Historie.

První alpské spolky.

O Alpy se zajímaly vědci na konci 18. a začátku 19. století především z pohledu výzkumného a sdružovali se do tzv. Geografických společností/Geographische Gesellschaften jako například v roce 1856 ve Vídni. Představitelem tohoto směru byl rakouský přírodovědec a geolog Eduard Suess. V roce 1854 se účastnil přírodovědného kongresu ve Švýcarsku v St. Gallenu a odtud podnikl se svými kolegy túru přes Arlberg do Innsbrucku. Právě během alpské cesty se v něm zrodila myšlenka založit mezinárodní geologickou společnost, která by Alpy veřejnosti přiblížila.  S rozvojem horolezectví docházelo přirozeně i k navazování vztahů mezi horolezci, což nakonec vyústilo v zakládání alpských spolků. První Alpine Club založili na přelomu let 1857/58 horolezci v Londýně. Druhým evropským spolkem byl v roce 1862 ve Vídni Österreichischer Alpenverein, k jehož členům patřil i Johann Stüdl. V roce 1863 následoval italský Club Alpine Italiano a o rok později (1864) založili Švýcaři Schweizer Alpenklub, který byl rozdělen do sekcí a Johann Stüdl se stal i členem sekce Utho v Curychu. Ve Francii se alpinisté poprvé sdružili v roce 1868 do spolku Club Alpin Francais.

Österreichischer Alpenverein/Rakouský alpský spolek.

První spolek ve Vídni nesl v roce 1862 jednoduchý název Alpenverein, čímž měl vzbudit zájem horolezců i v ostatních státech. V oblasti Mnichova existovala již početná skupina alpinistů, kteří do rakouského spolku postupně vstupovali. Teprve při hledání názvu pro spolkový časopis byl název upraven na Österreichischer Alpenverein (ÖAV). Zájem o alpinismus potvrzoval počet 627 členů v den založení spolku. Ve stanovách si Rakouský alpský spolek kladl za cíl jednak vědecké poznávání Alp, čemuž byla nakloněna hlavně vídeňská část společnosti. Vydávali mapy, měřili a nově pojmenovávali vrcholy.  Jako druhý cíl si spolek ve stanovách vytyčil zpřístupňování Alp a zlepšení vůdcovské činnosti. Ve spolku se nacházeli ale také členové jako třeba rakouský farář Franz Senn nebo pražský obchodník Johann Stüdl, kteří se snažili o zlepšení ekonomických a sociálních podmínek chudého horského obyvatelstva. Oba muži byli také členy Švýcarského alpského klubu, který sestával ze samostatných sekcí. Jednotlivé sekce se staraly o určitou alpskou oblast, kde zřizovaly horské chaty, budovaly přístupové cesty a organizovaly vůdcovskou činnost. Proto mělo Švýcarsko v této době mnohem lepší turistickou infrastrukturu.

Deutscher Alpenverein/Německý alpský spolek.

V Mnichově a v Lipsku se pravidelně setkávali alpinisté už od roku 1866 a v Mnichově vznikla kolem zmocněnce Rakouského alpského spolku pro Bavorsko Theodora Trautweina pobočka ÖAV s 25 členy. Knihkupec Theodor Trautwein vydal průvodce po Alpách „Wegweiser durch Südbayern, Nordtirol und die angrenzenden deutschen Teile Salzburgs”. Student práv z Mnichova Karl Hofmann se při svém putování po horách dostal zrovna jako Johann Stüdl do Kalsu. I on si uvědomoval důležitost ekonomické podpory alpských oblastí. Slýchával o požáru v Heiligenblutu, o sesuvech půdy v Tyrolsku a záplavách v Bavorsku, které už tak bídné životní podmínky horských obyvatel ještě zhoršovaly. Místo očekávaného alpského spolku podle vzoru Švýcarska se Hofmann dočkal v Mnichově 27. března 1869 založení Geografické společnosti (Geographische Gesellschaft), která místo pomoci hladovějícímu obyvatelstvu v Alpách dala přednost výzkumné polární cestě na Špicberky.  Karl Hofmann bil doslova na poplach a nakonec se mu podařilo 9. května 1869 v hostinci "Zur Blauen Traube" položit základy spolku pod názvem „Allgemeiner deutscher Alpenverein”. Zároveň došlo k založení první sekce Mnichov/Sektion München, jejíž výbor plnil na tři roky i funkci centrálního orgánu celého spolku (tzv. Vorort – 1869/70 Mnichov, 1871 Salzburg, 1872/73 Vídeň). Prvním předsedou sekce Mnichov a zároveň DAV zvolila členská základna ministerského radu Gustava von Bezolda. Nespokojená část Rakouského alpského spolku založila po dlouhém dohadování kolem stanov 19. srpna 1869 sekci Vídeň/Sektion Wien DAV.  Vzhledem k tomu, že počet členů v DAV nebyl nijak vysoký, vydal mnichovský výbor provolání, že nový alpský spolek má spojovat přátele Alp „na Dunaji a Rýnu, od Severního moře a Baltského moře až k Jadranu”. Zanedlouho se zvýšil počet členů nejen v Německu, ale také v Rakousku. Na konci roku 1869 měl DAV už 12 německých a 10 rakouských sekcí s 1070 členy a ve třetím roce 1871 stoupl počet v DAV na 1515 osob. DAV se odlišoval od ostatních alpských spolků (zejména od londýnského) tím, že noví členové nemuseli prokazovat předepsaný počet vysokohorských tůr nebo vydání vědecké práce. DAV se otevřel všem „milovníkům vznešeného světa Alp” (Verehrern der erhabenen Alpenwelt).

Rozdíly mezi DAV a ÖAV na začátku 19. století.

Přestože cíle obou alpských spolků (DAV a ÖAV) se v mnohém ve stanovách schodovaly, existovaly rozdíly, které postupně prosadily přední pozici DAV. Oba spolky přisuzovaly význam vědeckému bádání a výzkumu hor, zasazovaly se o zveřejnění výsledků tohoto výzkumu ve spolkových publikacích, pořádaly přednášky a propagovaly umělecká díla. DAV a ÖAV zakotvily ve stanovách i vzájemná setkávání a pořádání společných cest, dále zasazování se o zpřístupnění Alp, budování přístupových cest, horských chat a organizování horských vůdců.  ÖAV nebyl ale díky svému centrálnímu vedení schopen dosáhnout významného zlepšení v odlehlých horských vesnicích. Uchyloval se více k vědeckému a literárnímu zaměření. Budování horských chat a cest probíhalo spíše po privátní linii členské základny. Spolek poskytoval sem tam menší finanční obnosy, ale po praktické stránce se v alpských oblastech více neangažoval. DAV oproti tomu ve svých sekcích vyvinul neuvěřitelnou stavební činnost. Do konce roku 1876 vybudovaly sekce DAV 26 horských chat, 6 jich bylo ve výstavbě nebo ve stavu schváleného projektu, zlepšily cesty k chatám nebo vystavěly nové turistické cesty k okolním horským štítům.

Organizování horských vůdců.

Vedoucí pozici v organizování horských vůdců sehrál Johann Stüdl. V roce 1869 sepsal stanovy pro Spolek horských vůdců ve Východních Alpách (Bergführerverein der Ostalpen), z kterých pak vycházely i stanovy ostatních spolků horských vůdců v celé monarchii. Zrovna tak uvedl do chodu rakouský farář Senn v Ötztalu řád pro horské vůdce, který schválilo státní místodržitelství v Innsbrucku 4. září 1871 pro celou oblast Tirol a Vorarlbergu.

Ženy v alpských spolcích.

Od samého počátku vstupovaly do alpských spolků i ženy. Mnichovskou sekci tvořilo hned při založení 46 alpinistek, přičemž u poloviny z nich se jednalo o manželky mužských členů. Zejména dámy v DAV vyvinuly úsilí v zasílání sociálních balíčků (Care-Pakete) s pletenými nebo ušitými dárky do příslušných pracovních oblastí. Zrovna tak organizovaly dobročinné sbírky v případě postižení horských obcí po silných bouřích, lavinách nebo po sesuvech půdy. Technický pokrok do horských obcí přicházel i ve formě lepších kuchyňských sporáků, žehliček na dřevěné uhlí, kuchařských receptů pro hostinské, v zavedení batohů namísto nepraktických nůší nebo pro horské vůdce v potřebných lucernách do bouří, v horolezeckých skobách, cepínech či v ochranných brýlích před ostrým sluncem na zasněžených horách, v lepších lanech či v nových mapách a příručkách pro horské vůdce.

Společenský život a sdružování.

Společenský život DAV se odvíjel především na pořádaných přednáškách nebo spolkových večerech, kde docházelo k výměně zkušeností a po ukončení výstavby horské chaty pořádaly sekce DAV slavnosti přímo na chatě nebo v místě jejího sídla. To byl další z odlišných přístupů. Společenský život, pokud už k němu docházelo, se odehrával u ÖAV výlučně ve Vídni. Zrovna tak nastával problém při tajném hlasování při výročních volbách, kdy pro zahraniční členy nebylo jednoduché se voleb účastnit. ÖAV proto zavedl v ostatních korunních zemích a v Německu funkci zmocněnců (Bevollmächtigten), čímž se snažil vylepšit centrální řízení a poskytovat alpinistům v zahraničí lepší spojení s Vídní a přístup k informacím. Ve zřizování nebo povolování poboček se snažil suplovat chybějící sekce.

Výzkum a literární činnost.

Těžiště alpské činnosti spatřovala ÖAV nadále ve výzkumné práci, jejíž výsledky uveřejňoval především v periodických ročenkách nebo ve spolkových publikacích, na které vydával dvě třetiny svého rozpočtu. Publikování DAV se podstatně zlepšilo až po vydání vlastního časopisu „Zeitschrift des Deutschen Alpenvereins”. Konkurenci v publikování představoval pro DAV i Österreichischer Touristenklub (Rakouský turistický klub) s časopisem „Der Tourist”.

Společná cesta - DuÖAV.

První kroky k vzájemné spolupráci mezi DAV a ÖAV byly nastoleny v prosinci 1871 vydáváním společné ročenky „Zeitschrift des Deutschen und Österreichischen Alpenvereins” s redaktory Dr. Karlem Haushoferem v Mnichově a Edmundem Mojsisovicsem ve Vídni. Na výročním shromáždění DAV 23. srpna 1873 v Bludenci došlo nakonec ke sloučení obou alpských spolků a Österreichischer Alpenverein se stal samostatnou sekcí nového Německého a rakouského alpského spolku/Deutscher und Österreichischer Alpenverein. Ještě téhož roku se sloučila sekce Vídeň/DAV-Sektion Wien s celou sekcí ÖAV do sekce DuÖAV-Sektion Austria a stala se tak největší sekcí nově založeného spolku. Teprve v roce 1887 ji předhonila Mnichovská sekce. Na třetím místě se střídaly co do velikosti sekce Salzburg, Frankfurt nad Mohanem a Lipsko, po roce 1885 se na třetím místě pohybovala sekce Praha. Sídla centrálního výboru se střídala:  Latentně sice národnostní problémy v zemích Koruny české existovaly již za Rakouska-Uherska, ale společné soužití s německým národem jimi nebylo až do Napoleonských válek a Vídeňského kongresu v roce 1815 nijak viditelně ovlivněno. K prvnímu narušení vzájemného soužití došlo po Frankfurtském sněmu, jehož se čeští zástupci i přes pozvání z podnětu Františka Palackého odmítli účastnit. Nicméně 33 zástupců sudetských Němců účast přijalo. Další zničující důsledky pro DuÖAV přineslo nejprve vypuknutí 1. světové války a následně rozpad monarchie.

První světová válka.

Do roku 1915 se nacházely horské chaty mimo nebezpečnou zónu. Vstupem Itálie do války se vše změnilo. V Payerhütte byl zřízen vojenský tábor a všechny ostatní chaty byly zavřené nebo pustly, zrovna tak jako zbudované cesty a výstupy. Po válce a vzniku Československa se musely německé alpské spolky na území bývalých zemí Koruny české distancovat od mateřských organizací v Rakousku. Například Payerhütte a Höllerhütte zůstaly na odtrženém území Jižního Tyrolska pod správou italské sekce Miláno/CAI-Sektion Mailand (Club Alpino Italiano) a na ostatních horských chatách ve Východních Alpách probíhaly opravy a nové značení cest.

Nacionalismus a Antisemitismus.

Rodák z Fürthu a židovský právník Dr. Ignaz Ortenau (1830-1883) vstoupil do Německého alpského spolku v roce 1869 a patřil jako mnoho dalších židovských členů k horní společenské vrstvě. V roce 1875 zastával místo notáře v Mnichově a sloužil u bavorského prince regenta Ludvíka III. jako právní poradce. Mnoho židovských vědců, horolezců a intelektuálů se nesmazatelně podepsalo na utváření horských letovisek, přírody a módy. Obchodník Julius Wallach se proslavil v Mnichově na přelomu 19. a 20. století svým salónem s alpskými kroji nebo Paul Preuß jako nejlepší horolezec. V největší a nejstarší sekci Austria se vyslovil pro přijetí árijského paragrafu do stanov horolezec Eduard Pichl a kolem něho seskupení soukmenovci. Na výročním shromáždění 22. února 1921 se těmto příznivcům prosazení z důvodu nezískané většiny hlasů sice nepodařilo, ale po protestním opuštění sálu židovskou členskou základnou se nechal Pichl zvolit předsedou rakouské sekce Austria.

Sekce Donauland.

