Charakteristika objevu.

Identifikace a datování kostry.

Ojedinělé obyvatelstvo africké krajiny zpočátku své mrtvé nepohřbívalo. Těla jedinců, kteří se nestali obětí predátorů, zmizela kvůli mrchožravým zvířatům nebo byla roznesena kopytníky a na zbývající kosti působilo klima a vegetace. Chlapcovo tělo se ale ponořilo do bahna tak rychle, že se dochovala kromě spodní části nohou a několika dalších úlomků úplná kostra.  Podle toho, jaké rysy jsou považovány za významné pro prokázání příbuznosti mezi fosiliemi v rodokmenu lidstva, považují někteří vědci chlapce od jezera Turkana za tvora velmi podobného tvoru "Homo erectus"; jiní zastávají názor, že více připomíná africký druh "Homo ergaster".  Turkanský chlapec žil v oblasti aktivních sopek, jejichž nánosy lze datovat. Podle polohy kostry mezi datovanými vrstvami sopečného popela bylo stáří kostry určeno na 1,51 až 1,56 miliónu let (dřívější odhady byly 1,55–1,65 miliónu let). Udává se tedy, že pomocí datovacích metod bylo stanoveno přibližné stáří nálezu na 1,53 miliónu let.

Pohlaví.

Nejvhodnějším místem lidského těla pro identifikaci pohlaví je na kostře dospělého jedince pletenec pánevní (u žen se přizpůsobil tak, aby usnadňoval porod – například velký zářez kosti sedací, nacházející se na spodním okraji kosti kyčelní, je širší). Úzký velký zářez kosti sedací u chlapce od jezera Turkana jasně naznačuje, že se jednalo o mužského jedince. To potvrzuje i jeho vyšší postava a celková robustnost.

Věk v době smrti.

Chlapec od jezera Turkana neměl ještě plně proříznuté trvalé zuby, spodní čelist již obsahuje trvalé řezáky, špičáky, třenové zuby a první a druhé stoličky (přičemž plně vytvořené jsou pouze některé), horní čelist má stále ještě mléčné špičáky. Třetí stoličky scházejí. U lidských koster žijících jedinců existuje několik možností odhadu věku pomocí pořadí a věkového rozmezí pro prořezávání zubů a jejich opotřebení u různých populací. Podle některých metod by byl turkanský chlapec, kdyby byl živou bytostí, stár 10,5–11 let, podle jiných metod 11–12 let. Na druhé straně by stupnice prořezávání zubů u lidoopů odpovídala mírně mladšímu věku 6–9 let, ačkoliv špičáky jsou oproti jiným zubům podle vývoje u lidoopů vyvinutější.  Všechny kosti měly na obou koncích epifýzu, zvláštní místo na konci utvořené kosti. Spojení epifýz se střední částí dlouhých kostí je dalším kritériem pro odhad věku koster mladých žijících jedinců, neboť k tomu dochází v určitém pořadí a v určitých časových obdobích. V případě turkanského chlapce byla tvorba kostí většinou dokončena, ale epifýzy zůstaly nespojené, především u kyčelních kostí, ačkoliv na jednom konci kosti pažní a části loketního kloubu byl proces ukončen. K tomuto stavu dozrávání kosti dochází u člověka zhruba mezi 11. a 15. rokem života, u lidoopů již mezi sedmým a osmým rokem.  Třetí možnost, jak odhadnout věk koster mladých jedinců, je výška postavy, odhadovaná z délky dlouhých kostí. Na základě délky kosti stehenní – 43,2 cm – měřil chlapec od jezera Turkana v okamžiku smrti 160 centimetrů (což odpovídá zhruba výšce dnešního patnáctiletého chlapce).  Podle vývoje zubů a kostry patřil turkanský chlapec jednoznačně k dospívajícím, neodpovídal však přesně ani žijícím lidem ani lidoopům. Jeho znaky stárnutí spíše naznačují, že se jednalo o určitý přechodový stupeň mezi žijícími lidoopy a lidmi.

Přibližná výška a váha.

V okamžiku smrti tedy měřil turkanský chlapec zhruba 160 centimetrů. Odhaduje se, že pokud se chlapec dožil dospělosti, dosáhl by výšky 185 cm. Paleoantropologové se nejprve domnívali, že našli neobvykle vysokého jedince, ale zkoumání jiných ostatků ze stejného období ukázalo, že i příbuzní turkanského chlapce byli stejně vysocí jako my. Zdá se tedy, že dnešní průměrné výšky jsme dosáhli již před 1,5 miliónem let (a tedy to není tak, že by se lidé během staletí postupně zvětšovali). Tato kostra nicméně pravděpodobně představuje nejvyššího známého prvotního člověka.  Odhad hmotnosti je obtížný, ale podle šířky těla se dá soudit, že chlapec vážil v okamžiku smrti asi 48 kilogramů a jako dospělý by pak mohl vážit až 68 kg.

Velikost a tvar těla.

Úplnost kostry umožnila prostudovat fyziologické důsledky tělesných proporcí prvních lidí. Tělesné proporce chlapce od jezera Turkana se až překvapivě podobají dnešním lidem – kromě některých rozdílů v utváření páteře, kyčlí a nohou.  Vysoké a štíhlé tělo a dlouhé končetiny turkanského chlapce se podobají končetinám moderního člověka z tropů a jsou zcela odlišné od předků člověka. Průzkumy usazenin, zkamenělého pylu a zvířecích kostí ukazují, že podnebí v oblasti jezera Turkana je dnes stejné jako před 1,5 miliónem let. Z toho (a z tělesných proporcí turkanského chlapce) lze soudit, že již byl přizpůsoben k životu v horkém podnebí s mimořádně vysokými průměrnými ročními teplotami kolem třiceti stupňů Celsia.  Díky nálezu turkanského chlapce považujeme nyní za období, kdy došlo k zásadním anatomickým změnám vedoucím k dnešní podobě člověka, období vzdálené od dvou do 1,5 milionu; a nikoli pozdější období, jak se tvrdilo dříve.

Držení těla a pohyb.

Zakřivení páteře, orientace a vyvážení kyčlí, přítomnost válcovitého hrudního koše jako u moderního člověka (oproti nálevkovitě tvarovanému hrudnímu koši lidoopů) jsou důležitými znaky pro stanovení, že chlapec od jezera Turkana byl plně přizpůsoben pro běžnou vzpřímenou chůzi. Jeho pohyb byl nápadně podobný pohybu moderního člověka.  Mezi páteří turkanského chlapce a páteří moderního člověka jsou však dva nápadné rozdíly: Zatímco 96 procent moderních lidí má v dolní části páteře 5 obratlů, turkanský chlapec jich měl 6. Kromě toho měly jeho obratle relativně menší výběžky než má současný člověk, čímž uzavíraly užší kanál pro páteř. To pak snižovalo počet nervů směřujících k hrudníku, což dále omezovalo schopnost regulace vzduchu, procházejícího z plic do úst, a bránilo rozvoji řeči.

Mozek.

Zatímco průměrný objem mozku moderního člověka je 1450 centimetrů krychlových, chlapec od jezera Turkana měl objem jen 880 cm³, což znamená, že se jeho chování od chování moderního člověka dost lišilo. Vnitřní povrch jeho lebky ukazuje existenci oblastí mozku, které jsou u moderního člověka spojeny s řečí; tyto oblasti se však mohly spíše podílet na motorickém programování než na řeči. A je zajímavé, že struktura mozku chlapce vykazuje řadu asymetrických prvků, které jsou spojovány s pravorukostí u moderního člověka.

Možný důvod úmrtí.

Kompletnost kostry dokazuje, že se chlapec od jezera Turkana nestal obětí nějakého predátora. Jediným náznakem příčiny smrti turkanského chlapce je poškození okostice na pravé straně čelistní kosti, způsobené zřejmě zánětlivým onemocněním dásně. Je pravděpodobné, že vedlo ke ztrátě druhé mléčné stoličky, k níž došlo nedlouho před smrtí. Úmrtí na otravu krve způsobenou onemocněním dásní bylo před objevením antibiotik běžné a právě ono mohlo být příčinou chlapcovy smrti.  Kostra se našla mezi rozptýlenými a polámanými kostmi ptáků a savců, spolu s některými ostatky ryb a vodních plazů. Zuby se nacházely v dutině vzdálené přibližně 3 metry od hlavního naleziště kostí. Téměř všechny kosti byly zlomené, nebyly však zvětralé. Tyto skutečnosti vedou vědce k závěru, že tělo chlapce po smrti buď spadlo nebo bylo odneseno vodou do močálu, kde po nějakou dobu plulo po hladině tváří dolů a přitom se rozkládalo. Zuby vypadly a byly spláchnuty do dutiny, vytvořené asi stopou zvířete, zatímco tělo bylo pomalu unášeno vodou tam a zase zpět. Podupala je velká zvířata a když bylo spojeny vazy již jen několik kostí, spláchly se ostatky hromadně na mělčinu, kde byly zaneseny bahnem a kde zůstaly dalších 1,5 milionu let; dokud eroze sedimentů neodhalila část lebky, která v roce 1984 upoutala Kamoyu Kimeua.

Turkanský chlapec je pojmenování pro zatím nejúplnější nalezenou kostru prehistorického člověka. Jde o mladého, asi devítiletého (na úrovni dnešního dvanáctiletého či třináctiletého) chlapce, který byl vykopaný z cca 1,5 miliónu let starých sedimentů u písečné řeky Nariokotome na západním břehu jezera Turkana v severní Keni, kde zemřel. Objevil jej v srpnu roku 1984 Kamoya Kimeu.

Turkana Boy, also called Nariokotome Boy, is the name given to fossil KNM-WT 15000, a nearly complete skeleton of a "Homo ergaster" (alternatively referred to as African "Homo erectus") youth who lived at c. 1.5 to 1.6 million years ago. This specimen is the most complete early human skeleton ever found. It was discovered in 1984 by Kamoya Kimeu on the bank of the Nariokotome River near Lake Turkana in Kenya.  Estimates of the individual's age at death range from 7 to 11 years old.


Život.

Jan Kazimír Falcko-Simmernský se narodil 7. března 1543 v Simmern do rodiny falckého kurfiřta Fridricha III. a jeho manželky Marie Braniborsko-Kulmbašské. Právě díky své matce byl spřízněný i s rodem Jagellonců.  Roku 1564 se Jan Kazimír ucházel o anglickou královnu Alžbětu I. a přes skotského diplomata "Jakuba Melvilla z Halhill" jí poslal svůj portrét. Nicméně, Alžběta o něj neprojevila zájem. O čtyři roky později, 26. listopadu 1568, se jako šestnáctiletý zasnoubil s Alžbětou Saskou, dcerou Augusta Saského a Anny Dánské. Svatba se konala v Heidelbergu 6. června 1570. Sňatek byl čistě politický; Jan Kazimír díky němu chtěl rozšířit kalvinismus i v saských zemích. I proto bylo manželství nešťastné a Jan Alžbětu držel i v domácím vězení. V tomto vězení nakonec v dubnu 1590 zemřela.  Od března 1571 až do roku 1581 bydlel Jan Kazimír v Kaiserslauternu. Roku 1576 zemřel jeho otec Fridrich III., který ve své závěti stanovil, aby Falc zůstala kalvinistická. Starší bratr Jana Kazimíra Ludvík VI. zdědil většinu Falce včetně Heidelbergu, sám Jan Kazimír dostal jen město Kaiserslautern a jeho blízké okolí. Na rozdíl od svého otce Fridricha Ludvík podporoval luteránství, ke kterému sám konvertoval a začal jej, navzdory přání otce, podporovat i ve Falci. V rámci těchto snah z heidelberské univerzity vykázal všechny profesory, kteří se odmítli přihlásit k luterství (mezi nimi byl například Zacharias Ursinus). Někteří z nich přijali pozvání Jana Kazimíra a odešli do Neustadtu an der Haardt, kde působili na akademii zv. Casimirianum, kterou v roce 1578 Jan Kazimír za účelem zachování kalvinisticky orientovaného vzdělání založil.  Jan Kazimír byl v kontaktu s Robertem Dudleyem, 1. hrabětem z Leicesteru a jeho synovcem Philipem Sidneym. Právě Philip Sidney byl vyslán královnou Alžbětou, aby prověřil situaci protestantů ve zbytku Evropy a měl tak pomoci i se založením protestantské ligy. Roku 1576 Jan Kazimír dorazil do Francie po boku čtyř tisíc vojáků a Jindřich III. Francouzský z něj na několik měsíců udělal vévodu d'Etampes. Jan Kazimír Anglii navštívil jen jednou, v roce 1579, kdy jménem Spojených provincií usiloval o finanční podporu od královny Alžběty.  Po smrti svého bratra Ludvíka VI. v roce 1583 převzal poručnictví nad svým synovcem, budoucím kurfiřtem Fridrichem IV., a na jeho místě vládl až do roku 1592 v celé Falci, přičemž de facto vykonával všechny kompetence náležející kurfiřtovi. Obnovil autoritu reformované konfese a Heidelberského katechismu a na heidelberskou univerzitu povolal zpět kalvinisticky orientované učence, což vzápětí vedlo k velkému rozkvětu této vzdělávací instituce a k přílivu zahraničních studentů, kteří v některých letech tvořili až polovinu všech inskribovaných. V důsledku toho však Casimirianum v Neustadtu po pouhých šesti letech činnosti zaniklo. V zámku nad Heidelbergem nechat postavit obří sud na víno, který je dnes turistickou atrakcí a nese jeho jméno. Jan Kazimír zemřel jako osmačtyřicetiletý 16. ledna 1592 v Heidelbergu a byl pohřben v tamním kostele svatého Ducha.

Potomci.

