Druhý mezinárodní kongres učitelů neslyšících

Pozadí.

Alexander Graham Bell a Edward Miner Gallaudet, oba prominentní američtí činitelé v oblasti vzdělávání neslyšících, diskutovali o účinnosti orálního vzdělávání proti vzdělávání, které využívá znakový jazyk jako prostředek vizuální komunikace. Toto vyvrcholilo na milánské konferenci v roce 1880, kde prošlo osm usnesení o vzdělávání neslyšících.  Druhý mezinárodní kongres o vzdělávání neslyšících (který, i přes jeho jméno, byl ve skutečnosti první), bylo mezinárodní setkání pedagogů zaměřených na vzdělávání neslyšících z nejméně sedmi zemí (přibližně 164 delegátů). Kongres byl naplánován a organizován výborem, který byl proti znakovému jazyku. Více než polovina pozvaných delegátů byli známí oralisté. Kongres byl proto zaujatý a většina, pokud ne všechna, usnesení, o nichž hlasovali delegáti, poskytla výsledky ve prospěch ústní metody. Mnoho rezolucí bylo formulováno způsoby, které podporovaly ústní metodu, jako například: „Vzhledem k nepopiratelné nadřazenosti mluvené řeči nad řečí znakovou při navracení hluchoněmých do společnosti a při učení se jazyku kongres prohlašuje, že při výchově a vzdělávání hluchoněmých by měly být preferována orální metoda před znaky.“  Milánskou konferenci uspořádala a financovala společnost Pereire Society, organizace tvořená Jacobem Rodriguesem Pereirou z Francie a jeho rodinou. Pereire Society byla silným zastáncem oralismu. Zorganizovali milánskou konferenci s cílem zakázat používání znakového jazyka. Zajistili tento výsledek pečlivým výběrem delegátů, kteří zastávali orální metodu ve vzdělávání neslyšících.

Delegáti.

Milánské konference se zúčastnilo 164 delegátů z různých zemí. Z těchto 164 delegátů byl pouze jeden, James Denison, neslyšící. Předsedou konference byl Abbe Giulio Tarra.

Konference.

Konference se konala v Regio Instituto Tenico di Santa Martha v Miláně. Konala se od 6. září do 11. září 1880. Cílem konference bylo zakázat znakový jazyk ve vzdělávání neslyšících. Na konferenci vystoupilo 12 řečníků, kteří se vyjádřili k otázkám souvisejícím se vzděláváním neslyšících. 9 z nich byli zastánci orální metody a 3 byli zastánci znakového jazyka (bratři Gallaudetovi a Richard Elliot, anglický učitel).

Osm prohlášení.

Překlad prohlášení je vypůjčen z časopisu Info-Zpravodaj.  1. „Vzhledem k nepopiratelné nadřazenosti mluvené řeči nad řečí znakovou při navracení hluchoněmých do společnosti a při učení se jazyku kongres prohlašuje, že při výchově a vzdělávání hluchoněmých by měly být preferována orální metoda před znaky.“  2. „Vzhledem k tomu, že simultánní používání mluvené řeči a znaků způsobuje újmu mluvení, odezírání a jasnosti myšlenek, kongres prohlašuje, že by měla být preferována čistá orální metoda.“  3. „Uvážíme-li, že mnoha hluchoněmým se kvůli neschopnosti rodiny a institucí nedostává výhod vzdělávání, doporučuje kongres vládám přijmout nezbytná opatření vedoucí k tomu, aby všechny hluchoněmé děti mohly být vzdělávány.“  4. „Vzhledem k tomu, že výuka mluvících neslyšících metodou pomocí čisté orální metody by se co nejvíce, jak je to jen možné, výuce těch, kteří slyší a mluví, prohlašuje kongres, že  5. „Vzhledem k nedostatku knih, které by byly dostatečně elementární, aby pomáhaly postupnému a progresivnímu vývoji jazyka, kongres doporučuje, aby učitelé v orálním systému publikovali takto zaměřené odborné práce.“  6. „Mnoho průzkumů sledující hluchoněmé všech věkových kategorií a všech sociálních vrstev dlouho po opuštění školy ukazuje, že při dotazování na různé věci odpovídali žáci správně, s přiměřeně čistou artikulací a velmi dobře odezírali. Proto kongres vyhlašuje, že  7. „S ohledem na to, že výchova a vzdělávání hluchoněmých prostřednictvím mluvení klade na zúčastněné zcela nezvyklé požadavky, a s ohledem na jednoznačné zkušenosti učitelů hluchoněmých kongres vyhlašuje, že  8. „Abychom se vyhnuli čistému neúspěchu při aplikaci čisté orální metody v institucích, kde jich dosud aktivně nepoužívají, mělo by být její zavádění opatrné, plynulé a postupné. Proto kongres doporučuje:

Opozice.

Delegáti ze Spojených států a Británie byli jediní, kdo se postavili proti použití oralismu jako jediné metody výuky, mezi nimi byli i Edward Miner Gallaudet a reverend Thomas Gallaudet. Po výsledcích z Milánské konference Gallaudet zajistil, že ve Spojených státech se nebude ve výuce používat pouze oralismus, což umožnilo studentům středních škol v ústavech pro neslyšící používat znakový jazyk.  The National Association of the Deaf byla také vytvořena ve Spojených státech v reakci na milánskou konferenci a věnovala se ochraně amerického znakového jazyka .

Reference.

Článek je přeložen a upraven z anglické wikipedie, heslo

Druhý mezinárodní kongres o vzdělávání neslyšících (dříve používáno Druhý mezinárodní kongres o vzdělávání hluchoněmých) byl (navzdory jménu) první mezinárodní konferencí pedagogů zaměřených na vzdělávání neslyšících, která se konala v Miláně v Itálii v roce 1880. Obecně se nazývá „milánská konference“. Po jednáních, která se konala od 6. do 11. září 1880, konference prohlásila, že ústní vzdělávání (oralismus) je lepší než manuální vzdělávání a přijala usnesení zakazující používání znakového jazyka ve školách. Po přijetí v roce 1880 školy v evropských zemích a ve Spojených státech začaly používat logopedické terapie bez použití znakového jazyka jako metodu vzdělávání neslyšících . Rada na 21. mezinárodním kongresu o vzdělávání neslyšících ve Vancouveru v Kanadě se v roce 2010 formálně omluvila a uznala nebezpečné důsledky takového zákazu, jako je akt diskriminace a porušování lidských a ústavních práv.

The Second International Congress on Education of the Deaf was (despite the name) the first international conference of deaf educators held in Milan, Italy in 1880. It is commonly known as "the Milan Conference". After deliberations from September 6 to 11, 1880, the conference declared that oral education (oralism) was superior to manual education and passed a resolution banning the use of sign language in school. After its passage in 1880, schools in European countries and the United States switched to using speech therapy without sign language as a method of education for the deaf. A formal apology was made by the board at the 21st International Congress on Education of the Deaf in Vancouver, BC, Canada, in 2010 accepting the dangerous ramifications of such ban as an act of discrimination and violation of human and constitutional rights.


Životopis.

Pocházel ze starobylého rodu, který sídlil na zámku "Cobham Hall" (Kent), titul barona z Cobhamu převzali v roce 1434 po původní rodině Cobham. William se narodil jako nejstarší syn George Brooka, 9. barona Cobhama (1497–1558), který se uplatnil jako vojevůdce za vlády Jindřicha VIII.. Studoval v Cambridge, poté několik let pobýval v Evropě a vzdělání si doplnil na univerzitě v Padově. Od mládí sloužil v armádě pod velením svého otce ve Francii, v letech 1547–1552 a 1555 byl též členem Dolní sněmovny. V roce 1548 byl pasován na rytíře a o rok později doprovázel Williama Pageta na diplomatické misi do Bruselu.  V roce 1558 po otci zdědil titul barona a vstoupil do Sněmovny lordů. Téhož roku podpořil nástup Alžběty I., což spolu s přátelstvím královnina prvního ministra Williama Cecila předurčilo jeho další kariéru. V roce 1558 byl pověřen diplomatickou misí do Španělska, kde měl za úkol Filipovi II. oficiálně oznámit úmrtí jeho manželky a Alžbětiny předchůdkyně Marie I. V letech 1558–1597 byl lordem strážcem pěti přístavů a díky této funkci měl pod kontrolou několik volebních obvodů Dolní sněmovny, zároveň byl v letech 1558–1596 lordem místodržitelem v Kentu, kde vlastnil statky (v letech 1559 a 1573 na svém sídle "Cobham Hall" hostil královnu Alžbětu I.) V letech 1578 a 1586 vykonal diplomatické cesty do Nizozemí, v roce 1584 získal Podvazkový řád a v roce 1586 byl jmenován členem Tajné rady. Na sklonku života zastával navíc úřad nejvyššího komořího (1596–1597).  Poprvé se oženil v roce 1545 se svou sestřenicí Dorothy Neville (†1559) z rodu baronů Bergavenny. Jejich manželství nebylo šťastné a od roku 1553 spolu nežili. Po ovdovění se znovu oženil s královninou dvorní dámou Frances Newton (1539–1592) a z tohoto manželství vzešlo početné potomstvo (měli spolu sedm dětí). Dědicem peerského titulu byl syn Henry Brooke, 11. baron Cobham (1563–1619), dcera Elizabeth (1562–1597) byla manželkou prvního ministra Roberta Cecila.

William Brooke, 10. baron z Cobhamu ("William Brooke, 10th Baron of Cobham") (1. listopadu 1527, Cobham Hall, Anglie – 6. března 1597, Cobham Hall, Anglie) byl anglický politik a dvořan, od mládí se angažoval ve veřejném životě. V roce 1558 jako dědic titulu barona vstoupil do Sněmovny lordů. Za vlády Alžběty I. si dlouhodobě udržoval vlivné postavení u dvora, nakonec byl nejvyšším komořím (1596–1597). Byl rytířem Podvazkového řádu.

Sir William Brooke, 10th Baron Cobham, KG (1 November 1527 – 6 March 1597), lord of the Manor of Cobham, Kent, was Lord Warden of the Cinque Ports, and a Member of Parliament for Hythe. Although he was viewed by some as a religious radical during the Somerset Protectorate, he entertained Queen Elizabeth I of England at Cobham Hall in 1559, signalling his acceptance of the moderate regime.


Klubová kariéra.

Betis.

Dani Ceballos Fernández se narodil ve španělském městě Utrera, které patří pod provincii Sevilla. Proto ve svých osmi letech (roku 2004) nastoupil do mládežnického klubu Sevilla FC. Roku 2009 se však nakazil bronchitidou a byl vyhozen z klubu. Následně hrál ve svém rodném městě za tým CD Utrera a v roce 2011 přestoupil do dalšího sevillského klubu Realu Betis. V roce 2014 začal svou profesionální kariéru, když podepsal smlouvu s klubem Real Betis. Dočasně nastupoval za B tým a 26. dubna 2014 hrál své první oficiální utkání za A tým Betisu proti Realu Sociedad, ve kterém byl nakonec vystřídán, ale utkání prohráli 1:0. Svůj první profesionální gól vstřelil proti týmu Racing de Santander v lize Segunda División a gól to byl vítězný, protože vyhráli 2:0. Tuto sezónu hrál 33 zápasů a vstřelil pět branek a Betis postoupil z prvního místa do La Ligy.<ref name = SegundaDivisión2014/15KonečnáTabulka>, Google, cit. 25. 1. 2020 </ref> 15. října 2015 po dlouhých jednáních podepsal novou smlouvu pro Real Betis do roku 2020.

Real Madrid.

Real Madrid podepsal 14. června 2017 smlouvu s Danim Ceballosem celkem na dobu šesti let, zaplatili za něj 18 000 000 €. Poprvé se za Real Madrid dostal na scénu 16. srpna v odvetě Španělského superpoháru proti Barceloně, když v 80. minutě vystřídal Toniho Kroose. Nakonec z toho bylo domácí vítězství 2:0. První zápas, který za Real Madrid odehrál od začátku se hrál dne 23. září venku proti Deportivu Alavés Ceballos se v Lize mistrů roku 2017/18 dostal do hry celkem čtyřikrát a Real Madrid dokázal tento turnaj vyhrát potřetí za sebou a po třinácté v klubové historii. V zápase 13. ledna 2019 na stadionu Estadio Benito Villamarín proti svému bývalému klubu Betisu Sevilla byl v 74. minutě vystřídán za Sergia Regulióna a v 88. minutě vstřelil z přímého kopu rozhodující gól na 2:1.

Arsenal (hostování).

Jelikož Dani Ceballos v zápasech za Real Madrid pravidelně nenastupoval a londýnský klub Arsenal FC o něj měl zájem. Rozhodl se tam na jednu sezónu hostovat (smlouvu podepsal 25. července 2019). Dostal číslo osm po velšském záložníku Aaronu Ramseyovi, který po vypršení smlouvy v Arsenalu přestoupil do Juventusu. První zápas za Arsenal hrál 17. srpna proti Burnley FC. Arsenal vyhrál 2:1 a Ceballos díky se díky dvěma asistencím stal mužem zápasu. Svůj první gól za Arsenal vstřelil 3. října při vítězství 4:0 v skupinové fázi Evropské ligy 2019/20 proti belgickému klubu Standard Liège.

Mezinárodní kariéra.

