Rozpoznávání nového vtělení.

Vyhledání a rozpoznání následujícího vtělení karmapy bývá úkolem nejbližších souputníků či žáků předešlého karmapy. Děje se tak obvykle na základě indícií, které za tím účelem karmapové zanechávají. Často se může jednat o dopis, v němž odcházející karmapa označí místo a čas narození svého „následovníka“, jeho rodiče nebo zvláštní okolnosti a znamení, jež budou jeho narození provázet. Rozpoznání může napomoci také zvláštní chování dítěte, jež je vtělením nového karmapy – může například rozeznávat osoby či předměty spojené s předchozím karmapou, které ve svém novém vtělení neměl žádnou možnost vidět nebo se s nimi setkat.

16. karmapa.

Šestnáctý karmapa Rangdžung Rigpä Dordže musel v roce 1959 odejít z Tibetu do indického exilu, aby tak ochránil další existenci linie Karma Kagjü. S pomocí západních žáků, mezi nimiž byli i Ole a Hannah Nydahlovi z Dánska, přinesl vědomosti o podstatě mysli do západního světa.

Spor o 17. karmapu.

Při vyhledávání 17. inkarnace karmapy došlo v linii Kagjü k rozkolu, jejímž důsledkem bylo rozpoznání a intronizace dvou Karmapů: Thinlä Thaje Dordžeho a Ogyen Trinley Dordžeho. Oba karmapové mají své následovníky po celém světě. Následující odkazy se věnují tomuto problému z pohledu jedné strany:

Thaje Dordže.

Thinlä Thaje Dordže se narodil v roce 1983 v tibetské Lhase v rodině buddhistického mistra školy Ňingmapa Miphama Rinpočheho. Byl nalezen a rozpoznán Künzigem Šamarem rinpočhem. V jedenácti letech byl v důsledku politické situace v Tibetu nucen odejít do politického exilu do Indie, kde žije v Západním Bengálsku v Kalimpongu.  Západní veřejnosti se J.S. 17. Karmapa Thinlä Thaje Dordže poprvé představil roku 2000, kdy absolvoval mimořádně úspěšné turné po Evropě. Tehdy předal buddhistická učení téměř 30 000 lidem. Od roku 2003 pravidelně navštěvuje západní země včetně České republiky.

Ogyen Trinley Dordže.

Ogyen Trinley Dordže se narodil těsně před východem slunce 8. dne 5. tibetského měsíce roku dřevěného vola 1985. V místě Lhatok, provincie Bakor, východní Tibet. Byl rozpoznán Tai Situ rinpočhem. Ve věku čtyř let se začal učit v klášteře u Amdo Palden rinpočheho. Byl intronizován v klášteře Tsurphu roku 1992. Za 17. karmapu ho také uznala čínská vláda. 17. karmapa ovšem na přelomu let 1999 - 2000 dramaticky uprchl přes Himálaj do exilu v indické Dharamsale, kde přebývá dalajláma. V dnešní době se dalajláma rozhoduje o předání své politické moci a jedním z velkých kandidátů je právě 17. karmapa. V této době Ogyen Trinley Dordže přebývá v Indii, tradičním klášteře karmapů Rumtek.

Jeho Svatost Karmapa je považován za nejdéle vědomě se zrozujícího lamu (tib. "tulku") Tibetu a je označován jako „živý buddha“. Je duchovní hlavou linie Karma Kagjü, jedné ze škol tibetského buddhismu.  Slovo "karmapa" znamená v překladu „pán aktivity či muž činu“ nebo „mistr karmy“. Představuje aktivitu všech buddhů. Podle tradice tibetského buddhismu se před více jak 2 500 lety objevil po boku Buddhy Šákjamuniho jako bódhisattva Milující oči (tib. "Čänräzig", sa. "Avalókitéšvara") a následně se mnohokrát zrodil v Indii jako realizovaný jogín. Jeho příchod byl údajně předpovězen Guru Rinpočhem a dle tibetského výkladu i v mahájánových textech Samádhirádža sútra a Lankávatára sútra. Od 12. století se rodil severně od Himálaje již jako Karmapa. Jeho linie pokračuje nepřerušeně již 800 let.  Černá koruna karmapy, symbol karmapů, vznikla když emanace buddhy jménem „vzácné narození“ dosáhl vysokého stupně meditace (podobné vadžře). Na znak této duchovní moci buddhové umístili nad jeho hlavou korunu vadžry upletenou z 10 miliónů vlasů Dákiň moudrosti. Od tohoto času koruna zůstává neodděleně nad hlavou každé další této inkarnace, mezi jinými, Matiratna, Saraha, Düsum Khjenpa. Těžko je však spatřit tuto korunu pro toho, kdo nemá odpovídající karmu a svazek s karmapou. Proto čínský císař Jongle (údajná manifestace Maňdžušrího) poprosil 5. karmapu, aby udělil svůj souhlas s vyrobením této koruny. Karmapa souhlasil a sám tuto korunu posvětil, aby nebyla oddělena od jeho duchovní koruny. Černá koruna je jedna z hlavních forem osvícenské aktivity karmapy, spatření této koruny očišťuje zatemnění mysli všech bytostí.

The Karmapa (honorific title "His Holiness the Gyalwa" (རྒྱལ་བ་, Victorious One) "Karmapa", more formally as "Gyalwang" (རྒྱལ་དབང་ཀརྨ་པ་, King of Victorious Ones) "Karmapa", and informally as the "Karmapa Lama") is the head of the Karma Kagyu, the largest sub-school of the Kagyu (བཀའ་བརྒྱུད, ), itself one of the four major schools of Tibetan Buddhism. Karmapa was Tibet's first consciously incarnating lama.  The historical seat of the Karmapas is Tsurphu Monastery in the Tolung valley of Tibet. The Karmapa's principal seat in exile is the Dharma Chakra Centre at Rumtek Monastery in Sikkim, India. His regional monastic seats are Karma Triyana Dharmachakra in New York and Dhagpo Kagyu Ling in Dordogne, France.  Due to a controversy within the Karma Kagyu school over the recognition process, the identity of the current 17th Karmapa is disputed by some. See Karmapa controversy for details.


Příprava a vlastnosti.

Připravuje se oxidací kovového práškového arsenu vzdušným kyslíkem při zahřívání na vyšší teplotu:  případně žíháním arsenových rud za přístupu vzduchu, např. arsenopyritu:  přičemž čistý oxid arsenitý sublimuje při teplotě 315 °C (za normálního tlaku).  Oxid arsenitý se vyskytuje ve třech modifikacích: krystalizuje jednak v krychlové, jednak v jednoklonné soustavě, nebo jako amorfní forma. V roztoku a v plynné fázi se vyskytuje v dimerní formě (viz tabulka); teprve při zahřátí par nad 1800 °C se mění v monomerní formu sumárního vzorce AsO. Je slabě rozpustný ve vodě a dobře rozpustný v kyselině chlorovodíkové za vzniku chloridu arsenitého:  Oxid arsenitý je amfoterní, tzn. rozpouští se v kyselinách i v silných zásadách, např. hydroxidu draselném za vzniku solí kyseliny arsenité, arsenitanů, v tomto případě arsenitanu tridraselného:  Kyslíkem se dále oxiduje na oxid arseničný:  V přírodě se oxid arsenitý nachází ve formě minerálů "arsenolitu", tzv. "arsenový květ" (krychlová modifikace) a "claudetitu" (jednoklonná modifikace).

Použití.

V minulosti nacházel velmi široké uplatnění:  Oxid arsenitý se v současnosti již k těmto účelům nevyužívá, zejména z důvodu jeho toxicity, karcinogenity a nepříznivého vlivu na přírodní prostředí.

Otrava arsenikem.

Otrava arsenikem je nejčastějším případem otravy sloučeninami arsenu. Přibližně 1000 let byl arsenik užíván jako jed na hlodavce, protože je bezbarvý, bez chuti a zápachu. Na přelomu 19. a 20. století byl užíván v medicíně jako "Fowlerův roztok" ("Liquor Kalii arsenicosi") v jednoprocentní směsi s uhličitanem draselným, zejména k léčení kožních onemocnění. Při předávkování tento koktejl způsoboval vleklou (chronickou) otravu.  Smrt nastává po požití 0,3 g arseniku (s ohledem na individuální stav osoby). Při dostatečně velké dávce nastává smrt během několika hodin. Smrtná dávka (LD50) je 20 mg/kg.

Příznaky otravy.

Příznaky akutní otravy jsou bolest břicha, nucení ke zvracení a třes. Při požití menší dávky nebo při vleklé otravě nastupují příznaky apatie, zvracení, průjem, později dehydratace, selhání ledvin. Pokud postižená osoba přežije toto období, dochází k trvalému poškození jater a nervového systému (polyneuropatie).  Jinými běžnými příznaky vleklé otravy jsou:  V místech, kde byly podzemní vody, užívané jako zdroj pitné vody, bohaté na sloučeniny arsenu, je známo, že organismus místních obyvatel si na nadměrný přísun arsenu do těla zvykl a projevy chronické otravy se buď neprojevily vůbec, nebo byly jen velmi mírné. Dnes je tento jev díky chemické kontrole zdrojů vody velmi vzácný. Může se však objevit tam, kde nebylo správně naloženo s uzavřenými důlními díly; příkladem může být výskyt arsenu ve vodě a půdě u Kutné Hory jako důsledek unikající vody z bývalého dolu na Kaňku.

Regulace.

V lednu 2010 byl Evropskou agenturou pro chemické látky zařazen na kandidátský seznam nebezpečných látek vzbuzujících mimořádné obavy pro autorizaci dle směrnice REACH.

Oxid arsenitý, známý také pod triviálním názvem arsenik nebo otrušík, případně pod staršími českými jmény utrejch nebo utrých, je nejběžnější oxid arsenu. Setkáváme se s ním nejčastěji v podobě bílého krystalického nebo amorfního prášku nebo hrudek. Jedná se o látku bez zápachu, velmi toxickou. Arsen má rovněž karcinogenní účinky, tudíž může při dlouhodobé otravě dojít k rozvoji nádorů, např. rakoviny kůže, plic nebo jater.

Arsenic trioxide, sold under the brand name Trisenox among others, is an inorganic compound and medication. As an industrial chemical, major uses include in the manufacture of wood preservatives, pesticides, and glass. As a medication it is used to treat a type of cancer known as acute promyelocytic leukemia. For this use it is given by injection into a vein. Common side effects include vomiting, diarrhea, swelling, shortness of breath, and headaches. Severe side effects may include APL differentiation syndrome and heart problems. Use during pregnancy or breastfeeding may harm the baby. Arsenic trioxide has the formula . How it works in cancer is not entirely clear. Arsenic trioxide was approved for medical use in the United States in 2000. It is on the World Health Organization's List of Essential Medicines, the safest and most effective medicines needed in a health system. Approximately 50,000 tonnes are produced a year. In the United Kingdom it costs the NHS £292 a dose as of 2018. In the United States this amount costs about US$508 as of 2019. Due to its toxicity a number of countries have regulations around its manufacture and sale.


Struktura povrchu.

K 31. prosinci 2003 měl okres celkovou plochu 1 334,72 km², z toho:

Demografické údaje.

Data k 30. červnu 2005:

Silniční doprava.