Antisemitisté a židovská část členské základny utvořili v roce 1921 vlastní sekci pod názvem Donauland a těsnou většinou hlasů (14 : 12) se jim přijetí sekce do DuÖAV za velké agitace a podpory Johanna Stüdla podařilo. Sekce Austria podporovaná mnohými sekcemi v Rakousku i v Německu, ale také Akademickou sekcí Vídeň/Akademischen Sektion Wien se o vyloučení spolku Donauland nadále pokoušely. V roce 1922 se 63 sekcí (především rakouských) spojilo do antisemitského svazu „Deutschvölkischen Bund”. Teprve po nezdařeném Hitlerově puči se v roce 1924 podařilo židovským odpůrcům sekci Donauland z DuÖAV vyloučit. Členové Donaulandu tak byli nuceni konstituovat nový spolek pod názvem „Alpenverein Donauland”.  Vídeňskému nátlaku odolávaly i DAV spolky na území Československa. V roce 1933 požadovala vídeňská sekce Austria po VDAV přijetí árijského paragrafu, což bylo za daných politických podmínek pro alpské spolky těžko proveditelné. Předseda svazu VDAV (Verband der deutschen Alpenvereine) August Gessner poslal do Vídně memorandum, ve kterém vysvětloval z jakých důvodů se nemohou sudetské alpské spolky vzdát nepolitického statutu a zrovna tak nemohou přijmout árijský paragraf. Ve městech jako byly třeba Teplice nebo Žatec žilo mnoho židovského obyvatelstva a v DAV panovala liberální a tolerantní atmosféra. Židé v DAV zastávali významné funkce ve výborech a alpským spolkům přispívali nemalými finanční příspěvky. V Českém Krumlově byl 15. února 1933 založen DAV Böhmisch Krumau (DAV Krumlov) v jehož stanovách byl při zakládání árijský paragraf zakotven a tedy „podmínkou (přijetí) byl árijský původ.“

Druhá světová válka a poválečná situace.

Centrální výbor DuÖAV sídlil od roku 1933 do roku 1937 ve Stuttgartu a svým postavením se mu dařilo až do anšlusu Rakouska přímému vlivu NSDAP unikat. Sekce DAV na území Třetí říše spadaly od roku 1933 pod NS-Reichsbund für Leibesübungen. Teprve po připojení Rakouska a sudetských oblastí Československa k Třetí říši se staly i tyto sekce DuÖAV součástí nacistické struktury pod Národně socialistickým říšským svazem pro tělesnou výchovu (NSRL). Do funkce předsedy dosadila NSDAP Arthura Seyße-Inquarta.  Západní spojenci po ukončení druhé světové války DAV jako nacistickou organizaci zakázali. Ze začátku vznikaly pod jiným názvem první alpské spolky na území Západního Německa. Organizování členské základny německých alpských spolků z území bývalého Československa nebylo kvůli odsunu jednoduché, jelikož se vysídlení sudetští Němci dostali do všech koutů Rakouska a Německa. Ve Východním Německu zůstaly sekce DAV zakázány a některým se podařilo převést svůj majetek do NSR. V Rakousku byl povolen pouze „Österreicher Alpenverein Innsbruck”.  Znovuzřízení DuOeAV ve stylu velkoněmeckého spolku bylo samozřejmě po válce nemyslitelné. V září 1950 přijal po znovuzaložení svůj původní název Oesterreichischer Alpenverein (OeAV) a v říjnu 1950 ve Würzburgu Deutscher Alpenverein (DAV). Horské chaty německých sekcí DAV na území Rakouska zabavili v roce 1945 spojenci a následně předali do nezávislé správy. Teprve po podepsání Rakouské státní smlouvy o znovuobnovení rakouské suverenity a demokracie mohly přejít v květnu 1956 do majetku původních západoněmeckých sekcí DAV. Horské chaty východoněmeckých sekcí v roce 1967 DAV odkoupil. V DDR se velmi brzy po převratu v roce 1989 konstituovaly první alpské sekce, které v květnu 1990 přeložily své vedení zpátky do domoviny, některé se rozpustily nebo převzaly názvy svých nových sekcí na západě.

DAV - 21. století.

V současné době spolek provozuje 332 chat s celkovou kapacitou 22 000 lůžek. Chaty patří jednotlivým sekcím, ale všechny jsou otevřeny pro jakéhokoliv člena spolku. Mnoho sekcí provozuje i chaty určené pouze členům sekcí DAV. Dále provozuje lezecké stěny a haly a zprostředkovává služby sportovcům, jako například pojištění, půjčovnu vybavení a map. V roce 1994 se stala ochrana přírody jedním z hlavních cílů DAV. Zpřístupnění Alp bylo oficiálně prohlášeno za dokončené. Od té doby se již nestaví žádné nové cesty nebo chaty a DAV se zaměřil na udržení stávající infrastruktury.

Členství.

Výhody.

Členství v Německém alpském spolku má pro sportovce i turistu mnoho výhod. Celkový výpis výhod členství v DAV lze najít na oficiálních stránkách. Mezi nejzajímavější patří:

Příspěvky.

Členský příspěvek se vybírá jednou ročně. Výše příspěvku se liší od sekce, ve které se dotyčná osoba přihlašuje. Členství v sekci se řídí místem bydliště. V roce 2011 se výše příspěvku v Německu pohybovala mezi 45-90 EUR pro dospělého člověka, pro rodinu jsou nabízena zvýhodněná členství.

Členství pro občany ČR.

Alpy a celosvětově velehory patří k častým destinacím dovolených mnoha Čechů. Pro aktivní horské turisty a sportovce může být členství v Německém alpském spolku zajímavé. Na území ČR neexistuje žádná sekce, která by byla přímo členem DAV. Od ledna 2011 je Lužický horský spolek jako první organizace v České republice součástí DAV (Deutscher Alpenverein) jako místní skupina (Ortsgruppe) sekce Zittau.

Deutscher Alpenverein (DAV, česky "Německý alpský spolek") založený v roce 1869 německými a rakouskými horolezci je největším horolezeckým spolkem na světě a jednou z největších organizací věnující se sportu a ochraně přírody v Německu s více než 988 000 členy ve 355 samostatných sekcích. Na území Alp a v pohořích Německa spravuje síť 325 veřejně přístupných horských chat s více než 20 000 lůžky a 30 000 km cest. Jedním z hlavních cílů DAV je zachování horského světa pro budoucí generace. V budově „Alpines Musea” v Mnichově se nachází pod jednou střechou největší knihovna na světě specializovaná na horolezectví, alpinistické muzeum a archiv DAV. Předsedou DAV byl zvolen v letech 1992-2005 Josef Klenner, který tento post vykonává od roku 2010 opětovně.

The German Alpine Club (, DAV for short) is the world's largest climbing association, and the eighth-largest sports union in Germany. The Club is a member of the German Olympic Sports Confederation, and the responsible body for sport and competition climbing, hiking, mountaineering, hill walking, ice climbing, mountain expeditions, as well as ski mountaineering.


Životopis.

Dcera důstojníka začala své umělecké vzdělání na Städelsches Kunstinstitutu ve Frankfurtu nad Mohanem, kde se zajímala o sochařství. V devadesátých letech 19. století byla žákyní Hanse Völckera. V roce 1905 absolvovala výuku u malíře Oskara Molla, za kterého se o rok později provdala. Spolu se pár v roce 1907 odstěhoval do Berlína a pracoval v ateliéru Lovise Corintha, kde pracovali na olejomalbách. Marg Moll navíc navštěvovala kurzy anatomie ve škole Levin-Funke-Schule. V roce 1907 se pár přestěhoval do Paříže, kde se stýkali mimo jiné s Henrim Matissem. Umělecká dvojice patřila mezi klíčové lidi, kteří Matisse přesvědčili a pomohli mu založit vlastní akademii, takzvanou Académie Matisse. Ve své knize "Vzpomínky na Matisse" živě popsala pracovní situaci v "Académii". V Matisseho studiu Marg Moll pracovala hlavně na plastikách.  Po první světové válce se s manželem přestěhovala do Vratislavi, protože Oskar Moll přijal pozvání na Státní akademii umění a řemesel Wroclaw. Místní apartmán včetně prostorného studia byl vybaven moderním nábytkem od Augusta Endella.

Umělecké dílo.

Marg Moll vytvořila “rozmanitou sochařskou práci.” Přitom využila vlivu sochařů Alexandra Archipenka, Constantina Brâncuşiho nebo Ossipa Zadkina, kteří se proslavili v Paříži. V roce 1928 opět pracovala v Paříži jako studentka Fernanda Légera. Tam se stala členkou skupiny "Groupe 1940" a vystavovala s Robertem Delaunaym nebo Albertem Gleizesem.  Její sochařská a malířská tvorba byla stále více a více abstraktnější. V roce 1932 byla uzavřena Breslauova akademie a dvojice umělců Mollových se přesunula do Düsseldorfu, kde Oskar Moll přednášel. Poté, co se politická situace pro umělce jejich typu zhoršila, Marg v roce 1935 napsala do svého zápisníku: „V Düsseldorfu to začíná být nepříjemné. Oskar zvažuje, zda by neměl emigrovat do Anglie, ale rozhodli jsme se pro Berlín.“ V Berlíně si nechali postavit dům na Halensee od jejich přítele architekta Hanse Scharouna. Budova včetně "impozantní" sbírky vlastních i zahraničních děl byla zničena při bombovém útoku v roce 1943. Moderní styl Marg Mollové neuspokojoval kulturní diktátory národně socialistické éry, takže byla během Nacionalistické diktatury v Německu pronásledována a její sochy byly nazývány "zvrhlými".  V roce 1943 opustili Mollovi kvůli rostoucímu bombardování Berlín a přestěhovali se do Briegu ve Slezsku, kde vlastnili dům Oskarovi rodiče.  Po druhé světové válce a také po smrti svého manžela (1947) Marg Moll důsledně rozvíjela svůj styl. Od roku 1947 do roku 1950 zůstala ve Walesu a setkala se s Henryem Mooreem v Londýně. V roce 1952 se vrátila do Düsseldorfu a přednášela v Německu i v zahraničí. Její tvorba se vyznačuje redukovanými, lineárními bronzy a barevnými expresivními dřevěnými sochami.  Dne 15. března 1977 Marg Moll zemřela v Mnichově ve svých 92 letech. Byla pohřbena v Berlíně na městském hřbitově Zehlendorf.  Jejich dcera Brigitte Würtz se narodila v roce 1918 ve Vratislavi a později se z ní také stala malířka.  Socha Mollové "Tänzerin" ("Tanečnice"), která byla zabavena pro výstavu Entartete Kunst v roce 1937 a byla považována za ztracenou, byla znovu objevena v Berlíně při archeologických vykopávkách, které byly prováděny roku 2009 na Rathausstraße před Červenou radnicí v přípravách na stavební práce pro metro. Je jisté, že 15 exponátů bylo uloženo v srpnu 1942 ve sklepě Königstraße 50 poblíž radnice. Stavba byla na konci druhé světové války zničena a ani při odklízení suti se skladiště nenašlo.

Marg Moll (2. srpna 1884, Mulhouse, Francie – 15. března 1977, Mnichov, Německo) byla německá malířka, sochařka a spisovatelka. Na základě realistické reprezentace se její styl vyvíjel směrem k abstrakci. V roce 1937 byla její díla spolu s mnoha dalšími vystavena na výstavě "Entartete Kunst" v Mnichově. Na této výstavě byla i díla jejího manžela Oskara.

Marg Moll (born Margarethe Haeffner; 2 August 1884 – 15 March 1977) was a German sculptor, painter, and author. She stated once that she would rather do sculptures because she tried to avoid competition between her and her husband, a painter.  Moll was strongly influenced by Henri Matisse as a young artist and spent her life contributing to his form of art, although at times her art was destroyed and criticized by Nazis because it was modern art. Moll was known for being very high spirited when it came to Matisse, was known as the “Director’s Wife” during some time of her later life and known for making an “ultra-modern house” in Berlin designed by Hans Scharoun, German architect best known for his design on the Berlin Philharmonic concert hall in Berlin, Germany.


Život.

Byl prvorozeným synem bretaňského vévody Artura II. a jeho druhé choti Jolandy, dcery hraběte Roberta z Dreux a vdovy po skotském králi Alexandrovi. Artur Bretaňský zesnul roku 1312 a novým vévodou se stal Jan, jeho prvorozený syn z předchozího manželství a Montfortův nevlastní starší bratr.  Jan z Montfortu po matčině smrti roku 1322 zdědil hrabství Montfort a roku 1329 se oženil s Johanou, dcerou Ludvíka z Nevers. Bretaňský vévoda se i přes četná manželství nestal otcem a pokusil se Jana z Montfortu z dědictví vyloučit ve prospěch kulhavé neteře Johany, dcery Víta z Penthièvre a jejího zbožného manžela Karla z Blois. Roku 1341 těžce onemocněl a zemřel. Vzápětí se rozhořela válka o osiřelé vévodství.  Montfortovi se podařilo získat podporu anglického krále Eduarda III. za slib, že od něj přijme Bretaň jako anglické léno. Podpora Anglie mu však nebyla nic platná, Karlovi z Blois se podařilo jej při obléhání Nantes zajmout a nechat uvěznit v Louvru. V boji pokračovala jeho žena Johana, která přislíbila anglickému králi, že bude moci jednu ze svých dcer provdat za jejího syna, pokud poskytne vojenskou pomoc.  Zatím co Jan z Montfortu trávil čas v pařížském vězení, proslavila se jeho žena statečnou obranou obléhaného Hennebontu. Odhodlaná ubránit Bretaň pro svou rodinu, oblékla na sebe i zbroj. Roku 1343 došlo k příměří mezi Francií a Anglií. Montfortovi se podařilo na jaře 1345 uprchnout v převleku za obchodníka. Ochořel při obléhání Quimperu a zemřel již v září 1345 v Hennebontu. Jeho ostatky byly pohřbeny v klášteře sv. Kříže v Quimperlé.

Jan z Montfortu ( "Jean de Montfort ", "Yann Moñforzh"; 1295, Hennebont – 26. září 1345, Hennebont) byl hrabě z Montfort-l'Amaury a Richmondu, vévoda bretaňský a účastník války o bretaňské nástupnictví.