Na mezinárodní scénu se Ceballos dostal 5. listopadu 2014, když ho povolala Španělská fotbalová reprezentace do 19 let. Na hřišti se objevil proti Německu, Francii a Řecku na Mistrovství Evropy. Svůj debut za Španělskou fotbalovou reprezentaci do 21 let odehrál 26. března 2015, když byl v přátelském zápase proti Norsku v Cartageně o poločase vystřídán za Samu Castilleja. Tento zápas nakonec vyhrálo Španělsko. O čtyři dny později v Leónu hrál poprvé za Španělsko U21 od samého začátku v prohraném utkání 4:0 proti Bělorusku.  Navzdory tomu, že na Mistrovství Eropy do 21 let v Polsku nezačínal v základní sestavě, dokázal Ceballos dostat Španělsko na druhé místo v tomto šampionátu a získal cenu hráče celého turnaje.  Se Španělským národním týmem do 21 let se zúčastnil také Mistrovství Evropy ve fotbale hráčů do 21 let 2019 v Itálii, kde se nakonec stali vítězi. Dani Ceballos byl jmenován do UEFA týmu tohoto šampionátu.  Svůj debut za Španělský národní tým odehrál v Lize národů proti Chorvatsku. Utkání vyhrálo Španělsko 6:0.

Statistiky.

Klubové.

Aktualizováno k 28. 1. 2020

Mezinárodní.

Aktualizováno k 28. 1. 2020

Dani Ceballos (výslovnost ; *7. srpna 1996) je španělský fotbalista, jenž hraje na pozici ofenzivního záložníka. Momentálně je na hostování v londýnském Arsenalu z Realu Madrid, hraje také za Španělskou fotbalovou reprezentaci.

Daniel Ceballos Fernández (; born 7 August 1996) is a Spanish professional footballer who plays as a central or attacking midfielder for Premier League club Arsenal, on loan from Real Madrid of La Liga, and the Spain national team.  Ceballos started his career at Spanish club Real Betis where he helped them win the Segunda División. He was signed by Spanish giants Real Madrid in 2017, and two years later he signed for English side Arsenal on loan.  Ceballos won his first cap for Spain on 11 September 2018, playing the entire 6–0 home rout of Croatia for the UEFA Nations League.


Život.

Studoval teologii a filosofii v rodné Trnavě, poté v Ostřihomi a nakonec ve Vídni.  Po smrti záhřebského biskupa Alexandra Alagoviće v roce 1837 byl Haulík jmenován do jeho funkce. Po smrti chorvatského bána Franjo Vlašiće o tři roky později začalo jeho první období v této funkci. Během jeho úřadování byla zavedena chorvatština jako úřední a vyučovací jazyk ve školách. Jemu je také připisována zásluha na vzniku Matice chorvatské v roce 1842. Rovněž stál u zrodu záhřebského parku Maksimir.  Později ho v úřadu bána nahradil Maďar Ferenc Haller, který byl pověřen maďarizací Chorvatska. Prosazoval zákaz tehdejších projevů chorvatských vlastenců, kteří se označovali jako Ilyrové. Červencový protest organizovaný Chorvatskou národní stranou v roce 1845 nechal Haller násilím potlačit. Incident si vyžádal třináct mrtvých z řad protestujících, což vedlo k ukončení jeho působení ve funkci. Na jeho místo byl povolán opět Juraj Haulík.  Během jeho vlády v Chorvatsko-slavonském království byla roku 1847 chorvatština opět zavedena jako úřední jazyk. V roce 1848 během revoluce v Rakouském císařství, byl novým bánem jmenován generál Josip Jelačić, jenž významně přispěl k porážce vzbouřených Maďarů a současně hájil chorvatskou autonomii a podporoval národní uvědomění.  Jedním z dalších projevů rozšiřování autonomie Chorvatska v následujících letech bylo povýšení záhřebské diecéze na arcibiskupství a Haulíkovo jmenování prvním arcibiskupem a záhřebským metropolitou v roce 1852. Tím se římskokatolická církev v Chorvatsku stala nezávislou na Uhrách. V roce 1856 byl Haulík ještě jmenován kardinálem.  Všechny tyto úřady zastával až do své smrti v roce 1869. Byl pochován v záhřebské katedrále Nanebevzetí Panny Marie, svatého Štěpána a svatého Ladislava.  O svém původu prohlásil:

Pocta.

V roce 1999 Chorvatsko a Slovensko vydaly a společnou emisi poštovních známek věnovanou Haulíkovi.

William Henry Smith (24. června 1825, Londýn, Anglie – 6. října 1891, Walmer Castle, Anglie) byl britský podnikatel a politik. Za Konzervativní stranu byl dlouholetým poslancem Dolní sněmovny, v několika vládách zastával funkce ministra námořnictva (1877–1880) a ministra války (1885–1886, 1886–1887).

William Henry Smith, FRS (24 June 1825 – 6 October 1891) was an English bookseller and newsagent of the family firm W H Smith, who expanded the firm and introduced the practice of selling books and newspapers at railway stations. He was elected a Member of Parliament in 1868 and rose to the position of First Lord of the Admiralty less than ten years thereafter. Because of his lack of naval experience, he was perceived as a model for the character Sir Joseph Porter in "H.M.S. Pinafore". In the mid-1880s, he was twice Secretary of State for War, and later First Lord of the Treasury and Leader of the House of Commons, among other posts.


Popis.

Ryba má štíhlé tělo, protáhlého (torpédovitého) tvaru. Zbarvení je celkově nenápadné. Základní barva je šedá až olivově zelená, břicho je světlé, při dopadajícím světle má bronzový lesk. Na bocích je několik řad černých teček, které se při vzrušení spojí do širokého pruhu. Toto zbarvení je také vidět v nočních hodinách. U kořene ocasu je tmavá, kulatá, světle orámovaná skvrna. Ploutve jsou lehce nažloutlé, mohou být i bezbarvé. Dospělé samice mají mírně načervenalou řitní ploutev. Samci mají gonopodium. Hřbetní ploutev je malá a posunutá více dozadu. Oko výrazně velké se zlatou duhovkou. Na skřelích je zlatá obruba. Tlama je značně prodloužená, vybavená množstvím ostrých zubů. Vzhledem, chováním i způsobem lovu připomíná štiku obecnou. Samice dorůstají délky 20 centimetrů, samci 10 centimetrů. Ryba není zařazena na seznamu živočichů, které jsou chráněny Mezinárodním svazem ochrany přírody.

Biotop.

Ve svém přirozeném prostředí preferuje teplé povrchové vody v pomalu tekoucích řekách, rybnících a jezerech, zvláště v partiích, kde je hustý porost  vodních rostlin. Velice dobře snáší vody s malým množstvím kyslíku. Může žít v poloslaných vodách jako jsou laguny a ústí řek do mořských vod, přežívá ve vodách se salicitou až 40–50 ppt.  Vyskytuje se v severní a střední Americe: laguna San Julian, severovýchodně od Ciudad Veracruz v Mexiku, v Kostarice. v jižních oblastech Mexického zálivu, na jižním Yucatánu, podél středoamerického pobřeží směrem na jih, v Nikaragui, v Hondurasu, Guatemale a Belize.  Podruh "Belonesox belizanus maxillosus" byl v USA používán při lékařském výzkumu. Po ukončení financování tohoto programu, byly pokusné ryby v roce 1957 vypuštěny na jižní Floridě do volné přírody, kde stále žijí, např. ve vodních kanálech národního parku Everglades. V 60. letech byl zaznamenán výskyt v řece San Antonio.  V jejím přirozeném prostředí jsou její potravou ryby druhů: živorodka duhová, živorodka komáří, mečovka zelená nebo plata pestrá. Dospělí jedinci loví menší ryby, při neúspěšném pokusu o ulovení, svůj pokus neopakují, kořist nepronásledují. Mladí jedinci loví v hejnu.  V přirozeném prostředí se ryba rozmnožuje nejčastěji v období, kdy stoupají hladiny vod, v obdobích dešťů. Ve volné přírodě je přirozeným predátorem této ryby např. Volavka velká a Volavka bělostná.

Marianne Golz-Goldlust (rozená Belokosztolszky) (30. ledna 1895 Vídeň – 8. října 1943 Praha) byla česko-německá operní zpěvačka. Během 20. let 20. století si vybudovala kariéru ve střední a východní Evropě, později se přestěhovala do Prahy a stala se divadelní kritičkou. V roce 1929 se provdala za židovského novináře Hanse Goldlusta. Když byl Hans v roce 1938 nacisty zatčen, zajistila mu jeho propuštění a následně pomohla jemu a jeho dalším příbuzným uprchnout do Anglie. Sama zůstala v Praze, aby se zapojila do odboje skrýváním židovských uprchlíků, pašováním peněz a informací přes hranice, náborem nových členů a pořádáním odbojových schůzek u sebe doma.  Když byla v roce 1942 spolu s několika dalšími členy odporu zatčena, přiznala se ke své roli v odboji a podařilo se jí očistit své spolupracovníky. Právní pokusy rodiny o její propuštění byly neúspěšné; v květnu 1943 byla nacisty odsouzena k smrti a v říjnu téhož roku byla popravena gilotinou.  Její osobní dopisy byly po válce sestaveny a vydány v knižní podobě. Její příběh byl dále popularizován prostřednictvím článků, rozhlasového vysílání a divadla. V roce 1988 byla posmrtně uznána jako Spravedlivá mezi národy.

Marianne Golz-Goldlust (née Belokosztolszky) was an Austrian-born opera singer and actress. She maintained a successful career in eastern Europe during the early 1920s, later moving to Prague, Czechoslovakia, and becoming a theatre critic. She married Jewish journalist Hans Goldlust in 1929. When Hans was arrested by Nazis in 1938, Golz-Goldlust secured his release, helping him and his other relatives escape to England. She stayed in Prague to help the Resistance, a dangerous task which she accomplished by hiding Jewish refugees, smuggling financial resources and information across borders, recruiting new resistance members, and holding resistance meetings at her home.  After she and several other resistance members were arrested by Nazis in 1942, Golz-Goldlust confessed to her part in the resistance and claimed her associates were innocent, successfully securing their release. Her family's legal attempts to have Golz-Goldlust freed were ultimately unsuccessful. In May 1943, she was sentenced to death by the Nazis, and was executed by guillotine in October of that year.  Golz-Goldlust's personal letters were compiled and published in book-form after the war, and her story became further popularized via articles, radio broadcasts, and a stage play. In 1988, Golz-Goldlust was recognized posthumously as Righteous Among the Nations.


Průběh únosu.

Podle Travise Waltona se vše odehrálo 5. listopadu 1975, když pracoval s ostatními dělníky v lese. Při jízdě v kamionu s jeho šesti spolupracovníky narazili na létající talíř, který se vznášel nad zemí ve výšce asi 110 stop. Ozývaly se hlasité zvuky Walton tvrdí, že poté co opustil kamion a přiblížil se k objektu, najednou se z plavidla objevil paprsek světla a dostal Travise Waltona do stavu bezvědomí. Jeho spolupracovníci byli vyděšení a údajně odjeli. Walton se dle jeho výpovědi probudil v nemocničním pokoji a pozorovali ho tři malí šedí mimozemšťané. Tvrdil, že s nimi bojoval, dokud ho další bytost s helmou neodvedla do vedleší místnosti, kde zatemnili, když na jeho obličej položili jasnou plastovou masku další tři bytosti. Dále si údajně už nic nepamatuje krom toho, že ležel na dálnici a viděl létající talíř odlétat."Když jsem šel směrem k tomu UFO, začal jsem mít pochybnosti o tom, co dělám. Zbytek party na mě ječel, ať jdu od toho pryč.Jenže to byl vážně docela fantastický pohled."  — Travis Walton

Ufologové.

V následujících dnech od únosu, udělil americký tabloid National Enquirer Waltonovi a jeho spolupracovníkům cenu $5000 jako "nejlepší případ pozorování UFO roku" poté, co prošli testy na polygrafu (detektoru lží) spravovaných National Enquirer a organizací APRO "(Aerial Phenomena Research Organisation)". Travis Walton, jeho starší bratr a matka byli šerifem v okrese Navajo v Arizoně označeni za dlouholeté "studenty fenoménu UFO" (nebo také ufology). Někteří odborníci na UFO věří, že Walton byl skutečně unesen mimozemšťany. Ufolog Jim Ledwith řekl: „Po dobu pěti dnů si úřady myslely, že ho jeho spolupracovníci zavraždili, a pak se vrátil. Všichni spolupracovníci, kteří tam byli, kdo viděli kosmickou loď, všichni absolvovali polygrafické testy a všichni prošli, kromě jednoho, a ten byl neprůkazný. “

Skeptický pohled.

Skeptici ovažují tento případ za podvod, popisují jej jako "senzaci ze strany médií" a jednoduchý způsob, jak získat peníze. Odborník na fenomén UFO Philip Julian Klass považoval Waltonův příběh za podvod, který byl spáchán za finanční zisk a objevil mnoho "nesrovnalostí" v účtech Travise Waltona a jeho spolupracovníků. Poté, co vyšetřoval případ, Klass uvedl, že testy polygrafu byly "špatně podány" a že Walton použil "protiopatření polygrafu", jako je například zadržení dechu.  Spisovatel vědecké a skeptické literatury Michael Shermer kritizoval Waltonova tvrzení a řekl: „Myslím, že polygraf není spolehlivým determinantem pravdy. Myslím, že Travis Walton nebyl unesen mimozemšťany. V obou případech je síla podvodu a sebeklamu vše, co musí pochopit, co se skutečně stalo v roce 1975 a později. “ Kognitivní psycholožka Susan Clancy tvrdí, že zprávy o únosech mimozemšťany se začaly objevovat až poté, co se ve filmech a televizi objevily příběhy mimozemšťanů, a že Walton byl pravděpodobně ovlivněn televizním filmem NBC "The UFO Incident", který se vysílal dva týdny před tím, než Walton popisoval stejné příznaky únosu jako Betty a Barney Hillovi. Clancy si všimnula nárůstu mimozemských únosů po filmu a citovala Klassovy závěry, že „po shlédnutí tohoto filmu by se nyní mohla osoba s malou představivostí stát okamžitou celebritou“ a dospěla k závěru, že „jednou z těchto okamžitých osobností byl Travis Walton“ .

