodná kvůli rychlé korozi, zejména při zpracování kyselých materiálů.

Ostatní kovy.

Ostatní kovy jako cín se nehodí na hmoždíř z důvodu malé pevnosti.  V laboratořích se používají spíše porcelánové misky či méně často speciální titanové hmoždíře.

Ostatní materiály.

Sklo, porcelán a keramika.

V dnešní době se už většinou kovové hmoždíře nevyrábějí z důvodu vysoké ceny a možné koroze. Daleko častěji je využíván porcelán jako levný materiál, chemicky netečný k potravinám a chemikáliím. Porcelánové laboratorní náčiní podobné hmoždíři se nazývá třecí miska. Kvůli chemické netečnosti se používá na hmoždíře také kámen a sklo.

Dřevo.

Dřevo je velice levný materiál, který se používá především na velké hmoždíře. Tlouk může mít na konci ocelovou kouli. Dodnes ho používají v kuchyních afrických států či v některých rozvojových zemích. Dříve se takovýto hmoždíř používá se mimo jiné také k výrobě másla. Ten se pak nazývá máselnice.

Hmoždíř (či moždíř) je nádoba, sloužící k roztloukání a drcení koření nebo krystalických látek. Jeho příslušenstvím je podlouhlá palička s rozšířeným koncem, která se nazývá tlouk, tlouček nebo trdlo.  V přeneseném významu se slovo moždíř používá i pro označení krátkého děla velké ráže, které střílí vrchní skupinou úhlů.

Mortar and pestle are implements used since ancient times to prepare ingredients or substances by crushing and grinding them into a fine paste or powder in the kitchen, laboratory, and pharmacy. The "mortar" () is a bowl, typically made of hard wood, metal, ceramic, or hard stone, such as granite. The "pestle" (, ) is a heavy and blunt club-shaped object. The substance to be ground, which may be wet or dry, is placed in the mortar, where the pestle is pressed and rotated onto it until the desired texture is achieved.


Život.

Henri Moissan se narodil v pařížské židovské rodině.  Studoval v Meaux. Po pádu Pařížské komuny se zapsal na farmaceutickou školu v Paříži, kde získal diplom lékárníka druhé třídy. Zabýval se současně chemií, jeho zájem jej přivedl do laboratoře aplikované anorganické chemie Národního přírodovědeckého muzea Edmonda Frémyho, zde se seznámil s prací a studoval u H. S-C. Devilleho a Henri Debraye. Pracoval také v laboratoři Pierre-Paula Dehéraina i na Sorbonně. Zabýval se kyanidy, oxidy železa, sloučeninami chromu a fluoru, karbidy, silicidy, hydridy a mnoha dalšími.

Dílo.

Existence fluoru byla v té době známa už mnoho let, ale všechny snahy o přípravu tohoto prvku ztroskotaly. Když se chemikům povedlo oddělit fluor od sloučeniny, ten okamžitě reagoval s prvkem ve své blízkosti. Pouze zlato nepropouštělo atomy fluoru.  Moissanovi se podařilo oddělit fluor elektrolýzou roztoku hydrogenfluoridu draselného (KHF) a kyseliny fluorovodíkové. Tato směs byla nutná, protože kyselina fluorovodíková je nevodič. Přístroj na elektrolýzu byl vybaven platino-iridiovými elektrodami. Platinu zchladil a udržoval teplotu přístroje na -50 °C. Výsledkem byla izolace vodíku (na záporných elektrodách) od fluóru, který se tvořil na kladných elektrodách. Tento proces se stále využívá při výrobě fluoru. Chování fluoru studoval velmi podrobně.  V roce 1904 objevil Moissan v meteoritickém kráteru Barringer v Arizoně dosud neznámý minerál (karbid křemíku), který se svými vlastnostmi podobal diamantu. Je také druhým nejtvrdším přírodním materiálem. Minerál byl pojmenován po svém nálezci – moissanit.  Moissan zemřel v Paříži, krátce po návratu ze Stockholmu, kde obdržel Nobelovu cenu. Není jasné, zda jeho náhlou smrt nezpůsobily jeho experimenty.

Ferdinand Frédéric Henri Moissan ["ánri moasá"] (28. září 1852 – 20. února 1907) byl francouzský chemik, který v roce 1906 získal Nobelovu cenu za chemii za izolování fluoru ze sloučeniny.

Ferdinand Frédéric Henri Moissan (28 September 1852 – 20 February 1907) was a French chemist who won the 1906 Nobel Prize in Chemistry for his work in isolating fluorine from its compounds. Moissan was one of the original members of the International Atomic Weights Committee.


Základní škála (tři kategorie).

 Civilizace typu I: ("planetární civilizace") dokáže využívat a hospodařit s veškerými zdroji své domovské planety. Využívá veškerou energii získávanou od nejbližší hvězdy na povrchu dané domovské planety . Ovládla mechanismy obnovitelných zdrojů a s nimi spojeny opakující se přírodní cykly. Například v systému Země–Slunce je předpokládaná hodnota energie dopadající na povrch Země blízko 7×10 W což je přibližně o pět řádů vyšší množství než je v současnosti získáváno (odhad přibližně 4×10 W). Astronom Guillermo A. Lemarchand prohlásil, že tato úroveň se blíží současné pozemské civilizaci s využíváním energetického rozměru ekvivalentního slunečnímu záření dopadající na Zemi v rozmezí 10 až 10 wattů.
 Civilizace typu II: ("hvězdná civilizace") dokáže využívat veškerou energii získávanou od nejbližší hvězdy, jak na povrchu všech planet dané soustavy, tak i v prostředí kosmu v rozmezí dané hvězdné soustavy (nejznámějším hypotetickým konceptem je Dysonova sféra, zařízení schopné v celku obklopit celou hvězdu a úspěšně přenést získávanou energii k určené planetě, či kosmické lodi. Lemarchand prohlásil tento typ za civilizaci schopnou využívat a přenášet veškerou radiaci vycházející z nejbližší hvězdy. Množství využívané energie by bylo přirovnatelné k jasu Slunce, kolem 4×10 erg/sec (4×10 W).
 Civilizace typu III: ("galaktická civilizace") dokáže kontrolovat a hospodařit s energií v rámci celé domovské galaxie. Dle Lemarchanda by se jednalo o civilizaci hospodařící s výstupy přirovnatelnými k vyzařované energii celé galaxie kolem 4×10 erg/sec (4×10 W)
 Podstata škály je jen hypotetická a považuje spotřebu energie v rámci velkých čísel kosmu. Byla navržena v roce 1964. Různé rozšíření této škály byly od té doby navrhnuty , včetně širšího rozmezí úrovní typů civilizací (typ 0, typ IV, typ V) a použití jiných měřítek od rozmezí využívání energie a s tím spojeným technologickým rozvojem, jeden z nejstarších pozůstatků o využívání techniky připomínající počítače je mechanismus z Antikythéry. Dále by s tím souvisela i úroveň vyspělosti v oborech zemědělství, zdravotnictví, letectví, informačních technologií, průmysl, ale také politika, filosofie .

Vývoj způsobů získávání energie.

Metody civilizace typu I:
 Metody civilizace typu II:
 Metody civilizace typu III:

Současná pozice Země na Kardašovově škále.

V současné době lidé na Zemi nedosáhli přiřazení na Kardašovově škále na úrovni typu civilizace 1.  Fyzik a futurista Michio Kaku odhaduje, že lidé by mohli dosáhnout statutu planetární civilizace do 100 až 200 let , na úroveň civilizace typu II by se Země mohla dostat do několika tisíc let, součástí civilizace typu III by se Země, dle jeho odhadů mohla stát do sto tisíc let až do jednoho milionu let. V rozhovoru s ním nazvaném "Zničí lidstvo samo sebe?" přes internetový portál "Big Think" řeší možná nebezpečí a výzvy přechodu na planetární civilizaci (typu I).  Carl Sagan navrhl definovat mezilehlé hodnoty (nezačleněné původně do Kardašovovy škály) přes interpolace a explorace hodnoty dané nad pro typ I (10 W), typ II (10 W), a typ III (10 W), které by byly vsazeny do rovnice:

Rozšíření modelu.

Bylo navrhnuto mnoho rozšíření hypotetických civilizací a modifikací ke Kardašovově škále.  nejbližší přímé navázaní na původní škálu přidáním hypotetického typu civilizací IV. typu, která se dokáže zásobit a využívat tak ohromné množství energie, že dokáže ovládat celý vesmír. Hypotetická je vědeckofantastická domněnka, že by taková civilizace dokázala vytvořit velmi dokonalou simulaci celého vesmíru. Dalším je V. typ, který by dokázal vytvořit a udržovat síť propojení mezi souborem více vesmírů. Rozšíření obsahuje i civilizaci typu 0, která je ještě těsně před vstupem do Kardašovovy škály. Celkový výstup energie viditelného vesmíru je v rozsahu kolem 10 W. Taková vše obklopující civilizace překračuje hranice spekulací založené na současném vědeckém poznání a nemusí být možná.
 Jiní navrhovali změnu v užívání měřítka například za úspěšnou schopnost "ovládání" systémů, v rozsahu používaných informací, nebo také v pokroku využívání velmi malých rozměrů v současném pochopení fungování i těch větších fyzikálních systémů.
 Byla navrhnuta jiná měřítka než výstup a užívání čisté energie. Jedno z nich je "ovládání" a rozšíření po planetách, galaxiích spíše než braní v úvahu samotnou energii. S tím je spojená dovednost civilizací vytvářet inženýrské stavby v astronomickém rozsahu a také terraformovat planety a přizpůsobovat přírodní okolí přítomnosti potřeb dané civilizace.
  Alternativně navrhl Carl Sagan další úpravu škály přidáním k míře užívání energie také možnosti a úroveň přístupu ke kolekci informací, skladování informací, přenášení informací dané civilizace .  Lidské společenství našlo cenově nejefektivnější a technologicky pokrokové rozšiřování znalostí v schopnostech ovládání manipulovat s prostředím ve velmi malých dimenzích a rozměrech. Pro pozorování velmi malých rozměrů se používá obdoba světelných mikroskopů a těmi jsou elektronové mikroskopy. Spíše více než na úrovni velkých systémů, rozvoj těchto technologií se neustále stupňuje a tato klasifikace je obrazně směrována do mikroskopických rozměrů a ještě dále od typu I-minus po typ Omega-minus:
 V rámci této škály je civilizace na Zemi s širokými znalostmi v odvětvích chemie a biologie, biochemie již přes úroveň typu III-minus, typ IV-minus, (který má široké praktické fyzikální využití) byl pozorován v rozvoji nanotechnologií, genetického inženýrství, vědě o materiálech a polovodičích. Zatímco typ V-minus je svědkem rozvoje ve fyzikálních teoriích pole a jaderné fyziky. Typ VI-minus má předběžný výzkum v oblasti částicové fyziky s vytvářením velkých urychlovačů částic jako je například Velký hadronový urychlovač.
 Robert Zubrin rozšířil a adaptoval Kardašovovu škálu na odkaz, jak rozšířená civilizace ve vesmíru je, spíše než na její využití energie.

Kritika.