Manželství Jana Kazimíra a Alžběty bylo nešťastné především kvůli náboženským neshodám. Jan nakonec držel Alžbětu v domácím vězení, kde roku 1590 zemřela. Mezitím ale porodila šest dětí, jen tři ale přežily první dny a vdavek se dožila jen jediná dcera.

Jan Kazimír Falcko-Simmernský (německy: "Johann Casimir von Pfalz-Simmern", 7. března 1543, Simmern – 16. ledna 1592, Heidelberg) byl rýnský falckrabí z rodu Wittelsbachů, mladší syn falckého kurfiřta Fridricha III. Falckého a významná osoba nizozemské revoluce. Mezi lety 1583–1592 působil jako regent na místě nezletilého synovce Fridricha IV. Falckého. Byl přesvědčený kalvinista.

John Casimir, Count Palatine of Simmern (German: "Johann Casimir von Pfalz-Simmern") (7 March 1543 – ) was a German prince and a younger son of Frederick III, Elector Palatine. A firm Calvinist, he was a leader of mercenary troops in the religious wars of the time, including the Dutch Revolt. From 1583–1592 he acted as regent for his nephew, Elector Palatine Frederick IV.


Historie.

Společnost byla založena v roce 1896 v Győru pod názvem "Magyar Waggon- és Gépgyár Részvénytársaság". Náplní výroby měly být železniční vagony. V roce 1897 byl vyroben první patnáctitunový dvounápravový cisternový vůz, následovaly osobní a nákladní železniční vagóny. V roce 1904 byl v Győru podle návrhu Ferdinanda Porsche vyroben první vůz pohonem 4x4 na světě. Roku 1913 firma zakoupila licenci na pětitunový nákladní vůz Praga V, produkovaný následně pod názvem Rába V. V roce 1914 následoval první osobní automobil Rába Alpha. Roku 1927 došlo k zakoupení licence německé firmy Krupp pro 3 a 5-tunové nákladní vozy vybavených 4 a 6válcovými motory, o rok později podnik získal licenci Austro-Fiat na nákladní vozy s nosností 1,5 tuny. Do roku 1951 podnik Rába vyrobil zhruba 2500 vozů. V roce 1937 byl zakoupena licence na vznětové motory firmy MAN, a zároveň začala výroba leteckých motorů. Roku 1939 Rába zkonstruovala vojenský nákladní automobil Botond pro maďarskou armádu, prvních 150 vozidel opustilo výrobní haly 1. července 1939.  Dne 13. dubna 1944 továrnu zničilo spojenecké bombardování, rekonstrukce trvala až do roku 1948. Prvním poválečným produktem byl 45tunový parní jeřáb. Rába se v této době zabývala výrobou zemědělských strojů a konstrukcí silničních mostů, včetně Arpádova mostu v Budapešti. Na vlně socialistického sentimentu v roce 1961 bylo jméno společnosti změněno na "Wilhelm Pieck Waggon es Gepgyar", po třech letech se však podnik vrátil ke svému předchozímu názvu. Na konci roku 1963 maďarská vláda schválila nákup nových výrobních licencí. Rába započala dlouhá jednání, která skončila 6. ledna 1967 podpisem licenční smlouvy s konsorciem Renault, Seri, MAN a Ferrostal, na výrobu 6 válcových motorů s výkonem 110–188 kW. Od firmy MAN byly nakupovány motory objemu 12 litrů a výkonu 308 kW. Na veletrhu v Budapešti podnik Ikarus představil dálkový autobus s motorem MAN a podnik Rába 16 tunový kamion s motorem o výkonu 158 kW. Jejich výroba byla zahájena o rok později. Rába také produkovala traktory a přívěsy. Produkce nákladních automobilů však tvořila jen asi 15% obratu, hlavní výrobní náplní byly automobilové nápravy, motory a další komponenty. Kromě 2000 těžkých nákladních automobilů ročně společnost vyrobila 200 000 předních a zadních náprav, 25 000 dieselových motorů, 400 traktorů a řadu dalších komponent. Ve spolupráci s americkou firmou Steiger byly montovány těžké traktory. Výroba železničních vozů se postupně stávala vedlejší produkcí. Kromě dálkových kamionů Rába vyráběla také sklápěče a míchačky. Nákladní auta Rába byla vybavována kabinami MAN, od roku 1980 pak kabinami firmy DAF. V roce 1984 začala výroba motorů Rába-List. Auta Rába byla exportována do Egypta, Libanonu, Saúdské Arábie a zemí RVHP. Od roku 1986 Rába montovala též autobusové podvozky. V polovině 80. let se stala Rába druhým největším podnikem v Maďarsku. Zaměstnávala 20 tisíc pracovníků a kromě hlavního závodu v Győru měla pobočky v Budapešti, Kaposváru, Mosonmagyaróváru, Kőszegu a Sárváru.  V roce 1992 byla Rába přeměněna na akciovou společnost, s maďarským státem jako hlavním akcionářem. O čtyři roky později proběhla privatizace a v prosinci 1997 se společnost Rába Automotive Holding, plc. stala veřejně obchodovatelnou. V následující době Rába vytvořila joint venture s ruským Kamazem.

Rába Automotive Holding (maďarsky "Rába Járműipari holding Nyrt"), běžně známá jako Rába, je maďarský strojírenský podnik, zabývající se vývojem a výrobou a úpravami automobilových komponentů, speciálních vozidel a náprav pro užitková vozidla, zemědělské a stavební stroje. Tradice výroby náprav i kompletních vozidel sahá do roku 1902. Holding Rába se skládá ze tří strategických obchodních jednotek. Společnost má centrálu ve městě Győr a zaměstnává zhruba 2000 pracovníků.

The RÁBA Automotive Group (), commonly known as Rába, is a Hungarian public limited company, listed on the Budapest Stock Exchange. Rába engineers, manufactures and customizes automotive components, specialty vehicles and axles for commercial vehicles, agri-machinery and earth-movers. The Rába has been building axles as well as complete vehicles since 1902. The company has three strategic business units. The company is headquartered in Győr, employing more than 2000 people.


Stručný životopis.

Arthur Upfield se narodil ve městě Gosport nedaleko Portsmouthu jako nejstarší z pěti synů obchodníka suknem. Vychovávala ho však jeho babička a její sestry. Na střední škole nebyl příliš úspěšný, z předmětů ho zajímal jen zeměpis a dějepis. Po škole nastoupil do učení k místnímu zeměměřiči a obchodníku s pozemky. Už tehdy pod vlivem četby detektivních příběhů s hrdiny, jako je Sherlock Holmes, Nick Carter či Sexton Blake, sepsal tři detektivní romány, avšak nenašel pro ně nakladatele.

Vystěhování do Austrálie.

Poté, co mladík třikrát za sebou propadl u praktikantských zkoušek, přikročil rozhněvaný Arturův otec k ráznému řešení - koupil nezdárnému synovi lodní lístek do Austrálie. Než vypukla první světová válka, pracoval mladý Arthur Upfield v Austrálii jako honák, kuchař a pasák ovcí. Poté nastoupil do armády a s australskými jednotkami odcestoval do Egypta a následně se zúčastnil bojů u turecké Galipole a ve Francii. V roce 1915 se v Egyptě Arthur Upfield oženil s Annou Douglassovou, australskou zdravotní sestrou.

Literární úspěch.

Po skončení války se v roce 1919 A. Upfield s manželkou vrátil do Austrálie. Živil se zde pak nejrůznějším způsobem - jako lovec kožešin, zlatokop nebo hledač drahých opálů. Začal také opět psát, tentokrát s větším úspěchem. Jeho první knihu "Kainův dům"  (anglicky "The House of Cain"), v níž ještě nefiguruje postava detektiva Napoleona Bonaparte, vydalo londýnské nakladatelství Hutchinson v roce 1928. Poté se Arthur Upfield začal věnovat výhradně psaní detektivních románů.  Posledním z 29 příběhů inspektora Napoleona Bonaparta byl román Netvor jezera Frome ("The Lake Frome Monster"), který za zesnulého Arthura Upfielda dopsali spisovatelé J. L. Price a D. Strangeová.

Odborná činnost.

Arthur Upfield v pozdějších letech svého života patřil k předním členům Australské geologické společnosti a kromě psaní detektivních románů publikoval též články o historii a topografii Austrálie. Jako člen geologické společnosti se zúčastnil řady průzkumných výprav. Po skončení druhé světové války, během níž se jako tvůrce odmlčel, vedl Arthur Upfield v roce 1948 významnou geografickou expedici australských vědců. Tato výprava v krajích severní a západní Austrálie prošla cestu dlouhou přes 10 000 km a mimo jiné se věnovala i průzkumu unikátního kráteru v oblasti Wolfe Creek, vytvořeného po dopadu meteoritu.

Odkazy.

Reference.

V tomto článku byly použity některé informace z článku "Arthur Upfield" na anglické Wikipedii.

Poznámka.

Datum narození bylo převzato z článku na anglické Wikipedii. V českých knižních i internetových zdrojích se jako datum narození Arthura Upfielda uvádí rok 1888.

Arthur William Upfield (1. září 1890 Gosport, Anglii – 12. února 1964 Bowral, Nový Jižní Wales) byl britsko - australský spisovatel. Světový věhlas získal díky detektivním románům, jejichž ústřední postavou je bělošsko - aboriginský míšenec, detektivní inspektor Napoleon Bonaparte, zvaný "Bony".

Arthur William Upfield (1 September 1890 – 12 February 1964) was an English-Australian writer, best known for his works of detective fiction featuring Detective Inspector Napoleon "Bony" Bonaparte of the Queensland Police Force, a half-caste Aborigine. His books were the basis for a 1970s Australian television series entitled "Boney", as well as a 1990 telemovie and a 1992 spin-off TV series.  Born in England, Upfield moved to Australia in 1911 and fought with the Australian military during the First World War. Following his war service, he travelled extensively throughout Australia, obtaining a knowledge of Australian Aboriginal culture that he would later use in his written works. In addition to writing detective fiction, Upfield was a member of the Australian Geological Society and was involved in numerous scientific expeditions.  In "The Sands of Windee", a story about a "perfect murder", Upfield invented a method to destroy carefully all evidence of the crime. Upfield's "Windee method" was used in the Murchison Murders, and because Upfield had discussed the plot with friends, including the man accused of the murders, he was called to give evidence in court. The episode is dramatised in the film "3 Acts of Murder" starring Robert Menzies.


Kompozice.

Dokumentární série "Antologie Beatles" odhalila, že Lennon napsal tuto píseň, aby tak mohl vyjádřit svůj stres z rychlého vzestupu Beatles k úspěchu. „Byl jsem tlustý a deprimovaný a křičel jsem o ‘pomoc’ “, řekl Lennon pro Playboy. Spisovatel a kritik Ian MacDonald popisuje píseň jako první trhlinu v Lennonově ochranné skořápce vybudované kolem jeho emocí, během vzestupu Beatles ke slávě, a jako důležitý mezník v jeho skladatelském stylu.  V rozhovorech pro Rolling Stone z roku 1970, nazvané "Lennon vzpomíná", řekl Lennon, že to byla jedna z jeho nejoblíbenějších písní Beatles, kterou napsal, ale přál si, aby byla zaznamenána v pomalejším tempu. V těchto rozhovorech Lennon řekl, že cítil, že „Help!“ a „Strawberry Fields Forever“ byly jeho nejupřímnější původní písně od Beatles a ne jen písně „psané na zakázku“. Ovšem podle Lennonova bratrance a přítele z dětství, Stanleyho Parkese, Lennon napsal píseň poté, co „přišel jedné noci ze studia a řekl: ,Bože, oni změnili název toho filmu, teď se bude jmenovat ,Help!’ Takže jsem musel napsat novou píseň, pod tímto názvem’ “.  Paul McCartney později řekl, že byl 4. dubna 1965 pozván do Lennonova domu ve Weybridge, aby mu píseň pomohl dokončit.

Nahrávání.

Beatles píseň nahráli na 12 pokusů, během dne 13. dubna 1965 s použitím čtyř-stopového rekordéru. Nahrávání začalo v 7 hodin večer a trvalo čtyři hodiny. V prvních osmi pokusech se Beatles soustředili hlavně na instrumentální podklad. Vokály nahrávali až od 9. pokusu. George Harrison měl trochu problémy se složitými a rychlými kytarovými riffy. Také se obával nutnosti hrát a zpívat zároveň, ale McCartney ho ujistil, že to nebude nutné, protože jsou k dispozici dvě hlasové stopy. Z dvanácti pokusů byl nakonec nejlepší ten poslední.  Vokály byly pro film znovu nahrány, a to 24. května 1965 v CTS Studios, které se specializovalo na post-synchronizace.

Vydání.

Píseň vyšla jako singl v červenci 1965, společně s „I’m Down“. Jak v britských, tak v amerických hitparádách dosáhla na 1. místo. Jednalo se o čtvrtý ze šesti hitů, který v amerických hitparádách dosáhl č. 1 v řadě; „I Feel Fine“, „Eight Days a Week“, „Ticket to Ride“, „Help!“, „Yesterday“ a „We Can Work It Out“.  Píseň vyšla na albech "Help!", americkém soundtracku k filmu "Help!", "1962–1966", soundtracku k dokumentu "", "1", "Love" a "The Capitol Albums, Volume 2". Mono verze (s odlišnými vokály a bez tamburíny) byla vydána na albu "Rarities" a v box setu "The Beatles in Mono".  Na americkém soundtracku píseň začíná titulní melodií Jamese Bonda. Na žádném jiném albu se tento úvod nenachází.

Hudební videoklipy.

Dne 22. dubna 1965 Beatles natočili úvodní vystoupení pro film "Help!". Ty samé záběry (bez šipek a úvodních titulků) byly použity v hudebním videoklipu, který propagoval vydání singlu. Dne 23. listopadu 1965 natočila kapela další videoklip, tentokrát pro televizní pořady "Top of the Pops" a "Thank Your Lucky Stars". Režie se ujal Joseph McGrath. Černobílý klip zobrazuje členy kapely, kteří sedí za sebou na pracovním stole, zatímco zpívají na playback. Starr během písně drží nad hlavou deštník, ze kterého ke konci začne padat umělý sníh. Druhý videoklip byl v roce 2015 vydán na video kompilaci Beatles "1".

