Rozšíření.

Ze svých vymezených stanovišť unikal postupně do volné přírody, kde za příhodných podmínek zplaňoval a nyní se vyskytuje jako plevel v Evropě, Severní a Jižní Americe, Makaronézii, Africe, Jihovýchodní Asii, Austrálii, na Novém Zélandu i na některých Tichomořských ostrovech. V místech svého původu roste na chudých andských svazích až do nadmořské výšky 2500 m i jako plevel mezi tamními kulturními rostlinami.  V přírodě dnešní České republiky byl tento neofyt poprvé pozorován roku 1853 a dodnes se v ní udržel. V současnosti se krátkodobě vyskytuje na teplejších územích státu, zejména v Polabí. Protože se občas pěstuje na zahradách jako nenáročná, ozdobná letnička, zplaňuje v okolích zahrádkářských kolonií a sídlišť. Roste tam v teplých, sypkých minerálních půdách v řídkých trávnících, návozech zeminy, příkopech, na hromadách kompostů a ojediněle se dostává i na pole jako plevel.

Popis.

Bylina s nevětvenou lodyhou vysokou 50 až 130 cm, která je slabě hranatá a ve spodní části bývá někdy chlupatá. Je střídavě porostlá lysými, tuhými, dlouze řapíkatými listy s čepelemi vejčitými až eliptickými, 5 až 15 cm dlouhými a 2 až 10 cm širokými, na okrajích nepravidelně zubatými, chobotnatě laločnatými nebo peřenosečnými a na vrcholu tupě špičatými.  Modré nebo modrofialové, 2 až 3 cm velké, oboupohlavné květy na dlouhých, svěšených stopkách vyrůstají jednotlivě z úžlabí listů. Pětičetné květy mají nafouklý, pohárkovitý, hluboce členěný, zelený kalich, který je vytrvalý a se zráním plodu zvětšuje. Koruna je zvonkovitá, mělce laločnatá, její vejčité plátky jsou modré nebo modrofialové, na bázi mají tmavší skvrny a často mívají bělavý střed.  Tyčinek je v květu pět, mají krátké nitky srostlé v hrdle koruny a nesou eliptické, podélně se otvírající prašníky. Semeník ze dvou plodolistů je druhotně dělen na tři až pět pouzder, která obsahují četná vajíčka. Nitkovitá čnělka je zakončená laločnatou bliznou. Kvete od srpna do října, květ je otevřen asi jen od 11 do 16 hodin a brzy po hmyzím opylení uvadá.  Plod je hnědá, kulovitá, vysychavá, nepukavá bobule o průměru 1,5 cm krytá suchým, vytrvalým kalichem. Obsahuje 20 až 100 kulovitých, slabě stlačených, světle hnědých semen velkých asi 1 mm, kterými se rostlina rozmnožuje.

Toxicita.

Podobně jako jiné rostliny z čeledi lilkovitých obsahuje taktéž lilík mochyňovitý toxické látky, např. alkaloidy příbuzné hyoscyaminu nebo atropinu a glykosidní hořčinu nikandrin.

Význam.

Dříve byl využíván v léčitelství, sloužil jako diuretikum a používal se při vyplavování písku z močových cest. Odvar se užíval i jako silné sedativum. Pro vysoký obsah toxických látek a následnou možnost otravy se k léčení již nepoužívá.  Občas se pěstuje jako okrasná letnička, především kvůli svým nápadným modrofialovým květům. Zralé, vysušené plody se využívají v suché vazbě. Rostlina vydává z listů do ovzduší látky odpuzující některý hmyz a pro tyto repelentní účinky se vysazuje i do skleníku.  Na východě tropické Afriky, v Keni, Ugandě a Tanzanii se stal silně se šířící invazní rostlinou, obdobně jako v Pacifiku na Havaji a Nové Kaledonii. Nejčastěji zapleveluje sojové plantáže.

Poznámka.

Existuje i varieta s fialově naběhlou lodyhou, řapíky a kalichem, která je některými autory chybně považována za druh "Nicandra violacea".

Lilík mochyňovitý ("Nicandra physalodes") je jednoletá, až metr vysoká bylina a je považována za jediný druh monotypického rodu lilík. Pochází z jihoamerického Peru a do Evropy se dostal jako výsledek objevitelských výprav a pro své květy začal být pěstován ve šlechtických zahradách a parcích co okrasná rostlina. Je velmi citlivý na pokles teploty, již při +2 °C hyne.

Nicandra physalodes is a species of flowering plant in subfamily Solanoideae of the nightshade family. It is known by the common names apple-of-Peru and shoo-fly plant. It is thought originally to have been native to western South America, including Peru, and is known elsewhere as an introduced and ruderal species – sometimes as a weed – in tropical, subtropical and, to a lesser extent, temperate areas all over the world. It has also long been cultivated as an ornamental plant for its attractive flowers and curious fruits (the latter sometimes dried for use in floral design) and has been adopted into the traditional medicine of countries far-removed from its original home.


Život.

Ve čtrnácti letech mu zemřela matka a o rok později otec. Pracovat začal v šestnácti letech a prošel různými zaměstnáními, byl úředníkem, zaměstnancem cirkusu, knihovníkem i soukromým detektivem. V letech 1927-1928 se snažil studovat na vysoké škole, ale studia záhy opustil. Roku 1929 se oženil a s manželkou měl dva syny. Od roku 1936 začal psát humoristické povídky pro různé časopisy. V letech 1937-1945 pracoval jako korektor v "Milwaukee Journal". Roku 1938 vydal své první detektivní příběhy. Pro pulpové magazíny psal kromě detektivek také sci-fi povídky a westerny. V žánru science fiction debutoval roku 1941 povídkou "Not Yet the End" (Ještě není nic ztraceno). Svůj nejznámější sci-fi příběh "Arena" (Aréna) vydal roku 1944. Úspěch jeho detektivního románu "The Fabulous Clipjoint" (1947, Báječný zapadák), za který obdržel roku 1948 cenu Edgara Alana Poea (Edgar Award) za nejlepší románovou prvotinu, mu umožnil stát se spisovatelem z povolání.  Roku 1947 se rozvedl se svou první ženou a následující rok se oženil s Elizabeth Charlierovou. Protože měl vždycky problémy s alergiemi a astmatem, přestěhoval se s manželkou roku 1954 do Tusconu v Arizoně , kde doufal najít pro své zdraví lepší životní podmínky. Nemoc se mu však neustále zhoršovala a začal mít také problémy s alkoholem. Roku 1965 přestal být literárně činný a roku 1972 zemřel na rozedmu plic.  V žánru science fiction se proslavil jako tvůrce krátkých a většinou humorně laděných povídek (tzv. short short story) v době, kdy byl humor ve sci-fi velmi vzácný. Kromě povídek napsal celou řadu románů, a to nejen sci-fi ale i detektivních, v nichž v mnoha případech vystupuje dvojice amatérských detektivů, strýc Ambrose Hunter a jeho synovec Ed Hunter. Kromě toho napsal několik scénářů pro televizní seriál Alfreda Hitchcocka "Alfred Hitchcock Presents" (1957-1959, Alfred Hitchcock uvádí).

Dílo.

Nejznámější povídky.

Následující seznam obsahuje především sci-fi povídky, pokud jde o detektivní povídku, je takto označena.

Detektivní romány a thrillery.

Románová série s detektivy Ambrosem a Edem Hunterem.

V následujících románech vystupuje dvojice amatérských detektivů, strýc Ambrose Hunter a jeho synovec Ed Hunter.

Série Fredric Brown in the Detective Pulps.

Série se skládá z devatenácti povídkových sbírek, které obsahují doposud knižně nevydané autorovy detektivní, tajemné a sci-fi povídky z pulpových magazínů, jeho poezii a také nedokončená díla:

Fredric William Brown (29. října 1906, Cincinnati, Ohio – 11. března 1972, Tucson, Arizona) byl americký novinář, scenárista, humorista a spisovatel fantasy a science fiction, jeden z autorů období tzv. Zlatého věku sci-fi.

Fredric Brown (October 29, 1906 – March 11, 1972) was an American science fiction and mystery writer. He is known for his use of humor and for his mastery of the "short short" form—stories of 1 to 3 pages, often with ingenious plotting devices and surprise endings. Humor and a somewhat postmodern outlook carried over into his novels as well. One of his stories, "Arena", is officially credited for an adaptation as an of the American television series ".  According to his wife, Fredric Brown hated to write. So he did everything he could to avoid it—he'd play his flute, challenge a friend to a game of chess, or tease Ming Tah, his Siamese cat. If Brown had trouble working out a certain story, he would hop on a long bus trip and just sit and think and plot for days on end. When Brown finally returned home and sat himself in front of the typewriter, he produced work in a variety of genres: mystery, science fiction, short fantasy, black comedy–and sometimes, all of the above.


Život.

Narození a rodina.

Emile Henry, vlastním jménem Joseph-Émile Félix se narodil 26. září roku 1872 jako druhý syn do rodiny Fortuné Henryho a Rose Caubetové. Prvorozeným synem byl Jean Charles Fortuné, kterému se už brzy začalo říkat stejně jako jeho otci Fortuné, a 3. synem v pořadí byl Jules.  Otec Fortuné Henry byl svou povahou pravý buřič. Za svůj život se účastnil revoluce, poté povstání, a přitom ještě vedl neustálou revoluční rétoriku. Byl to syn kožešníka, který v raném mládí, jako teprve 16letý, opustil rodinu a vydal se na barikády během revoluce roku 1848. Za Druhé republiky se stal nejdříve republikánem, poté socialistou a za II. císařství se stal členem I. internacionály. Během povstání Komuny byl jednou z předních postav mezi povstalci, zastupoval 10. obvod a byl podepsán pod některými důležitými nařízeními. Během bojů s vojáky oficiální francouzské vlády řídil povstalecké ozbrojené síly z pařížské radnice. A poté co vojáci povolaní z Versailles postupovali Paříží a dobývali město kousek po kousku, přičemž se nemilosrdně vypořádávali s povstalci, se Fortunému podařilo uniknout v přestrojení za malíře. Uprchl do Barcelony, kde se setkal se svou manželkou. Návrat do Francie se stal nemožným po odsouzení Henryho v jeho nepřítomnosti k trestu smrti pro jeho účast na povstání.  Ve Španělsku se rodině dařilo. Fortuné pracoval převážně jako dělník a horník a časem se vypracoval do pozice vedoucího jednoho z dolů. V Barceloně se v té době začalo rozvíjet anarchistické hnutí a po obvinění Fortuné Henryho z účasti v tomto hnutí byl rodině zabaven majetek. Jelikož ve Francii roku 1880 dostali všichni odsouzení komunardi amnestii, mohla rodina pomýšlet na návrat do vlasti. Díky zásahu rodiny jim ve Francii nebyl zkonfiskován majetek jako jiným bývalým komunardům. Usadili se v Brévannes, vesnici asi 15 kilometrů od Paříže, která byla za prusko-francouzské války vydrancována.

Vzdělání.

U malého Émila se už od velmi mladých let začal projevovat nadměrný intelekt. V šesti letech dosáhl v povinné zkoušce v první třídě takového výsledku, že si za to vysloužil písemné ocenění jménem španělského krále předané starostou Barcelony.  V deseti letech získal Émile stipendium na školu ve Fontenay-sous-Bois. Bylo to především díky pomoci bývalého komunarda z Pařížské radnice, která zajistila Émilovi bezplatné vzdělání. Na této škole měl vynikající prospěch a za 2 roky získal pověst skvělého žáka. Učitel mu doporučil ucházet se o stipendium v dalších vyšších školních zařízeních. Émile uspěl a získal částečné stipendium na École primaire supérieure Jean-Baptiste Say v Auteuil, na západním okraji Paříže, druhou polovinu stipendia uhradila Markýza de Chambord. Na této škole opět získával skvělé známky a těšil se také velké popularitě jak mezi kamarády, tak mezi učiteli. Jeden z nich o něm například pronesl: „Můžu na tomto žáku jen chválit jeho charakter, chování a výkony“, další zase tvrdil, že je to „modelový student, který měl mimořádně vyspělý charakter, velmi mírnou povahu.“ Pro jiného učitele to byl zase nejtalentovanější žák, kterého kdy měl. Émile získával ocenění za vynikající prospěch a v 16 letech složil maturitní zkoušku v technických oborech, fyzice, matematice a chemii. Se spolužáky a s učiteli z této školy udržoval nadále kontakt, což svědčí o jeho přívětivé a přátelské povaze. V dalším studiu hodlal pokračovat na jedné z vysokých škol. Podle svého technického zaměření usiloval o místo na École polytechnique, škole založené Napoleonem mající za úkol vzdělávat nové armádní důstojníky-inženýry. Ovšem po složení písemné zkoušky Henry odmítl nastoupit k ústní. Důvod, který uvedl až při svém soudním přelíčení, spočíval v jeho přesvědčení. Netoužil stát se militantním, nechtěl být nucen ke „střílení na nešťastné jako ve Fourmies.“

Pracovní zkušenosti.

