Známé supervulkány a jejich erupce.

Na Zemi se nachází několik doložených supervulkánů, jejichž dřívější erupce způsobily katastrofy globálních rozměrů. Klima je ale z geologického hlediska ovlivněno jen na krátkou dobu a katastrofy nemusejí být tak zničující. Ovšem exploze mohou být častější, než se dříve myslelo. Exploze, které uvolní přes 1000 Gt materiálu, se mohou opakovat v průměru pouze za 17 tisíc let.  Nejvíce evidovaných supervulkánů se nachází na území Severní Ameriky. Níže je seznam nejsilnějších erupcí.

Explozivní síla VEI 8 (> 1000 km³ vyvrženého materiálu).

La Caldera Garita, Colorado, Spojené státy americké, Fish Canyon Tuff, před ~ 27,8 milionu let (množství vyvržené horniny ~ 5000 km³)  Zdroj nejsilnější dosud doložené erupce v dějinách planety Země. Tato erupce pravděpodobně stojí za největším hromadným vymíráním v třetihorách a způsobila dlouhodobé ochlazování klimatu. Velikost a síla erupce absolutně převyšuje jakoukoliv podobnou katastrofu v historii lidstva. Síla erupce byla přibližně 100 000× silnější, než byl výbuch nejsilnější vodíkové bomby (Car 57 Mt TNT). Pro srovnání: katastrofální výbuch sopky St. Helens v roce 1980 vyvrhl 1 km³ hornin, takže byl přibližně 5000× slabší. Je proto jisté, že erupce byla obrovskou pohromou pro tehdejší svět a způsobila na statisíce let výraznou změnu klimatu a hromadné vymírání fauny a flory.  Lake Toba , Sumatra, Indonésie, před ~ 74 000 roky (množství vyvržené horniny ~ 2800 km³)  Erupce supervulkánu Toba je nejsilnější erupcí za posledních 27 milionů let. Tato erupce byla o to dramatičtější pro život na zemi, že nastala v probíhající poslední době ledové a způsobila další zhoršení klimatických podmínek. Celosvětově se ochladilo až o 5 stupňů a výrazně začaly růst polární ledovce, což způsobilo značné ochlazení zejména severních šířek. Bill Rose a Craig Chesner z Michiganské technologické univerzity vyvodili, že celkové množství vyvrženého materiálu bylo asi 2800 km³ – zhruba 2000 km³ teklo v podobě lávy po povrchu a kolem 800 km³ spadlo jako popel, zejména západním směrem od vulkánu. Pyroklastické proudy z erupce dosáhly vzdálenosti až 200 km od vulkánu a úplně zničily oblast 20 000 km² (třetina území ČR). Jižní Asie se pokryla 15cm vrstvou popela, což mělo nedozírné následky pro faunu a flóru. Území přilehlé k Tobě, sahající na západ k Indii a na východ k Malajsii, bylo v okruhu cca 1000 km místy pokryto popelem do výšky 6–9 m. Dále bylo vyvrženo přibližně 6 miliard tun oxidu siřičitého, který se v oblacích proměnil na kyselinu sírovou v množství přibližně 10 miliard tun, což způsobilo velmi silné kyselé deště po celé planetě, decimující vše živé. Po 2 týdny trvající sopečné erupci nastala stovky let trvající sopečná zima. Pro většinu živočišných a rostlinných druhů v jihovýchodní Asii znamenala erupce Toby rychlé vymření. Následné globální hromadné vymírání je posledním větším vymíráním zaznamenaným v historii planety. Do té doby slibně se rozvíjející lidský druh byl podle DNA studií zdecimován na posledních 1000–5000 jedinců. Ovšem archeologické nálezy toto nepotvrzují. Navíc snadno přežil i neandrtálec či "Homo floresiensis".  Pacana Caldera, severní Chile, před 4 miliony let (množství vyvržené horniny ~ 2500 km³)  Obdobně ničivá katastrofa jako událost Toba s hlavním těžištěm v Jižní Americe.  Island Park Caldera , Huckleberry Ridge Tuff, Idaho/Wyoming, Spojené státy americké, Yellowstone hotspot, před 2,1 milionu let (množství vyvržené horniny ~ 2500 km³)  Obdobně ničivá katastrofa jako událost Toba s hlavním těžištěm v Severní Americe. Nejsilnější známá erupce z oblasti Yellowstone hotspot.  Whakamaru, vulkanická zóna Taupo, Nový Zéland, Whakamaru, před ~ 254 000 lety (množství vyvržené horniny ~ 2000 km³)  Přibližně o třetinu „slabší“ erupce než Toba, přesto s velmi dramatickým globálním dopadem. Nejvíc postiženou oblastí byla Austrálie a jižní Asie.  Kilgore Tuff, Idaho, Spojené státy americké, Yellowstone hotspot, před 4,5 milionu let (množství vyvržené horniny ~ 1800 km³)  Přibližně o třetinu „slabší“ erupce než Toba, přesto s velmi dramatickým globálním dopadem. Nejvíce postiženou oblastí byla Severní Amerika. Druhá nejsilnější známá erupce z oblasti Yellowstone hotspot.  Blacktail Tuff, Idaho, Spojené státy americké, Yellowstone hotspot, před 6,6 milionu let (množství vyvržené horniny ~ 1500 km³)  Přibližně o polovinu „slabší“ erupce než Toba, přesto s dramatickým globálním dopadem. Nejvíce postiženou oblastí byla Severní Amerika. Třetí nejsilnější známá erupce z oblasti Yellowstone hotspot.  Taupo, vulkanická zóna Taupo, Nový Zéland, Oruanui, před 26 500 roky (množství vyvržené horniny ~ 1170 km³)  Poslední známá velká erupce supervulkánu. Tato erupce mohla zapříčinit prodloužení poslední doby ledové o 10 000 let a vymření další velké části čtvrtohorní fauny.  Cerro Galan, provincie Catamarca, Argentina, před 2,5 milionu let (množství vyvržené horniny ~ 1050 km³)  Přibližně 3× "slabší" erupce než Toba, přesto s dramatickým globálním dopadem s hlavním těžištěm v Jižní Americe.  Yellowstone Caldera, Lava Creek Tuff, Wyoming, Spojené státy americké, Yellowstone hotspot, před 640 000 roky (množství vyvržené horniny ~ 1000 km³)  Poslední známá erupce supervulkánu z oblasti Yellowstone hotspot. Ač 3× slabší než událost Toba a na samé hranici explozivní síly, která tento výbuch řadí mezi VEI 8 supervulkány (1000 km³), měla tato erupce ničivý dopad na veškerou faunu a flóru Severní Ameriky a silné globální účinky, včetně globálního ochlazení.  Sibiř, Středosibiřská plošina, Rusko, před 250 miliony let.  Nedávné výzkumy poukázaly, že v oblasti Sibiře se pod povrchem nachází rozlehlá vrstva ztuhlé lávy. Tato někdy až několik kilometrů mocná vrstva o stáří okolo 250 milionů let naznačuje, že v té době došlo k masivní erupci právě v oblasti dnešní Sibiře (sibiřské trapy) a že právě tento supervulkán odstartoval událost známou jako Velké permské vymírání, které je ze všech známých hromadných vymírání tím největším, během kterého vymřelo okolo 90 % všech žijících druhů.  Určit přesný odhad síly erupce a množství vyvrženého materiálu je v tomto případě obtížné určit (odhady se pohybují v rozmezí 1–4 milionů km). Veškeré stopy a pozůstatky, které po sobě tato erupce zanechala, byly vystaveny 250 milionů let působení eroze a dalších geologických procesů, což odhady ztěžuje a zkresluje. Přesto však mocnost lávové vrstvy a drastické dopady exploze na biosféru dávají tušit, že se jedná o kandidáta na největší vulkanickou erupci všech dob. Dokonce i nejnižší odhady vyvržené horniny znamenají více jak 300násobek materiálu vyvrženého supervulkánem Toba a 200násobek materiálu vyvrženého supervulkánem La Caldera Garita.  Nutno ovšem podotknout, že výlev v oblasti sibiřských trapů trval v rozmezí 100–200 tisíc let. Kdyby k tak mohutnému výlevu došlo během krátké doby, znamenalo by to jistý zánik života na naší planetě. I přesto k tomu život na planetě Zemi neměl daleko.

Explozivní síla VEI 7 (100–1000 km³ vyvrženého materiálu).

Explozivní síla vulkánů VEI 7 sice nedosahuje ničivosti vulkánů VEI 8, přesto mívají vždy globální dopad. Tyto erupce se také označují jako supermasivní. Níže je seznam těch nejznámějších:  Bennett Lake, sopečný komplex, Britská Kolumbie Columbia/Yukon, Kanada, před ~ 50 miliony let (850 km³)  Velmi masivní erupce se silným globálním dopadem a ničivým dopadem pro území Severní Ameriky. 3× slabší než událost Toba, srovnatelná s poslední explozí supervulkánu v Yellowstone.  Pastos Grandes, Pastos Grandes Caldera, před 2,9 milionu let (820 km³)  Velmi masivní erupce se silným globálním dopadem, 3,5× slabší než událost Toba, o čtvrtinu slabší než poslední erupce supervulkánu v Yellowstone.  Heise vulkanické oblasti, Walcott Tuff, Idaho, Spojené státy americké, Yellowstone hotspot, před 6,4 milionu let (750 km³)  Masivní erupce s globálním dopadem a ničivým dopadem pro území Severní Ameriky, o třetinu slabší než poslední erupce supervulkánu v Yellowstone.  Long Valley Caldera, Bishop Tuff, Kalifornie, Spojené státy americké, před ~ 760 000 lety (600 km³)  Masivní erupce s globálním dopadem a ničivým dopadem pro území Severní Ameriky.  Campi Flegrei, Neapol, Itálie, před 39 280 roky (500 km³)  Jedna z nejsilnějších erupcí na evropském kontinentu s globálními následky. Pro Evropu, která byla v této době silně zasažena dobou ledovou, byla tato erupce vážnou pohromou a znamenala zhoršení klimatu nejen v evropském prostoru, ale i celosvětově. Jednalo se jen o polovinu slabší explozi, než byla poslední exploze supervulkánu v Yellowstone.  Mangakino, vulkanická oblast Taupo, North Island, Nový Zéland, celkem 3 erupce v rozmezí před 0,97 do 1,23 milionu let (300 km³)  Silná erupce s dramatickým dopadem v oblasti Nového Zélandu s patrným globálním dopadem (ochlazení na desítky let o několik stupňů).  Bruneau-Jarbidge, Idaho, Spojené státy americké, Yellowstone hotspot, před 10–12 miliony let (250 km³)  Silná erupce, 4× slabší než poslední exploze supervulkánu v Yellowstone. Poškozena část Severní Ameriky, mírný globální dopad (ochlazení na několik let o několik stupňů).  Tambora, Sumbawa Island, West Nusa Tenggara, Indonésie, rok 1815 (160 km³)  Nejsilnější erupce zaznamenaná lidskou civilizací, 6× slabší, než byla poslední exploze supervulkánu v Yellowstone, a 18× slabší než událost Toba. Lokálně se jednalo o velkou katastrofu, ovšem globální dopad byl v podstatě mírný. Atmosféra zeměkoule se ochladila o cca 1,5 stupně na dva roky. Hovořilo se tehdy o roku bez léta.  Kikai Caldera, Rjúkjú, Japonsko, před 6300 lety (~ 4300 před Kristem) (150 km³)  Obdobně silná exploze jako Tambora. Ničivý lokální účinek, globální dopad mírný.  Macauley Island, Kermadec Islands, Nový Zéland, před 6300 lety (~ 4300 před Kristem) (100 km³)  Exploze na hranici explozivní síly VEI 7 – silné lokální účinky, velmi mírný globální dopad. Zajímavostí je, že exploze nastala ve stejné době jako Kikai Caldera. Součet explozí těchto vulkánů mohl způsobit silnější globální dopad, než je na první pohled patrné.

Současné ohrožení supervulkány.

Z předchozího seznamu historických erupcí lze snadno vyčíst, že takovéto události nejsou v historii naší planety ničím výjimečným. Velkou nevýhodou lidstva je, že boj proti síle supervulkánů je prakticky nemožný. Erupci supervulkánu nelze ani zastavit či zmírnit a v podstatě se před ní nelze ani schovat, jelikož dopady erupce jsou globální a dlouhodobé. Vědci v poslední době varují před možnou erupcí z oblasti Yellowstone hotspot, kde zaznamenávají hromadění magmatu a mírné nadzvedávání celé oblasti. K erupci tohoto vulkánu dochází přibližně každých 500–600 tisíc let, přičemž poslední erupce nastala před 640 000 lety. Pokud by erupce byla stejně silná jako ta poslední, znamenalo by to pro současnou civilizaci absolutní pohromu. Bezprostředně po erupci by zahynuly statisíce lidí v lávových, laharových a pyroklastických proudech. V řádu několika hodin by došlo k masivnímu spadu popela, který by měl v okruhu 500 km až 1 m a v okruhu 1000 km 30 cm. To by vedlo k pomalému udušení milionů lidí, zničení vegetace a ke zřícení střech většiny zasažených budov pod tíhou popela. Vyvržený materiál by během týdnů pokryl atmosféru kolem celé planety a významně snížil intenzitu dopadajícího slunečního svitu. To by vedlo k postupnému ochlazení a stmívání celé planety. Letecká doprava by vlivem všudypřítomného popílku prakticky přestala fungovat. Zemědělské výnosy by se několikanásobně snížily a to, co by se podařilo vypěstovat, by decimovaly globální kyselé deště. Během několika měsíců by vypukly globální hladomory, zejména v přelidněných státech, kde je rovnováha mezi zemědělskou produkcí a poptávkou velmi vrtkavá. Případný výbuch vulkánu Toba by mohl vést k vymření lidského druhu či jeho návratu do doby kamenné.

