Přehled.

Valgrind je v podstatě virtuální stroj používající JIT (Just-In-Time) techniky, včetně dynamické rekompilace. Při použití Valgrindu se původní program nespouští přímo na procesoru počítače, ale je Valgrindem přeložen do dočasné, jednodušší formy tzv. Intermediate reprezentace (IR), která je procesorově neutrální, na základě formy SSA. Valgrind překompiluje binární kód běžící na hostitelském a cílovém (nebo simulovaném) procesoru stejné architektury.  V těchto transformacích se ztrácí značné množství výkonu. Kód běžící s Valgrindem běží 4 až 5 krát pomaleji proti normálnímu spuštění. Uložení ve formě IR (místo strojového kódu) je však vhodnější pro měření. Usnadňuje psaní nástrojů a pro většinu projektů neznamená zpomalení při ladění velký problém.

Nástroje.

Existuje více nástrojů obsažených ve Valgrindu. Výchozí (a nejčastěji používaný) je nástroj Memcheck. Memcheck vloží navíc zvláštní kódy okolo téměř všech příkazů, které udržují informaci o platnosti (veškerá nevyužitá paměť začíná jako neplatná nebo nedefinovaná, dokud není inicializována do deterministického stavu, případně z jiných pamětí) a adresovatelnosti (zda adresy bodů v paměti jsou přiděleny, neuvolněnému paměťovému bloku), uložené do takzvaných V-bitů a A-bitů. Manipuluje se s nimi jako s daty a strojový kód udržuje A- a V-bity, takže jsou správně na úrovni jednoho bitu.  Kromě toho Memcheck nahradí standardní alokátor paměti jazyka C svou vlastní implementací, která zahrnuje také hlídání paměti kolem přidělených bloků (s A bity nastavenými na neplatné). Ta funkce umožňuje Memchecku detekci off-by-one chyb v případě, že program zapisuje mimo přidělené množství bloku. Mezi problémy, které dokáže Memcheck detekovat a varovat před nimi patří následující:  Cenou za výše uvedené možnosti je ztráta výkonu. Programy běžící pod Memcheckem obvykle běží pětkrát až dvacetkrát pomaleji než mimo Valgrind a používají mnohem více paměti.  Kromě Memchecku má Valgrind několik dalších nástrojů:

Podporované platformy.

Program pracuje v Linuxu na platformách x86, x86-64 a PowerPC. Ve verzi 3.5.0 je plánována podpora Mac OS X. Neoficiální verze byly zprovozněny i pod FreeBSD a NetBSD.

Omezení Memchecku.

Kromě významného výkonového omezení není Memcheck schopen zjistit chyby mezí při použití dat alokovaných staticky nebo na zásobníku . Následující kód projde nástrojem Memcheck ve Valgrindu bez incidentů, i přes uvedené chyby: int Static[5];  int func(void)

Valgrind (výslovnost ) je v informatice program pro unixové systémy, který pomáhá při ladění a profilování programů. Lze ho použít například při hledání úniků paměti, hledání souběhů, nebo také při snaze monitorovat a zlepšit využití cache. Valgrind je open source software šířený pod licencí GPL. Název je odvozen od jména hlavního vchodu do Valhally v severské mytologii.

Valgrind () is a programming tool for memory debugging, memory leak detection, and profiling.  Valgrind was originally designed to be a free memory debugging tool for Linux on x86, but has since evolved to become a generic framework for creating dynamic analysis tools such as checkers and profilers.  The name Valgrind is a reference to the main entrance of Valhalla from Norse Mythology. During development (before release) the project was named Heimdall; however, the name would have conflicted with a security package.


Historie.

První kostel svatého Václava na Wawelu vznikl kolem roku 1020, krátce poté co se stal Krakov biskupstvím. V roce 1038 jej vypálil český kníže Břetislav I. a byl pak přestavěn na kostel sv. Gereona, jehož zbytky jsou zachovány v západním hradním křídle. Druhá katedrála svatého Stanislava a svatého Václava, tzv. Hermannův dóm, vznikla v letech 1090 až 1142. Trojlodní románská bazilika se dvěma chóry, dvěma kryptami a dvěma věžemi padla roku 1305 za oběť požáru, některé části stavby ale zůstaly nepoškozeny. Roku 1320 byl v zachované části kostela korunován Vladislav I. Lokýtek, který dal ve stejném roce stavět novou, gotickou katedrálu. Roku 1346 byl dostavěn presbytář a roku 1364 loď s transeptem a bočními loděmi. Celek tvoří trojlodní baziliku na obdélném půdorysu s transeptem, delším presbytářem a chórovým ochozem. V dalších stoletích se katedrála různě upravovala a přestavovala a přibývaly další kaple. V katedrále se korunovali polští králové, a to i po roce 1609, kdy králové přesídlili do Varšavy. V letech 1655-1657 a opět roku 1702 zařízení katedrály zničili Švédové, v letech 1895-1910 byla celá stavba důkladně restaurována. Od 19. století se v katedrále začali pochovávat i významní vojevůdci a spisovatelé, ve 20. století i vrcholní politici, naposledy president Kaczynski s manželkou (2010). Za druhé světové války Němci katedrálu uzavřeli a část zařízení se ztratila.

Popis.

Popis zevnějšku.

Trojlodní gotická katedrála na obdélném půdoryse se třemi věžemi a věncem kaplí kolem je postavena z bílého vápence a cihel. Na severovýchodní straně k ní přiléhá Zikmundova věž ze 14. století, postavená jako část opevnění hradu Wawel, s helmovou střechou ze 16. století. Ve třetím patře věže visí zvon svatého Zikmunda o průměru 2,5 metru a váze asi 10 tun. Byl objednán Zikmundem Starým v roce 1520 u norimberského zvonaře Hanse Behema. Na severozápadě přiléhá nejvyšší „Hodinová věž“, gotická stavba z cihel s barokní helmicí ze 17. století. První hodiny byly instalovány roku 1521. K jihozápadnímu rohu katedrály přiléhá „Vikářská věž“ se čtyřmi zvony, zvaná také „Věž stříbrných zvonů“. Spodní část věže je pozůstatek románské katedrály a vedle věže je východ z královské hrobky.  Na severovýchodě se ke katedrále přimyká pokladnice a kapitulní knihovna. Na jihu se se nachází renesanční kaple dynastie Wasů a renesanční Zikmundova kaple s pozlacenou střechou. Slouží jako pohřební kaple posledních Jagellonců a vznikla v letech 1524 až 1533. Na její východní stěně visí stříbrný triptych Panny Marie, dílo umělců z Norimberku.

Popis vnitřku.

U vchodu do katedrály visí mamutí kost, velrybí žebro a kel nosorožce, které snad měly chránit katedrálu před zlem. Vnitřek katedrály byl pozdějšími úpravami silně pozměněn, v lodi a presbytáři se však zachovala gotická okna a křížové klenby. Na stěnách lodi jsou dřevěné sochy čtyř Učitelů církve (kolem 1500), na různých místech flanderské gobeliny ze 2. poloviny 17. století. Uprostřed lodi v křížení je barokní mauzoleum ("confessio") svatého Stanislava z roku 1629, sarkofág pobitý stříbrným plechem s baldachýnem. Presbytář je od barokně přestavěného ochozu oddělen plnými stěnami. Vnitřní zařízení katedrály je z doby její barokizace ze 17. a 18. století. Autory barokního zařízení jsou většinou italští umělci jako: Giovanni Trevano, Giovanni Battisti Gisleni, Francesco Placidi a Kacper Bazanka. Tvůrci předbarokního inventáře jsou Veit Stoss, Bartholomeo Berrecci, Giovanni Maria Padovano a Santi Gucci. Hlavní oltář je barokní z roku 1650 s obrazem Ježíše Krista na kříži. Na obou stranách stojí raně barokní chórové lavice z roku 1620. Na jednom z oltářů se nachází krucifix ze 14. století. Varhany jsou z roku 1785.

Kapitula.

Kapitula byla založena kněžnou Ziębickou. Budova pochází z 15. století a původně zde bydleli kanovníci. Roku 1775 přestavěna na archiv a knihovnu s cennými rukopisy a inkunábulemi, která patří k nejstarším v Polsku.

Katedrála na Wawelu, plným názvem Katedrální bazilika svatého Stanislava a svatého Václava, je arcidiecézní kostel na Wawelském pahorku v Krakově. Je to polské posvátné místo velkého národního a historického významu a je i polskou kulturní památkou. Tradiční místo korunovací polských králů, z nichž mnozí jsou tu pohřbeni, stejně jako svatý Stanislav, svatá Hedvika a další významné osobnosti polského národa.

The Royal Archcathedral Basilica of Saints Stanislaus and Wenceslaus on the Wawel Hill (), also known as the Wawel Cathedral (), is a Roman Catholic church and cathedral of the Archdiocese of Kraków, located on Wawel Hill in Kraków, Poland. More than 900 years old, it is the Polish national sanctuary and traditionally has served as coronation site of the Polish monarchs.  Karol Wojtyla, who in 1978 became Pope John Paul II, the day after his ordination to the priesthood offered his first Mass as a priest in the crypt of the cathedral on 2 November 1946, and was ordained Kraków's auxiliary bishop in the Cathedral on 28 September 1958.  The current, Gothic cathedral, is the third edifice on this site: the first was constructed and destroyed in the 11th century; the second one, constructed in the 12th century, was destroyed by a fire in 1305. The construction of the current one began in the 14th century on the orders of bishop Nanker.


Život.

Apel studoval filosofii na univerzitě v Bonnu, promoval roku 1950 a habilitoval se v Mohuči 1961. V letech 1962–1969 byl profesorem filosofie na univerzitě v Kielu, v letech 1969–1972 v Saarbrückenu a 1972–1990 ve Frankfurtu, kde úzce spolupracoval s Jürgenem Habermasem. Roku 1990 byl emeritován, ale dále cestoval a přednášel na mnoha univerzitách po celém světě.

Myšlení.

Apel se zabýval filosofií jazyka, pragmatismem a dílem amerického filosofa C. S. Peirce. Ve svém hlavním díle „Transformace filosofie“ (1994) se pokusil o sblížení hermeneutické filosofie Martina Heideggera s filosofií jazyka, jak ji vypracoval zejména Ludwig Wittgenstein. Východiskem jeho uvažování je argumentace a situace diskuse. Pro Apela jsou vposledu zdůvodněné ty věty, které nelze ani dokázat ani zpochybnit, aniž by se přitom už předpokládala jejich platnost. Každý účastník diskuse musí předpokládat, že může dospět k pravdivým výsledkům, že tedy pravdivé výpovědi jsou možné, a musí to předpokládat i o svých partnerech – jinak by se do debaty nemohl pustit.  Na těchto základních a nezbytných předpokladech se Apel snažil vybudovat svoji diskurzivní etiku jako východisko z moderního etického relativismu a nihilismu. Tak jako Immanuel Kant budoval svou transcendentální filosofii na analýze podmínek možnosti každého poznání vůbec, budoval Apel svou transcendentální filosofii intersubjektivity na analýze podmínek rozhovoru a argumentace. Každý rozhovor musí předpokládat argumentující společenství, v němž každý míní své výpovědi vážně a totéž předpokládá u svých partnerů.  Apel přitom rozlišoval mezi ideálním a reálným komunikativním společenstvím. Členem reálného komunikativního společenství se člověk stává socializací, ale rozhovor musí směřovat k ideálnímu společenství, které by bylo schopno argumentům přiměřeně rozumět a definitivně posoudit jejich pravdivost. Cílem každé činnosti musí být 1) zajistit přežití lidského druhu jakožto reálného komunikativního společenství, a 2) v tomto společenství uskutečňovat ideální společenství. První podmínka je předpokladem pro druhou, která jí naopak dává smysl.  Kritikové namítají, že přitom není jasné, proč by se těmito pravidly měl člověk řídit, a že představa diskurzivní etiky, která vyžaduje jen odstranění překážek komunikace, je pro skutečný lidský život příliš slabá. Kdyby podmínkou každého rozhodnutí musel být dobrovolný souhlas všech zúčastněných, nebylo by už žádného rozhodování třeba.

Karl-Otto Apel (15. března 1922 Düsseldorf - 15. května 2017, Niedernhausen) byl německý filosof, který se pokusil o sblížení kontinentální hermeneutické filosofie a filosofie jazyka. Byl také jedním ze zakladatelů diskurzívní etiky.

Karl-Otto Apel (; 15 March 1922 – 15 May 2017) was a German philosopher and Professor Emeritus at the University of Frankfurt am Main. He specialized on the philosophy of language and is thus considered a communication theorist. He developed a distinctive philosophical approach which he called transcendental pragmatics ("Transzendentalpragmatik").


Historie.

Vznik.

V roce 2005 se na jednom anime-fóru poznali Strify (20. srpna 1988), Kiro (11. ledna 1988) a Yu (28. prosince 1988). Postupem času poznali ještě Shina (12. prosince 1989) a Luminora (22. března 1985) a rozhodli se založit kapelu. Na hudební scénu prorazili až v roce 2007 se singlem Lovesongs (They Kill Me).  Tilo Wolff spolu s Ericem Burtonem jsou manažeři skupiny.

Členové.

Kapela se skládá z pěti osob.  Ex-člen Luminor opustil skupinu v listopadu 2008, kvůli údajným zdravotním potížím. V této době pracuje na sólovém projektu.

Kariéra.