Okresem prochází silnice I. třídy I/34, I/35 a I/43. Silnice II. třídy jsou II/315, II/317, II/353, II/357, II/358, II/359, II/360, II/362, II/363, I/364, II/365, II/366, II/368, II/371, II/372, II/374 a II/644.

Seznam obcí a jejich částí.

Města jsou uvedena tučně, městyse "kurzívou", části obcí .  Banín • Bělá nad Svitavou • Bělá u Jevíčka  • Benátky • Bezděčí u Trnávky  • Biskupice  • Bohuňov • Bohuňovice • Borová • Borušov  • Brněnec  • Březina  • Březinky  • Březiny • Březová nad Svitavou • Budislav • Bystré  • Cerekvice nad Loučnou  • Čistá • Desná • Dětřichov • Dětřichov u Moravské Třebové • Dlouhá Loučka • Dolní Újezd  • Gruna  • Hartinkov • Hartmanice • Horky • Horní Újezd • Hradec nad Svitavou • Chmelík • Chornice • Chotěnov • Chotovice • Chrastavec  • Janov  • Janůvky • Jaroměřice  • Jarošov • Javorník • Jedlová • Jevíčko  • Kamenec u Poličky  • Kamenná Horka • Karle  • Koclířov  • Korouhev  • Koruna • Křenov • Kukle • Kunčina  • Květná • Lavičné • Linhartice • Litomyšl  • Lubná • Makov • Malíkov • Městečko Trnávka  • Mikuleč • Mladějov na Moravě • Morašice  • Moravská Třebová  • Nedvězí • Němčice  • Nová Sídla  • Nová Ves u Jarošova • Oldřiš • Opatov • Opatovec • Osík • Pohledy  • Polička  • Pomezí • Poříčí u Litomyšle  • Příluka • Pustá Kamenice • Pustá Rybná • Radiměř • Radkov • Rohozná  • Rozhraní • Rozstání • Rudná • Rychnov na Moravě • Řídký • Sádek • Sebranice  • Sedliště • Sklené • Slatina  • Sloupnice  • Staré Město  • Stašov • Strakov • Suchá Lhota • Svitavy  • " Svojanov " • Široký Důl • Študlov • Telecí • Trpín  • Trstěnice • Tržek • Třebařov • Újezdec • Útěchov • Vendolí • Vidlatá Seč • Víska u Jevíčka • Vítějeves • Vlčkov • Vranová Lhota • Vrážné • Vysoká • Želivsko

Okres Svitavy je okresem v Pardubickém kraji. Jeho dřívějším sídlem bylo město Svitavy.  V rámci kraje sousedí na západě s okresem Chrudim a na severu s okresem Ústí nad Orlicí. Dále pak sousedí na severovýchodě, východě a jihovýchodě s okresy Šumperk, Olomouc a Prostějov Olomouckého kraje, na jihu s okresem Blansko Jihomoravského kraje a na jihozápadě s okresem Žďár nad Sázavou Kraje Vysočina.  Okres Svitavy se rozkládá na obou stranách bývalé zemské hranice Čech a Moravy. 44 obcí včetně okresního města leží na Moravě, k 1. lednu 2007 zde žilo 48 864 obyvatel, v 67 obcích v Čechách žilo 50 885 obyvatel, pět obcí s 4 837 obyvateli pak leží po obou stranách zemské hranice (Brněnec, Březová nad Svitavou, Kamenná Horka, Karle, Radiměř).

Svitavy District () is a district ("okres") within Pardubice Region of the Czech Republic. Its capital is the town of Svitavy. As a part of Pardubice Region the district has borders with Ústí nad Orlicí District to the north and Chrudim District to the west. The district was administratively formed in 1960, when the former districts of Litomyšl, Moravská Třebová, Polička and Svitavy were merged.  Svitavy District incorporates parts of historical regions of Bohemia and Moravia. From a total of 116 municipalities, 44 municipalities (including the district's capital) are situated in Moravia. As of 1 January 2007, 48,864 inhabitants live in the Moravian part of the district. The Bohemian part counted 67 municipalities with 50,885 inhabitants. Five municipalities (Brněnec, Březová nad Svitavou, Kamenná Horka, Karle and Radiměř altogether having 4,769 inhabitants) lie in Bohemia as well as Moravia.


Struktura povrchu.

K 31. prosinci 2003 měl okres celkovou plochu 886,61 km², z toho:

Demografické údaje.

Data k 30. červnu 2005:

Silniční doprava.

Okresem prochází silnice I. třídy I/16, I/32 a I/35. Silnice II. třídy jsou II/279, II/280, II/281, II/283, II/284, II/286, II/300, II/323, II/326, II/327, II/328, II/501 a II/502.

Seznam obcí a jejich částí.

Města jsou uvedena tučně, městyse "kurzívou", části obcí .  Bačalky  • Bašnice • Běchary  • Bílsko u Hořic • Boháňka  • Borek  • Brada-Rybníček  • Březina • Bříšťany • Budčeves  • Bukvice  • Butoves • Bystřice  • Cerekvice nad Bystřicí  • Červená Třemešná • Češov  • Dětenice  • Dílce • Dobrá Voda u Hořic • Dolní Lochov • Dřevěnice  • Holín  • Holovousy  • Hořice  • Cholenice • Chomutice  • Choteč • Chyjice • Jeřice  • Jičín  • Jičíněves  • Jinolice • Kacákova Lhota  • Kbelnice • Kněžnice  • Konecchlumí  • Kopidlno  • Kostelec • Kovač • Kozojedy • Kyje • Lázně Bělohrad  • Libáň  • Libošovice  • Libuň  • Lískovice  • Lukavec u Hořic  • Lužany • Markvartice  • Miletín • Milovice u Hořic • Mladějov  • "Mlázovice " • Nemyčeves • Nevratice • Nová Paka  • Ohařice • Ohaveč • Osek • Ostroměř  • Ostružno • "Pecka " • Petrovičky • Podhorní Újezd a Vojice  • "Podhradí " • Podůlší • Radim  • Rašín • Rohoznice • Rokytňany  • Samšina  • Sběř  • Sedliště • Sekeřice • Slatiny  • Slavhostice • Sobčice • Soběraz • Sobotka  • Stará Paka  • Staré Hrady • Staré Místo • Staré Smrkovice • Střevač  • Sukorady  • Svatojanský Újezd • Šárovcova Lhota  • Tetín  • Třebnouševes  • Třtěnice • Tuř • Úbislavice  • Údrnice  • Úhlejov  • Újezd pod Troskami  • Úlibice  • Valdice • Veliš  • Vidochov  • Vitiněves • Volanice • Vrbice  • Vršce • Vřesník • Vysoké Veselí  • Zámostí-Blata  • Zelenecká Lhota  • Železnice  • Žeretice  • Židovice • Žlunice

Chráněná území v okrese Jičín.

Hvězdičkou označená maloplošná chráněná území se nalézají na území CHKO Český ráj.

Okres Jičín je okresem v Královéhradeckém kraji. Jeho dřívějším sídlem bylo město Jičín.  V rámci kraje sousedí na východě s okresem Trutnov a na jihu s okresem Hradec Králové. Dále hraničí na jihozápadě s okresem Nymburk a na západě s okresem Mladá Boleslav Středočeského kraje, na severu s okresem Semily Libereckého kraje.

Jičín District () is a district ("okres") within the Hradec Králové Region of the Czech Republic. Its capital is the town of Jičín.


Historie ruské obrany.

Ruská obrana je uvedena již v "gotinském rukopise" z roku 1490. Ve stejném rukopise je uvedena i Philidorova obrana. Můžeme ji také nalézt v knize portugalského mistra Pedra Damiana z roku 1512, která se jmenuje "Questo libro e da imparare giocare a scachi et de li partiti". Ve své knize "Libro de la invencion liberal y arte del juego del Axedrez" ji zmiňuje také Španěl Ruy López, jehož kniha pochází z roku 1561. V roce 1824 bylo toto starodávné zahájení analyzováno ruským šachistou A. D. Petrovem. V roce 1842 jeho rozbory doplnil další ruský mistr Karl Friedrich Jänisch. Odtud vznikl název ruská obrana, resp. ruská hra.

Systémy ruské obrany.

V podstatě existují dva základní systémy, index zahájení prvního z nich je stejný jako ruské obrany, tedy C42. Index zahájení druhého systému, který se nazývá též "Steinitzův systém", je C43.

Klasická varianta (C42).

Vzniká po pokračování 3. Jf3xe5. Jediné správné pokračování černého je 3. … d7–d6 (3. … Jxe4?? 4. De2 +/–) K dvojsečné hře vede Cochraneho útok  4. Jxf7?! s útočným výhledem za obětovanou figuru. Pokud bílý nechce moc riskovat, zahraje tak 4. Jf3. Následuje toto: 4... Jxe4, 5. d4, 5... d5, 6.Sd3, 6... Jc6  Tento plán vývinu se zdá být nejlepší možností obrany černého.

Cochraneho gambit.

Jak bylo uvedeno výše, Cochraneho gambit vzniká po tahu 4. Jxf7. Tento smělý gambit objevil skotský šachista John Cochrane (1798–1878) při svém pobytu v Indii v letech 1824–1869, kde ji veleúspěšně používal proti nejsilnějším indickým šachistům. Vyhrál většinu partií, nebylo to však způsobeno silou tohoto gambitu, ale špatnou obrannou hrou černého.

Steinitzův systém (C43).

Vzniká po tahu (první dva tahy jsou opět stejné) 3. d2–d4 … . Tento tah považoval první mistr světa Wilhelm Steinitz za vyvrácení ruské obrany. Později však bylo prokázáno, že černý udrží rovnou hru. Černý má především dvě možnosti odpovědi: 1. 3. … Jf6xe4 2. 3. … e5xd4

Ruská obrana (či ruská hra) je šachové zahájení, které začíná tahy 1. e4 e5 2. Jf3 Jf6.  Toto zahájení se řadí do skupiny takzvaných otevřených her, jeho hlavní idea spočívá v okamžitém obsazení malého centra královskými pěšci, po čemž však následuje jejich bezprostřední napadení a obvykle oboustranná likvidace, čímž vznikají předpoklady pro vznik symetrických pozic, či pozic s prázdným centrem šachovnice.  Ještě před nějakými dvaceti lety se ruská obrana vyskytovala ve velkých mezinárodních turnajích poměrně vzácně a to i přes to, že toto zahájení mělo i tehdy pověst solidního systému. Důvody byly v podstatě dva, jednak je hra relativně málo agresivní a vznikají v ní často symetrické, zjednodušené pozice, které se nehodí pro situace, kdy chce černý usilovat o výhru, nikoliv jen o remízu. Druhý důvod byl ten, že v ruské obraně získá bílý téměř vždy převahu, která je sice obvykle pouze minimální nebo symbolická, ale na druhou stranu de facto trvalá.  Zejména v posledních letech však toto zahájení zaznamenává mezi šachovými profesionály až neuvěřitelný nárůst popularity, ačkoliv výše zmíněný pohled na ruskou hru se při tom v podstatě nijak nezměnil. Rozdíl je však ten, že stále se zdokonalující metody domácí přípravy špičkových světových profesionálů, do nichž v posledních letech stále více vstupují i počítače, umožnily nalézt poměrně spolehlivé výstavby a prostředky, jak zmíněné minimální nevýhodě, kterou černý v tomto zahájení trpí, s úspěchem čelit a permanentně, v průběhu partie, bránit bílému v jejím zvětšování. Černý se přitom snaží systematicky zjednodušovat postavení a dosáhnout tím smírného výsledku, popřípadě donutit bílého, aby své snahy o vítězství přehnal a černý tak, za pomoci kvalitní defenzívy, rozrazil všechny útoky bílého a následnou protiakcí dosáhl vítězství. Ruská hra si tak stále více vybudovává pověst dobrého zahájení pro okamžiky, kdy se v průběhu turnaje hráč octne v situaci, kdy potřebuje černými čelit silnějšímu protivníkovi, případně když je z důvodu momentální turnajové taktiky, či z jakékoliv jiné příčiny, jeho prioritou na prvním místě neprohrát a pak až eventuálně vyhrát.  Ruskou hru, jako obranu proti tahu 1.e4, v současné době používá celá paleta předních hráčů, včetně bývalého mistra světa Vladimira Kramnika, jemuž toto zahájení plně vyhovuje a ladí s jeho stylem hry, se kterým se řadí mezi skupinu šachistů, jenž mají v turnaji či zápase obvykle vyčkávací strategii, v níž se často snaží minimalizovat rizika a trpělivě vyhlížet své šance.  V angličtině a některých dalších jazycích bývá ruská nazývána "Petrovova obrana" ("Petrov's Defence").