Supervulkán je sopka schopná sopečnou erupcí produkovat ejekta větší než 1 tisíc kubických kilometrů (to se indexu vulkanické aktivity rovná stupni VEI 8). To je tisíckrát více než většina historických erupcí. Supervulkán může vzniknout, pokud magma vystupuje na povrch z horkých skvrn, ale není schopno proniknout skrze zemskou kůru. Tlak vzrůstá a magma se rozšiřuje do chvíle, kdy není kůra schopná udržet tlak. Supervulkán může vzniknout v konvergentní zóně tektonických desek (například jezero Toba) a v kontinentálních horkých skvrnách (například Yellowstone).

A supervolcano is a large volcano that has had an eruption with a Volcanic Explosivity Index (VEI) of 8, the largest recorded value on the index. This means the volume of deposits for that eruption is greater than 1,000 cubic kilometers (240 cubic miles).  Supervolcanoes occur when magma in the mantle rises into the crust but is unable to break through it and pressure builds in a large and growing magma pool until the crust is unable to contain the pressure. This can occur at hotspots (for example, Yellowstone Caldera) or at subduction zones (for example, Toba). Large-volume supervolcanic eruptions are also often associated with large igneous provinces, which can cover huge areas with lava and volcanic ash. These can cause long-lasting climate change (such as the triggering of a small ice age) and threaten species with extinction. The Oruanui eruption of New Zealand's Taupo Volcano (about 26,500 years ago) was the world's most recent VEI-8 eruption.


Klubová kariéra.

Karlsruher SC.

Začátek své profesionální kariéry má Nowotny spojen s Karlsruher SC. Debutoval 2. května 1992 v bundesligovém zápase proti Hamburku. Stále teprve 19letý Nowotny se svou druhou sezónu v „A“ týmu prosadil do základní jedenáctky. Karlsruher si oproti předchozí sezóně polepšil a místo osmé příčky (1991/92) získal příčku šestou zajišťující Pohár UEFA. V další sezóně okusil semifinále Poháru UEFA. Jeho kvalitní defenzivní výkony a výkony brankáře Olivera Kahna drželi mužstvo v horní polovině tabulky, na konci sezóny 1993/94 z toho bylo opět šesté místo. Další dvě sezóny se Karlsruher umístil osmý a sedmý.

Bayer Leverkusen.

Talentovaný a stále teprve 22letý Nowotny zaujal Leverkusen, ve kterém se okamžitě prosadil a nastoupil do 32 zápasů Bundesligy. Jeho partnery v obraně byli obvykle Markus Happe a Christian Wörns, i jejich výkony nakonec znamenaly druhé místo za Bayernem Mnichov. Zatímco Wörns a Happe záhy klub opustili, Nowotny byl oporou Bayeru pro další roky.  V letech 1999, 2000 a 2002 tým skončil znovu druhý a nedokázal tak získat první ligový titul v historii. Nowotny v tomto období převzal kapitánskou pásku. Obzvlášť sezóna 2001/02 byla pro Leverkusen hořká – vedle neúspěšné bundesligové jízdy padl také ve finále Ligy mistrů proti Realu Madrid a prohrál rovněž finále poháru DFB. Nowotny důležitý závěr ročníku nestihl kvůli zranění: nenastoupil ve finále LM, ve finále domácího poháru proti Schalke ani v posledních třech zápasech Bundesligy, z nichž Leverkusen dvě prohrál, a to včetně zápasu proti sestupem ohroženému Norimberku.

Dinamo Záhřeb.

Po odchodu z Leverkusenu v roce 2006 zamířil do Chorvatska. Poslední sezónu kariéry hrál v Dinamu Záhřeb. Zkušený Nowotny měl být oporou v předkole Ligy mistrů, neodvrátil však vyřazení od Arsenalu. Po několika zápasech se zranil a poté toho již moc neodehrál.  V lednu 2007 ukončil kariéru.

Reprezentační kariéra.

Debut za reprezentaci si Nowotny odbyl 30. dubna 1997. Stalo se tak v kvalifikačním zápase na mistrovství světa 1998 proti Ukrajině, které se hrálo v Brémách. Nowotny střídal útočníka Bobice po 15 minutách.  Nowotny byl součástí národního týmu na dvou mistrovstvích Evropy – v letech 2000 a 2004 – a dohromady odehrál pět zápasů. Mistrovství světa 2002 pořádané Japonskem a Koreou zmeškal kvůli zranění.  Trenér Jürgen Klinsmann přizval Nowotnyho k národnímu mužstvu pro mistrovství světa 2006, které pořádalo právě Německo. Nowotny předtím dva roky nehrál žádné reprezentační utkání. Avšak zkušený stoper Nowotny skončil na lavičce náhradníků, kde dělal náhradníka mladíkům Peru Mertesackerovi a Christophu Metzelderovi. Nakonec si zahrál v utkání o třetí místo proti Portugalsku, protože se zranil Mertesacker. Němci v utkání zvítězili poměrem 3 ku 1. Celkový počet zápasů, které odehrál za Německou reprezentaci dosahuje 48. Jediný gól vstřelil 27. května 2004 v přátelském zápase proti Maltě, kdy Německo zvítězilo 7:0.

Úspěchy.

Německo  Bayer Leverkusen  Karlsruher

Jens Nowotny (* 11. ledna 1974, Malsch) je bývalý německý reprezentační fotbalista, který hrál na postu středního obránce. S velkým fotbalem začal v klubu Karlsruher SC, většinu kariéry hrál za Bayer Leverkusen, se kterým dosáhl finále Ligy mistrů 2001/02. Rovněž ve čtyřech sezónách skončil v lize na 2. místě.

Jens Daniel Nowotny (born 11 January 1974) is a German former professional footballer who played as a defender.  He played in nearly 300 official games with Bayer Leverkusen in one full decade, helping them reach the 2002 Champions League final. In his prime, he is widely regarded as the best defender in Germany.  Internationally, Nowotny appeared for Germany in one World Cup and two European Championships, gaining 48 caps.


Život.

Halbwachs se narodil roku 1877 v Remeši. Později studoval na pařížské École normale supérieure. Zde ho silně ovlivnil filozof Henri Bergson, s nímž vedl ve značné části svého pozdějšího díla polemiku. Roku 1901 složil "agrégration" z filosofie a několik následujících let působil jako středoškolský pedagog. V roce 1904 studoval na univerzitě v Göttingenu. Roku 1905 se vrátil do Paříže, aby na Sorbonně studoval ekonomii, právo a matematiku. Přednášky Émila Durkheimema, které zde navštěvoval, ho přivedly k zájmu o sociologii a ke spolupráci na vydávání jeho časopisu "L'Année Sociologique". Absolvoval též několik studijních pobytů v Německu. Roku 1912 pak Halbwachs odevzdal svou habilitační práci pojmenovanou "La Classe ouvrière et les niveaux de vie, recherches sur la hièrarchie des besoins dans les sociétés industrielles contemporaines".  V letech 1919–1935 Halbwachs přednášel sociologii na univerzitě ve Štrasburku, kde ho ovlivnilo setkání s Marcem Blochem. Poté přednášel v Paříži na katedře sociologie, kde spolupracoval s Marcelem Maussem. Po vypuknutí druhé světové války zůstal ve Francii. V letech 1942–1944 byl šéfredaktorem časopisu "Annales de Sociologie". V roce 1944 byl jmenován profesorem v nejprestižnější francouzské vědecké instituci Collège de France. Nedlouho poté však byl zatčen gestapem a transportován do koncentračního tábora v Buchenwaldu, kde v březnu následujícího roku zemřel.

Teorie paměti.

Pro Halbwachse je typické sociálně konstruktivistické pojetí paměti. Základní Halbwachsovy premisy jsou takové, že paměť je společensky (sociálně) podmíněná a její existence mimo společnost není možná. Kontinuita kolektivně sdíleného vědomí je udržována kulturou, přičemž do procesu vzpomínání se dostává pouze to, co má vztah k přítomnosti. Paměť se nemůže ustavit a uchovat sama o sobě, nýbrž se formuluje v určitých sociálních referenčních rámcích ("cadres sociaux"). Ty jsou závislé na společnosti, ve které daný jedinec žije a slouží k fixaci a znovuvyvolání jeho vzpomínek (rozhodují tak i o tom, co bude zapomenuto. V určitých případech lze hovořit dokonce o „kolektivní amnézii“). Minulost není beze změny uchována v individuálních pamětech, nýbrž je v každém okamžiku neustále rekonstruována.  Lavabre shrnula hlavní předpoklady, ze kterých Halbwachs ve svých úvahách o kolektivní paměti vycházel, do tří bodů: „Minulost není konzervována, je rekonstruována z hlediska přítomného. Izolované individuum je pouhou fikcí, paměť minulého je možná jen díky sociálním rámcům paměti. Vzato z opačného úhlu pohledu: individuální paměť může být reálná, pouze pokud participuje na kolektivní paměti. A nakonec paměť má sociální funkci.“  Halbwachs ve svých textech důsledně rozlišoval mezi individuální a kolektivní pamětí, nicméně paměť individuální vždy pojímal jako společensky podmíněný fenomén. Individuální paměť si utváří každý jedinec během své socializace. Zatímco kolektivní paměť čerpá trvanlivost a sílu z celé skupiny jedinců, pouze jedinci jsou těmi, kdo vzpomínají. Děje se tak v interakci s druhými, ovšem každý jedinec se s danou vzpomínkou identifikuje v odlišné míře. Jak uvádí Assmann: „Kolektivy sice ‚nemají‘ žádnou paměť, avšak určují paměť svých příslušníků. Vzpomínky, a to i osobní, vznikají pouze díky komunikaci a interakci v rámci společenských skupin.“

Maurice Halbwachs (11. března 1877, Remeš – 16. března 1945 koncentrační tábor Buchenwald) byl francouzský filozof a sociolog, představitel „durkheimské školy“, považovaný za hlavního teoretika sociologie paměti. Znám je zejména pro svůj podíl na zavedení konceptu kolektivní paměti ("mémoire collective"). Největší vliv na něj přitom měli filozof Henri Bergson a sociolog Émile Durkheim. Ovlivnili ho též historik Marc Bloch či sociolog Marcel Mauss.

Maurice Halbwachs (; 11 March 1877 – 16 March 1945) was a French philosopher and sociologist known for developing the concept of collective memory. Halbwachs also contributed to the sociology of knowledge with his "La Topographie Legendaire des Evangiles en Terre Sainte;" study of the spatial infrastructure of the New Testament. (1951)


Caesarova bitva.

V roce 52 př. n. l. se stala Alesia místem bitvy o Alesii (viz samostatný článek) mezi Římany vedenými Juliem Caesarem a Galy vedenými Vercingetorixem. Výsledek bitvy určil osud celé Galie. Římané zde zvítězili a završili tak své dobyvatelské tažení nazývané galské války vedoucí k podmanění Galie. Bitva je podrobně (i když patrně jednostranně) popsána v Caesarových Zápiscích o válce galské. Během pouhých šesti týdnů bylo vybudováno obléhací opevnění v délce 15 km kolem Alésie a další 21 km dlouhý vnější prstenec opevnění, který Casearova vojska chránil proti galským posilám přicházejícím zvnějšku. Archeologické analýzy leteckých fotografií Alise-Sainte-Reine existenci těchto opevnění potvrzují.  V lokalitě bylo nalezeno mimořádně mnoho pozůstatků bitvy:  Dvě z nalezených olověných střel do praku byly signovány T.Labi, což se interpretuje jako podpis Caesarova legáta Tita Labiena.

Galo-románská osada Alésia.

Kapitulací obránců samotná Alésia nezanikla. Během dalších desetiletí římské okupace dostává Alésia postupně městský charakter. Zatímco architektura soukromých domů se vyvíjí pomalu a jsou dále stavěny z materiálů snadno podléhajících zkáze, prochází centrum města zásadní rekonstrukcí. Chrám je stržen a nový postaven z kamene. Síť ulic je organizována kolem politického a náboženského centra. Monumentální centrum se postupně přesouvá na východ od původního centra a na západě vyrůstá divadlo. Bývalé oppidum tak bylo obýváno nepřetržitě, na rozdíl od mnoha jiných lokalit, které byly opuštěny. Důvody pro toto trvalé osídlení mohly být náboženské povahy.  Rozvoj města trvá až do poloviny třetího století, kdy začíná pokles způsobený politickou a ekonomickou krizí Římské říše. Germánská invaze v roce 269 město vážně poškodila, ale bylo znovu obnoveno. Druhý germánský útok v roce 276 město devastoval zcela a k rekonstrukci již nedošlo. Hutnictví železa a bronzu v lokalitě mizí. Dlouho přežívající svatyně bohyně Kybelé je opuštěna kolem roku 370. Od počátku pátého století, v podstatě s nástupem křesťanství, je již Alésia definitivně v troskách.

Alésia bylo mohutně opevněné oppidum galského kmene Mandubiů na vyvýšenině chráněné dvěma řekami. Dnes je nejčastěji ztotožňováno s obcí Alise-Sainte-Reine poblíž Dijonu v Burgundsku, ve východní Francii, ale existují i další místa vyhovující popisu bitvy možná přesněji, jako například Chaux-des-Crotenay v předhůří pohoří Jura ve východní Francii. Obléháním a dobytím Alésie (v roce 52 př. n. l.) rozdrtil Caesar poslední pokus zabránit mu v podmanění celé Galie.  Archeologické vykopávky v Alise-Sainte-Reine probíhaly již v době Napoleona III.. Indicie, že jde o historickou Alésii byla vykopána v roce 1839. Jednalo se o kamenný obelisk (49 x 74 x 13 cm) s vytesaným nejdelším známým galským nápisem:  Nápis byl koncem dvacátého století rozluštěn jako věnování budovy bohu Ucuetisovi (patronu kovářů). "Martialis, syn Dannotalosa, nabídl tuto stavbu Ucuetisovi a kovářům, kteří slouží Ucuetisovi v Alisii."

Alesia was the capital of the Mandubii, one of the Gallic tribes allied with the Aedui. The Celtic was conquered by Julius Caesar during the Gallic Wars and afterwards became a Gallo-Roman town. Modern understanding of its location was controversial for a long time; however, it is now thought to have been located on , near in Burgundy, France.


Životopis.

