Historie.

V roce 996 si markrabě Leopold I. z Babenberku za své sídlo vybral Melk, ale v roce 1089 Leopold II. z Babenberku sídlo předal benediktinským mnichům z opatství Lambach a své sídlo přesunul do Vídně. Mniši v témže roce na skalnatém výběžku založili nynější klášter. Ve 12. století zde byla založena klášterní škola a knihovna. Ve 13. století bylo románské opatství zničeno požárem a poté znovu postaveno v gotickém duchu. V klášteře vzniklo skriptorium, které se stalo jedním z hlavních míst, kde vznikaly středověké rukopisy. Další škody způsobily v 15. století boje během reformace, kdy jako reakce na reformátory církve vyšla z Melku tzv. "Melcká reforma". Přes veškerou snahu se v roce 1555 klášter stal oporou Habsburků v protireformaci. V této době došlo k barokní přestavbě kláštera. Poslední vážné škody v klášteře způsobil v roce 1683 vpád Turků.  Do barokní podoby byl klášter přestavěn v letech 1702 a 1736 Jakobem Prandtauerem. Klášterní kostel vyzdobil svými freskami Johann Michael Rottmayr a knihovnu se středověkými rukopisy vyzdobil svými freskami Paul Troger.  Vzhledem k tomu, že klášter sloužil i jako škola se mu v letech 1780 a 1790 podařilo uniknout reformám císaře Josefa II., kdy bylo mnoho jiných rakouských klášterů obsazeno a zrušeno. Podařilo se překonat i další ohrožení jeho existence během napoleonských válek, a také v období po Anšlusu v roce 1938, kdy škola a velká část opatství byla zkonfiskována nacistickým státem. Majetek i škola byla opatství vrácena po skončení druhé světové války.

Ohlas v kultuře.

Mnich Adso z Melku je jednou z hlavních postav románu "Jméno růže" od Umberta Eca.

Klášter Melk ( "Stift Melk") je benediktinské opatství na skalnatém výběžku nad městem Melk v Dolním Rakousku, asi 80 km západně od Vídně. Pod klášterem protéká řeka Dunaj, přiléhající k údolí Wachau. V klášteře se nachází hrob svatého Kolomana ze Stockerau a ostatky několika členů rodu Babenberků, první rakouské vládnoucí dynastie.

Melk Abbey () is a Benedictine abbey above the town of Melk, Lower Austria, Austria, on a rocky outcrop overlooking the Danube river, adjoining the Wachau valley. The abbey contains the tomb of Saint Coloman of Stockerau and the remains of several members of the House of Babenberg, Austria's first ruling dynasty.


Životopis.

Kariéra.

Kersti Kaljulaidová v roce 1992 vystudovala biologii na univerzitě v Tartu a v roce 2001 zde získala také titul MBA v oboru management. Ve svém prvním oboru nenašla uplatnění a tak v 90. letech 20. století již jako mladá matka působila jako manažerka pro telekomunikační společnost a potom pro investiční banku. V roce 1999 se dostala k politice.  Mezi lety 1999 a 2002 byla ekonomickou poradkyní premiéra Marta Laara a v roce 2002 se stala jako první žena ředitelkou elektrárny. Při tom se věnovala také publicistice a jako analytička psala o sociálních a ekonomických tématech a o tématech Evropské unie. Mezi lety 2004 a 2016 působila v Evropském účetním dvoře jako estonská zástupkyně.  Dříve byla členkou pravicové konzervativní strany Vlast.

Prezidentka země.

Na konci srpna 2016 proběhla tři hlasování parlamentu ohledně nové hlavy státu, ale žádné nebylo úspěšné. V září tak proběhlo zvláštní voličské grémium, ale ani to neuspělo a proces se tak vrátil do rukou parlamentu, který na začátku října hlasoval znovu.  Ačkoliv při této volbě měla Kaljulaidová protikandidáty, např. nezávislého právníka Allara Jökse, bývalého eurokomisaře Siima Kallase z vládnoucí Reformní strany či bývalou ministryni Mailis Repsovou z opoziční Estonské strany středu, na její podpoře se předem dohodla většina parlamentních stran. Při volbě tak neměla reálného soupeře. Ze 101 poslanců hlasovalo 81 pro a 17 konzervativců proti, přičemž minimum pro zvolení bylo 68 hlasů. Při registraci kandidátů získala dokonce 90 hlasů, včetně všech členů vládní koalice a 23 opozičních poslanců.  Kaljulaidová se oficiálně ujala funkce 9. října 2016 a slavnostní přísahu v parlamentu složila 10. října. Na inauguraci přišla s dosluhujícím prezidentem Toomasem Hendrikem Ilvesem.

Osobní život.

Ze dvou manželství Kaljulaidové vzešly čtyři děti a stala se také babičkou.

Kersti Kaljulaidová ( "Kersti Kaljulaid"; * 30. prosince 1969 Tartu, Estonsko) je estonská politička a od října 2016 prezidentka Estonska, která ve funkci vystřídala Toomase Hendrika Ilvese. Stala se tak první ženou v prezidentském úřadu a ve 46 letech zároveň nejmladší osobou v nejvyšší ústavní funkci země.

Kersti Kaljulaid (; born 30 December 1969) is an Estonian politician who is the fifth and current President of Estonia, in office since 10 October 2016. She is the first female head of state of Estonia since the country declared independence in 1918, as well as the youngest ever President, age 46 at the time of her election.  Kaljulaid is a former state official, serving as Estonia's representative in the European Court of Auditors from 2004 until 2016. After several unsuccessful rounds of Estonian presidential elections in 2016, Kaljulaid was nominated on 30 September 2016 by the majority of parliamentary parties as a joint candidate for President of Estonia, as the only official candidate for that round. Kaljulaid was voted President of Estonia on 3 October 2016, with 81 votes and 17 abstentions.


Rozšíření.

Tato krásná a užitečná rostlina pochází z afrického Madagaskaru a díky hezkým květům a léčivým účinkům byla rozšířena do všech tropických i řady subtropických oblastí světa. Původně byla zavedena do okrasných zahrad a parků, tam zplaněla a dostala se do volné přírody; někdy se dokonce stává nekontrolovaně šířeným plevelem (např. na Floridě a Havaji). Ve Střední Evropě, kde je pro ni příliš chladné klima, bývá pěstována jako letnička nebo pokojovka.

Ekologie.

Planý barvínkovec se vyskytuje na pastvinách, loukách, ve světlých lesích i v pobřežních dunách a na narušených místech. Pěstovaný nejlépe roste v teplých, humózních, písčitých a dobře odvodněných půdách s dostatkem vápníku. Jen při vzcházení potřebuje rostlina občasnou zálivkou, zakořeněná je odolná vůči suchu. K růstu jí postačí polostín, ale aby nasadila hojnost celoročně se vytvářejících květů, potřebuje stanoviště s dostatkem slunce. V zemině bohaté na živiny tvoří hodně lodyh a málo květů.<br>

Popis.

Vytrvalý, stálezelený polokeř dosahující výšky 30 až 60 cm. Od báze hustě rozvětvené lodyhy jsou plazivé, vystoupavé až vzpřímené a jsou porostlé vstřícnými, křižmostojnými, lesklými, tmavě zelenými listy s krátkými řapíky. Jejich slabě kožovité eliptické až obvejčité čepele bývají dlouhé 3 až 10 cm a široké 1 až 3 cm, u báze jsou zúžené, na vrcholu tupé a po obvodě celokrajné, mají světlou střední žilku a 7 až 11 párů žilek postranních. Z poraněné lodyhy prýští bílý latex.  Pětičetné květy na krátkých stopkách vyrůstají jednotlivě nebo po dvou až třech; jsou oboupohlavné. Bývají velké 3 až 5 cm a mají úzkou cylindrickou korunní trubku, téměř 3 cm dlouhou. Nežláznatý kalich má pět úzce podlouhlých šídlovitých plátků asi 5 mm dlouhých. Koruna nálevkovitého tvaru je tvořena pěti obvejčitými rozestálými plátky, v poupěti spirálovitě stočenými, které se překrývají směrem doleva a jsou zbarveny obvykle růžově s tmavším středem. Pět tyčinek přirostlých k vnitřku korunní trubky nese volné prašníky. Gyneceum je tvořeno dvěma semeníky s mnoha vajíčky. Společná štíhlá čnělka má širokou bliznu. Květy jsou přizpůsobeny k opylování hmyzem s dlouhým sosákem, např. motýly, kteří přilétají pro nektar uvolňovaný ze žlázek ve spodu květů. Druh je schopen také samoopylení. Ploidie druhu je 2n = 16.  Plodem je souplodí dvou úzce válcovitých, 2 až 3,5 cm dlouhých měchýřků. Ve zralosti měchýřky podélně pukají a uvolňují množství drobných hnědočerných bradavičnatých semen velkých asi 2 mm. Dozrávají průběžně celoročně, obdobně jako kvetou květy.

Rozmnožování.

V přírodě se rostliny rozšiřují převážně semeny, kterých produkují dostatek; bývají rozptylována větrem i vodou a s oblibou je roznášejí mravenci. Pěstované rostliny bývají rozmnožovány vrcholovými polovyzrálými řízky sázenými do kypré a vlhké půdy, nejlépe při spodním ohřevu a vysoké vzdušné vlhkosti. Množí se i semeny udržovanými do vyklíčení ve stínu, a to při teplotě okolo 25 °C. Za dobrých podmínek vyklíčí za dva až tři týdny.

Význam.

Barvínkovec růžový je významný pro farmacii. V rostlině je obsaženo více než 70 alkaloidů, např. vinkristin je účinný v léčbě leukemie u dětí a vinblastin se používá při Hodgkinově nádorovém onemocnění mízních uzlin. O významnosti rostliny nelze pochybovat, neboť synteticky vyráběný vinkristin používaný k léčbě leukémie je ve srovnání s přírodním produktem účinný pouze z 20 %. Výtažky z rostlin se používají i při hypertenzi, diabetu a chorobách ledvin.  V tropech se pěstuje jako okrasná stále kvetoucí rostlina lemující záhony i jako přenosná zeleň. Je považována za vhodnou půdopokryvnou rostlinu. Ve středoevropských podmínkách se používá jako letnička, brzy z jara se ve skleníku ze semen předpěstují mladé rostliny a s příchodem léta se vysadí na záhon. Barvínkovec lze pěstovat i jako pokojovou rostlinu umístěnou na plném slunci (s teplotou trvale nad 15 °C). Brzy na jaře je nutno rostlinu seříznout, aby se rozrostla a dobře kvetla.  Pro zahradní použití byly vyšlechtěny mnohé kultivary, z nichž některé jsou malého vzrůstu, kompaktní nebo mají překrývající se okvětní lístky. Také byla rozšířena barevná škála květů, existují světle růžové, sytě růžové, červené, fialové, bílé a často mívají kontrastní očko.

Barvínkovec růžový ("Catharanthus roseus") je stálezelena, nízká, tropická rostlina neúnavně kvetoucí četnými, asi 4 cm velkými květy růžovofialové barvy. Je jedním z osmi druhů rodu barvínkovec, které jsou téměř všechny původem z ostrova Madagaskar. Rostlina byla v minulosti pod jménem barvínek růžový ("Vinca rosea") součásti rodu barvínek, později byla přeřazena do rodu barvínkovec.

Catharanthus roseus, commonly known as bright eyes, Cape periwinkle, graveyard plant, Madagascar periwinkle, old maid, pink periwinkle, rose periwinkle, is a species of flowering plant in the family Apocynaceae. It is native and endemic to Madagascar, but grown elsewhere as an ornamental and medicinal plant, a source of the drugs vincristine and vinblastine, used to treat cancer. It was formerly included in the genus "Vinca" as "Vinca rosea".


Smartphony.

Pixel.

Dne 4. října 2016, během akce #MadeByGoogle, oznámila společnost Google první generaci smartphonů Pixel, Pixel a Pixel XL. Originální operační systém je Android 7.1 Nougat. Oba smartphony dostali v žebříčku DxOMarkMobile 89 bodů. Překonal je až mobil od HTC U11 s 90 body. Obsahují také neomezené úložiště pro snímky Fotky Google. a odemykatelný bootloader.

Pixel 2.

Dne 4. října 2017 byla Googlem oznámena druhá generace smartphonů Pixel, Pixel 2 a Pixel 2 XL. Na trh byly uvedeny 19. října 2017.

Pixel 3.

Pixel 3 byl představen 9. října 2018. Celkem je dostupný ve dvou verzích Pixel 3 a Pixel 3 XL.

Tablety.

Pixel C.

Pixel C byl oznámen společností Google dne 29. září 2015 spolu s telefony Nexus 5X a Nexus 6P. Tablet obsahuje port USB-C a 3,5 mm jack. Byl uveden s operačním systémem Android 6.0.1 Marshmallow. Dne 22. srpna 2016 vydal Google aktualizaci na Android 7.0 Nougat.

Notebooky.

Chromebook Pixel (2013).

21. února 2013 oznámila společnost Google první generaci Chromebook Pixel. Notebook obsahuje dva porty USB 2.0, slot pro kartu SD a čtečku více kare, Mini-DisplayPort a kombinovaný konektor sluchátek a mikrofonu. Některé budoucí verze obsahovaly také podsvícenou klávesnici, "plně klikatelný skleněný trackpad", vestavěné stereofonní reproduktory a dva vestavěné mikrofony.

Chromebook Pixel (2015).

11. března 2015 oznámila společnost Google druhou generaci Chromebook Pixel. Notebook obsahuje dva porty USB-C, dva porty USB 3.0, slot pro kartu SD a kombinovaný konektor sluchátek a mikrofonu. Zařízení je také vybaveno podsvícenou klávesnicí, "multi-dotykovým, klikatelným skleněným trackpadem", vestavěnými stereofonními reproduktory a dvěma vestavěnými mikrofony.  Dne 29. srpna 2016 zrušil Google druhou generaci Chromebook Pixel.

Pixelbook (2017).

Dne 4. října 2017 oznámil Google třetí generací Chromebook Pixel s názvem Google Pixelbook.

Příslušenství.