John of Montfort (, ) (1295 – 16 September 1345, Château d'Hennebont), sometimes known as John IV of Brittany, and 6th Earl of Richmond from 1341 to his death. He was the son of Arthur II, Duke of Brittany and his second wife, Yolande de Dreux. He contested the inheritance of the Duchy of Brittany by his niece, Joan of Penthièvre, which led to the War of the Breton Succession, which in turn evolved into being part of the Hundred Years' War between England and France. John's patron in his quest was King Edward III of England. He died in 1345, 19 years before the end of the war, and the victory of his son John IV over Joan of Penthièvre and her husband, Charles of Blois.


Život a dílo.

Freundlich měl původně být nejprve obchodníkem, pak zubařem a malířství a sochařství se začal věnovat ve svých 27 letech. Tvořil v Berlíně, Florencii a Paříži.  Originalita Freundlichova díla, který vyvinul svůj vlastní styl experimentováním s kubismem, abstrakcí a konstruktivismem, byla v roce 1912 zpozorována kritiky umění po účasti na prestižní výstavě Unie výtvarných umělců v Kolíně nad Rýnem, kde umělec ukázal čtyři obrazy. O rok později ho francouzský básník Guillaume Apollinaire ve vydaném albu "Modern Painting" označil za jednoho z nejzajímavějších německých malířů.  Ve dvacátých letech minulého století byl Freundlich již uznávaným umělcem. Poté, co Adolf Hitler přišel k moci v Německu, nacisté Freundlichovo umění odsoudili. Označili ho jako degenerovaného umělce a zničili většinu jeho děl. Freundlich musel uprchnout z Třetí říše do Francie, ale v roce 1943 ho tam našlo gestapo. Brzy po zatčení umělec zemřel v koncentračním táboře Majdanek.  Freundlich vytvořil asi 550 různých uměleckých děl. Jen málo z nich do moderní doby přežilo. Zachovalá díla jsou vystavena v newyorském Muzeu moderního umění, pařížském Centru Georges Pompidou a mnichovské Neue Pinakothek. Největší sbírku – 50 obrazů, soch, kreseb, grafiky, vitráží a mozaik – má Musée Tavet-Delacour poblíž Paříže. Díky spolupráci s ním v roce 2008 zorganizovalo Muzeum středního Pomořanska ve Słupsku první výstavu Freundlichových děl v Polsku.  Největší, ale nikdy neuskutečněný Freundlichův projekt byl pojmenovaný "Straße des Friedens" ("Cesta míru"). Umělec chtěl umístit monumentální betonové sochy o velikosti 20–30 metrů po celé Evropě, což mělo představovat největší mezinárodní výstavu v krajině spojující země a národy. Dílo měly tvořit dvě osy: ve směru sever-jih a západ-východ. Na jejich středu měla stát „lucerna ze sedmi částí“. Projekt byl zahájen v 70. letech Evropskou cestou míru – Asociací silnic v Evropě – Otto Freundlich Association se sídlem v St. Wendel v Německu. Do roku 2007 bylo vyrobeno 53 soch a jedna z nich je umístěna ve Słupsku.  Rodinný dům umělce stále stojí ve Słupsku (u ulice J. Tuwimy, dříve Hospitalstrasse, č. 34).

Otto Freundlich (10. července 1878, Słupsk, Německo – 9. března 1943, Majdanek, Polsko) byl německý malíř a sochař. V roce 1937 byla jeho díla spolu s mnoha dalšími vystavena na výstavě "Entartete Kunst" v Mnichově. Zemřel v koncentračním táboře Majdanek.

Otto Freundlich (10 July 1878 – 9 March 1943) was a German painter and sculptor of Jewish origin. A part of the first generation of abstract painters in Western art, Freundlich was a great admirer of cubism.


Životopis.

Lyonel Feininger byl synem německo-amerického houslisty a skladatele Karla Feiningera a americké zpěvačky Elizabeth Feininger. Narodil se v USA. Nejprve zde studoval hudbu. Byl klavíristou a skladatelem, složil několik klavírních skladeb a varhanních fug. Feininger vyrůstal v New Yorku, v roce 1887 ve věku 16 let se rozhodl věnovat malířství a proto odcestoval do Německa, aby zde studoval a zdokonaloval své umění. Studoval na Královské akademii v Berlíně u  Ernsta  Hanckeho. Ve studiu pokračoval na uměleckých školách v Berlíně spolu s Karlem Schlabitzem a v Paříži se sochařem Filippo Colarossim. Začínal jako karikaturista pro několik časopisů včetně Harper's Round Table, Harper's Young People, Humoristische Blätter, Lustige Blätter, Das Narrenschiff, Berliner Tageblatt atd. V roce 1900 se setkal s Clarou Fürst, dcerou malíře Gustava Fürsta a v roce 1901 se Clarou oženil. Měli spolu dvě dcery. V roce 1905, po rozchodu se svou manželkou, potkal Julii Berg. Oženil se s ní v roce 1908 a měli spolu několik dětí. V letech 1897 až 1891 navštěvoval uměleckoprůmyslovou školu v Hamburku a berlínskou akademii. V roce 1892 odešel do Paříže aby dokončil svá studia na Colarossiho akademii. V roce 1893 se usadil v Berlíně a věnoval se kreslení karikatur pro humoristické časopisy. Mezi roky 1906 až 1908 se živil v Paříži psaním článků a ilustracemi pro "Chicago Sunday Tribune". Tady se seznámil s kubisty. Velký vliv na něho měl R. Delaunay. Od roku 1908 až do roku 1919 žil Feininger v Berlíně. Od roku 1913 vystavoval společně se skupinou "Der blaue Reiter" na pozvání F. Marca. V roce 1919 ho povolal Walter Gropius na Bauhaus, kde vyučoval grafiku a malířství až do roku 1933. Také zde vydával knihy o Bauhausu. V roce 1929 si u něho město Halle objednalo obraz určený jako dar pro město Magdeburk. Feininger tak v letech 1929 až 1931 v Halle často pobýval a pracoval na skicách. Roku 1931 mu Národní galerie města Berlína uspořádala retrospektivní výstavu. Roku 1933 byl zařazen nacisty mezi tzv. "entartete Kunst" ("zvrhlé umění"). Feininger se vrátil do USA, kde v roce 1936 vyučoval v Oaklandu v Kalifornii na Mills College. V následujícím roce, v roce 1937, žil v New Yorku. Feininger také rád fotografoval, fotografie pořizoval od roku 1928 až do poloviny roku 1950. S fotografiemi seznamoval pouze úzký okruh přátel, nepřál si sdílet s veřejností své soukromí. Jeho synové, Andreas Feininger a T. Lux Feininger se stali známými umělci. Andreas Feininger proslul jako fotograf a T. Lux Feininger jako fotograf a malíř. T. Lux Feininger zemřel 7. července 2011 ve věku 101 let.

Umělec.

Feininger kariéra jako karikaturisty začala v roce 1894. Pracoval pro několik německých, francouzských a amerických časopisů. V únoru 1906, kdy čtvrtina populace v Chicagu měla německý původ, James Keeley, redaktor listu "The Chicago Tribune" cestoval do Německa vyhledat nejpopulárnější karikaturisty. Získal Feiningera pro ilustraci dvou komiksů "Kin-der-Kids" a "Wee Willie Winkie's World" pro Chicago Tribune. Feininger pracoval jako karikaturista dalších dvacet let pro různé noviny a časopisy ve Spojených státech a Německu. Jako výtvarník Feininger začal pracovat ve věku třicetišesti let. V letech 1901 až 1903 se účastnil ročních výstav berlínské secese. Základem Feiningerovy tvorby byl kubismus, tento umělecký směr ovšem používal k vyjádření obsahu v podstatě romantického. Maloval kompozice s loďmi či s architekturou. Průhledné plošné plány na jeho obrazech vytvářejí dojem nekonečna. Na rozdíl od kubistů pracoval se světlem a osvětlením, dosahoval tím až magických efektů. Jeho tvorbu ovlivňoval R. Delaunay, ovšem Feininger se nikdy se nevzdal valérové malby. Užití chladných a teskných tónů neskutečných barev dodává jeho obrazům romantický nádech. Přísná a přesná konstrukce obrazu vyvolává dojem takřka hudební. Ovlivněn konstruktivismem došel Feininger ve dvacátých letech až ke krystalicky jasné obrazové kompozici vzájemně kolmých linií a ploch.

Lyonel Charles Feininger (17. července 1871, New York City, New York, USA – 13. ledna 1956, tamtéž) byl americko-německý malíř, karikaturista, fotograf a hudební skladatel.

Lyonel Charles Feininger (July 17, 1871January 13, 1956) was a German-American painter, and a leading exponent of Expressionism. He also worked as a caricaturist and comic strip artist. He was born and grew up in New York City, traveling to Germany at 16 to study and perfect his art. He started his career as a cartoonist in 1894 and met with much success in this area. He was also a commercial caricaturist for 20 years for magazines and newspapers in the USA and Germany. At the age of 36, he started to work as a fine artist. He also produced a large body of photographic works between 1928 and the mid 1950s, but he kept these primarily within his circle of friends. He was also a pianist and composer, with several piano compositions and fugues for organ extant.


Život.

Hans Richter se s moderním uměním setkal v roce 1912 u skupiny Der Blaue Reiter. V roce 1914 byl ovlivněn kubismem. Jeho první výstava se konala v Mnichově v roce 1916. Ve stejném roce byl zraněn ve válce a byl propuštěn z armády. Odešel do Curychu a připojil se k hnutí Dada.  Richter věřil, že povinností umělce má být aktivně politická oponentura válce a podpora revoluce. Jeho první abstraktní dílo vzniklo v roce 1917. V roce 1918 se spřátelil s Vikingem Eggelingem a společně experimentovali s filmem. Richter byl v roce 1919 spoluzakladatelem "Asociace revolučních umělců" v Curychu.  Jeho film "Rytmus 21" byl jedním z prvních „abstraktních“ filmů. V roce 1940 se Richter přestěhoval ze Švýcarska do Spojených států a přijal americké občanství. Vyučoval v "Institutu filmových technik" na městské univerzitě v New Yorku. V New Yorku Richter režíroval také ve spolupráci s Maxem Ernstem, Jeanem Cocteauem, Paulem Bowlesem, Fernandem Légerem, Alexandrem Calderem, Marcelem Duchampem a dalšími dva filmy, "Dreams that Money Can Buy" (1947) a "8 x 8: A Chess Sonata in 8 Movements"(1957), které byly částečně natočeny na trávníku jeho letního domu v Southbury v Connecticutu.  V roce 1957 natočil film s názvem "Dadascope" s originálními básněmi a prózami, které namluvili jejich tvůrci: Hans Arp, Marcel Duchamp, Raoul Hausmann, Richard Huelsenbeck a Kurt Schwitters. Po roce 1958 Richter strávil část roku v Ascona a Connecticutu a vrátil se k malbě. V roce 1963 režíroval krátký film "From the Circus to the Moon" o americkém sochaři Alexandru Calderovi. Richter byl rovněž autorem knihy "Dada: Art and Anti-Art".

Hans Richter (6. dubna 1888 Berlín – 1. února 1976 Minusio, Švýcarsko) byl německý malíř, dadaista a filmový producent. Byl jedním z mnoha německých umělců, jejichž dílo bylo v roce 1933 odsouzeno jako zvrhlé umění a v roce 1937 vystaveno na výstavě "Entartete Kunst" v Mnichově.

Hans Richter (6 April 1888 – 1 February 1976) was a German painter, graphic artist, avant-gardist, film-experimenter and producer. He was born in Berlin into a well-to-do family and died in Minusio, near Locarno, Switzerland.


Vznik a důsledky.

Podle soudních dokumentů, původní Blaster byl vytvořen poté, co bezpečnostní výzkumníci z čínské skupiny Xfocus použili reverzní inženýrství na původní Microsoft patch, který dovolil provedení útoku  Červ šíří tím, že využívá přetečení vyrovnávací paměti objevené polským bezpečnostním výzkumníkem skupiny Last Stage of Delirium v DCOM RPC služby na dotčených operačních systémech, pro které byla oprava vydána o jeden měsíc dříve v [ https://web.archive.org/web/20050225010955/http://www.microsoft.com/technet/security/bulletin/MS03-026.mspx MS03 - 026 ] a později v [ https://web.archive.org/web/20040603065110/http://www.microsoft.com/technet/security/bulletin/MS03-039.mspx MS03 - 039 ]. To umožnilo červovi se šířit bez otevírání příloh uživatelů jednoduše tím, že "spamoval" do velkého počtu náhodných IP adres. Byly zjištěny čtyři aktivní verze po internetu  Červ je naprogramován, aby začal SYN flood na portu 80 z windowsupdate.com v případě, že datum systému je po 15. srpnu a před 31. prosincem a po 15. dni dalších měsíců, čímž se vytváří DDoS proti stránce.Poškození Microsoftu bylo minimální, protože cílená stránka byla windowsupdate.com, a ne windowsupdate.microsoft.com, na které byl přesměrován. Microsoft dočasně vypnul cílenou stránku ve snaze minimalizovat potenciální účinky červa.  Červí spustitelný soubor obsahuje dvě zprávy. První zní: I just want to say LOVE YOU SAN!! soo much Tato zpráva se dala červu alternativní název Lovesan. Druhá zní: Billy Gates why do you make this possible? Stop making money and fix your software! ! To je zpráva, Bill Gatesovi, spoluzakladateli společnosti Microsoft a cíl tohoto červa.  Červ také vytvoří následující položku registru tak, že se spustí při každém spuštění systému Windows: HKEY_LOCAL_MACHINE\SOFTWARE\Microsoft\Windows\CurrentVersion\Run\windows auto update=msblast. exe

Nežádoucí účinky.