Na hudební scénu se dostali v roce 2007 se singlem Lovesongs (They Kill me), dva týdny po jejich prvním vystoupení v německé hudební show The Dome. Kapela byla krátce na to nominována do národního kola Eurovision Song Contest 2008, kde však se svou písní Forever Or Never širší veřejnost nezaujala.  V roce 2007 vydali svou debutovou desku Final Attraction. Z desky postupně vyšly tři singly: Lovesongs (They Kill Me), Escape To The Stars a Forever Or Never.  V březnu 2008 vyjeli na své první evropské turné. V září 2008 vystoupil z kapely Luminor, kvůli zdravotním problémům. Ještě v listopadu 2008 však bylo oznámeno vydání druhé studiové desky ToyZ.  Prvním singlem z nové desky se měla stát píseň My Obsession, kterou Strify popsal jako 'silnou baladu'. Poté, co píseň unikla na internet, bylo vydání singlu odloženo. To potvrdila kapela na serveru YouTube, kde vyjádřila své zklamání a změnu pilotního singlu. Na své oficiální stránce kapela potvrdila, že vydá také první desku určenou pro americký trh, pojmenovanou BANG!. Pilotním singlem z obou desek se nakonec stala píseň I Came 2 Party, ve které hostuje Space Cowboy. Píseň My Obsession se nakonec stala až druhým singlem.  21. ledna 2010 kapela na svém MySpace potvrdila svůj rozpad.  Strify v červnu 2011 vydal zremixovanou podobu jejich písně Blasphemy a potvrdil, že do konce roku vydá svou sólovou desku.

Cinema Bizarre je německá kapela pocházející z Berlína. Svou debutovou desku vydala v roce 2007. V lednu 2010 se kapela rozpadla.

Cinema Bizarre was a German glam rock band from Berlin. They released their debut album in 2007. Their manager was Lacrimosa singer and songwriter Tilo Wolff. In January 2010, the band announced that they were taking a break.  Cinema Bizarre has sold more than 1.5 million records worldwide.


Kariéra.

Počátky kariéry.

Alguersuari začal svou formulovou kariéru v roce 2005. O rok později vyhrál zimní sérii italské Formule Renault. V následující sezóně skončil v hlavní části tohoto šampionátu na 2. místě, za Mikou Mäkim.

Formule 3.

Pro rok 2008 se Jaime přestěhoval do šampionátu Britské Formule 3, kde závodil pro tým Carlin Motorsport společně se svými stájovými kolegy, kterými byli Brendon Hartley, Oliver Turvey a Sam Abay. Šampionát byl po celou sezónu dramatický, o titul bojovali Alguersuari, Hartley, Turvey a Sergio Pérez. Alguersuari však vyhrál poslední 3 závody a tím si zajistil titul. Zároveň překonal rekord, když se stal nejmladším pilotem, který dokázal vyhrát tuto sérii, bylo mu přesně 18 let a 203 dní, byl také prvním Španělem, kterému se podařilo získat britský titul. V témže roce ještě zastoupil zraněného Marka Webbera při Závodu šampiónů na stadionu Wembley.

Světová série Renault.

Pro sezónu 2009 si Jaime zajistil místo ve Světové sérii pod záštitou automobilky Renault. Pokračoval opět v týmu Carlin a také společně s Oliverem Turveyem. V polovině sezóny však přišla větší výzva. Zatímco figuroval v tomto šampionátu na 8. místě s jedním pódiovým umístěním, dostal nabídku od týmu Toro Rosso, aby nahradil Sébastiena Bourdaise, kterého tým propustil. I přes takovou velkorysou nabídku chtěl Jaime dál jezdit i Světovou sérii Renault. Týden po svém debutu ve Formuli 1 se tak do této série znovu vrátil. Jízda ve Formuli 1 jakoby mu dodala krev do žil, jelikož závod Světové série Renault vyhrál. Za celý víkend pak posbíral 27 bodů a posunul se z 8. na 3. místo, nakonec skončil na celkovém 6. místě.

Formule 1.

2009–2011: Toro Rosso.

Alguersuari převzal roli rezervního jezdce pro týmy Red Bull Racing a Toro Rosso, po svém bývalém kolegovi Hartleyovi, pro druhou polovinu sezóny 2009. A hned dva týdny po jmenování do této funkce, propustil tým Toro Rosso Sébastiena Bourdaise a Alguersuari byl ihned pasován do role jeho náhradníka ještě před tím, než vše oficiálně potvrdil tým. Toro Rosso nakonec Jaimeho opravdu potvrdilo jako pilota pro Grand Prix Maďarska 2009. Stal se tak nejmladším pilotem Formule 1, bylo mu 19 let a 125 dní (Tento rekord se udržel do Grand Prix Austrálie 2015, kde ho překonal Max Verstappen- 17 let a 166 dní) když překonal rekord, který držel Mike Thackwell. Stal se tak sedmým teenagerem, který startoval ve Formuli 1. V závodě skončil Alguersuari na 15. místě a dokonce hned porazil svého stájového kolegu, Sébastiena Buemiho. Ve svém druhém závodě si o jednu příčku pohoršil, další 4 závody však nedokončil. V lednu 2010 bylo oznámeno, že Španěl bude u italského týmu pokračovat i v další sezoně.

Kompletní výsledky.

Tučně – Pole position "Kurzívou" – Nejrychlejší kolo závodu

Jaime Alguersuari (* 23. března 1990, Barcelona) je španělský pilot, který se při Grand Prix Maďarska 2009 stal nejmladším pilotem v historii Formule 1. Od této Grand Prix nahradil v kokpitu týmu Toro Rosso Sébastiena Bourdaise.

Jaime Víctor Alguersuari Escudero (; born 23 March 1990), also known as Jaume Alguersuari (), is a Spanish retired racing driver best known for competing in Formula One between and , and for being the 2008 British Formula 3 champion. He is the son of Jaime Alguersuari, Sr., a former motorcyclist and racing driver.  Alguersuari became the youngest Formula One driver to start a Grand Prix in history at the 2009 Hungarian Grand Prix – at the age of 19 years, 125 days – and in the process, became the first driver to be born in the 1990s to compete in Formula One. This record was broken by Max Verstappen in 2015 who competed at just 17 years of age. After losing his drive with the Toro Rosso team in late 2011, Alguersuari joined British radio station BBC Radio 5 Live to be their expert summariser for the 2012 Formula One season, alongside lead commentator James Allen. At the age of 25, Alguersuari officially retired from motorsport to concentrate on his DJ career.


Historie.

Kolem původu plemene existují různé legendy. Společně tvrdí, že tyto kočky pochází ze severní Barmy (od toho nejspíše pochází jméno Birma), kde byly chovány jako chrámové kočky. První birmy se do Evropy dostaly kolem roku 1920. Podle jedné legendy párek birem dostali darem Francouz Auguste Pavie a anglický major Gordon Russell, kteří pomohli mnichům v klášteře Lao-Tsun během přepadení kláštera. Podle jiné, méně romantické legendy, muž jménem Vanderbilt koupil svatou birmu od jednoho bezbožného služebníka.  Za oficiální kolébku plemene je považována Francie, kde byly položeny základy dnešního chovu. Plemeno zde bylo uznáno místní organizací Fédération Féline Française již v roce 1925. Birmy byly ve Francii velmi oblíbené a rozšířily se i do Německa. Během druhé světové války plemeno ovšem téměř vyhynulo. V Evropě byly po skončení války naživu pouhé dvě birmy, pár jménem Orloff a Xenia de Kaabaa, v držení francouzské rodiny Baudoin-Crevoisier.  K obnově plemene muselo být použito křížení s jinými plemeny, především perskou a siamskou kočkou. Kolem roku 1950 se již znovu objevují vrhy čistě birmských koťat. Obnovené plemeno si začalo získávat velkou oblibu, rychle se šířilo do Švýcarska, Belgie, Holandska, Anglie i USA. V Anglii bylo plemeno oficiálně uznáno v roce 1966, v USA o rok později. Začátkem 70. let plemeno proniká do Skandinávie, kde dnes birmy patří mezi nejvíce chované kočky.  Birmy nelze zaměňovat s barmskými kočkami, které jsou samostatným, zcela odlišným plemenem.

Charakteristika plemene.

Birma má kompaktní, svalnatou a středně velkou stavbu těla. Samice váží obvykle 2.5 – 4.5 kg, samec do 6 kg.  Hlava birem je širší, s plnými tvářemi, ne příliš trojúhelníková, se zaobleným čelem a nosem beze stopu; výrazná brada nesmí ustupovat. Pod mírně klenutým, zaobleným čelem, ustupujícím dozadu, je v místě kořene nosu malá prohlubeň. Nos má tmavé zrcátko, pouze u variet s kresbou růžové, je římského tvaru, středně dlouhý, vystupuje zhruba jako zaoblení čela. Oči jsou sytě modré, oválné, až kulaté, středně daleko posazené, podstatný je nejen jejich tvar, ale také hloubka a sytost barvy (šilhání se pokládá za hrubou vadu). Uši jsou menší, zaoblené, posazené středně daleko a mírně z boku, nesmí být příliš blízko sebe (jako u siamských koček), ani příliš daleko (jako u koček perských).  Tělo delší, kocour musí být robustnější než kočka. Končetiny jsou kratší, pevné, tlapky kulaté. Průměrně dlouhý ocas sahá optimálně mezi lopatky, je dobře osrstěný, bez zálomků.  Srst birmy má světlou základní barvu se zřetelně ohraničenými odznaky a uzavřenou maskou. Celková barva srsti je bílá, až skořápkově krémová (s postupujícím stářím tato barva tmavne, jako u většiny koček s odznaky), s akromelanickými odznaky na obličeji, uších, nohou, ocase a (u kocourů) na varlatech. Vadou jsou tmavé skvrny na slabinách, břiše a šíji. Konce tlapek musí být čistě bílé. Odznaky jsou uznávány v těchto barvách: Bílé fleky v odznacích jsou hodnoceny jako vada. Všechny birmy se rodí bílé (stejně jako ostatní kočky s odznaky), barvy se začínají vyvíjet po týdnu až 14 dnech. Může trvat i déle než rok, než srst kočky dosáhne plného vybarvení..  Srst je hedvábná, s podsadou. Neplstnatí a je nenáročná na údržbu. Birma má chlupaté i spodky tlapek mezi polštářky (tyto chlupy musí být bílé).

Povaha a chov.

Birma je inteligentní, klidné, učenlivé a přizpůsobivé plemeno, postrádající známky agresivity; toleruje i jiná zvířata v domácnosti. Nemá problém v soužití s dětmi. Birma nepatří mezi rezervované, odtažité kočky, které se vyhýbají společnosti. Vyhledává sociální kontakty a hodně přilne ke své lidské rodině. Bývá komunikativní, ale nikoli hlučná tak výrazně, jako třeba kočka siamská.  Chovatelskou základnu lze nalézt na celém světě, v České republice není toto plemeno příliš rozšířené (např. ve Švédsku mu však patří mezi chovanými plemeny druhé místo). Při chovu se klade důraz na pokrevní linie a hlídá se nepříbuzná plemenitba. Možná i díky tomu není dosud toto plemeno tolik zatížené genetickými vadami a nemocemi, jako jiná, daleko více rozšířená a množitelským způsobem odchovávaná plemena.

Lagerfeldova Choupette.

Jednou z nejslavnějších biremských koček je Choupette, narozená 18. srpna 2011, která je bílá s modrýma očima a váží asi 3,5 kg. Byla miláčkem módního návrháře Karla Lagerfelda, který zemřel 19. února 2019. Lagerfeld porovnával její oči se safírem. Jejím původním majitelem byl s ním spřátelený model Baptiste Giabiconi, který ji Lagerfeldovi zapůjčil po dobu svého pobytu mimo Francii. Módní tvůrce si však Choupette (jméno znamená „sladká“) natolik oblíbil, že mu ji Giabiconi nakonec přenechal. Choupette má Lagerfeldem autorizovaný vlastní účet na Twitteru a byla v červenci 2013 vyobrazena společně s modelkou Lindou Evangelista na titulní stránce německého vydání módního časopisu "Vogue". I po Lagerfeldově smrti je Choupette materiálně velmi dobře zajištěna a má dva zaměstnance, kteří se o ni starají.

Birma je plemeno kočky domácí. Je to středně velká kočka, přátelská a společenská. Postrádá agresivitu vůči lidem, kočkám i psům. Její váha se pohybuje od 2.5 do 6 kg.  Plemeno je uznáváno všemi velkými mezinárodními chovatelskými organizacemi (FIFe, CFA, TICA). FIFe birmu řadí do skupiny II. Polodlouhosrsté kočky.

The Birman, also called the "Sacred Cat of Burma", is a domestic cat breed. The Birman is a long-haired, colour-pointed cat distinguished by a silky coat, deep blue eyes, and contrasting white "gloves" or "socks" on each paw.  The breed name is derived from "Birmanie", the French form of Burma. The Birman breed was first recognized in France by the Cat Club de France in 1925, then in England by the Governing Council of the Cat Fancy (GCCF) in 1966 and in United States by the Cat Fanciers' Association (CFA) in 1967. It is also recognized by the Canadian Cat Association (CCA) and the International Cat Association (TICA) in 1979.


Výbava.

Moskvič 412 disponoval bohatou výbavou, která nebyla v té době samozřejmá ani v západoevropských vozech stejné objemové třídy, např.:

Elektrická výzbroj.

Poprvé u značky Moskvič byl použit alternátor. Poskytoval výkon až 480 W (40 A), což spolehlivě pokrylo veškeré spotřebiče ve voze. Zapalování bateriové, kontaktní.  Ve voze byla skříňka na 3 pojistky po 10 A (zpětné světlomety, motorek větráku, přístroje, přerušovač blinkrů, klakson) a 2 bimetalové jističe (stěrače 7 A, světla 20 A). Buzení alternátoru, zapalovací soustava a zapalovač cigaret byly bez jištění.  Nevýhodou byla absence relé pro výkonné spotřebiče (např. světla), přes spínače tedy tekl silový proud. Druhým slabým místem elektroinstalace byl ampérmetr, který nepoužíval bočník. Veškerý proud tedy protékal přes palubní desku. Ampérmetr se mohl časem protavit do svého plastového lůžka a působit problémy.

Spotřeba paliva.

Moskviče 412 bývaly kritizovány za vysokou spotřebu paliva. Mohl za to karburátor a kontaktní zapalovací soustava, které vyžadovaly častější seřizování a čištění, jež se jim v běžném provozu nedostávalo, ale také samotní řidiči, kteří rádi využívali možností silného motoru, případně vůz přetěžovali. Roli hrál ovšem i tehdejší nekvalitní benzín, oleje a pneumatiky. Řidič sžitý s charakterem motoru a správně seřízeným vozem mohl nicméně dosahovat průměrné spotřeby 7-8 litrů na 100 km.

