Natalia Alexeievna (Wilhelmina Louisa of Hesse-Darmstadt)

Původ.

Vilemína Luisa byla pátým dítětem a čtvrtou dcerou v početné rodině lankraběte Ludvíka IX. Hesensko-Darmstadtského a jeho první ženy Karolíny Falcko-Zweibrückenské, její sestrou byla pruská královna Bedřiška, druhá manželka krále Fridricha Viléma II.  Dívka vyrůstala pod přísným dohledem matky, zvané "velká lankraběnka", důstojné a velmi vzdělané ženy, v jejímž domě pobývali Goethe, Herder a další významné osobnosti té doby. Již v dětství se dívenka odlišovala nadprůměrnými schopnostmi, silným charakterem a výbušným temperamentem. Vilemína měla několik sourozenců: Karolínu, Bedřišku Luisu, Ludvíka, Amálii, Kristiána a Luisu.

Manželství s carem Pavlem.

V roce 1772 dovršil ruský následník trůnu carevič Pavel 18 let a carevna Kateřina Veliká začala pro něj hledat ženu. Po dlouhém hledání se výběr zúžil na dvě kandidátky: Žofie Dorota Württemberská a Vilemína Luisa Hesensko-Darmstadtská. Sofii však v té době bylo teprve třináct let a Kateřina nutně potřebovala následníka trůnu, proto její výběr padl na tři svobodné dcery hesenského lankraběte. Svatbě přál i pruský panovník Fridrich II. Veliký, neboť tento svazek byl výhodný i pro Prusko. Vilemína (17 let) i její dvě sestry – Amálie (18 let) i Luisa (15 let) – byly pozvány do Ruska a tam si carevič Pavel vybral Vilemínu. Jejich svatba se konala 10. října roku 1773; Vilemína přijala pravoslaví a ruské jméno Natálie Alexejevna Romanova. V prvních měsících manželství Vilemínina (tehdy již vlastně Natáliina) veselost a spontánnost oživovala celý dvůr. Carevna jí byla nadšená, ale postupem času se začaly objevovat potíže a manželství Natálie a Pavla spělo ke krachu, ještě větší problémy pak byly ve vztahu s Kateřinou. Pavlova matka napsala, že Natálie "miluje extrémy ve všem. Neposlouchá žádné rady, a neshledávám u ní ani půvab, ani nadání, ani rozum". Natálie odmítla učit se rusky a intrikovala ve snaze získat pro Pavla trůn.  Někdy v té době se Natálie zamilovala do okouzlujícího hraběte Andreje Razumovského, přítele careviče Pavla (s nímž flirtovala již při plavbě do Ruska na lodi, které on velel). K Natáliině smůle však románek, který s ním navázala, nezůstal bdělým očím dvořanů utajen a Andrej měl být poslán pryč z paláce, Pavel (který ovšem nevěděl nic o důvodu jeho vykázání) proti tomu bouřlivě protestoval. V tu dobu Natálie otěhotněla; je příznačné pro poměry na tehdejším carském dvoře, že carevna Kateřina – druhdy sama nevěrná manželka (předpokládá se, že sám carevič Pavel nebyl synem Kateřinina manžela Petra III., ale jejího milence Sergeje Saltykova) – nepovažovala za důležité, zda dítě je Andreje či Pavla, byl pro ni rozhodující fakt, že Natálie porodí následníka ruského trůnu.

Porod a smrt.

K porodu došlo 15. dubna 1776. Byl mimořádně těžký a dlouhý, dítě bylo příliš velké a když konečně přišlo na svět, ukázalo se, že již nežije – Natálie ho nemohla porodit a lékaři se neodhodlali provést císařský řez. O několik dní později (26. dubna) v důsledku poporodních komplikací zemřela v necelých jedenadvaceti letech i Natálie.  Je zajímavé, že již současnící byli názoru, že při lepší lékařské péči Vilemína zemřít nemusela. Rytíř Corberon si zapsal odpověď chirurga Moreaua na svůj dotaz ohledně této nešťastné události: "Řekl mi (tj. Moreau) soukromě, že podle jeho názoru dvorní chirurgové a lékaři zanedbali péči o velkokněžnu, která nemusela zemřít. Je skutečně překvapující, že se jí nedostalo větší péče. Lidé jsou velmi znechuceni, hořce plačíce. Včera i dnes je možno slyšet od lidí v obchodech: „mladé paní umírají; staré baby neumřou nikdy.“" Závěrečná slova jsou jasnou narážkou na carevnu Kateřinu a v souvislosti s výše uvedenými skutečnostmi mohou vyznívat až jako skryté obvinění. Pověsti o zabití velkokněžny se (zřejmě i kvůli nedobrým vztahům s Kateřinou) skutečně objevily. Za oficiální příčinu smrti bylo označeno pokroucení páteře.  Natáliin muž, následník trůnu Pavel nesl její smrt velmi bolestně a nemohl se s ní vyrovnat; tehdy mu matka ukázala kompromitující materiály o Natálii a hraběti Razumovském. Pavel Petrovič byl tím krutě zasažen, nepřišel na pohřeb, neobjevoval se u dvora a celá tato historie silně poznamenala do budoucna jeho charakter: stal se nevyrovnaným a podezíravým (později nedůvěřoval své druhé ženě ani dětem). Téměř vzápětí po pohřbu však se pro něj začala hledat nová nevěsta, jíž se stala Žofie Dorota Württemberská (přijala ruské jméno Marie Fjodorovna), která mu porodila devět dětí, z nichž jen jediná dcerka se nedožila dospělosti.

Vilemína Luisa Hesensko-Darmstadtská, "Wilhelmina Luisa von Hessen-Darmstadt" (25. června 1755 Prenzlau – 26. dubna 1776 Sankt Petěrburg) byla ruská velkokněžna, první manželka budoucího cara Pavla I. pod jménem "Natálie Alexejevna Romanovová".

Natalia Alexeievna, Tsarevna of Russia (25 June 1755 – 26 April 1776) was the first wife of Paul Petrovich, Tsarevich of Russia (future Emperor Paul I), son of the Empress Catherine II. She was born as Princess Wilhelmina Louisa of Hesse-Darmstadt as the fifth child of Louis IX, Landgrave of Hesse-Darmstadt and his spouse Countess Palatine Caroline of Zweibrücken.


Formy zahraniční obchodní politiky.

Vlády, nebo ekonomická uskupení aplikují protekcionismus vždy. Hájí se např. ochranou výrobců v určitém odvětví, udržením zaměstnanosti a koupěschopnosti, nebo ekonomickou nevyspělostí země. Vede to k neefektivnímu chování „chráněných“ ekonomických subjektů a dlouhodobě i ke snížení konkurenceschopnosti. Na druhou stranu vlády potřebují udržet nezaměstnanost na přijatelné míře, aby nebyly vyvolány sociální nepokoje. Protekcionistická opatření by měla být vždy důkladně zvážena s ohledem na konkrétní situaci

Nástroje zahraničního obchodu.

dělíme na autonomní a smluvní. Smluvními rozumíme bilaterální a multilaterální obchodní smlouvy, dohody a závazky vyplývající z členství v mezinárodních organizacích. Autonomní dělíme na pasivní tarifní- cla, celní sazebníky, apod.)a pasivní netarifní- celní řízení, kvantitativní restrikce, autolimitace, devizvé restrikce, embargo, obchodní válka,apod.Dále aktivní autonomní prostředky: subvence vývozní, dotace, daňové úlevy, podpora vědy a výzkumu, propagace, atd-

Specifika zahraničního obchodu.

ve srovnání s obchodem v rámci jednoho státu je náročnější. Jedná se o:

Formy zahraničního obchodu.

Export – vývoz zboží nebo služeb do zahraničí. Důsledkem exportu je příliv kapitálu do země, odkud se zboží nebo služby vyvážejí. Reexport – vývoz zboží a služeb, které byly předtím dovezeny Import – dovoz zboží nebo služeb ze zahraničí. Důsledkem importu je odliv kapitálu ze země, kam se dováží.

Clo.

Clo je poplatek (zákonná platba), který vybírá státní orgán při přechodu zboží přes celní hranici daného státu.  Funkce cla:

Druhy cla.

Podle pohybu zboží  Cla z hlediska způsobu výpočtu  Ochranná cla

Celní politika.

používá dvě skupiny nástrojů:

Obchodování.

Uzavření kupní smlouvy.

při prodeji mimo Česko – velký vliv má vzdálenost a jazykové bariéry. Rostou rizika poškození pro dopravě, nezaplacení, nebo nepřevzetí zboží, rizika ztrát vlivem poklesu kursu dané měny. Při prodeji musíme zvážit politická rizika – nepokoje, stávky, převraty, zákazy dovozu.

Dodací podmínky.

Dodací podmínky – určení místa, do kterého bude zajišťovat dopravu prodávající a od kterého kupující.  Někdy jsou vyžadovány další doklady:

Vývoz mimo EU.

proclení začíná tím, že vozce podá dodávku k proclení. Může ho zastupovat jiná osoba – (dopravce, speditér), který zajistí vyplnění celních dokladů a proclení. Při proclení se zásilka navrhuje do celního režimu, který určuje, jak bude placeno clo, DPH (F.Ú) nebo další dávky (zemědělské produkty) Při vývozu se na hranici země prodávajícího neplatí clo ani DPH (země, kam zboží směřuje vybírá při překročení hranic z dováženého zboží dovozní clo a DPH), protože by platilo se dvakrát). Při proclení se provádí V zemi, kam zboží směřuje probíhá opět proclení, tzn. Že až na vstupní hranici se bude vybírat clo a DPH.

Prodej mezi státy EU.

neprobíhá proclení, ale existují rozdíly v sazbách DPH. Uplatnění DPH při obchodování uvnitř EU je podobné jako při vývozu a dovozu. Místo zdanitelného plnění je země příjemce. Při prodeji do jiné země EU jsou zboží a služby v zemi původu od DPH osvobozeny. V zemi určení se DPH vybírá = samovyměření( harmonizace zákonů s EU). Liší se podle toho, zda jde o plátce nebo neplátce.

Externí odkazy.

ExportGuru.cz - vzdělávací portál o zahraničním obchodě.

Zahraniční obchod je obchod přes hranice státu. Může být světový nebo jednotlivých kontinentů se sousedními státy. Zahraniční obchod je jedním z důsledků dělby práce. Je základní formou propojení ekonomik.  Mezi hlavní příčiny rozvoje patří:  Absolutní výhoda znamená, že země je schopna vyrábět výrobek s nižšími náklady než země jiná. Komparativní výhoda je „výhoda ve srovnání“: Rozvoj nutí některé země vzdát se i výroby, ve které má absolutní výhodu. Zdůvodňuje to teorie komparativních výhod.  Jsou-li účastníky zahraničního obchodu jednotlivé národní ekonomiky, označuje se tato směna jako mezinárodní obchod nebo též světový obchod.

In most countries, such trade represents a significant share of gross domestic product (GDP). While international trade has existed throughout history (for example Uttarapatha, Silk Road, Amber Road, scramble for Africa, Atlantic slave trade, salt roads), its economic, social, and political importance has been on the rise in recent centuries.  Carrying out trade at an international level is a complex process when compared to domestic trade. When trade takes place between two or more nations factors like currency, government policies, economy, judicial system, laws, and markets influence trade.  To smoothen and justify the process of trade between countries of different economic standing, some international economic organisations were formed, such as the World Trade Organization. These organisations work towards the facilitation and growth of international trade. Statistical services of intergovernmental and supranational organisations and national statistical agencies publish official statistics on international trade.


Co přináší GHS.

Proti minulému systému klasifikace nařízení GHS přináší některé změny a další rozšíření: dochází k rozšíření nebezpečných fyzikálních vlastností a nebezpečné vlastnosti pro zdraví a životní prostředí. Výstražné symboly nebezpečnosti jsou nové. Pojem látka se zachovává, pojem přípravek se nahrazuje pojmem směs. Pojem „kategorie nebezpečnosti“ se nahrazuje pojmem „třída nebezpečnosti“.

Označování dle GHS.

GHS stanovuje požadavky na systém označování látek a směsí:

Přechod k novému systému GHS v Evropské unii.

Po dobu přechodného období zabezpečovalo nařízení existenci starého i nového systému.  Od 1. června 2015 staré směrnice (nařízení) přestaly platit a kompletně jsou nahrazeny pouze systémem GHS.

Klasifikace nebezpečnosti.

Klasifikační systém GHS je komplexní. Data použitá pro klasifikaci lze získávat z testů, literatury a praktických zkušeností. Úplný výklad klasifikace pro fyzikální, zdravotní a environmentální nebezpečnost lze najít na webových stránkách OSN.  Hlavní prvky kritérií klasifikace nebezpečnosti jsou shrnuty níže:

Fyzikální nebezpečnost.