Genthe se narodil v Berlíně v tehdejším Prusku matce Louise Zoberové a Hermannovi Genthovi, profesorovi latiny a řečtiny v klášteře Berlinisches Gymnasium zum Grauen Kloster v Berlíně. Arnold Genthe následoval svého otce v jeho šlépějích, stal se z něj vystudovaný odborník, v roce 1894 získal doktorát z filologie na University of Jena, kde poznal umělce Adolfa Menzela, bratrance své matky.  Poté, co emigrovali do San Francisca v roce 1895, pracoval jako vychovatel a naučil se sám fotografovat. Zaujala jej čínská část města a fotografoval její obyvatele, od dětí až po narkomany. Vzhledem k možnému strachu z jeho fotoaparátu nebo jejich neochota se nechat fotografovat, Genthe někdy svůj fotoaparát skrýval. Někdy ze snímků odstraňoval důkazy o západní kultuře oříznutím nebo retuší. Dochovalo se asi 200 jeho fotografií čínské čtvrti - a tyto tvoří jediný známý fotografický záznam z tohoto místa před zemětřesením v roce 1906.  Poté, co několik místních časopisů otisklo některé jeho fotografie v pozdních devadesátých letech, otevřel si portrétní fotografické studio. Znal se s některými váznamnými a bohatými osobnostmi ve městě, a jak jeho pověst rostla, mezi jeho klientelu patřili například Nance O'Neil, Sarah Bernhardt, Nora May French nebo Jack London.  Zemětřesení v San Franciscu v roce 1906 a následný oheň zničil Genthův ateliér, které však znovu vybudoval. Jeho fotografie "Pohled na Sacramento Street, San Francisco, 18. dubna 1906", se po zemětřesení stala jeho nejslavnější fotografii.  Během krátké doby se Genthe připojil k umělecké kolonii v Carmel-by-the-Sea, kde byl schopný pokračovat v práci na rozvoji barevné fotografie. O svém novém bydlišti, napsal: "cypřiše a skály Point Lobos, vždy různé západy slunce a zajímavé stíny písečných dun nabízí bohaté pole pro barevné experimenty."  V roce 1911 se přestěhoval do New Yorku, kde zůstal až do své smrti. Věnoval se především portrétům, jeho klienti byli například Theodore Roosevelt, Woodrow Wilson a John D. Rockefeller. Jeho fotografiím Grety Garbo se připisují důvody zvýšení její kariéry. Také fotografoval tanečníky moderního tance, včetně Anny Pavlovou, Isadoru Duncanovou nebo Ruth St. Denisovou. Jeho fotografie byly otištěny roku 1916 v knize "The Book of the Dance" ("Kniha o tanci").  Před rokem 1918 u něho v newyorském ateliéru trénovala praxi pozdější významná fotografka Dorothea Langeová.  Genthe také často experimentoval s procesem autochrom - první barevnou fotografií.  Zemřel na srdeční infarkt v roce 1942.

Arnold Genthe (8. ledna 1869 – 9. srpna 1942) byl americký fotograf původem z Německa, nejznámější svými fotografiemi sanfranciské Čínské čtvrti, zemětřesení v San Franciscu 1906 a portréty známých osobností, od politiků, společenských prominentů, literárních postav a celebrit z oblasti zábavy.

Arnold Genthe (8 January 1869 – 9 August 1942) was a German-American photographer, best known for his photographs of San Francisco's Chinatown, the 1906 San Francisco earthquake, and his portraits of noted people, from politicians and socialites to literary figures and entertainment celebrities.


Historie.

Napoleonské války skončily roku 1815. Při výbuchu indonéské sopky Tambora roce 1815 se do atmosféry dostalo tak ohromné množství sopečného popela, že došlo ke změně klimatu, jež následujícího roku natolik ovlivnila úrodu v Evropě a v Severní Americe, že zde roku 1816 vypukl nejhorší hladomor v 19. století. Proto se roku 1816 začalo přezdívat „Rok bez léta“. Situace byla natolik vážná, že lidé v Evropě, aby přežili, museli porazit své koně, kteří byli tehdy hlavním dopravním prostředkem. To mělo za následek celou řadu dopravních problémů, jež se podle některých zdrojů pokoušel vyřešit právě Karl von Drais sestrojením své "Laufmaschine". Sám Drais ale uvedl v roce 1813, když si nechal patentovat čtyřkolý vůz, že reaguje na nedostatek koní způsobených válkou: „In Kriegszeiten, wo die Pferde und ihr Futter oft selten werden, könnte ein solcher Wagen wichtig sein“. Vozidlo mělo jednu dost vážnou nevýhodu – dalo se s ním totiž jen velmi těžko brzdit. V Německu se proto setkalo s poměrně vlažným přijetím. V jiných zemích však bylo přijato s větším nadšením a dostalo se mu pojmenování, jež bylo odvozeno od jména jeho vynálezce – draisina. Zlidovělý název drezína se dnes používá pro lehké kolejové vozidlo sloužící pro dopravu několika osob.

Draisina v Anglii a ve Francii.

V Anglii a ve Francii se draisiny vyráběly během krátkého období jejich popularity v létě roku 1819. Jedním z výrobců byl i anglický vynálezce Denis Johnson, který v Londýně zhotovoval takzvané "dandy horse", jak se jim v Anglii říkalo, s elegantně zakřiveným rámem, jenž umožňoval použití větších kol. Nicméně vzhledem k tomu, že draisiny byly celodřevěné a nikterak odpružené, dávali jejich jezdci přednost jízdě po hladším dláždění chodníků než po hrubé dlažbě cest, což vedlo k častým střetům s chodci. Proto byl v řadě obcí vydán zákaz jejich používání. Další podstatnou nevýhodou tohoto dopravního prostředku byla skutečnost, že musel být zhotoven svému jezdci na míru, aby se mohl pohodlně odrážet nohama od země. Žádný výrobce zřejmě nepřevzal vynález nastavitelného sedla, s nímž přišel v roce 1818 francouzský vynálezce Nicéphore Niépce a uplatnil jej na své draisině, kterou nazval "vélocipède".  Po krátkém období slávy upadla draisina rychle v zapomnění. V 60. letech 19. století bylo ve Francii zhotoveno první jízdní kolo, takzvaný „kostitřas“, když bylo přední kolo draisiny opatřeno klikovým mechanismem s pedály.

Zajímavost.

Ve svém nejznámějším díle Slávy dcera oslavil draisinu básník Jan Kollár (1793–1852).

Draisina je jednostopé vozidlo poháněné silou lidských svalů. Je předchůdcem jízdního kola a jeho moderní podobou je dětské odrážedlo. Její vynález bývá všeobecně připisován německému lesníkovi a vynálezci Karlu von Draisovi (1785–1851).  Původní Draisův vynález neměl ještě pedály. Jezdec jej poháněl tak, že se nohama odrážel od země, podobně jako při jízdě na koloběžce. Základní myšlenka tohoto velocipédu sice již byla známa, Drais ji však zdárně dotáhl do konce, když své vozidlo opatřil řiditelným předním kolem, což si nechal v lednu roku 1818 patentovat.  Svoji první zaznamenanou jízdu na vozidle, jež sám nazýval "Laufmaschine" ( běhací stroj), podnikl v červnu 1817 v německém Mannheimu.

The dandy horse, a derogatory term for what was first called a Laufmaschine (in German), then a vélocipède or draisienne (in French and then English), and then a pedestrian curricle or hobby-horse, is a human-powered vehicle that, being the first means of transport to make use of the two-wheeler principle, is regarded as the forerunner of the bicycle. A dandy horse is powered by the rider's feet on the ground instead of the pedals of later bicycles. It was invented by Karl Drais (who called it a "Laufmaschine" [, "running machine"]) in 1817, and then patented by him in France in February 1818 using the term "vélocipède". It is also known as a "Draisine" ( in German, a term used in English only for light auxiliary railcars regardless of their form of propulsion), and as a "draisienne" ( in French and English. In English, it is also sometimes still known as a velocipede, but that term now also has a broader meaning.


Technika prořezávek.

Před vlastním prováděním prořezávek je vhodné porosty prostorově rozčlenit a stanovit pomocí přibližovacích a zpřístupňovacích linek (1,5-4 m širokých průseků), navazujících na stálé lesní cesty, kostru budoucího dopravně zpřístupňovacího systému. Vlastní zásah může být prováděn ve vzniklých pracovních polích individuální selekcí v tzv. "bioskupinách". Jednodušší a méně odborně i časově náročný je schematický zásah (například odstraňováním určených řad nebo každého x-tého jedince). Případně se oba způsoby kombinují (např. se odstraní každá 4. řada a na zbylé ploše se provede individuální výběr). Dle průměru kmínků se (kromě ručního nářadí) používají buď výkonné křovinořezy nebo lehké motorové pily. Pro tvorbu linek nebo schematické zásahy v rozsáhlých porostech mohou být použity rotační sekačky nesené traktory nebo štěpkovací hlavice na lehkých harvestorech . Při zásahu jsou odstraňovány nežádoucí dřeviny pokud škodí dřevinám cílovým, provádí se zdravotní výběr (odstraňují se nemocní nebo nepřirůstaví jedinci), reguluje se zápoj s cílem zlepšit stabilitu (zbylí jedinci využívají větší životní prostor zvýšením tloušťkového přírůstu) a konečně je porost redukován záporným výběrem - likvidací nekvalitních jedinců (košatí obrostlíci, dvojáky atp.) z horní a střední vrstvy. Pěstitel volí odpovídající intenzitu a interval zásahů s ohledem na stav porostu a zajištění jeho odolnosti. Platí že vyšší intenzita umožňuje prodloužit interval zásahu. Intenzivnější zásahy podporují stabilitu porostů na úkor budoucí kvality dříví (širší zápoj vytvořený silnými zásahy znamená logicky i více rozměrnějších suků, protože spodní větvě při něm usychají později). Úkolem lesního hospodáře je sladit v konkrétních přírodních a ekonomických podmínkách protichůdné požadavky na stabilitu a současně kvalitu porostu.

Prořezávka je výchovný zásah v mlazinách, kterým se při pěstování lesa v určitém vývojovém stádiu upravuje počet jedinců ve vznikajícím lesním porostu. Někteří autoři používají pro tento výchovný zásah též. termín pročistka. Výška porostů se v době provádění prořezávek pohybuje mezi 2 - 8 metry (jde tedy již o zajištěné mlaziny). Prořezávky jsou významným článkem v souboru výchovných zásahů a v rozhodující míře ovlivňují druhovou skladbu, zdravotní stav, kvalitu a odolnost porostu na dlouhá desetiletí.

Selection cutting, also known as selection system, is the silvicultural practice of harvesting trees in a way that moves a forest stand towards an uneven-aged or all-aged condition, or 'structure'. Using stocking models derived from the study of old growth forests, '"Selection cutting"', also known as 'selection system', or 'selection silviculture', manages the establishment, continued growth and final harvest of multiple age classes (usually three, but 5 or even 10 are possible) of trees within a stand. A closely related approach to forest management is Continuous Cover Forestry (CCF), which makes use of selection systems to achieve a permanently irregular stand structure.  Selection cutting or systems are generally considered to be more challenging to implement and maintain than even-aged management, due to the difficulty of managing multiple age classes in a shared space, but there are significant ecological benefits associated with it. Uneven-aged stands generally exhibit higher levels of vertical structure (key for many species of birds and mammals), have higher levels of carbon sequestration, and produce a more constant flow of market and non-market forest resources than even-aged stands. Although a forest composed of many stands with varied maturity ages maybe comparable, this would be at the forest rather than the stand level. This silvicultural method also protects forest soils from the adverse effects of many types of even-aged silviculture, including nutrient loss, erosion and soil compaction and the rapid loss of organic material from a forested system. Selection silviculture is especially adept at regenerating shade-tolerant species of trees (those able to function under conditions of low solar energy, both cooler and less light), but can also be modified to suit the regeneration and growth of intolerant and mid-tolerant species. This is one of many different ways of harvesting trees. Selection cutting as a silvicultural system can be modified in many ways and would be so done be a forester to take into account varied ownership goals, local site conditions and the species mix found from past forest conditions.


Životopis.

V roce 1993 sám publikoval svůj první román Celestinské proroctví, díky brzkému zájmu bylo dílo jednou z nejúspěšnějších knih vydaných svépomocí (self-published). Následně v roce 1994 publikovalo knihu vydavatelství Warner Books a podle „Publishing Trends“ byla knížka na prvním místě v kategorii mezinárodní bestseller (1996) a na druhém místě o rok předtím. Tři roky po vydání prvního dílu vydal druhý díl s názvem "".  Narodil se a vyrůstal na venkově nedaleko Birminghamu v Alabamě. Vychován v metodistické církvi byl orientován na komunity a skupiny lidí a byl frustrovaný nedostatkem odpovědí na otázky ohledně přírody a spirituality či duchovna. Na škole studoval východní filozofie včetně taoismu a zenu. Po absolvování univerzity v Auburnu se 15 let věnoval práci s mladistvými. Během této doby ho velmi zaujal lidský potenciál, intuice a paranormální jevy, které by pomohly s jeho psychicky narušenými dorostenci. Po celou tuto dobu Redfield formuloval a přemýšlel o myšlenkách a idejích, které později publikoval v Celestinském proroctví. V roce 1989 opustil práci terapeuta a začal se věnovat psaní.  Série Celestinské proroctví pokračovala v roce 1999 vydáním "".  V roce 2002 Redfield společně se spisovatelem Michaelem Murphym a Sylvií Timbersovou vytvořili knihu "Bůh a vyvíjející se vesmír: Další krok ve vývoji člověka". V roce 2006 měl premiéru film "Celestinské proroctví". V neposlední řadě James Redfield vydal několik dalších průvodců, které však nebyly vydány v češtině.

Dílo.

Zde je uveden seznam knih, které vyšly v češtině:  Série Celestinské proroctví  GUIDEBOOKS  Film

James Redfield (* 19. března 1950) je americký spisovatel, lektor, scenárista a filmový producent. Proslavil se především svým prvním románem "Celestinské proroctví".