Moskvič 427.

Moskvič 427 byla kombi verze Moskviče 412. Pod zavazadlovým prostorem v odklopné přihrádce se nacházelo rezervní kolo, opěradlo zadní lavice bylo sklopné. Vůz měl stálý převod 4,55:1 (sedan 4,22:1) a zvýšenou nosnost, silnější zadní pérování.

Moskvič 434.

Moskvič 434 byl užitkový vůz odvozený od Moskviče 412. Místo zadních bočních okének byl plech a chyběla zcela zadní sedadla. Vůz měl stálý převod 4,55:1 (sedan 4,22:1) a zvýšenou nosnost.

Moskvič 412 (rusky: Москвич-412) byl osobní automobil nižší střední třídy (v dobové terminologii "střední objemové třídy"), vyráběný závody AZLK a Iž. Oproti dříve vyráběným typům představoval významný pokrok z hlediska zjednodušení údržby, snížení spotřeby paliva, zvýšení výkonu, provozní spolehlivosti a životnosti, zároveň se zachováním velkého množství původních dílů.  Moskvič 412 disponoval zcela novým celohliníkovým motorem s rozvodem OHC, který vyvinula Ufimská motorárna (UZAM). Jako vzor zde posloužil čtyřválec BMW M115. Taktéž nová 4stupňová převodovka měla poprvé u značky Moskvič úplnou dopřednou synchronizaci. Premiéru měl dále podtlakový posilovač brzd, alternátor, suchý tlumič sání a plnoprůtočný olejový filtr s papírovou výměnnou vložkou. Zbytek vozu byl přejat z Moskviče 408.  Vůz se začal vyrábět v roce 1967. Roku 1969 proběhl facelift - změnila se přední maska, přišly obdélníkové světlomety z NDR, bezpečnostní palubní deska z polyuretanu a parkovací svítilny v zadních sloupcích. Další drobné úpravy výrobce přinášel postupně: snížení počtu mazacích míst na podvozku, přemístění řadicí páky a ruční brzdy na podlahu, bezpečnostní sloupek volantu, bezpečnostní skla, nová spínací skříňka se zámkem řízení, nové osvětlení interiéru, modernější provedení přístrojů. V roce 1976 byla výroba v Moskvě ukončena a nahrazena modelem 2140, který představoval spíše jen důkladnou modernizaci předchozího typu. V Iževsku se model 412 vyráběl nadále s mírnými úpravami pro ruský trh až do roku 1997.

The Moskvitch 412 (Moskvich 412, Москвич-412, M-412) is a small family car produced by Soviet/Russian manufacturer MZMA/AZLK in Moscow from 1967 to 1975, and by IZh in Izhevsk from 1967 to 1982 (also known as IZh-412). It was a more powerful and prestigious version of the M-408 model, offering more features for a higher price.


Historie.

Období Říma.

Walcheren byl v této době obydlenou oblastí, přičemž město Domburg bylo důležitým obchodním místem. Pravděpodobné jméno města Domburg v těchto časech bylo Walichrum, což vysvětluje zároveň původ jména Walcheren. V roce 1647 byly objeveny zbytky chrámu zasvěceného bohyni Nehalennii. Byly zde také nalezeny oltáře. Ty byly z vděčnosti za bezpečnou plavbu věnovány bohyni obchodníky. Ve třetím a čtvrtém století došlo k záplavám velké části Zeelandu a území zůstalo poté neobydlené.

Středověk.

V devátém století byly založeny hradiště k ochraně proti vpádům Normanů u měst Middelburg, Domburg (de duinburg – hrad v dunách) a Oost-Souburg (de zuidburg – jižní hrad). Hradiště v Oost-Souburgu je zrestaurováno, v Middelburgu ho lze rozeznat v mapě města. Sedláci v tomto území, kde ještě nebyly vytvořeny poldery vytvářeli malé kopečky k ochraně proti záplavám. V roce 1014 bylo území právě takovou povodní postiženo. Od jedenáctého století byly na Zeelandu kousek po kousku vytvořeny poldery mnichy z Flander, díky čemuž se nebezpečí záplav zmenšilo. Plodná zeelandská půda byla velice vhodná pro zemědělství a blahobyt vzrůstal díky zámořskému obchodu. Od dvanáctého století se objevovaly vesnice a města. Díky dobré dostupnosti po moři vzrůstal velice rychle od 14. století význam měst jako Middelburg, Veere a Vlissingen.

16. a 17. století.

Šestnácté století bylo z historického hlediska zajímavou dobou, v které území prošlo dobrými a špatnými časy. Během osmdesátileté války bylo území často zatahováno do válečného obchodování. Ale území postihly také záplavy, mimo jiné záplava všech svatých (Allerheligenvloed) v roce 1570.

18. a 19. století.

Tato století byla periodou klesajícího blahobytu. Ekonomie stagnovala s výjimkou zemědělství. Od 30. července do 10. prosince 1809 proběhla britská expedice na Walcheren a byla neúspěšným pokusem o ovládnutí přístavu v Antverpách během války páté koalice proti Napoleonovi. V roce 1872 byla prodloužena železnice z Zuid-Bevelandu až do Vlissingenu. To byl důvod pro postavení přehrady Sloedam mezi ostrovem Walcheren a Zuid-Bevelandem. Od postavení přehrady Sloedam se stal z ostrova Walcheren poloostrov.

Druhá světová válka.

Po vylodění v Normandii v červnu 1944 postupovali spojenci rychle směrem k nizozemské hranici. V září byly osvobozeny jižní provincie, včetně provincie Zeeuws-Vlaanderen. Neúspěch operace Market Garden znamenal dočasný konec postupu. Také na Walcheren byli pány ještě Němci a ovládali tak přístupovou cestu k přístavnímu městu Antverpy. Ale spojenecké vojsko potřebovalo velký přístav – a přístavy v Normandii byly malé a příliš daleko. K zpřístupnění cesty do Antverp bylo tedy potřeba ovládnutí poloostrova Walcheren. Ale silná německá obrana učinila z vylodění zde riskantní záležitost. Proto vybombardovali spojenci 3. října hráze u Westkapelle na Walcheren. I přes varování civilistů pomocí letáků dne 2. října bylo usmrceno 80 obyvatel Westkapelle. 600 z 650 rodinných domků bylo zničeno. Hráze u Vlissingenu a Veere byly také bombardovány a 17. října byl znovunapadeno Westkapelle, aby byly zvětšeny a prohloubeny otvory v hrázi. Walcheren se díky tomu ocitl pod vodou, což způsobilo ochromení německé obrany jako přípravu na napadení z moře. 1. listopadu dorazily do Westkapelle a Vlissingenu především britské a norské jednotky a po těžkých bojích byl Walcheren konečně 8. listopadu 1944 osvobozen. Walcheren je tak po Normandii jediným místem, kde se podařilo spojencům prolomit německý Atlantický val.

Povodeň v roce 1953.

V noci z 31. ledna na 1. února 1953 byl Zeeland postižen povodní. Walcheren zůstal z větší části povodni uchráněn. Aby se takovému neštěstí do budoucna předešlo, byly od roku 1958 budovány přehrady projektu Deltawerken. Vedlejším efektem tohoto projektu bylo zkvalitnění spojení se zbytkem Nizozemí (díky silnicím, které od té doby po přehradách vedou).

Deltawerken.

Přehrada Veerse Gatdam z roku 1961, součást projektu Deltawerken, spojuje Walcheren s Noord-Bevelandem. Dřívější Veerse Gat (Veerský průliv) se od té doby nazývá Veerse Meer (Veerské jezero) a je populárním sportovní oblastí přitahující spoustu turistů. Přístav města Veere není již od té doby kvůli své poloze spojen s mořem, kvůli čemuž se rybářská flotila musela přestěhovat. Délka pobřeží se však založením přehrady podstatně zkrátila, což silně zmenšilo nebezpečí záplav pro Walcheren.

Poloha.

Walcheren je převážně venkovskou oblastí. Dvě velká města na ostrově jsou Vlissingen a Middelburg, které tvoří společně aglomeraci. Severně od Middelburgu leží historické městečko Veere u Veerského jezera. Největší vesnicí na Walcheren je Koudekerke nacházející se západně od Vlissingenu a Middelburgu (i když vlastně největší vesnicí je Oost-Souburg s 10 500 obyvateli, ale ta je už počítána jako čtvrť Vlissingenu). Na Walcheren je několik lázní, z nichž nejznámější je asi Domburg. Dalšími lázněmi jsou Zoutelande, Dishoek, Westkapelle, Oostkapelle a Vrouwenpolder.

Okresy.

Od 1. ledna 1997 je Walcheren rozdělen na tři okresy: Middelburg, Veere a Vlissingen.

Doprava.

Nejdůležitější silniční spojnicí je silnice A58 z Eindhovenu do Vlissingenu. Vlissingen je zároveň konečnou stanicí železniční linky Roosendaal – Vlissingen (tzv. Zeeuwse Lijn – zeelandská linka). Trajekt do města Breskens dnes již nepřepravuje automobily. Silniční spojení s Zeeuws-Vlaanderen je umožněno díky tunelu pod západní Šeldou (Westerscheldetunnel). V roce 2010 by měl být postaven plánovaný obchvat Middelburgu, N57. Silnice N57 v současnosti protíná Middelburg a stará se tak o časté automobilové zácpy v jeho centru. Nová trasa silnice N57 je plánována přes Nieuw- a Sint- Joosland až k Veerské přehradě, délka nové trasy je 13.4 km. Na východ od Middelburgu kříží nová silnice kanál skrz Walcheren pomocí akvaduktu. Silnice bude z větší části čtyřproudová.

Lokální rozhlas a televize.

Od roku 2007 má Walcheren vlastní televizi a rozhlas – TV Walcheren.

Walcheren je kraj a poloostrov na západě nizozemské provincie Zeeland a sestává ze tří okresů – Middelburg, Veere a Vlissingen. Walcheren je obklopen Severním mořem, západním ramenem Šeldy (Westerschelde) a Veerským jezerem (Veerse Meer). Původní ostrov Walcheren je v současnosti pokračováním poloostrova Zuid-Beveland. Walcheren čítá 113 tisíc obyvatel na rozloze 216 km², čímž je nejhustěji obydleným ostrovem provincie Zeeland.

Walcheren () is a region and former island in the Dutch province of Zeeland at the mouth of the Scheldt estuary. It lies between the Eastern Scheldt in the north and the Western Scheldt in the south and is roughly the shape of a rhombus. The two sides facing the North Sea consist of dunes and the rest of its coastline is made up of dykes. Middelburg, the provincial capital, lies at Walcheren's center. Vlissingen, to the south, is the main harbour and the third municipality is Veere.  Originally, Walcheren was an island, but polders and the Oosterscheldekering across the Eastern Scheldt have connected it to the (former) island of Zuid-Beveland, which in turn has been connected to the North Brabant mainland.


Historie.

Teorie o používání v předkřesťanské době.

Symbol ryby byl používán na tomtéž místě již dříve jako symbol několika božstev. Amulety ve tvaru ryby (také delfína) symbolizovaly plodnost. Ichtys se týkala také lidské sexuality a znázorňovala ženský klín (nebo dělohu). Znak ryby je také spojován s Afroditou, Atargatou, Dagonem a některými dalšími místními původními bohy.

Ichthys jako křesťanský symbol.

Význam symbolu.

Užití Ichthys jako hlavního symbolu prvotních křesťanů může být vnímáno jako kryptogram. "Ichthys" (ΙΧΘΥΣ, řecky ryba) se dá číst jako slovo složené z prvních písmen slovního spojení: Ježíš Kristus, Boží syn, Spasitel. V originále Ἰησοῦς Χριστός, Θεοῦ Υἱός, Σωτήρ, "Iésús Christos Theú Huiós, Sótér".  Podle historiků se ve dvanáctém století začalo znovu používat motivu Ichthys, tentokrát doplněného o křížek (místo oka) nebo nápis ΙΧΘΥC. Původní forma "Ichthys" je kruh obsahující řecká písmena uspořádaná tak, aby výsledek vypadal jako osmipaprsčité kolo.

Ryby v evangeliích.

Ryby jsou v evangeliu zmiňovány několikrát a je jim dáván symbolický význam. Několik z Ježíšových učedníků bylo rybáři. Pověřil je se slovy „Udělám z vás rybáře lidí.“  Při krmení davů byl k Ježíši přinesen malý chlapec s „pěti krajíčky chleba a dvěma rybkami“. Ptali se ho: „Ale co jsou oni, mezi tolika jinými?“ Ježíš zmnohonásobil množství chleba i ryb a nakrmil tím celý dav.  V Matoušovi 13:47–50 Ježíš přirovnává Boží rozhodnutí, kdo vystoupí do nebe a kdo propadne peklu, rybářům třídícím jejich úlovek: ponechávají si ty dobré ryby a ty špatné vyhazují pryč.  V Janovi 21:11 je zaznamenáno, jak učedníci chytali celou noc, ale nic neulovili. Ježíš jim poradil, aby rozhodili sítě na opačné straně lodi – a oni pak ulovili 153 ryb!  Málo citovaný výskyt ryb v Ježíšově životě můžeme nalézt i v Matoušovi 17:24–27, kde Kristus říká Petrovi, aby šel na ryby, neboť peníze na zaplacení chrámových daní najde v ústech chycené ryby.

Prvotní křesťanská církev.

Ichthys byla nalezena už v římských katakombách z prvního století.  Když byli křesťané v prvním století n. l. pronásledováni Římany, používali rybu k označování potkávacích míst a kobek nebo k rozlišení spojenců od nepřátel.  Existuje několik hypotéz, jak a proč byla vybrána ryba. Některé zdroje naznačují, že by mohlo jít o doporučení Klémenta Alexandrijského jeho dopisovatelům (Paedagogus, III, xi) vyrýt do svých pečetí rybu nebo holubici. Nicméně je známo z římských staveb, že toto znamení užívali již dříve. Také mohlo být myšleno jako protest proti zbožňování římského císaře během vlády Domitiana v prvním století našeho letopočtu. Mince nalezené v Alexandrii o něm referují jako o „synu božím“ (Theú Huiós). Ve skutečnosti už tento titul (divi fillius) užívali předchozí panovníci od smrti Julia Caesara, který byl následně prohlášen za boha.