Média a publicita.

V roce 1978 napsal Walton knihu "The Walton Experience" s podrobnostmi o svých tvrzení, která se stala základem pro film "Oheň v Oblacích (Fire in the Sky, 1993)". Paramount Pictures rozhodli, že Waltonův příběh je přiliš podobný jiným televizním blízkým setkáním, a tak nařídili scenáristovi Tracy Tormé, aby napsal přiběh trochu "provokativněji". Walton se poté občas objevil na UFO konferencích nebo v televizi. Sponzoruje svou vlastní UFO konferenci v Arizoně nazvanou "Skyfire Summit".  Třicet let po vydání knihy se Walton objevil v televizní show Moment of Truth "(Moment Pravdy)" na televizní stanici Fox a byl dotázán, jestli byl skutečně 5. listopadu 1975 unesen do objektu UFO, na otázku odpověděl „Ano“. Polygrafový test zjistil, že lhal.

Únos Travise Waltona byl údajný únos do UFO amerického lesního dělníka Travise Waltona ze dne 5. listopadu 1975. Walton pracoval v Apache-Sitgreaves National forests v okolí arizonského "Snowflakes". Walton se znovu objevil po pětidenním pátrání. Případ získal publicitu mainstreamu a zůstává jedním z nejznámějších únosů mimozemšťany. Skeptici to považují za podvod. Travis Walton sepsal své vyprávění o únosu do knihy "The Walton Experience, 1978", podle které byl později v roce 1993 natočen film "Fire in the Sky (Oheň v Oblacích)".

The Travis Walton UFO incident was an alleged alien abduction of an American forestry worker, Travis Walton, by a UFO on November 5, 1975, while he was working in the Apache-Sitgreaves National Forests near Snowflake, Arizona. Walton reappeared after a five-day search. The Walton case received mainstream publicity and remains one of the best-known alien abduction stories. Skeptics consider it a hoax. Walton wrote a book about his purported abduction in 1978 called "The Walton Experience", which was adapted into the 1993 film "Fire in the Sky".


Rodina.

Hugo Rahner vyrůstal v tradičně katolické rodině. Byl třetím ze sedmi dětí manželů Karla Rahnera st. (1868–1934), učitele němčiny, historie a francouzštiny, a Luisy Rahner rod. Trescher (1875–1976). Je bratrem Elisabethy Cremer rod. Rahner a Karl Rahner SJ.

Život.

Po půlroční vojenské službě na konci 1. světové války a bezprostředně po maturitě v roce 1918 vstoupil Hugo Rahner do Společnosti Ježíšovy, tedy k jezuitům. Po studiích filozofie na jezuitské vysoké škole ve Valkenburg aan de Geul působil v letech 1923 až 1926 jako prefekt a vychovatel na jezuitském gymnáziu "Stella Matutina" ve městě Feldkirch. V letech 1926 až 1931 studoval filozofii a katolickou teologii na Universität Innsbruck. V roce 1929 byl v Pullachu nedaleko Mnichova mnichovským arcibiskupem Michaelem kardinálem Faulhaber vysvěcen za katolického kněze. Po dosažení doktorátu (Dr. Theol.) Z patristiky v roce 1931 (Innsbruck) studoval v letech 1931 až 1934 historii na Univerzitě v Bonnu. Studium úspěšně ukončil pod vedením Wilhelma Neuss a v roce 1934 promoval s titulem Dr. phil. V roce 1935 se habilitoval v Innsbrucku v oboru "církevní dějiny prvních století" a "patrologie".  Od roku 1935 přednášel na Universität Innsbruck. V roce 1937 se stal řádným profesorem církevních dějin, dějin dogmat a patrologie. V důsledku zrušení teologické fakulty během nacismu a druhé světové války byli innsbručtí jezuité a mezinárodní kněžský seminář Canisianum přeloženi do města Sion ("Sitten") ve Švýcarsku. Tady v letech 1938 až 1945 na Papežské teologické fakultě přednášel i Hugo Rahner. V letech 1940 až 1946 přednášel i ve spolku Eranos v Locarnu, kde se poznal i s takovými osobnostmi jako Carl Gustav Jung, Mircea Eliade a Rudolf Otto.  Po znovuobnovení teologické fakulty v Innsbrucku v roce 1945 se stal Hugo Rahner na krátce její děkanem (1945/1946), později se stal rektorem univerzity (1949/1950). V letech 1952 až 1953 opět působil jako děkan teologické fakulty. V důsledku své těžké nemoci (morbus Parkinson) byl však v roce 1963 předčasně penzionován. Je pohřben na hřbitově v Pullachu.  Je autorem četných příspěvků v oblasti patrologie, ignaciánské spirituality a duchovní situace současnosti. Při příležitosti jeho 60. narozenin byla sestavena jeho bibliografie s názvem ""sentir Ecclesiam"", která obsahuje více než 720 položek.

Dílo.

Spolu se svými teologickými současníky (mezi jinými i s jeho bratrem Karl Rahner SJ) pracoval na teologii, která stojí zcela ve službě hlásání. Jakýsi základní náčrt takové teologie se nachází v jeho knize "Eine Theologie der Verkündigung" (Teologie ohlašování) (Freiburg, 1939). Jeho studie z dějin církve se zabývali vztahem mezi církví a západním humanismem a vzájemným vztahům mezi církví a státem. O církevních otcích, jejich spiritualitě, významu mýtů a symboliky v jejich spisech napsal několik významných knih a článků. Jeho výzkum křesťanské interpretace řecké mytologie umožnil určitý nový pohled na vznik církve.  Hugo Rahner má obrovskou zásluhu i na znovuobjevení církevní symboliky. Zvláštní pozornost věnoval zakladateli jezuitského řádu, sv. Ignácovi z Loyoly. Známé jsou jeho knihy "Ignatius ven Loyola. Geistliche Briefe" (Einsiedeln / Kolín, 1956) (Ignác z Loyoly. Duchovní listy), "Ignatius ven Loyola. Briefwechsel mit Frauen" (Freiburg, 1956) (Ignác z Loyoly. Listy se ženami) a "Ignatius ven Loyola als Mensch und Theology" (Freiburg, 1964) (Ignác z Loyoly jako člověk a teolog).  Díky Wilhelmu Neuss měl Hugo Rahner již od roku 1934 kontakty s katolickým studentským spolkem "W. K. St. V. Unitas Rhenania zu Bonn". V roce 1937 zastával úřad ""Alter Herr"" v obou innsbruckých studentských spolcích, "Unitas-Verein Norica" i "Unitas-Verein Greifenstein". Po jejich násilném zrušení v roce 1938 poskytl oběma prostory v jezuitském kolegiu. V roce 1954 přednášel na slavnostním oficiálním obnovení spolku "Unitas-Greifenstein". V roce 1951 se stal čestným členem spolků "A. V. Austria Innsbruck" a "K.Ö.H.V. Leopoldina Innsbruck".

Vyznamenání.

= Reference =

Hugo Karl Erich Rahner SJ (3. května 1900, Pfullendorf – 21. prosince 1968, Mnichov) byl německý jezuita, teolog a historik. Považuje se za představitele tzv. Kérygmatické teologie.

Hugo Karl Erich Rahner, S.J. (3 May 1900 in Pfullendorf – 21 December 1968 in Munich), was a German Jesuit, noted theologian, and Church historian. He was Dean and President of the University of Innsbruck and the elder brother of the famous theologian, Karl Rahner, S.J.


Oblast 51.

V květnu 1989 se pod pseudonymem "Dennis" a se skrytou tváří, objevil v rozhovoru s vyšetřujícím reportérem Georgem Knappem na televizní stanici "KLAS" v Las Vegas, aby diskutoval o svém domnělém zaměstnání v "S-4", což mělo být podpůrné zařízení, o kterém tvrdil, že existuje poblíž Nellisově letecké základny známé jako Oblast 51. Řekl, že zařízení "S-4" sousedí s jezerem Papoose Lake, které se nachází jižně od Oblasti 51 u jezera Groom Lake. Tvrdil, že na pozemku se nacházely skryté hangáry s letadly zabudované do úbočí hory. Tvrdil, že jeho úkolem bylo pomáhat s reverzním inženýrstvím jednoho z devíti létajících talířů, o nichž tvrdil, že jsou mimozemského původu. Dle jeho výpovědi byl jeden z létajících talířů "sportovní model", který byl vyrobený z kovové látky podobné korozivzdorné oceli. V následujícím rozhovoru, který se konal v listopadu, vystupoval již veřejně a pod svým vlastním jménem.  Prohlásil, že studovaný létající talíř byl poháněný chemickým prvkem s atomovým číslem 115, nebo "E115" (který pravděpodobně v 80. letech 20. století již existoval, ale ještě nebyl uměle vytvořený. To se povedlo až v roce 2003 a byl pojmenován jako ununpentium, přičemž později byl přejmenován na moscovium). Vysvětloval, že pohonný systém spoléhal na stabilní izotop E115, který generuje gravitační vlnu, která umožnila letadlu letět a vyhnout se vizuální detekci lomu světla kolem něj. Dosud nebyly syntetizovány žádné poločasy přeměny moscovia; všechny se ukázaly jako velmi radioaktivní a během několika stovek milisekund se rozkládaly.  Dle Lazarova tvrzení, po vstupu do programu četl dokumenty z tiskových konferencí popisující historické zapojení Země s mimozemskými bytostmi popisovanými jako Grey alien z planety obíhající dvojhvězdný systém Zeta reticuli v souhvězdí Sítě v průběhu posledních 10 000 let. Systém Zeta reticuli byl Barneyem a Betty Hillovými v minulosti prohlašován za domov mimozemšťanů, s nimiž se údajně setkali. Od září 2019 nebyly v systému Zeta reticuli nalezeny žádné exoplanety.  Jeho příběh zaujal pozornost médií, příznivců i kritiků. Lazar připustil, že nemá žádné důkazy, které by podpořily jeho hlavní tvrzení o mimozemských technologiích.

Pozadí.

Vzdělání a kvalifikace.

Lazar absolvoval koncem 70. let 20. století kurzy elektroniky na Pierce Junior College v Los Angeles. Také prohlašoval, že získal magisterské tituly z fyziky na Massachusettském technologickém institutu a v oboru elektrotechnologie na Kalifornském technologickém institutu. Nicméně, neexistují žádné záznamy že by Lazar tyto instituce opravdu navštěvoval.

United Nuclear.

Vlastní a provozuje společnost "United Nuclear Scientific Equipment and Supplies", která prodává různé materiály včetně radiačních senzorů, radioaktivních rud, neradioaktivních prvků (jako je čistý křemík), výkonných magnetů a dalších vědeckých zařízení, jako je aerogel nebo laboratorní chemikálie. V roce 2006 byli Lazar i jeho manželka Joy White obviněni z porušení federálního zákona o nebezpečných látkách, když přepravovali zakázané chemikálie přes státní hranice. Záznamy pocházely z kontroly obchodní kanceláře společnosti United Nuclear v roce 2003, kde byly prověřovány záznamy o prodeji chemikálií.  Společnost United Nuclear se přiznala ke třem trestným činům. Za otevření mezinárodního obchodu, za pomoc a účast v zavádění zakázaných a nebezpečných látek do mezinárodního obchodu. V roce 2007 byla společnosti United Nuclear udělena pokuta 7500 dolarů za porušení zákona zakazujícího prodej chemikálií a komponentů používaných k nezákonným nukleárním a chemickým experimentům.

Festival Desert Blast.

Lazar a jeho dlouholetý přítel Gene Huff organizovali festival "Desert Blast" (pouštní výbuch). Šlo o každoroční festival v poušti Nevada, který byl určen nadšencům pyrotechniky. Začali ho provozovat v roce 1987, ale formálně pojmenovaný byl v roce 1991. Název festivalu byl inspirován Válkou v Zálivu. Součástí festivalu jsou domácí výbušniny, rakety, proudová vozidla a další pyrotechnika, s cílem zdůraznit zábavný aspekt chemie a fyziky.

Robert Scott Lazar (* 26. ledna 1959 Coral Gables, Florida) je americký ufolog, konspirační teoretik a podnikatel, který je především známý svým tvrzením, že byl v roce 1980 najatý jako reverzní inženýr do oblasti "S-4", která se má údajně nacházet několik kilometrů jižně od Oblasti 51.  Lazar tvrdí, že zkoumal mimozemské plavidlo, které běželo na antihmotovém reaktoru poháněném prvkem 115, který v té době ještě nebyl syntetizován. Také prohlašuje, že si přečetl dokumenty americké vlády, které popisovaly zapojení mimozemšťanů do chodu lidstva za posledních 10 000 let. Lazarova tvrzení vyústila v upoutání pozornosti veřejnosti na Oblast 51 a na podporu konspiračních a spikleneckých teorií obklopujících její činnosti. Jeho příběh byl od té doby analyzován a odmítnut skeptiky i ufology, včetně vědců z Massachusettského technologického institutu, kteří poukazují na to, že Lazar nebyl na Nellisově letecké základně ani v Oblasti 51 nikdy zaměstnán a nevlastni tituly z Massachusettského technologického institutu ani z Kalifornského technologického institutu, jak sám tvrdí.

