Příběh.

Rip Hunter přicestuje zpět v čase do roku 2016, aby vytvořil tým, který mu má pomoci zabránit nesmrtelnému tyranskému Vandalu Savageovi ovládnout v Ripově současnosti (rok 2166) celý svět. V časové lodi společně prochází různými érami a místy, o kterých díky dějinným záznamům ví, že se v nich Savage nacházel, a snaží se nalézt způsob, jak jej zabít. Pronásledováni jsou však Time Mastery, organizací z budoucnosti, která chrání neměnnost časové linie a jejímž členem byl i Rip Hunter.  Ve druhé řadě seriálu se skupina Legend pod vedením Sary Lance snaží zabránit časovým anomáliím v historii, které způsobuje Reverse-Flash se svými spolupracovníky. Třetí série se věnuje souboji s démonem Mallusem. Ve čtvrté řadě Legendy bojují s démonem Neronem.

Produkce.

V lednu 2015 ohlásil producent a scenárista Greg Berlanti rané práce na spin-offu seriálu "Arrow", který by byl zaměřen na postavu Raye Palmera / Atoma (Brandon Routh). O měsíc později bylo oznámeno, že se seriál zaměří na superhrdinský tým. Ve zmíněné show, jejímiž autory jsou Greg Berlanti, Andrew Kreisberg a Marc Guggenheim a showrunnerem Phil Klemmer, se mělo objevit několik vedlejší postav ze seriálů "Arrow" a "The Flash". Natáčení pilotního dvojdílu bylo zahájeno 9. září 2015.

Vysílání.

Seriál byl stanicí The CW nasazen do vysílání v polovině televizní sezóny 2015/2016, premiéra první části pilotního dvojdílu proběhla v 21. ledna 2016. První řada čítala 16 epizod a ještě před jejím ukončením oznámila stanice dne 11. března 2016 objednání druhé řady seriálu, jejíž úvodní díl měl premiéru 13. října 2016. K původním třinácti epizodám této série byly v listopadu 2016 přidány další čtyři. Třetí řada byla objednána 8. ledna 2017, její první díl byl odvysílán 10. října 2017. Začátkem dubna 2018 byla ohlášena čtvrtá řada seriálu, která byla uvedena na podzim 2018. Pátá řada seriálu byla ohlášena 31. ledna 2019. Její úvodní díl tvořil 14. ledna 2020 závěrečnou část pětidílného crossoveru „Crisis on Infinite Earths“, na což v dalších týdnech navázaly řádné díly páté série. Dne 7. ledna 2020 televize The CW uvedla, že objednává šestou řadu seriálu.

Související seriály.

"Legends of Tomorrow" vznikl jako spin-off seriálů "Arrow" a "The Flash". Odehrává se ve stejném fikčním světě, tzv. Arrowverse, a jeho hlavní hrdinský tým je tvořen různými postavami, které byly většinou již představeny ve vedlejších rolích ve zmíněných pořadech. Kromě nich ale v "Legends" hostují i další postavy z obou seriálů, včetně hlavních hrdinů.  Během druhé řady seriálu "Legends of Tomorrow" proběhl na podzim 2016 crossover mezi třemi superhrdinskými seriály stanice The CW – "Arrow", "The Flash" a "Legends of Tomorrow", ve kterém se představila i Supergirl ze stejnojmenného seriálu. Na podzim 2017 uskutečnila stanice The CW čtyřdílný crossover mezi všemi čtyřmi seriály.  Ve třetí řadě "Legends of Tomorrow" se jako host objevil také Matt Ryan v roli lovce démonů John Constantina, který tuto postavu hrál ve vlastním seriálu a jako host se objevil i v "Arrowovi".

DC's Legends of Tomorrow (zkráceně Legends of Tomorrow) je americký akční televizní seriál, natočený podle komiksů vydavatelství DC Comics. Jedná se o spin-off seriálů "Arrow" a "The Flash", do jejichž fikčního světa je rovněž zasazen. Seriál je premiérově vysílán od 21. ledna 2016 na stanici The CW, od té doby vznikly celkem čtyři řady s 67 díly. V televizní sezóně 2019/2020 je vysílána pátá řada.

DC's Legends of Tomorrow, or simply Legends of Tomorrow, is an American superhero television series developed by Greg Berlanti, Marc Guggenheim, Andrew Kreisberg, and Phil Klemmer, who are also executive producers along with Sarah Schechter and Chris Fedak; Klemmer and Fedak serve as showrunners. The series, based on the characters of DC Comics, airs on The CW and is a spin-off featuring characters introduced in "Arrow" and "The Flash" along with new characters, set in the Arrowverse, the same fictional universe. It is the fourth series in the Arrowverse, after "Arrow", "The Flash", and "Supergirl". The series premiered in January 2016. "Legends of Tomorrow" has been renewed for a fifth season, which premiered in January 2020. In January 2020, The CW renewed the series for a sixth season, which is set to premiere in midseason 2021.  The show has received positive reviews from critics, who praised the action, comedy and acting.


Název.

Vzhledem k tomu, že ostrov byl vždy osídlen různorodou komunitou, která pocházela ze všech částí světa a hovořila různými jazyky, měnilo se i v průběhu let jméno ostrova v různých jazycích. Ostrov spravovali přes pět set let buď Rakušané, nebo Turci. Nejstarší název ostrova zněl Sa'an, nicméně jeho původ je neznámý. Podle rakouské pevnosti se jmenoval po nějakou dobu "Carolina" nebo "Nová Oršava" (obdobně v maďarštině "Újorsova" nebo v srbštině "Нова Оршава/Nova Oršava"). Turecký název ostrova zněl "Ada-i-Kebir" (Velký ostrov). Díky výstavbě velké rakouské pevnosti byl znám jako ostrovní pevnost, v turečtině "Ada Kale". Tento název se poté rozšířil do řady dalších jazyků.

Historický vývoj.

Střídání vlád.

Malý ostrov byl umístěn na strategické pozici. Proto na něm již Římská říše nechala zbudovat hraniční pevnost. V 17. století zde vzniklo moderní opevnění, které nechalo vybudovat Rakousko. V letech 1699-1716 ostrov obsadila Osmanská říše, která se zmocnila i pevnosti. Až do roku 1738 ji pak drželo opět Rakousko, spolu s částí Srbska, kterému poskytlo autonomii. Poté ji dobyli Turci v roce 1789, ale podle Sistovské mírové smlouvy ji museli vrátit zpět Rakousku roku 1791 po skončení poslední rakousko-turecké války. Rakousko mělo o ostrov značný zájem a ještě předtím, než jej získalo mírovou cestou, podniklo několik neúspěšných výpadů. Poté, co se Vídeň ostrova zmocnila, nechala místní mešitu přebudovat na františkánský klášter.  V roce 1804 došlo k prvnímu srbskému povstání, během kterého srbští vzbouřenci zajali tzv. dáchie, turecké správce regionu Šumadija (dnešního centrálního Srbska), kteří se na ostrově Ada Kale ukrývali. Po druhém srbském povstání byla vydlážděna cesta pro nezávislost Srbska na Osmanské říši.  Roku 1849 pobýval na ostrově Lájos Kossuth během své cesty z Uherska do Istanbulu.

Turecká exkláva.

V roce 1878 byla podepsána nezávislost i formální, nicméně během podpisu mírové smlouvy mezi Osmanskou říší a Srbskem bylo na ostrov Ada Kale zapomněno, a ten tak zůstal i nadále v turecké správě. Strategicky umístěný ostrov mezi Rakousko-Uherskem a Srbskem měl pro Turecko samozřejmě jistý význam. Formálně zůstal turecký až po podepsání Lausannské smlouvy v roce 1923, fakticky o něj však Turci přišli již o 10 let dříve, neboť jej roku 1913 obsadila rakousko-uherská vojska.  V letech 1878-1913 pokračovala na ostrově Ada Kale osmanská správa tak, jako i jinde na Balkánském poloostrově nebo v Turecku. Z Istanbulu byli jmenováni správci ostrova. Obyvatelstvo mělo statut občanů Osmanského impéria; nemuselo však ani platit daně, ani sloužit v armádě. Na ostrově místní obyvatelstvo dokonce volilo ve všeobecných tureckých volbách v roce 1908. Ostrov měl zhruba kolem šesti set až tisíce stálých obyvatel, kteří se živili především rybolovem a obchodem s tabákem. Původ obyvatelstva byl různorodý, jako tomu ostatně v Osmanské říši bývalo; jednalo se o komunitu převážně turecko-rumunskou, kterou doplňovali ale i příslušníci řady dalších národů (Němců, Maďarů, Srbů, Albánců, Arabů...) V 20. století navštěvovali ostrov i početné skupiny turistů, dosahující až několika desítek tisíc. Vybudovány zde byly dvě továrny (zpracování tabáku a textilu) a roku 1903 zde místní obyvatelstvo vybudovalo i mešitu, jejíž ohromný koberec nechal zaplatit sám turecký sultán.  Po skončení první světové války připadl ostrov po volbě v místním referendu Rumunsku. Roku 1931 jej navštívil i král Karel II. Odchodem turecké správy však ztratilo místní obyvatelstvo řadu výhod, především povinnost neplatit žádné daně. Ostrov byl v té době turistickým rájem; unikátním městem, které fungovalo zcela mimo běžný kontext jihovýchodní Evropy první poloviny 20. století. Stal se také i cílem maďarského propagátora zdravé výživy, Bély Bicsérdyho, který zde vybudoval na krátkou dobu komunitu vlastních oddaných, kteří se chtěli stravovat ním propagovaným způsobem. Nemálo z nich však učení propagátora syrové a zdravé výživy nejspíše přecenilo a z rigidního půstu nakonec trpěli zdravotními problémy. To znamenalo nedlouho poté také i konec Bicsérdyho kultu.  V druhé polovině 20. století se stal ostrov problematickým místem z hlediska bezpečnosti rumunských hranic. Byl totiž vhodným místem pro ty, kteří chtěli Rumunsko opustit a přes Jugoslávii uprchnout do západní Evropy. Proto také rumunská vláda po druhé světové válce přístup na ostrov omezila. Nebylo dovoleno na něm zůstávat přes noc; po 8. hodině večerní nebyly vůbec v provozu trajekty z rumunské strany směrem na ostrov. Z ostrova Ada Kale byla vzdušná vzdálenost k rumunskému břehu 250 m, k jugoslávskému pak 750 m.

Zaplavení ostrova.

V roce 1964 byla mezi SFRJ a Rumunskem podepsána smlouva o výstavbě přehrady Železná vrata, která znamenala konec ostrova, vzhledem k tomu, že nová hydroelektrárna počítala s vzestupem hladiny Dunaje o 33 m. Proto byli obyvatelé ostrova přesídleni. Mohli si vybrat; buď odejít do Turecka, nebo do některých rumunských měst, či do Jugoslávie (Kladovo). Někteří rumunští Turci se přestěhovali do Dobrudže. Do roku 1968 tak byl ostrov kompletně vystěhován.  Původní pevnost byla rozebrána a zrekonstruována na nedalekém ostrově Şimian. Řadu dalších kulturních památek i předmětů získala různá rumunská muzea. Jedinou výjimkou byly hodiny místní mešity, které byly odvezeny do Jugoslávie. Původní domy byly poté srovnány se zemí dynamitem, aby netvořily překážky pro říční dopravu.

Kultura.

Ostrovem Ada Kale se nechal inspirovat také maďarský spisovatel Mor Jokai ve svém románu Zlatý muž (maďarsky "Az Arany Ember") z roku 1872.  Přesun rakouské pevnosti z ostrova byl zdokumentován v rumunském filmu "Poslední léto", který byl natočen roku 1968.

Ada Kale (maďarsky Újorsova (Nová Oršava), nebo Ada Kaleh, srbsky a bulharsky Адакале, rumunsky Ada Kaleh) byl ostrov na řece Dunaji v soutěsce Železná vrata na hranici mezi dnešním Rumunskem a Srbskem. Ostrov měl na délku 1750 m a na šířku 450 m. Nacházel se přibližně 3 km po proudu řeky od města Oršava z rumunské strany a 221 km po proudu Dunaje od Bělehradu. V roce 1970 byl zaplaven řekou Dunaj po výstavbě hydroelektrárny.

Ada Kaleh ( from meaning "Island Fortress", or , Serbian and Bulgarian: Адакале / "Adakale") was a small island on the Danube in what is modern Romania, populated mostly by Turks of Romania, that was submerged during the construction of the Iron Gates hydroelectric plant in 1970. The island was about 3 km downstream from Orșova and was less than two kilometers long and approximately half a kilometer wide (1.75 x 0.4–0.5 km).  The isle of Ada Kaleh is probably the most evocative victim of the Iron Gate dam's construction. Once an Ottoman Turkish exclave that changed hands multiple times in the 18th and 19th Centuries, it had a mosque and numerous twisting alleys, and was known as a free port and a smuggler's nest. The existence of Ada Kaleh was overlooked at the 1878 Congress of Berlin peace talks surrounding the Russo-Turkish War and the Romanian War of Independence, which allowed it to remain a "de jure" possession of the Ottoman Sultan until 1923.


Původ rodu.

