Kata řady Heian.

Řada Heian je pěticí kat odstupňovaných podle obtížnosti. Jsou to katy tzv. žákovské.

Hlavní složky kata.

Mimo již zmíněných obratů, přesunů a aplikací technik je důležité také fázování neboli časování, kdy je jaká technika provedena. Dýchání je další, na první pohled jednoduchou částí kata. Nejdůležitější je výdech provázený "kime" (zpevněním) na konci každé techniky. Bunkai (aplikace) je hlavním prvkem pochopení kata. Jednoduše k čemu jaká technika slouží, jak pomyslní soupeři útočí atd. Embusen je trasou kata, cestou po které se cvičící pohybuje. Nedodržení např. úhlu trasy vede k tomu,že cvičící neskončí na tom samém místě kde začínal.

Soutěžní disciplína.

Na soutěžích se předpokládá naprosté zvládnutí dané katy, hodnotí se rychlost, síla, dynamika i celkový vzhled kata. Jako nominační kata se používají Jion, Bassai-dai, Kanku-dai a Enpi.

Bunkai.

Každá kata obsahuje množství bojových technik a postupů, které by si měl karateka osvojit. K tomu slouží trénink bunkai. Pro označení aplikací kata je možné použít 2 znaky. První z nich Oyo znamená "praktické užití" a je výstižnější než slovo Bunkai, které znamená "rozebrat, analyzovat". Doslovně přeloženo "bunkai" znamená "analýza". Nejedná se tedy o "aplikaci technik" či sebeobranu v pravém slova smyslu. Pod pojmem bunkai se skrývají i filosofické či historické zajímavosti, které jsou v kata obsažené. Názory na rozbor či analýzu kata se velmi liší – v JKA je tréninkový systém postaven dominantně na kata, ve sportovním karate se analýza kata vesměs vypouští. Každý z přístupů má své výhody a nevýhody. Zde se třeba si uvědomit, že v minulosti mistři okinawa-te učili jednu, dvě nebo maximálně tři kata a v nich se odrážel celý systém jejich boje. Dnešní vysoký počet kata v Šótókanu vznikl v nedávné minulosti.

Kata (v japonštině 型) je jedna ze tří hlavních částí karate, ale třeba i taekwondo, aikida, kenda a dalších bojových sportů. Jde o stínový způsob boje s několika imaginárními soupeři. Před zavedením kumite to byl jediný způsob nácviku boje. Slouží k nácviku obratů, přechodů mezi postoji, samotné chůzi v postoji a procvičení technik. Každá kata má přesně daný obsah, délku i fázování. Každá kata začíná a končí úklonou, až na výjimky obsahuje dvě "kiai" (výkřik znamenající maximální nasazení) a začíná obrannou technikou.

Kata is a Japanese word (型 or 形) meaning literally "form" referring to a detailed choreographed pattern of martial arts movements made to be practised alone, and also within groups and in unison when training. It is practised in Japanese martial arts as a way to memorize and perfect the movements being executed. Korean martial arts with Japanese influence (hapkido, Tang Soo Do) use the derived term "hyeong" (hanja: 形) and also the term "pumsae" (hanja: 品勢 hangeul: 품새).  Kata are also used in many traditional Japanese arts such as theatre forms like kabuki and schools of tea ceremony ("chadō"), but are most commonly known in the martial arts. Kata are used by most Japanese and Okinawan martial arts, such as iaido, judo, kendo, kenpo, and karate.


Historie.

Myšlenka SOS dětských vesniček vznikla v Rakousku v roce 1949 jako jeden ze způsobů zajistit opuštěnému dítěti péči náhradních rodičů. Jejím původcem a následně realizátorem byl Rakušan dr. Hermann Gmeiner, který ideu spojit opuštěné děti s matkami, které děti nemají, uvedl ve skutečnost založením SOS dětské vesničky v rakouském Imstu. Tehdy byla zaměřena především na válečné sirotky a v důsledku války na opuštěné děti. Základem bylo přiblížit podobu této náhradní péče co možná nejvíc skutečné rodině – matka s dětmi žije v samostatném domě v podpůrném prostředí vesničky. Hlavní zásadou je nerozdělovat od sebe sourozence. Prvnímu domu dal H. Gmeiner název "Dům míru", posléze vznikly další; dodnes je "prototyp Imst" vzorem pro další země, jak prakticky, snadno a relativně levně realizovat náhradní rodinnou péči dětem, kterým vlastní rodina selhala.

SOS dětské vesničky v České republice.

V roce 1967 Hermann Gmeiner přijel na pozvání České pediatrické společnosti představit tento projekt do tehdejšího Československa. V roce 1968 vzniká nejdříve Kruh přátel SOS dětské vesničky a posléze Sdružení SOS dětských vesniček a bylo založeno Konto 777 SOS dětské vesničky. O rok později, v roce 1969, je na kontě (na tehdejší dobu obrovská suma) 28 miliónů Kčs a zahajuje se výstavba vesničky v Doubí u Karlových Varů. V roce 4. 10. 1970 tato vesnička zahajuje činnost a pokládá se základní kámen vesničky v Chvalčově na Kroměřížsku. Její výstavba začíná v roce 1971, o rok později 1972 se začíná stavět vesnička v Brně-Medlánkách a rok nato 1973 spouští činnost vesnička ve Chvalčově.  Období normalizace sedmdesátých let nepřálo žádné formě občanských iniciativ – v roce 1974 byly vesničky převedeny pod pravomoc státu a o rok později ustavena komise k likvidaci Sdružení. To bylo obnoveno po listopadu 1989, následně byly Sdružení předány fungující vesničky v Doubí a Chvalčově a roku 1996 znovu zahájena výstavba vesničky v Brně-Medlánkách, která byla pro děti otevřena v roce 2003.  V roce 1993 bylo Sdružení SOS dětské vesničky přijato za řádného člena mezinárodní organizace SOS Kinderdorf International se sídlem v Rakousku.  Cílem SOS dětských vesniček v České republice je dlouhodobě pomáhat ohroženým dětem vyrůstat v láskyplném prostředí se svými vlastními rodiči nebo pěstouny.

Idea a koncepce.

SOS dětské vesničky jsou jedna z nejvýznamnějších neziskových organizací zabývající se dlouhodobou přímou pomocí ohroženým dětem. S vizí, že každé dítě si zaslouží vyrůstat v bezpečném a láskyplném prostředí rodiny, poskytují širokou škálu služeb a zázemí pěstounským rodinám, preventivní, okamžitou a následnou péči ohroženým dětem i mladým dospělým.  PĚSTOUNSKÁ PÉČE / služby pro pěstouny – SOS Přístav  Komplexní služby pěstounským rodinám. Jedná se o služby poradenské, psychologické, terapeutické, pedagogické, sociální, odlehčovací.  PREVENTIVNÍ PÉČE – SOS Kompas, SOS Kajuta  Odborné služby terénních sociálních pracovníků rodinám ohroženým odebráním dítěte. Jedná se o zajištění preventivní péče rodinám s dětmi ve složité životní situaci, kterou sami nedokáží řešit. Cílem péče je stabilizovat rodinu a předejít odebrání dítěte.  OKAMŽITÁ POMOC – SOS Sluníčko  SOS Sluníčko je zařízením s nepřetržitým provozem pro děti v krizové situaci, které vyžadují okamžitou pomoc. SOS Sluníčko pomáhá rodinám, které se na přechodnou dobu nemohou o dítě postarat a také dětem zanedbávaným nebo týraným.  NÁSLEDNÁ PÉČE – SOS Kotva  Příprava mladých dospělých z dětských domovů a pěstounských rodin na samostatný život.

SOS dětské vesničky jsou nestátní nezisková organizace, která pomáhá ohroženým rodinám v péči o své děti a poskytuje kvalitní alternativní péči dětem, které nemohou vyrůstat ve své vlastní rodině.

SOS Children's Villages is an independent, non-governmental, nonprofit international development organization headquartered in Innsbruck, Austria. The organization provides humanitarian and developmental assistance to children in need and protects their interests and rights around the world. The first SOS Children's Village was founded in 1949 in Tyrol, Austria by an Austrian philanthropist Hermann Gmeiner. Today, SOS Children's Villages is active in 135 countries and territories worldwide  SOS Children's Villages provide alternative families to children without adequate parental care. Children of different ages and background live together in a house with a full-time parent, usually a woman who serves as the children's parent. There are usually 6 to 15 houses in a typical SOS Village. In addition to the Villages, the organization also runs a whole range of programs and facilities to support socially disadvantaged and impoverished families through its subsidized kindergartens, primary and secondary schools, youth facilities social and medical centers, and emergency response relief operations . In 2017, over 85,000 children and youths are raised in 572 SOS Children's Villages and over 700 SOS Youth Facilities. Another 3.8 million children and adults received services from their other programs.  SOS relies on contributions from governments and private donors. In 2017, the organization's 350 institutional partnership contracts totaled more than €31 million in institutional funds implemented. Funding from foundations and lotteries totaled nearly €48 million, and corporate partnerships provided more than €49 million in support for SOS Children's Villages globally. The organization was awarded the Conrad N. Hilton Humanitarian Prize in 2002, and the Princess of Asturias Award of Concord in 2016.


Archeologické nálezy.

Doloženy jsou různé archeologické nálezy sošek, např. z jihu Francie pochází nález rytiny, kterému dnes říkáme Lausselská Venuše. V podhůří Pyrenejí na Lespugne ve Francii byla objevena 14 cm vysoká soška vyřezávaná z mamutí slonoviny. Její velká prsa a hýždě připomínají čtyři veliká vejce. Na stehnech pod hýžděmi je vyleptáno 10 řádků. Každý řádek by mohl symbolizovat jeden lunární měsíc lidského těhotenství. Další podobou bohyně Velké Matky nacházíme v Rakousku. Její stáří je datováno do období mezi roky 30000 př. n.l. a 25000 př. n.l a je známá jako Willendorfská Venuše. Z našeho území je známá Věstonická Venuše.

Období matriarchátu.

Údajně prvotní formou sociální organizace v období prehistorie (7000-2500 př.n.l.) byla gynokracie = vláda žen, založená právě na kultu Bohyně Matky (J.Bachofen, Das Mutterrecht, 1861). Bachofen pohlížel na tuto matriarchální společnost z pozitivistického hlediska jako na primitivní fázi vývoje, který zatím nepokročil za jakési animální stádium lidstva. Odvozování původu z mateřské linie bylo charakteristické v důsledku sexuální promiskuity, která znemožňovala přesnou identifikaci otce. Tuto společnost charakterizovalo také společné vlastnictví, přirozené právo a náboženství založeno na kultu Bohyně Matky. Nejdůležitějšími symboly byly země a voda, jelikož plodnost žen se ztotožňovala s úrodností země. Ústředním tématem bylo mystérium života a smrti, obnovy života člověka, zvířat i rostlin. Na keramice i předmětech denní potřeby z té doby můžeme nalézt často symboly rození (trojúhelníkové obrazce=porod, ženské pohlavní orgány; spirály a víry = voda). Také se často objevují sošky s přehnaně zdůrazněnými prsy představující Bohyni Matku jako pramen výživy. Matriarchát (v evropském měřítku) zanikl mezi rokem 4000-2800 př. n. l. kvůli vpádu kmenů z východu. Ty s sebou přinesly kult založený na chování koní a výrobě zbraní. S odvozováním původu po otci vzniklo pozitivní právo, monogamie, soukromé vlastnictví a kultovní systémy založené na nebeské symbolice.

Současné pojetí.

Některé prameny naznačují, že původní kult Bohyně se v katolicismu transformoval do podoby uctívání Panny Marie. Kult Bohyně Matky je v současné době zdůrazňován v různých novopohanských směrech, které odkazují například na uctívání Velké Matky v kulturách původních obyvatel Ameriky a v jiných částí světa. Oslava ženství je součástí i některých směrů současného New Age. Etnograficky a beletristicky je v ČR zmapován jeden z poslední reliktů pohanství v naší novodobé historii v podobě Žítkovských bohyní. Jednalo se o ženy, které se věnovaly lidovému léčitelství (zejména bylinkářství), magii a věštění. Svůj um si předávaly po ženské linii rodů žijících v Moravských Kopanicích.

Reference.

Ubaldo Nicola: Obrazové dějiny filozofie, Euromedia Group, k. s. - Knižní klub, Praha 2011, str.16

Termínem bohyně Matka se rozumí jakákoliv bohyně spojená zejména s mateřstvím a plodností. Takové bohyně se vyskytovaly a vyskytují v mnoha kulturách, příkladem může být např. řecká Gaia, védská Durga nebo wiccanská Bohyně.

A mother goddess is a goddess who represents or is a personification of motherhood. When equated with the Earth or the natural world, such goddesses are sometimes referred to as Mother Earth or as the Earth Mother. The concept is complementary to a "Sky Father" or "Father Sky".  There is difference of opinion between the academic and the popular conception of the term. The popular view is mainly driven by the Goddess movement and reads that primitive societies initially were matriarchal, worshipping a sovereign, nurturing, motherly earth goddess. This was based upon the nineteenth-century ideas of unilineal evolution of Johann Jakob Bachofen. According to the academic view, however, both Bachofen and the modern Goddess theories are a projection of contemporary world views on ancient myths, rather than attempting to understand the "mentalité" of that time. Often this is accompanied by a desire for a lost civilization from a bygone era that would have been just, peaceful and wise. However, it is highly unlikely that such a civilization ever existed.  For a long time, feminist authors advocated that these peaceful, matriarchal agrarian societies were exterminated or subjugated by nomadic, patriarchal warrior tribes. An important contribution to this was that of archaeologist Marija Gimbutas. Her work in this field has been questioned. Among feminist archaeologists this vision is nowadays also considered highly controversial.  Since the sixties of the twentieth century, especially in popular culture, the alleged worship of the mother goddess and the social position that women in prehistoric societies supposedly assumed, were linked. This made the debate a political one. According to the goddess movement, the current male-dominated society should return to the egalitarian matriarchy of earlier times. That this form of society ever existed was supposedly supported by many figurines that were found. In academic circles, this prehistoric matriarchy is considered unlikely. Firstly, worshiping a mother goddess does not necessarily mean that women ruled society. In addition, the figurines can also portray ordinary women or goddesses, and it is unclear whether there really ever was a mother goddess.