Ačkoli červ může šířit pouze na počítačích s operačním systémem Windows 2000 nebo Windows XP (32 bit), může způsobit nestabilitu ve službě RPC na systémech Windows NT, Windows XP (64 bit) a Windows Server 2003 . Zejména, červ se nešíří v systému Windows Server 2003, protože systém Windows Server 2003 byl kompilován s /GS spínačem, který odhalil přetečení vyrovnávací paměti a ukončil RPCSS proces Pokud dojde k infekci, buffer overflow způsobí, že služba RPC havaruje, vedoucí k tomu, že Windows zobrazí následující zprávu a poté se automaticky restartuje, obvykle po 60 sekundách.  To byl první náznak toho, že uživatel měl infekci, často k tomu došlo několik minut po každém startu na napadených počítačů. Jednoduché řešení k zastavení odpočítávání je spustit "shutdown -s" příkaz v příkazovém řádku Windows, což mělo vedlejší následky, jako například prázdný (bez uživatelů) welcome screen. Welchia červ měl podobný účinek. O několik měsíců později se vynořil červ Sasser, který způsoboval zobrazení podobných zpráv.

Blaster (také známý jako Lovsan, Lovesan nebo MSBlast) byl Počítačový červ, který se rozšířil na počítačích se systémem Microsoft Windows XP a Windows 2000, v průběhu 08. 2003  Červ byl poprvé zaznamenán a začal se šířit 11. srpna 2003. Rychlost, se kterou se šířil, se zvyšovala a počet infekcí dosáhl vrcholu 13. srpna 2003. Filtrování ISP a rozsáhlá publicita omezila šíření Blastera.  Dne 29. srpna 2003, Jeffrey Lee Parson, osmnáctiletý mladík z Hopkinsu v Minnesotě, byl zatčen pro vytvoření B varianty červa Blaster, přiznal se a byl odsouzen na 18 měsíců vězení v lednu 2005

Blaster Worm (also known as Lovsan, Lovesan, or MSBlast) was a computer worm that spread on computers running operating systems Windows XP and Windows 2000 during August 2003.  The worm was first noticed and started spreading on August 11, 2003. The rate that it spread increased until the number of infections peaked on August 13, 2003. Once a network (such as a company or university) was infected, it spread quicker within the network because firewalls typically did not prevent internal machines from using a certain port. Filtering by ISPs and widespread publicity about the worm curbed the spread of Blaster.  On March 12, 2004, Jeffrey Lee Parson, an 18-year-old from Hopkins, Minnesota, was arrested for creating the B variant of the Blaster worm; he admitted responsibility and was sentenced to an 18-month prison term in January 2005.


Syntéza.

Fluoroform byl poprvé získán Mauricem Meslansem při bouřlivé reakci jodoformu (trijodmethanu) se suchým fluoridem stříbrným v roce 1894. Tuto reakci vylepšil Otto Ruff náhradou fluoridu stříbrného směsí fluoridu rtuťnatého a vápenatého. Záměnná reakce funguje s jodoformem a bromoformem, záměna prvních dvou halogenových atomů fluorem probíhá velmi prudce. Albert Henne toto přeměnil na dvoustupňový proces; v prvním kroku reakcí fluoridu antimonitého s bromoformem vzniká bromdifluormethan, ve druhém se pak jeho reakcí s fluoridem rtuťnatým získá fluoroform. Byla to první účinná metoda syntézy fluorformu.

Průmyslové aplikace.

CHF se používá v polovodičovém průmyslu k plazmovému leptání oxidu a nitridu křemičitého.  Pod názvem R-23 či HFC-23 se používá jako užitečné chladivo, případně jako náhrada za chlortrifluormethan (R-13) - je vedlejším produktem jeho výroby.  Používá se také jako hasivo (obchodní značka FE-13) díky nízké toxicitě, nízké reaktivitě a vysoké hustotě. Nahradil dříve používaný bromtrifluormethan v plynových zhášecích systémech.

Organická chemie.

CHF je prekurzorem pro přípravu CF deprotonací. Molekula je slabě kyselá s pK = 25–28. Dále je prekurzorem pro CFSi(CH)

Skleníkový plyn.

CHF je silným skleníkovým plynem. Sekretariát Clean Development Mechanism odhaduje, že tuna fluoroformu má v atmosféře stejné účinky jako 11 700 tun oxidu uhličitého. Novější práce (IPCC, 2007) naznačuje, že tato ekvivalence, nazývaná také stoletý potenciál globálního oteplování, je ještě o něco vyšší: 14 800. Životnost fluoroformu v atmosféře je 270 let.  Podle zprávy IPCC o klimatu z roku 2007 byl fluoroform zhruba do roku 2001 nejhojnějším fluorovaným uhlovodíkem v atmosféře, než ho překonal 1,1,1,2-tetrafluorethan (R-134a), nyní často používaný v automobilových klimatizacích. Globální emise fluoroformu pocházely v minulosti převážně z bezděčné produkce a uvolňování při výrobě chladiva R-22 (chlordifluormethanu).  Data v databázi emisí skleníkových plynů UNFCCC ukazují významný pokles emisí fluoroformu ve vyspělých zemích od 90. let 20. století do prvního desetiletí 21. století. Projekty UNFCCC Clean Development Mechanism poskytují od roku 2003 prostředky a podporu pro odstranění emisí fluoroformu vznikajícího jako vedlejší produkt při výrobě R-22 v rozvojových zemích. Podle dat Ozone Secretariat of the World Meteorological Organization se právě rozvojové země staly v posledních letech hlavními producenty chlordifluormethanu. Emise všech fluorovaných uhlovodíků jsou zahrnuty do kjótského protokolu. CHF lze likvidovat pomocí elektrického oblouku nebo vysokoteplotním spalováním.

Fluoroform (systematický název trifluormethan) je fluorovaný derivát uhlovodíku s chemickým vzorcem CHF. Patří mezi haloformy (trihalomethany), skupinu sloučenin se vzorcem CHX (X = halogen). Cíleně se vyrábí a používá se pro řadu různých aplikací (reaktant, prekurzor, chladivo, hasivo). Dále se získává jako vedlejší produkt při výrobě PTFE. V malém množství vzniká také biologicky, dekarboxylací kyseliny trifluoroctové.

Fluoroform is the chemical compound with the formula CHF. It is one of the "haloforms", a class of compounds with the formula CHX (X = halogen) with C symmetry. Fluoroform is used in diverse applications in organic synthesis. It is not an ozone depleter but is a greenhouse gas.


Popis.

Čajovníkovité jsou stálezelené nebo výjimečně (některé druhy stevarcie) opadavé stromy a keře se střídavými jednoduchými listy bez palistů. Listy jsou obvykle zubaté, řidčeji celokrajné, se zpeřenou žilnatinou. Květy jsou pravidelné, oboupohlavné, nejčastěji pětičetné, jednotlivé nebo v chudých květenstvích. Okvětí je rozlišené na kalich a korunu nebo graduje postupně od kalichu ke koruně. Tyčinek je mnoho. Semeník je svrchní, srostlý nejčastěji z 5 plodolistů. V každém plodolistu jsou 2 až několik vajíček. Plodem je tobolka, výjimečně peckovice ("Pyrenaria").

Rozšíření.

Čeleď v současném pojetí zahrnuje 7 rodů a okolo 200 druhů. Je rozšířena ve východní a jihovýchodní Asii, v tropické Americe a jv. USA. Převážná většina zástupců roste v tropech. V Evropě není tato čeleď zastoupena.

Taxonomie.

Čeleď v původním smyslu měla 15 až 20 rodů a pantropické rozšíření, byla však shledána parafyletickou a množství rodů ("Adinandra", "Anneslea", "Balthasaria", "Cleyera", "Eurya", "Freziera", "Symplococarpon", "Ternstroemia", "Visnea") bylo přesunuto do čeledi "Pentaphylacaceae" a rod "Ficalhoa" do "Sladeniaceae"  Dnes je dělena na 3 podčeledi:

Význam.

Největší hospodářský význam má bezesporu čajovník čínský ("Camellia chinensis"). Některé kamélie jsou pěstovány jako olejniny, např. kamélie olejná ("Camellia oleifera") v Číně a kamélie sazanka ("Camellia sasanqua") v Japonsku. Semena obsahují až 40 % nevysýchavého stolního oleje.  Franklinie americká ("Franklinia alatamaha") a některé druhy stevarcie ("Stewartia") jsou vzácně pěstovány v ČR jako okrasné dřeviny.  Kamélie japonská ("Camellia japonica") je pěstována po celém světě již stovky let v množství barevných kultivarů.

Přehled rodů.

"Apterosperma", "Camellia", "Dankia", "Franklinia", "Gordonia", "Laplacea", "Pyrenaria", "Schima", "Stewartia", "Tutcheria"

Čajovníkovité ("Theaceae", též "Camelliaceae") je čeleď vyšších dvouděložných rostlin z řádu vřesovcotvaré ("Ericales"). Jsou to dřeviny s jednoduchými listy a pravidelnými květy, rozšířené v počtu asi 200 druhů v Asii a Americe. Nejvýznamnější rostlinou této čeledi je čajovník. Jako okrasné dřeviny se pěstují kamélie, stevarcie a vzácně i franklinie americká.

Theaceae (), the tea family, is a family of flowering plants comprising shrubs and trees, including the economically important tea plant, and the ornamental camellias. It can be described as having from seven to 40 genera, depending on the source and the method of circumscription used. The family Ternstroemiaceae has been included within Theaceae; however, the APG III system of 2009 places it instead in Pentaphylacaceae. Most but not all species are native to China and East Asia.


Příběh.

Vypravěč příběhu je sužován vysokou horečkou poté co se uchýlí po bitce s bandity na ponurý opuštěný zámek v Apeninách v Itálii. Je zraněn a jeho sluha Pedro nechce, aby nocoval venku a tak násilím vniknou do zámku. Je zřejmé, že zámek byl opuštěn teprve nedávno. Ubytují se v komnatě v jedné z věží.  Aby trochu utišil rozjitřené smysly, požije vypravěč opium. Nastupující účinek drogy v něm podnítí zájem o obrazy visící na stěnách pokojů a ve výklencích. Dá příkaz sluhovi, aby zapálil svíci a rozhrnul závěsy kolem zdobené postele. Chce odpočívat a přitom si prohlížet výtvarná díla, dokud neusne. Začte se do nalezené brožurky popisující vystavené umění.  Pozdě v noci je již unaven a chce zhasit svíci, když si povšimne portrétu mladé ženy. Obraz zapůsobí natolik živě, že z náhlého popudu na okamžik zavře oči. Sáhne po brožuře, aby si mohl přečíst historii k dílu.  Pojednání uvádí příběh mladé líbezné dívky, která zahoří vřelou láskou k nadanému malíři. Ten se rozhodne ji portrétovat, ačkoli ona nemá ráda malování, neboť jí okrádá o jejího milého. Přesto podstoupí portrétování. Malíř pracuje zaujatě mnoho dnů aniž by si všiml, že jeho ženu to unavuje a den ode dne slábne a umdlévá. Výtvarník je posedlý svým dílem a když jej dokončí, vykřikne: „"Toť vskutku život sám!"“ Ohlédne se ke své milované - je mrtva. Její duše se přenesla do obrazu.

Česká a slovenská vydání.

Česky či slovensky vyšla povídka v následujících sbírkách nebo antologiích:  Pod názvem Medailón:  Pod názvem Oválný portrét:  Pod názvem Oválny portrét:

Odkazy.

Poznámka.

V povídce se vyskytuje odkaz na tvorbu anglické spisovatelky Ann Radcliffové , představitelky gotického románu.

Medailon nebo také Medailón a Oválný portrét (v angličtině "The Oval Portrait") je povídka amerického spisovatele a literárního teoretika Edgara Allana Poea z roku 1843. Původní název zněl "Life in Death".  Je to jedna z nejkratších autorových povídek, při publikování v roce 1842 zabírala pouhé 2 strany. Obsahuje tato stěžejní témata:  Příběh se odehrává na opuštěném ponurém zámku v Apeninách v Itálii. Vypravěč trpí vysokou horečkou a požije opium, přičemž si prohlíží obrazy visící na stěnách. Velmi jej zaujme portrét mladé ženy.

"The Oval Portrait" is a horror short story by American writer Edgar Allan Poe, involving the disturbing circumstances surrounding a portrait in a chateau. It is one of his shortest stories, filling only two pages in its initial publication in 1842.


Kandidátská města.

Města, která chtěla hostit Letní olympijské hry 2024, musela do 15. září 2015 podat kandidaturu. Kandidaturu podaly Paříž, Boston, Budapešť, Hamburg a Řím. Místní veřejné mínění o pořádání her v Bostonu bylo rozlišné; průzkum z března 2015 ukázal, že 52% obyvatel Bostonu bylo proti jejich hostování. Dne 27. července 2015 Olympijský výbor Spojených států odmítl svou nabídku na pořádání olympijských her v Bostonu s odvoláním na nedostatek veřejné podpory a nejistoty v nabídce. Na další den se Olympijský výbor Spojených států obrátil na Los Angeles ohledně vstupu jako náhradního uchazeče na letní olympiádu 2024 poté, co Boston svou nabídku upustil. Dne 1. září 2015 hlasovala Rada města LA 15:0, aby podpořila nabídku na pořádání her. Dne 29. listopadu 2015 se konalo v Hamburgu referendum, ve kterém 51,6% občanů hlasovalo proti nabídce na olympijské hry. Řím 21. září 2016 stáhl kandidaturu poté, co nedostal politické záruky od městu. Dne 22. února 2017 Budapešť svou nabídku stáhla poté, co petice proti nabídce shromáždila více podpisů, než je nezbytné pro referendum.  Po těchto vystoupení nabídek měst se MOV sešla v Lausanne, aby diskutoval nad nabídkovým procesem na letními olympiády v roce 2024 a 2028. Mezinárodní olympijský výbor formálně navrhl zvolení hostitelských měst letních olympiád v roce 2024 a 2028 najednou v roce 2017. Návrh byl schválen na mimořádném zasedání MOV 11. července 2017 v Lausanne. MOV zavedl postup, při kterém by se výbory organizátorů LA 2024 a Paříž 2024 setkaly s MOV, aby diskutovaly o tom, kdo bude pořádat hry v roce 2024 a kdo bude hostit hry v roce 2028 a zda by bylo skutečně možné vybrat hostitelské město pro oba současně.  Po rozhodnutí o udělení her 2024 a 2028 současně byla Paříž považována za preferovaného pořadatele olympijských her 2024. Dne 31. července 2017 MOV oznámil, že Los Angeles je jediným kandidátem olympijských her 2028, čímž se Paříž stala jediným kandidátem olympiády v roce 2024.  Paříž byla zvolena jako pořadatelské město 13. září 2017 na 131. zasedání MOV v Limě v Peru.