Dle astronoma Carla Sagana se Země nachází ve škále na úrovni integrace na úroveň civilizace typu I. Bylo argumentováno, že z důvodu nedostatečných znalostí nedokážeme prozatím porozumět technologicky vyspělejším civilizacím (ETI), a proto nedokážeme předpovídat jejich chování. Proto Kardašovova škála nemusí být podstatná či praktická pro klasifikaci extraterestrických civilizací. Tento argument je blíže rozveden v knize Evolving the Alien: The Science of Extraterrestrial Life.  Kardašov také vypočítal zhruba orientačně časy, kdy by se mohla lidská civilizace zařadit do typu I (2200), typu 2 (5200) a typu 3 (17800). Vzhledem k obtížnostem mezihvězdného cestování však je možné, že nebude typ 3 dosažitelný ve zmíněné době; pokud nebude možné vyvinout nadsvětelný pohon, tak se dosažení tohoto stupně protáhne až na milióny let. Možnost okliky pro civilizace třetího typu by bylo využívaní technologie tzv. "cestování skrz "červí díry - Einstein–Rosenův most"“ , kdy by tato metoda i byla potřeba pro tento typ civilizace na rozšíření do nové galaxie, mezi galaxiemi jsou ohromné vzdálenosti například od Mléčné dráhy ke galaxii v Andromedě to má být kolem 2 537 000 světelných let. Vůbec se ve vesmíru objevují často velké prázdné úseky mezi kupami a nadkupami galaxií, kde se dle předpokladů nevyskytuje žádná hmota, nazývané právě prázdnoty. Galaxie Mléčná dráha spolu s dalšími galaxiemi má spadat pod místní skupinu galaxií.

Kardašovova škála je stupnice, kterou navrhl v 60. letech 20. století sovětský a ruský astronom Nikolaj Semjonovič Kardašov pod zaujetím z tří až čtyř procentního nárůstu světové spotřeby energie. Kardašovova stupnice pojednává o úrovni rozvoje dané civilizace. Je používaná především ve vědeckofantastické tvorbě. Dále je využívána SETI a futurologii, protože její rozměr je nejlépe aplikovatelný pro civilizace velmi vyspělé. Každá z civilizací se může zařadit do tří typů; hlavním měřítkem je množství energie, které je schopná využít. Mezi jednotlivými stupni toto množství exponenciálně narůstá. Získaná energie je spotřebována různými procesy, mezi kterými jsou hlavní různé druhy komunikace. Nicméně je nutné podotknout, že metoda nebyla prokázána a důkazy jsou neznámé, mezi první pokusy o číselné vyjádření počtu civilizací v galaxii je Drakeova rovnice.

The Kardashev scale is a method of measuring a civilization's level of technological advancement based on the amount of energy they are able to use. The measure was proposed by Soviet astronomer Nikolai Kardashev in 1964. The scale has three designated categories:


Původ pojmu.

Přestože podle Oxfordského slovníku angličtiny je užití termínu "limerick" pro poetický útvar poprvé doloženo až v květnu 1896, bylo pojmu "limerick" pro tento typ básně použito už v listopadu 1880 v novinách Saint John Daily News. Proč se však právě termínu "limerik" užívá pro tuto básnickou formu, stále ještě není rozřešeno, žádnou z hypotéz se doposud nepodařilo plně potvrdit.  Krom teorie Ernesta Weekleyho o složenině z "limmer" a "learic" či hledání původu ve společenské zábavě se sloganem "„Won't you come to Limerick“" je možno zmínit i Žáčkem uváděnou variantu, že vymýšlení praštěných říkanek prý bývalo oblíbenou zábavou námořníků v přístavních krčmách, a "„... nejpraštěnější říkanky vymýšleli mořští vlci v irském Limericku...“" (Jiří Žáček: "99 dědečků a 1 babička", Šulc a spol, 2001).  Irské kořeny limeriku pak hledají i irští patrioti, konkrétně u "Fili na Maighe", okruhu gaelských básníků 18. století vzniklého kolem básníků Seana O’Tuamy a Andriase MacCriatha v Killmallocku (v hrabství Limerick). Ve městě Limericku se tak v roce 2013 pořádalo pod záštitou University of Limerick "Mistrovství světa v limeriku", které ředitelka Centra spisovatelů Limericku Fiona Clark Echlin avizovala mottem Limerik zpátky do Limericku! "(Limerick back to Limerick!)".

Forma a obsah.

Limerik je báseň o pěti verších na dva rýmy struktury "a-a-b-b-a". V tvůrčí praxi je v limeriku časté užití kratších třetího a čtvrtého verše, metrum limeriku odpovídá akcentačním zvyklostem jazyka, v němž je napsán, limeriky anglické jsou zpravidla psány amfibrachem či anapestem. Limeriky obvykle spojuje především hravost a snaha pobavit autora i čtenáře.  Krom pevného počtu veršů a rýmového schématu pro tvorbu limeriků závazné normy neexistují, přestože se takové tendence objevovaly a objevují, obsahové (Gershon Legman prosazoval pro limerik podmínku obscénnosti) či formální (předpisující metrum či počet stop ve verši). Někteří learovští tradicionalisté někdy uváděli, že archetypální "kanonický limerik" v prvním verši prezentuje protagonistu, definuje jej kvalifikačním adjektivem a domicilem coby rýmovým slovem, v druhém verši popisuje protagonistovu aktivitu, ve třetím a čtvrtém verši pointuje a pátý verš je již pouze variantou verše prvního, včetně totožného rýmového slova. Faktem ovšem je, že tato kritéria ve skutečnosti nesplňují ani mnohé limeriky samotného Edwarda Leara (27, 30, 58, 83, 105...).

Varianty.

Limerik je především limerikem. Svá označení však nacházejí i některé specifické typy limeriků; limeriky předlearovské tak někdy bývají označovány jako "protolimeriky", je znám i "metalimerik" (limerik o limeriku), "replylimerik" (limerik jako odpověď na jiný limerik), "autolimerik" (limerik autora sama o sobě), "reminilimerik" (limerik citující v jednom verši jiného autora), "reverselimerik" (schématu a-b-b-a-a, který se dá po verších číst shora dolů i naopak), a "antilimerik" (porušující počet veršů či rýmové schéma). Zcela svébytným je pak Merrittův slavný Pelikán, se slovními hříčkami půvabnými a specifickými tak, že do češtiny zůstal nepřeložen i po víc než století.  Limerik stále inspiruje. Snad Wikipedie unese příklad českého učitele (dnes na penzi) mnohaletého ředitele střední školy v Sokolově a též někdejšího starosty tohoto města PaedDr. Karla Černíka. Ten píše několik limeriků denně a to již mnoho let. Za rok jich tak napíše cca 700. Příklad viz níže.

Limerik je hravý poetický útvar o pěti verších s rýmovou strukturou "a-a-b-b-a".  Jako forma je známý už od autorů antických (Aristofanés, Horatius, Macrobius) i středověkých (Tomáš Akvinský), v Anglii je doložen od století 17. "(A Book of Madrigales, 1606, Barten Holyday's play Technogamia, 1618" anebo u Shakespearova "Jaga)" a od 18. století i v Irsku. Populárním se stal limerik doprovázený kresbou v Anglii v první polovině 19. století.  Tiskem vyšly první soubory limeriků v Anglii v dvacátých letech 19. století. Nejprve kniha "Historie šestnácti podivuhodných starých žen (John Harris & Son, 1820)" anonymního autora, bezprostředně po ní dvě knihy limeriků pravděpodobně Sharpových (Richard Scrafton Sharp, 1775–1852): "Anekdotky a dobrodružství patnácti gentlemanů (Marshall, 1821), Anekdotky a dobrodružství patnácti mladých dam (E. Marshall, ca 1822)". V těchto knihách každý limerik vždy fungoval společně s kresbou (verše jako komentáře ke kresbě či kresba coby ilustrace k básni).  Jimi byl inspirován autor více než dvou stovek ilustrovaných limeriků Edward Lear, který zejména svou Velkou knihou nesmyslů "(A Book of Nonsense, Thomas McLean, 1846)" tuto formu proslavil. Přestože ji nevymyslel ani nepojmenoval (pojem "limerik" sám nikdy nepoužil, a své limeriky nazýval ""nonsense rhymes"" anebo ""nonsense pictures and rhymes""), na rozšíření obliby limeriků má Edward Lear stěžejní zásluhu.  Z Anglie se pak limerik rozšířil po celém světě, kdy jej psali a píší mj. Rudyard Kipling, Lewis Carroll, W. S. Gilbert, Isaac Asimov, H. G. Wells, Karel Kryl, Jiří Žáček, Anatol Bělkin, Julian Tuwim, Mark Freidkin, Miroslav Macek, Wendy Cope, Salman Rushdie, Zach Weiner...

A limerick () is a form of verse, usually humorous and frequently rude, in five-line, predominantly meter with a strict rhyme scheme of AABBA, in which the first, second and fifth line rhyme, while the third and fourth lines are shorter and share a different rhyme. The following example is a limerick of unknown origin: The form appeared in England in the early years of the 18th century. It was popularized by Edward Lear in the 19th century, although he did not use the term. Gershon Legman, who compiled the largest and most scholarly anthology, held that the true limerick as a folk form is always obscene, and cites similar opinions by Arnold Bennett and George Bernard Shaw, describing the clean limerick as a "periodic fad and object of magazine contests, rarely rising above mediocrity". From a folkloric point of view, the form is essentially transgressive; violation of taboo is part of its function.


Vznik a vývoj.

První rotační stroje vznikly v 19. století a rozšířily se hlavně v USA pro tisk novin, kdy jako první zkonstruoval v roce 1845 tiskový rotační stroj Američan Robert Hoe, ale teprve Marinoni použil nekonečný pás papíru, na který se dalo tisknout oboustranně.  Klasická ("horká") sazba pro tisk z výšky se otiskla a odlila do zakřivených segmentů, které se montovaly na tiskový válec.  Od poloviny 20. století se u rotačních kotoučových strojů stále víc prosazoval ofsetový tisk (z plochy), při němž se na hladké desce vytvoří hydrofilní (smáčené vodou a netisknoucí) a hydrofobní (mastné a tisknoucí) plošky, které rozdílně přijímají barvu a podle toho pak také tisknou. Ofsetová sazba se snáze vytváří, zejména při použití počítačů, nepracuje s olovem a snadno umožňuje vícebarevný tisk. Protože se obraz přenáší nepřímo, prostřednictvím přenosového válce, není sazba zrcadlově obrácená. V poslední době se vyvíjejí i jiné principy rotačního tisku, například tzv. bezvodý ofset, kdy není nutné mít ve stroji vlhčící zařízení a separace barvy na tiskových a netiskových prvků dochází odlišnými vlastnosti silikonu a materiálu tiskových prvků.

Princip tiskové technologie ofset.