James Redfield is an American author, lecturer, screenwriter and film producer. He is notable for his novel "The Celestine Prophecy".


Charakteristika.

Umělci tohoto směru, kteří byli po vzoru sekty raných židovských křesťanů nazýváni "nazarény", hledali inspiraci v křesťanském umění pozdního středověku, z gotiky a rané renesance obdivovali především Albrechta Dürera a italské primitivy (Giotto, Pierro della Francesca, Andrea Mantegna). Pro jejich umění byla závazná katolická církevní tematika (někteří z členů konvertovali ke katolicismu), mělká kompozice přesně odstupněná na popředí, prostředí a pozadí, obnovení klasických technik fresky, dřevorytu, pro formu postav byla ideálem postava Ježíše K, v typicky strnulé stylizaci, charakteristický účes s plnovousem a polodlouhými vlasy "a la Nazzarrena", archaické oblékání postav. V barevnosti nazaréni vyznávali kanonickou závaznost a v pestré barevné škále vycházeli z "božského" Raffaela. Ze sochařů k zakladatelům patřil Konrad Eberhard.

Vznik a vývoj.

I. období.

V letech 1808–1817 vedli studenti Akademie ve Vídni jako protest proti tehdejší výuce ředitele Heinricha Friedricha Fügera. Roku 1809 odešli do Říma, protože vídeňskou Akademii obsadila Napoleonova vojska. Zakládajících členů spolku bylo šest a obsadili římský františkánský klášter San Isidoro: Johann Friedrich Overbeck, Franz Pforr, Joseph Wintergerst, Joseph Suttner, Ludwig Vogel a Johann Konrad Hottinger. Mezi další zástupce a přívržence patřili od roeku 1810 Giovanni Colombo (malíř)), od oku 1812 Peter von Cornelius, Carl Philip Forr (1816), Johann Veit a Philipp Veit, Friedrich Wilhelm Schadow (1813) a Johann Evagelista Scheffer von Leonardshof.

II. období.

V letech 1818–1830 došlo k rozšíření stylu do Rakouska a do Německa. Mezi další zástupce a přívržence patřili protestanti bratři Ferdinand a Friedrich Olivierové (1817), Julius Schnorr von Carolsfeld (1817), kteří v tomto duchu vedli Akademii v Berlíně, Düsseldorfu, Mnichově, a umělecké sbírky Städelova Institutu ve Frankfurtu nad Mohanem.

III. období.

60.–40. léta 19. století: Poutním místem pro praxi nazarénů zůstal i po rozpadu skupiny Řím, pro umělce rakouské monarchie tam bývalo sídlem "Palazzo Venezia", kam přicházeli studenti a absolventi vyznamenaní na pražské Akademii stipendiem tzv. Římskou cenou. Na vídeňské akademii vedl malířský ateliér Josef Matyáš Trenkwald.

Čechy.

Z českých malířů byl touto skupinou ovlivněn již František Tkadlík, jeho žáci Martin Tejček, František Nadorp, J. Quaisser, J. Proksch a Corneliův žák Christian Ruben. Ze sudetoněmeckých malířů byl vůdcem tohoto okruhu Josef Führich, ve 40. letech 19. století z nazarenismu čerpali mj. František Šír, Josef Vojtěch Hellich, ze sochařů Petr Maixner. Obdivoval je mladý František Palacký.

Nazarénismus, též Nazarénský okruh, Nazaréni označoval původně skupinu malířů, kteří roku 1809 iniciativou studentů ve Vídni a v Římě založili "Spolek sv. Lukáše", bratrstvo a zároveň první výtvarnou skupinu v novodobých dějinách umění. V širším slova smyslu se termín později začal užívat pro umělecký směr čerpající z neoklasicismu a neogotiky v pojetí romantismu . Projevil se především v první polovině 19. století a vyzníval až do počátku 20. století v Německu, v Itálii a v Rakouské monarchii.

The epithet Nazarene was adopted by a group of early 19th century German Romantic painters who aimed to revive spirituality in art. The name Nazarene came from a term of derision used against them for their affectation of a biblical manner of clothing and hair style.


Osobní život.

Mládí.

Narodila se jako Althea Rae Duhinio Janairo v Honolulu na Havaji do rodiny správkyně počítačové sítě Audrey Duhinio Janairové a bankéře Alexandra Janaira. Vystudovala římskokatolicky zaměřenou střední školu pro dívky Sacred Hearts Academy. Od mládí se snažila se prosadit jako zpěvačka, přestože byla v roce 1985 vyřazena již v prvním kole z televizní pěvecké soutěže "Star Search". V sedmnácti letech ji během nakupování na Waikiki oslovili rodiče místního producenta. Následně došlo k jejímu obsazení ve filmu "Aloha Summer", což vedlo k nastartování herecké kariéry.

Hudební kariéra.

V hudebním světě se poprvé prosadila v roce 1993, když vydala své premiérové sólové album "Dream", které získalo na Filipínách platinovou desku. Stejný rok se podílela na soundtracku k filmu "Batman a fantom", na němž zpívala poslední píseň "I Never Even Told You". Druhé album nazvané "Hawaiiana" bylo vydáno v červnu 2007 a připomnělo její havajské kořeny. Producentem se stal čtyřnásobný držitel Grammy Award Daniel Ho, jenž ji doprovázel na sólovou slack-key kytaru a ukulele. Deska byla v roce 2008 nominována na Grammy Award v kategorii Nejlepší havajské album roku.  Cenu Grammy obdržela následujícího roku 2009 za třetí album "Ikena". Čtvrtá deska vydaná v roce 2010 nese název "He Nani". Obě poslední alba produkoval opět Ho.

Soukromý život.

V roce 1992 se provdala za Elieho Samaha. Pár se rozvedl v únoru 2000.  30. listopadu 2002 uzavřela sňatek podruhé s fotografem Simonem Wakelinem. Z manželství se narodila dcera Bianca (nar. 25. září 2005). 2. dubna 2010 podala žádost o rozvod, který byl dokonán v srpnu 2010. S dcerou žije v Los Angeles.

Tia Carrereová, rodným jménem Althea Rae Duhinio Janairo (* 2. ledna 1967, Honolulu, Havaj) je americká herečka, modelka a zpěvačka, která se do širšího povědomí zapsala rolí "Cassandry" ve "Waynově světě" a "Waynově světě 2", jako "Juno Skinnerová" v akční komedii "Pravdivé lži" nebo postavou "Sydney Foxové" v seriálu "Lovci pokladů".

Althea Rae Duhinio Janairo (born January 2, 1967), known professionally as Tia Carrere (), is an American actress, singer, and former model, who obtained her first big break as a regular on the daytime soap opera "General Hospital".  She played Cassandra Wong in the feature films "Wayne's World" and "Wayne's World 2"; Juno Skinner in "True Lies"; Nani Pelekai in the "Lilo & Stitch" films and TV series; Queen Tyr'ahnee in "Duck Dodgers"; Richard Lewis's girlfriend, Cha Cha, in "Curb Your Enthusiasm"; and starred as Sydney Fox in the television series "Relic Hunter", as well as Lady Danger opposite RuPaul in Netflix's "AJ and the Queen". She appeared as a contestant in the second season of "Dancing with the Stars" and the fifth season of "The Celebrity Apprentice".


Biografie.

Narodil se v Rechovotu ještě za dob britské mandátní Palestiny. Vystudoval sociologii na Hebrejské univerzitě v Jeruzalémě a pedagogiku na Morešet Ja'akov College. Během své povinné vojenské služby u Izraelských obranných sil dosáhl hodnosti četaře a za svou chrabrost během jomkipurské války mu byla udělena medaile Za zásluhy. Později pracoval jako generální ředitel na ministerstvu pro náboženské záležitosti a na ministerstvu školství a kultury. Společně se svou ženou Ninou žije v jeruzalémské čtvrti Givat Mordechaj. Společně mají čtyři děti.

Politická kariéra.

Poslancem byl poprvé zvolen ve volbách v roce 1999, v nichž kandidoval za Národní náboženskou stranu. Svůj poslanecký mandát obhájil i v následujících volbách v roce 2003, po nichž byl jmenován ministrem sociální péče a sociálních služeb ve vládě premiéra Ariela Šarona. Během stranické krize, způsobená Šaronovým plánem na jednostranné opuštění Pásma Gazy, Orlev vedl tu část strany, podle níž bylo lepší volbou zůstat ve vládě, spíše než ji opustit. V důsledku toho označil Orleva předseda strany Efrajim Ejtam „mejmadnikem.“ Když Ejtam a Jicchak Levy opustili v roce 2004 vládu, odmítl Orlev a řada poslanců strany učinit totéž. Orlevovi se podařilo převzít kontrolu nad stranou, což vedlo k odchodu Ejtama a Levyho, kteří založili Obnovenou národní náboženskou sionistickou stranu (později Achi), která se následně připojila k Národní jednotě.  Svůj poslanecký mandát obhájil ve volbách v roce 2006. V roce 2008 vystoupil v Knesetu s projevem francouzský prezident Nicolas Sarkozy, jehož slova Orlev okomentoval následovně: Před následujícími volbami v roce 2009 byla Národní náboženská strana rozpuštěna a její členové přešli do nově vzniklé strany Židovský domov. Na její kandidátní listině získal Orlev druhé místo a v následujících volbách tak opět obhájil svůj mandát.  V roce 2009 Kneset projednával zákon, navržený Orlevem, podle něhož by byl trestně stíhán každý, kdo by popíral, že je Izrael židovský a demokratický stát. Zákon prošel v prvním čtení.

Zevulun Orlev (: זבולון אורלב, narozen 9. listopadu 1945) je izraelský politik a bývalý předseda Národní náboženské strany. V letech 2003 až 2004 byl členem izraelské vlády, v níž zastával post ministra sociální péče a sociálních služeb. V letech 1999 až 2013 zastával post poslance Knesetu za strany Židovský domov a Národní náboženská strana. Orlev je vyznamenaný válečný hrdina; za jeho chrabrost během jomkipurské války mu byla udělena medaile Za zásluhy.

Zevulun Orlev (, born 9 November 1945) is an Israeli politician and a former Knesset member, Minister of Welfare & Social Services and leader of the National Religious Party. Orlev is a decorated war hero who received the Medal of Distinguished Service in the Yom Kippur War.


Mistrovství světa ve volejbale mužů 2010

Výsledky a tabulky.

Základní skupiny.

Skupina A.

– 3:0 (25:21, 25:17, 25:21)  25. září 2010 (17:00) – Milán  25. září 2010 (21:00) – Milán  26. září 2010 (17:00) – Milán  26. září 2010 (21:00) – Milán  27. září 2010 (17:00) – Milán  27. září 2010 (21:00) – Milán

Skupina B.

– 3:0 (25:14, 25:21, 25:14)  25. září 2010 (17:00) – Verona  25. září 2010 (21:00) – Verona  26. září 2010 (17:00) – Verona  26. září 2010 (21:00) – Verona  27. září 2010 (17:00) – Verona  27. září 2010 (21:00) – Verona

Skupina C.

– 3:0 25:11, 25:20, 25:22)  25. září 2010 (17:00) – Modena  25. září 2010 (21:00) – Modena  26. září 2010 (17:00) – Modena  26. září 2010 (21:00) – Modena  27. září 2010 (17:00) – Modena  27. září 2010 (21:00) – Modena

Skupina D.

– 0:3 (23:25, 17:25, 18:25)  25. září 2010 (17:00) – Reggio di Calabria  25. září 2010 (21:00) – Reggio di Calabria  26. září 2010 (17:00) – Reggio di Calabria  26. září 2010 (21:00) – Reggio di Calabria  27. září 2010 (17:00) – Reggio di Calabria  27. září 2010 (21:00) – Reggio di Calabria

Skupina E.

– 3:2 (25:19, 22:25, 25:21, 24:26, 15:11)  25. září 2010 (17:00) – Turín  25. září 2010 (21:00) – Turín  26. září 2010 (17:00) – Turín  26. září 2010 (21:00) – Turín  27. září 2010 (17:00) – Turín  27. září 2010 (21:00) – Turín

Skupina F.

– 3:0 (25:22, 25:21, 25:13)  25. září 2010 (17:00) – Terst  25. září 2010 (21:00) – Terst  26. září 2010 (17:00) – Terst  26. září 2010 (21:00) – Terst  27. září 2010 (17:00) – Terst  27. září 2010 (21:00) – Terst

Osmifinále.

Skupina G.

– 0:3 (22:25, 22:25, 18:25)  30. září 2010 (17:00) – Catania  1. října 2010 (21:00) – Catania  2. října 2010 (21:00) – Catania

Skupina H.

– 1:3 (25:16, 19:25, 22:25, 19:25)  30. září 2010 (17:00) – Milán  1. října 2010 (21:00) – Milán  2. října 2010 (17:00) – Milán

Skupina I.

– 3:0 (25:21, 25:17, 25:18)  30. září 2010 (21:00) – Catania  1. října 2010 (17:00) – Catania  2. října 2010 (17:00) – Catania

Skupina L.

USA – 0:3 (19:25, 22:25, 22:25)  30. září 2010 (17:00) – Ancona  1. října 2010 (21:00) – Ancona  2. října 2010 (17:00) – Ancona

Skupina M.

– 1:3 (25:16, 17:25, 23:25, 21:25)  30. září 2010 (21:00) – Milán  1. října 2010 (17:00) – Milán  2. října 2010 (21:00) – Milán

Skupina N.

– 0:3 (16:25, 20:25, 20:25)  30. září 2010 (21:00) – Ancona  1. října 2010 (17:00) – Ancona  2. října 2010 (21:00) – Ancona

Čtvrtfinále.

Skupina O.

– USA 0:3 (16:25, 14:25, 23:25)  4. září 2010 (17:00) – Řím  5. září 2010 (21:00) – Řím  6. září 2010 (21:00) – Řím

Skupina P.

– 3:1 (25:15, 21:25, 25:22, 25:18)  4. září 2010 (17:00) – Florencie  5. září 2010 (17:00) – Florencie  6. září 2010 (17:00) – Florencie

Skupina Q.