Petrov's Defence or the Petrov Defence (also called Petroff's Defence, Petrov's Game, Russian Defence, or Russian Game — ) is a chess opening characterised by the following moves:  Though this response has a long history, it was first popularised by Alexander Petrov, a Russian chess player of the mid-19th century. In recognition of the early investigations by the Russian masters Petrov and Carl Jaenisch, this opening is called the Russian Game in some countries.  The Petrov has a reputation of being dull and uninspired; however, it offers attacking opportunities for both sides, and a few lines are quite sharp. Often a trade occurs and Black, after gaining a tempo, has a well-placed knight. Pillsbury's game in 1895 against Emanuel Lasker testifies to this. The Black counterattack in the centre also avoids the Ruy Lopez, Giuoco Piano (and other lines of the Italian Game), and the Scotch Game. Anatoly Karpov, Artur Yusupov, Vasily Smyslov, Frank Marshall, Vladimir Kramnik, Harry Pillsbury and Fabiano Caruana have frequently played the Petrov as Black.  The "Encyclopaedia of Chess Openings" codes for Petrov's Defence are C43 (for 3.d4) and C42 (for all other lines).


Geografie.

Obecně mají Beskydy ráz středohor prostoupených řadou brázdovitých a kotlinových sníženin. Typická jsou rovnoběžná horská pásma řazená za sebou a vázaná na výskyt odolnějších hornin. Je zde většinou hladce modelovaný reliéf, jehož morfologie odráží horninové složení flyšového podkladu (souvrství pískovců, slepenců a jílovcovitých břidlic). Na příkrých stráních jsou časté svažné pohyby. Původní lesní porost byl plošně omezen a druhově pozměněn ve prospěch smrčin. Směrem k východu přibývá travnatých ploch nazývaných poloniny. Jejich využíváním se v 15. až 17. století šířila pastevecká kolonizace.

Osídlení.

Členitá beskydská krajina je poměrně hustě zalidněná, nejvíce v Polsku, kde se pole a lidská obydlí nacházejí i ve vysokých polohách. Typická jsou roztroušená obydlí, samoty jsou většinou pojmenovány podle zakládajících nebo dlouho žijících rodin. Větší obydlí jsou soustředěna do kotlin, například Čadca, Żywiec nebo Gorlice. Komunikačně jsou Beskydy obtížný terén, dopravně jsou využívány průsmyky Jablunkovský, Dukelský a Lupkovský.

Členění.

Česko.

Moravskoslezské Beskydy se vypínají nad Frenštátskou brázdou, ohraničeny jsou z jihu brázdou Rožnovskou. Řeka Ostravice člení pohoří na dvě skupiny. Na východě je to masiv Lysé hory, Travného a Ropice. Západně od řeky Ostravice se pásmo odolných hornin (Smrk, Kněhyně a Radhošť) zmenšuje a s ním i celá Radhošťská hornatina. Od ní je Smrk oddělen hlubokým údolím Čeladenky. Jižně od Rožnovské brázdy pokračuje pohoří skupinou Vsetínské vrchy (Vysoká, Vsacká Tanečnice), které charakterizují povlovné svahy a celkově jde o krajinu s mírnými, měkkými tvary. Na západ od toku Vsetínské Bečvy navazují na tuto skupinu Hostýnské vrchy (Kelčský Javorník, Hostýn), spadající celkem prudce k severu.

Polsko.

Rozdělení Polských Beskid:

Příroda.

Flora.

Svahy jsou poměrně strmé, a tak se v údolích horských říček tvoří malé vodopády a peřeje. Blízko Pusteven jsou v rašeliništi dvě malá jezírka. Na vrcholku Lysé hory je přírodní rezervace (kosodřevina, jedlobukové lesy). Na svazích Radhoště jsou dvě přírodní rezervace (jedlobukový prales). V Beskydech je bohaté zastoupení středoevropské flory a fauny:  V Beskydech se vyskytuje typická horská a lesní zvěř jako např.: jelen, prase divoké, liška, kuna, jezevec, medvěd, vlk (vyhuben v roce 1914, dnes znovu vysazován), rys či kočka divoká. Z ptáků zde můžeme vidět létat: sýkoru, drozda, datla, tetřeva hlušce, orla křiklavého, orlíka krátkoprstého, káně lesní, krkavce, jeřábka lesního a výra velkého. Z obojživelníků a hadů zde žijí: mlok skvrnitý, čolek horský, kuňka žlutobřichá, zmije obecná, užovka hladká a slepýš. V jezerech, nádržích a vodních tocích je mnoho druhů ryb: kapr, karas obecný, parma, lipan podhorní, pstruh obecný potoční.

Fauna.

Mimo tyto živočichy zde nalezneme na 3 000 druhů hmyzu.

Ochrana přírody.

V Beskydech se nachází mnoho chráněných přírodních rezervací, oblastí a několik národních parků:

Podnebí.

Velký vliv na klimatické rozdíly má různá nadmořská výška kraje a expozice svahů hor. Od západu k východu přibývá srážek. V Beskydech dosahují průměrné roční srážky kolem 1 400 mm. Sníh se v horských oblastech udrží 4–5 měsíců.

Vodstvo.

Vzhledem k tomu, že se díky flyšovému složení podloží zde střídají propustné a nepropustné vrstvy, jsou zdejší prameny poměrně chudé na vodu a vodní toky mívají nevyrovnané vodní stavy. Proto také obě Bečvy jsou sjízdné pro vodáky pouze za vysokého stavu vody. Jako nádrž pitné vody slouží obyvatelstvu přehrady: Šance (337 ha), Morávka (80 ha) a Fryštácká přehrada (48 ha). K rekreaci a vodním sportům se využívají přehradní nádrže Bystřice a u Horní Bečvy (15 ha). Jako protipovodňová byla vybudována přehradní nádrž u Luhačovic (též k rekreačním účelům). Polskou část Beskyd odvodňuje řeka Soła. Největší vodní plochou polské části Beskyd je Żywiecká přehrada (341 m n. m.; délka 8 km, šířka 2 km, hloubka 20 m). Na Slovensku je významným tokem Beskyd řeka Orava a největší vodní plochou vůbec celých Beskyd je Oravská přehrada (35 km²).

Turismus.

Turisticky i rekreačně jsou Beskydy atraktivní území. Přírodně nejzachovalejší části Beskyd jsou chráněny sítí rezervací a národních parků, to jsou Babia hora, Gorce, Magura a Bukovské vrchy. Mezi zimní střediska na území České republiky patří Pustevny a Bumbálka. Významná sídla oblasti jsou Rožnov pod Radhoštěm (proslavený především historickým stylovým skanzenem), Frenštát pod Radhoštěm (skokanské můstky), Frýdlant nad Ostravicí, Jablunkov (hraniční přechod). V Polsku potom hlavně město Żywiec.

Beskydy (, ) je tradiční označení pro typ pohoří v Karpatech. Konkrétně se vyskytují na severovýchodní Moravě v oblasti Valašsko a přilehlé části českého Slezska, v jižním Polsku, na severním Slovensku v části Oravy a v západní části Ukrajiny. Východní hranice výskytu Beskyd je sporná. Beskydy jsou většinou zalesněné pohoří s oblými vrcholy, jen občas vystupuje na povrch skála. Nejvyšším vrcholem v pohořích beskydského typu je Babia hora (1725 m) v Oravských Beskydech. Jiné zdroje uvádí jako nejvyšší horu beskydských pohoří Hoverlu (2061 m) ležící v Čornohorské polonině na jihozápadě Ukrajiny.

The Beskids or Beskid Mountains (, , , ("Beskydŷ"), ("Beskydy")) are a series of mountain ranges in the Carpathians, stretching from the Czech Republic in the west along the border of Poland with Slovakia up to Ukraine in the east.  The highest mountain in the Beskids is Babia Góra, at 1,725 m metres (5,659 ft).


Svantovítova modla.

Možný vzhled Svantovítovy modly v arkonské svatyni nejlépe vystihuje pasáž z "Dějin Dánů" kronikáře Saxona Grammatika:  "Ve svatyni stála ohromná modla, která svou velikostí přesahovala všechny míry lidského těla, podivuhodná čtyřmi hlavami na stejném počtu krků, z nichž dvě se dívaly dopředu a dvě dozadu. Mimoto vždy jedna z těch dopředu i dozadu otočených [hlav] upírala zraky doprava, druhá doleva. Vyholení vousů a zastřižení vlasů bylo ztvárněno tak, že by ses domníval, jako by umělcovou snahou bylo napodobit obvyklou úpravu vlasů Rujánců. V pravé ruce držela z různých druhů kovu vybraně zpracovaný roh, jejž kněz, znalý jejích obřadů, každoročně naplňoval vínem a ze stavu této tekutiny předvídal úrodu na následující rok. Levá paže byla zpodobena obloukem opřená v bok. Suknice dosahovala až k holením, které byly vytvořeny z jiného druhu dřeva a byly propojeny s koleny tak umným spojem, že místo spojení nebylo možno zjistit jinak, než velmi důkladným pohledem. Nohy bylo vidět, jak se dotýkají země; jejich podstavec byl skryt pod ní. Nedaleko bylo možno spatřit uzdu i sedlo modly a také mnohé jiné odznaky boha. Obdiv nad tím umocňoval nápadně veliký meč, k jehož pochvě i jílci sváděl pohled kromě znamenitě ozdobného tepání i postříbřený zevnějšek."  Často se v tomto případě odkazuje na podobu tzv. Zbručského idolu, jež Saxonovu popisu Svantovítovy modly překvapivě dobře odpovídá, ačkoliv jakékoliv spojování těchto dvou dokladů slovanského náboženství je pouze hypotetické.

Svantovítovy kompetence.