V 17 letech si začal hledat zaměstnání a našel jej u svého strýce inženýra Jeana Bordenave jako jeho tajemník. Měl na starost prakticky všelijakou výpomoc a nezřídka svého strýce zastupoval i během samotných prací. Tuto práci si velmi chválil a byl velmi rád, když jeho strýc získal zakázku v Benátkách. Během prací na novém benátském vodovodním potrubí a kanalizaci ale došlo mezi oběma muži k roztržce, pravděpodobně ohledně Bordenaveova požadavku na dozor, snad i tajný, v některých případech, nad dělníky. Můžeme zde sledovat první jasný důkaz Émilova sociálního postoje, což ovšem pro jeho strýce byl spíše důkaz mladické naivity. Vrátil se tedy do Paříže, kde se ubytoval u svého bratra Fortuného. Tři měsíce hledal zaměstnání, a právě tyto tři měsíce bídy se staly počátkem jeho sociální angažovanosti.

Počátek politické angažovanosti.

Nejdříve Henry navštěvoval skupinku komunisticko-anarchistické mládeže, kde se seznamoval s hlavními myšlenkami hnutí a s jejími představiteli. Zatímco jeho bratr Fortuné se na začátku roku 1892 stal jedním z důležitých řečníků anarchismu, mladší Henry se zaměřil na organizování ať už více či méně veřejných schůzí. Takto měl příležitost se seznámit s mnohými anarchisty působícími ať už na předměstí Paříže, zvláště v oblasti kolem Clichy, a poté v samotné Paříži. Pokud bych měl mezi nimi vybrat jen některá zajímavější jména, pak by šlo o Constantina Martina, Paul Recluse a Jacques Prola. Emile Henry se rychle začlenil do anarchistického hnutí a jeho jméno vešlo mezi ostatními compagnons ve známost, zvláště díky jeho odhodlání a inteligenci. Jeho první vážnější příspěvek se týkal debaty ohledně účasti anarchistů na průvodech 1. května 1892. V letech 1890 a 1891 ještě anarchisté zůstávali během prvomájových manifestací spíše mírní, i když se vyskytly excesy, ovšem nyní na počátku ledna 1892 spustil Sébastien Faure kampaň proti 1. máji. Jeho názor rozpoutal debatu a proti němu vystoupila řada anarchistů ve sloupcích časopisu La Révolte. Důvodem bylo jak odmítnutí jeho tezí, tak i neoprávněné použití jejich podpisů pod kampaní. Henry jméno se zde vyskytlo mimo jiné spolu s Pougetovým a Malatovým, což naznačuje, že v této době již byl naplno přijat do anarchistické strany. Po březnových atentátech Ravachola z roku 1892 se Emile účastnil debat ohledně hodnocení Ravacholových činů, kde zpočátku zastával anti-militaristické stanovisko a Ravacholovy činy odsuzoval. Přesto následoval svého bratra na mítink na podporu Ravachola, kde Fortuné vytáhl z kapsy objekt připomínající dynamit a prohlásil jej za prostředek odstranění buržoazie. Toto byl důvod, proč byli oba Henryové podezříváni z nelegální činnosti. Při domovní prohlídce u nich policisté našli mnoho výtisků socialistických a anarchistických brožur, včetně části italských novin s popisem výroby výbušnin, a revolveru s krabicí nábojů. Policie po výslechu musela Emila propustit, ale od této doby se již jméno Henry dostalo do hledáčku bezpečnostních složek. Následkem tohoto zatčení byl také Emile propuštěn z práce, neboť jeho zaměstnavatel chtěl zamezit poškození svého obchodního jména zaměstnáváním anarchisty.

Události před prvním atentátem.

Ve stejném roce (1892) také odmítnul povolávací rozkaz, čímž se stal v očích armády dezertérem. Aby nebyl vyšetřován, zaslal své matce přes německého anarchistu fingovaný dopis z Berlína, ve kterém vysvětluje svůj odchod do Německa, právě z důvodu vyhnutí se vojenské službě. V této době také vstupuje do redakce časopisu L´En Dehors, založeném Zo d´Axou, kde pracuje zcela bezplatně na administrativních úkonech, zajišťuje korespondenci a vydávání časopisu. L´En Dehors se lišil v jednom bodě oproti dalším anarchistickým tiskovinám jako La Révolte a Le Pére Peinard, a to tím, že se nejednalo o časopis výlučně anarchistický. Jednalo se spíše o otevřenou platformu sjednocující levicové intelektuály, sympatizanty s anarchistickými myšlenkami a samotné anarchisty. Vycházel v nákladu 6000 výtisků na číslo a byl zaměřený spíše na elity hnutí. Bylo to uprostřed týmu redaktorů v L´En Dehors, kde byl Emile Henry permanentně vystaven debatě týkající se propagandy činem, což nepochybně zapříčinilo i další rozvoj jeho vlastních postojů k tomuto tématu. Postupně, stejně jako mnoho dalších anarchistů, začal obhajovat atentáty kvůli jejím ozvěnám v politice, jež šly využít jako propaganda anarchismu. Henry se také nadále odcizoval nejen vnějšímu světu ale i lidem uvnitř hnutí, kteří jej považovali za solitéra. Časově tedy zhruba v průběhu léta 1892 lze říci, že se Henryho postoj radikalizuje a on se stává přívržencem atentátů pod heslem propagandy činem. V této době, pokud bychom měli věřit policejním zprávám, následuje svého bratra do Montbrisonu, aby zastrašili soudce v Ravacholově procesu a zabránili jim v odsouzení k nejtěžšímu trestu. Další policejní raport hovoří o zbytku chemikálií, které se dostaly do Henryho rukou. Ve stejné době Henry usiluje o práci u hodináře, snad pod záminkou, aby se zdokonalil v ovládání jemné mechaniky potřebné k výrobě složitých výbušných zařízení. Na doporučení Henryho přítele anarchisty Mathy místo získává, ale dostavil se zde pouze dvakrát, než odjel do Bruselu. Po svém návratu vyjadřuje ve svém článku do L´En Dehors své přesvědčení založené na zkušenostech z Belgie o efektivitě propagandy činem.

Atentáty.

Carmaux.

Dne 8. 10. 1892 Henry, pravděpodobně společně s dalšími komplici, zosnoval atentát mířený na sídlo Důlní společnosti z Carmaux v Paříži. Nálož umístěnou před vstupní dveře zaregistroval jeden ze vstupujících, který na tento na první pohled podezřelý objekt zabalený do zmačkaných novin ihned upozornil. Personál v budově se předmětu věnoval s krajní opatrností. Následně byla výbušnina vynesena za pomoci policistů ven a pomocníkem z kanceláře odnesena na policejní komisařství v Palais Royal, na ulici Bons-Enfants. Při zkoumání předmětu policisté kotlík obrátili, čímž spustili výbušný mechanismus. Jednalo se totiž o bombu na převrácení. Následovala obrovská exploze, která zabila 5 lidí a která se stala jednou z nejkrvavějších událostí v dějinách propagandy činem vůbec.

Uprchnutí a vývoj před dalším atentátem.

Po atentátu se Henry rozhodnul uprchnout do Londýna. Henry se tu setkal s Enricem Malatestou, Charlesem Malatou nebo s Petrem Kropotkinem. Ovšem tyto osoby považoval za příliš umírněné. Více se setkával se skupinou příznivců individuální odpovědi a ilegálních činů, ve skutečnosti osob nepříliš valné pověsti. Tato skupina se příslušně nazývala Piniho mstitelé podle jednoho ze zastánců individuální odpovědi Piniho. To již Henry zcela zapustil kořeny v radikálním proudu anarchistického hnutí. Policejní zpráva nám umožňuje slyšet jeho výrok, že pouze „nepřerušovaná série atentátů a explozí“ umožní „kapitulaci kapitalistické společnosti.“ V únoru roku 1893 se navrací do Paříže, kde se setkává s mnoha anarchisty, přičemž již pravděpodobně plánoval další atentát. Ovšem v dubnu se vydává do Bruselu, aby se stal nejen svědkem ale i přímým účastníkem tamějších velkých manifestací, snad až povstání, za získání všeobecného volebního práva. Henry se navrací do Paříže v květnu roku 1893, pronajímá si pod falešným jménem malý pokoj v centru a nachází si práci jako zámečnický učeň. Na konci června opouští svůj byt a nejspíše se přidává k Ortizovi a jeho skupině, kterou Jean Maitron nazývá „banda zlodějů více či méně anarchistických.“ Je pravděpodobné, že se účastnil několika loupeží provedených právě touto skupinou, na což také bylo poukázáno při jeho procesu, ačkoliv nikdy dokázáno. Henry se navrací do Londýna, jelikož jeho původní úkol při odjezdu zněl získat nové prostředky pro hnutí, což se mu nejspíše podařilo (možná i díky loupežím). V Londýně se nadále setkává spíše s radikálními ilegalisty než s umírněnými anarchisty, sám při výslechu přiznal, že docházel do Klubu autonomie. Dle dalších policejních zpráv se Henry nacházel v opozici vůči anarchistům z Itálie, jež si přáli vytvořit nejdříve organizaci ve hnutí a učinit konec propagandě činem. V prosinci se po sérii cest, o nichž nejsou téměř žádné zprávy, jelikož Henry velmi dobře udržoval svou trasu v utajení, navrátil do Paříže. Jeho návrat zrovna korespondoval s bezprostřední dobou po atentátu Augusta Vaillanta v Poslanecké sněmovně. Henry zažil velké policejní represálie, mezi nimiž nechyběly první zákony proti anarchistům. 31. prosince byl proveden největší zátah proti anarchistům, když uskutečnilo na 2000 prohlídek a 50 zatčení. Tato vlna zatýkání a následné odsouzení k smrti Vaillanta 10. ledna 1894 rozpoutala v anarchistických kruzích hněv a rozhořčení, mnozí volali po odplatě. Henry se rozhodnul postavit se do čela této odvety vůči režimu a celé společnosti. Policejní zdroje od ledna věděly o Henryho návratu do Paříže a snažily se ho vysledovat, ovšem marně. On mezitím bydlel opět pod stejným falešným jménem jako minule na jiné adrese a, zatímco se choval jako poctivý dělník, byl v dopisním kontaktu s jinými anarchisty. Připravoval se na příhodnou dobu k odplatě. Ještě se vydal na cestu do St Etienne, aby si opatřil potřebnou výbušninu. Stačilo už si jen připravit výbušninu a vyčkávat.

Café Terminus.

Doba útoku nastala několik dní po popravě Vaillanta, 12. 2. 1894. Vyzbrojil se revolverem s nabitým náboji upravenými tak, aby nadělaly co nejvíce škody, dále nožem a především výbušninou skrytou v malém kotlíku se zataveným víkem a doutnákem a vydal se na Avenue Opera, kde si nakonec pro svůj atentát vybral café Terminus. Počkal, až se dav před hrajícím orchestrem rozroste, a pak zapálil podomácku vyrobenou bombu a vrhnul ji do davu. Jen šťastnou náhodou narazila do lustru a dopadla na zem, kde po dobu přibližně několika sekund kouřila a poté vybuchla. Exploze zranila 20 lidí, jeden z nich později svým zraněním podlehl. Ztráty by mohly být mnohem větší. Henryho původní záměr bylo zabít alespoň 15 lidí, to by ale bomba nesměla nenarazit do lustru a nedopadnout mimo hlavní část davu. Následovala scéna jako vystřižená z akčního filmu. Číšník z kavárny si všimnul, jak Henry opouští v chaosu kavárnu, a vydal se za ním. Henry povšimnuv si toho vykřiknul: „Ach! Kde je ten bídák?“ Snažil se tím od sebe odpoutat pozornost, ovšem neúspěšně. Dal se tedy na útěk. Spolu s číšníkem z kavárny se za Henrym rozběhnul policista Francois Poisson, který byl zrovna na obchůzce venku na ulici. Na dalším rohu se k nim přidal muž, který Henryho chytnul za rameno, ale Henry na něj vystřelil z připraveného revolveru a utíkal dále. Kadeřník, který také uslyšel výbuch a sledoval podezřelého utíkajícího muže, byl terčem dalších výstřelů z Henryho zbraně. Nakonec ho dostihnul policista Poisson, a přestože byl zasažen posledními Henryho výstřely, povalil anarchistu na zem a po krátkém souboji se mu podařilo za pomoci dalších dvou přiběhnuvších policistů Henryho zneškodnit. Poté jej paradoxně museli bránit před rozzuřeným davem, načež jej následně odvedli na komisařství.

Výslech a soud.

Ihned při prvním výslechu Henry udal své falešné jméno a odmítal udat své bydliště. V tomto postoji zůstával po několik dní, což mimo jiné umožnilo, aby se jeho přátelé anarchisté vloupali do jeho pronajatého pokoje a ukradli odtud zbytek nepoužitého dynamitu, který byl podle původních Henryho záměrů určen na další atentáty. Poté náhle Henry během rozhovorů s dozorci ve věznici La Conciergerie přiznal své vlastní jméno. Když byl následně konfrontován s podezřelými z atentátu na ulici Bons-Enfants, které bezpochyby znal, neboť jednou z nich byla pravděpodobně jeho milenka, tak se k atentátu plně přiznal. 27. dubna 1894 začal soud s Emilem Henrym, státním žalobcem byl hlavní státní zástupce Bulot, známý z několika procesů proti anarchistům. Během svého soudu se Henry choval jako opravdový propagandista a to ve dvou směrech. Nejdříve se hrdě přihlásil ke svým činům, bez toho aniž by přiznal nejmenší výčitky nebo pochybnost týkající se jeho přesvědčení. Poté svým krokem přečíst dvou deklaraci, ve které shrnul svou životní dráhu a pohnutky k zapojení se do anarchistického hnutí, motivy vedoucí ho k atentátům a také především osvětlení podstaty boje anarchistů a cíle propagandy činem. Obžaloba pak ukázala Henryho jako bestii a zvíře, člověka postaveného zcela mimo společnost, který netouží než ji zničit. Zakrátko je vyřknut ortel, odsouzení k smrti, na který Henry reaguje v duchu anarchistů výkřikem: „Kamarádi, odvahu! Ať žije anarchie!“ "("Courage, camarades! Vive l'anarchie!")"