Masakr v královském paláci.

Toho dne se v královském paláci v hlavním nepálském městě Káthmándú konal večírek, na kterém se korunní princ Dípéndra dostal do podnapilého stavu a choval se nezdvořile k hostům, načež mu jeho otec král Biréndra řekl, aby večírek opustil. Opilý Dípéndra byl odveden do svého pokoje svým bratrem, princem Nirájánem, a bratrancem, princem Párasem.  O hodinu později se korunní princ na večírek vrátil se samopalem Heckler & Koch MP5 a puškou M16. Nejdříve vystřelil do stropu a poté obrátil zbraň proti svému otci, králi Biréndrovi. O několik okamžiků později Dípéndra zastřelil jednu ze svých tet. Když se Dípéndrovi v další střelbě snažil zabránit jeho strýc princ Dhíréndra, Dípéndra jej střelil do hrudi. Během střelby utrpěl drobná zranění i princ Páras, jemuž se podařilo zachránit nejméně tři členy královské rodiny včetně dvou dětí tím, že před ně strhl gauč. Královna Aišvarja přišla do pokoje, kde se masakr odehrával, těsně po prvních vystřelených kulkách, proto urychleně pokoj opustila a jala se vyhledat pomoc.  O něco později byla královna s Dípéndrovým bratrem Nirájánem zastřelena v zahradě paláce. Dípéndra poté vyšel na malý můstek nad palácovým potůčkem, obrátil zbraň proti sobě a postřelil se. Pravděpodobným motivem princových činů byl nesouhlas s výběrem jeho budoucí manželky.

Následné události.

Těžce raněný Dípéndra byl převezen v kómatu do nemocnice, kde po třech dnech, 4. června 2001, zemřel. Novým králem Nepálu se po oblíbeném Biréndrovi stal Dípéndrův strýc Gjánéndra.  Nedlouho po masakru se začaly objevovat konspirační teorie, které se zabývaly možným spiknutím, které měl zosnovat Gjánéndra, který ten den nebyl se svou rodinou v paláci přítomen. Zvláštní vyšetřovací výbor, který byl pověřen šetřením masakru onoho dne, však konstatoval, že jediným viníkem oněch vražd byl princ Dípéndra.

Masakr nepálské královské rodiny bylo hromadné vyvraždění příslušníků nepálského královského rodu, které se odehrálo 1. června 2001 v královském paláci v Káthmándú. Za masakr byl zodpovědný korunní princ Dípéndra, který zastřelil několik členů své rodiny a nakonec i sebe. Následkem střelby zemřelo 10 lidí a 4 byli zraněni. Mezi zabitými byl i tehdejší nepálský král Biréndra se svou chotí královnou Aišvarjou.

The Nepalese royal massacre occurred on 1st June 2001, at a house on the grounds of the Narayanhity Royal Palace, the residence of the Nepalese monarchy. Nine members of the royal family were killed in a mass shooting during a party or monthly reunion dinner of the royal family in the house. The dead included King Birendra of Nepal and Queen Aishwarya. A government-appointed inquiry team named Crown Prince Dipendra as perpetrator of the massacre. Dipendra slipped into a coma after shooting himself.  Later, upon his father's death, Dipendra was declared King of Nepal while in a coma. He died in hospital three days after the massacre without regaining consciousness. Birendra's brother, Gyanendra, became king after the death of his nephew King Dipendra.


Celý příběh.

Jedná se o příběh ze severské mytologie. Byla bájnou tekutinou, která z jakékoliv osoby učinila jedním lokem skvělého básníka.  Příběh začíná na samotném počátku. Během uzavírání míru mezi Asy a Vány se dohodli na zpečetění míru napliváním do společného kotle. Po tomto činu se uspořádala hostina na oslavu míru mezi těmito frakcemi. Po ukončení hostiny bůh Ódin rozhodl, že by byla škoda nechat tento kotel opuštěný. Rozhodl se, že pro tento předmět symbolizující mír vymyslí nějaké využití. S Freyem a Freyou se rozhodli pro stvoření boha, který bude uchovávat moudrost obou skupin. Tak byl stvořen Kvasi. Po několika dnech odpočinku se vydal na cestování po osadách smrtelníků a radil jim s jejich strastmi. Po několika navštívených osadách, taktéž doputoval do osady, ve které žili dva skřítci, (v originálním díle se jedná o trpaslíky) Fjalar a Galar. Měli v úmyslu mu položit zákeřnou otázku v soukromí jejich sídla. Kvasi se tedy vydal do jejich sídla. V sídle se nacházel kotlík nazýval se Ódreri (dárce vytržení) a dva soudky jmenovali se Són a Bodn, vedle těchto nádob byl nasbíraný i med. Než se však stihl zeptat na to, jakou otázku pro něj mají, tak Galar podřízl Kvasimu hrdlo. S pomocí svého bratra Fjalara jej pověsil nad soudky a nechal ho viset do té doby dokud, všechna jeho krev nenatekla do soudků. Krev s medem lehce povařili, přidali pár bobulí a básnická medovina byla hotová.  Druhý den ráno navštívili skřítky bohové. Ti tvrdili, že jsou nevinní, a Kvasi se zadusil svojí moudrostí. Bohové jim uvěřili a odnesli si jeho vykrvené tělo. Rychle se roznesla zvěst o básnické medovině mezi osadami. Doneslo se to i k obrovi Gillingovi, kterému byli skřítci dlužni. Tohoto obra vylákali na loďku, která ho neunesla, a obr se utopil. O medovinu se nechtěli s nikým dělit. Přišla za skřítky i obrova manželka a té se také zbavili. Za nějaký čas se skřítci neprobudili v jejich sídle, jak bylo zvykem, ale na dně loďky a s cizím obrem, který o sobě tvrdil, že je syn Gillinga, a jmenoval, se Suttung. Obr se je snažil utopit a v poslední chvilce, aby si zachránili život, mu slíbili všechnu básnickou medovinu. co mají. Obr váhal a na jejich nabídku přistoupil. Skřítkům byl život ponechán a Suttung si odnášel dohromady tři nádoby básnické medoviny. Jak plynul čas, tak skřítci po osadách hlásili, jak s nimi Suttung naložil a tyto zvěsti se donesly až k samotnému Ódinovi. Rozkázal bohům, ať připraví tři dřevěné sudy, nejlepší brousek a nebozez zvaný Rati. Suttung daroval básnickou medovinu své dceři Gunnlöd, která jí střežila v nitru hory.  Ódin se vydal za Suttungovým bratrem Baugim. Před jeho sídlem pomocí lsti s brouskem zabil všechny jeho otroky a nastoupil na jejich místo. Baugim byl s Ódinem spokojený, ale netušil, že se jedná o Ódina, který se nazýval falešným jménem Bölverk. Bölverk tedy žádal za své služby ochutnat básnickou medovinu, kterou ukrývá jeho bratr. S Baugim se vydal na návštěvu Suttunga. Suttung prosbám bratra nevyhověl. Bölverk navrhl, že se vydají na horu Hnitbjörk (zde byla ukryta medovina). Bölverk propůjčil Baugimu nebozez, aby vyvrtal díru do hory, jelikož to byl silný obr, nebyl to pro něj problém. Jakmile byl otvor hotový, Bölverk se proměnil v hada a do nitra hory se doplazil. Zde se změnil v pohledného mládence a několikrát svedl Gunnlöd. Pomocí vydírání, o tom jak by rád popsal její rty a další překrásné věci na jejím těle, jej zavedla ke kotlům s medovinou. Každý kotel na jeden doušek vypil, proměnil se v orla a ulétěl pryč. Günnlod běžela za svým otcem a řekla mu, co se stalo. Ten se proměnil v orla a letěl za Ódinem. Jakmile se Ódin blížil k sídlu bohů tak, jej začal dohánět Suttung. Z úst naplnil 2 sudy medovinou, a když se chystal naplnit třetí, tak jej Suttung dostihl. Ódin neváhal a třetí sud nenaplnil, ale vypustil jej na Suttunga, kterého usmrtil.

Medovina básnictví (také "básnická medovina" či "Suttungova medovina") je bájnou tekutinou – medovinou dávající básnické schopnosti, pocházela z medu a z krve bytosti zvané Kvasi, vzniklé ze slin Ásů a Vanů, kterou posléze zabili skřítci jmény Fjalar a Galar. Po nějaké době pozvali ti samí skřítkové k sobě obra Gillinga i s jeho ženou a oba je zabili. To se dozvěděl jejich syn Suttung, který je přišel pomstít. Jako vykoupení za své životy mu skřítci dali medovinu. Suttung medovinu vzal a odvezl domů. Ukryl ji na místo zvané Hnitbjörg a svěřil své dceři Gunnlöd.  K Gunnlöd přišel, po mnohém plánování, bůh Odin. A po mnoha intrikách se dostal až k Gunnlödě, s níž strávil tři noci. Ta mu poté povolila se trošku napít medoviny, ale zradil ji, vypil medovinu všechnu a v podobě orla prchal do Ásgardu. Suttung spatřil odlétat orla, a tak vzal své orlí roucho a vyrazil za ním. A protože ho téměř dostihl, vypustil Odin trochu medoviny zadem.  A když doletěl do Ásgardu, vyvrhl medovinu do připravených sudů. Tam ji rozdal Ásům a básníkům.  Dnes je medovina chápána jako pouze historický nápoj. Nikdy však nemůžeme vědět, zda opravdu nemá básnické účinky.

In Norse mythology, the Poetic Mead or Mead of Poetry, also known as Mead of Suttungr, is a mythical beverage that whoever "drinks becomes a skald or scholar" to recite any information and solve any question. This myth was reported by Snorri Sturluson in Skáldskaparmál. The drink is a vivid metaphor for poetic inspiration, often associated with Odin the god of 'possession' via berserker rage or poetic inspiration.


Původ označení.

Slovo kiosek má původ v tureckém slově "köşk", případně v jeho perské verzi "küšik", což obojí znamená altán či zahradní pavilon. V 18. stol. se dostalo v podobně "kiosque" do francouzštiny, kde rovněž znamenalo altán či besídku. Byla to jednoduchá, otevřená stavba, spíše dekorativní než užitková. Zpočátku tento název neoznačoval obchodní místo.

Kiosek jako prodejna.

Běžné provedení kiosku je nevelká stavba o půdorysu přibližně 3×3 metry. Stěny jsou z větší části prosklené a slouží k vystavení zboží. Obsluhu kiosku zajišťuje většinou jen jeden prodavač. Prodej se uskutečňuje přes prodejní okénko. Prodavač je vždy uvnitř, zákazníci nikdy nevstupují dovnitř. Prodejní sortiment jsou nejčastěji noviny, časopisy, tabákové výrobky, pohlednice, upomínkové předměty, balené nápoje (tzv. novinový stánek) a jídlo, jako jsou cukrovinky, čokoládové tyčinky, průmyslově vyráběné plněné bagety apod. Existují také specializované kiosky (prodejní stánky), které se zaměřují na prodej suvenýrů, květin, nebo jednoduchých jídel připravovaných na místě z průmyslově vyráběných polotovarů. Příkladem budiž stánky s uzeninami a nápoji na Václavském náměstí v Praze. Kiosky se umísťují na pěších komunikacích, v okolí nádraží, případně v parcích a jiných veřejných prostranstvích všude tam, kde často prochází velké množství lidí. Přestože kiosek je budován jako dočasná stavba a nemá základy (nemá ani popisné číslo a vlastní adresu) je skoro vždy připojen na rozvod elektrické energie a v některých případech i na vodovod a kanalizaci. Vzhledem k rozměrům neposkytuje takřka žádné zázemí pro prodavače.

Informační kiosek.

Místo, kde je možné získat informace. Původně budka s osobou-informátorem. Dnes převážně počítačový terminál s dotykovou obrazovkou, schopný podat informace o dopravním spojení, nebo turistických zajímavostech. Názvem informační kiosek se označují i terminály umístěné uvnitř komerčních budov. Ty podávají informace o firmách v budově a cestě k nim.

Improvizovaný prodejní stánek.

S provizorními a improvizovanými prodejními zařízeními se setkáváme také na trzích, lunaparcích, poutích, jarmarcích, vinobraních a dalších veřejných akcích (sportovní a kulturní akce, veřejné slavnosti apod.). Většinou se jedná o jednoduché montované přenosné zařízení skládající se ze stolu(ů) opatřených textilním nebo plastovým přístřeškem.

Kiosek (také prodejní stánek) je drobná užitková stavba sloužící k maloobchodnímu prodeji novin, časopisů, tabákových výrobků, balených nápojů a jídla.

Historically, a kiosk () was a small garden pavilion open on some or all sides common in Persia, the Indian subcontinent, and in the Ottoman Empire from the 13th century onward. Today, several examples of this type of kiosk still exist in and around the Topkapı Palace in Istanbul, and they can be seen in Balkan countries.  The word is used in English-speaking countries for small booths offering goods and services. In Australia they usually offer food service. Freestanding computer terminals dispensing information are called interactive kiosks.


Historie strany.

Vznik strany.

Plány na založení nové strany se datují do roku 2008, kdy o této myšlence jednal Miroslav Kalousek (KDU-ČSL) s tehdejším senátorem Karlem Schwarzenbergem (nestraník za Zelené) a s Petrem Gazdíkem (STAN). Vznik strany je datován k 26. 6. 2009, kdy byla zaregistrována na Ministerstvu vnitra ČR. Ustavující sněm strany se konal 28. listopadu 2009 v Praze. Do jejího čela byl jednomyslně zvolen Karel Schwarzenberg. Prvním místopředsedou byl zvolen Miroslav Kalousek. V době svého založení strana čítala 1900 členů. Strana byla založena před předčasnými volbami do Poslanecké sněmovny Parlamentu České republiky 2009, které se však neuskutečnily. Prvními volbami, kterých se TOP 09 účastnila, tak byly volby do Poslanecké sněmovny Parlamentu České republiky v květnu 2010. V nich získala 16,7 % platných odevzdaných hlasů.  Se STANem byla v roce 2009 podepsána dohoda o vzájemné podpoře nejméně do roku 2012. V roce 2013 byla tato spolupráce prodloužena navazující smlouvou. Tato spolupráce trvala i ve volbách do poslanecké sněmovny v roce 2013, v krajských volbách v roce 2012 a 2014, ve volbách do Senátu v roce 2014 a 2016 a ve volbách do Evropského parlamentu v roce 2014. V komunálních volbách v roce 2014 a v krajských volbách v roce 2016 oba subjekty postupovaly samostatně, tak ve společných koalicích. Ke konci roku 2016 se TOP 09 a STAN domluvily na ukončení spolupráce.