Robert Scott Lazar (; born January 26, 1959) is an American conspiracy theorist who claims to have been hired in the late 1980s to reverse-engineer purported extraterrestrial technology at what he described as a secret site called "S-4". Lazar alleges that this subsidiary installation is located several kilometres south of the United States Air Force facility popularly known as Area 51.  Lazar claims he examined an alien craft that ran on an antimatter reactor powered by element 115, which at the time had not yet been synthesized. He also claims to have read US government briefing documents that described alien involvement in human affairs over the past 10,000 years. Lazar's claims resulted in bringing added public attention to Area 51 and fueling conspiracy theories surrounding its classified activities. He admits that he has no evidence to support his core claim of alien technology.  Lazar's story has since been analyzed and rejected by skeptics and some ufologists. Universities from which he claims to hold degrees show no record of him, and supposed former workplaces have disavowed him. In 1990, he was convicted for his involvement in a prostitution ring and again in 2006 for selling illegal chemicals.


Popis.

Stračky jsou vytrvalé nebo výjimečně dvouleté či jednoleté byliny s přímou, vystoupavou nebo zkrácenou, jednoduchou nebo větvenou lodyhou. Listy jsou přízemní a/nebo lodyžní, řapíkaté, s dlanitě laločnatou, v obrysu okrouhlou, pětihranou nebo ledvinitou čepelí. Lodyžní listy bývají střídavé a menší než přízemní. Květy jsou modré, fialové, bílé, žluté nebo červené, oboupohlavné, dvoustranně souměrné, ve vrcholovém, hroznovitém nebo chocholičnatém květenství, někdy i jednotlivé. Kalich je pětičetný, barevný a víceméně nahrazuje korunu. Horní lístek je ostruhatý, postranní a spodní jsou vejčité až eliptické. Koruna je zmenšená, složená ze dvou volných, přisedlých, ostruhatých lístků, nacházejících se ve středu květu a doplněných dvěma petaloidními staminodii (v některých zdrojích jsou interpretována jako spodní korunní lístky). Tyčinek je mnoho (až 40). Gyneceum je apokarpní, složené většinou ze 3 nebo řidčeji z více (až 10) plodolistů se zřetelně vyvinutou čnělkou a mnoha vajíčky. Plodem je souplodí přisedlých, prohnutě válcovitých, na konci zobanitých měchýřků. Semena jsou tmavě hnědá až černá, vlivem přítomnosti vzduchových komůrek v osemení ale často mají bělavý vzhled. Často mají hrubý povrch.

Rozšíření.

Rod zahrnuje asi 350 druhů. Je rozšířen v mírném pásu severní polokoule, několik druhů roste v subsaharské tropické Africe. Jeho areál zahrnuje většinu povninské Eurasie i Severní Ameriky. Stračky se vyskytují v celé Evropě s výjimkou Britských ostrovů a většiny Skandinávie. Největší areál má v rámci Evropy stračka vyvýšená. Je to také jediný druh vyskytující se v České republice, roste v montánních až subalpínských polohách většiny vyšších hraničních pohoří s výjimkou Beskyd. Z celé Evropy je udáváno celkem asi 14 druhů straček. Stračka karpatská je endemit západních Karpat a vyskytuje se výhradně na Slovensku a v jižním Polsku. V Alpách se vyskytují 3 druhy. Mimo stračky vyvýšené, rozšířené v celém pohoří, se v jihozápadních Alpách vyskytují druhy "Delphinium dubium" a "D. fissum". Další druhy rostou v jižní a východní Evropě. Větší množství druhů se vyskytuje v Malé Asii a na Kavkaze.

Obsahové látky a jedovatost.

Stračky jsou jedovaté rostliny, které občas způsobují otravy dobytka. Hlavními účinnými látkami jsou různé diterpenické alkaloidy. Nejběžnější z nich je deltalin. U silně jedovatého druhu "Delphinium nuttalianum" bylo zjištěno celkem 27 různých alkaloidů. Mezi nejtoxičtější náleží methyllykakonitin, nudikaulin a 14-deaktylnudikaulin a další alkaloidy s 19 uhlíkovou kostrou. Mají podobný účinek jako kurare, blokují přenos nervového signálu acetylcholinem v kosterním svalstvu. Obsah alkaloidů je u různých druhů různý a také závisí na vegetačním stádiu rostliny. Nejvyšší obsah bývá před rozkvětem. Příznaky otravy se začínají objevovat asi 3 až 4 hodiny po požití rostliny a zahrnují zejména svalový třes, slabost a neschopnost stát. V těžších případech nastupuje paralýza, nadýmání a smrt. Na otravu je citlivý zejména hovězí dobytek a také koně, kteří ale rostlinu jen zřídkakdy konzumují. Naproti tomu ovce jsou poměrně rezistentní.  Ze semen jihoevropské stračky jedovaté byl izolován alkaloid delfinin. Je znám již od roku 1819. Účinek je podobný působení akonitinu z oměje, je však o něco slabší. Při požití způsobuje slinění, dávení, kolísavou chůzi a těžký dech. Smrt nastává do 24 hodin. Na pokožku působí dráždivě.

Taxonomie.

Rod "Delphinium" je v rámci čeledi "Ranunculaceae" žazen do podčeledi "Ranunculoideae" a tribu "Delphinieae". Podle výsledků fylogenetických studií není monofyletický a jeho vývojový strom je promísen větvemi rodů "Consolida" (ostrožka) a "Aconitum" (oměj).

Význam.

Stračky jsou pěstovány jako zahradní trvalky. Byla vyšlechtěna řada hybridů a okrasných kultivarů s různě zbarvenými květy, některé i plnokvěté. Nejoblíbenější barva je modrá. Některé především méně vzrůstné druhy jsou pěstovány jako skalničky, mezi jinými "Delphinium decorum", "D. nudicaule" a "D. grandiflorum". Stračky vyžadují světlé až polostinné stanoviště. Vysoké druhy jsou citlivější na delší horká období. Potřebují dobré hnojení. Množí se dělením nebo bazálními řízky, botanické druhy i výsevem semen.  Některé druhy jsou využívány v indické Ájurvédě. Semena stračky jedovaté byla v minulosti hojně používána jako účinný prostředek k hubení vší.

Stračka ("Delphinium") je rod rostlin z čeledi pryskyřníkovité. Jsou to převážně vytrvalé byliny s dlanitě laločnatými střídavými listy a dvoustranně souměrnými květy v hroznovitých květenstvích. Plodem je souplodí měchýřků. Rod zahrnuje asi 350 druhů. Je rozšířen v mírném pásu severní polokoule a v tropické Africe. Stračky jsou pěstovány jako okrasné zahradní trvalky a skalničky. Jsou to jedovaté rostliny a občas bývají příčinami otrav dobytka. Některé druhy mají význam v tradiční indické medicíně.

Delphinium is a genus of about 300 species of perennial flowering plants in the family Ranunculaceae, native throughout the Northern Hemisphere and also on the high mountains of tropical Africa. The genus was erected by Carl Linnaeus.  All members of the genus "Delphinium" are toxic to humans and livestock. The common name "larkspur" is shared between perennial "Delphinium" species and annual species of the genus "Consolida". Molecular data show that "Consolida", as well as another segregate genus, "Aconitella", are both embedded in "Delphinium".  The genus name "Delphinium" derives from the Ancient Greek word () which means "dolphin", a name used in "De Materia Medica" for some kind of larkspur. Pedanius Dioscorides said the plant got its name because of its dolphin-shaped flowers.


Vznik a vývoj.

Letoun RWD-13 byl vyvíjen jako turistické (de facto sportovní) letadlo na podzim 1934 v továrně DWL ve Varšavě, nedaleko letiště Okęcie. RWD-13 navazoval na předchozí konstrukce RWD tj. na RWD-6 (vítěz mezinárodní turistické soutěže Challenge 1932 pilotovaný Franciszkem Żwirkou a Stanisławem Wiggurou) a RWD-9 (vítěz soutěže Challenge 1934 pilotovaný kpt. Jerzym Bajanem s mechanikem Gustawem Pokrzywkou). Hlavními konstruktéry byli Stanisław Rogalski a Jerzy Drzewiecki, výpočty provedl Leszek Dulęba. Na rozdíl od svých předchůdců mělo být toto letadlo více užitkovým, víceúčelovým strojem, nikoli pouze sportovním. Ve srovnání s RWD-9 měl letoun jiný motor, invertní čtyřválcový řadový motor dvojnásobného výkonu a menší rozpětí křídel. Přesto si zachoval přednosti jako byly krátký vzlet a přistání (STOL), poměrně vysoká rychlost (díky výkonu motoru) a snadnost řízení a stabilita. Prototyp (imatrikulace SP-AOA) byl zalétnut Kazimierzem Chorzewskim 15. ledna 1935. Po provedení drobných změn na struktuře draku byla v květnu 1935 zahájena výroba.  Letoun RWD-13 byl představen světové veřejnosti na stánku Svazu polského leteckého průmyslu při Mezinárodní letecké výstavě ILIS ve Stockholmu, která se uskutečnila v květnu 1936.  Letadlo se ukázalo jako velmi úspěšná konstrukce, která umožnila RWD/DWL dosáhnout komerčního úspěchu i v zahraničí. Letadla RWD-13 létala mimo Polska v civilním letectví dalších 10 států na 4 kontinentech (Evropa, Asie, severní a jižní Amerika), celkem bylo exportováno kolem 20 strojů. V roce 1937 byla vyvinuta ing. Bronisławem Żurakowskim sanitní verze RWD-13S. Na pravé straně trupu byly umístěny velké dveře pro nosítka, v kabině byly podpěry pro připevnění nosítek a změnilo se uspořádání sedadel. Letoun byl zalétán kolem 30. dubna 1937. Letoun RWD-13S byl mj. úspěšně vystaven na Mezinárodní letecké výstavě v Bělehradě, kterou uspořádal Královský jugoslávský aeroklub. Následně v roce 1937 byla vyvinuta i turisticko-sanitní verze RWD-13TS, vybavená 3 sedačkami a dveřmi pro nosítka. Po vyjmutí pravého sedadla bylo možné vložit nosítka.  Do roku 1939 bylo postaveno přibližně 85 letadel v turistické verzi, dalších 15 ve verzích 13S (sanitní) a 13TS (turisticko-sanitní). Letoun byl vyráběn i v licenci srbskou společností Prva srpska fabrika aeroplana Živojin Rogožarski AD z Bělehradu. Bylo tam vyrobeno 6 letounů.  Několik letadel přežilo válku a některá z nich se vrátila do Polska. V Polsku se dochoval pouze jediný exemplář. Letoun s imatrikulací SP-BNU je součástí sbírek Polského muzea letectví v Krakově. Další stroj je v muzeu Museu TAM (São Carlos) poblíž São Paula v Brazílii.

Popis letounu.

Jednomotorový vyztužený třímístný hornoplošník byl smíšené konstrukce ocel-dřevo. Trup byl svařen z ocelových trubek potažených plátnem a vpředu hliníkovým plechem. Trupový příhradový nosník aerodynamického tvaru byl složen z výztuh a překližkových rámů. Jednoduchá dvoudílná, dřevěná křídla klasické kompozice s dvojitým nosníkem a s pravoúhlým obrysem byla pokryta překližkou (v přední části) a plátnem. Použitím slotů Handley Page na náběžné hraně křídla bylo docíleno vyšší stability, jakož i ovladatelnosti i při velkém úhlu náběhu a byla znatelně snížena přistávací rychlost. Balanční křidélka štěrbinového typu byla dynamicky vyvážená. Pro snazší "hangárování" byla křídla sklopná podél trupu. Profil křídla dle IAW-192 (PZL-DJ3). Dvě ploché palivové nádrže umístěné u křídel obsahovaly celkem 140 litrů benzínu.  Prostorná kabina základní verze RWD-13 byla pro tři osoby: dvě přední sedadla se zdvojeným řízením pro piloty, jedno místo vzadu pro cestujícího a za ním bylo místo pro zavazadla. Z kabiny byl dobrý výhled vpřed, nahoru, vlevo i vpravo díky velkým oknům a průhledu na horní ploše kabiny. Do kabiny byl snadný přístup širokými dveřmi na každé straně. Kabina měla regulovatelné větrání i topení. Společná přístrojová deska pilotů byla umístěna přímo před předními sedadly a obsahovala otáčkoměr, rychloměr, výškoměr, 2 kompasy, olejový manometr, sklonoměr, 2 měřiče množství benzinu v nádrži atd.  Kapotovaný podvozek bez průběžné osy, o velkém rozchodu kol, byl odpérován olejo-pneumatickými tlumiči. Kola byla opatřena balonovými pneumatikami Dunlop a brzdami Bendix, které byly ovládány pedály na nožní páce u pilota. Tato konfigurace umožňovala i bezpečné „tvrdší“ přistání. Vzadu byl vybaven klasickou ostruhou.  Téměř výhradně byl k pohonu použit motor Walter Major 4 (licenční PZInż Major 4), kterých bylo od roku 1935 vyrobeno především v továrně Państwowe Zakłady Inżynieryjne kolem stovky. Dalším výrobcem (od roku 1939) byla továrna v Řešově (WS-2 Rzeszów). Na několika letounech se objevily i motory de Havilland Gipsy Major I nebo Cirrus Hermes IV.  Většina polských RWD-13 byla natřena červenou barvou se stříbrným bleskem namalovaným na trupu a "stříbrnými" křídly. Sanitní verze RWD 13S byly natřeny barvou slonoviny se znakem Červeného kříže, zatímco turisticko-sanitní verze RWD 13TS byly natřeny slonovinou s červeným bleskem na trupu.

