Techniky analýzy zápachů.

V průmyslu je analýza zápachu obvykle prováděna senzorickou analýzou, pomocí chemosenzorů nebo plynovou chromatografií. Plynová chromatografie poskytuje informace o těkavých organických sloučeninách, kdy se separační metodou od sebe oddělují složky ze získaného vzorku a které mohou být převedeny do plynné fáze, aniž by došlo k jejich rozkladu. Dále také pomocí Wasp Hound detektoru. Ten funguje na principu, kdy se pět vycvičených vos nebo včel při náznaku zápachu začne rychle pohybovat uvnitř plastového boxu.

Historie.

Alexander Graham Bell se za svého života vyjádřil o detekci zápachu následovně:

Princip funkce.

Elektronický nos byl vyvinut k napodobení lidského nosu a jedná se o zařízení, které umožňuje zhodnotit zkoumaný vzorek a vytvořit jeho digitální záznam. Lidský nos obsahuje až miliony receptorových buněk, díky kterým jsme schopni vnímat zápach. Elektronický nos naproti tomu jen několik desítek senzorů. Ty jsou nejčastěji složeny z vodivých částic umístěných v polymerové mřížce. Plyny, které interagují s těmito kompozitovými částmi, nutí polymer expandovat, a zvyšovat tak elektrický odpor kompozitu. Tato změna odporu vytváří charakteristický signál, a pokud je charakteristický signál pro daný vzorek obsažen v databázi, je pomocí výpočetního systému v reálném čase analyzován a vyhodnocen.  Jednotlivá zařízení se nejčastěji skládají z headspace vzorkovače, senzorů a rozpoznávacích modulů pro generování signálu, který se používá pro charakterizaci zápachu.  Elektronické nosy mají tři hlavní části: systém pro dodání vzorku, detekční systém a počítačový systém. Systém pro dodání vzorku pracuje na principu headspace analýzy, ze které získá vzorek.  Detekční systém se skládá ze sady senzorů a je tzv. "reaktivní" částí přístroje. Když se dostanou senzory do styku s těkavými sloučeninami, dojde ke změně elektrických vlastností. Jak se toho docílí, záleží na typu použitých senzorů.  Většina elektronických nosů používá senzorová pole, která reagují s těkavými látkami při kontaktu: adsorpce těkavých látek na povrchu senzoru způsobí fyzickou změnu. Při použití senzorového pole je každý senzor citlivý jen na určité těkavé molekuly, a to svým specifickým způsobem. Nicméně v bio-elektronických nosech se používají receptorové proteiny, které reagují se všemi specifickými molekulami zápachu. Jedná se o klonované bílkoviny z biologických organismů, které se vážou na specifické molekuly pachu. Výsledná reakce senzoru se zkoumanou látkou se zaznamená pomocí elektronického rozhraní, transformujícího signál na digitální hodnotu. Zaznamenaná data jsou pak vypočítána na základě statistických modelů.  Nejčastěji používané senzory pro elektronické nosy:

Piezoelektrické senzory.

Jedná se o senzory, kdy se využívá změny frekvence piezoelektrického krystalu, na jehož povrch se dostala zkoumaná látka.

Senzory s polovodiči na bázi oxidů kovů.

Zkoumaná látka vyvolá v oxidovém filmu oxidačně-redukční reakci, která má za následek změnu vodivosti senzoru.

CHEMFET.

Tranzistory, kde mezi hradlem a substrátem vzniká potenciál na řídící elektrodě v důsledku adsorpce zkoumané látky.

SAW.

Povrchové akustické vlny. Jedná se o systémy MEMS, které se opírají o modulaci povrchových akustických vln, určených ke snímání fyzikální jevů.  V posledních letech byly vyvinuty druhy elektronických nosů, které využívají jako detekčního systému hmotnostní spektrometrie nebo ultra-rychlé plynové chromatografie.  Výpočetní systém kombinuje odezvy ze všech senzorů, které představují vstupní data pro zpracování. Tato část přístroje provádí celkovou analýzu vzorku a poskytuje výsledky, které lze snadno interpretovat.

Průběh analýzy.

Nejdříve je nutné, aby byl elektronický nos vytrénován trénovací skupinou vzorků pro vytvoření databáze. Teprve poté může přístroj rozpoznávat nové vzorky srovnáním s těmi, které jsou již obsaženy v jeho databázi. Tak se provádí kvalitativní a kvantitativní analýza. Obdobně jako lidský nos, tak se i ten elektronický, učí na základě nových vzorků a četnosti jeho používání. Problematické jsou však zápachy, které jsou tvořeny z více různých molekul, a zařízení je může chybně interpretovat. To má za následek nesprávné nebo nepřesné výsledky.  Pro klasifikaci vzorů se používají metody se supervizí a bez supervize, ale lze použít i jejich kombinaci. Hlavní metodou bez supervize je analýza hlavních komponent (PCA). Jedná se o lineární techniku, která redukuje multidimenzionální korelovaná data do dvou nebo tří dimenzí, takže velký počet proměnných redukuje na menší počet bez výraznější ztráty informace. Nejtypičtější metodou se supervizí jsou naopak neuronové sítě. Ty jsou založeny na simulaci biologických nervových systémů.

Aplikace.

Prevence kriminality a bezpečnost.

Tím by se umožnilo nahrazení zvířat, která se pro takovéto úkoly používají.

Příklad elektronického nosu.

Cyranose 320 je ruční "elektronický nos", vyvinutý firmou Cyrano Sciences of Pasadena, California v roce 2000. Kromě možnosti použití např. ve zdravotnictví, pro detekci CHOPN, jej lze všeobecně používat také v průmyslu např. pro kontrolou kvality nebo i pro detekci kontaminace.

Externí odkazy.

Bakalářská práce na téma elektronického nosu  Aplikace supramolekulární chemie pro vývoj senzorů

Elektronický nos je zařízení určené k detekci zápachů nebo chutí. Využití je nejen v průmyslu a gastronomii, ale i v prevenci kriminality, popřípadě zdravotnictví.  Během posledního desetiletí, "elektronické snímání" prošlo důležitým vývojem z technického, ale i obchodního hlediska. Výraz "elektronické snímání" odkazuje na schopnost reprodukovat lidské smysly pomocí senzorových polí a rozpoznávacích systémů. Od roku 1982, kdy byl na trh uveden první elektronický nos, byl výzkum veden na rozvoj této technologie, která by mohla odhalit a rozpoznat pachy a chutě. Fáze procesu rozpoznávání jsou podobné lidskému čichu a lze je využít pro identifikaci, srovnání, kvantifikaci a mnoho dalších aplikací, včetně např. ukládání dat a vyhledávání. Nicméně, hodnocení pachu či vůně, je specifičnost lidského nosu, a to díky subjektivnímu názoru každého člověka.

An electronic nose is a device intended to detect odors or flavors.  Over the last decades, "electronic sensing" or "e-sensing" technologies have undergone important developments from a technical and commercial point of view. The expression "electronic sensing" refers to the capability of reproducing human senses using sensor arrays and pattern recognition systems. Since 1982, research has been conducted to develop technologies, commonly referred to as electronic noses, that could detect and recognize odors and flavors. The stages of the recognition process are similar to human olfaction and are performed for identification, comparison, quantification and other applications, including data storage and retrieval. However, hedonic evaluation is a specificity of the human nose given that it is related to subjective opinions. These devices have undergone much development and are now used to fulfill industrial needs.


Bulharský chán Krum.

Ke změně bulharské politiky došlo po roce 803, kdy na trůn nastoupil chán Krum (vládl 803 až 814). Pomohl franckému králi a římskému císaři Karlu Velikému porazit Avary a zničit jejich říši. Říše Bulharů se tak rozšířila až do Uher k řece Tise a na východ k Dněpru. Chán Krum vytvořil pevný, vojensky organizovaný státní celek. Někdy byl také nazýván "novým Attilou". O jeho vojenské moci svědčí, že jen pro dopravu obléhacích strojů potřeboval 5 000 vozů, tažených 10 000 voly. Bulharsko se v té době stalo největší zemí na Balkánském poloostrově a také bylo největší zemí v tomto období vůbec. Cílem chána Kruma bylo spojení všech zemí, které byly obývané Slovany, do jednoho státu. Stoupající moc chána Kruma sledoval s obavami byzantský císař Nikeforos I. (kolem 765 Seleukie Pisidská – 26. července 811 u Plisky). Nikoforos I. bulharskou říši toleroval, dokud hrozilo nebezpečí vpádu Arabů, kteří představovali stálé nebezpečím pro Byzanc. V letech 717 a 718 dokonce Avaři obléhali Cařihrad. Po porážce Arabů se ovšem vzrůstající moc bulharské říše stávala novou hrozbou pro Byzanc. Byzantský císař Nikeforos I. se rozhodl zasáhnout.

Byzantský císař Nikeforos I..

Nikeforos I. byl za vlády císařovny Ireny jejím finančním správcem. Císařem byl prohlášen 31. října 802 po převratu, kterým za podpory vojska císařovnu Irenu svrhl. Ještě téhož dne byl korunován. Přestože Ireně slíbil, že ji nechá dožít v jejím konstantinopolském paláci, poslal ji vzápětí do vyhnanství. Po Nikeforově nástupu na trůn navrhl Karel Veliký, který byl roku 800 korunován papežem Lvem III. jako římský císař, vzájemné uznání obou císařství. Nikeforos však na jeho návrh Karla Velikého nepřistoupil. Jednalo se tehdy hlavně o Benátky, jedinou oblast, kde spolu východořímská a západořímská říše sousedily. V roce 811 shromáždil Nikeforos armádu o síle 70 000 vojáků, rozhodnutý s Bulhary skoncovat jednou provždy. Protože se obával, že v době jeho nepřítomnosti by se mohlo stát cokoli, vzal s sebou na tažení každého, koho by možná napadlo využít této doby k nějakému spiknutí. S císařem tedy táhla do boje elita Byzance, včetně jeho syna Stauricia a tzv. Tagmaty - pravidelné byzantské armády, pověstné svým obléhacím uměním. Nikeforos I. využil toho, že chán nebyl na svém území, neboť byl právě na válečném tažení do Makedonie, a obsadil Krumův palác v jeho domovském městě Pliska. Byzantská armáda město vypálila a vydrancovala, obyvatelstvo pobila, uvádí se 12 000 obětí. Pliska byla totálně zničena. Byzantská pokladna se naplnila kořistí. Když se Krum dozvěděl o zničení města a vraždění obyvatel, bylo pozdě na návrat a záchranu města. I přes zničení města a tisíce obětí chán Krum nabídl císaři Nikeforovi I. mír. Poslal mu tuto zprávu: „Vyhrál jsi, porazil si mě, vezmi si, co chceš a odejdi v pokoji“. Ale Nikefor zprávu roztrhal a nabízený mír odmítl. Vždyť Krumovo město bylo zničeno, vojenská posádka pobita. V nadšení nad vítězstvím a bohatou kořistí byzantský císař zapomněl, že Krumova armáda stále existuje. A to byla vojenská chyba. Chán Krum se rozhodl pro odvetu. Shromáždil bojovníky, posílil své vojsko o avarské žoldnéře a najal dokonce i ženy.

Průběh bitvy.

Krum se rozhodl využít své znalosti místního terénu a vlákat Nikefora do pasti. Věděl, že v otevřené bitvě by jeho šance na vítězství nebyly valné. Předpokládal, že Nikeforos bude opojen úspěchem a bude se bude chovat lehkovážně. Nikef poros opravdu zapomněl na opatrnost, pokládal cestu Bulharskem za příjemný výlet. Odvolal své zvědy a bezstarostně táhl Bulharskem. Na to chán Krum čekal. Nechal zatarasit všechny průsmyky na cestě , kudy předpokládal, že byzantinci potáhnou. A do jedné z pastí se byzantská armáda se chytila. Nikeforova armáda vstoupila do jednoho z Krumem předem obsazených průsmyků. K zaskočenému císaři dorazili jeho jezdci z předního voje se zprávou, že Bulhaři zablokovali východ z průsmyku palisádou z klád. Než mohlo být vydán povel k ústupu, dorazili jezdci ze zadního voje. Nesli zprávu, že u východu z průsmyku se objevili bulharské jednotky. Cesta z průsmyku ve Staré planině byla zablokovaná. Císařské vojsko bylo v pasti. Bylo 23. července 818. Po další dva dny byzantinci tábořili v průsmyku, aniž se o cokoli pokusili. Početně Bulhary sice převyšovali, ale v úzkém údolí nemohli svou převahu využít. Nikeforos I. byl zoufalý, nerozhodný, z císaře se stal fatalista. Dokonce když se jeho syn Stauricius pokusil svého otce přemluvit k nějaké akci, která by řešila situaci, dostal tuto odpověď: "Ani kdybychom dostali křídla, nikdo nemůže doufat, že unikne zkáze." Nastal čas pro pro chána Kruma. Nařídil svým mužům aby tloukli svými štíty a zároveň demoralizovali byzantinské vojáky voláním o beznadějnosti jejich postavení. A pak byl vydán povel k útoku. Rozkaz zněl nejdříve zaútočit na tábor Tagmaty a královské stany. V nastalé zmatku se mnozí byzantští vojáci nechali zahnat do močálů kolem koryta řeky , kde je bulharští vojáci zmasakrovali nebo utopili. Nakonec prý byla řeka naplněna mrtvolami tak, že tisíce mužů přecházeli přes řeku po tělech svých spolubojovníků. Ti, kteří prošli močálem, narazili na palisádu. Komu se podařilo vyšplhat na palisádu, se vzápětí zabil pádem do hlubokého příkopu, který byl vyhlouben na druhé straně. Jiní klády podpálili, a projeli plameny na koni. Ale i ti na druhé straně popadali do ukrytých příkopů. Teprve když klády důkladně prohořeli, mohli se trosky Nikeforovi kdysi slavné armády spasit útěkem. Na kterém je ovšem pronásledovala Krumova armáda. Bulhaři tak využili dokonale znalosti terénu a byzantinci byli na hlavu poraženi. Také císař Nikeforos v boji padl. Od roku 378, kdy byl v bitvě u Adrianopole zabit císař Valens, byl Nikeforos I. prvním císařem, který padl v poli. Hlava zabitého císaře byla přibitá na kůl. Jeho lebka byla později vyčištěná a a pokována stříbrem. Nakonec z ní byl zhotoven kalich, ze kterého pil chán Krum. Podle jeho víry tím vstřebával do sebe sílu poraženého Nikefora.