Živá vystoupení.

Beatles zahráli „Help!“ živě 1. srpna 1965, během vysílání "Blackpool Night Out". Záznam z vystoupení byl použit na kompilaci Anthology 2 a v následném dokumentu "Antologie Beatles". 14. srpna nahrála kapela živé vystoupení pro "The Ed Sullivan Show", během kterého zaznělo „Help!“ a pět dalších písní. Pořad se vysílal následující měsíc. Show je k dispozici na DVD "The 4 Complete Ed Sullivan Shows Starring The Beatles".  Píseň „Help!“ byla zařazena do repertoáru Beatles pro turné po USA 1965. Vystoupení z 15. srpna na stadionu Shea bylo nahráváno pro dokument "The Beatles at Shea Stadium", i když před vydáním bylo audio této písně pře-nahráno. Vystoupení z 29. srpna v Hollywood Bowl bylo vydáno na albu "The Beatles at the Hollywood Bowl".

Komerční využití.

V únoru 1985 byla píseň „Help!“ použita (jako první píseň od Beatles) pro americkou televizní reklamu. Lincoln-Mercury divize Ford Motor Company zaplatila 100 000 dolarů za práva k písni, ale ne pro použití verze od Beatles, nýbrž nově nahranou od neznámé kapely, za pomoci George Martina. Americký elektro-spotřebitelský řetězec hhgregg použil ve své reklamě cover verzi písně. Píseň byla také jednou použita v reklamě banky Halifax.

Nástroje.

John Lennon: zpěv, kytara  Paul McCartney: baskytara  George Harrison: elektrická kytara  Ringo Starr: bicí souprava

Help! je píseň od britské kapely The Beatles, která posloužila jako titulní song pro páté album kapely, a také pro druhý film. Ten se měl původně nazývat "Eight Arms To Hold You", což bylo 17. března 1965 uvedeno také v tisku, ale nakonec dostal název "Help!". Píseň vyšla také jako singl, který se udržel tři týdny na prvním místě hitparády, a to jak ve Spojeném království, tak i ve Spojených státech.  Píseň složil John Lennon, ale oficiálně je připisována skladatelské dvojici Lennon/McCartney. V rozhovoru pro Playboy z roku 1980, Lennon řekl: „Celé to dění, kolem Beatles bylo nad míru chápání. Podvědomě jsem volal o pomoc“.

"Help!" is a song by the English rock band the Beatles that served as the title song for the 1965 film and its soundtrack album. It was released as a single in July 1965, and was number one for three weeks in the United States and the United Kingdom.  Credited to Lennon–McCartney, "Help!" was written by John Lennon with some help from Paul McCartney. During an interview with "Playboy" in 1980, Lennon recounted: "The whole Beatles thing was just beyond comprehension. I was subconsciously crying out for help".  It was ranked at number 29 on "Rolling Stone"'s 500 Greatest Songs of All Time.


Historie systému.

Vznik systému SYSTRAN se datuje do poloviny dvacátého století, tedy do doby, kdy již probíhaly první pokusy o strojový překlad. Navrhl jej Maďar Petr Toma, který už měl se strojovým překladem bohaté zkušenosti. Po emigraci do Spojených států amerických a práci v kalifornském "Institut of Technology" byl mezi lety 1958–1961 zapojen do vývoje Georgetownského systému. Sám si pak v Los Angeles založil společnost "Computer Concepts", kde se věnoval dalšímu zkoumání strojového překladu, zejména v oblasti atomové energie a medicíny. Vyvinul zde rusko-anglické překladové systémy AUTOTRAN a TECHNOTRAN.  V roce 1964 se Toma přestěhoval do Německa, kde začal konečně pracovat na rusko-anglickém systému SYSTRAN. K jeho vývoji založil další vlastní společnosti, tentokrát ve Spojených státech amerických – "Latsec Inc." (1968, La Jolla, Kalifornie) a "World Translation Center" (1975).  Úlohou SYSTRANu bylo zprvu zajistit během Studené války překlad z ruštiny do angličtiny pro letectvo Spojených států amerických. V roce 1972 hrozilo zastavení financování projektu, avšak Tomovi se podařilo obhájit své vize a finanční podpora byla obnovena. V návaznosti na to využil možnosti strojově překládat dokumenty pro vládní agenturu NASA v rámci vesmírného projektu Apollo-Sojuz (1974–1975). Překlad byl často pouze velmi přibližný, ale pro porozumění obsahu dokumentů postačoval.  Výrazněji se SYSTRAN začal rozvíjet v roce 1975, kdy byl nabídnut prototyp jeho anglicko-francouzské verze zástupcům Evropské komise. Systém vyhovoval její zvýšené poptávce po překladech, která vznikla již po podepsání Římských smluv, a tak s ním uzavřela smlouvu pro vyvinutí dalších verzí programu, které by překládaly i jazyky ostatních států Evropských společenství. Výsledná anglicko-francouzská verze vznikla v roce 1976, následovala francouzsko-anglická verze (1978), anglicko-italská (1979) a anglicko-německá.  Jazykové páry přibývaly i nadále, přičemž SYSTRAN s sledoval výsledky posledních výzkumů týkajících se strojového překladu a lingvistiky. Stejně jako ve spojených státech amerických i jinde byly založeny společností k jeho vývoji – např. "Systran Institut" v Německu, "Word Translation Corporation" v Kanadě a "Systran Corporation" v Japonsku. Ve spolupráci s Japonskem vznikl i anglicko-japonský a japonsko-anglický překlad.  V roce 1986 byla společnost prodána zájemci z Paříže a pak znova v roce 2014 korejské společnosti "CSLi". Ta změnila název na "SYSTRAN International". Jeho hlavním sídlem je teď Soul, další pobočky jsou v Tedžonu (Jižní Korea), Paříži (Francie) a San Diegu (Kalifornie).

Vývoj systému.

V mnoha ohledech mohl být SYSTRAN považován v zásadě za vylepšeného nástupce Georgetownského systému přímého překladu. Lišil se zejména ve striktní separaci dat od počítačových procesů a v modularitě, která umožnila modifikaci jakékoliv části procesu bez ovlivnění překladu jako celku.  Na počátku byl SYSTRAN typickým představitelem tzv. slovníkového překladu, postupem času se snažil vývojově přiblížit spíše k překladu transferovému. Dlouho využíval pravidlových metod, ale v roce 2010 představil jako první na trhu hybridní strojový překlad – kombinaci pravidlových a statistických metod, který díky statistickým metodám ještě více snižuje náklady na překlad. Díky hybridní metodě se software automaticky učí z již existujících a ověřených podkladů a jednoduše se přizpůsobuje. Redukuje také množství dat potřebných k trénování sofwaru a snižuje velikost statistických modelů. Výsledky post-editace jsou jednoduše znovu začleněny do softwaru (slovník, dodatečné natrénování), čímž se zamezí tomu, aby systém udělal stejnou chybu dvakrát.  Také uživatelé mohou zadat svůj vlastní zdroj (slovník), natrénovat software pro svoje potřeby podle toho, z jaké oblasti má být jejich text přeložen (cestování, IT, elektronika atd.), a tak vylepšit kvalitu překladu ve specifické oblasti.

Základní rysy systému.

"Následuje popis základních rysů starších verzí systému SYSTRAN (ze sedmdesátých a osmdesátých let 20. století). Základní postup se prakticky objevil již ve verzi systému pro americké letectvo."  Struktura systému je do značné míry modulární, díky čemuž je vývojářům umožněno vytvářet velký počet jazykových párů. Je tvořen více či méně nezávislými programy, které od sebe přebírají úlohy analýzování zdrojového textu či generování textu výstupního. Obsahuje dva hlavní typy programů:  Systémové programy (System Programs) – psány v jazyce symbolických adres, jsou nezávislé na konkrétních jazycích. Patří sem hlavní programy (pro vstup), vyhledávání ve slovníku a kontrolují překladový proces.  Překladové programy (Translation Programs) – pro analýzu zdrojového jazyka a syntézu jazyka na výstupu jsou do určité míry nezávislé na konkrétním jazykovém páru. Jsou rozděleny do programů pro analýzu zdrojového jazyka, transfer a generování. Liší se podle jazyků, se kterými se pracuje.  Slovníky  Velká část úspěchu SYSTRANU závisela vždy na slovnících. Velké bilingvní slovníky neobsahují pouze lexikální ekvivalenty, ale také gramatické a sémantické informace, které se používají během analýzy a generování. Většina těchto informací je ve formě algoritmů, které jsou vyvolány během různých fází překladu.  Slovníková databáze systému SYSTRAN obsahuje dva bilingvní slovníky:  Main Stem dictionary – obsahuje všechna slova zdrojového jazyka s jejich kompletním morfologickým, syntaktickým a sémantickým popisem (gramatické kategorie, valence atd.) a překlad jeho kmenové formy do cílového jazyka (slova jsou rozdělena na kořeny a koncovky, vyjma slov v angličtině, kde to není potřeba).  Slovníky víceslovných výrazů (multi-word „contextual“ dictionaries) – zajišťují data umožňující analýzu slova nebo jeho překlad, který může být změněn podle kontextu. Patří mezi ně například idiomatický slovník, slovník slovních spojení, výjimek z gramatiky atd.  Nejprve se nejednalo ani o typický vícejazyčný systém (systém zahrnující více než 2 jazyky) a jednalo se spíše o soubor dvojjazyčných systémů, protože moduly jednotlivých jazyků byly na sobě v zásadě nezávislé a byly vyvíjeny zvlášť. Lze si též povšimnout, že překlad neplatil oboustranně – anglicko-francouzský systém se lišil od francouzsko-anglického skoro ve všech rysech. Až později se podařilo jednotlivé struktury více sjednotit.  Další vylepšení proběhlo co se týče slov, která ve slovnících nejsou obsažena. V prvotním systému pro americké letectvo zůstávala tato slova nepřeložena, ale v systému pro Evropská společenství se zacházelo třeba i se slovy, která měla pravidelné koncovky.

Dnešní využití SYSTRANu.

Nyní pracuje systém s přibližně 52 jazykovými kombinacemi (včetně slovenštiny a češtiny). Společnost se chlubí tím, že ročně investuje 20 % zisků do dalšího vývoje a výzkumu. Slibuje rychlý překlad rozsáhlých textových dokumentů.  Komerční verze SYSTRANu je možné využít na operačních systémech Microsoft Windows, Linux a Solaris. Společnost poskytovala svou technologii pro Yahooo!, Babel Fish a do roku 2007 ho využíval i Google Translate (poté začal využívat statistických metod). SYSTRAN byl prvním překladovým softwarem pro mobilní zařízení.  Překládání pomocí SYSTRANu si lze vyzkoušet zdarma na adrese http://www.systranet.com/translate/ .

SYSTRAN (zkratka pro "„System translation“") je jeden z nejstarších systémů strojového překladu. V roce 1964 jej navrhl Peter Toma. Přestože byl SYSTRAN původně určen pro armádní účely, je teď i komerčním produktem. Systém je velmi rozšířený a počet jeho jazykových párů roste každým rokem.

SYSTRAN, founded by Dr. Peter Toma in 1968, is one of the oldest machine translation companies. SYSTRAN has done extensive work for the United States Department of Defense and the European Commission.  SYSTRAN provided the technology for Yahoo! Babel Fish until May 30, 2012, among others. It was used by Google's language tools until 2007. SYSTRAN is used by the Dashboard Translation widget in macOS.  Commercial versions of SYSTRAN can run on Microsoft Windows (including Windows Mobile), Linux, and Solaris. Historically, SYSTRAN systems used rule-based machine translation (RbMT) technology. With the release of SYSTRAN Server 7 in 2010, SYSTRAN implemented a hybrid rule-based/statistical machine translation (SMT) technology which was the first of its kind in the marketplace.  , the company had 59 employees of whom 26 are computational experts and 15 computational linguists. The number of employees decreased from 70 in 2006 to 59 in 2008.


Historie.

V dubnu 2012 opustili Oskar Montelius, Rikard Sundén, Daniel Mullback a Daniel Mÿhr kapelu Sabaton a společně s Nilsem Patrikem Johanssonem založili skupinu Civil War. K té se připojil i Stefan Eriksson. V listopadu 2012 vydali přes Despotz Records extended play "Civil War".  Rok na to následovalo debutové album "The Killer Angels", které se ve Švédsku stalo zlaté (alba se prodalo více jak 20 000 kusů). Po vydání alba začali Civil War vystupovat na festivalech po Švédsku a v únoru 2014 se vydali na své první evropské turné. Během něho navštívili i Česko, kde zahráli v pražském klubu Storm. Jako sedmý člen se ke kapele připojil kytarista Petrus Granar.  Kapela poté podepsala smlouvu s vydavatelstvím Napalm Records a začala připravovat druhé studiové album, "Gods and Generals", které vydala v květnu 2015. Krátce před vydáním prvního singlu, „Bay of Pigs“, Civil War opustili Oskar Montelius a Stefan Eriksson. Místo hledání náhrady na post baskytaristy se kapela rozhodla pokračovat v pěti členech. 4. listopadu 2016 vyšlo třetí album, které dostalo název "The Last Full Measure". Na konci roku 2016 se Johansson rozhodl bez dalších oznámení opustit skupinu. Ostatní členové k tomu prohlásili, že najdou nového zpěváka a všechna ohlášená vystoupení odehrají podle plánu. Jako náhrada byl vybrán americký zpěvák Kelly Sundown.  Na začátku roku 2018 se Civil War zúčastnili jako „speciální host“ evropského turné skupiny Gloryhammer, během něhož odehráli i vystoupení ve Zlíně. Během zbytku roku 2018 skupina plánuje napsat a nahrát nové písně pro připravované album, které by mohlo vyjít do konce téhož roku.