Ofset funguje na základě odlišných fyzikálně-chemických vlastností tisknoucích a netisknoucích prvků, odpudivost vody a mastnoty. Tisková deska se skládá z ploché desky, proto tisk z plochy, tisknoucích prvků (fotocitlivá vrstva) a netisknoucí prvky (eloxovaný hliník). Tiskový prvek je oleofilní a zároveň je hydrofóbní, ale pouze s použitím vlhčícího roztoku, kdy netisknoucí prvek je hydrofilní a zároveň oleofóbní, pokud nejde o bezvodý ofset.  Barva není mísitelná ve vlhčícím roztoku, tvoří tedy vzájemně emulzi, za normálních podmínkách. Vlhčící roztok je polární látka, která má vysokou smáčenlivost, tedy nízké povrchové napětí.  Záměrem je, aby smáčecí úhel vlhčícího roztoku byl co nejmenší. Čím nižší povrchové napětí, tím je roztok rovnoměrněji navlhčen a tím je kvalitnější výsledný obraz.  Vlhčící zařízení nanese tenký film vlhčícího roztoku na netisknoucí místa a poté navalovací válce nanesou tenký film barvy na tisknoucí místa. Vzniklý obraz na formě se přenese na přenosový válec (gumový povrch) a z něj na potiskovaný materiál. Při vysoké rychlosti jsou první dva kroky spojovány a vlhčící roztok je emulgován do tiskové barvy. Po nanesení filmu na formu dochází k selekci kapalin dle povrchu tisknoucích a netisknoucích prvků.

Ofsetový kotoučový stroj.

Kotoučový ofsetový stroj je rozměrově dosti veliký tiskový stroj s automatickým odvíjením papíru. Název kotoučový stroj je odvozen právě od kotouče papíru, kdy je papír odvíjen z role.  Většinou se skládá z jedné či více tiskových věží, které jsou vzájemně propojeny do jednoho celku. Každá tisková věž je schopna vyrobit přesně daný počet stran (např. 16), počet tiskových věží v kotoučovém stroji tedy určuje celkový počet stran produktu (novin). Kotoučové stroje se dnes většinou používají pro tisk novin, časopisů a jiných vysoko nákladových tiskovin. Používaný papír je většinou papír gramáže 45 g/m2, dodávaných v rolích. Tiskovina vyrobená na rotačním stroji mívá na spodní části strany malé vpichy, způsobené speciálními kovovými jehlami (tzv. punkturami), které slouží pro podávání či držení novin při průchodu již zkompletovaného výtisku v poslední části rotačního stroje, tzv. skládacím aparátu, kde probíhá složení a oříznutí produktu na koncový formát.  Právě tento skládací aparát je typický pro novinové rotační stroje.  Válce rotačky se otáčejí rychlostí více než 10 otáček za sekundu, což odpovídá rychlosti tisku kolem 40.000 výtisků za hodinu. V dnešní době se jako tisková technika převážně používá offset, a to i při tisku novin.  Novinový tiskový stroj se skládá z těchto částí: odvíječ papíru, tisková věž - tisková jednotka, dráha papíru, skládací zařízení a velín.

Odvíječ papíru.

Umožňuje odvíjení pásu papíru z role a udržuje ho ve stálém napnutí. Odvíječ umožňuje výměnu kotouče ve stroji. Kotoučové stroje mohou mít více odvíječů. Tak je možné tisknout několik archů najednou a v dokončovacím aparátu zknihařit dohromady. Tím se zvyšuje produktivita stroje, protože se tiskne na více pásů papíru současně.

1.    Odvíjecí jednotka STOP.

V této jednotce se provádí výměna kotouče papíru v klidu. Pro výměnu kotouče je nutné celý stroj úplně zastavit. To znamená uvést stroj do klidu, kdy není produkční. Po výměně kotouče se opět musí stroj postupně rozjet až do vyčerpání role papíru. Kvůli novému rozjezdu přibývá makulatura. Většinou se používá na tisk samolepících folií.

2.    Odvíjecí jednotka pro přelepení v klidu.

Tato odvíjecí jednotka obsahuje také pouze rameno pro jeden kotouč, ale za odvíječem se nachází jednotka zásoby papíru, tj. amorfní jednotka. Odvíječ se zastaví, provede přelepení papíru na novou roli a znovu spustí. Po dobu výměny kotouče se papír čerpá ze zásobárny papíru. To umožní tisk v plné rychlosti i při výměně kotouče.

3.    Odvíječ NONSTOP „letmý přelep“.

V této jednotce se nacházejí dva nebo tři kotouče při chodu stroje. Otočné rameno ke konci kotouče přibližuje kotouč nový s oboustrannou lepicí páskou. Rameno papír přitiskne k pásu papíru a v tu chvíli starou roli odsekne rotační nůž. Tento způsob umožňuje tisk za plného chodu stroje, bez zdržení a mít role ve stroji v zásobě.

Vtahovací jednotka.

Je to soustava válců jak poháněných tak přítlačných a s pružným povrchem. Vtahovací jednotka může být součástí odvíječe, ale většinou bývá až za ním jako samostatná část. Má za úkol vtahovat do stroje pás papíru a udržovat ho ve správném napnutí a synchronizovat jeho rychlost se strojem. Dále pomáhá tlumit rušivé změny v napnutí pásu (např. vlnění) a stabilizuje polohu pásu. Pás napíná jak příčně tak podélně a to na hranici přetržení. Vtahovací jednotka musí být pro každý pás samostatná.  Součást této jednotky je tzv. tanečník. Je to válec s pružným upevněním do vertikálního pohybu. Slouží pro odstranění rušivých vlivů a napíná pás papíru.

Tisková věž - Tisková jednotka.

U kotoučového tisku mohou být tiskové jednotky postaveny jak horizontálně (za sebou), tak vertikálně (nad sebou). Jsou podobné jako u archového tisku s malými odlišnostmi. U kotoučového tisku se používají čtyřválcové tiskové jednotky guma/guma, pětiválcové (jsou nejvariabilnější), šestiválcové (ypsilonka), satelitní neboli devítiválcová.  U časopiseckého stroje (horizontální uspořádání) jsou tiskové jednotky stálé, neměnné.  Nejčastější tisková jednotka se skládá ze dvou formových válců, dvou přenosových válců, které slouží i jako protitlakové válce. U formových válců je barevníková soustava válců a vlhčící zařízení. Díky protilehlému rozložení válců jedna tisková jednotka tiskne v barvě 1/1, tedy obě strany současně potiskne jednou barvou.

Barevník.

Kvůli vyšším rychlostem tisku je řešen jiným způsobem než u archového tisku. Kvůli vysoké rychlosti se na rozdíl od archových se u barevníků pro kotoučový tisk neobjevuje lízač. Většinou se používá filmový barevník, který má lízač nahrazen filmovým válcem. Ten mívá povrch se spirálovou drážkou. Druhá možnost je použít barevník s rastrovým válcem založené na technologii anicolor. Třetí možnost je použít injector systém. U něho je barva pomocí čerpadla vháněna do trysek a nanášena na první roztírací válec.

Vlhčící zařízení.

Převážně se používají turbovlhčící systémy, tryskové vlhčící zařízení (soustava trysek, které stříkají vlhčící roztok na distribuční válec). Existují také vlhčící zařízení s kartáčovými válci, které nastřikují vlhčící roztok přímo na distribuční válec vlhčícího systému. Vlhčící roztok by měl být mírně kyselý pH 5.

Sušicí tunel.

Toto zařízení není potřeba u novinových strojů. Bývá v podobě sušicího tunelu. V něm se ohřívá vzduch pomocí plynových hořáků. Papír tunelem prochází mezi tryskovými tyčemi, kterými na papír fouká horký vzduch (papír je na vzduchovém polštáři). Průměrná teplota bývá 130 °C. Po sušicím tunelu následuje silikonovací jednotka. Protože papír je po výstupu ze zařízení přesušený, je velice křehký, silikonovací jednotka na papír nanese tekutý silikon. Papír se tím zvlhčí. Po vlhčení se lépe skládá a silikon zároveň zabrání otěru barvy o válce. Po silikonavací jednotce se nachází chladicí zařízení. Je to soustava válců, které jsou duté, a je do nich vháněná studená voda. Papír se ochladí na původních 30 °C.

Dráha papíru.

Potištěný papír, který vychází z tiskové věže, vchází na dráhu papíru, která se někdy nazývá obracecí či řezací částí stroje. Zde se pás papíru, který je prozatím ve stejné šíři jako role papíru, dle požadavků na finální produkt (počet stran, počet knih a jejich skladba ve výtisku) řeže, obrací či převádí na další dráhy. Na dráze papíru jsou také umístěny různé kontrolní a dignostické prvky tiskového stroje (skenery upravující soutisk CMYK, měření tahů drah papíru, čidla reagující na přetržení papíru). Tyto dráhy papíru jsou většinou umístěny nad tiskovými věžemi, jedná se tedy o nejvýše položenou část tiskového stroje (zhruba 10 metrů nad zemí). Již upravené pásy papíru poté vstupují do skládacího zařízení.

Dokončovací agregát.

Kotoučové stroje jsou vybaveny skládacími a dokončovacími jednotkami, které jsou konstruovány na míru podle typu zakázek. Pomocí těchto jednotek je možné pás skládat do složek, knihařit složky, nanášet lepidlo… Výstupem stroje jsou již hotové publikace.  Pás se rozřeže podélně na pásy užší a to kotoučovými noži. Jednotlivé pásy papíru je možné snášet i souběžně na sebe a knihařit najednou.  Papír se ke skládacímu zařízení vede pomocí soustavy vodících tyčí (umožňují změnit polohu pásu, obrátit jej). Papír se vede do nejdůležitější částí skládacího zařízení, skládací trojhran (trychtýř). Z trojhranu putuje papír složený podélným lomem mezi tahové válce, které lom zafixují. Složený pás putuje do skládacího válce, kde se pomocí jehlového a řezacího válce pás příčně nařeže a pak složí. Lom se provádí pomocí skládacího nože, který vmáčkne papír do klapky. Tím skládání může skončit a složený papír jde pomocí vykladače ze stroje. Pokud chceme ale více lomů, tak nám zaváděcí klapka po druhém lomu zavede papír dál. Tam pomocí skládacích nožů následují další lomy. Po posledním lomu papír opět putuje vykladačem na transportní systém, ze kterého jsou výtisky odebírány. Některé transportní systémy umožňují i vkládání příloh tištěných na jiném stroji.  Místo skládacího a dokončovacího aparátu může být jen nožový aparát na nařezání pásu na archy a následné stohování na paletu. Také může být na konci stroje dutinka s navíječem a pás papíru se opět navine. To se využívá nejčastěji na samolepicích foliích a etiketách.  Vykladač jednotlivých složek může být do baličky, odkud balíky jedou po pásu. Také se publikace řetězy vedou do bubnů, kde probíhají vklady. Většinou je možné vložit jen dva až tři vklady najednou.

Velín.

V dnešní době jsou všechny funkce a pochody rotačního stroje plně ovládány právě z velínu a zejména z bezpečnostních důvodů se tiskaři při samotném tisku na stroji nepohybují. Při tzv. předtiskové přípravě do rotačního stroje "zavede" tiskař papír a založí tiskové desky, což se pochopitelně děje před samotným spuštěním stroje k tisku. Při tzv. výjezdu stroje pak tiskaři pomocí ovládacích pultů provádějí zabarvování novin a kontrolují je pomocí digitálních nátisků či denzitometrů, což jsou přístroje na měření tloušťky barevného filmu na výtisku. Dále tiskaři provádějí korekce "pasování", což je nastavení tiskových desek, respektive formových válců, do identické pozice (ve smyslu soutisku barev CMYK), aby bylo dosaženo dokonalého překrytí všech čtyř barevných separátů na sebe. V případě špatně nastaveného soutisku dochází k tzv. rozpasování, což se projeví vychýlení některé z barev z obrázku a celkovou nečitelností strany. Novinový rotační stroj však už ze své konstrukce a použitého papíru není schopen tak kvalitního soutisku a zabarvení jako např. stroje archové. Dále je z velínu možno ovládat celou řadu nastavení tiskového stroje (dopouštění tiskové barvy, nastavení formátu novin, nastavení středů tiskových stran, barevníkové zóny atd.)  Elektronická kalibrace umožňuje rychlejší a efektivnější nastavení stroje. Úpravy stroje (např. zóny barevníku) se projeví až po několika stech výtisků a počítačem se tyto makulatury sníží.