Vláda Petra Nečase.

Po volbách do Poslanecké sněmovny Parlamentu České republiky v roce 2010 zasedla TOP 09 ve vládě s ODS a VV. Koalice disponovala 118 z celkového počtu 200 poslanců. Předseda vlády, kterým se stal Petr Nečas, byl jmenován 28. června a členové vlády pak 13. července 2010. Členy vlády za TOP 09 se stali:

Opozice.

V předčasných volbách do Poslanecké sněmovny Parlamentu České republiky získala TOP 09 celkem 11,99 % platných hlasů, které po přepočítání představovaly 26 poslaneckých mandátů. Vládu sestavily strany ČSSD, ANO 2011 a KDU-ČSL. TOP 09 se stala součástí opozice.

Organizace strany.

Organizační struktura strany.

Organizace strany je rozdělena na 4 úrovně (celostátní, krajská, regionální a místní). Na každé úrovni strany funguje výbor a sněm. Od regionální úrovně jsou zřízeny revizní komise a mají samostatné hospodaření. Na dvou nejvyšších úrovních je ustanoveno předsednictvo. Na celostátní úrovni funguje smírčí výbor a celostátní revizní komise. Dále je na této úrovni strany zřízen výkonný výbor, který je tvořen předsednictvem strany, členy vlády, poslanci a senátory Parlamentu ČR, europoslanci, primátorem hl. m. Prahy a hejtmany krajů, pokud jsou členy strany. Dále jsou do výkonného výboru voleni členové strany (15) na celostátním sněmu.

Financování.

TOP 09 jako první parlamentní strana začala v roce 2009 zveřejňovat seznam svých dárců a výši darů na svých internetových stránkách. Tento krok změnil do té doby platnou praxi, kdy strany čekaly se zveřejněním na poslední březnový den, jak jim ukládá zákon. V roce 2010 strana pokročila o další krok zveřejněním nejpodrobnějšího vyúčtování volebních kampaní pro volby do Poslanecké sněmovny, Senátu i místních zastupitelstev. Zveřejnění veškerých svých příjmů a výdajů v roce 2011 přispělo ke zvýšení transparentnosti strany.

Členství.

Členem strany se může stát každý občan ČR starší 18 let, který je plně způsobilý k právním úkonům a není členem jiné politické strany nebo politického hnutí. Po podání písemné přihlášky rozhoduje o přijetí člena místní a regionální výbor. Podrobnosti o členství upravuje směrnice strany.

Mezinárodní přidružení.

TOP 09 během září 2010 zažádala o členství v Evropské lidové straně (EPP/ELS), jež byla založena v roce 1976 a je nejsilnější stranou v Evropském parlamentu. TOP 09 si tím rozhodla vytvořit svoji první evropskou afilaci. Přijímací řízení trvalo několik měsíců a zahrnovalo i několik cest Karla Schwarzenberga na jednání EPP a především přezkum zvláštní skupiny vytvořené EPP, která posuzovala způsobilost TOP 09 ke členství. TOP 09 nakonec byla shledána způsobilou a dne 10. února 2011 jí byl ze strany EPP udělen souhlas se členstvím.

Historie předsedů a místopředsedů.

Na volebním sněmu v roce 2015 byl zvolen Karel Schwarzenberg čestným předsedou strany.

Hlavní představitelé strany.

Vedení strany zvolené na 6. celostátním sněmu, který se konal ve dnech 23. a 24. listopadu 2019 v Praze.

Volební výsledky.

Volby do PSP ČR.

Do voleb v roce 2017 jde TOP 09 s podporou Klubu angažovaných nestraníků, Liberálně ekologické strany, Strany Koruny české a Konzervativní strany. V Praze vyjádřilo TOP 09 podporu také Sdružení nezávislých kandidátů Evropští demokraté.

Komunální volby.

Zastupitelstvo hlavního města Prahy.

Do zastupitelstva hlavního města Prahy občané v roce 2014 a 2018 volili v jediném volebním obvodu. V roce 2010 byla Praha rozdělena na 7 obvodů, což ovlivnilo počet získaných hlasů.

Zastupitelstvo obcí.

Volby do zastupitelstev obcí taktéž ovlivnila změna v počtu volebních obvodů ve volbách do zastupitelstva hlavního města Prahy v roce 2010.

Prezidentské volby.

Pro historicky první přímou volbu na prezidenta v roce 2013 vyzvala TOP 09 poslance a senátory, aby nominovali jako kandidáta svého tehdejšího předsedu Karla Schwarzenberga. Ten byl následně podpořen skupinou 38 poslanců, v čele se zmocněncem Radkem Lojdou. Ve druhém kole skončil Karel Schwarzenberg druhý s celkovým počtem 2 241 171 hlasů (45,2 %).  Ve volbě prezidenta v roce 2018 TOP 09 svého kandidáta nenasadila. Pro první kolo volby ani žádného kandidáta nepodpořila, Jiří Pospíšil jako předseda strany pouze poskytl představu ideálního kandidáta: demokrat, který podporuje svobodu, demokracii a odmítá autokratické, totalitní a populistické praktiky, proevropský, prozápadní politik, který nebude do země zvát totalitní vůdce Východu a usilovat o spolupráci se státy, kde se potlačují lidská práva. Jmenovitě vyloučil pouze podporu Miloši Zemanovi, jako politikovi, nesplňujícímu výše uvedená kritéria. Pro druhé kolo volby TOP 09 vyslovila podporu Jiřímu Drahošovi, který však ve volbě nakonec neuspěl.

Přidružené organizace.

TOPAZ.

TOPAZ je think tank TOP 09. Byl založen v roce 2012 jako občanské sdružení a nyní působí jako spolek. Navazuje na práci interní komise pro vzdělávání TOP 09. TOPAZ organizuje konference, školení, debaty a přednášky o celospolečenských tématech s odbornou i laickou veřejností ve spolupráci s expertními komisemi TOP 09. Spolupracuje na vytváření koncepčních dokumentů. TOPAZ spolupracuje s mezinárodními think-tanky a nadacemi, jako je Konrad-Adenauer-Stiftung nebo Wilfried Martens Centre for European Studies.

Klub starostů TOP 09.

Klub starostů je platformou pro spolupráci komunálních politiků TOP 09. Cílem vzniku Klubu starostů TOP 09 je sdružení komunálních politiků zvolených za TOP 09, jejich vzájemná výměna zkušeností, získávání nových poznatků a přinášení nových témat pro komunální i celostátní politiku na základě praxe a konzervativních hodnot TOP 09. Předsedou klubu starostů je Petr Ducháček, starosta obce Drnovice.

TOP tým.

TOP tým je mládežnickou organizací TOP 09. Vznikl na jaře roku 2011 a do jeho čela byl zvolen Jan Kavalírek, kterého v roce 2019 vystřídal Petr Kučera. Spolek sdružuje osoby ve věku od 15 do 35 let, které otevřeně podporují TOP 09 svými liberálně-konzervativními idejemi. TOP tým se zaměřuje na pořádání přednášek, besed, seminářů či konferencí, dále na setkávání s politiky a pořádá různé akce za účelem prohloubení komunikace mezi členy. V současné době je celorepubliková organizace složená z krajských organizacích v Praze, Pardubicích, Plzni, Zlíně, Jihomoravském, Středočeském, Jihočeském kraji, Moravskoslezském kraji, Karlovarském kraji, Olomouckém kraji a na Vysočině. TOP tým je členem evropské mládežnické organizace Youth of European People’s Party (YEPP).

TOP 09 je česká liberálně konzervativní středopravicová strana. Vznikla v roce 2009, brzy se stala výrazným politickým subjektem a také součástí vládní koalice Petra Nečase. Po volbách v roce 2013 byla v opozici a v opozici zůstala i po volbách v roce 2017. Název strany demonstruje základní principy, ze kterých strana vychází. Tradice, odpovědnost, prosperita, doplněné rokem vzniku strany. TOP 09 je strana, která vychází z evropských tradic křesťansko-židovské kultury. Významnou charakteristikou je její proevropský přístup. Strana zaujímá odmítavý postoj k populismu a jedním z úkolů, které si tato strana klade, je udržet stabilitu veřejných rozpočtů a nezvyšovat státní dluh. Předsedkyní strany je od 24. listopadu 2019 Markéta Pekarová Adamová.

TOP 09 (name derived from "Tradice Odpovědnost Prosperita", meaning "Tradition Responsibility Prosperity") is a liberal-conservative political party in the Czech Republic, led by Markéta Pekarová Adamová. TOP 09 holds 7 seats in the Chamber of Deputies and has three MEPs.


Etymologie.

Rodinné jméno Angelos je odvozeno od slova anděl (posel) nebo od oblasti poblíž Amidy zvané "Angel" ("Agel") .

Původ.

Rod byl založen Konstantinem Angelem z města Filadelfie nacházejícím se v Malé Asii. Konstantin si vzal za ženu Theodoru Komnenu (narozenou 1096), dceru císaře Alexia. Podle historika pocházejícího z 11. století byl Konstantin nízkého původu. Konstantin a Theodora měli tři syny – "sebestokratora" Jana Angela, Andronika Angela a Alexia „Komnena“ Angela, který nechal roku 1164 postavit v Nerezi kostel, známý svými uměleckými freskami. Během vlády Manuela I. mnoho Angelovců získalo vojenské hodnosti či místo úředníků v byzantské správě.

Byzantská říše pod vládou Angelovců.

Roku 1185 syn Andronika Angela svrhnul Andronika I. Komnena a byl pod jménem Izák II. Angelos prohlášen byzantským císařem. Po něm nastoupil jeho bratr Alexios III. a poté Izákův syn Alexios IV. Za slabé vlády Angelovců Byzantská říše upadla a stala se kořistí západních rytířů a Benátčanů během čtvrté křížové výpravy.  Po obléhání Konstantinopole roku 1204 následované vytvořením křižáckého státu zvaného Latinské císařství členové rodiny získali nadvládu nad Epirem a Thesálií. Aby se odlišili od jiné, „neurozené“ rodiny Angelovců, kteří často zastávali místa ve státní správě, či působili jako lékaři nebo duchovní, přejmenovali svůj rod na Angelovsko-Komnenovsko-Dukovský (v řečtině "Angeloi Komnenoi Doukai"), jakožto vládci Epiru jsou i známí jako příslušníci Komnenovskodukovské dynastie.

Vláda v Epiru a Thesálii.

Po pádu Konstantinopole do rukou křižáků založil Michael I. Angelos, nelegitimní syn Jana Angela, Epirský despotát. Za své sídlo si zvolil město Artu. Roku 1224 Michaelův nevlastní bratr Theodor získal od křižáků Soluňské království prohlásil sám sebe za legitimního byzantského císaře ("basilea"). Avšak Theodor byl poražen a zajat Ivanem II. Asenem v bitvě u Klokotnice roku 1230. Během jeho nepřítomnosti vládl nad Soluní jeho bratr Manuel Agelos a po něm Theodorovi synové Jan a Demetrios. Nakonec bylo město roku 1246 dobyto níkajským císařem Janem III. Dukou Vatatzem, čímž byla Soluň pro Angelovce definitivně ztracena.  Roku 1230 se Theodorův synovec Michael II., syn Michaela I., stal vládcem Epiru a Thesálie. Po jeho smrti roku 1271 vládl Epiru jeho právoplatný syn Nikeforos I., zatímco Thesálie byly darována Michaelovu nelegtimnímu synovi Janu I. Angelovi. V roce 1318 zavraždil Nicholas Orsini Nikeforova syna Tomáše Angela a Epirus si přivlastnil, čímž zde ukončil vládu Angelovců. V Thesálii po Janu I. Angelovi nastoupil na trůn Konstantin, následovaný Janem II., který vládl od počátku 14. století až do své smrti roku 1318. Toho samého roku ovládli Thesálii žoldnéři Katalánské společnosti a připojili toto území k Athénskému vévodství.  Po znovuzískání kontroly na Epirem i Thesálii roku 1340 jmenoval byzantský císař Andronikos III. Jana Angela, synovce budoucího císaře Jana Kantakuzena, místodržícím v Epiru. Jan o dva roky později rozšířil svojí vládu i na Thesállii, ale v roce 1348 zemřel na mor. Brzy poté Epirus i Thesálii dobyl srbský vládce Štěpán Dušan.

Nadvláda Srbska a Osmanů.

Potomci Jana Angela nadále spravovali Thesálii za vlády Štěpánových nástupců Simeona a Jana Uroše. Jan Uroš, poslední příslušník dynastie Nemanjićů, se vzdal trůnu ve prospěch Alexia Angela Filatropena, vládce Velkého Valašska. Alexiův bratr Manuel Angelos Filantropenos byl posledním byzantským vládcem Thesálie.  Po dobytí Thesálie Osmany roku 1394 utekli příslušníci Angelovců Filantropenů do Srbska. Mihailo Anđelović, vnuk Alexia nebo Manuela, sloužil na dvoře Đurađa a Lazara Brankovićů. Mihailův bratr Mahmud byl v mladém věku zajat osmanskými vojáky a odveden do Edirne, kde přijal islám. Později se vypracoval na nejvyšší místa v osmanské správě. Roku 1451 se stal bejlerbejem Rumélie a o pár let později velkým vezírem. Když roku 1457 probíhaly mezi srbským despotou Lazarem Brankovićem a osmanským sultánem Mehmedem II. jednání, obě strany byly zastupovány právě bratry Mihailem a Mahmudem Anđelovići.

Rod Angelovců (řecky Ἄγγελος, ženský rod Άγγελίνα) byl jednou z byzantských šlechtických rodin. Z tohoto rodu pocházeli i tři byzantští císaři vládnoucí v letech 1185 až 1204. Od 13. do 15. století větev této rodiny vládla v Epirském despotátu, Thesálii a Soluni pod jménem "Angelos Komnenos Dukas".