Prvním známým příslušníkem rodu je Wigerich (snad 886-před 919), župní hrabě (německy "Gaugraf") v Bidgau a falckrabí lotrinský (pozdější Rýnská Falc). Byl nejspíše synem ardenského župního hraběte Odoacara/Regniera a manželem jakési Kunigundy (888 či 895-po 923), jejíž matkou byla princezna Ermentrud Franská (* kol. 870), dcera neustrijského krále Ludvíka II. Wigerich a jeho potomci byli leníky vévodů z Lotharingie (Lotrinska) a posléze získali řadu statků v oblasti pomezí dnešní Belgie, Francie a Německa Stali se také mj. župními hrabaty ardenskými, henegavskými a brabantskými, hrabaty z Verdunu, markrabími antverpskými, hrabaty z Baru a nakonec i horno- a dolnolotrinskými vévody. Wigerichův nejmladší syn Siegfried († 998) se stal prvním hrabětem z Lucemburku, i když se sám tituloval ještě jen jako župní hrabě z Moselgau (Moselské župy). Siegfried byl rovněž fojtem (světským ochráncem) opatství sv. Wilibrorda v Echternachu a sv. Maximina v Trevíru. Siegfried vešel do dějin nejvíce jako podporovatel císařovny-regentky Theofanu. a otec císařovny-manželky Kunhuty Siegfriedův prvorozený syn, Jindřich I. († 1026), se stal vévodou bavorským a otcovy statky zdědil druhorozený Bedřich I. († 1019). Bedřichův nejstarší syn Jindřich II. († 1047) zdědil po bezdětném strýci Bavorské vévodství, druhorozený Bedřich II. († 1065) zdědil po příbuzných Dolnolotrinské vévodství, třetí Adalbero († 1072) se stal biskupem v Metách a nejmladší Giselbert (†1056 či 1059) zdědil bývalé župní hrabství Moselgau a od r. 1036 se psal již jako hrabě ze Salmu. Hrad, který byl centrem nového hrabství, stál v oblasti, kde se již od 5. století těžilo zlato. Za Giselbertovy vlády, v letech 1034 a 1035 jsou v okolí listinně doloženy majetkové převody mezi Giselbertem a opatstvím ve Stavelotu (něm. "Stablo") Starší z Giselbertových dvou synů, Konrád I. († 1086), se jako první z rodu psal jako hrabě lucemburský. Mladší syn Heřman Lucemburský, v rodové linii vedený jako Heřman X. († 1088), se stal hrabětem ze Salmu a vlastním zakladatelem rodu Salmů. Byl také německým vzdorokrálem jako protivník Jindřicha IV., císaře Svaté říše římské.

Hrabata na Salmu, Horním Salmu a hornosalmském Badenweileru.

Hrabství Salm.

Heřman X. ze Salmu se r. 1081 nechal v Ochsenfurtu provolat švábskou a saskou šlechtou za římsko-německého krále v době, kdy právoplatný císař, Jindřich IV., pobýval v Itálii. Téhož roku byl Heřman v Goslaru korunován z rukou mohučského arcibiskupa, a stal se tedy vzdorokrálem. Heřmanův bratr Otto (1059–1150), který se rovněž tituloval jako hrabě ze Salmu, se stal postupně rýnským falckrabím, hrabětem z Rheinecku a hrabětem z Bentheimu. Jeho větev však vymřela již jeho synem Ottou II. († 1148/1149), který se již psal jako hrabě z Rheinecku a ne jako hrabě ze Salmu, a který byl zavražděn stoupenci Hermanna ze Stahlecku, který s ním zápasil o Rýnskou Falc. Syn římského krále Heřmana ze Salmu, hrabě Heřman II., se zřejmě účastnil královské volby Konráda III. roku 1125 a oproti otci vsadil opět na spolupráci s panovnickou dynastií. Jeho bratr Jindřich I., hrabě ze Salmu a Langensteinu (cca 1105–1163), získal statky ve Vogézském pohoří, která koupil od opata kláštera v Sennones, budoucí Hrabství Horní Salm (německy "Obersalm"). Heřman II. dělí rodový majetek mezi svého bratra Jindřicha I. Jindřicha II. a svou dceru Alžbětu († po 1200) provdanou za hraběte Bedřicha II. z Viandenu († 1187) z rodu, který byl spřízněn se samotnými Kapetovci, Jindřich II. (cca 1160–1200 či 1204), který zdědil po otci Jindřichu I. Horní Salm a rozšířil jej ještě o panství Viviers, založil větev na Horním Salmu a zajistil tak pokračování rodu. Jeho starší syn, Jindřich III. († 1246) postavil v letech 1205–1215 v Horním Salmu nový hrad s rodovým jménem Salm. Vyplacením místních lenních pánů, knížat-biskupů v Metách, získalo Hornosalmské hrabství mezi lety 1250 a 1258 říšskou bezprostřednost. Mladší ze synů, Frederik I., se musel obejít jen s menší částí dědictví a odešel proto na západ, kde založil lotrinskou větev pánů z Blamontu (německy "Blankenberg"), jež vymřela po meči Ludvíkem z Blamontu v roce 1515). Naproti tomu dcera Heřmana II., Alžběta, provdaná za Bedřicha II., hraběte z Viandenu, zdědila statky v Ardenách a na lucemburském pomezí se starým rodovým hradem Vielsalm, kde vzniklo tzv. Hrabství Dolní Salm (německy "Niedersalm", jméno jej odlišovalo od Horního Salmu), ve kterém napříště vládla „nepravá“ větev Salmů, hrabata ze Salm-Viandenu. Do rodu Viandenů se provdala i hraběnka Mechthilda († 1200), dcera Jindřicha I. ze Salmu, jejímž manželem se stal viandenský hrabě Bedřich III. Potomci Bedřicha II. z Viandenu a Alžběty ze Salmu vládli v Dolnosalmském hrabství do roku 1416, kdy rod vymřel a hrabství přešlo závětí na nejbližší příbuzné, na urozené pány z Reifferscheidtu a Dycku, kteří založili nový rod Salm-Reifferscheidtů.

Hrabství Horní Salm.

Větev na Horním Salmu založil syn Jindřicha I., Jindřich II. Jeho syn Jindřich III. († 1246), postavil v l. 1205–1215 nový hrad s rodovým jménem Salm. Vyplacením místních lenních pánů, knížat-biskupů v Metách, získalo vogézské panství mezi lety 1250 a 1258 říšskou bezprostřednost a stalo se říšským hrabstvím Horní Salm. Rodová linie pokračovala v osobě Jindřicha IV. († 1292/93), který se roku 1242 oženil s Laurou († 1269), dcerou hraběte z Blieskastelu, dědičkou říšského hrabství (též zvané jen panství) Püttlingen v severním Lotrinsku (dnes "Puttelange-aux-Lacs" v departementu "Mosele"), říšské panství Hunolstein (v roce 1280 se stalo trevírským arcibiskupským lénem a roku 1296 bylo arcibiskupům prodáno) a trevírského arcibiskupského léna Bernkastel (prodáno arcibiskupům ještě za života Jindřicha IV.). Teprve z dob synů a vnuků Jindřicha IV., přesně z let 1307-1362 máme doloženy první stopy po rodovém hradu Vielsalm. Starší opevnění a hradní budovy jsou pravděpodobné, avšak nejisté. Po smrti Jindřicha IV., následoval na hraběcím stolci jeho syn Jan I. († 1330) a po něm vnuk Simon I. († 1346), který zdědil většinu salmských panství, zatímco jeho mladší bratr Mikuláš († 1343) zdědil Püttlingen a Viviers, ovšem jím založená rodová větev vymřela již Mikulášovým jediným synem, Janem III. ze Salm-Püttlingenu († 1368) a statky znovu připadly hlavní rodové linii. Syn Simona I. z hlavní větve Jan II. († cca 1400), se oženil se s Phillipou z Falkenburgu, vdovou po Gotfriedovi z rodu hrabat z Loonu, následníkovi v hrabství Chiny. Sňatkem tak v roce 1358 zdědil následnická práva na hrabství Chiny, které se ovšem aktuálně nacházelo v rukou pánů z Heinsbergu - dědiců po chinyjské větvi Loonů. Svá dědická práva na Chiny ovšem Jan II. roku 1362 prodal Arnoldovi (fr. "Arnoul") z Rumigny, který je opět r. 1364 postoupil za finanční kompenzaci vévodovi Václavu Lucemburskému. Přestože Jan II. v Chiny nikdy fakticky nevládl, nesl v letech 1358-1364 titul zdejšího hraběte, dokud nebyl vévodou Václavem přinucen se titulu vzdát. Janův syn, Simon II. († 1397) získal r. 1396 svobodné říšské panství Ravenstein v dnešním Nizozemsku, ovšem již následující rok bylo panství ztraceno a po bitvě u Kleverhamme přešlo na hrabata z Kleve a Marky. Vnoučata Jana II., Johanna ("Jeanette") a její bratranec Jan VI. (1431–1485) si v r. 1475 opět rozdělili Hornosalmské hrabství. Jan VI. zdědil západní část hornosalmského hrabství kolem Badenweileru/Badonvilleru, dále panství Blamont a lotrinské panství Viviers, zatímco Johanna († 1496) východní část Horního Salmu ve Vogézách i s hradem Salm a městem Sennones a také říšské hrabství/panství Püttlingen. Johanna se r. 1459 provdala za Jana V., „pustinného a porýnského hraběte“ (německy "Wild- und Rheingraf") ze Steinu a na Dhaunu a Kyrburgu (1436–1495), který tímto sňatkem získal dědičný titul hraběte ze Salmu.

Hrabství Salm-Badenweiler.

Jan VI. ze Salmu, vládce na zbytku Horního Salmu spojuje svou kariéru s dvorem lotrinských vévodů a stává se lotrinským nejvyšším dvorským maršálkem, také získává titul barona z Viviers v Lotrinském vévodství. Janovým dědicem zbytkového hrabství Horní Salm, tzv. hrabství Salm-Badenweiler (dnes Badonviller ve Francii), se stává jeho nejstarší syn, Jan VI. († 1505), zatímco druhorozený ze tří synů, Niklas (Mikuláš) vstupuje do císařské armády a zakládá větev Salm-Neuburg. Janovi VII. († 1548), synu Jana VI. z hlavní rodové linie, se podaří získat úřad nejvyššího lotrinského maršálka pro rod dědičně. Ovšem již v osobě jeho nejstaršího syna, Jana VIII. († 1600), který se stal mj. guvernérem lotrinského města Nancy, rod vymírá po meči a Jan VIII. odkazuje své bezprostřední říšské statky Lotrinskému vévodství. Posledním členem hlavní větve rodu vůbec je pak Kristina Kateřina (1572–1632), dcera Janova nejmladšího bratra Paula (zem. 1584), která se provdala za vévodu Františka II. Lotrinského. S ní hlavní rodová pošlost vymírá r. 1632 také po přeslici.

Hrabata ze Salm-Neuburgu.

Pokračování rodu však zajistil císařský polní maršálek, Niklas ze Salmu. Ten se proslavil ve vojenských službách císařům Maxmiliánovi I. a Karlu V., kde se vyznamenal např. v bitvě u Pavie, kde se císařským podařilo zajmout francouzského krále Františka I. nebo při prvním tureckém obléhání Vídně r. 1529. V r. 1502 získal sňatkem panství Marchegg na Moravském poli. Niklasův mladší syn Wolfgang (1514 - 5. 12. 1555) byl zvolen knížetem-biskupem pasovským, zatímco starší syn Mikuláš (II.) (1503 – 5. 7. 1550), pokračovatel rodu a stejně jako otec válečník na tureckém bojišti, se stal habsburským místodržícím a polním hejtmanem v Uhrách. Roku 1528 získal od krále Ferdinanda říšské bezprostřední hrabství Neuburg am Inn jako rakouské léno. V letech 1543–1549 držel hrad s panstvím v Trenčíně.  Po hrabství Neuburg se pak on i jeho potomci psali jako hrabata ze Salm-Neuburgu a rod držel Neuburg až do r. 1654.  Syn Mikuláše II., Mikuláš III. (cca 1529 – 26. 11. 1580), dvorní a komorní rada a také vojenský velitel pevnosti Kanisza, získal r. 1567 český inkolát. Obě jeho manželství však zůstala bez potomků a pokračování rodu musel zajistit Mikulášův strýc Julius I. (11. 11. 1531 – 2. 7. 1595), který sám získal r. 1576 český inkolát a dokonce se stal moravským zemským hejtmanem. Roku 1594 zakoupil na jižní Moravě panství Velké Pavlovice a Hodonín od Jana z Lipé. Juliův nejstarší syn, hrabě Weichard (1575–1617) r. 1600 vyměnil obě panství s baronem Istvánem Illesházym za panství Tovačov na střední Moravě a sumu peněz. Tovačov byl totiž více vzdálen od oblasti tureckých nájezdů, od kterých si Weichard přál své statky ušetřit. Jeho syn, Julius II. (1600-1654), kterému se podařilo za třicetileté války ubránit hrad Tovačov před Švédy, byl oddaným služebníkem císařů Ferdinanda II. a Ferdinanda III. První z obou císařů zmínil v Obnoveném zřízení zemském Julia mezi pěti privilegovanými českými rody, jimž mělo dědičně náležet v dvorské hierarchii postavení hned za knížaty, dvorskými úředníky, zemskými úředníky z panského stavu a čtyřmi rody, jimž bylo obdobné privilegium uděleno již roku 1625. Od druhého z císařů Julius obdržel 11. října 1637 v Kaiserebersdorfu u Vídně české potvrzení svého hraběcího stavu. Téhož roku zakupuje od knížete Maxmiliána z Ditrichštejna panství Kralice. V Olomouci si nechal postavit velkoryse řešený pozdně renesanční palác, sloužící napříště za hlavní rodovou rezidenci. Sám se stal nejvyšším moravským sudím a poté i moravským zemským hejtmanem. Kariéra jeho syna, Ferdinanda Julia (1650–1697), již byla skromnější, stal se jen přísedícím moravského zemského soudu a r. 1674 krajským hejtmanem Olomouckého kraje za panský stav. Protože nezanechal mužského potomka, určil před svou smrtí za dědice Arnošta Leopolda Ignáce (1683 – 1. 1. 1722) z vedlejší větve rodu.  Tu založil Arnoštův děd, hrabě Karel (1604–1662), mladší bratr Julia II., který po bratrově smrti v r. 1654 zdědil hrabství Neuburg, zatímco Juliův syn Ferdinand Julius se stal dědicem moravských a rakouských panství. Karel ovšem ihned po bratrově smrti Neuburg prodává hraběti Jiřímu Ludvíkovi ze Sinzendorfu za 400 000 zlatých. V osobě Arnošta Leopolda se obě větve rodu znovu spojily, ovšem, protože byl Arnošt v r. 1697 ještě nezletilý, spravoval za něj jeho statky zpočátku otec, František Leopold Ignác (1648 – 11. 11. 1702). Arnošt rozšiřuje rodový majetek o panství Velké Opatovice, které za 34 000 zlatých koupil od hraběnky Věžníkové. Arnoštův syn Karel Oto (14. 5. 1709 – 8. 12. 1766) se již natolik integroval do českého, resp. moravsko-slezského prostředí, že ve všech třech svých manželstvích pojal za choť členky starých zemských rodů. Roku 1737 si bere hraběnku Marii Antonii Wengierskou z Ungerschütz (1721 – 18. 7. 1744), r. 1746 se žení s hraběnkou Marií Annou Zárubovou z Hustířan (zem. 1753) a r. 1755 s hraběnkou Marií Arnoštkou Pruskovskou z Pruskova (1722–1806). Významně také rozšiřuje rodovou pozemkovou základnu na Moravě. Buduje souvislý územní komplex na tzv. „Malé Hané“, kde postupně kupuje panství Jaroměřice a Jevíčko, obě poblíž Velkých Opatovic. Druhým sňatkem získává východočeské panství Svojanov s pobořeným hradem. Dědictvím po strýci Jakubu Arnoštovi, hraběti z Lichtenštejn-Castelcornu, knížeti-arcibiskupovi salcburském, dědí r. 1747 panství Hertwigswalde v pruském Kladsku, ke kterému patří i ves Bílá Voda na české straně hranice a na Moravě také panství Malenovice s hradem. Jediný syn Karla Oty (narozený z prvního manželství), Karel Vincent (9. 5. 1744 – 12. 5. 1784) vedl velmi nákladný život, na jehož zajištění nestačily ani poměrně rozsáhlé rodové majetky. Nechal adaptovat a upravit malenovický hrad, na kterém provedl první přestavby již jeho otec, ovšem za hlavní rezidenci si zvolil zámek v Pohořelicích, na malenovickém panství, který si nechal sám v l. 1770–1780 nákladně zbudovat. Postupně rostoucí finanční obtíže byly navíc provázeny skutečností, že hrabě zplodil pouze tři dcery a žádného syna, čímž rod přišel o pokračovatele, neboť Karel Vincent byl posledním mužským Salm-Neuburgem. Když se r. 1795 mladší dvě z Karlových dcer provdaly, mizí navždy i rodové jméno Salm-Neuburg. Poručníci dcer po dohodě s nimi roku 1797 prodávají rodové statky aby bylo možno splatit obrovské dluhy po Karlu Vincentovi. Panství Velké Opatovice, Jevíčko a Jaroměřice přechází mocí rodového fideikomisu na dědický rod Salm-Reifferscheidt-Raitz. Po přeslici rod vymírá s nejstarší dcerou Marií Antonií (16. 4. 1766 – 31. 3. 1840), provdanou hraběnkou Černínovou z Chudenic.