Civil War je švédská heavymetalová kapela založená v roce 2012 bývalými členy kapely Sabaton. Stejně jako v Sabaton, i zde se členové při psaní textů nechávají inspirovat válkou a historickými bitvami.

Civil War is a power metal band from Falun, Sweden formed in 2012 by several former members of Sabaton. The band adopted the same lyrical themes of war and historical battles that were characteristic of Sabaton. However, unlike Sabaton, many of Civil War's songs focus on American history and conflicts, whereas Sabaton's songs are primarily about European history and conflicts.


Mládí.

Howard Percy Robertson se narodil v Hoquiam ve státě Washington 27. ledna 1903 jako nejstarší z pěti dětí inženýra George Duncana Robertsona a zdravotní sestry Anny Macleodové. Jeho otec zemřel když mu bylo 15 let. Přes finanční potíže rodiny všichni sourozenci studovali na univerzitě. Robertson začal v roce 1918 navštěvovat Washingtonskou univerzitu v Seattlu. Původně chtěl studovat inženýrství, ale později zvolil matematiku. Bakalářský titul z matematiky získal v roce 1922 a magisterský titul z matematiky a fyziky v roce 1923.<nowiki>[2]</nowiki>  V roce 1923 se Robertson oženil s Angelou Turinskou, studentkou filozofie a psychologie na Washingtonské univerzitě.<nowiki>[2]</nowiki> Měli spolu syna George Duncana, který se stal chirurgem a dceru Mariettu, pozdější manželku historika Peter W. Faye. Na univerzitě se také setkal s Ericem Templem Bellem, který jej přesvědčil pro pokračování studia matematiky na Kalifornském technologickém institutu.<nowiki>[2]</nowiki> Robertson dokončil disertační práci v oboru matematiky a fyzice v roce 1925 pod dohledem Harry Batemana. Práce se týkala "Dynamických prostoročasů, které obsahují konformní 3-euklidovský prostor".  Po získání doktorátu obdržel Robertson stipendium National Research Council na univerzitě v Göttingenu v Německu, kde se setkal s Davidem Hilbertem, Richardem Courantem, Albertem Einsteinem, Wernerem Heisenbergem, Erwinem Schrödingerem, Karlem a Martinem Schwarzschildem, Johnem von Neumannem a Eugenem Wignerem.<nowiki>[5]</nowiki> Zjistil, že Max Born má výhrady k jeho konceptu rozpínajícího se vesmíru, který označil za nesmysl.<nowiki>[6]</nowiki> Strávil také šest měsíců na Mnichovské univerzitě, kde byl postdoktorandem u Arnolda Sommerfelda.<nowiki>[7]</nowiki>

Matematika.

Po návratu do Spojených států v roce 1927 se stal asistentem profesora matematiky na Caltechu. V roce 1929 přijal místo jako asistent profesora matematické fyziky na Princetonské univerzitě, kde se v roce 1931 stal docentem a roku 1938 profesorem.<nowiki>[8]</nowiki> Rok 1936 strávil na Kalifornském technologickém institutu.<nowiki>[9]</nowiki> Jeho zájem o obecnou relativitu a diferenciální geometrii vedl ve dvacátých letech k sérii článků.<nowiki>[10]</nowiki><nowiki>[11]</nowiki><nowiki>[12]</nowiki>  Robertson napsal tři důležité práce v oblasti matematiky kvantové mechaniky.<nowiki>[10]</nowiki> V první německy psané práci zkoumal souřadný systém potřebný pro řešení Schrödingerovy rovnice.<nowiki>[13]</nowiki> Ve druhé zkoumal vztah mezi komutativním zákonem a Heisenbergovým principem neurčitosti.<nowiki>[14]</nowiki> A třetí práce se týkala rozšíření druhého případu na "m" rozpoznatelnost.<nowiki>[15]</nowiki> V roce 1931 vydal překlad Weylovy knihy "The Theory of Groups" "and Quantum Mechanics".<nowiki>[10]</nowiki>  V roce 1936 způsobil anonymní kritický dopis psaný Robertsonem vyjadřující se k článku Alberta Einsteina ve" Physical Review" Einsteinovo odstoupení z práce.  Další úspěchy zaznamenal Robertson v použití relativity na kosmologii.<nowiki>[17]</nowiki> Vyvinul koncept rozpínajícího se vesmíru a předpověděl rudý posuv.<nowiki>[18]</nowiki> V roce 1929 to potvrdil Edwin Hubble.<nowiki>[19]</nowiki> Robertson pokračoval v aplikaci teorie spojitých grup v Riemannově prostoru k nalezení všech řešení, které popisují kosmologické prostory. <nowiki>[20]</nowiki> Toto bylo v roce 1936 rozšířeno Geoffreyem Arthurem Walkerem a dnes je práce známa jako Robertsonova–Walkerova metrika.<nowiki>[17]</nowiki>  Jednou z nejdůležitějších prací vydaných Robertsonem byla krátká poznámka v "The Annals of Mathematics" nazvaná ""Poznámka k předchozí práci: Problém dvou těles v obecné teorii relativity"". Robertsonovo řešení nebylo v přesnosti překonáno několik desítek let. V dřívější pracích jako Schwarzschildova metrika se centrální těleso nepohybovalo, zatímco Robertsonovo řešení je považováno za řešení dvou těles obíhajících kolem sebe. Nicméně do řešení se nepodařilo zahrnout gravitační záření, takže tělesa na oběžné dráze setrvávají navždy a navzájem se nepřibližují.<nowiki>[21]</nowiki>  Robertsonovo jméno je často spojováno s Poyntingovým–Robertsonovým jevem,<nowiki>[17]</nowiki> což je proces, při kterém sluneční záření způsobuje ztrátu momentu hybnosti prachu obíhajícího kolem hvězdy. S tím souvisí i tlak záření tečný k pohybu prachu. John Henry Poynting popsal tento jev v roce 1903 na základě teorie éteru, která byla poté nahrazena Einsteinovou teorií relativity. V roce 1937 Robertson popsal jev z hlediska obecné teorie relativity.<nowiki>[22]</nowiki>

Druhá světová válka.

Kromě práce ve fyzice hrál Robertson ústřední roli v americké vědecké inteligenci během a po Druhé světové válce. Byl osloven Richardem Tolmanem krátce po zahájení Druhé světové válce v roce 1939 a začal pracovat pro výbor pro pasivní ochranu proti bombardování. Ta byla absorbována s dalšími skupinami do Divize 2 z National Defense Research Committee (NDRC), Robertson se dále zabýval studium terminální balistiky.<nowiki>[23]</nowiki>  V roce 1943 se Robertson stal hlavním vědeckým styčným důstojníkem Úřadu pro Vědecký Výzkum a Vývoj (OSRD) v Londýně.<nowiki>[23]</nowiki> Stal se blízkým přítelem Reginalda Jonese Victora<nowiki>[24]</nowiki> a Solly Zuckermana. Podílel se na práci kódování radarů a majáků.<nowiki>[25]</nowiki> V roce 1944 se stal technickým poradcem Ministra války a Náčelníkem vědecké Inteligence poradního sboru Supreme Headquarters Allied Expeditionary Force.<nowiki>[23]</nowiki> Jeho znalost němčiny mu pomohla vyslechnout německé vědce, včetně raketových vědců podílejících se na programu rakety V-2.<nowiki>[26]</nowiki> Za přínos k válečnému úsilí získal medaili za zásluhy.<nowiki>[9]</nowiki>

Pozdější život.

V roce 1947 se Robertson stal profesorem na Kalifornském technologickém institutu. Zůstal tam po zbytek své kariéry s výjimkou období vládní služby.<nowiki>[19]</nowiki><nowiki>[23]</nowiki> Pracoval pro Central Intelligence Agency jako ředitel skupiny hodnotící zbraňové systémy, dále byl členem obdobné skupiny v úřadu ministra obrany a vědeckým poradcem Vrchního velitelství spojeneckých sil NATO v Evropě (SACEUR). V roce 1953 byl předsedou Robertsonova panelu, který zkoumal vlnu zpráv o UFO v roce 1952. Byl předsedou vědecký výbor pro obranu a člen prezidentova vědeckého poradního výboru (PSAC).<nowiki>[23]</nowiki>  Byl členem Národní akademie věd, ve které slouží jako vědec zodpovědný za styk se zahraničím od roku 1958 až do své smrti v roce 1961, Americké akademie umění a věd, Americké matematické společnosti, Americké fyzikální společnosti, Americké astronomické společnosti, Americké filozofické společnosti a Společnosti pro průmyslovou a aplikovanou matematiku.<nowiki>[28]</nowiki>  V srpnu 1961 byl hospitalizován poté, co byl zraněn při autonehodě. Prodělal plicní embolii a zemřel 26. srpna 1961.<nowiki>[8]</nowiki> Jeho práce byly darovány do archivu Kalifornského technologického institutu jeho dcerou a zetěm v roce 1971.

Howard Percy "Bob" Robertson (27. ledna 1903 – 26. srpna 1961) byl americký matematik a fyzik, známý pro práci ve fyzikální kosmologii a na principu neurčitosti. Byl profesorem matematické fyziky na Kalifornském technologickém institutu a na Princetonské univerzitě.  Robertson udělal důležité příspěvky k matematice kvantové mechaniky, obecné teorii relativity a diferenciální geometrii. Aplikoval relativitu na kosmologii a vyvinul koncept rozpínání vesmíru a dále předpověděl existenci rudého posuvu. Jeho jméno je ale nejvíce spojováno s Poyntingovým–Robertsonovým efektem, což je proces při němž sluneční záření způsobuje ztrátu momentu hybnosti prachu obíhajícího hvězdu. Tento jev popsal z hlediska obecné teorie relativity.  Během druhé světové války Robertson pracoval pro National Defense Research Committee (NDRC) a Office of Scientific Research and Development (OSRD). Byl rovněž technickým poradcem ministra války, styčným důstojníkem OSRD v Londýně a předsedou vědeckého poradního odboru Supreme Headquarters Allied Expeditionary Force.  Po válce byl ředitelem skupiny hodnocení zbraňových systémů na Ministerstvu obrany, předsedal Robertson Panel zabývajícím se UFO v roce 1953 a působil jako vědecký poradce Vrchního velitelství spojeneckých sil v Evropě v letech 1954 a 1955. Dále byl předsedou vědecký výbor pro obranu mezi roky 1956 a 1961 a člen vědeckého poradního výboru prezidenta od roku 1957 do roku 1961.

Howard Percy "Bob" Robertson (January 27, 1903 – August 26, 1961) was an American mathematician and physicist known for contributions related to physical cosmology and the uncertainty principle. He was Professor of Mathematical Physics at the California Institute of Technology and Princeton University.  Robertson made important contributions to the mathematics of quantum mechanics, general relativity and differential geometry. Applying relativity to cosmology, he independently developed the concept of an expanding universe. His name is most often associated with the Poynting–Robertson effect, the process by which solar radiation causes a dust mote orbiting a star to lose angular momentum, which he also described in terms of general relativity.  During World War II, Robertson served with the National Defense Research Committee (NDRC) and the Office of Scientific Research and Development (OSRD). He served as Technical Consultant to the Secretary of War, the OSRD Liaison Officer in London, and the Chief of the Scientific Intelligence Advisory Section at Supreme Headquarters Allied Expeditionary Force.  After the war Robertson was director of the Weapons Systems Evaluation Group in the Office of the Secretary of Defense from 1950 to 1952, chairman of the Robertson Panel on UFOs in 1953 and Scientific Advisor to the NATO Supreme Allied Commander Europe (SACEUR) in 1954 and 1955. He was Chairman of the Defense Science Board from 1956 to 1961, and a member of the President's Science Advisory Committee (PSAC) from 1957 to 1961.


Vzdělání a pracovní pozice.

Stoney se narodil v Oakley Parku v blízkosti Birru v Hrabství Offaly v Irsku jako syn George Stoney a Anny Blood do staré anglicko-irské rodiny. Navštěvoval Trinity College v Dublinu, kde v roce 1848 získal bakalářský titul. Od roku 1848 do roku 1852 pracoval jako asistent astronoma Williama Parsonse v Birr Castle, kde Parsons postavil největší dalekohled na světě, 72-palcový Leviathan of Parsonstown. Současně Stoney nadále studovat fyziku a matematiku a v roce 1852 získal magisterský titul.  Mezi roky 1852 a 1857 byl Stoney profesorem fyziky na Queens College v Galway. Od roku 1857 do roku 1882 byl zaměstnán jako tajemník Queen's university of Ireland se sídlem v Dublinu. Na počátku roku 1880 přijal post vrchní vyšetřovatele státní služby v Irsku, který zastával až do svého odchodu do penze v roce 1893. V tomto roce si vybral sídlo v Londýně v Anglie. Stoney zemřel v roce 1911 ve svém domě v Notting Hill v Londýn. Během své desítky let trvající práce mimo vědu pokračoval ve vlastním vědeckém výzkumu. Sloužil také desítky let jako čestný tajemník a viceprezident Royal Dublin Society, vědecké společnosti vytvořený po vzoru Royal Society of London, a po přestěhování do Londýna Stoney sloužil také v radě této společnosti. Navíc občasně sloužil jako vědecký recenzent výboru Britské asociace pro pokrok vědy na počátku 60 let 19. století.

Stoney je vědecký výstup.