The Angelos family (; ), feminine form Angelina (), plural Angeloi (), was a Byzantine Greek noble lineage which gave rise to three Byzantine emperors who ruled between 1185 and 1204. From the 13th to the 14th century, a branch of the family ruled Epiros, Thessaly and Thessaloniki under the name of Komnenos Doukas.


Život.

Dětství a počátky kariéry.

Alla se narodila 15. dubna 1949 v Moskvě Borisi Pugačovovi a Zinajdě Oděgovové. Poprvé se na scéně objevila již v roce 1954 a o dva roky později nastoupila do hudební školy.  Protože vyrůstala v poválečném prostředí, měla ve školních letech potíže s chováním. Ve 14 letech dokonce začala kouřit. Přesto však v roce 1964 hudební školu vystudovala.  V roce 1965 Alla nahrála svou první píseň "Robot" a pak často vystupovala v televizi. O rok později se v moskevském Divadle na Tagance seznámila s básníkem Vladimirem Vysockým a stali se velkými přáteli. Protože společně trávili hodně času, začalo se spekulovat o tom, že jsou zasnoubení. Pugačova ani Vysockij to však nikdy nepotvrdili.  V březnu 1969 se na státní cirkusové škole poprvé setkala se svým budoucím manželem Mikolasem Orbakasem, za něhož se provdala 8. října téhož roku a 25. května 1971 se jim narodila dcera Kristina. Po porodu žili všichni tři nějaký čas v Litvě, Mikolasově rodné vlasti. Na mateřské dovolené ale Pugačova nezůstala dlouho, záhy začala znovu vystupovat – např. v Leningradě, kde se setkala s textařem Iljou Reznikem, který pro ni napsal píseň "Posidim, poookajem".  Po rozvodu s manželem v roce 1973 potkaly Allu první výrazné úspěchy. Byla vybrána jako zástupce SSSR na pěveckém festivalu "Zlatý Orfeus" v Bulharsku (1975) a velkou popularitu si získala díky písní "Arlekino", která byla často hraná i v českých rozhlasech.

1976–1979: "Žena, která zpívá".

V lednu 1976 vystoupila v Cannes (Francie) na veletrhu gramofonových společností a hudebních nakladatelství MIDEM a 28. dubna téhož roku měla koncert ve Východním Berlíně. Během května navštívila několik měst v Československu a účastnila se i soutěže "Bratislavská lyra". Pak se vypravila do Bulharska a v srpnu vystoupila na "Sopot festivalu" v Polsku. Také se poprvé objevila na novoročním koncertě "Píseň roku" v Moskvě, kde měla obrovský úspěch s písní "Očeň chorošo".  O rok později měla své první sólové turné v Charkově následované koncerty ve velkých městech SSSR – Moskvě, Leningradu, Tallinu, Rize a jiných. Také se znovu vdala, za režiséra Alexandra Stěfanoviče. Pak začala natáčet hudební film "Žena, která zpívá (Hledám svou píseň)", navštívený v Sovětském svazu více než 50 miliony diváků. V tomto filmu si také zahrála hlavní roli, Annu Strelcovovou.  V květnu 1978 vydala své první album "Zrcadlo duše", které obsahovalo 16 záznamů zejména od skladatele Alexandera Zacepina, ale i 3 písně od Pugačovy samotné a jednu píseň Marka Minkova. Písně byly nahrány v malém domácím studiu (až později začala Pugačova nahrávat ve studiu Melodie). V srpnu se znovu účastnila festivalu v Sopotech, kde vystoupila s písněmi "Shakespearův Sonet" a "Králové mohou všechno" a zvítězila. Zde se objevila i následující rok, s písněmi "Prosto", "Letnije doždi", "Zvezdnoe leto" a opět "Králové mohou všechno".  Roku 1979 vydala druhé album, nesoucí název "Arlekino i drugije".

1980–1983: spolupráce s Raimondem Paulsem a Igorem Kio.

Rok 1980 byl pro Pugačovu velice těžký – to kvůli zhroucení vztahu s manželem Stěfanovičem a následném rozvodu. Přesto její popularita stále vzrůstala: v novoroční televizní show "Goluboj ogoňok" přednesla píseň "Maestro" s hudbou Raimonda Paulse a textem Ilji Reznika. S těmito autory spolupracovala ještě mnohokrát, nazpívala i takové hity jako "Starinnyje časy", "Vozvraščenije", "Bez menja", "Dělu vremja" aj. Na podzim 1981 měla sérii koncertů v Československu, jako čestný host dokonce vystoupila na festivalu "Intertalent 81". Zavítala i do Rakouska nebo do Finska. Na konci roku uváděla s Igorem Kio a Spartakem Mišulinem novou televizní show "Novogodnij attrakcion", která se konala ve Velkém moskevském cirkuse na Cvetnom bulvare v Moskvě. Pugačova tu měla roli moderátorky a zároveň asistentky Igora Kio při kouzlení. Samozřejmě na show zazpívala i několik písní.  Praktický celý rok 1982 Pugačova strávila na zahraničních koncertech: v NDR, Jugoslávii, Rumunsku, Maďarsku a Itálii.  2. ledna 1983 již podruhé moderovala s Igorem Kio "Novogodnij attrakcion", kde přednesla několik nových písní – s Valerijem Leontijevem "Pozdno", sólově pak např. píseň "Kanatochodka", ale hlavně "Million alych roz" ("Milion růží") na hudbu Raimonda Paulse s ruským textem Andreje Vozněsenského, která se stala Pugačovy vůbec největším hitem a která se stala i titulní písní jejího výběrového alba vydaného o rok později v Japonsku, kde byla rovněž velmi oblíbená. "Million roz" zazpívala např. na koncertě v Zieloně Góře v Polsku, vystoupila s ní i na "Bratislavské lyře" a dokonce s ní vyhrála festival "Píseň roku". V průběhu let 1981–1983 Pugačova vydala devět singlů a páté album s názvem "Kak trevožen etot puť".

1984–1985: "Prišla i govorju".

Před rokem 1984 se Pugačova seznámila s mladým hudebním skladatelem Igorem Nikolajevem. S jeho písněmi "Ajsberg" a "Rasskažitě, pticy" vystoupila nejdříve na "Novogodném attrakcionu" a pak i na "Písni roku". Spolupráce Nikolajeva a Pugačovy vyústila v albu "Sčasťja v ličnoj žizni" z roku 1986. Celkem Nikolajev pro Pugačovu složil více než 30 skladeb.  Již na začátku roku začala Pugačova připravovat nový sólový program ""Prišla i govorju"". Název programu vznikl od stejnojmenné písně. Šlo o velkou změnu oproti dřívějším koncertům: program byl navržen pro velké plochy (např. na sportovních stadionech) a měl nové funkce – každá píseň byla doprovázena choreografií a vizuálními efekty. Premiéra se konala 2. června 1984 v Moskvě ve sportovním areálu Olympic.  V roce 1984 si také zahrála v hudebním filmu "Sezon čuděs". Velkou oblibu si získal také díky scéně s písní "Belaja dver", kterou však Pugačova nikdy nezpívala na žádném koncertě. Na přelomu let 1984 a 1985 pořádala turné ve Švédsku a Finsku. Po návštěvě těchto zemí vzniklo její další album, jediné v anglickém jazyce, "Alla Pugacheva in Stockholm."  Roku 1985 se potřetí vdala. Jejím manželem se stal režisér a producent Jevgenij Boldin. Ke konci roku ukončila aktivní spolupráci s Raimondem Paulsem.

1986–1993.

V roce 1986 začala Pugačova spolupracovat s o 6 let mladším zpěvákem Vladimirem Kuzminem. Jejich nejznámější společnou písní se staly "Dve zvezdy" s hudbou Igora Nikolajeva, od Vladimira Kuzmina se sólovým zpěvem to pak byla "Zolotaja karusel".  Roku 1988 se poprvé odehrál Pugačovy vánoční koncert "Rožděstvenskije vstrječi", který se v Rusku stal tradicí a koná se tam dodnes. Účinkovali na nich nejen Pugačova a Kuzmin, ale také Larisa Dolina nebo Vladimir Presňakov.  Po roce 1989 nazpívala mnoho nových písní, k nimž v mnoha případech skládala hudbu ona sama a text napsal dlouholetý spolupracovník Ilja Reznik, např. píseň "Fotograf". Stále další skladby však vznikaly i od Igora Nikolajeva, jako "Svirel" nebo "Osennij poceluj".  Pugačova také vydala další dlouhohrající desku "Alla" (1990), následovanou deskami se záznamy z jejích vánočních koncertů. Velmi radostnou zprávu se dozvěděla o rok později – že se stala babičkou, neboť její dceři Kristině se narodil syn Nikita. Zanedlouho však Pugačova znovu zažila těžké období: rozvod s manželem Boldinem (1993).

1994–2000: Eurovize, "Izbrannoje" a "Da".

Hlavně média zaujala Pugačova tím, že se v roce 1994 vdala za o 18 let mladšího zpěváka Filippa Kirkorova. Dokonce ho sama požádala o ruku. Společně také poprvé vystoupili na festivalu Slovanský bazar v běloruském Vitebsku.  V roce 1995 přejala z repertoáru Taťjany Sněžiny, která tragicky zahynula při autonehodě, pozdější velký hit, píseň "Pozovi menja s soboj". Často s ní vystupovala na koncertech. O dva roky později se však Pugačova dala i do podnikání: založila si vlastní firmu s botami.  V témže roce reprezentovala Rusko na mezinárodní pěvecké soutěži Eurovize. S písní "Primadonna" se však se 33 body umístila až na 15. místě, což velice rozhněvalo její fanoušky a ti pak její neúspěch svedli na zabedněnost evropského publika, které nedovede přijmout ruskou hudbu.  26. listopadu 1997 Pugačova oficiálně oznámila, že bude pořádat dva velké koncerty, "Izbrannoje" pro komorní haly a "Da" pro stadiony a sportovní areály. Oba koncerty se za několik měsíců skutečně odehrály. V letech 1997 a 1998 se objevila ve filmech "Staryje pěsni o glavnom 2" a "3", kde si v prvním zahrála bývalou obyvatelku loděnice a ve druhém mladou zpěvačku. 15. dubna 1999, v den svých 50. narozenin, které se oslavovaly na státní úrovni, jí udělil ruský prezident Boris Jelcin Řád Za zásluhy o vlast II. stupně.  Mimořádný úspěch zaznamenala po koncertě v USA roku 2000, kde o ní The New York Times napsaly, že je "„ženou mnoha hlasů"“"" a "„moskevskou Tinou Turner, s náznakem Édith Piaf“".

Současnost.

Po roce 2000 se Pugačova seznámila s o 27 let mladším ruským komikem a zpěvákem Maximem Galkinem. Společně nazpívali mnoho duetů, jako "Buď ili ně buď" nebo "Kafeška". Na koncertech se s z nich stala nerozlučná a velmi oblíbená dvojice, přičemž na některých vystoupeních Galkin dokonce parodoval Pugačovu. Nebylo nakonec ani tak velkým překvapením, že se zasnoubili – sama zpěvačka však přiznala, že spolu chodili ještě v době, kdy jejím manželem byl Filipp Kirkorov (rozvedli se až v roce 2005).  V průběhu let 2001 až 2007 Pugačova vystupovala v rámci turné "My prijechali" a také se stala "múzou" festivalu "Nová vlna", na němž udělovala i svou osobní cenu.  V anketě televizní soutěže "O jméno Ruska" v roce 2008 se umístila Pugačova na třetím místě, což svědčí o tom, že je stále v Rusku velice populární.  V roce 2009 celým světem kolovala zpráva, že se Pugačova chystá udělat obří turné s Michaelem Jacksonem, avšak k ničemu takovému nedošlo. V tomto roce také zpěvačka oznámila konec kariéry s vysvětlením, že je už unavená z neustálého cestování a zodpovědnosti. Navíc ji údajně zrazoval i hlas. Přesto ještě měla jedno velké závěrečné turné – v Rusku, západní Evropě a v USA.  Byť Pugačova pěveckou kariéru ukončila, na veřejnosti se objevovat nepřestala. Dodnes vystupuje v mnoha televizních pořadech, stále i zpívá a nahrává nové písně.  Od roku 2011 vystupuje jako porotkyně v pěvecké soutěži "Faktor A", podobné soutěži "X Factor" vysílané v České republice. V prosinci se vdala za jejího současného manžela Maxima Galkina. S ním má také dvojčata Garriho a Jelizavetu. Ta se narodila až 18. září 2013, kdy měla Pugačova již 64 let. Dvojčata byla počata ze zkumavky, ze zmražených vajíček A. P. a byla donošena náhradní matkou.  S Galkinem a dětmi Pugačova žije na vesnici s názvem Grjaz asi 20 km západně od Moskvy. Tam si vybudovali svůj vlastní šestipatrový palác s tělocvičnou, domácím kinem a dokonce i s krytým delfináriem.  Ke zpěvaččiným pětašedesátým narozeninám byl věnován film "Moja babuška", kde o jejím životě vyprávěli členové rodiny a přátelé. Po 3 letech se znovu objevila na festivalu "Nová vlna", kde měla svůj tvůrčí koncert.  Začátkem roku 2015 založila v Moskvě vlastní uměleckou školu Recital. V říjnu opět vystoupila na "Nové vlně", tentokrát zahajovala jednotlivé dny festivalu. Kromě několika hitů ze sedmdesátých a osmdesátých let zazpívala i novou píseň "Tjanět serdce ruki".  V roce 2016 zpěvačka pravidelně vystupovala s Maximem Galkinem v jeho novém pořadu "MaximMaxim," společně měli i koncert na festivalu Slovanský bazar. V červenci 2017 Pugačova navštívila Baku, kde pořádala svůj tvůrčí večer v rámci festivalu Žara.

Diskografie.

Alba.