Majetek větve Salm-Neuburg.

Panství na Moravě Panství v Čechách Panství v Rakousku Panství v Kladsku Panství ve Slezsku Panství ve Svaté říši římské Panství v Horních Uhrách

Rodový erb.

Erb rodu Salmů je takzvaně "mluvící". V červeném poli jsou dva odvrácení stříbrní lososi, přičemž losos se v Plattdeutsch řekne "Salm". Název prý pochází od skutečnosti, že lososi, migrující proti proudu řek doplouvali pravidelně až pod hrad Vielsalm, kolébku rodu. Štít je dále poset stříbrnými kříži, které jsou kombinací petrského a křížkového kříže. Poté, co Salmové přesídlili do Horního Salmu, změnili tyto kříže ve svém erbu na zlaté řecké kříže (tento znak Hornosalmského hrabství posléze převzali do svého erbu Salmové z rodu "Wild- und Rheingrafen". Větev Salm-Neuburg užívala erbovní štít čtvrcený, kde vedle původního znaku hrabství Horní Salm přibyl též znak hrabství Neuburg na Innu: na stříbrném poli červený gryf držící zajíce.

Hrabata ze Salmu byla velmi starým šlechtickým rodem pocházejícím z rodu hrabat z Lucemburku z rozvětvené rodiny Wigerichovců. Od 11. do konce 16. století vládla hrabství Salm v dnešní Belgii a Alsasku-Lotrinsku. Rod se psal podle rodového hradu Vielsalm v belgických Ardenách. Koncem 12. století, poté, co Salmové získali statky v oblasti Vogéz, nechali tam založit nový hrad s rodovým jménem Salm. Po vymření hlavní větve rodu r. 1416, resp. 1600 přešlo hrabství i titul sňatkem na další šlechtické dynastie. Vedlejší větev Salm-Neuburg získala četné statky na Moravě i ve východních Čechách a vymírá po meči teprve r. 1784. Vedle hrabat ze Salmu, hrabat ze Salm-Blamontu a hrabat ze Salm-Neuburgu existuje či existoval ještě rod Salmů z rodu „Pustinných a porýnských hrabat“, rod Salm-Vianden a rod Salm-Reifferscheidt. Tyto tři rody ale získaly jméno Salmů skrz sňatky nebo dědictví a nepocházejí přímo, tedy v mužské linii, z rodu Wigerichovců. Rod Salm byl ve své hlavní větvi po celou dobu svého trvání výhradně katolický, vedlejší větev Salm-Neuburg přešla v polovině 16. století k luterství, ale počátkem 17. století, ještě před Bílou horou se vrátila ke katolické víře.

Salm was a Lotharingian noble family originating from Salmchâteau in the Ardennes (present-day Belgium) and ruling Salm. The dynasty is above all known for the experiences of the Upper Salm branch which came to be located at Château de Salm in the Vosges mountain range and over time came to rule over a principality whose capital was Badonviller then Senones.


Životopis.

Narodil se v Santa Rose v Kalifornii. Je synem Janet a Joela Smollettových. Má tři bratry a dvě sestry: Jake, Jocqui, Jojo, Jurnee a Jazze. Jeho otec je žid (jeho rodina emigrovala z Ruska a Polska) a jeho matka má africké, indiánské a irské předky.

Kariéra.

S hereckou kariérou začal jako dítě, objevil se ve filmech "Šampióni" (1992) a "Všude dobře, doma nejlíp" (1994). Po boku svých pěti sourozenců hrál v sitcomu "On Our Own" (1994-95) na stanici ABC .  V roc 2012 se vrátil k herectví s hlavní rolí v komediálním dramatu "The Skinny". Později se objevil v seriálech "The Mindy Project" a "Pomsta." V roce 2014 získal roli Jamala Lyona v seriálu "Empire" na stanici FOX .  Jussie je také zpěvák-textař; v roce 2012 vydal EP "The Poisoned Hearts Club". V únoru 2015 bylo potvrzeno, že podepsal smlouvu s nahrávací společností Columbia Records na vydání alba. Podílel se na písničkách "I Wanna Love You" a "You're So Beautiful", které se objevily v seriálu a na soundtrackovém albu, které bylo vydáno v březnu 2015.  V červnu 2015 bylo oznámeno, že se objeví po boku své mladší sestry Jumee Smollett v televizní show "Underground". V roce 2017 se objeví ve filmu "".

Osobní život.

V červnu 2015 se v show Ellen DeGeneres přiznal, že je gay.

Falešný útok.

29. ledna 2019 Smollett nahlásil úřadům, že byl napaden dvěma muži, kteří na něj pokřikovali "rasistické a homofobní urážky" a "This is MAGA country" (MAGA - Make America great again - je slogan Donalda Trumpa), uvázali mu kolem krku smyčku a polili ho neznámou tekutinou.  Nicméně později se ukázalo, že celý útok byl sehraný a "útočníky" si najal sám Smollett..  21. února byl Smollett zatčen.

Jussie Langston Mikha Smollett (* 21. června 1983, Santa Rosa, Kalifornie, Spojené státy americké) je americký herec, zpěvák a fotograf. Jako dítě se objevil v několika filmech, včetně "Šampióni" (1992) a "Všude dobře, doma nejlíp" (1994). Od roku 2015 hraje v seriálu "Empire na" stanici FOX . V roce 2017 se objeví ve filmu "".

Jussie Smollett ( , born June 21, 1982) is an American actor and singer. He began his career as a child actor in 1987 acting in films including "The Mighty Ducks" (1992) and Rob Reiner's "North" (1994). In 2015, Smollett portrayed musician Jamal Lyon in the Fox drama series "Empire", a role that was hailed as groundbreaking for its positive depiction of a black gay man on television. Smollett has also appeared in Ridley Scott's science fiction film "" (2017) as Ricks and in "Marshall" (2017) as Langston Hughes.  Smollett was indicted in February 2019, for disorderly conduct for staging a fake hate crime assault; the charges were dropped the following month. In February 2020, he was indicted on six counts of making false police reports.


Rozšíření.

Druh pochází z oblastí Střední Ameriky, z Mexika a Guatemaly. Dosud tam planě roste v horských údolích, v částečném zastínění ve smíšených lesích mezi borovicemi a duby. Do zbytku světa, včetně Jižní Ameriky, se začal dostávat počátkem 16. století.

Ekologie.

Původní rostliny byly dvouleté, kvetly až druhým rokem. Po více než 2000 let šlechtění původními obyvateli Střední Ameriky byly získány rostliny, které během jednoho roku vyrostou do výše až 4 m, vykvetou a vytvoří semena. Brzy po vzejití mladé rostlinky žádají vhodnou tyčovitou oporu kolem které se samy ovíjejí. Koncem září nebo s příchodem prvních mrazíků rostlina usychá. Z liány byl obdobně vyšlechtěn i fazol obecný.  Rostliny nejsou odolné vůči chladu, v podmínkách České republiky začínají semena klíčit až po prohřátí půdy, nejdříve v druhé polovině května. Je výhodné je sázet na stanoviště s plným osluněním a s neutrální, až mírně alkalickou půdu, která je hluboká, hlinitá, dostatečně vlhká a přitom dobře odvodněná. Během kvetení a tvorby plodů potřebuje hodně vláhy. Jako bobovitá rostlina dokáže za pomoci symbiotických bakterií na kořenech získávat vzdušný dusík a ten vpravovat do půdy.

Popis.

Jednoletá rostlina s až 4 m dlouhou lodyhou, od spodu větvenou, která roste z kuželovitého kořene. Listy s kopinatými palisty vyrůstají střídavě, mají dlouhé řapíky, jsou trojčetné, drsně chlupaté až holé a živě zelené. Lístky s kopinatými palisty a kratičkými řapíky jsou velké 6 až 14 × 4 až 10 cm, mírně asymetricky vejčité, u báze okrouhlé a na vrcholech zašpičatělé.  Oboupohlavné květy, 2 až 3 cm velké, vytvářejí v počtu 10 až 20 řídká hroznovitá květenství, jež vyrůstají na dlouhých stopkách z úžlabí listů. Jejich dvoupyský kalich je široce zvonkovitý a zuby má kratší než trubku. Koruna bývá nejčastěji šarlatově červená, méně často je bílá, fialová, modrofialová, smetanově bílá nebo narůžovělá, jednobarevná či dvoubarevná a má okrouhlou pavézu nazpět ohnutou, křídla obvejčitá a člunek s dlouhým spirálovitým zobáčkem.  Rostliny jsou dlouhodenní, květy opylují včely a čmeláci, v domovině i kolibříci. V případě nedostatku opylovačů jsou schopné se opylit samosprašně. Ploidie druhu je 2n = 22.  Plody jsou mírně srpovité, podlouhlé lusky 10 až 30 cm dlouhé a 1,5 cm široké, nezralé mají drsný povrch. Ve zralosti pukavý lusk obsahuje 6 až 10 oválných semen dlouhých 10 až 25 mm. Semena někdy mají naznačené prohnutí nebo nesouměrnou přední a zadní části, bývají zbarvená buď jednobarevně bíle, černě, hnědě či šedě, nebo jsou na těchto podkladech skvrny v barvě šedé, rezavé neb tmavohnědé.

Rozmnožování.

Tento druh lze s úspěchem rozmnožovat pouze semeny, která se do venkovních záhonů vysévají až v polovině května, potřebují k probuzení teplotu nejméně 10 °C. Klíčí na rozdíl od fazolu obecného hypogeicky (děložní lístky se vyvíjejí již pod zemí).

Význam.

Podobně jako u mnoha dalších rostlin tohoto rodu jsou významnou potravinou semena, obsahují nejméně dvojnásobně více bílkoviny než obiloviny. Velmi mladé lusky, ještě bez semen, se také dají použít jako přílohová zelenina a o něco starší lusky, s již počínajícími semeny, se sterilizují a používají jako tzv. zelené fazole na omáčky i saláty. Jeho pěstování je ve srovnání s fazolem obecným složitější, má větší prostorové nároky a je náročnější na práci (sklízí se průběžně); celkově však dává větší úrodu. Suché prázdné lusky se používají do bylinných čajů pro snížení hladiny glukózy při diabetes mellitus.  Častěji je fazol šarlatový pěstován jako ozdobná letnička používána k rychlému a dočasnému popnutí různých konstrukcí, mříží, stěn i zakrytí neestetických zákoutí. Pro prodloužení doby kvetení je nutno otrhávat zrající lusky. Při dostatečně velké nádobě i péči může růst i na balkoně.  Nejrozšířenější je dvoubarevný kultivar 'Bicolor', který má křídla v květech bílá a pavézu šarlatově červenou. Koncem léta má tato liána dlouhé, široké lusky obsahující skvrnitá ledvinovitá semena. Teoreticky by bylo možno před uschnutím rostlinu sestřihnout, vyrýt a kořenový bal uložit do vlhké a nemrznoucí místnosti a na jaře ji opět vysadit, vyrostla by rychleji než ze semene.

Toxicita.

Lusky a zralá i nezralá semena fazolu šarlatového se nemají jíst syrová. Obsahují mírně toxickou bílkovinu phaseolin, kterou si rostlina vytváří na ochranu proti škůdcům. U citlivých lidí může po požití vyvolat nevolnost, zvrácení, průjem nebo zažívací potíže; tepelnou úpravou se její škodlivé účinky eliminují.