Stoney zveřejnil sedmdesát pět vědeckých prací v různých časopisech ale především v časopisu Royal Dublin Society. Udělal významné příspěvky ke kosmické fyzice a teorii plynů. Odhadl počet molekul v krychlovém milimetru plynu při pokojové teplotě a tlaku z údajů získaných z kinetické teorie plynů. Stoneyho nejdůležitější vědecká práce byla koncepce a výpočet velikosti "atomů elektřiny". V roce 1891 navrhl termín 'elektron', který popisoval základní jednotku elektrického náboje a jeho příspěvky k výzkumu v této oblasti položil základy pro objev částice J. J. Thomsonem v roce 1897.  Stoney byl zvolen členem Královské Společnosti v červnu 1861 na základě jeho autorství pojednání o" "Šíření Vln," a příspěvků k molekulová fyzika".

Stoneyho měřítko.

Moderní fyzika zvolila Planckovu délku jako nejvhodnější měřítko pro jednotnou teorii. Planckova délka však byl očekávaná již George Stoneyem. Stejně jako později Planck po něm si Stoney uvědomil, že efekty ve velkém měřítku jako je gravitace a efekty na malém měřítku jako elektromagnetismus přirozeně implikují existenci středních měřítek, na nichž mohou být racionalizovány fyzikální rozdíly. Tato střední škála se skládá z jednotek (Stoneyova jednotková stupnice) hmotnosti, délky, času, a podobně, přesto je hmoty základním kamenem.  Stoney hmotnost "m" (vyjádřená v současném zápisu)  kde ε je permitivita vakua, "e" je elementární náboj, "G" je gravitační konstanta, α je konstanta jemné struktury a "m" je Planckova hmotnost.  Podobně jako u Planckovy stupnice je rozsah Stoneyových funkcí jako symetrické spojení mezi mikrokosmickými a makrokosmickými procesy obecné. Přesto se zdá jednoznačně orientována na sjednocení elektromagnetismu a gravitace. Například vzhledem k tomu, že Planckova délka je průměr odmocniny z redukované Comptonovy vlnové délky a půl gravitačního poloměru libovolné hmoty, Stoneyho délka je průměr odmocniny z "elektromagnetického poloměru" (viz klasický poloměr elektronu) a polovina gravitačního poloměru hmotnosti "m":  kde formula_4 je redukovaná Planckova konstanta a "c" je rychlost světla. Je však třeba poznamenat, že jde pouze o matematické pojmy, protože musí být nějaký praktický limit na to, jak malé délky můžeme dostat. Pokud je Stoneyho délka minimální délka pak je buď těleso elektromagnetického poloměr nebo polovina jeho gravitačního poloměru fyzikálně nemožná, protože jeden z poloměrů musí být menší než Stoneyova délka. Pokud je Planckova délka minimální, pak je buď těleso redukované Comptonovy vlnové délky nebo polovina jeho gravitačního poloměru fyzikálně nemožná, protože jeden z poloměrů musí být menší než Planckova délka. Navíc Stoneyova délka a Planckova délka nemohou být minimální délky.  Podle současné konvence jsou Planckovy jednotky škálou vakuové energie, pod níž prostor a čas nemají jakýkoli fyzikální význam. Tento předpis nařizuje všeobecné zanedbání Stoneyových jednotek v rámci vědecké komunity. V souvislosti s tím udělal Hermann Weyl pozoruhodný pokus o vybudování jednotné teorie spojení gravitační jednotky náboje se Stoneyho délkou. Weylova teorie vedle k významné matematické inovaci, ale obecně si myslelo, že nemá dostatečný fyzikální význam.

Další.

Stoney obdržel čestný doktorát z přírodních věd z University of Dublin v červnu 1902.  Oženil se svou sestřenicí Margaret Sophia Stoneyovou, s níž měl dva syny a tři dcery. Pro většinu života bydlel v Dublinuv Dundrumu. Ulice na níž žil byla později přejmenována na Stoney Road. Zemřel v Londýně jeho popel byl pohřben v St. Nahi 's Church v Dundrumu.  Jeden z jeho synů George Gerald Stoney byl rovněž vědcem, dcera Florence Stoney byla radioložkou a druhá dcera Edith byla jednou z prvních vystudovaných lékařský fyziček v historii. Nejvíce znám je ale Stoneyův synovec žijící v Dublinu fyzik George FitzGerald (1851-1901). Stoney a FitzGerald pravidelně korespondovali o vědeckých záležitostech. Kromě toho se oba angažovali i v politických záležitostech, jak Stoney tak FitzGerald byli aktivními odpůrci Irského autonomního hnutí. Podle jejich názoru, byl duch Irish Home Rule a později Irský nacionalismus v rozporu s duchem vědy. Stoney odstoupil ze své práci na Queen's University v Irsku v roce 1882 na protest proti rozhodnutí vlády zavést "sektářství" do systému, Stoney chtěl udržet systém nedenominační, ale vláda přistoupila na Irské katolické požadavky pro katolické instituce.  Krátery na Marsu a na Měsíci jsou pojmenovány na jeho počest.  Jeho bratr Bindon Blood Stoney byl inženýrem v Dublin Port a zasloužil se o stavbu hlavních Dublinských mostů a rozvoj nábřeží stejně jako dalších inženýrských projektů.

George Johnstone Stoney (15. února 1826 Hrabství Offaly – 5. července 1911 Londýn) byl irský fyzik.  Zavedl termín "elektron" jako „základní jednotku množství elektřiny“. Koncept zavedl již v roce 1874 a 1881, slovo potom v roce 1891. Za svého života vydal asi 75 vědeckých prací.

George Johnstone Stoney FRS (15 February 1826 – 5 July 1911) was an Irish physicist. He is most famous for introducing the term "electron" as the "fundamental unit quantity of electricity".  He had introduced the concept, though not the word, as early as 1874, initially naming it "electrine", and the word itself came in 1891. He published around 75 scientific papers during his lifetime.


Hráčská kariéra.

Gostisbehera si na Vstupním draftu NHL 2012 vybral ve 3. kole ze 78. pozice celkově tým Philadelphia Flyers.  Předtím hrával na vysokoškolské úrovni v konferenci ECAC Hockey spadající pod National Collegiate Athletic Association (NCAA), kde oblékal dres mužstva Union Dutchmen. V jeho už posledním juniorském roce, byl za vynikající výkony odměněn výběrem do prvního týmu v ECAC Hockey. S týmem získal v roce 2014 národní titul a byl vyzdvihován za za skvělý výkon v utkání s Minnesotou Golden Gophers, kde si připsal 3 asistence a v hodnocení plus/minus měl při výhře 7:4 skvělé číslo +7.  Dne 15. dubna 2014 podepsal Gostisbehere jako volný hráč s vedením Philadelphie dvoucestnou smlouvu. Nicméně, v následujícím ročníku 2014/15 odehrál z Flyers jen 2 utkání než byl poslán do farmářské mužstva v American Hockey League (AHL).  Gostisbehere udělal na vedení Flyers dojem během tréninkového kempu, který předcházel sezóně 2015/16, avšak nakonec byl poslán zpět do týmu Phantoms. Měsíc po zahájení nové sezóny, dne 14. listopadu 2015, byl Gostisbehere povolán do prvního týmu Flyers, když v utkání proti Carolině Hurricanes zaznamenal hned první bod v National Hockey League (NHL) za asistenci. O tři dny později vstřelil také svou první branku v této soutěži, když překoval amerického gólmana Jonathana Quicka z Los Angeles Kings.  Dne 13. února 2016 v utkání proti New Jersey Devils překonal rekord Kanaďana Barryho Becka v počtu zápasů s alespoň jedním kanadským bodem získaných nováčkem, když alespoň jeden bod získal v jedenáctí zápasech po sobě. Dne 20. února 2016 navýšil tuto sérii na 15 utkání, když vstřelil vítěznou branku v prodloužení utkání s Torontem Maple Leafs. Gostisbehere se tak stal prvním nováčkem v historii NHL, jenž v jedné sezóně vstřelil čtyři vítězné branky v prodloužení. Dne 23. února 2016 je úctyhodná série skončila (zastavila se tedy na 15 zápasech), když mu v utkání s Carolinou nepomohl ani nejvyšší čas na ledě v sezóně (25 minut a 17 sekund).  Svou nováčkovskou sezónu dokončil ziskem 46 bodů v 64 zápasech, byl vybrán do Nováčkovského týmu NHL a skončil na druhém místě o ocenění Calder Memorial Trophy pro nejlepšího nováčka sezóny.

Shayne Gostisbehere (* 20. dubna 1993, Pembroke Pines, Florida) je americký hokejový obránce hrající v severoamerické National Hockey League (NHL) za tým Philadelphia Flyers, který ho v roce 2012 draftoval ze 78. pozice.

Shayne Gostisbehere (born April 20, 1993) is an American professional ice hockey defenseman currently playing for the Philadelphia Flyers of the National Hockey League (NHL). He is known by his nickname, "Ghost" or "Ghost Bear."


Hráčská kariéra.

Dne 30. června 2013 ve vstupním draftu NHL 2013, po jeho vysoce úspěšné sezóně, byl Drouin vybrán už v 1. kole jako 3. celkově týmem Tampa Bay Lightning. O několik dní později, dne 5. července, podepsal s tímto klubem tříletou nováčkovskou smlouvu. Nicméně se před sezónou 2013/14 nevešel na soupisku Lightning a tak byl poslán zpět do Mooseheads, kde odehrál celou sezónu.  Během přípravného kempu Tampy Bay před ročníkem 2014/15 utrpěl Drouin zranění. Pár dní nato, 9. září 2014, potvrdilo vedení Lightning, že Drouin utrpěl mírnou zlomeninu v palci a bude chybět tři až čtyři týdny. Po uzdravení byl dne 16. října 2014 poslán do farmářské týmu Tampy Syracuse Crunch v American Hockey League (AHL), kde měl získat herní vytížení. Klub plánoval, že ho v AHL nechá do doby nejvýše dvou týdnů, i když bylo konstatováno, že by mohl být povolán do NHL ještě tímto časovým úsekem. Jen tři dny nato, byl povolán do prvního týmu, přičemž si za Crunch připsal ve 3 zápasech 1 branku a 2 asistence s kladnou bilancí plus/minus +4.

Reprezentační kariéra.

S kanadským výběrem do 18 let triumfoval na Memoriálu Ivana Hlinky 2012, kde si připsal 5 asistencí. Následně se posunul do juniorské reprezentace, kde společně se svým spoluhráčem z Halifaxu Nathanem MacKinnonem absolvoval MSJ 2013 v ruské Ufě, kde s mužstvem skončil na 4. místě. Stejné umístění zopakoval i následující rok na juniorském šampionátu ve švédském Malmö.  Dne 27. května 2016 jej kanadský trenér Todd McLellan zařadil v dodatečné nominaci na svou soupisku Výběru severoamerických hráčů do 23 let pro Světový pohár v ledním hokeji 2016 v Torontu. S týmem obsadil konečné 5. místo, když nedokázali postoupit ze skupiny. Na turnaji zaznamenal ve třech odehraných utkáních jediný bod za branku.

Jonathan Drouin (* 28. března 1995, Sainte-Agathe-des-Monts, Québec) je kanadský hokejový útočník hrající v severoamerické National Hockey League (NHL) za tým Montreal Canadiens, v roce 2013 ho draftovala ze 3. pozice Tampa Bay Lightning jako druhého nejvýše postaveného Kanaďana v tomto draftu.

Jonathan Drouin (born March 28, 1995) is a Canadian professional ice hockey forward for the Montreal Canadiens of the National Hockey League (NHL). After a stellar 2012–13 season with the Quebec Major Junior Hockey League (QMJHL)'s Halifax Mooseheads, in which he was named CHL Player of the Year and won the Memorial Cup, Drouin was selected by the Tampa Bay Lightning in the first round, third overall, of the 2013 NHL Entry Draft. On June 15, 2017, Drouin was traded to the Montreal Canadiens.


Funkce a použití.

Bublinková komora je podobná mlžné komoře a to jak v aplikaci, tak v základním principu. Obvykle je vyrobena jako velký válec naplněný kapalinou zahřívanou těsně pod její bod varu. Jakmile částice vstoupí do komory, pohybem pístu dojde k náhlému poklesu tlaku a kapalina vstupuje do přehřáté metastabilní fáze. Nabité částice vytvoří ionizační stopu, kolem které se kapalina vypařuje za tvorby mikroskopických bublinek. Hustota bublinek podél dráhy je úměrná ztrátě energie částice.  Bubliny rostou ve velikosti tak, jak se komora se rozšiřuje, dokud nejsou dostatečně velké, aby je bylo možné pozorovat nebo vyfotografovat. Kolem komory je rozmístěno několik kamer, což umožňuje zachytit trojrozměrný obraz událostí. Byly provozovány bublinkové komory s rozlišením až několika mikrometrů.  Celá komora je v konstantním magnetickém poli, které způsobuje, že nabité částice cestují po spirálovitých drahách, jejichž poloměr je určen jejich poměrem náboje ku hmotnosti a jejich rychlostí. Protože velikost náboje všech známých nabitých, dlouho žijících subatomárních částic je stejná jako u elektronu, jejich poloměr zakřivení musí být úměrný jejich hybnosti. Proto na základě měření jejich poloměr zakřivení může být určena jejich hybnost.  Mezi pozoruhodné objevy uskutečněné díky bublinkové komoře patří objev slabých neutrálních proudů v komoře Gargamelle (CERN) v roce 1973, který naznačil správnost teorie elektroslabých interakcí a vedl k objevu W a Z bosonů v roce 1983 (v UA1 a UA2 experimenty). V nedávné době byly bublinkové komory použity při výzkumu potenciálních částic temné hmoty WIMPů, v experimentech SIMPLE, COUPP, PICASSO a PICO.

Nevýhody.

I když byly bublinkové komory byly v minulosti velmi úspěšné, mají pouze omezené použití v moderních experimentech fyziky vysokých energií, a to z řady důvodů:  Vzhledem k těmto důvodům byly bublinkové komory do značné míry nahrazeny drátěnými komorami, které umožňují měření energie částic ve stejnou dobu. Další alternativní technika je jiskrová komora.