Soutěže.

Na hrách XXXIII. olympiády proběhnou soutěže ve 28 sportovních odvětvích. Novými sporty v programu olympijských her se staly skateboarding, sportovní lezení, surfing a breakdancing.

Letní olympijské hry 2024, oficiálně Hry XXXIII. olympiády (), se budou konat ve francouzské Paříži. Slavnostní zahájení proběhne 2. srpna 2024 a zakončení se uskuteční 18. srpna 2024.  Město Paříž se stane druhým městem v historii, kde se hry budou konat již potřetí. Připojí se tak k Londýnu. První Letní olympijské hry se v Paříži konaly v roce 1900 a naposledy v roce 1924. Do hlavního města Francie se tak letní olympijské hry vrátí přesně po sto letech. Ve Francii se také konaly Zimní olympijské hry v roce 1924 v Chamonix, která byla první zimní olympiáda, v roce 1968 v Grenoble a v roce 1992 v Albertville.

The 2024 Summer Olympics (), officially known as the Games of the XXXIII Olympiad (), and commonly known as Paris 2024, is a forthcoming international multi-sport event that is scheduled to take place from 26 July to 11 August 2024 in Paris, France.  Having previously played host in 1900 and 1924, Paris will become the second city to host the Olympics three times, after London (1908, 1948 and 2012). 2024 will mark the centenary of the Paris Games of 1924, and the sixth Olympic Games hosted by France (three each in summer & winter).  The bidding process for these Games began in 2015. Five cities submitted their candidature, but Hamburg, Rome and Budapest withdrew, leaving only Paris and Los Angeles in contention. A proposal to elect the 2024 and 2028 Olympic host cities concurrently was approved by an Extraordinary IOC Session on 11 July 2017 in Lausanne. On 31 July 2017, the IOC agreed a deal that would see Paris host the Games in 2024 and Los Angeles four years later. The formal announcement of this decision took place at the 131st IOC Session in Lima, Peru, on 13 September 2017.


Etymologie.

"Gjokusai" je eufemismus pro sebevražedný útok nebo sebevraždu tváří v tvář porážce (seppuku). Je založen na citaci z Knihy Severní Qi ze 7. století psané v klasické čínštině: „大丈夫寧可玉砕何能瓦全“ (tj. „velký muž by měl zemřít jako rozbitý šperk, než žít jako neporušená dlaždice“).Japonská vláda jej využila jako slogan "ičioku gjokusai" („一億玉砕,“ tj. „sto miliónů rozbitých šperků“) během posledních měsíců války v Tichomoří, kdy Japonci čelili invazi Spojenců. Některé ze zásad pro toto přesvědčení pocházejí z Hagakure od Jamamota Cunemota, známém pojednání o "Bušidó" z 18. století.  Spojeneční vojáci nazývali během druhé světové války masové útoky japonské císařské armády jako útoky banzai ( „banzai charges“ nebo „banzai attacks“), protože útočící japonští pěšáci křičeli „Banzai!“ Tímto válečným pokřikem si vzájemně mezi sebou podporovali morálku a odvahu. V japonštině je „banzai,“ doslova „deset tisíc let,“ fráze značící dlouhý život nebo oslavu, v podstatě přání, aby někdo žil věčně či něco přetrvalo navždy. "Tennó heika banzai" („天皇陛下万歳！,“ doslova „ať žije císař deset tisíc let“) se stal během útoků japonským válečným pokřikem.

Historie.

Na začátku druhé světové války japonská armáda stále spoléhala na masové útoky pěchoty, které byly široce používány za první světové války. Mnoho spojeneckých jednotek bylo vybaveno poloautomatickými nebo automatickými zbraněmi, které jim umožňovaly větší palebnou sílu, než jaká byla dostupná prvoválečné pěchotě. A tato síla často zastavila japonské vojáky ještě na cestě. Ztráty při těchto útocích se brzy ukázaly jako příliš velké, než aby si je Japonci mohli dovolit, a od této taktiky bylo upuštěno. V pozdějších stádiích války, když začala viditelně hrozit Japonsku porážka, se nicméně masové útoky pěchoty vrátily jako akt odporu za situace, kdy smrt nebo kapitulace byly jediné možné alternativy.

Útok banzai (dle japonského válečného pokřiku „banzai“) byl termín užívaný během druhé světové války spojeneckými vojsky k označení útoku lidských vln prováděných pěchotou japonské císařské armády. Média japonského císařského režimu nicméně užívala termín "gjokusai" ( 玉砕, tj. „čestná smrt,“ doslova „úlomky jadeitu“). Tyto útoky byly obvykle prováděny jako sebevražedné za účelem vyhnutí se zajetí, a tím pádem zneuctění, nebo jako poslední pokus o úspěch tváří v tvář spojenecké přesile.

A banzai charge is the term used by the Allied forces to refer to Japanese human wave attacks and swarming mounted by infantry units. This term came from the Japanese cry , shortened to banzai, specifically referring to a tactic used by Japanese soldiers during the Pacific War.


Děj.

New Orleans, 1852. Jižanská vrtošivá kráska Julie Marsden (Bette Davis) je zasnoubená s bankéřem Prestonem Dillardem (Henry Fonda). Když s ním chce jet vybírat šaty na nejdůležitější ples roku, nemá na ni čas. Uražená Julie se proto rozhodne koupit si odvážné červené šaty. Očekává se totiž, že na onom plesu bude mít každá svobodná holka šaty bílé. Pohoršená teta Belle (Fay Bainter), i ostatní přátelé, ji nesmyslný výběr róby vymlouvají, avšak bezúspěšně.  Na plese Olympus je každá žena oděná v bílé róbě. Julie nejdříve Presovi slíbí, že si takové vezme taky, když ji však přijíždí vyzvednout, má na sobě červené provokativní šaty. Julie nejdřív požádá rodinného přítele Bucka (George Brent), aby ji doprovodil. Ten to však s důrazem na skandál odmítne. Snoubenec Pres rezignuje a Juliino přání vyplní. Všichni v sále jsou pohoršeni a dokonce se s ani jedním z nich nechtějí bavit. Julie hned po vstupu do sálu zjistí, že to přepískla a chce jet pryč. Pres ji však dopřeje, co si tak vydobyla a začne s ní tančit. Orchestr přestává dokonce hrát, to však nezabrání Prestonovi pokračovat ve společenském zostudění. Juliiny nářky nezabírají a Preston jí nadále trápí. Cestou domů se pak pohádají. Když bankéř Dillard zruší zasnoubení, dostane od panovačné Julie facku. Teta Belle ji prosí, aby za ním šla a odprosila ho, ona však s pýchou sobě vlastní odmítá a tvrdí, že Preston se k ní vrátí. Do následujícího odpoledne se určitě vrátí.  Uplyne rok a Preston se nevrátí. Začal podnikat na Severu, zatímco nešťastná Julie se uzavřela před světem ve svém domě. Kromě rodiny neviděla nikoho, krom jízdy na koních nedělala nic. Celý rok přemýšlela o sobě a své osudové chybě. Do jejich domu přichází doktor Livingstone (Richard Cromwell), aby jim sdělil nejnovější zprávy ohledně blížící se žluté zimnice. Mezi řečí taky Belle řekne, že do města se vrací Preston Dillard. Julie je z novinky nadšená a chce uspořádat pro své přátelé večírek na přivítanou Prese. Pozvou všechny do sídla na Halcyonské plantáži nacházející se za New Orleansem. Julie se nachystá do nejhezčích bílých šatů a doufá, že ji bývalý snoubenec odpustí a znovu požádá o ruku. Věří, že když se bude kát, navrátí se láska mezi ně. Rozpaky však vzbudí Presonův doprovod a sice jeho manželka Amy. Tetička Belle se snaží mladou "Yankee", jak Jižané hanlivě nazývají Seveřany, schovat u sebe v pokoji, než stihne Julii říct, aby Presa neodprošovala. Nestihne to, a když Julie poklekne před Dillardem a žádá ho o odpuštění, do místnosti vchází Amy. Dotčená Julie je najednou podrážděná a svým chováním nejen pokazí večeři, ale dokonce vyprovokuje hádku mezi přítelem Buckem a Presovým mladším bratrem Tedem. Jejich spor vyústí druhý den přestřelkou, při které umírá sympatický Buck. Najednou je Julie zavrhnuta celou rodinou, přáteli, i samotnou Amy. Nikdo s ní nechce zůstat déle na haciendě. Belle řekne své neteři, že ji připomíná biblickou Jezábel. Ta byla krutá a bezohledná.  Místní šerif však zakáže všem odjet, protože všude v okolí je epidemie žluté zimnice. Každý občan s byť jen malým podezřením na onemocnění je sebrán do karantény na zvláštní ostrov. Sám Preston je nakažen a sebrán doktorem Livingstonem do Juliina domu. Když se to ona dozví, chce odčinit svou pošetilost a potají se nechá černošským pomocníkem propašovat do města. Stará se o nemocného Presa, dává mu obklady a ovívá ho. Jediné po čem touží je, aby horečka ustoupila. Na další den přijíždí celá rodina, včetně Amy. Naneštěstí, doktor musel Prese nahlásit a tak čekají každou chvíli četu, která by ho odvezla na ostrov. Amy ho chce doprovázet a starat se o něj. Julie ji to vymlouvá. Amy nakonec podlehne a uzná, že Julie jako místní a znalá poměrů a péče může manželovi pomoct více.  Film končí záběrem Julie, která odhodlaně doprovází na dřevěném voze plném nemocných lidí muže, jež miluje, Prestona Dillarda.

Produkce.

Některé zdroje uvádějí, že produkce nabídla postavu Jezábel Bette Davis jako kompenzaci za nezískaní role Scarlett O'Hara v epickém dramatu "Jih proti Severu". Jiné zdroje zase tvrdí, že to tak být nemohlo, protože se film "Jezábel" začal točit téměř rok před zmíněnou ságou z dob občanské války. Režisér Wyler začal film točit ještě před dokončením scénářem a jelikož potřeboval pomoc, požádal Johna Hustona, který se podílel na skriptech.

Zajímavosti.

Julliny červené šaty, se kterými získala tolik pozornosti, byly ve skutečnosti bronzové barvy. Důvod byl prozaický, v černobílém filmu lépe vynikly. A scénka s červenou róbou má prapůvod ve skutečném Hollywoodu. Na jistém plesu herečka Norma Shearer byla jediná v takových šatech. Ostatní dámy byly oděny do bílých.  V průběhu natáčení se občas u scén Henryho Fondy dělaly přestávky. Jeho manželka byla totiž v porodnici a pyšný otec očekával příchod své dcery, pozdější neméně slavné Jane Fonda.  Bette Davis dostala za Jezébel zaplaceno 650 $ týdně, jak se zmínila v jednom rozhovoru v roce 1971. Soška Oscara, kterou ji film vynesl, byla nabídnuta v jedné aukci v červenci 2001. Anonymně ji zakoupil Steven Spielberg, aby ji navrátil Akadémii filmového umění a věd.

Jezábel (angl. "Jezebel") je dramatický film režiséra Williama Wylera z roku 1938 s Bette Davis v hlavní roli. Snímek byl natočen na motivy stejnojmenné divadelní hry dramatika Owena Davise, Sr. z roku 1933. Získal z pěti nominací dva herecké Oscary (Bette Davis za hlavní ženský výkon a Fay Bainter za vedlejší ženský výkon).

Jezebel is a 1938 American romantic drama film released by Warner Bros. and directed by William Wyler. It stars Bette Davis and Henry Fonda, supported by George Brent, Margaret Lindsay, Donald Crisp, Richard Cromwell, and Fay Bainter. The film was adapted by Clements Ripley, Abem Finkel, John Huston, and Robert Buckner, from the play by Owen Davis Sr.  The film tells the story of a headstrong young Southern woman during the antebellum period whose actions cost her the man she loves.  The film is based on a 1933 stage play. Tallulah Bankhead was originally slated for the stage role, but fell severely ill during rehearsals and was replaced by Miriam Hopkins.


Vznik.

Poté co na území Irska přišli Milesiané, národ smrtelníků, lidí; se strhla poslední velká bitva o nadvládu nad Irskem, které se zúčastnili Tuatha dé Danann. Svou mocí sice měli nad lidmi mnohonásobnou převahu, ale ukázalo se, že lidské kovové zbraně dokáží Danany vážně poranit a dokonce i zabít. Došlo k dlouhé a krvavé bitvě a jelikož se štěstí nepřiklánělo ani k jedné straně, rozhodl se jejich vůdce Lugh přenechat zemi smrtelníkům. Následně se snesla mlha tak hustá, že nikdo z lidí neviděl na vlastní ruce. Poté, co se mlha zvedla, už na bojišti žádného Danana nenašli.  Král Lugh se rozhodl odejít se svou rasou do zásvětí (dnes se často ve spojitosti s touto legendou mluví o vstupu do jiné dimenze, prostoru či času) a nechal mezi důležité zástupce Dananů rozdělit Sídhe, vílí kopce (sídh znamená v irštině kopec nebo pahorek). Kopce označované za dávné Sídhe jsou dodnes roztroušené po většině území Irska a částečně i ve Skotsku a má se jednat o dutou horu obsahující vstup (portál) do světa Tuatha dé Danann. Každá důležitá osobnost Tuatha dé Danann má na starosti jeden tento vílí kopec a může skrz něj vstupovat do světa smrtelníků a zase zpět, přičemž pravděpodobně ho mohou používat i jeho poddaní, ovšem ne sami.

