Jednotlivé země a společné orgány.

Karel IV. ustanovil korunu v rozsahu územních zisků svého otce Jana Lucemburského – kromě Čech, Moravy a Slezska území zahrnovalo i Chebsko, Horní Lužici a četná léna v německých zemích. Během Karlovy vlády ještě přibyla Horní Falc a Dolní Lužice (1370). V letech 1373–1415 bylo volně připojeno (ale nikoliv inkorporováno) Braniborské markrabství.  Zvolením Ferdinanda I. českým králem v roce 1526 se Koruna česká připojila k územím ovládaným rodem Habsburků, čímž byl položen základ budoucí Habsburské monarchie. V letech 1619–1620 povstalé stavy vyhlásily na korunním území Českou konfederaci, v níž už Čechy neměly hrát prim, jako doposud, ale všechny země si měly být postaveny naroveň a panovník měl být důsledně volen. Bělohorská porážka však tento pokus o vytvoření pevnějšího, soudržnějšího státu nadobro zmařila; vítězní Habsburkové neměli zájem na rozvoji a utužení Koruny, naopak cíleně postupně soustátí dezintegrovali a nakonec sloučili jednotlivé země se zeměmi rakouskými. Územně už Koruna nadále pouze ztrácela: ještě během třicetileté války (1635) postoupil císař Ferdinand II. obě Lužice Sasku; další ztráta přišla v letech 1742–44, kdy byla Marie Terezie nucena vzdát se ve prospěch Pruska většiny (téměř 9/10) území Slezska, které tehdy bylo hospodářsky nejvyspělejší částí habsburského soustátí. Všechna zahraniční léna Koruny pak byla z korunního svazku uvolněna nejpozději na Vídeňském kongresu (1815).  Ačkoliv země Koruny české postupně ztratily v rámci rakouské monarchie svoji samostatnost a jako samostatný útvar v jejím rámci fakticky zanikly se zánikem svých centrálních orgánů, formálně zanikly až rozpadem Rakouska-Uherska v roce 1918, kdy se s výjimkou části Těšínska, připojené Polskem, staly základem české části nově vzniklé Československé republiky.  Země byly spojeny zejména společným panovníkem - českým králem, a dále pak řadou úřadů (mimo slezské státečky). Nejvýznamnějším z nich byla "Česká královská kancelář", v jejímž čele stál "nejvyšší kancléř", a která koordinovala chod státní správy a přes niž šla veškerá korespondence pro panovníka a od panovníka (různé akty, stanoviska a nařízení). Dalším orgánem byl "nejvyšší mincmistr", který se staral o ražbu mincí v celém státě.  Roku 1527 král Ferdinand I. ustanovil "Radu komory královské" jako orgán dohledu nad všemi zeměmi v oblasti státních financí. Zvláštní postavení měly dvorské úřady, které se úzce pojily k osobě panovníka, a také demonstrovaly jednotu českého státu. Jednalo se například o dvorského sudího, dvorského maršálka či číšníka.  Šlechta všech zemí se účastnila "Generálního sněmu", který se skládal z delegátů zemských sněmů a z členů českého zemského sněmu. Jednalo se o společný stavovský orgán.

Pojem „vedlejší země“.

Termín "„vedlejší země Koruny české“" je novodobý a bývají jím označována území ležící mimo České království, tj. zpravidla Slezsko a Lužice. Někdy k nim bývá řazena i Morava. Historička Lenka Bobková s tímto zařazením Moravy mezi vedlejší země pro období středověku nesouhlasí, považujíc ji za "„integrální, dědičnou součást českého království“".

Dějiny.

Za vlády Lucemburků.

Lucemburská Morava nebyla jednotným zemským či státoprávním útvarem. Její území tvořilo nejen Moravské markrabství, ale i biskupství olomoucké a Vévodství opavské. Všechny tyto tři celky byly vázány přímo na Korunu království českého, respektive na samotného českého krále, který o nich rozhodoval. Moravský markrabě se sídlem v Brně nestál vůči Olomouci a Opavě v nadřazeném postavení. Olomoucký biskup, opavský vévoda i moravský markrabě podléhali přímo českému králi jakožto svému lennímu pánu.

Stavovská monarchie.

Česká koruna se za vlády Lucemburků nestačila vnitřně upevnit a srůst v jednotný stát. Zejména v 15. století rostlo stavovské sebeuvědomování. Stavy se ovšem neidentifikovaly s celou Korunou, nýbrž se zemí, v níž žily a jejíž zájmy chtěly hájit. Tento zemský princip vedl k partikularismu uvnitř českého státu. Tomuto emancipačnímu úsilí stavů na zemské úrovni napomohla nejen slabá ústřední vláda Václava IV., ale především rozštěpení Koruny české za husitských válek. Žádná celokorunní stavovská instituce tedy nevznikla a v rozdělené Koruně ani vzniknout nemohla. Zemsky uzavřenému stavovství dále přihrávalo rozpolcení České koruny za Jiřího z Poděbrad (a po něm za Vladislava Jagellonského) a Matyáše Korvína. K větší centralizaci Koruny nedošlo ani po roce 1490, kdy vládu nad celou Českou korunou převzal Vladislav Jagellonský. Dílčí integraci prodělala pouze tříšť slezských zemiček, které si vytvořily společný orgán reprezentující celé Slezsko. Ze stavovského hlediska zůstala Česká koruna svazkem samostatných zemských korporací, z nichž každá měla vlastní orgány i možnost obracet se přímo na krále. Přestože nebo právě proto, že se české stavy cítily být nadřazené nad stavy ostatních zemí Koruny (osobovaly si například právo volit českého krále), žádnou stavovskou integraci, která by upozadila jejich výlučnost, neiniciovaly. Soustředily se na vlastní problémy a pouze proklamativně na králi žádaly, aby dbal o teritoriální celistvost České koruny. Habsburkům vnitřně nesjednocená Koruna vyhovovala, neboť jim umožňovala snáze prosazovat vlastní zájmy v jednotlivých zemích a podporovat jejich vazby na nově vytvořené centrální úřady ve Vídni, a proto se o nějakou její hlubší integraci nepokusili.  Přestože Česká koruna byla formálně součástí Svaté říše římské, dokázali jagellonští králové uhájit její nezávislý charakter a vyvázali se i z finančních závazků vůči říši. České země tak nebyly zahrnuty do říšské reformy, kterou tehdy uskutečnil císař Maxmilián I.  Odhaduje se, že kolem roku 1500 žily na území České koruny, která měla rozlohu přibližně 125 000 km, asi 2 300 000 obyvatel, kolem roku 1600 pak už asi 2 950 000 obyvatel.

Konfederace.

Počátek konfederace jednotlivých zemí Koruny české je datován do období po sesazení řádně zvoleného a korunovaného českého krále Ferdinanda II. českými stavy. Vznik měl řešit nadřazenost Českého království nad vedlejšími zeměmi, což bylo důležité proto, aby se tyto země sjednotily a jednaly společně proti Ferdinandovi.  Z výše zmíněných důvodů byl 31. července 1619 svolán generální sněm stavů zemí Koruny české, aby byl dohodnut další postup a schválena konfederace. Všechny země měly být stmeleny jediným panovníkem s omezenými pravomocemi, měly mít společné tyto instituce: českou dvorskou kancelář, generální sněm a společné velení armády. Měla zde fungovat evangelická církev s defenzory, přičemž katolíci neměli být utlačováni, pokud budou uznávat Majestát a jezuité museli odejít ze všech zemí.  Podle této smlouvy byl zvolen a panoval pouze jeden král, a to Fridrich I. (s kterým je také osud konfederace spojen, protože nedlouho poté, co na trůn nastoupil Ferdinand II., bylo vydáno Obnovené zřízení zemské, které výrazně zmenšilo svobody českých stavů). Poněkud později na počátku roku 1620 na sněmu v Prešpurku byla konfederace rozšířena území ovládané Gabrielem Betlenem, tedy Uherské království a Sedmihradské knížectví a Dolní a Horní Rakousy.  Horní Rakousy byly přinuceny vzdát císaři hold 20. srpna 1620, poté co je vojensky obsadil vrchní velitel ligistického vojska, Maxmilián I. Bavorský. Čechy padly prakticky okamžitě po bitvě na Bílé hoře, kdy 13. listopadu vydaly konfederační listiny vítězům. Morava, především Karel starší ze Žerotína, začala jednat o vyrovnání s císařem 20. prosince a Slezsko poté co král Fridrich odjel 22. prosince. Obě Lužice mezitím dobyl Jan Jiří I. Saský. Poslední, kdo zůstal z konfederace, Betlen s Uherskem sám jednal s císařem již delší dobu za zády všech konfederovaných zemí.

Restaurace absolutismu.

Nedlouho po vrácení moci nad zeměmi Koruny české Ferdinandovi II. byl oktrojován nový systém státního zřízení, tedy Obnovené zřízení zemské (1627). S tímto zřízením došlo k okleštění mnoha stavovských pravomocí, nejenže listina nebyla schválena stavy, ale nebyla ani nikdy v úplnosti přeložena do češtiny. Jazyk německý byl také zrovnoprávněn s českým. Nejdůležitějším ustanovením nového zřízení však byla definice „zapůjčování“ Svatováclavské koruny, které se mělo dít dědičně, a ne voleně, tak jak tomu bylo zvykem po mnohá staletí. Zajímavé je, že legálnost tohoto kroku byla opírána o usnesení moravských stavů v době volby Ferdinanda I., kteří natruc stavům českým potvrdili dědická práva Anně Jagellonské a jejího muže přijali jen za svého pána.  Habsburská centralizační opatření směřovala k Vídni, nikoliv k Praze. Posilováním pouta jednotlivých zemí s habsburskou monarchií jako celkem, docházelo k uvolňování svazku mezi zeměmi Koruny české jakožto svébytného celku uvnitř této monarchie. A tak českou státnost zpřítomňovala především svatováclavská koruna a s ní spojovaný pojem Česká koruna, užívaný ve smyslu český stát, aniž by záleželo na jeho přesně vymezené podobě. České královské korunovace se pak stávaly okázalými demonstracemi jednoty zemí Koruny české pod vládou společného krále, zmocněného k vládě nad těmito zeměmi právě korunou svatého Václava.  Během třicetileté války byli Habsburkové v důsledku pražského míru v roce 1635 nuceni postoupit obojí Lužici saskému kurfiřtovi Janu Jiřímu. Saský kurfiřt však měl obě Lužice držet jako léna České koruny a český král jakožto vládce nad celou Korunou směl nadále užívat lužické markraběcí tituly. Právně byla lénní vazba obou Lužic na Českou korunu zrušena až roku 1815 vídeňským kongresem. Přestože od roku 1635 Lužice sdílely své osudy se Saskem, zejména tamní katolické instituce (kapitula v Budyšíně, kláštery cisterciaček v Mariensternu a Marienthalu) nadále udržovaly kontakt s českým katolickým prostředím.  Slezsko, kromě měst Těšín, Opava a Krnov, připadlo roku 1742 Prusku. Po rozpadu Svaté říše římské v roce 1806 Česká koruna také definitivně ztratila všechny državy na území říše.  Kolem roku 1815 obývalo území České koruny (tedy České království, Moravské markrabství a Slezské vévodství) na 5 milionů obyvatel, z nichž téměř dvě třetiny považovaly za svou mateřštinu češtinu. Většina obyvatel žila na venkově, města obývalo asi jen 15 % obyvatel. Velikost židovské menšiny se odhaduje na 80 000 osob.  Podle některých byla roku 1749 Česká koruna správními reformami Marie Terezie "de facto" zrušena, když byla česká dvorská kancelář ve Vídni sloučena s kanceláří rakouskou do spojené česko-rakouské dvorské kanceláře. Zřízení přetrvalo bez větších změn až do revolučního roku 1848, kdy museli habsburští panovníci v mnohém ustoupit národům spojeným ve svém císařství. I po tereziánských reformách byli nadále korunováni čeští králové jakožto páni celé České koruny, neboť české korunovace a samotná svatováclavská koruna demonstrovaly jednotu českých zemí pod vládou společného v Praze korunovaného krále. Poslední korunovace se konala roku 1836.  Pozice Českého království a potažmo celé České koruny byla však velmi vážně oslabena zánikem Svaté říše římské v roce 1806. České země tehdy ztratily dosavadní možnost skromného vnějšího politického zastoupení, které hrálo klíčovou roli zejména při volbě římského krále, na stálém říšském sněmu v Řezně a na říšském soudu ve Wetzlaru. V nově ustaveném Německém spolku po roce 1815 už historicko-politická individualita Českého království reflektována nebyla – formálně bylo království navenek zastupováno výhradně osobou panovníka, který však užíval jen titul císaře rakouského.

Po roce 1848.

Na jaře 1848 žádali zástupci tzv. Svatováclavského výboru císaře o užší propojení rozvolněného svazku zemí Koruny české a o jeho autonomii v rámci Rakouského císařství. Tento státoprávní požadavek se však setkal s odporem německojazyčného obyvatelstva Čech a v polovině dubna 1848 byl odmítnut i moravským zemským sněmem. Německy hovořící Češi a Moravané začali svou budoucnost spatřovat spíše ve velkém sjednoceném Německu, historických práv České koruny se tak dovolávali především jen zástupci českojazyčného obyvatelstva. Podstatně odlišné názory na budoucí politické a státoprávní postavení Čech a Moravy ve střední Evropě tak vedly k rozchodu obou jazykových skupin žijících na území České koruny. Ty se pak začaly chápat jako dva odlišné národy s rozdílnými cíli a zájmy. Společné soužití českých a moravských "Čechů" a "Němců" bylo napříště poznamenáno permanentním státoprávním a národnostním bojem.  Ačkoli František Josef I. několikrát přislíbil svou českou korunovaci, nakonec k ní nikdy nedošlo. Poslední český král Karel se české korunovace nedočkal, již v roce 1918 totiž zaniklo České království (a s ním i jeho Koruna včetně Moravského markrabství) přeměnou v Československo.  Spolu s růstem požadavků obnovy české státnosti a uznání svébytnosti České koruny rostla úcta k českým korunovačním klenotům, které byly vnímány jako hmatatelný symbol vzájemného svazku zemí Koruny české, který byl hlubšího charakteru než svazek s ostatními habsburskými zeměmi.