Odraz v současné kultuře.

Ježíšova ryba se stala moderní ikonou křesťanství. Dnes lze tento symbol nalézt například jako samolepku na autech, přívěscích či jiných špercích symbolizujících, že nositel je křesťan. Jako logo ho také používají některé společnosti a univerzitní spolky.

Hudební festival.

Ichthus je také jméno pro pravidelný křesťanský hudební festival pod širým nebem. Koná se každoročně během června ve městě Wilmore v americkém státě Kentucky.

Ichthys (v řečtině Ἰχθύς, kapitálkami: ΙΧΘΥΣ nebo i ΙΧΘΥC), lze se setkat i s přepisem Ichthus, je v řečtině výraz pro „rybu“ Je to symbol, který byl hojně používán ranými křesťany jako tajné heslo v dobách, kdy byli pronásledováni. Znám je také pod přezdívkou „Ježíšova ryba“.

The ichthys or ichthus (), from the Greek "ikhthýs" ( 1st cent. AD Koine Greek , "fish") is a symbol consisting of two intersecting arcs, the ends of the right side extending beyond the meeting point so as to resemble the profile of a fish. The symbol was adopted by early Christians as a secret symbol. It is now known colloquially as the "sign of the fish" or the "Jesus fish".


Vzestup k moci.

Během protivládních protestů v roce 1992 byl tehdejší prezident Rahmón Nabíjev nucen v obavě o svůj život odstoupit. Úřadu se v srpnu téhož roku následně ujal Akbaršó Iskandarov, který působil ve funkci úřadujícího prezidenta až do listopadu, kdy byl nucen rezignovat v důsledku občanských nepokojů. Po následném zasedání nejvyššího sovětu byla funkce prezidenta zrušena a moc přešla na tehdejšího předsedu vlády, Emómalího Rahmónova.  Během občanské války v letech 1992–1997 se proti Rahmónově vládě postavila "Sjednocená tádžická opozice", což mělo za následek cca 100 000 mrtvých. Rahmón přežil také pokus o atentát v dubnu 1997 v Chudžandu a odolal dvěma pučům v srpnu 1997 a listopadu 1998.  6. listopadu 1994 byl zvolen do nově vytvořené funkce prezidenta Tádžikistánu. V listopadu 1999 byl s 97 % procenty hlasů znovuzvolen na sedmileté volební období. 22. června 2003 vyhrál referendum, které mu povoluje se ještě dvakrát ucházet o funkci prezidenta, jelikož by to dle tehdejších zákonů ve volbách v roce 2006 již nebylo možné. Opozice nicméně považuje toto referendum za zfalšované. Rahmón byl znovuzvolen v poněkud kontroverzních volbách 6. listopadu 2006, kdy podle oficiálních výsledků získal 79 % hlasů. Ve funkci byl potvrzen i v posledních volbách, konaných 6. listopadu 2013.

Změna jména.

V březnu 2007 Rahmón prohlásil, že si nechá změnit své jméno na "Rahmón", vypuštěním ruské koncovky „-ov“ (tj. původní rusko-tádžická varianta jména zněla Rahmónov), což také následně požadoval i po ostatních Tádžicích jako výraz návratu k původním kulturním kořenům. Rahmón si také v souladu se spojováním křestních jmen s příjmením v (klasické) perštině přidal na konec svého křestního jména Emómalí tzv. ezáfetovou konstrukci, tedy „spojovník“ "-ji", což odkazuje na perské „Emómalí z (rodiny) Rahmónů“. V českém přepisu jména je možné ezáfetovou konstrukci vypouštět, "ezáfet" se však neužívá při skloňování tohoto jména v češtině: "Emómalí(-ji) Rahmón", gen. "Emómalího Rahmóna" apod.

Emómalí-ji Rahmón (tádžicky "Эмомалии Раҳмон", "Emomalii Rahmon" v persko-arabské grafice امام‌علی رحمان; rusky "Эмомали Рахмон", "Emomali Rachmon"; * 5. října 1952 v Kůlóbu, "rus. Kuljab"), dříve Emómalí Šarifovič Rahmónov ("Эмомалӣ Шарифович Раҳмонов"; "Эмомали Шарифович Рахмонов") je současný prezident Republiky Tádžikistán. Ve své funkci působí od 6. listopadu 1994, v čele země je však již od 20. listopadu 1992. Je předsedou "Lidově demokratické strany Tádžikistánu", která má největší procento křesel v tamním parlamentu.

Emomali Rahmon (; born 5 October 1952) is a Tajikistani politician who has served as President of Tajikistan (or its equivalent post) since 1994. His rule is regarded by Human Rights Watch as a dictatorship.


Historie.

Vývoj vozu začal v únoru 1943, vedoucím vývoje byl šéfkonstruktér automobilky GAZ Andrej Alexandrovič Lipgart. Vůz byl prvním sovětským automobilem se samonosnou karosérií. První prototyp byl dokončen v listopadu 1944. V té době se začalo blížit vítězství v druhé světové válce, a tak byl automobil pojmenován Poběda, rusky "Vítězství". V červnu 1945 byl jeden prototyp představen nejvyšším sovětským představitelům. Na konci srpna 1945 byla schválena sériová výroba vozu, která začala 21. června 1946.  Kvůli technickým problémům nového vozu, způsobených uspěchaným vývojem, byla výroba v říjnu 1948 přerušena. Na Pobědě byly provedeny konstrukční úpravy a vylepšení. Tato druhá série pak byla vyráběna od roku 1949. Téhož roku vznikla varianta polokabriolet, tedy vůz s pevnými rámy oken, ale bez třetího bočního sloupku a se stahovací plátěnou střechou. V roce 1950 byla zavedena modernizovaná převodovka se synchronizací 2. a 3. stupně. Řadicí páka byla přesunuta pod volant.  Roku 1955 byla zahájena výroba třetí série s továrním označením GAZ-M20V. Ta se lišila upraveným motorem s vyšším výkonem, modernizovanou brzdovou soustavou, novým volantem a upravenou přístrojovou deskou. Byla pozměněna maska vozu, která dostala tři silné vodorovné lišty a upravený nárazník. Tato varianta byla vyráběna až do konce výroby roku 1957. Postupem doby Poběda vyzrála ve spolehlivý a odolný vůz. Celkem bylo vyrobeno 235 997 kusů, z toho 14 220 verze polokabriolet a 37 000 vozů, upravených pro taxislužbu.

Výroba v zahraničí.

Od listopadu 1951 byla Poběda montována v Polsku pod jménem Warszawa M20. Postupně modernizované vozy byly vyráběny ve varšavském závodě FSO až do roku 1973. Určité množství vozů bylo údajně smontováno v Pchjongjangu v Severní Koreji.

GAZ-M72.

V roce 1955 vznikl vůz s upravenou karosérií Pobědy a podvozkem i motorem z vojenského terénního automobilu GAZ 69. Vzniklý terénní vůz GAZ-M72 měl oproti klasické Pobědě pohon všech kol a zvětšenou světlou výšku. S motorem o výkonu 55 k dosahoval rychlosti 90 km/h. GAZ-M72 vznikl za podpory nejvyššího sovětského představitele Nikity Sergejeviče Chruščova a měl být určen především oblastním tajemníkům strany a předsedům kolchozů. Mezi lety 1955–1958 vzniklo 4677 vozů.

Technické údaje.

Karosérie.

Poběda má čtyřdveřovou pětimístnou samonosnou karosérii typu sedan se zaoblenou zádí. Karosérie je svařena z ocelových profilů, krytých plechem. Karosérie polokabriolet má plátěnou stahovací střechu.

Podvozek.

Podvozek je klasické koncepce s motorem vpředu a pohonem zadních kol. Vpředu je dělená lichoběžníková náprava s příčnými rameny, odpruženými svislými vinutými pružinami. Vzadu je tuhá náprava odpružená podélnými půleliptickými listovými péry. Zadní náprava je hnací. Brzdy hydraulické bubnové na všech kolech. Kola jsou šestnáctipalcová, s lisovanými ocelovými disky a pneumatikami rozměru 6,00-16.

Motor a převodovka.

Motor je řadový, kapalinou chlazený zážehový čtyřválec s rozvodem SV. Motor je umístěn vpředu, podélně za přední nápravou.  Zdvihový objem: 2112 cm³ Stupeň komprese: 6,2 Elektrická soustava: 12 V. Nejvyšší výkon: 37 kW (50 k) při 3600 ot/min; od roku 1955: 38 kW (52 k) při 3600 ot/min Největší točivý moment: 125 Nm při 2200 ot/min  Převodovka: třístupňová se zpátečkou, 2. a 3. stupeň synchronizovaný (od roku 1950). Řadicí páka na zemi, od roku 1950 pod volantem.

Rozměry a hmotnosti.

Délka: 4665 mm Šířka: 1695 mm Výška: 1640 mm Rozvor: 2700 mm Pohotovostní hmotnost: 1460 kg (sedan), 1495 kg (polokabriolet) Nejvyšší rychlost: sedan - 105 km/h (110 km/h od roku 1955), polokabriolet - 100 km/h Spotřeba paliva: 11–13,5 l/100 km

GAZ-M-20 Poběda (rusky: Победа) byl sovětský automobil střední třídy, vyráběný v automobilce GAZ mezi lety 1946–1958. Vzniklo přibližně 236 000 vozů.

The GAZ-M20 "Pobeda" (; "Победа", "Victory") was a passenger car produced in the Soviet Union by GAZ from 1946 until 1958. It was also licensed to Polish Passenger Automobile Factory, as FSO Warszawa. Although usually known as the GAZ-M20, an original car's designation at that time was just M-20, for "Molotovets" (GAZ factory bore a name of Vyacheslav Molotov).


Život.

Čerstvě ovdovělý král Ludvík toužící po synovi potřeboval nutně ženu, která mu dá vytouženého následníka trůnu a proto se již pět týdnů po smrti své druhé manželky Konstancie potřetí oženil s Adélou, sestrou hraběte Jindřicha I. ze Champagne. Příbuzenství bylo posíleno roku 1164, kdy se Marie, Ludvíkova dcera z manželství s Eleonorou Akvitánskou za Jindřicha I. ze Champagne provdala a ženich o osmnáct let starší než nevěsta se tak stal zároveň zetěm svého švagra krále.  Královo manželství s Adélou bylo požehnáno narozením syna 21. srpna 1165. Dlouze očekávaný Filip pojmenovaný po pradědečkovi se narodil po osmadvaceti letech od uzavření králova prvního manželství a z tohoto důvodu byl nazýván "Božím darem". Ludvík VII. byl roku 1179 postižen záchvatem mrtvice, po kterém ochrnul a ztratil i schopnost vlády. Vliv získali bratři královny Adély a udrželi si jej až do dvorského sněmu, který se konal téhož roku a nemocný král zde se souhlasem pánů vyhlásil Filipovu korunovaci. Čtrnáctiletý mladíček se nečekaně rychle vymanil z vlivu strýců a Adéla po synově sňatku s Isabelou Henegavskou hledala oporu i u anglického krále Jindřicha II. Starý král zemřel o rok později a Adéla se stala vdovou.  I přes jisté neshody stanovil Filip roku 1190 svou matku a strýce Viléma, remešského arcibiskupa, jako předsedající regentské radě po dobu své nepřítomnosti v zemi. Rada měla za úkol spravovat Francii, dokud se bude král zdržovat na křížové výpravě, ale neměla možnost disponovat korunním pokladem, který spravovali templáři.  Královna Adéla zemřela roku 1206 a nebyla pohřbena v tradičním královském pohřebišti v Saint-Denis, ale v cisterciáckém klášteře Pontigny.

Adéla ze Champagne ( "Adèle de Champagne"; 1140 – 14. června 1206, Paříž) byla francouzskou královnou, třetí manželkou Ludvíka VII., dcerou Theobalda ze Champagne a Matyldy z korutanské dynastie Sponheimů.

Adela of Champagne (; c. 1140 – 4 June 1206), also known as Adelaide, Alix and Adela of Blois, was Queen of France as the third wife of Louis VII. She was regent of France from 1190-1191 while her son Philip II participated in the Third Crusade.


Popis.

Podezřeň královská je opadavá vytrvalá bylina dorůstající 1–2 metrů výšky a až 4 metrů šířky. Má odděleně rostoucí rezavě zbarvené plodolisty s výtrusy (tzv. sporofyly) od zelených asimilujících neplodných listy (trofofylů). Neplodné listy jsou dlouhé 60–160 cm a 30–40 cm široké, dvakrát zpeřené s 7–9 páry listů až 30 cm dlouhé. Každý s 7–13 páry lístků 2,5–6,5 cm dlouhých a 1–2 cm širokých. Plodné listy jsou kratší a vzpřímené, 20–50 cm vysoké, obvykle s 2–3 párů sterilních listů ve spodní části a 7–14 páry plodných listů v horní části pokryté nahloučenými sporangii. Plodolisty se objevují od července do srpna. Kořeny jsou černé a často hluboce ukotvené v půdě.

Variety.

Je velmi podobná dalším dvěma druhům "Osmunda lancea" a "Osmunda japonica". Nedávné genetické analýzy (Metzgar et al., 2008) ukázaly, že americké odrůdy jsou sestrami evropského druhu "Osmunda regalis". Pokud je to pravda, pak "O. lancea" a "O. japonica" by měly být považovány za odrůdy "O. regalis", nebo naopak, "O. regalis" var. "spectabilis" by měla být považována za samostatný druh, "Osmunda spectabilis" Willdenow. Tento var. "brasiliensis" bude "Osmunda spectabilis" Willdenow var. brasiliensis Hooker & Greville.

Použití.