Kotoučový stroj, amatérsky řečeno rotačka, je typ tiskového stroje, u něhož je potiskovaný materiál odvíjen z role a skrze stroj je protahován jako pás papíru. Slovo rotačka je technologie jakéhokoliv rotačního tisku, který má formu i tlakové médium ve formě válce. Kotoučový stroj je již specifikovaná technologie rotačního tisku, kdy je potiskovaný materiál odvíjen z role.  "Dále již kotoučový ofsetový stroj."  Papír navinutý na roli je levnější než řezaný na archy papíru a proto jsou náklady za papír na tisk nižší.  Tato tisková technologie využívá rotačních formových i tlakových válců proti sobě, díky tomu umožňuje i tisk na obě strany zároveň. Kotoučový ofsetový stroj se uplatňuje především při tisku vysokých nákladů a tisku vysokou rychlostí (až 50 000 ks/h). Těmito stroji se nejčastěji tisknou periodika (noviny, časopisy) kvůli jejich vysokému nákladu a podmínkám pro časové nároky na expedici. Často se používají jako obalovou tisková technika a na tisk merkantilních tiskovin.  Nevýhoda je při tisku vysoký podíl makulatury. Výsledkem tisku jsou knihařské složky na knihaření nebo sešité složky do vazby V1, protože stroj obsahuje skládací a dokončovací aparát.  Kotoučový ofset se dělí do tří skupin podle typu produkce na časopisecké (heatset), novinové (coldset) a formulářové a speciální.

A rotary printing press is a printing press in which the images to be printed are curved around a cylinder. Printing can be done on various substrates, including paper, cardboard, and plastic. Substrates can be sheet feed or unwound on a continuous roll through the press to be printed and further modified if required (e.g. die cut, overprint varnished, embossed). Printing presses that use continuous rolls are sometimes referred to as "web presses".


Souborový formát.

Gzip je založený na algoritmu DEFLATE [di'fleit], který je kombinací LZ77 a Huffmanova kódování. DEFLATE byl určený k nahrazení LZW a dalších patenty zatížených algoritmů pro kompresi dat, který měl v té době omezenou použitelnost komprese a dalších populárních archivátorů.  Dále se termínem gzip rozumí souborový formát, jehož obsahem je:  Ačkoliv formát souboru také povoluje společné vícenásobné proudové kaskády (jsou jednoduše dekomprimovány, jako kdyby šlo o jednu), gzip je normálně používán ke kompresi jednotlivých souborů. Komprimované archivy jsou typicky tvořeny kompletací sbírek souborů do jednotlivých tar archivů a potom jsou komprimovány do archivu pomocí gzipu. Výsledný .tar.gz nebo .tgz soubor se nazývá tarball ['taːˌboːl].  Gzip by se neměl zaměňovat s formátem archivů ZIP, vyvinutým společností PKWARE, Inc., byť i ten používá metodu DEFLATE (ZIP jich umí více, tato je z nich nejrozšířenější). Formát ZIP může držet sbírky souborů bez externího archivátoru, ale je to méně kompaktní než komprimované tarbally držící stejná data, protože komprimuje soubory individuálně a nemůže využít nadbytečnost mezi soubory (pevná (SOLID) komprese).  Zlib je DEFLATE algoritmus ve formě knihovny, která zahrnuje podporu formátu souboru gzip a lehkou kategorii formátu v jeho API. Proudový formát zlib, DEFLATE a formát souboru gzip byly standardizovány jako , a .  Odpovídajíci program pro dekomprimaci "zagzipovaných" souborů je gunzip ['ganˌzip]. Oba příkazy, codice_1 a codice_2, vykonají to samé.

Ostatní použití.

Protokol HTTP/1.1 povoluje klientům, aby volitelně žádali o kompresi obsahu ze serveru. Standardně sám specifikuje dvě kompresní metody: „gzip“ (obsah zabalený v gzip proudu) a „deflate“ (obsah v syrovém, bezhlavičkovém DEFLATE proudu). Oba jsou podporovány mnoha HTTP klientskými knihovnami a většinou moderních prohlížečů. Komprimace musí být povolena v hlavičce HTTP_ACCEPT_ENCODING, kterou vysílá server.  Počínaje 90. let začal získávat nad gzipem větší popularitu bzip2, souborová kompresní utilita založená na Burrows-Wheelerově transformaci. Ta produkuje značně menší soubory (zvláště pro zdrojový kód a další uspořádaný text), byť za cenu zvýšené spotřeby paměti a času na zpracování (až do faktoru 4). Soubory komprimované pomocí bzip2 mají standardně příponu .bz2, často se pak vyskytují v kombinaci s utilitou tar [taː(r)] jako .tar.bz2 či .tbz nebo .tb2.  AdvanceCOMP a 7-Zip užívá implementaci DEFLATE, která produkuje .gzip soubory kompatibilní s lepšími stupni komprese než gzip sám, za cenu větší spotřeby procesorového času.

gzip (výslovnost [džiː'zip]; akronym z GNU zip) je aplikační software užívaný pro kompresi dat. Program je freesoftwarovou náhradou za kompresní program používaný již v raném Unixovém systému, určený pro projekt GNU.  Gzip byl vytvořen Jean-loup Gaillyem a Markem Adlerem. Verze 0.1 byla poprvé veřejně představena 31. října 1992. Verze 1.0 následovala v únoru 1993.

gzip is a file format and a software application used for file compression and decompression. The program was created by Jean-loup Gailly and Mark Adler as a free software replacement for the compress program used in early Unix systems, and intended for use by GNU (the "g" is from "GNU"). Version 0.1 was first publicly released on 31 October 1992, and version 1.0 followed in February 1993.


Charakteristika.

V mírném pásu je čeleď známa především podle rodu violka, který je ale svým bylinným vzrůstem a morfologií květů v rámci čeledi výjimkou. Většina zástupců čeledi roste v tropech a jedná se o dřeviny, z nichž řada druhů ani nemá dvoustranně souměrné květy a violku ani vzdáleně nepřipomíná.

Popis.

Zástupci violkovitých jsou převážně keře, polokeře a stromy, v menší míře i liány (např. "Achietea") nebo byliny (violky, některé druhy rodu "Hybanthus"). Dřevo stromovitých zástupců je spíše měkké a světlé, kůra bývá hladká a bez prasklin. Listy jsou jednoduché, střídavé nebo vstřícné, řapíkaté nebo řidčeji téměř přisedlé, s nápadnými, vytrvalými nebo opadavými palisty. Čepel listů je celistvá nebo výjimečně zpeřeně členěná, celokrajná, pilovitá nebo vroubkovaná, se zpeřenou nebo výjimečně dlanitou žilnatinou.  Květy jsou oboupohlavné, pravidelné až silně dvoustranně souměrné, jednotlivé nebo v úžlabních, vrcholových nebo i kauliflorních (rod "Leonia") květenstvích různých typů, případně jednotlivé. Kalich je složený z 5 volných lístků, za plodu vytrvalý. Koruna je pětičetná. Korunní lístky jsou stejné nebo nestejné, volné nebo na bázi srostlé. U některých rodů s dvoustranně souměrnými květy včetně violek jsou květy otočené o 180° (resupinátní), s nejspodnějším korunním lístkem vakovitě vydutým nebo přeměněným v ostruhu. Tyčinek je 5 (výjimečně jen 3), nitky mohou být volné nebo srostlé do trubičky. Semeník je svrchní, srostlý ze 3 (2 až 5) plodolistů, s jedinou komůrkou s paritální placentací a jednou čnělkou. V každém plodolistu je jedno nebo několik vajíček. Plodem je tenkostěnná nebo častěji kožovitá až dřevnatá tobolka pukající 3 (2 až 6) chlopněmi, řidčeji bobule.

Rozšíření.

Čeleď zahrnuje asi 1100 druhů ve 29 rodech. Je rozšířena po celém světě. Největším rodem je violka ("Viola"), kosmopolitní rod zahrnující přes 400 druhů, rozšířených v mírném pásu i v horských polohách tropů. Zbývající rody jsou až na výjimky (některé subtropické druhy "Hybanthus") tropické. Další velké rody jsou "Rinorea" (160 druhů) a "Hybanthus" (100 druhů). Tyto 3 největší rody zahrnují v klasickém pojetí asi 93 % všech druhů čeledi. V tropických deštných lesích rostou violkovité jako keře a menší stromy, zpravidla nedosahující korunního patra pralesa. Vyskytují se i v horských a mlžných lesích. Rod violka dosahuje největší druhové diverzity v jihoamerických Andách, kde některé druhy dosahují nadmořských výšek až okolo 6000 metrů a blíží se hranici věčného sněhu.  V Evropě je čeleď zastoupena pouze rodem violka. V květeně České republiky se celkově vyskytuje asi 23 druhů violek ("Viola"), některé další druhy jsou pěstovány jako zahradní rostliny a občas zplaňují.

Obsahové látky.

Violkovité nejsou z hlediska obsahových látek příliš prozkoumány a platí to zejména pro dřevnaté zástupce. U druhu "Hybanthus enneaspermus" byly zjištěny alkaloidy a saponiny. Violky obsahují různé prchavé sloučeniny, triterpeny aj. U některých violkovitých byla zjištěna akumulace různých kovů, zejména hliníku ("Allexis", "Amphirrhox"), niklu ("Hybanthus", "Rinorea", "Agatea deplanchei") a zinku (některé violky).

Ekologické interakce.

Květy většiny zástupců čeledi jsou opylovány hmyzem, zejména motýly, včelami a čmeláky. Některé violky z vysokých poloh And jsou opylovány drobnými mouchami. Jihoamerická popínavá violka "Viola arguta" má červené květy a je opylována pravděpodobně kolibříky. Část druhů tvoří v květech nektar, u některých však nektar chybí a opylovačům poskytují pouze pyl. U mnohých druhů violek se vyvíjejí mimo normálních květů i tzv. kleistogamické květy, které jsou drobnější a méně nápadné než normální květy, ani v největším rozkvětu se plně neotevírají a dochází v nich k samoopylení.  Tobolky řady druhů se otevírají explozivně a vystřelují semena až do vzdálenosti 2 metrů. Semena některých druhů violek a dalších zástupců čeledi (např. "Rinorea") jsou šířena mravenci, kteří je vyhledávají pro dužnatý výrůstek, nazývaný masíčko neboli karunkula. Semena jihoamerického druhu "Paypayrola grandiflora" jsou uzavřena v zářivě oranžovém míšku a jsou roznášena ptáky. Ptáci rozšiřují také semena tropických druhů s bobulemi. Semena některých violkovitých jsou šířena také vzduchem a vodou. Některé druhy rodu "Rinorea" mají na listech domatia, obývaná symbiotickými roztoči.

Taxonomie.