Národnostní složení.

Podle posledního před-válečného sčítání lidu v roce 1910 se v Zemích Koruny české nacházelo 10 059 110 státních příslušníků. Z toho bylo: 3 512 523 Němců, 6 291 258 Čechů, Moravanů, Slováků, 25 293 Poláků, a jiné národnosti bylo 3 636 státních příslušníků.

Země Koruny české (německy '), přesněji Koruna království českého (latinsky '), zkráceně Koruna česká (latinsky ', německy ' či '), někdy zvané České království a přidružené země nebo zjednodušeně (nepřesně) jen České království, jsou názvy nebo pojmenování historického státního útvaru, který byl tvořen svazkem zemí pod svrchovaností českého krále. Jádro tvořily korunní české země, tj. České království, Moravské markrabství, Opavské knížectví a jednotlivá slezská knížectví, která ovšem byla s královstvím spojena jiným způsobem, a to lenním vztahem (každé z nich bylo samostatným státem s vlastním vladařským rodem, armádou a státní správou - s královstvím je vázaly lenní smlouvy uzavírané jednotlivými vladaři). Po většinu doby existence tohoto státního útvaru jeho součástí byla také celá Lužice. Jednotlivé země také měly v jejím rámci značnou autonomii a tento státní útvar v poněkud odlišné podobě přežily.  Korunu českou právně ustanovil Karel IV. svými bulami ze dne 7. dubna 1348. Pojem "koruna" představoval nadosobní princip, přirovnatelný k dnešní instituci státu, který stál nad panovníkem i nad zemskou obcí. Lenní propojení jednotlivých zemí tak už do budoucna nebylo vázáno ani na osobu panovníka, ani na vládnoucí dynastii, nýbrž na Korunu, monarchii jako takovou. Viditelným symbolem tohoto principu byla česká, tzv. Svatováclavská koruna, které celý tento státní celek oficiálně patřil. Na jednu stranu tak byl koncept Koruny české jakousi obranou před zneužitím královské moci, neboť si král korunu, a tím i vládu nad svými zeměmi, jen vypůjčoval od svatého Václava. Na druhou stranu tento koncept mohl vést k centralizaci moci v rukou panovníka, neboť to byl právě a jedině král, kdo měl právo na hlavě nosit Svatováclavskou korunu, a kdo byl jejím prostřednictvím bytostně spojen nejen se svými zeměmi, s českým zemským patronem svatým Václavem, ale i se samotným Kristem, jakožto Králem králů. Termín "Koruna a stůl Českého království" se však poprvé objevuje už roku 1322 za vlády Jana Lucemburského.  Ve smyslu historického a státoprávního termínu (jako sjednocujícího pojmu vyjadřujícího příslušnost té které korunní země k teritoriu ovládanému českým králem) zanikla "Corona regni Bohemiae" teprve se vznikem Československé republiky roku 1918.

The Lands of the Bohemian Crown, sometimes called "Czech lands" in modern times, were a number of incorporated states in Central Europe during the medieval and early modern periods connected by feudal relations under the Bohemian kings. The crown lands primarily consisted of the Kingdom of Bohemia, an electorate of the Holy Roman Empire according to the Golden Bull of 1356, the Margraviate of Moravia, the Duchies of Silesia, and the two Lusatias, known as the Margraviate of Upper Lusatia and the Margraviate of Lower Lusatia, as well as other territories throughout its history.  The joint rule of "Corona regni Bohemiae" was legally established by decree of King Charles I issued on 7 April 1348, on the foundation of the original Czech lands ruled by the Přemyslid dynasty until 1306. By linking the territories, the interconnection of crown lands thus no more belonged to a king or a dynasty but to the Bohemian monarchy itself, symbolically personalized by the Crown of Saint Wenceslas. During the reign of King Ferdinand I from 1526, the lands of the Bohemian Crown became a constituent part of the Habsburg Monarchy. Silesia was lost in mid-18th century, but the rest of the Lands passed to the Austrian Empire and the Cisleithanian half of Austria-Hungary. By the Czechoslovak declaration of independence in 1918, the remaining Czech lands became part of the First Czechoslovak Republic.  The Bohemian Crown was neither a personal union nor a federation of equal members. Rather, the Kingdom of Bohemia had a higher status than the other incorporated constituent countries. There were only some common state institutions of the Bohemian Crown and they did not survive the centralization of the Habsburg Monarchy under Queen Maria Theresa in the 18th century. The most important of them was the Bohemian Court Chancellery which was united with the Austrian Chancellery in 1749.


Popis.

Jedná se o vytrvalou trsnatou rostlinu, na bázi s poměrně malou cibulí, zpravidla do 1 cm v průměru. Stonek je gracilní, do asi 1/3 krytý pochvami listů, trubkovitý, dutý. Listy jsou jednoduché, přisedlé, s listovými pochvami a duté. Čepele jsou celokrajné, trubkovité, cca 2–6 mm v průměru, se souběžnou žilnatinou. Květy jsou oboupohlavné, ve vrcholovém květenství, jedná se o hlávkovitě stažený zdánlivý okolík, ve skutečnosti to je stažené vrcholičnaté květenství zvané šroubel (jinak také lichookolík). Květenství je podepřeno 2 listeny, které jsou vytrvalé, kopinaté až široce vejčité a přibližně stejné. Pacibulky v květenství chybí. Okvětí se skládá ze 6 okvětních lístků bledě nachové až fialové, vzácně bílé barvy. Kvete od května do srpna. Tyčinek je 6. Gyneceum je složeno ze 3 plodolistů, je synkarpní, semeník je svrchní. Plodem je tobolka.  V přírodě se můžeme setkat i s vizuálně podobnými druhy označovanými lidově jako "divoká pažitka" - jedná se např. o česnek viničný, česnek ořešec nebo česnek planý.

Původ a výskyt.

Pažitka je cirkumboreální druh. Vyskytuje se přirozeně v Evropě včetně ČR, v Asii i v Severní Americe, na Sibiři i na Kamčatce, u kanadských jezer, kromě toho je na četných místech zplanělá z kultury. Zavlečena byla také do Jižní Ameriky nebo Tasmánie.  V ČR se přirozeně vyskytuje na vysokohorských prameništích v Krkonoších a v Hrubém Jeseníku. Dále jsou to i nížiny, podél některých řek v Čechách, např. u Labe, Vltavy, Berounky nebo Sázavy a také na vrchu Klíč u Nového Boru. Ale najdeme ji i jinde jako zplanělou ze zahrádek.

Variabilita.

Vysokohorské rostliny se trochu liší od nížinných, proto jsou někdy popisovány jako samostatný poddruh pažitka pobřežní horská či pažitka pobřežní sibiřská ("Allium schoenoprasum" subsp. "alpinum", syn.: "Allium schoenoprasum" subsp. "sibiricum"). Nížinné byly popisovány jako pažitka pobřežní pravá ("Allium schoenoprasum" subsp. "schoenoprasum", syn.: "Allium schoenoprasum" subsp. "riparium"). Ale rozdíly jsou dost malé, proto někteří botanici taxonomickou hodnotu těchto subspecií zpochybňují.

Karyologie.

2n=16 (diploid), vzácněji 2n=32 (tetraploid)

Využití a obsahové látky.

Pažitka je oblíbenou naťovou zeleninou i okrasnou rostlinou a její užití je známé již z doby před Kristem v Asii, Egyptě a později i starověkém Římě. Celá rostlina je jedlá, květy se pak dají využívat i ozdobně do suchých vazeb. Listy pažitky jsou zdrojem vitamínu C (až 100 mg ve 100 g čerstvé hmoty; většinou se množství pohybuje mezi 56 až 66 mg ve 100 g čerstvé hmoty), dále obsahují provitamín A, vitamín B2, silici se sírou (typické pro rostliny rodu "Allium"), minerální látky (soli vápníku, fosforu, draslíku, železa aj.). Množství obsahových látek je v sezónně proměnlivé, vyšší hodnoty vitaminu C byly zjištěny u mladých listů na začátku sezóny. Má cibulové aroma způsobené organickými sloučeninami síry typickými pro druhy rodu "Allium," které jsou známé i pro protizánětlivými účinky.

Využití v gastronomii.

Používá se čerstvá, ale nedoporučuje se v sušeném stavu, protože ztrácí skladováním své aroma. Lepší je pažitku skladovat zmraženou (nebo pouze udržovat při bodu mrazu), což prodlužuje životnost obsažených živin. V kuchyni má široké použití. Ochucují se jí soli, másla, sýry, omáčky nebo polévky. Výborně chutná nasekaná do salátů či vaječných jídel, kde může nahradit cibuli, která má mnohem dominantnější chuť i vůni, ale i houbových pokrmů. Přidává se i k lehkým rybím specialitám. Pro svou zelenou barvu bývá nejen kořením, ale i ozdobou jídel na talíři.

Význam ve včelařství.

Pažitka je výborná nektarodárná i pylodárná rostlina. Význam jako zdroj snůšky včel má však jen tam, kde se pěstuje hromadně. Nektarium pažitky vyprodukuje za 24 hodin 1,1 mg nektaru s cukernatostí 45–51 %. Cukerná hodnota, tedy množství cukru vyprodukovaného v květu za 24 hodin, je 0,53–0,56 mg. Pylové rousky jsou nafialovělé. Druhové medy česneku kuchyňského nejsou známy.

Pěstování.

V polní kultuře pěstujeme pažitku ze sazenic předpěstovaných brzy na jaře v pařeništi, které vysazujeme po několika do sponu 0,5 X 0,15 m. V průběhu vegetace několikrát sklízíme seřezáváním listy, když dosáhnou délky 15 cm. Kulturu udržujeme nejdéle 3 roky, v posledním roce používáme celé rostliny k rychlení v hrnkách. Rozmnožuje se ze semen, ale klíčí pomalu, proto se typicky množí nepohlavně rozsazováním cibulek z narostlých trsů. Pažitka nevyžaduje větší množství živin a není třeba pravidelné hnojení. Vyhovují jí slunná stanoviště a snáší sušší místa, ale preferuje pravidelnou zálivku. V chladnějším klimatu je možné ji úspěšně využít i do tzv. zelených stěn tvořených z živých rostlin.

Odkazy.

Externí odkazy.

Pažitka pobřežní ("Allium schoenoprasum", srov. maďarsky "pázsit" neboli pažit/trávník) neboli šnytlík (moravsky šnytlich, slezsky "szńitloch") je druh jednoděložné rostliny používané i jako zelenina z čeledi amarylkovitých. Z botanického hlediska patří do rodu česnek ("Allium").

Chives, scientific name Allium schoenoprasum, is a species of flowering plant in the family Amaryllidaceae that produces edible leaves and flowers. Their close relatives include the common onions, garlic, shallot, leek, scallion, and Chinese onion.  A perennial plant, it is widespread in nature across much of Europe, Asia, and North America.  "A. schoenoprasum" is the only species of "Allium" native to both the New and the Old Worlds.  Chives are a commonly used herb and can be found in grocery stores or grown in home gardens. In culinary use, the green stalks (scapes) and the unopened, immature flower buds are diced and used as an ingredient for omelettes, fish, potatoes, soups, and many other dishes. The edible flowers can be used in salads. Chives have insect-repelling properties that can be used in gardens to control pests.  The plant provides a great deal of nectar for pollinators. It was rated in the top 10 for most nectar production (nectar per unit cover per year) in a UK plants survey conducted by the AgriLand project which is supported by the UK Insect Pollinators Initiative.


Historie.

První plán na vybudování cesty ve Vysokých Taurech přetínající hlavní hřeben Alp v blízkosti nejvyššího rakouského vrcholu předložil roku 1924 dvorní rada Ing. Franz Wallack. Samotná stavba byla zahájena 30. 8. 1930 na severní straně hřebene ve Ferleitenu. Takřka přesně za 5 let – 3. 8. 1935 – byla slavnostně otevřena. Uvědomíme-li si klimatické podmínky panující v tomto koutu Alp, byla stavba zvládnutá velmi rychle.

Klimatické podmínky.

Průměrná sněhová nadílka zde činí až 5 metrů, 100 dní v roce fouká bouřlivý vítr a v 250 dnech jsou hlášeny srážky. Průměrná roční teplota v nejvyšších partiích silnice je -3 °C, což odpovídá teplotním poměrům na Sibiři či v Grónsku.

Statistika.

Grossglockner Hochalpenstrasse je dlouhá 48 km (Ferleiten – Heiligenblut), najdeme na ní 26 číslovaných zatáček a překonává 1748 metrů převýšení. Největší stoupání dosahuje 12 %, na odbočce k Edelweissspitze dokonce 14 %. Tento vrchol je zároveň nejvyšším bodem cesty – 2571 m n. m. Z vrcholové plošiny přehlédneme najednou 37 vrcholů vyšších 3000 metrů a 19 ledovců! Druhá odbočka nás zavede přímo k ledovci Pasterze. Nejvyšší bod samotné cesty je vstupní portál do tunelu Hochtor – 2505 m n. m. Za průjezd se platí mýto (srpen 2016: cyklisté mají vjezd zdarma, motorky 25 €, osobní automobily 35 €; průjezd tentýž den zpoplatněn není, lze tedy zpoplatněný prostor opustit a týž den se na něj vrátit).