Dnešní Sídhe.

Dnes se ovšem označení Sídhe používá nejenom pro vílí kopce, ale i pro většinu tvorů z těchto kopců pocházejících.  Jelikož jsou v irském folklóru Dananové považováni za božstvo, za čas se do jejich označení přenesl i název míst, kde se měli údajně zjevovat smrtelníkům a stali se známí jako lidé ze Sídhe. Tak časem vzniklo označení Fear-Sídhe, muž z kopců, Bean-Sídhe, žena z kopců, z nichž nejznámější je pravděpodobně Banshee, s níž je často a nesprávně ztotožňována či Aes Sídhe (občas psáno Aos Sídhe), lid z kopců, souhrnné označení pro ostatní bytosti nepřímo patřících k Tuatha dé Danann.  Aes Sídhe lze ovšem přeložit volně i jako "Mocnosti hory" a jako takové se vyskytují i v naší české mytologii coby známě "Svatováclavské vojsko" v hoře Blaník (a některých jiných horách u nás i na Slovensku), jakožto dědictví po keltských praobyvatelích našeho území. Rovněž v češtině zůstala stopa v pojmenování "šídové kopce".

Sídh (množné číslo Sídhe) je v původně keltském, dnes irském a skotském bájesloví označení pro tzv. vílí kopce, roztroušené po celém území Irska a Skotska.

The (; older form ) is the Irish term for a supernatural race in Irish mythology and Scottish mythology (where it is usually spelled Sìth, but pronounced the same), comparable to the fairies or elves.  They are said to live underground in fairy mounds, across the western sea, or in an invisible world that coexists with the world of humans. This world is described in the "Lebor Gabála Érenn" as a parallel universe in which the "aos sí" walk amongst the living. In the Irish language, "aos sí" means "people of the mounds" (the mounds are known in Irish as "the "sídhe""). In modern Irish the people of the mounds are also called daoine sídhe ; in Scottish mythology they are daoine sìth. They are variously said to be the ancestors, the spirits of nature, or goddesses and gods.  Some secondary and tertiary sources in English, including well-known and influential authors such as W. B. Yeats, refer to "aos sí" simply as "the "sídhe" (lit. "mounds").


Výskyt.

Eukalyptol tvoří až 90 % esenciálního oleje některých druhů eukalyptového oleje, což mu dalo jeho název. Je však obsažen také v kafrovníku lékařském, bobkovém listu, kajeputu střídavolistém, pelyňku černobýlu, bazalce pravé, rozmarýně lékařské, šalvěji lékařské a v listech dalších aromatických rostlin. Frakční destilací eukalyptového oleje lze získat eukalyptol o čistotě 99,6 až 99,8 %.

Vlastnosti.

Eukalyptol má svěží kafrovou vůni a kořennou, chladivou chuť. Je nerozpustný ve vodě, lze ho však mísit s etherem, ethanolem a chloroformem. Teplota varu je 176 °C, teplota vzplanutí 49 °C. Eukalyptol tvoří krystalické addukty s halogenkyselinami, "o"-kresolem, resorcinolem a kyselinou fosforečnou. Tvorba těchto adduktů je užitečná pro čištění.

Použití.

Díky příjemné vůni a chuti má mnohá použití jako ochucovadlo v léčivech (sirupy proti kašli), obecně jako aroma (žvýkačky), přidává se i do parfémů, mýdel nebo šampónů, prostředků ústní hygieny (zubní pasty, kloktadla) apod. Eukalyptol se používá jako insekticid a repelent. Nicméně je velice přitažlivý pro samečky některých druhů včel, které jsou za pomocí eukalyptolu lákány do pastí pro vědecké studie.

Bezpečnost.

Přestože se eukalyptol v malých dávkách používá k ochucování a jako součást léčiv, ve větších dávkách je toxický. Už jeden mililitr eukalyptolu může způsobit přechodné kóma. Ve vyšších dávkách je eukalyptol nebezpečný při požití, styku s kůží i při vdechování par. Působí na dýchací a nervový systém. Častými příznaky předávkování je zvracení, chřipkové symptomy, svalová slabost, apatie. Akutní orální smrtelná dávka LD pro potkany je 2 480 mg/kg. Eukalyptol je klasifikován jako toxický pro reprodukci.

Eukalyptol (známý také jako "cineol") je organická sloučenina patřící mezi cyklické ethery a monoterpenoidy. Za běžných podmínek se jedná o bezbarvou kapalinu vyskytující se v přírodě. Eukalyptol je znám pod širokou škálou synonym, například jako 1,8-cineol, cineol, limonenoxid, kajeputol, 1,8-epoxy-"p"-menthan nebo 1,8-oxido-"p"-menthan.  V roce 1870 F. S. Cloez identifikoval eukalyptol jako dominantní složku oleje rostliny "Eucalyptus globulus" a přisoudil mu toto jméno. S eukalyptolem by neměl být zaměňován eukalyptový olej, obecný souhrnný název pro oleje rostlin rodu "Eucalyptus".

Eucalyptol is a natural organic compound that is a colorless liquid. It is a cyclic ether and a monoterpenoid.  Eucalyptol is also known by a variety of synonyms: 1,8-cineol, 1,8-cineole, cajeputol, 1,8-epoxy-"p"-menthane, 1,8-oxido-"p"-menthane, eucalyptol, eucalyptole, 1,3,3-trimethyl-2-oxabicyclo[2.2.2]octane, cineol, and cineole.  In 1870, F. S. Cloez identified and ascribed the name "eucalyptol" to the dominant portion of "Eucalyptus globulus" oil.


Popis.

Bažant lesklý je kyprý pták se silnýma nohama, krátkým ocasem a špičatým zobákem. Kohout váží asi 2,5 kg a je 70 cm dlouhý, z toho 23 cm připadá na ocas. Slípka je o něco menší. Kohout má hřebínek. Kohout je výrazně zbarvený duhově fialovou nebo modrou barvou na zádech a křídlech, hlava je olivově zelená, na krku jsou žluté, červené a tyrkysové prstence. Ocas je měděné barvy s černou spodní stranou. Slípka je většinou hnědá s černými pruhy s bílým krkem. Obě pohlaví mají kroužek kolem očí.

Výskyt.

Bažant lesklý je rozšířen v Himálajích od Bhútánu na východě až k Afghánistánu a Pákistánu na západě. Žije v nadmořské výšce v rozmezí od 2500 do 5000 metrů. Přírodním prostředím jsou dubové, borovicové a rododendronové lesy, které se nacházejí na jižních svazích Himálaje a Hindukúše. V zimě, když napadne ve vyšší nadmořské výšce sníh, sestupují bažanti do nižších oblastí.

Chování.

Bažanti žijí v párech a mimo období páření v malých skupinách. V zimě tvoří větší skupiny.  Strava se skládá z kořenů, malých hlíz, semen, žaludů, bobulí a také z larev hmyzu, které vytahuje ze země zobákem. Bažanti často hledají potravu ve skupinkách po dvou nebo třech. Každá skupinka je tvořena ptáky stejného pohlaví.  V období páření kohouti hlasitým voláním lákají slípky. Kohout se snaží vypadat větší, pohybuje se s nataženým krkem, třese a houpá křídly. Navíc někdy nabízí slípce potravu nebo kamínky.  Hnízdo bývá ukryto v jamce pod křovím a je vyloženo listy, mechem a senem. Obsahuje čtyři až šest vajíček krémové barvy s červenohnědými skvrnami. Inkubační doba je 27 dní. Bažant lesklý je zcela vyvinutý ve dvou letech věku a dožívá se až dvaceti let.

Bažant lesklý ("Lophophorus impejanus") je pták z čeledi bažantovitých, který žije v určitých oblastech Asie. Na celém světě je chován jako okrasný pták. Je národním ptákem Nepálu.

The Himalayan monal ("Lophophorus impejanus"), also known as the Impeyan monal and Impeyan pheasant, is a pheasant native to Himalayan forests and shrublands at elevations of . It is part of the family Phasianidae and is listed as Least Concern on the IUCN Red List. It is the national bird of Nepal, where it is known as the danphe or danfe.  The scientific name commemorates Lady Mary Impey, the wife of the British chief justice of Bengal, Sir Elijah Impey.


Popis.

Barva srsti mongolského vlka se mění v závislosti na ročním období. Je to obvykle směs hnědé, šedé, bílé, žluté a černé barvy. V zimě je výraznější černá a bílá barva.  Vypadá podobně jako vlk eurasijský, ale je menší, váží maximálně 45 kg. Na rozdíl od vlka eurasijského má krátké světlé chlupy na uších, na bocích a na vnějších stranách končetin. Také má ve srovnání s vlkem eurasijským delší nos a štíhlejší lebku. Při porovnání s vlkem indickým je větší, ale nemá černou špičku ocasu.

Chování, reprodukce.

Vlci jsou teritoriální zvířata, žijící ve smečkách. Smečka obsahuje 2 až 20 zvířat. Obvyklý počet je osm zvířat ve smečce. V čele smečky je chovný pár, tedy alfa samec a samice. Mongolští vlci výborně spolupracují při lovu velké kořisti. Stejně jako ostatní šelmy psovité si také vlci označují své území. Pro značení nejčastěji používají moč.  K páření dochází od ledna do dubna v závislosti na zeměpisné šířce. Větší zeměpisná šířka znamená pozdější páření. Období březosti trvá dva měsíce. Mláďata se rodí slepá a hluchá. Jsou tedy zcela závislá na matce. Mládě váží bezprostředně po narození cca 0,5 kg. V jednom vrhu je průměrně 5 až 6 štěňat. Pohlavní dospělost dosáhnou za dva až tři roky. Po této době musí řada z nich opustit svou smečku. Délka života je 6 až 10 let v divočině, v zajetí mohou žít dvojnásobek tohoto věku.

Ohrožení.

Jednou ze zemí, kde žijí mongolští vlci, je Čína. Největší výskyt vlků je v Ujgurské oblasti na severozápadě Číny a v oblasti Vnitřní Mongolsko na severovýchodě Číny. Nedávno provedené šetření populace vlků v oblasti Vnitřního Mongolska ukazuje, že jich zde žije více než 2000. Vzhledem k dlouhodobému lovu stav vlků v Číně výrazně poklesl. V minulosti se vlci vyskytovali téměř na celém území. Dnes jsou k nalezení spíše na sever od třicáté rovnoběžky. V oblasti Ťiang-če vlci téměř vyhynuli. Na severu, v lesích a na loukách jsou vlci k vidění vzácně, jen občas. V Číně stále neexistuje přírodní rezervace, určená pro vlky.  V Indii je celkový počet žijících vlků odhadován na 1000 až 2000 kusů. Menší část z uvedeného počtu žije v Himálaji. Místní název pro zdejšího vlka je vlk himálajský. Nedávné genetické výzkumy naznačují, že himálajský vlk, dosud označovaný jako "Canis lupus chanco", by mohl být samostatným druhem ("Canis himalayaensis"). Přímo v Himálaji, v Dárdžilingu, který leží přibližně ve výšce 2000 metrů nad mořem, je zoologická zahrada, specializovaná na chov ohrožených druhů zvířat. Mimo jiné taky na chov mongolských vlků. V této zoologické zahradě bylo ke dni 31.3. 2009 chováno celkem 7 mongolských vlků, z toho dva samci a pět samic.

Vlk mongolský ("Canis lupus chanco"), nazývaný často také jako tibetský vlk, popř. jako čínský, korejský, stepní nebo himálajský vlk, je poddruhem vlka obecného ("Canis lupus"). Jeho domovem je jihozápadní Rusko, himálajské oblasti Indie, Nepálu a Bhútánu, střední část Číny, Tibet a Mandžusko.

The Mongolian wolf ("Canis lupus chanco") is a subspecies of the grey wolf which is native to Mongolia, northern and central China, Korea, and the Ussuri region of Russia.


Koncepce.

Hlavní myšlenka Mýtu Cthulhu se nachází v existenci nelidských, předlidských, případně mimozemských ras bytostí na naší planetě. Pro používání motivu mimozemšťanů se Lovecraft inspiroval zřejmě knihami Ch. Forta a svou vlastní zálibou ve vědách, včetně astronomie. V Lovecraftově díle se vyskytuje postupný přechod ve vnímání těchto bytostí, od takřka démonického a xenofobního, až po jejich prezentaci coby cizorodé obdoby člověka, stvořitelů života a bytostí, které byly člověkem nepochopeny kvůli své zvláštnosti. Vzhledem k existenci velkého množství roztodivných mimozemských a nelidských ras se jejich charakteristika různí, některé jsou i hmotou a biologií nepodobné ničemu pozemskému a jiné se pozemskému životu podobají i vnějšími rysy a případně jsou pozemskému životu příbuzné, nebo jej dokonce stvořily. Postoj ras Mýtu Cthulhu k člověku je též různý od lhostejnosti, přes nepřátelství, až po vědecký zájem. Sem patří například Létající polypy, Shoggoth, Hmyz ze Shaggai, Mi-Go, Cthulhi, Starší, Velká rasa Yith a Hlubinní.

Kosmická božstva.