– 1:3 (21:25, 25:27, 28:26, 18:25)  4. září 2010 (21:00) – Florencie  5. září 2010 (21:00) – Florencie  6. září 2010 (21:00) – Florencie

Skupina R.

– 2:3 (20:25, 25:22, 25:23, 21:25, 8:15)  4. září 2010 (21:00) – Řím  5. září 2010 (17:00) – Řím  6. září 2010 (17:00) – Řím

Semifinále.

– 2:3 (25:22, 17:25, 29:31, 25:22, 14:16)  9. září 2010 (17:05) – Řím  9. září 2010 (21:15) – Řím

Finále.

– 0:3 (22:25, 14:25, 22:25)  10. září 2010 (21:15) – Řím

O 3. místo.

– 3:1 (25:21, 25:22, 26:28, 25:19)  10. září 2010 (17:05) – Řím

O 5.–8. místo.

– 3:1 (25:20, 26:24, 20:25, 25:23)  8. září 2010 (17:05) – Modena  8. září 2010 (21:05) – Modena

O 5. místo.

– USA 3:0 (25:19, 25:21, 25:19)  9. září 2010 (21:05) – Modena

O 7. místo.

– 3:0 (26:24, 26:24, 25:21)  9. září 2010 (17:05) – Modena

O 9. – 12. místo.

– 3:1 (23:25, 25:19, 25:19, 26:24)  8. září 2010 (17:05) – Florencie  8. září 2010 (21:05) – Florencie

O 9. místo.

– 3:1 (25:22, 18:25, 25:21, 25:22)  9. září 2010 (21:05) – Florencie

O 11. místo.

– 1:3 (17:25, 23:25, 25:16, 21:25)  9. září 2010 (17:05) – Florencie

Soupisky.

1. Brazílie  Trenér: Bernardo Rezende 2. Kuba  3. Srbsko  10. Česko

17. mistrovství světa ve volejbale mužů proběhlo ve dnech 25. září – 10. října 2010 v Itálii.  Turnaje se zúčastnilo 24 mužstev, která byla rozdělena do šesti čtyřčlenných skupin. Z každé skupiny postoupily nejlepší tři týmy do druhé fáze (osmifinále) turnaje. Tu utvořilo šest tříčlenných skupin, z nichž nejlepší dvě mužstva postupovala do třetí fáze (čtvrtfinále). Ve čtvrtfinále tak vznikly čtyři skupiny po třech týmech. Družstva na prvním místě postoupila do semifinále, družstva na druhém místě hrála o 5. až 8. místo a družstva na třetím místě hrála o 9. až 12. místo. Mistrem světa se potřetí za sebou stala Brazílie.

The 2010 FIVB Volleyball Men's World Championship was held in Italy from 25 September to 10 October 2010. The tournament featured 24 teams to determine the world champions in men's volleyball. In addition to 2006 champion Brazil and host nation Italy, 22 teams qualified for the tournament by means of continental and regional competitions. The matches took place in ten venues across ten Italian cities, with the final being held at the PalaLottomatica, Rome.  The tournament was won by Brazil, who beat Cuba in final. Brazil won their third straight world championship having won previously in 2002 and 2006. The podium was completed by Serbia who defeated Italy in the 3rd place match. Brazilian wing-spiker Murilo Endres was named the tournament MVP.  Brazil's victory continued their eight-year period of domination of world volleyball. Brazil has now won 15 of 17 major competitions since 2002. Brazil's third straight world championship equals the record for consecutive titles set by Italy in the 1990s.


Život.

Narodila se v Sofii v Bulharsku. Ve dvou letech se s rodiči přestěhovala do Kanady (Toronto, Ontario). Mluví plynule anglicky, francouzsky a bulharsky. Má staršího bratra Alexandra (1984). Její otec Konstantin je počítačový specialista a její matka Michaela je umělkyně.  Navštěvovala J. B. Tyrrell Sr. Public School, kde začala s baletem a gymnastikou, uměleckou školu Wexford Collegiate School for the Arts a Ryerson University v Torontu, obor sociologie. Školu opustila v roce 2008 kvůli herecké kariéře. Herecké lekce brala v "Amstrong Acting Studios".

Filmová a televizní kariéra.

Na začátku své kariéry se objevila v menších rolích v několika filmech "Daleko od ní" (2006), "Tajemství mé dcery" (2007), "V rytmu stepu" (2007). V roce 2001 se jako dvanáctiletá objevila v seriálu "". Přelomovým filmem její kariéry se stal televizní snímek s názvem "Too Young to Marry" (2007), který jí umožnil ztvárnit hlavní postavu. Zde si jí všimli také jiní režiséři a nastartovali její hereckou kariéru. Následoval film "Never Cry Werewolf" (2008), ve kterém si zahrála s Kevinem Sorbem.  V roce 2008 se objevila v televizním muzikálu "The American Mall" a v roce 2009 získala hlavní roli v seriálu "Upíří deníky" ("The Vampire Diaries") ve kterém hrála do roku 2015. Také ztvárnila jednu z postav ve filmu "Pokušení" ("Chloe"), který měl premiéru 26. března 2010. V roce 2011 získala roli ve filmu "Spolubydlící".  V roce 2012 byla obsazena do role Candace ve filmu "Charlieho malá tajemství", po boku Logana Lermana a Emmy Watson. Film měl premiéru 21. září 2012.  V srpnu roku 2014 hrála s Jakem Johnsonem a Damonem Wayansem ve filmu Falešní poldové. Dne 6. dubna 2015 oznámila prostřednictvím sítě Instagramu, že seriál "Upíří deníky" opouští. V roce 2015 vystoupila v hororovém filmu "Poslední nás zachrání". S Christinou Applegate začala na podzim 2015 natáčet film "Crash Pad". V dubnu 2016 bylo oznámeno, že bude hrát ve filmu "" s Vinem Dieselem a Samuelem L. Jacksonem. V březnu 2018 byla obsazena do role Clem v komediálním seriálu "Fam". Stanice objednala produkci první řady v květnu 2018.

Osobní život.

Během let 2006 až 2009 chodila s kanadským hercem Benem Hollingsworthem. Při natáčení seriálu "" se seznámila s hercem Evanem Williamsem a prožili si spolu roční románek. Čtyři roky a pět měsíců chodila s hercem Ianem Somerhalderem, se kterým se seznámila na natáčení seriálu "Upířích deníků." Několik měsíců v roce 2013 chodila s tanečníkem Derekem Houghem. V dubnu 2015 začala chodit s americkým hercem Austinem Stowellem. Dvojice se rozešla v únoru 2016. Skoro rok chodila s hercem Glenem Powellem. Rozešli se v listopadu 2017.

Nina Dobrevová, známá pod uměleckým jménem Nina Dobrev a pod rodným jménem Nikolina Konstantinova Dobreva (bulharsky: Николина Константинова Добрева) (* 9. ledna 1989, Sofie, Bulharsko), je bulharsko-kanadská herečka, známá pro své role v seriálech "" (2006-09) a "Upíří deníky" (2009-2015).

Nikolina Kamenova Dobreva (, ; born January 9, 1989), known professionally as Nina Dobrev ( ), is a Canadian actress and model. Her first acting role was as Mia Jones in the drama series "". She later became known for portraying Elena Gilbert and Katherine Pierce on The CW's supernatural drama series "The Vampire Diaries".  Dobrev has also appeared in several feature films, including the 2012 coming-of-age drama "The Perks of Being a Wallflower", the 2014 action comedy "Let's Be Cops", the 2015 horror comedy "The Final Girls", the 2017 action thriller "", and the 2017 science-fiction drama "Flatliners".  She was born in Bulgaria but immigrated with her family to Canada at age two and grew up in Toronto. She studied sociology at Ryerson University, but left early to pursue her acting career.


Děj.

Jesse byl adoptován svými poručníky Glenem a Annie Greenwoodovými. Společně přišli na San Juan Island, odkud mají sledovat Willyho nový domov. Než opustí město, dozvědí se, že Jesseho biologická matka, která ho před osmi lety opustila, zemřela v New Yorku. Navíc musí Jesse čelit svému upovídanému a uličnickému bratrovi Elvisovi, jehož považuje za vetřelce. Elvis často lže a leze Jessemu na nervy. Elvis je pozván na jejich rodinný výlet, aby se oba bratři mohli poznat.  Na výletu se Jesse znovu setká se svým přítelem, indiánským šamanem Randolphem a rychle se zamiluje do jeho kmotřenky Nadine. Jesse jí pak pomůže se seznámit s Willym a jeho sourozenci Lunou a Flíčkem.  Během výletu v oblasti havaruje ropný tanker a ropná skvrna uvězní kosatky v malé zátoce. Když vyjde najevo, že kosatky jsou uvězněné a Luna umírá, prezident ropné společnosti Milner přijde s plánem na odchycení kosatek do zajetí, kde by se mohly zotavit ze svých zranění. Jeho skutečný plán ale je prodat zvířata do zábavního parku, kde by měla vystupovat.  Jesse, Nadine a Elvis pomocí člunu, jenž ukradnou Glenovi, dovedou kosatky do bezpečí, ale nejsou schopni zachránit sebe, když tanker exploduje a ropná skvrna začne hořet. Jejich člun narazí do skály a začne se potápět. Při záchraně vrtulníkem se Nadine a Elvis dostanou nahoru, ale Jesse spadne do vody. Vrtulník se pro něj nemůže vrátit, protože je tam příliš mnoho kouře. Pod vodou Jesse narazí na Willyho, a tak se ho chytne. Willy podplave hořící skvrnu a dopraví Jesseho k Randolphovu člunu. Potom nechce odplavat, ale po Jesseho a Randolphovu naléhání uplave. Na člun se později dostanou i Nadine a Elvis. Ten dá Jessemu fotku, kde je Jesse s matkou a řekne mu, že si nikdy neodpustila, že ho opustila. Elvis a Jesse tak k sobě konečně najdou cestu.

Zachraňte Willyho 2 (orig. "Free Willy 2: The Adventure Home") je americký rodinný film Dwighta H. Littlea z roku 1995, navazující na film "Zachraňte Willyho!" a předcházející snímku "Zachraňte Willyho 3". V hlavních rolích se opět objevili Jason James Richter a kosatka Keiko.

Free Willy 2: The Adventure Home is a 1995 American family film, directed by Dwight H. Little, and distributed by Warner Bros. under their Warner Bros. Family Entertainment label. It is a sequel to the 1993 film "Free Willy", also starring Jason James Richter and August Schellenberg. "", was subsequently released in 1997, making a trilogy. A fourth nonconsecutive film, "" was released on DVD in Spring 2010. Keiko the Orca does not actually appear in this film unlike the original film. Willy is played by a robotic double while the Free Willy Keiko Foundation devised a plan to bring him to the Oregon Coast Aquarium where he would be rehabilitated for poor health.


Životopis.

Otcem Inês byl Pedro Fernández de Castro, pán na Lemosu a Sarrii, a matkou jeho milenka Aldonza Lorenzo de Valladares. Její předci byli manželští i nemanželští potomci galicijských a portugalských šlechtických rodin.  Inês přišla do Portugalska v roce 1340 jako dvorní dáma Konstancie z Villeny, nedávno provdané za portugalského prince Petra, dědice trůnu (jeho první manželství z roku 1325 s Blankou Kastilskou bylo roku 1333 anulováno). Princ se však zamiloval právě do Konstanciiny dvorní dámy a začal zanedbávat svou zákonnou manželku, čímž ohrozil již tak slabé vztahy s Kastilií. Kromě toho přivedla Petrova láska k Inês k moci kastilskou šlechtu ve vyhnanství, bratři Inês se stali princovými rádci. Král Alfons IV. Portugalský, Petrův otec, sledoval vliv Inês na svého syna s nelibostí. Čekal, že jejich vztah odezní, ale to se nestalo.  Konstancie zemřela v roce 1345. Afons IV. se pokusil několikrát přichystat pro syna další sňatek, ale Petr odmítal vzít si jinou ženu než Inês, jejíž původ ji příliš nepředurčoval k tomu být královnou. Petrův legitimní syn, budoucí král Ferdinand I. Portugalský, byl křehké dítě, zatímco nemanželské děti Petra a Inês se měly k světu, což vyvolávalo u portugalské šlechty obavy týkající se kastilského vlivu na Petra. Afons IV. po smrti Constanzy vykázal Inês ode dvora, Petr vztah neukončil. Afons IV. nakonec v roce 1355 nařídil Inês zabít. Pêro Coelho, Álvaro Gonçalves a Diogo Lopes Pacheco odjeli do kláštera Santa Clara ve městě Coimbra, kde prý Inês usekli hlavu před jejím malým dítětem. Když se Petr o její smrti doslechl, dal vrahy hledat a dva z nich se mu skutečně podařilo najít. Byli veřejně popraveni a jejich srdce vyrvána z těla. Petr prohlásil, že mu totiž rozbili srdce na prach.  Petr se stal králem o dva roky později, v roce 1357. Poté prohlásil, že se s Inês tajně oženil (prý v roce 1354), tudíž že je právoplatná královna. Jeho slova byla a stále jsou jediným dokladem o uzavření manželství. Legenda vypráví, že Petr dal tělo Inês exhumovat a nutil celý dvůr přísahat věrnost nové královně tak, že jí políbí ruku. Později byla pohřbena v cisterciáckém klášteře Alcobaça, kde je její rakev stále k viděni, naproti Petrově, a tak na sebe znovu budou moci pohlédnout v den posledního soudu. Obě mramorové rakve jsou bohatě zdobeny výjevy z jejich života, a Petrovým slibem, že spolu budou "até ao fim do mundo" (až do konce světa). Je to nejsilnější milostný příběh v portugalských dějinách.

Potomci.

Inês de Castro a Petr I. měli následující děti:

Inês Pérez de Castro (Inés ve španělštině a galicijštině, 1325 – 7. ledna 1355, Coimbra) byla španělská šlechtična. Byla milenkou a po své smrti prohlášenou právoplatnou manželkou portugalského krále Petra I. Petr ji prý coby král dal exhumovat a prohlásit za portugalskou královnu.