V klasických taxonomických systémech byla čeleď violkovité řazena do řádu violkotvaré ("Violales"), obsahujícího větší počet čeledí, z nichž některé byly v systému APG přesunuty spolu s čeledí violkovité do obsažného řádu malpígiotvaré ("Malpighiales").  Podle výsledků fylogenetických studií je nejblíže příbuznou skupinou čeleď mučenkovité ("Passifloraceae"), zahrnující v novém pojetí i čeledi "Malesherbiaceae" a "Turneraceae". Za bazální větev čeledi "Violaceae" je považován rod "Fusispermum". Rody "Rinorea" a "Hybanthus" jsou v současném pojetí parafyletické a čeká je taxonomická revize.  V současné taxonomii je čeleď "Violaceae" členěna do 3 podčeledí.

Význam.

Violkovité nemají velký ekonomický význam. Různé druhy a kultivary violek jsou oblíbenými zahradními rostlinami. Violka vonná je občas sbírána jako léčivá rostlina. Oddenky a kořeny "Hybanthus ipecacuanha" byly využívány jako náhražka hlavěnky dávivé ("Psychotria ipecacuanha"), používané v minulosti jako emetikum. Dávivý účinek mají i kořeny některých jiných rodů ("Anchietea", "Calyptrion"). Plody jihoamerického druhu "Leonia glycycarpa" jsou jedlé.

Seznam rodů.

"Afrohybanthus", "Agatea", "Allexis", "Amphirrhox", "Anchietea", "Calyptrion", "Cubelium", "Decorsella", "Fusispermum", "Gloeospermum", "Hekkingia", "Hybanthopsis", "Hybanthus", "Isodendrion", "Ixchelia", "Leonia", "Mayanaea", "Melicytus", "Noisettia", "Orthion", "Paypayrola", "Phyllanoa", "Pigea", "Pombalia", "Rinorea", "Rinoreocarpus", "Schweiggeria", "Scyphellandra", "Viola"

Violkovité ("Violaceae") je čeleď vyšších dvouděložných rostlin z řádu malpígiotvaré ("Malpighiales"). Jsou to dřeviny i byliny s jednoduchými, střídavými nebo vstřícnými listy. Květy mohou být dvoustranně souměrné nebo pravidelné, uspořádané v květenstvích různých typů. Plodem je nejčastěji tobolka. Čeleď zahrnuje asi 1100 druhů ve 29 rodech. Je rozšířena po celém světě, s největším zastoupením v tropech. V České republice se stejně jako v celé Evropě vyskytuje pouze rod violka.

Violaceae is a family of flowering plants established in 1802, consisting of about 1000 species in about 25 genera. It takes its name from the genus "Viola", the violets and pansies.  Older classifications such as the Cronquist system placed the Violaceae in an order named after it, the Violales or the Parietales. However, molecular phylogeny studies place the family in the Malpighiales as reflected in the Angiosperm Phylogeny Group (APG) classification, with 41 other families, where it is situated in the parietal clade of 11 families. Most of the species are found in three large genera, "Viola", "Rinorea" and "Hybanthus". The other genera are largely monotypic or oligotypic. The genera are grouped into four clades within the family. The species are largely tropical or subtropical but "Viola" has a number of species in temperate regions. Many genera have a very restricted distribution.


Příprava.

Oxid beryllnatý utvořený při vysokých teplotách (>800 °C) je netečný, ale může být snadno vytěsněn hydrogenfluoridem amonným (NHHF) nebo horkým roztokem koncentrované kyseliny sírové (HSO) a sulfidem amonným. Oxid beryllnatý se extrahuje tepelným rozkladem přirozeně se vyskytujících minerálů jako beryl nebo bertrandit. Komerčně jsou běžně dostupné materiály čistoty vyšší než 99%.

Vlastnosti a využití.

Oxid beryllnatý kombinuje vynikající elektrické izolační vlastnosti spolu s vysokou tepelnou vodivostí. Je také vysoce resistentní proti korozi. Vysoká toxicita práškového oxidu berylnatého při vdechování a vysoké náklady na výrobu však omezují jeho použití mimo aplikace, které nevyužívají uvedené jedinečné vlastnosti.  Oxid beryllnatý je jednou z nejdražších surovin používaných při výrobě keramiky především díky nákladům spojeným k zamezení toxických účinků prachu při manipulaci během výroby.  V elektronických aplikacích se BeO nejčastěji používá jako elektronický podklad při výrobě účinných chladičů pro svou vysokou tepelnou vodivost a vysoký elektrický odpor. Materiál se využívá především ve vysokonapěťových elektrických zařízeních nebo přístrojích s vysokou hustotou elektronických obvodů jako jsou počítače s vysokou výpočetní rychlostí.  Vzhledem k tomu, že BeO je propustný pro mikrovlnné záření, může být použit pro okna nebo antény mikrovlnných komunikačních systémů a mikrovlnných trub. Podobně, protože je propustný pro rentgenové záření, může být použit při výrobě oken u těchto přístrojů a technologií využívajících vysoce energetické záření (rentgeny, vysoce účinné lasery...).  BeO má specifické vlastnosti, které jsou atraktivní pro jaderně energetické aplikace, jako je nízký záchytný průřez pro neutrony s vysokou schopností jejich moderování. V praxi je značně hodnocen pro použití při vysokoteplotní plynem chlazené reaktory, žádné aplikace v civilních jaderných reaktorech však nejsou známy.  Nízká hustota BeO jej činí atraktivním pro letecké a vojenské aplikace jako jsou gyroskopy a zbraně. Odolnost vůči roztaveným kovům umožňuje jeho použití jako žáruvzdorného materiálu v hutních aplikacích, například pro tavení kovů vzácných zemin.

Bezpečnost.

Oxid beryllnatý je karcinogenní, především pokud se přijme s potravou nebo je inhalován do plic, kdy může způsobit chronickou nemoc tzv. beryliózu. Vdechování jemných částic způsobuje systémovou, zejména respirační chorobu, výše zmíněnou beryliózu, jejíž závažnost souvisí spíše než s délkou expozice s dobou, kdy se onemocnění poprvé projeví.

Oxid beryllnatý (BeO) je bílý, zejména při vdechnutí prudce jedovatý prášek, nebo čirá, ve vodě nerozpustná krystalická látka. Má tvrdost 9 podle Mohse, stejně jako korund-safír, tedy oxid hlinitý (AlO), kterému je některými svými vlastnostmi podoben, je drahokam. Nachází se však v přírodě vzácně (ve Švédsku), jmenuje se bromellit. Lze jej získat z beryllia zapálením v kyslíku nebo žíháním beryllnatých sloučenin, které snadno odštěpují kyselinový zbytek, například z dusičnanu beryllnatého. Slitiny oxidu beryllnatého, které jsou velmi stabilní, mají keramické vlastnosti. Je totiž velmi odolný vůči žáru, a je polymorfní. Oxid beryllnatý byl původně anglicky nazýván jako "glucina". Je to pro sladkou chuť ve vodě rozpustných sloučenin beryllia, podle které poznavali přítomnost tohoto prvku první, o jeho vysoké toxicitě nepoučení badatelé.

Beryllium oxide (BeO), also known as beryllia, is an inorganic compound with the formula BeO. This colourless solid is a notable electrical insulator with a higher thermal conductivity than any other non-metal except diamond, and exceeds that of most metals. As an amorphous solid, beryllium oxide is white. Its high melting point leads to its use as a refractory material. It occurs in nature as the mineral bromellite. Historically and in materials science, beryllium oxide was called glucina or glucinium oxide.


11. dobrovolnická divize tankových granátníků SS „Nordland“

Vznik.

I když německá propaganda hlásala mezinárodní charakter 5. SS-Panzer Division „Wiking“, ve skutečnosti bylo mužstvo z 90% tvořeno Němci. V nové divizi byl záměr zvýšit procento zahraničních dobrovolníků, a to také ve velení. Mužstvo tak tvořili z 40% členové rozpuštěných zahraničních legií, 35% "Volksdeutsche" (Němci žijící mimo území Německé říše) a 25% "Reichsdeutsche" (Němci pocházející z území Říše). V průběhu druhé světové války tak v divizi sloužili Dáni, Maďaři, Nizozemci, Norové, Estonci, Finové, Francouzi, Rumuni, Španělé, Švédové, Švýcaři a Britové.  Na základě rozkazu OKW k založení III. (Germanische) SS-Panzerkorps ze začátku roku 1943, byla v únoru 1943 vytvořena Kampfverband Waräger. Ještě téhož měsíce byla přejmenována na Germanische-Freiwilligen-Division. V dubnu 1943 na SS-Panzer Grenadier Division 11 (Germanische) a v červenci na 11. SS-Panzergrenadier Freiwilligen Division „Nordland“. Konečný název divize obdržela v říjnu 1943, a to 11. SS-Freiwilligen-Panzergrenadier-Division „Nordland“.  Původní název pro divizi „Waräger“, byl změněn na „Nordland“ samotným Adolfem Hitlerem. Důvodem byly bojové zásluhy pluku „Nordland“, který byl stažen z divize „Wiking“ a posloužil jako základ divize „Nordland“.  Po skončení výcviku a zformování jednotek, byla divize přesunuta do Chorvatska, kde se zapojila do akcí proti Titovým partyzánům. Koncem listopadu 1943 se pluk „Danmark“ zúčastnil těžkých bojů s 5000 partyzány poblíž města Glina. Během této doby obdržel SS-Panzer Abteilung 11 jméno „Herman von Salza“ na počest čtvrtého velmistra Řádu německých rytířů.  Dne 25. listopadu obdržela divize rozkaz k přesunu na východní frontu a 22. prosince zaujala své postavení v rámci skupiny armád Sever, které velel polní maršál Walter Model.

Bitva na Narvě.

Divize „Nordland“, spolu s ostatními částmi III. (Germanische) SS-Panzerkorps zaujala postavení poblíž Leningradu, kde se zapojila do pokusu o zastavení sovětského útoku, jehož hlavním cílem bylo prolomení blokády Leningradu. To se nakonec podařilo a divize se musela stáhnout k městu Oranienbaum (nyní Lomonosov). 14. ledna 1944 byla německá fronta znovu prolomena a divize „Nordland“ se musela stáhnout do města Narva v Estonsku, kterým protéká řeka Narva, podél níž byla budována nová obranná linie. Počátkem února začali Sověti útočit směrem na město a tím začala bitva na Narvě.  Tato bitva vešla ve známost jako „Bitva evropských SS“, protože se jí zúčastnilo velké množství dobrovolníků z celé Evropy. Obránci na linii Narvy čítali 50 000 mužů. Proti nim vrhlo sovětské velení 200 000 vojáků.  Hlavní útok byl zahájen 13. února proti pravé straně narvské obranné linie. Současně byl také zahájen obojživelný útok z Baltského moře poblíž Mereküla, který ale divize „Nordland“ rozdrtila. Následujících pět měsíců divize SS podstoupily mnoho tvrdých bojů, které bránily Sovětům v postupu. V březnu 1944 Sověti zničili most přes Narvu a odřízli německé jednotky na nepřátelské straně. To netrvalo dlouho, poněvadž 11. ženijní prapor SS postavil pod těžkou palbou most provizorní. Po zahájení sovětské operace Bagration v červnu 1944 se divize stáhla na linii Tannenberg.