Svantovít v sobě spojoval vlastnosti válečného i hospodářského boha. Z jeho rohu naplněného vínem kněz věštil úrodu na následující rok. Ve Svantovítově arkonské svatyni stála socha s pohárem, z něhož se po celý rok odpařovalo víno. Čím méně ho zůstalo, tím horší měla být úroda v dalších letech. Rituál za zvýšení úrody se také konal s medovým koláčem, za kterým se kněz skrýval (tento rituál měl paralely takřka ve všech slovanských kulturách, což svědčí pro možnou domněnku o hlubokých kořenech tohoto zvyku). Chrámoví kněží cítili ke Svantovítovi takovou úctu, že při uklízení svatyně zadržovali dech, aby chrám nezneuctili dechem smrtelníka, a pro nadechnutí vybíhali ven. Teprve pak se zase vrátili a pokračovali v úklidu.  Saxo Grammaticus popisuje svatyni jako budovu, okolo níž byla dřevěná ohrada s malbami a řezbami. Samotný chrám byl dřevěnou stavbou rozdělenou uvnitř závěsy, za nimiž stála modla. Na stěnách visely atributy boha a v truhlách chrámové kněžstvo ukládalo cennosti získané na válečných výpravách nebo darem.  Svantovítovými atributy spojenými s jeho válečnickou kompetencí byli velký meč, sedlo, uzda a také posvátný bílý kůň, na němž směl jezdit pouze kněz a Svantovít samotný, který na něm údajně podnikal noční výpravy. Důkazem toho prý bylo, že přestože byl obvykle celou noc zavřený ve stáji, ráno byl samý pot a bláto.  Stejně jako u retranského Svarožice či štětínského Triglava sloužil kůň také jako válečné orákulum. Věštilo se pomocí tří řad dvou do země zapíchnutých a překřížených kopí, která kůň překračoval. Překročil-li všechny pravou nohou, bylo to bráno za příznivé znamení pro zahájení válečné výpravy; pokud byť jedinou řadu překročil levou, od výpravy bylo upuštěno. Svantovítovi rovněž náležela družina tří set jezdců a bohatství shromážděné z poplatků a darů. Jeho velekněz měl větší autoritu než rujánský kníže – arkonský kult nesl celou řadu teokratických rysů. Podle Helmoldova tvrzení docházelo na Arkoně dokonce k obětování člověka.

Rozkvět Svantovítova kultu.

Největšího rozkvětu dosáhl kult tohoto božstva počátkem 12. století, z dřívější doby o něm nejsou zprávy. V té době se totiž Rujána v důsledku rozpadu Lutického svazu, jenž do té doby dominoval slovanským oblastem v Polabí, stala střediskem slovanského náboženství.  Podle pověsti (či spíše "interpretatio christiana") zaznamenané Helmoldem i Saxonem přinesli křesťanský kult sv. Víta na Rujánu benediktinští mniši z kláštera v Corvey, a ten pak prý Ránové převzali v překroucené podobě a uctívali v něm pohanského boha; sám Helmold však tuto verzi pokládá za „nejistou zvěst“ a Saxo tuto interpretaci poněkud uměle vkládá do úst dánského krále Valdemara I.

Zánik Svantovítova kultu.

Rujánské hradiště Arkona se Svantovítovým chrámem byly vyvráceny roku 1168 dánským králem Valdemarem I., který dobyl celou Rujánu. Tímto datem zanikl poslední organizovaný náboženský kult Slovanů. Svatyně byla vypleněna a Svantovítova dřevěná socha vláčena k potupě Slovanů před jejich zraky po městě, rozbita na kusy a ještě téhož dne večer spálena. Ránové byli poté násilně pokřtěni.

Literatura.

Prameny Sekundární literatura

Svantovít (Svantovit; v pramenech "Suantovitus "u Saxona, "Zuantevith "u Helmolda, "Svantaviz "v "Sáze o Knýtlinzích,") byl slovanský bůh uctívaný polabskými Slovany, především na Rujáně kmenem Ránů. Díky politickému vlivu Rujány byl často ctěn okolními kmeny jako nejvyšší z bohů ("deus deorum"), dary mu přinášely kmeny od Vagrie po Pomořansko, dokonce i dánský král Sven III., ač byl křesťan, mu obětoval skvostnou číši. Jméno lze vykládat pravděpodobně jako kompozitum ze slov "svętъ "(mocný, silný) a koncovky –"vit" (pán, vládce, vítěz, bojovník), tedy přibližně "mocný pán". To naznačuje, že původně nešlo o jméno boha, ale o přízvisko. Mohlo se tedy jednat o hypostazi či polabsko-slovanskou variantu Svaroga, Peruna či jiného boha. Později byl také uměle ztotožňován s křesťanským sv. Vítem.

Svetovid, Svantovit or Sventovit is a Slavic deity of war, fertility and abundance primarily venerated on the island of Rügen into the 12th century. He is often considered a local Rugian variant of the pan-Slavic god Perun.  Sometimes referred to as Beli (or Byali) Vid ("Beli" = white, bright, shining), Svetovid is associated with war and divination and depicted as a four-headed god with two heads looking forward and two back. A statue portraying the god shows him with four heads, each one looking in a separate direction, a symbolic representation of the four directions of the compass, and also perhaps the four seasons of the year. Each face had a specific color. The northern face of this totem was white (hence White Ruthenia / Belarus and the White Sea), the western, red (hence Red Ruthenia), the southern, black (hence the Black Sea) and the eastern, green (hence Zeleny klyn).


Logika.

Logická implikace je logická operace se dvěma proměnnými (binární operace), jejíž hodnota je "nepravda", právě když hodnota první proměnné je "pravda" a druhá je "nepravda". Označuje se symbolem formula_1 nebo formula_2, který naznačuje, že implikace není komutativní, čili obě proměnné nelze zaměnit.

Definice.

Pro vstupy (proměnné) "A" a "B" vypadá pravdivostní tabulka implikace následovně (0 označuje nepravdivé tvrzení, 1 označuje pravdivé tvrzení):

Vlastnosti.

Výraz na pravé straně rovnosti v druhé z výše uvedených vlastností se nazývá obměna implikace nebo také obměněná implikace. Tato vlastnost říká, že pokud se mi podaří dokázat, že z negace B vyplývá negace A, pak jsem dokázal pravdivost původní implikace (z A vyplývá B). Toho se využívá v technice matematického nepřímého důkazu.

Význam a příklady.

Implikace významově odpovídá podmínkové větě v běžném hovoru „Jestliže A, potom B“, „Kdyby A, pak B“. Z toho také vyplývají její vlastnosti tak, jak je zachycuje pravdivostní tabulka.

Příklad první.

„Když bude dnes pršet, půjdu do práce.“  Tato věta může být pravdivá, i když nepůjdu do práce – stačí, aby nepršelo, a podle prvního řádku pravdivostní tabulky budu mít stejně pravdu. Věta nevypovídá nic o tom, co se stane, když nebude pršet – v takovém případě (první a druhý řádek pravdivostní tabulky) můžu do práce nejít, nebo jít a nikdo mi nemůže tvrdit, že jsem lhal. Určitě existuje spousta lidí, kteří chodí do práce, i když neprší – a nemusí kvůli tomu všichni být lháři.

Příklad druhý.

„Jestli to Miloš přeplave, jsem já čínský bůh dobré nálady.“  V tomto příkladě ten, kdo výrok vyslovil, obvykle ani na okamžik nepřemýšlí o tom, že by byl čínským bohem dobré nálady. Nesmyslností druhého výroku se snaží pouze zdůraznit, že podle něj nikdy nebude pravdivá ani první věta – a podle prvního řádku pravdivostní tabulky tedy zůstane celá implikace pravdivá, ať už se Miloš při pokusu dokázat opak utopí, nebo radši rovnou zůstane na břehu. Malér nastává ve chvíli, kdy to Miloš opravdu přeplave – pak nezbývá, než sám sebe označit za lháře (podle třetího řádku pravdivostní tabulky), nebo se rychle stát čínským bohem dobré nálady.

Souvislost implikace s matematickými důkazy.

Z vlastností implikace vyplývá její užitečnost pro případ, kdy se chci přesvědčit, že nějaký výrok formula_5 je pravdivý a mám již nějaké jiné výroky formula_6, o jejichž pravdivosti jsem přesvědčen.  Stačí mi nade vší pochybnost prokázat pravdivost výroku: Pokud se mi to podaří, pak podle pravdivostní tabulky musí být pravdivý i výrok formula_8 — to je podstata přímého důkazu.

Implikace (z lat. "implicatio", propletení, zahrnutí) znamená vztah vyplývání nebo zahrnutí. Skutečnost nebo výpověď A implikuje nějaké B, pokud z A nutně vyplývá B, případně pokud je B v A už zahrnuto čili implikováno. Příklad: „Nebude-li pršet, nezmoknem.“

The material conditional (also known as material implication, material consequence, or simply implication, implies, or conditional) is a logical connective (or a binary operator) that is often symbolized by a forward arrow "→". The material conditional is used to form statements of the form (termed a "conditional statement") which is read as "if "p" then "q"". Unlike the English construction "if … then …", the material conditional statement does not conventionally specify a causal relationship between "p" and "q"; ""p" is the cause and "q" is the consequence from it" is not a generally valid interpretation of . It merely means "if "p" is true then "q" is also true" such that the statement is false only when "p" is true and "q" is false. In a bivalent truth table of , if "p" is false then is true regardless of whether "q" is true or false (Latin phrase: "ex falso quod libet") since (1) "p" → "q" is always true as long "q" is true and (2) is true when both "p" and "q" are false. This truth table is useful to prove some mathematical theorems (e.g., defining a subset).  The material conditional is also symbolized using:  With respect to the material conditionals above:  Conditional statements may be nested such that either or both of the antecedent or the consequent may themselves be conditional statements. In the example , meaning "if the truth of "p" implies the truth of "q" then the truth of "r" implies the truth of "s"", both the antecedent and the consequent are conditional statements.  In classical logic, is logically equivalent to and by De Morgan's Law logically equivalent to . Whereas, in minimal logic (and therefore also intuitionistic logic) only logically entails ; and in intuitionistic logic (but not minimal logic) entails .


Název.

Lužické hory se jmenují podle historického území Lužice, (, , , ). Název vznikl v okolí braniborského města Chotěbuz zhruba před tisíci lety odvozením od slovanského slova "luzicy", což znamenalo "nížinná,

Poloha.

Místopisně Lužické hory leží na pomezí České republiky a Německa. Část v Česku se nachází ve východních partiích Ústeckého a západních Libereckého kraje a německé oblasti spadají do jihovýchodní části spolkové

Geologie.

Geologická stavba.

Nejstarší horniny v Lužických horách se nacházejí v jejich severní části. Jsou jimi prvohorní granitoidy, rumburská žula a lužický granodiorit, které sem zasahují ze Šluknovského výběžku. Byly formovány utuhnutím magmatu ve velkých hloubkách, které se až následnými geologickými procesy dostalo na povrch již v utuhlém stavu. S dalším prvohorními vyvřelinami se můžeme setkat v okolí Dolního Sedla a Dolní Suché severně od lužické poruchy.  Většina území je tvořena svrchnokřídovými pískovci březenského souvrství. Na severním okraji křídové

Geologický vývoj.