Důsledky bitvy.

Cařihrad byl otřesen. Lidé byli toho názoru, že Bůh odebral císaři svou přízeň pro jeho aroganci a přílišné sebevědomí. A když se doslechli o tom, že z lebky jejich císaře teď pije chán Krum, byli zděšeni, rozhořčeni a rozhodli se pomstít. Protože Nikeforův syn Stauricius zemřel na následky zranění z bitvy, císařem se stal Michal. Od dvou křesťanů, uprchlých z Bulharska se Michal dozvěděl, že Krum plánuje útok na byzantská území. Michal postavil armádu a vytáhl do Mersinicie, ke Krumovu ležení. Michal byl opatrný, váhal s útokem. Obával se, že by mohl padnout do podobné léčky jako jeho předchůdce. Patnáct dnů stály obě armády proti sobě a nikdo se neodvážil zaútočit. Nakonec se Michal nechal přemluvit k útoku. Před obrovskou byzantskou armádou se Bulhaři se dali na útěk. Velitel levého křídla se dal do pronásledování prchajících doufaje, že ho císař s armádou bude následovat a pomůže mu prchající armádu zlikvidovat. Avšak levé křídlo se příliš vzdálilo od císařské armády a byzantští bojovníci zůstali osamoceni. Krumova armáda vycítila příležitost, vrátila se, a byzantince zlikvidovala. Když císař Michal spatřil takovou katastrofu, uprchl zpět do Cařihradu. Tam byl nucen vzdát se koruny ve prospěch jednoho ze svých vojevůdců Lva Arména. Byl to právě Lev Armén, který zradil císaře Michala a zosnoval útěk byzantské armády.

Bitva u Plisky byla důsledkem sporů o nadvládu mezi bulharským chánem Krumem a byzantským císařem Nikoforem I. Turkotatarský kmen Bulharů žil v 5. století mezi Donem, Azovským mořem, Kavkazem a Volhou. Staří Bulhaři se vyznačovali poctivostí a mírným zacházením s poddaným obyvatelstvem, které považovali za spojence. Sami zůstávali ovšem především bojovníky, zatímco jejich poddaní byli zemědělci.

The Battle of Pliska or Battle of Vărbitsa Pass was a series of battles between troops, gathered from all parts of the Byzantine Empire, led by the Emperor Nicephorus I Genik, and the First Bulgarian Empire, governed by Khan Krum. The Byzantines plundered and burned the Bulgar capital Pliska which gave time for the Bulgarians to block passes in the Balkan Mountains that served as exits out of Bulgaria. The final battle took place on 26 July 811, in some of the passes in the eastern part of the Balkans, most probably the Vărbitsa Pass. There, the Bulgarians used the tactics of ambush and surprise night attacks to effectively trap and immobilize the Byzantine army, thus annihilating almost the whole army, including the Emperor. After the battle, Krum encased Nicephorus's skull in silver, and used it as a cup for wine-drinking. This is one of the best documented instances of the custom of the skull cup.  The Battle of Pliska was one of the worst defeats in Byzantine history. It deterred Byzantine rulers from sending their troops north of the Balkans for more than 150 years afterwards, which increased the influence and spread of the Bulgarians to the west and south of the Balkan Peninsula, resulting in a great territorial enlargement of the First Bulgarian Empire.


Život.

Anton Hansen se narodil v rolnické rodině na usedlosti Põhja-Tammsaare, podle níž si pak zvolil své umělecké jméno A. H. Tammsaare. Absolvoval vesnické základní školy a gymnázium v Tartu . Poté pracoval jako novinář v Tallinnu. Po porážce revoluce v roce 1905 studoval práva na univerzitě v Tartu, ale kvůli onemocnění tuberkulózou je nedokončil. Léčil se u estonských sedláků na Kavkaze a později žil u bratra v Koitjärve. V roce 1918 se odstěhoval do Tallinnu, kde se věnoval práci spisovatele. Stranil se společnosti, dokonce se nezúčastnil ani slavnostního odhalení svého pomníku či oficiálních oslav svých šedesátin. .

Dílo.

A. H. Tammsaare v počátcích své tvorby navázal na ruský realismus v díle "Raha-auk" (překl.: "Poklad") z roku 1907. Současně psal nacionalisticky laděnou psychologickou prózu, kterou zastupují díla "Pikkad sammud"(překl.: "Dlouhé kroky")z r. 1908 a "Noored hinged" (překl.: "Mladé duše") z r. 1909. Realismus a nacionalismus se střetávají v jeho díle "Kõrboja peremees" (překl.: "Hospodář pro Kõrboju") z r. 1922. Zde se vesnické téma prolíná s otázkou budoucnosti estonského národa. .  Vrcholem Tammsaareho tvorby je románová pentalogie "Tõde ja õigus" (překl.: "Pravda a spravedlnost") vydaná mezi lety 1926 - 1935. Jedná se o rozsáhlé dílo, popisující život jednoho estonského rodu od 70. let 19. stol. do 20. let 20. stol. Jednotlivé díly jsou velice rozdílné, ale jsou provázány lidským hledáním pravdy a spravedlnosti. .  V prvním díle pentalogie, který v češtině vyšel pod názvem "Dva rody z Vargamäe", přichází sedlák Paas do nehostinného kraje, kde zakládá hospodářství a rodinu. Osada Vargamäe ale jako by všemi svými prostředky bojovala proti svému osídlení. Děj knihy je protkán smutkem, smrtí a pocitem bezútěšnosti z marného boje s nehostinnou přírodou. Hledání pravdy a spravedlnosti je zde demonstrováno na sousedských sporech.  Druhý díl "Indrek z Vargamäe" nás přivádí do života Indreka, syna hospodáře Paase, který se nehodí pro život sedláka, ale míří do města se vzdělávat. Kniha poskytuje popis soukromé městské školy v Estonsku na konci 19. století. Indrek si musí ve škole na studium přivydělávat a setkává se s velkým množstvím nejrůznějších lidí. Poznává, že pravda a spravedlnost rozhodně nejsou samozřejmostí. Tento díl je protkaný velkým množstvím nejrůznějších pouček a mouder, které jsou čtenáři předkládány prostřednictvím ředitele školy, pana Mauruse.  Ve třetím díle, který česky vyšel pod názvem "Indrek a vzbouřenci", je již Indrek dospělý a musí školu pana Mauruse opustit. Potlouká se po Tartu a začne se aktivně účastnit nacionalistických bojů v rámci revoluce v roce 1905. Jedná se o velice dobrodružný popis revolučních bojů a estonského nacionalismu.  Čtvrtý díl tohoto ústředního díla estonské literatury, který v češtině vyšel pod názvem "Indrek a Karin", nás přivádí do nově založené estonské republiky po 1. sv. válce, kde sledujeme Indrekovo manželství. To je plné neshod, které pramení z rozdílných politických názorů.  V závěrečném díle pentalogie s výmluvným názvem "Návrat na Vargamäe" se zestrálý Indrek vrací z města do své rodné vsi, aby zde našel klid v úmorné práci, stejně jako jeho otec v prvním díle pentalogie.  Po dopsání pentalogie "Tõde ja õigus" (překl.: "Pravda a spravedlnost") se Tammsaare začal věnovat i milostným románům. V r. 1934 napsal román "Elu ja armastus" (překl.: "Život a láska") a v r. 1935 román "Ma armastasin sakslast" (překl.: "Miloval jsem Němku"). Posledním Tammsaarovým dílem se stala groteska "Põrgupõhja uus Vanapagan" (překl.: "Nový Satanáš z pekla"), která vyšla v roce 1939. .

Odkazy.

MACURA, Vladimír. "Anton Hansen Tammsaare aneb Cesta za epopejí." Praha: Balt-East, 1999. 88 s.

Anton Hansen Tammsaare (narozen jako Anton Hansen; 30. ledna 1878, Albu vald - 1. března 1940, Tallinn) byl estonský spisovatel, esejista a překladatel. Proslavil se především pentalogií "Tõde ja õigus" (překl.: "Pravda a spravedlnost"), která je jedním ze zásadních děl estonské literatury a popisuje estonský vývoj 19. a 20. století. Jednotlivé díly v češtině vyšly v překladech Věry Kružíkové – "Dva rody z Vargamäe, Indrek z Vargamäe a" Naděždy Slabihoudové "– Indrek a vzbouřenci, Indrek a Karin" a "Návrat na Vargamäe", .

A. H. Tammsaare (pseudonym, of which there are other variants; born Anton Hansen 30 January 1878 – 1 March 1940), was an Estonian writer whose pentalogy "Truth and Justice" ("Tõde ja õigus"; 1926–1933) is considered one of the major works of Estonian literature and "The Estonian Novel".


Historie značky ESPRIT.

Původ značky ESPRIT se datuje do roku 1968, kdy pod vlivem éry Beatles a volností 60. let, začali Susie a Doug Tompkins navrhovat, šít a prodávat přímo ze svého pojízdného karavanu v San Franciscu oblečení pod značkou ESPRIT. Jejich nadšení a entusiasmus dal za vznik hodnotám, které značka ESPRIT považuje dodnes za klíčové. V roce 1971 se ESPRIT stává oficiální oděvní značkou a je zaštítěna pod názvem „ESPRIT de Corp“. V tomto roce také vzniká první ucelená kolekce oblečení. Později tohoto roku se Susie a Doug Tompkins setkávají v Hongkongu s Micheal Yingem, díky kterému vzniká ESPRIT Far East Group.  Roku 1976 v Německu v Düsseldorfu je vytvořena akciová společnost Esprit de Corp. Popularita v Evropě stoupá a z ESPRITU se stává úspěšná módní značka na evropském trhu. Rok 1979 je pro utvoření celkové vizualizace značky velmi důležitý, protože v New Yorku je Johnem Casadem navrženo známé logo značky. O pár let později, konkrétně roku 1986, je v Německu otevřena první ESPRIT maloobchodní prodejna. Řetězec obchodů se rozrůstá a v roce 1987 značka proniká také na trhy v Nizozemsku, Belgii, Dánsku a Taiwanu. O dva roky později (1989) ESPRIT vytváří nové obchody v Norsku, Francii a Velké Británii.  Roku 1993 je značka oficiálně zapsána na burze v Hongkongu. V roce 1995 je v Německu oficiálně spuštěna výroba hodinek této značky a o tři roky později, v roce 1998, je zahájena výroba šperků.  Rok 2000 je pro tuto značku velmi přelomový. Esprit Holdings Ltd. se stávají významnou složkou Morgan Stanley's MSCI Hongkong Indexu. Firma je tedy ve velkém rozmachu a její růst a rozvoj je „raketový“. Značka se začíná angažovat i v jiných odvětvích, než jen v textilním průmyslu. Roku 2004 je v Düsseldorfu postaven víceúčelový stadion Esprit Arena, jehož kapacita je více než 54 tisíc diváků. Slouží především pro fotbalové zápasy. Deset let od zahájení svého prodeje, konkrétně roku 2005, se hodinky a šperky ESPRIT stávají nejúspěšnějším licencovaným produktem této firmy. Esprit se neustále rozrůstá a vytváří nové kolekce a divize. Roku 2007 do prodeje přichází nová „podznačka“ EDC, která je zaměřená na mladistvé, jednoduché a pohodlné oblečení. Oblibu tato divize ale nachází u zákazníků každého věku. Obliba hodinek a šperků je okolo roku 2009 natolik rozsáhlá, že je jejich distribuce a prodej rozšířen do Hongkongu.

ESPRIT nejen jako módní značka.

I přesto, že hlavním působištěm značky Esprit je módní průmysl, nejen tato oblast je této značce blízká. V posledních letech se značka ESPRIT snaží zaměřit na ekologické problémy a jejich řešení. Sama se proti těmto problémům snaží bojovat. Plastové nákupní tašky byly vyměněny za papírové, které jsou šetrnější k životnímu prostředí a také clubová kartička, která byla dříve vyráběna z plastu, se začala vyrábět lisováním ze dřeva.  Esprit se také zapojuje do různých charitativních akcí, jak menších tak větších, orientovaných na občanské, sociální a také ekologické problémy. Charitativní akce jsou podporovány nejen celou společností značky, ale také samotnými zaměstnanci, kteří přispívají finančními obnosy. Příkladem takové pomoci je kampaň z 90. let „Real people“ a také z roku 2011 „Make your wish“. V této kampani lidé z celého světa posílali svá přání a na začátku roku 2012 Esprit vybral pět z nich, které se rozhodl splnit. O vybraných přáních a průběhu jejich plnění informuje značka na svých oficiálních stránkách a také na Facebooku.

ESPRIT FRIENDS.