Kořeny, stejně jako kořeny dalších druhů rodu "Osmunda", se používají jako osmundový kořen, který je v zahradnictví využíván jako opěrná konstrukce pro pěstování orchidejí a dalších epifytických rostlin.  Podle slovanské mytologie, plodolist se sporangii, tzv. "Perunova květina" (kapradinový květ), má magickou sílu, a dává svým držitelům možnost porazit démony, splní přání, odemknou tajemství, umožňuje také porozumět jazyku stromů. V dřívější tradicích, musely sporangia, květy, sbírány na Kupalovu noc (Svatojánská noc), později, po příchodu křesťanství,se datum se změnilo na Velikonoce. Osoby, které chtějí sbírat Perunovy květiny se musí postavit v kruhu kolem rostliny a odolávat popichování nebo hrozbám démonů.  Ochucená osmunda se používá také jako pokrm namul v korejské kuchyni. „Namul“ je výhradně vegetariánský pokrm složený z různých rostlin a je rozeznáváno více druhů tohoto pokrmu podle sezóny. Mladé výhonky kapradiny jsou, stejně jako výhonky podobných kapradin známé jako „fiddleheads“, pojídány jako potraviny s chřestovou chutí. Zdravotnické využití – kořen má astringentní, projímavé, diuretické účinky a lze jej použít i jako tonikum. Před použitím se poraďte s lékařem, kapradiny jsou rostliny s obsahem toxických látek, mohou způsobit smrt.

Pěstování.

Někdy se podezřeň pěstuje jako zahradní rostlina, má raději polostín, je třeba ji držet ve stálém vlhku a humózní kyselé půdě (rašelina). Množí se výsevem výtrusů a nebo dělením.

Rizika.

Ačkoliv není známo, zda se jedná o jedovatou rostlinu, mnoho kapradin obsahuje jedovaté nebo karcinogenní látky a klidně by to tedy mohl být případ i této rostliny. Extrakt z podezřeně královské je klasifikován jako nebezpečná látka. Bylo totiž zjištěno několik případů otrav, které se dávaly do souvislosti s touto rostlinou; doporučuje se tedy ji před konzumací tepelně upravovat.

Odkazy.

Externí odkazy.

Podezřeň královská ("Osmunda regalis") je kapradina původní v Evropě, Africe, Asii, a Americe, která roste především v lesních močálech. Tento druh je někdy známý jako „kvetoucí kapradina“. V ČR je podezřeň královská vyhynulou rostlinou, dříve se pravděpodobně vyskytovala v oblasti Lužických a Krušných hor. Chráněným druhem je podezřeň v Polsku, Maďarsku a Německu. Podezřeň patří mezi acidofilní rostliny. V mnoha oblastech se podezřeň stala vzácnou v důsledku odvodňování mokřadů pro zemědělské účely.

Osmunda regalis, or royal fern, is a species of deciduous fern, native to Europe, Africa and Asia, growing in woodland bogs and on the banks of streams. The species is sometimes known as flowering fern due to the appearance of its fertile fronds.


Průběh.

Raketa stála na rampě a připravena bezprostředně k vypuštění, když se ukázalo, že je třeba ještě odstranit nějaké poslední problémy. V průběhu těchto prací došlo k nechtěnému zážehu motorů druhého stupně. Plameny motoru propálily nádrže s palivem a okysličovadlem (hydrazin a kyselina dusičná) motorů prvního stupně, v důsledku čeho došlo k mohutné explozi a požáru. Pracovníci provádějící na raketě poslední úpravy a startovní přípravy, stejně jako na rampě přihlížející vysoce postavené osoby, v ohnivém žáru většinou zahynuli. Automaticky aktivované kamery okolo odpalovací rampy natáčely explozi. Lidé v blízkosti rakety byli okamžitě spáleni na popel, ti co byli dál, utrpěli popáleniny nebo byli otráveni toxickými výpary z paliva. Výsledná exploze spálila na popel Nedělina, 56 dalších vojáků a důstojníků a 17 civilních inženýrů. Celkem na místě zahynulo 74 lidí, zraněno bylo 49 osob (42 vojáků a sedm civilistů), z nich v následujících třech měsících čtyři (jeden civilista a tři vojáci) zemřeli na následky zranění. Počet obětí potvrdilo i opakované šetření v 90. letech pod vedením Vladimira Ivkina. Udávána jsou i jiná čísla, bez uvedení zdrojů počtů a bez seznamů obětí. Například konstruktér Boris Čertok ve svých pamětech píše o 126 zahynuvších, v tom 84 vojácích pohřbených ve společném hrobu v městském parku v Bajkonuru a 42 civilistech; ovšem v dotyčném hrobu čtyřiaosmdesáti vojáků leží i oběti jiných neštěstí. Český spisovatel Pavel Toufar k počtu zemřelých uvádí dokonce tři čísla – 165, 127, 92.

Příčiny.

Vyšetřování ukázalo, že za katastrofu mohlo především hrubé porušování bezpečnostních pravidel při přípravě startu, které bylo způsobeno Nedělinovou snahou o jeho urychlení v souvislosti s oslavou výročí Velké říjnové revoluce. Jen náhodou při katastrofě nezahynul hlavní konstruktér rakety Michail Jangel, který si krátce před výbuchem odběhl zakouřit do podzemního krytu.  V nádržích rakety, připravené ke startu, již bylo napuštěno palivo, odstraněny uzavírací membrány v přívodech paliva i okysličovadla do motorů a byla aktivována (zalita elektrolytem) palubní baterie, když se ukázalo, že je třeba provést nějaké drobné změny, mj. vyměnit programátor (soustavou vaček spínané kontakty obdobného principu funkce, jako mechanické programátory automatických praček) typu A-120, řídící automatickou startovní sekvenci. Tím, že byla palubní síť pod napětím došlo po výměně při následném resetu programátoru k nechtěnému zážehu motoru 2. stupně. Příčinou bylo primárně pominutí řady bezpečnostních předpisů (např. vypuštění paliva před zahájením prací, odpojení palubní baterie). Příslušní pracovníci se pravděpodobně domnívali, že mají věci pod kontrolou a je tedy možné vyhovět nejvyššímu vedení neodkládat start rakety.

Zveřejnění.

Nehoda byla v Sovětském svazu, stejně jako ostatní informace z vývoje vojenských raket, dlouho přísně utajována a Nedělinova smrt byla oficiálně prezentována jako letecká nehoda. Přestože v západním tisku kolovaly nejasné pověsti o katastrofě již od 60. let, první informace o ní vyšly v sovětské tisku najevo až v dubnu 1989.

Filmový záznam.

Z průběhu katastrofy a odstraňování jejích následků se zachoval filmový dokument, který je však neúplný. Celý ho vidělo jen několik členů tehdejšího sovětského vedení a členové vyšetřovací komise. Ještě v průběhu vyšetřování bylo nařízeno dokument sestříhat a všechny vyřazené záběry zničit. Přesto však podává ucelené svědectví z průběhu tragédie.

Tradice.

Na památku katastrofy (a pravděpodobně také v souvislosti s pověrčivostí, neboť 24. října 1963, přesně o 3 roky později zde došlo opět k nehodě Koroljovovy rakety R-9A) se po tragédii na Bajkonuru 24. října neprováděly žádné starty raket, později bylo toto nařízení zrušeno. Tato tradice se však, až na výjimky, dodržuje dodnes.

Nedělinovou katastrofou je označován výbuch nově vyvíjené tajné vojenské balistické rakety R-16, který se odehrál 24. října 1960 na kosmodromu Bajkonur. S počtem 78 obětí se jedná o nejhorší katastrofu v dějinách vývoje raketové techniky. Na Západě se označuje po maršálu Nedělinovi, vrchnímu veliteli raketového vojska SSSR, který přípravu startu rakety osobně kontroloval a byl jednou z obětí katastrofy.

The Nedelin catastrophe or Nedelin disaster was a launch pad accident that occurred on 24 October 1960 at Baikonur test range (of which Baikonur Cosmodrome is a part), during the development of the Soviet ICBM R-16. As a prototype of the missile was being prepared for a test flight, an explosion occurred when the second stage engine ignited accidentally, killing an unknown number of military and technical personnel working on the preparations. Despite the magnitude of the disaster, news of it was suppressed for many years and the Soviet government did not acknowledge the event until 1989. The disaster is named after Chief Marshal of Artillery Mitrofan Ivanovich Nedelin, who was killed in the explosion. As commanding officer of the Soviet Union's Strategic Rocket Forces, Nedelin was head of the R-16 development program.


Biografie.

Jochen Bix s kamarády založil skupinu „Wieso“ (znamenající „Proč“). O rok později změnili název na Wizo a v roce 1987 poprvé vystoupili před veřejností.  V roce 1988 nahráli první demo snímek, v roce 1990 nahráli další. Bix pouze nazpíval několik skladeb, mimo jiné i „Breaking the Law“, cover od Judas Priest. Poté skupinu opustil a místo frontmana zaujal Axel Kurth. Později ve stejném roce založili vlastní vydavatelství, Hulk Räckorz a vydali EP "Klebstoff".  V roce 1991 vydali album "Für'n Arsch".  V roce 1992 vydali další album "Bleib Tapfer". Také zrealizovali singl „Roy Black ist tot“ jako pochybný tribut německé pop-star Royovi Blackovi k výročí jeho smrti. Skladba byl cover dětské písně s textem „Roy Black is dead, Roy Black is dead.“ Album bylo bulvárním deníkem Bild-Zeitung nazvané nejhorším CD roku.  V roce 1994 vydali další album "Uuaarrgh!". O rok později nahráli desku "Herrénhandtasche" a vystupují na turné s Die Ärzte.  V roce 1996 skupina změnila sestavu – Ingo Hahn nahrazuje bubeníka Charliho Zaska a vydavali nahrávku "Doof wie Scheiße".  V roce 1997 vydávali s japonskou skupinou Hi-Standard EP "Weihnachten stinkt!".  V roce 1998 na americkém labelu Fat Wreck Chords vydali EP „Kraut & Rüben“ obsahující skladby úspěšné v Německu, ale neznámé ve zbytku světa. Ve stejném roce Herr Guhl nahrazuje Inga na místě bubeníka.  V září 2004 jako první v hudebním průmyslu vydali singl na USB klíči, obsahující také video, obrázky, texty a noty. V listopadu 2004 vydali album "Anderster" a po následujícím turné se rozpadli.  Po obnovení činnosti (2009) v roce 2014 vydávají album "Punk gibt′s nicht umsonst! (Teil III)."  V srpnu 2016 vydali své zatím poslední album "Der."  Tvorba WIZO byla charakteristická spojením humoru, politiky a rychlého, melodického punku, a skupina se tak řadí do německého hnutí známého jako „Fun-Punk“.

Wizo je německá punkrocková skupina, pocházející z Sindelfingenu. Vznikla v roce 1985. Typická pro ně byla směs politiky a humoru, stojí vždy přímo v opozici vůči nacismu, rasismu a fašismu. Rozpadli se v roce 2005, přičemž v roce 2009 byla činnost skupina obnovena

Wizo () is a punk rock band from Sindelfingen, Germany that formed in 1985. Their messages run from political to humorous; the band espouses left-wing politics and describes themselves as "against Nazis, racists, sexists, and other assholes!" The band split up in March 2005 and reunited in November 2009. Wizo's music is characterised by a combination of humorous and political lyrics with a fast, melodic punk rock sound. Wizo is considered part of the German movement known as "Fun-Punk".


Historie.

Tissot v roce 1853 představil první masově vyráběné "kapesní" hodinky, se kterými zažil Charles-Emile v roce 1858 v Rusku velký úspěch, po kterém se následně proslavili na celém světě. Svůj velkolepý úspěch prokázali ziskem dvou zlatých medailí v Ženevě roku 1896 a vítězstvím soutěže Grand Prix hodinářského průmyslu v Paříži v roce 1900. Další úspěch na sebe nenechal dlouho čekat. Přesně o 4 roky později vyrobili slavné "carské" hodinky pro důstojníka carské ruské gardy. Dvacátá léta 20. století znamenala pro firmu TISSOT obrovskou změnu ve výrobě hodinek. V roce 1917 vyrobili první "náramkové" hodinky pod názvem "Princ". Hodinky se těšily velkému úspěchu u evropských a ruských zákazníků, protože měly na tu dobu revoluční design zakřiveného pouzdra a číselné indexy ve stylu Art Deco. Právě proto se v roce 1991 a 2002 dočkaly reedice s quartzovým pohonem ve verzi pro dámy, tak i pro pány. V letech 1929-30 představila první "antimagnetické" hodinky, které byly odpovědí na rozšiřující se vliv nových technologií (telefonů a elektrických zařízení), které mohly negativně ovlivnit přesnost hodinek. Firma vytvořila také první "plastové" hodinky ("Astrolon" - 1971), jejichž pouzdro bylo z plastu, "kamenné" ("Rock watch" - 1985), vyrobené z alpské žuly, "perleťové" ("Pearl watch" - 1986), vyrobené z perel a "dřevěné" ("Wood watch" - 1987) s pouzdrem z dreva.  V roce 1930 se firmy TISSOT a OMEGA na určitou dobu spojily a hodinky TISSOT-OMEGA z této éry jsou vyhledávanými sběratelskými předměty.

Současnost.

Od roku 1983 je členem představenstva The Swatch Group Ltd, které je největším výrobcem a distributorem hodinek na světě. V současnosti působí ve více než 150 zemích světa. Je oficiální časomírou a partnerem NASCAR, MotoGP a na mistrovstvích světa v cyklokrosu, motocyklů, šermu a ledním hokeji. TISSOT používá stroječky vysoké kvality (ETA), také kvalitní materiály (316L ocel, titan, 18 karátové zlato) a vůči poškrábání odolná safírová skla. Hodinky jsou voděodolné nejméně od 30 do 300 metrů. Společnost poskytuje náhradní díly a opravářské služby na období 10 let na všechny a až do 20 let na zlaté hodinky. TISSOT se v posledních letech stal známý svojí dotykovou technologií. "T-Touch" hodinky mají dotykové safírové sklíčko, kterým se ovládají funkce, jako třeba kompas, barometr, výškoměr, teploměr a stopky. Je možné je vidět i ve filmech a Mr. & Mrs. Smith.  Firma TISSOT od svého vzniku až dodnes patří k jedněm z největších inovátorů mezi výrobci hodinek. Vynakládá nemalé finanční prostředky a hlavně úsilí na vývoj technologií svých stroječků, výzkum speciálních materiálů nebo celkové funkce hodinek. Proto se není co divit, TISSOT si našli příznivce i mezi nejznámějšími lidmi světa jako Elvis Presley, Nelson Mandela a Carmen Miranda.