Vývoj Lužických hor do dnešní podoby trval asi 600 miliónů let. Polohopisně se dělí na dvě základní geologické jednotky, oddělené lužickou poruchou. Tato významná tektonická struktura je stará a opakovaně podél ní došlo k pohybu ker. Při posledních pohybech byla severovýchodní kra krystalinika přesmyknuta přes křídu po ploše ukloněné k severovýchodu. Struktura se proto nazývá též lužický přesmyk. Od zlomu na severovýchodě vycházejí na povrch nejstarší horniny označované jako krystalinikum. Na jihozápad se rozprostírají sedimenty křídového moře. Na celém území se vyskytují tělesa třetihorních vulkanitů a čtvrtohorní usazeniny. Krystalinikum, následným vývojem obnažené erozí, se utvářelo v hlubších patrech zemské kůry od starohor do prvohor. Procesů bylo několik: starohorní kadomský vyvrcholil před 550 milióny lety, kaledonský mezi silurem a devonem před 410 milióny lety a variský na rozhraní devonu a karbonu před 360 milióny lety. Horniny krystalinika pokračují i na jihozápad od lužického přesmyku pod křídovými sedimenty, mocnými až 800 metrů.  Po variské orogenezi se střídala období eroze a zvětrávání se suchozemskou a mořskou sedimentací. Nejstarší sedimenty vznikly před 280 milióny lety v permu. Permskou sedimentaci vystřídala na 120

Geomorfologie.

Českou část Lužických hor tvoří dva geomorfologické podcelky, Lužický hřbet a Kytlická hornatina. Každý z nich má po dvou okrscích; Lužický hřbet se dělí na Jedlovský a Hvozdský hřbet, Kytlická hornatina na Klíčskou hornatinu a Chřibskokamenickou kotlinu.  Od severněji položené nižší Šluknovské pahorkatiny odděluje Lužické hory linie spojující vsi Kyjov, Rybniště a Dolní Podluží v okrese Děčín, od jižně ležící Ralské pahorkatiny pak spojnice mezi Novým Borem, Svorem, Mařenicemi, Heřmanicemi a obcí Kněžice. Na severu a severozápadě překračují státní hranici a pokračují pod názvem Žitavské hory až k ostré hranici s Žitavskou pánví. Na západní straně s Lužickými horami sousedí Děčínská vrchovina, spojnicí je linie Kyjov, Doubice, Chřibská, Studený, Kunratice a Česká Kamenice. Od Českého středohoří odděluje Lužické hory sedlo u Polevska, zhruba je tato hranice na spojnici mezi Českou Kamenicí, Pryskem a Novým Borem. Na východě odděluje sousední Ještědsko-kozákovský hřbet sedlo u Horního Sedla. Východněji položené Jítravské sedlo je již geomorfologicky součástí Ještědsko-kozákovského hřbetu. Jihozápadně od Hrádku nad Nisou se Lužické hory stýkají se Žitavskou pánví.  Jedlovský hřbet je nejvýše položená a plošně rozsáhlejší západní a střední část Lužického hřbetu, rozkládající se od Doubice ke sníženině u Světlé pod Luží. Je tvořen turonskými, coniackými a santonskými pískovci s průniky většinou znělcových a trachytových, vzácněji čedičových hornin. Nejvýše položená část Jedlovského hřbetu mezi Světlou pod Luží a Jiřetínem pod Jedlovou se vyznačuje rozsáhlými trachytovými a znělcovými vrchy tvaru kup a krátkých hřbetů. Dominantami jsou nejvyšší hora pohoří Luž, dále Pěnkavčí vrch, Bouřný, Čihadlo a Suchý vrch, na jehož severní straně se nachází puklinová paledová jeskyně. Čedičové jsou Pětikostelní kámen a Pařez. Kozí hřbet vznikl na znělcové žíle pronikající granodioritem. Pískovec je zde na povrchu poměrně vzácný. Na pískovci je Milštejn se zříceninou hradu a skalní bránou, dále Čertova pláň s Jezevčím kamenem či kaňon Svitávky u Rousínova. Střední část hřbetu se Stožeckým sedlem dosahuje nejvyšší výšky na vrcholu Jedlové, dalšími vrchy pod 700 metrů jsou Tolštejn a Malý Stožec, dále čedičová Jelení skála a Stožec. Západní část nepřesahuje nadmořskou výšku 600 metrů a nacházejí se zde znělcové vrcholy Plešivec, Široký vrch a čedičová Spravedlnost. Na Vápenném vrchu byla tektonicky při lužickém zlomu vyzdvižena kra jurských pískovců a vápenců.  Hvozdský hřbet ve východní části Lužického hřbetu je budován z velké části středoturonskými pískovci s průniky třetihorních sopečných hornin, které vytvářejí výrazné sopečné vrchy v západní části Hvozdského hřbetu. Vrcholy Hvozd, Plešivec, Sokol, na pískovcích vznikl také hřbet Zámeckého vrchu. Z pískovců jsou i vrcholové skály Krkavčích kamenů. Ve východní části jsou pozůstatky sopečné činnosti vzácnější, přesto se zde vyskytují ve formě Loupežnického vrchu a Liščí hory. Pískovce se výrazně uplatňují na Vraních skalách. Horní skály s mohutnými věžemi jsou cvičným horolezeckým terénem. Vedle nich horolezci využívají Popovu skálu a Pískový vrch.  Klíčská hornatina má členitý reliéf s četnými vulkanickými vrchy, které tvoří kupy, kužely a ploché hřbety. K nejvýraznějším patří Klíč, Velký a Malý Buk, Velká Tisová a Sokol. Z čediče jsou Studenec, Zlatý vrch, Chřibský vrch, Ovčácký vrch nebo Střední vrch. Charakteristickým rysem sopečných vrchů jsou skalní stěny a srázy spolu s mohutnými suťovými poli. Území přetíná údolí horního toku Kamenice s kaňonem pod Pustým vrchem. Pískovec se na povrchu uplatňuje v okolí Jehly u České Kamenice.  Chřibskokamenická kotlina je malá sníženina na Chřibské Kamenici, v pískovcové oblasti s ojedinělými sopečnými suky.  Na německé straně se Žitavské hory strmě zdvihají ze Žitavské pánve s výškovým rozdílem až 500 metrů a pod Oybinem jsou rozdělené údolím potoka Goldbach. Nejznámějšími vrcholy v této oblasti hor s pískovcovými skalními městy jsou Töpfer, Ameseinberg a Oybin. Charakteristické jsou zde pískovcové skalní tvary, strmé kaňony či skalní věže. Znělec vytvořil vrcholy Luž, Hochwald, Jonsberg a Buchberg.  Na německé straně mají Žitavské hory rozlohu necelých 43 km² a jsou považovány za rozlohou nejmenší německé pohoří.  Vnímání Lužických hor v očích veřejnosti nesouvisí s hranicí geomorfologického celku Lužické hory, ani s administrativní hranicí CHKO Lužické hory. V obecném povědomí se do Lužických hor zahrnuje i oblast jižně od silnice I/13, lokality východně od Nového Boru s dominantou vrchem Ortelem a se skalním hradem Sloup. Naopak západní část Lužických hor, tedy území u Doubice a Krásné Lípy, již v očích veřejnosti patří k Českému Švýcarsku. I lokální webové stránky o Lužických horách mají značný přesah, propagují pod Lužickými horami například i Panskou skálu, která je geomorfologicky součástí Českého středohoří, Vlčí horu u Krásné Lípy a další turistická místa.

Půdy.

Půdy se v Lužických horách vyznačují nízkou, řidčeji střední kvalitou. Zastoupeny jsou zde typy půd charakteristické pro oblasti s vyšší nadmořskou výškou a chladnějším klimatem. V pískovcových oblastech dominují podzoly a hnědozemě. Ve skalnatých oblastech a na příkrých svazích se místy vyskytují rankery na pískovcových sutích s vysokým obsahem humusu nízké kvality, se slabým

Podnebí.

Dle Quitta náleží česká část Lužických hor k mírně teplé oblasti MT2, která je charakteristická krátkým, mírným až mírně chladným, mírně vlhkým létem, krátkým přechodným obdobím a mírným jarem a mírným podzimem a suchou, normálně dlouhou zimou s mírnými teplotami, s normálně dlouhou sněhovou pokrývkou. Ve vegetačním období spadne průměrně 450 až 500 milimetrů srážek, v zimním období 250 až 300 milimetrů.  Lužické hory představují výrazný povětrnostní předěl. Běžně se projevují rozdíly v počasí v témže čase na severních

Vodstvo.

Po hlavním hřebeni Lužických hor probíhá hlavní evropské rozvodí Severního a Baltského moře po linii Popova skála – Hvozd – Luž – Pěnkavčí vrch – Jelení skála – Jedlová – Malý Stožec – Plešivec – Široký vrch. Lužické hory jsou pramennou oblastí bez větších vodních toků. Nejvýznamnější tok, říčka Kamenice pramenící u Jelení skály s hlavním přítokem Chřibskou Kamenicí, má u České Kamenice šířku čtyři metry. Toky, odvodňující východní část hor, jsou Šporka s pramenem východně od Polevska a Svitávka pramenící jako Zwittelbach na Buchtbergu u Jonsdorfu asi 1 km za státní hranicí, na které se nacházejí Kunratické rybníky. Boberský potok s pramenem u Nové Hutě a Heřmanický potok s pramenem pod Hvozdem jsou drobnější pravostranné přítoky Ploučnice. Severní svahy odvodňují menší potoky ústící do Nisy a jejího přítoku Mandavy. Vodním tokem s největším průtokem na severním českém podhůří je Lužnička, která pramení u Rybniště a do které se v Dolním Podluží vlévá Lesenský potok.  V centrální části se nachází několik rybníků, mezi větší

Flóra.

Z fytogeografického hlediska jsou Lužické hory řazeny do praesudetica, území s prvky hercynské květeny původem z Krušných hor a sudetské květeny z Jizerských hor a Krkonoš. Ve smrkových monokulturách při okrajích cest se hojně vyskytuje kapradina žebrovice různolistá. Dále zde roste náprstník červený pocházející ze západní Evropy. V podmáčených smrčinách najdeme sedmikvítek evropský. Na vrcholcích kopců a v suťových svazích na čedičovém či znělcovém podloží se vyvinuly květnaté bučiny a smíšené listnaté lesy podhorských poloh. V nich roste kyčelnice devítilistá, lýkovec jedovatý a hojná mařinka vonná. Porosty měsíčnice vytrvalé najdeme pod Studencem na ploše 6 ha. Na pískovcovém podloží se vyvinuly druhově chudší bikové bučiny s bikou bělavou. Unikátní je květena příkrých skalních stěn na Klíči, kde rostou relikty z doby ledové hvězdnice alpská, kapradinka skalní či česnek sibiřský. Na krystalických vápencích v západní části hor na Vápenném vrchu jsou orchidejové bučiny reprezentované okroticí bílou a červenou a kruštíkem širolistým.  S výjimkou nejextrémnějších stanovišť tvoří lesy na většině území Lužických hor potenciálně přirozenou vegetaci. Na bohatších půdách vzniklých na vulkanických horninách se jedná o květnaté bučiny, které se vyskytují na většině území Lužických hor. Vyznačují se převahou buku s příměsí dalších druhů listnatých dřevin a jedle. Jedle je však v dnešní době v Lužických horách vzácná. Bohatě je též vyvinuto bylinné patro. V květnatých bučinách roste kyčelnice devítilistá a cibulkonosná, lilie zlatohlávek, árón plamatý, pitulník žlutý, kapraď samec, strdivka nicí, lýkovec jedovatý či samorostlík klasnatý.  Na pískovcovém podkladu rostou acidofilní, mnohem jednotvárnější bučiny, s chudým bylinným patrem. Vyskytují se zde též holé bučiny, na zemi se nachází pouze vysoká vrstva bukového listí bez jiné vegetace. Do teplejších míst na jihovýchodě zasahují borové doubravy a údolí potoků lemují jasano-olšové luhy s bohatým bylinným podkladem. Na jižních skalnatých svazích hory Klíč se zachoval řídký porost dubu zimního s jeřábem, javorem klenem, jilmem a lískou, který patří mezi nejvýše položené teplomilné doubravy v Čechách.  Louky a pastviny jsou v Lužických horách chudé, rostou v nich málo náročné druhy trav jako kostřava červená, psineček tenký. Louky v podhůří jsou druhově bohatší, na jaře na nich vyrůstají tisíce exemplářů prvosenky vyšší, někde doprovázené penízkem alpským, podél potůčků devětsilem bílým. Při okrajích lesů roste prstnatec májový, prha arnika a ojediněle vstavač mužský. V loukách u Kytlice se vyskytuje zplanělý šafrán jarní. V rašeliništích na úpatí Luže roste mezi rašeliníky a vstavačovitými také rosnatka okrouhlolistá.