Značka ESPRIT se zaměřuje na perfektní zákaznický servis a zákazníka jako takového a s tím souvisí i vytvoření věrnostního klubu ESPRIT FRIENDS.  Každý zákazník, který se stane členem toho klubu, ihned po založení obdrží ESPRIT kartičku a při každém nákupu se mu 3 % z celkové utracené částky přeměňují na e-body, které se potom mění na hodnotné poukázky na nákup. Zároveň zákazník registrací do toho klubu získává možnost čerpat další výhody, jakými jsou například slevové akce, krejčovské úpravy zdarma apod.

Esprit (zapisováno jako ESPRIT) je oděvní společnost a mezinárodní značka oblečení, prodávající dámské, pánské i dětské oblečení. Značka se specializuje nejen na trendy oblečení, dámské, pánské i dětské boty, ale také na doplňky – kabelky, peněženky, šály, šátky, hodinky, šperky a parfémy, plavky a spodní prádlo. Specifickým znakem pro tuto značku je kvalita materiálu, pohodlí při nošení a vstřícný přístup k zákazníkům.  Oblečení této značky nabízí svým zákazníkům několik odlišných divizí, neboli produktových řad – "Women casual" a "Men casual", "Women collection", "Men collection", "de.corp ESPRIT URBAN CASUAL", "EDC by Esprit", "EDC men" a také dětské oblečení, spodní prádlo a plavky. Divize "Women a Men casual" jsou zaměřeny na dámské a pánské oblečení na běžné nošení pro ženy a muže každého věku. Divize "Women a Men collection" se zaměřují na business oblečení – v této divizi tedy lze najít dámské kostýmky, šaty, halenky a blůzy a pánské obleky, košile apod. Divize "EDC" je zaměřena na jednoduchost a pohodlnost a je určena především pro mladé – v této divizi se nachází nepřeberné množství barevných triček, ale také například jeans různých střihů a barev. Společnost nabízí svým zákazníkům věrnostní program nazvaný ESPRIT FRIENDS.  Značka ESPRIT působí na pěti kontinentech, ve více než 40 zemích, ve kterých prodává své zboží v asi 800 přímých značkových obchodech a v dalších více než 14 000 partnerských prodejních místech. Společnost ESPRIT, se svými 14 000 zaměstnanci, je zapsaná na burze cenných papírů v Hongkongu a její obrat v roce 2010/2011 činil 3,2 bilionu eur.

Esprit Holdings Limited () is a publicly owned manufacturer of clothing, footwear, accessories, jewellery and housewares under the Esprit label. The company is headquartered in Kowloon, Hong Kong, and Ratingen (near Düsseldorf), Germany. In the 2018–2019 business year, Esprit generated a worldwide sales of around €1.5 billion (as of 30 June 2019). Esprit operates 429 retail stores worldwide and distributes products to more than 4,900 wholesale locations around the globe. Esprit has more than 255,000 square meters of retail space in 40 countries.  The ESPRIT brand name is licensed to other manufacturers. In addition, the group owns the Red Earth cosmetics brand.  The Esprit flagship stores feature both current Esprit fashion lines and licensee products under one roof. Esprit has an architecture department that is responsible for the worldwide design of its stores.  On 27 September 2011, Esprit Holdings Ltd. was valued at just $1.4 billion, a loss of more than 90 percent from a $20 billion valuation four years prior. According to Credit Suisse, Esprit's brand is valued at $3.4 billion since 2012 Esprit has lost its global recognition and is in decline. Esprit has pulled out of most global markets, reducing stores in China, Australia, Hong Kong and closing North America. In 2013 Esprit appointed a new CEO who was from a successful competitor (New Look) to tackle this decline, which has brought great success for Esprit and the company is fast becoming a recognized brand once again.


Život.

Slavný francouzský skladatel Pierre Henry byl jedním z mnoha průkopníků, kteří se zasloužili o vytvoření tzv. konkrétní hudby (Musique concrète). Konkrétní hudba je jeden z mnoha druhů, jak lze tvořit hudbu a vznikla především proto, aby sloužila jako prostředek sloužící k rozvoji zvukových charakteristik hudby. V úplných začátcích vývoje konkrétní hudby se jednalo především o zkoumání zvuků přírodních materiálů (špalky ze dřeva a kovu, rachotící zrníčka apod.).  Svoji oslnivou kariéru začal Henry studiem na Pařížské konzervatoři, kde studoval harmonii u Oliviera Messiaena a zároveň skladbu u Nadi Boulangerové. Přesto měl Henry raději experimentování s nehudebními zdroji zvuku, než používání tradičních hudebních nástrojů a je to na jeho tvorbě vidět.  V roce 1949 se Henry připojil k personálu elektronického studia RTF, které založil Pierre Shaeffer pět let zpátky. Dále také roku 1949 jejich spolupráce vyústila v založení uskupení Groupe de recherches musicales (GRM), což je francouzská organizace pro výzkum elektroakustické hudby.  Roku 1952 Henry produkuje svoji první konkrétní hudbu.  Dalším zlomovým rokem je rok 1958, kdy Henry společně se Jeanem Baronnetem zakládá vlastní studio Apsomé, které je vůbec první elektronické studio ve Francii a navazuje tak na spolupráci s choreografem Mauricem Béjartem. Současně také odchází z RTF. Jeho práce se dá označit za jákési očištění prostředků – balet Le Voyage (1962, podle Tibetské knihy mrtvých) a na slavných Variations pour une porte et un soupir (1963). Po té se vrací k baroku, které se snaží napodobit a můžeme to vidět na stylu v Messe de Liverpool (1967-68) a Apocalypse de Jean (1968), Desátá symfonie (1979), dále na obrovské koláži úryvků z devíti Beethovenových symfonií a nebo v díle Chemická svatba (1980), které si sám složil i zrežíroval.  Pierre Henry je považován za jednoho z nejlepších skladatelů elektroakustické hudby současnosti.

Pierre Henry (9. prosince 1927, Paříž – 5. července 2017) byl francouzský hudební skladatel a jeden ze zakladatelů konkrétní hudby.

Pierre Georges Henry (9 December 1927 – 5 July 2017) was a French composer, considered a pioneer of musique concrète .


Reprezentace.

V dresu kanadské reprezentace do 20 let se stal juniorským mistrem světa na MSJ 1991, pořádaném v Kanadě.  Zúčastnil se v dresu národního týmu i MS 1992 v Československu (8. místo). V době angažmá v Evropě si zahrál na Švédských hokejových hrách 2001.

Kariéra.

Juniorská.

Do roku 1988 hrál středoškolskou ligu za klub Yellowhead Chiefs Midget AAA. Následující tři roky strávil v juniorské Western Hockey League za Spokane Chiefs, s kterými v roce 1991 získal mistrovský titul v lize a poté i Memorial Cup pro celkového vítěze tří hlavních kanadských juniorských lig. V této sezoně byl umístěn do All star týmu WHL i všech tří soutěží. Dále obdržel i ceny Stafford Smythe Memorial Trophy, Brad Hornung Trophy a CHL Sportsman of the Year.

Profesionální.

V roce 1991 byl draftován na celkové druhé pozici za Ericem Lindrosem. Jako svého prvního hráče v historii si jej vybral klub San Jose Sharks. Ve své první sezoně 1991/92 byl nejlepším střelcem, nahrávačem i nejproduktivnějším hráčem Sharks. Jeho produktivita však nestoupala a tak jej 16. listopadu 1995 Sharks vyměnili do Philadelphia Flyers za Martina Špaňhela a volbu Flyers v 1. a 3. kole draftu 1996. S Philadelphií si v sezoně 1996/97 zahrál finále Stanley Cupu, ve kterém ale celek podlehl Detroit Red Wings.  Flyers jej vyměnili 17. ledna 1998 společně s Václavem Prospalem a volbou ve 2. kole draftu za Alexandra Daigleho do Ottawa Senators. V létě pak Falloon jako volný hráč podepsal smlouvu s Edmonton Oilers. V průběhu sezony 1999/2000 jej Oilers zařadili na listinu nechráněných hráčů, kde si jej vybrali Pittsburgh Penguins, za které dohrál ročník.  Sezonu 2000/01 odehrál za HC Davos ve švýcarské lize, s kterým vyhrál turnaj Spenglerův pohár 2000. V ročníku 2001/02 nastupoval v rodném městě za Foxwarren Falcons v poloprofesionální soutěži, poté ukončil kariéru.

Patrick J. Falloon (* 22. září 1972 ve Foxwarrenu, Manitoba, Kanada) je bývalý kanadský hokejista, který v letech 1991-2000 působil v NHL.

Patrick J. Falloon (born ) is a Canadian former professional ice hockey right winger who played nine seasons in the National Hockey League between 1991 and 2000. He played with the San Jose Sharks, Philadelphia Flyers, Ottawa Senators, Edmonton Oilers, and Pittsburgh Penguins. He would also play a season in the Swiss National League. The first player drafted by the Sharks, Falloon had a standout junior career with the Spokane Chiefs of the Western Hockey League, with consecutive 60 goal seasons before being drafted.


Dětství a dospívání.

Narodila se v Lancasteru v Pensylvánii jako starší dcera vysokoškolského administrátora Davida Behrse a učitelky na prvním stupni, Maureen Behrsové. Má o šest let mladší sestru. V roce 1989 se rodina přestěhovala do Lynchburgu ve Virginii a zde Behrs také vyrůstala. Ve věku čtyř let začala vystupovat v divadle a během dospívání hrála ve fotbalovém týmu. Studovala na střední škole E.C. Glass High School.  V patnácti letech se se svou rodinou přestěhovala do Marin County v Kalifornii. V roce 2001 začala navštěvovat střední školu Tamalpais High School a byla přijata do velmi oceňovaného školního divadelního programu. Poté studovala na American Conservatory Theater v San Franciscu a vystupovala v muzikálu "Dangling Conversations: The Music of Simon and Garfunkel" a ve hrách "Korczak’s Children" a "A Bright Room Called Day". Její studijní program také zahrnoval klasický zpěv.  V roce 2004 se přestěhovala do Los Angeles, kde studovala herectví na UCLA School of Theater, Film and Television. V roce 2005 ztvárnila Sandy Dumbrowski v "Pomádě" v divadle Ray of Light Theatre a byla zvolena Miss Marin County 2006. V posledním ročníku na škole začala chodit na konkurzy a v roce 2008 absolvovala s titulem v kritických studiích. Po absolvování jí bylo uděleno ocenění Young Musician's Foundation Vocal Scholarship.

Herecká kariéra.

Její první role přišla ve filmu "", který natáčela od března 2009 sedm týdnů v kanadském Vancouveru. Tento film je sedmým pokračováním filmové série "Prci, prci, prcičky". Dále se objevila v nezávislé komedii "Adventures of Serial Buddies", která pojednává o nešikovné skupině sériových vrahů a kromě ní ve filmu hrají Christopher Lloyd, Kathie Lee Gifford a Artie Lange. Na konci roku 2010 natočila další nezávislý snímek, s názvem "Route 30, Too!".  V roce 2011 se objevila v malých rolích v seriálech "Námořní vyšetřovací služba L. A." a "Castle na zabití". Ve stejném roce pracovala také jako chůva v Geffen Playhouse ve Westwoodu, když se ucházela o roli v sitcomu "2 Socky" a roli nakonec získala po sedmi konkurzových kolech. V sitcomu ztvárňuje Caroline Channing, bohatou dívku z Manhattanu, která je nucena stát se servírkou v brooklynském bufetu po té, co je její otec odsouzen za finanční podvody a je jim odebrán veškerý majetek. Její postava je absolventkou Whartonovy školy, která spolu s cynickou servírkou jménem Max (Kat Dennings) začne podnikat. Seriál produkují komička Whitney Cummings a producent seriálu "Sex ve městě", Michael Patrick King. V březnu 2015 získal seriál pátou sérii.  V roce 2013 se objevila v televizní reality show "It's a Brad, Brad World" a také byla jednou z předávajících na Academy of Country Music Awards. Namluvila roli Carrie Williams v animovaném filmu "Univerzita pro příšerky", což je prequel k filmu "Příšerky s.r.o." z roku 2001. V roce 2015 se objevila po boku Sally Field a Maxe Greenfielda v nezávislé komedii "Hello, My Name Is Doris".

Osobní život.

Byla zasnoubená s hercem Michaelem Gladisem. Společně se objevili v krátkém filmu "The Argument", které napsala a režírovala komediální dvojice Holtand-Steele pro webovou stránku Funny or Die. Dvojice se vzala dne 21. července 2018 na ranči Moose Creek v Idaho.

Beth Behrs (* 26. prosince 1985 Lancaster, Pensylvánie) je americká herečka. Její nejznámější rolí je Caroline Channing v sitcomu "2 Socky".

Elizabeth Ann Behrs (born December 26, 1985) is an American actress and writer best known for her starring role as Caroline Channing in the CBS comedy series "2 Broke Girls". The show ran for six seasons and earned Behrs praise and nominations for the Teen and the People's Choice Awards. Having made her screen debut in the 2009 comedy film "", she later ventured into television roles. After "2 Broke Girls", Behrs returned to feature films with the 2015 productions "Chasing Eagle Rock" and "Hello, My Name Is Doris". She voiced Carrie Williams in the animated film "Monsters University" (2013) and Moochie in the television series "". In 2018, she was cast as Gemma Johnson in the CBS sitcom "The Neighborhood".  In addition to her acting career, Behrs has authored a self-help book and continues to write the young-adult webcomic "Dents". She is also a philanthropist and the founder of the SheHerdPower Foundation, which helps victims of sexual assaults.


Vznik a vývoj.