Linie Tannenberg.

Linie Tannenberg byla uchycena kolem tří strategických vrchů. Od západu k východu to byl vrchol 69.9, granátnický a sirotčí vrchol. Sirotčí vrchol chránil město Narva.  Od 27. července 1944 divize „Nordland“ společně s 6. SS-Freiwilligen Sturmbrigade Langemarck a Kampfgruppe Strachwitz z divize Großdeutschland držely sirotčí vrchol. Navzdory tomu, že v boji padl velitel divize „Nordland“ SS-Gruppenführer Fritz von Scholz a následně i velitelé pluků „Norge“ a „Danmark“, se sirotčí vrchol podařilo udržet a do 29. července zničit 113 sovětských tanků.  III. (Germanische) SS-Panzerkorps krvácel při obraně linie Tannenberg až do 14. září, kdy byl stažen do Lotyšska k obraně hlavního města Rigy. K němu dorazil 22. září a zabránil tak obklíčení 18. armády. Riga padla 12. října a do konce měsíce se zbývající jednotky Waffen-SS stáhly do kuronské kapsy.  V této kapse sváděla divize od října do prosince 1944 těžké obranné boje a její síla klesla na 9000 mužů. V lednu 1945 obdržela divize rozkaz k přesunu do přístavu Libau u Baltského moře, odkud byla dopravena do Pomořanska

Východní Prusko a Pomořansko.

Začátkem února 1945 dorazily k divizi posily, mezi nimi i Britische Freikorps (58 mužů), a vybavení.  16. února se divize zapojila do operace Sonnenwende, jejímž cílem bylo zničit sovětský výběžek do německých liníí a osvobodit německé jednotky obklíčené ve městě Arnswalde. Tuto operaci původně zamýšlel Generaloberst Guderian jako masivní protiútok na celé frontě, ale Hitler ji následně zredukoval na útok lokální. Zpočátku dosáhla divize taktického překvapení a podařilo se jí ve všech sektorech dostat až k jezeru Ihna. Nicméně když si Sověti uvědomili, co se děje, odpor začal zesilovat a postup se zpomalil. 17. února divize dosáhla města Arnswalde a osvobodila vyčerpanou posádku. Během několika následujících dnů se podařilo evakuovat civilisty. 21. února vydal SS-Obergruppenführer Felix Steiner rozkaz III. (Germanische) SS-Panzerkorps ke všeobecnému ústupu do oblasti kolem Stargardu a Štětína na severním toku řeky Odry.  Sovětská ofenzíva z 1. března tlačila divizi „Nordland“ a III. (Germanische) SS-Panzerkorps před sebou. I přes vážné ztráty, které Sovětům způsobily, musely se stáhnou k městu Altdamm (Dąbie) do poslední obranné pozice na východní straně Odry. Následujících 14 dní divize „Nordland“ držela město i za cenu vysokých ztrát. 19. března se divize stáhla za Odru. Během těchto bojů byly pluky „Norge“ a „Danmark“ téměř vyhlazeny. Proto byla divize stažena na západ k doplnění stavů.  Zde obdržela několik vozidel a mužstvo doplnil personál Luftwaffe a Kriegsmarine. Dále se k ní připojilo asi 300 mužů z 33. Waffen-Grenadier Division der SS „Charlemagne“ (franzözische Nr. 1) a 275 mužů Spanische Freiwilligen Kompanie Der SS 101.

Bitva o Berlín.

16. dubna se divize přesunula na linii východně od Berlína. Navzdory nedávnému doplnění mužstva nedosáhla divize zdaleka plného stavu a s výjimkou Francouzů a Španělů neměli noví rekruti žádné bojové zkušenosti. Od 17. do 20. dubna se divize zapojila do boje na frontě, která se neustále stahovala kolem města. 22. dubna byla divize zatlačena až do parku Tiergarten v centru Berlína.  Zbytky pluků „Norge“ a „Danmark“ a část 11.ženijního praporu se pokusily bránit mosty přes řeku Sprévu. Po odhodlané ale marné obraně se stáhly do vládní čtvrti.  Mezitím směřoval hlavní sovětský útok na park Treptow, který bránila druhá část 11. praporu a několik zbylých tanků SS-Panzer Abteilung 11 „Herman von Salza“. SS-Obersturmbannführer Paul-Albert Kausch vedl tanky a obrněná vozidla do protiútoku, který sice na chvíli Sověty zastavil, ale všechna německá bojová technika byla zničena.  26. dubna se obránci ve vládní čtvrti stáhli k Reichstagu a přitom způsobili postupující Rudé armádě velké ztráty. Pár dalších dnů se přeživší muži divize drželi proti ohromné přesile. 30. dubna ve 20:00 hodin obdržel velitel divize „Nordland“ zprávu o sebevraždě Adolfa Hitlera a vydal rozkaz, aby se bojeschopní muži pokusili probít na západ. Několika malým skupinám se to podařilo a vzdali se Američanům na západním břehu Labe.  Do 1. května se Rudé armádě podařilo Reichstag vyčistit od posledních obránců a potlačit jakýkoliv organizovaný odpor ve městě. Přeživší příslušníci divize „Nordland“, kteří se vzdali Rusům byli posláni na východ a už je nikdo neviděl.  Ti kteří se vzdali západním spojencům, byli vydáni do svých zemí. Někteří nebyli potrestáni, jiní skončili ve vězení a někteří dostali trest smrti.

11. SS-Freiwilligen-Panzergrenadier-Division „Nordland“ byla divize Waffen-SS, z převážné části tvořená zahraničními dobrovolníky. Po celou druhou světovou válku působila na východní frontě.

The 11th SS Volunteer Panzergrenadier Division Nordland () was a Waffen-SS division recruited from foreign volunteers and conscripts. It saw action, as part of Army Group North, in the Independent State of Croatia and on the Eastern Front during World War II.


Pojmenování sondy.

Sonda byla až do června 2007 oficiálně označována jako "SELENE" (zkratka z "SELenological and ENgeneering Explorer", Lunární a inženýrský průzkumník) tedy jménem řecké bohyně Měsíce. Spolu s přesným určením data startu však byla přejmenována na Kaguja, což je jméno japonské pohádkové princezny, která přišla na Zemi z Měsíce. Podobné přejmenování proběhlo po úspěšném vypuštění subsatelitů "Okina" (翁) (původně "RSTAR") a "Óna" (嫗) ("VRAD"), "stařeček" a "stařenka", podle pohádkových postav, které princeznu Kaguju (赫映) adoptovali a vychovali.

Průběh letu.

Sonda byla vypuštěna 14. září 2007 v 01:31:01 UT pomocí nosné rakety H-IIA z kosmodromu Tanegašima. Krátce po vypuštění byla korekčním manévrem umístěna na přechodnou dráhu s perigeem ve výši 956 km a apogeem v 232 960 km. Na oběžné dráze kolem Země došlo k rozložení solárních panelů a k vysunutí vysokoziskové antény. Bylo provedeno několik korekčních motorických manévrů, které měly sondu po 2,5 oběhu kolem Země navést na dráhu k Měsíci.  Dne 3. října 2007 sonda dosáhla výchozí selenocentrické polární dráhy s periseleniem ve výši 120 km a aposeleniem ve 13 000 km. 9. října v 00:36 UT došlo k oddělení retranslačního submodulu Okina a jeho umístění na dráhu 115 × 2 400 km. Subsatelit má za úkol kromě retranslace vysílání také měřit magnetické pole a spolu s druhou subdružicí Óna sledovat gravitační pole Měsíce.  K oddělení subdružice Óna (původně "VRAD – Very Long Baseline Interferometry Radio") došlo 12. října v 04:28 UT. Zařízení určené pro měření vlastností lunární ionosféry bylo umístěno na dráze 127 × 895 km. Oddělení obou subsatelitů sledovala palubní kamera sondy.  Po dalších dvou korekcích byla 19. října vlastní sonda úspěšně navedena na kruhovou dráhu ve výši 100 km nad měsíčním povrchem. Do konce října byly rozvinuty antény lunárního magnetometru a radaru a vysunuta kamera pro pozorování svrchní atmosféry a plazmatu – zbytek systémů měl být zprovozněn do konce roku 2007. Předpokládalo se, že sonda bude plnit svůj vědecký program minimálně po dobu jednoho roku.  První pozorování povrchu bylo uskutečněno pomocí HDTV kamery s vysokým rozlišením 31. října 2007 v oblasti severního pólu a Oceanus Procellarum. Získaná data byla zpracována do krátkého videa a tří fotografií, které především díky dobrému rozlišení neměly do té doby v historii průzkumu Měsíce obdoby.  Svoji činnost sonda ukončila 10. června 2009 18:25 UTC dopadem na měsíční povrch.

Přístroje na palubě.

Kromě vědeckých přístrojů umístila JAXA na palubu sondy tabulku se jmény a vzkazy, které v rámci kampaně „Přání na Měsíc“ ("„“") mohli zájemci poslat se sondou. Bylo sebráno 412 627 jmen a zpráv, které byly vytištěny na desku o rozměrech 280 mm x 160 mm, o velikosti písma 70 µm na znak. Deska byla namontována pod solární panely a chladicí panely sondy.

Kaguja ( かぐや (赫映) - podle mýtické postavy princezny 赫映姫 Kagujahime z báje 竹取物語 (Taketorimonogatari), dříve známá jako SELENE) byla lunární mise japonské agentury JAXA. Šlo o nejkomplexnější misi na průzkum našeho přirozeného satelitu od dob projektu Apollo. Primární mise byla plánována na jeden rok a během něj sonda velmi přesně zmapovala povrch Měsíce, získala podrobná topografická i gravitační měření a studovala podpovrchovou strukturu stejně tak jako možnou tenkou atmosféru našeho satelitu. Součástí sondy byly i dva malé subsatelity "Okina" a "Óna", které s hlavní sondou prováděly výzkumy lunárního magnetického a gravitačního pole a působily jako retranslační stanice.  Činnost sondy byla ukončena dopadem na povrch Měsíce 10. června 2009.

SELENE (; Selenological and Engineering Explorer), better known in Japan by its nickname , was the second Japanese lunar orbiter spacecraft following the Hiten probe. Produced by the Institute of Space and Astronautical Science (ISAS) and the National Space Development Agency (NASDA), the spacecraft was launched on September 14, 2007. After successfully orbiting the Moon for a year and eight months, the main orbiter was instructed to impact on the lunar surface near the crater Gill on June 10, 2009.


Historie.