Inês de Castro (; in Castilian: Inés; 1325 – 7 January 1355) was a Galician noblewoman best known as lover and posthumously-recognized wife of King Peter I of Portugal. The dramatic circumstances of her relationship with Peter (at the time Prince of Portugal), which was forbidden by his father King Afonso IV, her murder at the orders of Afonso, Peter's bloody revenge on her killers, and the legend of the coronation of her exhumed corpse by Peter, have made Inês de Castro a frequent subject of art, music, and drama through the ages.


Popis.

Klanopraška čínská je opadavá, keřovitá, pravotočivá liána bez úponků, dorůstající podle podmínek až do délky 10 a více metrů. Listy jsou světle zelené, poměrně tenké, eliptické až obvejčité. Žilnatina je zpeřená, se 3 až 7 páry postranních žilek. Čepel listů je 4,5 až 8 cm dlouhá, 2,5 až 6,5 cm široká, na okraji zoubkatá až pilovitá, na bázi klínovitá, na vrcholu krátce zašpičatělá. Zdřevnatělé stonky příjemně voní. Květy jsou jednotlivé, vonné, jednopohlavné a vyrůstají na bázi mladých výhonů. Okvětí je bílé, krémové nebo narůžovělé, nerozlišené, složené z 5 až 9 volných lístků. Tyčinek v samčích květech je nejčastěji 5, řidčeji méně nebo více (4 až 7). V samičích květech je 14 až 40 volných pestíčků. Plodem je podlouhlé souplodí růžovočervených až červených bobulí. Bobule jsou asi 5 až 7,5 mm velké.

Rozšíření.

Klanopraška čínská je přirozeně rozšířena v Asii v severovýchodní Číně v provinciích Che-pej, Chej-lung-ťiang, Ťi-lin, Liao-ning, Vnitřní Mongolsko a Šan-si, v severním Japonsku, Koreji a na ruském Dálném východě.

Obsahové látky.

Červené plody obsahují značný podíl slizů: 7,8 % pryskyřičnatých látek, 8,4 % kyseliny jablečné, 11,36 % kyseliny citronové a 0,8 % kyseliny vinné a 350 až 580 mg kyseliny askorbové ve 100 g a další látky. Účinné adaptogenní složky se nazývají schizandriny a jsou obsaženy hlavně v semenech.

Pěstování klanoprašky čínské.

Klanopraška čínská pochází z Dálného východu a je přizpůsobená vnitrozemskému podnebí. Snáší i silné mrazy do -35 °C, ale po zahájení vegetačního období bývá v našich podmínkách poškozována jarními mrazíky. Je-li to možné, snažíme nástup vegetace pokud možno oddálit. Pro mladé rostliny je vhodná na zimu ochrana přikrytím. Velmi vhodné je pro ni mulčování po celý rok, protože v létě pomáhá udržet vláhu v půdě a v předjaří brání přílišnému prohřívání povrchových vrstev půdy a tím i předčasnému rašení.  Rozmnožování je nejsnadnější vegetativní z kořenových výhonků, které silnější mateční rostlina vytváří v poměrně velkém počtu. Generativní rozmnožování je již obtížnější, protože stratifikace semen je u klanoprašky nutností. Dokončení vývoje semen totiž proběhne právě při stratifikaci. Praktické provedení spočívá v uložení semen po sběru na 3 - 4 měsíce při pokojové teplotě a potom asi na 2 měsíce před vlastním výsevem do vlhkého hrubozrnného písku při snížené teplotě (kolem 5 °C, nejlépe v chladničce). Mladé semenáče mají jemný kořenový systém a rostou z počátku velmi pomalu (roční přírůstek je několik cm).  V prvních letech po výsadbě roste dosti pomalu, v našich podmínkách začíná růst zrychlovat většinou tak třetím rokem. Dorůstá podle podmínek až do délky 10 a více metrů. Má velmi mělký kořenový systém, proto roste lépe tam, kde je v letních měsících dostatek vláhy. Nevhodné jsou těžké málo propustné hlinité půdy, nejvhodnější jsou půdy vlhké a dobře odvodňované. Protože se jedná o liánu, vyžaduje pro svůj růst oporu, po které se může pnout. Pro výsadbu na trvalé stanoviště je nejlepší časné jaro, ještě než začne růst.  Tři až čtyři roky po výsadbě na trvalé stanoviště začne nasazovat klanopraška krémově bílé až narůžovělé vonné květy (v prvních letech zpravidla pouze samčí), a v dalších letech se objeví i plody. Bobule o průměru do 1 cm jsou šarlatově červené a narůstají podobně jako rybíz v hroznech.

Použití.

Klanopraška čínská se pěstuje jako okrasná a léčivá rostlina, ozdobná jasně červenými bobulovitými souplodími. Bobule jsou jedlé, ale mají hořkokyselou, nepříjemně pryskyřičnou chuť. Rostlina snáší velmi silné mrazy, ale našich podmínkách je občas po narašení poškozována jarními mrazíky. Obsahové látky posilují nervovou soustavu, zvyšují duševní i fyzickou aktivitu, působí protidepresivně, zahánějí spánek a snižují únavu. Klanopraška patří mezi takzvané adaptogeny, tedy látky zvyšující odolnost organismu při zátěži a v extrémních podmínkách. Sbírají se plody, případně i větvičky. Připravují se z ní lihové tinktury, dá se použít i jako čaj.

Klanopraška čínská ("Schisandra chinensis") je rostlina z čeledi klanopraškovité ("Schisandraceae"). Je to dřevitá liána s jednoduchými střídavými listy a pravidelnými bělavými květy, pocházející z východní Asie. Červené bobule jsou jedlé, rostlina má využití v medicíně a je pěstována i v ČR jako okrasná rostlina, nápadná zejména na podzim podlouhlými souplodími červených bobulí.

Schisandra chinensis (common name: magnolia-vine, Chinese magnolia-vine, schisandra), whose fruit is called magnolia berry or five-flavor-fruit (from Chinese "wǔ wèi zi"), is a deciduous woody vine native to forests of Northern China and the Russian Far East. It is hardy in USDA Zone 4. The plant likes some shade with moist, well-drained soil. The species itself is dioecious, thus flowers on a female plant will only produce fruit when fertilized with pollen from a male plant. However, a hybrid selection titled 'Eastern Prince' has perfect flowers and is self-fertile. Seedlings of 'Eastern Prince' are sometimes sold under the same name, but are typically single-sex plants. The fruits are red berries borne in dense hanging clusters around 10 cm long.


Historie.

Dějiny Staré pinakotéky začínají již historickými obrazy, které si od roku 1528 nechával malovat bavorský vévoda Vilém IV. (vládl 1508–1550). Tak vznikl i slavný obraz Albrechta Altdorfera ""Alexandrova bitva"". Maxmilián I. Bavorský (vládl 1598–1651) získal mimo jiné díla Albrechta Dürera. V roce 1627 dostal díky jemnému nátlaku na norimberské radní Dürerův obraz "Čtyři apoštolové", který malíř svému rodnému městu daroval. Měšťanům oznámil, že by toto dílo rád měl a zamítavé stanovisko by bral jako "zvláště velké opovržení". Během švédské okupace za třicetileté války však utrpěl velké ztráty, neboť 21 obrazů bylo odvezeno do Stockholmu a jen pět z nich bylo později navráceno.  Jeho vnuk Maxmilián II. Emanuel (vládl 1679–1726) získal jako místodržící Španělska v Holandsku mnohé obrazy holandských a vlámských malířů. V roce 1698 koupil v Antverpách 12 obrazů Petera Paula Rubense a 13 obrazů od van Dycka, přičemž Rubensovy obrazy pocházely z osobního dědictví umělce a tudíž vůbec nebyly určeny k prodeji. Za následovníků Maxmiliána Emanuela byly nákupy z důvodu omezeného rozpočtu přerušeny.  Rozvážným sběratelem holandského malířství byl také Maxmiliánův falcký bratranec Johann Wilhelm (vládl 1690–1716), jemuž vděčí Düsseldorfská galerie, kterou založil jeho dědeček Wolfgang Wilhelm, za svá nejcennější díla. Po sloučení Bavorska a Falcka se staly také falcké sbírky součástí Alte Pinakothek, neboť do bezpečí před francouzskými revolučními vojsky musely být přeneseny jak galerie v Mannheimu (1798) a Zweibrückenu (1799), tak nakonec v roce 1806 i düsseldorfská sbírka. Umělečtí agenti Johanna Wilhelma, kteří působili po celé Evropě, byli pověřeni vydat veškeré peníze raději za jeden vynikající obraz než za několik průměrných děl. Dnes je v Alte Pinakothek 32 obrazů z jeho sbírky Rubensových děl. Jako dar k sňatku s Marií Luisou de Medici dostal Raffaelův slavný obraz ""Svatá rodina z domu Canigiani"".  Mannheimskou galerii založil bratr Johanna Wilhelma, kurfiřt Karl Philipp (vládl 1716–1742). V rozšiřování galerie pak pokračoval jeho nástupce Karl Theodor (vládl 1742–1799), který měl slabost pro holandské malířství. Tak získal mimo jiné Rembrandtovu ""Svatou rodinu"". Sbírka z Zweibrückenu, která byla před přibližujícími se francouzskými vojsky převezena ze zámku Karlsberg nejdříve do Mannheimu a poté do Mnichova, vznikla ze soukromé sbírky Christiana von Mannlich (německý malíř a architekt), kterou od něj vévoda odkoupil. Vedle německých, vlámských a holandských obrazů zahrnuje také díla mladých francouzských malířů, např. obraz ""Odpočívající dívka" (Marie-Louise O'Murphy)" od Francoise Bouchera.  O něco později však utrpěla sbírka ztráty díky výpravě Napoleona Bonaparta, a tak např. Altdorferova ""Alexandrova bitva"" visela náhle v Napoleonově koupelně. Jen 27 obrazů z celkového zabaveného množství se po jeho svržení vrátilo zpátky do Mnichova. Proto se ze čtyř velkých loveckých obrazů, které si kdysi objednal Maxmilián I. u Rubense, nachází v Mnichově pouze ""Lov hrocha"". Díky sekularizaci v Bavorsku však současně přešlo do královského vlastnictví mnoho obrazů ze zrušených klášterů, z čehož obzvláště profitovala sbírka děl starých německých mistrů.  Král Ludvík I. Bavorský (vládl 1825–1848) nechal své agenty umění nakoupit řadu mistrovských děl. S oblibou sbíral staré německé obrazy a díla italské renesance. V roce 1827 získal sbírku Sulpize Boisseréeho s 216 díly starých německých a holandských mistrů. V roce 1828 se králi podařila koupě sbírky knížete Wallersteina s 219 díly hornoněmeckého a švábského malířství.  V roce 1838 vyšel první katalog obrazů. Později ještě stát koupil několik jednotlivých mistrovských děl. V roce 1852 však bylo 1000 obrazů prodáno v dražbě, mimo jiné např. Dürerova ""Sv. Anna samotřetí"" (dnes Metropolitní muzeum v New Yorku) a Grünewaldův ""Oltář Panny Marie Sněžné"" (nyní ve Freiburgu). Teprve od roku 1875, když byl vedoucím galerie jmenován Franz von Reber (1834 - 1919; ve funkci 1875 - 1909), byla Alte Pinakothek věnována opět větší pozornost. Období velkých nákupů bylo však pryč, i když von Reber a jeho následovník Hugo von Tschudi (1851 - 1911; ve funkci 1909 - 1911) pro pinakotéku získali několik vynikajících obrazů. Tak se do Mnichova dostali např. da Vinciho ""Madona s karafiátem"" nebo El Grekovo ""Svlékání Krista"".  Se začátkem války byla díla přemístěna, aby nevznikly žádné ztráty. V druhé polovině 20. století se především díky dlouhodobým půjčkám od bank podařilo nakoupit mnohá díla 18. století. Galerie získala např. Lancretovu ""Ptačí klec"" a Boucherovu ""Madame de Pompadour"". V roce 1988 jeden z návštěvníků Alte Pinakothek, Hans-Joachim Bohlmann, těžce poničil kyselinou několik děl Albrechta Dürera a ta pak byla řadu let restaurována. V roce 1990 se galerii podařilo získat obraz vlámského malíře Dierica Boutse ""Ecce Agnus Dei"".

Budova.

Umělecká díla královské sbírky se původně nacházela v různých zámcích a obyčejní lidé je nemohli obdivovat. Ludvík I. Bavorský obrazy pouze nenakupoval, ale chtěl také tyto umělecké poklady zpřístupnit veřejnosti. Proto pověřil architekta Lea von Klenze, aby na severním okraji Mnichova postavil budovu galerie. Základní kámen byl položen 7. dubna 1826 a na podzim roku 1836 byla budova dostavěna.  Stará pinakotéka byla největší muzejní budovou světa a na svou dobu byla architektonicky velice moderní. Již vnější vzhled budovy se zřetelně liší od typických muzejních budov počátku 19. století. Tato stavba se stala vzorem pro některé galerie v Římě, Petrohradě či v Kasselu.  Po těžkém poškození především střední části budovy v letech 1943 a 1944 byla Stará pinakotéka v letech 1952–1957 rekonstruována německým architektem Hansem Döllgastem. Způsob rekonstrukce, při kterém zůstalo patrné poškození budovy, je dodnes veřejností hodnocen sporně.  V roce 1994 byla budova z důvodu generální rekonstrukce uzavřena a vybraná mistrovská díla byla vystavena v Nové pinakotéce. 23. července 1998 byla Stará pinakotéka znovu zpřístupněna veřejnosti.  Výstavní prostory se nacházejí jak v přízemí, tak i v prvním patře. Většina děl je vystavena v prvním patře. Jednotlivé výstavní místnosti se dělí na sály a kabinety. V sálech jsou vystavena především významná a velká umělecká díla; v menších kabinetech pak méně významné obrazy.  Rozmístění výstavních prostorů v přízemí:  Rozmístění výstavních prostorů v prvním patře (hlavní výstavní prostory):

Sbírka.

700 maleb z celkem více než 1000 obrazů je stále vystaveno. Mimo to se v Alte Pinakothek konají různé krátkodobé výstavy.