Locking je nejstarším funky stylem v historii street dance. Původní název byl "campbellocking", který vznikl v oblasti západního pobřeží v USA (Los Angeles, San Francisco) na základě jména jeho zakladatele Dona Campbella. Tento muž se přičinil ke vzniku tohoto druhu tance zcela náhodou v roce 1960, kdy sám zkoušel nějaké taneční prvky a při pár neúspěšných pohybech, jelikož si je nepamatoval správně, se mu část těla zastavila na určitém místě – kroky nebyly prováděny plynule. Později byl název tance campbellocking zkrácen na kratší „locking“. Mimo jiné se Don Campbell zasloužil o založení taneční skupiny The Cambellock Dancers (později přejmenována na The Lockers), která je dnes již v tomto odvětví legendou.

Pohyby.

Inspirací pro jednotlivé kroky a pohyby byl hlavně James Brown, který je významnou osobností v historii funkové a soulové hudby. Lockinové pohyby jsou čerpány taktéž z kreslených seriálů (tzv. cartoons), např. Scooby-Doo.  Obvyklou praxí tanečníků je střídání uvolněných a rychlých ostrých pohybů. Mezi pohyby bývá pauza, která zdůrazňuje pózu. Prvky musí být přesně a precizně provedeny, aby se dosáhlo požadovaného vizuálního efektu. Často jsou vystoupení zakončena vtipnou pózou nebo samotným „zmrzlým“ lockem. Velmi se používají nejrůznější gesta a také pantomima. Komunikaci s publikem zahrnuje i tzv. pointing (ukazování). Základními prvky jsou např. lock (open lock), pimp walk, time step, soul train, funky chicken, pacing, scoo b doo, scoobot, point, hitch hike, Captain Morgan, stop'n'go, apod. Název locking je odvozen od slova "lock", což v angličtině znamená „zámek“, „zamknout“ (pohyb napodobňuje zamykání).

Významní tanečníci.

Tanečníci skupiny The Lockers - první světový locker Don Campbell, dále jeho společníci Jimmy „Scoo B Doo“ Foster, Tony „GoGo“ Lewis, James „Skeeter Rabbit“ Higgins, Fred „Mr Penguin“ Berry a další. Tanečníci často praktikovali přebírání názvů jednotlivých pohybů pro své pseudonymy.

Další zajímavosti.

Průběh tance je možno zpestřit dalšími prvky. Pokud si locker hudbu pečlivě předem naposlouchá, přidavá pak do ní nejrůznější triky a vychytávky. Jedná se o show pro lidi, která je napůl divadelním představením; podle toho je také s tancem nakládáno.

Locking je specifický taneční styl, spadajícím pod velkou skupinu dalších tanečních stylů označovanou jako street dance (tzv. pouliční tanec). Jedná se o velmi neformální tanec a hravý styl, jelikož jeho účelem je především pobavit diváka.  Tanečníci locku používají v hojné míře mimiku, nejrůznější gesta a ne zcela obvyklé pohyby – pro tento druh tance jsou však typické. Velmi se zde klade důraz na diváka – tanečníci pracují s publikem, chtějí jej pobavit a zaujmout, jsou zároveň herci. Komediální charakter tohoto druhu tance tedy není nežádoucí či nepatřičný, ale naopak je jeho nedílnou součástí.  Tento styl se také řadí mezi tzv. funky styles, proto se zpravidla tančí na funkovou hudbu. K tanci patří i specifický způsob oblékání v pestrobarevných kombinacích, který není nutností, avšak znásobí celkový dojem vystoupení (v těchto typických oblečcích tančili především první lockeři). Do typického úboru jsou zahrnuty pruhované podkolenky, vestičky, barevné košile, velcí motýlci, kšandy, čepice, klobouky. Vystoupení probíhá ve skupině, ve dvojicích i sólově.

Locking is a style of funk dance, which is today also associated with hip hop. The name is based on the concept of "locking" movements, which basically means freezing from a fast movement and "locking" in a certain position, holding that position for a short while and then continuing at the same speed as before. It relies on fast and distinct arm and hand movements combined with more relaxed hips and legs. The movements are generally large and exaggerated, and often very rhythmic and tightly synced with the music. Locking is performance oriented, often interacting with the audience by smiling or giving them a high five, and some moves are quite comical.  Locking was originally danced to traditional funk music, such as that produced or performed by James Brown. Funk music is still commonly favored by locking dancers and used by many competitions such as the locking division of Juste Debout. Locking movements create a strong contrast towards the many fast moves that are otherwise performed quite continuously, combined with mime style performance and acting and other dancers. Locking includes many acrobatics and physically demanding moves, such as landing on one's knees and the split. These moves often require knee protection.


Historie.

Java HotSpot Performance Engine byl poprvé zveřejněn 27. dubna 1999.  Nejprve byl HotSpot dostupný pouze jako plugin ve verzi 1.2, standardní implementací Sun JVM se stává od verze 1.3.

Princip.

HotSpot jako svoji součást obsahuje známý Just-in-time (JIT) kompilátor. Před prvním spuštěním je program (zkompilovaný v bajtkódu) přeložen rychlým Just-in-time (JIT) kompilátorem a spuštěn. Z většiny výzkumů vyplývá, že 80% strojového času zabírá pouze 20% kódu, proto by se hodilo tento kód co nejvíce optimalizovat .  Z analýzy běhu programu JVM zjišťuje tzv. horká místa ("anglicky hot spots"), tedy metody, které jsou spouštěné opakovaně a velmi často. Tyto metody kompiluje tedy znovu s vyšší mírou optimalizace. Kód, který je spouštěn pouze jednou (například inicializační bloky tříd nebo některé konstruktory) by sice mohl běžet rychleji, ale to by znamenalo vyšší míru optimalizace a tedy pomalejší a důkladnější běh Just-in-time (JIT) kompilátoru a ve výsledku by takový program běžel pomaleji.  Díky tomu, že Java Virtual Machine (JVM) beží vždy na konkrétním procesoru, může JVM využívat konkrétní instrukce, a není výjimkou, že dosahuje kratšího strojového času než tradiční jazyky C nebo C++.

Vlastnosti.

Na zdrojovém kódu HotSpot JVM doposud pracovaly desítky lidí více než 15 let. (To je zároveň dobře a zároveň špatně.) HotSpot je již velkou věcí. Zdrojové kódy obsahují více než 1500 C/C++ hlavičkových a zdrojových souborů, dohromady obsahujících téměř 250.000 řádků kódu. Stejně jako jiné implementace JVM, HotSpot obsahuje:

Server a client.

Běhové prostředí JRE nabízí dvě implementace. Jedna se nazývá "client", ta druhá "server" určené pro desktopové počítače v případě prvním, ve druhém případě pro servery. Zatímco "client" vyžaduje především rychlé spouštění programů, rychlou odpověď po nějaké vstupně/výstupní operaci, "server" tak rychlý být nemusí. "Client" více využívá možností přímé interpretace. "Server" načítá velmi pomalu, ale s vysokou mírou optimalizace, protože předpokládá, že kód bude spouštěn velmi často a tedy by měl běžet velmi rychle.  Dalším rozdílem jsou přidělovaná časová kvanta běhu jednotlivých programů, která se liší přibližně desetinásobně (tedy pokud kód na JVM "client" běží 150ms, na JVM "server" může běžet až 1500ms, než je přepnut). "Client" chce obvykle rychlou odezvu, mnohdy i více programů. "Server" na druhou stranu musí obsluhovat mnoho požadavků, a tedy nemůže neustále přepínat mezi programy.

JVM přepínače (flags).

Podobně jako jiné implementace JVM obsahuje mnoho tisíc různých přepínačů a možností. Nejdůležitější pro HotSpot jsou pravděpodobně "-server" a "-client", pro nastavení chování HotSpot na různých konfiguracích hardware.

Podporované platformy.

Udržované firmou Oracle.

Podobně jako pro JDK od Oraclu je implementace HotSpotu vyvíjena a udržována pro Microsoft Windows, Linux, Solaris a Mac OS X. Podporované instrukční sady jsou x86-64, ARMv6, ARMv7 a SPARC (pouze Solaris).

Ostatní.

Portování na jiné platformy je samozřejmě díky GPLv2 licenci možné, ale velmi složité. Zdrojový kód je psán v C/C++ a obsahuje velmi vysoké procento jazyka assembleru. Projekt IcedTea se snaží o obecnější variantu HotSpot interpretru nazvanou "zero-asembler HotSpot" s téměř nulovou dávkou assembleru. Projekt IcedTea je především určen pro širokou škálu Linuxových distribucí.

Licence.

Od 13. listopadu 2006 je HotSpot JVM licencován pod GPL verze 2

HotSpot je jednou z implementací Java Virtual Machine (JVM) pro desktopové počítače a servery. Původně byl označen jako Java HotSpot Performance Engine a v současnosti je vyvíjen a udržován firmou Oracle. HotSpot je především velmi efektivní běhové prostředí pro programovací jazyky kompilovatelné do bajtkódu. HotSpot byl zpočátku vyvíjen jako alternativa ke standardní Java Virtual Machine, obsahující Just-in-time (JIT) kompilátor, který nebyl dostatečně efektivní.  Jméno HotSpot vzniklo z anglického "hot" (horký) a "spot" (místo), což je princip, na kterém HotSpot funguje - vyhledávání horkých a často spouštěných metod v programu.

HotSpot, released as Java HotSpot Performance Engine, is a Java virtual machine for desktop and server computers, maintained and distributed by Oracle Corporation. It features improved performance via methods such as just-in-time compilation and adaptive optimization.


Život.

Narodil se 2. března 1880 v Lembergu v Rakousku rodičům Jacques Lotkovi a Marii Doebely, kteří byli náboženští misionáři. Dětství strávil ve Francii a později v Anglii, kde studoval na Univerzitě v Birminghamu. Poté krátkou dobu studoval i na univerzitě v Lipsku. Roku 1902 přijel do Spojených států. Zde působil jako chemik ve společnosti Genereal Chemical Company, ze které odešel v roce 1908. Během tohoto období začal publikovat první dokumenty o matematické teorii evoluce a o obyvatelstvu. V letech 1908–1909 pracoval a studoval na Cornellově Univerzitě. V roce 1914 se vrátil do General Chemical Company, kde pracoval do roku 1919. Od roku 1924 až do svého důchodu v roce 1948 pracoval u společnosti Metropolitain Life Insurance Company, kde působil jako inspektor matematického výzkumu ve Statistickém úřadě a později jako statistik. Roku 1935 se oženil s Romolou Beattie. Zemřel 5. prosince 1949 ve svém domě v Red Bank v New Jersey.  Byl aktivní v mnoha profesních organizacích. V letech 1938–1939 byl prezidentem Asociace Populace v Americe, viceprezident (1938–1949) a předseda (1942) Americké Statistické Organizace. V letech 1948–1949 byl viceprezident Mezinárodní Unie pro Vědecké Vyšetřování Populačních Problémů a předseda Unie Národního Výboru Spojených států. Byl také členem Americké Veřejné Zdravotnické Organizace, Americké Statistické Asociace, Americké Asociace pro Pokrok ve Vědě a členem Ústavu Matematické Statistiky.

Dílo.

Ve svých dílech se zabýval rozložením populace z hlediska věku, porodnosti a úmrtnosti. Je autorem čtyř knih a mnoha vědeckých článků. V případě knih se jedná o díla z oblasti pojišťovnictví a matematiky: The Money Value of a Man (1930), Length of Life (1936) a Twenty-five Years of Health Progress (1937). Tato tři díla napsat spolu s Louisem I. Dublinem. Jeho další knihou je Analyse Démographique avec Application Particulière à L’Espèce Humaine. Toto dílo bylo publikováno ve Francii v roce 1939.  Roku 1925 vyvolal prudkou politickou debatu publikováním článku On the True Rate of Natural Increase, který se zaměřoval na přírůstek a úbytek populace ve Spojených státech. V tomto článku Lotka varuje před klesající populací ve Spojených státech.  V roce 1926 Lotka publikoval článek The Frequency Distribution of Scientific Productivity, zabývající se rozložením četností vědecké produktivity chemiků a fyziků. Popisuje zde Lotkův zákon, což je „"zákon vyjadřující vztah mezi počtem autorů a jimi publikovaných článků. Zjišťuje, že na každých 100 autorů publikujících jeden článek připadá 25 autorů, kteří publikují dva články, 11 autorů, publikujících 3 články a 6 autorů, kteří publikují 4 články. Na základě Lotkova zákona lze předem určit, kolik autorů publikuje více článků, pokud známe počet autorů, kteří publikovali jeden článek. Uplatňování tohoto zákona je významným prostředkem k měření produktivity vědecké práce."“  Je také znám v oblasti biologie, neboť vynalezl jeden tzv. Lotkův-Volterův model, známý také jako model dravec-kořist, který popisuje vzájemnou interakci a závislost mezi kořistí a dravci z hlediska rovnováhy v přírodě.

Alfred James Lotka (2. března 1880 Lvov, Rakousko-Uhersko – 5. prosince 1949 New Jersey) byl americký chemik, fyzik, matematik, statistik, biolog a demograf původem z východního Rakouska-Uherska. Známý je především pro výpočet tzv. Lotkova-Volterrova modelu a pro formulaci Lotkova zákona.

Alfred James Lotka (March 2, 1880 – December 5, 1949) was a US mathematician, physical chemist, and statistician, famous for his work in population dynamics and energetics. An American biophysicist, Lotka is best known for his proposal of the predator–prey model, developed simultaneously but independently of Vito Volterra. The Lotka–Volterra model is still the basis of many models used in the analysis of population dynamics in ecology.


Historie.