V bublinkové komoře je nádoba naplněna přehřátou transparentní kapalinou (většinou kapalným vodíkem), která se používá k detekci elektricky nabitých částic pohybujících se přes tuto kapalinu. Komoru vynalezl v roce 1952 Donald A. Glaser a za tento objev získal Nobelovu cenu za fyziku pro rok 1960. Glaser byl údajně inspirován bublinkami ve sklenici piva, nicméně v roce 2006 v rozhovoru tento příběh vyvrátil, ačkoli prohlásil, že pivo nebylo inspirací pro bublinovou komoru, ale dělal pokusy s použitím piva, kterým vyplňoval rané prototypy komory.  Mlžná komora funguje na stejném principu jako bublinková komora, ale je založena na přesycené páře, nikoli na přehřáté kapalině. Bublinková komora byla široce používána v minulosti, ale v 21. století je většinou nahrazena drátěnou komorou a jiskrovou komorou. Historicky pozoruhodná bublinkové komory jsou Big European Bubble Chamber (BEBC) a Gargamelle.

A bubble chamber is a vessel filled with a superheated transparent liquid (most often liquid hydrogen) used to detect electrically charged particles moving through it. It was invented in 1952 by Donald A. Glaser, for which he was awarded the 1960 Nobel Prize in Physics. Supposedly, Glaser was inspired by the bubbles in a glass of beer; however, in a 2006 talk, he refuted this story, although saying that while beer was not the inspiration for the bubble chamber, he did experiments using beer to fill early prototypes.  While bubble chambers were extensively used in the past, they have now mostly been supplanted by wire chambers, spark chambers, drift chambers, and silicon detectors. Notable bubble chambers include the Big European Bubble Chamber (BEBC) and Gargamelle.


Život.

Narodila se roku 1911 v Indianapolis v Indianě. Jako dítě byla chronicky nemocná a strávila většinu času čtením fantastické literatury. Roku 1929 začala studovat na Indiana University, ale studium musela za Velké hospodářské krize roku 1933 pro finanční problémy opustit a začít pracovat jako sekretářka ve společnosti Fletcher Trust v Indianapolis. Své první povídky publikovala již během studia roku 1930 v univerzitním literárním časopise "The Vagabond". Pak následovaly dvě významné povídkové série vydané v pulpovém magazínu "Weird Tales". První se týká tuláka a dobrodruha "Northwesta Smithe" (1933–1940) a jeho cestování sluneční soustavou, druhá je fantasy cyklus o "Jirel z Joiry" (1934–1939), jedné z prvních ženských protagonistů žánru "meč a magie". Přispěla rovněž částí příběhu "The Challenge from Beyond" (1935, Výzva ze záhrobí) do Lovecraftova cyklu "Mýtus Cthulhu".  Lovecraft seznámil Mooreovou s mladým nadějným spisovatelem Henrym Kuttnerem. Jejich první společné texty vznikly roku 1937 a v červnu roku 1940 se Mooreová za Kuttnera vdala. Ve čtyřicátých letech vydala se svým manželem pod několika pseudonymy (nejčastěji jako Lawrence O'Donnell, Lewis Padgett nebo C. H. Liddell) více než 40 prací. Celkový soupis science fiction příběhů této autorské dvojice čítá kolem 180 položek. Jejich harmonická spolupráce prakticky znemožňuje určit, kdo z nich je skutečným autorem toho kterého textu.  Roku 1956 získala Mooreová titul bakaláře umění na Univerzitě Jižní Kalifornie a po smrti manžela roku 1958 přestala prakticky psát jak sci-fi tak i fantasy, podílela se na několika televizních scénářích a od roku 1963, kdy se provdala za Thomase Reggieho, přestala psát úplně.  Za svá díla získala několik ocenění. Roku 1973 jí Los Angeles Science Fantasy Society udělila cenu "Forry Award" za celoživotní dílo, roku 1981 získala rovněž za celoživotní dílo cenu "World Fantasy Award", čímž se stala velmistrem fantasy. Roku 1998 byla uvedena do Síně slávy science fiction ("Science Fiction Hall of Fame") a roku 2004 byla jí i Henrymu Kuttnerovi posmrtně udělena cena "Cordwainer Smith Rediscovery Award" určená spisovatelům sci-fi, jejichž dílo se vyznačuje neobvyklou originalitou.

Catherine Lucille Mooreová (24. ledna 1911, Indianapolis, Indiana – 4. dubna 1987, Hollywood, Los Angeles, Kalifornie) byla americká spisovatelka science fiction a fantasy píšící pod jménem C. L. Mooreová. Psala také společně se svým manželem Henrym Kuttnerem pod řadou pseudonymů. Patří mezi autory tzv. Zlatého věku science fiction. Jde o jednu z prvních žen, které psaly v těchto žánrech, čímž se stala vzorem pro mnoho dalších spisovatelek.

Catherine Lucille Moore (January 24, 1911 – April 4, 1987) was an American science fiction and fantasy writer, who first came to prominence in the 1930s writing as C. L. Moore. She was among the first women to write in the science fiction and fantasy genres, though earlier woman writers in these genres include Clare Winger Harris, Greye La Spina, and Francis Stevens, amongst others. Nevertheless, Moore's work paved the way for many other female speculative fiction writers.  Moore married her first husband Henry Kuttner in 1940, and most of her work from 1940 to 1958 (Kuttner's death) was written by the couple collaboratively. They were prolific co-authors under their own names, although more often under any one of several pseudonyms.  As "Catherine Kuttner", she had a brief career as a television scriptwriter from 1958 to 1962. She retired from writing in 1963.


Mládí.

Johann Jebsen se narodil roku 1917 v Hamburku. Oba rodiče byli dánského původu. Rodina vlastnila přepravní společnost "Jebsen & Jebsen". Poté, co se rodiče přestěhovali do Německa, získali německé občanství. Otec i matka zemřeli, když byl Johann ještě dítě. Při návštěvě Anglie si mladý Johann tuto zemi zamiloval a naučil se anglicky.  Ve třicátých letech nastoupil ke studiu na Freiburské univerzitě, kde se seznámil s Dušanem Popovem. Již v této době se začaly formovat jeho negativní názory na nacismus, který se začal v Německu šířit. Po promoci odcestoval opět do Anglie, kde měl v plánu studovat na Oxfordské univerzitě, studium však pravděpodobně nikdy nezapočal. Dalších pár let žil v Londýně, kde se mimo jiné seznámil s Pelhamem Wodehousem.  Na začátku druhé světové války vstoupil do služeb Abwehru, aby se vyhnul vojenské službě. Dostal nejasné zařazení jako „výzkumník” a hodnost vojína. V podstatě to znamenalo, že mohl nadále vykonávat své obchodní aktivity a v případě nutnosti musel být Abwehru k dispozici. Roku 1940 zprostředkoval setkání Dušana Popova a jednoho z důstojníků Abwehru v Bělehradě. Toto setkání vyústilo v nábor Popova do služeb německé tajné služby. Popov ovšem okamžitě kontaktoval spojeneckou tajnou službu a stal se dvojitým agentem. Jebsen byl s tímto pravděpodobně obeznámen a dodával Popovovi informace pro Spojence.

Druhá světová válka.

Během války mohl Jebsen kvůli svému podnikání svobodně cestovat. Oženil se se známou frankfurtskou herečkou Eleonore (Lore) Bothilde Petersonovou, kromě toho ovšem udržoval styky s řadou milenek po celé Evropě. Jebsenovy protinacistické postoje vedly k neshodám s SS a její zpravodajskou službou SD.  V průběhu roku 1943 se Jebsen spolu s Dušanem Popovem a Ivem Popovem (Dušanův bratr, také dvojitý agent) snažili naverbovat jugoslávské dvojité agenty. Ivo Popov vytipoval potenciální kandidáty, kteří poté s Jebsenem absolvovali výcvik na špiónské škole v Berlíně a nakonec obcestovali přes Španělsko a Portugalsko do Británie, kde pracovali pro MI6.

Dopadení.

Johann Jebsen byl 29. dubna 1944 v Lisabonu unesen a během noci převezen do Francie. Vedoucí německé kontrarozvědky v Lisabonu, Aloys Schreiber, pozval Jebsena do své kanceláře pod záminkou projednání Jebsenovy nominace na německou medaili Za zásluhy. Po krátkém boji byl Jebsen a jeho přítel Heinz Moldenhauer, který zde byl také přítomen, přemoženi, svázáni a odvlečeni do auta.  Jebsenovo zmizení bylo pro Spojence vážným problémem. Znal velké množství citlivých informací. Kromě jiného věděl, že Dušan Popov a jiní němečtí agenti spolupracují se Spojenci a znal řadu podrobností o Operaci Fortitude. Pokud by se Němcům podařilo Jebsena přimět mluvit, mohlo to vážně ohrozit plány na vylodění v Normandii. Po dlouhém analyzování byli Spojenci přesvědčeni, že byl Jebsen unesen za účelem ochrany Dušana Popova, kterého Němci považovali za jednoho ze svých nejdůležitějších špiónů. Spojenci pak preventivně pozastavili tok informací pro pro Popova a jeho síť fiktivních agentů.  Jebsen byl nejprve odvezen na velitelství Gestapa v Berlíně, kde začal výslech. Po několika týdnech Spojenci zjistili, že Němci vyšetřují Jebsenovy finanční machinace a to, že připravil několik důstojníků SS o peníze. O jeho aktivitách coby agenta se zdroje nezmiňovaly, což byla pro Spojence dobrá zpráva. Později se ještě ukázalo, že Jebsen nepodlehl tlaku při výslechu a "Operace Fortitude" nebyla prozrazena.  V červenci 1944 byl Jebsen přesunut do koncentračního tábora v Sachsenhausenu. Po příjezdu na místo měl zlomená žebra a trpěl podvýživou, avšak stále pomýšlel na útěk. Spojeneckým vojákům řekl, že byl zatčen za pomoc Britům a že odmítl vypovídat o svých finančních podvodech. Přes Jacka Churchilla, člena britských Commandos, se mu podařilo poslat zprávu do Londýna. Úředník, který zprávu zpracovával však neměl o Jebsenovi žádné záznamy a proto byla jeho prosba o pomoc ignorována. V únoru 1945 byl Jebsen Gestapem ze Sachsenhausenu odveden a dále o něm neexistují žádné zmínky. Předpokládá se, že byl krátce poté zabit. Po konci války proběhlo ještě několik neúspěšných pokusů o jeho nalezení, 17. února 1950 byl oficiálně prohlášen za mrtvého.

Johann-Nielsen Jebsen alias „Johnny“ (1917, Hamburk – 1945, pravděpodobně Berlín) byl německý protinacistický dvojitý agent, který během druhé světové války spolupracoval s německým Abwehrem a britskou MI6 (pod kódovým označením "Artist" – "Umělec"). Do služeb německé tajné služby přivedl srbského špióna Dušana Popova, který rovněž pracoval pro MI6. Roku 1944 byl Němci zatčen, internován v koncentračním táboře a na konci války zabit.

Johann-Nielsen Jebsen, nicknamed "Johnny", was an anti-Nazi German intelligence officer and British double agent (code name Artist) during the Second World War. Jebsen recruited Dušan Popov (who became the British agent Tricycle) to the and through him later joined the Allied cause. Kidnapped from Lisbon by the Germans shortly before the Normandy landings, Jebsen was tortured in prison, spent time in a concentration camp before disappearing and was presumed killed at the end of the war.  In a 2012 reassessment of the allies' use of double agents in World War II, historian Ben Macintyre called Jebsen a hero.


Druhy navijáků.

Nejjednodušší naviják tvoří pevně uložená otočná cívka čili navíjecí buben. Připojením kliky vzniká ruční zařízení zvané rumpál. Pro větší síly může být hřídel bubnu poháněn šnekovým převodem, s ručním nebo elektrickým pohonem. Takové zařízení se nazývá vrátek. Pokud má vrátek sloužit ke zvedání břemen, upevňuje se na nosnou konstrukci; pohon se pak obstarává ručně řetězem anebo elektromotorem (tzv. kočka). Vrátek s možností pojezdu po kolejnici nebo na pohyblivém rameni tvoří jeřáb.  Naviják může být vybaven elektromagnetickou a/nebo mechanickou brzdou nebo také ozubenou západkou, která jistí buben proti samovolnému odvíjení. Taková ráčna je důležitá zejména při napínání drátů či lan, případně jejich svazků.

Použití.

Patrně nejstarším použitím navijáku je rumpál u studny, který sloužil k vytahování vědra s vodou. Velmi staré je i použití navijáku na stavbách, kde slouží ke zvedání kamenů a stavebního materiálu. Zvláštním druhem použití je stavba elektrických vedení, podzemních i vzdušných, kde slouží také k napínání drátů. Navijáky jsou vlastní funkční součástí jeřábů, vleků i lanovek. Používají se v dolech, kde slouží jak k vytahování vytěženého materiálu, tak ke spouštění zařízení a dělníků do šachty. Navijáky se užívají k vlečení aut, lodí nebo kluzáků. Vlečné a vyprošťovací navijáky se často montují na nákladní auta, na traktory, případně i na pásová vozidla a tanky.  Různé navijáky se vyskytují na lodích, kde slouží ke spouštění a vytahování kotva|kotvy, plachet nebo záchranných člunů. Malý naviják s důmyslnou mechanikou je důležitou součástí rybářského prutu. V divadle jsou navijáky součástí jevištní techniky a slouží k manipulaci s kulisami.  Největší naviják na světě je na hlubinném stavebním plavidle DVC Balder, které slouží ke kladení podmořských potrubí, zejména ropovodů. Jeho buben má průměr 10,5 metru a bezpečnou nosnost 275 metrických tun.