Ekosystémy.

Lesy se na území Lužických hor vyvíjely od konce poslední doby ledové, kdy na jejich území převládaly otevřené formace stepí a tundry. Přibližně 8300 až 7000 let před naším letopočtem nahradily chladnou step světlé březo-borové lesy. V nich borovici kleč vystřídala borovice lesní a břízu pýřitou bříza bělokorá. V zamokřených polohách se začaly vyskytovat vrby i náročnější dřeviny, například dub, jilm, lípa a líska obecná. V březo-borových lesích převažovala borovice, zastoupení bříz a vrb zůstávalo pod deseti procenty.  V období 7000 až 6000 let před naším letopočtem byla průměrná teplota přibližně o 2 °C vyšší než ve 20. století a podnebí získalo kontinentální ráz. Ve světlých borových lesích se rychle začala šířit líska. V letech 6000 až 4000 před naším letopočtem byly srážky o 60 až 70 procent vydatnější než dnes, průměrná teplota byla o 3 °C vyšší než dnes a podnebí dosáhlo postglaciálního maxima. V Lužických horách i do nejvyšších poloh dosáhl smíšený dubový les, který zůstal na jižní straně Klíče dochován dodnes. Současně se začal šířit smrk a olše za silného ústupu borovice. Buk lesní a jedle bělokorá se v Lužických horách začaly rozšiřovat velmi zvolna v letech 4000 až 1250 před naším letopočtem. Jedle se do Lužických hor dostala z glaciálních refugií jihozápadně od Alp. Během této doby bukojedlové lesy obsadily většinu

Fauna.

Ve vodách Lužických hor se vyskytují jak původní domácí druhy ryb, například pstruh obecný f. potoční, lipan podhorní, střevle potoční, vranka obecná, hrouzek obecný, kapr obecný, lín obecný či štika obecná, tak i nepůvodní druhy ryb, například pstruh duhový, siven americký či amur bílý. Populace domácího pstruha obecného f. potoční je v posledních letech ve velmi špatném stavu. Příčiny tkví především ve výskytu kormorána velkého a v omezeném vysazování ryb, když přirozená reprodukce nestačí. K drobným obyvatelům potoků patří ploštěnky, korýši, rak říční či blešivec potoční. V posledních letech se jejich stav zvýšil, v letních měsících je však ohrožován nízkým stavem vody v menších tocích. Ze savců jsou nejlépe přizpůsobeni vodnímu prostředí potoků rejsec vodní, rejsec černý a vydra říční. Z ptáků žijí v blízkosti vodních toků ledňáček říční, konipas bílý, konipas horský a skorec vodní.  Lesy Lužických hor obývá pestrá paleta volně žijících zvířat. Vedle běžných druhů jako jelen evropský či srnec obecný zde žije početná populace kamzíka horského a vzácněji

Ochrana životního prostředí.

Pro ochranu Lužických hor byla v roce 1976 vyhlášena CHKO Lužické hory, která má ovšem přesah do sousedních geomorfologických jednotek. Chráněná krajinná oblast má rozlohu 270 km², geomorfologická jednotka Lužické hory 199 km². Správa chráněné krajinné oblasti sídlí v Jablonném v Podještědí. V květnu 2017 bylo na území CHKO šestnáct maloplošných chráněných území, v nichž nejvýznamnější jsou národní přírodní rezervace Jezevčí vrch a národní přírodní památka Zlatý vrch, devět z nich jsou přírodními památkami a pět je přírodní rezervací. Řada dalších lokalit je

Člověk a kulturní využití.

Osídlení.

Německá strana Lužických hor byla do roku 1635 součástí Českého království a byla spolu s celou Horní a Dolní Lužicí územní změnou vyplývající z Pražského míru předána do správy saského kurfiřta Jana Jiřího I.  Na území geomorfologické jednotky se nachází jen menší sídla. Na české straně je největším z nich město Chřibská v Chřibskokamenické kotlině, dále se zde nacházejí obce Doubice, Kytlice, Jiřetín pod Jedlovou, Mařenice a Krompach. V Sasku se v horách leží Waltersdorf, Jonsdorf, Oybin a Lückendorf. Zastavěná plocha měst se nachází na hranicích jednotky či již mimo geomorfologickou jednotku.  Přes Lužické hory vedly již od pradávna obchodní stezky, známá je stará Pražská cesta, která spojovala vnitrozemí Čech s Lužicí a u Milštejna se napojovala na Lipskou cestu ze Žitavy. V roce 1806 ji nahradila dnešní silnice číslo 9 přes Stožecké

Sklářství.

Činností, která od počátku osídlování ovlivňovala utváření krajiny a charakter vybraných sídel Lužických hor, je sklářství. Nejstarší doklady o existenci skláren v Lužických horách poskytují archeologické prameny, které datují nejstarší sklárny do období 13. století, do počátků souvislého osídlování zdejší krajiny. Nejstarší objevená sklárna jak Lužických horách, tak i v celých Čechách, se nachází u silnice mezi Novou Hutí a Horní Světlou. Jedná se o lesní sklárnu z poloviny 13. století. Další sklárny postupně vznikly v okolí o několik desítek let později okolo osady Lesné, dále v okolí Rybniště a Vlčí hory. Lesní sklárny byly na jednom místě krátkou dobu, a to až do doby, než bylo vytěženo a spáleno všechno dřevo v okolí sklárny. Ve 14. století vznikly a zanikly hutě v okolí Horní a Dolní Světlé, Trávníku, Rozhledu a u přehrady Naděje. Další sklárny vznikly také v západní části hor u Doubice a v Kytlicích. Nejstarší písemně doloženou sklárnou je sklárna v Chřibské, jako letopočet jejího založení je uváděn rok 1414 a její existence je bezpečně doložena v roce 1514. Jedná se o údaje huťmistra, který v uvedeném roce potvrzoval svá práva k huti s tvrzením, že jeho předkové vlastnili sklárnu již sto let. Husitské války na počátku 15. století se negativně dotkly i sklářství v Lužických horách, po jejich skončení nastal jejich další rozvoj. Z lesních hutí postupně vznikaly sklářské dílny. Sklo bylo zdobeno malováním i vypalovanými barvami. V době renesance se nacházely v Lužických horách dvě velké sklárny, v Horní Chřibské v majetku rodu Friedrichů a v roce 1530 přibyla sklárna ve Falknově, kterou založil Paul Schürer. Rozvoj sklářství

Hornictví a hutnictví.

Nejstarší dochovaný údaj o hornictví v Lužických horách obsahuje listina saských knížat Ernsta a Albrechta z rodu Wettinů z roku 1474. O deset let později, v roce 1484, udělil král Vladislav II. rodu Šlejniců důlní privilegium. Opravňovalo je to zakládat důlní díla na panstvích Tolštejn a Šluknov. Na přelomu 15. a 16. století Šlejnicové rozvíjeli hornické podnikání v údolí Milířky. Zjištěn zde byl sfalerit, pyrit, malachit, chalkopyrit a hlavně stříbronosný galenit. Chalkopyrit a galenit byly předmětem těžby. Středověká těžba byla často povrchová v podobě těžních jam nebo kutacích rýh. Nepotřebná hlušina byla kupena v odvalu. Zásoby stříbrných rud v údolí Milířky byly ale rychle vyčerpány.  V roce 1539 nechal

Horolezectví.

Lužické hory nejsou na české straně spojovány s horolezectvím jako například Český ráj či Českosaské Švýcarsko. Horolezectví je významnější na německé straně hor, kde existuje přibližně 2000 horolezeckých cest. První zaznamenaný výstup v Lužických horách se uskutečnil v Oybině v roce 1837, kdy nejmenovaný polský artista přeskočil z oybinského kopce na sousední skálu "Schluchtwächter" a zanechal tam křížek se svým jménem. Přeskok byl zopakován až v roce 1965, oboustranně až v 80. letech 20. století. Prvním průkopnickým výstupem se stal výstup hrádeckých lezců Maxe Richtera a Gustava Jahna, kteří 10. listopadu 1875 vylezli na "Hundsturme" (Psí věže) nad údolím Bílého potoka, dnes označovaně jako "Uhusteine"

Turistika.

Historie turistiky v Lužických horách sahá do 19. století, zpočátku byla vázána na německé spolky. Vznikla hustá síť značených stezek spolu s rozhlednami, restauracemi a jinými turistickými cíli. Po druhé světové válce došlo k dočasnému snížení návštěvnosti hor. Krásy a kvality regionu začali objevovat od 70. let 20. století hlavně chalupáři, kteří zároveň zachránili převážnou část cenných lidových staveb před chátráním a následnou devastací. Zájem o rekreační a turistické využití Lužických hor vzrůstal poměrně pomalu. Větší zájem o turistiku byl pozorován až po roce 1990. Nárůst návštěvnosti byl zaznamenán od počátku 21. století. Je to důsledek lepší finanční situace části obyvatelstva a zvýšených nároků na využití volného času. Mimo pěší turistiku se rozvíjejí geocaching, různé formy cyklistiky, závody v orientačním běhu, horolezectví, padákové létání a další formy leteckého sportu. Množí se i protiprávní motoristické aktivity, jízda na terénních motocyklech a čtyřkolkách. Ze zimních sportů se zvyšuje zájem o běžecké lyžování a zejména o sjezdové lyžování, které je podmiňováno budováním nových kapacit či rekonstrukcí stávajících. Mezi turisticky navštěvovaná místa patří zříceniny či zbytky hradů Tolštejn, Milštejn, Fredevald, vrcholy Luže, Klíče a velice navštěvovaná Jedlová, v jejímž okolí se nachází i zimní lyžařský areál. Další lyžařský areál je v Horním Podluží. U Jiřetína pod Jedlovou je štola Jan Evangelista, kde se těžilo stříbro. Dále stojí za zmínku Doubice a Zlatý vrch se sloupcovitou odlučností čediče. Horolezecké terény pro pískovcové lezení jsou ve východní části hor, v Císařském údolí a v okolí Horního Sedla, nejvýznamnějšími jsou Vraní skály, horolezci nazývané Krkavčí skály.  Turistická informační střediska, kde návštěvník dostane informace o Lužických horách, jsou na české straně v Liberci, Chrastavě, Hrádku nad Nisou, Jablonném v Podještědí, Cvikově, Novém Boru, Kamenickém Šenově, České Kamenici, Krásné Lípě, Chřibské, Jiřetíně pod Jedlovou a ve Varnsdorfu. Žitavské hory v Německu propagují turistická informační střediska ve Waltersdorfu, Oybinu a Jonsdorfu.  Oblast je známá podstávkovými domy, kříži a božími mukami, křížovými cestami, z nichž nejznámější je na Křížové hoře u Jiřetína pod Jedlovou. V Lužických horách najdeme také památky spojené s druhou světovou válkou, například pomalu s přírodou splývající pohraniční pevnůstky. Byly budovány v letech 1937 až 1938 v době očekávaného napadení Československa německou armádou. Rozhledny jsou v Lužických horách v Česku na Jedlové a Studenci a v Německu na Hvozdu. Dne 19. dubna 2017 vzniklo v Novém Oldřichově přeshraniční společenství, které má spolu se sdružením Přírodní park Žitavské hory a německou Marketingovou společností Horní Lužice za úkol vytvoření destinace Přírodní park Lužické hory a propagaci Lužických hor jako významné turistické značky. Na německé straně hor se nacházejí skalní města, naučné stezky, rozhledny a skalní vyhlídky, obce a městečka s řadou muzeí a lidovou architekturou, kulturních, církevních památek, hradů či jejich zřícenin. Mezi navštěvované skalní útvary patří Kelchsteine (česky Kamenné číše) mezi Oybinem a Lückendorfem. Ze Žitavy do hor vede od roku 1890 Žitavská úzkorozchodná dráha, dodnes provozovaná s historickými parními lokomotivami. Dalšími turisty navštěvovanými místy jsou lázeňská střediska Jonsdorf s motýlím domem a Oybin se zříceninou stejnojmenného hradu a kláštera. Lyžařské středisko v Německu je pod horou Luž ve Waltersdorfu.