Otevírací doba.

Silnice je otevřená denně od začátku května do začátku listopadu. Od začátku května do 15. června od 6:00 do 20:00 hod. Od 16. června do 15. září od 5:00 do 21:30 hod. Od 16. září do 26. října od 6:00 do 19:30 hod. Od 27. října do zimní uzavírky od 8:00 do 17:00 hod. Vjezd na silnici je povolen nejpozději 45 minut před nočním uzavřením silnice. V zimním období (začátek listopadu – konec dubna) je silnice uzavřena.

Grossglocknerská vysokohorská silnice () spojuje rakouské spolkové země Salcbursko a Korutany.  Cesta vede z obce Bruck an der Großglocknerstraße do Heiligenblutu v Korutanech. Od hlavního spojení odbočují další cesty, které vedou k různým vyhlídkám, jako například Edelweissspitze (2571 m n. m.) a Franz-Josefs-Höhe (2369 m n. m.) s pěkným výhledem na ledovec Pasterze a Grossglockner. Pro osobní automobily je však tato cesta zpoplatněna mýtem.

The Grossglockner High Alpine Road (in German "Großglockner-Hochalpenstraße") is the highest surfaced mountain pass road in Austria. It connects Bruck in the state of Salzburg with Heiligenblut in Carinthia via Fuscher Törl and Hochtor Pass at . The road is named after the Grossglockner, Austria's highest mountain. Built as a scenic route, a toll is assessed for passage.


Historie.

Středověké počátky.

V 9. století existovala franská osada "Dicasmutha" u ústí jednoho potoka blízko řeky Yser. V 10. století zde již byla kaple a tržiště. O dvě století později získalo Diksmuide městskou listinu a roku 1270 byly vybudovány hradby. Z hlediska hospodářství bylo nejdůležitější zemědělství a produkce mléčných výrobků a lněných tkanin. Historie města od 15. století do Velké francouzské revoluce byla ovlivněna válkami, které spolu sváděly Nizozemsko, Francie, Španělsko a Rakousko, což mělo na jeho rozvoj nepříznivý dopad. 19. století bylo klidnější a ekonomicky úspěšnější.

První světová válka.

Na začátku první světové války německá vojska překročila belgickou hranici blízko Arlonu a spěchala k Severnímu moři zajistit francouzské přístavy Calais a Dunkerque. Když v říjnu 1914 německá armáda dorazila do blízkosti Diksmuide, Belgičané otevřeli hráze na řece Yser a zaplavili oblast. Řeka tak až do konce války vytvořila frontovou linii. Prvnímu útoku muselo město čelit 16. října 1914 a touto událostí začala bitva na Yseru. Na konci války bylo město v troskách a ve 20. letech 20. století bylo celé přestavěno.

Administrativní uspořádání.

Diksmuide je obec s největší rozlohou (149,40 km²) v provincii Západní Flandry. Obec dnes kromě vlastního Diksmuide zahrnuje dalších 14 bývalých obcí, které k němu byly postupně připojovány:  Obec Diksmuide sousedí s následujícími obcemi nebo jejich částmi:

Demografický vývoj.

Zdroj: NIS – Poznámka: údaje z let 1806 až 1970 včetně jsou výsledky sčítání lidu z 31. prosince; od roku 1977 se uvedený počet obyvatel vztahuje k 1. lednu

Diksmuide (francouzsky "") je město v Belgii. Je správním centrem jednoho z okresů (arrondissementů) ve vlámské provincii Západní Flandry. Má 16 466 obyvatel (1. leden 2015) a rozkládá se na ploše 149,40 km².  Diksmuide leží na řece Yser blízko jejího ústí do Severního moře. Jeho západní část je z převážné části tvořena polderem, protkaným odvodňovacími kanály. Hlavní ekonomickou činností je zemědělství a vyrábí se zde známé diksmuidské máslo.

Most of the area west of the city is a polder riddled with drainage trenches. The major economic activity of the region is dairy farming, producing the famous butter of .


Kassandrova povaha.

Oproti již velmi starému Polyperchóntovi měl Kassandros více předností než jen své mládí. Měl především jasný cíl, kterému se zcela oddal. Cokoliv co uskutečnil nebo podnikl, sloužilo jedinému účelu: získání vlády v Makedonii. Tomuto záměru obětoval veškerou svoji energii, přičemž se neštítil použít i nejopovrženíhodnějších prostředků. Loajalita a důvěra znamenaly pro Kassandra jen velmi málo a nijak neváhal jich kdykoliv bezohledně zneužívat. Avšak nelze přehlížet, že přinejmenším do roku 311 př. n. l. musel neustále bojovat o vlastní život. Projevovat vůči svým nepřátelům za takových okolností mírnost a laskavost tudíž nebylo na místě. Tím je možné alespoň částečně ospravedlnit jeho chování, třebaže přitom nelze přehlížet, s jakou bezohledností nechával vraždit své protivníky.  Prameny líčí Kassandra jako člověka bez jakýchkoliv morálních zábran a to zcela po právu. Nelze se tedy divit, že se s jeho osobou pojí sice nepotvrzené, přesto závažné obvinění, podle kterého měl jedem sprovodit ze světa samotného Alexandra. Kassandros ovšem neměl jenom hromadu nepřátel, ale také spoustu stoupenců v Makedonii a také v Řecku. Koneckonců byl synem Antipatra, na což Makedonci nikdy nezapomněli. Také kvůli tomu byla Polyperchóntova obrana proti Kassandrovi nakonec neúspěšná, neboť regentovi chyběla v tomto boji podpora makedonského lidu a především makedonské šlechty.

Vítězství nad Polyperchóntem, zabití Olympias.

Své postavení Kassandros posílil uzavřením spojenectví s Eurydiké, manželkou makedonského krále Filipa III. Arrhidaia. Ta na počátku roku 317 př. n. l. odňala Polyperchóntovi titul správce království a udělila jej Kassandrovi, který dosud zastával postavení chiliarchy. Už o několik měsíců dříve dosáhl Kassandros významného úspěchu v Řecku, když se zmocnil Athén a dosadil zde jako svého zástupce a místodržitele Démétria z Faleru. Kassandrova vláda nad Athénami poté trvala celých dalších deset let.  V roce 317 př. n. l. se do Makedonie z épeirského exilu vrátila Alexandrova matka, královna Olympias. Její pomstě padli za oběť mnozí Kassandrovi spojenci. Níkánor, Kassandrův bratr, byl popraven a hrob Iollaa, dalšího Kassandrova bratra, byl srovnán se zemí. Také královský manželský pár Filip III. a Eurydiké se stali oběťmi její nenávisti. Těmito činy si Olympias udělala z Kassandra svého úhlavního nepřítele. Tomu se posléze podařilo oblehnout královnu ve městě Pydna. Když se pak nesetkal s úspěchem pokus epeirského krále o její záchranu, musela Olympias na jaře roku 316 př. n. l. kapitulovat. Kassandros nicméně neusiloval o její život a nabídl jí, že bude moci na lodi odplout ze země. To však Olympias rozhořčeně odmítla, načež vojenské shromáždění vyslovilo nad královnou rozsudek smrti. Poprava byla vykonána podle starodávného obyčeje vrženým oštěpem. Alexandrova manželka, Roxana, a jeho syn, Alexandr IV. Aigos, byli drženi v Amfipoli pod dohledem Kassandrových stráží, čímž byli zcela vyloučeni z politického dění.  Tyto Kassandrovy kroky není možné nijak schválit nebo ospravedlnit. Je však třeba pamatovat na to, že takovéto jednání bylo v Makedonii obvyklé v bojích o moc už v dobách před makedonskou expanzí za vlády Filipa II. a Alexandra. Po Olympiadině smrti se Makedonci přiklonili na stranu Kassandra, třebaže ten se nerozpakoval vyvraždit brzy celou královskou dynastii. Někdy v této době pojal za manželku Thessaloníké, nevlastní sestru Alexandra.

Válka s Antigonovci, přijetí královského titulu.

V roce 315 př. n. l. se Kassandros dostal do sporu se svým dosavadním spojencem a ochráncem Antigonem. Ten se totiž nechal v Tyru prohlásit regentem říše a vyžadoval nyní od Kassandra bezpodmínečnou věrnost a poslušnost. Současně prohlásil Antigonos Řeky za svobodné, čímž přirozeně podkopával Kassandrovu autoritu v jejich očích. Kassandrova strategie byla založená především na ovládání Makedonie, svoji pozornost ovšem věnoval i záležitostem v okolních, pro Makedonce taktéž důležitých zemích, jako byl Épeiros a Thesálie. Do záležitostí v řeckých obcích však podle podmínek mírové smlouvy s Antigonem z roku 311 př. n. l. nesměl nijak zasahovat. Nicméně v některých řeckých státech měl umístěny své posádky, takže prakticky celé střední Řecko a také značná část Peloponésu podléhaly jeho moci.  Mírem z roku 311 př. n. l. doznalo Kassandrovo postavení podstatných změn. Byl sice potvrzen v pozici místodržitele evropských území Alexandrovy říše, ale doba vykonávání tohoto úřadu byla omezena okamžikem, kdy měl Alexandr IV. dosáhnout zletilosti. Tím byla Kassandrova pozice mnohem svízelnější než pozice ostatních diadochů. V Makedonii samotné už Kassandros neměl žádného soupeře, vládl zde jako suverén, ale stále mu chyběl královský titul. Ve skutečnosti ovšem byla Makedonie již od roku 311 př. n. l. uznávána za samostatnou říši, stejně jako ostatní části někdejší Alexandrovy říše nyní náležející jednotlivým diadochům. Poslední překážku Kassandrových plánů, které směřovaly k dosažení nezpochybnitelného panství nad Makedonií, představoval Alexandr IV. O rok později ho proto Kassandros společně s jeho matkou Roxanou nechal zavraždit. V roce 309 př. n. l. stihl stejný osud i Alexandrova nelegitimního syna, Hérakla. Těmito ukrutnými skutky tak Kassandros završil svoji cestu k moci, jež započala po smrti jeho otce Antipatra.  V roce 305 př. n. l. přijal Antigonos královský titul. Ostatní diadochové, včetně Kassandra, přirozeně nechtěli zůstat pozadu a již krátce poté přijal Kassandros titul krále Makedonie, díky kterému se stal nezpochybnitelným a neomezeným vládcem svého území. Nový makedonský král hodlal upevnit makedonskou hegemonii v Řecku otřesenou soupeřením mezi diadochy a od roku 307 př. n. l. zde vedl válku, v níž k jeho hlavním oponentům patřily Athény podporované Antigonovým synem Démétriem Poliorkétem. Jeho pokus dobýt toto město neuspěl kvůli zásahu aitólského spolku. Přesto si Kassandros podrobil Bojótii, ostrov Euboiu, Fókidu a rovněž Korint kapituloval před jeho vojenskou mocí. Po ovládnutí ostrova Salamíny, oblehl Kassandros samotné Athény. Avšak v roce 304 př. n. l. intervenoval v Řecku Démétrios Poliorkétés. Kassandros pak vstoupil do aliance se Seleukem, Ptolemaiem a Lýsimachem proti Antigonovcům. Z dělení kořisti po bitvě u Ipsu, v níž Antigonos nalezl v roce 301 př. n. l. smrt, vyšel Kassandros naprázdno, leč jeho bratr Pleistarchos obdržel území na jižním pobřeží Malé Asie, v Kilíkii. Ke konci svého panování se Kassandros pokusil ovládnout ostrov Korfu, ve velké námořní bitvě byl však poražen syrakuským tyranem Agathoklem.

Smrt a hodnocení.

V roce 297 př. n. l. Kassandros, král Makedonie, zemřel. V souvislosti s jeho smrtí jsou udávány různé příčiny: podle jedné verze zemřel na tuberkulózu, podle jiné trpěl vodnatelností, v důsledku čehož byly jeho útroby sužovány červy. Lstí a násilím se zmocnil trůnu Argeovců a nijak se přitom neštítil kráčet přes mrtvoly. Pro ostatní diadochy představoval vítaného spojence, zvlášť dobré vztahy ho poutaly k Lýsimachovi.  Kassandros usiloval o to, aby byl Makedoncům dobrým vládcem, ale krutost, s níž vyhladil Alexandrův rod, zůstávala trvalým stínem na jeho charakteru a pověsti. Ani částečně pozitivní hodnocení jeho panování moderními historiky tak nedokáže zcela zastřít Kassandrovy nelidské činy. Jeho otec Antipatros věrně a obětavě sloužil makedonskému královskému rodu. Naproti tomu Kassandros povolil uzdu své ctižádostivosti a neděsil se ani nejhorších zločinů, pokud mu mohly dopomoci k dosažení vlády nad Makedonií. Kassandros měl prý i přes svoji krutou a násilnou povahu slabost pro literaturu. Nechal obnovit Théby obrácené v ruiny Alexandrem, přestavěl Thermy v Soluň a vybudoval nové město na místě někdejší Poteidaie, jež podle něho neslo jméno Kassandreia.