Google Pixel Buds.

V rámci Google události, která proběhla v říjnu roku 2017, byla uvedena spolu se smartphonem Pixel 2 nová bezdrátová sluchátka. Jsou určena pro elektroniku s operačním systémem Android Marshmallow a vyšším a fungují s Google Assistant. Kromě přehrávání zvuku a volání podporují překlad do 40 jazyků pomocí Google Translate.

Pixelbook Pen.

Spolu s uvedením Pixelbooku v říjnu 2017 oznámila společnost Google Pixelbook Pen, stilus, pomocí kterého se může psát či malovat na Pixelbooku. Má čidla na citlivost tlaku a Google Assistant. Stilus je napájen vyměnitelnou baterií AAAA a jeho cena je 99 dolarů.

Google Pixel je řada spotřební elektroniky od společnosti Google s operačním systémem Android. Zahrnuje smartphony, laptopy, tablety a další příslušenství, které lze koupit na Google Store či v jiném obchodě. První zařízení v řadě Pixel bylo představeno v únoru 2013 a šlo o Chromebook Pixel.

Google Pixel is a brand of consumer electronic devices developed by Google that run either Chrome OS or the Android operating system. The Pixel brand was introduced in February 2013 with the first-generation Chromebook Pixel. The Pixel line includes laptops, tablets, and smartphones, as well as several accessories.


Děj.

Seriál sleduje životy hasičů a zdravotnických záchranářů z hasičského oddělení v Chicagu. Po smrti hasiče Andrewa Dardena se skupina spolupracovníků rozdělí, protože Matthew Casey (Jesse Spencer) a Kelly Severide (Taylor Kinney) se navzájem viní za smrt jejich dlouholetého kamaráda a kolegy. Severide se cítí ještě hůře poté, co se dozví, že ho za smrt viní také Dardenova manželka. I přesto se hasiči znovu spojí poté, co málem umře hasič Christopher Herrmann (David Eigenberg).  Na stanici přichází nováček Peter Mills (Charlie Barnett), který následuje kroky svého mrtvého otce i přesto, že se to jeho matce zrovna dvakrát nelíbí. Pod taktovkou velitele Wallace Bodena (Eamonn Walker) čelí hasičská jednotka každý den různým nebezpečím.

Vysílání.

Seriál vysílá ve Spojených státech stanice NBC. Posledních pět epizod je vždy dostupných na Hulu. 4. série je dostupná na internetové stránce NBC.com nebo na aplikaci stanice NBC app. Všechny epizody jsou dostupné ke stažení na iTunes, Amazon Instant Video a Vudu. V České republice seriál vysílá stanice TV Barrandov.

Produkce.

Vývoj.

K pilotní epizodě napsali scénář tvůrci seriálu Michael Brandt a Derek Haas, natočena byla v Chicagu. Televizní stanice seriál objednala v květnu roku 2012 a poté, co obdržela scénář, vybrala seriál do svého vysílacího období.

Spin-offy.

V březnu 2013 stanice oznámila plány na spin-off seriálu, ve kterém by se sledoval život policejního oddělení v Chicagu. Seriál byl produkován Dickem Wolfem a Derek Haas, Michael Brandt a Matt Olmstead se na projektu podíleli jako výkonní producenti. Seriál měl premiéru 8. ledna 2014 pod názvem "Chicago P.D." Hlavní role v seriálu hrají Jason Beghe, Jon Seda, Sophia Bush, Jesse Lee Soffer, Patrick Flueger, Elias Koteas, Marina Squerciati, LaRoyce Hawkins a Archie Kao.  V únoru 2015 byly oznámeny plány na další spin-off, tentokrát z prostředí nemocnice, s názvem "Chicago Med". Dne 1. května 2015 byl seriál objednán. Hlavní role v seriálu hrají Oliver Platt, S. Epatha Merkerson, Nick Gehlfuss, Yaya DaCosta, Torrey DeVitto, Rachel DiPillo, Marlyne Barrett, Colin Donnell a Brian Tee.

Chicago Fire je americký televizní seriál, vysílaný stanicí NBC od 10. října 2012. Tvůrci seriálu jsou Michael Brandt a Derek Haas. Seriál sleduje životy hasičů a paramediků z hasičského oddělení v Chicagu. Dne 11. října 2016 měla premiéru pátá řada seriálu.  V březnu 2013 stanice oznámila plány na spin-off, ve kterém by se sledoval život policejního oddělení v Chicagu. Tento seriál měl premiéru 8. ledna 2014 pod názvem "Chicago P.D." V květnu 2015 byl objednán další spin-off, seriál z prostředí nemocnice "Chicago Med", který měl premiéru 17. listopadu 2015. 1. března 2017 měl premiéru první díl třetího spin-offu s názvem "Chicago Justice". Avšak ten byl po první řadě zrušen. Dne 10. května 2017 stanice objednala šestou řadu seriálu, která měla premiéru 28. září 2017.  9. května 2018 bylo oznámeno, že seriál získal sedmou řadu. Ta měla premiéru dne 26. září 2018. Dne 26. února 2019 byla stanicí NBC objednána osmá řada, která měla premiéru dne 25. září 2019.

Chicago Fire is an American action-drama television series created by Michael Brandt and Derek Haas with Dick Wolf as an executive producer. It is the first installment of Dick Wolf's "Chicago" franchise. The series premiered on NBC on October 10, 2012. The show follows the firefighters and paramedics working at Firehouse 51 of the Chicago Fire Department, home of Truck Company 81, Engine Company 51, Squad Company 3, Ambulance 61, and Battalion 25 as they risk their lives to save and protect the civilians of Chicago.  On May 9, 2018, NBC renewed the series for a seventh season. The season premiered on September 26, 2018. On February 26, 2019, NBC renewed the series for an eighth season, which premiered on September 25, 2019. On February 27, 2020, NBC renewed the series for a ninth, tenth and eleventh season.


Život a dílo.

Dětství prožil v Casablance, kde jeho otec podnikal. Do Francie se vrátil roku 1949 a absolvoval lyceum Henri IV. Studoval dějiny umění a estetiku na univerzitách ve Francii, Itálii a Irsku a obdržel titul bakaláře umění. Ve svých prvních recenzích, zejména pro revui "Cimaise", se kterou spolupracoval od roku 1952, hájil mimo jiné malíře Jeana Fautriera. Od roku 1956 se přátelil s Yvesem Kleinem a podporoval ho v jeho experimentech.  Razil pojem "Nový realismus (Nouveau réalisme)", který znamenal novou definicí humanismu tváří v tvář průmyslové expanzi a deklaroval také nový přístup k vnímání reality. Reagoval zejména na americký abstraktní expresionismus a evropskou lyrickou abstrakci. V roce 1960 založil v Paříži a Miláně skupinu "Nouveaux réalistes", jejímiž členy se stali Arman, François Dufrêne, Raymond Hains (opustil skupinu krátce po založení), Martial Raysse, Daniel Spoerri, Jean Tinguely, Jacques Villeglé. Později se připojili také César, Mimmo Rotella, Niki de Saint Phalle, Gérard Deschamps a Christo.  V letech 1960-1963 uspořádal kolem dvaceti skupinových výstav. Od roku 1963 působil v časopisu o umění a architektuře "Domus" a žil a pracoval střídavě v Paříži a Miláně. Od roku 1968 vydával čtvrtletník "Ars". Byl celkem čtyřikrát ženatý. V letech 1961 - 1967 "Galerie J", vedená jeho druhou ženou Jeannine de Goldschmidt-Rothschild, vystavovala mezinárodní umění (Cy Twombly) a její výstavy ovlivnily tvorbu amerických umělců (Jasper Johns, Robert Rauschenberg).  Na počátku 70. let se zajímal o "sociologické umění" v pojetí skupiny "Sociological Art Collective". Po setkání s Dani Karavan na Benátském bienále roku 1976 se zabýval funkcí umění ve městě. V prví polovině roku 1978 publikoval sérii článků v časopise Domus o historii deviantní funkce v současném umění od futurismu a dada po konceptuální umění. Během cestě do Amazonie v létě téhož roku prožil emocionální šok a začal se zabývat novou definicí vztahu přírody a kultury.  V letech 1984-85 se na pozvání Maria Grazia Mazzocchi podílel na založení milánské "Akademie Domus", postgraduálního výzkumného ústavu módy a designu a stal se ředitelem italského časopisu "D´Ars". Byl členem organizačního výboru olympiády umění, uměleckého programu spojeného s olympijskými hrami v Seoulu, který vybral v letech 1987-1988 celkem 200 uměleckých děl pro stálou expozici v Olympijském parku.  Roku 1999 se stal presidentem "Site de création contemporaine du Palais de Tokyo" v Paříži, určeného podpoře nově se rodící umělecké tvorby. V roce 2001 uspořádal v New Yorku výstavu s názvem "Politická ekologie" a v následujícím roce se podílel na výstavě "Paris: capital of the arts 1900-1968" v Londýně (Royal Academy, kurátorka Sarah Wilson). Zemřel během příprav na otevření francouzského kulturního centra v Miláně.

Podpora českého moderního umění.

Pierre Restany se poprvé zastavil v Československu cestou z mezinárodního kongresu kritiků umění AICA v Polsku roku 1960. Během pobytu v Praze navštívil některé ateliéry a publikoval pak články o českém moderním umění v časopisech "Cimaise" a "Kunstwerk". Udržoval kontakty s českými umělci a svými kritickými články ovlivnil i výběr československých umělců pro Bienále v Paříži roku 1965, které znamenalo mezinárodní úspěch. Tři z nich byli oceněni (Aleš Veselý, Cena kritiky, Alena Kučerová, cena za grafiku, Bedřich Dlouhý, Cena poroty). Restany přispíval až do roku 1969 články do časopisů Výtvarné umění a Výtvarná práce. V 80. letech navštívil Aleše Veselého ve Středoklukách a vybral sochu "Testimony" pro sochařský park, zřízený v Seoulu při příležitosti Olympijských her 1988.

Odkazy.

Reference.

Článek byl přeložen z francouzské, italské a anglické Wikipedie a dalších citovaných zdrojů.

Pierre Restany (24. června 1930, Amélie-les-Bains-Palalda, Pyrénées-Orientales – 29. května 2003, Paříž) byl mezinárodně uznávaný francouzský výtvarný kritik a filosof.

Pierre Restany (24 June 1930 – 29 May 2003), was an internationally known French art critic and cultural philosopher.  Restany was born in Amélie-les-Bains-Palalda, Pyrénées-Orientales, and spent his childhood in Casablanca. On returning to France in 1949 he attended the Lycée Henri-IV before studying at universities in France, Italy and Ireland. From their first meeting in 1955, Restany maintained a strong tie with Yves Klein (to whom is attributed Klein-blue).


Děj.

Seriál sleduje životy policejní jednotky chicagské policie, která je rozdělaná na policisty v uniformách a jednotku tajné služby. Uniformovaní policisté každý den čelí kriminalitě v ulicích Chicaga a detektivové z jednotky tajné služby se snaží zasáhnout proti organizovaným zločinům, prodeji drog a vraždám.

Produkce.

Vývoj.

V březnu 2013 přišla stanice NBC s plány na spin-off seriálu "Chicago Fire" z policejního prostředí. Tvůrci a výkonnými producenty se stali Dick Wolf, Derek Haas, Michael Brandt a Matt Olmstead. V květnu 2013 stanice vybrala seriál "Chicago P.D." do své sezóny 2013–14. Celý seriál je natáčen v Chicagu, jako exteriér je použita policejní stanice Old Maxwell (943 West Maxwell Street). Dne 9. listopadu 2015 stanice objednala čtvrtou řadu, která měla premiéru 21. září 2016. Dne 10. května 2017 stanice objednala pátou řadu, která měla premiéru 27. září 2017.

Casting.

Tania Raymonde byla obsazena do seriálu do role Nicole. Kelly Blatz byla obsazena do role strážnice Elam. Scott Eastwood měl hrát strážníka Jima Barnese. Melissa Sagemiller měla hrát detektiva Willhite. Dále byli obsazeni Jason Beghe jako seržant Hank Voight a Jon Seda jako detektiv Antonio Dawson.  Když se seriál dostal do fáze předprodukce, obsazení se změnilo. V červnu 2013 bylo oznámeno, že Melissa Sagemiller si v seriálu nezahraje, naopak se k obsazení přidal Jesse Lee Soffer. Jeho postava byla představena v druhé sérii seriálu "Chicago Fire". V srpnu 2013 se připojili Sophia Bush a Patrick Flueger, Marina Squerciati a Elias Koteas. V září potom Archie Kao.  V říjnu 2013 získala Stella Maeve vedlejší roli Nadii, krásné 18leté dívky, která pracuje jako eskort a je závislá na heroinu. Sydney Tamiia Poitier se v seriálu objevila jako host v pěti epizodách jako detektiv. V prosinci 2013 bylo oznámeno, že Eastwood a Raymonde seriál opustili kvůli tvůrčím neshodám.

Chicago P.D. je americký televizní seriál, vysílaný stanicí NBC od 8. ledna 2014. Tvůrci seriálu jsou Dick Wolf a Matt Olmstead. Je prvním spin-offem seriálu "Chicago Fire". Seriál sleduje životy policejní jednotky chicagské policie. Dne 10. května 2017 stanice objednala pátou řadu, která měla premiéru 27. září 2017.  9. května 2018 bylo oznámeno, že seriál získal šestou řadu. Ta měla premiéru dne 26. září 2018. Dne 26. února 2019 byla stanicí NBC objednána sedmá řada, která měla premiéru dne 25. září 2019.

Chicago P.D. is an American police procedural drama television series created by Dick Wolf and Matt Olmstead as a part of Wolf's "Chicago" franchise. The series premiered on NBC as a mid-season replacement on January 8, 2014. The show follows the uniformed patrol officers and the Intelligence Unit of the 21st District of the Chicago Police Department as they pursue the perpetrators of the city's major street offenses. The seventh season premiered on September 25, 2019. On February 27, 2020, NBC renewed the series for an eighth, ninth and tenth season.


Původ a mládí.