Sloup byl postaven v dórském stylu, v letech 180–196, po smrti císaře Marka Aurelia. Předlohou stavbě byl Trajánův sloup, který byl vystavěn v roce 113 na Traianově fóru, na počest římských vítězství nad Dáky.  Skládá se z dvaceti osmi bloků z carrarského mramoru. Jeho trup vysoký 29,62 metru s průměrem 3,7 metru stojí na deset metrů vysokém podstavci. Na spirálovém vyvýšeném pase, stylem připomínající Trajánův sloup, je vytesano stošestnáct bojových scén zachycujících obě vojenské tažení Marka Aurelia v letech 172–175 proti Markomanům a Sarmatům. Oproti Trajánovu sloupu jsou scény provedeny hlubšími vrypy, které činí postavy plastičtější a výraznější.  Reliéfy jsou velmi významným historickým dokladem a jediným zachovaným ikonografickým svědectvím bojů mezi Římany a středoevropskými germánskými kmeny v době Markomanských válek. Jednotlivé výjevy i samotné postavy jsou zdrojem mnoha informací. Vzhled římských vojenských táborů, způsob přemostění řeky, vzhled osob či příbytků Germánů, představují jedinečný zdroj poznatků a dokladů týkajících se zmíněných událostí.  Latinské pojmenování sloupu je důkazem toho, že sloup byl původně zasvěcen císaři a jeho manželce Faustině. Jejich pozlacené sochy původně stály na vrcholové platformě monumentu, přístupné po vnitřním točitém schodišti se stodevadesáti stupínky. V roce 1589 dal papež Sixtus V. obě sochy odstranit a nahradit bronzovou sochou apoštola Pavla s mečem. Současně byl sloup zrekonstruován architektem Domenikem Fontanou. Fontana vytvořil nový mramorový základ, na který použil stavební materiál ze zbouraného Septizonia na Palatinu.  Na věčnou památku této události dal papež do podstavce vytesat nápis: SIXTVS V PONT MAX COLVMNAM HANC COCLIDEM IMP ANTONINO DICATAM MISERE LACERAM RVINOSAMQ(UE) PRIMAE FORMAE RESTITVIT A. MDLXXXIX PONT IV  SIXTUS V., NEJVYŠŠÍ PONTIFEX, OBNOVIL TENTO SLOUP, VĚNOVANÝ CÍSAŘEM ANTONINEM, BOHUŽEL POŠKOZENÝ, DO SVÉ PŮVODNÍ PODOBY. ROKU 1589, VE ČTVRTÉM ROCE SVÉHO PONTIFIKÁTU.

Sloup Marka Aurelia ( "Columna Centenaria Divorum Marci et Faustinae", "Colonna di Marco Aurelio") je starověká stavební památka, nacházející se na náměstí Piazza Colonna v Římě.

The Column of Marcus Aurelius (, ) is a Roman victory column in Piazza Colonna, Rome, Italy. It is a Doric column featuring a spiral relief: it was built in honour of Roman emperor Marcus Aurelius and modeled on Trajan's Column.


Stavba.

Hlavní část těla kanonaki tvoří trojstranná dřevěná plochá deska, na níž je podélně nataženo obvykle 26 strun. Struny bývaly vyrobeny ze zvířecích střev, dnes se vyrábí ze syntetických vláken. Dřevěná deska bývá 95 a 100 centimetrů dlouhá, 38 až 40 centimetrů široká a 4 až 6 centimetrů silná a obvykle je vyrobena z ebenu nebo růžového dřeva. Do dřevěné desky jsou vyvrtány dírky, které jsou hojně dekorovány. Součástí hudebního nástroje jsou mosty, které se přikládají na struny, aby se tak docílilo požadovaných tónů. Na struny se hraje pomocí brnkátek podobně jako na kytaru, nebo pomocí dvou konečků prstů. Jeden tón se skládá ze tří současně zahraných tónů. Hráč si položí kanonaki vsedě na kolena a za užití brnkátek nebo prstů hraje podobně jako na cimbál nebo kytaru.  Podoba kanonaki se stát od státu liší, a to jak v rozměrech, počtu strun, počtu mostů, tak i v konečných detailech, tvarech a zdobení.

Historie.

Kanonaki znamená "zákon", nebo "pravidlo". Qanun byl jako hudební styl středoevropské oblasti znám přinejmenším z desátého století našeho letopočtu. Jen těžko lze však vystopovat pravý původ tohoto hudebního nástroje. Rané verze hudebního nástroje kanonaki se objevily ještě před vypuknutím éry antiky. Ve středověku je znám se skript a kostelních fresek byzantského a pobyzantského období. Do Evropy se pravděpodobně dostal z Malé Asie. Jiní tvrdí, že původem kanonaki je Egypt, kde se objevil nástroj obdobných tvarů a velikostí. Do našich končin se zřejmě dostal po moři společně s loděmi mořeplavců plujících za obchodem. Až do patnáctého století se na kanonaki hrálo ve stoje, nechávajíc hudební nástroj na vrchní polovině těla opřené například o hruď. Od patnáctého století se na tento nástroj hraje již dodnes známým způsobem, tedy vsedě na klíně.  Kanonaki se stalo velice oblíbeným hudebním nástrojem v dnešním Turecku. Po postupném přizpůsobování rytmů a vlivu Turecka, Persie a Arábie (ze všech uvedených jako poslední) se do církevních a byzantských skladeb dostaly obvyklé rytmické liché rytmy, nejčastěji pak 9/8 a 7/8. V Malé Asii byla typická hudba z přístavních tavern s odlehčenou zábavou, zatímco v Řecku se uchytily emotivní, smutné žalmy. S migrací obyvatel se však hudební styly začaly míchat a posledním výrazným vlivem byl přesun tureckých Řeků zpátky do Řecka po skončení první světové války. Řekové kanonaki již dávno znali, turečtí Řekové však ovlivnili soudobou hudbu co se týče stylu hudby.

Současnost.

Z církevních a obřadních rituálů, během nichž v hudebních tělesech bylo kanonaki používáno, stal se dnes poslech této hudby zajímavou záležitostí. Lidé mohou navštěvovat hudební školy, kde se lze zúčastnit lekcí za účelem naučit se hrát na kanonaki. Pro pasivní milovníky této hudby jsou pak připraveny koncerty a turné hudebních skupin specializujících se na tradiční hudbu. Církevní a byzantské rytmy byly postupně doplněny styly perskými, arabskými a tureckými. Mezi soudobé známé osobnosti zabývající se hrou na kanonaki patří zejména "N. Stefanidis, P. Tampouris, P. Dimitrakopoulos, M. Koutsaggelidis, M. Karpathios" a mnoho dalších. Kanonaki však není nástrojem určeným ryze pro klasickou hudbu, jak nám demonstruje metalová skupina Kawir, jejíž hlavní představitel ovládá hru na tento hudební nástroj. Co se týče české hudební scény, můžeme si kanonaki vyslechnout během představení Hudebního souboru Lycea Řekyň v České republice. Tento hudební soubor má svůj vlastní kalendář akcí, v němž nalezneme data konání koncertů a vystoupení. Další možností, kde si můžeme tuto hudbu vyslechnout je česká hudební skupina "Anatoli", zformovaná z bývalých členů hudební skupiny "Baharat", která se specializuje na hraní tradiční řecké maloasijské hudby.

Kanonaki je strunný hudební nástroj a orientální citera, též známý jako kanoni, psaltirio (řecky) a dulcimer (anglicky), též obdobný cimbálu. V dnešní době je nástroj hojně používán zejména v tradiční turecké a řecké hudbě, obvykle za doprovodu dalších hudebních nástrojů jako je například Panova flétna.

The qanun, kanun, ganoun or kanoon (; ; , "qanon"; , "qānūn"; ; ; ; ) is a string instrument played either solo, or more often as part of an ensemble, in much of the Middle East, North Africa, West Africa, Central Asia, and southeastern regions of Europe. The name derives from the Arabic word "qanun", meaning "rule, law, norm, principle", which is borrowed from the ancient Greek word and musical instrument (rule), which in Latin was called canon (not to be confused with the European polyphonic musical style and composition technique known by the same name). Traditional and Classical musics executed on the qanun are based on Maqamat or Makamlar. Qanun trace its origins to a stringed Assyrian instrument from the Old Assyrian Empire in Mesopotamia, specifically from the nineteenth century BC. This instrument came inscribed on a box of elephant ivory found in the Assyrian capital Nimrud (old name: Kaleh), which is about 35 km from the city of Mosul in Iraq. The instrument is a type of large zither with a thin trapezoidal soundboard that is famous for its unique melodramatic sound.


Děj.

Krásný a mladý Adonis je na lovu. Potkává se s bohyní lásky a krásy Venuší, která se ho až agresivně snaží svést. Stáhne ho z koně na zem a odmítá pustit, dokud ji nepolíbí. Přesvědčuje ho lichotkami, kritikou i odkazy na řád přírody. Adonis ji vytrvale odmítá a pokouší se uniknout.  Když jeho kůň zvětří klisnu a uteče za tím, čemu se Adonis brání, rozzuří ho to. Venuše neustává v přemlouvání a něžném boji. Adonidovo příkré vysvětlení, že na lásku se cítí příliš mlád, ji přivede do mdlob. To mladíka vyděsí tak, až zapomene na svůj odmítavý postoj a křísí ji polibky a dotyky.  Venuše se probouzí a je nadšena, že aspoň částečně uspěla. Nastává noc a bohyně zve Adonida k milování. Ten raději odchází za přáteli, se kterými se chystá druhý den lovit kance.  Venuše je nešťastná a má o něj strach, noc probdí a ráno se ho vydá hledat. Najde už jen jeho zkrvavené tělo. Bohyně pronese proroctví, že láska už nikdy nebude bez smutku. Z Adonidovy krve vyraší rudá květina, Venuše si ji utrhne a odjíždí domů truchlit.  Zde báseň oproti mýtu i Ovidiovu zpracování končí. Láska nebyla naplněna a hlavní mužská postava básně zůstává mrtvá.

Formální stránka.

Báseň je na titulní straně uvozena dvojverším z Ovidiových Amores. "Vilia miretur vulgus : mihi flavus Apollo Pocula Castalia plena ministret aqua." (Shakespeare, 2009) (Ať se dav jeví nad obyčejnými věcmi, pro mě nechť zlatovlasý Apollón připraví šálky plné vody z fontány Kastalie.)  Báseň má 199 strof po šesti verších (celkem 1194 veršů), které se rýmují dle schématu ababcc.  Báseň se vyznačuje silným erotickým nábojem, rafinovanou prací s jazykem, formální přesností, promyšlenou strukturou a výraznou vizualizací děje. Autor pracuje jak s konvenčními metaforami sexuální touhy a vášně (jako oheň, hlad, pára), tak s množstvím zvířecích a loveckých metafor. Pro Shakespeara typické zrcadlení děje lze najít ve zmínce o uprchlém Adonidově koni, a jako v zrcadle je i změněné – Adonidův kůň běží za klisnou a ona na jeho milostnou hru přistupuje.  V této narativní básni se objevují i motivy později využité v Shakespearově lyrické poezii, v sonetech (motiv sebelásky a motiv nesmrtelnosti prostřednictvím našich potomků). (Shakespeare, 2009)

Soudobé vnímání.

V době, kdy báseň vyšla, byla poezie chápána jako nadřazená dramatu, určenému nižším vrstvám (Dunton-Downer, 2006), a proslavila Shakespeara více než divadelní hry, které do té doby napsal. Neopětovaná láska či milostná touha byla v renesanci velmi oblíbeným námětem. Shakespeare navíc tuto tematiku obrací – oproti obvyklému vzorci nechává jednostrannou vášní trpět ženu, navíc bohyni.  Krom erotického námětu stojí za úspěchem básně především její elegantní styl, opěvovaný například Francisem Meresem v pojednání Palladis Tamia z roku 1598.  „Kdyby Múzy mluvily anglicky, mluvily by Shakespearovými krásně plynoucími větami.“ (Wells, 2004)

Venuše a Adonis (anglicky Venus and Adonis) je první z narativních básní Williama Shakespeara a vůbec první jeho vytištěné dílo (Shakespeare, 2009). Poprvé ji vydal Richard Field ze Stratfordu nad Avonou, Shakespearův vrstevník, v roce 1593 (Dunton-Downer, 2006) a za Shakespearova života vyšla ještě devětkrát (ibid). Dochovala se pouze jediná kopie prvního vydání, což svědčí o značné oblibě básně (Wells, 2004)  Shakespeare ji napsal v době, kdy byla kvůli morové epidemii uzavřena londýnská divadla, a věnoval ji Henrymu Wriothesleyovi, 3. hraběti ze Southamptonu. Stejně tak to bylo s jeho další narativní básní Znásilnění Lukrécie. Jako inspirační zdroj použil desátou knihu Ovidiových Metamorphoses v překladu Arthura Goldinga z roku 1567.

Venus and Adonis is a narrative poem by William Shakespeare published in 1593. It is probably Shakespeare's first publication.  The poem tells the story of Venus, the goddess of Love; of her unrequited love; and of her attempted seduction of Adonis, an extremely handsome young man, who would rather go hunting. The poem is pastoral, and at times erotic, comic, and tragic. It contains discourses on the nature of love, and observations of nature.  It is written in stanzas of six lines of iambic pentameter rhyming ABABCC; although this verse form was known before Shakespeare's use, it is now commonly known as the "Venus and Adonis" stanza, after this poem. This form was also used by Edmund Spenser and Thomas Lodge. The poem consists of 199 stanzas or 1,194 lines.  It was published originally as a quarto pamphlet and published with great care. It was probably printed using Shakespeare's fair copy. The printer was Richard Field, who, like Shakespeare, was from Stratford. "Venus and Adonis" appeared in print before any of Shakespeare's plays were published, but not before some of his plays had been acted on stage. It has certain qualities in common with "A Midsummer Night's Dream, Romeo and Juliet", and "Love's Labour's Lost". It was written when the London theatres were closed for a time due to the plague.  The poem begins with a brief dedication to Shakespeare's patron, Henry Wriothesley, 3rd Earl of Southampton, in which the poet describes the poem as "the first heir of my invention".