Fyzikální nebezpečnost je založena na systému UNDGS (United Nations Dangerous Goods System, Systém nebezpečného zboží OSN). Tyto regulace a testovací metody OSN lze najít na webu OSN. Protože záběr GHS zahrnuje všechny příjemce informací, bylo nutné provést určitá rozšíření a změny v popisu nebezpečnosti.

Klasifikace směsí.

Přístup GHS ke klasifikaci směsí z hlediska nebezpečnosti pro zdraví nebo životní prostředí je komplexní. Používá se vrstvený přístup a záleží na množství dostupných informací o směsi samotné a o jejích složkách. Principy, které byly vyvinuty pro klasifikaci směsí, staví na existujících systémech, jako je například systém Evropské unie pro klasifikaci přípravků uložený Směrnicí 1999/45/EC. Proces pro klasifikaci směsí je založen na těchto krocích:

Globálně harmonizovaný systém klasifikace a označování chemikálií (GHS) je systém bezpečnostní klasifikace Organizace spojených národů pro identifikaci nebezpečných chemikálií a pro informování uživatelů o těchto nebezpečích prostřednictvím symbolů a vět na štítcích obalů a prostřednictvím bezpečnostních listů. Základy systému byly vytvořeny na Konferenci OSN o životním prostředí a rozvoj v roce 1992.  V rámci EHP je GHS implementován skrz Nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 1272/2008 ze dne 16. prosince 2008 o klasifikaci, označování a balení látek a směsí, známé také jako tzv. Nařízení CLP.

The Globally Harmonized System of Classification and Labelling of Chemicals (GHS) is an internationally agreed-upon standard managed by the United Nations that was set up to replace the assortment of hazardous material classification and labelling schemes previously used around the world. Core elements of the GHS include standardized hazard testing criteria, universal warning pictograms, and harmonized safety data sheets which provide users of dangerous goods with a host of information. The system acts as a complement to the UN Numbered system of regulated hazardous material transport. Implementation is managed through the UN Secretariat. Although adoption has taken time, as of 2017, the system has been enacted to significant extents in most major countries of the world. This includes the European Union, which has implemented the United Nations' GHS into EU law as the CLP Regulation, and United States Occupational Safety and Health Administration standards.


Vznik a vývoj.

První prototyp stroje vzlétl 27. února 1965. Jeho koncepce byla podobná jako u předešlého nákladního letadla Antonov An-12, byl však mnohem větší a vybaven dvojitými ocasními plochami, které mu zajišťovaly lepší stabilitu. Přední přetlaková část trupu poskytovala místo pro 29 cestujících. Hlavní nákladní kabina s titanovou podlahou slouží k uskladnění nákladních vozidel a k usnadnění nakládky a vykládky je vybavena dvěma pohyblivými jeřáby a navijáky. Při délce 33 metrů a šířce 4,40 m zde mohou být umístěny i tanky.  Vyrobeno bylo 68 exemplářů An-22, ze kterých bylo v roce 1993 používáno ještě přibližně 45. Většina z nich sice nese znaky společnosti Aeroflot, jejich hlavní činností jsou však zřejmě vojenské dopravní operace. Několik strojů An-22 bylo modifikováno k přepravě nosných ploch letadla An-124, pozdějšího uchazeče o titul největšího letadla světa, z Taškentu k montáži do Kyjeva.

Varianty.

Bylo projektováno několik dalších variant An-22, ale nikdy nezačala sériová výroba, např. jaderné letadlo a platforma pro balistické rakety.

Operační nasazení.

Přes šedesát strojů An-22 bylo ve výzbroji tří vojensko-transportních leteckých pluků SSSR. Dnes však An-22 už používá jen "76. Leningradská specializovaná vojensko-transportní gardová eskadra", sídlící na letišti Migalovo, na okraji Tveru. Kromě sovětských vzdušných sil používala několik strojů i konstrukční kancelář Antonov na zkoušky a speciální přepravní úkoly. První letový exemplář byl v roce 1980 přestavěn pro účely přepravy centroplánů a konzol křídla nových letadel An-124 a An-225 z Taškentu do Kyjeva. V průběhu let bylo na základě "Antěje" vypracováno několik verzí: protilodní" An-22PLO" s dlouhýn doletem, námořní hlídkově-záchranný "An-22PS", verze pro přepravu nosných a balistických raket a jiné.

Sovětské letectvo.

V květnu 1968 na území Moskevského vojenského okruhu se v rámci 12. vojensko-transportní letecké divize začalo formování nové vojenské jednotky – "8. vojensko-transportního leteckého pluku". Dne 1. prosince 1968 velitel vojensko-dopravního letectví, generálmajor "GK Pakilev", odevzdal pluku bojovou zástavu. Tento den se zároveň považuje za den vzniku jednotky. Ke konci roku 1968 bylo formování 8. vojensko-transportního leteckého pluku v počtu dvou leteckých eskader s letadly An-12. V polovině 70. let se začala v historii jednotky nová etapa. Na základě direktivy generálního štábu ze dne 16. srpna 1974 se začal pluk přezbrojovat na nový typ letadla – An-22. V té době se již stroje An-22 byly ve výzbroji dvou pluků 8. vojensko-transportní letecké divize: "81. pluku v Ivanovu" a "566. pluku v Brjanské oblasti". Zároveň se 8. vojensko-transportní letecký pluk v létě 1975 přestěhoval na letiště Migalovo v Tveru. V roce 1976 bylo přezbrojení na An-22 zcela ukončeno. V témže roce přistoupil pluk k plnění svých úkolů v plné sestavě na letadlech An-22. Letadlový park 12. vojensko-transportní letecké divize vzrostl na 63 strojů a divize poprvé odletěla na plnění úkolů v síle tří pluků s letadly An-22. V roce 1977 řešilo 5 posádek 8. pluku na "Antejích" úkoly spojené s poskytnutím podpory Etiopii. V roce 1978 pomáhali ve Vietnamu a Afghánistánu, přičemž přistání probíhala během bojových operací na letištích Kábul, Bagram a Kandahár. Od roku 1980 pluk plnil státní úkoly spojené s převozem nákladu, techniky a specialistů do Afghánistánu, Libye, Sýrie, Etiopie, Indie, Alžíru, Iráku, Francie, NDR a Bulharska.  V roce 1987, kdy se do výzbroje "566. vojensko-transportního leteckého pluku" začala zařazovat nová těžká transportní letadla An-124, se letecký park 8. vojensko-transportního leteckého pluku doplnil "Antěji" ze " Sešči". V prosinci tohoto roku 12 strojů An-22 dopravilo vybavení, techniku a medikamenty do Arménie, které postihlo zemětřesení, přičemž přepravily 1 000 osob a 15 000 tun nákladu.  Od roku 1986 se posádky pluku pravidelně zajišťovaly převoz personálu ministerstva vnitra a vojenských jednotek do oblastí národních konfliktů; v prosinci 1986 do Alma-Aty, v lednu 1988 do Sumgaitu, v listopadu 1989 do Kišiněva, v březnu 1990 do Baku, v dubnu 1990 do Tbilisi, v květnu 1991 do Frunze, v červnu 1992 do Tiraspolu a v červnu 1994 do Grozného. Navíc v období od roku 1992 do 1995 pluk zabezpečoval odchod západní skupiny vojsk armády SSSR z Německa a v roce 1993 odsun sovětských vojsk z Pobaltí. Od roku 1996 v souvislosti s vyostřením se situace v Jugoslávii a Severokavkazskom regionu Ruska, personál základny plnil úkoly spojené s dodávkami techniky, různého nákladu a jednotek ministerstva vnitra a výsadkových jednotek do Bosny a Hercegoviny, Kosova a Čečenské republiky. S cílem likvidace teroristických skupin v Čečenské republice bylo letadly An-22 uskutečněno 118 letů na letiště Mozdoka a Machačkaly; převezeno bylo kolem 1 100 tun nákladu a více než 300 osob.  Začaly se provádět i komerční lety. V období mezi březnem a květnem 1995 převezly do Vietnamu stíhačky Su-27, které Vietnam od Ruska zakoupil. "Antěj" létal složitou trasou zvanou "Ho Či Minova cesta". Od neutrálních vod po břehy Japonska, Jižní Koreji a Číny byl často doprovázen stíhačkami F-16 z americké základny na Japonskem ostrově Okinawa. V lednu 1998 v souvislosti s rozpuštěním 81. vojensko-transportního leteckého pluku se letecký park migalovských An-22 rozrostl o desítku "Antějů" z letiště Ivanovo Severnyj. V roce 2001 byla v rámci reorganizace "12. vojensko-transportní letecká divize" přeznačení na "6. gardovou Leningradskou vojensko-transportní leteckou eskadru", která zároveň zůstala jedinou jednotkou používající An-22. V letech 2001–2004 posádky tét vojensko-transportní letecké eskadry (GLVTLE) uskutečnily 265 letů; z toho 18 do Sýrie, 11 do Jugoslávie, 10 do Afghánistánu, 5 do KLDR, 3 do Etiopie, 2 do Alžíru a po jednom do Íránu, Eritrea, Jemenu a Bangladéše. Převoz nákladů pokračoval i v dalších letech; v roce 2007 bylo provedeno 189 letů, převezeno 595 tun nákladu do Tádžikistánu, Uzbekistánu, Alžírska, Eritrei apod.  Odpovědným úkolem bylo i dodání čtyř motorů Klimov RD-33 pro stíhačky MiG-29 na slovenském letiště Sliač a stíhačky Su-27UB na eritrejské letiště Asmera. Letadla An-22 se pravidelně účastní různých leteckých taktických cvičení. V roce 2004 se An-22 zúčastnil společného cvičení zemí SNS s názvem ""RUBEZIS 2004"", přičemž dovezl 2 vrtulníky Mi-24PN na letiště Kant v Kyrgyzstánu. Koncem srpna 2007 během letecko-taktických cvičení vysadil An-22 bojovou techniku a výsadkářů na letiště Pskov. Posádky 76. gardové Leningradské vojensko-transportní letecké eskadry poslední roky mnohokrát předvedly svou techniku při různých příležitostech, například na letecké show v Moninu v roce 2007. Dnes je 76. Leningradská specializovaná vojensko-transportní gardová eskadra jedinou částí vzdušných sil Ruské federace, která používá těžké transportní letouny An-22 Antěj.  An-22 nebyl nikdy vyvážen, ale v roce 1992 byl An-22 sériového čísla № 01-03 dvakrát krátkodobě pronajat Bulharsku spolu s posádkou, kde létal pod logem firmy ""Sigi Air Cargo"" s registračním číslem "LZ-SGB" a ve firmě ""Sofia Air Cargo"" s označením" LZ-SFD". To bylo jedinkrát, kdy bylo možné vidět An-22 létat pod cizí vlajkou. V současnosti je z 68 vyrobených An-22 nadále v provozu přibližně 7 letadel. Jedno z nich je na Ukrajině, kde ho provozuje firma ""Avialinii Antonova"" a má sériové číslo "№ 05-09" a registraci "UR-09307"; vyroben byl v roce 1974. Zbývající stroje provozuje ruské letectvo. Z menší části bylo již 23 vyřezených letadel An-22 a An-22A sešrotováno, přičemž ještě přibližně třicet je zakonzervovaných. Na Ukrajině jsou uloženy 2 ks a zbývající jsou uloženy na letišti Migalovo v Tveru. Tři letadla jsou vystavena v muzeích v Moninu, Ivanovu a Speyeru v Německu. Na letadlech An-22 bylo v 60. a 70. letech 20. století stanoveno 41 světových rekordů, z nichž je nejvýznamnějším let s nákladem 100,4 tuny do výšky 7 848 m (r. 1967).

Nehody.

Sedm sériových "Antějů" bylo mezi lety 1970–1994 zničeno při šesti katastrofách a jedné havárii během nichž zahynulo více než 75 členů posádky a pasažérů. Dvě poslední katastrofy se udály během vzletu z letiště "Migalovo". Dne 11. listopadu 1992 během vzletu do Jerevanu byl v důsledku přetížení (o více než 20 tun) zničen An-22A sériového čísla "№ 09303", přičemž zahynulo 33 lidí. Druhá nehoda na tomto letišti se odehrála 19. ledna 1994, přičemž byl zničen An-22A sériového čísla "№ 09331". Zahynulo v něm 7 lidí a za příčinu havárie byla určena námraza na křídle.  Dne 28. prosince 2010 se v Tulské oblasti během návratu z Voroněže na domácí základnu "Migalovo" zřítil stroj "An-22A" s registračním číslem "RA-09343". Letadlo bylo na zpáteční cestě z letiště Baltimore, kam přivezlo MiG-31. Na palubě An-22 se nacházelo 12 lidí. Nehoda se udála asi půl hodiny po vzletu, kdy se An-22 nacházel ve výšce 7 000 m. V důsledku pádu zahynulo všech 12 lidí na palubě. Havarovaný stroj byl vyroben v roce 1974 a po dlouhém uskladnění byl přeletěn na generální opravu do Ivanova, přičemž začátkem roku 2010 byl zařazen do služby. Po katastrofě byly všechny An-22 ve službě uzemněny spolu s letadly Tu-95MS, která mají podobnou pohonnou jednotku. Zanedlouho však byly lety Tu-95MS obnoveny. Vyšetřování nehody byla ukončeno v dubnu, kdy se objevila informace, že příčinou katastrofy bylo selhání systému řízení. Posádka se snažila zvládnout vzniklý pád do vývrtky, avšak nepodařilo se jí stroj vyrovnat a v poloze dole hlavou stroj narazil do země. Podle expertizy však neměli šanci, protože vše se odehrálo během několika sekund.