Tissot je švýcarská hodinářská firma, kterou založil Charles-Felicien Tissot a jeho syn Charles-Emile. Svoji továrnu založili ve městě Le Locle (dodnes sídlo společnosti) ve Švýcarsku.

Tissot SA () is a Swiss luxury watchmaker. The company was founded in Le Locle, Switzerland by Charles-Félicien Tissot and his son, Charles-Émile Tissot, in 1853. Since 1983, Tissot SA has been a subsidiary of the Swiss Swatch Group.  Tissot is not associated with another Swiss watchmaking firm, Mathey-Tissot.


Popis.

Tělo má hnědožluté, dlouhé 12-25 mm. Křídla s rozpětím 25-30 mm jsou čirá s četnou žilnatinou. Předohruď má výrazně prodlouženou. Přední pár nohou je přetvořen na loupeživý (uchvacovací) orgán, podobně jako u druhů z řádu kudlanek.

Výskyt.

Vyskytuje se v severní Africe, v Asii od Turecka po Mongolsko a k severu až na jižní Sibiři. V Evropě se vyskytuje především na jihu a Českem prochází severní hranice jejího rozšíření. V Česku je velice vzácná, setkat se s ní lze jen na jižní Moravě. Relativně pravidelně bývá nacházena jen v národním parku Podyjí. Nalezena byla i v přírodní památce Turold. Dříve se vyskytovala i v národní přírodní památce Váté písky, ale pravděpodobně zde už vyhynula. Z Čech je zaznamenán jeden výskyt na Litoměřicku.

Způsob života.

Samička klade na podzim asi 300 vajíček, která jsou uchycena na dlouhé stopce. Larvy se vylíhnou ještě na podzim a nepřijímají potravu. Přezimovávají schovány ve štěrbinách kůry stromů. Po přezimování vyhledávají kokony pavouků, většinou z čeledi slíďakovitých, skákavkovitých nebo skálovkovitých, ve kterých se usídlují. V kokonech někdy ještě nějakou dobu čekají až pavoučci dospějí do potřebné velikosti a pak je vysávají zašpičatělým ústním ústrojím. Může vysávat i pavoučí vajíčka. Matka pavouků nechává pakudlanku v kokonu bez povšimnutí. Po druhém svlékání se larva mění v pohyblivou kuklu, která se prokouše z kokonu pavouka ven. Pavoučí samička až do této doby kokon hlídá. Venku se z kukly později vylíhne dospělá pakudlanka. Pakudlanka se vyskytuje na keřích nebo osamocených stromech. Živí se dravě, loví hlavně mouchy, které chytá za letu svými loupeživými končetinami. Pohyb jejích lapacích nohou je extrémně rychlý, což jim umožňuje lovit i rychlé a hbité letce.

Ohrožení a ochrana.

Pakudlanku ohrožuje hlavně ztráta biotopu například necitlivým zalesňováním nebo naopak odstraňováním solitérních keřů a stromů, které ke svému životu potřebuje. V ČR je druh chráněn podle zákona, přičemž jeho ochrana spočívá především v citlivém přístupu ke krajině.

Pakudlanka jižní ("Mantispa styriaca", synonymum "Mantispa pagana") je druh hmyzu z řádu síťokřídlých. V Česku je pakudlanka chráněna zákonem jako kriticky ohrožený druh.

Mantispa styriaca, the Styrian praying lacewing, is a species of predatory mantidfly native to Europe. It is a yellow-brown insect as an adult and has multiple larval stages.


Etymologie.

Název plemene naznačuje, že pochází z ostrova Malta, protože přídavné jméno „maltese“ pochází ze semitského slova „malat“, které znamená útočiště nebo přístav. Tento semitský kořen se objevuje v celé řadě jmen přímořských míst; např. ve jménu jaderského ostrova Méléda, sicilského města Melita a také ostrova Malta.

Historie.

Předkové tohoto plemene žili v přístavech a přímořským městech centrálního Středomoří, kde lovili myši a krysy, které se nacházely ve velkém množství v přístavních skladištích a podpalubí lodí. První písemná zmínka existuje z roku 370 př. n. l., kde řecký spisovatel Kallimachos, dvorní básník Ptolemaiovců, tohoto psa označil jménem "Canis Melitaeus". Plinius starší lokalizoval původ plemene na Maltu a charakterizoval jej jako příjemného společníka místních dam.  Aristotelés, který žil ve 4. století př. n. l., zmínil v seznamu psů známých v jeho době malé plemeno, jenž označil jako "canes melitenses". Římský básník Marcus Valerius Martialis napsal v 1. století n. l. báseň, ve které zmiňuje malého bílého psíka Issu jako přítele Publia. Toto plemeno bylo známé také ve starověkém Římě a jako oblíbený společník vdaných žen byl oslavován básníkem Strabónem.  Obrazy maltézských psíků od mnoha renesančních malířů ukazují tohoto malého psíka v salónech po boku nejkrásnějších žen své doby. V 17. až 18. století se někteří chovatelé rozhodli vylepšit plemeno tím, že ho zmenší. Carl Linné v roce 1792 uvedl, že tito psi nakonec byli velikosti veverky. Původní plemeno křížením s jinými plemeny např. pudlů a miniaturních španělů nakonec téměř vyhynulo.

Charakteristické rysy.

Vyznačuje se bílou dlouhou rovnou srstí, která stále dorůstá, nemá podsadu, nelíná a nepáchne. Srst může mít až slonovinovou barvu a tolerují se i světle oranžové odstíny. Čenich musí být vždy černý, stejně jako tlapky. Ocas je nesen nad hřbetem. Výška v kohoutku se pohybuje od 20 do 25 cm, hmotnost 4–5 kg (někdy i méně). Držení těla je noblesní, psíci nesou hlavu vysoko a vznešeně. Oči musí být velké, tmavé a kulaté. Tělo je spíše podlouhlé, obdélníkového rámce, s širokým hrudníkem a vysoko nasazeným ocasem. Pohybuje se lehce, elegantně. Pro maltézské psíky jsou typické velice rychlé kroky v klusu.  Je inteligentní, přítulný, má rád děti a dobře se vychovává. Vzhledem ke své inteligenci a vztahu k lidem je někdy více než je obvyklé citově navázán na své majitele a rodinné příslušníky, takže vyžaduje relativně více péče, mazlení a pozornosti.  Snese se s ostatními psy, kočky a jiná drobná zvířata ovšem zahání, ale neublížil by jim. Je také hravý psík a dobře vycvičitelný, je možné s ním soutěžit v agility nebo se zúčastnit výstav.  Feny zpravidla hárají 1-2 do roka, avšak krvavé skvrny mohou být nepatrné a minimální.  Na křik a tvrdé zacházení reaguje panikou a úzkostí. Je velice učenlivý a bystrý. Bude šťastný kdykoli a kdekoli, pokud bude v náruči svých nejbližších. Přes svůj malý vzrůst má hodně elánu. Pro sport se však nehodí. Rád si hraje, zvládne i delší procházky, ale usedlý životní styl mu nedělá problém.

Péče.

Typické obtíže plemene jsou silné slzení, vytočený loket či vatovitá srst. Okolí očí je potřeba také pravidelně ošetřovat, protože vytékající slzy zbarvují a slepují srst. Je vhodné jej denně kartáčovat, česat a pravidelně koupat. Maltézský psík může být ostříhán nakrátko, v opačném případě mu naroste srst dlouhá a v takovém případě je o takovouto srst nutná zvýšená péče.

Vyřazující vady.

Podle standardu Mezinárodní kynologické federace (FCI) jsou vyřazujícími vadami:

Maltézský psík, někdy též maltézský pinč či maltézáček, je společenské psí plemeno původem z oblasti centrálního Středomoří z okolí ostrova Malta. Někdy je však původ uváděn v oblasti Jaderského moře a ostrova Mljet.

The Maltese is a breed of dog in the toy group. It is thought to have originated in south-central Europe from dogs of spitz type. Despite the name, it has no verified historic or scientific connection to the island of Malta.


Život.

George Stubbs se narodil v Liverpooolu v rodině koželuha a obchodníka s kůžemi, v jehož obchodě žil a pracoval do 15-16 let věku. Po smrti otce v roce 1741 byl krátce v učení u jednoho malíře a mědirytce, ale jeho práce, spočívající především v kopírování děl jiných autorů, ho neuspokojovala, zde však jako autodidakt získal své znalosti. Ve 40. letech pracoval jako portrétní malíř a v letech 1745 – 1751 studoval anatomii v York County Hospital. Podle jeho vlastních údajů ho tato problematika zajímala již od dětství a tak jedna z jeho prvních prací (které se dochovaly) byly ilustrace knihy textů o porodnictví (1751).  V roce 1754 podnikl svou první cestu, do Itálie. V roce 1756 si pronajal statek v Horkstow v Lincolnshire a strávil dlouhý čas studiem a pitváním koní. Roku 1759 přesídlil do Londýna a pracoval na svém díle "The Anatomy of the Horse (Anatomie koní)", které zveřejnil v roce 1766. Originály kreseb jsou dnes uloženy v Královské akademii umění. Již před zveřejněním tohoto díla se věnoval vědecky přesným vyobrazením koní. Od první zakázky pro vévodu z Richmondu, který si objednal tři velká plátna, měl Stubbs zajištěny příjmy – rychle vešlo ve známost, že jeho vyobrazení jsou mnohem preciznější nežli práce předchozích malířů koní (např. James Seymour, Peter Tillemans nebo John Wootton). Začal platit za oblíbeného malíře ve svém oboru a přišel tak k určitému bohatství, takže si mohl koupit dům v Marylebone, módní londýnské čtvrti, kde pak žil až do konce života.

Dílo.

Za jeho nejznámější dílo je považován obraz "Whistlejacket" (malba koní na přehlídce), který si objednal dvojnásobný premiér Charles Watson-Wentworth, vévoda z Rockinghamu (dnes vystavena v Národní galerii v Londýně). Další díla se nacházejí mimo jiné v Neue Pinakothek v Mnichově nebo ve Walker Art Gallery v Liverpoolu.  Zhruba od roku 1760 vytvořil řadu obrazů individuálních nebo skupinových prostrétů koní, někdy doprovázených psy. Často maloval koně s jejich štolby, které často maloval i samostatně. Mezitím přijímal zakázky a na portréty osob, včetně skupinových portrétů. V letech 1761-1766 vystavoval v "Society of Artists", ale v roce 1775 přešel k prestižnější "Royal Academy".  Stubbs maloval také exotická zvířata včetně lvů, tygrů, opic a nosorožců, které pozoroval v soukromých zvěřincích. Většina těchto prací vznikla v letech 1763-1780.  Maloval rovněž obrazy s historickou tematikou, tyto obrazy však zůstávají většinou opomíjeny. Od roku 1760 se věnoval i technice emailu a doufal s ní dosáhnout komerčního úspěchu, ale tento podnik mu přinesl jen dluhy. Od roku 1770 tedy maloval portréty psů, později získával řadu zakázek na malování lovců s jejich psími smečkami. V roce 1780 vytvořil sérii pastorálních výjevů nazvaných "Haymakers and Reapers" (Sušiči sena a ženci) s tematikou žní, v roce 1790 se těšil patronaci waleského prince, jemuž v roce 1791 namaloval jezdecký portrét. Jeho poslední projekt, který započal v roce 1795, bylo srovnávací anatomické pojednání o struktuře lidského těla v porovnání s tělem tygra a tělem kura: patnáct rytin zřejmě z let 1804 až 1806. Projekt zůstal nedokončen – 10. června 1806 Stubbs v Londýně umírá.

Rodina.

Jeho synem byl George Stubbs Townly, rytec a grafik.

George Stubbs (25. srpna 1724, Liverpool – 10. července 1806, Londýn) byl britský malíř a vědec, proslulý obrazy s náměty zvířat, především koní. Byl jedním z nejvýznamnějších evropských malířů zvířat, kromě toho byl docentem anatomie člověka a zvířat v nemocnici v Yorku a publikoval řadu vědeckých prací na toto téma, mezi jiným knihu "Anatomie koní". Typický pro Stubbsovy malby je vědecký přístup při zobrazování zvířat, což činí jeho malby jedinečnými.  Informace o Stubbsově životě do 35. roku jeho života jsou pouze kusé a opírají se o záznamy jeho kolegy Oziase Humphryho sepsané koncem Stubbsova života.

George Stubbs (25 August 1724 – 10 July 1806) was an English painter, best known for his paintings of horses. Self-trained, Stubbs learnt his skills independently from other great artists of the eighteenth century such as Reynolds or Gainsborough. Stubbs' output includes history paintings, but his greatest skill was in painting animals, perhaps influenced by his love and study of anatomy. His most famous painting, "Whistlejacket", hangs in the National Gallery, London.


1. generace.