Poprava.

Henry odmítá podepsat žádost o milost u prezidenta, ovšem ta je mu podstoupena stejně, protože se jednalo o administrativní proceduru, kdy všechny případy odsouzených k smrti byly automaticky přeposílány k posouzení prezidentu republiky. Prezident Carnot milost odmítnul. Datum výkonu trestu bylo utajováno až do poslední chvíle, to aby bylo znemožněno anarchistům jakýmkoliv způsobem narušit průběh popravy. Nakonec to bylo 21. 5. 1894, kdy byl Emile Henry popraven ve věznici La Roquette gilotinou.

Výňatky z Henryho projevu u soudu.

Stal jsem se anarchistou teprve nedávno. Nebylo to dříve než v polovině roku 1891 když jsem se vrhl do revolučního hnutí. Dříve jsem žil v kruzích, které byly zcela prosáklé zavedenou morálkou. Byl jsem zvyklý respektovat a dokonce milovat principy vlasti, rodiny, autority a majetku.  Bylo mi řečeno, že společenské instituce jsou založeny na spravedlnosti a rovnosti, ale všude kolem mě nevidím nic jiného než lži a podvody. Každý den jsem byl zbavován iluzí. Všude, kde jsem šel, byl jsem svědkem stejných utrpení u jedněch a stejných požitků u druhých.  (...) V nemilosrdné válce, kterou jsme vyhlásili buržoazii, neprosíme o slitování. Musíme se za své činy postavit. Z tohoto důvodu čekám na váš výrok s lhostejností. Vím, že moje hlava nebude poslední, kterou utnete (...) Přidají se ještě další jména na krvavý seznam mstící naše mrtvé.  Oběšeni v Chicagu, sťati v Německu, popraveni garotou v Xereze, zastřeleni v Barceloně, sťati na gilotině v Montbrisonu a v Paříži, našich mrtvých je mnoho; přesto jste nebyli schopni zničit anarchii. Její kořeny jsou hluboké, proudí ze samého lůna této zkažené společnosti, která se rozpadá, je to násilná odveta proti zavedenému pořádku, je to touha po rovnosti a svobodě, která vystupuje proti současnému autoritářství. Je všude. Je nezkrotná a skončí až tím, že vás porazí a zabije.

Odezva na Henryho činy mezi anarchisty.

Za atentát v café Terminus Henry dočkal mnoha odsouzení, například od Octave Mirbeaua: „Henry tvrdí, že je anarchistou… Je to dnes u kriminálníků módou tvrdit toto o sobě zatímco páchají zločiny… Smrtelný nepřítel anarchie by nemohl jednat lépe než Emile Henry.“ Odsoudil jej i jeho přítel Charles Malato, Élisée Reclus nebo Jean Grave. Postoj běžných anarchistů byl podle policejních zpráv poněkud jiný. Atentát v podstatě schvalovali, ale litovali, že nebyl vedený proti opravdovým představitelům moci. Malá část anarchistů-individualistů schvalovala jeho čin a následovala jeho záměr pokračovat v dalších atentátech. Tato skupina svou příslušnost k Henryho osobě také dokazovala pořádáním poutí v následujících letech k Henryho hrobu.

Émile Henry (26. září 1872, Barcelona – 21. května 1894 Paříž, Francie) byl francouzský anarchista, známý svým bombovým útokem na kavárnu Terminus v pařížské Gare Saint-Lazare, při kterém byl jeden člověk zabit a dalších dvacet zraněno. Atentát byl Henryho odpovědí na popravu anarchisty Auguste Vaillanta.  Ačkoli jeho činnost v anarchistickém hnutí byla omezená, svými činy, a také kvůli svému mladému věku, získal velkou pozornost. Byl též vnímán jako jeden z prvních lidí rostoucí skupiny revolucionářů (převážně anarchistů), kteří se přihlásili k učení o "propagandě činem", které později vzalo život mnoha vládním osobnostem.  Na to, že Émile Henry vstoupil mezi anarchisty, měl vliv jednak obraz, který měl tento mladík o svém otci a jeho politických bojích, a také vliv Fortuného, jeho staršího bratra, který byl také aktivním příznivce anarchismu.  Dle vlastních slov se stal „nepřítelem společnosti“, kterou považoval za „zločineckou“.

Émile Henry (26 September 1872 in Barcelona – 21 May 1894 in Paris, France) was a French anarchist, who on 12 February 1894 detonated a bomb at the Café Terminus in the Parisian Gare Saint-Lazare killing one person and wounding twenty.  Though his activity in the anarchist movement was limited, he garnered much attention as a result of his crimes and of his age. He was also seen as one of the first people of a growing group of revolutionaries (largely anarchist) who subscribed to the doctrine of the "propaganda of the deed", which would later take the life of many governmental figures.  Henry grew up in a liberal, aristocratic family with anarchist sympathies. They were exiled to Spain for a time because his father, Fortune Henry, was a communard (a supporter of the 1871 Paris Commune). As a result, Henry was born in Barcelona and regaled from an early age with stories of state oppression. These anti-state attitudes were confirmed when the Spanish authorities confiscated the Henry family's property due to their political beliefs. Henry's father was forced to take a miserable factory job and died of mercury poisoning when Henry was only 10 years old. The family returned to France and Henry's brother, an anarchist, eventually helped him establish connections with French revolutionary circles. Henry passed the writing portion of the entrance exam for the prestigious École Polytechnique, but he failed his oral exams and went on to find work as a trainee for an engineering firm.  Henry was furious over the state execution of fellow anarchist Auguste Vaillant. Motivated by the French Third Republic's endemic political corruption, Vaillant carried out a bomb attack on the French Chamber of Deputies on 9 December 1893. Although there were no fatalities, twenty deputies were injured. Henry took it upon himself to avenge Vaillant's death. He saw the café as a representation of the bourgeoisie itself and his intent was to kill as many people as possible in the bombing. When brought to trial for these acts, he was asked by the courts why he had needlessly harmed so many innocent people, to which he replied, "…there are no innocent bourgeois", adding that his acts caused the "insolent triumphs" of the bourgeoisie to be shattered, and "its golden calf would shake violently on its pedestal, until the final blow knocks it into the gutter and pools of blood."


Život.

Narodil se v San Franciscu, ale vyrůstal v malém, dvoutisícovém městě Pescadero. Vystudoval chemii na univerzitě v Berkeley, titul Ph.D. v oboru chemie a fyzika získal na California Institute of Technology (Caltech), a to roku 1954.  Na Caltechu potkal Williama Shockleyho, nobelistu a spoluvynálezce tranzistoru. Když Shockley založil v Palo Altu firmu Shockley Semiconductors, která se chtěla zaměřovat na vývoj polovodičů, nabídl Moorovi, aby se stal jedním z prvních zaměstnanců, a to přesto, že obor polovodičů mu byl dosud vzdálený. Shockley Semiconductors se stala první firmou v později proslulém epicentru počítačového průmyslu zvaném Silicon Valley. K prvním zaměstnancům firmy patřil i fyzik Robert Noyce, spoluvynálezce mikročipu, tedy integrovaného obvodu s několika tranzistory na jedné křemíkové destičce.  Noyce a Moore se brzy začali dostávat s autoritativním Shockleym do konfliktů, a tak spolu se šesti dalšími zaměstnanci odešli a založili vlastní firmu Fairchild Semiconductor. Kapitál jim poskytl podnikatel a vynálezce Sherman Fairchild, odtud i název nové firmy. Firma začala rychle expandovat. Jejím prvním výrobkem byl plošný tranzistor 2N697. Společnost IBM koupila sto kusů, za 150 dolarů za kus. Průlom přišel roku 1960, když firma vyvinula obvod se čtyřmi tranzistory na jedné křemíkové destičce.  Roku 1965 Moore formuloval proslulý Moorův zákon, a to v článku o integrovaných obvodech pro časopis "Electronics Magazine". Zákon říká, že "počet tranzistorů v jednom integrovaném obvodu se zdvojnásobí každý rok při zachování stejné ceny." Moore v článku odhadl, že tento zákon bude řídit vývoj technologie deset let. Avšak platí dodnes.  Moore a Noyce se roku 1968 rozhodli z Fairchild Semiconductor odejít a založit novou firmu. Nejprve ji nazvali NM Electronics, později Intel (což je de facto zkratka slov "integrated electronics"). Nabídli přitom spolupráci chemikovi Andy Groveovi, který se na rozvoji firmy později také velmi podílel. (Další nespokojenci z Fairchild Semiconductors odešli velmi brzy a založili v Silicon Valley další firmu AMD (Advanced Micro Devices), dodnes velkého konkurenta Intelu).  Intel okamžitě zaznamenal úspěch s výrobou paměťových čipů SRAM (static random access memory), od roku 1971 pak s mikroprocesorem Intel 4004, prvním mikroprocesorem volně prodávaným na trhu. Roku 1972 Intel začal vyrábět vlastní počítač s tímto mikroprocesorem. IBM se však trh s osobními počítači v USA podařilo postupně ovládnout (první počítač vrhli na trh roku 1981), a tak se od 80. let Intel soustředil na vývoj a prodej mikroprocesorů, především pro počítače IBM a Compaq.  Průlomovým byl patrně především procesor Intel 80386, který pracoval na frekvenci 16–33 MHz a měl 275 tisíc tranzistorů. Jednak jeho výkon umožnil vytvořit osobní počítač zajímavý pro spotřebitelský trh a jednak Moore zvolil zajímavou strategii, když se rozhodl tento procesor nepatentovat a umožnil jeho volné šíření. Zdánlivě nelogický krok vedl k zisku takřka absolutní hegemonie - technologie Intelu se tak rozšířila, že ostatní firmy se jí museli přizpůsobit a Intel tak získal na své vývojové linii technologický náskok. Intel pak začal vrhat na trh další průlomové mikroprocesory. Intel 80486 z roku 1989 se stal prvním čipem s více než milionem tranzistorů. Roku 1993 firma představila revoluční procesor Intel Pentium, který zaznamenal obrovský úspěch.  Moore byl v letech 1968-1975 na pozici výkonného viceprezidenta Intelu, v roce 1975 se stal prezidentem i "CEO" (výkonný ředitel či hlavní manažer). Roku 1987 se stal předsedou představenstva, když funkci prezidenta a výkonného ředitele převzal Andy Grove. Roku 1997 byl jmenován doživotním čestným prezidentem. V roce 2001 odešel do důchodu.  Roku 1990 byl Moore vyznamenán oceněním National Medal of Technology, později Presidential Medal of Freedom.

Gordon Moore (* 3. ledna 1929, San Francisco) je americký vynálezce a podnikatel, jeden ze zakladatelů Silicon Valley. Spoluzakládal firmu Fairchild Semiconductors a s Robertem Noycem založil firmu Intel. Je autorem tzv. Moorova zákona.

Gordon Earle Moore (born January 3, 1929) is an American businessman, engineer, and the co-founder and chairman emeritus of Intel Corporation. He is also the author of Moore's law. As of October 2019, Moore's net worth is reported to be $11.9 billion.


Název.

Název "Berenvalde" se poprvé objevu v listině z 30. srpna 1295 a vychází z německého označení pro mědvěda, který se objevuje na městské pečeti a ve znaku. Je odvozen ze jména údajného zakladatele města z pomořanského rodu "von Behr," nebo ze jména markraběte Albrechta I. Medvěda, který žil ve dvanáctém století. Existuje však také hypotéza, že kořenem názvu je výraz pro spálený les. Moderní název Mieszkowice je odvozen příponou z osobního jména Měšek, které rovněž označuje medvěda.  V průběhu staletí se název města objevuje ve tvarech: Berenvalde (1295), Berwald (1298), Berenwolde (1317), Bernwald (1319), Bernwolde (1325), Bernwalde (1338), Bernwoldt (1348), Berenwaldt (1350), Berinwalde (1371), Bernwalde (1625–1945), Bärwalde (1945), Barwice (1945–1947) a Mieszkowice (od roku 1947).

Historie.