V Sovětském svazu bylo vydáno celkem víc než 100 desek. Mimo SSSR pak se pak vydalo 6 alb ve Švédsku, 5 v Japonsku a v Bulharsku, 4 ve Finsku, 3 v Československu, 2 v Polsku a 1 album v Německu a v Koreji.  Na celém světě se dohromady prodalo víc než 250 milionů desek.  V oblíbené dětské pohádce "Jen počkej, zajíci! "zní na začátku 14. epizody Pugačovy píseň "Milion růží "a v 15. epizodě hraje jednu z hlavních rolí přímo zpěvačka v podobě lišky.

Alla Borisovna Pugačova (česky přechýleně také Pugačovová, : ', někdy nesprávně Alla Pugačeva""'," * 15. dubna 1949 Moskva, Sovětský svaz) je populární ruská zpěvačka pop-music. V 70. letech 20. století byla oceňována v SSSR i v celé Evropě jako jedna z nejlepších ruských zpěvaček.  Její repertoár zahrnuje více než 500 písní v jazycích ruském, anglickém, německém, francouzském, českém, finském a ukrajinském a celkem vydala více než 100 sólových záznamů. Už do roku 1997 se na celém světě prodalo dohromady na 250 milionů jejích nahrávek. Reprezentovala také Rusko na pěvecké soutěži Eurovize (1997).  V současné době je vdaná za ruského komika Maxima Galkina, má dvě dcery, syna a tři vnoučata.

Alla Borisovna Pugacheva (; sometimes transcribed in English as Pugachova, ; born 15 April 1949), is а Soviet and Russian musical performer. Her career started in 1965 and continues to this day, even though she does not give live performances anymore. For her "clear mezzo-soprano and a full display of sincere emotions", she enjoys an iconic status across the former Soviet Union as the most successful Soviet performer in terms of record sales and popularity.  Her repertoire includes over 500 songs in Russian, English, German, French, Kazakh, Hebrew, Finnish, Ukrainian, and the discography has more than 100 Vinyl, CDs and DVDs. In addition to Russia and the former Soviet Union, Pugacheva's albums were published in Japan, Korea, Sweden, Finland, Germany, Poland, Czechoslovakia and Bulgaria. Pugacheva has sold more than 250 million records.  She became a People's Artist of the USSR in 1991. Laureate of the State Prize of the Russian Federation (1995). Chevalier of the Order "For Merit to the Fatherland" II, III and IV degrees. She represented Russia in the Eurovision Song Contest 1997.<ref name="http://allapugacheva.pro/vsem-shou-shou"></ref>


Životopis.

De Amicis se narodil ve městě Oneglia v provincii Imepria v Ligurském kraji u Janovského zálivu. V roce 1848 se rodina přestěhovala do Cunea. Po gymnazijních studiích v Cuneu navštěvoval přípravnou vojenskou školu v Turínu (1861), později kadetní školu v Modeně (1863–1866), v roce 1865 získal hodnost poručika a stal se důstojníkem armády Italského království. Bojoval v bitvě u Custozzy (1866) během války o nezávislost.  Ve Florencii redigoval vojenský časopis "La vita militare" a napsal svá první díla, povídky týkající se frontových zkušeností (Karmela, Originelní ordonance, Letní pochod). Ty jsou sebrány v knize "Črty z vojenského života" (1868, Bozzetti di vita militare), kterou později přepracoval a vydal pod názvem "Vojenský život" (1868, La vita militare, česky pod názvem "Vojenské povídky"). Zde jako dvaadvacetiletý překvapil tím, že napsal čtivý povídkový soubor z vojenského života, který obsahuje jak veselé výjevy, tak dojemné scény a kniha ukazuje autora jako člověka se sklonem k moralizování. V roce 1870 opustil armádu a vstoupil do redakce časopisu "La Nazione" v Římě. Hodně cestoval a jeho zábavné i popisné dopisovatelské články z té doby sloužily jako základ pro jeho knihy cestopisných črt: "Španělsko" (Spagna), "Holandsko" (Olanda), "Zápisky z Londýna" (Ricordi di Londra), "Maroko" (Marocco), "Cařihrad" (Costantinopoli), "Zápisky z Paříže" (Ricordi di Parigi) a další. Nejnověji byla kniha "Costantinopoli" vydána v roce 2005 s předmluvou, kterou napsal Umberto Eco. Tento žánr byl tehdy v italské literatuře novinkou.  De Amicisova nejslavnější kniha "Srdce" byla vydána nakladatelstvím Treves 17. října 1886, což je v Itálii první školní den. Úspěch díla byl obrovský: v několika měsících byla vydána v zemi autora 40krát a byl přeložena do deseti jazyků. Předlohou a inspirací pro postavy románu "Srdce" byli synové Furio a Ugo ve školním věku.  De Amicisovo dílo má hluboce národní náboj a silnou vazbu na sociální cítění (tento trend je zdůrazněn v románu "Srdce"). V roce 1891 Edmondo de Amicis vstoupil do Italské socialistické strany. V knihách "Přátelé" (Gli Amici) a "Kočár pro všechny" (La Carroza di tutti) rozvinul kaleidoskop lidských typů, zejména v druhé knize podává deník celoročního života v tramvaji, neboť tramvaj je ten „kočár pro všechny“, a vystihuje zde postavy ze všech společenských tříd.  V románu "Na oceáně" (Sull Oceano) se věnuje problému italské emigrace a proti životu majetných cestujících v první třídě staví obraz nemajetných lidí v podpalubí.  Poslední spisovatelovy roky byly poznamenány smrtí jeho matky, spory se ženou a sebevraždou syna Furia, a proto je trávil v odloučení. De Amicis zemřel v přístavním městě Bordighera.

Edmondo De Amicis ( 21. říjen 1846 Oneglia, Ligurie — 11. březen 1908 Bordighera, Ligurie) byl italský spisovatel, novinář, básník a autor dětské literatury. Jeho nejznámější knihou je román "Srdce" (Cuore).

Edmondo De Amicis (; 21 October 1846 – 11 March 1908) was an Italian novelist, journalist, poet and short-story writer. His best-known book is "Cuore", a children's novel translated into English as "Heart".


Kariéra.

Claude Lemieux se narodil v Quebecu, což je francouzsky mluvící část Kanady. Jeho o dva roky mladší bratr Jocelyn Lemieux hrál později také v NHL. Claude začínal v lize QAAA ("Quebec Amateur Athletic Association") v týmu Richelieu Riverains, kde se projevoval jeho talent. V sezóně 1982/1983 začal hrát juniorský hokej v lize QMJHL ("Quebec Major Junior Hockey League"), kde nastupoval za tým Trois-Rivieres Draveurs, kde zářil, proto ho už po této sezóně v jeho 17 letech draftoval do NHL tým Montreal Canadiens v 2. kole na celkově 26. místě draftu 1983.  V další sezóně 1983/1984 už nastoupil ve svých 18 letech za Montreal v NHL. Po 8 zápasech byl ale odeslán zpět do juniorské ligy QMJHL do týmu Verdun Juniors. Za tuto sezónu byl zvolen do 2. All-Star Týmu ligy QMJHL ("Ideální sestava sezóny v lize QMJHL"). V sezóně 1984/1985 si zahrál pouze v jednom zápase v NHL za Montreal, ale tato sezóna pro něj přesto byla úspěšná. Hrál za Kanadu na Juniorském mistrovství světa ve Finsku a vyhrál s reprezentací zlatou medaili a ještě k tomu se mu dařilo i v juniorské lize, kde v 52 zápasech nastřílel 58 gólů a připsal si 124 kanadských bodů a byl nominován do 1. All-Star výběru ligy QMJHL. V sezóně 1985/1986 hrál většinu základní části v týmu Sherbrooke Canadiens hrajícím v lize AHL ("American Hockey League"). V NHL hrál jen v 10 zápasech základní části, ale vynahradil si to v Playoff, ve kterém dal ve 20 zápasech 10 gólů a vyhrál už ve svých 19 letech svůj první Stanley Cup o kterém sní většina hokejistů. V sezóně 1986/1987 hrál poprvé celou sezónu v NHL a v 76 zápasech si připsal 53 kanadských bodů, což je na nováčka slušné. V té sezóně byl vybrán do týmu největších hvězd ligy NHL ("All-Star Týmu"), který reprezentoval ligu proti Sovětské reprezentaci v sérii zápasů nazvané Rendez-Vous 87', kde odehrál 2 zápasy, aniž si připsal bod. Po sezóně v létě 1987 byl nominován do Kanadské reprezentace pro Kanadský pohár. Poté co Kanada porazila Československo v semifinále 5:3 a Sovětský svaz ve finále 2:1 na zápasy, tak Claude vyhrál s reprezentací zlatou medaili. V sezóně 1987/1988 si připsal 61 kanadských bodů v 78 zápasech. Začínal být nechvalně proslulý svou zákeřností, díky níž ho začínali ostatní hokejisté nenávidět. Mediálně byl zase známý svou prostořekostí. V sezóně 1988/1989 se s Montrealem dostal až do finále bojů o Stanley Cup, ale tam narazili na Calgary Flames. Polovinu sezóny 1989/1990 vynechal kvůli zranění břišních svalů.  Po té sezóně byl 4. září 1990 vyměněn z Montrealu Canadiens do New Jersey Devils za Sylvaina Turgeona. Ve své první sezóně v New Jersey (1990/1991) sice neuchvátil, ale v dalších sezonách si v tomto týmu vedl velmi dobře. Sezóna 1992/1993 byla jeho nejvydařenější v prozatímní kariéře, co se individuálních statistik týče, když si v 77 zápasech připsal 81 kanadských bodů za 30 gólů a 51 asistencí. Naopak o rok později v sezóně 1993/1994 dokázal nasbírat ve srovnatelném počtu zápasů téměř o polovinu bodů méně. V sezóně 1994/1995, která byla kvůli stávce hráčů NHL zkrácena na 48 zápasů základní části, vyhrál s New Jersey Devils svůj druhý Stanley Cup a svým výkonem v Playoff si vysloužil cenu Conn Smythe Trophy pro nejlepšího hráče Playoff.  Začal se z něho stávat specialista na vypjaté a důležité zápasy, kdy dokázal rozhodovat zápasy důležitými góly a vyprovokovat soupeře k faulům. Právě pro tyto jeho vlastnosti po něm toužil ambiciózní tým Colorado Avalanche, který ho získal 3. října 1995 komplikovanou výměnou, kdy Claude nejdříve zamířil z New Jersey do New York Islanders za Stevena Thomase a o pár hodin později už jeho práva putovala do Colorada za Wendela Clarka. Hned v první sezóně v Coloradu (1995/1996) vyhrál svůj už třetí Stanley Cup a stal se teprve čtvrtým hráčem v historii NHL, který získal Stanley Cup se třemi různými týmy. Po sezóně byl nominován do reprezentačního týmu Kanady pro Světový pohár v ledním hokeji 1996, na kterém získal se spoluhráči po prohraném finále 1:2 na zápasy s USA stříbrné medaile. V sezóně 1996/1997 promarodil půlku sezóny. V sezónách 1997/1998 a 1998/1999 dokázal překročit hranici 50 kanadských bodů.  V sezóně 1999/2000 se dočkal návratu do týmu New Jersey Devils, když byl 3. listopadu 1999 společně s 1. kolem draftu 2000 (David Hale) a 2. kolem draftu 2000 (Matt DeMarchi) vyměněn, za Briana Rolstona společně s 1. kolem draftu 2000 ("Tento výběr v draftu byl později vyměněn z Colorada do týmu Boston Bruins") (Martin Samuelsson). Tato výměna byla pro Claudea velice šťastná, protože v této sezóně s New Jersey vyhrál svůj čtvrtý Stanley Cup. On byl pro tým z New Jersey posila určená právě pro playoff této sezóny, protože mu po této sezóně vypršela smlouva a v létě si jako volný hráč mohl vybírat, kde bude hrát dál.  Smlouvu ale podepsal až 5. prosince 2000 a to s Phoenixem Coyotes. V sezóně 2000/2001 už tedy stihl dohrát pouze 46 zápasů. V sezóně 2001/2002 mu sice bylo už 36 let, ale i přesto si dokázal připsat na konto 41 kanadských bodů.  V sezóně 2002/2003 byl 16. ledna 2003 vyměněn z Phoenixu do Dallasu Stars za Scotta Pellerina a 4. kolo draftu 2004 (Kevin Porter). V Dallasu už pouze dohrál sezónu a po sezóně se stal volným hráčem. Nebyl o něho zájem a tak podepsal smlouvu v Evropě se švýcarským klubem EV Zug hrajícího nejvyšší švýcarskou soutěž NL A. Ve Švýcarsku ovšem sehrál pouhých 7 zápasů a poté ukončil svou hráčskou kariéru. Po skončení kariéry si otevřel ve Phoenixu svojí hokejovou školu.  Claude Lemieux přišel během sezóny 2008/2009 s překvapivou informací, že se chce jako hráč vrátit do vrcholového hokeje a to dokonce do NHL. To se také díky jeho přátelství s manažerem týmu San Jose Sharks Dougem Wilsonem stalo skutečností. San Jose ho nejprve poslalo hrát Asijskou hokejovou ligu za spřátelený čínský tým China Sharks a poté do nižší americké ligy za svůj farmářský tým Worcester Sharks a po těchto testech dostal šanci hrát po šesti letech zase NHL. Za Sharks odehrál 18 zápasů a zaznamenal jednu asistenci. V playoff sehrál jediný zápas a se San Jose vypadli překvapivě už v prvním kole s Anaheimem Ducks. Po této sezóně se rozhodl dne 12. července 2009 definitivně ukončit svou hráčskou kariéru.

Claude Percy Lemieux (* 16. července 1965, Buckingham, Québec, Kanada) je bývalý kanadský hokejový útočník, který hrál naposled v týmu San Jose Sharks (NHL). Tento čtyřnásobný držitel Stanley Cupu se proslavil svojí zarputilostí a buldočím stylem hry, pro kterou ho většina jeho protihráčů nenáviděla, ale pro svůj tým byl vždy velmi cenný.

Claude Percy Lemieux (born July 16, 1965) is a Canadian retired professional ice hockey player. He last played for the San Jose Sharks before announcing his retirement on July 8, 2009. He is one of only 11 players in Stanley Cup history to win the Cup with three or more different teams. His 80 career playoff goals are the ninth-most in NHL history. Lemieux is also a former president of the ECHL's Phoenix RoadRunners. He is also the father of New York Rangers forward Brendan Lemieux.  Lemieux was born in Buckingham, Quebec, but grew up in Mont-Laurier.  He is infamous for an incident on May 29, 1996, in which he checked Detroit Red Wings Kris Draper into the boards from behind, breaking Draper's orbital, cheek and jaw bones, and the resulting subsequent confrontations with Darren McCarty during the 1996–97 and 1997–98 seasons.