Použití.

Základní verze RWD-13 byla využívána civilním letectvem jako turistické a sportovní letadlo v aeroklubech, jako cvičný letoun v leteckých školách, jako aerotaxi leteckou společností LOT a jako víceúčelový letoun soukromými firmami a osobami (např. továrna na čokoládu E. Wedel, společnost Polskie Zakłady Philips, kancléřství prezidenta Polské republiky atd.). Sanitní a turisticko-sanitní verzi využívaly Polský Červený kříž a aerokluby.mimo jiné na mezinárodní skautské rally v Nizozemsku, 4. mezinárodní letecké rally v Curychu a mezinárodní rally na Balatonu.  Letoun byl úspěšný i na sportovních soutěžích. V Mezinárodním hvězdicovém letu k IV. zimním olympijským hrám v Garmisch-Parkenkirchenu (únor 1936), kterého se účastnilo 61 letadel, získali 2. a 4. místo polští letci npr. Wlodarkiewicz (uletěl 3619 km a získal 778,9 b.) a kpt. Peterek na letadlech RWD-13 s motory Walter Major 4. Dále se účastnili na mezinárodním hvězdicovém letu při XI. letní olympiádě v Berlíně (3. místo) a mezinárodní skautské rally v Nizozemsku. Během 4. mezinárodního leteckého setkání v Curychu 23.7.-1.8.1937, kterému předcházel hvězdicový let, obsadily letouny RWD-13 v soutěži turistických letadel 1., 4., 6. a 7. místo (mj. Przysiecki, Chramiec, Kowalski). V září 1937 v Siófoku na Balatonu (III. mezinárodní letecká rallye na jezeře Balaton 1937, III. nemzetközi repülő találkozó a Balatonon 1937) posádka Zwolinski a Tyszkowska obsadila ze 42 přihlášených posádek (ze 7 států) 9. místo. Další 2 letouny se účastnily na podzim 1937 II. ročníku Raduno del Littorio v Itálii. V červenci 1938 získal sanitní letoun RWD-13S na Mezinárodní soutěži leteckých ambulancí v lucemburském Eschu druhou cenu, cenu města Esch (samotnou soutěž vyhrálo další polské letadlo LWS-2). Úspěšná byla účast hornoplošníků RWD-13 s motory Walter Major 4 na I. ročníku Letecké soutěže turistických letadel státy Malé dohody (Praha-Zlín-Bukurešť-Bělehrad-Arad-Praha), která se uskutečnila na přelomu srpna a září 1938. Letu se zúčastnilo 40 letadel, z nichž 9 bylo jugoslávských, 8 rumunských a 23 československých a soutěž úspěšně dokončilo 36 posádek. Posádky z Království Jugoslávie Milan Bjelanovič-Vicko Krejla (YU-PFO) a Kazimir Grohovac-Miloš Gagič (YU-PFE) na letounech RWD-13, vyrobených licenčně v Jugoslávii s československými motory, obsadily v kategorii IB 1. a 2. místo. Správní rada továrny Walter a spol. zajistila pro letadla s motory Walter servis téměř na všech kontrolních bodech. Kromě širokého pohostinství, jaké účastníkům a členům delegací poskytla na slavnostní večeři, rozdělila vítězům v jednotlivých kategoriích strojům s motorem Walter prémie a rovněž čestné ceny pro další posádky letounů s motory Walter v každé kategorii (zlaté a stříbrné letecké chronometry).  O letouny RWD-13 projevilo zájem i polské letectvo. První RWD-13 byl předán armádě k testování v roce 1937. Brzy byly získány prostředky na nákup 24 RWD-13. V září 1939 byly civilní letouny RWD-13 rozděleny mezi letky polského letectva. Používaly je: štábní velení ve styčné peruti nejvyššího velení, štábní velení letky leteckého velení, 31. průzkumná peruť, 10. styčná peruť, MDL styčná peruť, 161. lovecká peruť. Některá letadla byla evakuována do sousedních zemí, jiná byla zničena nebo zabavena Němci.  Celkem 28 letadel bylo evakuováno do Rumunska (23 RWD-13 a 5 RWD-13S). Od roku 1941 byly ve výzbroji rumunské Sanitární perutě (Transnistria Squadron) a od roku 1942 ve 108. Sanitární peruti. Zúčastnily se s rumunským letectvem na straně fašistického Německa Velké vlastecké války. Letadla byla široce používána v bitvách poblíž Stalingradu a na Krymu. Na konci války bylo v Rumunsku 21 operačních RWD-13, které byly přiděleny k 7. transportnímu leteckému pluku. Jedno letadlo bylo evakuováno 13. září 1939 do Švédska, kde bylo zpočátku používáno ve vojenském letectví jako Tp-11 a později do roku 1952 v civilním letectví. Jeden RWD-13 byl evakuován do Lotyšska a jedno letadlo ve verzi RWD-13S bylo evakuováno do Estonska. Když bylo v srpnu 1940 Estonsko pohlceno SSSR, letadlo bylo převzato Sovětským svazem. Jeden RWD-13S (nebo RWD-13ST) byl používán německou Luftwaffe (RF+CX)  Čtyři RWD 13 byly používány jako sanitární a styčná letadla během občanské války ve Španělsku (na straně frankistů) a také v arabsko-izraelské válce v roce 1947.  Po druhé světové válce byly do Polska vráceny 3 RWD-13 a jeden RWD-13S, které vrátilo Rumunsko. Po renovaci byly používány až do roku 1955. Používaly nové názvy LWD-13 a nové poválečné imatrikulace SP-MSZ (vlastněné ministerstvem zahraničních věcí, zkráceně MSZ), SP-ARG, SP-ARH a SP-ARL. RWD-13 bylo jedním z nejúspěšnějších polských sportovních letadel.

Uživatelé.

Vojenští uživatelé.

V podstatě všechny letouny z civilního letectví byly se začátkem druhé světové války "mobilizovány". Jugoslávské letouny převzal po dubnové válce ustašovský Nezávislý stát Chorvatsko. Estonské letouny po anexi zabavil Sovětský svaz.

Specifikace.

Údaje pro RWD-13 dle

RWD-13 byl polský turistický a sportovní letoun postavený týmem RWD a vyráběný ve velkých sériích v továrně DWL (Doświadczalne Warsztaty Lotnicze) před druhou světovou válkou. První letoun byl vyroben v roce 1935 na objednávku polovojenské organice LOPP. Byl to třímístný hornoplošný jednoplošník.

The RWD 13 was a Polish touring plane of 1935, three-seater high-wing monoplane, designed by the RWD team. It was the biggest commercial success of the RWD.


Životopis.

Lhote se narodil v Bordeaux a od dvanácti let se učil řezbářství a sochařství ve dřevě u místního výrobce nábytku. V roce 1898 se zapsal na École des Beaux-Arts v Bordeaux a do roku 1904 zde studoval sochařství. V roce 1905 se rozhodl věnovat malbě a otevřel si vlastní ateliér. V roce 1907 přesídlil do Paříže, kde tvořil pod vlivem Gauguina a Cézanna. První samostatnou výstavu měl v roce 1910 v Galerie Druet.  Jeho práce zpočátku vznikaly pod vlivem fauvismu, ale od roku 1912 jsou v nich stále patrnější prvky kubismu, ale vždy zároveň pod vlivem klasického malířství, byl mj. velkým ctitelem Ingrese. V roce 1912 se připojil ke skupině Section D'Or (Zlatý řez) a spolu s ní vystavoval své práce.  Tři své práce vystavil na Salonu nezávislých v roce 1913.  Po 1. světové válce se připojil ke skupině kubistických umělců podporovaných galeristou Léoncem Rosenbergem. V roce 1918 spoluzaložil časopis "Nouvelle Revue française," časopis o umění, ve kterém publikoval mj. své fejetony o dějinách umění.  V roce 1955 byl oceněn Grand Prix National de Peinture za celoživotní dílo.

Pedagogické působení.

V letech 1918-1920 působil jako učitel na Académie Notre-Dame des Champs, poté na Académie de la Grande Chaumière a zároveň i na své vlastní škole se sídlem v Rue d’Odessa na pařížském Montparnassu. Mezi jeho žáky William Klein, Tamara de Lempicka, Bertrand Dorny, Marcelle Rivier, Henri Cartier-Bresson, Dario Villalba, Robert Wehrlin, Lino Enea Spilimbergo, Julie van der Veen, Gwyneth Johnstone, Kuno Veeber, Simon Elwes, Adamson-Eric, Charlotte van Pallandt a další.  Od 30. let přednášel na řadě míst, mj. v Belgii, Velké Británii a Itálii, po roce 1950 také v Egyptě a Brazílii.

André Lhote (5. července 1885 v Bordeaux – 24. ledna 1962 Paříž) byl francouzský malíř, představitel kubismu a velmi vlivný učitel a teoretik modernistického hnutí ve Francii.

André Lhote (5 July 1885 – 24 January 1962) was a French Cubist painter of figure subjects, portraits, landscapes and still life. He was also very active and influential as a teacher and writer on art.


Mládí.

Porter připisoval svému otci Jamesu Porterovi zásluhu za to, že v něm vštěpoval lásku k přírodě a závazek vědecké přísnosti. Eliot Porter, amatérský fotograf od dětství, brzy našel inspiraci pro fotografování ptáků na ostrově Maine's Great Spruce Head Island, který vlastnila jeho rodina. Porter získal tituly v oboru chemického inženýrství (A.B. 1924, Harvard College) a medicíně (M.D. 1929, Harvard University) a pracoval jako biochemický vědec na Harvardu. Jedním z pěti sourozenců Eliota Portera byl malíř a umělecký kritik Fairfield Porter.

Kariéra.

Fairfield Porter představil svého staršího bratra fotografovi a galeristovi Alfredu Stieglitzovi asi v roce 1930. Stieglitz poté, co viděl Porterovu práci, povzbudil Portera, aby dál poctivě pracoval. Konečně v roce 1938, Stieglitz představil Porterovu práci, pořízenou s fotografickou kamerou Linhof, ve své galerii v New Yorku "An American Place". Úspěch výstavy vedl Portera k fotografování na plný úvazek.  Porter se začal zajímat o barevnou fotografii poté, co vydavatel odmítl návrh knihy o ptácích, protože černobílé obrázky ptačí druhy jasně nerozlišovaly. Porter začal pracovat s novým barevným filmem Kodachrome, který byl představen v roce 1935, ale představoval značné technické výzvy, zejména pro zachycení rychle se pohybujících ptáků. Díky svému vzdělání v oboru chemického inženýrství a výzkumu Porter intenzivně experimentoval, dokud nebyl schopen vytvořit uspokojivé obrazy. Jeho fotografie ptáků byly vystaveny v roce 1943, a byla to vůbec první výstava barevných fotografií v Muzeu moderního umění v New Yorku. Jeho kniha "American Birds: 10 Photography in Color" byla vydána v roce 1953. Jeho samostatná výstava v Limelight Gallery, NYC., 21. března – 17. dubna 1955, byla ve skutečnosti retrospektivou této práce.  Dvacet let Porter sledoval projekt publikování fotografií přírody v kombinaci s citacemi z děl Henryho Davida Thoreaua. Teprve když byl představen výkonnému řediteli klubu Sierra, nenašel Porter ochotného vydavatele. Jeho kniha z roku 1962 "In Wildness Is the Preservation of the World (V divočině je ochrana světa)" představovala Porterovy barevné přírodní studie lesů Nové Anglie. Kniha se i přes vysokou cenu těšila značnému úspěchu, byla průkopníkem žánru knihy typu coffee-table book o přírodě a vedla k několika dalším Porterovým titulům v podobném formátu, který publikoval klub Sierra a další. To velmi zvýšilo Porterovu pověst. Jako ředitel klubu Sierra působil od roku 1965 do roku 1971. V roce 1971 byl zvolen členem Americké akademie umění a věd. V roce 1979 byla jeho práce vystavena v Intimate Landscapes, první výstavě barevné fotografie jednoho autora v Metropolitním muzeu umění v New Yorku. Tato výstava přinesla Porterovi chválu jako autora, který přinesl důvěryhodnost barevné fotografii jako prostředku výtvarného umění. Výběr obrazu definoval, co se nyní myslí pod pojmem „intimní krajina“: blízké, klidné kompozice přírodních prvků s tlumenými barvami a hustými texturami, meditativní a husté s vrstvenými významy, které byly charakteristickým znakem Porterovy práce s vyloučením rozsáhlejších a velkolepějších krajin.  Porter značně cestoval, aby fotografoval ekologicky důležitá a kulturně významná místa. Publikoval knihy fotografií z míst jako například: Glen Canyon v Utahu, Maine, Baja California, souostroví Galapágy, Antarktida, východní Afrika a Island. Mezi jeho kulturní studie patřilo Mexiko, Egypt, Čína, Československo a starověké Řecko. Jeho kniha o kaňonu Glen "The Place No One Knew", zachytila vzhled kaňonu před jeho inundací u přehrady Lake Powell.  Kniha Jamese Gleicka "Chaos: Making a New Science" ("Chaos: vznik nové vědy", 1987) způsobila, že Porter přehodnotil svou práci v kontextu teorie chaosu. Spolupracoval na projektu publikovaném v roce 1990 jako "Nature's Chaos," který kombinoval jeho fotografie s Gleickovou novou esejí. Porter zemřel v Santa Fe v Novém Mexiku v roce 1990 a odkázal svůj osobní archiv Amon Carterovu muzeu amerického umění ve Fort Worth v Texasu.