Německé malířství 14. - 17. století.

Stará pinakotéka vlastní nejrozsáhlejší sbírku starého německého malířství, mimo jiné s díly Stefana Lochnera ("Sv. Kateřina, Sv. Hubert a Sv. Quirinus s donorem", kolem r. 1435), Michaela Pachera ("Oltář církevních Otců", kolem r. 1480), Albrechta Dürera ("Autoportrét v kožichu", 1500, "Oltář Paumgartnerů", 1503, "Čtyři apoštolové", 1526), Hanse Baldunga Griena ("Christoph I. von Baden", 1515), Albrechta Altdorfera ("Listnatý les se Sv. Jiřím", kolem r. 1510, "Zuzana v lázni", 1526, "Dunajská krajina", kolem r. 1525, "Alexandrova bitva", 1529), Lucase Cranacha st. ("Ukřižování", 1503), Hanse Holbeina ("Oltář Sv. Šebestiána", 1516), Matthiase Grünewalda ("Setkání Sv. Erasma a Sv. Mauricia", kolem r. 1520), Hanse von Aachen ("Vítězství Pravdy", 1598), Adama Elsheimera ("Útěk do Egypta", 1609), Johanna Lisse ("Smrt Kleopatry", kolem r. 1622)

Staré holandské malířství 14. - 16. století.

Sbírka starých holandských maleb patří k nejlepším na světě a zahrnuje mistrovská díla mimo jiné od Rogiera van der Weydena ("Oltář Sv. Colomby", kolem r. 1455), Diericka Boutse ("Ecce Agnus Dei", kolem r. 1462), Hanse Memlinga ("Sedm radostí Panny Marie", 1480), Lucase van Leydena, Gerarda Davida, Adriaena Isenbranta ("Odpočinek na útěku z Egypta", kolem r. 1520), Jana Gossaerta zvaného Mabuse ("Danaé", 1527), Marinuse van Reymerswaele ("Výběrčí daní s manželkou", 1538), Hieronyma Bosche

Holandské malířství 17. století.

Sbírka holandského barokního malířství tvoří v podstatě základ galerie. Zahrnuje díla početných mistrů, jako jsou např. Rembrandt van Rijn ("Autoportrét", 1629, "Svatá rodina", kolem r. 1633, "Snímání z kříže", kolem r. 1633), Pieter Lastman ("Odyseus a Nausicaa", 1619), Frans Hals ("Portrét Willema van Heythuysena", kolem r. 1625), Carel Fabritius ("Autoportrét", 1650), Ferdinand Bol ("Guvernéři cechu obchodníků s vínem", 1659), Pieter Claesz ("Zátiší s cínovou konvicí", kolem r. 1635), Adriaen van Ostade ("Popíjející venkované v krčmě", kolem r. 1635), Salomon van Ruysdael ("Říční krajina s přívozem", kolem r. 1630), Gerard ter Borch ("Chlapec vybírající psovi blechy", kolem r. 1665), Willem van de Velde ml. ("Klidné moře", 1655), Karel Dujardin ("Nemocná koza", kolem r. 1665), Jacob van Ruisdael, Emanuel de Witte ("Portrét rodiny", 1678) a Adrieaen van der Werff ("Hrající si děti pod sochou Herkula", 1687).

Vlámské malířství 16. a 17. století.

Sbírka vlámských mistrů zaujímá hlavní sály Alte Pinakothek a zahrnuje mimo jiné hlavní díla Pietera Brueghela st. ("Země blahobytu", 1566), Jana Brueghela st. ("Svatá rodina", kolem r. 1623), Petra Paula Rubense ("Velký poslední soud", 1617, "Malý poslední soud", 1620, "Únos dcer Leukippových", 1615/1616, "Helena Fourmentová se synem Fransem", 1634), Anthonise van Dycka ("Autoportrét", kolem r. 1621, "Zuzana a starci", kolem r. 1622), Adriaena Brouwera ("Chudí při kouření a popíjení", kolem r. 1635), Jacoba Jordaense ("Sedlák a satyr", po r. 1620), Jana Siberechtse  Sbírka Rubensových děl s 72 obrazy je vůbec největší stálou výstavou tohoto umělce na světě. Malba "Velký poslední soud" je přitom největším vystaveným obrazem muzea.

Italské malířství 13. až 18. století.

Sbírka zažíná díly italské gotiky - mj. Giottova slavná "Večeře Páně" (krátce po r. 1306). Dále jsou zde zastoupeny všechny malířské školy italské renesance a baroka s díly mj. Fra Angelica ("Ukládání do hrobu", kolem r. 1438), Fra Filippa Lippi ("Zvěstování Panně Marii", kolem r. 1450), Leonarda da Vinci ("Madona s karafiátem", kolem r. 1473), Antonella da Messina, ("Annunciata", 1474), Sandra Boticelliho ("Kladení do hrobu", kolem r. 1490), Domenica Ghirlandaia ("Marie s dítětem a Sv. Dominik, Jan Křtitel a Jan Evangelista", kolem r. 1494), Lorenza Lotta ("Mystická svatba sv. Kateřiny", kolem r. 1505), Raffaela ("Svatá rodina z domu Canigiani", kolem r. 1505, "Madonna Tempi", 1507, "Madona s baldachýnem", 1514), Tiziana ("Portrét Karla V.", 1548), Jacopa Tintoretta ("Mars a Venuše překvapeni Vulkánem", kolem r. 1555), Guida Reni ("Nanebevzetí Panny Marie", 1631/42), Luca Giordana ("Cynický filosof", kolem r. 1660), Antonia Canaletta ("Piazetta v Benátkách", kolem r. 1730), Giovanniho Battisty Tiepola ("Klanění tří králů", 1753) a Francesca Guardi ("Regata na kanále della Guidecca", kolem r. 1784).

Francouzské malířství 17. a 18. století.

I přes blízký vztah Wittelsbachů k Francii zůstala sbírka francouzských maleb druhou nejmenší sbírkou v Alte Pinakothek. Tvoří ji díla Nicolase Poussina ("Midas a Bacchus", kolem r. 1627), Clauda Lorraina ("Přístav při východu slunce", 1674), Nicolase Lancreta ("Ptačí klec", 1735), Jeana Siméona Chardina, Maurice Quentina de La Tour ("Mademoiselle Ferrand přemýšlící o Newtonovi", 1752), Clauda Josepha Verneta ("Orientální přístav při východu slunce", 1755), Françoise Bouchera ("Madame de Pompadour", 1756), Jeana-Honoré Fragonarda ("Dívka se psem", kolem r. 1770) a další.

Španělské malířství 16. a 17. století.

Ačkoliv je oddělení "Španělské malířství" vůbec nejmenší v pinakotéce, jsou zde zastoupeni všichni velcí mistři: El Greco ("Svlékání Krista", kolem r. 1595), de la Cruz ("Infantka Isabella Clara Eugenia Španělská", 1599), Velázquez ("Mladý španělský šlechtic", kolem r. 1625), Jusepe de Ribera ("Sv. Bartoloměj", kolem r. 1635), Zurbarán ("Kladení do hrobu sv. Kateřiny Alexandrijské na hoře Sinaj", kolem r. 1636), Murillo ("Malá úprava", kolem r. 1673). Obrazy Francisca Goyi byly začleněny do Nové pinakotéky.

Galerie.

Vybrané obrazy:

Stará pinakotéka (německy Alte Pinakothek) je muzeum umění (pinakotéka, obrazárna) v Mnichově, jedna z nejvýznamnějších galerií světa. Jsou zde vystaveny obrazy malířů od středověku až do poloviny 18. století. Díla jsou součástí "Bavorských státních obrazových sbírek (Bayerische Staatsgemäldesammlungen)". Naproti Alte Pinakothek se nachází Nová pinakotéka s díly 19. a počátku 20. století. Spolu s Pinkotékou moderny a Muzeem Brandhorst s díly 20. a 21. století patří do tzv. "Umělecké čtvrti" ("Kunstareal München").

The Alte Pinakothek (, "Old Pinakothek") is an art museum located in the Kunstareal area in Munich, Germany. It is one of the oldest galleries in the world and houses a significant collection of Old Master paintings. The name Alte (Old) Pinakothek refers to the time period covered by the collection—from the fourteenth to the eighteenth century. The Neue Pinakothek, re-built in 1981, covers nineteenth-century art, and Pinakothek der Moderne, opened in 2002, exhibits modern art. All three galleries are part of the Bavarian State Painting Collections, an organization of the Free state of Bavaria.


Život.

Alice Boughtonová se narodila v Brooklynu, v New Yorku 14. května 1866 nebo 1867. Její rodiče byli Frances Ayres a William H. Boughton, právník z New Yorku.  V osmdesátých letech 19. století začala Boughtonová studovat umění a fotografii na Pratt School of Art and Design. Tam se setkala s kolegyní studentkou Gertrudou Käsebierovou, se kterou později studovala v Paříži. Käsebierová ji rovněž zaměstnávala jako asistentku v jejím ateliéru, pravděpodobně ve stejné době, kdy Boughtonová studovala na Pratt School.  V roce 1890 si otevřela vlastní portrétní studio v ulici East 23rd v New Yorku, které si udržela dalších čtyřicet let. V roce 1904 poslala dopis Williamovi Butleru Yeatsovi, který uvedl adresu studia na Madison Avenue, což naznačuje, že založila nebo vlastnila více než jedno studio alespoň po krátkou dobu.  Kolem roku 1901 Boughtonová studovala umění v Římě a fotografii v Paříži, kde pracovala pro letní studio Käsebierové. Získala čestné uznání za svou práci na výstavě výtvarného umění Turn International Decorative and Fine Arts Exhibition v roce 1902.  Není známo kdy poprvé potkala Alfreda Stieglitze, ale je jasné, že ji znal a obdivoval její práci již v roce 1902, kdy měla svá dvě díla na zahajovací výstavě ve Stieglitzově Galerii 291 v New York City. O čtyři roky později, v roce 1906, byla jmenována členem spolku Fotosecese. V následujícím roce jí Stieglitz uspořádal výstavu ještě společně s fotografy Yarnallem Abbotem a Williamem B. Dyerem v Galerii 291. V roce 1909 publikovala šest svých fotografií a esej s názvem Photography, A Medium of Expression (Fotografie, médium vyjadřování), ve Stieglitzově časopise Camera Work (č. 26, duben, 1909).  Během tohoto období byly její fotografie součástí řady velkých výstav po celém světě, včetně přehlídky v Londýně, Paříži, Vídni, Haagu a New Yorku.  Boughtonová se stala jedním z nejvýznamnějších portrétních fotografů New Yorku, ačkoli pořídila řadu krajinářských snímků v USA i v Evropě, včetně slavného panství Rockefellerů Kykuit v Pocantico Hills (New York). Také se zabývala studiemi dětí, zejména svých vlastních dvou dcer, stejně jako ženskými akty v alegorickém nebo přirozeném prostředí.  Mezi její dalšími slavnými díly jsou portréty osobností jako byli například: Eugene O'Neill, Albert Pinkham Ryder, George Arliss nebo Robert Louis Stevenson. Její portrét Roberta Louise Stevensona se stal inspirací pro Johna Singera Sargenta k pořízení vlastního portrétu spisovatele.  Nejméně od roku 1920 až do své smrti sdílela Boughtonová svou rezidenci s umělkyní a učitelkou umění Idou Haskellovou (1861-1932). O Haskellové je známo, že byla instruktorkou na Pratt v době, kdy tam studovaly Käsebierová a Boughtonová. Když Boughtonová cestovala do Evropy v roce 1926, Haskellová ji na výletech doprovázela. Přesná povaha jejich vztahu není známá.  V roce 1931 Boughtonová zavřela své studio a zlikvidovala tisíce tisků. Natrvalo se přestěhovala do domu v Brookhavenu, Long Island, který sdílela s Haskellovou.  Boughtonová zemřela na zápal plic 21. června 1943.

Práce a publikace.

Její práce byly také zveřejněny v časopisu "Camera Work" v roce 1909.  Kolekce portrétů "Photographing the Famous" byla publikována v roce 1928 a zahrnovala takové osobnosti jako William Butler Yeats, Julia Ward Howe, Henry James, Walter de la Mare, G. K. Chesterton, Maxim Gorkij, John Burroughs, Ruth St. Denis, Eleanora Duse nebo Yvette Guilbertová.  Její díla jsou ve sbírkách Metropolitan Museum of Art, britské National Portrait Gallery, americké National Portrait Gallery, George Eastman House a dalších významných muzeí.

Alice Boughtonová (nar. jako Alice Boughton 14. května 1866 nebo 1867 Brooklyn, New York – 21. června 1943) byla americká portrétní fotografka působící na počátku 20. století, známá svými fotografiemi mnoha literárních a divadelních postav své doby. Byla členkou spolku "Fotosecese", kruhu vysoce kreativních a vlivných fotografů, jejichž úsilí pomohlo vynést fotografii na úroveň umělecké formy.

Alice Boughton (14 May 1866 – 21 June 1943) was an early 20th-century American photographer known for her photographs of many literary and theatrical figures of her time. She was a Fellow of Alfred Stieglitz's Photo-Secession, a circle of photographers whose artistic efforts succeeded in raising photography to a fine art form.


Účastníci.

Tohoto ročníku se účastnilo 194 týmů z 53 členských zemí UEFA. Účastnická místa byla přidělená na základě ligových koeficientů UEFA, který hodnotil účast jednotlivých týmu v evropských šampionátech v letech 2004/05 - 2008/09:

Účastnická místa.

Vítěz Evropské Ligy UEFA 2009/2010 Atlético Madrid měl zajištěný přímý postup do skupinové fáze. Kvůli nedostačujícímu výsledku v domácí lize nezajistil si práva účastí v Lize Mistrů. Účast v Evropské Lize si zajistil také díky účastí ve finále španělského ligového poháru Copa del Rey 2009/10 (postup do 3. předkola). Díky přímému postupu Atlética do skupinové fáze vzniklo jedno neobsazené místo pro tým ve 3. kvalifikačním kole. Tato situace byla vyřešena následujícím způsobem: vítěz domácího poháru země 28 (Finsko) postoupil automaticky z 2. do 3. předkola, a vítězové domácích pohárů zemí 52 a 53 (Malta a San Marino) postoupili automaticky z 1. předkola do 2. předkola.