Byl druhorozeným synem 2. hraběte ze Sunderlandu, studoval v Utrechtu, mezitím se po smrti staršího bratra Roberta (1668-1688) stal dědicem hraběcího titulu a od roku 1688 užíval titul "Lord" "Spencer". V letech 1695-1702 byl členem Dolní sněmovny, pak se po otcově smrti stal 3. hrabětem ze Sunderlandu a vstoupil do Sněmovny lordů (1702). Díky příbuzenským vztahům se brzy dostal k vlivným postům, v roce 1705 byl mimořádným vyslancem ve Vídni a v letech 1706-1710 státním sekretářem. V roce 1706 zároveň člen komise pro sloučení Anglie a Skotska, téhož roku byl jmenován členem Tajné rady. S pádem kliky hraběte Godolphina a vévody z Marlborough v roce 1710 musel odejít dočasně do ústraní.

Kariéra po nástupu hannoverské dynastie.

Po smrti královny Anny měl podíl na nastolení hannoverské dynastie, přičemž zužitkoval svou známost s Jiřím I. již z dřívějška a do své smrti pak patřil k jeho nejbližším poradcům. V letech 1714-1717 byl místokrálem v Irsku, kam ale nikdy neodjel, dále lordem strážcem tajné pečeti (1715-1716), státním sekretářem (1717-1718) a lordem prezidentem Tajné rady (1717-1719). Svou kariéru završil ve funkci prvního lorda pokladu, tj. de facto předsedy vlády (1718-1721), v roce 1719 obdržel Podvazkový řád. V době nepřítomnosti Jiřího I. v Anglii byl členem regentské rady (1719-1720).  Jeho pád je spojen s krachem Jihomořské společnosti, jejíž neprůhledné praktiky na hranici zákona podporoval, ale na rozdíl od mnoha jiných se na nich neobohatil. V dubnu 1721 musel odstoupit z úřadu prvního lorda pokladu, nadále ale setrval ve funkci prvního královského komorníka. Vládu po něm převzal jeho stranický rival Robert Walpole, který se pak stal nejdéle úřadujícím britským premiérem. Ačkoliv celoživotně patřil k předním osobnostem strany whigů, na počátku roku 1722 se pokusil o návrat do politiky prohlášením, že by vytvořil vládu se stranou toryů. Tím ale definitivně ztratil podporu Jiřího I., který ve straně toryů viděl hrozbu obnovení vlády Stuartovců. Zemřel krátce nato na zánět pohrudnice ve svém londýnském paláci Sunderland House. Byl inteligentní, vzdělaný a schopný politik, zároveň ale bezohledný intrikán. Protekční vzestup, korupce v úřadech a nenávist k toryům byly příčinou jeho negativního obrazu ve společnosti.

Rodina.

Poprvé se oženil v roce 1695 s Arabellou Cavendish (1673-1698), dcerou 2. vévody z Newcastle, která zemřela na neštovice. Jeho druhou manželkou se stala Anne Churchill (1682-1716), dcera významného vojevůdce 1. vévody z Marlborough. Potřetí se oženil s bohatou irskou dědičkou Judith Tichborne (1702-1749). Ze všech tří manželství se narodilo deset dětí. Dědicem titulů byl syn Robert Spencer, 4. hrabě ze Sunderlandu (1701-1729), který však zemřel v Paříži bez potomstva. Jeho mladší bratr Charles Spencer, 5. hrabě ze Sunderlandu (1706-1758), pak po spřízněném rodu Churchillů zdědil titul vévody z Marlborough (1733) a stál tak na počátku aliančního rodu "Spencer-Churchill".  V době, kdy byl 3. hrabě ze Sunderlandu prvním lordem pokladu, bylo na jeho počest pojmenováno město Sunderland ve státě Massachusetts v USA.

Charles Spencer, 3. hrabě ze Sunderlandu ("Charles Spencer, 3rd Earl of Sunderland, 5th Lord Spencer of Wormleighton") (23. dubna 1675 – 19. dubna 1722 Londýn) byl britský státník. Pocházel z anglického šlechtického rodu Spencerů a významného postavení dosáhl po nástupu hannoverské dynastie. Zastával řadu vlivných funkcí, byl například místokrálem v Irsku a prvním lordem pokladu, jeho postavení jeden čas odpovídalo de facto funkci předsedy vlády.

Charles Spencer, 3rd Earl of Sunderland, KG, PC (23 April 167519 April 1722), known as Lord Spencer from 1688 to 1702, was an English statesman and nobleman from the Spencer family. He served as Lord Lieutenant of Ireland (1714–1717), Lord Privy Seal (1715–1716), Lord President of the Council (1717–1719) and First Lord of the Treasury (1718–1721).  His third son Charles Spencer, 5th Earl of Sunderland is a direct ancestor of Sir Winston Spencer-Churchill, Prime Minister of the United Kingdom during the Second World War. His fourth son Hon. John Spencer is a direct ancestor of Diana, Princess of Wales, the first wife of Charles, Prince of Wales, and the mother of Prince William and Prince Harry.


Děj.

Vražda.

Nasir „Naz“ Khan je americký vysokoškolský student pákistánského původu, žijící v newyorském Queensu v Jackson Heights. Aby nepropásl večírek na Manhattanu, vezme otci bez jeho vědomí taxík, s nímž se ztrácí v centru. Do odstaveného vozu u kraje vozovky nejdříve nasedají dva muži, kterým sdělí že není taxikář. Po chvíli přistupuje atraktivní 22letá Andrea. Po výměně názorů spolu zamíří na břeh s romantickým pohledem na Brooklynský most. Noc okořeněnou drogami a alkoholem zakončí vášnivým sexem v jejím domě. Po probuzení má v úmyslu se s dívkou rozloučit, ale nalézá jen ubodané tělo obklopené krvavou lázní. Později je počet bodných ran stanoven na dvacet dva.  V panice prchá z domu, ale musí se vrátit pro zapomenuté klíčky od vozu. Rozbití skleněné tabulky dveří mu způsobí řeznou ránu na předloktí, kterou později patolog označí za poranění vyvolané čepelí vražedného nože. O několik bloku dále jej zastaví policejní hlídka za odbočení do jednosměrky. Na policejní stanici je pak zatčen pro podezření z vraždy, když mu z kapsy bundy vyndají zkrvavený nůž. Vyšetřování vede detektiv Dennis Box, přezdívaný „něžná svině“, jenž se právě chystá do důchodu.

Obhajoba a vazba.

Na policejním oddělení se v příhodnou chvíli nachází nevýznamný advokát John Stone, řešící malé ryby dopravních přestupků, který cítí šanci na velký případ a nabízí se k obhajobě Naziho. Zkušená advokátka Alison Croweová však jeho rodičům slibuje převzetí kauzy "pro bono", očekávající popularitu z pozornosti médií i její rychlé uzavření. S okresní státní návladní Helen Weissovou připraví dohodu o vině a trestu a obviněnému doporučuje přijetí, protože závažné důkazy by měly porotu přesvědčit. Přímý důkaz přesto chybí. Inkriminovaný noční úsek si však Nazi nevybavuje pro výpadek paměti. Přijetím návrhu by se vyhl riziku doživotního trestu a nabízené 15leté odnětí svobody, se tak zdá být přijatelné. Před soudcem dohodu nejprve přijímá, ale v následném odvyprávění příběhu popisuje ztrátu paměti a neoznačí se za vraha dívky.  Rozjíždí se tak soudní proces, o nějž nemá Croweová zájem a za poplatek od rodiny jej přenechává mladé kolegyni z kanceláře, Chandře Kapoorové. K případu se vrací Stone, sužovaný výsevy svědícího ekzému, jenž začíná s nezkušenou advokátkou spolupracovat. V mezidobí pátral na vlastní pěst.  Naz se prostřednictvím vazby seznamuje s drsným životem za mřížemi. Pod ochranu jej bere vlivný vězeň Freddy Knight, pro něhož je donucen od návštěv pašovat drogy v zažívacím traktu. Kapoorová se s Nazim citově sbližuje, doručuje mu požadovanou dávku drogy, a kamerový systém je zachytí při líbání. Uctivá, a na pohled mírná, Nazova osobnost skrývá i agresivní složku. Svými výbuchy hněvu dovedl dva spolužáky na základní škole do nemocnice; ve vazbě zkope vězně do bezvědomí. Kamarádům také prodával amfetamin Adderall, podle žalobkyně, se ziskem 3 900 %.

Další podezřelí.

Pátráním se daří vystopovat osoby, které mohly mít zájem či profit ze smrti Andrey. Dívka měla konfliktní vztah s nevlastním otcem Donem Taylorem, trenérem ve fitness centru, který se ženil s bohatými ženami staršího věku. Věkový rozdíl mezi ním, a již zesnulé, její matky Evelyn činil dvacet let. Jeho partnerky kontaktovaly policii pro domácí násilí. Andrea se měla vyjádřit, že mu část domu připadne „jen přes její mrtvolu“. Po vraždě se stal jedinou osobou s nárokem na dědictví domu Andrey v hodnotě 10 milionů dolarů.  Detektiv Box při studiu kamerových záznamů odhalil, že dívku před nasednutím do taxi sledoval muž, s nímž měla při východu z metra slovní konflikt. Ztotožněn byl s Rayem Hallem, finančním poradcem matky zavražděné Evelyn, který udržoval s Andreou partnerský poměr. Na záznamu se v danou noc ocitl u domu oběti, od něhož stále vlastnil klíče. Jedná se o gamblera s agresivními sklony, jemuž se nedostávalo financí. Z účtu Andrey byla krátce před vraždou vybrána částka 300 tisíc dolarů. Tyto informace přináší Box žalobkyni Weissové, která se rozhoduje pokračovat v řízení proti Khanovi, protože toho na něj má víc.  Z kamerového záznamu na pumpě Kapoorová vystopuje pohřebáka Daye, jenž se snažil s Andreou, čekající v taxi na čerpací stanici, navázat rozhovor. Po odjezdu dvojice vyjel za nimi, podle vlastních slov jinam; alibi však na zbytek noci nemá. Advokátce sděluje, že typ žen představovaný Andreou zná; jsou to predátorky, které si vyhlédnou muže jako hračku a po použití ji odhodí. Dalším podezřelým je jeden z dvojice mužů, kteří se s Andreou a Nazim střetli před vchodovými dveřmi. I on má násilnou kriminální minulost a druhý z dvojice jeho přítomnost u místa činu vyšetřovalům zatajil.

Rozuzlení.

Soudní proces spěje k finále a v závěrečné řeči Weissová zaváhá, vnitřně nahlodána novými důkazy od Boxe. Po dlouhém jednání se porota v otázce Khanovy viny nepřiklání ani na jednu stranu, s paritním výsledkem šest pro a šest proti. Jednou z variant je výběr nových porotců a zopakování procesu. Weissová se však vzdává práva na obnovu řízení, což znamená stažení Khanova obvinění, který se dostává na svobodu.  Žalobkyně se v baru schází s Boxem, jenž po odchodu od policie přijal místo v univerzitní ochrance. Má pro něho úkol, dotáhnout případ do konce usvědčením Raye Halla z dívčiny vraždy.

Produkce.

Dne 19. září 2012 bylo oznámeno, že společnost HBO zadala objednávku na pilotní díl minisérie inspirované britským televizním seriálem "Criminal Justice". Hlavními osobami nového projektu se stali herec James Gandolfini, Richard Price, jenž měl napsat scénář a Steven Zaillian jako zvažovaný režisér. HBO však od projektu 12. února 2013 odstoupila. Další změnu plánu oznámila HBO 13. května 2013, když se rozhodla pro realizaci adaptace "Criminal Justice" ve formátu sedmidílné série.  Poté, co Gandolfini zemřel 19. června téhož roku na infarkt myokardu, bylo sděleno, že by projekt měl dále pokračovat na jeho počest. Titulní postavu obhájce po něm převzal Robert De Niro. Pro jeho odřeknutí v důsledku pracovního vytížení připadla role 21. dubna 2014 herci Johnu Turturrovi. Zpráva z 11. března 2016 uvedla, že premiéra pilotního dílu byla naplánována na polovinu téhož roku a seriál ponese název "The Night Of". I přes úmrtí Gandolfiniho zůstal herec uveden v titulcích jako výkonný producent.

Recenze.

Martin Svoboda v recenzi na "Aktuálně.cz" uvedl, že po technické stránce soudní thriller nedoprovází žádný záchvěv chyby a představuje „skvělou syntézu talentu a know-how“. Kvalitně zpracovaný je vhled do úkonů vyšetřovací mašinérie, možným nedostatkem pak omezená „žánrovost“ postav, které očekávanou schématičností naplňují předem stanovaná klišé. Ztrácí se také hranice povědomí délky příběhu, bez zakotvení do dnů, týdnů či měsíců. Přes vnitřní nesourodost vyznívá celek sebejistě a plnohodnotný zážitek podtrhuje výkon Johna Turturra.

Jedna noc (v anglickém originále The Night Of) je americké kriminální drama ve formě osmidílného televizního seriálu, premiérově vysílané od července 2016 na stanici HBO s kladným přijetím recenzentů. Předlohou se stal britský seriál "Criminal Justice" z let 2008–2009, produkovaný BBC. Na scénáři se podíleli Richard Price a Steven Zaillian, jenž se ujal společně s Jamesem Marshem režijního vedení. Na on-line službě HBO on-demand byl pilotní díl zveřejněn již 24. června 2016.  Děj vypráví newyorský příběh vyšetřování brutální vraždy mladé dívky, z níž byl obviněn americký student pocházející z rodiny pákistánských přistěhovalců. Zaměřuje se na soudní proces, prostředí vazby a motivace možných podezřelých osob. Titulní postavu obhájce ztvárnil John Turturro, hlavního podezřelého si zahrál Riz Ahmed a do role okresní žalobkyně byla obsazena Jeannie Berlinová.

The Night Of is a 2016 American eight-part crime drama television miniseries based on the first season of "Criminal Justice", a 2008 British series. The miniseries was written by Richard Price and Steven Zaillian (based on the original "Criminal Justice" plot by Peter Moffat), and directed by Zaillian and James Marsh. Broadcast on HBO, "The Night Of" premiered on July 10, 2016 to critical acclaim. The first episode premiered on June 24, 2016, via HBO's on-demand services.