Osobní život.

Eliotův bratr Fairfield Porter byl realistický malíř a umělecký kritik. Jeho švagr Michael W. Straus byl komisařem amerického úřadu pro rekultivaci. Eliot byl ženatý s Marianou Brown od roku 1927 až do jejich rozvodu v roce 1934. V roce 1936 se oženil s Aline Kilhamovou a oba se společně přestěhovali do Santa Fe v Novém Mexiku a od roku 1946 žili v Tesuque v Novém Mexiku.

Eliot Furness Porter (6. prosince 1901 Winnetka – 2. listopadu 1990 Santa Fe) byl americký fotograf nejznámější svými intimními barevnými fotografiemi přírody.

Eliot Furness Porter (December 6, 1901 – November 2, 1990) was an American photographer best known for his intimate color photographs of nature.


Klešťový multimetr.

Klešťový multimetr je zařízení pro bezkontaktní měření proudu, které má rozevírací kleště, do kterých se umisťuje měřený vodič.  Starší přístroje měly čelisti kleští vytvořeny z feromagnetických transformátorových plechů a vytvářely tak sekundární vinutí proudového transformátoru. Proud protékající vodičem vytváří elektrické pole, jehož magnetický tok prochází sekundárním vinutím proudového transformátoru. Změny magnetického toku (střídavý proud) způsobují indukování proudu v sekundárním vinutí. Přepínač rozsahů přivádí přes odbočky indukovaný proud do ručkového měřidla, jehož výchylka ukazuje proud procházející měřeným vodičem. Přesnějšího výsledku měření se dosáhne, pokud jsou čelisti kolmo k procházejícímu vodiči.  Do kleští musí být umístěn jen jeden vodič, jinak měření nefunguje. Při umístění obou vodičů (fáze a nula) do kleští multimetru dojde ke vzájemnému vyrušení magnetických polí přívodního a zpětného vodiče, protože tato dvě pole mají opačný směr. Lze tak však měřit velikost unikajícího proudu (vlivem poškozené izolace, vlhkosti), což se využívá pro hledání závad v elektrických rozvodech a pro revize elektrických zařízení.  Současné klešťové multimetry využívají v kleštích Hallovy sondy, takže jsou schopny měřit i stejnosměrné proudy. Místo ručkového měřidla se používá digitální (číselné) zobrazení hodnoty na displeji.  Rozsah měření a přesnosti klešťových multimetrů je běžně desetinách ampéry. Přesnější zařízení měří v jednotkách miliampér. Horní hranice se pohybuje obvykle v desítkách až tisícovce ampér. Dvojím provlečením vodiče kolem kleští se převodový poměr měření sníží na polovinu.  Lacinější přístroje měří střední hodnotu proudu, ale kalibrovány jsou na efektivní hodnotu, takže výsledek měření odpovídá jen při měření pravidelné sinusové vlny. Dražší přístroje (tzv. True RMS, Root Mean Square, česky "odmocnina průměru čtverců") měří skutečnou efektivní hodnotu proudu, takže lze měřit nesinusový průběh proudu způsobený předřadníky, zářivkami, elektromotory, transformátory, pulzními měniči a podobně.

Průvlečný ampérmetr (klešťová proudová sonda) je v elektrotechnice zařízení, které umožňuje bezkontaktní měření protékajícího proudu pomocí rozevíracích kleští, které obepnou vodič. Původně byl pro měření střídavého proudu využíván princip sběrnicového proudového transformátoru, v současnosti je pro měření střídavého i stejnosměrného proudu využívána Hallova sonda.

In electrical and electronic engineering, a current clamp, also known as current probe, is an electrical device with jaws which open to allow clamping around an electrical conductor. This allows measurement of the current in a conductor without the need to make physical contact with it, or to disconnect it for insertion through the probe.  Current clamps are typically used to read the magnitude of alternating current (AC) and, with additional instrumentation, the phase and waveform can also be measured. Some clamp meters can measure currents of 1000 A and more. Hall effect and vane type clamps can also measure direct current (DC).


Životopis.

Pocházel z významného šlechtického rodu Pagetů, byl nejstarším synem vojevůdce napoleonských válek maršála 1. markýze z Anglesey, jeho matkou byla Caroline Villiers (1774-1835) z rodiny hrabat z Jersey. Studoval ve Westminster School, v roce 1814 vstoupil do armády a pod otcovým velením se zúčastnil závěru napoleonských válek. Již v roce 1817 byl kapitánem, později mimo aktivní službu dosáhl v armádě hodnosti plukovníka (1838). V letech 1820–1832 byl poslancem Dolní sněmovny, patřil k whigům a v parlamentu zastupoval Anglesey (tento volební obvod měla rodina pod kontrolou od poloviny 18. století). V letech 1828–1829 byl hofmistrem irského místokrále (tuto funkci tehdy zastával jeho otec).  V roce 1833 s titulem barona Pageta vstoupil do Sněmovny lordů (jako otcův dědic zároveň užíval titul "hraběte z Uxbridge"). V letech 1837–1839 byl lordem komořím královny Viktorie, v roce 1839 byl jmenován členem Tajné rady a v Melbournově vládě zastával funkci nejvyššího komořího Spojeného království (1839–1841) V této funkci následoval svého švagra 2. markýze Conynghama. Kvůli nemanželskému poměru měl být v roce 1841 na žádost prince Alberta z funkce nejvyššího komořího odvolán, ale nakonec byl ponechán v úřadu s ohledem na očekávaný pád celé Melbournovy vlády a na to navazující personální změny. Titul markýze z Anglesey zdědil po otci v roce 1854, zároveň byl v tech 1854–1869 lordem místodržitelem na ostrově Anglesey. Veřejným záležitostem se nikdy příliš aktivně nevěnoval, vynikl ale jako hráč kriketu a ve sportovní střelbě. Zemřel na hlavním rodovém sídle "Beaudesert Park" v hrabství Staffordshire.  Byl třikrát ženatý, z prvních dvou manželství (Eleanor Campbell, Henrietta Bagot) měl sedm dětí. Titul markýze zdědili postupně synové Henry William Paget, 3. markýz z Anglesey (1821–1880), a Henry Paget, 4. markýz z Anglesey (1835–1898). Dcera Constance (1830–1878) byla manželkou 11. hraběte z Winchilsey, další dcera Florence (1842–1907) se provdala za 4. markýze Hastingse (původně byla zasnoubená s Henry Chaplinem, ale provdat se za něj odmítla)

Henry Paget, 2. markýz z Anglesey ("Henry Paget, 2nd Marquess of Anglesey, 3rd Earl of Uxbridge, 11th Baron Paget of Beaudesert, 5th Baronet Bayly of Plas Newydd") (6. července 1797 – 7. února 1869, Beaudesert Park, Anglie) byl britský politik a dvořan, nejstarší syn vojevůdce napoleonských válek 1. markýze z Anglesey. V mládí sloužil v armádě, poté byl členem Dolní sněmovny a od roku 1833 zasedal ve Sněmovně lordů. Zastával funkce u královského dvora, v letech 1839–1841 byl nejvyšším komořím Spojeného království. Titul markýze zdědil po otci v roce 1854.

Henry Paget, 2nd Marquess of Anglesey, (6 July 1797 – 7 February 1869), styled Lord Paget 1812 and 1815 and Earl of Uxbridge from 1815 to 1854, was a British peer and Whig politician. He served as Lord Chamberlain of the Household between 1839 and 1841.


Definice.

Jednorozměrný případ.

Pokud "X" je diskrétní náhodná proměnná nabývající nezáporných celočíselných hodnot {0,1, ...}, pak "pravděpodobnostní vytvořující funkce" náhodné proměnné "X" je definována jako  kde "p" je pravděpodobnostní funkce náhodné proměnné "X". Jméno náhodné proměnné se často doplňuje jako dolní index: "G" a "p", aby se zdůraznilo, že se funkce týkají určité náhodné proměnné "X" a jejího rozdělení pravděpodobnosti. Mocninná řada konverguje absolutně alespoň pro všechna komplexní čísla "z" s |"z"| ≤ 1; v mnoha případech je poloměr konvergence větší.

Vícerozměrný případ.

Pokud je diskrétní náhodná proměnná nabývající hodnoty v "d"-rozměrné nezáporné celočíselné mřížce {0,1, ...}, pak "pravděpodobnostní vytvořující funkce" náhodné proměnné "X" je definována jako kde "p" je pravděpodobnostní funkce náhodné proměnné "X". Mocninná řada konverguje absolutně alespoň pro všechny komplexní vektory s .

Vlastnosti.

Mocninná řada.

Pro pravděpodobnostní vytvořující funkci platí všechna pravidla pro mocninné řady s nezápornými koeficienty. Konkrétně "G"(1) = 1, kde "G"(1) = lim"G"("z") zdola, protože součet pravděpodobností musí být roven jedné. Podle Abelovy věty pro mocninné řady s nezápornými koeficienty musí být poloměr konvergence jakékoli pravděpodobnostní vytvořující funkce alespoň 1.

Pravděpodobnosti a střední hodnota.

Následující vlastnosti umožňují odvození různých základních veličin vycházejících z "X":

Funkce nezávislých náhodných proměnných.

Pravděpodobnostní vytvořující funkce jsou užitečné pro práci s funkcemi nezávislých náhodných proměnných. Například:

Příbuzné koncepty.

Pravděpodobnostní vytvořující funkce je příkladem vytvořující funkce posloupnosti (viz formální mocninná řada). Je ekvivalentní Z-transformaci pravděpodobnostní funkce a někdy se tak i nazývá.  K dalším vytvořujícím funkcím náhodných proměnných patří momentová vytvořující funkce, charakteristická funkce a kumulantová vytvořující funkce. Pravděpodobnostní vytvořující funkce je také ekvivalentní s faktoriálovou momentovou vytvořující funkcí, která jako formula_30 může být také uvažována pro spojité a jiné náhodné proměnné.

Pravděpodobnostní vytvořující funkce diskrétní náhodné proměnné je v teorii pravděpodobnosti mocninná řada reprezentace (vytvořující funkce) pravděpodobnostní funkce náhodné proměnné. Pravděpodobnostní vytvořující funkce se často používají pro svůj stručný popis posloupnosti pravděpodobností Pr("X" = "i") v pravděpodobnostní funkci pro náhodnou veličinu "X" a díky tomu, že zpřístupňují dobře rozvinutou teorii mocninných řad s nezápornými koeficienty.

In probability theory, the probability generating function of a discrete random variable is a power series representation (the generating function) of the probability mass function of the random variable. Probability generating functions are often employed for their succinct description of the sequence of probabilities Pr("X" = "i") in the probability mass function for a random variable "X", and to make available the well-developed theory of power series with non-negative coefficients.


Život a začátek kariéry.

Narodil se 20. dubna 1861 ve vesnici Großneuhausen nedaleko Erfurtu. Již v útlém věku čerpal ze zkušeností svého otce, který byl stavitelem. Po vojenské službě a dvou letech studia filozofie a dějin umění na Humboldtově univerzitě se v roce 1883 zapsal ke studiu architektury na Technické univerzitě v Berlíně.  Po dokončení studií odcestoval do Asie. V letech 1887–1891 pracoval pro německou stavební firmu "Ende & Böckmann" v Tokiu. Právě zde mohl sledovat dokončení své první stavby, německého evangelického kostela v novogotickém stylu. V roce 1891 se vrátil do Německa a pracoval pro Pruské ministerstvo veřejných prací, poté studoval v Itálii a téměř dva roky byl zaměstnán jako editor dvojice stavitelských časopisů.

Kariéra v Londýně.

V letech 1896–1903 působil jako technický atašé pro architekturu na německém velvyslanectví v Londýně. Tato příležitost mu umožnila pozorovat zvyky a způsoby Britů zblízka. V následujících šesti letech se zaměřil na zkoumání britské rezidenční architektury, domácího životního stylu a designu. Tuto svou práci završil vydáním svého doposud nejznámějšího teoretického díla "Anglický dům", které vyšlo v letech 1904 a 1905. Ačkoli jeho škála zájmů byla široká, pozornost věnoval především filozofii a idejím anglického hnutí Arts and Crafts, jehož důraz na funkci, skromnost a individualitu vnímal jako alternativu k okázalému historismu a posedlosti ornamenty v německé architektuře 19. století. Během svého pobytu ve Spojeném království navštívil i Glasgow, jednak aby prozkoumal inovativní práci Glasgow School, například návrhy Charlese Rennie Mackintoshe, a dále pak kvůli psaní o domech, které byly dílem Williama Bidlakea.  Také psal o projektu architekta Charlese Rennie Mackintoshe – "Glasgow's Willow Tearooms" – pro vydání časopisu "Dekorative Kunst" publikované v roce 1905. Toto vydání bylo téměř zcela věnováno čajovně, kterou pro slečnu Catherine Cranstonovou, podnikatelku a dceru obchodníka s čajem, vytvořil Mackintosh v Glasgow. Sám Muthesius řekl, že "„dnes může každý návštěvník Glasgow odpočívat tělem a duší v čajovně slečny Cranstonové a za pár pencí pít čaj, dát si snídani a snít o tom, že je v říši pohádek.”" Současně bědoval nad nedoceněnou snahou Mackintoshe o "„držení praporu krásy v této husté džungli ošklivosti.”" Mimo jiné budoval kariéru právě jako autor knih a článků. Za svůj život vydal přes 500 článků a teoretických spisů. V těch předkládal své nápady a postřehy.