Původ.

Narodila se z manželství saského prince Maxmiliána s parmskou princeznou Karolínou jako druhé dítě i dcera. Měla šest sourozenců: Marii Amálii, saského krále Bedřicha Augusta, Klemense, provdanou toskánskou velkovévodkyni Marii Annu, saského krále Jana a provdanou španělskou královnu Marii Josefu.  Otec byl synem saského kurfiřta Fridricha Kristiána a jeho manželky bavorské princezny Marie Antonie, která se narodila z manželství císaře Svaté říše římské Karla VII. s dcerou císaře Josefa I., Marií Amálií Habsburskou. Otcovými rodiči byli polský král a saský kurfiřt August III. a Marie Josefa Habsburská. Obě otcovy babičky Marie Josefa i Marie Amálie se narodily z manželství císaře Josefa I.  Matka Karolína náležela k španělské resp. parmské větvi rodu Bourbonů. Jejím otcem byl parmský vévoda Ferdinand, syn vévody Filipa a jeho manželky Luisy Alžběty Francouzské, který se v roce 1769 oženil s dcerou císaře Františka I. Štěpána a jeho manželky královny Marie Terezie, Marií Amálií.

Život.

Velkovévoda Ferdinand III. ovdověl v roce 1802 a z prvního manželství s Luisou Neapolsko-Sicilskou měl dvě dcery a pouze jednoho syna Leopolda, jehož zdraví ovšem nebylo pevné a lékaři se v těchto letech začali obávat o jeho život. Navíc ačkoliv byl od roku 1817 ženat, neměl žádného potomka. A tak se Ferdinand III. v naději na dalšího syna rozhodl pro druhý sňatek. Dne 6. května 1821 se tedy Marie Ferdinanda ve Florencii provdala za otce svého švagra Leopolda Toskánského, který byl o pouhý rok mladší než ona. Bezdětné manželství ukončila po třech letech Ferdinandova smrt a Marie Ferdinanda se v sedmadvaceti letech stala vdovou. Novou toskánskou velkovévodkyní se stala její sestra Marie Anna, která byla provdaná za Leopolda.  Po manželově smrti pobývala Marie Ferdinanda na toskánském dvoře, titul velkovévodkyně-vdova jí nebyl přiznán. Po smrti Marie Anny v roce 1832 se velkovévoda znovu oženil s Marií Antonií Neapolsko-Sicilskou, která byla stejně jako Marie Ferdinanda pravnučkou královny Marie Terezie. Po Leopoldově svržení z toskánského velkovévodského stolce roku 1859 přesídlila spolu s velkovévodskou rodinou do Vídně pod ochranu císaře Františka Josefa I. Zemřela na zámku v Brandýse nad Labem, který její nevlastní syn Leopold II. koupil v roce 1860.

Marie Ferdinanda Saská (27. dubna 1796, Drážďany – 3. ledna 1865, Brandýs nad Labem) byla saskou princeznou z rodu Wettinů a provdanou velkovévodkyní toskánskou, jíž se stala 6. května 1821. Manželství s o dvacet šest let starším velkovévodou Ferdinandem III. z Habsbursko-Lotrinského domu trvalo pouhé tři roky.

Princess Maria Ferdinanda of Saxony (27 April 1796 – 3 January 1865) was a daughter of Maximilian, Crown Prince of Saxony and his first wife Princess Carolina of Parma. She was by marriage Grand Duchess of Tuscany from 1821 to 1824.


Historie.

Mistrovství Evropy v mužské kategorii se poprvé uskutečnilo roku 1891 v Hamburku. Ženská soutěž, stejně jako sportovní páry měly premiéru na šampionátu ve Vídni roku 1930, tance na ledě pak dokonce o dvacet čtyři let později v Bolzanu (1954).  V roce 1891 se Bruslařské svazy Německa a Rakouska spojily v jeden spolek ""Deutscher und Österrreichischer Eislaufverband"", aby uskutečnily první Mistrovství Evropy v krasobruslení a rychlobruslení v Hamburku (Německé císařství), tedy ještě před vlastním založení Mezinárodní bruslařské unie (ISU). Ta byla ustavena až v roce 1892 na zasedání v nizozemském Scheveningenu, kde se rozhodlo o každoročním konání mistrovství Evropy. V roce 1895 byl přijat návrh pořádat namísto tohoto šampionátu mistrovství světa. Proto se další dva roky (1896-1987) evropská soutěž nekonala, až v roce 1898 došlo k jejímu obnovení.  Do roku 1948 se šampionátu mohli účastnit všichni členové Mezinárodní bruslařské unie, tedy i neevropští závodníci. Po vítězství Kanaďanky Barbary Ann Scottové a Američana Dicka Buttona téhož roku bylo rozhodnuto, že napříště se mistrovství mohou účastnit jen bruslaři z evropských států. Mistrovství Severní Ameriky v krasobruslení pak existovalo do roku 1971 jen v seniorské kategorii. V roce 1999 ISU začala pořádat Mistrovství čtyř kontinentů v krasobruslení jako náhradu za neexistující mistrovství zbylých kontinentů. Startují na něm neevropští bruslaři.

Kvalifikační kritéria.

Krasobruslaři se kvalifikují na ME na základě příslušnosti k evropskému členství Bruslařské unie. Národní svaz podává standardně jednu přihlášku v každé disciplíně. Maximálně můžou v každé z nich startovat tři závodníci. Právo obsadit druhé či třetí místo země obdrží na základě zisku bodů z předešlého mistrovství. Čím jsou krasobruslaři úspěšnější, tím obdrží více bodů, které jsou dány součtem umístění (pokud jsou v soutěži tři zástupci, pak se sčítají dvě nejlepší umístění). Body nelze převádět do další sezóny, takže země musí soupeřit o druhé a třetí závodnické místo každý rok. Pokud má země v soutěži jediného bruslaře, pak pro zisk druhého člena na dalším šampionátu je třeba, aby se umístil do desátého místa nebo do druhého místa, aby země získala právo na třetího účastníka. Jestliže má země v soutěži dva zástupce, pak součet umístění obou bruslařů musí být 13 či nižší (např. 6.+7.), aby měla země právo na tři soutěžící a součet 28 či nižší (např. 10.+18.), aby měla právo na dva soutěžící. Pokud je součet umístění vyšší než 28, pak v příštím roce bude zemi zastupovat jediný krasobruslař.  Existují výjimky, pokud je soutěžící donucen odstoupit ze soutěže v průběhu závodu ze zdravotních důvodů nebo pro technické problémy výbavy.  Nominační kritéria národních svazů jsou odlišná. Některé státy preferují volbu na základě umístění závodníků v nominačních soutěžích (např. národním mistrovství), jiné toto nezohledňují.  Krasobruslař musí dosáhnout patnácti let věku k 1. červenci předešlého roku, než v jakém se mistrovství koná.

Právo na více závodníků na ME 2016.

Následující země mají právo nasadit na Mistrovství Evropy 2016 více než jednoho krasobruslaře v dané disciplíně, na základě dosažených bodových výsledků z předešlého ročníku soutěže.

Mistrovství Evropy v krasobruslení je každoročně pořádaná soutěž o titul "Mistra Evropy" ve čtyřech kategoriích. Dvou z nich se účastní jednotlivci "muži" a "ženy", dalších dvou páry – "sportovní dvojice" a "taneční dvojice" ("tance na ledě"). Šampionáty jsou pořádány Mezinárodní bruslařskou unií (ISU) a jedná se o nejstarší ze čtyř soutěží organizovaných touto unií (dalšími jsou mistrovství světa, mistrovství čtyř kontinentů a mistrovství světa juniorů). Soutěž se zpravidla koná v lednu.

The European Figure Skating Championships (also called ""Europeans"") is an annual figure skating competition in which figure skaters compete for the title of European champion. Medals are awarded in the disciplines of men's singles, women's singles, pair skating, and ice dance. The event is sanctioned by the International Skating Union (ISU) and is the sport's oldest competition. The first European Championships was held in 1891 in Hamburg, Germany and featured one segment, compulsory figures, with seven competitors, all men from Germany and Austria. It has been, other than four periods, held continuously since 1891, and has been sanctioned by the ISU since 1893. Women were allowed to compete for the first time in 1930, which is also the first time pairs skating was added to the competition. Ice dance was added in 1954. Only eligible skaters from ISU member countries in Europe can compete, and skaters must have reached at least the age of 15 before July 1 preceding the competition. ISU member countries can submit 1-3 skaters to compete in the European Championships.


Historie.

• Urban Terror se začal vyvíjet v roce 1998. • Beta 1.0 si rychle získala popularitu, byla představena na QuakeCon 2000. • Beta 1.27 byla představena na podzim roku 2000. • Beta 2.0 byla vydána v červnu roku 2001. Beat 2.0 přinesla nové textury, modely, zbraně, zvuky a mapy. • V srpnu 2003 vyšla beta 3.0, jednalo se o kompletní grafickou revizi. • Beta 3.7 vyšla v červenci roku 2004. • Beta 4.0 vyšla v dubnu roku 2007. • Aktuální verze Urban Terroru (beta 4.1) byla vydána v prosinci 2007. • V prosinci 2010 vyšel Urban Terror HD alpha 0.1.

Hra.

Urban terror je 1st person akční týmová hra určená pro on-line hraní. Současná verze je 4.1. Je možné ji hrát pod Windows, Linux a Macintosh.  Větší realisičnost tohoto módu je dána několika změnami: • Realistické zbraně • Zbraně mají zpětný ráz • Střelba ze zbraní je méně přesná za pohybu • Zbraně je potřeba přebíjet

Zbraně a vybavení.

KaBar Next Generation Knife - nůž Beretta 92FS – poloautomatická pistole IMI .50 AE Desert Eagle – poloautomatická pistole Franchi SPAS12 - brokovnice Heckler & Koch UMP45 - samopal Heckler & Koch MP5K - samopal Colt M4A1 – útočná puška Heckler & Koch HK69 – útočná puška ZM Weapons LR300M L – útočná puška Kalašnikov AK-103 – útočná puška Heckler & Koch G36E – útočná puška Heckler & Koch PSG-1 – ostřelovačská puška Remington SR-8 – odstřelovačská puška IMI Negev – lehký kulomet  granát - ruční, kouřový  Vybavení Kevlarová vesta, helma, laserový zaměřovač, tlumič hluku výstřelu, taktické brýle, extra náboje, lékárnička

Herní módy.

Urban Terror je možné hrát v několika módech. Nejpopulárnější jsou Team Deathmatch a Capture the Flag.  Seznam módů:  • Free for All (FFA, DM) • Team Deathmatch (TDM) • Team Survivor (TS) • Capture the Flag (CTF) • Capture and Hold (CAH, C&H) • Follow the Leader (FTL) • Bomb Mode (BM)

Urban Terror běžně označován zkratkou UrT nebo UT, je multiplayerová hra vyvinutá Silicon Ice Development (nyní známou jako FrozenSand). Jedná se o realistický mód hry Quake III Arena (id Software). Urban Terror byl vydán jako samostatná hra v roce 2007. Dnes se vyvíjí Urban Terror HD. Hra nepotřebuje instalaci a samotná je zdarma, ale FrozenSand si ponechává autorská práva. Motto hry je „fun over realism“. Urban Terror byl nominovaný v roce 2007 Mod DB Ocenění Mód Roku.

Urban Terror is a freeware multiplayer first-person shooter video game developed by FrozenSand. Originally a total conversion of id Software's "Quake III Arena", FrozenSand released "Urban Terror" as a free standalone game in 2007 utilizing ioquake3 as a game engine. While the game engine is licensed under the open-source GPL, "Urban Terror"'s game code is closed source and its assets are freeware but not open content.


Mládí.

Budoucí král Fridrich I. se narodil 11. července 1657 jako syn Fridricha Viléma, pruského vévody a braniborského kurfiřta a jeho ženy Luisy Henrietty Oranžské.  Fridrich I. hovořil plynně francouzsky, německy a polsky.

Vláda.

Po smrti svého otce se stal v roce 1688 braniborským kurfiřtem Fridrichem III. a pruským vévodou Fridrichem I.  V roce 1701 se Fridrich I. stal pruským králem Fridrichem I. Stalo se tak povýšením pruského vévodství na království. Jaké byly důvody pro tento Fridrichův čin? Příčiny tohoto činu lze najít ve výbojné politice braniborských kurfiřtů, již byli zároveň pruskými vévody. Jejich mocenskému vzestupu stály v cestě nepřátelské rody, které většinou získaly v tu dobu královské tituly, čímž dosáhly významného úspěchu. Právě na přelomu 17. a 18. století získala severoněmecká Hannoverská dynastie následnictví Spojeného království, jehož králi se v roce 1714 skutečně stali. Další soupeř, tentokrát z vlivného rodu Wettinů, saský kurfiřt Fridrich August I. Silný získal roku 1697 titul polského krále, takže se královský titul stával pro Braniborsko-Prusko čím dál více otázkou prestiže. Problémem bylo jak jej získat.  Získání cizího královského titulu bylo nepravděpodobné, stejně tak to, že by císař povýšil braniborské markrabství na království, a tak zbylo jen Prusko resp. pruské vévodství. Jak již bylo uvedeno, Hohenzollerny držená část Pruska byla vévodstvím, a byla také jedinou jejich významnou državou mimo Svatou říši římskou. Ovšem území, k němuž se symbolicky mohl královský titul v Prusku vázat, totiž tzv. ""královské Prusko"", ovládalo polské království, a proto se kurfiřt a vévoda Fridrich III. nemohl jen tak prohlásit pruským králem.  V rámci obtížně akceptovaného kompromisu s římskoněmeckým císařem a polským králem se tedy prohlásil ""králem v Prusku"" (König in Preußen). Pruské království ve své počáteční podobě tak de facto představovalo území původního pruského vévodství. Jeho následný růst a připojení území ""královského Pruska"" však na sebe nenechalo dlouho čekat.  Fridrich I. byl pruským králem korunován 18. ledna 1701 v Královci. Korunovaci předcházelo založení Řádu černé orlice. Při okázalé korunovační ceremonii v Královci si Fridrich sám vložil korunu na hlavu a na hlavu své ženy a až poté se nechali pomazat.  Fridrich I. byl poslední pruský vládce a také král, který hovořil plynně polsky. Jeho následníci hovořili plynně francouzsky a německy (dále viz Pruské království)  Během své vlády se opíral o šlechtu vlastnící velkostatky. Na nich pěstované obilí se výhodně vyváželo do západní Evropy. Panovník se snažil zvýšit prestiž svého království, a proto vedl nákladný dvůr, zahájil velkolepou přestavbu sídelního města Berlína a podporoval vědy a umění. Založil i univerzitu v Halle (1694), akademii umění a společnost věd.  V roce 1707 se stal Fridrich I. v rámci personální unie také knížetem Neuchâtelským.