Hrad byl vystavěn jeruzalémským králem Balduinem I., kvůli zabezpečení oblasti po králově tažení v této oblasti (během kterého dobyl Akabu na pobřeží Rudého moře). Hrad byl pojmenován na počest krále Mont Royal a měl strategickou polohu na kopci v edomské planině na poutních a karavanních trasách ze Sýrie do Arábie. Balduin I. z hradu mohl v oblasti kontrolovat obchod, poutníky a obchodníky, kteří museli žádat povolení, pokud chtěli oblastí cestovat.  Hrad zůstával v majetku králů v Jeruzalémě až do roku 1142, kdy se stal součástí Panství Oultrejordain. V té době se také centrum panství přesunulo do Keraku, mocnější pevnosti na severu. Hradu velel Philippe de Milly a po něm Renauld de Chatillon, který se oženil se Stephanií de Milly. Renauld hrad použil ke svým útokům proti bohatým karavanám arabských obchodníků. Když Renauld viděl, že nepřišla žádná odveta ze strany muslimů, nechal vystavět flotilu lodí a nechal se přeplavit na druhý břeh Rudého moře, ovládaný fátimovským Egyptem, aby dál po souši zaútočil na Mekku. Tímto svým pokusem o ovládnutí nejsvatějšího místa všech muslimů si Renauld vysloužil nelibost zdejšího sultána Saladina, který na království jeruzalémské zaútočil v roce 1187. Rok po dobytí Jeruzaléma Saladinem byl obležen i Krak de Montréal. Během obléhání bylo obráncům řečeno, aby za jídlo prodali své ženy a děti do otroctví. Lidé v hradu začali postupně z nedostatku soli ztrácet zrak. Kvůli kopci Saladin nemohl použít své obléhací stroje, ale po téměř dvou letech obléhání hrad v květnu 1189 padl. Přeživším obráncům se pak navrátily jejich prodané rodiny.  Mamlúci poté Krak de Montréal přestavěli, tak, že z původního křižáckého opevnění zbylo jen velmi málo. Ačkoliv hrad nebyl nikdy plně dokončený, je známo, že hrad měl tři zdi, které se částečně zachovaly.  V současné době v hradu pracuje italský archeologický tým z florentské univerzity.

Krak de Montréal (francouzsky "Crac de Montréal", arabsky "Šobak") je křižácký hrad nacházející se v oblasti „Idumaea“ (Edóm) na východním břehu Mrtvého moře (dnes Ma'anský governorát v Jordánsku).

Montréal (; ) is a Crusader castle on the eastern side of the Arabah, perched on the side of a rocky, conical mountain, looking out over fruit trees below. The ruins, called Shoubak (), are located in modern town of Shoubak in Jordan.


Konfigurace.

Počítač je postaven na CPU 80C88 běžícím na 4.9152MHz. Operační systém je variantou MS-DOS pojmenovanou DIP-DOS 2.11. Portfolio má RAM 128K a ROM 256K, ve které je OS a vestavěné programy. Paměť RAM se dělí na systémovou paměť a RAMdisk. LCD zobrazovač má rozlišení 40x8 znaků nebo 240x64 bodů a je monochromatický, nepodsvícený.  Do expazního slotu po pravé straně počítače se dá zasunout paralelní, sériový nebo MIDI interface. K dispozici je také modul s přídavnou RAM 512KB. Z neoriginálního Atari vybavení je asi nejznámější 3,5" disketová jednotka vyvinutá českou firmou.  Jako hlavní medium pro výměnu dat Portfolio používá RAM karty, které jsou dostupné ve velikostech 32, 64 a 128KB. Karty sice nejsou kompatibilní se standardem PC-card, ale jsou stejné jako dřív používala firma Roland ve svých syntezátorech.  Operační systém je standardně ve 3 jazycích (angličtina, francouzština, němčina). Existuje česká lokalizace, spočívající ve výměně ROM a nahrazení francouzštiny češtinou. Takto upravené portfolio používá znakovou sadu Kamenických.  Vestavěné programy jsou textový editor, tabulkový kalkulátor (kompatibilní s Lotus 1-2-3), adresář, plánovací kalendář a jednoduchý komunikační program pro přenos souboru pomocí paralelního rozhraní.  Na Portfolio je bohatá knihovna programů od souborových managerů, přes hry až po např. emulátor terminálu.  Pro Portfolio se stále vyvíjí nový software a hardware. Jedním z doplňků tak může být například čtečka CompactFlash karet, kterou lze používat místo originálních RAM karet.

Zajímavosti.

Atari Portfolio si zahrálo roli ve filmu , kde jej John Connor používá k vyřazení bezpečnostního systému bankomatu a později k otevření dveří laboratoře Cyberdyne Systems.

Atari Portfolio je první palmtop kompatibilní s IBM PC. Počítač nevyvinula přímo firma Atari, ale společnost DIP (Distributed Information Processing), kterou založili bývalí zaměstnanci Psion.

The Atari Portfolio (Atari PC Folio) is an IBM PC-compatible palmtop PC, released by Atari Corporation in June 1989. This makes it the world's first palmtop computer.


Historie.

Město leží v historické oblasti Srem, kterou snad v 6. století osídlili Slované. Ve středověku zde vznikla uherská pevnost Karom, kterou roku 1521 dobyli Osmané a roku 1679 dobyli zpět Habsburkové. V období od 16. listopadu 1698 do 29. ledna 1699 se zde konal kongres, kde byl podepsán Karlovický mír mezi státy tzv. Svaté ligy (Rakousko, Polsko, Benátská republika a Rusko) a Osmanskou říší. V 18. století zde Habsburkové usazovali pravoslavné Srby z Chorvatska a v 18. století se město stalo ohniskem srbského národního hnutí. Roku 1713 bylo založeno pravoslavné arcibiskupství s patriarchou Srbské pravoslavné církve, do jehož jurisdikce patřili všichni pravoslavní v Rakousku.  Sremski Karlovci jsou sídlem prvního srbského gymnázia (1791) a druhého nejstaršího pravoslavného semináře (1794). Na zdejším gymnáziu studoval i romantický básník Branko Radičević. V květnu 1848 se ve Sremských Karlovcích konala tzv. "Májová demonstrace", která prosazovala větší autonomii Srbů v rámci Uher. V roce 1918 rozhodli poslanci většinové srbské národnosti o připojení Sremu k Chorvatsku, s nímž se roku 1929 stal součástí Jugoslávie. Po přepadení nacisty se oblast stala součástí loutkového Chorvatského království a roku 1944 dobyli Karlovice partyzáni.

Pamětihodnosti.

Historické jádro města má řadu barokních staveb z 18. století, zejména srbské pravoslavné kostely svatých Petra a Pavla (Dolní kostel, 1718), Horní kostel (1745), katedrála (1762) a Mírová kaple (1817) a katolický kostel Svaté Trojice (1765). Radnice je z roku 1811, pravoslavný seminář z roku 1891 a patriarchův palác z roku 1894. Vedle městského muzea je zde malé muzeum včelařství a národopisné muzeum německých kolonistů, banátských Sasů.

Doprava.

Město se nachází na břehu řeky Dunaje, na starém silničním tahu mezi Novým Sadem a Bělehradem. Silnice č. 100 prochází okrajem obce severo-jižním směrem z Petrovaradína přes Sremské Karlovce do obce Banstol a dále na jih. Veřejnou dopravu mezi městem a nedalekým Novým Sadem, resp. dalšími obcemi v okolí zajišťují autobusy.  Sremski Karlovci mají k dispozici vlastní přístav na řece Dunaji.  Městem prochází železniční trať Bělehrad–Subotica, v Sremských Karlovcích se nachází nádraží, které spolu s celou tratí procházelo kolem roku 2020 generální rekonstrukcí.

Etnické složení.

Podle sčítání v roce 2011 žilo v Karlovcích 6 820 Srbů, 576 Chorvatů, 182 Maďarů a řada dalších menšin.

Sremski Karlovci (česky též Sremské Karlovice, "Сремски Карловци", "Karlowitz", nebo "Carlowitz", "Srijemski Karlovci", "Karlóca", "Karlofça") je město a opština v autonomní provincii Vojvodina v Srbsku. Nachází se na pravém (jižním) břehu Dunaje, asi 70 km severozápadně od Bělehradu a 10 km jihovýchodně od Nového Sadu. V roce 2002 mělo město 8 839 obyvatel. Ve městě je několik škol a kostelů, palác patriarchy a několik muzejí. V jeho blízkosti se nachází nejvýchodnější cíp pohoří Fruška gora (Stražilovo).

Sremski Karlovci (, , ) is a town and municipality located in the South Bačka District of the autonomous province of Vojvodina, Serbia. It is situated on the banks of the Danube, from Novi Sad. According to the 2011 census results, it has a population of 8,750 inhabitants. The town has traditionally been known as the seat of the Serbian Orthodox Church in the Habsburg Monarchy. It was the political and cultural capital of Serbian Vojvodina after the May Assembly and during the Revolution in 1848.


Historie.

ITU byla založena 17. května 1865 v Paříži, tehdy jako Mezinárodní telegrafní unie, na popud francouzské vlády z potřeby koordinace telegrafního provozu v Evropě. Toho dne totiž byla na Mezinárodní telegrafní konferenci podepsána Mezinárodní telegrafní konvence. Zakládající dokument podepsaly evropské státy (i francouzský císař a ruský car) vyjma Spojeného království. Byla tím přijata mezinárodní Morseova abeceda (odlišná od původní americké). Později se působnost ITU rozšířila na celý svět. Po vynálezu telefonu a rádia se její působnost rozšířila o koordinaci telefonního a později radiokomunikačního provozu. V roce 1924 byl zřízen Mezinárodní poradní sbor pro telegraf – CCIT a Mezinárodní poradní sbor pro telefon – CCIF, které byly v roce 1956 spojeny pod názvem CCITT. V roce 1927 byl zřízen Mezinárodní poradní sbor pro radiokomunikace – CCIR. V roce 1934 přijala Unie svůj dnešní název a v roce 1947 se stala odbornou organizací OSN (Specialized Agency) a byl zřízen Mezinárodní úřad pro zápis kmitočtů – IFRB ("International Frequency Radio Board"). ITU je ze všech organizací OSN nejstarší. Sídlem ITU se stala Ženeva. Nejvyšším orgánem je Konference vládních zmocněnců.

Struktura a činnosti.

Současná organizační struktura byla přijata v roce 1993. Existují tři sektory Unie – Radiokomunikace (ITU-R), dříve CCIR, Normalizace v telekomunikacích (ITU-T, dříve CCITT) a Rozvoj telekomunikací (ITU-D). Každý ze tří sektorů ITU pracuje prostřednictvím konferencí a zasedání studijních skupin, kde delegáti z členských zemí vypracovávají doporučení sloužící jako základ pro koordinovaný provoz globálních telekomunikačních sítí a služeb.  Studijní skupiny, vytvořené z expertů členských zemí, z důležitých telekomunikačních provozních organizací a výzkumných a vědeckých ústavů z celého světa zajišťují technickou práci Unie a připravují podrobné studie, které jsou základem pro vytvoření uznávaných doporučení ITU.

ITU-R.

ITU-R vypracovává technické charakteristiky pozemních a kosmických bezdrátových služeb a systémů a vypracovává provozní postupy. Rovněž vypracovává důležité technické studie, které slouží jako základ pro rozhodnutí v právních předpisech projednávaných na radiokomunikačních konferencích.

ITU-T.

V ITU-T experti připravují technické specifikace pro telekomunikační systémy, sítě a služby, včetně jejich provozu, fungování a údržby. Jejich práce rovněž pokrývá vytvoření tarifních zásad včetně metod účtování používaných při poskytování mezinárodních služeb.

ITU-D.

Experti z ITU-D zaměřují svou práci na přípravu doporučení, názorů, směrnic, příruček a zpráv, které poskytují pracovníkům provádějícím rozhodování v rozvojových zemích týkající se vývoje strategií a politiky pro management sítí.  Každý sektor má svůj vlastní aparát, který zajišťuje realizaci pracovního plánu sektoru a koordinuje činnosti.