Termíny.

Rozlosování probíhala v Nyonu ve Švycarsku, sídle UEFA.

Předkola.

1. předkolo.

Rozlosování proběhlo 21. června 2010 ve švýcarském Nyonu. První zápasy se odehrály 1. července 2010 a odvety 8. července 2010. V tabulce jsou uvedeny výsledky zápasu, v závorkách důvod účastí v kvalifikační fázi. Jednotlivé zkrátky znamenají:

2. předkolo.

První zápasy se odehrály 15. července, a odvety 22. a 23. července 2010.

3. předkolo.

První zápasy se odehrály 29. července (jeden zápas 27. července), odvety 5. srpna 2010 (jeden zápas 3. srpna).

4.předkolo.

Rozlosování 4. předkola proběhlo 6. srpna 2010, první zápasy se odehrály 19. srpna (dva 17. srpna), odvety 26. srpna (jeden zápas 24. srpna) 2010.

Skupinová fáze.

Los základních skupin se uskutečnil 27. srpna v Monaku. Zápasy probíhaly 16. září, 30. září, 21. října, 4. listopadu, 1. a 2. prosince, 15. a 16. prosince 2010. Do skupinové fáze postoupily týmy, které byly vyřazené v play-off (4. předkole) Ligy mistrů, a obhájce titulu - Atlético Madrid.

Play-off.

V této fázi se utkalo 32 týmů:

2. kolo.

Vítězové skupin Evropské ligy a 4 nejlepší týmy které postoupily z 3. místa skupin Ligy mistrů byly rozlosováné proti týmům z 2. míst ve skupinach Evropské ligy a zbývajicím týmům z 3. místa skupin Ligy mistrů. Týmy ze stejné země a stejné skupiny nemohly být rozlosováné proti sobě ve stejném zápasu.

Osmifinále.

Od této fáze byly týmy rozlosované nezávisle na místě ve skupině a zemi z které pocházejí.

Související články.

Liga mistrů UEFA 2010/11

Sezóna 2010/11 Evropské ligy byla 2. ročníkem klubové soutěže pro evropské fotbalové týmy, která od 2009 roku nahradila dřívější Pohár UEFA. Obhájcem titulu byl španělský klub Atlético Madrid. Finálový zápas se odehrál 18. května 2011 na stadionu Aviva Stadium v Dublinu.

The 2010–11 UEFA Europa League was the second season of the UEFA Europa League, Europe's secondary club football tournament organised by UEFA, and the 40th edition overall including its predecessor, the UEFA Cup. It began on 1 July 2010, with the first qualifying round matches, and concluded on 18 May 2011, with the final at the Aviva Stadium in Dublin, Republic of Ireland, between Porto and first-time finalists Braga. This was the first all-Portuguese final of a European competition and only the third time that two Portuguese teams faced each other in Europe, following Braga's elimination of Benfica in the semi-finals. Porto defeated Braga 1–0, with a goal from the competition's top goalscorer Radamel Falcao, and won their second title in the competition, after victory in the 2002–03 UEFA Cup. Atletico Madrid were the defending champions but were eliminated in group stage.


Popis.

Jako většinu ostatních hub i pečárku polní odlišujeme od ostatních podle plodnic. Ta se skládá ze třeně a klobouku, který má zespodu lupeny. Pečárky mají ještě navíc blanitý prstenec, který v mládí kryje vyvíjející se lupeny. Plodnice je tedy v mládí bílá s kulovým kloboukem zakrytým zespoda taktéž bílým závojem. S růstem houby se závoj trhá a zůstává již pak v podobě pomačkaného prstence bílé či jemně nažloutlé barvy, který snadno odpadá. Klobouk se postupně zvětšuje k obvodu, roste tedy jeho průměr a klesá výška. V průměru mívá 4–12 cm. Z počátku hedvábně vláknitý, později šupinkatě rozpraskaný s promáčklinami nažloutlými a nahnědlými. Lupeny jsou z počátku narůžovělé, postupně se stářím mění barvu do masové červené, koncem života pak do tmavo- až černohněda. Třeň bývá 5–10 cm dlouhý, tlustě válcovitý a 2–4 cm široký. Buď je čistě bílý, nebo narůžovělý, později ve stáří u báze rezavý či nahnědlý a u klobouku mírně zúžený.  Dužnina je po zranění bílá, nebo mění svoji barvu dorůžova. Má příjemnou vůni a chuť.  Výtrusy jsou kapkového tvaru 7–8 × 4–5 μm veliké, hnědé.

Výskyt.

Vyskytuje se na hnojených travnatých ekosystémech mírného pásu, to jest na loukách a v příkopech; roste i na polích (jako jsou strniště) či na kompostech. Příležitostně též v zahradách. Pilát "In" Staněk ale uvádí, že "Psalliota campestris" (někdy synonymum pro "A. campestris") je houba žijící v soužití trávami, tudíž pečárky rostoucí například na kompostech musí být jiným druhem.

Ekologie.

Roste jak jednotlivě, tak v útvarech označovaných jako čarodějné kruhy.

Rozmnožování.

Sbírá se od května do listopadu po velkých deštích, kdy se objevují jeho plodnice.

Taxonomie.

Základním rozlišovacím znakem pečárek od ostatních hub je, že se spory, respektive výtrusy tvoří na povrchu bazidíí, které se nalézají na lupenech či v rourkách ze spodní strany klobouku. Tyto houby se proto zařazují v systému do třídy stopkovýtrusých (protože se bazidiospora tvoří na stopce), vědecky Basidiomycetes. Na rozdíl od toho vřeckovýtrusé houby (Ascomycetes) vytvářejí výtrusy (askopsory) uvnitř vřecek, od kterých se po splynutí jader oddělují.  Od tříd dolů jsou s fylogenetickým zařazením hub problémy a často se houby přeřazují z jednoho rodu do druhého a z jedné fylogenetické větve do jiné. Dříve se houby do taxonů řadily hlavně podle popisu plodnic, později i spor a mycélia. V poslední době se používají laboratorní metody porovnávající DNA. I přesto nejsou všechny houby z toho úhlu pohledu ještě popsány a porovnány s ostatními. Navíc je říše hub dosti proměnlivá a stále jsou objevovány druhy další. V případě pečárkotvarých (Agaricales) byly stejným znakem po století lupeny. S postupem rozvoje mykologie však vznikly i jiné řády s lupenitými houbami.  Co se týká čeledi pečárkovité (Agaricaceae), tak zde z několika studií vyplývá, že jsou to houby úzce příbuzné čeledím lanýžovité (Hydnangiaceae), Cystodermateae, hnízdovkovité (Nidulariaceae), křehutkovité (Psathyrellaceae), slzečníkovité (Bolbitiaceae) a pavučincovité (Cortinariaceae). Do stejné fylogenetické větve agarikoidních hub patří i čeledi Inocybaceae, Crepidotaceae, Tubarie, Panaeoleae, límcovkovité (Strophariaceae), hlízovité (Hymenogasteraceae) a Gymnopileae, které se však rozdělují do několika pokročilejších vývojových větví.  Do rodu pečárka ("Agaricus") se pak obecně řadily druhy podobné kloboukem s nevýrazným zbarvením. V poslední době ale přibývá studií, které současné taxonomické zařazení mění. Přesto však je rod "Pečárky "velmi málo probádaným rodem.  Přesné rozlišovací znaky této houby nejsou známy. Snad jen to, že roste v travnatých ekosystémech a je úzce příbuzná k pěstované pečárce zahradní. Neuvádí se však jak. Dále je známo několik velmi podobných druhů, které mohou být identické. Problém tedy při sběru pečárek polních není, ale konkrétní určení druhu může být problematické až nepřesné. Synonyma pro pečárku polní ("A. campestris") tak jsou "Agaricus campester", "Pratella campestris", "P. campester", "P. flocculosa" či žampion polní. Již dříve zmíněný druh "Psalliota campestris", někdy česky nazývaný pečárka polní, byl často zaměňován právě za pěstovaný druh pečárka dvouvýtrusá ("A. campestris"). Později to bylo ale popřeno s tím, že tento druh žije pouze v symbióze s trávami a jedná se o pečárku polní.  Dalším problémem při popisu pečárek je taxonomie, kdy na rozdíl od vědeckého názvosloví české vyžaduje i pro druhy dvouslovný název – jeden označující rod a druhý druh, ale není standardizován. Proto se mezi odbornou veřejností používá vědecké klasifikace a označení.

Hospodářské využití.

Pečárka polní ("A. campestris") je sbírána pouze k vlastní spotřebě. Například v České republice není její výkup a následný prodej povolen. V průmyslové výrobě je nahrazen hlavně bílou formou pečárky dvouvýtrusé ("A. bisporus"), někdy označované jako pečárka zahradní ("A. hortensis").

Gastronomie.

Stejně jako tržní pečárka dvouvýtrusá ("A. bisporus") je i pečárka polní jedlá chutná houba využívaná široce v gastronomii.

Pečárka polní ("Agaricus campestris") je stopkovýtrusná houba z čeledi pečárkovité (Agaricaceae). Má řadu synonym jako "Agaricus campester", "Pratella campestris", "P. campester", "P. flocculosa" či žampion polní ("Agaricus campestris"). Poslední jmenovaný druh je ale prý mylně s tímto druhem spojován, neboť se dnes jedná o synonymum k pěstované pečárce pečárka dvouvýtrusá ("A. bisporus"). Tak mohlo docházet i k přesvědčení, že pečárka polní je pěstovanou houbou. Bližší studie však nebyly provedeny, a tak je i toto tvrzení nejisté.

Agaricus campestris is a widely eaten gilled mushroom closely related to the cultivated button mushroom "Agaricus bisporus". It is commonly known as the field mushroom or, in North America, meadow mushroom.


Otázky.

Vědci nemohli uvěřit tomu, že se plynní obři nacházejí v těsné blízkosti hvězd. Zprvu se dokonce objevila teorie, že 51 Pegasi b je velmi hmotná pevná planeta, ale bylo velmi nepravděpodobné, že by bylo v protoplanetárním disku tolik materiálu, ale na druhou stranu to nemohl být plynný obr, protože by se atmosféra pod intenzivním zářením odpařila.  Následná simulace však ukázala, že plynní obři mohou migrovat blíže ke své hvězdě z důvodu tahových sil proti disku materiálu nebo gravitačními perturbacemi s diskem. Podle vědců byly 51 Pegasi b a jiné podobné exoplanety původně vytvořeny daleko od své hvězdy. Nakonec bylo dokázáno, byť´s údivem, že 51 Pegasi b neztratila svou vodíkoheliovou atmosféru. Výpočet ukázal, že tato exoplaneta ztratila za svou existenci pouhých 5 % původní atmosféry.

Objevení.

Objev byl poprvé učiněn kanadskými vědci v roce 1988, ale ze strachu z toho, že se spletli, zprávu tajili. V roce 1994 tuto exoplanetu objevili švýcarští vědci Michael Mayor a Didier Queloz. Po půlročním bádání svůj objev zveřejnili. V populárních článcích se exoplanetě někdy přezdívá Bellerofontés, podle řeckého hrdiny.

Lokace a viditelnost.

Mateřská hvězda exoplanety 51 Pegasi b 51 Pegasi se nachází blízko centra souhvězdí Pegase, severozápadně od hvězdy se nachází Markab (Alfa Pegasi) a jihozápadně Sheab (Beta Pegasi).

Hvězda.

Hvězda 51 Pegasi je žlutý trpaslík spektrálního typu G4-5 Va. jako subgiant (IV). hvězda je 1,06 krát hmotnější než Slunce, průměr je 1,14 až 1,15 krát větší, 1,30 krát světelnější a 1,6 krát bohatší na těžké prvky jako např. železo. Na svůj spektrální typ je velmi velká a jasná. Může být stará 8,5 miliardy let. Jiná analýza naznačuje, že je o miliardu let mladší.

51 Pegasi b.

51 Pegasi b má 46 % hmotnosti Jupitera. Nachází se ve vzdálenosti 0,05 AU od 51 Pegasi. Oběžná dráha je téměř kruhová (0,03) a trvá 4,2 dne. Její poloměr je 1,2 krát větší než poloměr Jupiteru. Sklon k oběžné dráze může být menší než 85°. 51 Pegasi byla zapsána do 100 cílových hvězd NASA Terrestrial Planet Finder.

Obyvatelná zóna.

Vědci z University of Texas propočítali, že se obyvatelná zóna nachází ve vzdálenosti 1,20-2,00 AU od 51 Pegasi. Zde by mohly existovat skalnaté exoplanety s vhodnou vlhkostí, příhodným chemickým složením plynů a vodou v kapalné podobě, ale není pravděpodobné, že by nebyl její vývoj narušen migrací 51 Pegasi b ke hvězdě 51 Pegasi.

51 Pegasi b je první objevená exoplaneta v historii, nachází se v souhvězdí Pegase. Jedná se o planetu podobnou Jupiteru. Mateřskou hvězdu 51 Pegasi obíhá ve vzdálenosti pouhých 0,05 AU. V počátcích objevování exoplanet si vědci mysleli, že se jedná o výjimečný případ, ale další objevy ukázaly, že se plynní obři obři často nacházejí poměrně blízko u své hvězdy. Dříve se vědecký svět domníval, že se plynní obři nalézají alespoň ve vzdálenosti několika AU.

51 Pegasi b (abbreviated 51 Peg b), unofficially dubbed Bellerophon , later formally named Dimidium , is an extrasolar planet approximately 50 light-years away in the constellation of Pegasus. It was the first exoplanet to be discovered orbiting a main-sequence star, the Sun-like 51 Pegasi, and marked a breakthrough in astronomical research. It is the prototype for a class of planets called hot Jupiters.  In 2017, traces of water were discovered in the planet's atmosphere. In 2019, the Nobel Prize in Physics was awarded in part for the discovery of 51 Pegasi b.