Anna Vladimirovna Čičerovová (, * 22. července 1982, Jerevan, Arménská SSR) je ruská atletka, olympijská vítězka a bronzová olympijská medailistka, mistryně světa a halová mistryně Evropy ve skoku do výšky.

Anna Vladimirovna Chicherova (; born 22 July 1982) is a Russian high jumper. She was the gold medalist at the 2012 London Olympics and the 2011 World Championships in Athletics and originally won a bronze medal in the event at the 2008 Summer Olympics. She was also runner-up at the World Championships in 2007 and 2009, and bronze medalist in 2013 and 2015.  In May 2016, it was reported that a retest of samples from the 2008 Games had found 31 positive findings for performance-enhancing drugs. One of those positive tests was admitted by her coach to belong to Chicherova. On 6 October 2016, the IOC confirmed that Chicherova had failed a doping test, due to the presence of turinabol in her 2008 sample, and stripped her of her bronze medal. The medal was ultimately reallocated to original 6th place finisher Chaunte Lowe, as the 4th and 5th place high jumpers in that final tested positive for their retests as well.  On 23 July 2018, the day after returning to a national competition to jump 1.90 m, the disqualification was granted, the athlete asked the IAAF to be able to participate in the 2018 European Athletics Championships.  At the beginning of 2019, she jumped 2.01 indoors twice, three days apart. At age 36, those jumps both equalled the Masters W35 World Record, though because they were indoors, they will not be recognized as the record.  In September 2019, Chicherova along with Elena Lashmanova were refused clearance for the IAAF World Athletics Championships.


Systematika a evoluce.

Skupina byla pojmenována roku 1923 americkým paleontologem Henrym F. Osbornem. Patří jako infrařád do podřádu Thyreophora, kam řadíme také populární stegosaury. Skupina Ankylosauria se obvykle dělí na čeledi Nodosauridae a Ankylosauridae, někdy se také samostatně vyčleňuje čeleď Polacanthidae. V roce 2019 byla publikována studie o objevu fragmentu tělního "pancíře" neznámého archaického ankylosaura z období spodní jury v souvrství Kota v Indii. Jedná se o jeden z nejstarších fosilních objevů zástupců této skupiny na světě. Ačkoliv z kontinentů někdejší Gondwany neznáme mnoho jejich pojmenovaných a formálně popsaných zástupců, různé izolované objevy fragmentů kostry, osteodermů nebo otisků stop ukazují, že ankylosauři byli poměrně početně zastoupeni také na území Austrálie, Oceánie a Jižní Ameriky.  Ankylosauři patří ke středně početným a druhově rozmanitým vývojovým skupinám dinosaurů, celkem je k červenci roku 2019 známo asi 95 druhů těchto ptakopánvých dinosaurů. To z nich činí momentálně pátou nejpočetnější skupinu druhohorních dinosaurů, po teropodech (466), sauropodomorfech (362), ornitopodech (213) a rohatých dinosaurech (ceratopsech, 109).

Paleobiologie.

Nejlépe obrněnými zástupci jsou ankylosauridi, z nichž někteří mají dokonce kostěná oční víčka a na ocase obvykle velkou kostěnou palici, používanou jako obrannou zbraň proti predátorům. I když rány touto tělesnou zbraní nebyly vedeny tak precizně, jako v případě ocasu stegosaurů, pokud se ankylosaurid trefil, její dopad měl zdrcující účinky. Tělo ankylosaurů bylo kryto pevnými kostěnými destičkami, zvanými osteodermy.  Největším dosud známým zástupcem je svrchnokřídový "Ankylosaurus magniventris", jehož délka možná dosáhla 8 až 9 metrů a hmotnost kolem 8000 kilogramů. Nejstarší formy ankylosaurů však byly poměrně lehce stavěné a běhaly ještě po dvou končetinách. Zajímavá je stavba mozku těchto dinosaurů, podrobně zkoumaná moderními technologiemi. Výrazně zatočené nosní kanálky v lebce pravděpodobně sloužily jako výkonný výměník tepla, který těmto dinosaurům zajišťoval aktivní a kvalitní termoregulaci.  Tito býložravci se pravděpodobně živili spásáním nízko rostoucí vegetace, především pak kapradin a v menší míře i mechorostů, plavuní, nahosemenných a v malé míře i krytosemenných rostlin. Ukazál ro rozbor fosilního obsahu žaludku nodosaurida rodu "Borealopelta", objeveného roku 2011 v Kanadě.

Ankylosauria je poměrně rozsáhlou skupinou býložravých, obvykle silně "opancéřovaných" ptakopánvých dinosaurů, kteří žili v období střední jury až nejpozdnější křídy na všech kontinentech s výjimkou Afriky. Většina z nich byla vybavena jakýmsi pancířem z kostěných štítků (osteodermů), který je chránil před dravými teropodními dinosaury. Jejich fosilie jsou známé od spodní jury až do samého konce křídy (rozpětí asi 200 až 66 milionů let před současností). Zřejmě nejstarší zástupci se objevují ve spodní juře Číny. Jeden rod byl v roce 2006 popsán také z Antarktidy ("Antarctopelta oliveroi").

Ankylosauria is a group of herbivorous dinosaurs of the order Ornithischia. It includes the great majority of dinosaurs with armor in the form of bony osteoderms, and which it similars to turtles. Ankylosaurs were bulky quadrupeds, with short, powerful limbs. They are known to have first appeared in the early Jurassic Period, and persisted until the end of the Cretaceous Period. They have been found on every continent. The first dinosaur discovered in Antarctica was the ankylosaurian "Antarctopelta", fossils of which were recovered from Ross Island in 1986.  Ankylosauria was first named by Henry Fairfield Osborn in 1923. In the Linnaean classification system, the group is usually considered either a suborder or an infraorder. It is contained within the group Thyreophora, which also includes the stegosaurs, armored dinosaurs known for their combination of plates and spikes.


Život.

O životě Azarii dei Rossi dochovalo jen málo náhodných zmínek, jež se většinou týkají jeho knihy "Světlo očí". Jeho rodina (Dei Rossi, v italštině doslova „červení“, hebrejsky pak "Adumim") byla starodávnou italskou židovskou rodinou, jež podle rodinné tradice uprchla do Říma spolu ještě s dalšími třiceti rodinami z Palestiny, když pozdější císař Titus zničil roku 70 Jeruzalém. Azarieho sečtělý otec pocházel z města Reggio nell'Emilia a živil se směnárnictvím v Mantově.  V tomto lombardském městě se také Azaria narodil, zřejmě někdy mezi lety 1512–1514. Ve svém dětství obdržel obvyklou židovskou výchovu: studoval Tanach, Mišnu, Talmud a hebrejštinu. Počínaje 13 rokem se učil sám. Oženil se s dcerou mantovského žida, jenž se zabýval poskytováním úvěrů, jež představovalo nejzákladnější obživu tehdejšího evropského židovstva. Později Azaria přesídlil do Boloně a roku 1567 pak do Ferrary. Není známo, čím se živil; podle Leopolda Zunce byl lékařem, on sám však tvrdí, že se zabýval „gramatikou knih“, což lze vyložit jako korektura knih, cenzura či redakce a příprava k tisku. Na jednom místě Azaria dei Rossi připomíná svůj pokus o získání financí na vytištění Maimonidova díla "Mišne Tora" s komentářem Josefa Kara zvaného "Kesef mišne". Kromě vydávání knih je Azaria dei Rossi také pilně četl, až mu lékař zakázal číst knihy v noci při světle svíček.  Kromě židovských knih Azaria dei Rossi studoval také jazyky, například latinu a řečtinu, četl italskou a historiografickou literaturu. Svůj zájem zaměřoval zejména na starověké dějiny, dějiny křesťanství a řeckou a římskou archeologii. Roku 1571 pak začal psát knihu "Světlo očí" ( מאור עיניים, "Me'or ejnajim") a během dvou let ji dokončil.  Roku 1575 se mu ve snu zdálo, že během tří let zemře. Sepsal proto svou závěť a roku 1578 skutečně zemřel.

Světlo očí.

Obsah díla.

Nejzásadněší dílo Azarii dei Rossi představuje kniha "Světlo očí" ( מאור עיניים, "Me'or ejnajim"). Toto dílo se člení na tři části: "Hlas Boží" ( קול אלוהים, "Kol Elohim"), "Sláva starců" ( הדרת זקנים, "Hadrat zkanim") a "Výroky moudrosti" ( אמרי בינה, "Imrej bina").  "Hlas Boží" popisuje silné zemětřesení, jež Ferraru zasáhlo roku 1570 a při němž zemřelo na dvě stě lidí a mnohé domy se zřítily, včetně domu Azarii dei Rossi. Azaria toto zemětřesení považoval za přímý Boží zásah, silnější než běžné přírodní jevy. Ve chvíli, kdy stál na ulici ve strachu ze zemětřesení, se k němu prý obrátil jeden křesťanský obyvatel města s otázkou, zda existuje hebrejský překlad Aristeova listu (legendy o vzniku Septuaginty). Azaria odvětil, že nikoli, ale hned se posadil a toto dílo během deseti dní přeložil. Tento překlad pak včlenil do "Slávy starců", druhé kapitoly svého díla. Ve třetí kapitole, nazvané "Výroky moudrosti", přidal výběr šedesáti výroků uspořádaných do čtyř článků. Výroky se týkají agady a midrašů, židovských spisů z dob druhého chrámu, alexandrijských židů, Filóna Alexandrijského, počátků hebrejštiny, hebrejské poezie, knihy Josipon a chronologie dějin izraelského národa.  Z knihy vyplývá, že Azaria dei Rossi vyznával všechny principy židovské víry a vyjadřoval také velkou víru ve správnost kabaly a uznával autoritu halachických učenců. Snažil se však ve svém díle vyřešit nesoulad talmudických vyprávění s běžnou lidskou zkušeností tím, že tvrdil, že v například v případě přírodních jevů se talmudisté mýlili. Dokonce si dovolil pochybovat o některých tradičních názorech, například o autenticitě Aristeova dopisu nebo o připisování autorství knihy Josipon Flaviu Iosephovi. Rovněž zpochybňoval tradovanou chronologii mudrců.  Při tvorbě svých děl Azaria používal množství zdrojů. Kromě tradičních židovských knih a knih nežidovských filosofů (Aristoteles, Platón, Cicero), jež běžně užívali i židovští mudrci, využil také dalších děl, jako například Homéra, Vergilia, Horatia či Ovidia, a zdrojem mu zřejmě byli také církevní otcové a evangelia. Azaria dei Rossi rovněž jako jeden z prvních židovských učenců své doby četl dílo Filóna Alexandrijského.  Styl "Světla očí" je těžko srozumitelný, mnohé výrazy působí dvojsmyslně a v knize se také často vyskytují aramejské výrazy. Rovněž způsob citování zdrojů není zcela jasný.

Polemika s dílem.

Hned po vytištění "Světla očí" mnohé židovské autority proti tomuto dílu vystoupily. Zásadní výtky směřovaly proti Azariově pochybnostem ohledně tradice a používání nežidovských děl. Nejhlasitějším kritikem se ukázal Moše Provensali, jenž vydal zákaz tuto knihu číst. Aby autor utišil odpor proti své nové knize, rozhodl se v ní provést několik změn a sepsal také apologetické dílo "Tyglík na stříbro" ( מצרף לכסף, "Macref le-kesef"). Azaria dei Rossi nakonec nad svými odpůrci vyhrál: drobnými změnami formulací některých tvrzení uklidnil své odpůrce, takže zákaz jeho knihy byl zrušen, přitom však nijak zásadně jejich význam nezměnil. Když si však knihu přečetl safedský rabín Josef Karo, uvalil na ni klatbu. Po nějaké době si však i safedští židé přečetli Azariovu apologii, jež do značné míry otupila jejich odpor.  Po uplynutí nějaké době se však kontroverze ohledně knihy opět vynořily. Maharal ve své knize "Be'er ha-gola" ostře vystupuje proti názorům Azarii ohledně agady. Ja'akov Emden znovu uvalil na knihu klatbu a přikázal všechny její výtisky spálit, po nějakém čase však klatbu odvolal.  Koncem 18. století se zájem o knihu obnovil, a to zejména zásluhou haskaly.