Okolí města bylo osídleno již v neolitu (3000–1700 př. n. l.). Svědčí o tom četné nálezy kamenných seker, ale osada nebo pohřebiště z té doby nebylo nalezeno. Z doby bronzové byly nalezeny stopy pecí, odpadních jímek a žárových hrobů v údolí Odry. Na počátku dvacátého století byla mezi železniční tratí a řekou nalezena sada ženských šperků z doby okolo roku 1500 př. n. l. Později byly odkryty hroby ohraničené kameny. V období osmého až sedmého století před naším letopočtem zde stály dvě osady: jedna mezi řekou a železniční tratí a druhá mezi hradbami a jezerem. Plnily funkci obchodních středisek a jejich obyvatelé se živili především zemědělstvím a rybolovem.  V letech 960–972 ovládl okolní území polský kníže Měšek I., ale nejpozději v roce 1007 Polsko o oblast Pomořanska přišlo. V polovině třináctého století bylo mieszkowické území připojeno k Braniborsku a do oblasti obydlené převážně slovanským obyvatelstvem začali pronikat němečtí kolonisté.  Město bylo pravděpodobně založeno na zelené louce, ale existuje hypotéza, že u severovýchodního břehu jezera (blízko budovy základní školy) stával raně středověký hrad. Za zakladatele je považován braniborský markrabě Albrecht III. Braniborský, kterému území patřilo od roku 1284. První písemná zmínka o městě pochází z roku 1295 a uvádí darování Mieszkowic klášteru v Pełczycích. O dva roky později jsou potom Mieszkowice označeny jako město s půdorysem o rozměrech 600 × 300 metrů, do kterého vedly dvě brány. Hospodářské zázemí města tvořilo 124 lánů půdy a příjem mělo také z celních poplatků na obchodní cestě z Frankfurtu nad Odrou přes Kostrzyn nad Odrou a Chojnu do Štětína.  Na konci třináctého století byl na místě staršího dřevěného kostela postaven nový žulový kostel a v prvních dvou desetiletích čtrnáctého století město obklopily hradby. V roce 1317 koupili bohatí měšťané od markraběta Jana V. močál "Gors" (pravděpodobně se nacházel někdo okolo řeky Kurzyci) a brzy poté město získalo dva vodní mlýny. Zástupcem panovníka ve městě býval starosta, který také dohlížel na dodržování zákonů a soudil případné spory. Po roce 1470 převzala soudní pravomoci rodiny pánů ze Sydowa.  V roce 1309 ve městě zemřel markrabě Waldemar, který zde jednal s biskupem Henrykem z Havelbergu o darech pro havelberský kostel a klášter Chorin. V roce 1348 město zachvátil požár, který způsobil velké škody, ale brzy se vzpamatovalo. Příčinami rychlé obnovy bylo odpuštění daní na dobu tří let a právo svobodného dopravy na Odře a Wartě. Ke zhoršení hospodářské situace došlo za vlády německých rytířů (1402–1454/1455) a zejména po husitském vpádu v roce 1433. Situace se zlepšila až ve druhé polovině patnáctého století díky rozvoji obchodu mezi Kostrzynem a Chojnou a na přelomu patnáctého a šestnáctého století město prožívalo období největšího rozmachu. Následující roky v době vlády Jana Kostrzynského však město postihly další požáry, vzrostly daně a robotní povinnosti, které tak vedly ke zhoršení prosperity.  Kritickým obdobím se stala třicetileté válka, během které se výrazně snížil počet obyvatel. Roku 1628 ve městě žilo pouze čtyřicet obyvatel. Švédský král Gustav II. Adolf ve městě uzavřel dohodu s francouzskou delegací, ale vpády vojsk v letech 1633, 1635 a 1636 vedly ke zničení města. Úbytek obyvatel byl zastaven až po roce 1680 a ke zlepšení ekonomické situace došlo až v první polovině osmnáctého století. Rozvoj města pokračoval s přerušením v době sedmileté války (1756–1763) i v první polovině devatenáctého století. Po celou dobu si město udržovalo rovnováhu mezi zemědělstvím a řemesly. V roce 1782 tu žilo 82 zemědělců, kteří mimo jiné pěstovali pšenici a tabák a okolo roku 1800 zase 138 řemeslníků. Postupně však docházelo k rozmachu zemědělství a v polovině devatenáctého století městu patřilo 18 553 jiter půdy. Z toho orná půda tvořila 10 118 jiter a lesy 4842 jiter.  Roku 1876 bylo uvedeno do provozu nádraží na trati ze Štětína do Kostrzyna nad Odrou. Ve stejné době se město začalo rozrůstat mimo své středověké hranice, takže byly zbourány obě městské brány (v letech 1870 a 1872). Otevřeny byly nové školy: městská škola v roce 1873 a soukromá dívčí škola v roce 1880. Začaly vycházet místní noviny "Bärwalder Wichenblatt" (1872). Okolo roku 1880 však začalo ubývat obyvatel, protože místní Němci odcházeli do bohatších oblastí Německa na západě. Okolo roku 1900 byla ve snaze zastavit snižování počtu obyvatel otevřena cihelna a mlékárna, vybudovány kanalizace a rozvody plynu a další dívčí škola.  K oživení ekonomiky došlo po roce 1932, když německé úřady poskytly vysoké finanční prostředky, které měly pomoci zvýšit životní úroveň oblastí u východní hranice. Od roku 1939 byly v Mieszkowicích umístěny vojenské jednotky a pracovní tábor, ve kterém pracovali zejména nuceně nasazení Poláci. Město bylo osvobozeno sovětskými vojsky 4. února 1945. Během bojů bylo zničeno asi 30 % budov.  Od 30. dubna 1945 se město dostalo pod polskou správu a prvním starostou se stal Tadeusz Milk. Němečtí obyvatelé museli své domovy opustit již v únoru téhož roku, ale v květnu podnikali pokusy o návrat. Zároveň však od jara začalo osídlování vojáky vysídlenými ze středního Polska a později také lidmi, kteří museli opustit polské území začleněné do Sovětského svazu. Němečtí obyvatelé byli vysídleni v letech 1946–1947.  Poválečný rozvoj města se zaměřoval zejména na zemědělství a v menší míře na průmysl. Málo rozvinuté zemědělství a nedostatečné investice v oblastech kulturních a společenských potřeb však vedly ke stagnaci a odchodu obyvatel. K oživení došlo až v průběhu osmdesátých let dvacátého století, kdy bylo otevřeno nové kulturní centrum, sportovní stadion a vznikly nové obytné domy.  Po roce 1990 zaniklo mnoho výrobních podniků a jiné musely projít restrukturalizací. Na konci dvacátého století vznikla nová úpravna vody, kanalizace, pokračovala výstavba vodovodů, byla dokončena plynofikace a v roce 2003 zmodernizována čistírna odpadních vod.

Přírodní poměry.

Krajinu západně od města porůstají lesy tvořené zejména borovicemi, ale v menší míře také duby, buky, smrky a břízami. Typickými zvířaty jsou jeleni, divoká prasata, srnci, daňci, lišky, jezevci, ondatry a mývalové. Ze vzácných druhů se vyskytují orel mořský, čáp černý, luňák červený, bobr, vydra a želva bahenní. Ve druhé polovině roku 2008 byl zaznamenán výskyt několik vlků. V severovýchodní části lesů se nachází přírodní rezervace Siegniewská jezera. Na severozápadě se rozkládá Cedyńský přírodní park.

Hospodářství.

Mieszkowice jsou správním a hospodářským centrem okolních obcí. V prosinci 2008 zde sídlilo 330 společností, z nichž 310 působilo v soukromém sektoru. Nejvíce jich podnikalo v oblastech výroby, velkoobchodu a maloobchodu, opravách motorových vozidel, služeb pro domácnost a podnikání a obchodu s nemovitostmi.

Doprava.

Město leží na křižovatce silnic Štětín – Kostrzyn nad Odrą a Dębno – Osinów Dolny. Vede tudy osobní i nákladní dvoukolejná a elektrifikovaná železniční trať č. 273 Štětín–Vratislav, která místní region spojuje s oblastí Slezska a s přístavem ve Štětíně.  Ve městě začíná modře značená turistická trasa přes Moryń do Chojny a červeně značená trasa do Siekierki u hranice s Německem.

Společnost.

Školství.

Ve městě je k dispozici mateřská a základní škola, gymnázium a vzdělávací zemědělské středisko.

Kultura.

Ve městě působí kulturní centrum, ve kterém probíhá pravidelná výuka uměleckých oborů jako je tanec, hudba a další. Kromě toho centrum pořádá populárně naučné přednášky, workshopy, příležitostné pobyty v přírodě, Mieszkowické dny kultury a přátelství apod. Druhou kulturní institucí je obecní knihovna s několika pobočkami v okolních vesnicích.

Mieszkowice () jsou město v okrese Gryfino v Západopomořanském vojvodství na severozápadě Polska. Jsou správním střediskem městsko-vesnické gminy Mieszkowice. Městem, které leží v nadmořské výšce okolo 50 metrů, protéká řeka Kurzyca a vede železniční trať Štětín – Kostrzyn nad Odrou. V roce 2014 ve městě žilo 3 603 obyvatel.  Od poloviny třináctého století byly Mieszkowice součástí Braniborska a městská práva získaly před rokem 1298. V první čtvrtině čtrnáctého století bylo město opevněno, přesto však bylo dobyto při vpádu husitů v roce 1433. V letech 1540 a 1558 vyhořelo a během třicetileté války přišlo o téměř všechny obyvatele. Ve druhé světové válce ztratilo třicet procent budov. Přesto se však dochovalo středověké uspořádání pravoúhlé uliční sítě. Významnými památkami jsou gotický farní kostel, zbytky hradeb a věží a pomník polského knížete Měška I.

Mieszkowice (; Kashubian: "Berwôłd") is a town in Gryfino County, West Pomeranian Voivodeship in northwestern Poland, about east of the Oder river and the border with Germany. It is the administrative seat of the urban-rural gmina (municipality) of Mieszkowice.  With origins as a medieval Slavic settlement within the borders of the Kingdom of Poland, it was founded as a town in the late 13th century during the Ostsiedlung, after the annexation of the area by Brandenburg, the town was the site of death of the last Ascanian margrave in 1319, a center of the Waldensians movement in the 14th century, and the site of the conclusion of a Franco-Swedish alliance during the Thirty Years' War, which else virtually depopulated the town. After the war, the town slowly recovered, retaining a rural character. In the late 19th century, it was connected to the railroad, and Gottfried Benn was raised in an adjacent village. In 1945, the town largely escaped destruction, and became part of Poland. It was renamed Barwice, then Mieszkowice after Mieszko I of Poland. Until 1998, Mieszkowice was part of Szczecin Voivodeship.


Talajoty.

Talajoty (talaioty nebo též talayoty) jsou kamenné megality doby bronzové a železné na výše uvedených ostrovech z doby talajotické kultury. Datovány jsou do pozdního 2. tisíciletí před Kristem a raného 1. tisíciletí před Kristem. Existuje jich nejméně 274 (dle jiných údajů více než 400 jen na Mallorce). Některé z nich měly obrannou funkci, u dalších není jejich použití jasné. Někteří věří, že sloužily jako pozorovatelny nebo signální věže, jako na Menorce, kde tvoří síť. Zdejší tajaloty jsou mnohem méně náchylné ke zvětrávání než ty na Mallorce. Přesto se v nich našlo velmi málo archeologických nálezů, což vede historiky k tomu, že věří, že ekonomika Menorcy byla chudší než ekonomika Mallorcy. Jiní pokládají osaměle stojící talajoty za mezníky vymezující vlastnictví. Talajoty v lokalitě Son Fornés (Mallorca) sloužily i jako shromažďovací místnosti, centra pro distribuci jídla a snad i místa pro politická a náboženská shromáždění. Za obydlí sloužily obyvatelům běžné domy o jedné či několika místnostech. V předtalajotické době bydleli obyvatelé v tzv. navetách, megalitických kamenných stavbách ve tvaru převráceného trupu lodě. Talajoty jsou kamenné věže z velkých kamenů, zpravidla kruhového půdorysu, někdy i pravoúhlého půdorysu. Uprostřed mají místnost zpravidla s pilířem, který nesl dřevěný strop z olivových trámů, pokrytý proutím, mazanicí a malými kameny. Přístup k vnitřní místnosti byl koridorem ve stěně. Talajot v lokalitě Son Fornés měl průměr 17 metrů a je největším na Mallorce. Talajoty se podobají, ale nejsou příbuzné nuraghům na Sardinii, torrům na Korsice a sesům na ostrově Pantelleria. Tyto megalitické stavby jsou většinou starší než talajoty.

Reference.

"Dále byly využity naučné tabule z lokality Son Fornés (Mallorka)."

Talajotická kultura (nebo Talajotické období) byla společností, která existovala na ostrovech Mallorca a Menorca během doby bronzové a doby železné. Její původ sahá do konce druhého tisíciletí před Kristem. Její jméno je odvozeno od talajotů, stavebních struktur, která po sobě tato kultura zanechala.  Archeologické vykopávky ukazují, že talajoty začaly být budovány na začátku prvního tisíciletí před Kristem. Nejpravděpodobněji se tato kultura vyvinula pozvolna z místní předtalajotické kultury. Vnější vliv nemůže být však zcela vyloučen. První známky rozvoje této kultury se objevují nakonci druhého tisíciletí před Kristem, když byla ostrovní společnost ohrožována růstem populace, neefektivní produkcí potravin a limitovaným životním prostorem. Původní zemědělské techniky totiž byly založeny na vypalování a rozorání nové půdy. Prvními velkými monumenty na Mallorce jsou předtalajotské stupňovité tumuly (Túmulos Escalonados), které mají pohřební účel. Mnoho těchto tumulů je spojeno s hypogey z doby bronzové. Na začátku prvního tisíciletí se objevují na Mallorce talajoty, a to buď jako izolované označení hranic anebo v obcích, či nejčastěji seskupené v obřadních centrech. Na Mallorce byla tato obřadní centra stejně rozsáhlá jako obce samotné.  Existovaly také chrámy. Ty umístěné v obcích byly malé a měly jen jeden sloup v interiéru, ale ty v krajině byly mnohem větší (10-15 metrů) a měly zpravidla více sloupů. K pohřbům sloužily jeskyně a hypogea, která byla mnohem větší než ta z doby bronzové a někdy měla do skály tesané sloupy. Velkým pohřebištěm byla nekropole Son Real, kde byly postaveny tomby podobné malým talajotům. Vývoj na ostrově Menorca byl podobný, ale některá města zde jsou mnohem větší než na Mallorce. Vyjma talajotů, monumenty na Menorce překonávají ty z Mallorky. Objevují se zde tomby ve tvaru navet a obřadní monumenty typu Taula (taula znamená v Katalánštině stůl).  Talajotická kultura byla ukončena punskou kolonizací. Za jejím zánikem mají být stejné důvody, které stály u jejího vzniku.