Kassandros (350 př. n. l. – 297 př. n. l.) byl regentem a v letech 305 až 297 př. n. l. králem Makedonie a nejstarším synem makedonského vojevůdce Antipatra. Poprvé se objevil v doprovodu Alexandra Velikého v Babylóně, kam ho Antipatros vyslal, aby ho bránil před pomluvami svých nepřátel, především královny matky Olympias. Alexandr s ním prý tehdy jednal vysloveně nepřátelsky.  Když Antipatros v roce 319 př. n. l. umíral, určil za svého nástupce v úřadě regenta Makedonie šlechtice Polyperchónta. Věřil, že jeho vlastní syn Kassandros, člověk velice ambiciózní a strohý, se spokojí se jmenováním do úřadu chiliarcha. V tom se ale zásadně mýlil. Kassandros se brzy po otcově smrti připojil k Antigonovi Monofthalmovi a Ptolemaiovi Sótérovi a vyhlásil Polyperchóntovi válku.

Lissandreia (the modern region of "Kassandreia", Halkidiki, survived in a corrupted form), interpreted as army commander Cassander (Greek: Κάσσανδρος Ἀντιπάτρου, "Kassandros Antipatrou"; "son of Antipatros": c. 355 BC – 297 BC) was king of ancient kingdom of Macedon from 305 BC until 297 BC, and "de facto" ruler of southern Greece from 317 BC until his death.  Eldest son of Antipater and a contemporary of Alexander the Great, Cassander was one of the Diadochi who warred over Alexander's empire following the latter's death in 323 BC. Cassander later seized the crown by having Alexander's son and heir Alexander IV murdered. In governing Macedonia from 317 BC until 297 BC, Cassander restored peace and prosperity to the kingdom, while founding or restoring numerous cities (including Thessalonica, Cassandreia, and Thebes); however, his ruthlessness in dealing with political enemies complicates assessments of his rule.


Život.

Původ.

Joseph Fesch byl synem švýcarského armádního kapitána v janovských službách, který se roku 1757 oženil s vdovou Ramolinovou, babičkou Napoleona Bonaparte. Jejich syn Joseph byl tedy nevlastním bratrem Napoleonovy matky Letizie.

Mládí.

Studoval v Aix-en-Provence teologii, ale v době revoluce přešel do civilní sféry a věnoval se armádní administrativě. V roce 1796, při prvním italském tažení svého synovce Napoleona Bonaparte, jej Napoleon jmenoval armádním komisařem, ale této funkce se musel pro podezření z nezákonného obohacování vzdát. Vrátil se k duchovní službě a stal se děkanem v Bastii.

Arcibiskup a kardinál.

Roku 1802 byl jmenován arcibiskupem v Lyonu a roku 1803 kardinálem a francouzským vyslancem u papežského stolce. V roce 1804 doprovázel papeže Pia VII. ke korunovaci Napoleona do Paříže, kde v předvečer ceremoniálu celebroval církevní sňatek Napoleona a Josephiny de Beauharnais. V době císařství byl velkoalmužníkem říše, hrabětem a senátorem. V roce 1806 byl zvolen primasem francouzským. Předsedal koncilu francouzského duchovenstva v Paříži roku 1810 a veřejně se rozhodně zastal papeže v jeho sporu s Napoleonem, následkem čehož pak žil ve vnitřním exilu v Lyonu. Roku 1814 uprchl se svou sestrou Letizií do Říma. Po návratu Napoleona z Elby se krátce vrátil do Paříže a byl jmenován pairem. Po bitvě u Waterloo opět rychle emigroval do Říma; tam žil zcela v soukromí, soustavně studoval vědy a umění, obklopen jen svou proslulou sbírkou uměleckých děl. Požadavek francouzské vlády, aby se vzdal úřadu arcibiskupa lyonského, rozhodně odmítl, ale úřad de facto nevykonával. Část své světoznámé sbírky obrazů, která čítala více než 20 000 děl, odkázal městům Ajaccio a Lyon, zbytek byl po jeho smrti vydražen.

Joseph Fesch (3. ledna 1763, Ajaccio – 13. května 1839, Řím) byl francouzský kardinál, arcibiskup lyonský, nevlastní strýc Napoleona I.

Joseph Fesch, Prince of France (3 January 1763 – 13 May 1839) was a French cardinal and diplomat, Prince of France and a member of the Imperial House of the First French Empire, Peer of France, Roman Prince, and the half-uncle of Napoleon Bonaparte. He was also one of the most famous art collectors of his period, remembered for having established the Musée Fesch in Ajaccio, which remains one of the most important Napoleonic collections of art.  Born in Corsica, he was the son of Swiss-born Franz Faesch and Angela Maria Pietrasanta, and belonged on his father's side to the Faesch family, one of the most prominent patrician families of Basel, which had been ennobled in the Holy Roman Empire in 1562. Like other of Napoleon's family members, he rose to great prominence in France following Napoleon's coup d'état of 1799. Fesch became Archbishop of Lyon in 1802, was named a Cardinal in 1803, became French Ambassador to Rome in 1804, became a French senator and count in 1805, became Grand Almoner of France in 1805, obtained the rank of a sovereign prince in 1806, was named a Prince of France in 1807 (a dignity he shared only with Napoleon's siblings, brother-in-law Joachim Murat and adopted son Eugène de Beauharnais), became a Peer of France in 1815 and was named a Prince of the Papal States by the Pope. He was a member of the Imperial House as well as of the order of succession to the French imperial throne in accordance with the French constitution of 1804 (Title III, Article 9, "The Imperial Family").  He was Napoleon's most important diplomat in regard to Pope Pius VII, but Napoleon's relationship with his uncle deteriorated as his relationship with the Pope soured. Nevertheless, Napoleon remained loyal to his uncle. Fesch wed his nephew to Joséphine de Beauharnais in Paris in 1804, the day before Bonaparte was crowned as Emperor of the French, and in 1810 he wed Napoleon to Marie Louise of Austria.  After the end of the French Empire, he relocated to Rome with his half-sister Laetitia Bonaparte and took up residence at the Palazzo Falconieri, dedicating himself to art and to beneficence. Like the rest of the Imperial House, he was banished from France from 1815.


Život.

Jeho otec i děd byli tesaři, on sám se vyučil zámečníkem. Roku 1797 vstoupil do královské armády a sloužil v ní 5 let. Poté roku 1792 se zapsal do praporu dobrovolnického a stal se pro své rozsáhlé armádní zkušenosti pobočníkem generála Lefebvrea, s nímž prodělal tažení v letech 1793–1796. Od roku 1799 brigádní generál, roku 1803 povýšen na divizního generála. V tažení 1805 velel divizi ve sboru maršála Bernadotta a účastnil se na centrálním úseku bitvy u Slavkova. V kampani 1806–1807 se vyznamenal v bitvě u Jeny a u Friedlantu. V roce 1809 podílel se na potlačení povstání v Tyrolsku. Od 1810 slouží pod Massenou jako velitel divize ve Španělsku. Porazil anglického generála Hilla přinutil jej k ústupu k Lisabonu. Roku 1813 velel ve Španělsku armádnímu sboru a po bitvě u Vittorie ustupuje spořádaně přes Pyreneje, aby v roce 1814 patřil k předním velitelům armády maršála Soulta bránící vstup do Francie – bitvy u l’Adouru, d’Orthezu a Toulouse. Po První restauraci stal se velitelem 16. pěší divize. V březnu 1815 jako spoluviník povstání v departementu du Nord zatčen a vsazen do citadely v Lille. Ve zmatku způsobeném Napoleonovým triumfálním vítáním při jeho návratu z Elby utekl z vězení a s důstojnickým sborem divize se postavil na stranu císaře. Ten jej jmenoval pairem a pověřil jej velením I. armádního sboru. V bitvě u Waterloo (18. června 1815) vedl statečně, ale takticky nešťastně hlavní útok na střed britské sestavy („úder kladiva“), který, jak známo, selhal. Po kapitulaci Paříže, stáhl se za Loiru. Zatčení se vyhnul útěkem do Bavorska. Ve Francii odsouzen in absentia k trestu smrti. V bavorském exilu žil poblíž Bayreuthu, a založil i provozoval pivovar. Po amnestii 28. května 1825 se vrátil do Francie a uvítal roku 1830 Červencovou revoluci. V roce 1834 přebírá velení 12. pěší divize. V letech 1834–1835 je generálním guvernérem Alžírska. Poté opět přejímá velení 12. divize. V květnu 1843 jmenován maršálem Francie a zemřel 25. ledna 1844. Je pohřben v Reims na hřbitově Cimitere du Nord.  Jeho osobně psané memoáry „Vie militaire“ byly vydány posmrtně v roce 1844. Na jeho počest město Reims zřídilo jeho sochu vytvořenou Louisem Rochetem, která dnes stojí na rohu boulevardu Victor Hugo a boulevardu Henry Vasnier. Jeho jméno je vyryto na Vítězném oblouku v Paříži.

Jean-Baptiste Drouet, hrabě d'Erlon (29. července 1765 v Remeši – 25. ledna 1844 v Paříži) byl francouzský generál a maršál Francie.

Jean-Baptiste Drouet, Comte d'Erlon (29 July 176525 January 1844) was a marshal of France and a soldier in Napoleon's Army. D'Erlon notably commanded the I Corps of the "Armée du Nord" at the battle of Waterloo.


Historie.

Jde o jedno z nejstarších slovanských měst. Založila ho roku 974 kněžna Olga Kyjevská a brzy se stalo sídlem knížectví a obchodním střediskem na cestě zvané "Iz Varjag v Greki", tj. na stezce spojující Baltské a Černé moře, resp. Skandinávii s Byzancí. Roku 1320 se Vitebsku zmocnilo Litevské velkoknížectví, po aktu Lublinské unie (1569) náleželo Republice obou národů. V I. dělení Polska (1772) připadlo Rusku; později se stalo sídlem Vitebské gubernie a vyrostlo zde mnoho neoklasicistních budov. Roku 1812 tudy táhl na Rus Napoleon Bonaparte. V roce 1903 zde žil pod policejním dozorem Pēteris Stučka.  V letech 1919–1991 byl Vitebsk a celé Bělorusko součástí SSSR, od roku 1991 je jedním z kulturních a hospodářských center samostatného Běloruska.

Kultura.

Památkou s velmi pohnutou historií je kostel Zvěstování Panny Marie: pochází z poloviny 12. století, byl několikrát přestavěn, v roce 1961 poničen a obnoven roku 1992. Dále je ve městě několik kostelů včetně římskokatolického, historická radnice a letní sídlo malíře Ilji Repina. Nejproslulejším vitebským rodákem je židovský malíř Marc Chagall (1887–1985).

Hospodářství a doprava.

Vitebsk je významným průmyslovým střediskem; sídlí zde zejména strojírenské závody (televizory "Viťjaz"). Město sice leží mimo hlavní koridor Minsk – Moskva, přesto je důležitým dopravním uzlem: stýkají se zde železniční i silniční tahy severojižní a západovýchodní (Petrohrad – Vitebsk – Orša – Homel – Kyjev a Riga – Polock – Vitebsk – Smolensk – Rusko). Ve městě jsou provozována maršrutková, autobusová, trolejbusová a upadající tramvajová doprava. Je zde také letiště Vitebsk.

Vitebsk (bělorusky "Віцебск, Viciebsk", rusky "Витебск, Vitěbsk", polsky "Witebsk") je historické město v severovýchodním Bělorusku, nedaleko hranic s Ruskem. Protéká jím řeka Západní Dvina. Je centrem Vitebské oblasti a počtem obyvatel () se řadí na 4. místo v zemi.

Vitebsk, or Viciebsk (, Łacinka: "Viciebsk", ; , ), is a city in Belarus. The capital of the Vitebsk Region, it has 366,299 inhabitants, making it the country's fourth-largest city. It is served by Vitebsk Vostochny Airport and Vitebsk Air Base.


Slovanské a baltské jazyky.

V praslovanštině se supinum tvořilo od nedokonavých sloves a užívalo se po slovesech pohybu. Jeho předmět měl genitivní formu (např. stč. "příde súdit živých i mrtvých"). Ze slovanských jazyků se dodnes zachovalo pouze v dolnolužičtině a ve slovinštině. V pračeštině se supinum tvořilo koncovkou –t, méně často –c; u sloves, jejichž infinitiv má dlouhou samohlásku, byla v supinu samohláska krátká, např.:  V období rané staré češtiny supinum zaniklo a bylo postupně nahrazeno infinitivem (např. "král šel spáti"). Supinum ale zanechalo svou stopu v češtině tím, že jeho koncovka –t (tvrdá, supinová) začala pronikat do infinitivu a začala nahrazovat původní infinitiv zakončený na -ti. Infinitivní zakončení –t definitivně převládlo v průběhu 20. století, infinitivní tvary zakončené –ti se v současnosti považují za zastaralé nebo knižní.  Podobně jako v češtině ustoupila forma infinitivu od zakončení na –i, ale zachovala si oproti češtině infinitivní měkkost s –ť. Ve většině slovanských jazyků (jako v češtině) v pozdější době supinum zaniklo resp. splynulo s tvarově i významem blízkým infinitivem. Zachováno zůstalo ve slovinštině a dolnolužické srbštině:  V litevštině se:supinum tvoří z kmene infinitivu koncovkou -tų, např. "Jis nuėjo medžiotų" (Šel lovit.). V současnosti se vyskytuje již jen v některých východních aukštockých nářečích. Ve spisovném jazyce je nahrazované infinitivem.

Latina.