Život.

Mládí.

Vilém Jindřich se narodil 6. března 1718 v Usingenu jako pátý syn z celkem devíti dětí (nicméně, jen čtyři se dožily dospělosti) Viléma Jindřicha Nasavsko-Usingenského a jeho manželky Šarloty Amálie Nasavsko-Dillenburské. Avšak již pár týdnů po narození Viléma Jindřicha jeho otec umírá a regentem za syny se stává matka Šarlota Amálie. Ta vládla knížectví až do své smrti roku 1738. Svým dětem poskytla dobré vzdělání a vedla je ke kalvinismu. V letech 1730 a 1731 byl Vilém Jindřich i se starším bratrem Karlem vzděláván na Štrasburské univerzitě. Po krátkou dobu také pravděpodobně studoval na Ženevské univerzitě a mezi tamními reformovanými studenty byl oblíbený. Vilém Jindřich během své kavalírské cesty navštívil i dvůr francouzského krále Ludvíka XV., kde krátkou dobu pobýval.  Když zemřela matka Viléma Jindřicha, Šarlota, stal se regentem za mladšího bratra Karel a když Vilém Jindřich roku 1741 dovršil plnoletosti, rozhodli se, že si knížectví rozdělí. Stalo se tak ještě toho roku; starší Karel dostal Nasavsko-Usingen a Vilém Jindřich Nasavsko-Saarbrücken. Dělítkem těchto dvou území byla řeka Rýn. Nasavsko-Saarbrücukensko mělo přibližně pouze 22 000 obyvatel a rozlohou se řadilo mezi jedno z nejmenších knížectví Svaté říše římské.

Kníže Nasavsko-saarbrückenský.

Již krátce po nástupu do funkce se Vilém Jindřich rozhodl účastnit se svým plukem "Royal-Allemand" války o rakouské dědictví. Roku 1742 svůj pluk prodal Hesensko-darmstadtskému lankrabství. Stalo se tak během korunovace Karla VII. a právě během této akce se Vilém Jindřich seznámil se svojí budoucí manželkou "Žofií z Erbachu".  S vlastním plukem se účastnil i sedmileté války. Často cestovat do Francie, především do Paříže, kde byl povýšen na polního maršála. Byl dobrým knížetem a vytvořil moderní katastrální systém podle Rakouska. Podporoval moderní zemědělské postupy, například pěstování brambor a hubení škůdců. Podporoval i těžbu uhlí a zpracovávání železa. Znárodnil doly a pronajaté železárny. I přes jeho osvícenecké myšlení ale nezlepšil finanční stránku knížectví, protože časté výdaje za stavební práce knížecí truhlici značně vyčerpaly.  Saarbrückenu se vyhnula třicetiletá válka i válka reunii, což mělo pozitivní vliv na vývoj města. Bylo přestavováno do barokního stylu, většinu budov tehdy navrhl architekt Friedrich Joachim Stengel. Zajímavými památkami z té doby jsou například zámek v Saarbrückenu, kostel "Ludwigskirche", nebo bazilika svatého Jana. Nechal také vybudovat řadu paláců a měšťanských domů. Stnnou stránkou jeho vlády byly dluhy, které po sobě zanechal.  Zemřel v Saarbrückenu jako padesátiletý 24. července 1768.

Manželství a potomci.

Dne 28. února 1742 si v Erbachu vzal Žofii (1725-1795), dceru hraběte Jiřího Viléma z Erbachu. Měl s ní pět dětí, dospělosti se dožil jeden syn a tři dcery.

Vilém Jindřich Nasavsko-Saarbrückenský (6. března 1718, Usingen – 24. července 1768, Saarbrücken) byl od roku 1741 až do své smrti knížetem Nasavsko-saarbrückenským. Byl osvíceneckým panovníkem, který se snažil své území zmodernizovat, zanechal však po sobě mnoho dluhů.

William Henry, Prince of Nassau-Saarbrücken (6 March 1718 – 24 July 1768), was Prince of Nassau-Saarbrücken from 1741 until his death.


Dědictví.

Anna Beauchampová přišla na svět v Caversham Parku v Oxfordshire. Stala se manželkou Richarda Nevilla. Následovala smrt jejího otce, a poté, co zemřel i její bratr Jindřich a neteř Anna, zdědila titul a s ním celý Warwick, Anna Beauchampová.  Nicméně, její dědictví bylo zpochybněno Anninými nevlastními sestrami, dětmi z otcova prvního manželství s Alžbětou, dědičkou Berkeley. Jedna z nich, Lady Eleonora, se provdala za Edmunda Beauforta, 1. vévodu ze Somersetu (zavražděn roku 1455 v První bitvě u St Albans). Spor o Warwick byl pouze podnítil nepřátelství mezi Nevillovými a Beauforty, kteří byli úzce spříznění. Manžel Anny Beauchampové, Richard, byl vnukem Jany Beaufortové, setry vévodova zesnulého otce. Anna měla jakožto vlastní teta poslední hraběnky na Warwick větší právo, než její starší nevlastní sestry. Richardu Nevillovi se nakonec podařilo udržet Warwick neporušený.

Sňatky dětí.

Annina starší dcera Isabela se provdala za Jiřího z Clarence, mladšího bratra krále Eduarda IV. Její mladší dcera Anna se stala manželkou Eduarda z Walesu, jediného syna krále Jindřicha VI. Když byl Eduard zabit v bitvě u Tewkesbury, provdala se Anna za vévodu z Gloucesteru Richarda, budoucího krále Richarda III. I když byla Anna Beauchampová stále naživu, hádali se manželé jejích dcer o její dědictví. Aby bylo možné získat konečný souhlas bratra Jiřího ke sňatku s Annou Nevillovou, vzdal se Richard většiny pozemků a nemovitostí ve Warwicku, včetně hrabství Warwick (který měl Richard Neville z práva své manželky) a Salisbury a vydal bratrovi Jiřímu úřad Velkého komorníka Anglie. Po Jiřího popravě za velezradu v roce 1478, zdědil jeho syn Eduard titul hraběte z Warwicku, zatímco Richardův syn byl titulován hrabětem ze Salisbury.

Pozdější život.

Anna zemřela v zapomnění poté, co přežila svého manžela, dcery a zetě, který ji účinně vydědil. V roce 1486 byla v opatství Beaulieu, když požádala Jindřicha VII. o navrácení jejího majetku. Byla jí navrácena jen malá část. Panství Warwick a Spencer, její vlastní děictví, se stalo majetkem koruny.

Anna Beauchampová (13. července 1426 – 20. září 1492), 16. hraběnka z Warwicku se narodila jako dcera Richarda Beauchampa, 13. hraběte z Warwicku a jeho druhé manželky Isabely Despenserové, dcery Tomáše Despensera a Konstancie z Yorku. Anna Beauchampová byla matkou anglické královny Anny Nevillové, manželky Richarda III.

Anne Beauchamp, 16th Countess of Warwick (13 July 1426 – 20 September 1492) was the daughter of Richard Beauchamp, 13th Earl of Warwick, and his second wife Isabel le Despenser, a daughter of Thomas le Despenser (22 September 1373 – 13 January 1399/1400) and Constance of York. Anne Beauchamp was the mother of Anne Neville, Queen consort of England as the spouse of King Richard III.


Biografie.

Denny se narodil 20. června 1822 blízko města Salem v Indianě, avšak jeho rodina se později usadila v okrese Knox na severozápadě státu Illinois. Jeho otec, John Denny, bojoval v britsko-americké válce a později sloužil jako zákonodárce státu Illinois, volen za stranu Whigů. Denny neměl snadné dětství. Jako malý se musel starat o svou invalidní matku, zatímco chodil do školy. Vyučil se tesařství a studoval mapování. Stal se stavebním inženýrem a v roce 1843 byl zvolen zeměměřičem okresu Knox. Ve stejném roce si 23. listopadu vzal Mary Ann Borenovou, s níž měl později šest dětí.  V dubnu 1851 opustil Illinois a spolu se svou rodinou se vydal na západ. Tato výprava později vešla ve známost jako Dennyho výprava. 23. srpna dorazili do Portlandu odkud vypluli do oblasti Pugetova zálivu. Tam se 11. listopadu usadili na Alki Pointu v Elliottově zálivu, kvůli nepříznivým podmínkám se však později přemístili více na východ do oblasti dnešního Pioneer Square, které se stalo historickým centrem nově vzniklého města, Seattlu.  Denny byl zvolen komisařem okresu Thurston, tehdy ještě ležícím v teritoriu Oregon, a později po odtržení Washingtonu od Oregonu i komisařem okresu King. V roce 1853 byl také jmenován prvním poštmistrem v Seattlu. Po dobu devíti funkčních období byl členem Sněmovny reprezentantů teritoria Washington, přičemž tři z těchto období vykonával funkci jejího předsedy. V roce 1865 byl členem teritoriální delegace do 39. Kongresu Spojených států amerických.  Brzy poté odešel z politiky a vrátil se zpět k podnikání. Získal poloviční podíl v Dexter Horton and Co., bance založené roku 1870 Dexterem Hortonem a Davidem Phillipsem, s nimiž již dříve spolupracoval. Byl prezidentem společnosti Seattle and Walla Walla Railroad, která zprovoznila první kolejnici vedoucí do Seattlu.  Denny zemřel po dlouhé nemoci 19. ledna 1899 ve věku nedožitých 77 let. Spolu se svou manželkou a ostatními členy výpravy je pochován na hřbitově Lake View v Seattlu.

Arthur Armstrong Denny (20. června 1822 Salem, Indiana, Spojené státy – 9. ledna 1899 Seattle, Washington) byl jedním ze zakladatelů Seattlu a vůdce Dennyho výpravy.

Arthur Armstrong Denny (June 20, 1822 – January 9, 1899) was one of the founders of Seattle, Washington, the acknowledged leader of the pioneer Denny Party, and later the city's wealthiest citizen and a 9-term member of the territorial legislature. Seattle's former Denny Hill was named after him; it was flattened in a series of regrading projects and its former site is now known as the Denny Regrade. The city's Denny Way, however, is named not after Arthur Denny, but after his younger brother David Denny.


Život.

Filip IV. se narodil 14. října 1542 ve Weilburgu do rodiny Filipa III. a jeho třetí manželky "Amalie von Isenburg-Büdingen" jako druhorozený syn. Měl dvě sestry, Otýlii a Annu Amálii, a staršího bratra Albrechta. Spolu s bratrem byli na zámku Neuweilburg vychováváni a vzděláváni k protestantské víře. Jejich učitelem byl Kasper Goltwurm. Filip byl později studentem i na Jenské univerzitě a krátce tam byl rektorem.

Hrabata Nasavsko-weilburská.

Dne 4. října 1559 Filipův otec zemřel. Bratři Albrecht a Filip tak zdědili hrabství Nasavsko-weilburské. Protože ale Filipovi bylo teprve šestnáct let, regentem za ně oba byl jejich strýc Jan († 1574), člen Walramské linie. Bratři zpočátku vládli společně, ale velký dluh, který po sobě zanechal jejich otec, jim neumožňoval příliš jednat. Přesto se jim povedlo finanční situaci hrabství zlepšit. Dne 15. května 1561 si bratři rozdělili území. Albrecht získal okres Weilburg a místní zámek, Filip zase okres Neuweilnau i se zámkem, na kterém byli vychováváni. Největší část území a dluhy ale zůstali jako společný majetek. Filip se tedy přestěhoval na zámek Neuweilnau, který sloužil jako rezidence i jeho otci. V letech 1564 a 1566 zámek rekonstruoval.  Dne 9. dubna 1563 se Filip oženil s "Erikou von Manderscheid-Blankenheim". Měli spolu pouze dceru Amálii, která se později provdala za hraběte Jiřího Nasavsko-Dillenburského.  V letech 1567 a 1568 Filip několikrát navštívil Viléma I. Oranžského a podílel se i na přípravě nizozemské revoluce, vedené proti Fernandu Álvarezovi de Toledo. Nicméně, akce se nezdařila a skončila potlačením španělskými armádami.  Roku 1570 napsal Jan III., bývalý regent za oba bratry, poslední vůli. V té jmenoval Albrechta a Filipa svými nástupci. Jan totiž neměl mužského potomka a chtěl zajistit, aby hrabství zůstalo v rukou Walramské linie. Již roku 1571 Filip převzal část Janových pozemků a přesunul svoji rezidenci do Saarbrückenu. Ještě toho roku si Albrecht s Filipem rozdělili část weilburského hrabství, které bylo společným majetkem. Společně také uzavřeli několik smluv s hesenskými lankrabaty. Roku 1572 se Filipovi podařilo sekularizovat opatství svaté Marie v Rosenthalu. S tímto opatstvím měl celý rod blízký vztah, jelikož tam byl pohřbený Adolf Nasavský, který se stal římskoněmeckým králem. Roku 1572 Filip zboural starý hrad Wanborn a místo něj postavil lovecký zámeček "Philippsborn". Nicméně, během třicetileté války byl zámek zničen. Pozůstatky dnes tvoří střed přírodní rezervace.

Dědictví po Janu III..

Když Jan III. roku 1574 zemřel, mohli si bratři rozdělit zbytek dědictví. Filip získal Saarbrüchen, Saarwerden a Stauf, Albrecht zase Ottweiler, okresy Homburg a Kirchheim a několik menších území v Černém lese. Janova poslední vůle byla napadána ze všech stran, například Karlem III. Lotrinským, který si hrabství Saarwerden nárokoval pro sebe jako léno. Nicméně, území zůstalo Albrechtovi, kterému se podařilo nárok podpořit i před nejvyšším odvolacím soudem. Spor ale trval nadále a hrozilo také, že se bude řešit armádami. Fridrich III. Falcký si též nárokoval některá území a skončilo to smlouvami s přesnou definicí hranic mezi Nasavskem a Falcí.

Reformace a pozdější život.