Azaria dei Rossi ( עזריה בן משה מן האדומים; cca 1513, Mantova – 1578, Ferrara) byl italsko-židovským učencem, historikem a badatelem. Jeho nejvýznamnějším dílem se stala trojdílná kniha "Světlo očí".

Azariah ben Moses dei Rossi (Hebrew: עזריה מן האדומים) was an Italian-Jewish physician and scholar. He was born at Mantua in 1511; and died in 1578. He was descended from an old Jewish family which, according to a tradition, was brought by Titus from Jerusalem. He was known among Jews as Azariah min-Ha'adumim (Azariah of the Red Family), a play on his name as well as a possible allusion to the fact that he lived in Catholic Italy, Rome being regarded as a spiritual heir of Esau (Edom, from Hebrew "`-d-m", red). Combining an insatiable desire for learning with remarkable mental power, Dei Rossi early in life became exceptionally proficient in Hebrew, Latin, and Italian literature. He studied simultaneously medicine, archeology, history, Greek and Roman antiquities, and Christian ecclesiastical history. When about the age of thirty he married and settled for a time at Ferrara. Later he was found at Ancona, Bologna, Sabbionetta, and again at Ferrara. In 1570 a terrible earthquake visited the last-named city and caused the death of about 200 persons. The house in which Dei Rossi lived was partly destroyed; but it happened that at the moment he and his wife were in their daughter's room, which remained uninjured. During the disturbances consequent upon the earthquake Dei Rossi lived in an outlying village, where he was thrown into association with a Christian scholar, who asked him if there existed a Hebrew translation of the "Letter of Aristeas". Dei Rossi answered in the negative, but in twenty days he prepared the desired translation, which he entitled "Hadrat Zekenim." His account of the earthquake, written shortly after, is entitled "Kol Elohim"; he regarded the earthquake as a visitation of God, and not merely as a natural phenomenon.


Život a dílo.

Winogrand studoval malbu na City College of New York a malbu a fotografii na Columbia University v New Yorku ukončil v roce 1948. Navštěvoval také fotožurnalistickou výuku u Alexeje Brodoviče v Nové škole pro sociální výzkum v New Yorku v roce 1951.  V New Yorku se Winogrand také poprvé významně představil veřejnosti v roce 1963 výstavou v Muzeu Moderního umění (Moma). Výstavoval spolu s umělci jako Minor White, George Krause, Jerome Liebling a Ken Heyman.  Roku 1966 Winogrand vystavoval v George Eastman House v Rochesteru s Lee Friedlanderem, Duane Michalsem, Bruce Davidsonem a Danny Lyonem v rámci výstavy s názvem Toward a Social Landscape "Směrem sociální krajina". V roce 1967 se podílel na projektu New Documents (Nové Dokumenty) v galerii Moma s Diane Arbusovou a Lee Friedlanderem.

Ocenění.

Během své kariéry získal tři ceny Guggenheim Fellowship (1964, 1969 a 1979) a ocenění National Endowment of the Arts v roce 1979. Winogrand také vedl fotografické kurzy na University of Texas v Austinu a na Institutu umění v Chicagu.  Winogranda ovlivnili Walker Evans s Robertem Frankem a jejich publikace "American Photographs" a "The Americans". Henri Cartier-Bresson na něho měl jiný vliv, nikoliv však na stylistiku. Sám prý ovlivnil architekta Maurice Nia. Když se Winogranda zeptal, proč fotografuje nakřivo, odpověděl mu:  Tato zkušenost Nia vedla k myšlence architektury, která nevypadá jako architektura a k názoru, že architekt by si měl vytvořit vlastní styl, jinak není hotovou osobností.

Dílo.

Winogrand byl známý svými dokumentárními snímky amerického života v raných šedesátých letech, mnoho jeho fotografií zachycuje sociální problémy své doby a hraje roli v médiích při formování postojů. Potuloval se po ulicích New Yorku se svým 35 mm fotoaparátem Leica a rychle fotografoval pomocí předostřeného širokoúhlého objektivu. Jeho obrazy se často jeví, jako kdyby byly poháněné energií události, které byl svědkem. Zatímco Winograndův styl je imitací, jeho pohled, vizuální styl a vtip jsou jedinečné.

Garry Winogrand (14. ledna 1928, New York – 19. března 1984, Tijuana, Mexico) byl pouliční a novinářský fotograf známý svými dokumenty Ameriky z poloviny 20. století.

Garry Winogrand (14 January 1928 – 19 March 1984) was an American street photographer from the Bronx, New York, known for his portrayal of U.S. life and its social issues, in the mid-20th century. Though he photographed in California, Texas and elsewhere, Winogrand was essentially a New York photographer.  He received three Guggenheim Fellowships to work on personal projects, a fellowship from the National Endowment for the Arts, and published four books during his lifetime. He was one of three photographers featured in the influential "New Documents" exhibition at Museum of Modern Art in New York in 1967 and had solo exhibitions there in 1969, 1977, and 1988. He supported himself by working as a freelance photojournalist and advertising photographer in the 1950s and 1960s, and taught photography in the 1970s. His photographs featured in photography magazines including "Popular Photography", "Eros", "Contemporary Photographer", and "Photography Annual".  Photography curator, historian, and critic John Szarkowski called Winogrand the central photographer of his generation. Critic Sean O'Hagan, writing in "The Guardian" in 2014, said "In the 1960s and 70s, he defined street photography as an attitude as well as a style – and it has laboured in his shadow ever since, so definitive are his photographs of New York." Phil Coomes, writing for BBC News in 2013, said "For those of us interested in street photography there are a few names that stand out and one of those is Garry Winogrand, whose pictures of New York in the 1960s are a photographic lesson in every frame."  At the time of his death Winogrand's late work remained undeveloped, with about 2,500 rolls of undeveloped film, 6,500 rolls of developed but not proofed exposures, and about 3,000 rolls only realized as far as contact sheets being made.


Historie a služba.

"São Paulo" byla postavena v letech 1957–1963 loděnicí Chantier de l'Atlantique v Saint-Nazaire a pojmenována "Foch". V 1963–2000 pak sloužila ve francouzském námořnictvu. V roce 2000 byl "Foch" vyřazen ze služby a po opravách byl prodán do Brazílie.  Ve funkci brazilské vlajkové lodě "São Paulo" nahradila nosič NAe "Minas Gerais" (ex HMS "Vengeance"), z jehož paluby operovaly pouze protiponorkové letouny Grumman S-2 Tracker a vrtulníky Sea King. "Minas Gerais" byla roku 2004 vyřazena ze služby a "São Paulo" zůstala jedinou brazilskou letadlovou lodí. Byla také poslední letadlovou lodí v Jižní Americe.  V letech 2005-2009 "São Paulo" prošla rozsáhlou modernizací v loděnici Arsenal de Marinha do Rio de Janeiro (AMRJ). Opraven byl pohonný systém, zejména lodní turbíny a palivové nádrže. Byla modernizována elektronika a výzbroj doplnila dvojitá vypouštěcí zařízení SIMBAD pro protiletadlové řízené střely Mistral.

Konstrukce.

"São Paulo" má letovou palubu vyosenou pod úhlem 8°. Podpalubní hangár má délku 180 metrů a šířku až 24 metrů. S palubou ho spojuje dvojice výtahů. Start letadel usnadňují dva parní katapulty.  Loď obvykle nese 37 palubních letounů a dva vrtulníky. Její hlavní údernou silou jsou útočné letouny Douglas A-4 Skyhawk, které Brazílie koupila od Kuvajtu v počtu 15 kusů. Je to 12 útočných AF 1 (A 4KU) a tři cvičné AF 1A (TA 4KU). Jejich bojová hodnota je sporná, což ale nic nemění na faktu, že Brazílie patří k pouhým čtyřem zemím světa, jež vlastní letadlové lodě pro letouny s konvenčním startem. Palubní letouny dále doplňují vrtulníky typů AS532 Cougar, SH-3A/B Sea King či Eurocopter Ecureuil.  Hlavňovou výzbroj tvoří čtyři 100mm kanóny v jednohlavňových věžích a pět 12,7mm kulometů. K boji proti vzdušným cílům slouží dvě osminásobná vypouštěcí zařízení střel Crotale EDIR (neseno je 36 rezervních střel) a čtyři dvojitá vypouštěcí zařízení SIMBAD pro střely Mistral s dosahem 5 km. Střely Mistral mohou loď chránit i proti protilodním střelám.  Pohonný systém tvoří čtyři parní turbíny Parsons a šest kotlů. Lodní šrouby jsou dva. Nejvyšší rychlost je 30 uzlů. Dosah je 7500 námořních mil při rychlosti 18 uzlů.

NAe São Paulo (A12) byla brazilská letadlová loď, původně francouzská "Foch" (R99), druhá postavená jednotka třídy "Clemenceau". V roce 2000 byla loď prodána do Brazílie a nyní je vlajkovou lodí brazilského námořnictva. Jde o druhou brazilskou válečnou loď tohoto jména. První byl dreadnought "São Paulo", sloužící v letech 1910-1951.  V letech 2005–2010 loď prošla modernizací, nevyřešeny však zůstaly problémy s katapulty a pohonným systémem, které měla vyřešit další velká modernizace. Stav plavidla byl tak špatný, že "São Paulo" za dobu operační služby nebyla bez nutnosti oprav nasazena déle než tři měsíce. Roku 2017 bylo kvůli přílišné finanční náročnosti od modernizace ustoupeno a naopak bylo rozhodnuto o vyřazení plavidla. Letadlová loď byla vyřazena 22. listopadu 2018.

NAe São Paulo (pennant number A12) was a in service with the Brazilian Navy. "São Paulo" was first commissioned in 1963 by the French Navy as and was transferred in 2000 to Brazil, where she became the new flagship of the Brazilian Navy. IHS Jane's reported that during its career with the Brazilian Navy, "São Paulo" suffered from serviceability issues and never managed to operate for more than three months at a time without the need for repairs and maintenance. On 14 February 2017, the navy announced the ship's demobilisation and subsequent decommissioning.


Účastnická místa.

Tohoto ročníku se účastnilo celkem 76 týmů z 52 členských zemí UEFA (Lichtenštejnsko neorganizuje žádnou vlastní ligovou soutěž). Každá země má přidělen počet míst podle koeficientů UEFA. Žebříček UEFA určuje počet týmů v nadcházející sezóně, a to v první sezóně po zveřejnění žebříčku. Proto je rozdělení týmů v letech 2009-10 podle pořadí v žebříčku UEFA v roce 2008, ne 2009. Obhájce titulu, Barcelona, získala místo ve skupinové fázi prostřednictvím svého domácího ligového umístění, místo vyhrazené pro obhájce titulu tedy nebylo využito. Níže je kvalifikační systém pro Ligu mistrů UEFA 2009/10:  Oproti minulým ročníkům doznal systém předkol změn podle návrhu Michela Platiniho. Stávající systém by měl zvýhodňovat mistry zemí oproti týmům umístěných na nižších příčkách ligových soutěží.  1. předkolo: (4 týmy)  2. předkolo: (34 týmů)  3. předkolo: (30 týmů) Ve třetím předkole jsou proti sobě nalosováni zvlášť mistři svých lig (20 týmů) a zvlášť týmy umístěné na nižších pozicích (10 týmů).  4. předkolo: (20 týmů) Ve čtvrtém předkole jsou proti sobě nalosováni zvlášť mistři svých lig (10 týmů) a zvlášť týmy umístěné na nižších pozicích (10 týmů).  Skupinová fáze: (32 týmů)

Účastníci.

Obhájce titulu

Předkola.

V novém systému Ligy mistrů, se hrají dva samostatné kvalifikační turnaje. Kvalifikace mistrů (která začíná od prvního předkola) je pro kluby, které vyhrály domácí ligu a neměly nárok se kvalifikovat do skupinové fáze, zatímco kvalifikace pro týmy, které nejsou mistry (která začíná ve třetím předkole), je pro kluby, které nevyhrály domácí ligu a neměly nárok se kvalifikovat do skupinové fáze.

1. předkolo.

Los prvního a druhého předkola se uskutečnil 22. června 2009 ve švýcarském Nyonu. Úvodní zápasy se odehrály 30. června a 1. července, odvety 7. a 8. července 2009.

2. předkolo.

Úvodní zápasy se odehrály 14. a 15. července, odvety 21. a 22. července 2009.

3. předkolo.

Los třetího předkola se uskutečnil 17. července 2009 ve švýcarském Nyonu. Úvodní zápasy se odehrály 28. a 29. července, zatímco odvety 4. a 5. srpna. Poražené týmy z jednotlivých dvojic postupovaly do 4. předkola Evropské ligy.

4. předkolo.