Návrat do Německa.

Do Německa se vrátil v roce 1904 a etabloval se jako architekt v soukromé praxi, přičemž si zachoval roli oficiálního poradce pruské vlády se zaměřením na reformu vzdělávání v oblasti umění a designu, kde chtěl dosáhnout toho, aby byl kladen větší důraz na školení v dílnách. Během následujících dvou desetiletí navrhl řadu domů po celém Německu, přičemž čerpal z principů a praktik vysvětlených ve své slavné knize. Do této doby byl široce uznáván jako obdivovatel anglické kultury, ale to ho také vystavilo obviněním ze zaujetí a neloajálnosti. V roce 1907 byl na přednášce v Berlíně obviněn sdružením "Fachverband für die wirtschaftlichen Interessen des Kunstgewerbes" („Sdružení pro ekonomické zájmy umění a řemesel”) za kritiku kvality německých průmyslových výrobků. Výsledná diskuse vedla k tomu, že několik vlivných návrhářů a průmyslníků vystoupilo ze sdružení a založilo "Deutscher Werkbund", jehož cílem bylo dosáhnout nejvyšších standardů designu v sériové výrobě.  Deutscher Werkbund v budoucnu ovlivnil rané kariéry Le Corbusiera, Waltera Gropia a Ludwiga Miese van der Rohe. Hermann Muthesius byl v mnoha ohledech jeho duchovním otcem a sloužil jako jeho předseda od roku 1910 do roku 1916. Byl také jedním z hlavních architektů, kteří se podíleli na výstavbě prvního německého zahradního města anglického typu, Hellerau na předměstí Drážďan, založeného v roce 1909. Jeho založení úzce souviselo také s činností Deutscher Werkbund. Mezi mnoha jeho zaměstnanci byl německý socialistický urbanista Martin Wágner, který ve velkém měřítku aplikoval lekce zahradního města na Berlín v letech 1924 až 1932.  Muthesius pokračoval v navrhování domů a psaní o domácí architektuře až do roku 1927.

Osobní život.

Oženil se s německou módní návrhářkou a zpěvačkou Annou Trippenbachovou. Trippenbachová psala o anti-módě a o tom, jak německý oděvní průmysl vykořisťuje ženy. Její kniha je dodnes považována za důležitý příspěvek k hnutí Artistic Dress. Během pobytu v  Londýně rozšířil pár okruh svých přátel a známých o tak významná jména, jako byl například již zmíněný Mackintosh. Ten se v roce 1904 stal kmotrem jejich syna Eckarta a navrhnul pro něj sadu příborů.  Zemřel v roce 1927 při autonehodě

Hermann Muthesius, celým jménem Adam Gottlieb Hermann Muthesius (20. dubna 1861 Großneuhausen, Durynsko – 29. října 1927 Berlín) byl německý architekt, teoretik a diplomat počátku 20. století. Do povědomí veřejnosti vstoupil zejména pro podporu idejí anglického hnutí Arts and Crafts a později nastupujícího německého modernismu.

Adam Gottlieb Hermann Muthesius (20 April 1861 – 29 October 1927), known as Hermann Muthesius, was a German architect, author and diplomat, perhaps best known for promoting many of the ideas of the English Arts and Crafts movement within Germany and for his subsequent influence on early pioneers of German architectural modernism such as the Bauhaus.


Historie.

Projekt na vytvoření protitankové pušky odstrartoval roku 1934. Na začátku vývoje puška používala modifikovaný náboj .50 BMG, který byl záhy shledán jako málo výkonný a tak byla ráže zvětšena na 13.9 mm a na nábojnici byl přidán nákružek. Zbraň byla zavedena do výzbroje roku 1937. V červnu 1939 byl zaveden do výzbroje nový typ náboje s vyšší průbojností Mk II. Tento náboj byl plněn silnějším prachem a měl lehčí a kratší projektil, který dosahoval vyšší úsťové rychlosti. Prvního boje se puška Boys zúčastnila v zimní válce v rukou Finů. Osvědčila se poměrně dobře vůči slabě pancéřovaným tankům Sovětského svazu jako byl T-26. Při bojích v Norsku a ve Francii si vedla zbraň poměrně dobře vůči slabě pancéřovaným německým tankům Panzer I, II i III. Při bojích v severní Africe již spojenci čelili modernějším německým tankům s lepším pancéřováním, které již nebylo možné touto zbraní vyřadit. PT puška Boys tak mohla být používána jen vůči slabě pancéřovaným vozidlům, italským tankům a polním opevněním. Až do konce války mohla být s úspěchem používána na pacifickém bojišti proti japonským tankům, které byly stále slabě pancéřované. V roce 1942 byl vyvinut náboj s wolframovým jádrem, který vznikl na základě prozkoumání německého náboje 7.92×94, ale nebyl přijat do výzbroje, protože puška Boys již byla považována za zastaralou. Výroba byla ukončena v roce 1943, ve prospěch nově vyráběného PIATu.

Konstrukce.

Boys byl zkonstruován jako opakovací puška s otočným odsuvným závěrem. Puška má schránkový jednořadý zásobník nasazovaný shora. Kvůli umístění zásobníku jsou mířidla umístěna excentricky na levé straně. Pouzdro závěru společně s hlavní konalo po výstřelu zákluz uvnitř rámu spojeného s ramenní opěrkou. Rám byl vybaven pružinovým dorazem (buffer), který tlumil zpětný ráz. Ramenní opěrka je opatřena polstrovanou botkou pro zmírnění zpětného rázu. Na levé straně rámu s botkou byla umístěna lícnice.

Verze.

Mk I*.

Vylepšená verze Mk I* se začala vyrábět od dubna 1942 v kanadské zbrojovce John Inglis and Company do prosince roku 1943 a celkem zde bylo vyrobeno 45 234 kusů. Monopod ve tvaru obráceného obráceného T byl nahrazen lehčí rozkládací dvojnožkou, která rovněž zajišťovala větší stabilitu. Kruhová úsťová brzda byla nahrazena novější pravděpodobně odvozenou od Solothurn S18-1000, která měla umístěny otvory za sebou. Novější úsťová brzda byla jednoduší na údržbu, efektivněji tlumila zpětný ráz a při výstřelu nevýřila prach a kamínky před hlavní. Původní verze Mk I měla dioptrické hledí, které bylo možné nastavit na 300 nebo 500 yardů u verze Mk I* bylo fixní nastavení hledí na 300 yardů.

Mk II.

Verze Mk II nikdy nepřekročila stádium prototypu a také o ní není známo mnoho informací. Jednalo se o výsadkářskou verzi, která měla být kratší a lehčí. Odlehčení zbraně bylo dosaženo použitím lehkých slitin, které údajně způsobovaly deformace zbraně. Zkrácení hlavně na 762 mm zhoršilo průbojnost zbraně a odstranění úsťové brzdy silně zvýšilo zpětný ráz.

Uživatelé.

Finsko.

Finové obdrželi 100 zbraní, které použili během zimní války z nichž 30 bylo používano švédskými dobrovolníky. Dalších 100 obdrželi od Britů v meziválečném čase a dalších 200 odkoupili od německé armády, která je získala během tažení ve Francii.

USA.

Americká armáda obdržela 771 Boys Mk. I* vyrobených v Kanadě, bojové využití našly u námořní pěchoty v Pacifiku. Menší počet zbraní byl po válce přestavěn na ráži .50, vybaven vybaven puškohledy a použit v korejské válce jako odstřelovací puška.

Sovětský svaz.

Sovětský svaz obdržel 3 200 pušek na základě Lend and Lease Act.

Čína.

Čína obdržela 6 129 pušek Mk.1*

Protitanková puška Boys byla britskou protitankovou puškou používanou v průběhu 2. světové války. Původně se zbraň měla jmenovan Stanchion, ale těsně před formálním zavedením zbraně do výzbroje zemřel hlavní konstruktér zbraně Henry C. Boys a tak byla puška pojmenována po něm.

The Rifle, Anti-Tank, .55in, Boys, commonly known as the "Boys Anti-tank Rifle" (or incorrectly "Boyes"), was a British anti-tank rifle in use during the Second World War. It was often nicknamed the "elephant gun" by its users due to its size and large bore.  There were three main versions of the Boys: an early model (Mark I) which had a circular muzzle brake and T-shaped monopod, built primarily at BSA in England; a later model (Mk I*) built primarily at the John Inglis and Company in Toronto, Ontario, Canada, that had a square muzzle brake and a V shaped bipod; and a third model made for airborne forces with a 30-inch (762 mm) barrel and no muzzle brake. There were also different cartridges, with a later version offering better penetration.  Although adequate against light tanks and tankettes in the early part of the war, the Boys was ineffective against heavier armour and was phased out in favour of the hollow charge-based PIAT mid-war.


Životopis.

Jako španělský republikán byl v roce 1939 vyhoštěn do Francie. Byl rekrutován francouzskou cizneckou legií a francouzskou armádou a v roce 1940 zajat Němci. Boix, stejně jako přes 7 000 Španělů, byl v koncentračním táboře Mauthausen v období od ledna 1941 do května 1945. Od konce srpna 1941 pracoval v "Erkennungsdienst", fotografickém oddělení správy tábora, pořizoval identifikační fotografie vězňů a dokumentoval události v táboře. Dokázal zachránit a zachovat až do osvobození asi 20 000 negativů, které pořídil vedoucí oddělení SS Paul Ricken a také své vlastní snímky.  Ve dnech 28. a 29. ledna 1946 na norimberském procesu (Mezinárodní vojenský soud) byl Boix francouzským státním zástupcem povolán, aby ukázal fotografie pořízené SS v Mauthausenu. Tyto fotografie zobrazovaly podmínky, v nichž vězni žili a byli zavražděni v táboře. Byly také důkazem toho, že tábor byl znám a navštěvován vysokými vůdci Třetí říše, jako byl Ernst Kaltenbrunner, který se objevil při návštěvě tábora Mauthausen a lomu Wienergraben sousedících s táborem.  V dubnu 1946 byl Boix opět svědkem, tentokrát v americkém vojenském procesu, který se konal v Dachau proti 61 obviněným z tábora Mauthausen.  Mezi lety 1945 a 1951 pracoval Boix jako reportér ve francouzském tisku zejména pro noviny spojené s Francouzskou komunistickou stranou.  Zemřel v Paříži 7. července 1951 na selhání ledvin ve věku 30 let.

Populární kultura.

Filmy.

"Francisco Boix, A Photographer in Hell" ("Francisco Boix, Fotograf v pekle"), je dokumentární film režiséra Llorençe Solera z roku 2000. "El fotógrafo de Mauthausen" je španělský film režírovaný Marem Targaronou vydaný 26. října 2018. Fotografa ztvárnil herec Mario Casas.

Grafická novela.

Grafická románová adaptace vyprávící příběh Boixe s názvem "Le Photographe de Mauthausen" byla vydána v roce 2017 belgickým vydavatelem Le Lombardem, napsaným Salvou Rubio a kresby nakreslil Pedro J. Colombo.

Francesc Boix i Campo (španělsky "Francisco Boix Campo", 31. srpna 1920 v Barceloně – 7. července 1951 v Paříži) byl veterán španělské občanské války a fotograf, který byl uvězněn v koncentračním táboře Mauthausen. Během soudního líčení v Norimberku a Dachau zveřejnil fotografie, které sehrály roli při odsouzení nacistických válečných zločinců.

Francesc Boix i Campo (in Spanish "Francisco Boix Campo", 31 August 1920 in Barcelona – 7 July 1951 in Paris) was a veteran of the Spanish Civil War and photographer who was imprisoned in the Mauthausen concentration camp. At the Nuremberg and Dachau trials he presented photographs that played a role in the conviction of Nazi war criminals.


Kariéra.

Pocházel z významné šlechtické rodiny Somersetů, byl devátým a nejmladším synem 5. vévody z Beaufortu, po matce Elizabeth byl vnukem admirála Edwarda Boscawena. Narodil se na hlavním rodinném sídle "Badminton House" (Gloucestershire), mezi ním a nejstarším bratrem, 6. vévodou z Beaufortu, byl věkový rozdíl 22 let, další bratři zasedali v Dolní sněmovně a dva znich dosáhli v armádě hodnosti generála (lord Charles Somerset a lord Robert Somerset). Studoval ve Westminster School a od mládí sloužil v armádě, již v šestnácti letech byl poručíkem. V roce 1807 doprovázel Arthura Pageta na diplomatické misi do Istanbulu, po návratu do Evropy bojoval na Pyrenejském poloostrově, byl pobočníkem maršála Wellingtona a v letech 1811–1814 jeho vojenským tajemníkem. Ve Španělsku se zúčastnil řady bitev, vynikl při útoku na Badajoz a byl zraněn. V letech 1814–1818 byl vyslaneckým tajemníkem v Paříži, kde souběžně působil u britské okupační armády. V závěru napoleonských válek dosáhl hodnosti plukovníka a v letech 1815–1822 byl pobočníkem Jiřího IV. Po napoleonských válkách žil převážně civilním životem, ale nadále působil ve vojenské administraci a postupoval v hodnostech. V letech 1818–1820 a 1826–1829 byl poslancem Dolní sněmovny, kde patřil k toryům, v letech 1818–1827 tajemníkem v úřadu generálního polního zbrojmistra a v roce 1825 dosáhl hodnosti generálmajora. Řadu let pak zastával funkci vojenského tajemníka na ministerstvu války (1827–1852), mezitím se stal generálporučíkem (1838). V roce 1852 získal titul barona Raglana a stal se členem Sněmovny lordů. Téhož roku byl jmenován členem Tajné rady a v letech 1852–1855 byl členem vlády jako generální polní zbrojmistr.