V latině bývá supinum zakončeno na –tum, méně často –sum. Jeho funkce je v podstatě trojí:  V redukované podobě, zakončené na "-tu" nebo "-su", se supinum klade po určitých adjektivech zpravidla zakončených na -ilis/e: e. g. "horribile visu" (doslova „strašné k vidění“, tj. strašná věc na pohled, je strašné se na to dívat), "difficilis factu" (obtížný k provedení) apod. Tento typ se někdy označuje též jako tzv. "supinum II".  Od supina se odvozuje

Švédština.

Švédština jako jediný germánský jazyk používá supinum ve spojení se slovesem ha (mít) k tvoření perfekta a plusquamperfekta: "jag har skrivit" (napsal jsem).  U slabých sloves má shodný tvar jako pasivní participium (příčestí trpné) ve tvaru středního rodu, např. "älskat" (milováno), "köpt" (koupeno). U silných a nepravidelných sloves má supinum zakončení –it, zatímco střední rod trpného příčestí –et: "brevet är skrivet" (dopis je napsán) × "jag har skrivit ett brev" (napsal jsem dopis).  Poznámka: Důsledné rozlišení tvarů –it/–et je kodifikováno ve standardní švédštině. V různých nářečích se však tyto tvary často zaměňují podle místních zvyklostí.

Supinum ( – „obrácený vzhůru“; motivace názvu je nejasná) je neurčitý tvar slovesa (příčestí) v některých jazycích. Využití se v různých jazycích liší, zpravidla následuje po slovesech pohybu. Je blízké infinitivu a vyjadřuje účelovost, smysl, cíl pohybu, záměru, jako „jít spat“.

In grammar, a supine is a form of verbal noun used in some languages. The term is most often used for Latin, where it is one of the four principal parts of a verb. The word refers to a position of lying on one's back (as opposed to 'prone', lying face downward), but there exists no widely accepted etymology that explains why or how the term came to be used to also describe this form of a verb.


Popis.

Klimagram se skládá ze tří základních os. Na ose x jsou vyneseny měsíce. Pro severní polokouli od ledna do prosince, pro jižní pak od července do června. Jednotlivé úseky jsou stejně dlouhé a označují se kolmými čárkami. Zkratky měsíců se nemusí uvádět. Na ose y, která má počátek v lednu, resp. červenci a stoupá vzhůru se vynesou teploty po 10 °C, pravá svislice pak obsahuje srážky po 20 mm. Průměrná měsíční teplota se následně označí tlustou křivkou a průměrné měsíční srážky tenkou křivkou. Vlevo nahoře je uvedeno jméno města, nebo lokality, ve které se nachází meteorologická stanice a v závorce nadmořská výška v metrech. Vpravo nahoře pak průměrná roční teplota lokality a průměrné množství srážek za rok.

Analýza klimagramu.

V případě, že máme celý klimagram před sebou, vznikají nám zde 3 druhy prostorů. Černé plochy představují perhumidní období, kdy průměrné srážky přesahují 100 mm. Jeden dílek na pravé straně tak odpovídá 200 mm, tedy v poměru 1 : 10. Svisle šrafované plochy představují humidní období, kdy výpar nepřevyšuje srážky, a tečkované plochy představují aridní období, kdy výpar srážky převyšuje.

Další ukazatele klimagramů.

Některé klimagramy dále ukazují, jak dlouho daná meteorologická stanice provádí měření. To se uvádí do hranaté závorky v rocích pod jméno lokality. Dále mohou zobrazovat nejvyšší a nejnižší teplotu naměřenou na stanici, průměrné teplotní minimum a maximum, období s denními minimy a s průměrnými denními minimy pod 0 °C. Protože osa x leží na úrovni nula stupňů Celsia, stává se, že graf zasahuje částečně i pod tuto osu.

Poznámka.

Dílky pravé a levé svislice musí být stejně dlouhé. Do klimagramu se vypisují jen nezbytně nutné údaje, které přímo nevyplývají z grafu.

Klimagram (též klimadiagram nebo Walterův klimagram) je diagramové vyjádření vztahu průměrných teplot a vlhkosti v určité lokalitě. Klimagramy zachycují průběh průměrných teplot a srážek zprůměrovaných za každý měsíc. Jsou konstruovány na základě meteorologických měření.

A climograph is a graphical representation of a location's basic climate. Climographs display data for two variables: (a) monthly average temperature and (b) monthly average precipitation. These are useful tools to quickly describe a location's climate.


Historie.

V 7. a 8. století touto oblastí procházela via Mansuerisca, která spojovala významné cesty z Remeše do Kolína nad Rýnem a z Bavay do Kolína nad Rýnem. Tato cesta byla poprvé zmíněna roku 670 v diplomu franského krále Childericha II.  Území dlouho rozdělovaly administrativní hranice, které vedly přes Baraque Michel. Na severozápadě se nacházel markyzát Franchimont (knížectví Lutych), na severovýchodě vévodství Limburk, na jihovýchodě hrabství a později vévodství Lucembursko a na jihozápadě opatství Stavelot-Malmedy.  Roku 1795 se oblast stala součástí francouzského departementu Ourthe. Roku 1815 bylo území rozhodnutím Vídeňského kongresu rozděleno na dvě části. Hranice mezi nimi vedla přibližně od severu k jihu a tvořily ji zejména říčky Helle a Eau Rouge.  V 19. století začalo docházet k výrazným změnám rašelinné krajiny kvůli masivnímu vysazování smrků, které narušilo ekologickou rovnováhu této oblasti. Roku 1924 lutyšská univerzita zřídila v Hautes Fagnes vědeckou stanici, určenou ke zkoumání této oblasti z různých hledisek. Roku 1957 vznikl národní park Hautes Fagnes s rozlohou 4200 ha a roku 1971 byl vytvořen národní park Hautes Fagnes-Eifel, který se rozkládá na ploše 2400 km², z toho 700 km² na území Belgie.  Na konci 20. století bylo kvůli velkému zájmu turistů nutné učinit určitá opatření, týkající se zejména usměrňování pohybu turistů – přístup do některých zón je omezený nebo zakázaný. Přesto tuto oblast v létě zaplňují milovníci přírody a v zimě běžkaři, přijíždějící z Belgie, ale i z přilehlých oblastí Nizozemska a Německa.  9. a 10. srpna 2004 došlo k požáru, který zničil 150 ha bažin poblíž Baraque Michel.

Podnebí.

Při nízké maximální nadmořské výšce má oblast neobvykle drsné podnebí. Charakterizují je hojné srážky (1400 mm ročně na Signal de Botrange, oproti 850 mm v Bruselu), husté mlhy a vytrvalé sněžení (někdy sněží ještě v květnu). Oteplování klimatu však v posledních letech zmírňuje tuhost zim. Rekordní množství sněhu, 1,15 m, napadlo 9. února 1953.

Geografie.

Náhorní plošina Hautes Fagnes se táhne od východoseverovýchodu k západojihozápadu. Na severu ji vymezuje řeka Vesdre a na jihu Rour, Warche a Amblève. Silnice, které procházejí plošinou od severu k jihu, a řeky, které zde vytvářejí hluboká údolí, určují několik nezalesněných oblastí bažin, které následují od západojihozápadu v tomto pořadí:  Řeka Rour odděluje Hautes Fagnes od Rocherathské plošiny, která má podobné ekologické, klimatické a geologické podmínky, nicméně není součástí Hautes Fagnes. Pramení zde řeky Warche, Olef a Schwalm a v bývalé obci Elsenborn se nachází vojenský tábor, jehož území tvoří zejména vřesoviště a bažiny.

Pravidla pro přístup veřejnosti do přírodních rezervací.

Na území přírodních rezervací je zakázáno se pohybovat od západu do východu slunce. Pravidla přístupu veřejnosti ve dne určuje rozdělení na čtyři zóny:  Na některých místech jsou tato omezení zpřísněna v období hnízdění (od poloviny března do konce července). Procházky po Hautes Fagnes jsou zcela zakázány, když jsou vztyčeny červené vlajky.

' (fr.), ' (něm.) či (niz.), česky doslova "„vysoké bažiny“", je bažinatá náhorní plošina mezi Ardenami a vrchovinou Eifel. Rozkládá se na území belgické provincie Lutych a německých spolkových zemích Porýní-Falc a Severní Porýní-Vestfálsko. Jejím nejvyšším bodem je Signal de Botrange (694 m n. m.), který je zároveň nejvyšším vrcholem Belgie. Velká část Hautes Fagnes je součástí německo-belgického národního parku "Hohes Venn-Eifel (Hautes Fagnes-Eifel)".  Oblast Hautes Fagnes je s rozlohou 4100 ha největší přírodní rezervací v Belgii a tvoří ji především rašeliniště, vřesoviště a lesy s výjimečnou faunou a flórou, jejíž výskyt je spojen s chladným a vlhkým podnebím. Rašeliniště začala vznikat před 7500 lety na konci poslední doby ledové rozkladem rostlin, zejména rašeliníků, ve velmi vlhkém prostředí. Vrstva rašeliny může dosahovat tloušťky sedmi metrů. Celková plocha rašelinišť byla původně přibližně 1000 ha, zatímco dnes zbývají pouze stovky hektarů, neboť do poloviny 20. století rašelina sloužila obyvatelům v okolí jako topivo.

The High Fens (; ; ), which were declared a nature reserve in 1957, are an upland area, a plateau region in the province of Liège, in the east of Belgium and adjoining parts of Germany, between the Ardennes and the Eifel highlands. The High Fens are the largest nature reserve or park in Belgium, with an area of ; it lies within the German-Belgian natural park "Hohes Venn-Eifel" (), in the Ardennes. Its highest point, at above sea level, is the Signal de Botrange near Eupen, and also the highest point in Belgium. A tower high was built here that reaches above sea level. The reserve is a rich ecological endowment of Belgium covered with alpine sphagnum raised bogs (not "fens" as the name would imply) both on the plateau and in the valley basin; the bogs, which are over 10,000 years old, with their unique subalpine flora, fauna and microclimate, are key to the conservation work of the park.  In 1966, the European Council awarded the "Diploma of Conservation" to the High Fens, for their ecological value.


Kariéra.

Na konci sedmdesátých let začali EAV vystupovat jako Rock-Comix-Band a slavili první úspěchy na alternativní klubové scéně v Německu. S pátým albem „Geld oder Leben!“ (Peníze nebo život, 1985) konečně prorazili ve všech německy mluvících zemích. V následujících letech vydávali EAV plno hitů, odehrávali svá vystoupení jako nákladné rockové divadlo s kostýmy a kulisami a dokonce v roce 1991 dostali cenu World Music Award. Na vrcholu své kariéry se na tři roky stáhli a po svém comebacku v roce 1994 už nemohli na své komerční úspěchy z pozdních 80. a brzkých 90. let navázat. I přesto skupina vydávala další a další alba a v roce 2005 se jí s albem "100 Jahre EAV…Ihr habt es so gewollt!!" a stejnojmenným albem podařil skvělý comeback.  Písničky EAV byly zvláště v osmdesátých letech špatně chápány spíše jakou pouhé písničky pro zábavu. Kvůli úspěchů písniček jako "Ba-Ba-Banküberfall", "Märchenprinz", "Küss die Hand, schöne Frau" nebo "Ding Dong" dostali nálepku kapely, která dělá rámus, a toto všeobecné přesvědčení zesílilo ještě víc v roce 1999 kvůli úspěchu písně „3 weiße Tauben“.  V průběhu historie EAV došlo k mnoha změnám obsazení. V prvních letech (1977 až 1978) stál za mikrofonem rakouský zpěvák Wilfried, od roku 1979 do roku 1981 byl zpěvákem Gert Steinbäcker (dnes S.T.S.). Byl nahrazen Klausem Eberhartingerem, který svou výraznou interpretací rozhodně ovlivnil styl kapely. Dnes hrají EAV ve složení: Thomas Spitzer (kytara), Klaus Eberhartinger (zpěv), Kurt Keinrath (klávesy, kytara), Leo Bei (baskytara), Franz Kreimer (klávesy, saxofon) a Bertl Baumgartner (bubny).  Od podzimu 2005 je Erste Allgemeine Verunsicherung s jejich "100 Jahre EAV" na turné po německy mluvících zemích a vedle svých hitů ("Küss die Hand, schöne Frau" / "Banküberfall") představuje i klasické ("Der Tod" / "Sandlerkönig Eberhard") a také zbrusu nové ("God Bless America" / "Coconut Island").

Styl a poznávací znamení.

Pro EAV je typické míšení spisovné němčiny, slovních hříček a angličtiny, jako například v písničce "Liebelei":  Dokonce předělávají některá slova tak,aby se rýmovala:  Dalším poznávácím znamením kapely je, že si členové na každé vystoupení berou jiné kostýmy. Některé písně dokonce částečně dramaticky zpracovávají. Texty jsou většinou psány humorně,ale objevuje se v nich sarkasmus a kritika společnosti.

Umístění v žebříčcích.

Alba  Singles

Rocková skupina Erste Allgemeine Verunsicherung (krátce EAV) byla založena roku 1977 v Rakousku. Ve své třicetileté kariéře kapela zažila mnoho úspěchů i pádů.