Lužické hory () jsou geomorfologický celek a nevelké pohoří na severu Česka a východě Německa, které jsou vymezené přibližně městy Nový Bor, Česká Kamenice, Krásná Lípa, Varnsdorf, Žitava, Hrádek nad Nisou, Jablonné v Podještědí a Cvikov. Nacházejí se v západní části Krkonošsko-jesenické subprovincie. Hory sousedí na západě s Děčínskou vrchovinou, na severu vedle Žitavské pánve také se Šluknovskou pahorkatinou, na východní straně s Ještědsko-kozákovským hřbetem. Na jihu ohraničují Lužické hory Ralská pahorkatina spolu s Českým středohořím. Německá část hor se nazývá "" (tedy Žitavské hory) a na česko-německé hranici leží nejvyšší hora pohoří, Luž, která je v Německu nejvyšším bodem na východ od Labe.  Geologicky jsou Lužické hory tvořeny hlavně svrchněkřídovými pískovci, kterými v třetihorách na četných místech proniklo žhavé magma, jež utuhlo ve formě znělcových a čedičových hornin. Hlavní hřeben Lužických hor tvoří 3 až 6 km široký Lužický hřbet, který probíhá jižně od lužické poruchy od vrchu Spravedlnost po Horní Sedlo. V hřebenu se uplatňují izolované dominanty rozložitých znělcových a trachytových, vzácněji čedičových kup spojené do málo výrazného hřebene. Druhou částí je Kytlická hornatina která má pestrý georeliéf. Tvoří ji vysoké geovertikály neovulkanických suků, hluboce zaříznutá kaňonovitá území a četné drobnější tvary zvětrávání a odnosu skalních hornin. Lužickými horami prochází hlavní evropské rozvodí mezi Baltským a Severním mořem, proto zde nejsou významnější vodní toky a plochy. Dle Quittovy klasifikace patří česká část Lužických hor do mírně teplé oblasti MT2. Nejvýznamnějším ekosystémem hor jsou lesy. Z pohledu ochrany přírody patří většina území Lužických hor do CHKO Lužické hory, malá část severně od České Kamenice se nachází v CHKO Labské pískovce. Na německé straně hor navazuje CHKO Žitavské hory ("LSG Zittauer Gebirge").  V Lužických horách je prapůvod českého sklářství a ve středověku zde byla bohatá hornická činnost. Lužické hory jsou hojně turisticky navštěvované, převážně na německé straně jsou skalní města s řadou horolezeckých cest, jsou zde zříceniny či zbytky hradů a bohatá lidové architektura prezentovaná hlavně podstávkovými domy.

The Lusatian Mountains (; ; ) are a mountain range of the Western Sudetes on the southeastern border of Germany with the Czech Republic. They are a continuation of the Ore Mountains range west of the Elbe valley. The mountains of the northern, German, part are called the Zittau Mountains.


Cedilla v evropských jazycích.

Románské jazyky.

Francouzština.

Ve francouzštině platí to, co bylo řečeno na úvod o čtení písmene c. Skupiny ce a ci se tedy čtou [se] a [si]. Mají-li být skupiny hlásek "ca", "co", "cu" čteny jako [sa], [so], [su] (tj. chceme-li v nich zachovat výslovnost [s]), musejí být zapsány ça, ço, çu. Viz příklady:

Španělština.

Španělština cedillu používala do 18. století, kdy od jejího používání upustila. Znak "ç" byl tehdy před písmeny "e" a "i" nahrazen jednoduchými písmeny z nebo c.

Portugalština.

I v případě portugalštiny platí to, co bylo řečeno o čtení "c cédille" ve francouzštině. Vkládáním cedilly se tedy "měkčí" původní výslovnost [k] na [s]:

Rumunština.

Cedillu ovšem najdeme také v dalším románském jazyce, v rumunštině, byť označovat toto znaménko za cedillu může být problematické, protože rumunská „cedilla“ ("virgulă", "virguliță", angl. "comma below") připomíná více čárku než háček. Rumunština cedillu nepoužívá pod písmenem c, nýbrž pod písmeny s a t. Znaky s cedillou mají následující podobu: ș (čte se „š“, např. "șapte" [šapte] = "sedm") a ț (čte se jako „c“, např. "dicționar" [dikcionar] = "slovník"). Cedilla by se za normálních okolností neměla písmene dotýkat.  Rumunské jazykové sady byly až do roku 2007 neaktualizované a zcela běžná byla varianta s cedillou dotýkající se písmene (ş, ţ), případně mutace závisející na použitých písmech. V současných znakových sadách jsou již správné varianty dostupné, přestože jejich zobrazení není vždy validní.

Nerománské jazyky.

Lotyština.

V lotyštině, která patří do skupiny baltských jazyků, se cedilla pojí se znaky: ģ, ķ, ļ a ņ. Použití cedilly v těchto písmenech značí jejich palatalizaci. Zajímavé je, že cedilla je v případě malého písmene ģ umístěna nad ním a je převrácená o 180 stupňů z důvodu jeho větší čitelnosti. Velké písmeno Ģ má cedillu umístěnou opět pod sebou stejně jako ostatní písmena.  V minulosti se cedilla v lotyštině používala rovněž v písmeně ŗ. Tento znak byl zrušen v dobách sovětské nadvlády nad Lotyšskem a po obnovení lotyšské nezávislosti v roce 1991 už nebyl znovuzaveden.

Albánština.

Rovněž v albánštině se používá znak Ç/ç, čte se jako [č].

Cedilla v ostatních jazycích.

Turečtina.

Turečtina cedillu napojuje na písmeno C/c (které se čte jako [dž]), čímž vznikne již známý znak Ç/ç, který ovšem čteme jako [č]. Dalším znakem s cedillou je písmeno S/s, čímž vzniká znak Ş/ş, který se čte jako [š].  Příklady:

Perština.

Perština a jí příbuzné jazyky mohou použít kromě zápisu arabským písmem rovněž zápis latinkou. V takovém případě používají cedillu pod písmenem r: ŗ.

Ázerbájdžánština.

Ázerbájdžánština má bohatou historii používaných písem. Od 7. století až do dvacátých let 20. století se používala arabská abeceda (nejprve měla 28 znaků, později 32 a nakonec 33). Od roku 1929 se používala latinka, které se v té době říkalo "yanalif" (= "nová abeceda"; přepisováno rovněž jako yañalif). Yanalif měl 30 znaků. V roce 1939 Stalin prosadil cyrilici o 32 znacích, která byla používána až do roku 1991. V tomto roce byla znovu zavedena latinka, která se některými znaky liší od verze používané v letech 1929-1939 a má celkem 34 znaků a je ze všech předchozích systémů zápisu nejvhodnější pro zachycení všech zvuků ázerbájdžánštiny.  Znaky používající cedillu jsou stejné jak v cyrilické abecedě z let 1929-1939, tak v té, která se používá dnes.

Tatarština a baškirština.

Moderní baškirština a tatarština jsou si podobné. Oba jazyky používaly do třicátých let 20. století arabské písmo. V roce 1923 začala baškirština používat upravenou arabskou abecedu, která byla o sedm let později nahrazena abecedou založenou na latince. Ta byla v roce 1938 nahrazena upravenou cyrilicí. V roce 2002 byla znovu zavedena abeceda založená na latince ("yañi başqırt əlifbası" = nová baškirská abeceda), která podobně jako v ázerbájdžánštině zavedla znak Ç/ç pro souhlásku [č] a Ş/ş pro souhlásku [š].

Turkmenština.

Rovněž turkmenština používá pro hlásku [č] znak Ç/ç a pro [š] znak Ş/ş. Do počátku 20. století se zapisovala arabským písmem, další historický vývoj je podobný jako u předchozích turkických jazyků, liší se od nich pouze datem zavedení latinky i cyrilice v první polovině 20. století:

Cedilla či sedila (francouzsky „la cédille“) je diakritické znaménko. Jde o spodní háček, označující změnu výslovnosti. Používá se hlavně v románských jazycích. Ačkoli výraz pochází ze španělštiny (zdrobnělina slova „ceda“, tedy označení pro písmeno „zet“), nejvýraznější použití najdeme zejména ve francouzštině a portugalštině. Samotná španělština používá tento znak spíše okrajově (v převzatých výrazech) nebo regionálně (katalánština, baskičtina). Ve středověku se používala rovněž se samohláskami, dnes se používá prakticky jen pro modifikaci souhlásek.  Nejreprezentativnější je případ písmene c, které s cedillou vypadá takto: ç. V románských jazycích se c následované písmeny i a e čte jako [s], zatímco před samohláskami a, o a u se vyslovuje jako [k]. Proto, když má být v těchto případech vysloveno [s], použije se právě ç (např. François).  Cedillu nelze zaměňovat s ocáskem, vyskytujícím se v polštině, kde se používá ve znacích Ą/ą a Ę/ę. Ocásek zde vyznačuje nosovost dané samohlásky. Ocásek se navíc na rozdíl od cedilly píše směrem doprava. Cedilla se píše od písmene spíše doleva, někdy se způsob jejího zápisu charakterizuje jako „dolní polovina postaru psaného písmene "z"“, případně dolní polovina zmenšené číslice "3".

A ' ( ; from Spanish), also known as ' (from Portuguese) or (from French), is a hook or tail ( ¸ ) added under certain letters as a diacritical mark to modify their pronunciation. In Catalan, French, and Portuguese, it is used only under the "c", and the entire letter is called, respectively, (i.e. "broken C"), , and (or , colloquially). It is used to mark vowel nasalization in many languages of sub-Saharan Africa, including Vute from Cameroon.


Přírodní koloběh dusíku.