K 1. lednu 1575 se Filip rozhodl podpořit ve svých hrabstvích protestantství a po vzoru Hesenska zavedl reformace. Katoličtí knězi byli nuceni konvertovat k nové víře nebo ztratili svoji pozici a církevní majetek byl zkonfiskován. Byly založeny nové školy. Přechod hrabství k protestantství byl trnem v oku lotrinkům, jejichž území byla stále přísně katolická.  Když roku 1581 Filipova manželka Erika zemřela, rozhodl se Filip znovu oženit. 3. října 1583 si vzal Alžbětu Nasavsko-Dillenburskou, dceru Jana VI. Nasavsko-Dillenburského. Manželství bylo bezdětné a po Filipově smrti se Alžběta znovu vdala.  Filip IV. Nasavsko-Weilburský zemřel 12. března 1602 v Saarbrückenu. Byl pohřben v kryptě Nasavsko-saarbrückenských. Jelikož neměl žádné potomky, jeho území zdědil synovec Ludvík (syn Filipova bratra Albrechta).

Filip IV. Nasavsko-Weilburský známý též jako Filip III. Nasavsko-Saarbrückenský (14. října 1542, Weilburg – 12. března 1602, Saarbrücken) byl od roku 1559 až do své smrti hrabě Nasavsko-weilburský a od roku 1574 také hrabě Nasavsko-saarbrückenský. V dynastii Nassau-Weilburg má jakožto Filip pořadové číslo IV., avšak mezi Nassau-Saarbrücken je teprve číslo III., jelikož jeho otec Filip nikdy hrabství Nasavsko-saarbrückenskému nevládl. Byl dvakrát ženatý, avšak ani z jednoho manželství nevzešly žádné děti a obě jeho hrabství zdědil synovec Ludvík II., syn Filipova bratra Albrechta.

Philip IV of Nassau-Weilburg, also known as Philip III of Nassau-Saarbrücken (14 October 1542 in Weilburg – 12 March 1602 in Saarbrücken) was Count of Nassau-Weilburg from 1559 until his death and since 1574 also Count of Nassau-Saarbrücken. Both possessions belonged to the Walram line of the House of Nassau. In Weilburg, he was the fourth count named Philip, but only the third in Saarbrücken, because his father, Philip III of Nassau-Weilburg never held Nassau-Saarbrücken.


Mládí.

Išmuratov se narodil a vyrůstal v Kazani, hlavním a největším městě ruské republiky Tatarstán, jako druhé dítě Razimi Išmuratové (Gatina) a Rafaila Išmuratova. Studoval hru na klarinet na Kazaňské hudební škole N3, Kazaňské hudební univerzitě a Kazaňské konzervatoři. V roce 1996 odpromoval.

Kariéra.

V roce 1998 se Išmuratov natrvalo přestěhoval do kanadského Montrealu, kde získal magisterský titul na Montrealské univerzitě, kde studoval u Andre Moisana. Poté založil Muczynski Trio s Luo Di-Cello a Evgenii Kirjnerovou na klavír, které získalo 1. cenu a velké ocenění na Národním hudebním festivalu (Kanada, 2002) a 1. cenu na 8. mezinárodní soutěži komorní hudby v Krakově (Polsko, 2004).

Dirigent.

Išmuratova první dirigentská práce, po obdržení jeho doktorátu v orchestru dirigování na Montrealské univerzitě v roce 2005, byla s komorním orchestrem Les Violons du Roy v Quebecu, kde byl asistentem dirigenta Bernarda Labadiea. Ichmouratov během let 2009–2011 zastával funkci rezidentního dirigenta v Quebeckém symfonickém orchestru v, kde asistoval izraelskému dirigentovi a skladateli Yoavi Talmiovi. V roce 2011 narychlo nahradil Yulie Turovského a začal dirigovat I Musici Chamber Orchestra de Montréal na turné po USA, Brazílii a Peru. V říjnu 2011 debutoval s Tatarskou akademickou státní operou a Baletním divadlem (Rusko) a byl znovu vyzván, aby dirigoval Pucciniho Turandot a Verdiho Rigoletto v průběhu sezóny 2012–13 a na následujícím evropském turné.

Kleztory.

V roce 2000 se Išmuratov připojil ke klezmerské skupině Kleztory, ve které v současné době hraje na klarinet, komponuje a skládá. Skupina v roce 2012 získala na Mezinárodním klezmerském festivalu cenu Furth a podařilo se jí vyhrát na soutěži v Amsterdamu, díky čemuž se objevila na Furthském klezmerském festivalu v průběhu následujícího jara.

Hudební skladatel.

Hudba Airata Išmuratova byla hrána v širokém spektru souborů a hudebníků v zemích po celém světě. A to včetně Maxima Vengerova, Quebeckého symfonického orchestru, Orchestre Metropolitain, Tchajpejského symfonického orchestru, Les Violons du Roy, New Orfordského smyčcového kvartetu, Yulia Turovského a I Musici de Montreal, Komorního orchestru Polského rozhlasu Amádeus. Ichmouratov byl jmenován jako rezidenční skladatel 2012 na „Concerts aux Iles du Bic“, v roce 2013 skladatelem léta v Orfordském centru umění a v roce 2015 skladatelem léta při 17. ročníku festivalu Classique des Hautes-Laurentides. Od roku 2010 je Ichmouratov partnerským skladatelem v Kanadském hudebním centru.

Ajrat Rafailovič Išmuratov (rusky Айрат Рафаилович Ишмуратов, * 28. června 1973) je Volžský Tatar, který se narodil rusko-kanadskému skladateli, dirigentovi a klezmerskému klarinetistovi. Je to dirigent a skladatel v komorním orchestru Nouvelle Generation v Montrealu, klarinetista montrealské klezmerské skupiny Kleztory a pozvaný profesor na univerzitu Laval v kanadském Quebecu.

Airat Rafailovich Ichmouratov (, Tatar Cyrillic: Айрат Рафаил улы Ишмурат,) born June 28, 1973) is a Volga Tatar born Russian / Canadian composer , conductor and klezmer clarinetist. He is conductor and composer in residence of Longueuil Symphony Orchestra, clarinetist of Montreal-based Klezmer group Kleztory and invited professor at Laval University in Quebec, Canada.


Mládí.

Pavlov se narodil v Komijské ASSR. V jednom z rozhovorů uvedl, že v patnácti letech mu umřeli oba rodiče a od té doby ho vychovávala jeho babička. Tak jako mnoho ruských mladíků z vesnic bez zvláštního vzdělání vstoupil do armády.

Kariéra.

Arsen Pavlov působil tři roky v námořní pěchotě jako spojař. Během toho byla jeho jednotka dvakrát vyslána do Čečenska, kde se účastnila tamní války. Po demobilizaci Pavlov pracoval na myčce aut v Rostově na Donu.  Na jaře roku 2014, když na Euromajdanu došlo k násilným střetům s policií, rozpoznal podle jeho slov počínající válku a rozhodl se vyrazit na východ Ukrajiny na pomoc tamním Rusům. Zapojil se k oddílu Igora Girkina a v dubnu 2014 s ním obsadil Slovjansk, čímž byla de facto počata válka na Donbase.  Později se stal velitelem praporu Sparta. Po zapojení do války na východě Ukrajiny byl zanesen na sankční seznam Evropské unie a na Ukrajině obviněn z terorismu. Podle ruského listu Kommersant se nepletl do politiky, avšak stal se pionýrem nové hybridní války a slávu si získal hned v prvních bojích konfliktu, právě ve Slavjansku. Následně si budoval obraz hrdiny tím, že na obrazovce ruských médií pravidelně dával k dispozici exkluzivní záběry z bojů o doněcké letiště. Veřejností samozvané Doněcké lidové republiky byl oslavován jako hrdina. Rusko se přitom od něj po jeho zapojení do konfliktu distancovalo.

Válečné zločiny.

V době, kdy byl Pavlov velitelem praporu Sparta, se vychloubal, že osobně zastřelil patnáct zajatých vojáků ukrajinské armády. Lidskoprávní organizace Amnesty International potom vyzvala k prošetření těchto zločinů a ukrajinské úřady žádaly Interpol k vyhlášení pátrání, což ale Interpol odmítl.

Smrtící atentát a pachatelé.

Pavlov byl terčem několika atentátů. 16. října 2016, během nedělního večera, vybuchla ve výtahu v pečlivě střeženém domě, kde Pavlov žil, nastražená bomba, která usmrtila jeho a zřejmě i jeho osobního strážce. O pachatelích atentátu spekulovali politici a média z Ukrajiny, samozvané Doněcké lidové republiky i z Ruska.

Pohřeb.

19. října 2016 uspořádali Pavlovovi povstalci v Doněcku pohřeb, který označili za státní. Zúčastnilo se ho odhadem asi 50 tisíc lidí.

Arsen či Arsenij Sergejevič Pavlov, přezdívaný Motorola, ( či , 2. února 1983, Uchta, Komijská ASSR, Sovětský svaz – 16. října 2016, Doněck, Ukrajina) byl ruský občan, velitel praporu Sparta bojujícího na straně samozvané separatistické Doněcké lidové republiky ve válce na východní Ukrajině.

Arsen (Arseny) Sergeyevich Pavlov (; 2 February 1983 – 16 October 2016), known by his "nom de guerre" Motorola (Моторо́ла), was a Russian citizen who led the Sparta Battalion, an armed group fighting the Ukrainian army, in the ongoing War in Donbass.


Život.

Szisz Ferenc se narodil v malém městě Szeghalom v tehdejší uherské župě Békés v uherské části tehdejšího Rakousko-Uherska 20. září 1873. Jeho rodina patřila k Sedmihradským Sasům, původně se jmenovala „Süß“.  Vyučil se zámečníkem, ale byl fascinován vzrůstajícím automobilismem, rozhodl se pokračovat studiem železničního inženýrství a designu. Po nějaké době, strávené v různých rakouských a německých městech (Vídeň, Mnichov a Berlín), se na jaře 1900 usadil v Paříži, kde našel práci v nově vzniklé firmě Renault.

Závodní kariéra.

U Renaultu jej jeho inženýrský talent přivedl do zkušebního oddělení a poté, co společnost v roce 1902 vstoupila do závodů, byl vybrán jako řidič-mechanik Louise Renaulta. Po smrti Marcela Renaulta při závodě Paříž – Madrid v roce 1903 se stal závodním řidičem týmu. V roce 1905 skončil na pátém místě v kvalifikačním závodě () pro Pohár Gordona Bennetta na okruhu Auvergne u města Clermont-Ferrand. V říjnu toho roku jej Renault, společně s dalšími francouzskými a italskými výrobci, vyslal do Spojených států na Vanderbiltův pohár, který se konal na Long Islandu v New Yorku. Mezi závodníky jako Felice Nazzaro a Louis Chevrolet na vozech Fiat, dojel Szisz na pátém místě, vítězem se stal Victor Hémery na voze Darracq. Sziszovou primární úlohou bylo vedení testovacího týmu Renault, to omezovalo jeho přímou účast v závodech. Přesto se v roce 1906 zapsal do análů motoristického sportu když se svým řidičem-mechanikem M. Marteau za volantem vozu Renault AK 90CV zvítězil v Grand Prix Francie v Le Mans. Průměrná rychlost posádky byla 101,2 km/h. Vítězství ve Velké ceně Francie vypsané Automobile Club de France a komerční úspěch závodu vedl k pořádání dalších národních závodů tohoto typu po celé Evropě. Následující rok ve francouzské Velké ceně zvítězil Ital Felice Nazzaro, který dojel v roce 1906 za Sziszem druhý. Ferenc Szisz se účastnil Velké ceny i v roce 1908, ale závod nedokončil kvůli technické závadě, podobně se mu vedlo i v Savannah v Georgii na "American Grand Prize", závodě pořádaném Automobile Club of America.  Počátkem roku 1909 Szisz opustil Renault a otevřel si vlastní dílnu v Neuilly-sur-Seine. V červenci 1914 jej Fernand Charron, majitel stáje Alda, přesvědčil, aby se s jeho vozem Alda účastnil Grand Prix Francie v Lyonu. Zvítězil Christian Lautenschlager na voze Mercedes, Szisz měl vůz označen čestným startovním číslem „1“, ale pro zranění po ujetí poloviny trasy závod nedokončil. Při výměně poškozeného kola jej srazil jeden z vozů Opel a Szisz utrpěl zlomeninu ruky.

Po ukončení kariéry.

Evropské automobilové závody skončily v září 1914 s počátkem první světové války. Szisz, který získal francouzské občanství, dobrovolně vstoupil do francouzské armády. Sloužil jako velitel dopravní jednotky v Alžíru, dokud nebyl hospitalizován s břišním tyfem.  Na konci války odešel do letecké továrny Breguet, kde pracoval až do roku 1930, kdy odešel do penze. Žil na venkově, v domě v Auffargis poblíž Paříže, kde v roce 1944 zemřel. Ferenc Szisz a jeho žena jsou pohřbeni na farním hřbitově v Auffargis.  Muzeum Ference Szisze je součástí Muzea Renault u okruhu Le Mans.

Zajímavost.

Sziszova smrt zůstala po určitou dobu bez povšimnutí. V 50. letech 20. století způsobili v Maďarsku senzaci historici, kteří prohlašovali, že našli Ference Sziszse. Jistý muž se za něj vydával a prohlašoval, že se vrátil z Francie (ač ale neuměl francouzsky). Poskytl i rozhovory o „své závodní kariéře“. Tento muž zemřel v roce 1970 v Maďarsku, což uvádí i některé zdroje. Mezitím se objevily dokumenty dokládající, že skutečný Ferenc Szisz zemřel v roce 1944 ve Francii, a onen muž byl pouze obratný podvodník. Jiné zdroje uvádí, že se za něj vydával v Maďarsku jeho bratr, který zemřel v roce 1970.

Ferenc Szisz (20. září 1873 Szeghalom, Rakousko-Uhersko – 21. února 1944 Auffargis, Francie) byl maďarský automobilový závodník a vítěz první Grand Prix v historii. Tohoto vítězství dosáhl 26. června 1906 v Grand Prix Francie s vozem Renault 90CV.