The "EAV" (Erste Allgemeine Verunsicherung, German for "First General Confusion/Uncertainty/'Uninsurance'") was an Austrian band which was formed in 1977 and disbanded in 2019.  Nino Holm first established a band called "Anti-Pasta", but it was not successful and it dissolved after three years. Holm then decided together with his friend Thomas Spitzer to create a new band. While they were undecided on a name, they saw a bus stop in a branch of "Erste Allgemeine Versicherung" ("First General Insurance"), abbreviated EAV, and so they came to the name "Erste Allgemeine Verunsicherung-EAV".  They initially faced legal difficulty in Austria due to the (obviously intended) similarity of their band name to that of the corporation "Erste Allgemeine Versicherung". This was later dropped and the insurance company was even known to sponsor them on a few occasions.  The EAV often changed their members. Their members as of today are Klaus Eberhartinger (Vocals), Thomas Spitzer (Guitar, Vocals), Kurt Keinrath (Guitar, Keyboard, bass guitar), Franz Kreimer (Keyboard), Alvis Reid (Bass guitar) and Aaron Thier (Drums).  The stage shows are known for lavishness in both backdrop and costumes, the latter often selected and changed for specific songs that are then acted out by either the vocalist or other members.  Despite the band's failed attempt to gain international fame, they still remain quite popular in Germany and Austria.


Profesionální kariéra.

Toni Kukoč hrál téměř dvacet let profesionální basketbal na světové úrovni.  Jeho kariéra začala v týmu Jugoplastika Split, ve kterém hrál v letech 1987 až 1991. Týmu se podařilo třikrát v řadě vyhrát Euroligu (obdoba fotbalové Ligy Mistrů) a Kukoč se stal hned ve svých dvaceti letech jednou z největších basketbalových hvězd v Evropě.  Následoval přestup do týmu Benetton Treviso, za své účinkování v tomto italském klubu (1991 – 1993) byl Kukoč třikrát vyhlášen nejlepším hráčem Evropy.  V roce 1993 dochází k přestupu do týmu Chicago Bulls severoamerické NBA, ve kterém měl ale Kukoč ze začátku nesnadnou pozici a první sezónu odehrál jako náhradník Scottieho Pippena. V následujících letech se přece jen postupně prosadil do základní sestavy Bulls, podílel se na třech titulech vítěze NBA po návratu Michaela Jordana do týmu. V roce 1996 byl vyhlášen šestým nejlepším hráčem NBA.  Za Bulls hrál Toni Kukoč až do roku 2000, následovala jedna sezóna (2000 – 2001) za Philadelphia 76ers a (2001 – 2002) za Atlanta Hawks. Po dvou nepříliš úspěšných sezónách následoval třetí přestup do Milwaukee Bucks, kde se (v té době již čtyřiatřicetiletý) Kukoč znovu „chytil“ a odehrál čtyři další úspěšné sezóny. Svou profesionální kariéru ukončil ze zdravotních důvodů v roce 2006 ve věku 38 let.

Reprezentační úspěchy.

Toni Kukoč se podílel na dvou stříbrných olympijských medailích – v roce 1988 za Jugoslávii, v roce 1992 již za Chorvatsko. V roce 1990 získal s týmem Jugoslávie titul mistra světa.

Toni Kukoč (* 18. září 1968, Split) je bývalý chorvatský profesionální basketbalista. Jedná se o jednoho z prvních Evropanů, který se ve větší míře prosadil v severoamerické NBA.  Toni Kukoč je 208 centimetrů vysoký, díky své velmi dobré pohyblivosti a střelbě zdálky byl i přes svou výšku využíván nejen na pozici pivota, ale i křídla.

Toni Kukoč (; born September 18, 1968) is a Croatian former professional basketball player who is currently Special Advisor to Jerry Reinsdorf, the owner of the Chicago Bulls. After a highly successful period in European basketball, he was one of the first established European stars to play in the National Basketball Association (NBA). He won the NBA Sixth Man of the Year Award in 1996.  Kukoč was renowned for his versatility and passing ability; although his natural position was small forward, he played all five positions on the court with prowess and demonstrated court vision and an outside shooting touch that were seldom found in players of his height. Together with Vassilis Spanoulis, they are the only players in history to achieve the EuroLeague Final Four MVP honor on three occasions. He was elected to the FIBA Hall of Fame in 2017.


Biografie.

Původ, mládí.

Narodila se na počátku revoluce jako dcera Clauda de Beauharnaise. Otec byl bratrancem Alexandra Beauharnaise (popraven za hrůzovlády 1794), prvního manžela Josefiny, pozdější manželky Napoleona a císařovny francouzské. Její matka zemřela, když Stéphanii byly tři roky. Po smrti matky žila několik let v jižní Francii; poté, co se otec vrátil do Paříže, představil dceru Napoleonovi a jeho ženě Josefině. Dostalo se jí přiměřeného vzdělání a roku 1806 byla adoptována Napoleonem.

Manželství, potomci.

Téhož roku se provdala za bádenského korunního prince Karla Bádenského. Manželství vzniklo jako politicky motivované spojení a nelze je označit za šťastné. Zatímco Stefanie dlela v Mannheimu, trávil její manžel se svým strýcem Ludvíkem I. Bádenským čas orgiemi v Karlsruhe. Stefaniin adoptivní otec, mocný Napoleon Bonaparte, byl velmi rozezlen poměry na bádenském dvoře, přesto však vytvořil nové velké Bádensko. Karel Fridrich Bádenský, vládnoucí bádenský velkovévoda, byl nicméně vyzván k tomu, aby Ludvíka, svého nejmladšího syna z prvního manželství, vykázal ze sídelního města. Stefanii to pramálo pomohlo, sblížili se s manželem teprve po letním pobytu v Baden-Badenu v roce 1810; v červnu roku 1811 pak se narodilo první dítě, dcera. Druhé dítě, syn, narozený v září 1812, zemřel měsíc po narození; později se vyskytly klepy, že dítě bylo vyměněno za nemocného kojence, přežilo a roku 1828 se stalo známým pod jménem Kašpar Hauser. Další syn se narodil 1816, ale ve věku jednoho roku zemřel.

Bádenská velkovévodkyně.

Roku 1811 se Karel stal velkovévodou bádenským. V letech úpadku napoleonského císařství, 1813–1815, Stefanie bojovala o práva svého manžela, jehož spojenci chtěli sesadit s trůnu. Po sedmi letech vlády v roce 1818 však Karel náhle zemřel, nezanechav mužských potomků. Stéphanie, jejíž postavení ve vztahu k novému bádenskému panovníkovi, strýci jejího zesnulého manžela Ludvíkovi I. Bádenskému, bylo přinejmenším problematické, se stáhla z života u dvora a žila střídavě v Mannheimu a ve svém letním sídle v Baden-Badenu. Za společnost volila především malíře a hudebníky. V Mannheimu založila zámecký anglický park a angažovala se v sociální péči.  Po roku 1848 se angažovala pro syna své sestřenice Hortense de Beauharnais, Napoleona III. V prvních letech, když ještě sídlil v Elysejském paláci, plnila povinnosti první dámy Druhé Francouzské republiky. Snažila se realizovat sňatek své vnučky Karoly s Napoleonem III., ale setkala se s odporem jak dívky samotné, jež byla o dvacet let mladší než její nápadník, tak i jejího otce Gustava Vasy, který žil od svých deseti let jako vyhnanec a nechtěl jedinou dceru vydat všanc nejistému osudu manželky pretendenta.  Poslední léta života trávila Stefanie částečně v Mannheimu, částečně na cestách a návštěvách u různých příbuzných a potomků. V Bádensku byla mimořádně populární u lidu a u středních vrstev a byla nazývána "dobrou vévodkyní".  Zemřela 29. ledna 1860 v Nizze ve Francii. Pochována je v knížecí kryptě rodu Zähringen v Pforzheimu.

Stéphanie Louise Adrienne de Beauharnais, také Stephanie Napoleon, (28. srpna 1789 ve Versailles, Francie – 29. ledna 1860, Nizza, Francie) byla adoptivní dcera Napoleona Bonaparte, sňatkem pak velkovévodkyně bádenská.

Stéphanie, Grand Duchess of Baden (Stéphanie Louise Adrienne de Beauharnais; August 28, 1789 – January 29, 1860) was a French princess and the Grand Duchess consort of Baden by marriage to Karl, Grand Duke of Baden.


Objev.

Zbytky podivného zvířete poprvé spatřil americký zoolog Robert Timmins. Stalo se tak v roce 1996. Na tržišti v Laosu byly prodávány na maso. Zoologa zvíře zaujalo. Tušil, že se jedná o živočišný druh, který dosud nebyl vědecky popsán. O tři roky později získal kosterní pozůstatky tří dalších jedinců ze sovích vývržků. S tím už mohli vědci začít pracovat. Ale teprve v květnu 2006 se podařilo pořídit první fotografie a videa živého laoše. O ně se postaral čtyřiasedmdesátiletý americký penzista a amatérský ornitolog David Redfield, který se s jasným cílem vydal do Laosu a najal si místní lovce, aby mu jednoho laoše chytili.

Taxonomie.

Zvíře je natolik odlišné od všech současných hlodavců, že bylo po svém objevu zařazeno do zvláštní nově vytvořené čeledi Laonastidae. Později se ale ukázalo, že je příbuzné vymřelým miocenním rodům Diatomys, Fallomus a Willmus z doby před 10 až 20 miliony let, a tak bylo přiřazeno k nim do čeledi Diatomyidae, která je zcela na bázi dikobrazočelistních (hystrikognátních) hlodavců. Tato čeleď byla považována za vymřelou již před 11 miliony lety.

Výskyt.

Vyskytuje se v krasových oblastech středního Laosu, konkrétně v krasové oblasti (vápencovém pohoří) provincie Khammouan (Khammouanský kras). Tato oblast je unikátní díky popsání několika donedávna neznámých druhů obratlovců. Jedná se o oblast s vysokou úrovní biodiverzity, takzvaný „biodiversity hotspot“. Toto území je však silně degradováno lidskou činností. Navíc krasové území není celistvé, naopak je rozlámané na množství izolovaných skalních výchozů. Laošové i další druhy zvířat tak vytvářejí populace, které od sebe dělí nepřekonatelná bariéra otevřené ploché krajiny. Od roku 2012 proto vědci podrobně studují genetické informace laošů z různých míst krasu a bylo identifikováno, že se druh rozpadá na 8 odlišných genetických linií.

Ohrožení.

Laoš je ohrožen hned z několika důvodů. Tím prvním je velmi omezený areál výskytu. Dále se jedná o rychlé degradaci tohoto území z důvodu těžby vápence, stavby přehradních nádrží a vzrůstajícího zalidnění. Velkým problémem je také masivní lov, jemuž ročně podle odhadů podlehne několik desítek tisíc jedinců ročně. Hrozí tak, že laoská skalní krysa vyhyne dříve, než ji více poznáme.

Ochrana.

Jelikož se jedná o evolučně výjimečný druh s řadou anatomických a fyziologických zvláštností, začínají se uskutečňovat aktivity spojené s ochranou laoše. Cílem ochranářských projektů pod záštitou Evropské asociace zoologických zahrad a akvárií (EAZA), na nichž spolupracuje i Zoo Praha, je provést potřebný základní výzkum a ve dvou etapách získat laoše pro záložní chov v evropských zoologických zahradách. V první fázi se má jednat o dvacet jedinců pro Zoo Praha a dalších dvacet pro polskou Zoo Wroclaw. Následně by měli být doplněni jedinci do zoologických zahrad ve Stuttgartu, Belfastu a Newquay. Výhodou může být atraktivní vzezření laoše, a tedy zvýšený potenciál být vlajkovým druhem ochrany přírody v laoské provincii Khammouan.

Laoská skalní krysa ("Laonastes aenigmamus", , česky také laoš) je hlodavec, který byl objevený v roce 1996 a vědecky popsaný roku 2005. Jedná se o tzv. „lazarský (Lazarův) druh“.  Dosahuje délky těla 21–28 cm. Ocas měří dalších 13–16 cm. Hlava je klabonosá. Na hřbetě je šedý, břicho má stříbřité. Na čumáku má dlouhé hmatové vousy. Nášlapné mozoly na nohou mu umožňují pohyb po vápencových skalách. Samice mají pouze jeden pár hrudních mléčných bradavek – zdá se, že mívají pouze jedno mládě. Jedná se o býložravce, hlavní aktivitu vykazuje v noci.

The Laotian rock rat or kha-nyou ("Laonastes aenigmamus", Lao: ຂະຍຸ), sometimes called the "rat-squirrel", is a species of rodent found in the Khammouan region of Laos. The species was first described in a 2005 article by Paulina Jenkins and coauthors, who considered the animal to be so distinct from all living rodents, they placed it in a new family, Laonastidae. It is in the monotypic genus "Laonastes". In 2006, the classification of the Laotian rock rat was disputed by Mary Dawson and coauthors. They suggested the rat belongs to the ancient fossil family Diatomyidae, which was thought to have been extinct for 11 million years, since the late Miocene. It would thereby represent a Lazarus species. The animals resemble large, dark rats with hairy, thick tails like those of a squirrel. Their skulls are very distinctive and have features that separate them from all other living mammals.


Alexandre Jacques Bernard Law de Lauriston

Život.