Los čtvrtého předkola se uskutečnil 7. srpna 2009 ve švýcarském Nyonu. Úvodní zápasy se odehrály 18. a 19. srpna, odvety 25. a 26. srpna. Poražené týmy z jednotlivých dvojic postupovaly do základních skupin Evropské ligy.

Základní skupiny.

Los základních skupin se uskutečnil 27. srpna v Monaku. Celkem 32 týmů byly vylosovány do osmi skupin po čtyřech. Týmy byly rozděleny do čtyř košů, založené na jejich klubovém koeficientu. Kluby ze stejné země nemůžou být vylosovány do stejné skupiny.  V každé skupině hrály týmy systémem každý s každým doma a venku. Hrací dny byly 15/16 září, 29/30 září, 20/21 října, 3/4 listopadu, 24/25 listopadu, a 8/9 prosince 2009. Nejlepší dva v každé skupině postoupily do Osmifinále, a třetí umístěný tým se kvalifikoval do Evropské ligy.

Vyřazovací část.

Osmifinále.

Los osmifinále se konal 18. prosince 2009 v sídle UEFA v Nyonu, ve Švýcarsku. V losování byli v prvním koši vítězové osmi skupin, kteří hrají druhý zápas doma, a v druhém koši osm týmů, které se umístily na druhé pozici, s tím omezením, že týmy ze stejné skupiny nebo ze stejné země nemohou být vylosováni. První zápasy se odehrály 16./17. a 23./24. února, zatímco odvety se hrály ve dnech 9./10. a 16./17. března 2010.

Čtvrtfinále.

První zápasy se odehrály 30. a 31. března, zatímco odvety se hrály 6. a 7. dubna 2010.

Semifinále.

První zápasy se odehrály 20. a 21. dubna, zatímco odvety se hrály 27. a 28. dubna 2010.

Finále.

Finále tohoto ročníku se odehrálo na stadioně Estadio Santiago Bernabéu v Madridu, ve Španělsku, dne 22. května 2010 mezi německým týmem FC Bayern Mnichov a italským klubem Inter Milán. Estadio Santiago Bernabéu, stadion Real Madrid, hostil tři předchozí finále PMEZ, předchůdce Ligy mistrů. V letech 1956/57, 1968/69 a 1979/80.  Poprvé se finále Ligy mistrů UEFA odehrálo v sobotu v noci. Hlavním rozhodčím, pro tento zápas, byl zvolen anglický sudí Howard Webb. Oba kluby, hrající finále, vyhrály svoji ligu a ligový pohár, což znamená, že vítěz se stal teprve šestým klubem v Evropě, který dosáhl třech cenných pohárů. Bylo to také podruhé za sebou, jelikož minulý rok se to podařilo také Barceloně.

Statistiky.

Nejlepší střelci.

Nejlepší střelci Ligy mistrů UEFA 2009/10 (počítáno od skupinové fáze) jsou následující:

Sezóna 2009/10 Ligy mistrů byla 55. ročníkem klubové soutěže pro nejlepší evropské fotbalové týmy. Obhájcem soutěže byl španělský velkoklub Barcelona. Finále tohoto ročníku proběhlo 22. května 2010 na stadionu Estadio Santiago Bernabéu, domácí půdě Realu Madrid, ve Španělsku a bylo první, které se odehrálo v sobotu v noci, a zápasy osmifinálového kola byly rozloženy na čtyři týdny místo dvou. Vítěz soutěže se kvalifikoval na Mistrovství světa ve fotbale klubů 2010, stejně jako do Superpoháru UEFA 2010.

The 2009–10 UEFA Champions League was the 55th season of Europe's premier club football tournament organised by UEFA, and the 18th under the current UEFA Champions League format. The final was played on 22 May 2010, at the Santiago Bernabéu Stadium, home of Real Madrid, in Madrid, Spain. The final was won by Italian club Inter Milan, who beat German side Bayern Munich 2–0. Internazionale went on to represent Europe in the 2010 FIFA Club World Cup, beating Congolese side TP Mazembe 3–0 in the final, and played in the 2010 UEFA Super Cup against Europa League winners Atlético Madrid, losing 2–0.  Barcelona were the defending champions, but they were eliminated by eventual winners Inter Milan in the semi-finals.


Charakteristika.

Mezijazyk se od normálního strojového kódu liší typicky ve třech základních aspektech:  Oblíbeným formátem pro mezijazyky je tříadresní kód.  Variací významu termínu „mezijazyk“ jsou jazyky používané jako mezijazyky některými vyššími programovacími jazyky, jejichž výstupem není objektový nebo strojový kód, ale právě pouze mezijazyk. Mezijazyk je poté zpracován vlastním překladačem, jehož výstupem je finální objektový nebo strojový kód. Mezijazyk se zde používá kvůli optimalizaci nebo získání vyšší přenositelnosti (použitím mezijazyka, pro který existují překladače pro různé procesory, architektury a operační systémy, jako např. programovací jazyk C). Jazyky, které se takto používají, spadají svou komplexností mezi vyšší programovací jazyky a nižší programovací jazyky, jako např. jazyk symbolických adres.

Jazyky.

Jazyk C.

Jazyk C je využíván jako mezijazyk mnoha programovacími jazyky, využívá ho např. Eiffel, Sather, Esterel, některé dialekty Lispu (Lush, Gambit), Haskell (Glasgow Haskell Compiler), C odnož Squeak Slang, ale i další. Některé varianty jazyka C byly navrženy tak, aby poskytly vlastnosti přenositelnosti jazyku symbolických adres, například C--, C Intermediate Language. a Low Level Virtual Machine

Java Bytecode.

Java Bytecode (od Sun Microsystems) je mezijazyk vytvořený pro potřeby Java Virtual Machine do kterého se překládají zdrojové kódy v různých jazycích pro běh na platformě Java Virtual Machine. JVM pak může provést JIT kompilaci, při níž je vytvořen strojový kód, který dosahuje vyššího výkonu.

Common Intermediate Language.

Common Intermediate Language (od Microsoftu) je obdobou Java Bytecode, ale pro platformu .NET. CIL je nezávislý na hardwarové platformě.

GCC.

GNU Compiler Collection (GCC) používá vnitřně hned několik mezijazyků, aby zjednodušil přenositelnost a usnadnil křížovou kompilaci. Mezi tyto jazyky patří:

Parrot Intermediate Representation.

Zatímco je většina mezijazyků navržena pro podporu staticky typovaných jazyků, Parrot Intermediate Representation je navržen pro podporu dynamicky typovaných jazyků (původně Perl a Python).

Mezijazyk () je v informatice speciální jazyk využívaný abstraktním počítačem, jenž pomáhá v analýze počítačového programu. Termín mezijazyk je používán u překladačů pro označení mezikroku (odtud tedy mezijazyk) před generováním cílového strojového nebo objektového kódu. Mezikód je volen s ohledem na snadnější optimalizací nebo jiných transformací za účelem zlepšení jeho některých parametrů.  V lingvistice přirozených jazyků se jako mezijazyk označuje nářečí nebo idiolekt, v němž se mísí prvky dvou či více jazyků, například při osvojování druhého jazyka nebo v lokalitách, kde se dva jazyky ovlivňují a mísí.

An intermediate representation (IR) is the data structure or code used internally by a compiler or virtual machine to represent source code. An IR is designed to be conducive for further processing, such as optimization and translation. A "good" IR must be "accurate" – capable of representing the source code without loss of information – and "independent" of any particular source or target language. An IR may take one of several forms: an in-memory data structure, or a special tuple- or stack-based code readable by the program. In the latter case it is also called an "intermediate language".  A canonical example is found in most modern compilers, where the linear human-readable text representing a program is transformed into an intermediate graph structure that allows flow analysis and re-arrangement before creating a sequence of actual CPU instructions. Use of an intermediate representation such as this allows compiler systems like the GNU Compiler Collection and LLVM to be used by many different source languages to generate code for many different target architectures.


Účastnická místa.

Tohoto ročníku se účastnilo celkem 192 týmů z 53 členských zemí UEFA. Jednotlivé země měla přidělena účastnická místa na základě národních koeficientů UEFA. Oproti minulým ročníkům Poháru UEFA doznal hrací systém změn podle návrhu předsedy UEFA Michela Platiniho.  1. předkolo: (46 týmů)  2. předkolo: (80 týmů)  3. předkolo: (70 týmů)  4. předkolo: (76 týmů)  Skupinová fáze: (48 týmů)  2. kolo: (32 týmů)

Předkola.

1. předkolo.

Los prvního a druhého předkola se uskutečnil 22. června 2009 ve švýcarském Nyonu. Úvodní zápasy se odehrály 2. července, odvety 9. července 2009.

2. předkolo.

Úvodní zápasy se odehrály 16. července, odvety 23. července 2009.

3. předkolo.

Los třetího předkola se uskutečnil 17. července 2009 ve švýcarském Nyonu. Úvodní zápasy se odehrály 30. července, odvety 6. srpna.

4. předkolo.

Los čtvrtého předkola se uskutečnil 7. srpna 2009 ve švýcarském Nyonu. Úvodní zápasy se odehrály 20. srpna, odvety 27. srpna.

Základní skupiny.

Los základních skupin se uskutečnil 28. srpna v Monaku.

Play off.

Do play off postoupily nejlepší dva celky z každé skupiny (celkem 24 týmů) a týmy na třetích místech základních skupin Ligy mistrů.

2. kolo.

Los se uskutečnil 18. prosince 2009. Úvodní zápasy se odehrály 18., odvety pak 25. února 2010.

Osmifinále.

Los se uskutečnil 18. prosince 2009. Úvodní zápasy se odehrály 11. března, odvety 18. 2010.

Čtvrtfinále.

Los se uskutečnil 19. března 2010. Úvodní zápasy se odehrály 1. dubna, odvety 8. dubna 2010.

Semifinále.

Los se uskutečnil 19. března 2010. Úvodní zápasy se odehrály 22. dubna, odvety 29. dubna 2010

Sezóna 2009/10 Evropské ligy byla 52. ročníkem klubové soutěže pro evropské fotbalové týmy. Nicméně byla prvním ročníkem pod novým názvem, který nahradil dřívější Pohár UEFA. Obhájcem poháru byl ukrajinský klub FK Šachtar Doněck. Finálový zápas se hrál na hamburském stadionu HSH Nordbank Arena 12. května 2010.

The 2009–10 UEFA Europa League was the first season of the UEFA Europa League, Europe's secondary club football tournament organised by UEFA. The competition was previously known as the UEFA Cup, which had been in existence for 38 years.  Spain's Atlético Madrid won the tournament for the first time, beating Fulham – who were playing in their first European final – at the HSH Nordbank Arena, home ground of Hamburger SV, in Hamburg, Germany.


Popis.

Kávovník arabský je stálezelený keř až strom dorůstající výšky 5 až 8 metrů. Větévky jsou zploštělé až téměř okrouhlé, lysé. Listy jsou vstřícné, řapíkaté, poněkud tužší, oboustranně lysé. Čepel listů je oválná, protáhle oválná nebo vejčitě kopinatá, na bázi klínovitá až zaokrouhlená, na vrcholu dlouze zašpičatělá, nejčastěji 6 až 14 cm dlouhá a 3,5 až 5 cm široká. Okraj listů je někdy zvlněný. Žilnatina je zpeřená, nejčastěji se 7 až 10 páry postranních žilek. Palisty jsou široce trojúhelníkovité, 3 až 8 mm dlouhé.  Květenství jsou složena z 1 až několika téměř hlávkovitých nebo okolíkovitých vrcholíků, obsahujících nejčastěji 2 až 5 květů. Kalich je lysý, uťatý nebo zoubkatý. Koruna je bílá, nálevkovitá, nejčastěji pětičetná, s 5 až 15 mm dlouhou korunní trubkou. Korunní cípy jsou lžicovitě oválné, 9 až 20 mm dlouhé, tupé. Peckovice je za zralosti červená až červenofialová, oválná až téměř kulovitá, 11 až 16 mm dlouhá a 9 až 14 mm široká, obsahující 1 až 2 semena s podélnou rýhou, korunovaná zaschlým kalichem. Existují i kultivary se žlutými plody. Semena obsahují asi 1,3 % bílkovin, 12% tuku, 9 % sacharidů a 1 až 1,5 % kofeinu.

Rozšíření.

Kávovník arabský pochází ze severovýchodní Afriky. Centrum genetické diverzity se nachází v horách jihozápadní Etiopie a na Boma Plateau v Súdánu. Divoké populace byly zaznamenány také na Mount Imatong v Súdánu a Mount Marsabit v Keni. Kávovník roste typicky v podrostu horských lesů a na březích vodních toků v nadmořských výškách 1300 až 2000 metrů. V oblastech jeho původu je čtyř- až pětiměsíční období sucha, teplé dny a chladné noci, průměrná teplota 20 až 25 °C, nejnižší teplota 4 °C a nejvyšší 31 °C. Roční srážky jsou 1500 až 1800 mm.