Fazol šarlatový ("Phaseolus coccineus") je levotočivá liána, jeden z asi padesáti druhů rodu fazol. Je počítán mezi základní luštěniny a využívá se nejen jako jednoletá zelenina, ale i okrasná, výrazně červeně kvetoucí, ovíjivá letnička.

Phaseolus coccineus, known as runner bean, scarlet runner bean, or multiflora bean, is a plant in the legume family, Fabaceae. Another common name is butter bean, which, however, can also refer to the lima bean, a different species.  It is grown both as a food plant and an ornamental plant.


Návrh.

Kód, který je napsán ve VBA je přeložen do proprietárního prováděcího kódu, který se jmenuje "Microsoft P-code" (z anglického "packed code", což znamená "zabalený kód"). Tento kód hostující aplikace (například Microsoft Access, Microsoft Excel, Microsoft Word, Microsoft Outlook nebo Microsoft PowerPoint) ukládá jako samostatný stream v samotném dokumentu (například codice_1 soubor nebo codice_2 soubor). Kód je poté spuštěn ve virtuálním stroji, který hostuje hostující aplikace.

Automatizace.

Aplikace ve VBA, které jsou psané tak, aby používaly rozhraní OLE Automation jedné aplikace nemohou být použity k automatizaci jiné aplikace i přes to, že také obsahuje prostředí pro běh aplikací VBA, protože rozhraní je v obou aplikacích odlišné. Například aplikace napsané pro automatizaci Microsoft Wordu nemohou automatizovat jiný textový procesor, i přes to, že také hostuje prostředí pro běh VBA.  Může být automatizováno více aplikací z jednoho hosta prostřednictvím vytváření objektů aplikací v kódu VBA. VBA kód psaný v aplikaci Microsoft Access může vytvořit spojení s Excelem, formátovat text, spojit e-maily z Outlooku.  VBA programy mohou reagovat na stisknutí tlačítka v menu, na makro, na klávesovou zkratku nebo na OLE/COM událost, například otevření dokumentu v aplikaci nebo jeho zavření.

Bezpečnost.

Stejně, jako programy vytvořené v jiných programovacích jazycích mohou být vytvořena se zlým úmyslem, mohou existovat i viry napsané ve VBA. V okamžiku použití skriptu v jazyce VBA, je většina z bezpečnostních funkcí v rukou uživatele, nikoliv autora makra. Koncový uživatel makra se může chránit například tím, že deaktivuje všechna makra, kromě těch, kterým explicitně dovolil spuštění.

Visual Basic for Applications (neboli VBA) je programovací jazyk od firmy Microsoft, který je používán v jeho balíčku Microsoft Office. VBA umožňuje vytváření uživatelsky definovaných funkcí, automatizaci procesů, přístup k Windows API a ostatní nízkoúrovňové funkce prostřednictvím dynamicky linkovaných knihoven (DLL). VBA zároveň rozšiřuje možnosti dřívějších programovacích jazyků, které ovšem byly specifické pro různé aplikace, například pro textový procesor Microsoft Word existoval jazyk WordBasic. Program v jazyce VBA může být použit pro kontrolu mnoho aspektů hostující aplikace, včetně manipulace s funkcemi uživatelského rozhraní, například menu, nebo také dovoluje pracovat s vlastními uživatelskými formuláři nebo dialogy.  Jak již název tohoto jazyka napovídá, VBA je velmi úzce příbuzné s Visual Basic a používá stejnou běhovou knihovnu Visual Basic Runtime Library, avšak program napsaný v tomto jazyce dokáže běžet pouze spolu s hostující aplikací, nikoliv jako samostatný program. Program napsaný v tomto jazyce může ovládat jednu aplikaci z jiné prostřednictvím protokolu OLE Automation. Pomocí programu v jazyce VBA tak například lze automaticky generovat report do Wordu z dat uložených v Excelu.  Prostředí VBA je k dispozici ve většině aplikací v sadě Microsoft Office, včetně verzí pro macOS (od verze 2008) a ostatních aplikací od Microsoftu (například Microsoft MapPoint nebo Microsoft Visio).

Visual Basic for Applications (VBA) is an implementation of Microsoft's event-driven programming language Visual Basic 6, which was declared legacy in 2008, and its associated integrated development environment (IDE). Although pre-.NET Visual Basic is no longer supported or updated by Microsoft, the VBA programming language was upgraded in 2010 with the introduction of Visual Basic for Applications 7 in Microsoft Office applications. As of 2020, VBA has held its position as "most dreaded" language for developers for 2 years. (The most dreaded language for 2018 was Visual Basic 6).  Visual Basic for Applications enables building user-defined functions (UDFs), automating processes and accessing Windows API and other low-level functionality through dynamic-link libraries (DLLs). It supersedes and expands on the abilities of earlier application-specific macro programming languages such as Word's WordBASIC. It can be used to control many aspects of the host application, including manipulating user interface features, such as menus and toolbars, and working with custom user forms or dialog boxes.  As its name suggests, VBA is closely related to Visual Basic and uses the Visual Basic Runtime Library. However, VBA code normally can only run within a host application, rather than as a standalone program. VBA can, however, control one application from another using OLE Automation. For example, VBA can automatically create a Microsoft Word report from Microsoft Excel data that Excel collects automatically from polled sensors. VBA can use, but not create, ActiveX/COM DLLs, and later versions add support for class modules.  VBA is built into most Microsoft Office applications, including Office for Mac OS X (except version 2008), and other Microsoft applications, including Microsoft MapPoint and Microsoft Visio. VBA is also implemented, at least partially, in applications published by companies other than Microsoft, including ArcGIS, AutoCAD, CorelDraw, LibreOffice, Reflection, SolidWorks, WordPerfect, and UNICOM System_Architect (which supports VBA 7.1).


Život.

Narodil se v kurdské rodině, ve vesnici Hemite na jihovýchodě dnešního Turecka (tehdy Osmanské říše). Jeho rodný kraj, rovina Çukurova, se stal dějištěm většiny jeho knih, příběh o zbojníkovi Ince Memedovi nevyjímaje. Kemal sám roli rodného kraje a inspirace načerpané z něj vždy velmi zdůrazňoval. „Nikdo se nemůže stát velkým romanopiscem, pokud nemá svoji vlastní Çukurovu,“ řekl například.  Když mu bylo pět let, sirotek, jehož jeho rodina adoptovala, zavraždil jeho otce. Stalo se to v mešitě při modlitbě a Kemal byl události přímým svědkem (Zážitek vraždy otce později zpracoval i literárně, v románu z roku 1980). Způsobilo mu to obrovský šok a také řečovou vadu. Té se zbavil až ve dvanácti letech. Řečová vada se neprojevovala, když zpíval, a proto se začal zpívání, i jako druhu terapie, intenzivně věnovat. To mu otevřelo cestu k tureckému folklóru. Někteří literární odborníci soudí, že turecký folklór je klíčem k celé poetice jeho děl.  Písně mu ovlivnily život i tím způsobem, že začal toužit si je zapisovat. K tomu potřeboval umět číst a psát, a tak přemluvil matku, aby ho poslala do školy, která byla vzdálená 10 kilometrů. Naučil se číst a psát jako jediný ze své rodné vsi. To mu později otevřelo cestu k novinařině a literatuře.  Jeho dětství ho poznamenalo ještě jinak, přišel též o pravé oko, když nešťastně manipuloval s nožem.  Přestože se jeho matka znovu vdala (za svého švagra), rodina byla ve složité ekonomické situaci, mimo jiné proto, že všichni tři Kemalovy sourozenci zemřeli na malárii. Kemal kvůli tomu ani nedokončil středoškolské vzdělání a šel pracovat na bavlníkové a rýžové plantáže a do továrny. Živil se ale také jako vesnický učitel, nosič vody, švec, řidič traktoru, písař a mnohými jinými profesemi. Do svých třiceti let vystřídal dle svých slov 40 zaměstnání.  V té době se též stal aktivistou marxistické Turecké strany pracujících. Za své politické aktivity byl pronásledován. Poprvé se dostal do vězení v roce 1950, a to za „socialistickou propagandu“.  Po propuštění z vězení se v něm projevila touha psát. Pořídil si psací stroj a jako řada jiných autorů z chudších poměrů se uchytil v novinařině. Získal redaktorské místo v istanbulských levicově orientovaných novinách "Cumhuriyet" ("Republika"). Proslul zde zejména reportážemi z Anatolie, kterou procestoval jako námezdní dělník křížem krážem. Jeho reportáže mu zajistily velký respekt a získal za ně i Cenu asociace novinářů.  V roce 1967 se osamostatnil a založil marxisticky orientovaný týdenník "Ant". Tím si vysloužil znovu trest vězení, opět za zakázanou propagandu marxismu.  Později se začal více věnovat psaní románů, do novin přispíval jen výjimečně. Psal též filmové scénáře.  V roce 1973 spoluzakládal Syndikát spisovatelů a byl zvolen jeho prvním prezidentem.  Jeho literární sláva, i mezinárodní, mu zajistila jistou ochranu před úřady, nicméně za podporu Kurdů stanul před soudem ještě roku 1995, když byl obviněn, že podporuje kurdský separatismus (šlo o článek otištěný v německém časopise "Der Spiegel"). Byl odsouzen na 20 měsíců vězení, ale jako celosvětově proslulý autor do vězení ani nenastoupil, rozsudek byl oficiálně „pozastaven“. Často se též věnoval problému řecké menšiny v Turecku.  Získal za svůj život řadu cen, mj. "Prix Mondial Cino del Duca" (1982), či Mírovou cenu německých knihkupců (1997). Je též členem francouzského Řádu čestné legie.

Dílo.

Jeho styl má blízko k jihoamerickému magickému realismu. Prostý realismus podle Kemala totiž nemůže zahrnout celou lidskou zkušenost, včetně té nevědomé. To také byl zpočátku problém pro tureckou kritiku, která od vesnického románu realismus vyžadovala. Nakonec ji však Kemalův styl okouzlil a byl vyčleněn z kategorie vesnického románu jako tzv. „anatolský román“. Byl dokonce označen za zcela originální směr, ba první turecký literární proud, který není jen nápodobou západních proudů. Autor literární teoretiky též provokuje svou oscilací mezi návratem k mýtu a modernistickými postupy (to zejména v trilogii "Dağın Öte Yüzü").  Do češtiny byly přeloženy dvě knihy, roku 1966 Státní nakladatelství krásné literatury a umění vydalo román "Zbojník Ince Memed", jejž přeložila Helena Turková, roku 1979 Odeon knihu "Jeřábi se zlatými péry", již přeložil Luděk Hřebíček.

Yaşar Kemal, vlastním jménem Kemal Sadık Gökçeli (6. říjen 1923, Hemite – 28. únor 2015, Istanbul) byl turecký spisovatel kurdského původu. K jeho nejznámějším dílům patří román "Zbojník Ince Memed" z roku 1955, v němž se statečný zbojník postaví na ochranu své milé i utlačovaného lidu, pomstí smrt své matky a zbaví vesnici útlaku mocipánů. Jeho prózy byly značně lyrické a zakořeněné v mýtu. Je řazen k takzvanému tureckému vesnickému románu, protože popisoval především život na venkově. Jeho knihy byly přeloženy do 40 jazyků.

Yaşar Kemal (born Kemal Sadık Gökçeli; 6 October 1923 – 28 February 2015) was a Kurdish writer and human rights activist, and one of Turkey's leading writers. He received 38 awards during his lifetime and had been a candidate for the Nobel Prize in Literature on the strength of "Memed, My Hawk".  An outspoken intellectual, he often did not hesitate to speak about sensitive issues, especially those concerning the oppression of the Kurdish people. He was tried in 1995 under anti-terror laws for an article he wrote for "Der Spiegel" highlighting the Turkish Army's destruction of Kurdish villages during the Turkish-Kurdish conflict. He was released but later received a suspended 20-month jail sentence for another article he wrote criticising racism in Turkey, especially against the Kurds.


Život.

Svou kariéru začal v armádě. Vystudoval kadetní školu ve Varšavě, načež narukoval k dělostřelectvu. Roku 1794 se jako důstojník zúčastnil obrany Varšavy před pruským vojskem. V bitvě u Maciejowic padl do ruského zajetí. Na přímluvu generála Tormasova byl propuštěn a vstoupil jako major do ruského vojska, kde nakonec dosáhl hodnosti podplukovníka. Roku 1797 ruskou armádu opustil a odešel do Německa, kde začal studovat filosofii a práva. Uchvátilo ho hlavně dílo Kantovo. Roku 1800 natrvalo přesídlil do Francie. Působil v Paříži, poté v Marseille, kde také vydal svá první dvě filozofická díla: "Le bombardier polonais" a "La critique de la raison pure."  Poté pracoval deset let v ústraní. O této etapě Ottův slovník naučný uváděl: „Od té doby Wroński Hoene dával se unášeti blouznivou myslí svou, že v pomyslech svých dostihl zárodků velikých objevův a že jest mu souzeno posvětiti život svůj dobru celé společnosti lidské. Po deset let pracoval v úplném ústraní o rozvinutí filosofických a mathematických svých objevův.“  Roku 1810 v Paříži předložil výsledky svých matematických studií francouzskému institutu a vydal práce "Introduction à la philosophie des mathématiques" (Úvod do filosofie matematiky, 1811) a "Résolution générale des équations de tous les degrés" (Obecné řešení rovnic všech stupňů, 1812).  Ottův slovník o reakci na tato díla soudil: „Avšak výklad jeho podaný v těchto dvou spisech přemrštěného směru a pohrdající všemi autoritami ve vědě, byl příčinou, že institut přiznav Wroński hoenekému pouze jakési známosti formulí mathematických, odsoudil jej jako člověka zbaveného zdravých smyslů. Wroński hoene tím velmi jsa popuzen, vedl od té chvíle urputný boj proti Legendroví, Aragovi, Lagrangeovi, Lacroixovi a jiným učencům franc., což způsobilo trudné jeho položení hmotné.“  Neúspěch ho přivedl do značně složité ekonomické situace, jediným zdrojem jeho příjmů bylo vyučování v malém pařížském penzionátu. Zlomem se stalo setkání s bankéřem Arsonem, přívržencem mysticismu, který se pro Hoene-Wrońského dílo nadchl a podepsal s ním smlouvu, že za zasvěcení do jeho učení mu vyplatí honorář 300 000 franků. Když Arson vystřízlivěl, chtěl smlouvu zrušit, ale Hoene-Wroński dal věc k soudu, který nakonec Arsona přinutil smlouvu částečně dodržet, což značně zlepšilo Wrońského finanční situaci. Peníze mu umožnily znovu se ponořit do studií a také od roku 1818 vydávat časopis "Le Sphinx", kde začal představovat svůj filozofický a nábožensko-politický systém, jenž nazval „mesianismus“.  Tento systém chtěl shrnout do pětidílného spisu, z něhož však vyšly jen dva první díly "Prodrome de la politique moderne" (1831) a "Metapolitique messianique" (1840). V prvním popsal lidstvo jako chorobné, a rovněž to, jak se síly světa formují do dvou protichůdných bloků, které svedou finální zápas. Druhá kniha se více věnuje stavu soudobé Francie. Svou filozofii Wroński nazýval též „achromatickou“, což mělo naznačit, že se dotýká transcendentální pravdy, na niž soudobá filozofie ani teologie nemůže dosáhnout.  Politicky byl konzervativcem, představitelem ultrakatolicismu, přívržencem jezuitů a vášnivým odpůrcem demokracie.  Velké úkoly a zářivou budoucnost v příštích tisíci letech připisoval Slovanům, Rusko je podle něj předurčeno k vůdčímu postavení v Evropě.