The Talaiotic Culture or Talaiotic Period is the name used to describe the society that existed on the Gymnesian Islands (the easternmost Balearic Islands) during the Iron Age. Its origins date from the end of the second millennium BC, when the inaccurately named Pre-Talaiotic Culture underwent a crisis and evolved into the Talaiotic Culture. Its name is derived from the talaiots, which are the most abundant and emblematic structures from the prehistoric period of the Balearic Islands.


Historie.

Oblast, kde se nachází současné město Alcudia, byla osídlena již v době bronzové. Významnějším obdobím ale byl příchod Římanů na sever Mallorcy. Ti poprvé přistáli na pobřeží ostrova, na území dnešního Port d' Alcudia, v roce přibližně 123 př. n. l. Na jihu ostrova následně založili současné hlavní město Palma de Mallorca a později i přístav Pollença, který sloužil jako tvrz strážící ostrov před vojáky jiných zemí. Pozdější město Pollença bylo velmi známé díky svým kvalitním látkám a tkaninám, které se dovážely až do Říma.  Když Římané ztratili kontrolu na Středomořím, napadli Mallorcu piráti. Populace na ostrově se značně snížila a zbývající obyvatelé opustili přístav Pollença a přemístili se do bezpečnějších poloh, kde založili nové město Pollença. Nedaleko tohoto nově vystavěného města vznikla i vesnice zvaná Alcudia nebo též Alcúdia.  Roku 1298 koupil celou vesnici Alcudia Jakub II. Aragonský a začal ji rozšiřovat. Vystavěl hřbitov, faru i kostel a později započal i stavbu městských hradeb. Samotné hradby byly dokončeny až roku 1362. Roku 1523 získala obec status města. Současné hradby stojí na stejných místech, avšak v průběhu času byly často rekonstruovány. Roku 1588 byl založen cech řemeslníků Alcudie. Během 16. století napadli několikrát město piráti. Populace se postupně pořád snižovala a snižovala. Většina lidí se stěhovala na jih nebo do horských oblastí na západě. Roku 1779 bylo rozhodnuto vystavět ve městě přístav a zlepšit tak jeho ekonomiku. To se podařilo a Alcudia zůstala zachována.  Roku 1920 začaly město navštěvovat první zahraniční turisté. I přesto ale byla ekonomika města slabá. V raných 70. letech 20. století se vedení rozhodlo zaměřit město, spíše než na pěstování vinné révy, na cestovní ruch. O 15 let později se část Alcudie Port d' Alcudia stala hlavním střediskem evropského cestovního ruchu. V 90. letech byla pak zavedena opatření, která měla zlepšit kvalitu služeb ve městě pro turisty.

Symboly města.

Znak města je tvořen z několika částí: mořem, dveřmi, dvěma chrliči a především dvojhlavým korunovaným orlem. Orel je dominantou znaku a byl městu udělen Karlem V. společně se statusem města. Chrliči jsou umístěny na hradbách pod orlem. Hradby s bránou odkazují na městské hradby ve městě a moře opět symbolizuje důležitost moře pro Alcudii.

Památky.

Největší městskou atrakcí a také památkou jsou starověké hradby, které byly stavěny od roku 1298 a byly dokončeny až roky 1362. Po hradbách je možné se procházet a je z nich vidět až na přilehlá města. Z městských hradeb je navíc dobře vidět i na kostel sv. Jakuba, který ale náleží do katastrální výměry Pollençy. Nedaleko centra města jsou pozůstatky působení Římanů v současné Alcudii v podobě zbytku římanského města. Ve městě je aréna z 19. století a malé římské divadlo.  Ve staré části města se každou neděli a úterý po celý rok pořádají trhy. Je zde mnoho restaurací s tradičním i jiným jídlem. Pláž v Port d' Alcudia je oblíbeným místem turistů: dá se zde dobře opalovat, plavat i potápět se. V létě se v Alcudii každoročně slaví svátek svatého Jakuba. Před začátkem se vybere téma oslav a během samotného svátku probíhá více akcí. Jednou z nich je například „Noc Římanů“, kdy chodí lidé po ulicích oblečení jako Římané. Probíhají také divadla, býčí zápasy a konec svátku zakončí ohňostroj a koncert filharmonie na hradbách.

Geografie.

Město se nachází v severovýchodní části ostrova Mallorca uprostřed dvou zálivů: Pollença a Alcudia. Obě zátoky jsou pojmenovány po městech. Alcudia sousedí s městy Pollença, Sa Pobla a Muro. Město se nachází převážně v nížinách, nejvyšší bod má pouze 445 m n. m. a jedná se o vrch "Sa Talaia". V okolí se, krom vrchu Sa Talaia, nacházejí dvě další vyvýšená místa: "Puig de Romani" a "Penya Rotja o d'es Migdia". Nedaleko Alcudie se rozkládá i chráněná oblast Victòria, jejíž rozloha činí 1198 ha. Vyjme moře se v Alcudii a jejím okolí nenachází příliš vodních ploch a ty současné se pomalu ale jistě zmenšují.

Fauna a flóra.

Fauna i flóra jsou typické pro celé Baleáry. V okolí Alcudie roste endemická rostlina "Digitalis dubia" nebo "Arum muscivorum". Mimo tyto dvě rostliny se zde vyskytují především borovice halepské a palmy druhu žumara nízká. 16 % katastrálního území Alcudie zaujímá les, zatímco 23 % tvoří místa porostlá tamaryšky, rákosím a podobnými rostlinami. Nedaleko Alcudie se rozkládá i chráněná oblast Victòria, jejíž rozloha činí 1198 ha. Pro místí faunu jsou důležité především dvě chráněné oblasti: L'Albufereta a Albufera de Mallorca. Obě oblasti poskytují ochranu především ptákům. V rozlehlých oblastech porostlým rákosím ročně hnízdí mnoho druhů ptáků. Významným druhem ptáka, který zde hnízdí, jsou například orlovec říční a čejka chocholatá. Dalšími místními živočichy jsou zástupci druhu "Parablennius gattorugine", což je mořský živočich, nebo hadi druhu užovka maurská, zvaná též "užovka podezřelá".

Alcudia, katalánsky též Alcúdia, je španělské město ležící v severní částí ostrova Mallorca (též "Majorka"). V této oblasti se jedná o místo nejvíce navštěvované turisty. Město se dělí na více částí, avšak nejnavštěvovanější je přístav Port (též "Puerto") d' Alcudia, kde se nachází velké množství hotelů. V Alcudii se nachází zachovalé městské hradby i domy z doby okolo 13. století. Žije zde obyvatel.

Alcúdia () is a municipality and township of the Spanish autonomous community of the Balearic Islands. It is the main tourist centre in the North of Majorca on the eastern coast. It is a large resort popular with families. Most of the hotels are located in Port d'Alcúdia and Platja d'Alcúdia along the 14 km long beach that stretches all the way to Can Picafort. In Alcúdia the old town is well preserved with houses dating back to the 13th century. The old town is surrounded by a medieval wall.


Vývoj.

Americké námořnictvo 20. června 1941 objednalo u společnosti Douglas dva prototypy nového dvoumístného střemhlavého bombardéru, který by nahradil jak Douglas SBD Dauntless, tak i nový Curtiss SB2C Helldiver, označeného XSB2D-1. Vzniklý letoun, navržený konstrukční skupinou pod vedením Eda Heinemanna, byl rozměný jednomotorový středoplošník s „racčím“ křídlem s laminárním profilem a příďovým podvozkem, neobvyklým pro tehdejší palubní letadla. V pumovnici a na podkřídelních závěsnících mohl nést až 1 900 kg (4 200 lb) munice, a obranná výzbroj se skládala ze dvou kanónů ráže 20 mm v křídlech a dvou dálkově ovládaných věží s dvěma kulomety ráže 12,7 mm v každé.  Prototyp poprvé vzlétl 8. dubna 1943 a ukázal skvělé výkony, kdy byl o mnoho rychlejší a unesl dvojnásobný náklad proti Helldiveru, a brzy následovala objednávka na 358 kusů sériových SB2D-1. Námořnictvo ale brzy změnilo své požadavky a nově projevilo zájem o jednomístný palubní stroj slučující roli torpédového a střemhlavého bombardéru bez pohyblivé výzbroje, a společnost Douglas poté přepracovala SB2D odstraněním obranných věží a druhého člena posádky, které nahradila zlepšením pancéřové ochrany a zvýšenou zásobou paliva, čímž vznikl typ BTD Destroyer. Objednávka SB2D byla změněna na nový typ, a první stroj BTD vzlétl 5. března 1944.

Operační historie.

První sériové BTD-1 byly vyrobeny v červnu 1944. Do kapitulace Japonska v srpnu 1945 bylo dodáno jen 28 kusů, a další výroba byla zrušena, společně s dalšími typy, včetně těch od počátku navržených jako jednomístné, například Martin AM Mauler. Bojově žádné nasazeny nebyly.  Heinemann a jeho tým u společnosti Douglas se v té době již plně věnovali vývoji jednomístného typu BT2D, z něhož se později stal Douglas A-1 Skyraider.  Prototyp dvoumístné varianty. Vyrobeny dva kusy. Navržená sériová varianta XSB2D-1. Objednáno 358 exemplářů, ale zakázka změněna na BTD-1 dříve než došlo k výrobě. Jednomístná verze. Vyrobeno 26 kusů. Prototypy se smíšeným pohonem. Dodatečných 6,7 kN tahu proudového motoru Westinghouse 19B ale nevedlo k podstatnému zvýšení výkonů. První let v květnu 1944. Postaveny dva kusy.

Specifikace (BTD-1).

Údaje podle stránek "Dave's Warbirds"

Douglas BTD Destroyer byl americký palubní střemhlavý a torpédový bombardér vyvinutý v době druhé světové války pro Námořnictvo Spojených států amerických.

The Douglas BTD Destroyer is an American dive/torpedo bomber developed for the United States Navy during World War II. A small number had been delivered before the end of the war, but none saw combat.


Ekologie.

Jsou to rostliny milující teplá a slunné stanoviště a nejlépe rostou a kvetou v lehkých, propustných a humózních půdách s malým obsahem vápníku (4 až 5 pH). V chladnějších oblastech mimo oblast přirozeného výskytu jim v silnějších mrazech zmrznou výhony, keře však znovu obrazí a zahustí se. Je považován za druh rychle kolonizující narušené, neudržované prostory. Semenáče špatně snášejí aplikaci vápna a hnojiv, protože to podpoří růst okolních konkurenčních rostlin.  Rychlost růstu se mění s věkem, úrodnosti půdy a klimatem. V Evropě nebývají u mladých rostlin roční přírůstky větší než 20 cm a celkově vyrostou do výše cca 1 až 2 m. Na nově kolonizovaných místech v Austrálii a na Novém Zélandu přirostou ročně i 50 cm a keře tam bývají vysoké 2,5 až 5 m. Svou schopností jímat vzdušný dusík obohacují půdu o dusík a svým opadem ji okyselují.

Popis.

Bohatě rozvětvený keř s přímými nebo vystoupavými větvemi dorůstající do výše 1 až 2 m. Žebernaté, tmavě zelené větve jsou porostlé vespod trojčetnými listy a výše špičatými, asi 1 cm dlouhými, čárkovitě trojúhelníkovitými jehlicemi, ztrnovatělými listy. Větve vyrůstají z hluboko sahajícího centrálního kůlovitého kořene a mělkých, uzlinatých kořenů postranních, ty mají spící pupeny a v případě zničení nadzemních části z nich vyrostou nové prýty. Mladý semenáč má prvým rokem trojčetné listy vyrůstající v přízemní růžici. Dalším rokem na mladých prýtech se začínají vytvářet trny přeměnou zakrnělých odbočných větévek a výše z řapíků listů. Stonky jsou zelené, mají voskový povlak, porůstají řídkými chlupy a vykonávají fotosyntézu místo chybějících listů.  Na krátkých, chlupatých stopkách vyrůstají z úžlabí trnů, po jednom či dvou, asi 2 cm velké, žluté, oboupohlavné, pětičetné, voňavé květy. Žlutohnědý, vytrvalý kalich je hluboce dvoupyský a dlouhý do dvou třetin koruny tvořené zlatožlutými lístky. V květu je deset srostlých tyčinek.  Nápadné květy produkují jen malé množství nektaru, nicméně včely a čmeláci je hojně navštěvují a sbírají pyl; plodná semena se spolehlivě vytvoří i při opylení vlastním pylem.  Plodem je 1,5 až 2 cm dlouhý lusk měnící v závislosti na stupni zralosti svou barvu, od zelené po černou. Obsahuje jedno až pět, tmavě zelených, hnědých až černých semen nerovnoměrně vejčitých, která jsou velká asi 3 mm a mají žluté masíčko. Jsou těžká a vypadávají do malé vzdálenosti od keře, jen minimum se samovolně dostane dál než 5 m. Mohou být na delší vzdálenosti dopravena povrchovou vodou nebo zůstanou přilepené ke slupce lusku a pak odváta větrem. Jsou také pro své masíčko mravenci odnášena do mravenišť. Často jsou semena nacházena zapletené v rounu pasoucích se ovcí. Chromozomové číslo druhu je n = 16.