Kultivace.

Kultivace kávovníku začala v jihozápadní Etiopii asi před 1200 až 1500 lety, kdy ji pěstovali Arabové v oblasti dnešní provincie Harar.  Od 14. až 15. století byl kávovník pěstován i v Jižním Jemenu, kde musel být vzhledem k suššímu klimatu kultivován v zástinu. V průběhu 16. a 17. století se spolu s expanzí islámu rozšířil kávovník i do jihovýchodní Asie. V 18. a 19. století Holanďané a následně i Britové založili plantáže kávovníku v Indii a na Cejlonu. V tropické Americe je kávovník pěstován od 18. století.  Kávovník arabský je dnes pěstován v klimaticky příhodných oblastech celého světa. Největšími producenty kávy jsou v současnosti Brazílie, Kolumbie, Mexiko, Indie, Pobřeží slonoviny, Indonésie a Etiopie.  Moderní kultivary kávovníku pocházejí ze 2 základních populací, známých jako "Coffea arabica" var. "typica" a "C. arabica" var. "bourbon", které byly během 18. století rozšířeny v příhodných oblastech celého světa. Varieta "typica" má užší listy, které jsou při rašení bronzově zbarvené, var. "bourbon" má širší a při rašení světle zelené listy. K varietě "typica" náleží odrůdy 'Blue Mountain', 'San Ramon', 'Maragogipe', k varietě "bourbon" odrůdy 'French Mission', 'Kent', 'Catura'. 'Mundo Novo', nejrozšířenější odrůda v Brazílii, je kříženec obou variet.  V druhé polovině 20. století se začaly pěstovat zakrslejší odrůdy s menšími požadavky na zastínění a vyšší hustotou výsadby. Jako stínící stromy jsou často používány rychle rostoucí druhy z čeledi bobovitých ("Fabaceae"), zejména z rodů "Erythrina", "Inga" a "Gliricidia", které po ořezání rychle obrážejí, obohacují půdu dusíkem a snadno se množí. Způsob a intenzita zastínění plantáží je dán především místními klimatickými podmínkami. Nezřídka jsou jako zastínění pěstovány doplňkové plodiny, např. banány, avokádo, citrusy, mango, kakao nebo palma "Bactris gasipaes".

Škůdci a choroby.

Obě v dnešní době pěstované variety kávovníku arabského jsou velmi náchylné k některým onemocněním, zejména kávové rzi "Hemileia vastatrix", která zlikvidovala kávové plantáže na Cejlonu. V suchém vzduchu má tendenci shazovat listy a je napadán vlnatkou a puklicemi.

Taxonomie.

V rámci taxonomického členění rodu kávovník ("Coffea") spadá kávovník arabský do sekce "Eucoffea" a podsekce "Erythrocoffea".  Kávovník arabský je tetraploid a je samosprašný na rozdíl od ostatních druhů, které jsou diploidní a vesměs cizosprašné. Molekulární analýzou za použití metody GISH bylo zjištěno, že kávovník arabský je nepříliš starý přirozený hybrid mezi druhy "Coffea eugenioides" a "Coffea canephora". Genetická diverzita kávovníku arabského je v porovnání např. s rodičovským druhem "Coffea canephora" velmi nízká.

Význam.

Káva náleží mezi nejhodnotnější světové vývozní komodity. V roce 2002 poskytovala v Africe, Asii a tropické Americe živobytí asi 125 milionům lidí a celosvětový obchod činil v roce 2003 70 miliard amerických dolarů. Kávovník arabský se podílí na celkové světové produkci kávy 66 až 70 %, zbytek připadá především na kávovník statný ("Coffea canephora").  Občas je kávovník pěstován jako pokojová rostlina. V domácím prostředí nasazuje i plody.

Kávovník arabský ("Coffea arabica"), též známý jako kávovník arabika, je rostlina z čeledi mořenovité ("Rubiaceae"). Z hlediska produkce kávy je nejvýznamnějším druhem.

Coffea arabica (), also known as the Arabian coffee, "coffee shrub of Arabia", "mountain coffee" or "arabica coffee", is a species of "Coffea". It is believed to be the first species of coffee to be cultivated, and is the dominant cultivar, representing about 60% of global production. Coffee produced from the (less acidic, more bitter, and more highly caffeinated) robusta bean ("C. canephora") makes up most of the remaining coffee production. Arabica coffee was first found in Yemen and documented by the 12th century. Coffea arabica is called "būna" in Arabic.


Historie.

První reakce na premiéru Fiat 130 byly na Ženevském autosalonu 1969 rozpačité. Vypadal jako zvětšený model 125, jeho barokní, chromem přetékající verze Special. Jen toho chromu bylo ještě víc. Připomínal americké automobily, mezi nimi ale velikostí patřil ke kompaktním typům. Interiér byl standardní Fiat verzí Speciál, plastický hmoty a koženkové čalounění. Udávané výkony nebyly nejslibnější a zkušební jízdy je potvrzovaly. Jízdní vlastnosti byly sice vynikající, ale motor o 142 koních si ve spojení se standardně montovanou automatickou (manuální byla na objednávku) převodovkou ZF s poměrně těžkým vozem nedovedl příliš poradit. Podvozek s nezávislým zavěšením všech kol, pérování vpředu torzními tyčemi a vzadu vinutými pružinami, nastavitelnost světlé výšky přední nápravy, kotoučové brzdy na všech kolech nebo řízení standardně doplněné posilovačem ZF, příliš zvětšily hmotnost automobilu. I volant byl výškově a podélně stavitelný, klimatizace se dodávala sice za příplatek, ale v předváděcích vozech této třídy samozřejmě nesměla chybět. Prostornost kabiny Fiat 130 byla ale obrovská, stejně jako velikost zavazadlového prostoru, byl prý na mrtvoly.  Koncem roku 1969 došlo v Itálii, rok po Pařížských nepokojích, také k mohutným studentským protestům. Následně při bombovém útoku v Miláně zahynulo 17 osob. Celková bezpečnostní situace v Itálii se počátkem sedmdesátých letech, oproti Francii, radikálně změnila. Podobně prodej luxusních automobilů.  Odbytu prvních Fiat 130 sice napomohla obnova vozových parků italských institucí, které dlouho neměly na výběr novější nabídku ostatních tuzemských výrobců stejné třídy (i Fiat půl roku před 130 nabízel jako vrcholný model pouze typ 125 Special). Automobilka ale pracovala na zlepšení modelu 130. Rok po premiéře zvýšila především kompresní poměr motoru, tím jeho výkon na 162 koní, spotřeba však stále připomínala americké osmiválce.  Dva roky po premiéře sedanu se v Ženevě objevilo dvoudveřové kupé Fiat 130 Coupé, které na rozdíl od sedanu vzbudilo mimořádný ohlas. Jeho zcela nová karoserie nepřipomínala sedan ničím. Byla dílem studia Pininfarina. Chromu se použilo decentně. Interiér byl luxusnější. Motor převrtáním narostl na objem 3,235 litru, výkon se mírně zvýšil na 167 koní, ale především se zlepšil průběh točivého momentu. Nemusel se tolik vytáčet, čímž mírně klesla spotřeba. Převodovka byla manuální, na objednávku automatická. Kupé Fiat 130 přitom nemělo nejdříve vůbec vzniknout. Jeho produkcí se ale zvýšila celková výroba a náklady na vývoj typu se alespoň z části navrátily. Kupé zvýšilo i prodejnost sedanu díky pohlednějším reklamním fotografiím obou verzí pospolu. Dárcovské akce papamobilu nebo výhercům sledovaných sportovních soutěží byly další činností marketingového oddělení. Motor kupé a částečně i jeho luxusnější interiér získal ještě roku 1971 také modernizovaný sedan Fiat 130 B. Manuální převodovku měl i nadále na přání, teď se na ni ale muselo ještě déle čekat.  Ateliér Pininfarina postavil i z kupé vycházející prototypy třídveřového kombi 130 Maremma v roce roku 1974 a roku 1975 čtyřdveřový sedan 130 Opera. Ani jeden se do sériové výroby nedostal. Proběhl ropný šok a Fiat nadále experimentovat v nabídce luxusních vozidel honosících se jménem výrobce lidových automobilů nechtěl. Stal se majitelem tradičně majestátní značky Lancia a opustil plány na luxusní automobily v její prospěch.  Model 130 skončil pro Fiat prodejním neúspěchem. Na nezájem veřejnosti reagoval přesunem pozornosti k menším vozům a typ 130 již nástupce neměl. Byl posledním zástupcem Fiat v luxusní třídě.  Studio Pininfarina se však prací na čtyřdveřové verzi odvozené z kupé Fiat 130 určitě inspirovalo při návrzích karoserií Peugeot 604 a Rolls-Royce Camargue.

Širší historie.

Fiat 130 vznikl jako nástupce Fiatu 2300 z let 1961–1969, oproti kterému byl sice skoro o třídu výš, ale západní poválečná Evropa se zmáhala a Fiat, který slavil úspěch zejména s malými modely, zaznamenával zvyšující se prodej svých větších modelů. Jak šestiválcový sedan 2300 stárnul, pracovalo se na jeho nástupci. V prosinci 1963 byla interně představena první maketa modelu s označením 130, v zásadě zvětšená verze 2300. S hospodářským rozmachem na začátku šedesátých let přibylo italským automobilkám nové trápení: na italských silnicích začalo jezdit stále více zahraničních aut, velkých sedanů a kupé, často německé provenience (v šedesátých letech byly nejprodávanějšími šestiválci na evropském trhu modely německé značky Opel, tzv. zlatá trojice KAD (typy Kapitän, Admiral a Diplomat), patřící tehdy americkému koncernu GM. Fiat 2300 nikdy úplně nebyl na úrovni svých severnějších konkurentů, jak výkonem, tak konstrukcí. Nedostatek, který byl samozřejmě hodně v rozporu s italským smyslem pro styl a potřebou reprezentovat vlastní zemi. Roku 1965, kdy byl Fiat druhým největším evropským výrobcem automobilů po VW a poprvé vyrobil přes milion vozidel, proto zahájil projekt X1/3, který měl vytvořit novou vlajkovou loď, velký luxusní sedan. Italská značka se vracela do segmentu vyzkoušeného v roce 1938 jiným šestiválecem, velkým typem 2800, v jehož výrobě po válce ale nepokračovala. Model 130 se nyní měl stát vlajkonošem značky Fiat v luxusní třídě a ukázat světu, jak kombinovat eleganci a technický důvtip jako výraz moderního životního stylu, přesně k 70. výročí vzniku společnosti. Měl ilustrovat požadavek na vedoucí postavení italského obra, který dobyl téměř čtvrtinu trhu s automobily v Evropském hospodářském společenství. Překvapení pro řadu odpovědných zaměstnanců, neboť bylo zjevné, že přirozeným tržním segmentem Fiatu jsou automobily masové výroby a nikoli luxusní sedany. Neboť většinu produkce tvořil miniautomobil Fiat 500. Měli pochybnosti o konečném výsledku pro důvod vzniku a určený harmonogram. Hlavní konstruktér Dante Giacosa poznamenal, že je iluzorní, aby nový model, přestože by byl postaven na nových prvcích, by mohl okamžitě konkurovat zavedeným značkám, jako Mercedes a BMW, které po mnoho let vyrábějí luxusní vozidla a těží tak z jejich postupných inovací. Doporučil vzdát se vývoje modelu 130 ve prospěch rozšíření karoserie vyvíjené pro Fiat 125 a prodloužení jeho kapoty, aby pojala bezvadný řádový šestiválec 2,3 litru. Obdobný postup předcházel konstrukci modelu 2300, který byl technicky blízký Fiatu 1300/1500 s řadovým čtyřválcem. Vnuk zakladatele Gianni Agnelli, který se roku 1966 ve věku 45 let prakticky usadil v čele společnosti Fiat, ale požadoval italský "Mercedes". Lidstvo se právě připravovalo také dobýt Měsíc. Kvůli požadovanému brzkému termínu premiéry a jedinečnosti v nabídce Fiat se v konstrukci 130 vyšlo z úpravy zavedených prvků. Začátky však přesto byly obtížné, neboť se upřednostnil vývoj modelů s vyšší prodejností, Autobianchi A112 a Fiat 128. Současně se musela věnovat pozornost i dalšímu rozvoji sportovního Fiat Dino 135, který byl vyráběn především pro dosažení nutné produkce motorů konstrukce Ferrari (ve kterém držel Fiat podíl, do svých vozů si ale motory Dino vyráběl sám), kvůli homologaci a možné účasti Ferrari v závodech Formule 2. Koupěschopní o Ferrari ve Fiatu totiž nejevili příliš zájem. Práce bylo nadmíru a některá dlouholetá rozhodnutí ji ještě ztížila. Vývoj motoru Fiat 128 byl rozdělen a zahájily se práce na odvozeném větším, šestiválcovém vidlicovém motoru. Paralelně se tak pracoval na dvou vidlicových jednotkách, které musely být odlišné, neboť úlohy pohánět poklidně a důstojně Fiat 130 a sportovně energicky hnát Fiat Dino, byly zcela rozdílné. První motor svíral úhel 60 °, druhý 65 °. Ventilový rozvod používal dva horní vačkové hřídele u Fiat 130 (jeden na každou řadu válců), čtyři u Fiat Dino. Ventilový rozvod byl poháněn ozubeným řemenem u prvního, dvojitým řetězem u druhého. Motor 130, jehož válcová jednotka byla 1,2 násobkem té u Fiat 128, zdědil ventily umístěné rovnoběžně nad řadou válců a klínový spalovací prostor. Fiat Dino 135 měl účinnější polokulový spalovací prostor. Malému motoru Fiat 128 zhoršený spalovací prostor nevadil, měl sací a výfukové potrubí na stejné straně a malý objem válce (asi 0,27 litru), což vytvořilo rotační pohyb palivové směsi ve válci, zlepšující hoření. Fiat 130 měl ale sací potrubí mezi řadami válců naproti výfukovému se zcela odlišnou dynamikou palivové směsi, což se podepsalo na vyšší spotřebě, které napomohl i dvojitý karburátor Weber. Prémiová konkurence už používala nepřímé vstřikování benzínu. Motor Fiat 130 neměl ani automatické vymezování vůle ventilů, tehdy montované do luxusních vozů. Překážka, která v této kategorii také rozhodovala. Při rychlosti 120 km/h na dálnici, kdy byl zařazen nejvyšší 3. převodový stupeň v automatické převodovce, se motor Fiat 130 otáčel rychlostí přes 4000 ot/min. Jeho klidné příjemně sportovní tempo však narušoval nepříjemný bzučivý zvuk vytvářený rezonancí konce výfuku s pohyby podlahy. Situace se zlepšila s manuální převodovkou, která měla dlouhý pátý převod. U ní k rezonančnímu jevu docházelo asi ve 140 km/h. Zvýšeným opotřebením výfukového potrubí došlo k jeho popraskání a vůz poté i při volnoběhu vydával ošklivé zvuky. Jednoduché nezakryté kardanové klouby hnací hřídele a poloos, údajně s trvalým namazáním, se navíc kolem 30000 km vlivem prachu začínaly ozívat. Podvozek měl na tu dobu excelentní vedení kol, zejména vzadu použitá upravená Chapmanova náprava oproti konkurenci při pružení neměnila sklon kol. Ve Fiatu 130 byla ale také příliš těžká, takže celkové jízdní vlastnosti byly nakonec obdobné lehčím (a výrobně levnějším) řešením. Že se křehké podvozkové součásti dříve opotřebují, zjistili noví majitelé většinou pozdě. Styl karoserie vycházel z posledních masově vyráběných řad automobilky. Sedan mimo italské instituce kupovali především za zvýhodněnou cenu prodejci FIAT, kteří ho použili pro vlastní potřebu. Jinak ti, co ocenili jeho prostornost a nevadila jim společensky vnímaná nízkost automobilky, jako šéfové stavebních firem a lékaři. Sportovci, kteří kupé Fiat 130 získali jako dar, se ho většinou zbavili, jakmile se projevilo opotřebení neobvyklého podvozku. Pouze jedna celebrita vůz používala až do konce života. Při cestě ve Fiatu 130 byl unesen a nedlouho poté zavražděn politik Aldo Moro. Psal se rok 1978. Nadějné vyhlídky šedesátých let ale Fiatu skončily už mnohem dřív.