Manželství a potomci.

Fridrich I. byl třikrát ženat.  Poprvé se oženil v roce 1679 v Postupimi s princeznou Alžbětou Henriettou Hesensko-Kasselskou (1661–1683). Alžběta předčasně zemřela po čtyřech letech manželství, z něhož se narodila jediná dcera:  Druhé manželství uzavřel v roce 1684 v Herrenhausenu s hannoverskou princeznou Žofií Šarlotou (1668–1705). Z tohoto manželství se narodili dva synové, první z nich však zemřel v útlém věku:  Třetí manželství, které uzavřel v roce 1708 v Berlíně s vévodkyní Žofií Luisou Meklenbursko-Zvěřínskou (1685–1735), zůstalo bezdětné.

Fridrich I., též Bedřich I. (německy "Friedrich I.", 11. červenec 1657, Königsberg – 25. únor 1713, Berlín) byl poslední pruský vévoda (1688–1701) a první pruský král (1701–1713), braniborský kurfiřt a markrabě jako Fridrich III. (1688–1713), kníže oranžský (1702–1713) a kníže neuchâtelský (1707–1713).

Frederick I (; 11 July 1657 – 25 February 1713), of the Hohenzollern dynasty, was (as Frederick III) Elector of Brandenburg (1688–1713) and Duke of Prussia in personal union (Brandenburg-Prussia). The latter function he upgraded to royalty, becoming the first King in Prussia (1701–1713). From 1707 he was in personal union the sovereign prince of the Principality of Neuchâtel (). He was also the paternal grandfather of Frederick the Great.


Rodina.

Gottfried Heinrich pocházel ze starobylé šlechtické rodiny hrabat z Pappenheimu, která odvozovalo svůj původ od roku 1111 a od města Pappenheim. Byl synem Veita zu Pappenheim (1535–1600) a jeho druhé ženy Marie Salome von Preising-Kopfsburg. On sám měl první manželku Annu Ludomilu Kolovrat-Novohradskou († 1627) a druhou Annu Elisabethu z Oettingen-Oettingenu († 1673). Z prvního manželství měl syna Wolfa Adama († 1647).

Kariéra.

Pappenheim byl jedním z nejslavnějších císařských důstojníků. Své mládí strávil studiem na Altdorfské universitě a cestováním po Evropě, kdy navštívil Anglii, Francii, Španělsko, Itálii. Do říše se vrátil roku 1614 a přestoupil na katolictví, téhož roku ho pak císař jmenoval říšským radou. V následujících letech se Pappenheim věnoval především vojenské kariéře, když se s polským vojskem krále Zikmunda vypravil do Ruska. Zde měli podpořit jednoho z „Lžidimitrijů“ – nelegitimních ruských carů.  Po svém návratu vstoupil do služeb Maxmiliána I. Bavorského a nakonec jako podplukovník v pluku kyrysníků svého tchána hraběte Adama z Hebersdorfu táhl do Čech. Zde se zúčastnil bitvy na Bílé hoře, kde utržil 20 zranění v boji.  Na říšském sněmu v Řezně byl povýšen do hraběcího stavu a jmenován plukovníkem. V čele španělského kyrysnického pluku bojoval v Lombardii. Od roku 1626 se účastnil bojů v Horním Rakousku, Sasku a dobytí Magdeburku. Všude vyčníval především svoji osobní odvahou.  Po Tillyho smrti se jeho pluky (především kyrysnické) dostaly pod Valdštejnovo velení. Osudnou se stala Pappenheimovi bitva u Lützenu 16. listopadu 1632. Zde vedl v čele své jízdy protiútok proti postupujícím Švédům a během něho byl raněn dělovou koulí malého kalibru. Na následky svých zranění zemřel.

Pappenheimští.

Označení pappenheimští se užívalo pro Pappenheimovy jezdce. V Schillerově tragedii "Valdštejnova smrt" pronáší Albrecht z Valdštejna větu: „Daran erkenn’ ich meine Pappenheimer,“ což se do češtiny překládá jako: „Tak ve vás poznávám své pappenheimské,“ čímž se Valdštejn snažil Pappenheimovým vojákům lichotit před svojí zradou. V češtině a v dalších jazycích ale získalo pozměněné spojení postupně negativní nádech. Úsloví „Znám svoje pappenheimské“ vyjadřuje přesvědčení mluvčího, že ho „jeho lidi“ ničím pozitivním nepřekvapí, nebo zklamou, jako už dříve.

Gottfried Heinrich hrabě Pappenheim (29. května 1594 Treuchtlingen – 17. listopadu 1632 Lipsko) byl polní maršál ve Svaté říši římské během třicetileté války. Jako důstojník velel jízdním jednotkám jak pro Ligu, tak i pro císaře. Podílel se na vítězství katolíků na Bílé hoře a byl během bitvy u Lützenu smrtelně zraněn.

Gottfried Heinrich Graf zu Pappenheim (29 May 1594 – 17 November 1632) was a field marshal of the Holy Roman Empire in the Thirty Years' War.


Kariéra.

Hráčská kariéra.

Začínal v týmu Brantford Classics v Ontarijské juniorské lize OHA-B "(Ontario Hockey Association)". V sezóně 1986/1987 přešel do týmu Stratford Cullitons, který hrál také OHA-B. V 18 letech šel hrát do USA na univerzitu Bowling Green University z ligy CCHA "(Central Collegiate Hockey Association)". Hned po první sezóně v tomto týmu ho draftoval tým Los Angeles Kings do NHL ve 4. kole na celkově 70. místě. Jemu se, ale paradoxně na univerzitě začalo dařit, až po draftu, když se v sezóně 1988/1989 dostal do nominace do CCHA 2. All-Star Týmu ligy "(Ideální sestava ligy v sezóně)". A v sezóně 1989/1990 se dostal dokonce do CCHA 1. All-Star Týmu ligy a současně do 1. All-American Týmu NCAA West "(Ideální sestava sezóny všech amerických univerzit)". V té sezóně nastoupil poprvé v NHL za tým Los Angeles Kings, za který ovšem odehrál pouze 4 zápasy.  Celou sezónu 1990/1991 už odehrál za Los Angeles Kings v NHL. Jako nováček si v 75 zápasech připsal 46 kanadských bodů za 12 gólů a 34 asistencí, což bylo na obránce vynikající a za své úspěchy si vysloužil jmenování do 1. All-Rookie Týmu NHL "(Ideální sestava nováčků v sezóně NHL)". Na konci sezóny byl nominován do reprezentačního týmu Kanady pro Mistrovství světa ve Finsku, kde vyhrál s týmem stříbrnou medaili. V další sezóně 1991/1992 se mu dařilo o poznání hůře, částečně i kvůli zranění. V sezóně 1992/1993 patřil k nejlepším obráncům ligy a vynikající byl hlavně v defenzivní činnosti, ale zároveň zvládal podporovat útok a nesmírně platný byl při přesilovkách. Ostatně jeho 59 kanadských bodů v 76 zápasech mluví za vše. V té sezóně se v Playoff NHL dostal s Los Angeles až do finále, ale tam byl jeho tým poražen Montrealem, ale díky výhře v Západní konferenci NHL získal spolu s týmem - Clarence S. Campbell Bowl. V sezóně 1993/1994 si dosáhl svoje osobní individuální rekordy platné až dodnes. V 84 zápasech dal 20 gólů a 48 asistencí, čímž si připsal 68 kanadských bodů. V tom ročníku NHL byl zvolen poprvé v kariéře do prestižního zápasu All-Star Game "(Kde je spíše prestižní nominace, než přímo zápas)". Na konci sezóny opět přijal možnost hrát za Tým Kanady na Mistrovství světa, tentokrát v Itálii. S reprezentací vyhrál ve čtvrtfinále nad Českou republikou 3:2, v semifinále nad Švédskem 6:0 a ve finále 2:1 v samostatných nájezdech nad Finskem, čímž získali zlaté medaile. Další dvě sezóny byli poznamenány zraněními. V sezóně 1994/1995 "(Tato sezóna byla z důvodu stávky, jak hráčů, tak klubů NHL zkrácena na 48 zápasů základní části)" odehrál pouze 24 zápasů a v sezóně 1995/1996 odehrál kvůli zranění kolene dokonce pouze 6 zápasů. V létě roku 1996 byl nominován do reprezentace pro prestižní Světový Pohár "(nástupce Kanadského Poháru)". Tým Kanady sice porazil ve čtvrtfinále 4:1 Německo a v semifinále v prodloužení 3:2 Švédsko, ale ve finále prohrál s USA 1:2 na zápasy. Rob Blake tedy získal s reprezentací Kanady stříbrné medaile na svém prvním Světovém Poháru. Po promaroděných sezónách se v sezóně 1996/1997 rozehrával. V 62 zápasech si připsal 31 kanadských bodů. Na konci sezóny šel opět reprezentovat Tým Kanady na Mistrovství světa ve Finsku, kde po výhách ve finále 2:1 na zápasy nad Finskem opět získali zlaté medaile a Rob Blake byl ještě k tomu vyhlášen nejlepším obráncem turnaje a byl zvolen do 1. All-Star Týmu Mistrovství světa "(ideální sestava turnaje)". V sezóně 1997/1998 mezi obránci v NHL vynikal a získal James Norris Memorial Trophy "(cena pro nejlepšího obránce sezóny NHL)" a byl zvolen do 1. All-Star Týmu NHL. Byl také nominován do reprezentačního týmu Kanady pro Zimní olympijské hry, které se hráli v únoru 1998. Na těchto olympijských hrách byla Kanada velkým favoritem. V Playoff porazili ve čtvrtfinále 4:1 Kazachstán, ale v semifinále nečekaně prohráli s Českou republikou na samostatné nájezdy 1:2 a svůj neúspěch dovršili při porážce 2:3 od Finska v zápase o 3. místo. Kanada tedy skončila bez medaile, ale Rob Blake si alespoň jeden úspěch odvezl a to v podobě vyhlášení nejlepším obráncem turnaje. Na konci sezóny ještě přijal možnost reprezentovat Kanadu na Mistrovství světa ve Švýcarsku, ale tam s kanadským týmem skončili dokonce až na 6. místě poté, co nepostoupili ze čtvrtfinálové skupiny. V sezóně 1998/1999 opět čtvrtinu zápasů kvůli zraněním vynechal, což bylo znát i na nižší produktivitě. Přesto byl opět zvolen do All-Star Game, a na konci sezóny už popáté přijal možnost reprezentovat Kanadu na Mistrovství světa, tentokrát v Norsku, kde ovšem skončili bez medaile na 4. místě. V sezóně 1999/2000 hrál výtečně. Byl zvolen do NHL All-Star Game a za celou sezónu byl zvolen do 2. All-Star Týmu sezóny NHL. V sezóně 2000/2001 byl už počtvrté zvolen do NHL All-Star Game.  Po 54 utkáních sezóny 2000/2001, odehraných za Los Angeles Kings, byl vyměněn spolu se Stevem Reinprechtem do Colorada Avalanche, za Adama Deadmarshe, Aarona Millera, 1. kolo draftu 2001 (Dave Steckel) a 1. kolo draftu 2003 (Brian Boyle) + pozdější vyrovnání "(jednalo se o Coloradské postoupení práv na hráče Jareda Aulina týmu Los Angeles)". Rob Blake se touto výměnou dostal před Playoff NHL do týmu favorizovaného na Stanley Cup. V Denveru hrál skvěle a tým Colorado Avalanche získáním Roba Blakea o třídu zvýšil své šance na Stanley Cup, který nakonec také získali. Rob Blake tím dosáhl další velké mety, společně se Stanley Cupem vyhrál i další klubovou trofej - Clarence S. Campbell Bowl a byl zvolen do 2. All-Star Týmu sezóny NHL. Ve vynikajících výkonech pokračoval i v sezóně 2001/2002, ve které hrál opět v NHL All-Star Game a byl znovu zvolen do 2. All-Star Týmu sezóny NHL. Během sezóny si také zahrál za reprezentaci Kanady na Zimních olympijských hrách v Salt Lake City, kde po vítězstvích ve čtvrtfinále 2:1 nad Finskem, v semifinále 7:1 nad Běloruskem a ve finále 5:2 nad USA - získali zlaté medaile a Rob Blake tím pádem dovršil podmínky k přijetí do tak zvaného Triple Gold Clubu "(Zisk zlatých medailí z Mistrovství světa a Zimních olympijských her, a vítězství ve Stanley Cupu)". Rob Blake se tak zařadil mezi legendy ledního hokeje. V sezóně 2002/2003 i 2003/2004 hrál pošesté a posedmé v NHL All-Star Game. Celkově si Rob Blake v 7 All-Star zápasech připsal 4 kanadské body za 1 gól a 3 asistence. V sezóně 2004/2005, kdy se NHL kvůli výluce nehrála, nehrál vůbec a doléčoval šrámy. Vůbec na něm pauza nebyla znát a v sezóně 2005/2006 získal v 81 zápasech NHL 51 kanadských bodů a byl během sezóny nominován do reprezentace Kanady pro Zimní olympijské hry 2006 v Turíně. Tyto Olympijské hry ovšem skončili pro Kanadu fiaskem, když nepostoupili ve čtvrtfinále přes Rusko, se kterým prohráli 0:2. Skončili na tristním 7. místě.  Po této sezóně mu skončila smlouva u Colorada Avalanche a jako volný hráč podepsal smlouvu se svým staronovým týmem Los Angeles Kings. Ve 37 letech se tak vrátil tam, kde v NHL začínal. Zde už se na něm začal projevovat jeho vyšší hokejový věk a už nezářil, tak jako dříve. Přesto byl stále nesmírně platný. V sezóně 2006/2007 si připsal 34 kanadských bodů a v sezóně 2007/2008 si připsal 31 kanadských bodů.  Po 2 sezónách v Los Angeles mu opět vypršela smlouva a tentokrát jako volný hráč podepsal smlouvu se San Jose Sharks. Ve 39 letech se nečekaně vrátil v San Jose mezi elitní obránce ligy. V té sezóně si připsal v 73 zápasech 45 kanadských bodů za 10 gólů a 35 asistencí.  19. června 2010 oficiálně ukončil hráčskou kariéru.