Józef Maria Hoene-Wroński (23. srpen 1776, Wolsztyn – 9. srpen 1853, Neuilly-sur-Seine) byl polský filozof a matematik, autor pojmu mesianismus. V matematice se věnoval teorii algebraických a diferenciálních rovnic. Psal francouzsky, ve Francii strávil velkou část života. Roku 1815 své původní jméno Józef Hoene rozšířil na Józef Maria Hoene-Wroński.

Józef Maria Hoene-Wroński (; , ; 23 August 1776 – 9 August 1853) was a Polish Messianist philosopher, mathematician, physicist, inventor, lawyer, occultist and economist. He was born Hoene to a municipal architect in 1776 but changed his name in 1815.  In 1803, Wroński joined the Marseille Observatory but was forced to leave the observatory after his theories were dismissed as grandiose rubbish. In mathematics, Wroński introduced a novel series expansion for a function in response to Joseph Louis Lagrange's use of infinite series. The coefficients in Wroński's new series form the Wronskian, a determinant Thomas Muir named in 1882.


Výskyt.

Euroasijský druh rostoucí hlavně v Evropě (mimo Skandinávii) a v Západní a střední Asii, méně již v severní Africe. Druhotně byl rozšířen do Severní i Jižní Ameriky a Austrálie. Přestože byl používán ke krmení koní již v dobách před naším letopočtem, jeho novodobé využití v zemědělství se datuje z přelomu 18. a 19. století.  V České republice se vyskytuje poměrně hojně, roste i do nadmořské výšky okolo 1000 m. Ve vyšších a chladnějších polohách je jeho rozšíření mnohem řidší než v teplejších nížinách. Pro krmné účely se začal na polích pěstovat až ve 30. letech 20. století.

Ekologie.

Ve volné přírodě se štírovník růžkatý vyskytuje na suchých loukách a pastvinách, na lesních pasekách a lemech, na mezích a kamenitých stráních, okolo cest i podél vodních toků. Je skromnou rostlinou, roste i na půdách s malým obsahem humusu, je ale poměrně teplomilný a silně světlomilný. Nevymrzá, je odolný proti suchu a dobře snáší i dočasný nadbytek vláhy, špatně však roste v uléhavých půdách.

Popis.

Víceletá až vytrvalá (šest až dvanáct let), trsnatě odnožující bylina s lodyhami dlouhými až 60 cm. Lodyhy vyrůstají ze silného, kůlovitého kořene, více než 1 metr dlouhého, s četnými, podpovrchovými postranními kořínky; kořenový krček se nachází asi 2 cm pod povrchem. Přímé, vystoupavé nebo poléhavé, od báze rozvětvené lodyhy jsou rýhované, tupě hranaté, vyplněné dření neb duté a lysé či brvité. V jednom trsu se může za příhodných podmínek vytvořit i desítka lodyh. Trojčetné listy mají velké, listům podobné palisty přiléhají k lodyze, takže vypadají jako pětičetné. Lístky s kratičkými řapíčky jsou obvejčité, obkopinaté nebo okrouhlé, na vrcholu jsou špičaté nebo tupé, 1 až 3 cm dlouhé a 0,5 až 1,5 cm široké. Jsou zbarveny živě zeleně, hnědozeleně až šedě, jsou lysé, řídce brvité nebo porostlé odstávajícími chlupy.  Oboupohlavné, žlutě zbarvené květy vytvářejí tři až šestičetná, koncová neb úžlabní, dlouze stopkatá květenství hlávku nebo stažený okolík. Na jedné lodyze bývají dvě až šest květenství. Nevonné květy se široce vejčitými listeny mají kratičké stopky, jejich poupata bývají oranžově až červeně naběhlá. Květy mají zelený, zvonkovitý, 3 až 8 mm dlouhý kalich se shodnými, trojúhelníkovitými cípy kratšími než je kališní trubka. Koruna, o různém odstínu žluté barvy, bývá dlouhá 10 až 16 mm a pavézu a křídla má někdy načervenalé. Kvete od konce května do začátku záři. Ploidie druhu je 2n = 24.  Rostlina je cizosprašná, opylovači bývají včely a čmeláci nacházející v květech dostatek pylu. Plod je válcovitý, nahnědlý, vícesemenný, silně pukavý lusk, dlouhý 2 až 4 cm a ukončený zobánkem. Lusk obsahuje 8 až 18 tmavě hnědých, oválných semen. Ta jsou hladká, lesklá, velká asi 1,5 x 1,3 mm a hmotnost tisíce semen (HTS) je 1,25 g. Získávat semena je poněkud obtížné, lusky obsahují semen málo, dozrávají nepravidelně a po dosažení zralosti se otvírají a semena vypadávají. Mimo semen se rostlina rozmnožuje i vegetativními výběžky.

Význam.

Štírovník růžkatý je hodnotnou pícninou využívanou hlavně do dočasných a trvalých krmných směsí (např. s kostřavou luční, bojínkem lučním nebo ovsíkem vyvýšeným), hlavně pro luční porosty na sušších místech, kde stabilizuje výnosy zejména ve 2. a 3. seči. Vyhovuje mu časté sečení, případně i extenzivní pastva nebo kombinované využívání. Kvalita jeho píce je průměrná, stravitelnost dosahuje asi 70 %, dřevnatí pomalu a zvířata nenadýmá.  Někteří motýli ho využívají jako žírnou rostlinu pro své larvy, jsou to např. modrásek štírovníkový, modrásek černolemý, modrásek jehlicový, soumračník máčkový a bělásek hrachorový. Je také známou medonosnou rostlinou.

Toxicita.

Rostliny štírovníku růžkatého obsahují kyanogenní glykosidy (lotuaustralin, lotusin, fasolunatin) a 3-nitropropionovou kyselinu, které mohou být při zkrmování velkého množství štírovníku pro zvířata toxické. Sušením se tyto látky rozkládají jen velmi málo, mizí však při silážování.  Při zkrmení většího objemu se mohou u zvířat projevit příznaky akutní otravy, jsou to nechutenství, paralýza končetin, ztráta rovnováhy, obtížné dýchání a ztuhlost svalů na krku, zvracení a průjem. Silná zástava dechu může vést až k úhynu zvířete. Nejvíce vnímaví jsou hlodavci (králíci). Přežvýkavci jsou, vyjma období laktace, málo citliví, u nich rychle dochází k rozkladu škodlivých látek v bachoru.

Taxonomie.

Štírovník růžkatý je vzhledově variabilní rostlinou, mívá rozdílně tvarované listy které mají nestejný odstín zelené barvy, je více či méně porostlý chlupy, mívá různě velké a rozdílně vybarvené květy, má lodyhy duté či plné a odlišný poměr vzpřímených a poléhavých. Jen v české přírodě je rozlišováno šest variet:  Pro užitkové pěstování bylo dále vyšlechtěno několik odrůd které se odlišují morfologicky i dalšími vlastnostmi. V ČR se pěstují např. odrůdy 'Lotar', 'Malejovský', 'Táborák' a 'Polom'.

Externí odkazy.

Štírovník růžkatý ("Lotus corniculatus") je dvouletá až vytrvalá, žlutě kvetoucí bylina, druh z rodu štírovník. Je v české přírodě původní druh a v poslední době se rozvíjí jeho pěstování jako užitkové rostliny využívané v zemědělství.

Lotus corniculatus is a flowering plant in the pea family Fabaceae, native to grasslands in temperate Eurasia and North Africa. Common names include common bird's-foot trefoil, eggs and bacon, birdsfoot deervetch, and just bird's-foot trefoil, though the latter name is often also applied to other members of the genus.  It is a perennial herbaceous plant, similar in appearance to some clovers. The name 'bird's foot' refers to the appearance of the seed pods on their stalk. Five leaflets are present, but with the central three held conspicuously above the others, hence the use of the name 'trefoil'. It is often used as forage and is widely used as food for livestock due to its nonbloating properties.


Jméno.

V prvním návrhu, který se objevil roku 1943, se počítalo se jménem Těžký tank T28, ale tento název nezapadal do tradičního vzoru pojmenovávání tanků, protože se nevyznačoval otočnou věží, což byl standardní prvek těžkého tanku. V březnu 1945 byl tedy navržen název Samohybné 105 mm dělo T95. Tento název však také nezapadal do amerického tankového „názvosloví“, protože většina samohybných děl byla pancéřována velmi lehce, nebo pancířem nedisponovala vůbec. Byla tedy vytvořena speciální kategorie pojmenovávání a pro tank se ujal název Supertěžký tank T28.

Design.

Místo věže, která byla v té době hlavní výzbrojí tanků, byla na vozidlo namontována dělová komora, do které bylo napasováno dělo T5E1 ráže 105 mm. Vertikální rozpětí pohybu děla bylo od -5° do 19,5° a horizontální rozpětí bylo 10° doprava a 11° doleva. Hlaveň měla délku 65 ráží, tedy něco málo přes 6,5 m. Vlastnosti děla byly na poměry druhé světové války vynikající – úsťová rychlost granátu byla 1130 m/s a dělo dokázalo střílet na vzdálenost až 19 km. Jako další výzbroj byl na tanku již pouze jeden protiletadlový kulomet Browning M2 ráže 12,7 mm.  Mechanická nástavba vozidla byla částečné převzata z tanku T23. Vzhledem k obrovské hmotnosti vozidla nestačilo použití jednoho pásu na každé straně. Pásy tedy byly zdvojeny a protaženy až před samotnou korbu vozidla, aby se zvýšila stabilita. Vnější dvojice pásů mohla být v případě přepravy rozebrána a tažena za vozidlem jako jeden celek. Paradoxní bylo, že T28 byl tak těžký, že ho žádné spojenecké přenosné mosty nemohly unést, a tak byl na bojišti prakticky nepoužitelný. Navíc jeho dojezd činil pouhých 160 km, protože spotřeba motoru GAF byla obrovská.  Tank disponoval jedním z nejsilnějších čelních pancířů, jakým bylo kdy vojenské vozidlo vybaveno. Byl silný 300 mm a žádné protitankové dělo jej nedokázalo prostřelit. Spodní část tanku a pásy byly zakryty pancéřovým plátem o tloušťce 100 mm, záď a boky korby měly 64 mm. Na to, jaký měl tank pancíř, byl vybaven velmi slabým motorem – 500 koňovým Ford GAF V8 s převodovkou Torqmatic. Maximální rychlost činila pouhých 13 km/h, což výrazně limitovalo schopnosti vozidla překonávat překážky a svahy.

Vývoj.

Supertěžký tank T28 byl navržen na útoky proti těžkým obranným systémům. Hlavní účel byl zlomit obávanou německou Siegfriedovu linii, se kterou měly veškeré spojenecké armády velké problémy. Tank byl pro tyto účely vybaven 105 mm dělem, které bylo známo velmi dobrými vlastnostmi při střelbě do betonu a byly u něj předpokládány perfektní výsledky při ničení těžkého opevnění.  Požadavek na bojové vozidlo byl vydán roku 1943 a předpokládalo se bojové využití 25 těchto vozidel. V březnu 1944 se však konala konference mezi oddělením výzbroje a velitelstvím pozemních jednotek, která vyústila ve snížení požadavku na 5 tanků. Kompletní plán byl dodán společnosti Pacific Car and Foundry Company v březnu 1945. I když se v továrně snažili vozidlo zkompletovat co nejrychleji, byl první trup tanku hotov až v srpnu, a než byl první kus schopen jízdy, válka skončila nejen v Evropě, ale už i v Asii. Počet vozidel byl tedy znovu snížen na pouhé 2 kusy.  Byly postaveny dva prototypy. Byly testovány na základnách v Aberdeenu a Fort Knoxu až do roku 1947. V tomto roce při zkouškách na základně Yuma jednomu z vozidel začal hořet motor a bylo požárem velmi vážně poškozeno. Tank byl prohlášen za dále nepoužitelný, byl rozebrán a prodán do šrotu. Ani druhý z prototypů nebyl zařazen do služby, místo toho byl určen pro testy „výdrže vybavení a součástí na tak těžkém vozidle“. Ještě v říjnu toho samého roku se ministerstvo války rozhodlo zastavit produkci supertěžkých vozidel a projekt byl zrušen. Projekt později pokračoval a vyústil v klasické těžké tanky opatřené věží – T29 a T30.  Není známo, co se v následujících letech dělo s druhým prototypem. Každopádně po 27 letech, roku 1974 byl nalezen v zadní části základny Fort Belvoir ve Virginii mezi dalšími zapomenutými vojenskými vozidly a nepoužitelnými vraky. Byl vystaven v Pattonově muzeu zbraní a kavalerie a roku 2011 byl dopraven do Fort Benning v Georgii, kde je nyní k dispozici pro návštěvníky.