Ferenc Szisz (September 20, 1873 – February 21, 1944), was a Hungarian race car driver and the winner of the first Grand Prix motor racing event on a Renault Grand Prix 90CV on 26 June, 1906.


James Edward Cecil, 4. markýz ze Salisbury

James Gascoyne-Cecil, 4th Marquess of Salisbury

Původ a mládí.

Narodil se jako nejstarší syn 3. markýze ze Salisbury a jeho manželky Georginy, rozené Alderson (1833-1899). Svého otce doprovázel na diplomatických cestách, zúčastnil se konference v Istanbulu (1876–1877) a kongresu v Berlíně (1878). Studoval na elitní škole v Etonu a na oxfordské univerzitě, kde v roce 1885 dosáhl titulu bakaláře. Od roku 1885 byl poslancem Dolní sněmovny, v roce 1892 sice mandát ztratil, ale v následujícím roce se do parlamentu vrátil v doplňovacích volbách. Krátce sloužil v armádě a zúčastnil se búrské války.

Politická kariéra.

V letech 1900-1903 byl státním podsekretářem zahraničí, v roce 1903 po otci zdědil titul markýze ze Salisbury a vstoupil do Sněmovny lordů (do té doby jako otcův dědic užíval titul vikomt Cranborne), v souvislosti s tím také změnil svou pozici ve vládě. Tehdejším ministrem zahraničí byl 5. markýz z Lansdowne a zažitá tradice neumožňovala, aby ministr i jeho náměstek zasedali ve Sněmovně lordů. Nový markýz ze Salisbury se proto vzdal postu na ministerstvu zahraničí a členem vlády zůstal jako lord strážce tajné pečeti (1903-1905), v roce 1903 byl zároveň uveden do Tajné rady, od března do prosince 1905 provizorně spravoval také ministerstvo obchodu. Po pádu konzervativní vlády v roce 1905 byl dlouhodobě v opozici, vliv si ale udržoval jako přední mluvčí Konzervativní strany ve Sněmovně lordů a v roce 1917 obdržel Podvazkový řád. Do vlády se vrátil po první světové válce, byl lordem prezidentem Tajné rady (1922-1924) a znovu lordem strážcem tajné pečeti (1924-1929). Předseda Sněmovny lordů 1925-1929, poté byl znovu v opozici, v roce 1931 proslul kritikou zákona o Indii. Při korunovaci Jiřího VI. v roce 1937 zastával čestnou hodnost lorda korunovačního nejvyššího hofmistra.  V roce 1887 se oženil s Cicely Gore (1867–1955), dcerou 5. hraběte z Arranu. Měli spolu čtyři děti, nejstarší syn 5. markýz ze Salisbury byl ministrem v Churchillových koaličních vládách, mladší syn lord David Cecil (1902–1986) proslul jako spisovatel. Dcera Mary Alice (1895-1988) se provdala za 10. vévodu z Devonshire a v letech 1953–1966 byla nejvyšší hofmistryní královny Alžběty II.

James Edward Hubert Gascoyne-Cecil, 4. markýz ze Salisbury ("James Edward Hubert Gascoyne-Cecil, 4 Marquess of" "Salisbury, 10 Viscount Cranborne, 10 Baron Cecil of Essendon") (23. října1861 Londýn – 4. dubna 1947 Londýn) byl britský státník z významného šlechtického rodu Cecilů, byl synem trojnásobného premiéra 3. markýze ze Salisbury. V období mezi dvěma světovými válkami v koaličních vládách zastával několik ministerských funkcí a byl také předsedou Sněmovny lordů.

James Edward Hubert Gascoyne-Cecil, 4th Marquess of Salisbury, (23 October 1861 – 4 April 1947), known as Viscount Cranborne from 1868 to 1903, was a British statesman.


Životopis.

Harley se narodil v Knoxville v Illinois, ale vyrůstal v Orland Parku v Illinois. Má bratra Nathana a sestry Megan a Gabrielu. Poté co odmaturoval na Carl Sandburg High School nastoupil na Southern Illinois University Carbondale a Univerzita Illinois v Urbana Champaign, kde studoval historii a divadlo.

Kariéra.

Od roku 2002 do roku 2006 hrál Foxe Craneho v mýdlové opeře americké stanice NBC "Passions". Poté získal hlavní roli Aquamana v televizním pilotu stanice The CW k seriálu "Aquaman" (nebo Mercy Reef), ale seriál nakonec nebyl vybrán stanicí do vysílací sezony. Jako Oliver Queen se objevil v seriálu "Smallville", ale později v roce 2008 se do seriálu vrátil jako jedna z hlavních rolí. V roce 2008 si také zahrál ve filmu "Red Canyon", který se natáčel v Utahu.  Po Smallville získal roli v seriálu "Doktorka Emily" ale seriál byl zrušen po první řadě. Hostující role získal v seriálech "Chuck", "Castle na zabití" nebo "Doktorka z Dixie". Roli Patricka Osbourna získal v seriálu stanice ABC "Pomsta". V únoru 2014 získal hlavní roli Tima, po boku Anny Camp, v pilotním dílu seriálu "Damaged Goods", ale seriál si stanice do svého vysílání nevybrala. V březnu 2014 získal vedlejší roli v druhé řadě dramatu stanice ABC "Mistresses". V listopadu převzal roli Adama Newmana v mýdlové opeře stanice CBS "Mladí a neklidní", roli hrál do září 2016. V roce 2016 bylo oznámeno, že získal jednu z hlavních rolí v seriálu stanice NBC "Tohle jsme my". Za roli získal se svými kolegy cenu Screen Actors Guild Award v kategorii nejlepší obsazení.

Osobní život.

V roce 2003 začal chodit s herečkou Lindsay Korman, se kterou se seznámil na natáčení seriálu Passions. V listopadu 2003 se zasnoubili a v květnu 2004 proběhl malý ceremoniál. V červenci 2004 se jim narodila dcera Isabella Justice. V květnu 2012 Lindsay zažádala o rozvod.  V roce 2014 začal chodit s herečkou Chrishell Stause a v červenci roku 2016 se zasnoubili. Dvojice se vzala 28. října 2017. V listopadu 2019 zažádal o rozvod.

Justin Scott Hartley (* 29. ledna 1977, Knoxville, Illinois, Spojené státy americké) je americký herec. Nejvíce se proslavil rolí v mýdlové opeře "Passions" (2002–2006), v seriálu "Smalville" (2006–2011), v mýdlové opeře "Mladí a neklidní" (2014–2016). Také hrál v seriálu "Pomsta". V roce 2016 získal roli v seriálu stanice NBC "Tohle jsme my". Za roli získal nominaci Critics' Choice Television Awards v kategorii nejlepší seriálový herec ve vedlejší roli (drama).

Justin Scott Hartley (born January 29, 1977) is an American actor. He is known for his television roles that include Fox Crane on the NBC daytime soap opera "Passions" (2002–2006), Oliver Queen/Green Arrow on The CW television series "Smallville" (2006–2011), and Adam Newman on the CBS daytime soap opera "The Young and the Restless" (2014–2016) which earned him an Emmy nomination. Hartley appeared in the recurring role of Patrick Osbourne in the third season of the television series "Revenge". Since 2016, he has starred in the NBC drama series "This Is Us", for which he was nominated for the Critics' Choice Television Award for Best Supporting Actor in a Drama Series.


Pozadí.

Spor o římský královský titul začal v roce 1314 po smrti krále Jindřicha Lucemburského. V září tohoto roku došlo k volbě nového krále, ale volba byla rozdělená a volily dvě skupiny kurfiřtů. Jedna skupina zvolila Ludvíka IV. Bavorského, druhá o den později Fridricha I. Sličného. Období dvojvládí směřovalo k vojenskému střetu, na který se obě strany začaly připravovat od jara 1322. V září se sešla vojska obou stran na březích řeky Inn u Mühldorfu a 28. září se schýlilo k bitvě.

Příprava bitvy.

Fridrich Sličný armádu koordinoval společně s Jindřichem Korutanským. Shromáždil vojsko z rakouských a alpských zemí a posílil je uherskou a kumánskou jízdou. K tomu mu jeho bratr Leopold Habsburský poslal na pomoc vojsko ze Švábska. Ludvík Bavor ale svoje vojsko sjednotil dříve a doposud měl převahu, o kterou by sjednocením habsburských armád přišel. Jan Lucemburský, který do Ludvíkovy armády přivedl i oddíly Franků, Slezanů a především silný oddíl Čechů pod svým přímým velením, na váhavého Ludvíka naléhal, aby tuto výhodu využil. Ačkoliv Ludvíkovou oblíbenou taktikou bylo vyčkávat, strach z posil ho přesvědčil, svolil k bitvě a Janovi dal velení. Některé prameny uvádějí, že Jan poslal za Fridrichem Plichtu ze Žirotína, který v bitvě později sám padl, protože věděl, že jemu bitvu neodmítne. Šlo totiž o nejproslulejšího turnajového rytíře známého po celé Evropě a Fridrich věděl, že by Plichta na svých cestách podobnou zbabělost nezamlčel a jako nesmírně uznávaný a vážený rytíř by tak ztropil královi nemalou ostudu.

Průběh bitvy.

V mnohém z průběhu bitvy si záznamy v 50 kronikách zcela protiřečí a podávají protichůdné zprávy, přesto lze sestavit hrubý obraz událostí. K bitvě, kterou začal Jan, došlo časně ráno v úterý 28. září 1322. Symbolika dne svátku českého patrona svatého Václava psychologicky velmi zapůsobila a české vojsko na sebe vzalo hlavní tíhu boje, který byl velmi krutý a probíhal ještě v poledne. Jan se v čele svého oddílu probojoval hluboko do nepřátelských řad a čtyřikrát byl jeho útok odražen. Poslední útok už bojovali Ludvíkovi vojáci včetně Čechů bez koní, protože ti už byli většinou pobiti.  Ludvík potom poslal do bojiště svoji zálohu pod vedením norimberského purkrabí, ale Fridrich měl za to, že jde o posily od jeho bratra Leopolda. Ve chvíli, kdy si uvědomil svůj omyl, bylo už pozdě a o bitvě už bylo rozhodnuto. Následoval chaos, většina rakouských mužů byla zabita, Uhři a Kumáni v domnění, že jde o zradu, opustili bojiště a Fridrich byl se svým bratrem Jindřichem zajat. Leopoldovy posily dorazily pozdě a na bitvu už neměly vliv. K poslední fázi střetu o říšskou korunu došlo v Řezně a přítomen byl Ludvík i jeho zajatci Fridrich a Jindřich.

Odměna českému králi.

Za vítězství Jana mu Ludvík dal Chebsko, privilegia, statky i výnosy z cel a mýt a také Jindřicha Habsburského do zajetí. Toho věznil několik měsíců na Křivoklátě a propustil ho až proti výkupnému 9 tisíc hřiven stříbra.  Chebsko bylo darováno Janovi listinou, kterou Ludvík podepsal v Řezně 4. října 1322. 8 let stará zástava se tak stala českou državou. Součástí listiny byly podmínky, za kterých mohli římští králové vykoupit kdykoliv území zpět. Sumu 20 tisíc hřiven stříbra ale nikdo nezaplatil a Chebsko tak zůstalo natrvalo součástí Čech.

Bitva u Mühldorfu (německy "Schlacht bei Mühldorf") byl vojenský střet mezi bavorským vévodou Ludvíkem Bavorem a rakouským vévodou Fridrichem Sličným o královský titul v římské říši, který se odehrál 28. září 1322 na planině u vsi Ampfing poblíž bavorského města Mühldorf na Innu.

The Battle of Mühldorf (also Battle of Ampfing) was fought near Mühldorf am Inn on September 28, 1322 between the Duchy of (Upper) Bavaria and Austria. The Bavarians were led by the German king Louis of Wittelsbach, while the Austrians were under the command of his cousin, the anti-king Frederick of Habsburg.


Životopis.

Eybeschützův otec byl rabínem v Ivančicích. Po otcově smrti studoval u Meira Eisenstadta v Prostějově a poté v Holešově. Již v dětství se u něj projevilo velké nadání ke studiu Talmudu. Poté krátce žil ve Vídni. Oženil se s Elkele Spirovou, dcerou rabína Izáka Spiru a žili spolu dva roky v Hamburku.  V roce 1698 započal svoji rabínskou dráhu v Boleslavi, odkud po třech letech odešel r. 1700 do Prahy, kde úspěšně kázal a vedl ješivu. Dostal povolení k tisku Talmudu, ovšem s vynecháním všech pasáží, které byly v rozporu s křesťanskými principy. Některé verze tvrdí, že tak učinil bez konzultace s pražskými rabíny a ti poté odvolali licenci k tisku. V roce 1724 byl poprvé podezříván ze sabatianismu. Dokonce i když veřejně odsoudil sabatiánské hnutí, podezření nezmizelo. Proto byl roku 1736 jmenován pouze dajanem (členem soudního dvora) a ne vrchním pražským rabínem. V roce 1741 se stal rabínem v Metách a od roku 1750 rabínem třech komunit (Altona, Hamburg a Wandsbek).  Byl uznávaným géniem nejméně ve třech oblastech židovské náboženské tvořivosti: Talmudu a židovského práva (Halacha), homiletiky a kabaly. Jeho pravnučka Lucie Domeierová, rozená Ester Gadová (1767-1833) byla vratislavská intelektuálka a básnířka.

Sabatiánská kontroverze.

Eybeschütz byl opakovaně podezříván z tajného vyznávání sabatianismu, tedy víry v to, že Šabtaj Cvi byl skutečným mesiášem. Spor začal, když rabín Jakob Emden objevil v jeho kabalistických a homiletických textech výrazné spojitosti se známým sabatiánem Judou Lejb Prossnitzem z Prostějova. Jakob Emden obvinil Eybeschütze z kacířství. Většina rabínských autorit z Polska, Moravy a Čech však stála na straně Jonathana Eybeschütze a označila obvinění za „neuvěřitelná".

Dílo.

Bylo publikováno celkem třicet prací Jonathana Eybeshütze, jejichž předmětem je Halacha. Kromě toho se i dnes tisknou Eybeshützova jiná díla o homiletice, metodice výuky a kabale.