Maserati Quattroporte I, Tipo AM 107 a AM 107/A (1964–1969)  Maserati Quattroporte I bylo poprvé představeno na Turínském autosalónu v roce 1963.  Technická specifikace:  Motor: vpředu, V8 cylinder @ 90° Vrtání: 88 mm × 85 mm (93.9 × 110 mm) Objem motoru: 4136 cc (4709 cc) Kompresní poměr: 8.5:1 Výkon: 235 k/5500 rpm (290 k/5200 rpm) Převodovka: 5stupňová manuální, volitelně 3 stupňová automatická Pneumatiky: přední 205 × 15, zadní 205 × 15 Hmotnost: 1700 kg (1650 kg) Rozměry (délka, šířka, výška): 5000 × 1720 × 1360 mm Maximální rychlost: 230 km/hod (245 km/hod)  Počet vyrobených kusů: 770  Cena se v té době pohybovala kolem 3360 Euro za Tipo AM 107 a 3900 Euro za Tipo AM 107/A Maserati Quattroporte Frua, Tipo AM 121 (1974)  Technická specifikace:  Motor: 90 V8 AM 107.23.49 Vrtání: 93,9 × 89 mm Objem motoru: 4930 cm Výkon: 300 k při 5 500 ot./min. Krouticí moment: 49 kgm/4000 rpm Rozměry (délka, šířka, výška): 4905 × 1850 × 1150 mm Rozvor: 2700 mm Hmotnost: 1650 kg Zrychlení (0–100 km/hod): 6,8 s Maximální rychlost: 250 km/hod Počet vyrobených vozů: 2  Cena se v té době pohybovala kolem 13 000 Euro.  Maserati Quattroporte Medici (1974)  Prototyp navržený ve studiu Italdesign.  Technická specifikace Motor: 90 V8 AM 107.23.49 Vrtání: 93,9 × 89 mm Objem motoru: 4930 cm Výkon: 300 k při 5500 ot./min. Krouticí moment: 49 kgm/4000 rpm Rozměry (délka, šířka, výška): 5220 × 1860 × 1370 mm Rozvor: 3100 mm Hmotnost: 1880 kg Zrychlení (0–100 km/hod): - Maximální rychlost: 250 km/hod  Počet vyrobených vozů: 1  Cena se v té době pohybovala kolem 15 000 Euro

2. generace.

Maserati Quattroporte II, Tipo AM 123 (1976–1978)  Druhá generace vznikla v době vlastnictví Maserati Citroenem. Jedná se čtyřdveřovou verzí Citroën SM s motorem z Maserati Merak. Design pochází od Bertoneho. Tato generace vznikla pouze ve 12 exemplářích a někdy nebývá řazena do vývojové linie řady Quattroporte.  Technická specifikace:  Motor: 90 V6 AM 114.50.30 Vrtání: 91,6 × 75 mm Objem motoru: 2965,4 cm Výkon: 210 k při 6000 ot./min. Krouticí moment: 31 kgm/4000 rpm Rozměry (délka, šířka, výška): 5200 × 1870 × 1400 mm Rozvor: 3070 mm Hmotnost: 1600 kg Zrychlení (0-100 km/hod.): 9,5 s Maximální rychlost: 200 km/hod  Počet vyrobených vozů: 12  Cena se v té době pohybovala kolem 8000 Euro.

3. generace.

Maserati Quattroporte III, Tipo AM 330 (1979–1990)  Návrh karoserie pochází ze studia Italdesign.  Technická specifikace:  Motor: 90 V8 AM 107.23.49 Vrtání: 93,9 × 89 mm Objem motoru: 4930 cm Výkon: 290 k při 5500 ot./min. Krouticí moment: 40 kgm/3000 rpm Rozměry (délka, šířka, výška): 4910 × 1890 × 1385 mm Rozvor: 2800 mm Hmotnost: 1950 kg Zrychlení (0–100 km/hod.): 7 s Maximální rychlost: 230 km/hod  Počet vyrobených vozů: 2110  Cena se v té době pohybovala kolem 29 000 Euro. Maserati Quattroporte III Royale, Tipo AM 330/49 (1987–1990)  Luxusnější, výkonnější a dražší verze Tipo AM 330.  Technická specifikace:  Motor: 90 V8 AM 107.23.50 Vrtání: 93,9 × 89 mm Objem motoru: 4930 cm Výkon: 300 k při 5500 ot./min. Krouticí moment: 41 kgm/3000 rpm Rozměry (délka, šířka, výška): 4910 × 1890 × 1385 mm Rozvor: 2800 mm Hmotnost: 1975 kg Zrychlení (0–100 km/hod.): 6,6 s Maximální rychlost: 240 km/hod  Počet vyrobených vozů: 53  Cena se v té době pohybovala kolem 65 000 Euro.

4. generace.

Maserati Quattroporte IV (1994–2001)  Čtvrtá generace Maserati Quattroporte, někdy také nazývané „malé Quattroporte", vycházela z mnohem menší oblíbené řady biturb. Quattroporte IV byla veřejnosti představena na Turínském autosalónu v roce 1994. Design tohoto vozu pochází od známého italského designéra Marcela Gandiniho. Z jeho pera pochází také legendy typu Lamborghini Miura, Countach, Diablo, Lancia Stratos či Bugatti EB110. Gandiniho rukopis je snadno identifikovatelný ve zkoseném tvaru zadních blatníků (připomínají futuristické prvky Lamborghini Countach). Předchůdci této řady Quattroporte byli poměrně velcí a rozložití. Přestože byla vybavena výkonnými osmiválci, o dobré rozložení hmotnosti a opravdovém sportovním výkonu nemohla být řeč. Sportovní ambice nabízela mrštná Biturba a tuto ambici mělo nepochybně i Quattroporte čtvrté řady. Čtyři a půl metru dlouhá karosérie s klínovitým tvarem opravdu vypadá velmi kompaktně a uceleně. Zavěšení kol vycházelo z řady Ghibli II, a bylo patřičně modernizováno a důkladně otestováno vozy v seriálu Ghibli Cup. Přední kola používala závěsy McPherson, doplněné hydraulickými stavitelnými tlumiči a příčným stabilizátorem. Zadní zavěšení bylo nezávislé na pomocném rámu. Standardem byl samosvorný diferenciál. Agregáty byly modernizovanými verzemi motorů osazovaných do řady Biturbo (kromě vrcholného osmiválce, který debutoval v nekompromisním sporťáku Maserati Shamal - ovšem i tento V8 konstrukčně vychází z vidlicového šestiválce V6 4AC 24V. Zpočátku se Quattroporte vyrábělo se dvěma motory - šestiválci o objemech motoru 2.0 l a 2,8 l. Možná se ptáte, proč se pro Quattroporte vyráběly dva objemově rozdílné motory o podobném výkonu? Produkci Quattroporte s motorem 2.0 si vyžádala daňová politika italské vlády, která auta se zdvihovým objemem vyšším než 2000 cm³ výrazně zdražovala. Proto bylo například Quattroporte s 2.0 l motorem určeno výhradně pro italský trh a do Čech se nikdy nedovážela. Od roku 1996 se do tohoto typu montovaly motory V8 o objemu motoru 3,2 l s výkonem 247 kW (335 koní). Velkou výhodou tohoto motoru byl okamžitý záběr od nízkých otáček a plochá křivka točivého momentu, která mezi 2500 a 4900 rpm neklesala pod hodnotu 440 Nm. Agregáty byly odlévány z lehkých slitin a standardně vybaveny elektronicky řízeným vstřikováním a zapalováním. V litrovém výkonu, průběhu točivého momentu a odolnosti patřily tyto motory ve své době k absolutní světové špičce. Dvoulitr disponoval šestistupňovou převodovku Getrag, 2.8 měl pětistupňovou převodovku nebo příplatkový čtyřstupňový automat od německé firmy ZF. Výkonnostní parametry se u těchto ,Raket Trident“, jak o nich psal dobový odborný tisk (Automobil revue č.4 v roce 1997), se pohybovaly od 287–345 koní. Maximální rychlost kolem 280 km/hod. a zrychlení kolem 5,8 s na 100 km/hod.  Od roku 1997 se vyráběla tzv.verze Evolutione, která měla za cíl ukázat snahy Fiatu o zvýšení kvality této řady.  Přehled o počtu vyrobených vozů:  Celkový počet vyrobených vozů v letech 1994–2001 je okolo 2841 vozů.  Počet vyrobených vozů podle motorizací: Motor V6, 2.0, počet: 587 Motor V6, 2.8, automatická převodovka, počet: 668 Motor V8, 3.2, počet: 415 Období produkce: 1994–1998 Evoluzione, motor V6, 2.8, počet: 241 Evoluzione, motor V6, 2.8, automatická převodovka, počet: 148 Období produkce: 1997–2001 Evoluzione, motor V8, 3.2, počet: 258 Evoluzione, motor V8, 3.2, Automatic, počet: 524

5. generace.

Maserati Quattroporte V, Tipo M 139 AQ/340 (2003–2012)  Pátá generace Maserati Quattroporte se vyrábí od roku 2003. Návrh karoserie dělal Pininfarina. V roce 2008 doznala tato verze výraznějších změn v podobě úprav kareserie, podvozku, motorové části a převodovky.  Technická specifikace:  Motor: 90 V8 Vrtání: 92 × 79,8 mm Objem motoru: 4244 cm Výkon: 400 k při 7000 ot./min. Krouticí moment: 46 kgm/3000 rpm Rozměry (délka, šířka, výška): 5052 × 1895 × 1438 mm Rozvor: 3064 Hmotnost: 1860 kg Zrychlení (0–100 km/hod.): 5,2 s Maximální rychlost: 275 km/hod

6. generace.

Maserati Quattroporte VI (2013–současnost)  V roce 2012 Maserati představilo šestou generaci. Nové Quattroporte je dlouhé 5263 mm a široké 1948 mm. Rozvor narostl o 107 mm.

Maserati Quattroporte je luxusní automobil s čtyřdveřovou karosérií (Quattroporte = italsky čtvery dveře) typu sedan. Italská automobilka Maserati tuto řadu luxusních sportovních vozů vyrábí s malými přestávkami od roku 1963. Pátá generace se stala historicky nejprodávanější řadou Quattroporte. V současné době je v nabídce již šestá generace tohoto vozu.

The Maserati Quattroporte () is a four-door full-size luxury sports saloon produced by Italian automobile manufacturer Maserati. The name translated from Italian literally means "four doors". The car is currently in its sixth generation, with the first generation introduced in 1963.


Biografie.

Uri Cvi Grinberg se narodil v štetlu Bialikamin (Bilyj Kamiň nebo Biały Kamień) v Haliči, do prominentní chasidské rodiny a vyrůstal ve Lvově (tehdy Lemberg) v tehdejším Rakousku-Uhersku (dnes Ukrajina). Některé z jeho básní v jidiš a hebrejštiny byly publikovány ještě když mu nebylo ani dvacet. V roce 1915 byl odveden do armády, aby bojoval v první světové válce. Po návratu do Lvova byl svědkem pogromů z listopadu 1918. Později se přestěhoval do Varšavy a Berlína. Ve Varšavě psal pro jidiš noviny Moment. Aliju do mandátní Palestiny provedl v roce 1924. Když vypukla druhá světová válka, byl stále v Polsku, ale podařilo se mu uprchnout.  V roce 1950 se oženil s Alizou, se kterou měl dvě dcery a tři syny. K rodinnému příjmení přidal „Tur-Malka,“ avšak nadále používal Grinberg, aby tak uctil členy rodiny, kteří zahynuli během holocaustu.

Literární kariéra.

Po příchodu do Palestiny psal pro Davar, jedny z hlavních novin hnutí dělnického sionismu.

Politický aktivismus.

V roce 1930 Greenberg vstoupil do revizionistického tábora a reprezentoval revizionistické hnutí na četných sionistických kongresech a v Polsku. Po hebronském masakru, jenž byl součástí krvavých nepokojů v Palestině v roce 1929 se stal více militantním a vstoupil do Irgunu a Lechi. V roce 1931 patřil mezi editory nového deníku Chazit ha-am, napojeného na revizionisty.  Greenberg předpovídal a varoval před zničením evropského židovstva. Věřil, že holocaust byl tragicky, ale z velké části nevyhnutelný výsledek židovské lhostejnosti k jejich osudu.  Po vyhlášení izraelské nezávislosti v roce 1948 vstoupil do Cherutu pod vedením Menachema Begina. V roce 1949 byl zvolen do prvního Knesetu. O svůj poslanecký mandát přišel ve volbách v roce 1951. Po šestidenní válce v roce 1968 vstoupil do hnutí za Velký Izrael (nesprávný překlad hebrejského "Erec Jisra'el Šlema" – „Celá země izraelská“), které obhajovalo izraelskou svrchovanost nad Západním břehem Jordánu.  Zemřel v Ramat Ganu, kde žil poslední léta svého života v bytě nabídnutém místní radou.

Ocenění.

V roce 1957 byla Greenbergovi udělena Izraelská cena za přínos hebrejské literatuře.

Uri Cvi Greenberg nebo též Uri Cvi Grinberg (: אורי צבי גרינברג, 22. září 1896 – 8. května 1981) byl izraelský básník, novinář a poslanec Knesetu za stranu Cherut. Pocházel z chasidské rodiny v Haliči a velmi jej ovlivnily protižidovské pogromy po první světové válce a hebronský masakr, jehož byl svědkem po alije do Izraele. Celá jeho rodina zahynula během holocaustu. Greenberg patřil mezi nejradikálnější příslušníky revizionistického hnutí a byl členem Irgunu a Lechi. V roce 1957 mu byla za přínos hebrejské literatuře udělena Izraelská cena.

Uri Zvi Greenberg (; September 22, 1896 – May 8, 1981) was an acclaimed Israeli poet and journalist who wrote in Yiddish and Hebrew.


Konstrukce modulu.

První dva úseky, laboratorní úsek a přechodová komora, byly hermetizovány. Za nimi se nacházel nehermetizovaný úsek vědeckých přístrojů, jehož základ tvořila tuhá příhradová konstrukce ve tvaru pravidelného osmiúhelníku. Laboratorní úsek měl tvar válce a na jeho povrchu byly nainstalovány radiátory termoregulačního systému. Jeho přední kónická část přecházela do spojovacího uzlu. Na opačné straně válcového úseku navazovala válcovitá přechodová komora zakončená pasivním spojovacím uzlem. Hlavní část vědeckého vybavení modulu Kvant tvořila observatoř "Rentgen" s hmotností 800 kg.  Souhrnná hmotnost všech vědeckých přístrojů v modulu byla 1,4 tuny. Hermetizovaný prostor měl objem 40 m³. Zásobování elektrickou energií mu zabezpečovaly další části stanice, protože sám nenesl žádné solární panely (i když měl příchytky na jejich případné dodatečné upevnění).

Spojení se základním modulem stanice.