Tank T28 byl samohybným dělem navrženým pro Armádu Spojených států amerických za druhé světové války. Původně byl určen na pomoc při proražení obávané Siegfriedovy linie a počítalo se s ním také při plánované invazi na japonskou pevninu.

The T28 Super Heavy Tank was an American heavily armored tank/self-propelled gun designed for the United States Army during World War II. It was originally designed to be used to break through German defenses of the Siegfried Line, and was later considered as a possible participant in the planned invasion of the Japanese mainland.  The 100-ton vehicle was initially designated a heavy tank. It was re-designated as the 105 mm Gun Motor Carriage T95 in 1945, and then renamed in 1946 as the Super Heavy Tank T28.  Only two prototypes were built before the project was terminated.


Název.

Jméno ostrova pochází od středověké správní jednotky ("gouw") v rámci Franské říše, která se nazývala Texla. Ve fríštině se vyslovuje [Teksel], v nizozemštině [Tessel].

Historie.

Podle vykopávek byl ostrov osídlen už v mezolitu. V roce 1415 obdržel městské právo. Původně byl rozdělen na dva ostrovy, Texel na jihu a Eierland na severu, které byly roku 1630 propojeny polderem. V srpnu 1673 proběhla bitva u Texelu, která byla součástí Třetí anglo-holandské války. V lednu 1795 uvízla holandská flotila v ledu u pobřeží ostrova a upadla do francouzského zajetí. V říjnu 1914 zneškodnily nedaleko ostrova britské torpédoborce čtyři německé torpédové čluny. Za druhé světové války se odehrála Texelská katastrofa, když 31. srpna 1940 byly britské válečné lodě při kladení min napadeny německou flotilou a při pokusu o únik najely na vlastní miny. Dvě lodě byly zničeny a dvě vážně poškozeny, zahynulo okolo tří set námořníků. Na konci války proběhlo Gruzínské povstání na Texelu. Známým obyvatelem ostrova byl spisovatel Jan Wolkers, který zde pobýval od roku 1980 do své smrti roku 2007.

Přírodní poměry.

Ostrov je rovinatý, tvořený převážně písečnými dunami. Nejvyšší bod se nachází 15 metrů nad hladinou moře. Zdejší terén je vyhledáván vyznavači cykloturistiky. Podnebí je oceánské, s letními průměry kolem 16 °C a zimními kolem 3 °C, srážky činí 815 mm ročně. Více než čtvrtinu rozlohy ostrova zaujímá národní park Duinen van Texel. Typickou rostlinou je limonka obecná, ve vnitrozemí se nacházejí jehličnaté lesy. Na pobřeží hnízdí řada mořských ptáků: tenkozobec opačný, kulík písečný, ústřičník velký a další. Ochránci přírody přísně hlídají, aby návštěvníci hnízdící ptactvo nerušili.

Ekonomika.

Hlavním zdrojem příjmů pro Texel je turistika. Ostrov je přístupný trajektem z přístavu Den Helder, provozovaným firmou Royal TESO, má i vlastní mezinárodní letiště. Pěstují se brambory a cukrová řepa, rozvinuté je pastevectví (počet ovcí se odhaduje na 16 000 kusů). Na Texelu bylo vyšlechtěno místní jatečné plemeno ovcí nazvané Texel. Z ovčího mléka se vyrábí zdejší specialita, sýr "Texelse Schapekaas". Na ostrově také sídlí královský ústav pro námořní výzkum. V okolním moři se každoročně pořádá významný závod katamaránů "Ronde om Texel". Atrakcí je rovněž 34 metrů vysoký maják na severní špici ostrova, postavený roku 1864.

Texel je největší z Fríských ostrovů, má rozlohu 161 km². Na západní straně jeho břehy omývá Severní moře a na východní Waddenzee. Od pevniny je vzdálen 5 km. Je součástí nizozemské provincie Severní Holandsko, v jejímž rámci tvoří jednu obec spolu se sousedním neobydleným ostrůvkem Noorderhaaks. Největším sídlem je Den Burg, dalšími vesnicemi na ostrově jsou De Cocksdorp, De Koog, De Waal, Den Hoorn, Oosterend a Oudeschild. Na ostrově žije 13 641 obyvatel (rok 2014).

Texel () is a municipality and an island with a population of 13,643 in the province of North Holland in the Netherlands. It is the largest and most populated island of the West Frisian Islands in the Wadden Sea. The island is situated north of Den Helder, northeast of Noorderhaaks, and southwest of Vlieland.


Klubová kariéra.

Začátky.

Aleix Vidal se narodil v městě Valls, které se nachází v provincii Tarragona, a právě za jejich tým si poprvé kopl do míče jako registrovaný fotbalista. Po pouhém roce však zamířil do výběru Infantil B v FC Barcelona, kde se potkal s Jordim Albou. Hned po roce se však znovu stěhoval a to do Cambrils, než zamířil do Gimnàsticu. Dva roky pak působil v mládežnických výběrech Realu Madrid, než se dostal do Reusu, odkud zamířil do Espanyolu.  Za něj však v prvním roce neodehrál ani jeden zápas a zamířil na hostování do Dammu. Nadcházející rok však nebyl o moc lepší a po dvou startech byl poslán na hostování do farmářského celku Pobla de Mafumet CF. 31. srpna 2009 přestoupil znovu do Nàsticu, jak se celku z Tarragony přezdívá, nicméně v létě nadcházejícího roku na něj čekalo angažmá v rezervě RCD Mallorca a působení ve třetí nejvyšší španělské soutěži. Uprostřed června roku 2011 vystřídal rezervu, když přestoupil do UD Almería.

UD Almería.

Zde už si konečně připsal seniorský debut a to hned 27. srpna téhož roku v duelu s Córdobou. Do áčka byl definitivně přesunut po odchodu Alberta Crustata do Wiganu, po němž zdědil i číslo 8. Ve své druhé sezoně už Vidal odehrál 37 zápasů, z nichž 30 bylo v základní sestavě. Celkem nasbíral téměř 2 600 odehraných minut a na návratu do La Ligy po dvou letech tak měl obrovský podíl.  6. srpna 2013 prodloužil Vidal smlouvu do roku 2017 a mezi španělskou elitou si připsal premiéru o 8 dní později, v zápase s Villarrealem. V něm se objevil v základní sestavě, avšak prohře 2:3 na domácím stadionu nezabránil. První gól zaznamenal o necelý měsíc později, při porážce 2:4 od Atlética Madrid.

Sevilla FC.

16. června roku 2014 Vidal přestoupil za částku 3 miliony eur do Sevilly, kde podepsal čtyřletý kontrakt. Hned 12. srpna si na Cardiff City Stadium zahrál v prestižním utkání o Superpohár UEFA proti Realu Madrid. Po šestašedesáti minutách jej vystřídal další debutant, Iago Aspas. Ani jeden z nich však nezvrátil prohru 0:2. O 11 dní později se ale Aleix mohl radovat z první branky pro Los Nervionenses, když otevíral skóre domácího utkání s Valencií, jenž nakonec skončil remízou 1:1.  7. května nastoupil k zápasu proti ACF Fiorentina v rámci semifinále Evropské ligy a poněkolikáté to bylo na pozici pravého beka, kde jej kouč Unai Emery začal využívat. Před svým odchodem ze hřiště v 58. minutě, kdy jej nahradil Coke, stihl dát dvě branky a nahrát na třetí, jejímž autorem byl Kevin Gameiro, a vysokou měrou se tak podílel na výhře 3:0. O dvacet dní později naskočil i do varšavského finále proti FK Dněpr Dněpropetrovsk, které skončilo výhrou Sevilly 3:2.

FC Barcelona.

Po sezóně 2014/2015 jej za částku 18 milionů eur + bonusy koupil čerstvý vítěz Ligy mistrů UEFA 2014/2015 FC Barcelona. Za Barcelonu však mohl nastoupit až v lednu 2016, neboť katalánský klub měl do konce kalendářního roku 2015 zákaz registrování hráčů, který dostal jako trest za porušení pravidel FIFA týkajících se přestupů mladých hráčů.

Reprezentační kariéra.

Vidal si 30. prosince roku 2013 odbyl debut za katalánskou reprezentaci, když na Estadi Olímpic Lluís Companys odehrál druhý poločas utkání s Kapverdami, které domácí vyhráli 4:1.  26. května 2015 byl společně se spoluhráčem ze Sevilly Sergiem Ricem poprvé povolán do španělského národního A-týmu pro přátelský zápas s Kostarikou a kvalifikační zápas na EURO 2016 proti Bělorusku. Debutoval 11. 6. 2015 v utkání proti Kostarice (výhra 2:1).

Úspěchy.

Klubové.

Sevilla FC

Aleix Vidal Parreu [alejš vidal] (* 21. srpna 1989, Valls, Španělsko) je španělský fotbalový záložník či obránce a reprezentant, od léta 2018 hráč Sevilly. Mimo Španělsko působil na klubové úrovni krátce v Řecku, jinak je spíše známý svým působením v Almeríi a později v Seville, se kterou se probojoval až do finále Evropské ligy 2014/2015, v němž jeho tým porazil ukrajinský klub FK Dněpr Dněpropetrovsk 3:2.

Aleix Vidal Parreu (born 21 August 1989) is a Spanish professional footballer who plays for Alavés on loan from Sevilla. Mainly a right-back and a player of great speed, he can also operate as a right winger.  Having spent his early career at a string of lower-league and reserve teams, he became a regular at Almería, helping them to promotion to La Liga, and also won the Europa League with Sevilla before signing for Barcelona in 2015 for €17 million. Three seasons later, he returned to Sevilla.  Vidal won one cap for Spain, in 2015.


Životopis.

Narodil se na jihozápadě Německa, tehdy bavorském, dnes švábském Wiesensteigu. Vyrostl v Mnichově v domě svého strýce, sochaře Johanna Baptisty Strauba, později prožil dva roky v dílně dalšího sochaře z rodiny, strýce Philippa Jakoba Strauba, ve Štýrském Hradci.  V devatenácti letech odešel studovat na Akademii výtvarných umění do Vídně. Po ukončení studia zůstal ve Vídni, kde získal zakázky císařského domu, dvořanů a šlechty. Některé z těchto zakázek, vytvořených v barokním stylu, se dochovaly dodnes, např. bronzové sochy Marie Terezie a Františka Štěpána Lotrinského, které jsou uloženy v rakouské galerii v Belvederu.  Messerschmidt tvořil sochy nezvykle realistické a jednoduché, pod rozhodujícím vlivem Balthasara Ferdinanda Molla. K tomuto stylu patří i dvě nadživotní cínové sochy císařského páru, vytvořené mezi lety 1764 až 1766, a díla s náboženskou tematikou. Svou barokní tvorbu zakončil bustou soudního lékaře Gerarda Swietenia, kterou daroval císařovně.  K přelomu v jeho tvorbě, došlo ve v období 1760 až 1765, kdy Messerschmidt podnikl studijní cesty do Říma, Paříže a Londýna. Poté se začala objevovat jeho neoklasická díla, v nichž Messerschmidt zúročil zkušenosti získané během těchto cest. Jedním z úvodních děl tohoto období je busta známého lékaře Franze Antona Mesmera. Do tohoto období (1770–1772) spadá i začátek jeho tvorby „charakterových hlav“, který byl spojen s jistými paranoidními myšlenkami a halucinacemi, kterými začal trpět. Později se jeho stav zhoršil natolik, že v roce 1774, když opětovně žádal o funkci vedoucího profesora na Akademii, kde vyučoval od roku 1769, byl vyloučen z výuky. V dopise císařovně hrabě Kounic sice chválil Messerschmidtovy schopnosti, ale napsal, že kvůli povaze jeho nemoci (odvolává se na „zmatek v hlavě“) by výkon funkce Messerschmidtem instituci spíše škodil.  Rozhořčený Messerschmidt opustil Vídeň a odstěhoval se nejprve do rodného Wiesensteigu, odtud v témže roce do Mnichova. Zde čekal dva roky na slíbené místo u dvora. Nakonec ale odešel v roce 1777 do Bratislavy, kde pracoval jeho bratr Johann Adam jako sochař. Zde strávil posledních šest let života a živil se prodejem svých děl, přičemž se věnoval i tvorbě známých „šklebících se hlav“.

Charakterové hlavy.

Jde o sérii 52 bust, které jsou fascinující, protože jejich často nejednoznačný výraz je bizarní a znepokojivý. Messerschmidt si je ponechával, nebyly určeny k prodeji.  ""Rozruch vyvolaly první výstavy bust ve Vídni, kam se dostaly, když je jistému vídeňskému kuchaři prodal sochařův bratr Jan, žijící v Bratislavě. Přibližně tehdy se objevil i jejich souhrnný název Charakterové hlavy, jakož i pojmenování jednotlivých hlav s krátkým výkladem. Odborníci se k položkám stavějí s odstupem, protože ani název, ani krátký výklad k hlavám, nebyl výsledkem žádného seriózního bádání, ale pouze výmyslem."" Toto pojmenování se však přesto dodnes používá. Byly i vytvořeno několik odlitků hlav; v roce 1816 si nechal vyrobit soubor odlitků kníže Lichtenstein, a umístil ho ve svém zámku ve Valticích. Možné vysvětlení jejich vzniku je skryto ve zveřejněném přepisu rozhovoru německého spisovatele C. F. Nikolaie, který navštívil Messerschmidta roce 1781, v jeho ateliéru v Bratislavě. Messerschmidt zřejmě trpěl Crohnovou chorobou a toto byl jeho způsob odreagování se od svých problémů. Vysvětlení je však několik. Jiným je jeho duševní nemoc, která podle jeho přesvědčení byla zapříčiněna duchem, který ho trápil svými grimasami. Jeho zvěčněním ho Messerschmidt „zneškodnil“.  Ve Slovenské národní galerii je vystaveno několik odlitků těchto hlav. V Galerii města Bratislavy je podobně záhadný "Kapucín", který možná patří do této „série“.