Rozmnožování.

Rostliny se rozmnožují nejčastěji semeny, která mají nepravidelnou dobu dormance a v půdě si podržují klíčivost až 30 let. Tvrdý, voskovitý obal semen ztěžuje proniknutí vody a prodlužuje jejich životnost. Klíčí obvykle na jaře a při dostatku vláhy i v průběhu celého roku. Rostliny do 3 let a starší 15 let produkují semen málo, keře v plodném věku dají z 1 m² asi 500 semen. Z počátku pomalu rostoucí semenáče mohou jen stěží konkurovat rostlinám v zapojeném porostu a proto se hlodaše nejčastěji vyskytují na narušených a dosud neobsazených stanovištích. Nově vypěstované variety nelze pro zachování speciálních vlastností množit semeny, ale musí se rozmnožovat vegetativně, řízkováním.

Toxicita.

Semena obsahují jedovatý alkaloid cytisin, ze kterého se v též vyráběly látky potřebné pro stanovení krevní skupiny. Je to křečový jed s podobnými účinky jako má nikotin. Po požití většího množství semen se dostavuje pálení, pocení a křeče, případně může dojít k ochrnutí dýchacích svalů a ke kolapsu. Zbytek rostlin je neškodný, v minulosti se na písčitých lokalitách pěstovaly jako pícnina, mladé rostliny se drtily mezi válci a používaly jako krmivo pro dobytek.

Taxonomie.

Hlodáš evropský se vyskytuje ve dvou poddruzích: Poddruh "U. e. europaeus" je hexaploidní (2n = 96) a rozšířen je po všech místech výskytu, kdežto "U. e. latebracteatus" je tetraploidní (2n = 64) a vyrůstá pouze ve Francii, Portugalsku a Španělsku. Viditelně se rozlišují asi 3 mm velkými, párovitými listenci pod květy, u nominátního poddruhu jsou vejčité, kdežto poddruh "latebracteatus" je má okrouhlé.

Význam.

Hlodáš evropský počal být koncem 18. století vysazován jako ozdobný keř do velkých zahrad a parků. S nástupem dalšího století se začala využívat také jeho vlastnost vytvářet úhledné, pro zvířata neprostupné živé ploty pro ohrazení pastvin neb nízké větrolamy, či sloužit jako náhradní krmivo v případě sucha. Byl proto po dobrých evropských zkušenostech ve velkém rozšiřován na nová území, hlavně v britských koloniích. Tam na rozsáhlých a nestřežených prostorách velmi rychle zplaněl, začal se nekontrolovaně šířit, vytvářet neproniknutelné houštiny a vytlačovat původní vegetaci. Rychle se uchytil na málo výživných, půdách, kde si dokáže za pomoci symbiotických bakterií na kořenech získávat potřebný dusík z atmosféry. V mnoha zemích byl vyhlášen invazním druhem a například v Austrálii, na Novém Zélandu nebo Havaji se již po mnoho let bojuje s jeho vymýcením z volné přírody.  V Evropě se však agresivně většinou nechová a bývá občas vysazován jako zahradní okrasná rostlina, která je při kvetení obsypána stovkami výrazných žlutých květů. Zahradnické podniky vyšlechtily nové variety, které jsou např. plnokvěté nebo se vyznačují nízkým či sloupovitým vzrůstem a jsou vhodné i do skalek.

Hlodáš evropský ("Ulex europaeus") je dekorativní dřevina keřovitého vzrůstu s listy přeměněnými na trny. Tento druh vytvářející souvislé neprůchodné porosty pochází ze západních a jižních části Evropy. Pro své okrasné a užitné vlastnosti i vytrvalost a nenáročnost byl po staletí pěstován a šířen i do vzdálených končin.  Byl sázen v okrasných zahradách i parcích a pronikl i do Střední Evropy i Severní Ameriky, kde zdomácněl. Nato byl lidským přičiněním dále vyvezen na téměř všechna obývaná území, vyjma severovýchodní Asie a tropické Afriky.  V 19. století se začal také pěstovat v zahradách v prostoru nynější České republiky, odkud se ojediněle dostával do volné přírody. V české krajině je považován za poměrně vzácný neofyt a na rozdíl od tropických a subtropických zemí se samovolně šíří jen velmi málo.

Ulex europaeus (gorse, common gorse, furze or whin) is a species of flowering plant in the family Fabaceae, native to the British Isles and Western Europe.


Život.

Navštěvoval katolické gymnázium v Banské Bystrici, ale školní rok 1905/1906 absolvoval na Mariánském chlapeckém ústavu v Budapešti. Po maturitě studoval na "Vysoké škole obchodní v Budapešti" a praxi absolvoval v Hamburgu, Berlíně a v dalších městech Evropy i v zámoří. Do roku 1921 vedl rodinný obchod v Banské Bystrici.  Od osmi let hrál na klavír u prof. Jakuba Scheinbergera v Banské Bystrici. V době studia v Budapešti studoval i kompozici u prof. Sándora Dobóa. V roce 1921 předal rodinný obchod svým sourozencům a odešel do Berlína aby studoval kompozici u Hermana Büchela. Po návratu na Slovensko vedl svůj hotelový areál "Móry" na Novém Štrbském plese, který se stal centrem kulturního života. Spolu s manželkou Magdou tu pořádali hudební salony, na kterých vystupovali se svými hosty a které vysílal Radiojournal Košice v přímém přenosu. Častými hosty byli malíř Edmund Gwerk, skladatelé Alexander Albrecht, Béla Bartók, Viliam Figuš-Bystrý,Eugen Suchoň, Alexander Moyzes, pěvci Marta Krásová, Josef Munclingr, Oldřich Nový, Štefan Hoza, manželé Sylvie a Rudolf Macudzinski, klavírista Michal Knechtsberger, libretista Móryových operet Günther Bibo a mnozí další. V Banské Bystrici založil sportovní klub BAC.  Po 2. světové válce působil jako učitel a později ředitel Hudební školy ve Spišské Nové Vsi. Od roku 1960 žil a tvořil v Bratislavě. Jeho pozůstalost je uložena v "Literárnom a hudobnom múzeu" v Banské Bystrici.

Dílo.

Ján Móry je autorem dvanácti jevištních děl, více než dvou set písní, orchestrálních a komorních skladeb. Komponoval rovněž chrámovou hudbu. Byl významnou osobností hudebního života jako tvůrce slovenské zábavné hudby. Jeho písně, operety a zpěvohry se hrály rovněž v Čechách a v Německu.

Ján Móry (také psán Johann Mory, pseudonym: H. Tschirmer) (10. června 1892 Banská Bystrica – 5. května 1978 Bratislava) byl slovenský hudební skladatel a pedagog.

Ján Móry (or Johann Mory) (10 July 1892 – 5 May 1978) was a Slovak composer and pedagogue also known under pseudonym H. Tschirmer.


Historie.

Dordrechtská synoda jednala o realizaci nového překladu Bible na sedmi zasedáních od 19. do 27. listopadu 1618. Na nich se řešily tři důležité otázky:

Směrnice pro překladatelské práce.

Synoda se také obšírně zabývala pravidly jak Bibli překládat. Na osmém zasedání 20. listopadu 1618 byla ustanovena konkrétní pravidla pro překladatelské práce. Překladatelé se museli držet čtyř následujících bodů:

Apokryfní spisy.

Před reformací patřily k Bibli všech křesťanů i spisy, které Hieronymus van Stridon označil jako deuterokanonické. Reformátoři se však dohodli, že Starý zákon bude zahrnovat pouze hebrejskou bibli Tanach. Mimo ni existuje ještě přibližně deset spisů, které se zachovaly prostřednictvím řeckého překladu Starého zákona Septuaginty a latinské Vulgáty. Část jich byla původně napsána v hebrejštině a část v řečtině, k dispozici však máme až na několik výjimek jen části řecké. Synoda rozhodla, že tyto knihy nakonec budou do Státního překladu zařazeny, nicméně na jejich konci bude stát „upozornění pro čtenáře.“ Protestantské církve je postupně přestávaly používat. Jiné církve je však nadále uctívají. Pořadí knih a dělení Septuaginty bylo zachováno, a tak například kniha Rút stojí mezi knihou Soudců a 1. knihou Samuelovou, kniha Pláč po knize Jeremjáš a kniha Daniel po knize Ezechiel.

Překlad Božího jména.

V hebrejské Bibli se Boží jméno označuje čtyřmi písmeny יהוה, latinkou JHVH. Židé toto jméno od konce 3. století př. n. l. přestali vyslovovat; a od té doby není jisté, jak by se toto jméno mělo správně vyslovovat. Na dvanáctém zasedání Synoda rozhodla, že ve Starém zákonu se bude Boží jméno překládat jako HEERE (Hospodin). Na okraji stránky se v knize Genesis 2:4 uvádí:  "„Boží jméno IEHOVAH bylo poprvé zmíněno až stvoření světa a znamená nezávislý/svrchovaný a od věků do věků označuje původ či příčinu existence všech věcí, to jest proč tento název náleží pouze Bohu. Měj to stále na paměti kdykoliv od nynějška uvidíš slovo HEERE (Hospodin) velkými písmeny napsáno (z hebrejštiny pocházející slovo IEHOVA, často zkrácené na IAH).""  Dále vyvstal problém, jak by měl být Bůh oslovován: osobním zájmeny "gij" nebo "du"? Tvar zájmena v druhé osobě jednotného čísla se liší region od regionu a v některých dialektech označuje "gij" množné číslo. To není v souladu s monoteistickým pojetím, že existuje pouze jeden Bůh.  Po tom, co bylo doporučeno, že pro druhou osobu množného čísla se má používat zájmeno "gij lieden", byla těsná většina pro to, aby byl Bůh oslovován zájmenem "gij". To mělo pro nizozemštinu dalekosáhlé následky: zájmeno "du" zmizelo, "gij" se časem změnilo v "jij" a z "gij lieden" ("gijlieden") se stalo "jullie".

Překladatelé.

Synoda jmenovala překladatele na 13. zasedání 26. listopadu 1618. Na překladu Starého zákona měli pracovat Johannes Bogerman, Willem Baudartius a Gerson Bucerus. Překladatelé ovšem museli dělat poznámky na okraj a v nich vysvětlovat, proč se rozhodli pro danou variantu. Pro překlad Nového zákona a apokryfních spisů byli zvoleni Jakobus Rolandus, Herman Faukelius a Petrus Cornelisz. Herman Faukelius a Petrus Cornelisch zemřeli ještě než vůbec mohli na překladu začít. Jejich práci tedy převzali Festus Hommius a Antonius Walaeus. Také byli jmenováni inspektoři, kteří měli za úkol zhotovený překlad kontrolovat.

Význam pro jazyk.

V roce 1637 byla Státní bible dokončena. Výdaje na překlad Bible uhradily Generální stavy, odtud název Státní překlad. Státní bible měla jedinečný vliv na standardizaci nizozemského jazyka, především výběrem slov (mnoha původně německých), používáním různých nových výrazů a rčení a typickým používáním určitých pádů, zejména genitivu. Do překladu byly zahrnuty také gramatické prvky z různých regionálních jazykových variant, např. dolnosasštiny. Státní překlad se navíc zasloužil o jednotný pravopis slov, čímž se z dolnoněmčiny (střední nizozemštiny) postupně stával jednotný jazyk. Státní překlad v mnoha ohledech znamenal počátek nové nizozemštiny, i když se zpočátku zdálo, že vliv na standardizaci nizozemského pravopisu není tak velký. Překladatelé se drželi původních textů, a proto Státní překlad obsahuje mnoho nenizozemsky znějících vět. Na druhou stranu celá řada obratů zdomácněla natolik, že bychom jejich původ v knize knih ani nehledali.

Pobyt v Leidenu.

Jmenovaní překladatelé se sešli se zástupci Synody v Haagu až 22. května 1625. V tu dobu už byli dva ze šesti překladatelů po smrti. Ke zbylým čtyřem (z Leeuwardenu, Zutphenu, Veere a Amsterdamu) byli povoláni Antonius Walaeus (z Waele), mistr theologie v Leidenu, a Festus Hommius (Homminga), predikant a regent Staten-College, internátní školy pro vzdělávání protestantských predikantů, v Leidenu. Zasedání v Haagu se usneslo, že není možné překládat a současně vykonávat běžné práce. Generální stavy proto 18. července 1625 rozhodly, že překladatelé budou bydlet v Leidenu, kde jim bude uhrazeno ubytování (s výjimkou dvou, kteří v Leidenu již bydleli), včetně dalších nákladů, a to po dobu, po kterou budou od příslušných orgánů požadovat uvolnění z práce a proplacení mzdy.  Překladatelé Starého zákona se poprvé sešli v domě Johannese Bogermana na Pieterskerkhof dne 13. listopadu 1626. Překladatelé Nového zákona se scházeli v domě Jacoba Rolanda. Hotové části překladu se tiskly u Jana Claesz. van Dorpa, takže je inspektoři mohli kontrolovat. Překlad Starého zákona byl dokončen v roce 1632. Dne 9. července se v Leidenu sešlo osm inspektorů se dvěma překladateli, aby prodiskutovali obtížné pasáže. To nakonec trvalo 14 měsíců. Stejný scénář se odehrával od 16. listopadu 1634 také ve Walaeově domě na Rapenburg v Leidenu, kde se diskutovalo nad Novým zákonem. Zrevidované texty pak bylo třeba vytisknout.