Ekologie.

Světlomilná rostlina snášející v mládí i polostín. Ke zdárnému růstu potřebuje větší půdní i vzdušnou vlhkost, snese však přechodně i sucho. Na úživnost půdy nebo alkalitu půdy nemá zvláštních nároků, ideální jsou půdy dobře propustné a vzdušné. Neškodí mu městské prostředí, je tolerantní vůči imisím i prachu, při tvrdých evropských zimách někdy namrzá. V jeho domovině bývají stromy starší 200 let napadány dřevokaznými houbami, hlavně bělochorošem hořkým ("Tyromyces amarus"), které způsobující jejich úhyn. Spory hub vnikají do dřeva stromů přes rány způsobené požáry (spálená hrubá kůra).  Roste poměrně pomalu, jeho velikost závisí na místních podmínkách. Ve vysokých nadmořských výškách a na zvlášť nevýživných a suchých lokalitách může být zakrslý nebo má keřovitou formu. Obvykle se vyskytuje ve smíšených lesích s ostatními druhy stromů, jen málokdy vytváří jednodruhové porosty. Ve Spojených státech se v Oregonu vyskytují jeho největší exempláře, nejvyšší (69,8 m) i s nejtlustším kmenem (391 cm). Stromy se tam dožívají věku přes 500 let, nejstarší ověřený má 542 roků. V Evropě měří nejvyšší strom 38 m a nejširší má průměr 187 cm.

Popis.

Jehličnatý jednodomý strom, dosahující průměrně výšky 40 m a šířky kmene 2 metry, se štíhlou kuželovitou korunou. Kořenový systém má mnoho do stran vedoucích kořenů které zaručují dobré ukotvení. Kůra sloupovitého kmene je červenohnědá, lesklá a již od mládí se odlupuje v dlouhých pásech a šupinách, u starších stromů tloustne a chrání tak kmen před požáry. Větve rostou výrazně šikmo vzhůru, u starších jedinců se stávají vodorovnými a na koncích jsou mírně převislé. Letorosty jsou ploché, mívají šířku do 2 mm a z horní i spodní strany bývají trávově zelené, někdy mají na spodní straně nevýraznou bělavou kresbu; mladé letorosty po rozemnutí voní po pryskyřici. Asimilačními orgány jsou drobné, podlouhle vejčité, křižmostojné, střechovitě se kryjící šupinovité lístky přitisklé k větvičce. Lístky na hlavním výhonu jsou dlouhé i 12 mm, na bočních výhonech jen 4 mm, jejich špičky odstávají a proto větvičky pazeravu působí na omak drsně.  Asi ve třiceti létech začíná pazerav sbíhavý plodit. Samičí šištice vyrůstají na koncích větviček a v mládí mají zelenavou nebo růžovou barvu; samčí šištice jsou nažloutlé. Šišky ve zralosti jsou zbarveny hnědé či žlutohnědé, jsou hladké, oválné, 2 až 3 cm dlouhé a 1 cm tlusté, mají tři páry vstřícně postavených semenných šupin. V šišce jsou nejvýše čtyři semena, která mají béžovou nebo hnědou barvu, bývají asi 7 mm velká a uzrávají již prvním rokem. Semena jsou vybavena dvěma nestejnými křidélky dlouhými až 15 mm.  Druh se dobře množí vegetativně i generativně. Klíčivost semen je ve středoevropských podmínkách po stratifikaci asi 30 %, lze také množit polovyzrálými řízky nebo dokonce roubováním za kůru na podnože zeravů. Ploidie druhu je 2n = 22.

Význam.

V místech původního výskytu je pazerav sbíhavý důležitý hospodářský druh, jeho lehké, měkké a mírně voňavé dřevo je odolné proti hnilobě i povětrnostním vlivů. Je rozděleno na úzkou a světlou běl a na světle hnědé až načervenalé jádro. Je odolné vůči hmyzím škůdcům.  Z důvodu vyčerpáni zásob je jeho těžba již omezena, přesto se dále používá hlavně v exteriéru kde se uplatňuje jeho odolnost vůči vlhkosti a rozměrová stabilita. Vyrábějí se z něho okna, zahradní lavičky, slouží k venkovním obkladům a ke zhotovení různých zahradních konstrukcí. Dobře se opracovává a používá se na rozličné bytové doplňky. Pro líbivou barvu a aromatickou vůni je populární i pro vnitřní obklady stěn, obzvláště je v oblibě zbarvené dřevo nařezané ze stromu napadeného houbou. V minulosti bylo jeho dřevo hlavní surovinou pro výrobu tužek.  Druh roste v porovnání s běžně pěstovanými jehličnatými stromy velmi pomalu a proto obvykle není v lesní kultuře vysazován s předpokladem hospodářského využívání. Je však sázen jako okrasný strom do parků a velkých zahrad, ať již jako solitéra nebo v menší skupině. Jsou již vyšlechtěny některé kultivary, např. 'Aureovariegata' se žlutě panašovanými větvičkami.

Taxonomie.

Pazerav sbíhavý je někdy nesprávně řazen do malého rodu "Libocedrus".

Pazerav sbíhavý ("Calocedrus decurrens") je jehličnatý, stálezelený strom který pochází a je nejvíce rozšířen v horách na západě Spojených států amerických v Oregonu a Kalifornii. Obvykle roste na úbočích horských svahů v nadmořské výšce od 400 do 2700 m. Tento druh byl do Evropy (do Velké Británie) dovezen roku 1853 a byl ze semene vypěstován a vysázen v Edinburghu. Později se začal jako okrasná parková rostlina rozšiřovat dále po Evropě i mimo ní.  Do České republiky byl pazerav sbíhavý dovezen roku 1856 a vysázen v zámeckém parku Hluboká, roku 1910 u zámku v Jezeří a roku 1927 u zámku v Průhonicích. V České republice je i přes svůj atraktivní vzhled stále poměrně vzácný.

Calocedrus decurrens, with the common names incense cedar and California incense-cedar (syn. "Libocedrus decurrens" Torr.), is a species of conifer native to western North America, with the bulk of the range in the United States, from central western Oregon through most of California and the extreme west of Nevada, and also a short distance into northwest Mexico in northern Baja California. It grows at altitudes of . It is the most widely known species in the genus, and is often simply called 'incense cedar' without the regional qualifier.


Historie.

Založení muzea předcházelo mnoho událostí po smrti Vincenta van Gogha. Jeho celé dílo zdědil bratr Theo van Gogh a po jeho brzkém úmrtí Theův syn a malířův synovec Vincent Willem van Gogh. Právě ten se zasloužil o založení Sdružení Vincenta van Gogha ("Vincent van Gogh Stichting") v roce 1960 a o dva roky později celou sbírku čítající asi 200 maleb, kreseb a dopisů prodal Nizozemskému království za 15 milionů guldenů.  Mezi lety 1963 a 1964 byla navržena a postavena budova dnešního muzea. O návrh se postaral nizozemský architekt Gerrit Rietveld. Muzeum bylo slavnostně otevřeno 2. června 1973 tehdejší nizozemskou královnou Juliánou. Ta při této příležitosti poděkovala van Goghově rodině za jejich mnohaletou péči o malířovo dílo.

Sbírky.

Kromě rodinné sbírky van Goghových děl se ve stálé expozici nacházejí díla jeho současníků a umělců, kteří byli malířovým dílem ovlivněni.

Stálá expozice.

Stálá expozice muzea se skládá především z děl Vincenta van Gogha. V roce 2014 prošla tato expozice změnou a nově zaznamenává i dříve kontroverzní témata jako jsou například nemoc a sebevražda malíře. Poprvé je také autorovo dílo důsledně zasazeno do kontextu doby. Na několika poschodích mohou návštěvníci sledovat autorův vývoj od rané tvorby až po jeho vliv na budoucí generace.  Sbírka je rozdělena do kapitol. Každá kapitola se vyznačuje jednou barvou a jedním klíčovým dílem, které nejlépe vystihuje van Goghovy umělecké ambice dané doby. Zvláštní pozornost je zde také věnována umělcovým kresbám, kterých měl na kontě více než tisíc. Vzhledem k tomu, že jsou kresby citlivé na světlo, je velmi obtížné je vystavovat. Muzeum proto zavedlo nový systém, kdy je vystaveno přibližně osm kreseb a ty se stále střídají. Tak jsou uchráněny před negativními vlivy okolí a zároveň mohou návštěvníci alespoň část této tvorby vidět na vlastní oči.  V souvislosti s van Goghovou uměleckou kariérou jsou vystavena také díla jeho přátel a kolegů Paul Gauguina a Henriho de Toulouse-Lautrec. Některá díla jsou doprovázena i moderními dotekovými obrazovkami, které umožňují návštěvníkům podívat se na zvětšeniny van Goghových maleb nebo si virtuálně prolistovat jeho náčrty.  Mimo stálou expozici jsou v muzeu často vystavována díla mladých umělců. V roce 2015 zde byla uspořádána výstava s názvem „When I give, I give myself“ (Když dávám, tak dávám sebe), při které 23 současných umělců prezentovalo své umělecké reakce na van Goghovy dopisy.

Budova.

Prostory muzea se skládají ze dvou budov: původní hlavní budovy architekta Gerrita Rietvelda a novějšího Kurokawova křídla.

Rietveldova budova.

Rietveldova budova byla otevřena až dlouho po smrti architekta († 1964) současně s otevřením muzea v roce 1973. V této části muzea, která se nachází na ulici Paulus Potterstraat v centru Amsterdamu, je vystavena stálá expozice van Goghových děl. Na budově je jasně poznat Rietveldův rukopis, jeho cit pro hru s geometrickými tvary a světlé, otevřené prostory, které jsou pro muzeum ideální.

Kurokawovo křídlo.

Kurokawovo křídlo vzniklo podle návrhu japonského architekta Kashi Kurokawy, který měl na svém kontě již několik muzejních staveb v Japonsku. Autor se rozhodl pro asymetrickou stavbu, která kontrastuje s Rietveldovými geometrickými tvary. Budova byla otevřena v roce 1999 a slouží především jako prostor k mimořádným výstavám.  V roce 2014 započala rozsáhlá rekonstrukce vchodu z náměstí Museumplein. Na jejím návrhu spolupracovali Kashi Kurokawa a nizozemský architekt Hans van Heeswijk. Rekonstrukce byla dokončena na podzim roku 2015.

Van Goghovo muzeum (nizozemsky "Van Gogh museum") patří mezi nejznámější a nejvýznamnější amsterdamská muzea. Nachází se na náměstí Museumplein a je věnováno nizozemskému malíři Vincentu van Goghovi a jeho dílu.  Muzeum si jako instituce klade za cíl přiblížit umělcův život a jeho dílo co nejvíce rozličným skupinám návštěvníků a tím je inspirovat a obohatit. V roce 2016 je navštívilo 2,1 milionu lidí a patří tak mezi 25 nejpopulárnějších muzeí na světě. Muzeum vlastní největší sbírku van Goghových děl, a sice více než 200 obrazů a 400 kreseb ze všech období jeho tvorby. Mezi nejznámějšími exponáty jsou "Jedlíci brambor", "Ložnice v Arles" a jedna z verzí "Slunečnic".

The Van Gogh Museum is a Dutch art museum dedicated to the works of Vincent van Gogh and his contemporaries in Amsterdam; it is located at the Museum Square in the borough Amsterdam South, close to the Stedelijk Museum, the Rijksmuseum, and the Concertgebouw. The museum opened on 2 June 1973, and its buildings were designed by Gerrit Rietveld and Kisho Kurokawa.  The museum contains the largest collection of Van Gogh's paintings and drawings in the world. In 2017, the museum had 2.3 million visitors, and was the most visited museum in the Netherlands, and the 23rd most visited art museum in the world. In 2019, the Van Gogh Museum launched the "Meet Vincent Van Gogh Experience", a technology-driven "immersive exhibition" on Van Gogh's life and works, which has toured globally.


Popis.

Je to nízká, křehká, hustě rozvětvená a mělce kořenící bylina. Lodyhy jsou poléhavé až vystoupavé, porostlé bílými chloupky; listy vstřícné, vejčité, na konci zašpičatělé, v dolní části lodyhy řapíkaté, v horní naopak přisedlé. Drobné květy vyrůstají ve vijanech v paždích listů; jsou pravidelné, pětičetné, oboupohlavné, s bílými korunními lístky a samosprašné. Plodem je vícesemenná tobolka s šedohnědými až černými, zhruba 1,5 mm dlouhými semeny, porostlými bradavčitými výrůstky.  Kvete během celého roku, včetně mírnějších zim. Má velmi krátkou vegetační dobu. Na jedné rostlině dozrává až několik tisíc semen, která vysemeňují postupně a klíčí v průběhu celého roku. V půdě vydrží životná i několik let.  Ptačinec prostřední je původně eurasijský druh, díky antropogennímu šíření dnes již kosmopolitní. V ČR je rozšířen obecně, prakticky na všech půdách od nížin do hor. Nejlépe se mu daří na půdách úrodných, vlhkých a humózních, kde často tvoří souvislé pokryvy.

Využití.