V kultuře.

V roce 1894 byla ve vídeňském Währing (18. vídeňský obvod) pojmenována jedna z ulic "Messerschmidtgasse".  Messerschmidtova postava se objevuje v krátkém iluzorním příběhu v knize Márie Ďuríčkové Bratislavské pověsti.  V letech 2009/2010 byl natočen slovenský film Čas grimas, hraný dokument o životě F. X. Messerschmidta v režii Petra Dimitrova. Scénář napsali Dušan Mitana a Peter Dimitrov, hlavní roli v něm ztvárnil český herec Marek Vašut.  V roce 2005 byly v New Yorku v aukční síni Sotheby's vydraženy dvě z jeho charakterových hlav, první za 2,48, druhá za 4,8 milionu amerických dolarů. Ta je nyní majetkem Louvru.

Franz Xaver Messerschmidt (6. února 1736, Wiesensteig – 19. srpna 1783, Bratislava) byl německo-rakouský barokní sochař, jeden z nejznámějších v 18. století, především díky jeho poněkud kuriózní sérii „charakterových hlav“.

Franz Xaver Messerschmidt (February 6, 1736 – August 19, 1783) was a German-Austrian sculptor most famous for his "character heads", a collection of busts with faces contorted in extreme facial expressions.


Ethnic cleansing of Zamojszczyzna by Nazi Germany

Poloha města Zamość a okolního regionu "Zamojszczyzna".

Období před rozpoutáním konfliktu.

Před konfliktem v roce 1939 žilo v oblasti 517 000 obyvatel. Dvě třetiny z nich byli Poláci, čtvrtina Ukrajinci a 10% byli Židé. Město tak leželo v zóně kontaktu mezi polskou a ukrajinskou populací, což mělo za následek rivalitu mezi oběma slovanskými národy,

Polský generální Gouvernement, kompetentní správa distriktu Lublin.

Region Zamość náleží Reststaatu, polskému « sousednímu státu », který byl založen 8. října 1939. Stejně jako v celém generálním Gouvernementu rozdělení pravomocí mezi státními, málo početnými a málo zkušenými úředníky Gouvernementu a zmocněnci německé policie vytvářelo silný administrativní chaos.  Na území Gouvernementu nacistický průzkum ohledně koloniálních kořenů dosáhl vrcholu díky projektům vypracovaným v roce 1940: v březnu 1941 Hellmut Körner, zástupce rezortu zemědělství ve správě Gouvernementu, navrhl projekt týkající se změny pozemkové struktury, která by vedla ke zvýšení zemědělské produkce a vylidnění venkova, což by umožnilo vznik pracovní síly

Distrikt Lublin pod německou okupací.

Od roku 1941 je distrikt umístěn na periferii zóny vlivu Říše, na hraničním území, v dosahu vlivu Sovětského svazu. Tato blízkost ulehčila organizaci takzvaných makistů a umožnila politiku zabezpečení a efektivního monitorování problémové oblasti. Úkol byl svěřen speciální jednotce SS, rekrutované mezi lovci odsouzenými za pytláctví, takzvané brigádě Dirlewanger: muži z této jednotky operovali v lesích podél hranice, účastnili se operací na zajištění bezpečnosti hranice, kontroly obyvatel a bojů proti černému trhu, který byl v tomto regionu velmi aktivní.  Jako součást lublinského distriktu se město Zamość nachází na křižovatce dvou hlavních os, které, přesně řečeno, vedou z Německa do Ingrie a na Krymský poloostrov. Díky

Kolonizační plány.

Zatímco během prvních měsíců okupace Polska Hitler dával najevo svůj úmysl přeměnit část polského území, která nebyla připojena k Říši, na jedno velké židovské ghetto, později rychle mění názor, když přenechává otázku Polska Alfredu Rosenbergovi od 29. září 1939. Tato politická změna je upřesněna po poradě s Hansem Frankem, generálním guvernérem Polska: Polsko je zahrnuto do Generalplanu Ost, takže, dle slov Konrada Meyera-Heitlinga, musí být germanizováno a vedeno dle nacionálně socialistické ideologie. Himmler, iniciátor celého plánu, pak ještě celý plán budoucnosti Polska rozvíjí během léta 1941.

Zemědělská kolonizace východu.

Podobně jako v teoriích Walthera Darré navrhuje ministr zemědělství a zastánce kolonizace „mečem a pluhem“ Himmler společně s SS porobení oblasti v duchu římských vojenských kolonizací a německých středověkých kolonizací, ať už se jednalo o Řád německých rytířů nebo Jindřicha Lva. Proto Himmler navrhuje uskutečnit osídlení východu, který je SS prohlašovaný za oblast již kdysi germanizovanou , a tak je zde třeba čistou rasu znovu nechat vzkvétat. Tato oblast by měla spočívat na bedrech venkovských vojáků SS dle vzoru římských legionářů; tito vojáci nikdy nepřestanou oddaně sloužit Říši. Reinhard Heydrich si proto přeje vytvořit „zeď z venkovských bojovníků“, nábor SS tak slibuje budoucnost vojenským veteránům právě tak jako vesnickým vojákům.

Zamość, místo experimentování SS.

Od července 1941 Himmler nařizuje Globocnikovi, který je při této příležitosti jmenován „zmocněným pro vytvoření hlídek SS a policie v nových územích na východu“ , aby zahrnul město a okolí do kolonizačních plánů. V příkazu z 12. listopadu 1941 upřesňuje cíle okupace: vytvořit vlastenecký model pro Volksdeutsche z Bosny a generálního Gouvernementu, vše založeno na

Zamość a zahájení realizace nacistických kolonizačních plánů.

Tento kolonizační plán a první etapa Generalplanu Ost se podřizuje požadavkům obrany germánství. Od zahájení tohoto plánu Globocnik požaduje posunout hranice až na konec plánovaného záboru Polska a vyhnat za hranice všechny původní polské obyvatele dříve, než tato území obydlí Němci. Poprvé rozvíjí myšlenku

Vliv Himmlera a SS ve všech etapách plánu.

V očích Himmlera je plán kolonizace a obydlení východu novým startem jako pro germánský lid, tak pro půdu, na které by se měli Němci usadit. Jmenován 7. října 1939 jako Říšský komisař pro upevnění německého území, Himmler zodpovídá za kolonizační politiku v Generálním gouvernementu; opírá se o nejvyšší šéfy policie a SS v GG, Wilhelma Krügera a jeho podřízené v každé oblasti, aby prosadil rasovou a koloniální politiku SS a expertů Hlavního rasového a osidlovacího úřadu SS. Tato organizace je složena především z kolonizačních expertů, kteří se připojili k NSDAP ve dvacátých letech, využívá svých zvýšených pravomocí v Polsku a rychle uvádí v praxi platná nařízení (platná od 20. a 30. let) .  Čtvrté dělení Polska poskytuje nacistickým výzkumníkům příležitost k potvrzení rozpracovaných teorií z 20. let a uvést v praxi kolonizační a rasové plány. V červenci 1941 je rozhodnuto o germanizaci GG. Himmler, říšský komisař pro upevnění německého území rozhoduje o vytvoření velkého územního celku určeného k osídlení v okolí Lublinu. Jeho vytvoření svěřuje Globocnikovi, pro kterého tento úkol představuje poslední šanci jak se blýsknout v

Plán Zamość, bod rozporu mezi okupanty.

Projekty SS v oblasti Zamośće ovšem vzbuzují v některých německých hodnostářích zdrženlivost. Tyto projekty jsou vytvářeny zejména Frankem, generálním guvernérem Polska a ministrem Rosenbergem a ministrem zemědělství. Himmler, který tyto plány následuje, rozhoduje, aby o původcích plánu nebyla zmínka.  Příprava a realizace plánu Zamość je příčinou bojů mezi Frankem a jeho podřízenými na jedné straně a Himmlerem společně s SS, Bromannem a Lammersem, situace mezi nacisty se tak vyostřuje. Poté Odilo Globocnik a Heinrich Himmler využívají i nejkratších absencí Generálního guvernéra, aby svůj plán posunuli kupředu: 20. července 1942 využívají přesunu Franka do Říše a Himmler na návštěvě v Lublinu definuje výsady SS v oblasti; na konci listopadu 1942 jsou zahájeny první masové přesuny Poláků, opět když

Rychle uskutečněné plány.

Osud původního obyvatelstva.

Již před oficiálním zavedením kolonizačního plánu v roce 1941 byli obyvatelé přepočítáni a rozděleni podle jejich národnostního a náboženského původu. Místní hodnostáři, převážně polského původu, byli zadržováni a popravováni od jara 1940 . Na konci roku 1942 došlo k vyhnání Poláků.

Shoa v oblasti Zámość, důležitá etapa v zavedení kolonie.

Pro iniciátory tohoto plánu představovalo vyhlazení židovské populace v oblasti nezbytný předpoklad ke kolonizaci stejně jako důležitou část provedených etnických čistek. Tyto čistky byly usnadněny blízkostí vyhlazovacího táboru v Belzeci, vzdáleného 40 km od Zamośći. V důsledku blízkosti tábora měli obyvatelé jasnou představu o osudu Židů v nacistické Evropě  V listopadu 1941 bylo obyvatelstvo v oblasti náležité přepočítáno a roztřízeno, následně bylo zahájeno masakrování Židů. Masakr se odehrával okázalým způsobem, který měl srazit polského ducha a přesvědčit

Vyhnání Poláků.

Vyhánění Poláků začíná v listopadu 1941 a několik tisíc těch, kteří unikli masakrům v roce 1940, je brutálním způsobem vyhnáno či umístěno do farem odebraným Židům v regionu. Tyto odsuny narušují místní ekonomiku, což způsobuje neshody mezi německými funkcionáři. Funkcionáři v zemědělství otevřeně odsuny kritizují.  Jakmile jsou Židé listopadu 1942 vyhlazeni, v oblasti jsou uplatněna nařízení o odsunu Poláků od následujícího dne, 27. listopadu, Od tří hodin ráno. Ve vesnicích obklopených německou policií a jednotkami SS obyvatelstvo dostává rozkaz opustit jejich farmy a jejich majetek, s výjimkou jediného zavazadla na osobu, přičemž všichni vzdorující a prchající byli na místě odpraveni. Během první vlny této „evakuace“, od 27. listopadu do 17. prosince 1942, byla obec Skierbieszów

Rozdělení obyvatelstva a jeho osud.

Jakmile jsou vyhnáni, jsou Poláci umístěni ve „shromažďovacích táborech“ v samotném Zámostí.  Podle nacistických kritérií a rasové zkoušky, která následuje po vyhnání, jsou nežidovské populace z regionu rozděleny do čtyř skupin s rozdílným osudem. Členové skupiny I a II, ti „rasoví“, jak je nazývají odsouzenci ze shromažďovacího táboru, jsou označeni jako Němci třetího řádu a jsou posláni především do Lodže. Musí zde podstoupit testy, zahrnující vyčerpávající antropometrickou zkoušku, vedoucí k další selekci – poté už jsou členové těchto skupin odesláni do Říše k poněmčení. Jsou zde umístěni k pozorování, které předchází udělení německého občanství.  Členové skupiny III jsou rozděleni do dvou skupin: rolníci, kteří zůstávají na místě, aby sloužili jako pracovní síla obyvatelstvu Volksdeutsche a musí se tedy usídlit v oblasti; a ostatní, kteří jsou rozptýleni v Říši, anebo v generální vládě, aby zde pracovali a nahradili Židy přidělené ke strategickým výrobám.A posledně, členové skupiny IV, seskupující osoby neschopné pracovat, jsou posláni do Osvětimi, anebo do vesnic pro rentiéry, tedy do starobinců. do těch jsou nahnáni všichni lidé starší sedmdesáti let a mladší čtrnácti let a jsou zde seskupeni náhodně..  Díky záznamu centrálního úřadu pro migranty v generální německé vládě jsou známa čísla z prvního masivního odsunu z prosince 1942: 9 771 osob původem z 60 vesnic z oblasti bylo odsunuto a podstoupeno sítku rasové selekce jednotek SS. Ze 7 055 osob studovaných rasovými odborníky z SS, jich 314 bylo zařazeno do skupiny II k poněmčení, 5 147 bylo zařazeno do skupiny III, tedy k

Osidlování.

Noví osadníci.

Jednotky SS považují průzkum Volksdeutsche mezi Poláky v regionech propadlých Říši za důležitou etapu při osidlování, která by měla být vedena vědecky.  Rodiny, které se musí usídlit v Pflugstadtu jsou přísně vybrány mezi všemi Volksdeutsche z celé Evropy. Rodiny kandidující ke kolonizaci oblasti musí být vhodnými potomky Árijců, mytického (a plodného) lidu) tolik uznávaného německými rasovými odborníky a musí mít minimálně osm dětí podle obrázku rodin Volksdeutsche původem z Moldávie, navštívených Heidensteinem a ustanovených jako model demografického chování vládou Fischera v květnu 1943. Tyto plodné rodiny jsou zproštěny kolonizačního dluhu, včetně jejich početného potomstva, čímž je kolonizační závazek uzavřen během jejich usídlení..  K těmto Volksdeutsche polského původu se připojují Volksdeutsche z baltských zemí, z Besarábie, z Volyňska a od Volhy, z nichž první jsou v Říši přijati Himmlerem osobně, v důsledku výměn populací umožněných paktem Ribbentrop-Molotov. Během dvouleté lhůty strávené

Usídlení a každodenní život v koloniích SS.