Součástí Lovecraftovy mytologie jsou i roztodivná božstva, jejichž povaha připomíná spíše kosmické síly, i když určitá díla prozrazují rysy bytostí a například nedokončená povídka Azathoth předpokládala antropomorfickou podobu božstva, což je způsobeno zřejmě Lovecraftovou inspirací ve snech, démonologii (západní okultismus obecně) a folkloru. Tato božstva jsou v Mýtu Cthulhu uctívána nelidskými rasami, mimozemskými bytostmi, ale mají i lidské ctitele, jako například okultisty. Jako božstva jsou brány i bytosti u nichž se předpokládá původ mezi nelidskými bytostmi, jako matka Hydra a otec Dagon, nebo Velký Cthulhu, o nichž se obvykle hovoří, jako o abnormálně mocných a velkých zástupcích hlubinných a Cthulhi. Mezi nejznámější ,klasická" božstva Mýtu Cthulhu patří Azathoth (nemyslící, slepý chaos vířící v centru nekonečna), Shub Niggurath (Černá koza z lesů s tisícem mladých), Nyarlathotep (Černý muž s rohy s tisícem tváří), nebo Hastur (Král ve žlutém). Existují zvláštní skupiny božstev, například Druzí bohové či bohové Kadathu z Lovecraftova Snového cyklu; Starší bohové, kteří vypudili Pradávné (Prastaré či Létající polypy). Následovníci Mýtu Cthulhu často ne zcela pochopili Lovecraftův mýtus, vzali z něj jen určité prvky, nebo na jeho kostře postavili vlastní mytologii.

Mýtus Cthulhu a okultismus.

Lovecraft byl velmi skeptický vůči všem formám ezoteriky a okultismu, ale přesto se znal a přátelil s několika okultisty. Ve svých hororech užíval někdy okultní prvky, jako například v Případu Ch.D.Warda, kde cituje mimo jiné též Eliphase Léviho a Raymonda Lula. U Lovecrafta se setkáváme s přechodovými příběhy, kde se mísí motivy moderní vědy (nebo sugestivně podané pseudovědy) s okultismem, magií a navíc mimozemských bytostí, které vycházejí ze stínu nadpřirozených bytostí, rarachů a démonů středověku a odhalují svou skutečnou povahu a podstatu. Příběhy jako Sny v čarodějnickém domě či Hrůza v Dunwichi dávají čtenáři tušit, že magie je formou skrytého vědění ukrytého v pověrečné slupce a stejně tak jsou služebníci čarodějů, nadpřirozené bytosti a démoni čímsi přirozeným a cizorodějším, než si dokázali prostí lidé v dávných dobách představit. Světoznámý je v tomto směru motiv Necronomiconu. Lovecraftovo dílo ostatně představuje přechod od staré makabrózní prózy po moderní horror. Lovecraft však postupně odsunul motiv okultní patiny do pozadí. Někteří Lovecraftovi následovníci se však chopili právě tohoto okultního prvku a rozvíjeli jej ve svých vlastních příbězích Mýtu Cthulhu. Mýtus Cthulhu se ostatně stal velmi populárním mezi okultisty a ti jej později využili pro tvorbu grimoárů, rituálů, okultních řádů a nové magické tradice.

Mýtus Cthulhu je fiktivní mytologie stvořená H. P. Lovecraftem, jeho žáky, spoluautory, přáteli a pokračovateli, jako např. R. E. Howardem, Neilem Gaimanem, C. A. Smithem či Stephenem Kingem. Základní prvky mytologie se vyskytují již v Lovecraftově prvotině Dagon a mnoha následujících dílech, jako pomyslné body počátku se řadí povídky Nyarlathotep a Volání Cthulhu.

The Cthulhu Mythos is a shared fictional universe, originating in the works of American horror writer H. P. Lovecraft. The term was coined by August Derleth, a contemporary correspondent and protégé of Lovecraft, to identify the settings, tropes, and lore that were employed by Lovecraft and his literary successors. The name "Cthulhu" derives from the central creature in Lovecraft's seminal short story, "The Call of Cthulhu", first published in the pulp magazine "Weird Tales" in 1928.  Richard L. Tierney, a writer who also wrote Mythos tales, later applied the term "Derleth Mythos" to distinguish Lovecraft's works from Derleth's later stories, which modify key tenets of the Mythos. Authors of Lovecraftian horror in particular frequently use elements of the Cthulhu Mythos.


Autoři.

Za zakladatele teorie optimální měnové oblasti jsou považováni tři ekonomové, Kanaďan Robert A. Mundell a Američané Peter Kenen a Ronald McKinnon.

Hospodářská kritéria.

Mundellovo kritérium.

"Optimální měnové oblasti jsou takové oblasti, v jejichž rámci se lidé snadno pohybují."  Mundellova myšlenka spočívá v tom, že náklady sdílení společné měny by byly sníženy, pokud by pracovní síla a kapitál byly zcela přemístitelné přes hranice. Přitom je předpokládáno, že kapitál je plně mobilní, takže hlavní překážkou je mobilita lidí. Hned toto první kritérium nemůže být nikdy absolutně splněno, protože překážky pro pohyb pracovní síly existují i v rámci samostatných států.

Kenenovo kritérium.

"Optimální měnovou oblast tvoří země, jejichž výroba a vývozy jsou široce diverzifikovány a jsou podobné struktury." Kenen tvrdí, že členské země by měly mít značně diverzifikovanou výrobu a současně podobnou strukturu výroby, aby hospodářské šoky byly buď symetrické anebo měly menší celkové následky, čímž se sníží potřeba častého přizpůsobování měnového kurzu. Brání se tak zejména asymetrickým změnám poptávek.

McKinnonovo kritérium.

"Optimální měnovou oblast tvoří země, které jsou velmi otevřené obchodu a úzce mezi sebou obchodují." Toto kritérium otevřenosti ekonomiky zkoumá, zda je měnový kurz prospěšným nástrojem při řešení asymetrických hospodářských šoků a v případě, že není, tvrdí, že není těžké se ho vzdát. McKinnon říká, že malá velmi otevřená ekonomika nemá velkou schopnost ovlivňovat ceny svého zboží na světových trzích a přijetí společné měny pak nepředstavuje velkou ztrátu.

Flemingovo kritérium.

Marcus Fleming tvrdil, že podmínkou pro optimální měnovou oblast jsou podobný růst produktivity členských ekonomik a podobné preference výše inflace. Empirický výzkum tento argument vyvrátil. Itálie, která dříve měla vysoce inflační Liru dnes dosahuje podobných inflačních hodnot jako nízko inflační Německo.

Politická kritéria.

Transferové kritérium.

Optimální měnovou oblast tvoří země, které se dohodly na vzájemné kompenzaci nepříznivých hospodářských šoků.

Kritérium jednotnosti priorit.

Členské země měnové unie se musí skutečně shodovat v tom, jak se vypořádat s hospodářskými šoky.

Kritérium soudržnosti.

Když společná měnová politika vyvolá konflikty mezi národními zájmy, země, které tvoří měnovou oblast, musí přijmout tyto náklady ve jménu společného osudu.

Teorie optimální měnové oblasti (OCA - Optimum Currency Area) zkoumá podmínky, jejichž splnění umožňuje skupině dvou či více zemí vzdát se svých národních měn a ustavit měnovou unii. Tyto podmínky představuje šest kritérií vycházejících ze závěrů teorie, podle kterých lze rozhodnout, zda se jedná o optimální měnovou oblast. Tři z nich jsou hospodářská, další tři jsou politická. Hlavním problémem, který sledují, je dopad asymetrických šoků na měnovou oblast.

In economics, an optimum currency area (OCA), also known as an optimal currency region (OCR), is a geographical region in which it would maximize economic efficiency to have the entire region share a single currency.  The underlying theory describes the optimal characteristics for the merger of currencies or the creation of a new currency. The theory is used often to argue whether or not a certain region is ready to become a currency union, one of the final stages in economic integration.  An optimal currency area is often larger than a country. For instance, part of the rationale behind the creation of the euro is that the individual countries of Europe do not each form an optimal currency area, but that Europe as a whole does. The creation of the euro is often cited because it provides the most modern and largest-scale case study of an attempt to identify an optimum currency area, and provides a comparative before-and-after model by which to test the principles of the theory.  In theory, an optimal currency area could also be smaller than a country. Some economists have argued that the United States, for example, has some regions that do not fit into an optimal currency area with the rest of the country.  The theory of the optimal currency area was pioneered in the 1960s by economist Robert Mundell . Credit often goes to Mundell as the originator of the idea, but others point to earlier work done in the area by Abba Lerner. Kenen (1969) and McKinnon (1963) were further developers of this idea.


Popis.

Sviňucha kalifornská je nejmenším kytovcem na světě. Dosahuje délky 120 až 150 cm a váhy od 30 do 55 kg. Samice bývá obvykle poněkud větší než samec. Tělo má šedou barvu, v horní části obvykle výrazně tmavší než vespod. Břicho je velmi světlé. Tmavě zbarvený pruh kůže se táhne od spodní čelisti po kořen prsních ploutví. Ty jsou tmavě zbarvené. Okolo ústní dutiny a očí má černý proužek. V čelistech se nachází 34 až 40 zubů, které tvarem připomínají žaludy. Stejně jako další kytovci mají i tyto sviňuchy sonar, který slouží ke komunikaci, navigaci a vyhledávání kořisti.

Ekologie, chování.

Žije osamoceně nebo v malých skupinách (nejčastěji 2, maximálně 10 jedinců). Sdružuje se v pobřežních mělkých vodách (do 50 metrů), na otevřené moře vyplouvá jen zřídka. Na rozdíl od jiných druhů sviňuch dobře snáší poměrně vysoké teploty vody (až 36 °C). Živí se menšími rybami mnoha různých druhů, hlavonožci a korýši (kraby).

Rozmnožování, život.

Jelikož se jedná o spíše samotářský druh, samci se snaží vyhledat postupně co nejvíce samic a spářit se s nimi. Páření probíhá od půlky dubna do května. Doba březosti je asi 10,6 měsíce. Rodí se vždy jedno mládě, které při narození měří 0,6 až 0,7 metru. Matka ho kojí přibližně rok, pak bývá odstaveno. Pohlavní zralosti dosahuje sviňucha po 3 až 6 letech. Dožívá se okolo 20 let.

Populace.

V současnosti je sviňucha kalifornská podle IUCN kriticky ohroženým druhem, kterému bezprostředně hrozí vyhubení. V roce 1997 žilo v Kalifornském zálivu asi 567 těchto zvířat, v roce 2008 to bylo přibližně 245 kusů. Populace dále klesala a podle odhadů čítala v roce 2015 97 jedinců. Na začátku roku 2017 vyšla zpráva CIRVA ("Comité Internacional para la Recuperación de la Vaquita"), která psala o tom, že stav druhu poklesl za posledních 5 let o 90 % a že na světě zbývá posledních 30 jedinců. Zpráva IUCN publikovaná v roce 2017 počítala s 18 dospělými kusy, odhad z března 2018 hovořil jen o asi 12 jedincích a odhad z března 2019 pak jen o 10.

Hrozby, ochrana.

Hlavní hrozbou pro přežití druhu je v dlouhodobé perspektivě tzv. "bycatch" neboli nezáměrné zachycování v rybářských sítích a následné udušení. Rybáři na severu Kalifornského zálivu nelegálně loví dalšího místního kriticky ohroženého endemita jménem smuha MacDonaldova ("Totoaba macdonaldi"), především kvůli jejímu plovacímu měchýři, a sviňucha je častou nechtěnou obětí těchto lovů. Odhaduje se, že ročně takto přijde o život 7 až 15 % populace. Dalšími nebezpečími jsou příbuzenské křížení, zamoření pesticidy a změny životního prostředí.  Severní část Kalifornského zálivu a okolní pevnina byla vyhlášena mexickou biosférickou rezervací "Alto Golfo de California y Delta del Río Colorado" o celkové výměře 934 756 ha (z toho 527 608 ha vodní plochy), která figuruje na seznamu světového přírodního dědictví UNESCO pod názvem „Ostrovy a chráněná území Kalifornského zálivu“. Konkrétní doporučení ohledně ochrany druhu vydává organizace "Comité Internacional para la Recuperación de la Vaquita" založená roku 1997. Ačkoliv se v posledních letech plánovaly různé záchranné akce a programy (mj. chov v zajetí), předpokládá se, že druh v nejbližší době vyhyne.

Sviňucha kalifornská ("Phocoena sinus"), ve španělštině se používá též pojmenování "vaquita marina - mořská kravička", je savec z řádu kytovců, čeledi sviňuchovitých a rodu "Phocoena". Jedná se o endemický živočišný druh, který žije pouze na severu Kalifornského zálivu v Mexiku. Je bezprostředně ohrožena vyhynutím, celková populace čítala začátkem roku 2019 jen asi 10 jedinců.

The vaquita ("Phocoena sinus") is a species of porpoise endemic to the northern end of the Gulf of California (Sea of Cortez, Vermilion Sea). Averaging 150 cm (for females) or 140 cm (for males) in length, it is the smallest of all living cetaceans. Today, the species is on the brink of extinction. Recent research estimates the population at fewer than 19 individuals. The steep decline in abundance is primarily due to bycatch in gillnets from the illegal totoaba fishery.


Příběh.

Skokan, malý muž se znetvořenýma nohama dělá na královském dvoře šaška a trpaslíka zároveň. Musí vymýšlet vtipy a kejkle pro pobavení krále a jeho sedmi ministrů a sám snášet posměch z jejich úst. I když má slabé dolní končetiny, v rukou má velkou sílu a dokáže šplhat a provádět jinou akrobacii.  Tento muž byl unesen ze své domoviny společně s mladou dívenkou Tripettou jedním z králových generálů. Díky svému neradostnému osudu se Skokan s Tripettou sblíží a oba se snaží navzájem si pomáhat.  Jednoho dne se král rozhodne uspořádat maškarní ples a žádá po Skokanovi navržení vhodných a především neotřelých masek. Zároveň mu vnucuje víno, ačkoli ví, že Skokanovi nedělá dobře. Tripetta se Skokana zastane a prosí tyrana, aby jej ušetřil. Rozhněvaný král útlou dívku uhodí a vychrstne jí do tváře víno z poháru. Nastane ticho přerušené protivným skřípáním. Skokan skřípe zuby a již má plán k uskutečnění pomsty. Předloží vládci nápad: král i jeho ministři se převlečou do kůží orangutanů a tímto zjevem vyděsí účastníky bálu. Králi se myšlenka zalíbí a nechá se se svými poradci natřít dehtem a obléci do lněných trikotů. Pro větší autenticitu jsou připoutáni k jednomu řetězu.  O půlnoci vtrhne tlupa orangutanů mezi hosty a podaří se jim vyvolat zmatek, dámy omdlévají a pánové prchají ke dveřím, marně - ty jsou na příkaz krále zamčeny. Vřava vrcholí a Skokan se ujme iniciativy. Překřičí hluk a slibuje, že se o zvířata postará. Obecenstvu začíná docházet, že se jedná o šprým. Skokan zahákne hák za řetěz a hvízdne, vmžiku se celá zmítající se skupina v převleku ocitne mezi stropem a podlahou. Skokan si vezme pochodeň, hbitě vyšplhá po řetězu a přiloží ji k lněné srsti krále. Ten okamžitě vzplane a s ním i jeho rádcovská suita, zatímco Skokan promluví o králových oblíbených vtípcích podporovaných jeho ministry. Jakmile dohovoří, zmizí otvorem pro lustr, místo něhož se nyní houpe spoutaná beztvará změť spálených mrtvol.  Tripettu a trpaslíka s hanlivým pojmenováním již nikdo od té chvíle nespatřil, říká se, že uprchli domů.