Ptačinec se využívá v tradiční medicíně i jako jedlá rostlina. V tradiční medicíně Asie a Afriky byl odvar listů užíván k léčení potíží respiračních a trávicího traktu, ale i k hojení ran a rozličným problémům s pokožkou. Na začátku 21. století se začal čaj z ptačince objevovat jako doporučený prostředek na hubnutí - byť jeho účinek na váhu je sporný, má pozitivní vliv na snižování hladiny cholesterolu. Díky vysokému obsahu flavonoidů, taninů a saponinů vykazuje i protizánětlivé a antibakteriální účinky. Oproti jiným divoce rostoucím rostlinám má spíše nižší obsah vitamínu C.  K jídlu se sbírají mladé a dosud nerozkvetlé výhonky, které lze použít do salátů, pomazánek, polévek nebo jako alternativu či příměs špenátu. Rostlina je považována za bezpečnou k požití, ale kvůli vysokému obsahu draslíku není vhodná jako hlavní složka potravy zvířat.

Etymologie.

Latinské jméno vychází ze slova "stella" (česky hvězda) podle hvězdovitého tvaru květů rostliny. V angličtině je tak občas označovaný i jako "starweed" (hvězdovitý plevel). Běžný anglický název "chickweed" ("slepičí plevel") vznikl nejspíš proto, že se rostlinou často krmila již od středověku mladá drůbež i divocí ptáci.

Odkazy.

Externí odkazy.

Ptačinec prostřední ("Stellaria media"), zvaný též ptačinec žabinec, je jednoletá bylina z čeledi hvozdíkovité, hojná v lesích, polích i zahradách. Patří k našim nejrozšířenějším plevelům a je významným plevelem zemědělských plodin celosvětově.

Stellaria media, chickweed, is an annual and perennial flowering plant in the family Caryophyllaceae . It is native to Eurasia and naturalized in throughout the world. This species is used as a cooling herbal remedy, and grown as a vegetable crop and ground cover for both human and poultry consumption. It is sometimes called common chickweed to distinguish it from other plants called chickweed. Other common names include chickenwort, craches, maruns, and winterweed. The plant germinates in autumn or late winter, then forms large mats of foliage.


Životopis.

Ramsey se narodil v Detroitu rodičům Nathanielovi a Jeraldine Ramseyovým. Má 5 sourozenců. David je držitelem černého pásku v Jeet Kune Do, dále studoval box a tae kwon do.

Kariéra.

1977–1999.

Ramsey má za sebou dlouholetou hereckou kariéru. Jeho první roli získal již v roce 1977 v seriálu "Lovers and Friends", kde si zahrál roli Rhetta Saxtona (nahradil původního Boba Purveyho). Střihl si také hostující roli v thrillerech "Sanctuary of Fear" "(1979) a" "The Clairvoyant" "(1982)." První větší roli si zahrál až v roce 1987 ve filmu "Scarred Stiff""." Po té David delší dobu nehrál, až v roce 1995 se objevil jako jeden z komparzistů v televizním kriminálním seriálu "Murder One" stejně jako v roce 1996 v seriálu "Space: Above and Beyond." Vedlejší roli si také zahrál po boku Eddieho Murphyho ve filmu "Zamilovaný Profesor" (1996), kde hrál jednoho z jeho studentů. Poté byl komparzistou v seriálech "A Very Brady Sequel" (1996), "Her Costly Affair", "Deutschlandlied" a "Con Air" (1997).  První velká role přišla se seriálem "The Good News", kde si zahrál v hlavní roli Pastora Davida Randolpha, mladého pastora majícího trable se zařazením se na svém novém místě v kostele. V roce 1998 si zahrál vedlejší role ve třech filmech, "A Short Wait Between Trains", "Rodina Matky Flory" a "Chips se vrací". V roce 1999 si zahrál významnější roli ve filmu "Vzpoura v Port Chicagu" a vedlejší ve filmu "Tři do tanga".

2000 – 2008.

V roce 2000 si David zahrál hlavní roli ve filmu "", kde ztvárnil známého amerického boxera Cassiuse Claye známého jako Muhammad Ali. Tentýž rok si zahrál roli Sidneyho Parkera ve filmu "Pošli to dál" "," kde mimo jiné hrála i Helen Hunt"." V roce 2001 se objevil v několika dílech seriálu "For Your Love" v roli Briana. Téhož roku si střihl hostující role v seriálech ("Zloději, Girfriends") a jednu z hlavních rolí ve filmu "Bláznivý šaman". V roce 2002 si zahrál ve filmu "Romeo Fire" a v seriálech "For The People" a "Ten, kdo tě chrání".  V roce 2003 si zahrál Sama Gabla ve filmu "The Flannerys" a hostující role v seriálech "Křižovatky medicíny"", Námořní vyšetřovací služba," a "One on One". V roce 2004 jsme mohli Davida zahlédnout v seriálech "Drzá Jordan, Kriminálka Miami, Salon Krásy, Second Time Around" nebo "Čarodějky." V roce 2005 si opět zahrál v hlavní roli a to ve filmu , dojemný příběh o slavném baseballovém nadhazovači. Ten rok si také zahrál v pár dílech seriálu "Huff" a Rustyho v "All of Us". Také si zahrál v televizních filmech "Batsheba, Jane Doeová: Jiná tvář a Central Brooking," dostal také vedlejší roli, Willa Bennetta, v seriálu "Posel ztracených duší", kde hrál během čtyř let ve čtyřech dílech.  V roce 2006 si David zahrál ve filmech "Ahoj Ségro, Sbohem živote!, Smrtelná nákaza" a v seriálech "Západní křídlo" a "Kriminálka Las Vegas". V roce 2007 pak v seriálech "Myšlenky zločince, Cestovatel" a ve akčním krimi filmu "Bobby Z", kde hrál mimo jiné i Paul Walker a Laurence Fishburne. V roce 2008 hrál jednu z hlavních rolí Dona Merritta v seriálu "Hollywood Residential", který po 8 dílech zrušili. Dále si zahrál vedlejší roli v osmi dílech seriálu "Wildfire", kde ztvárnil Dr. Noaha Gleasona. V tomto roce zvládl ještě vedlejší roli v krimi dramatu "The Coverup".  Během let 2008 až 2008 hrál v seriálu "Dexter". Poprvé se v seriálu objevil v prvním dílu třetí řady „Náš otec“ a naposledy v pátém dílu čtvrté řady „Drsný Harry“- David ztvárnil postavu Antona Briggse informátora, který pracoval pro detektiva Joeyho Quinna a byl také přítelem Debry Morganové, sestry hlavního hrdiny Dextera Morgana. Anton se stal obětí sériového vraha "Kožaře", jinak také známého jako George King. "Kožař" Antona mučil, avšak nestihl ho zabít, protože byl vyrušen Debrou a Quinnem.

2009 - 2020: "Arrow" a další role.

V roce 2009 si David zahrál jednu z hlavních rolí v americko-španělském dramatu "Mother and Child", kterému se dostalo vysokého hodnocení. David v něm ztvárnil roli Josepha, manžela jedné ze tří hlavních hrdinek Lucy, kterou ztvárnila herečka Kerry Washington. Ve filmu si mimo jiné zahrál i Samuel L. Jackson a Naomi Watts.  Pár vedlejších vedlejších rolí si zahrál, například v seriálech "Castle na zabití" (2009), "Chirurgové" (2010), Ala Druzinskyho v 8 dílech "Outlaw" (2010), "The Defenders" (2010 - 2011), v 16 dílech seriálu "Spravedlnost v krvi" v roli Majora Cartera Poolea a nově i vedlejší roli ve filmu "Accidental Love" (2015), "Draft" (2014).  Nejvýznamnější rolí Davidovi kariéry je uričtě role Johna „Digga“ Diggla, který je podle českých fanoušků seriálu, kteří hlasovali na stránce edna.cz, čtvrtou nejoblíbenější postavou seriálu "Arrow" od televizní stanici The CW. John Diggle je bývalý americký voják, který byl najat jako bodyguard Olivera Queena, ztvárněného Stephenem Amellem, a později se stane členem týmu Arrow, společně s Felicity Smoak, ztvárněnou Emily Bett Rickards. David se také objevil v crossoveru mezi seriály "Arrow" a "The Flesh", v díle „Flesh vs. Arrow“.

David Ramsey (* 17. listopadu 1971, Detroit, Michigan, USA) je americký herec, který se proslavil rolemi v seriálech "Dexter" a "Arrow" a rolí ve filmu "Mother and Child".

David Paul Ramsey (born November 17, 1971) is an American actor, director, and martial artist, best known for his roles in the CW series "Arrow" as John Diggle/Spartan, Anton Briggs on the Showtime TV series "Dexter", and the film "Mother and Child" (2009) as Joseph.


Vojenská kariéra.

Do francouzské královské armády vstoupil jako řadový příslušník roku 1758, na počátku revoluce narukoval do národní gardy, byl příslušníkem Moselské armády a náčelníkem štábu generála Schérera. V roce 1795 se stal brigádním generálem a roku 1799 generálem divizním. Do dějin vešel především díky účasti na Napoleonových vojenských kampaních. Účastnil se 1. italského tažení i výpravy do Egypta, kde se stal guvernérem Alexandrie po Bonapartově útěku z Egypta. Domů se Friant mohl vrátit až po kapitulaci zbytků Orientální armády. Nejvyšší věhlas si vysloužil pod vedením maršála Davouta, jako jeden ze tří generálů „Železných divizí“. Jeho vojenské zkušenosti vynikly především v bitvě u Aurestadu roku 1806, a následně i během Ruského tažení, které se odehrávalo roku 1809, kde byl bohužel zraněn a do zbytku vojenské kampaně již nezasáhl. Poté co se zotavil, se zúčastnil i bitvy u Drážďan, Lipska, i Hanau roku 1813. Do bojů zasáhl i roku 1814 v bitvách u Bar-sur-Aube, Montmirail. Zúčastnil se i slavné bitvy u Waterloo, kde velel pěchotě císařské gardy a zúčastnil se i posledního útoku střední gardy.

Friantova úloha v tažení roku 1805.

Cesta ke Slavkovu.

Roku 1805 přišla zpráva o vzniku nové koalice, kterou tvořilo Rusko a Rakousko, což znamenalo, že původní plán vylodění se v Anglii byl odložen a bylo nutné zahájit tažení směrem na východ, Friant, jenž měl být původně účastníkem tažení na Anglii, se tak musel vydat jiným směrem, jako divizní generál pod vedením maršála Davouta. Friantova divize v rámci třetího sboru mířila k Dunaji a odtud k Rýnu. V rámci obchvatného manévru překročil Davoutův třetí sbor Rýn u Mannheimu, a mířil do týlu generálu Mackovi. Po dokončení ulmského manévru a kapitulaci generála Macka vyrazil Napoleon s armádou do Mnichova a z Mnichova 27. října vyjel Napoleon v čele části armády, jež zahrnovala i Davoutův sbor, na Vídeň směrem na Braunau. Při pronásledování nepřátel se dostali až řece Ens, a v té chvíli dostal 108. řadový pěší pluk pod velením generála Frianta rozkaz překonat řeku, kterou nakonec přeplavali, a nepřátelé udiveni jejich odhodláním, nekladli odpor. Poté následoval hladký pochod až k branám Vídně, kde se u městečka Lilienfeld utkal s generálem Merveldtem, kterého porazil. Po obsazení Vídně, byla Friantova pěší divize posádkou ve Schwechatu a ve Vídni. Po 20. listopadu roku 1805 Friant stále dlel ve Vídni, ale již 29. listopadu v osm hodin ráno odeslal depeši maršálu Davoutovi, aby se soustředil s převážnou částí sboru u Brna, především Friantovou, protože Gudin je příliš daleko. Na jeho šťastném příchodu záleží mnoho. V devět hodin večer vyrazil Friant v maximálním utajení směr Rajhrad. 1. prosince 1805 dorazila Friantova divize do Rajhradu u Brna, jeho počin je dodnes obdivován jako jedna z dokonalých ukázek logistické a pohotové schopnosti přesunu armáda Napoleona Bonaparta. Aby dosáhl zvýšení výkonu svých vojáků, nechal poslat dopředu několik děl a vystřelit z nich, aby vojáky motivoval k zrychlenému pochodu.

Bitva u Slavkova.

Pravému křídlu Napoleonovy armády velel generál Le Grand, měl k dispozici jen velmi málo mužů a hlavní úkol byl zadržet přibližně 38 tisíc vojáků rusko-rakouské armády. Úspěch závisel na tom, kdy dokáže maršál Davout přivést Friantovu divizi a Bournierovo jezdectvo v čas na bojiště. Zpočátku se Le Grandovi dařilo odrážet útoky a to i díky neorganizovanosti a špatné komunikaci na nepřátelské straně. Nakonec však byla přesila příliš velká. V kritické chvíli, kdy už Le Grandovi muži skomírali, dorazilo na bojiště nejprve Bournierovo jezdectvo a vzápětí za ním Friantova divize o síle asi 3800 mužů. Maršál Davout dokázal vytvořit na Zlatém potoku dostatečně pružnou operační linii, která odolávala útokům spojeneckých armád, až do chvíle, kdy byl dokončen obchvatný manévr do týlu nepřítele vedený maršálem Soultem. Včasný příchod Friantovy divize tedy umožnil vydržet Napoleonovu pravému křídlu, aby mohla být bitva rozhodnuta dle záměru Napoleona. Kdyby nebylo Friantovy divize, nebyl by Slavkov jedním z největších vítězství, ale možná poslední prohrou Napoleona Bonaparta.

Louis Friant, comte de l'Empire (18. září 1758 Morlancourt na řece Somma – 24. června 1829, zámek Gailonnet, Seraincourt u Meulanu) byl francouzský divizní generál. Sehrál významnou úlohu v Napoleonově tažení Evropou. Byl členem velmi významné Davoutovy železné divize. Velmi významná byla jeho úloha v Bitvě u Slavkova a během Ruské kampaně.

Louis Friant (18 September 1758 – 24 June 1829) was born in the village of Morlancourt, 8 km south of Albert near the river Somme.