Law, prasynovec Johna Lawa slavného skotského ekonoma a bankéře byl synem Jeana Lawa de Lauriston a jeho ženy Jeanne roz. De Carvalho. Byl třetím z celkem 6 synů. Absolvoval École Militaire v Paříži r. 1784 a sloužil v královské armádě, nejprve jako poručík v Toul. Roku 1789 se oženil – jeho ženou se stala Claude Antoinette Julie Le Duc (1772-1873!). V manželství se narodily 3 děti: Augusta 1790-1860, Coralie 1800-1891, Napoleon Adolphe 1805-1867. Přešel do vznikající revoluční armády a r. 1795 byl již plukovníkem dělostřelectva. Po 18. brumaire byl prvním konsulem povolán do generálního štábu a 1801 byl adjutantem. Brzy po návratu z diplomatické mise v Dánsku (1801) povýšen na brigádního generála. Roku 1805 velel obsazení Benátska a Dalmácie a proti přesile se opevnil v Dubrovníku (Ragusa). Po Tylžském míru se stal generálním guvernérem Benátska. 1808 přeložen k armádě ve Španělsku, 1809 statečně bojuje u Wagramu. 1811 je mimořádným vyslancem v Petrohradu. Po vypuknutí války roku 1812 se připojuje k armádě ve Smolensku a při ústupu je pod Neyem v zadním voji. 1813 organisuje 5. sbor v Magdeburgu, v jehož čele pak bojuje v tažení 1813. Při ústupu v bitvě u Lipska po předčasné destrukci mostu přes Elsteru přeplaval řeku, ale padl přímo do rukou nepřítele a byl zajat. Po restauraci se vrátil do Paříže, podřídil se Ludvíkovi XVIII. a byl jmenován kapitánem mušketýrů. Během 100 dnů se odebral na svůj statek a neangažoval se. Po druhé restauraci byl jmenován velitelem 1. divize gardové pěchoty. Roku 1820 ministr královského dvora a 1823 povýšen na maršála. Od roku 1822 byl členem Francouzského institutu a stal se nositelem velkokříže Čestné legie. Velel při expedici do Španělska r. 1823 druhému reservnímu sboru. Zemřel v Paříži náhle na mozkovou mrtvici. Jeho jméno je vyryto na Vítězném oblouku v Paříži.

Alexandre-Jacques-Bernard Law, markýz de Lauriston (1. února 1768 v Pondichéry (tehdy Francouzská Indie) – 10. června 1828 v Paříži) byl francouzský generál a maršál Francie.

Jacques Alexandre Bernard Law, marquis de Lauriston (1 February 1768 – 12 June 1828) was a French soldier and diplomat of Scottish descent, and a general officer in the French Army during the Napoleonic Wars. He was born in Pondicherry in French India, where his father, a nephew of the financier John Law, was the Governor-General. His mother was a member of the Carvallho family of Portuguese traders. Lauriston is one of the names inscribed under the Arc de Triomphe.


Život.

Jeho životopis je neobyčejně chudý na převratné události. Přesné datum narození známo není, udává se datum křtu 18. dubna 1605, ale narozen mohl být i o rok dříve. Narodil se v rodině bednáře v Marinu, vesničce v blízkosti Říma. Nejspíše prošel základním hudebním vzděláním jako zpěvák v chrámovém sboru. Existují doklady o tom, že v roce 1623 zpíval v chrámu v Tivoli, kde se o dva roky později stal varhaníkem.  Ve svých dvaceti letech se stal kapelníkem v chrámu sv. Rufina v Assisi a v roce 1628 dosáhl již významného postavení v Římě jako kapelník chrámu sv. Apollináře, který patřil Collegiu Germanicu. Navzdory lákavým nabídkám (např. převzít místo kapelníka v chrámu sv. Marka v Benátkách po smrti Claudia Monteverdiho v roce 1643 nebo místo maestra na dvoře císařova syna Lepolda Wilhelma v Bruselu) zůstal Římu a tomuto chrámu věrný po celý život. V roce 1637 byl vysvěcen na kněze a patrně nikdy nepřekročil hranice Itálie. V letech 1655 a 1656 byl rovněž jmenován maestro di cappella del concerto di camera na dvoře královny Kristiny Švédské, která v té době žila v Římě po své abdikaci.  Proslul jako znamenitý hudební pedagog. Mezi jeho žáky patřili Marc-Antoine Charpentier, Johann Kaspar Kerll, Christoph Bemhard a patrně i Johann Philipp Krieger. Nepatřil mezi chudé hudebníky. Jeho dílo bylo vždy patřičně honorováno. Zemřel v Římě 12. ledna 1674 jako relativně velmi bohatý muž.

Význam.

Carissimi, jako pokračovatel v díle Monteverdiho, má významný podíl na rozvoji recitativu. Završil i vývoj madrigalů, typické formy hudební renesance, které se jeho přičiněním transformovaly do tvaru koncertní kantáty.  Nejvíce však skladatele proslavila forma oratoria. Carissimi bývá často nazýván otcem oratoria, neboť byl prvním významným skladatelem této hudební formy tak typické pro celé barokní období. Svými díly jako je Jefta nebo Jonáš stanovil formální pravidla, která byla téměř po dvě století respektována skladateli nejen baroka, ale i klasicismu. Nejen to, zásluhou Carissimiho dostala tato hudební forma i své jméno. První skladby tohoto druhu uvedli totiž skladatelé Giacomo Carissimi a Emilio de' Cavalieri v oratoriu (modlitebně) chrámu sv. Marcella v Římě.

Dílo.

Protože naprostá většina autografů Carissimových děl se nedochovala a skladby jsou známy pouze z dobových opisů, je pro hudební vědce značným problémem rozlišit skutečné autorství skladeb, které jsou Carissimovi připisovány. Pro laika je už asi méně podstatný problém žánru, neboť je často značný problém rozlišit rozlehlejší moteto od oratoria.  Jeho dílo obsahuje:

Giacomo Carissimi "(čti: karisimi)" (pokřtěn 18. dubna 1605, Marino – 12. ledna 1674, Řím), byl italský hudební skladatel raného baroka. Je nazýván otcem oratoria.

Giacomo Carissimi (; baptized 18 April 160512 January 1674) was an Italian composer and music teacher. He is one of the most celebrated masters of the early Baroque or, more accurately, the Roman School of music. Carissimi established the characteristic features of the Latin oratorio and was a prolific composer of motets and cantatas. He was highly influential in musical developments in north European countries through his pupils and the wide dissemination of his music.


Kariéra.

K závodnímu lyžování jí přivedl její otec Anders Pärson, který byl také jejím trenérem. Závodila za klub z města Tärnaby, odkud pocházel i legendární slalomář Ingemar Stenmark.  Zpočátku se specializovala výhradně na točivé disciplíny. Slalom světového poháru poprvé vyhrála v roce 1998 v americkém středisku Mammoth Mountain, hned v první sezóně ve světovém poháru, ale na další vítězství musela čekat celé tři roky. V celkovém pořadí slalomu obsazovala již v prvních sezónách třetí místa a na mistrovství světa v roce 2001 korunovala své slalomové snažení titulem světové šampionky.  Rychleji ale pokračoval její vzestup v obřím slalomu, přestože první vyhrála až v lednu 2003 v Cortině d'Ampezzo. Do konce sezóny 2002-03 ale vyhrála další dva obří slalomy a vybojovala první malý křišťálový glóbus za vítězství ve Světovém poháru v této disciplíně. Ve slalomu byla druhá a v absolutní klasifikaci skončila třetí.  Mezitím už absolvovala svou premiéru na zimních olympijských hrách v Salt Lake City. V obřím slalomu skončila druhá za suverénkou her Janicou Kosteličovou, ve slalomu třetí.  Na mistrovství světa v roce 2003 vybojovala zlato v obřím slalomu, vyhrála absolutní klasifikaci světového poháru v roce 2004 společně s vítězstvími v pořadí slalomu a obřího slalomu. Celkové vítězství obhájila v roce 2005, i když v jednotlivých disciplínách dosáhla maximálně jen na konečné druhé místo v obřím slalomu. Svou největší soupeřku Janicu Kosteličovou porazila v nejtěsnějším souboji historie o pouhé tři body. Na mistrovství světa v roce 2005 ale vybojovala zlato nejen v obřím slalomu, ale také v super-G, což jen dokazovalo její velké zlepšení v rychlostních disciplínách. Když o rok později vyhrála poprvé i sjezd, stala se jednou z nemnoha sjezdařek, které vyhrály ve světovém poháru závody ve všech čtyřech disciplínách.  Díky tomu patřila mezi favoritky všech disciplín na Zimních olympijských hrách 2006 v Turíně. Po bronzu ze sjezdu to platilo hlavně o kombinaci, kde ale získala také jen bronz, ze kterého byla velmi zklamaná. Až v závěru her si spravila náladu vítězstvím ve slalomu před Rakušankami Hospovou a Schildovou. Na konci sezóny získala také potřetí v životě světový pohár v obřím slalomu.  Na Mistrovství světa v alpském lyžování 2007 v domácím prostředí v Åre vyhrála Pärsonová hned úvodní disciplínu superobří slalom, i když od jejího posledního vítězství ve světovém poháru uplynulo jedenáct měsíců. Vzápětí doplnila i vítězství v superkombinaci a sjezdu, ale tím se její cesta za dalšími vítězstvími zastavila. Obří slalom nedokončila, ve slalomu obsadila třetí místo a v týmové soutěži pomohla Švédsku ke stříbru.  Na Zimních olympijských hrách 2010 v Vancouveru startovala ve sjezdu, v kombinaci a v super-G. Hned v první disciplíně ve sjezdu však těsně před cílem utrpěla velmi těžký pád (po téměř 60 metrů dlouhém letu vzduchem) a její další start v následujících závodech byl ohrožen. Přesto však dokázala o dva dny později získat další olympijskou medaili v alpské kombinaci.  Vleklé zdravotní problémy s levým kolenem ji donutily v březnu 2012 po finále Světového poháru ve Schladmingu ukončit aktivní kariéru.

Soukromý život.

Deset let žila v Monaku, po ukončení sportovní kariéry se vrátila do Švédska. V červnu 2012 v rozhovoru pro Švédské rádio ("Sveriges Radio") uvedla, že žije s o osm let starší partnerkou Filippou, s níž se seznámila v roce 2005. Dne 4. července 2012 partnerka Pärsonové porodila syna.

Ocenění.

V roce 2006 obdržela Zlatou medaili deníku Svenska Dagbladet, udělovanou maximálně dvakrát za život Švédům za jejich výjimečný sportovní výkon.

Anja Sofia Tess Pärsonová (:, * 25. dubna 1981 v Tärnaby) je švédsko-sámská bývalá lyžařka. Je olympijská vítězka a desetinásobná mistryně světa. V roce 2007 se stala první sjezdařkou, která vybojovala titul mistryně světa ve všech pěti disciplínách; více medailí z MS než Pärsonová má pouze Němka Christl Cranzová, ve Světovém poháru jí s 42 triumfy patří páté místo v historii.

Anja Sofia Tess Pärson (; born 25 April 1981) is a Swedish former alpine skier. She is an Olympic gold medalist, seven-time gold medalist at the World Championships, and two-time overall Alpine Skiing World Cup champion. She has won a total of 42 World Cup races.


Poloha počítače v Internetu.

Geolokace počítače je v informatice metoda, která na základě různých indicií dovozuje lokaci uživatele využívajícího služby Internetu. Kromě jiného se využívá zejména toho, že IP adresy jsou celosvětově přidělovány organizací IANA po blocích, které jsou geograficky vázané a přidělené vždy konkrétní organizaci (nebo osobě), o které jsou ve whois databázi uvedeny identifikační údaje (tj. stát, město, PSČ, ulice, jméno organizace a zodpovědných osob opět včetně adres).  Geografická lokalizace počítače může zvýšit pohodlí uživatele (např. zobrazení příslušného jazyka, přizpůsobení jeho národním zvyklostem), ale může sloužit i k obchodním nebo kriminálním účelům.

Metody zjištění polohy.

Většina metod neposkytuje přesné výsledky, takže k jejich interpretaci se využívá sociální inženýrství. Jeden z používaných způsobů získávání geografických informací je definován v patentu 6,757,740 - „Systems and Methods for Determining, Collecting, and Using Geographic Locations of Internet Users“, přiznaný společnosti Digital Envoy. Při zjišťování polohy lze využít například tyto údaje:

Zdroje dat.

Existuje řada bezplatných i placených geolokačních databází. Určujících země nebo i města v nich, včetně PSČ. Každá databáze má jiné nároky na přesnost. Většinou podle země které se týkají. Tyto databáze nejčastěji obsahují informace o IP adrese, které mohou být použity ve Firewallech, reklamních serverech, směrování, poštovních systémech, webových stránkách a jiných autorizovaných systémech, kde může být geolokace užitečná. Alternativou k hostování a dotazování databáze je získání kódu země pro danou IP adresu, pomocí DNSBL (styl vyhledávající ze vzdáleného serveru).  Primárním zdrojem dat pro adresu IP, jsou regionální internetové registry. Které přidělují IP adresy a provádějí služby, mezi subjekty se sídlem ve svých regionech:  druhotné zdroje zahrnují:  přesnost je zlepšena když:

Anonymizace.

Anonymizace je metoda, při které uživatel při přístupu k určitému zdroji na Internetu využije specializovaný počítače nebo software (Tor).

Právní a morální aspekty.

Internet sám o sobě nemá žádné hranice. Je zcela novým druhem interkulturní komunikace, kde geografická lokace nemá prakticky žádný význam. Mnoho odborníků z tohoto důvodu považuje využívání geografické lokalizace za narušení principů Internetu, například že „jednou publikovaný materiál by měl být dosažitelný odkudkoli bez výjimky, protože Internet nemá hranice.“ IP adresu lze někdy považovat za „osobní údaj“, na který se vztahují příslušné zákony o ochraně osobních údajů. Některé databáze pak tyto zákony mohou v některých zemích porušovat. Další z problémů, který se přímo nabízí je cenzura řízená například státní mocí.

Vývoj aplikace.

Geolokační technologie byla ve vývoji teprve od roku 1999 a první patenty byly uděleny až v roce 2004. Tato technologie se již široce používá v různých odvětvích. Včetně e-maloobchodu, bankovnictví, médií, vzdělávání, cestování, pohostinství, zábavy, péče o zdraví, on-line her, vymáhání práva a prevence online podvodů.