Česká vydání.

Povídka Skokan vyšla česky v následujících sbírkách:

Skokan (v angličtině "Hop-Frog") je krátká hororová povídka amerického spisovatele a literárního teoretika Edgara Allana Poea z roku 1849.  Hlavní postavou povídky je zakrslý muž, jemuž nikdo neřekne jinak než Skokan podle trhavých pohybů - má totiž zakrnělé nohy. Jeho úkolem je starat se o zábavu krále, jenž má v oblibě laciný humor a rád svého šaška uráží. Jednoho dne se Skokanovi naskytne příležitost k pomstě.  Pomsta - ústřední motiv povídky - se vyskytuje i v dalším literárním díle E. A. Poea, konkrétně v povídce "Sud vína amontilladského".  Povídka byla inspirována skutečnou událostí - tzv. "bálem světlušek" z roku 1393. Tehdy se na plese vznítily převleky francouzského krále Karla VI. a jeho pěti přátel, maskovaných za "divé muže". Čtyři lidé přitom zahynuli, krále a jednoho z jeho společníků se podařilo zachránit. Ke vznícení došlo od pochodně, kterou držel panovníkův bratr Ludvík.

"Hop-Frog" (originally "Hop-Frog; Or, the Eight Chained Ourang-Outangs") is a short story by American writer Edgar Allan Poe, first published in 1849. The title character, a person with dwarfism taken from his homeland, becomes the jester of a king particularly fond of practical jokes. Taking revenge on the king and his cabinet for the king's striking of his friend and fellow dwarf Trippetta, he dresses the king and his cabinet as orangutans for a masquerade. In front of the king's guests, Hop-Frog murders them all by setting their costumes on fire before escaping with Trippetta.  Critical analysis has suggested that Poe wrote the story as a form of literary revenge against a woman named Elizabeth F. Ellet and her circle.


Život a dílo.

Narodil se jako mladší ze dvou synů v německém Weißenfels-an-der Saale Kláře (roz. Schönbrodtové) a Maxovi Bohrmannovým. Jeho otec byl úspěšným obchodníkem. Ve svém mladistvém věku Horst potkal tanečníka Evana Weidemanna v domě své tety, což u něho vzbudilo zájem o avantgardní umění. Ve 20. letech studoval Kunstgewerbeschule v Hamburku, po které odešel studovat do Paříže k architektovi Le Corbusierovi. Během pobytu v Paříži se seznámil s celou řadou lidí v umělecké komunitě a navštívil řadu galerií. V roce 1930 se setkal s fotografem časopisu Vogue baronem Georgem Hoyningen-Hueneem, napůl šlechticem z Pobalí, napůl Američanem a stal se jeho fotografickým asistentem, příležitostným modelem a milencem. Pak s ním odcestoval do Anglie, kde navštívili fotografa Cecila Beatona, který pracoval pro "Britské vydání Vogue". V roce 1931 Horst zahájil spolupráci s "Vogue", ve francouzském vydání vyšla jeho první fotografie v listopadu téhož roku. Jednalo se o reklamu na celou stránku, na která byla modelka v černém sametu držíci lahvičku s parfémem Klytia.  Jeho první výstava proběhla v La Plume d'Or v Paříži v roce 1932. Recenzi na ni napsal Janet Flanner v magazínu "The New Yorker", díky ní byl Horst téměř okamžitě slavný. Horst ještě v témže roce portrétoval řadu osobností, mezi nimi byli například Bette Davis, další z řady celebrit fotografoval během svého života. Do dvou let fotografoval Noel Coward, Yvonne Printemps, Lisa Fonssagrives, Natasha Paley, Cole Porter, Elsu Schiaparelliovou a další.  Horst si v roce 1937 pronajal byt v New Yorku, kde se setkal s Coco Chanel, kterou Horst nazýval "královnou všech věcí". Fotografoval ji pro módní časopisy po tři desetiletí.  V roce 1938 potkal Valentina Lawforda, britského diplomata, se kterým žili v páru až do Lawfordovy smrti v roce 1991. Společně adoptovali a vychovali syna Richarda J. Horsta. Zemřel ve svém domě na Palm Beach Gardens, Florida když mu bylo 93 let.

Publikace.

Knihy obsahující fotografie autora:

Horst Paul Albert Bohrmann (14. srpna 1906 Weißenfels Německo – 18. listopadu 1999 Palm Beach Gardens, Florida) který je známý pod synonymem Horst P. Horst byl německo americký módní fotograf.

Horst Paul Albert Bohrmann (August 14, 1906November 18, 1999), who chose to be known as Horst P. Horst, was a German-American fashion photographer.


Charakteristika.

Electro house někdy obsahuje prvky tech housu, a to hlavně basové linky, krátké, ale vysoce postavené riffy a minimální nebo střední počty perkusí. Na rozdíl od tech housu může obsahovat drsné, electrem ovlivněné syntezátorové zvuky a vokální nebo instrumentální sampling. Tempo electro housu se obvykle pohybuje od 128 do 130 úderů za minutu.

Historie.

Mezi inovátory mimo jiné patří skupina Bodyrox, jejichž píseň "Yeah Yeah" ovlivnila a byla mezi prvními písněmi electro-house. Mezi inovátory tohoto stylu patří hlavně electroclashoví umělci jako Felix da Housecat. Podle všeho Tech house rovněž mělo vliv na tento žánr, když hudebníci jako Satoshi Tomiie a Steve Lawler experimentovali s původním soundem electra. Mezi další elementy tohoto stylu patří freestyle a electro-funk, stejné elementy které pomohli vzniku žánru electroclash.  Později kolem roku 2008 ve Spojených státech se styl smíchal s rapem, hip hopem a R&B, což opět ovlivnilo popovou hudbu. Mezi tyto skladby patří:

Subžánry.

Complextro.

Complextro je charakterizován krátkými rušivými impulzy, složitými basovými linkami a syntezátorem vedenými skladbami a dalšími použitými nástroji v rychlém sledu za sebou. Termín je spojením slov "complex" a "electro", přičemž ho vytvořil Porter Robinson, který jím označil skladby, které tvořil v roce 2010. Mezi další interprety tohoto podžánru patří Zedd, Deadmau5, Digitalism, Knife Party, Madeon, Savant, Skrillex, The M Machine, Uppermost, Kill the Noise, Pegboard Nerds a Wolfgang Gartner

Dutch house.

Dutch house, často přezdívaný jako dirty Dutch, je styl electro housu, jehož původ je v Nizozemsku. Je definován komplexními rytmy, které jsou tvořeny latinskoamerickými bicími, menším důrazem na basové linky a pisklavý, vysoce položenými zvuky syntezátorů. Styl byl ovlivněn žánry jako Madchester, hip-hop, detroit techno a ostatními styly městské hudby. Mezi interprety patří Afrojack, Chuckie, Fedde Le Grand, Hardwell, R3hab, Sidney Samson, Switch a Tiësto.

Fidget house.

Fidget house nebo prostě fidget je "definován chytlavými vokálními částmi, nečistými basovými linkami a syntezátorové údery ve stylu rave v taktu 4/4. Tento styl byl ovlivněn styly Chicago house, Detroit techno, Baltimore club, Kuduro, Pimba, bassline, bouncy techno, UK garage, hip hop, easy listening a world. Mezi interprety tohoto žánru patří The Bloody Beetroots, Crookers, Danger, Hervé, Sinden a Switch. Termín fidget house byl vytvořen DJi Jees Rosem a switch, "jako vtip, který nyní zašel trochu daleko."

Electro house je tvrdší forma housu. Původ electro housu je nejasný, přičemž má různé vlivy žánrů 80. a 90. let jako electro, electroclash, pop, synthpop a tech house. Electro house si získal mainstreamovou popularitu okolo roku 2005 a tento termín byl použitý k označení hudby mnoha Top 100 DJů jako deadmau5, David Guetta nebo Tiësto.  Tempo je převzaté z house a BPM se pohybuje kolem 125 a 140.

Electro house is a music genre characterized by heavy bass and a tempo around 130 beats per minute. Its origins were influenced by tech house and electro. The term has been used to describe the music of many "DJ Mag" Top 100 DJs, including Benny Benassi, Daft Punk, Skrillex, and Steve Aoki.


Výskyt.

Eurosibiřský druh se v současnosti v Evropě vyskytuje jen ostrůvkovitě. Je rozšířen od Pyrenejí přes Francii, Benelux, Německo, jih Skandinávie a státy Střední Evropy až na Balkán a odtud dále přes jižní Sibiř a Střední Asii až po Dálný východ.  Na většině území České republiky již vymizel a přežívá jen na hrstce nevelkých lokalit v Polabí, v jižních a jihozápadních Čechách a jižním podhůří Nízkého Jeseníku. Jsou to motýli žijící výrazně usedle, nemigrují, dospělci se zdržují na ohraničeném území a tvoří uzavřené populace. V případě nepříznivé změny životního prostředí se jejich populace obvykle nestěhují, ale vymřou. Je to druh krátkověký, brzy po nakladení vajíček dospělci umírají.

Vzhled.

Modrásek hořcový má rozpětí křídel 32 až 40 mm. Samci se zbarvením liší od samic. Samci mají horní stranu předních křídel zbarvenou modře, samice hnědě s modrými ploškami. Spodní strana je u obou téměř stejná, jen někdy mají přední křídla samců modravý nádech.

Ekologie.

V ČR žijí dvě formy modráska hořcového (v minulosti uznávané jako poddruhy): Modrásek hořcový pravý žije převážně na vlhkých, na živiny chudých loukách, kde jeho živnou rostlinou je hořec hořepník ("Gentiana pneumonanthe"). Modrásek hořcový Rebelův obývá vysychavé pastviny a jeho rostlinou je hořec křížatý ("Gentiana cruciata"). Některým formám žijícím mimo území ČR poskytují nektar k obživě a místo pro kladení vajíček a počáteční vývoj housenek hořec tolitovitý ("Gentiana asclepiadea") nebo v Česku již vyhynulý hořeček německý ("Gentianella germanica"). Nároky motýlů na stanoviště plynou do značné míry z požadavků hostitelských druhů hořců a mravenců.

Rozmnožování.

Samice v období července a srpna kladou velká nápadná bílá vajíčka na svrchní stranu horních listů nebo do rozvíjejících se květních poupat „svých“ rostlin, preferují zdatnější a vyšší. Na velké rostlině může být nakladeno i několik desítek vajíček. Vylíhnuté housenky se vyvíjejí v květech a semenících dva až tři týdny, v jednom květu jich může být nejvýše okolo pěti, při větším počtu a nedostatku potravy propuká kanibalismus. Ve čtvrtém instaru housenky z květů vylezou a spadnou na zem pod rostlinu.  Bezmocné housenky na zemi čekají na mravenčí adopci: vypouštějí chemické látky, kterými se maskují, a vydávají se za mravenčí larvy. Na druh mravenců nejsou náročné, může to být téměř kterýkoli druh z rodu "Myrmica", jenž se v lokalitě vyskytuje. Nutnou podmínkou je, aby housenky nebyly od nejbližšího mraveniště vzdáleny více než 2 m, protože mravenci rodu "Myrmica" necestují dále od mraveniště a housenky by uhynuly.  Nalezenou motýlí housenku mravenci odnesou do mraveniště, kde ji uloží mezi mravenčí larvy, a dělnice ji krmí. V mraveništi bývá z počátku průměrně 5 až 10 housenek, přičemž jejich mortalita bývá – podle druhu mravenců – 80 až 90 %. V mraveništi jsou housenky také často parazitovány lumkem "Ichneumon eumerus". Počátkem léta se větší housenky zakuklí a zhruba za tři týdny se vylíhnou dospělci. Ti již nejsou před mravenci chráněni a urychleně opouštějí mraveniště. Menší housenky zůstávají v mraveništi a nechávají se krmit ještě další rok.

Ohrožení.

Další zachování populace modrásků hořcových je zcela závislé na nezhoršení přírodních podmínek na územích, ve kterých doposud žijí. Proto Agentura ochrany přírody a krajiny ČR zpracovala studie, jak na těchto stanovištích dosáhnout udržitelnosti populace při zachování prosperity hostitelských rostlin a mravenců.  Modrásek hořcový je v České republice podle "vyhlášky MŽP ČR č. 395/1992 Sb. ve znění vyhl. č. 175/2006 Sb." i podle "Červeného seznamu bezobratlých ČR" z roku 2005 zařazen mezi kriticky ohrožené druhy (CR).

Modrásek hořcový ("Phengaris alcon") je středně velký, jen vzácně se vyskytující motýl, druh z rodu "Phengaris". Tento obligátní myrmekofil potřebuje ke svému vývoji jak živnou rostlinu, tak i hostitelské mravence.

Phengaris alcon, the Alcon blue or Alcon large blue, is a butterfly of the family Lycaenidae and is found in Europe and across the Palearctic to Siberia and Mongolia.