I když vyhnání Poláků nebylo ještě zcela dokončeno, na jejich farmách už byli s pomocí SS nastěhováni němečtí osadníci. Cesty obou národů se však neprotnuly. Jedni totiž mířili do selekčních táborů, druzí do svých nových domovů. Přistěhovalecká vlna ze začátku ledna 1943 je už známější. 4. ledna se vybrané rodiny společně se svými věcmi shromáždily ve vesnici, která je měla přijmout. Zde už čekal Dorfführer (velitel vesnice), Wehrbauer (rolnický voják) a člen SS a Němec pocházející z Říše obklopen svými blízkými kolaboranty a také ženské členky nacistických organizací. Ty poslední, především studentky,

Přestavba území.

Vyvlastnění majetku polské populace, ať už židovské či nežidovské, umožnilo rozdělení půdy. Polské území v oblasti Zamość bylo rozděleno na velmi rozsáhlé pozemky. Aby bylo umožněno rozdělení půdy rovným dílem, muselo být německé území rozděleno na menší pozemky, přičemž jednotlivé dlouhé parcely byly odděleny ploty. V souvislosti s jejich rozdělením mohly pozemky taky vynášet větší výnosy. Tyto pozemky, podle bývalého polského způsobu, v realitě využívaly plochu 30 hektarů a byly uspořádány okolo farmy. Předávány byly na základě vůle vlastníka, který sám volil svého nástupce s tím, že přednost dával jednomu ze svých synů. Co se týče německých pozemků, ty byly dány každé rodině, bez nutnosti platit nájem, pro období jedné generace. Po uplynutí zkušební doby 33 let rodina získala veškerá práva vycházející z německých zemědělských zákonů z let 1930.  V rámci germanizace území proběhla rovněž germanizace zeměpisných názvů, tak se například Bortatyzce stalo Baltenhofem, Skierbieszów nese germánský název Heidenstein a Zawada musí být označována jako Wirsing.

Polská a ukrajinská populace čelí kolonizaci.

Plány Himmlera a Globocnika mají za následek také reakce ze strany místního lidu. Aby se obyvatelé vyhnuli nuceným přesunům, unikají a tvoří partyzánské skupiny. Existence a četná aktivita těchto partyzánů donutila Němce zahájit v roce 1943 vojenské operace..

Ukrajinci a Poláci pod německým útlakem.

Po vyhlazení Židů se místní populace rozděluje na polskou a ukrajinskou, do vesnic s polskou většinou a s ukrajinskou většinou. Vzhledem k předcházejícímu dvacetiletému období, kdy Polsko utlačovalo ukrajinskou menšinu, se generál Hans Frank pokouší vyprovokovat Ukrajince proti Polákům.  Nejprve, ušetřeni evakuací, jsou Ukrajinci využiti jako nárazník mezi Poláky, tj. nepřáteli, a Němci. Navíc je z Ukrajinců vybrána spousta nacistických kolaborantů, jako např. Hiwi (Hilfswillige, Hilfswissenschaftler), dobrovolníci pro Schutztruppen (vojska do Afriky), ukrajinští představitelé SS, nespolehliví a využívající beztrestnosti, využívaní především v operacích proti partyzánům a při etnických čistkách. Avšak i přes kolaboraci Ukrajinců si němečtí funkcionáři, Globocnik a Frank, nepřejí zachovat

Odboj, jeho činnost a německá represe.

Odsunuté obyvatelstvo přichází posílit odbojové skupiny, které se rychle rozšiřují, zejména po začátku bojů na východní frontě..  Aby polský odboj, který je rychle obeznámen s původem a velikostí plánů kolonizace v Zamośći, mohl bojovat proti německým čistkám, připravuje podmínky pro příchod vesničanů, kteří jsou cílem potenciálních etnických čistek, a tak utíkají, zejména pod rouškou noci a mlhy, přinášejí s sebou část jejich osobního majetku, zemědělského nářadí a svůj dobytek. Tito utečenci se přidávají na stranu odboje nebo vytváří tajné ilegální spolky, které využívají pomoc svých vlastenců. Pod hlavičkou odboje působí také různí jiní obyvatelé, kteří bojují proti Říši: polští vojáci,

Konec operace Zamość.

Paralýza okupovaného území.

V měsících, které předcházely osamostatnění oblasti, odboj dosahuje takového rozsahu, že paralyzuje její ekonomickou aktivitu, jak potvrzuje guvernér Lublinu Himmlerovi v dopise 3.

Konec plánu.

Sovětské plány tlačí okupanty (ať už se jedná o vojáky Říše nebo členy Volksdeutsche) od března k opuštění regionu. Na jaře 1944 se z oblasti stává bitevní pole, ovšem Wehrmacht i SS postupně vyklízejí své pozice i přes mnoho

Akce Zamość (německy « ») byl experimentální kolonizační projekt vedený Třetí Říší v okupovaném Polsku. Byl aplikován od listopadu 1942 do srpna 1943 v Zamośći, administrativním obvodu polského Generálního Gouvernementu, Odilem Globocnikem, velitelem policie a oddílů SS v Lublinu. Tento projekt byl vytvářen již od roku 1941 na popud Heinricha Himmlera, velitele říšského oddílu SS, na základě detailní studie vypracované experty SS na kolonialismus. Region Zamość byl vybrán z toho důvodu, že se na jeho území vyskytují německé osady ustanovené již za vlády Josefa II., kvůli úrodné půdě a také díky Zamośći jako takovému, jelikož se jedná o renesanční město.  První vlna usazování se uskutečnila na konci roku 1942 po deportaci židovského obyvatelstva, vypuzení polských obyvatel, přemístění Ukrajinců (ti byli znovu usazeni v jiných vesnicích v oblasti) a po důkladném výběru "" (německých obyvatel) pocházejících z celé Evropy. První vlna byla rychle upevněna druhou vlnou usazování v lednu 1943, ale i přesto celý koloniální projekt řízený SS zůstával chatrný: osady byly rychle napadány polským odbojem, uprchlými válečnými zajatci a sovětskými vojáky. Během března 1944 se noví osadníci rozprchli díky dvojitému tlaku jak ze strany domácího odboje, tak i blížící se Rudé armády. Kolonie byla kompletně opuštěna po dobytí regionu Rudou armádou v létě roku 1944.

The ethnic cleansing of Zamojszczyzna by Nazi Germany (, also: "Operation Himmlerstadt") during World War II was carried out as part of a greater plan of forcible removal of the entire Polish populations from targeted regions of occupied Poland in preparation for the state-sponsored settlement of the ethnic German "Volksdeutsche". The operation of mass expulsions from Zamojszczyzna region around the city of Zamość (now in Lublin Voivodeship, Poland) was carried out between November 1942 and March 1943 on direct order from Heinrich Himmler. It was preplanned by both, Globocnik from Action Reinhard and Himmler, as the first stage of the eventual murderous ethnic cleansing ahead of projected Germanization of the entire General Government territory.  In Polish historiography, the events surrounding the Nazi German roundups are often named alternatively as the to emphasize the simultaneous apprehension of around 30,000 children at that time, snatched away from their parents transported from Zamojszczyzna to concentration camps and slave labour in Nazi Germany. According to historical sources the German police and military expelled 116,000 Polish men and women in just a few months during Action Zamość.


Základní informace.

Visutý most převádí novou dálnici Gebze-Orhangazi-Izmir přes Izmitský záliv v Marmarském moři v na severozápadě Turecka. Realizace nové dálnice Gebze-Orhangazi-Izmir byla zadána v září 2010 státním úřadem Turkish State General Directorate of Highways společnosti “OTOYOL YATIRIM ve İŞLETME A.Ş.”, která je tvořena společnostmi Nurol, Ozaltin, Makyol, Astaldi a Gocay, v režimu projektu Build-Operate-Transfer (BOT). Joint Venture NOMAYG bylo vytvořeno stejnými pěti společnostmi jako OTOYOL v režimu EPC za účelem výstavby 420 km dlouhé trasy silnice včetně visutého mostu v Izmitském zálivu. Veřejná zakázka na stavbu mostu byla vypsána v roce 2010.  Fugro provedlo geotechnický průzkum v listopadu 2010 až dubnu 2011 na základě smlouvy s OTOYOL AS. Cílem průzkumu bylo stanovení místních rizik selhání, geologie a podmínek v místě základů a budoucího staveniště mostu. V červenci 2011 byla uzavřena smlouva se sdružením IHI Infrastructure System a Itochu jako zhotoviteli v režimu EPC. Projektová dokumentace byla zhotovena společností COWI, IHI-ITOCHU působila jako dozor a HALCROW bylo zadáno nezávislé ověření projektu.  Visutý most Osmana Gaziho je spojitý most se třemi poli. Hlavní pole má délku 1 550 metrů a společně se dvěma přístupovými poli je v době svého dokončení v roce 2016 čtvrtým nejdelším visutým mostem na světě.

Výstavba.

Založení pylonů.

Pro založení pylonů byly v suchém doku v hloubce -7,8 m částečně sestaveny dva kesony.  Než se dokončily kesony, byl v místě základů vybagrován prostor o rozloze 87 x 74 m, s hloubkou až pět metrů. Pro zlepšení základové půdy bylo pod vodou pomocí hydraulického beranidla do podloží vetknuto cca 195 pilotů o průměru 2 metry a s délkou až 35 m. Roznášecí štěrkové lože bylo vytvořeno pomocí betonářské roury osazené na člunu s plovoucím jeřábem a povrch štěrku byl vyrovnán speciálně vyrobeným hydromechanickým vyrovnávacím zařízením.

Ocelové pylony.

252 metrů vysoké pylony ve tvaru H jsou tvořeny plnostěnnou konstrukcí, vyrobenou z oceli s ohledem na vysokou odolnost na seizmicitu a požadavky na krátký čas výstavby. Pro stojky i příčníky jsou použity uzavřené komorové průřezy. Od založení po sedla kabelů jsou pylony tvořeny jednokomorovým průřezem. Příčle spojující stojky pylonů mají délku 30,1 m v horní části a 36,2 m v dolní části. Stojky pylonů mají příčný rozměr 7 x 8 m ve výšce +10,075 m a 7 x 7 m ve výšce +245,500 m. Každá stojka pylonu je s ohledem na nosnost jeřábu rozdělena na 22 segmentů. Segmenty č. 1 – 11 a spodní příčel byly instalovány pomocí plovoucích jeřábů, segmenty č. 12 – 22 a horní příčel byly osazeny pomocí samošplhacího jeřábu osazeného na podpůrné konstrukci připevněné ke spodní příčli.

Instalace lan.

Hlavní visuté lano je tvořeno 110 předem vyrobenými rovnoběžnými pramenci (PPWS). V hlavním poli je každý pramenec spleten ze 127 drátů o průměru 5,91 mm s pevností 1 760 MPa. Dva totožné pramence jsou navíc přidány v krajních polích.  Pro zavěšení hlavního visutého lana byla zhotovena lávka ("catwalk"), vybavená systémem pro navíjení lana.  PPWS byly tímto systémem navíjeny, následně připevněny k předpínacímu zařízení v každém sedle pylonu, připojeny k příčným deskám v místě jejich ukotvení a rektifikovány pro dosažení navrhované délky a průhybu.  Po dokončení montáže pramenců PPWS byly visuté kabely uspořádány do požadovaného kruhového tvaru se specifikovaným stupněm mezerovitosti. Uspořádání bylo provedeno nejprve jednoduchým nástrojem, posléze zpevňovacím strojem. Následně byly upevněny svorky na lanech a závěsy pomocí speciálního zařízení, které pojíždí po visutém laně.

Mostovka.

Zavěšená mostovka, tvořená aerodynamickým ortotropním komorovým nosníkem s 2,8 m širokou inspekční lávkou na obou stranách, je 30,1 m široká a 4,75 m vysoká. Spojitá zavěšená mostovka celkové délky 2 682 m je podepřena příčně v místě pylonů a na svém konci. Svisle je podepřena lany a na krajních opěrách.  Práce pokračovaly svařováním mostovky, izolací a pokládáním asfaltového povrchu a elektrickými instalacemi. Most byl otevřen pro dopravu 30. června 2016.

Slavnostní ceremoniál.

21. dubna 2016 byl vyzdvižen a připevněn poslední segment mostovky s následným slavnostním ceremoniálem za účasti tureckého prezidenta Recepa Tayyipa Erdoğana a tehdejšího ministerského předsedy Ahmeta Davutoğlu. Tito dva politici pak jako první přejeli přes most, řidičem automobilu byl Erdoğan. V rámci ceremoniálu oznámil Erdoğan, že se most bude jmenovat podle tureckého vůdce Osmana I. Gaziho.

Rychlostní rekord.

Čtyřnásobný mistr světa supersportů Kenan Sofuoğlu z Turecka dosáhl v ranních hodinách 30. června 2016 před oficiálním otevřením mostu pro dopravu rychlostního světového rekordu na motocyklu. Překonal vzdálenost 1,5 km za pouhých 26 sekund a dosáhl na svém motocyklu typu Kawasaki H2R maximální rychlosti 400 km/h, což je podle výrobce vůbec nejvyšší možná rychlost.

Most Osmana Gaziho (, , dříve ) je most přes východní cíp Marmarského moře u města İzmit v Turecku. Jedná se o čtvrtý nejdelší visutý most na světě. Pro dopravu byl otevřen 30. června 2016.  Při slavnostním ceremoniálu dne 21. dubna 2016 obdržel most své oficiální jméno na počest Osmana I. Gaziho (1258–1326), zakladatele Osmanské dynastie a Osmanské říše.

The Osmangazi Bridge () is a suspension bridge spanning the Gulf of İzmit at its narrowest point, . The bridge links the Turkish city of Gebze to the Yalova Province and carries the O-5 motorway across the gulf. The bridge was opened on 1 July 2016 and surpassed the Fatih Sultan Mehmet Bridge to become the longest bridge in Turkey and the sixth-longest suspension bridge in the world by the length of its central span.  The length of the bridge is expected to be surpassed by the Çanakkale 1915 Bridge, which is currently under construction across the Dardanelles strait.