Krymská válka.

V roce 1854 byl povýšen do hodnosti generála a byl jmenován vrchním velitelem britské armády v krymské válce. V dubnu 1854 jako britský vrchní velitel představen v Paříži císaři Napoleonovi III. a poté se v čele dvacetitisícového sboru přesunul do Istanbulu. Jeho jmenování bylo vnímáno jako personální pochybení, protože v napoleonských válkách jako nižší důstojník velel jen menším jednotkám a od bitvy u Waterloo se žádné další války nezúčastnil. Raglan sám si uvědomoval, že přijal úkol, který byl nad jeho síly, jeho působení na Krymu navíc provázely kompetenční spory s francouzskými veliteli. Jako vrchní velitel svedl v roce 1854 vítězné bitvy na Almě a u Inkermanu. V listopadu 1854 byl povýšen na polního maršála. Souběžně probíhalo dlouhé a vyčerpávající obléhání Sevastopolu, první útok na pevnost 18. června 1855 skončil porážkou spojenců a úspěchem Rusů. Maršál Raglan krátce nato onemocněl úplavicí a zemřel 28. června 1855. Jeho tělo bylo převezeno do Anglie a pohřbeno v rodném Badmintonu.  Za účast v napoleonských válkách obdržel v roce 1815 Řád lázně, získal také několik zahraničních vyznamenání (rakouský Řád Marie Terezie, ruský Řád sv. Jiří a bavorský Vojenský řád Maxe Josefa). V roce 1847 dostal velkokříž Řádu lázně a za krymské války získal turecký Řád Medjidie.

Rodina.

V roce 1814 se oženil s Emily Harriet Wellesley-Pole (1792–1881), dcerou 3. hraběte z Morningtonu a neteří maršála Wellingtona. Měli spolu pět dětí, nejstarší syn Arthur Somerset (1816–1845) sloužil v armádě a padl v hodnosti majora v Indii, nejmladší syn Frederick Somerset (1821–1824) zemřel v dětství. Dědicem baronského titulu byl prostřední syn Richard Somerset, 2. baron Raglan (1817–1884), který v mládí působil jako úředník v Indii a později zastával funkce u dvora. Z následujících generací potomstva vynikl učenec Fitzroy Somereset, 4. baron Raglan (1885–1964)  Prostřednictvím své manželky byl Raglan švagrem diplomata a kanadského generálního guvernéra Sira Charlese Bagota (1781–1843) a diplomata a generála 11. hraběte z Westmorlandu.

(Lord) Fitzroy James Henry Somerset, 1. baron Raglan ("Fitzroy James Henry Somerset, 1st Baron Raglan of Raglan") (30. září 1788, Badminton House, Anglie – 28. června 1855, Sevastopol, Rusko) byl britský polní maršál. Od mládí sloužil v armádě a vynikl v napoleonských válkách, v bitvě u Waterloo přišel o ruku. Uplatnil se také v diplomacii a dlouhodobě působil ve vojenské administraci, patřil k blízkým spolupracovníkům maršála Wellingtona, s nímž byl spřízněn (měl za manželku jeho neteř). Postupoval v armádní hierarchii a v roce 1854 dosáhl hodnosti polního maršála. V letech 1854–1855 byl britským vrchním velitelem v krymské válce. Jako syn vévody užíval od narození titul lorda, v roce 1852 byl jako baron Raglan povolán do Sněmovny lordů. Zemřel na Krymu na úplavici.

Field Marshal FitzRoy James Henry Somerset, 1st Baron Raglan, (30 September 1788 – 28 June 1855), known before 1852 as Lord FitzRoy Somerset, was a British Army officer. When a junior officer, he served in the Peninsular War and the Hundred Days, latterly as military secretary to the Duke of Wellington. He also took part in politics as Tory Member of Parliament for Truro, before becoming Master-General of the Ordnance. He became commander of the British troops sent to the Crimea in 1854: his primary objective was to defend Constantinople, and he was also ordered to besiege the Russian Port of Sevastopol. After an early success at the Battle of Alma, a failure to deliver orders with sufficient clarity caused the fateful Charge of the Light Brigade at the Battle of Balaclava. Despite further success at the Battle of Inkerman, a poorly coordinated allied assault on Sevastopol in June 1855 was a complete failure. Raglan died later that month, after suffering from dysentery and depression.


Etymologie a geografie.

"Apeiros", původní jméno Epiru, je dórský termín označující „pevninu“ nebo „kontinent“, čímž byla tato země odlišena od Jónských ostrovů, nacházejících se při pobřeží Epiru. Původně bylo tohoto pojmu užíváno k pojmenování celého pobřeží severně od Patraského zálivu. Územní rozsah historického Épeiru je obecně vymezován městem Vlorë v Albánii na severu a Artským resp. Ambrakijským zálivem v Řecku na jihu. Východní hranice oblasti tvoří pohoří Pindos ve vnitrozemí Řecka, jež odděluje Epirus od Makedonie a Thesálie a v němž pramení řeka Aóos. Směrem na západ je Epirus omýván vodami Jaderského a Jónského moře. Při pobřeží Epiru leží ostrov Korfu (Kerkýra), který ale není součástí Epiru (ze správního hlediska náleží k Jónským ostrovům).  Epirus je charakteristický svojí drsnou a hornatou krajinou. Ta se vyznačuje převážně vysokými vápencovými pohořími, jež jsou součástí Dinárských hor a která dosahují výšky přes 2000 metrů. Většina Epiru se rozkládá na návětrné straně Pindu. Větry vanoucí z Jónského moře přináší oblasti vydatné deště, které činí z Epiru území s nejvyšším úhrnem srážek v Řecku. Klimatické podmínky jsou tudíž poměrně mírné. Místní vegetaci představují hlavně husté jehličnaté lesy plné divoké zvěře.

Obyvatelstvo.

Podle sčítání z roku 2001 je Epirus se svými 350 000 obyvateli nejméně obydleným řeckým krajem, což je částečně důsledkem častých a ničivých válečných konfliktů ve 20. století, stejně jako místních nepříznivých ekonomických podmínek. Třetina veškeré populace žije v Ioánnině, hlavním a největším městě regionu. Většinu obyvatelstva tvoří etničtí Řekové, jsou tu ale přítomny i relativně početné menšiny Arumunů a Albánců, které však inklinují ke splynutí s většinovými Řeky. S výjimkou turecké menšiny v západní Thrákii Řecko oficiálně neuznává žádnou jinou etnickou menšinu, tudíž je poměrně obtížné určit velikost arumunské populace. Podle etnografického výzkumu z roku 1994 dochází k dobrovolné grecizaci (pořečtění) místních Albánců. Přesto v Epiru (hlavně při hranicích s Albánií) dosud setrvávají lidé, kteří sami sebe označují za Albánce ("Shqiptar").  Vytyčení hranic mezi Řeckem a Albánií v roce 1913 ponechalo velký počet Albánci resp. Řeky osídlených vesnic na špatné straně hranice. V Albánii je řecké území obývané albánskou menšinou považováno za součást oblasti nazývané "Çameria". Problém vyhnání místního albánského obyvatelstva během řecké občanské války zůstává dosud předmětem opakujících se sporů mezi vládami v Tiraně a v Athénách.

Hospodářství.

Epirus náleží k nejchudším krajům Řecka a Evropské unie, neboť disponuje jen velmi málo nerostnými zdroji a jeho nerovný povrch představuje značnou komplikaci pro rozvíjení zemědělství. Průmysl a intenzivní zemědělství jsou koncentrovány výhradně v okolí města Ioánnina. Důležitou činností byl odpradávna chov koz a ovcí a s tím související produkce sýrů, avšak pastevectví je v posledních letech na ústupu. Rybolov poskytuje obživu pouze malému množství lidí. Taktéž turistika je zde oproti ostatním řeckým regionům jen slabě rozvinutá. Hlavními exportními artikly jsou olivový olej a tabák.

Epirus (řecky: Ήπειρος, "Ípiros" či "Ēpeiros"; latinsky: "Epirus"; albánsky: "Epiri"), případně také Épeiros, je jeden z krajů Řecka. Nachází se na severozápadě země, ze severozápadu sousedí s Albánií (kraje Gjirokaster, Korçe a Vlore , jinak též historický region Severní Epirus) , z východu sousedí s krajem Západní Makedonie a s Thesálií, z jihu s krajem Západní Řecko a ze západu je několika průlivy Jónského moře oddělen od různých Jónských ostrovů. Hlavním městem je Ioánnina. V roce 2011 v něm žilo 337 tisíc obyvatel.

Epirus (; , ), is a traditional geographic and modern administrative region in northwestern Greece. It borders the regions of Western Macedonia and Thessaly to the east, West Greece to the south, the Ionian Sea and Ionian Islands to the west and Albania to the north. The region has an area of about . It is part of the wider historical region of Epirus, which overlaps modern Albania and Greece but lies mostly within Greek territory.


Životopis.

Robert Treat Paine se narodil v Bostonu. Byl jedním z pěti dětí reverenda Thomase Paine a Eunice (Treat) Paine. Jeho otec byl pastorem „Franklin Road Baptist Church“ ve Weymouthu. V roce 1730 svou rodinu přestěhoval do Bostonu a stal se obchodníkem. Jeho matka byla dcera reverenda Samuela Treata, jehož otec Robert Treat (pozdější guvernér Connecticutu) byl jedním z hlavních zakladatelů Newarku v New Jersey. Zejména rodina Treatových měla v britských koloniích dlouhou historii. Rodina patřila k prvním osadníků, kteří přicestovali v roce 1620 na galeoně Mayflower z Anglie do Ameriky.

Vzdělání.

Paine navštěvoval Bostonskou latinskou školu a ve čtrnácti letech vstoupil na Harvardskou univerzitu. Absolvoval v roce 1749 ve věku 18 let. Poté několik let učil na Bostonské latinské škole v Lunenburgu v Massachusetts. Pokusil se také o obchodní kariéru. Cestoval na Azory, do Španělska, podnikl i velrybářskou plavbu do Grónska. Studium práva začal v roce 1755 u sestřenice své matky v Lancasteru v Massachusetts. Nepodařilo se mu stát se důstojníkem v armádě, tak se dobrovolně přihlásil jako kaplan. Když se vrátil z krátké vojenské výpravy k jezeru Lake George (Expedice Crown Point), vrátil se ke svému právnickému studiu. V roce 1756 se vrátil do Bostonu, aby pokračoval ve studiu práva a v roce 1757 byl přijat do advokátní komory. Nejprve uvažoval o vlastní právnické praxi v Portlandu (tehdy součást Massachusetts, ale nyní v Maine), ale místo toho se v roce 1761 přestěhoval do Tauntonu v Massachusetts. Do Bostonu se vrátil v roce 1780.

Právnická kariéra.

V roce 1768 byl delegátem provinčního sjezdu v Bostonu. Paine, spolu se Samuelem Quincym, vedl žalobu na britského kapitána Thomase Prestona a jeho vojáků po Bostonském masakru z 5. března 1770. John Adams obžalobě oponoval a jeho argumenty porotu přesvědčili. Většina vojáků byla propuštěna.  Paine pracoval u Massachusetts General Court v letech 1773 až 1774, byl delegátem na Provincial Congress v letech 1774 až 1775, a zastupoval Massachusetts na kontinentálním kongresu v letech 1774 až 1776. Jako delegát Kongresu podepsal Olive Branch Petition, petice zaslaná anglickému králi v roce 1775 a pomohl stanovit pravidla dohody a získat argumenty pro nadcházející válku. V roce 1776 byl jedním z signatářů Deklarace nezávislosti.  Do Massachusetts se vrátil koncem prosince 1776. V roce 1777 se stal mluvčím Massachusetts House of Representatives (Sněmovna reprezentantů). V roce 1779 byl členem výkonné rady. V roce 1780 byl členem výboru, který vypracoval návrh státní ústavy. Od roku 1777 do roku 1790 působil u Massachusetts Attorney General jako generální prokurátor. Byl jedním z žalobců účastníků Shays' Rebellion. (V letech 1777–1785 byl úřadujícím generálním prokurátorem Benjamin Kent.) V roce 1780 byl členem americké akademie umění a věd.(American Academy of Arts and Sciences) Od roku 1790 až do roku 1804, kdy odešel do důchodu pracoval jako soudce Nejvyššího státního soudu. Zemřel ve věku 83 let v roce 1814, byl pohřben v bostonském hřbitově Granary Burying Ground. Mnoho z jeho dokladů, včetně korespondence a právních poznámek je nyní uloženo v Massachusetts Historical Society (Massachusettská historická společnost).  Robert Treat Paine byl kongregacionalista a oddaný křesťan. Když se jeho kostel, First Church of Boston změnil na kostel unitářský, stal se Paine unitářem.

Robert Treat Paine (11. března 1731, Boston Massachusetts – 11. května 1814, Massachusetts) byl americký právník a politik, nejznámější jako signatář Deklarace nezávislosti, kterou podepsal jako zástupce Massachusetts. Působil jako první generální prokurátor státu a pracoval jako soudce Nejvyššího soudu v Massachusetts.

Robert Treat Paine (March 11, 1731 – May 11, 1814) was an American lawyer and politician, best known as a signer of the Declaration of Independence as a representative of Massachusetts. He served as the state's first attorney general, and served as an associate justice of the Massachusetts Supreme Judicial Court, the state's highest court.