Kariéra funkcionáře.

V roce 2011 se stal asistentem generálního manažera v týmu Kanady pro Světový šampionát 2011. Pro stejnou roli byl zvolen vedením asociace také pro šampionát 2014. Mimoto se před sezónou 2013/14 stal asistentem generálního manažera klubu NHL - Los Angeles Kings.

Robert Bowlby Blake (* 10. prosince 1969, Simcoe, Ontario, Kanada) je bývalý kanadský hokejový obránce. Blake je jeden z členů tak zvaného Triple Gold Clubu, což znamená, že dokázal vyhrát zlatou medaili na Mistrovství světa, na Zimních olympijských hrách a k tomu dokázal získat Stanley Cup. V současnosti působí na pozici asistenta generálního manažera v týmu Los Angeles Kings a také u kanadské reprezentace na světových šampionátech.

Robert Bowlby Blake (born December 10, 1969) is a Canadian professional ice hockey executive and former player. He is the current general manager of the Los Angeles Kings of the National Hockey League (NHL). He was originally drafted by the Kings in 1988, appearing in the 1993 Stanley Cup Finals, winning the James Norris Memorial Trophy and serving as team captain for five seasons in his initial 11-season stint with the club. In 2001, Blake was traded to the Colorado Avalanche and was a member of their 2001 Stanley Cup championship team. It was his only Stanley Cup as a player, though he won the Cup again as a member of the Kings' front office in 2014. After a two-season return to Los Angeles, Blake signed with the San Jose Sharks in 2008, retiring as its captain after the 2009–10 season. Four years later, in 2014, Blake was elected into the Hockey Hall of Fame.  Internationally, Blake played for Canada in three consecutive Winter Olympics in 1998, 2002 and 2006, winning gold in 2002 and becoming the 11th member of the Triple Gold Club.


Charakteristika.

Douglaska je jehličnan podobný smrkům a jedlím, od kterých se liší jemnějším vzhledem. Má široce kuželovitou, měkce, ale pravidelně stavěnou korunu, vystoupavé, ve stáří ve spodní části koruny víceméně vodorovné větve a rovný silný kmen.

Velikost a stáří.

Douglaska tisolistá je velmi vysoký, rychle rostoucí strom, druhý nejvyšší jehličnan na světě (po sekvoji vždyzelené). Stromy dorůstají výšky 60–75 m a více. Ve starých porostech jsou časté stromy o průměru 1,5–2 m. Maximální výška bývá 100–120 m s průměrem 4,5–6 m, což jsou nejvyšší zdokumentované hodnoty. Jiný zdroj uvádí, že nejvyšší objevená douglaska byla poražena a měřila 133 metrů a byla tak nejvyšším nalezeným vzpřímeně rostoucím stromem vůbec. Nejvyšším žijícím exemplářem je 99,4 m vysoká "Doerner Fir" na východě Fork Brummit Creek v Coos County, nejzavalitější je "Queets Fir" o průměru 4,85 m, v údolí Queets River Olympijského národního parku ve státě Washington. Douglaska běžně žije více než 500 let a někdy více než 1000 let. Ve stáří vytváří široce rozevřenou kuželovitou korunu. Douglaska je nejvyšším žijícím stromem i v České republice, a to u Vlastiboře na Jablonecku, kde dosahuje dle měření z roku 2014 výšku 64,1 m.

Kmen a kůra.

Kmen je výrazným okrasným prvkem u starých exemplářů. V mládí ho pokrývá hladká zelenošedá kůra s pryskyřnatými puchýři. Ve stáří se mění v červenohnědou, tlustou, hluboce rozbrázděnou borku s korkovými vložkami, která pomáhá stromu přežít lesní požáry.

Výhony a pupeny.

Výhony jsou žlutozelené až červenavě žluté, ojediněle s krátkými chlupy. Pupeny má douglaska červenohnědé, vřetenovité, ostře zašpičatělé. Koncový pupen bývá 6–10 mm velký. Šupiny jsou přilehlé, bazální, většinou kýlnaté.

Jehlice.

Jehlice (I - XII) jsou zploštělé, měkké, 15–35 mm dlouhé, jen 1 až 1,5 mm široké. Jsou rozloženy do stran nebo odstávají na všechny strany, na zastíněných větvičkách se blíží dvouřadému postavení. Na bázi jsou stopkovitě zúžené, na konci tupě zašpičatělé. Svrchu tmavozelené, méně často modrozelené. Na rubu mají dva proužky průduchů. Vytrvávají na větvičce 4–8 let, po rozemnutí příjemně voní po citrusech.

Šišky a semeno.

Šišky (VII - IV) jsou nerozpadavé, převislé, krátce stopkaté (7–10 mm), podlouhle vejčité, 5–10 cm dlouhé a 2–3 cm široké. Po dozrání jsou světle hnědě zabarvené. Jsou složeny z 25–50 plodních šupin se zaokrouhleným okrajem. Typickým rozlišovacím znakem jsou vyniklé trojcípé krycí šupiny. Jsou světleji zabarvené než plodní šupiny, vyčnívají 10–15 mm ze šišky a směřují k rovné špici šišky. Semeno je 5–7 mm velké, lesklé, s křídlem 7–10 mm velkým. Pylová zrna nemají vzdušné vaky. Většinou se poprvé objevují u stromovitých kultivarů za 30 let.

Kořenový systém.

Stromy jsou v půdě vždy pevně zakotvené a netrpí vývraty, jelikož na hlubokých půdách strom vytváří dlouhý kůlový kořen. Na půdách mělčích je kořen sice kratší, ale zato bohatě větvený.

Pěstování.

Nároky.

V mládí potřebuje přiměřené přistínění, později však světlé stanoviště. Protože je stromem víceméně přímořským, vyhovuje jí dostatečná vzdušná vlhkost. V našich podmínkách je poměrně otužilá, ale při pozdních mrazících někdy namrzá; celkem úspěšně se však regeneruje. Potomstvo stromů rostoucích na severu je otužilejší než potomstvo stromů rostoucích v jižnějších oblastech areálu výskytu. Otužilejší jedinci však pomaleji rostou. Douglasce se nejlépe daří v hlubokých hlinitých půdách, ale prospívá i v těžkých nebo štěrkovitých půdách. Na příliš chudých nebo značně jílovitých, těžkých stanovištích špatně roste a zakrňuje. Trvalejší zamokření nesnáší. Proti suchu je o něco odolnější než jedle a smrky. Zakouřené ovzduší snáší špatně. V mládí trpí vytloukáním. Části poškozené okusem se zpravidla rychle regenerují.

Množení.

Semena vyséváme na jaře na venkovní záhony, kultivary se roubují ve skleníku (nejlépe v zimě) na semenáčky původního druhu.

Ošetřování.

Výsadba i postup dalšího ošetřování jsou stejné jako u jedle nebo smrku. U mladých výsadeb dbáme hlavně zpočátku na přiměřenou vlhkost půdy a podle potřeby i přistínění. Douglaska nemá velkou zmlazovací schopnost. Řežeme ji pouze v krajních případech. Starší exempláře snášejí přesazování mnohem lépe než jiné jehličnany. Sněhové polomy bývají někdy nebezpečné kvůli křehkým větvím. Polomům předcházíme včasným setřásáním napadlého sněhu. Velmi nebezpečnou chorobou je sypavka ("Rhabdocline pseudotsugae"), při které se objevují na jehlicích zpočátku žlutavé, později rezavé skvrny. Jehlice pak v květnu dalšího roku opadávají. Výhodná je výsadba později rašících ras a v květnu až v červnu postřik zinečnatými organickými fungicidy. Podle jiných autorů je sypavka považována pouze za saprofyta, maximálně za slabého parazita. A pokud je potřeba ochrana, tak vhodnou prevencí je dostatečná vzdálenost (spon) mezi rostlinami v porostu.  Objevuje se i "„červená hniloba“" projevující se naduřením kmínku, ta je důsledkem málo kypřené půdy. Je potřeba kypřit a změnit stanoviště. Ze škůdců se vyskytuje hlavně mšice "Gilletteella cooley", při níž jsou jehlice hustě posázené mšicemi, které vylučují bílý vosk; stříkáme před rašením preparáty obsahující endosulfan nebo minerálními oleji. Jiní autoři ale říkají, že je lepší vzhledem k jejich nízké škodlivosti použít spíše prostředky biologické (slunéčko, pestřenka, zlatoočko aj.) nebo biotechnické (draselné mýdlo, přípravky na bázi parafinovaného oleje).  Z dalších škůdců se může objevit obávaná mniška "Lymantria monacha", která způsobuje holožíry. Při kalamitním napadení je doporučen postřik insekticidními preparáty. Podle jiných zdrojů je při napadení bekyní mniškou zbytečné používat insekticidy. V jinak oslabených monokulturách může kalamita mnišky způsobit odumírání celých porostů. U menších ploch se doporučují přípravky na bázi "Bacillus thuringiensis" nebo selektivní virové preparáty. Motýly lze monitorovat feromonovými preparáty.

Využití.

Douglaska poskytuje cenné jádrové dřevo pro dřevozpracující průmysl. Její dřevo se užívá zejména při výrobě nábytku a pro svou odolnost vůči vlivům povětrnosti také na venkovní konstrukce.  Silice se využívá v aromaterapii pro její antibakteriální účinky, k hojení artritidy, ledvinové asténie, na pleťové a jiné obklady i k výplachům ústní dutiny.  V sadových a parkových úpravách jsou stromové typy vhodné pro své rozměry pouze do větších úprav. Častěji se využívají kultivary s kompaktnějším vzrůstem a s namodralými jehlicemi. Pro městská a nížinná, sušší stanoviště se hodí lépe než jedle a mnohé smrky. Jsou přizpůsobivými, ale na prostor náročnými stromy. Hodí se i do skupin a kulisových výsadeb. Harmonují téměř se všemi jehličnany i listnáči, popřípadě robustněji rostoucími trvalkami. Při větších krajinářských úpravách používáme douglasky hlavně ve 350–500 m n. m., popřípadě i 200–350 m n. m., či 500–800 m n. m.  Dále byla využívána jako koření, náhražka čaje, náhražka kávy, jako barvivo, hnojivo i insekticid.

Odrůdy a kultivary.

(příklady) Široký seznam a stručná charakteristika odrůd a kultivarů na dendro.mojzisek.cz

Jinak zbarvené.

"Pseudotsuga menziesii var. Aurea" "Pseudotsuga menziesii var. glauca' "Pseudotsuga menziesii var. Argentea" "Pseudotsuga menziesii var. Uwe's Golden"

Malé.

"Pseudotsuga menziesii var. Nana" "Pseudotsuga menziesii var. Nidiformis" "Pseudotsuga menziesii var. Argentea Compacta" "Pseudotsuga menziesii var. Pumila" "Pseudotsuga menziesii var. Pygmaea"

Převislé.

"Pseudotsuga menziesii var. Pendula"

Sloupovité.

"Pseudotsuga menziesii var. Fastigiata" "Pseudotsuga menziesii var. Stricta"

Široce kuželovité, nebo kompaktní.

"Pseudotsuga menziesii var. Caesia" "Pseudotsuga menziesii var. Fletcheri" "Pseudotsuga menziesii var. Globosa"

Symbióza.

Douglaska žije v symbióze s klouzkem douglaskovým.

Douglaska tisolistá ("Pseudotsuga menziesii" var. "menziesii", syn.: "Abies menziesii", "Pseudotsuga douglasii", "Pseudotsuga taxifolia") je stálezelený rychle rostoucí jehličnan. Byl původně rozšířen od pobřežních oblastí na západu Severní Ameriky a od západu centrální Britské Kolumbie, přes Kanadu na jih do střední Kalifornie, Oregonu a Washingtonu. Její rozšíření pokračuje od Cascade Range hřebenu na západ až k Pacifiku. V Kalifornii douglasku můžeme nalézt v Klamath Mountains a na Pacifickém pobřeží. Najdeme ji i na jihu pohoří Santa Cruz, v Sierra Nevada a dále na jihu v oblasti Yosemite. Tam se vyskytuje od pobřeží nedalekého moře až do 1800 m n. m. Hlouběji ve vnitrozemí douglasku tisolistou nahrazuje příbuzná "Pseudotsuga menziesii" var. "Glauca". V Evropě se pěstuje od roku 1827, kdy její semena do Skotska přivezl David Douglas.  Druhové jméno, menziesii, je po Archibaldu Menziesovi, skotském lékaři, rivalu Davida Douglase, jehož příjmení se objevuje v českém názvu. Menzies první zdokumentoval strom ("Pseudotsuga mensiesii") na Vancouver Island v roce 1791.

Pseudotsuga menziesii is an evergreen conifer species in the pine family, Pinaceae. It is native to western North America and is known as Douglas fir, Douglas-fir, Oregon pine, and Columbian pine. Despite its common name, it is not a true fir (i.e. it is not a member of the genus "Abies"). There are three varieties: coast Douglas-fir ("P. menziesii" var. "menziesii"), Rocky Mountain Douglas-fir ("P. menziesii" var. "glauca") and Mexican Douglas fir ("P. menziesii" var. "lindleyana").  The massive mega-genome of Douglas fir has been sequenced in 2017 by the large PineRefSeq consortium revealing a specialized photosynthetic apparatus in the light harvesting complex genes.