Fiat 130 byl luxusní osobní automobil vyráběný italskou automobilkou Fiat v letech 1969 až 1977.  Fiat 130 se představil na Ženevském autosalonu v roce 1969 jako sedan. Jednalo se o zcela moderní automobil s nezávislým odpružením kol, posilovačem řízení, kotoučovými brzdami na všech kolech a alternátorem namísto dynama, poháněný vidlicovým šestiválcem objemu 2,866 litru. Verze kupé byla představena v roce 1971 rovněž na Ženevském autosalonu. Pro ní byl použit motor 3,235 litru. Byl vyroben i prototyp ve verzi kombi. Sedan se přestal vyrábět v roce 1976, kupé o rok později. Celkově bylo vyrobeno 15093 sedanů a 4294 kupé.

The Fiat 130 is a large six cylinder executive car produced by Italian car manufacturer Fiat from 1969 to 1977. It was available as a 4-door saloon and as a 2-door coupé.


Kariéra.

Zúčastnila se tří Olympijských her. První olympiádu zažila v roce 1988 v jihokorejském Soulu, kde získala za výšku 201 cm stříbrnou medaili. O čtyři roky později se musela v Barceloně spokojit s "bramborovou" medailí, když předvedla 194 cm. Na olympijské zlato ale přece jenom dosáhla. Podařilo se ji to v Atlantě, kde dokázala skočit 205 cm, což tehdy znamenalo nový olympijský rekord, který byl později překonán na olympiádě v Athénách Jelenou Slesarenkovou.  Zlaté medaile si odvezla rovněž z ME 1986 ze Stuttgartu a o rok později i z MS v Římě. Tehdy dokázala v hlavním městě Itálie 30. srpna skočit neuvěřitelných 209 cm a stala se světovou rekordmankou. Její rekord je dodnes platný, žádná výškařka prozatím nedokázala skočit výše, i když několik výškařek se už tuto hodnotu marně pokoušelo atakovat a překonat mj. (Blanka Vlašičová, Jelena Slesarenková či Kajsa Bergqvistová).  Rovněž velmi úspěšná byla i v hale. Z halových MS si odvezla hned pět zlatých medailí (1985, 1987, 1989, 1993 a 1997). Nejvýše dokázala skočit v roce 1987 v Indianapolisu, kde překonala 205 cm. Hned čtyři zlaté medaile a jednu stříbrnou si pak odvezla i z halových ME.  Již coby devatenáctiletá zvládla pod širým nebem v Sofii skočit rovné dva metry. V roce 1985 si výkon v Moskvě vylepšila o dalších šest centimetrů. 31. května 1986 dokázala v Sofii skočit nový světový rekord 208 cm. Z prvního místa světových tabulek tím vymazala svoji krajanku, Bulharku Ludmilu Andonovovou, která skočila 20. července 1984 v Berlíně 207 cm. O rok později dokázala na MS v Římě svůj vlastní světový rekord vylepšit až na 209 cm.  V hale rovněž držela světový rekord. Nejdříve vymazala z prvního místa tabulek Rusku Tamaru Bykovovou, která překonala laťku ve výšce 203 cm 6. března 1983 v Budapešti. Její rekord vydržel na prvním místě do 31. ledna 1987, tehdy Stefka Kostadinovová skočila 204 cm, o několik týdnů později 205 cm (8. března 1987) a nejvýše dokázala v hale skočit 206 cm v řeckém městě Pireus 20. února 1988. O čtyři roky později dokázala Němka Heike Henkelová skočit 207 cm a až 4. února 2006 předvedla Švédka Kajsa Bergqvistová v Arnstadtu 208 cm, rekord dodnes platný.  Stefka Kostadinovová se dokázala přenést přes laťku ve výšce 200 cm a výše hned ve 130 případech. V roce 1995, jen pár měsíců po triumfu na MS v Göteborgu se ji narodil syn Nikolaj. Svoji atletickou kariéru oficiálně ukončila v roce 1999, i když poslední atletické soutěže, které se zúčastnila bylo halové MS 1997 v Paříži.  Od roku 1999 pracovala jako viceprezidentka bulharské atletické federace a později jako viceprezidentka bulharského olympijského výboru. V letech 2003 – 2005 působila jako náměstkyně na ministerstvu sportu. Dne 11. listopadu 2005 byla zvolena předsedkyní bulharského olympijského výboru.

Stefka Kostadinovová (; * 25. března 1965 v Plovdivu) je bývalá bulharská atletka, olympijská vítězka, dvojnásobná mistryně světa a mistryně Evropy ve skoku do výšky.  Ve své disciplíně jednou vyrovnala a dvakrát posunula hodnotu světového rekordu pod širým nebem a třikrát v hale. Od 30. srpna 1987 drží výkonem 209 cm dosud platný světový rekord. Byla jednou z nejlepších výškařek celé atletické historie a 20. století. V říjnu roku 2012 byla společně s další někdejší výškařkou Jolandou Balaşovou z Rumunska uvedena do Síně slávy IAAF.

Stefka Georgieva Kostadinova (; born March 25, 1965) is a Bulgarian retired athlete who competed in the high jump. Her world record of 2.09 metres has stood since 1987. She was the 1996 Olympic champion, a twice World champion and five-times a World Indoor champion. She has been the president of the Bulgarian Olympic Committee since 2005.


Materiál k výrobě punčochového zboží.

Naprostá většina punčochových přízí se dnes vyrábí z polyamidových vláken (obchodní označení Nylon, Perlon, Silon a asi deset dalších) často s příměsí elastických vláken (Lycra, Spandex apod., u zdravotních punčoch až 25–30 %).  První nylonky přišly na trh v USA koncem 30. let minulého století. Do té doby se vyráběly luxusnější punčochy z hedvábí a punčochy v levnějším povedení z bavlny.  Pro jemnost použité příze se používá označení denier (den). Denier (DEN) vyjadřuje sílu použitého vlákna. Čím je číslo vyšší, tím silnější (méně průhledný) je výrobek. Fyzikálně je denier definován jako váha devíti kilometrů příze v gramech. Dámské punčochy se obvykle vyrábějí v jemnostech 20, 15 až 7 DEN.

Výroba punčoch.

Punčochy se vyrábějí na speciálních pletacích strojích.

Výroba na kotonových strojích..

Na kotonových stávcích se vyráběla většina punčoch do zhruba poloviny minulého století. Plošný úplet se sešíval podle určitého střihu a tvaroval lisováním. Hustota oček na kotonových strojích se udávala v "gauge" (zkratka: "gg"). Např. nejjemnější dámské punčochy měly 66 gg, tj. 66 oček na 1 1/2 anglického palce (cca 3,8 cm).

Výroba na okrouhlých punčochových automatech.

Automaty se dnes používají k výrobě punčoch a punčochových kalhot téměř výhradně. Jsou to jednoválcové zátažné pletací stroje s přídavným kyvadlovým zařízením na zkracování řádků pleteniny (paty, špičky a pevné kraje punčochy).  Stroje na jemné punčochy mají pracovní průměr 95–102 mm a jemnost 34 E (34 jehel na 1 anglický palec, tj. 2,54 cm).  První stroje tohoto druhu pocházely z roku 1956. V roce 1963 se dala na těchto zařízeních se šesti systémy při 210 obr./min. vyrobit punčocha za asi dvě minuty.  Na začátku 21. století se běžně dosahuje u strojů se čtyřmi až šesti systémy a s ovládáním jednotlivých jehel kolem 1000 obr./min., pletení v pěti barvách je možné s 800 obrátkami. Jeden pletař obsluhuje 60 až 80 strojů.  Úplet hadicového tvaru má buďto zesílenou patu (přidáním a vynecháním stehu), nebo patu zalepenou tlakem a teplem.  Nohavice punčocháčů se spolu sešívají pomocí klínku a kalhotová část (sed) je různým způsobem zesílena (tvar „Panty“, „Bikini“ apod.).  Když móda požaduje punčochy se švem, imitují se švy výšivkami.  Materiál na punčochy může být obarven ve "vlákenné hmotě", nebo se barví hotové úplety v barvicích aparátech.

Kompresní punčochy.

Princip ochrany žil pomocí punčochového zboží spočívá v tom, že v oblasti kotníku je vytvořen určitý tlak, který se směrem k pasu postupně snižuje. Kompresní punčochy se vyrábějí z pleteniny s elastickou útkovou nití zavedenou do úpletu. Útek ovíjí spirálovitě tvar punčochy tak, že stahuje svaly nohy s ohledem na její anatomické vlastnosti. Maximální komprese se dosahuje nad kotníkem a na stehno působí tlak cca 40 % maxima. Podle celkového tlaku mezi 2,5 a 6,5 kPa jsou výrobky obvykle odstupňovány do několika tříd.  Kompresní zdravotní punčochy se běžně vyrábějí na okrouhlých pletacích strojích z jádrové příze jak v základní pletenině, tak i v útku. Příze sestává z elastického filamentu opředeného obvykle polyamidovými vlákny.  Pro punčochy s vyšší kompresí se doporučují pleteniny z plochých kotonových strojů. U těch se v základní pletenině střídá vždy jeden řádek z elastické niti s řádkem z hladkého filamentu. Pletenina má nižší podélnou roztažnost a vyvíjí vyšší příčný tlak.

Výroba v České republice.