Historie.

Tento počítačový program byl vytvořen společností Waterloo Maple Inc., která byla založena v roce 1984. V současné době Maplesoft (Waterloo Maple Inc., http://www.maplesoft.com) vyrábí a prodává celou řadu softwarových produktů, zaměřených na složité matematické výpočty, vizualizace dat a modelování.  První koncept Maple a počáteční verze byly vyvinuty na Universitě Waterloo na začátku roku 1980.  V roce 1990 bylo zavedeno první grafické uživatelské rozhraní pro Windows V. V roce 2003 bylo zavedeno "standardní" uživatelské rozhraní Java verze 9. V roce 2005 přichází verze Maple 10 s "režimem dokumentu" jako součást uživatelského rozhraní. V roce 2007 je zavedena verze Maple 11. Vylepšené “Smart Document” prostředí s cílem usnadnit učení ivatelského rozhraní křivky.  V roce 2008 přichází verze Maple 12 s dalším vylepšením uživatelského rozhraní, parcelování grafů, databází, CAD systémů a novými formami konektivity s Matlab. Tato novější verze zlepšuje a zvyšuje výpočetní a matematické nástroje pro procesy řešení problémů.

Vlastnosti.

Systém Maple je určen pro symbolické výpočty, má zázemí pro numerické řešení diferenciálních rovnic a hledání integrálů. Má také pokročilé grafické funkce. Možnosti pro využití programu Maple při výuce jsou obrovské a jeho pořízení do školy může být velmi přínosné. Lze ho využít pro výuku analytické geometrie, také v diferenciálním a integrálním počtu, ve výuce posloupností a řad, algebry a v dalších částech matematiky. Pomocí Maple softwaru můžete vytvořit silné interaktivní dokumenty. Můžete vizualizovat a animovat problémy ve dvou a třech rozměrech. Můžete řešit složité problémy s jednoduchým “point-and-click” rozhraní nebo snadno upravovat interaktivní dokumenty. Můžete také vypracovat vlastní řešení pomocí programovacího jazyka Maple.

Znaková sada.

Znaková sada Maple se skládá z písmen, číslic a speciálních znaků. Skladba písmen: a b c d e f g h i j k l m n o p q r s t u v w x y z A B C D E F G H I J K L M N O P Q R S T U V W X Y Z 0, 1, 2, 3, 4, 5, 6, 7, 8, 9  K dispozici je také 32 speciálních znaků, které jsou uvedeny v tabulce níže.

Ukázkový kód.

Řešení rovnic a nerovností.

Pro řešení rovnice v Maple je univerzální příkaz solve(eq, x), kde eq - rovnice, x - proměnná. Příklad řešení rovnice:  solve(a*x^2 - b*x - c = 0, x); Příklad řešení nerovnosti:  solve(25*x > 20*x - 15, x); Pro numerické řešení rovnice je funkce fsolve (ekv, x). Příklad:  fsolve(x^4 - 2*x + 6 = 0, x);

Vykreslení grafu funkce.

Pro vykreslení grafu funkce f (x), použijte příkaz plot (f (x), x = a..b, y = c..d, P), kde p - parametry kontroly obrazu. Příklad:  plot(x^3, x = -4..4, color="green");  Graf f (x, y), lze zkonstruovat použitím plot3d (f (x, y), x = a..b, y = c..d, p), kde p - parametr kontroly obrazu. Příklad: Následující kód vypočítá řešení lineární diferenciální rovnice  plot3d(sin(x)+sin(y), x = -4 .. 4, y = -4 .. 4);

Maple je počítačový software patřící do skupiny programů CAS, tedy Computer Algebra Systems. Je to program pracující se symbolickými výrazy pro numerické výpočty. Může být používán jako nástroj pro výpočty a také jako programovací jazyk, zčásti podobný Pascalu.

Maple is a symbolic and numeric computing environment as well as a multi-paradigm programming language. It covers several areas of technical computing, such as symbolic mathematics, numerical analysis, data processing, visualization, and others. A toolbox, MapleSim, adds functionality for multidomain physical modeling and code generation.  Maple's capacity for symbolic computing include those of a general-purpose computer algebra system. For instance, it can manipulate mathematical expressions and find symbolic solutions to certain problems, such as those arising from ordinary and partial differential equations.  Maple is developed commercially by the Canadian software company Maplesoft. The name 'Maple' is a reference to the software's Canadian heritage.


Děj.

Nacházíme se v době kolem roku 50 před Kristem. Římané v čele s Juliem Caesarem obléhají celou Galii. Jen jedna malá galská vesnička stále odolává. Díky svému druidovi a jeho kouzelnému nápoji, který jim mnohonásobně zvyšuje jejich sílu, udržují každého římského legionáře na obavách, že se s nimi bude muset střetnout. Caesar, obklopen svými senátory, kuje plány na to, jak tuto galskou vesnici porazit. Správně usoudí, že dobývat vesnici vojenskou silou je zbytečné, protože se Galové vždy ubrání a ještě mu uštědří pořádný debakl. Zde se ukáže Caesar jako výtečný stratég a přijde s netradičním nápadem, který by mohl mít konečně úspěch. V blízkosti Asterixovy vesnice nechá vystavět velkoměstské sídliště, které nazve Sídliště bohů. Výstavba toho sídliště zpočátku nejde tak, jak si Římané, a hlavně architekt Anglaigus s Caesarem, představovali. Jelikož je stavební plocha na území hlubokého lesa, musí se stromy pokácet. To se Galům ale nelíbí a díky dalšímu ze skvělých nápadů jejich druida si ze Římanů znovu vystřelí, protože kouzelná semínka, kterými je zásobuje jejich druid, dokážou ihned po zasazení vyrůst do takových rozměrů, jako by tam stály už 100 let. S dobrou myšlenkou ku pomoci otrokům, kteří každý den odnášejí obrovské kmeny stromů, se druid rozhodne, dát jim trochu kouzelného nápoje na to, aby od Římanů utekli. Nepočítají ale s tím, že vůdce otroků je hlava mazaná a domluví se s vůdcem legionářů na tom, že s kouzelným nápojem vystavějí Sídliště bohů, ale poté dostanou svobodu a ubytování, s čímž Centurion souhlasí. Tak je tedy Sídliště bohů dostavěno. Galové, kteří se do této chvíle zabývali jen každodenními záležitostmi, jakou je například bitka o zkaženou rybu, si uvědomí, že zde něco nehraje, a ihned se pokusí Sídliště zničit, jenže už je pozdě. Do domů se stěhují civilisté z Říma a jsou všude okolo nich. Jelikož proti civilistům nemohou jít silou, pokusí se je Asterix s Obelixem a jejich druidem vyhnat jinými způsoby. Jako první vyzkouší druid seslat vydatný déšť, který ale, jak se ukáže, Římanům vůbec nevadí a pokládají ho za dobré osvěžení. Poté v noci začnou tlouct do skály a dělat co největší hluk, ale na ten jsou Římané zvyklí z Říma, takže Asterix nepochodí ani napodruhé. Do třetice se pokusí otrávit Římanům pobyt tím, že jim pod okna navozí zapáchající ryby, ale ani to není nic, proti tomu jak zapáchaly kanály v Římě. Mezitím se galská vesnice stane pro Římany nákupní zónou a vesničané si pomalu začnou zvykat na to, že zde Římané žijí a platí jim mnohonásobně víc za vše, co nakoupí, a tak se jim začnou podmaňovat. Caesarův plán tak funguje více než na sto procent a Galové se pomalu začínají stávat Římany. Poté, co se na Sídliště bohů odstěhuje Asterix kvůli tomu, jak se lidé ve vesnici chovají, dojde do vesnice zpráva od Caesara, že se každý Gal může na sídliště nastěhovat, a to zdarma, z čehož jsou všichni vesničané u vytržení a hromadně se začínají stěhovat. Všichni si začnou užívat římského života a úplně zapomenou na svou vesnici, která je úplně vylidněná, jen Asterix se svými nejvěrnějšími kamarády se do ní znovu vrátil a nemohouce uvěřit tomu, co se s jejich vesnicí stalo, jsou úplně vyčerpáni. Když Caesar zjistí, že jde všechno tak, jak naplánoval, nařídí, aby galská vesnice byla srovnána se zemí a namísto ní zde byla postavena aréna. Právě když se začne s demolicí, všimnou si toho Galové a začnou svou vesnici bránit. Jenže před tím než útok začal, Římané prozíravě chytili druida a také vyhladovělého Obelixe, kterému kvůli rozsáhlým stavbám utekli z lesa všichni divočáci. Už se zdá všechno ztraceno, ale Asterixovi se podaří osvobodit Panoramixe, který rychle uvaří kouzelný nápoj. Když na Sídliště bohů dorazí Caesar, jsou všichni vesničané zahnáni do rohu a obklíčeni římskými vojáky. Vše zachrání Obelix, ke kterému se se štěstím dostalo jídlo z chystané oslavy Caesarova příjezdu. Vezme připravený kouzelný nápoj od druida a rozlije ho všem vesničanům do úst. Od té chvíle se situace obrátí, Galové zaženou římské vojáky, vyhostí veškeré civilisty a nadobro zničí Sídliště bohů. Vesnice je tedy opět zachráněna a všichni se vracejí do svých starých, ale dobrých životů.

Asterix: Sídliště bohů (v originále Astérix: Le Domaine des dieux) je francouzská animovaná komedie z roku 2014, natočená podle stejnojmenného komiksu z roku 1971, kterou režírovali Alexandre Astier a Louis Clichy. Jedná se o první snímek z řady filmů o Asterixovi a Obelixovi, který je natočen ve 3D.

Asterix: The Mansions of the Gods (), also titled Asterix and Obelix: Mansion of the Gods, is a 2014 French-Belgian 3D computer-animated adventure family comedy film written and directed by Alexandre Astier. It is based on the Asterix comic book "The Mansions of the Gods", which was the seventeenth book in the comic book series "Asterix" by Goscinny and Uderzo. The film features the voices of Roger Carel, Guillaume Briat, Lionnel Astier, Serge Papagalli, and Florence Foresti. The film sticks to the book's plot very closely while also expanding on it. It was the first Asterix film animated in 3D.  The film was theatrically released on 26 November 2014 by SND Films in France across 696 movie theatres. It received generally favourable reviews and has grossed over $51 million on a €31 million budget. It received an IFMCA Award nomination for Best Original Score for an Animated Feature Film. "Asterix: The Land of the Gods" was released on DVD, VOD and Blu-ray on 9 June 2015, by M6 Vidéo.


Mládí.

Wilhelm Kempff vyrůstal v Postupimi, kde byl jeho otec hudebním ředitelem a varhaníkem. Hře na klavír se zpočátku učil pod vedením svého otce, ale už v devíti letech začal docházet na berlínskou Hochschule für Music, kde studoval skladbu u Roberta Kahna a klavír u Karla Heinricha Bartha. Navštěvoval také recitály věhlasných klavíristů, dle vlastních slov na něj velmi zapůsobili Eugen d'Albert a Ferruccio Busoni . Později ještě vystudoval na Berlínské univerzitě filozofii a muzikologii.

Koncertní kariéra.

Po dokončení studií v roce 1917 začal hojně koncertovat. Hrál ve významných koncertních síních zpočátku v Evropě, později i v Japonsku a v Americe. Vytvořil také nahrávky téměř celého svého repertoáru, skladeb od Schumanna, Brahmse, Schuberta, Mozarta, Bacha, Liszta, Chopina a zejména Beethovena. Celý život spolupracoval s Berlínskou filharmonií, nahrával také komorní hudbu například s Yehudi Menuhinem, Pierrem Fournierem, Henrykem Szeryngem a dalšími. Svou dlouhou koncertní kariéru ukončil až v roce 1981 v Paříži ze zdravotních důvodů (objevila se u něj Parkinsonova nemoc).

Výuka.

Vedle koncertování se Wilhelm Kempff věnoval také výuce. V letech 1924 - 1929 byl ředitelem konzervatoře ve Stuttgartu. Od roku 1931 se podílel na pořádání letních klavírních kurzů v Postupimi a v roce 1957 založil v jihoitalském Positanu nadaci Fondazione Orfeo, pod jejíž hlavičkou vedl až do roku 1982 každoroční interpretační kurzy zaměřené na Beethovenovu hudbu. Později převzali vedení kurzů Kempffovi žáci a nadace dodnes pokračuje ve své činnosti pod názvem Wilhelm Kempff Kulturstiftung.

Skládání.

Wilhelm Kempff byl také poměrně plodným skladatelem v mnoha žánrech, psal opery, symfonie, komorní hudbu, klavírní sonáty i písně. Na uvedení svých symfonií často spolupracoval s dirigentem Wilhelmem Furtwänglerem. Kromě samostatných skladeb také například hrál své vlastní kadence v Beethovenových klavírních koncertech a upravil pro klavír množství Bachových skladeb.

Wilhelm Walter Friedrich Kempff (25. listopadu 1895 – 23. května 1991) byl německý klavírista, varhaník a skladatel. Měl velmi široký repertoár, nahrál mimo jiné všechny Beethovenovy a Schubertovy klavírní sonáty. Je považován za jednoho z nejlepších klavíristů 20. století.

Wilhelm Walter Friedrich Kempff (25 November 1895 – 23 May 1991) was a German pianist and composer. Although his repertoire included Bach, Mozart, Chopin, Schumann, Liszt and Brahms, Kempff was particularly well known for his interpretations of the music of Ludwig van Beethoven and Franz Schubert, recording the complete sonatas of both composers. He is considered to have been one of the chief exponents of the Germanic tradition during the 20th century and one of the greatest pianists of all time.