Trestní vyšetřování.

Například Americké banky, dodavatelé softwaru a další online podniky podléhají zákonům které dovolují použití geolokačního softwaru. Samotné používání má potom na starost ministerstvo financí, úřady pro kontrolu zahraničních aktiv a další regulační subjekty v USA a Evropě. Tyto zákony jsou navrženy tak, aby zabránily praní špinavých peněz, obchodování s teroristickými organizacemi a zakázanými národy. Tím že geolokační software pozná, kde jsou zákazníci banky, může být zabráněno převodu finančních prostředků pro nezákonné účely.

Odhalování podvodů.

Podvody lze odhalit třeba u platebních procesů s kreditními kartami. Pokud se porovná místo, nahlášené jako poloha uživatele, s místem kde je kartou placeno. Neshoda (objednávka z USA na číslo účtu z Tokia například) je silným ukazatelem možných podvodů. Stejně tak můžeme zabránit praní špinavých peněz, posíláním do jedné banky a vybíráním z jiné. Což bývalo osvědčenou metodou zločinců. Vlády využívají Geolokační systém jako vyšetřovací nástroj. Nalézají možné pachatele zločinů a odhalují jejich cíle útoků. Díky tomu mohou zabránit ztrátám na životech.

Geolokace je metoda, která pomocí různých technik zjišťuje geografickou polohu cílového objektu (počítač, mobilní telefon, zvíře, …). Výstupem je typicky poštovní adresa, tj. stát, město, PSČ, ulice nebo podobný údaj (řeka, jezero, pohoří, …), čímž se odlišuje od pozičních systémů, které udávají zeměpisné souřadnice.

Geolocation is the identification or estimation of the real-world geographic location of an object, such as a radar source, mobile phone, or Internet-connected computer terminal. In its simplest form, geolocation involves the generation of a set of geographic coordinates and is closely related to the use of positioning systems, but its usefulness is enhanced by the use of these coordinates to determine a meaningful location, such as a street address.  The word "geolocation" also refers to the latitude and longitude coordinates of a particular location. The term and definition have been standardized by real-time locating system standard ISO/IEC 19762-5:2008.  In the field of animal biology and ecology, the word "geolocation" is also used to refer to the process of inferring the location of a tracked animal based, for instance, on the time history of sunlight brightness or the water temperature and depth measured by an instrument attached to the animal. Such instruments are commonly called archival tags (including microchip implants, Pop-up satellite archival tags, and data storage tags) or dataloggers.


Život.

Narodil se v obci "Montboudif" (department Cantal) ve střední Francii. Po absolvování "Lycée Louis-le-Grand", kde se seznámil se senegalským básníkem a státníkem Léopoldem Sédarem Senghorem, graduoval na "École Normale Supérieur" se státní zkouškou z literatury.  Nejdříve učil literaturu na gymnáziu, od roku 1953 pracoval pro bankovní dům "Rothschild". V roce 1956 byl zvolen generálním manažerem. Tuto funkci si udržel do roku 1962. Později byl najat Charlesem de Gaullem, aby řídil "Nadaci Anny de Gaulle pro Downův syndrom" (de Gaullova dcera Anna touto nemocí trpěla).  Pod de Gaullem se stal také premiérem (po rezignaci Michela Debré 16. dubna 1962). Post premiéra zastával až do 21. července 1968 a je tak dodnes nejdéle úřadujícím předsedou vlády "Páté francouzské republiky". Jeho nominace byla značně kontroverzní, protože nebyl členem Assemblée nationale (francouzského "Národního shromáždění", nižší komory francouzského parlamentu). V říjnu 1962 byla jeho vládě vyslovena nedůvěra, Charles de Gaulle dal však rozpustit "Národní shromáždění". Gaullisté vyhráli legislativní volby v roce 1962 a Pompidou byl opět jmenován předsedou vlády. V roce 1964 musel čelit důlní stávce a roce 1967 dovedl gaullistickou stranu ("Unii demokratů pro pátou republiku") k těsnému vítězství.  Je mu kladena zásluha za mírové vyřešení studentských protestů v květnu 1968. Jeho strategií bylo zlomit koalici studentů a zaměstnanců vyjednáváním s odbory a zaměstnavateli (při tzv. "Grenellské konferenci"). Až do této poněkud bouřlivé doby ztělesňoval předsedu vlády tiché a prosperující Francie.  Přesto během "Května 1968" se mezi ním a de Gaullem zvedla vlna neshod. Nechápal, že jej prezident neinformoval o svém odjezdu do Baden-Badenu 29. května 1968. Jejich přátelství, až do té doby velice srdečné, bylo u konce. Legislativní volby vyhrál v roce 1968 a následně rezignoval. Nicméně, z části kvůli krizi z "května 1968", se objevil jako přirozený nástupce Charlese de Gaulla. Svou kandidaturu oznámil v lednu 1969. O několik týdnů později bylo jméno jeho ženy zmíněno v tzv. "Markovicově skandálu". On sám si byl jist, že za tímto pokusem o pohanění stáli představitelé vnitřních gaullistických kruhů.  Po nezdaru referenda z roku 1968 de Gaulle rezignoval a on sám byl zvolen na jeho místo, prezidentem Francouzské republiky, kdy v druhém kole porazil předsedu senátu a zastupujícího (interim) prezidenta Alaina Pohera. Přes svůj gaullismus byl pragmatičtější než de Gaulle, což se projevilo např. přijetím Velké Británii k Evropskému společenství v roce 1973.  Během své vlády započal průmyslový plán a spustil také vesmírný projekt Arianespace. Byl skeptický k programu tzv. "Nové společnosti" jeho prvního premiéra Jacquese Chaban-Delmase, kterého nahradil Pierrem Messmerem, konzervativním gaullistou.  Když se levé křídlo opozice sjednotilo při tvorbě tzv. "Společného programu" před legislativními volbami v roce 1973, rozšířil svou prezidentskou většinu zavázáním se se středovými proevropskými stranami.  V roce 1974, ještě jako úřadující prezident, nečekaně zemřel na leukémii.

Georges Jean Raymond Pompidou (5. července 1911 – 2. dubna 1974, výslovnost ) byl francouzský politik, který se stal nejdéle úřadujícím francouzským premiérem "Páté republiky" a devatenáctým francouzským prezidentem od roku 1969 do své smrti v roce 1974.

Georges Jean Raymond Pompidou ( , ; 5 July 19112 April 1974) was a French politician who served as President of France from 1969 until his death in 1974. He previously was Prime Minister of France from 1962 to 1968—the longest tenure in the position's history. He had long been a top aide to President Charles de Gaulle; as head of state, he was a moderate conservative who repaired France's relationship with the United States and maintained positive relations with the newly independent former colonies in Africa.  He strengthened his political party, the Union of Democrats for the Republic ("Union des Democrates pour la Ve République" or UDR), to make it a bastion of the Gaullist movement. Pompidou's presidency is generally held in high esteem by French political commentators.


První světová válka.

Po vypuknutí první světové války bojovali volyňští Češi jako příslušníci ruské armády v tzv. České družině, která se později stala zárodkem českých legií v Rusku. Po sovětsko-polské válce, která skončila roku 1921 porážkou Rudé armády, byla Volyň rozdělena. Její západní část připadla Polsku, východní část zůstala Ukrajině, resp. Sovětskému svazu. Zatímco české vsi na polské straně se postupně obnovovaly a modernizovaly, obyvatelstvo vesnic na Ukrajině se stalo obětí násilnické národnostní politiky sovětské vlády. Bylo omezováno české školství, kultura i náboženství, lidé přicházeli o majetek, byly násilně zakládány kolchozy. Represe se dotýkaly zejména české inteligence, ale nevyhnuly se žádné složce obyvatelstva. Mnoho volyňských Čechů bylo odsouzeno k trestu smrti nebo skončilo v nechvalně proslulých sovětských táborech – gulazích. Roku 1938 byl vydán úplný zákaz vyučování českého jazyka. Od druhé poloviny 30. let nastaly problémy i českým osadníkům na polské straně. V Polsku byla hlásána protičeská propaganda, která vyústila v požadavky polského obyvatelstva na likvidaci českého školství či na odejmutí půdy českým rolníkům.

Druhá světová válka.

Když roku 1939 Sovětský svaz obsadil východ Polska a připojil západní území, která do roku 1920 patřila Ukrajině a Bělorusku, zpět k Sovětskému svazu, došlo k opětovnému sloučení obou částí Volyně. Ta však byla roku 1941 okupována nacistickým Německem. V červenci 1942 byl zformován 1. československý samostatný polní prapor. V roce 1943 potom vznikla 1. československá samostatná brigáda, která čítala 3.517 vojáků. Volyňští muži, kteří bojovali v řadách Rudé armády, ale i ti, kteří pobývali v sovětském zajetí, se do těchto jednotek hlásili. Někteří z nich dokonce odešli bojovat i do čs. jednotek v západní Evropě. Situace volyňských Čechů, žijících ve vesnicích pod německou okupační správou, se mnoho nezměnila. Represálie Sovětů byly nahrazeny násilím ze strany Organizace ukrajinských nacionalistů, ale zejména terorem nacistů, kteří na Ukrajině vypálili několik set ukrajinských obcí a masakrovali tamní obyvatelstvo. Dne 13. července 1943 byla Němci přepadena a vypálena obec Český Malín, přičemž lidé včetně starců, žen a dětí byli upáleni v budovách zaživa. Celkem se jednalo o 374 osob. Na podzim téhož roku byla nacisty vyvražděna další česká obec Sergijevka-Michna. V březnu 1944 byla do střediska volyňských Čechů Rovna přemístěna 1. československá samostatná brigáda, která prováděla nábor mezi bývalými krajany. Do čs. vojska se přihlásilo kolem 12 tisíc volyňských Čechů vč. šesti stovek žen. Díky tomu se z brigády stal První československý armádní sbor, který prošel bojovou cestu až do Prahy.

Květen 1945 a léta následující − reemigrace.

Po osvobození Československa zůstali volyňští Češi, kteří byli příslušníky čs. armády, dislokováni v Žatci. Po válce se otevřely dveře reemigraci volyňských Čechů do Československa na základě mezistátní dohody. První transport byl v Žatci uvítán počátkem roku 1947, přičemž do Československa začali přijíždět nejen ti, kteří žili v SSSR, ale i ti, kteří se vraceli z nucených prací na bývalém území Třetí říše. Celkem se jednalo o zhruba 40 tisíc osob. Většina z nich byla usídlena na území, která byli nuceni opustit sudetští Němci. Mnoho volyňských Čechů podávalo informace o skutečném životě v Sovětském svazu, varovalo před zakládáním kolchozů apod. Po nástupu komunismu v Československu roku 1948 byli tito lidé perzekvováni. Někteří volyňští Češi zůstali v Sovětském svazu i po skončení druhé světové války. Z těch, kteří nereemigrovali, byla převážná část z tzv. smíšených manželství. Převážně se jednalo o ženu, jejíž manžel byl Ukrajinec. Ostatní zůstali z vlastních rozhodnutí.  Za sovětské éry byli nejvíce postiženi výbuchem atomové elektrárny v Černobylu roku 1986. Na konci 80. let žilo na Ukrajině ještě deset tisíc Čechů. Na počátku 90. let pozvalo Československo tyto potomky krajanů k návratu do Čech a na Moravu, čehož roku 1993 využilo téměř 2 000 osob, další lidé přišli do Česka v pozdějších letech. Mezi potomky volyňských Čechů žijících na Ukrajině je o návrat do Česka stále ještě zájem.  V roce 2014 po revoluci na Ukrajině a obsazení Krymu Ruskem projevili někteří volynští Češi z Žytomyrské oblasti zájem o navrácení do původní vlasti.

Volyňští Češi jsou etničtí Češi či jejich potomci usazení od druhé poloviny 19. století ve Volyni. V letech 1868 až 1880 odešlo z Rakouska-Uherska do carského Ruska téměř 16 tisíc Čechů. Důvodem jejich odchodu byly těžké životní podmínky v českých zemích a zvěsti o prosperitě v ruské říši, kde bylo velké množství nevyužité zemědělské půdy. Carská vláda lákala nové přistěhovalce řadou výhod, kterými bylo právo na koupi (levné) půdy a zakládání výrobních podniků, právo na národní školství, na vlastní samosprávu a náboženskou svobodu. Přistěhovalci byli osvobozeni na dobu 20 let od daní a zproštěni vojenské povinnosti. Převážná část Čechů se usadila ve volyňských újezdech Rovno, Dubno, Luck, Žitomír, Ostroh a další. Některé vesnice byly zakládány „na zelené louce“, jiné se nacházely při ukrajinských vesnicích, kde tvořily místní části s původním názvem vesnice, který byl doplněn přídomkem „český“ (např. České Noviny, Český Malín, Český Boratín, Český Straklov atd.) Kromě zemědělství se začali čeští přistěhovalci zabývat i dalšími činnostmi, jako byl průmysl, obchod a řemesla. Českým kapitálem byly založeny strojírny, pivovary, mlýny, cementárny, apod. V obcích byly zakládány školy, kostely, knihovny, vzkvétal kulturní a spolkový život. Čeští přistěhovalci podstatnou mírou přispěli ke zvýšení hospodářské a kulturní úrovně v osazených územích.

Czechs in Ukraine, often known as Volhynian Czechs (Czech: "Volyňští Češi"), are ethnic Czechs or their descendants settled mostly in the Volhynia region of Ukraine, in the second half of the 19th century.