Kvant-1 odstartoval z kosmodromu Bajkonur 31. března 1987. Do vesmíru ho vynesla nosná raketa Proton-K. Vzletová hmotnost objektu byla 20 000 kg. 5. dubna byly zahájeny jeho přípravy na setkání a spojení se se základním blokem, prvním modulem Miru. Posádka Miru Jurij Romaněnko a Alexandr Lavejkin seděla při pokusu o spojení pro případ havárie ve skafandrech v transportní kosmické lodi Sojuz TM-2.  Ve vzdálenosti 370 metrů od základního bloku se z Kvantu vysunula vodící tyč setkávacího zařízení. Přibližování pokračovalo až do vzdálenosti 200 metrů, kdy se tělesa vůči sobě pohybovala vzájemnou rychlostí 1,5 m/s. Potom ale došlo k vypojení řídícího systému a moduly se navzájem minuly o 10 metrů.  Druhý pokus o spojení proběhl 9. dubna. V 00:35:58 UT se spojovací uzly Kvantu a základního bloku sice zachytily, ale nedošlo k hermetickému spojení těles. Při elektromechanickém přitahování modulu se posun zastavil ve vzdálenosti 375 mm z potřebných 384 mm. O dva dni později řídící středisko rozhodlo o neplánovaném výstupu posádky do otevřeného prostoru. Kosmonauti přeručkovali k zadní části stanice a kolem 20:43 UT oznámili řídícímu středisku, že plochy obou spojovacích uzlů asi o centimetr nedoléhají. Po odstranění spojovací tyče Kvantu a vzdálení těles se zjistilo, že příčinou byl textilní vak – podle jednoho zdroje sáček s hygienickými potřebami, podle jiného vak s odpadem, který se tam nedopatřením dostal. Kosmonauti předmět odstranili a očistili spojovací plochy. Potom, jako první lidé v historii, přímo sledovali automatické spojení modulů.

Kvant-1 nebo jen Kvant byl jeden z modulů kosmické stanice Mir, první specializovaný modul stanice. Jeho délka byla 5,8 metru a skládal se ze tří úseků. Měl dva spojovací uzly a čtyři průzory. Účelem modulu byly hlavně astrofyzikální pozorování, čemuž odpovídalo i jeho vybavení.

Kvant-1 (; English: Quantum-I/1) (37KE) was the first module to be attached in 1987 to the Mir Core Module, which formed the core of the Soviet space station "Mir". It remained attached to "Mir" until the entire space station was deorbited in 2001.  The Kvant-1 module contained scientific instruments for astrophysical observations and materials science experiments. It was used to conduct research into the physics of active galaxies, quasars and neutron stars and it was uniquely positioned for studies of the Supernova SN 1987A. Furthermore, it supported biotechnology experiments in anti-viral preparations and fractions. Some additions to Kvant-1 during its lifetime were solar arrays and the "Sofora" and "Rapana" girders.  The Kvant-1 module was based on the TKS spacecraft and was the first, experimental version of a planned series of '37K' type modules. The 37K modules featured a jettisonable TKS-E type propulsion module, also called the Functional Service Module (FSM). The control system of Kvant-1 had been developed by NPO "Electropribor" (Kharkiv, Ukraine).  After previous engineering tests with the Salyut 6 and Salyut 7 space stations (and temporarily attached TKS derived space station modules like Kosmos 1267, Kosmos 1443 and Kosmos 1686) it became the first space station module to be attached semipermanently to the first modular space station in the history of space flight. Kvant-1 was originally planned to be docked to the Salyut 7 space station, the plans however evolved to launch to "Mir", initially considered on board the Soviet "Buran" space shuttle, which finally changed to a launch to "Mir" by the Proton-K rocket.


Soukromý život.

Delanoë se narodil v tehdejším Francouzském protektorátu Tunisko v rodině geometra Augusta Delanoë a zdravotní sestry Yvonne rozené Delordové. V šesti letech se stal členem pěveckého sboru "Petits Chanteurs à la Croix des Sables".  Ve věku 13 let se jeho rodina přestěhovala do Francie do města Rodez v departementu Aveyron, kde Bertrand Delanoë získal středoškolské vzdělání. Poté odešel na univerzitu v Toulouse, kde studoval práva a hospodářské vědy.  Založil vlastní reklamní a komunikační agenturu, která mu umožnila ekonomickou nezávislost na politice.  Dne 22. listopadu 1998 v televizním debatním pořadu "Zone Interdite" (Zakázaná zóna) na kanálu M6 se veřejně přihlásil ke své homosexualitě. V té době byl již významným komunálním politikem a senátorem. Je jedním z mála politiků, kteří jsou ochotni otevřeně hovořit o své citové orientaci. Delanoë sám se aktivně neúčastní v homosexuálním hnutí, podporuje však veřejně aktivity za rovnoprávnost a respekt gay menšiny. Mezi jinými z komunálních prostředků podporuje LGBT sdružení jako "Act Up-Paris", "Centre Gay & Lesbien" či "SOS Homophobie" a dále organizace bojující proti AIDS, neboť Paříž je od počátku 80. let 20. století v tomto směru jedním z nejpostiženějších měst v Evropě. Rovněž každoročně zahajuje Gay Pride v Paříži.

Politická kariéra.

Členem Socialistické strany se stal již v 21 letech v roce 1971. První politickou funkci získal ve svých 23 letech, kdy byl v Rodez zvolen sekretářem socialistické federace v departementu Aveyron.  Díky svému řečnickému talentu začal pracovat ve stranické centrále PSF v Paříži. V komunálních volbách roku 1977 byl zvolen do městské rady v Paříži a spolu s ním i budoucí premiér Lionel Jospin. Ve volebním období 1981-1986 byl poslancem Národního shromáždění za 18. obvod. V té době se stal mluvčím Socialistické strany. V roce 1988 kandidoval za tento obvod opět, ale porazil jej tehdejší náměstek pařížského starosty Alain Juppé. V roce 1995 byl levicovým protikandidátem Jeana Tiberiho na post pařížského starosty. Ve volbách neupěl, vyhrál jen v šesti obvodech (ve 3.,10., 11., 18., 19. a 20.) z dvaceti.  V září 1995 byl zvolen za Socialistickou stranu do senátu, kde se stal tajemníkem Výboru pro zahraniční věci a obranu. V době diskusí o registrovaném partnerství byl jeho stoupencem, ale odmítal jakoukoliv možnost manželství mezi osobami stejného pohlaví. Tento svůj názor změnil po zvolení pařížským starostou, když vyzval k zavedení manželství i mezi osobami stejného pohlaví.  V roce 2001 proběhly v Paříži komunální volby. Na post pařížského starosty za pravicové Sdružení pro republiku kandidovali dosavadní starosta Jean Tiberi a Philippe Séguin, bývalý člen vedení Sdružení v departementu Vogézy. Za Socialistickou stranu se ucházeli Jack Lang, starosta města Blois a Bertrand Delanoë, který od roku 1993 vedl městskou socialistickou opozici, ale veřejnosti nebyl příliš známý. Když bylo Jacku Langovi nabídnuto místo ministra školství ve vládě Lionela Jospina, jediným kandidátem sdružených levicových stran (socialistů, komunistů a Hnutí občanů), zůstal Delanoë. Za zelené kandidoval Yves Contassot. Dne 18. března 2001 byl Bertrand Delanoë za přispění strany zelených zvolen ve druhém kole nástupcem Jeana Tiberiho. Od doby Pařížské komuny v roce 1871 tak stanul v čele města levicový politik. V letech 1871-1977 byla funkce pařížského starosty zrušena a v čele města stál prefekt jmenovaný vládou a v městské radě měla pravice vždy převahu. V letech 1977–1995 byl starostou Jacques Chirac a 1995–2001 Jean Tiberi, oba členové pravicového Sdružení pro republiku. Po zvolení starostou se Bertrand Delanoë vzdal svého senátorského mandátu.  Dne 4. září 2007 Bertrand Delanoë oznámil úmysl kandidovat na starostu i v následujících komunálních volbách v roce 2008 a v těchto volbách opět zvítězil.  V komunálních volbách v roce 2014 jej ve funkci starosty nahradila Anne Hidalgo, rovněž členka Socialistické strany.

Činnost na pařížské radnici.

V zahraniční je asi nejznámějším počinem starosty jeho nápad z roku 2002 o zřízení městské pláže na břehu Seiny. Tato akce, kdy je na měsíc uzavřena silnice na pravém břehu řeky a proměněna v promenádu s písečnou pláží, se opakuje každý rok. Tento nápad převzala časem i další města, jako Berlín, Brusel, Budapešť nebo Mety.  Známým projektem byla rovněž kandidatura Paříže na pořádání letních olympijských her v roce 2012, kterou však získal Londýn.  Delanoë se však nejvíce zasazuje o zkvalitnění ovzduší a snížení automobilové dopravy uvnitř města, k čemuž bylo zavedeno několik novinek. Na silnicích byly vybudovány speciální koridory, které mohou používat pouze autobusy městské hromadné dopravy, cyklisté a zásahová vozidla (požární, policejní a sanitní vozy). Dalším opatřením je dočasný zákaz automobilového provozu v některých ulicích (především o nedělích během celého roku a jeden měsíc v létě – kvůli pařížské pláži). Rovněž došlo k rozšíření pěších zón. V parkování, které činí ve městě velký problém, byl v roce 2001 zaveden nový tarif pro rezidenty (0,5 € denně) s cílem donutit obyvatele, aby méně jezdili autem. Od roku 2006 má více než 12000 podzemních parkovacích míst zvýhodněné sazby pro rezidenty. Zároveň bylo mnoho parkovacích míst v ulicích zrušeno, takže je hledání parkovacího místa obtížnější a dražší.  S tím souvisí i zvýšení počtu cyklotras a zavedení systému půjčoven kol "Vélib'". O kola a stojany se stará firma JCDecaux, která má za to pronajaté reklamní plochy. Za jeho starostování rovněž pokračuje projekt pařížských tramvají. V roce 2006 byl zahájen provoz na linkách T3 a T4.  V sociální oblasti Delanoë podporuje výstavbu sociálních bytů a zvýšení míst v jeslích.  Jeho další projekt bylo zlepšené internetové připojení pomocí Wi-Fi, které je v Paříži zdarma k dispozici na 260 veřejných místech (parky, knihovny, úřady apod.). Síť "Paris Wi-Fi" byla zprovozněna v září 2007. Paříž se tak zapojila do projektu, jehož členy jsou také města San Francisco, Toronto, Singapur, Praha, Mexico City a Čennaí.

Atentát.

5. října 2002 se starosta účastnil akce "Nuit Blanche" (Probdělá noc), během které probíhá po celém městě řada kulturních aktivit. Delanoë byl přítomen na radnici, která byla v rámci akce otevřena veřejnosti a během výstavy na něj zaútočil muž s nožem. Útočník Azedine Berkane poté na policii vypověděl, že nenávidí politiky a zejména homosexuály. Delanoë požádal před svým převozem do nemocnice, aby slavnosti pokračovaly podle plánu. Jeho zranění nebyla kritická a po dvou týdnech mohl opustit nemocnici.

Bertrand Delanoë () (nar. 30. května 1950 v Tunisu v Tunisku) je francouzský politik, člen Socialistické strany, který v letech 2001–2014 během dvou funkčních obdobích zastával úřad starosty města Paříže. V roce 2014 jej v této funkci vystřídala dosavadní místostarostka Anne Hidalgo ze stejné politické strany.

Bertrand Delanoë (; born 30 May 1950) is a retired French politician who was Mayor of Paris from 25 March 2001 to 5 April 2014. He is a member of the Socialist Party.


Životopis.

Střední školu absolvoval v rodném Cantonu. Titul inženýra letectví získal na univerzitě v Illinois v roce 1969. Později, po absolvování pilotní školy se stal zkušebním letcem na základně Edwards Air Force Base v Kalifornii. V roce 1978 byl vybrán do výběru astronautů NASA jako astronaut – specialista. V té době byl již ženatý, bezdětný a měl hodnost kapitána letectví. V letech 1978 – 1979 zvládl výcvik astronautů v Houstonu a byl zařazen do jejich skupiny. V ní zůstal 14 let, během nichž čtyřikrát letěl do vesmíru, pokaždé s jiným raketoplánem.  Zemřel po dlouhé nemoci v roce 2014 ve věku 67 let.

Lety do vesmíru.

Ve svých 38 letech se dostal na svou první výpravu raketoplánem, v té době byl již podplukovníkem. . Mise s označením STS-51-G (dle COSPAR 1985-048A trvala 7 dní. Posádka byla mezinárodní, sedmičlenná. Během letu vypustili družici Spartan.  Téhož roku letěl znovu na let STS-61-A (COSPAR 1985-104A), opět sedmidenní let raketoplánem. Na palubě byla osmičlenná mezinárodní posádka a také laboratoř Spacelab.  O šest let později letěl potřetí, jednalo se o šestidenní misi STS-37 (COSPAR 1991-027A). V ní byl Nagel, tč.již plukovník, velitelem pětičlenné posádky. Během letu mj.vypustili 15 tunovou družici GRO.  Při svém posledním letu s raketoplánem mu bylo 46 let. Mise STS-55 (COSPAR 1993-027A) trvala 10 dní. Plukovník Nagel byl opět velitelem, v sedmičlenné posádce byli i dva astronauti z Německa a sebou si vezli laboratoř Spacelab. Let byl věnován práci v ní.

Lety v kostce.

Všechny čtyři lety startovaly na Floridě, mysu Canaveral, základna Kennedyho vesmírné středisko a končily přistáním na Nagelově domovské základně, kosmodromu Edwards v Kalifornii.

Steven Ray Nagel (27. října 1946 Canton, stát Illinois, USA − 21. srpna 2014) byl americký vojenský letec a astronaut. Ve vesmíru byl čtyřikrát.

Steven Ray Nagel (October 27, 1946 – August 21, 2014), (Col, USAF), was an American astronaut, aeronautical and mechanical engineer, test pilot, and a United States Air Force pilot. In total, he logged 723 hours in space. After NASA, he worked at the University of Missouri College of Engineering as an instructor in its Mechanical and Aerospace Engineering Department.