První leidenský tiskař.

Dne 8. prosince 1634 uzavřelo město Leiden smlouvu s Machteld Aelbrechtsdr., vdovou po Hillebrandu Jacobsz. van Wouwovi, na tisk, vydání a prodej Bible za předpokladu, že překladatelé převedou svá práva na město. Překladatelé Starého zákona tak učinili 10. února 1635. Machteld Aelbrechtsdr. a pozůstalí po Hillebrandovi Jacobsz. van Wouwovi už vlastnili patnáctileté právo na tisk, které jim udělily Generální stavy. Dne 12. února 1635 pak s nimi město Leiden uzavřelo rozšířenou smlouvu na tisk. V roce 1636 byly uzavřeny podobné smlouvy na Nový zákon. Město zaplatilo překladatelům 2500 guldenů. Tisk Bible brzdil nedostatek a vysoká cena papíru a také skutečnost, že mistr tiskař z Amsterdamu přivezl tiskařské vybavení až po tuhé zimě. Tisklo se v domě D’Oliphant na Hooglandse Kerkgracht. Dne 17. září 1637 byl vyhotoven exemplář ve velkém formátu, se zlatými rytinami a vazbou z fialového sametu. Tento výtisk nabídli Waleaus Hommius a Andreas Rivet Generálním stavům.

Zkoumání originálních rukopisů v Leidenu.

Několik let po dokončení překladu odeslaly Generální stavy výtisk, který jim byl v roce 1637 darován, do Leidenu. Tam měl být uložen spolu s původními volnými rukopisy (tzv. autografy), o kterých inspektoři ještě diskutovali. V roce 1639 Generální stavy rozhodly, že místem jejich uložení se má stát Leidenská radnice. Od roku 1641 se tam po dobu tří let sjíždělo dvacet predikantů a dva zástupci Generálních stavů, kteří autografy společně zkoumali. Ubytováni byli v rezidenci De Burcht. Po přivítání starostou města se pak ve slavnostním průvodu vydali na radnici. Volné rukopisy do sebe částečně zapadaly, a proto inspekce v roce 1662 rozhodla, že mají být svázány. Tyto rukopisy zůstaly v Leidenu až do 30. srpna 1800, kdy Zastupitelský orgán Batávské republiky dal svolení, aby byly přeneseny do protestantské církevní společnosti. Autografy se v současnosti nacházejí ve fondu Nederlandse hervormde kerk v Archívu města Utrecht. Truhla, ve které byly uloženy, se nachází v muzeu Catharijneconvent v Utrechtu.

Jazykové úpravy.

Státní překlad prošel od svého vzniku několika různými úpravami. Jazyk a pravopis překladu byl poprvé zrevidován v roce 1762 (v tzv. Jehova-bijbel). Přesto bylo až do počátku devatenáctého století zcela běžné vydávat Státní překlad v původním pravopisu ze sedmnáctého století. První opravdu zmodernizovaný překlad (Starý a Nový zákon) vyšel až v roce 1834. Byl upraven podle tehdy používaného pravopisu Matthijse Siegenbeeka zásluhou Henrica Catse a Wessela Alberta van Hengela. Toto vydání znamenalo konec vydávání Bible v pravopisu sedmnáctého století.

Edice Jongbloed.

V roce 1888 vyšla edice, kterou zrevidovala komise teologů. Tuto verzi původně vydalo nakladatelství Proost en Brand, později, mimo jiné, i nakladatelství Jongbloed. Právě tato edice, známá jako "Jongbloededitie", se stala jednou z nejužívanějších verzí Státního překladu.

Státní překlad 1977.

V roce 1977 vydala společnost Nederlands Bijbelgenootschap verzi Státního překladu, v níž byl především modernizován pravopis. Revizi provedla komise pod vedením pastora C. A. Tukkera (odtud také pojmenování Tukkervertaling). V této edici se však nejednalo o úplné přepracování, nýbrž pouze o mírné úpravy, především jazykovědného rázu, při nichž měl být rovnou modernizován i pravopis. Současně bylo také potřeba tuto edici porovnat se druhým opraveným vydáním Státního překladu (tzv. Ravesteyneditie z roku 1657) a reflektovat pravopisné změny, k nimž v průběhu let došlo. Skutečnou popularitu si tato edice nikdy nezískala.

Revidované vydání.

Revidované vydání Státního překladu, zkráceně HSV, obsahuje text původního Státního překladu z roku 1637, který byl upraven do podoby jazyka, jenž se více přibližuje současné nizozemštině; v žádném případě se tedy nejedná o nový překlad. Kompletní revizi Státního překladu zahájila v červnu 2002 organizace Stichting Herziene Statenvertaling, kterou k tomu účelu založily církve Nederlandse Hervormde Kerk a Christelijke Gereformeerde Kerken. Revize byla dokončena v průběhu roku 2010. Nizozemskému publiku byla oficiálně představena 4. prosince 2010 v Dordrechtu, vlámskému publiku pak 11. prosince 2010.

Digitalizace Státního překladu.

Kompletní digitalizace textu Státního překlada proběhla v letech 2007-2008. Na přepisu textů, včetně korektur, pracoval tým 135 dobrovolníků pod vedením Nicoline van der Sijsové. Jednalo se celkem o 2 590 583 slov, z nichž 931 309 pochází přímo z biblických textů, 1 317 155 z glos a zbytek z předmluv k různým biblickým knihám. Webové stránky digitalizovaného Státního překladu byly oficiálně uvedeny do provozu 22. května 2008 profesorem Fritsem van Oostromem.

Státní překlad Bible je první oficiální nizozemský překlad Bible přímo z původních hebrejských, aramejských a řeckých textů. Pověření k překladu bylo vydáno v roce 1618 na Dordrechtské synodě; náklady měly uhradit Generální stavy.  Do té doby se používaly nejrůznější překlady, mezi nimi i Lutherův překlad do hornoněmčiny. Ten byl ovšem považován za luteránský výklad. Nizozemská vydání vycházela už i předtím, například Delftská bible (1477), Liesveldtova bible (1526), Biestkensova bible (1560) a Bible Deux-aes (1562), jednalo se však o pouhé překlady již dříve přeložených a mnohdy neúplných textů.  Lovaňská bible (1548) byla dlouho jediná, kterou římskokatolická církev schválila jako katolickou. Synoda proto považovala za nezbytné, aby vyšel kvalitní vlastní (kalvinistický) překlad podle vzoru anglické autorizované verze Bible krále Jakuba (1611), který by se nejvíce přiblížil původním textům v biblických jazycích. Starý zákon byl napsán v hebrejštině a aramejštině, Nový zákon a starozákonní apokryfy v řečtině.  Generální stavy schválily žádost Synody až v roce 1626, teprve poté mohli překladatelé zahájit činnost. Překladatelské práce probíhaly v Leidenu. Státní překlad byl hotov v roce 1635 a Generální stavy jej autorizovaly v roce 1637. Město Leiden zaplatilo za právo tisknout Bibli částku 2500 guldenů. V letech 1637 až 1657 se vytisklo půl milionu exemplářů. Státní překlad se v některých protestantských církvích stále považuje za autoritativní text.  Státní překlad Bible má nedocenitelný význam nejen v náboženské oblasti, ale také na poli jazykovědy a politiky. Jazyk Státního překladu tvoří základ standardní nizozemštiny, která se vyvinula v 17. století a byla důležitým nástrojem ke kulturnímu sjednocování Nizozemska.  Nový zákon Státního překladu (stejně jako například Nový zákon Bible krále Jakuba) je překladem rukopisu Textus receptus. Tento řecký text publikoval Erasmus Rotterdamský na základě několika rukopisů byzantské textové tradice. Starý zákon je překladem věrohodného Masoretského textu. Od konce devatenáctého století ovšem vychází většina překladů Bible z kritických vydání Nového zákona, jako např. edice Nestle-Aland, jejíž základem se staly tehdy objevené rukopisy Starého a Nového zákona.  Státní překlad Bible používá při bohoslužbách stále mnoho desítek nizozemských farností (především ortodoxně kalvinistických).

The Statenvertaling (, "States Translation") or Statenbijbel ("States Bible") was the first translation of the Bible from the original Hebrew, Aramaic and Greek languages into Dutch, ordered by the Synod of Dordrecht 1618 and financed by government of the Protestant Dutch Republic and first published in 1637.  The first complete Dutch Bible had been printed in Antwerp in 1526 by Jacob van Liesvelt. Like other existing Dutch Bibles, however, it was merely a translation of other translations. Furthermore, the translation from Martin Luther was widely used, but it had a Lutheran interpretation. At the Synod of Dort in 1618/19, it was therefore deemed necessary to have a new translation accurately based on the original languages. The synod requested the States-General of the Netherlands to commission it.  In 1626, the States-General accepted the request from the Synod, and the translation started. It was completed in 1635 and authorized by the States-General in 1637. From then until 1657, when a second edition was published, a half-million copies were printed. It remained authoritative in Protestant churches well into the 20th century.  In 1645, The Westminster Assembly commissioned Theodore Haak to translate the "Statenvertaling met Kantekeningen" (the Dort Authorized Version with commentary) into English for wider distribution. This massive work was published in London by Henry Hill in 1657.  The source material for the Old Testament was the Masoretic Text and the Septuagint. The New Testament was translated from the "Textus Receptus" with references to the Majority Text.


Rozšíření.

Je původní rostlinou v oblastech jihovýchodního Ruska, ve Střední a Malé Asii, Íránu, Pákistánu, Indii, Číně, Mongolsku, na Sibiři i v Japonsku a na Tchaj-wanu. Kromě České republiky byl také zanesen do celé Střední a Jižní Evropy, Severní a Jižní Ameriky, zbytku Asie, Jižní Afriky, Austrálie i na Nový Zéland.  V současnosti se v ČR vyskytuje téměř po celém území, nejčetnější je v teplých oblastech středních Čech a jižní Moravy. K jeho rozšiřování přispívá i pěstování jako okrasné letničky v zahradách nebo na hřbitovech, kde se vysévá pyramidální varieta 'trichophylla', tzv. „letní cypříšek“ (kulovitý vzrůst, žlutozelené zbarvení rostlin, na podzim červené, listy pouze čárkovité) a odtamtud se semeny dostává do volné přírody.

Ekologie.

Tento bylinný druh osídluje hlavně lehké, alkalické, štěrkovité a písčité, živinami chudé substráty na světlých, suchých, teplých a otevřených stanovištích. Nejvíce se vyskytuje na skládkách, rumištích, železničních náspech a podél cest. odtud se šířívá jako plevel po obdělávaných polích až do nadmořské výšky 1200 m. V současnosti roste spíše na klimaticky teplých místech, avšak předpokládá se jeho postupné rozšíření i do vyšších a chladnějších poloh. Je schopen růst i na zasolených půdách.  Má velkou konkurenční schopnost, produkuje alelopatické chemické látky, které omezují klíčení semen v sousedství. Silné a husté rostliny tvoří kompaktní porosty, které připravují okolní rostliny o světlo, vláhu i živiny a svými rozměry zhoršují strojovou sklizeň.

Popis.

Jednoletá, šedozelená nebo načervenalá rostlina s kůlovitým kořenem, která v časném mládí vytvoří drobnou listovou růžice. Později z ní rychle vyrostou přímé, vespod dřevnatějící lodyhy, které jsou hustě metlovité větvené a dorůstají do výšky až 150 cm. Lodyhy jsou oblé nebo mělce rýhované, vespod lysé a nahoře hustě chlupaté. Jsou porostlé střídavými, přisedlými nebo krátce řapíkatými listy, které jsou ploché, úzce podlouhlé, až 6 cm dlouhé a 0,5 cm široké. Listové čepele jsou u báze zúžené, na vrcholu dlouze špičaté, po obvodě celistvé a mají zřetelnou střední žilku.  Drobné, oboupohlavné květy vyrůstají po jednom až dvou z úžlabí listů na koncích lodyh a nevytvářejí květenství, někdy květům vyrůstá na bázi hustý věneček chlupů. Mají pět nazelenalých okvětních plátků, které jsou v horní časti dovnitř zahnuté a na každém v dospělosti vyrůstá drobný bylinný přívěsek. V květu je pět tyčinek s červenými prašníky, které se pro odvrácení samosprašnosti otvírají až zaschnutí blizen. Svrchní semeník má dvě červené čnělky. Květy kvetou od července do září, neprodukují nektar a jsou opylovány větrem.  Plodem je tmavohnědá, asi 2 mm dlouhá, okrouhlá, vmáčklá, jednosemenná nažka zabalená ve vytrvalém okvětí. Rozšiřovány jsou větrem nebo vodou, podíl na jejich šíření mají i lidé při pracovní činnosti. Po dozrání se lodyhy za silného větru zpravidla ulomí a jsou i se semeny unášeny větrem a cestou trousí semena, stávávají se z nich tzv. stepní běžci.

Rozmnožování.