Úřad pro normalizaci telekomunikací.

Úřad pro normalizaci telekomunikací (anglicky "Telecommunication Standardization Bureau", "TSB") poskytuje sekretariát pro práci v sektoru ITU-T a služby pro účastníky prací ITU-T, rozšiřuje informace o mezinárodních telekomunikacích a vypracovává dohody s mnoha mezinárodními normalizačními organizacemi.  ITU-T (normalizace v telekomunikacích) zajišťuje tyto činnosti:

Zajímavosti.

Švýcarská poštovní správa pro potřeby sekretariátu v roce 1958 vydala první edice známek ve švýcarské měně a typickém provedení. Jsou opatřeny nápisem UNION INTERNATIONALE DES TELECOMMUNICATIONS a dalším označením HELVETIA. Motivy jsou zejména z oblasti spojů, případně se zobrazením budovy, kde úřad sídlí.

Mezinárodní telekomunikační unie (ITU – ', UIT"' – "Union internationale des télécommunications") je specializovaná agentura OSN zabývající se problematikou informačních a komunikačních technologií.

The International Telecommunication Union (ITU; or UIT), originally the International Telegraph Union (), is a specialized agency of the United Nations that is responsible for issues that concern information and communication technologies. It is the oldest global international organization.  The ITU coordinates the shared global use of the radio spectrum, promotes international cooperation in assigning satellite orbits, works to improve telecommunication infrastructure in the developing world, and assists in the development and coordination of worldwide technical standards. The ITU is also active in the areas of broadband Internet, latest-generation wireless technologies, aeronautical and maritime navigation, radio astronomy, satellite-based meteorology, convergence in fixed-mobile phone, Internet access, data, voice, TV broadcasting, and next-generation networks.


Princip hlubotisku.

Tento princip se poprvé k tisku uplatnil v 15. století v podobě mědirytu. Do měděné destičky se obraz zahluboval rydlem, samozřejmě ručně. Z mědirytiny se posléze vyvinuly další varianty grafických technik jako mědilept, suchá jehla, akvatinta aj. Podobnou technikou je pak ocelorytina či ocelotisk. Tato technika se pro velkou výdržnost tiskové formy, dobrou reprodukci jemných pérovek a obtížnou napodobitelnost používá při tisku cenin.  Dále do kategorie tisku z hloubky patří tamponový tisk. Jedná se o nepřímý tisk pomocí silikonového pružného tampónu, který ze zahloubené ploché formy přenáší barvu většinou na vícerozměrné předměty. Využívá se především při potisku reklamních a jiných předmětů (propisky, zapalovače, hrnečky).  "Rotační stírací hlubotisk" vynalezl v roce 1890 Karel Klíč. Tato tisková technika byla odvozena z Klíčova vynálezu heliogravury, kde byl obraz přenášen na měděnou destičku s přitaveným asfaltovým práškem pomocí světlocitlivého tzv. pigmentového papíru, na který byl obraz nakopírován z tónového diapozitivu. Tisknoucí prvky jsou pak zahloubeny leptáním FeCl. Asfaltový prášek vytvořil zrno potřebné k reprodukci polotónu před vynálezem autotypie.  "Klasický hlubotisk" využívá také pigmentového papíru a leptání, ale asfaltové zrno je nahrazeno tzv. hlubotiskovou sítí, která obraz rozdělí do pravidelných linek – tzv. nosných můstků, které pak při tisku slouží jako opěrný systém pro hlubotiskový stěrač. Barva nanesená na tiskovou formu se totiž z netisknoucích míst musí odstranit právě tímto stěračem.  Klasický hlubotisk využívá tisknoucích prvků o stejné velikosti, ale s různou hloubkou. Tónové odstíny pak nejsou vyjádřeny velikostí bodů, jako u jiných moderních tiskových technik, ale množstvím (nánosem) transparentní tiskové barvy. Tímto způsobem lze optimálně reprodukovat tónové předlohy.  Z "klasického" hlubotisku byl později odvozen hlubotisk "autotypický". Tónový diapozitiv byl zde nahrazen autotypickým (rastrovým) a tisknoucí prvky měly tedy různou velikost a stejnou hloubku. Formy se stále leptaly. Odpadlo kopírování hlubotiskové sítě, která nebyla potřeba díky autotypické síti diapozitivu.  Poslední a dnes nejpoužívanější variantou je hlubotisk "poloautotypický", kde jsou tisknoucí prvky ryty diamantovou kónickou jehlou a liší se tedy velikostí i hloubkou.

Tiskové formy.

Základem tiskové formy je ocelový válec, na nějž se galvanicky vylučují vrstvy dalších kovů – niklu, mědi a následně po zhotovení obrazu ještě chromu.  Kovy se na ocelový válec vylučují v elektrolytu – vodivém roztoku (většinou roztoky kyselin HNO, HSO…), prostřednictvím stejnosměrného elektrického proudu (viz druhá příloha). Katodou je v vždy pokovovaný válec, anodou například granule z mědi.  Ocelové jádro se nejprve ponikluje, pak se nanáší základní vrstva mědi, následně většinou dělicí vrstva a pak tzv. "Ballardova slupka". Jedná se o tenkou vrstvu mědi, do které se vytvoří tisknoucí prvky a následně se povrch pochromuje. Po tisku je možné pochromovanou Ballardovu slupku naříznout a díky dělicí vrstvě sloupnout. Následuje další galvanické nanášení slupky, tvorby tisknoucích prvků atd…  Existují i jiné varianty, ale Ballardův systém je asi nejpoužívanější.

Tvorba tisknoucích prvků.

U klasického hlubotisku se na speciální papír s vrstvou zcitlivené želatiny nakopírovala negativní hlubotisková síť a následně obraz tónového diapozitivu. Pak se vrstva s vykopírovaným obrazem přenesla na povrch poměděného válce a přes reliéf želatiny se leptalo. Díky tónovému podkladu byla želatina různě utvrzena a proto se při dodržení správného času leptání docílilo různé hloubky tisknoucích prvků.  U autotypického hlubotisku se ovrstvoval přímo formový válec (většinou ovrstvovacím prstencem), na vrstvu se pak nakopíroval autotypický diapozitiv a následovalo leptání FeCl.  U poloautotypického hlubotisku se používají elektronicky řízené rycí automaty, které zhotovují jamky diamantovou jehlou, která kmitá obrovskou rychlostí (4000 kmitů za sekundu i více). Obraz se ryje ve šroubovici. Rycí jehla se posouvá po délce otáčejícího se válce.  Dříve měly rycí automaty snímací část pro skenování předlohy a rycí část. Dnes není snímací část nutná, ryje se na základě digitálních dat v počítači. Tisknoucí prvky se také mohou zhotovovat vypalováním laserem či elektronovým paprskem. Dominantní technologií je však dnes rytí diamantem.  U všech technologií se forma po zhotovení tisknoucích prvků a případných korekturách ještě galvanicky chromuje pro větší výdržnost.

Tiskové stroje.

Většinou se setkáme s "kotoučovými "hlubotiskovými stroji, ať už v obalovém tisku, nebo při tisku periodik. Výjimku tvoří například archové stroje pro potisk obalů na cigarety, či některé speciální stroje pro tisk cenin. Setkat se můžeme i se stroji, které tiskové techniky kombinují (opět např. u cenin).  Základní části hlubotiskových strojů se např. od ofsetových příliš neliší. Rozdíl je v konstrukci tiskové jednotky. Ta se skládá z "tlakového", většinou volně zavěšeného "kovového válce", "formového válce", "stěrače" a "barevníku". Každá tisková jednotka má své sušicí zařízení s intenzivním odsáváním nasyceného vzduchu. Odsátý vzduch nasycený odpařenými rozpouštědly je veden do rekuperačního zařízení, kde se z něj zpětně získávají rozpouštědla za vzniku tepla, které lze použít například pro vytápění tiskárny.  Barevníky hlubotiskových strojů jsou relativně jednoduché. Barva má velmi nízkou viskozitu a není ji třeba roztírat. Velmi často se jedná o jeden ponorný navalovací válec, který se brodí v barvě a tu nanáší na válec formový. V barvě však může být částečně ponořen přímo válec formový a nebo se používají varianty, kdy je barva na formový válec nastřikována tryskami. Moderní barevníky jsou vybaveny zásobníkem s cirkulací a filtrací barvy. Často jsou barevníky se zásobníky mobilní a lze je přemisťovat mezi tiskovými jednotkami.  Důležitou součástí jednotky je stěrač (rakle). Jedná se o většinou ocelový nůž. Který stírá přebytečnou barvu z netisknoucích prvků. Stěrač má velký vliv na kvalitu tisku. Jeho postavení (pozitivní, negativní), sklon, přítlak a také boční pohyb, který stěrač musí vykonávat, ovlivňuje množství nanášené barvy a tudíž i gradační hodnoty tisku, kontrast, ostrost…Stěrače jsou dnes k formovému válci přistavovány pneumaticky. Jejich přítlak je tedy regulován pomocí stlačeného vzduchu.  V hlubotisku bývají tiskové jednotky řazeny za sebou, tlakový válec je v horní části jednotky, pod ním je válec formový a barevník je úplně vespod. Pás papíru je bezprostředně po tisku veden nad tiskovou jednotku, kde je vertikálně umístěné sušicí a odsávací zařízení. Díky sušení jsou jednotlivé tiskové věže velmi vysoké, samotná tisková část je však pouze v jejich spodní části.  Kotoučové stroje pak mají samozřejmě odvíječe (často s automatickou výměnou rolí), vtahovací jednotky atd. podobně jako jiné kotoučové stroje. Na konci stroje bývá integrovaný skládací aparát, řezání na archy či navíjení do role. Všechny varianty se v hlubotisku používají – záleží na tištěném sortimentu. Samozřejmostí jsou elektronická zařízení pro kontrolu vedení pásu strojem, soutisku a vybarvení.

Hlubotisk (také "intaglio" či "tisk z hloubky") je tisková technika pracující na principu tisku z hloubky. Tisková forma je reliéfní a tiskové prvky jsou zahloubeny pod úroveň prvků netisknoucích – je tomu tedy opačně než u tisku z výšky. Tisková místa jsou zaplněna řídkou rychle zasychající barvou a při tisku dochází k převzetí barvy potiskovaným materiálem, ponejvíce papírem. K fixaci barvy na papíru dochází odpařením těkavých rozpouštědel.  Podobně jako u knihtisku existuje také nepřímý hlubotisk. Podle typu formy může být hlubotisk plochý nebo rotační, i když v poslední době naprosto převládá rotační hlubotisk. Hlubotisk se používá jen k tisku vysokých nákladů z důvodů náročnosti technologie přípravy a vysokých nákladů na výrobu tiskové formy (laserová gravura, chromování). V zájmu vysokých rychlostí tisku se jedná prakticky jen o kotoučový nekonečný tisk, proto bývají hlubotiskové linky osazovány výsekovou jednotkou s automatickým snášecim a vykládacim zařízením.

Intaglio ( , ) is the family of printing and printmaking techniques in which the image is incised into a surface and the incised line or sunken area holds the ink. It is the direct opposite of a relief print.  Normally, copper or zinc plates are used as a surface or matrix, and the incisions are created by etching, engraving, drypoint, aquatint or mezzotint. Collagraphs may also be printed as intaglio plates.