Jonathan Eybeschütz (1690, Krakov – 1764, Altona) byl talmudista a kabalista, který byl známý především svým dlouholetým sporem s rabínem Jacobem Emdenem.

Rav Jonathan (Yonoson יונתן) Eybeschütz (also Eibeschutz or Eibeschitz; 1690 in Kraków1764 in Altona), was a Talmudist, Halachist, Kabbalist, holding positions as Dayan of Prague, and later as Rabbi of the "Three Communities": Altona, Hamburg and Wandsbek. With Rav Jacob Emden, he is well known as a protagonist in the Emden–Eybeschütz Controversy.


Geografie.

Město Büdingen se nachází v jižní části okresu Wetterau na úpatí pohoří Vogelsberg. Průměrná nadmořská výška ve městě je 160 m. V historii Büdingen náležel k Hornímu Hesensku: jedné ze tří provincií velkovévodství hesenského. Samotné město leží v bažinatém a mokřinovém údolí. I proto stojí zámek a staré domy na bukových pilotách.  Od roku 1972 pod město spadají i obce Aulendiebach, Büches, Calbach, Diebach am Haag, Düdelsheim, Dudenrod, Eckartshausen, Lorbach, Michelau, Orleshausen, Rinderbügen, Rohrbach, Vonhausen, Wolf a Wolferborn. Roku 1972 byl také zrušen zemský okres Büdingen, jehož byl Büdingen správním centrem. Namísto původního zemského okresu byl založen okres Wetterau, ve kterém se správním centrem stalo město Friedberg.

Historie.

Kolem roku 700 byl neznámým šlechticem na území dnešního Büdingenu postaven dřevěný kostel zasvěcený svatému Remigiovi. Nicméně, první skutečná písemná zmínka o městě pochází až z roku 847, kdy se ve spisech objevila obec "Büdingen". Mohlo se ale jednat i o jinou obec, protože v Německu ale i Lotrinsku existovalo více míst stejného jména. Roku 1050 byl kostel svatého Remigia rozšířen o další patro a od té doby se dochoval téměř nepozměněný.  První zmínka o místních šlechticích pochází z roku 1131. Roku 1155 oblasti vládl purkrabí z Gelnhausenu a o půl století později se kroniky poprvé zmiňují o Büdingenu jako o městě. Páni z Büdingenu vymřeli před rokem 1247 s Gerlachem II. a jejich dědictví si rozebralo několik šlechtických rodů: šlechtici "von Hohenlohe-Brauneck", von "Ysenburg-Kempenich" (též "Isenburg-Kempenich"), "von Trimbergové", "von Breubergové" a "von Ysenburgové". 26. července 1330 pak císař Ludvík IV. Bavor udělil městu titul tržního města.  Když roku 1353 vyšel edikt svobody, purkrabí Jindřich II. udělil obyvatelům Büdingenu nezávislost. Na oplátku si obyvatelé museli sami chránit město a byl založen střelecký klub "Büdinger Schützengesellschaft 1353". Tato organizace působí stále a jedná se o jeden z největších střeleckých klubů Německa.  Kvůli místním neshodám a následným bojům nechal pán z Büdingenu Ludvík II. kolem staré pevnosti vybudovat obranný val s 22 věžemi. Stavba začala roku 1480 a skončila 1510. Tyto městské hradby jsou stále nepoškozené a řadí se mezi jedny z nevýznamnějších městských opevnění Německa. Několik let po dostavbě hradeb, roku 1521, město údajně navštívil Martin Luther a následně se město stalo protestantské. V roce 1576 a později roku 1632 postihl město mor, který zahubil velkou část obyvatelstva. V roce 1590 zase velké množství budov zničil velký požár.  Mezi lety 1633 až 1634 bylo 114 lidí popraveno během inkvizičního procesu za čarodějnictví. Roku 1712 hrabě Arnošt Kazimír I. vydal nařízení, díky kterému se na jeho území mohli usazovat i náboženští disidenti. Výsledkem toho byla oblast u Dolní Brány obývaná výhradně hugenoty, valdenskými a dalšími.  Po kongresu ve Vídni roku 1816 bylo Isenburské vévodství, kam spadal i Büdingen, rozděleno mezi Hesensko-darmstadtské velkovévodství a hesenské kurfiřtství. Samotný Büdingen připadl Hesensku-darmstadtsku.

Kultura.

V historickém centru města se nachází zachovalé hrázděné domy, z nichž některé jsou i stovky let staré. Úplně nejstarší budovou města je ale starý kamenný dům, který je, jak jeho označení napovídá, pouze z kamene. Populární turistickou atrakcí jsou i staré městské hradby. Většina bran i věží jsou dobře zachovalé a brány jsou průchozí. Zámek v Büdingenu získal svoji současnou podobu v 16. století. Vnější nádvoří zámku je otevřené pro turisty, vnitřek pak lze projít s průvodcem. V historické městské radnici v současnosti sídlí muzeum a nachází se zde i zasedací místnost rady města. V Büdingenu se, mimo jiné, nachází několik muzeí a také několik přírodních památek v podobě starobylých a mohutných stromů.

Partnerská města.

Büdingen podepsal smlouvy o spolupráci s těmito městy:

Büdingen je město v německé spolkové zemi Hesensko v okrese Wetterau, vzdálené asi 50 km východně od Frankfurtu nad Mohanem. Ke konci roku 2015 zde trvale žilo 21 785 obyvatel. Město je známé především díky dobře zachovalým středověkým hradbám a hrázděným domům.

Büdingen is a town in the Wetteraukreis, in Hesse, Germany. It is mainly known for its well-preserved, heavily fortified medieval town wall and half-timbered houses.


Mučednictví.

Za panování císaře Filipa Araba žili křesťané téměř v úplném pokoji a křesťanská víra utěšeně vzkvétala. Pohanští kněží však křesťany nenáviděli, viděli v nich odpadlíky, kteří se zřekli tradičních bohů a brojí proti státnímu náboženství. V egyptské Alexandrii se koncem roku 248 podařilo jistému pohanskému knězi popudit lůzu proti křesťanům a vypuklo krvavé pronásledování, při němž zahynulo několik věřících. Svatý Dionýsios, biskup alexandrijský, jenž byl očitým svědkem pohanského řádění, popsal tyto události v dopise antiochejskému biskupu Fabiovi. Z toho listu svatého Dionýsia obsáhle citoval historik Eusebios ve svém díle "Církevní dějiny" (kapitola 6, oddíl 41).  Svatý Dionýsios líčil utrpení mnoha křesťanů, mezi nimi i sv. Apoleny. Byla to velmi vážená starší panna, dle některých názorů jáhenka. Podle pozdějších legend byl prý její otec senátorem nebo byla dokonce královskou dcerou. Pohanští zuřivci se jí zmocnili, a když se nechtěla klanět modlám, tloukli ji do obličeje tak surově, že jí vyrazili všechny zuby. Potom svatou Apolenu přivedli k zapálené hranici a hrozili, že bude upálena, nebude-li se rouhat Ježíši Kristu. „Ale ona vyžádavši sobě maličko času, aby se na to rozmysliti mohla, a zprostivši se rukou jejich, sama bez meškání na tu hranici skočila, a dobrovolně plamenem ohně spáliti se dala."

Posuzování sebevraždy sv. Apoleny.

Čin svaté Apoleny nebyl ojedinělý. Již ve 4. knize Makabejské (12,19) se uvádí případ mučedníka, který se sám vrhl do rozpáleného kotle a zemřel. Také sv. Augustin ve spisu "O boží obci" uvádí, že některé svaté ženy „v době pronásledování, prchajíce před pronásledovateli své cudnosti, vrhly se do řeky, aby je strhla a usmrtila, a takto zemřely..." Sv. Augustin však zároveň sebevraždu odmítá a píše, že „si nikdo nesmí způsobit samovolnou smrt, vyhýbaje se časným strastem". Připouští však možnost, že mučedník mohl jednat dle zvláštního pokynu Božího.  Kanovník H. J. Karlík uvádí, že utrpení a smrt svaté Apoleny jsou předkládány spíše k obdivování než k následování, neboť bez zvláštního zjevení Božího, které však sv. Apolena zajisté měla, „nemá žádný člověk pod smrtelným hříchem smrt sobě učiniti". Také v "Českém slovníku bohovědném" se zdůrazňuje, že sv. Apolena se sama vrhla do plamenů „z vyššího vnuknutí".

Úcta.

Již brzy po smrti sv. Apoleny, ke které došlo asi na počátku roku 249, se úcta k této panně a mučednici rozšířila po celém Východě a později i v Evropě. V římskokatolické církvi církvi se její památka připomíná 9. února, v diecézi trevírské 11. února. Světice je vzývána při bolestech zubů a je patronkou zubních lékařů, dentistů, zubních sester.  Svatá Apolena je zobrazována s kleštěmi, které většinou drží v ruce, a v kleštích je zpravidla zub. Také bývá vyobrazena, jak se vrhá do ohně, a někdy je znázorněna i jako kněžna, neboť dle pověsti byla urozeného původu. Jiné atributy této světice jsou zuby, dláto, nůž, hořící hranice, palmová ratolest, mučednická koruna.

Svatá Apolena (řec. Ἀπολλωνία, Apollonia) z Alexandrie je panna a mučednice, která zahynula při pronásledování křesťanů v polovině III. století. Bývá vzývána při bolestech zubů a je patronkou zubních lékařů.

Saint Apollonia () was one of a group of virgin martyrs who suffered in Alexandria during a local uprising against the Christians prior to the persecution of Decius. According to church tradition, her torture included having all of her teeth violently pulled out or shattered. For this reason, she is popularly regarded as the patroness of dentistry and those suffering from toothache or other dental problems. French court painter Jehan Fouquet painted the scene of St. Apollonia's torture in "The Martyrdom of St. Apollonia".


Geografie a podnebí.

Město Camerino leží v Apeninách mezi údolími řek Potenza a Chienti, v hornaté západní části regionu Marche, pouhých asi 15 km vzdušnou čarou od východních hranic sousedního regionu Umbrie. Výška hor v nejbližším okolí Camerina se pohybuje v rozpětí od 800 m n. m. do 1500 m n. m. Na sever od města je nejvyšším vrcholem Monte San Vicino (1480 m n. m.) směrem na jih se zvedá horský masív Monti Sibillini, kterému dominuje Monte Vettore (2476 m n. m.).  Ve městě se nachází meteorologická stanice ("Stazione meteorologica di Camerino"), jejíž měřící zařízení je v nadmořské výšce 664 metrů. Z dlouhodobých měření z let 1961 - 1990 vyplynulo, že nejchladnějším měsícem v roce je v této lokalitě leden s průměrnou teplotou +2,1 °C, nejteplejšími měsíci pak červenec a srpen, kdy průměrná denní teplota dosahovala +21,8 °C, přičemž teplotní maxima v tomto období neklesla pod +27 °C.

Místní části.

Pod správu města ("Comune di Camerino") spadají následující místní části a lokality: Agnano, Arcofiato, Arnano, Campolarzo, Canepina, Capolapiaggia, Casale, Caselle, Cignano, Colle Altino, Costa San Severo, Letegge, Leteggiole, Mecciano, Merganano Sant'Angelo, Mergnano San Pietro, Mergnano San Savino, Mistrano, Morro, Paganico, Palentuccio, Paterno, Perito, Pian d'Aiello, Pianpalente, Piegusciano, Polverina, Pontelatrave, Ponti, Pozzuolo, Rocca d'Aiello, Sabbieta Alta, San Luca, San Marcello, Santa Lucia, Sant'Erasmo, Sellano, Sentino, Selvazzano, Sfercia, Statte, Strada, Torrone, Tuseggia, Valdiea, Valle San Martino, Valle Vegenana, Varano.

Historie.

První zmínka o Camerinu (v latinské podobě "Camerinum") je v dohodě "Aequum Foedus" s Římem z roku 309 př. n. l. V historických záznamech z této doby je též informace o bitvě u Camerina, která se odehrála v roce 295 př. n. l. ve východní oblasti Apenin během tzv. "Třetí samnitské války", v níž byli Římané poraženi spojenými samnitskými, etruskými a galskými vojsky.  Význam Camerina stoupl v raném středověku, kdy se město s přilehlým územím vyčlenilo ze Spoletského vévodství a získalo statut samostatného markrabství a později vévodství. V 11. století v Camerinu vládl Bonifác Toskánský (Bonifác III., markrabě Toskánský) a posléze jeho dcera Matylda věnovala zdejší vévodství římským papežům (Papežskému státu). V roce 1256 bylo město vypleněno a zpustošeno sicilským králem Manfredem.  V roce 1336 byla ve městě založena univerzita, na níž se vyučovalo právo, lékařství a literatura. V roce 1377 papež Řehoř XI. prohlásil Camerino univerzitním městem.  S osudy Camerina jsou v epoše renesance spjati příslušníci rodu da Varano. Giulio Cesare da Varano nechal v polovině 15. století zcela přebudovat strukturu města a v této základní podobě se historické jádro dochovalo až do 21. století. V roce 1460 byl dokončen renesanční vévodský palác ("Palazzo Ducale", nyní sídlo rektorátu a právnické fakulty camerinské univerzity). V roce 1502 Cesare Borgia, kníže, kardinál a arcibiskup, nemanželský syn papeže Alexandra VI., zavraždil Giulia Cesara da Varano, převzal moc nad městem a nechal zde vybudovat hrad "Rocca dei Borgia". Již v roce 1503 však získali da Varanové město zpátky a od roku 1545 se Camerino vrátilo pod správu římských papežů.  V roce 1861 se Camerino stalo součástí sjednoceného italského státu. Za aktivitu obyvatel v boji proti fašistům a jejích podíl na partyzánském odboji během druhé světové války získalo město stříbrnou medaili ("Medaglia d'Argento al Valor" "Militare"). Camerinská univerzita ("Università degli Studi di Camerino", "UNICAM") se v roce 1958 stala státní univerzitou. Počet studentů ve městě, italských i zahraničních, značně převyšuje počet obyvatel Camerina.

Zemětřesení.