Naviják je mechanické zařízení, které se používá na navíjení a případné uložení lana, kabelu nebo řetězu. Skládá se z otočné cívky či bubnu na hřídeli a z jeho pohonu. Pracuje na principu jednoduchého stroje kola na hřídeli.

A winch is a mechanical device that is used to pull in (wind up) or let out (wind out) or otherwise adjust the tension of a rope or wire rope (also called "cable" or "wire cable").  In its simplest form, it consists of a spool (or drum) attached to a hand crank. Winches are the basis of such machines as tow trucks, steam shovels and elevators. More complex designs have gear assemblies and can be powered by electric, hydraulic, pneumatic or internal combustion drives. It might include a solenoid brake and/or a mechanical brake or ratchet and pawl which prevents it unwinding unless the pawl is retracted. The rope may be stored on the winch. When trimming a line on a sailboat, the crew member turns the winch handle with one hand, while tailing (pulling on the loose tail end) with the other to maintain tension on the turns. Some winches have a "stripper" or cleat to maintain tension. These are known as "self-tailing" winches.


Historie.

V roce 1722 se odehrála u mysu Cap Lopez bitva mezi piráty vedenými Bartholomew Robertsem a loďstvem Royal Navy, při které byl Bartholomew Roberts zabit. V roce 1873 byl založen na místě přístav a pojmenován po vedoucím kolonie Émile Gentilovi.

Hospodářství.

Hlavním odvětvím je těžba ropy ze zálivu Port-Gentil na severu města. Těžební terminály jsou na dohled od přístavu. Na severozápadě u letiště se rozkládá ohrazená průmyslová zóna rafinerie Sogara ("Société gabonaise de raffinerie"). Klesající ceny ropy na světových trzích mají dopad na ekonomiku Port-Gentilu.

Doprava.

Silniční doprava.

Port-Gentil leží u pobřeží na ostrově Mandji, který však nemá s gabonským vnitrozemím pozemní spojení ani most. Silniční doprava se omezuje zatím (v roce 2016) na oblast ostrova Mandji. Z centra lze vyjet na severozápad k letišti a dál podél pobřeží až k mysu Cap Lopez. Tam silnice končí u skladišť ropy. Na jih lze dojet asi 15 kilometrů od města a poté se asfaltová cesta proměňuje v prašnou a špatně udržovanou cestu podél nových čtvrtí N'Tchengue. Za dalších 10 kilometrů cesta končí a začíná savana Mpega, kterou lze projet terénním autem až do Ozouri (asi 35 kilometrů) v ústí řeky Ogooué. Souběžně s cestou na planině Mpega se staví asfaltová silnice, která v budoucnu spojí Port-Gentil s Libreville.

Lodní doprava.

Cena plavby mezi Libreville a Port-Gentil činí 5000 CFA franků na osobu (2015). Plavba trvá 4 až 8 hodin podle typu lodi a počasí.

Letecká doprava.

Vedle lodní dopravy poskytuje letiště v Port-Gentil jediné spojení s hlavním městem Gabonu Libreville. Letiště se nachází na severozápadě od města. Letecké společnosti létají z Port-Gentil také do přístavních měst Tchibanga v Gabonu a Pointe-Noire v Konžské republice.

Port-Gentil ["pór-žantil"] je druhé největší město v Gabonu a jeho hlavní přístav. Leží na ostrově v nejzápadnějším výběžku země, nedaleko ústí řeky Ogooué, a má asi 80 tisíc obyvatel. Je střediskem těžby ropy a dřeva, od roku 1960 je zde velká rafinerie ropy a od roku 1968 i zemního plynu.

Port-Gentil or Mandji is the second-largest city of Gabon, and its leading seaport. It is the center of Gabon's petroleum and timber industries. The city is located on a delta island in the Ogooue delta with no bridges to the mainland. Nearby Cape Lopez is Gabon's westernmost point. It had a 2013 census population of 136,462.


Život.

Pocházel ze starého šlechtického rodu, který vlastnil majetky v Nitranské župě. Jeho otcem byl Štefan (Ištván) a matka Eleonóra, rozená Lingerová. Jeho vzdělání započalo soukromým vyučováním u jeho otce, v deseti letech zahájil studium na gymnáziu v Olomouci. Poté přešel na vojenské kolegium v St. Pölten a po ukončení na Tereziánské vojenské akademii ve Vídeňském Novém Městě. Jako nejlepší z ročníku byl povýšen do hodnosti poručíka ("Leutnant") 8. dragounského pluku v Přemyšli. Později navštěvoval c. a k. Vojenskou školu ve Vídni.  1. května 1882 byl povýšen na nadporučíka ("Oberleutnant") a byl přidělen ke generálnímu štábu, kde byl o čtyři roky později (1. srpna 1886) povýšen na kapitána ("Hauptmann") první třídy. V letech 1888 až 1890 vykonával službu u 15. husarského pluku. Od roku 1891 působil jako velitel generálního štábu jízdní divize v Jarosławi. 1. listopadu 1892 byl povýšen do hodnosti majora a za další tři roky (1. května 1895) se stal podplukovníkem ("Oberstleutnant"). Na jaře 1896 převzal vedení důstojnické školy v Neu Zucke (dnes část Černovic) a 14. husarského pluku. Následujícího roku (1897) získal velení nad 1. husarským plukem v Ternopilu. Do hodnosti plukovníka ("Oberst") byl povýšen 1. května 1898.  Další změna nastala v roce 1903, kdy získal velení nad 8. jízdní brigádou, brzy poté následovalo povýšení na generálmajora (1. listopadu 1904). V červenci 1907 mu bylo svěřeno velení nad 2. jízdní divizí v Preßburgu. 1. listopadu 1908 obdržel hodnost polního podmaršálka ("Feldmarschalleutnant"). V dubnu 1910 převzal velení nad 14. pěší divizí v Preßburgu a od září 1912 působil jako velitel IV. armádního sboru, kde nahradil polního zbrojmistra ("Feldzeugmeister") Viktora Schreibera. 2. dubna 1913 získal titul v Tajné radě, v květnu se stal generálem jezdectva ("General der Kavallerie") a v prosinci byl jmenován čestným majitelem ("Oberstinhaber") 8. husarského pluku.

První světová válka.

Po vypuknutí světové války se jeho IV. sbor stal součástí 2. Böhm-Ermolliho armády a byl umístěn podél řeky Sávy v Srbsku. Po ruském vyhlášení války R-U se okamžitě s IV. armádním sborem přesunul do Haliče, kde také převzal velení nad VII. armád.ním sborem. Tam se musel zúčastnit boje proti ruské přesile o město Lemberg. Po následném ústupu se mu povedlo zabrat Užský průsmyk a město Turka. V říjnu se pak byli přesunuti na západ, bránit Slezsko. V únoru 1915 se vrátil do Haliče, kde se jako velitel skupiny sborů zúčastnil bojů v Karpatech, které měly ulevit obležené pevnosti v Přemyšli.  V květnu 1915 byl Tersztyánszky pověřen plánováním nového útoku proti Srbsku, během této doby vznikla armádní skupina Tersztyánszky, která byla začleněna do 3. armády. 27. září se však dostal do sporu s uherským ministerským předsedou Istvánem Tiszou, který věc přednesl před císaře Františka Josefa I. To způsobilo Tersztyánszkého odvolání z funkce, kde ho nahradil generál Kövess. 1. května 1916 byl povýšen na generálplukovníka ("Generaloberst"). V červnu byl jmenován velitelem 4. armády se kterou se účastnil obrany během Brusilovovy ofenzívy. O toto velení přišel opět díky sporu. Tentokrát s německým generálplukovníkem von Linsingenem a na pozici velitele 4. armády ho tak vystřídal generálplukovník Karl von Kirchbach auf Lauterbach. V březnu 1917 se ujal opět velení 3. armády, kde měl za úkol zastavit ruskou ofenzivu. Těm se však povedlo prorazit u Kaluše a Stanislau a zatlačili tak rakousko-uherské jednotky zpátky. To se stalo Tersztyánszkemu osudné a byl ve velení nahrazen generálem Křitkem.  Císař Karel I. Tersztyánszkemu nabídl velení nad královskou uherskou tělesnou stráží ("k.u. Leibgarde"), ten však odmítl. Mezi důvody uváděl osobní problémy s řadou lidí a neznalost maďarského jazyka. Nakonec získal 30. srpna velení nad jezdeckou rotou tělesné stráže ("k.u.k. Leibgardereitereskadron") u vídeňského dvora. Do výslužby odešel 1. prosince 1918.

Rodina.

V roce 1887 si vzal 14. dubna 1887 za manželku Oľgu Popovicsovou. Za tento sňatek zaplatil předepsanou svatební kauci 24 000 zlatých. Jejich manželství zůstalo bezdětné.

Karl Tersztyánszky von Nádas (28. října 1854 Szakolcz, Uhersko – 7. března 1921 Vídeň, Rakousko) byl generálplukovník rakousko-uherské c.a k. armády.

Karl Tersztyánszky von Nádas (28 October 1854 – 7 March 1921), alternatively written Tersztyánszky de Nádas, was an Austro-Hungarian general who served in World War I.


History.

Super Proton Synchrotron byl navržen týmem pod vedením Johna Adamse, generálního ředitele organizace, později byl znám jako Laboratoř II. Původně byl navržen pro energie 300 GeV, nakonec byl urychlovač postaven skutečně na energie 400 GeV. Provozní energie byla dosažena v den oficiálního uvedení do provozu 17. června 1976. Nicméně v té době byla tato energie již překročena ve Fermilabu, který dosáhl energie 500 GeV 14. května 1976.  SPS byl používán k urychlování protonů a antiprotonů, elektronů a pozitronů (jako injektor pro Velký elektron–pozitronový urychlovač (LEP)), a těžkých iontů.  Od roku 1981 do roku 1984 byl Super Proton Synchrotron provozován jako hadronový (přesněji řečeno proton–antiprotonový) urychlovač (jako takový byl nazýván Sp,p,S). Na urychlovači běžely experimenty UA1 a UA2, které vyústily v objev W a Z bosonů. Tyto objevy a nová technika pro chlazení částic vedla k udělení Nobelovy ceny Carlo Rubbiovi a Simonu van der Meerovi v roce 1984.

Aktuální operace.

SPS je nyní používán jako finální injektor pro vysoce intenzivní paprsky protonů na Velkém hadronovém urychlovači (LHC), který začal předběžné operace 10. září 2008. Super Proton Synchrotron urychluje protony pro LHC z 26 GeV na 450 GeV. LHC je pak urychluje na několik teraelektronvoltů (TeV).  Tím, že urychlovač stále funguje jako injektor je umožněno pokračování výzkumného programu, kde je Super Proton Synchrotron použit k přípravě 400 GeV paprsků protonů pro početné aktivní experimenty s pevnými cíli, zejména COMPASS, NA61/SHINE a NA62. Urychlovač je také používán CNGS experimentem k produkci neutrinových toků, které jsou následně detekovány v Laboratori Nazionali del Gran Sasso v Itálii vzdálené od Super Proton Synchrotronu 730 km.  Super Proton Synchrotron sloužil jako testovací objekt pro nové koncepty ve fyzice urychlovačů. V roce 1999 sloužil jako observatoř pro efekt elektronového oblaku. V roce 2004 byly na urychlovači prováděny pokusy se zrušením škodlivých účinků srážek paprsků (jako těch v LHC).

Hlavní objevy.

Hlavní vědecké objevy provedené na experimentech, které byly umístěny na Super Proton Synchrotronu patří následující.

Vylepšení pro High Luminosity LHC.

Velký hadronový urychlovač bude vyžadovat vylepšení, které podstatně zvýší jeho luminositu, někdy ve 20. letech 21. století. To bude vyžadovat vylepšení celého řetězce injektorů včetně Super Proton Synchrotronu. SPS bude muset být schopen zvládnout mnohem vyšší intenzitu paprsku. Jedno zlepšení v minulosti již proběhlo, tehdy byla zvýšena maximální energie na 1 TeV. Nicméně extrakce energie bude udržovat nadále na 450 GeV, zatímco ostatní systémy budou inovovány. Urychlovací systém bude upraven tak, aby zvládnul vyšší napětí potřebné k urychlení vyšší intenzity paprsku. Paprsek dumpingového systému bude také vylepšen, takže bude moci přijmout vyšší intenzitu paprsku, aniž by utrpěl vážné škody.

Super Proton Synchrotron (SPS) je urychlovač částic synchrotronového typu v Evropské organizaci pro jaderný výzkum. Je umístěn v kruhovém tunelu, který má 6,9 kilometrů (4,3 mi) v obvodu a nachází se na hranici Francie a Švýcarska poblíž Ženevy.

The Super Proton Synchrotron (SPS) is a particle accelerator of the synchrotron type at CERN. It is housed in a circular tunnel, in circumference, straddling the border of France and Switzerland near Geneva, Switzerland.


Historie.

CPT teorém se poprvé implicitně objevil v práci Juliana Schwingera v roce 1951 k prokázání souvislosti mezi spinem a statistikou. V roce 1954 odvodili Gerhart Lüders a Wolfgang Pauli explicitnější důkazy, proto je tento teorém někdy znám jako Lüdersova–Pauliho věta. Zhruba ve stejné době a nezávisle byl tento teorém prokázán také Johnem Stewartem Bellem. Tyto důkazy jsou založeny na principu Lorentzovy invariance a principu lokality v interakci kvantových polí. Následně Res Jost podal obecnější důkaz v rámci axiomatické kvantové teorie pole.  Během pozdních 50. let bylo odhaleno narušení P symetrie u jevů týkajících se slabé interakce. Podobně bylo prokázáno narušení C-symetrie pro slabou interakci. Po krátký čas se předpokládalo, že CP symetrii zachovávají všechny fyzikální jevy, ale později bylo rovněž zjištěno narušení CP symetrie pro slabou interakci. To naznačovalo, že základní symetrií fyzikálních zákonů je CPT invariance.