Bytel metlatý pravidelně bohatě plodí a téměř všechny jeho nažky klíčí. Jedna rostlina vytvoří až 10 000 plodů, které dozrávají obvykle v říjnu a pomalu se vysemeňují až do jara. Semena nejsou dormantní a část jich vyklíčí již na podzim, zimu však semenáče nepřežijí. Pro vzejití jim stačí teplota těsně nad 0 °C a hloubka 5 až 7 cm. S příchodem jara průběžně raší až do poloviny dubna, pro růst a kvetení jim postačuje teplota 15 °C. Jen malá část semen má schopnost vyklíčit i za dva roky.

Taxonomie.

V České republice vyrůstají dva poddruhy, častěji se vyskytuje nominátní bytel metlatý pravý ("Bassia scoparia" subsp. "scoparia"), řidčeji bytel metlatý hustokvětý ("Bassia scoparia" subsp. "densiflora"), který se od nominátního odlišuje hustým věnečkem dlouhých chlupů pod květy a plody.

Význam.

Názory na prospěšnost či škodlivost bytele metlatého jsou rozdílné, liší se podle místa a pohledu posuzovatele.

Prospěšnost.

Ve Spojených státech amerických a v Kanadě se zájem o bytel metlatý jako o krmnou plodinu v posledních deseti letech podstatně zvýšil, zvláště v suchých oblastech. Produkuje stejné množství píce na hektar jako vojtěška, ale s polovičními nároky na vodu, má vysoký obsah živin a netrpí chorobami a škůdci. Má oproti vojtěšce jen mírně menší krmnou hodnotu a stravitelnost, neovlivňuje chuť mléka. Spolehlivě roste i na místech s úhrnem ročních srážkami jen 150 mm (Praha asi 600 mm)  Lze jej dobře využívat pro znovuozeleňování, obnovu narušených půd i jako ochranu proti půdní erozi. Používá se i k rekultivaci zasolených půd, dobře prospívá i při zavlažování vodou se salinitou rovnající se třetině slanosti mořské vody. Vysazuje se jako solitérní prvek v plošných výsadbách nebo se z něj vytvářejí krátkodobé živé ploty, které lze stříháním tvarovat.  Mladé výhonky rostlin a jejich pupeny jsou v Japonsku a Číně používány na saláty a do polévek. Ve východní Asii se dospělé rostliny sklízejí na siláž. Semena jsou bohatá na bílkoviny a používají se k výrobě mouky pro pečení chleba. Odvar ze semen se v ruském a čínském léčitelství využívá pro močopudné účinky při zánětech močového měchýře a močových cest, prášek ze semen k výrobě mastí na choroby kůže i jako srdeční stimulátor.

Škodlivost.

V přírodě České republiky je tento nepůvodní druh hodnocen jako aktuálně nebezpečný plevel, který je mimořádně expanzivní s velkou schopností reprodukce a šíření. Navíc existují typy, které byly schopné vytvořit si za krátkou dobu rezistenci vůči několika skupinám herbicidů. Doposud se projevuje jako synantropni rostlina a jen málo se dostává mezi kulturní plodiny, s výjimkou okopanin. Předpokládá se, že k jeho dalšímu šíření napomůže globální oteplování. Není přirozeně regulován chorobami ani škůdci.  Hospodářská zvířata (skot, koně, ovce) dospělé rostliny ráda spásají. Ty ale obsahují v listech, květech i semenech toxické látky (oxaláty, alkaloidy, saponiny, nitráty a sulfáty). které při dlouhodobé konzumaci většího množství způsobují neurologické problémy, fotosenzibilitu kůže a případně až úhyn.  Ve Spojených státech amerických a v Kanadě se na některých územích stal obávaným, proti suchu odolným plevelem prérijních oblastí a je dnes jedním z nejrozšířenějších a nejobtížnějších plevelů v zemědělství USA. Při zamoření podstatně snižuje výnosy obilnin, čiroku, sóje a cukrovky a jeho rané populace jsou problémem též u ozimých obilnin.  V roce 1990 byl záměrně dovezen do Západní Austrálie jako krmná plodina pro území se zasolenou půdou. Začal se ale tak rychle šířit, že již za dva roky byl prohlášen za plevel, který je nutno vymýtit. Při nákladech 300 000 USD se tuto eradikaci podařilo do roku 2000 uskutečnit.

Bytel metlatý ("Bassia scoparia") je planě rostoucí bylina, druh rodu bytel. Do české přírody, kde byl poprvé pozorován v roce 1811, se tento neofyt dostal přes Středomoří z jihovýchodní Evropy s osivem obilnin a olejnin. Nově bývá do Česka zavlékán ze Severní Ameriky, hlavně se sojovými boby a jeho populace se šíří podél železničních tratí a silnic.

Bassia scoparia is a large annual herb in the family Amaranthaceae native to Eurasia. It has been introduced to many parts of North America, where it is found in grassland, prairie, and desert shrub ecosystems. Its common names include burningbush, ragweed, summer cypress, mock-cypress, kochia, belvedere, Mexican firebrush, and Mexican fireweed.


Historie.

První objevený proces jaderného štěpení bylo štěpení vyvolané neutrony. Protože kosmické záření produkuje neutrony, bylo obtížné rozlišit mezi spontánním a indukovaným štěpením. Kosmické záření ale může být odstíněno silnou vrstvou vody nebo hornin. Spontánní štěpení tak bylo objeveno v roce 1940 sovětskými fyziky Georgijem Fljorovem a Konstantinem Petržakem. Ti pozorovali uran v Moskevském metru ve stanici Dinamo, 60 metrů pod povrchem.

Proveditelnost.

Nejlehčí přirozené nuklidy u nichž by mohlo probíhat spontánní štěpení jsou niob 93 a molybden 94, tedy prvky s protonovými čísly 41 a 42. Spontánní štěpení u nich však nebylo nikdy pozorováno. V praxi jde tedy o stabilní izotopy.  Spontánní štěpení je v rozumných časech pozorovatelné pouze u prvků s atomovou hmotností 232 nebo vyšší. Jedná se tedy o prvky, alespoň tak těžké, jako je thorium 232, které má poločas přeměny o něco delší než je stáří vesmíru. Thorium 232 je nejlehčí radioaktivní nuklid, u nějž máme důkazy spontánního štěpení v minerálech, které tento prvek obsahují.  Z prvků se známými vlastnostmi mají největší náchylnost ke spontánnímu štěpení uměle připravené aktinoidy s vysokým protonovým číslem, jejichž protonové číslo je současně liché. Jde tedy zejména o mendelevium (protonové číslo 101) a lawrencium (protonové číslo 103). A také některé ze supertěžkých transaktinoidů, například rutherfordium.  U těžkých přirozeně se vyskytujících izotopů jako jsou thorium 232, uran 235 a uran 238, dochází ke spontánnímu štěpení zřídka, ve velké většině případů místo toho pozorujeme alfa rozpad nebo beta přeměnu. Spontánní štěpení těchto izotopů je obvykle zanedbatelné.  Matematicky se skutečnost zda dojde ke spontánnímu štěpení v době natolik krátké aby bylo pozorovatelné současnými metodami dá vyjádřit tímto vzorcem:  Kde Z je protonové číslo a A je nukleonové číslo (například formula_2 = 36 pro uran-235)

Míra spontánního štěpení.

V praxi izotop plutonium 239, vždy obsahuje určité množství izotopu plutonium 240, protože plutonium 239 má tendenci pohlcovat neutrony v průběhu výroby. Vysoká míra zastoupení plutonia 240 zvyšuje míru spontánního štěpení, tento izotop je proto nežádoucí příměs. Plutonium pro vojenské potřeby neobsahuje více než 7 % plutonia 240.  Zřídka využívaný typ atomové bomby Hirošimského typu založený na srážce dvou podkritických množství štěpného materiálu má kritický čas vložení asi jednu milisekundu. Pravděpodobnost štěpení během tohoto intervalu by měla být nízká. Proto je na tento typ bomby vhodný pouze uran-235. Téměř všechny typy atomových bomb používají nějakou formu imploze.  Pokud jádro prochází superdeformací, může ke spontánnímu štěpení dojít rychleji.

Proces spontánního štěpení a jeho využití.

Stejně jako v případech dalších typů radioaktivní přeměny ke spontánnímu štěpení dochází v důsledku tunelového jevu v atomovém jádře, aniž by bylo potřeba jeho srážky s jinou částicí, nutné u indukovaného štěpení. Přesto jsou výsledky obou štěpení obdobné: Podobně jako ostatní typy jaderného štěpení, i spontánní štěpení uvolňuje neutrony, takže pokud je přítomno kritické množství štěpného materiálu, spontánní štěpení může iniciovat soběstačnou řetězovou reakci.  Radioizotopy pro něž není míra spontánního štěpení zanedbatelná mohou být použity jako zdroje neutronů. Jedná se například o kalifornium-252 s poločasem přeměny 2638 let. Uvolněné neutrony mohou být využity například při bezpečnostních kontrolách na letištích při hledání výbušnin, dále při měření vlhkosti půdy v okolí dálnic a dalších staveb nebo při měření vlhkosti materiálu uloženého v zásobnících.  Spontánní štěpení uranu 235 a uranu 238 zanechává stopy na krystalové mřížce minerálů obsahujících uran poté, co jimi projdou štěpné produkty. Toto poškození, nazývané štěpné dráhy, je základem metody radiometrického datování zvané datování podle štěpných stop.

Spontánní štěpení je forma radioaktivní přeměny přítomná pouze u velmi těžkých chemických prvků. Vazebná energie jádra dosahuje maxima u nukleonového čísla 58. Spontánní štěpení na menší jádra a několik jaderných částic je možné u větších nukleonových čísel.  Vzhledem k omezení při vytváření dceřiných jader štěpných produktů je spontánní štěpení teoreticky (čímž je míněno energeticky) možné od nukleonového čísla 92 dále. Pravděpodobnost spontánního štěpení se se zvyšující atomovou hmotností zvyšuje.

Spontaneous fission (SF) is a form of radioactive decay that is found only in very heavy chemical elements. The nuclear binding energy of the elements reaches its maximum at an atomic mass number of about 56; spontaneous breakdown into smaller nuclei and a few isolated nuclear particles becomes possible at greater atomic mass numbers.


Podrobnosti.

SOFAR kanál je koncentrován v hloubce, kde kumulativní účinek teploty, tlaku a v menší míře též salinity vytváří pásmo minimální rychlosti šíření zvuku ve vodním sloupci oceánu. Tlak se zvyšuje lineárně s narůstající hloubkou, avšak teplota je proměnná, obvykle rychle klesá od hladiny moře až do hloubky zhruba tisíc metrů. Dále ale zůstává až do dna téměř nezměněna kvůli působení ohřevu z mořského dna. V blízkosti hladiny, klesající teplota způsobuje snížení rychlosti zvuku ve vodě s rostoucí hloubkou, naopak hlouběji ve vodním sloupci rostoucí tlak a tedy vyšší koncentrace molekul vody způsobuje zvyšování rychlosti zvuku s rostoucí hloubkou. Vrstva kde je rychlost zvuku minimální se nazývá osa kanálu.  V blízkosti souostroví Bermudy se nachází osa kanálu v hloubce zhruba 1000 metrů, v mírném pásmu je osa kanálu v menších hloubkách a ve vysokých zeměpisných šířkách dokonce vystupuje téměř až k povrchu.  Princip šíření zvuku v kanálu je podobný šíření světla v optickém vlákně. Dochází k tomu, že se zvukové vlny odráží a lámou od stěn kanálu tak, že nedochází k rozptylům zvuku od dna nebo hladiny. Zvuk se tak šíří téměř beze ztrát.  Záhadné nízkofrekvenční zvuky připisované plejtvákům myšokům jsou v kanálu častým jevem. Biologové se domnívají, že velryby se mohou potopit do tohoto kanálu, zde zpívat a komunikovat tak s ostatními jedinci druhu vzdálenými mnoho kilometrů.  Během druhé světové války navrhl objevitel kanálu SOFAR Maurice Ewing, že by šlo tuto vrstvu využít pro záchranu sestřelených pilotů, kteří by odpálili speciální SOFAR bombu, která by explodovala právě v hloubce uvnitř kanálu a sloužila by k tajné nouzové komunikaci.  V umění se kanál SOFAR objevuje například v románu "The Hunt for Red October", kde je kanál využit pro detekci nepřátelské ponorky.  Maurice Ewing rovněž spekuloval o existenci podobné vrstvy v horních vrstvách atmosféry, což vedlo k zahájení projektu Mogul prováděného v letech 1947 až 1948.

Kanál SOFAR ("Sound Fixing and Ranging channel"), je horizontální vrstva vody v oceánu v níž je rychlost šíření zvuku minimální. Kanál tak slouží jako vlnovod pro zvuk a nízké frekvence zvukových vln v něm mohou cestovat tisíce kilometrů než se ztratí. Tento jev má důležité aplikace především ve vojenství. Kanál SOFAR byl objeven v roce 1940 nezávisle Mauricem Ewingem a Leonidem Brechovskym.

The SOFAR channel (short for Sound Fixing and Ranging channel), or deep sound channel (DSC), is a horizontal layer of water in the ocean at which depth the speed of sound is at its minimum. The SOFAR channel acts as a waveguide for sound, and low frequency sound waves within the channel may travel thousands of miles before dissipating. This phenomenon is an important factor in submarine warfare. The deep sound channel was discovered and described independently by Maurice Ewing, Stanley Wong and Leonid Brekhovskikh in the 1940s.