V průběhu staletí bylo město opakovaně postiženo zemětřesením. K velkému zemětřesení, během něhož byla mj. zničena původní románsko - gotická katedrála ve městě, došlo v roce 1799. Při zemětřesení, k němuž opakovaně docházelo v průběhu září 1997, byla poškozena barokní katedrála, kostel Santa Maria in Via a mnoho domů. Odstraňování následků tehdejšího zemětřesení bylo doprovázeno četnými archeologickými nálezy a objevy, dokládajícími dávnou historii města.  Během zemětřesení, které se odehrálo 24. srpna 2016, bylo v Camerinu poškozeno 450 domů, z nichž 75 se stalo neobyvatelnými, asi 300 lidí se ocitlo bez přístřeší. Skutečnost, že vláda opomněla zahrnout Camerino mezi obce, postižené zemětřesením a neposkytla mu pomoc, přiměla starostu města k zaslání protestního dopisu předsedovi italské vlády Matteo Renzimu. Zakrátko bylo Camerino postiženo zemětřesením znovu. Stalo se tak ve večerních hodinách 26. 10. 2016, kdy zemětřesení s epicentrem v oblasti obcí Visso, Ussita, Preci a Castelsantangelo sul Nera poškodilo i Camerino, přičemž byla poničena řada budov v historickém jádru města, včetně zvonice kostela Santa Maria in Via. Na tři tisíce lidí muselo opustit své domovy, byla omezena doprava, evakuována některá zařízení a na několik dní byly uzavřeny školy.

Zajímavost.

Cammila Battista da Varano, dcera někdejšího camerinského vévody Giulia Cesara da Varano, který se zasloužil o renesanční přestavbu města, byla v roce 2010 papežem Benediktem XVI. prohlášena za svatou.

Camerino (v místním dialektu "Cammerinu," "Cammerì" nebo "Cammirì") je starobylé univerzitní město ve střední Itálii, v provincii Macerata v regionu Marche. K 31. 12. 2015 bylo ve městě registrováno 6974 obyvatel.

Camerino is a town in the province of Macerata, Marche, central-eastern Italy. It is located in the Apennines bordering Umbria, between the valleys of the rivers Potenza and Chienti, about from Ancona.  Camerino is home to the University of Camerino, founded in the Middle Ages.


Výzkum Opportunity v kráteru.

Po dlouhém průzkumu okrajů kráteru Opportunity našla cestu, po které by se možná bezpečně dostala až na dno kráteru. Sestup začal 9. června a probíhal velmi opatrně. Během sestupu se robot dvakrát vrátil na vyšší pozici. 13. června došel ke kameni "Tennessee" ve stěně kráteru, který byl vybrán jako další objekt výzkumu robota. Po skončení práce pokračoval v cestě do hlubších částí kráteru. Tam postupně prozkoumal objekty nazvané "Bluegrass", "Siula Grande", "Churchill", "Cobble Hill", "Virginia", "London", "Grindstone", "Kettlestone" "Millstone", "Pancho", "Dahlia", "Knossos". Různé zkoumané úseky představovaly několik geologických podloží, které byly v kráteru odkryty. Výzkum pokračoval výzkum na kamenech "Arnodl Ziff", "Diamond Jenness", "Mackenzie", "Inuvik", "Tuktoyuktuk", "Axel Heiberg", "Sermilik" a "Jiffypop". Při výzkumu posledního útvaru se nepodařilo nastartovat vrtací zařízení RAT (Rock Abrasion Tool) ani správně uzavřít kryt rentgenového spektrometru APXS (Alpha Particle X-ray Spectrometer). Vrtačka RAT byla pravděpodobně blokována zachyceným kamínkem. Kromě geologického výzkumu sonda snímkovala během 193. solu i oblačnost na marťanské obloze.  V následujících dnech se měl robot přesunout na výběžek duny, ale kvůli problémům s přijímáním rádiových údajů ze Země se přesun neuskutečnil a byl zrušen. Řídící středisko našlo Opportunity nový cíl pojmenován "Ellesmere", kde se ale vozidlo kvůli poklouzávání přesouvalo s problémy. Ani cesta k dalšímu cíli "Shag" nebyla bezproblémová a tak bylo nakonec vozidlo přesměrováno na cíl "Auk". Navzdory dalšímu poklouzávání byl úspěšný a řídící středisko navíc našlo další kámen, který se zdál být zajímavým objektem výzkumu -"Escher". 27. srpna vznikl mozaikový záběr jemných dun na samotném dně kráteru "Endurance". Během výzkumu "Escheru" se ukázalo, že vrtačka je již funkční a rover ji tedy mohl použít k jeho výzkumu.  Po obnovení přenosu se výzkum zaměřil na objekty "Ellesmere", "Barbeau" a "Wopmay", které ležely na dně kráteru. Příjezd k poslednímu jmenovanému cíli opět provázely velké potíže s poklzávaním. Wopmay byl přibližně metr široký volně ležící balvan. Také obsahoval "borůvky", malé kulaté kamínky bohaté na železo. Na dně kráteru robot prozkoumal i jemnozrnný materiál.  Problémy se vyskytly i při přesunu k plánovanému cíli "Burns Cliff", kdy po skončení jízdy zůstal kvůli silným pokluzům dokonce o 0,35 metru niž, než leželo místo, ze kterého cestu začal. Začátkem listopadu bylo rozhodnuto o změně plánu, protože cesta k "Burns Cliff" nebyla možná.  Opportunity opustila kráter "Endurance" 315. solu od přistání poté, co v něm strávila 181 dní (6 měsíců).

Vlhká historie.

Informace shromážděné v této době značně rozšířily a znalosti o vodě v Meridiani Planum. Potvrdilo se, že kdysi se zde vyskytovala voda v tekutém skupenství, která poznamenala horniny před i po vzniku kráteru.

Endurance je impaktní kráter na povrchu Marsu. V roce 2004 ho podrobně prozkoumal robot Opportunity, jedno ze dvou pohyblivých vozidel mise Mars Exploration Rover. Jméno "Endurance" znamená v angličtině „vytrvalost“.  Kráter je asi desetkrát hlubší než první prozkoumáný kráter Eagle. Má téměř kruhový tvar a jeho vnitřní obvodové stěny klesají na dno, které leží v hloubce 20 - 30 metrů. Uvnitř kráteru se nacházejí zřetelná obnažená skaliska a v nejhlubším místě prachová závěj, ve které vítr zformoval malé duny.

Endurance is an impact crater lying situated within the Margaritifer Sinus quadrangle (MC-19) region of the planet Mars. This crater was visited by the "Opportunity" rover from May until December 2004. Mission scientists named the crater after the ship "Endurance" that sailed to the Antarctic through the Weddell Sea during the ill-fated 1914-1917 Imperial Trans-Antarctic Expedition, considered to be the last expedition of the Heroic Age of Antarctic Exploration organized by Ernest Shackleton.  The rover entered the crater interior on its 134th mission sol (June 15), and exited on the 315th sol (December 14). During this time it traversed various obstacles, steep inclines, and overcame large wheel slippage when driving over fine sand.


Historie.

Na projektu GSLV byli zahájeny práce v roce 1990 s cílem získání indického nosiče pro geostacionární družice. Indie byla závislá na Spojených státech a Evropě pro vynášení třídy družic INSAT.  GSLV používá hlavní komponenty, které jsou již osvědčené v Polar Satellite Launch Vehicle (PSLV) odpalovací zařízení v podobě startovacích motorů S125/S139 na pevná paliva a motoru Vikas na kapalná paliva. Třetí stupeň byl pořízen od ruské společnosti Glavcosmos na základě dohody podepsané v roce 1991. Rusko z dohody vycouvalo po amerických sankcích, které byly zavedeny v květnu 1992. ISRO započal vyvíjet projekt kryogenního horního stupně v dubnu 1994. Ruskem potvrdilo prodej 7 kryogenních stupňů a jedné pozemní makety stupně, namísto 5 stupňů a kryogenní technologie k jejich výrobě.

Popis nosiče.

Nosič GSLV je 49 metrů vysoký, se startovní hmotností 415 tun, má tři stupně s pevnými, kapalnými a kryogenními pohonnými hmotami. Náklad chrání kryt, který je 7,8 metru dlouhý a má 3,4 metru v průměru a chrání elektroniku nosiče a družice během jejich letu atmosférou. Kryt je odhozen, když nosič dosáhne nadmořské výšky asi 115 km.  GSLV používá pro telemetrii S-band a C-band transpondérů pro monitorování chodu nosiče, sledování výkonu, sledování dráhy, dodržení letového koridoru, bezpečnosti letu a předběžné dráhy. Redundantní palubní inerciální navigační systém/Inerciální naváděcí systém GSLV sídlí na jeho palubě a řídí nosič od startu po cílovou dráhu. Digitální autopilot a obvody naváděcího systému zajišťují požadovanou výšku manévru a doručení družice na zadanou oběžnou dráhu.  GSLV může umístit přibližně 5000 kg na nízkou oběžnou dráhu prográdního (východního) směru. S GSLV Mk.1, pomocí ruského stupně 12KRB, s kryogenním raketovým motorem KVD-1, GSLV může umístit až 2200 kg na 18° geostacionární oběžnou dráhu. S GSLV Mk.2 používající indický kryogenní motor CE-7.5 ve třetím stupni, namísto ruského kryogenního motoru.

Historie startů.

Dne 5. ledna 2014 byla vypuštěna družice GSAT-14.  Dne 27. dubna 2015 byl na dráhu přechodovou ke geostacionární vypuštěn satelit GSAT-6 o hmotnosti 2117 kg.  Dne 8. září 2016 Indie vyslala na geostacionární dráhu meteorologickou družici INSAT 3DR.  Dne 5. května 2017 byla na geostacionární dráhu vypuštěna komunikační družice GSAT-9.

Geosynchronous Satellite Launch Vehicle (hindsky: भूस्थिर उपग्रह प्रक्षेपण यान), zkráceně jako GSLV, je nosná raketa provozovaná Indickou kosmickou agenturou (ISRO).

Geosynchronous Satellite Launch Vehicle (GSLV) is an expendable launch system operated by the Indian Space Research Organisation (ISRO). GSLV was used in thirteen launches from 2001 to 2018, with more launches planned. Even though GSLV Mk III shares the name, it is an entirely different launcher.


Konverze ke katolicismu.

V lednu roku 587 se Rekkared vzdal ariánského vyznání a přijal katolickou víru, což byl velký zlom pro vizigótskou Hispánii. Většina ariánských šlechticů v Toledu a okolí následovala jeho příkladu, ale ve vzdálenějších místech vznikala ariánská povstání proti katolicismu. Zejména v Septimánii v nejsevernější provincii, která se nacházela za Pyrenejemi, kde povstání vedl ariánský vůdce biskup Athaloch. Jeho přívrženci byli katoličtí nepřátelé, vyznávající Areiosovo hlásání. Burgundský král Guntram viděl povstání v Septimánii jako příležitost k získání tohoto území se kterým jeho království sousedilo a proto vyslal do Septimánie generála Desideriuse. Rekkared zareagoval tím, že do Septimánie také vyslal svou armádu, která ariánské povstalce i jejich katolické spojence s velkou převahou porazila. Desiderius sám byl zabit.,  Další spiknutí vypuklo na západě v Lusitánii, v čele se Sunnou, ariánským biskupem v Méridě a Seggou. Toto spiknutí se podařilo Rekkaredovu generálovi Claudiovi potlačit. Sunna byl vykázán do Mauritanie Tingitana (dnešní Maroko) a Seggo do Galicie. Poslední vzpourou v roce 588 v čele s ariánským biskupem Uldilou a Goiswinthou, vdovou po králi Leovigildovi, byla potlačená a biskup Uldila byl vyhoštěn ze země.

Koncil v Toledu.

Bratr Isidora, Leander ze Sevilly v květnu roku 589 svolal ve jménu krále 3. koncil v Toledu. Koncil projednával nové právo ve prospěch nového katolického království. Leander a katoličtí biskupové okamžitě zavedli zákon vynucující konverzi Židů a prohlásili pozůstatky ariánství jako "kacířství".  Informace o další vládě krále Rekkareda jsou sporné. Jan z Biclara, Rekkaredův současník, končí své zápisky u 3. koncilu v Toledu. Isidor ze Sevilly oceňuje jeho mírovou vládu, milost a velkorysost. Vrátil dokonce i soukromý majetek včetně toho, který byl zabaven jeho otcem. Založil mnoho kostelů a klášterů. Papež Řehoř Rekkareda v srpnu 599 písemně (Epp. IX. 61, 121) velebí a to zejména pro odmítání úplatků, které mu nabízeli Židé za zrušení zákonů proti nim. Poslal Rekkaredovi kus Svatého Kříže, fragmenty řetězce svatého Petra a vlasy svatého Jana Křtitele.  Rekkared zemřel přirozenou smrtí v Toledu. Nástupcem byl jeho mladistvý syn Liuva II.

Rekkared I. také Reccared I. ( "Reccaredus") (559–601 Toledo) byl vizigótským králem v Hispánii a Septimánii od roku 586 do roku 601. Jeho panování charakterizovalo vrcholný posun v historii křesťanství, když se v roce 587 zřekl ariánského vyznání ve prospěch katolického vyznání.  Rekkared byl mladším synem krále Leovigilda a jeho první manželky Theodosie. Měl staršího bratra Hermenegilda. Stejně jako jeho otec, měl i Rekkared za sídelní město Toledo. Vizigótští králové a šlechtici v Hispánii a Septimánii byli převážně ariánští křesťané, zatímco hispano-římská populace byla římskokatolického vyznání. Katolický biskup Leander ze Sevilly byl nápomocný při konverzi staršího syna a dědice vizigótského trůnu Hermenegilda ke katolické víře. Za tento čin byl Leander vyhnán králem Leovigildem ze země a syn Hermenegild byl popraven.

Reccared I (or Recared; ; ; 559 – December 601 AD; reigned 586–601) was Visigothic King of Hispania and Septimania. His reign marked a climactic shift in history, with the king's renunciation of Arianism in favour of Catholicism in 587.