Odvození CPT teorému.

Uvažujme lorentzovský boost (časoprostorové otočení nezahrnující čistě prostorové otočení) do pevného směru "z". To lze interpretovat jako otočení časové osy do "osy z" s imaginárním parametrem otočení. Pokud by tento parametr otočení byl reálný, bylo by možné otočení o 180° pro obrácení směru času. Obrácení směru jedné osy je zrcadlením v prostoru s libovolným počtem dimenzí. Má-li prostor 3 rozměry, je to ekvivalentní k zrcadlení všech souřadnic, protože by mohlo být zahrnuto další otočení o 180° v "x-y" rovině.  To definuje CPT transformaci, pokud přijmeme Feynmanův-Stueckelbergův výklad antičástic jako odpovídajících částic cestujících zpět v čase. Tento výklad vyžaduje jisté analytické prodloužení, které je dobře definováno pouze pokud platí následující předpoklady: Když jsou výše uvedené předpoklady dodrženy, kvantová teorie může být rozšířena na Euklidovskou teorii, definovanou translací všech operátorů do imaginárního času pomocí hamiltoniánu. Komutační relace hamiltoniánu a generátorů Lorentzovy grupy zaručují, že Lorentzova invariance zahrnuje rotační invariance tak, že každý stav může být otočen o 180 stupňů.  Protože se sekvence dvou CPT zrcadlení rovná 360 stupňům rotace, změna fermionů může být popsaná dvěma CPT zrcadleními, zatímco změna bosonů ne. Tato skutečnost může být použita k prokázání teorému spinové statistiky.

Důsledky.

Důsledkem CPT symetrie je to, že se "zrcadlový obraz" našeho vesmíru, tedy otočení všech objektů s jejich pozicemi v libovolné rovině (odpovídající inverzi parity), obrácení všech hybností (odpovídající časové inverzi) a nahrazení veškeré hmoty antihmotou (což odpovídá nábojové inverzi), bude vyvíjet přesně podle známých fyzikálních zákonů. CPT transformace změní náš vesmír na jeho "zrcadlový obraz" a naopak. CPT symetrie je uznávána jako základní vlastnost fyzikálních zákonů.  V zájmu zachování této symetrie musí mít každé narušení kombinované symetrie dvou jejích složek (jako je CP) odpovídající narušení v třetí složce (v tomto případě T). Ve skutečnosti je to matematicky to samé. Tedy narušení T symetrie jsou často označovány jako narušení CP symetrie.  CPT teorém lze zobecnit, pokud vezmeme v úvahu pinové grupy.  V roce 2002 Oscar Greenberg dokázal, že narušení CPT symetrie znamená narušení Lorentzovy symetrie. Nicméně, Chaichiana spol"." později platnost Greenbergova výsledku zpochybnili.  Ačkoli dosud nebylo nikdy experimentálně prokázáno narušení CPT symetrie ani Lorentzovy symetrie, probíhá v posledních letech řada pokusů o nalezení takového narušení. Podrobné srovnání výsledků bylo provedeno v roce 2011 Kosteleckym a Russellem.

Symetrie obrácení náboje, parity a času je základní symetrie fyzikálních zákonů pod současnou transformací nábojové konjugace (C), transformací parity (P) a obrácením času (T). CPT je jediná kombinace C, P a T, u níž je pozorováno, že je přesnou symetrií přírody na základní úrovni. CPT teorém říká, že CPT symetrie platí pro všechny fyzikální jevy nebo přesněji řečeno, že každá Lorentzovsky invariantní lokální kvantová teorie pole s hermitovským hamiltoniánem musí mít CPT symetrii.

Charge, parity, and time reversal symmetry is a fundamental symmetry of physical laws under the simultaneous transformations of charge conjugation (C), parity transformation (P), and time reversal (T). CPT is the only combination of C, P, and T that is observed to be an exact symmetry of nature at the fundamental level. The CPT theorem says that CPT symmetry holds for all physical phenomena, or more precisely, that any Lorentz invariant local quantum field theory with a Hermitian Hamiltonian must have CPT symmetry.


Historie.

Obec vznikla v roce 1864, ještě jako součást Osmanské říše. Turci sem dosídlili čerkeské obyvatelstvo, které se odsud postupně rozestěhovalo do dalších krajů Kosova.  Obec vznikla v roce 1921 v souvislosti s programem vysílání jugoslávských kolonistů na území Kosova. Na Kosovo Pole přišli lidé z Liky, Sremu, Banátu, údolí řeky Morači, Bosny, Niše a dalších oblastí tehdejšího království. Samotné sídlo se rozvíjelo podél hlavní silnice, která tvoří přivaděč od místního nádraží k samotné Prištině. Původní název "Priština-Stanica" se v roce 1937 změnil v souvislosti s otevřením trati do Peće na současné "Kosovo Polje". V roce 1940 zde byl zbudován kostel sv. Nikoly.  Po skončení druhé světové války se vlivem urbanizace Kosova do obce, která byla většinově srbská, začali přistěhovávat Albánci, jejichž počet se v poměru k srbskému obyvatelstvu postupně zvětšoval. Rozvoj města probíhal především po druhé světové válce. V roce 1954 získalo Kosovo Polje elektrickou energii a bylo připojeno na vodovodní síť. V roce 1991 měla obec 16 154 obyvatel. Nacházely se zde dvě základní školy a gymnázium. V dobách existence socialistické Jugoslávie se zde nacházel velký textilní závod, který zaměstnával 1,2 tisíce lidí.  Během války v Kosovu zde bojovníci Kosovské osvobozenecké armády popravili starostu města srbské národnosti. Konflikt způsobil značné škody; vedl k vystěhování srbského obyvatelstva z města. Zničeny byly místní knihovny a poškozena infrastruktura.  V roce 2011 zde žilo 12 919 obyvatel. Drtivá většina z nich je albánské národnosti. Do války v letech 1998–1999 žila v Kosovu Polji srbská menšina, která představovala cca 25 % obyvatel města. Ta byla během konfliktu buď vyhnána, nebo dobrovolně odešla.

Ekonomika a doprava.

Východně od města se směrem k Prištině nachází průmyslová zóna, jejíž rozvoj začal již v dobách existence SFRJ. Okolí města je intenzivně zemědělsky využíváno.  V Kosově Polji se nachází hlavní železniční stanice pro celé Kosovo. Železniční spojení odsud vede do Peći, do Kosovské Mitrovice, Uroševace a do Prištiny (ačkoliv spojka do kosovské metropole má jen velmi omezený dopravní význam).  Západně od obce protéká řeka Sitnica.

Kosovo Polje (albánsky Fushë Kosovë, v srbské cyrilici Косово Поље) je obec v Kosovu. Nachází se jihozápadně od hlavního města Prištiny. Je významným silničním a železničním uzlem. Administrativně je sídlem vlastní opštiny. V blízkosti města se nachází také Gazimestan, místo bitvy na Kosově Poli a hrobka sultána Murada I.

Kosovo Polje (, "Kosovo Field") or Fushë Kosova (), is a town and municipality located in the District of Pristina in central Kosovo. According to the 2011 census, the town of Kosovo Polje has 12,919 inhabitants, while the municipality has 33,977 inhabitants.


Život.

Ion I. C. Brătianu se narodil na rodinném panství "Florica" jako jeden ze tří synů rumunského politika Iona C. Brătianu. V roce 1882 dokončil studium na střední škole "Colegiul Național Sfântul Sava" v Bukurešti. Poté jako dobrovoník vstoupil do rumunské armády, kde sloužil u dělostřelců, po šesti měsících služby dosáhl na hodnost podporučíka. Během své vojenské služby studoval inženýrství. V roce 1883 odešel do Paříže, kde studoval na "Collège Sainte-Barbe". Následující roky (1884–89) studoval (aniž by byl registrovaným studentem) na École Polytechnique. Získal inženýrský diplom, ale bez licence k provádění praxe. V roce 1889 se vrátil do vlasti, kde byl povýšen do hodnosti poručíka. Ve stejném roce začal pracovat u rumunských železnic jako inženýr, kde působil pod známým konstruktérem mostů Anghelem Salignyem.

Politická kariéra.

V roce 1895 se stal členem PNL, ve stejném roce byl zvolen do rumunského parlamentu ("Parlamentul României"). Postupně sloužil jako ministr veřejných prací (31. března 1897 - 30. března 1899; 14. února 1901 - 18. července 1902) a ministr vnitra (12. března 1907 - 27. prosinc 1908). V roce 1909 se poprvé stal rumunským premiérem. Podruhé dosáhl na post premiéra na začátku roku 1914 a vydržel zde téměř do konce první světové války (16. leden 1914 - 9. února 1918), kdy byl nahrazen generálem Alexandrem Averescu.  Třetí období v roli premiéra zahájil 29. prosince 1918. Následně vedl rumunskou delegaci na Pařížské mírové konferenci, kde se výrazně zasazoval o připojení Transylvánie a Bukoviny k Rumunsku. Přes tyto úspěchy však na post premiéra v roce 1919 rezignoval, neboť nesouhlasil s kompromisem ohledně oblastí obývaných Rumuny, které se staly součástí Království Srbů, Chorvatů a Slovinců. Čtvrté Brătianovo působení na postu ministerského předsedy trvalo od 17. ledna 1922 do 30. března 1926. Během tohoto období přijal Brătianův kabinet novou ústavu, která zaručovala všeobecné volební právo a práva menšin.  Naposledy se do pozice předsedy vlády vrátil 21. června 1927. O pět měsíců později zemřel na komplikace při zánětu hrtanu a na pozici premiéra jej do nových voleb nahradil jeho bratr Vintilă Brătianu.

Ion I. C. Brătianu (také známý jako Ionel Brătianu) (20. srpna 1864 Ștefănești, Rumunské království - 24. listopadu 1927 Bukurešť, Rumunské království) byl rumunský politik, vůdce Národní liberální strany ("Partidul Național Liberal", PNL), ministr zahraničí a pětinásobný rumunský premiér.

Ion I. C. Brătianu (, also known as Ionel Brătianu; 20 August 1864 – 24 November 1927) was a Romanian politician, leader of the National Liberal Party (PNL), Prime Minister of Romania for five terms, and Foreign Minister on several occasions; he was the eldest son of statesman and PNL leader Ion Brătianu, the brother of Vintilă and Dinu Brătianu, and the father of Gheorghe I. Brătianu. Ion I. C. Brătianu's political activities after World War I, including part of his third and fourth term, saw the unification of the Old Romanian Kingdom with Transylvania, Bukovina and Bessarabia ("see: Greater Romania"). In 1923, he was elected an honorary member of the Romanian Academy.


Život.

Narodil se do nižší šlechtické rodiny v Bavorsku. Jeho otec sloužil jako královský notář. Krafft vstoupil do královské bavorské armády v roce 1881 jako důstojník-čekatel. V prosinci 1883 mu byla udělena hodnost podporučíka ("Sekondeleutnant"). Po ukončení bavorské vojenské akademie sloužil jako důstojník generálního štábu u řady jednotek. V roce 1902 se ve Vídni oženil s Helene Zöhrer, se kterou měl později dva syny a jednu dceru.  V předválečném období Konrad Krafft von Dellmensingen postupoval v hodnostním žebříčku nahoru, až se 1. října 1912 stal náčelníkem generálního štábu v královské bavorské armádě. Tuto pozici si podržel až do mobilizace v srpnu 1914.

První světová válka.

Po mobilizaci se generálmajor Konrad Krafft von Dellmensingen stal náčelníkem generálního štábu německé 6. armády. Sloužil jako velitel během bitvy na hranicích (7. srpen – 13. září 1914) a tzv. závodu k moři. Krátce po svém jmenování na generálporučíka ("Generalleutnant"), byl 27. května 1915 jmenován velitelem nově vzniklou divizi "Alpenkorps". Jednotku vedl až do února 1917.  1. března 1917 se Krafft von Dellmensingen stal náčelníkem generálního štábu armádní skupiny Albrechta von Württemberga, kde sloužil do 9. září 1917. Poté se stal náčelníkem generálního štábu u 14. armády pod velením Otty von Below, kde pomohl s plánováním operace, která vstoupila do dějin pod názvem bitva u Caporetta. 2. února 1918 byla 14. armáda v Itálii rozpuštěna a von Below se svým generální štáb převzal velení nad nově zformovanou 17. armádou, která se připravovala na Ludendorffovu ofenzívu ve Francii. Krátce poté byl Krafft von Dellmensingen jmenován generálem dělostřelectva a získal velení nad II. královským bavorským armádním sborem ("II. Königlich Bayerisches Armee-Korps"), který vedl až do konce války.

Po válce.

Krafft von Dellmensingen odešel z armády v prosinci 1918. Ve 20. letech se účastnil příprav oficiální historie bavorské armády během první světové války.

Odkaz.

V roce 1937 byl v Garmisch-Partenkirchenu po Krafftovi von Dellmensingen pojmenován kasárenský komplex ("Krafft-von-Dellmensingen-Kaserne"). Název byl zrušen po skončení druhé světové války. V roce 1975 bylo kasárnám vráceno jejich původní jméno. Název "Krafft-von-Dellmensingen-Kaserne" umístěný před komplexem byl 29. června 2011 z místa odebrán.

Konrad Krafft von Dellmensingen (24. listopadu 1862 Laufen, Bavorské království – 21. února 1953 Seeshaupt, Německo) byl bavorský armádní generál, během první světové války velel elitní horské jednotce "Alpenkorps". Před válkou sloužil jako náčelník generálního štábu v královské bavorské armádě.

Konrad Krafft von Dellmensingen (24 November 1862 – 21 February 1953) was a Bavarian Army general in World War I. He served as Chief of the General Staff of the Royal Bavarian Army before World War I and commanded the elite Alpenkorps, the Imperial German Army's mountain division formed in 1915.