Výroba punčochového zboží se datuje už od roku 1882, kdy Josef Heinrich Vatter založil první závod v Krásně Lípě. Později pak v roce 1950 zakládá Fred Vatter a Dr. Otto Palme českou značku Bellinda, která se specializuje na punčochové zboží.  Podle údajů ČSÚ bylo v roce 2007 v ČR vyrobeno 28,4 milionů kusů punčocháčů a 8,4 milionu párů punčoch a podkolenek. Punčochářský průmysl se soustřeďuje ve Varnsdorfu a v Chrudimi.

Punčochy jsou oděv, který se nosí na nohou. Do 20. let 20. století byly nošeny téměř výhradně muži, od 20. let 20. století začaly být naopak téměř výhradně nošeny ženami.

Stockings (also known as hose, especially in a historical context) are close-fitting, variously elastic garments covering the leg from the foot up to the knee or possibly part or all of the thigh. Stockings vary in color, design, and transparency. Today, stockings are primarily worn for fashion and aesthetics, usually in association with mid-length or short skirts.


Život.

Vojenský pilot.

Frank De Winne roku 1984 ukončil Královskou vojenskou akademii v Bruselu. Poté sloužil v belgickém vojenském letectvu, dosáhl kvalifikace zkušebního pilota. Nálet na různých typech letadel má 2300 hodin.

Kosmonaut.

Už roku 1991 byl jedním z pěti belgických finalistů druhého výběru ESA. Tehdy za Belgii mezi evropské astronauty postoupila Marianne Merchezová. De Winne se astronautem oddílu ESA stal až v lednu 2000.

První let.

V srpnu 2001 zahájil výcvik v ruském Středisku přípravy kosmonautů. V listopadu téhož roku byl začleněn do posádky 4. návštěvní expedice (EP 4) na Mezinárodní vesmírnou stanici (ISS). Posádka ve složení: velitel Sergej Zaljotin, palubní inženýr 1 Frank De Winne a palubní inženýr 2 Jurij Lončakov neprodleně zahájila přípravu. Vlastní dohoda o letu belgického kosmonauta (program Odissea) byla podepsána až 18. dubna 2002.  Do vesmíru odstartovali z kosmodromu Bajkonur 30. října 2002 v Sojuzu TMA-1. Hlavním úkolem letu byla záměna lodi Sojuz, sloužící jako záchranná loď ISS. Po týdenním pobytu na ISS se trojice 10. listopadu 2002 vrátila na Zem na palubě Sojuzu TM-34 po 10 dnech, 20 hodinách a 52 minutách letu.  V srpnu 2006 byl určen náhradníkem Léopolda Eyhartse (Expedice 16, start STS-122, přistání STS-123). Let Eyhardse proběhl v únoru – březnu 2008.

Druhý let.

V srpnu 2007 byl zařazen do Expedice 20, přičemž v červenci 2008 byl jmenován velitelem Expedice 21.  Dne 27. května 2009 odstartoval z kosmodromu Bajkonur v kosmické lodi Sojuz TMA-15. Spolu s ním byli na palubě ruský kosmonaut Roman Romaněnko – velitel lodi a Robert Thirsk z Kanadské kosmické agentury (CSA). Cílem letu byla Mezinárodní vesmírná stanice (ISS) u které Sojuz přistál 29. května 2009. Posádka Sojuzu TMA-15 rozšířila počet kosmonautů ISS na 6, De Winne v dlouhodobé posádce Expedice 20 zaujal pozici palubního inženýra.. Od 11. října 2009 přešel do Expedice 21 jako první evropský velitel ISS. Dne 1. prosince 2009 v Sojuzu TMA-15 přistál na Zemi po 187 dnech, 20 hodinách a 41 minutách letu a mise i pro De Winneho úspěšně skončila.  Frank De Winne je ženatý, má tři děti.

Frank De Winne (* 25. dubna 1961 v Gentu v Belgii) je od ledna 2000 belgický astronaut, člen oddílu astronautů ESA. Roku 2002 vzlétl na palubě ruské kosmické lodi Sojuz TMA-1 k Mezinárodní vesmírné stanici (ISS) na týdenní návštěvu. V roce 2009 se stal členem dlouhodobé posádky ISS (Expedice 20 a 21).

Frank, Viscount De Winne (born 25 April 1961, in Ledeberg, Belgium) is a Belgian Air Component officer and an ESA astronaut. He is Belgium's second person in space (after Dirk Frimout). He was the first ESA astronaut to command a space mission when he served as commander of ISS Expedition 21. ESA astronaut de Winne serves currently as Head of the European Astronaut Centre of the European Space Agency in Cologne/Germany (Köln).


Život.

Byl druhým synem posledního toskánského velkovévody Ferdinanda IV. a jeho druhé manželky Alice Bourbonsko-Parmské. Rodičům se narodil v rakouském exilu, kam se uchýlili po zániku velkovévodství. Od roku 1902, kdy Josefův starší bratr Leopold opustil Habsburský dům, se stal otcovým následníkem a dědicem titulu. Po otcově smrti však titul toskánského velkovévody nepřijal a soustředil se na vojenskou kariéru.  Po zrušení monarchie podepsal dokument, ve kterém se zřekl svých nároků na trůn a zůstal v Rakousku. Roku 1938 se dostal do koncentračního tábora Dachau, ze kterého byl za pomocí rodiny Hermanna Göringa po týdnu propuštěn.

Vzdělání a kariéra.

Josef Ferdinand navštěvoval vojenskou vyšší školu v Hranicích na Moravě a později Tereziánskou vojenskou akademii ve Vídeňském Novém Městě. Po absolvování akademie nastoupil 18. srpna 1892 jako poručík k tyrolským střelcům. Po službě u různých pluků (pěší pluky č. 93, 17, 59) dosáhl hodnosti podplukovníka u pěšího pluku č.27. V letech 1905–1908 velel v hodnosti plukovníka pěšímu pluku č. 93 a následně 5. pěší brigádě.  V roce 1911 získal hodnost polního podmaršálka a v roce 1914 se stal generálem pěchoty. V Karpatech, kde bojoval v zimních měsících, velel 4. armádě. Jako generálplukovník utrpěl v Linci roku 1916 porážku a byl poslán na dovolenou. Následujícího roku však byl císařem Karlem I. jmenován generálním inspektorem letectva.

Morganatické svazky.

Josef Ferdinand byl dvakrát ženatý. Oba jeho sňatky byly pod stav, tedy morganatické.

Zájmy.

Jako velký milovník lovů se roku 1903 vydal na loveckou výpravu do Egypta pod pseudonymen "hrabě Buriano". Vlastnil bálon, kterým roku 1909 uskutečnil let z Lince do francouzského Dieppe. Cestu zdolal za 16 hodin.

Josef Ferdinand Toskánský (: "Joseph Ferdinand Salvator Maria Franz Leopold Anton Albert Johann Baptist Karl Ludwig Rupert Maria Auxilatrix von Österreich-Toskana" 24. května 1872, Salzburg – 28. února 1942, Vídeň) byl rakouský arcivévoda a následník trůnu zaniklého toskánského velkovévodství.

Archduke Joseph Ferdinand of Austria (24 May 1872 – 28 August 1942) was an Austro-Hungarian Archduke and the titular Grand Duke of Tuscany from 17 January 1908 to 2 May 1921, military commander, from 1916 Generaloberst, and early advocate of air power. He later retired to life as a common citizen of Austria, and was briefly imprisoned in Dachau during the Nazi era.


Stát Izrael, Západní břeh a Pásmo Gazy.

V současné době se v Izraeli při diskusi o hranicích „Velkého Izraele“ obecně mluví o území Izraele, palestinských území a území bývalého britského mandátu. Kvůli kontroverznosti tohoto výrazu je však častěji používán termín země izraelská.  Joel Greenberg píšící pro deník The New York Times napsal: „Když byl v roce 1948 založen Izrael, tak vedení dělnického sionismu, které začalo po další tři desetiletí Izraeli vládnout, přijalo pragmatické rozdělení britského mandátu na nezávislý židovský a arabský stát. Tehdejší opoziční revizioničtí sionisté, kteří se transformovali v současnou stranu Likud, usilovali o "Erec Jisra'el ha-Šlema" – Velký Izrael – nebo doslovně úplnou zemi izraelskou. Zabrání území okupovaných od šestidenní války v roce 1967 vedlo k růstu mimoparlamentního Hnutí za Velký Izrael a výstavbu izraelských osad. Volby v roce 1977, které vynesly k moci Likud, měly také značný vliv na přijetí a odmítnutí tohoto termínu.“ Greenberg pokračuje:  Semínko bylo zaseto v roce 1977, když Menachem Begin z Likudu vůbec poprvé přivedl svou stranu k ohromujícímu volebnímu vítězství nad Stranou práce. O deset let dříve, během šestidenní války, izraelské jednotky ve skutečnosti obsazením Západního břehu a Pásma Gazy anulovaly rozdělení (viz zelená linie) přijaté v roce 1948. Od té doby pan Begin kázal nehynoucí věrnost tomu, co nazýval Judea a Samaří (území Západního břehu) a podporoval tam židovské osadnictví. Poté, co nastoupil do úřadu však Západní břeh a Gazu neanektoval, neboť si uvědomoval, že přijetí takového množství Palestinců by přeměnilo Izrael z židovského státu na dvounárodní stát.  Jicchak Šamir byl oddaný zastánce Velkého Izraele a jako izraelský premiér se zasadil o finanční podporu osadnického hnutí, čímž s ním dal vládní souhlas.  Dne 14. září 2008 prohlásil tehdejší izraelský premiér Ehud Olmert: „Velký Izrael je pryč. Žádná taková věc neexistuje. Každý kdo tuto myšlenku (Velkého Izraele) zastává klame sám sebe.“  Stejné území, tj. „od řeky k moři“ je Organizací pro osvobození Palestiny (OOP) a Hamasem označováno jako Palestina.  Hillel Weiss, profesor na Bar-Ilanově univerzitě, hlásá nezbytnost znovu-vybudování Chrámu a židovské vlády nad Velkým Izraelem. Rabbi Meir Kahane, zavražděný židovský vůdce a člen Knesetu, který založil American Jewish Defence League, a strana Kach rovněž podporovala ideu Velkého Izraele a další revizionistické myšlenky.

Země zaslíbená.

Velký Izrael se příležitostně označuje jako Země zaslíbená (zmíněno v Genesis 15:18-21) či země izraelská a je rovněž označován jako úplná země izraelská (hebrejsky: ארץ ישראל השלמה, "Erec Jisra'el ha-Šlema").  V Tanachu jsou tři geografické definice země izraelské. První, nacházející se v Genesis 15:18-21, je vágní. Popisuje velké území „od řeky Egyptské až k řece veliké, řece Eufratu“ a zahrnuje území moderního Izraele, palestinská území, Libanon a velké části Sýrie, Jordánska a Egypta. Části dnešního Iráku, Saúdské Arábie a Turecka spadající pod toto území jsou diskutabilní.  Další dvě definice se nacházejí v Numeri 34:1-15 a knize Ezechiel 47:13-20 a popisují menší území.

Kontroverze 10 agorot.

Někteří arabští nacionalisté obviňují sionisty z úmyslu rozšířit území Izraele od Nilu po Eufrat. Mezi nejznámější takové obvinění patří takzvaná kontroverze 10 agorot, při které někdejší předseda OOP Jásir Arafat v roce 1988 obvinil Izrael kvůli rubu mince nominální hodnoty 10 agorot, jelikož podle něj znázorňovala mapu historického Velkého Izraele.

Mandátní Palestina.

Nejstarší revizionistické skupiny jako Betar či Irgun považovaly za Velký Izrael celé území britského mandátu Palestina, včetně Zajordánska.

Velký Izrael (: ארץ ישראל השלמה, "Erec Jisra'el ha-Šlema", doslova úplná země izraelská) je kontroverzní vyjádření několika biblických a politických představ, které se v minulosti měnily.  V současné době je nejběžnější definicí Velkého Izraele území nynějšího Izraele společně s palestinskými územími. Dřívější definice, prosazovaná revizionistickým sionismem, zahrnovala celé území bývalého britského mandátu Palestina (jak s Jordánskem, tak i bez něj). Náboženská vymezení tohoto názvu země izraelské lze nalézt v Genesis 15:18-21, Numeri 34:1-15 či v knize Ezechiel 47:13-20.

Greater Israel (; "Eretz Yisrael Hashlema") is an expression, with several different Biblical and political meanings over time. It is often used, in an irredentist fashion, to refer to the historic or desired borders of Israel.  Currently, the most common definition of the land encompassed by the term is the territory of the State of Israel together with the Palestinian territories. An earlier definition, favored by Revisionist Zionism, included the territory of the former Emirate of Transjordan. Religious uses of "Greater Israel" refer to one of the Biblical definitions of the Land of Israel found in , , , or .