Rozkladem bílkovin a jiných dusíkatých sloučenin vzniká amoniak. Působením nitrifikačních bakterií dochází k jeho přeměně na dusitany, které se dále oxidují na dusičnany. Anorganické sloučeniny dusíku obsažené v půdě se stávají součástí rostlinných potravin. Do živočišných se dostávají z krmiva nebo záměrným přidáváním dusitanových a dusičnanových solí plnící funkci konzervace a stabilizace barvy masa.

Obsah dusičnanů.

Mezi hlavní potravinové zdroje dusičnanů řadíme brambory, zeleninu a pitnou vodu. Vysoký obsah dusičnanů (nad 1000 mg/kg) se vyskytuje především v salátu, špenátu, endivii, ředkvičce, celeru, reveni a kukuřici, středně vysoký obsah mají brambory, brokolice, petržel, mrkev, lilek, květák, zelí, kapusta a česnek. Nízký obsah (pod 250 mg/kg) obsahují okurky, rajčata, hrách, cibule a růžičková kapusta. Významné zastoupení dusičnanů v ovoci mají zejména banány, melouny a jahody.  Hlavní zástupci přídatných látek jsou dusičnan sodný (E 251) a dusičnan draselný (E 252)

Toxicita.

Pro dospělé osoby nejsou dusičnany v obvyklých koncentracích nebezpečné, jsou téměř netoxické, neboť se docela rychle dostávají z organizmu močí. Otrava vzniká v případě požití extrémní dávky. Mezi příznaky dusičnanové intoxikace patří žízeň, průjmy, koliky, excitace a křeče přítomné do 3 až 7 hodin po expozici. Činností bakterií v gastrointestinálním traktu může docházet k nepřímé toxicitě dusičnanů. Tyto bakterie snadno redukují dusičnany na dusitany, které svojí toxicitou vyvolávají vlastní otravu. Nejvyšší přípustná dávka je asi 3,5 mg/kg tělesné hmotnosti (kolem 245 mg). Evropský úřad pro bezpečnost potravin (EFSA) v červnu 2017 stanovil přijatelný denní příjem dusičnanů na 3,7 miligramu na kilogram tělesné hmotnosti a den.  Mezi další potíže způsobené příjmem dusičnanů se řadí inhibice růstového faktoru na úrovni hypothalamu a interference s metabolismem vitaminů A a E. Kompetitivní snížením příjmu jódu může způsobovat případný strumigenní účinek.  Redukcí dusičnanů ve slinách mohou vznikat dusitany. Prostřednictví reakce nitrosace mohou za určitých podmínek reagovat dusitany s aminokyselinami za vzniku nitrosaminů. Vztah mezi příjmem dusičnanů a tvorbou NOC (N-nitrosloučeniny) podporuje několik studií. Doposud však nebyly předloženy přímé důkazy o souvislosti dusičnanů s karcinogenními účinky. V roce 2003, FAO/WHO Expert Committee on Food Additives prohlásili, že epidemiologické studie neprokázaly zvýšené riziko rakoviny s rostoucí spotřebou dusičnanů.

Dusičnany v pitné vodě.

Česká norma pro pitnou vodu uvádí pro obsah dusičnanů maximální povolené množství pro dospělého 50 mg/l, pro dítě 15 mg/l. V českých veřejných vodovodech se běžně vyskytuje 30 až 40 mg/l dusičnanů, individuální zdroje vody mívají obsah dusičnanů často i několikanásobně vyšší. Odstranit dusičnany běžnými mechanickými nebo uhlíkovými filtry na vodu není možné, je nutné použít speciální denitratační anex.

Význam dusičnanů v lidské stravě.

Navzdory výše zmiňovaným negativním efektům dusičnanů na zdraví přibývají důkazy o jejich zdravotní prospěšnosti. Redukcí dusitanů a dusičnanů ve formě nitritu, respektive nitrátu vzniká oxid dusnatý (NO). Ten ovlivňuje krevní tlak a cévní homeostázu. Přibývají důkazy o tom, že biologickou aktivitu NO mohou zlepšit dusičnany a dusitany. Tento jev způsobí vazodilataci, inhibici krevních destiček a tím se dusičnany a dusitany podílí na kardiovaskularním zdraví. Na základě výsledků několika studí vyplývá, že požití dusičnanů snižuje krevní tlak, a to u zdravých i hypertenzních pacientů.  Další potenciální skupinou využívajících výhod působení dusičnanů, respektive dusitanů na dilataci cév jsou sportovci nebo lidé s vyšším fyzickým výkonem.  Vzhledem k těmto působení na kardiovaskulární systém příjem dusičnanů v přiměřeném množství přináší zdravotní benefity. Bohatým zdrojem těchto látek je mimo jiné zelenina. Jejich množství kolísá a je ovlivněno klimatickými podmínkami, obecně je ale dobrým zdrojem dusičnanů v rámci zeleniny salát, ředkvičky, špenát, celer a cukrová kukuřice. Konzumace těchto plodin přispívá k prevenci kardiovaskulárních onemocnění a zlepšuje celkovou kondici kardiovaskulárního systému.

Dusičnany alkalických kovů.

Tyto dusičnany jsou bílé, krystalické látky, rozpustné ve vodě. Lze je připravit reakcí kyseliny dusičné s příslušným hydroxidem. Při zahřívání se rozpadá na dusitan a kyslík, dle reakce ("Me" označuje prvek alkalického kovu):
 2"Me"NO —→ 2|"Me"NO + O
 Díky vzniklému kyslíku jsou tyto dusičnany dobrými oxidačními činidly. Tyto látky mají velký průmyslový význam.

Dusičnan sodný.

Dusičnan sodný (NaNO) se triviálně nazývá chilský ledek. Je to bílá krystalická látka, vyskytuje se v přírodě v nerostu zvaném nitronatrit, avšak vyrábí se uměle. Své uplatnění nalézá v pyrotechnice i jako hnojivo. Vyrábí se reakcí oxidu dusnatého, oxidu dusičitého, kyslíku a uhličitanu sodného.
 NO + NO + NaCO + O → 2 NaNO + CO
 Laboratorní příprava spočívá v neutralizaci hydroxidu sodného kyselinou dusičnou dle následující rovnice:
 NaOH + HNO → NaNO + HO

Dusičnan draselný.

Dusičnan draselný (KNO), triviální název ledek draselný či sanytr. Tuto látku lze připravit z dusičnanu sodného, tento způsob výroby dusičnanu draselného se nazývá konverze. Laboratorně je možné ho vyrábět neutralizací hydroxidu draselného kyselinou dusičnou dle následující rovnice:
 KOH + HNO → KNO + HO
 Používá se jako draselné a dusíkaté hnojivo nebo jako sůl k nasolování masa Sanytr (E252). Dusičnan draselný je též nejvýznamnější složkou původního černého střelného prachu.

Dusičnany kovů alkalických zemin.

Tyto ve vodě rozpustné látky při zahřívání tvoří oxid kovu a oxid dusičitý:
 "Me"NO —→ "Me"O + NO
 Tyto látky mají své uplatnění obvykle v pyrotechnice, skoro vůbec se neužívají jako hnojiva.

Dusičnan vápenatý.

Dusičnan vápenatý, též zvaný vápenatý ledek (Ca(NO)). V čistém stavu je to bílá, krystalická látka rozpustná ve vodě. Připravuje se rozpouštěním uhličitanu nebo hydroxidu v kyselině dusičné. Používá se jako poněkud neobvyklé, vápenaté hnojivo.

Dusičnan barnatý.

Dusičnan barnatý je ve vodě rozpustná látka se vzorcem Ba(NO). Díky barnatým iontům barví plamen do zelena, čímž se stává důležitou látkou pro pyrotechniku, zejména na zelený bengálský oheň.

Dusičnan strontnatý.

Dusičnan strontnatý (Sr(NO))) barví plamen červeně a je proto součástí složí pro červený bengálský oheň. Mnohdy bývá nahrazován mnohem levnějším dusičnanem vápenatým, který nemá tak pěkné efekty jako dusičnan strontnatý.
 Tato látka se vyrábí reakcí uhličitanu strontnatého s kyselinou dusičnou:
 SrCO + 2HNO → Sr(NO) + CO + HO

Dusičnany přechodných kovů.

Tyto ve vodě rozpustné látky při zahřívání tvoří oxid kovu a oxid dusičitý:
 "Me"NO —→ "Me"O + NO
 Tyto látky se neužívají obvykle jako pyrotechnika ani hnojiva. Často se užívají v chemii na další syntézy.

Dusičnan stříbrný.

Dusičnan stříbrný (AgNO). Nazývá se též "lapis infernalis" nebo pekelný kamínek. Vzniká reakcí stříbra s kyselinou dusičnou. Je bezbarvý a jako jedna ze dvou solí stříbra (společně s fluoridem) se rozpouští ve vodě. Užívá se v lékařství, chemii jako skupinové činidlo aniontů 2. třídy a je základem chemických procesů ve fotografii. Tato látka se vyrábí reakcí horké kyseliny dusičné s kovovým stříbrem.
 3Ag + 4HNO → 3AgNO + 2HO + NO
 Tato látka se užívá na analýzy halogenidových iontů. Reaguje s nimi za vzniku sraženin bílého chloridu, žlutého jodidu či světle žlutého bromidu stříbrného. Tato látka se při vystavení světlu rozpadá na kovové stříbro, díky čemuž se zabarvuje do šeda.

Dusičnan měďnatý.

Dusičnan měďnatý, jehož vzorec je Cu(NO), je modrá, hygroskopická látka dobře rozpustná ve vodě. Vzniká reakcí mědi s kyselinou dusičnou. Je-li kyselina zředěná, probíhá reakce takto:  3 Cu + 8 HNO → 3 Cu(NO) + 2 NO + 4 HO  S koncentrovanou kyselinou probíhá reakce takto:  Cu + 4HNO → Cu(NO) + 2NO + 2HO

Dusičnan olovnatý.

Dusičnan olovnatý je bílá, hygroskopická látka, která se užívá na výrobu výbušného azidu olovnatého a tetraethylolova na zvýšení oktanového čísla benzínu a chromové žluti (chromanu olovnatého). Dnes se již olovnaté benzíny používají jen v několika zemích, z této látky se však stále vyrábí azid olovnatý a chromová žluť, která je však postupně omezována. Tato látka se vyrábí průmyslově rozpouštěním kovového olova v kyselině dusičné.

Dusičnany s nekovovými kationty.

Tyto dusičnany mají místo atomu kovu v molekule jiný prvek či skupinu látek. Vlastnosti jsou pro každý dusičnan individuální.

Dusičnan amonný.

Dusičnan amonný, též zvaný ledek amonný, je látka se vzorcem NHNO. Užívá se k výrobě výbušnin a hnojiv. Při žíhání se rozpadá na oxid dusný a vodu:
 NHNO → NO + 2 HO
 Vyrábí se exotermní reakcí amoniaku s kyselinou dusičnou či podvojnou záměnou síranu amonného a dusičnanu sodného:
 NH + HNO → NHNO
 (NH)SO + 2 NaNO → NaSO + 2 NHNO
 Tato látka má průmyslový význam, zejména na výrobu rajského plynu.

Organické dusičnany.

Kyselina dusičná je schopna reagovat s alkoholy za vzniku esterů. Tyto látky mají na molekule navázanou skupinu NO, který se označuje předponou "nitroxy", ale je běžné se setkat s "nitro". Některé mají průmyslový význam, část má význam jako trhaviny a některé jsou důležitými biochemickými látkami. Část z nich lze vyrobit reakcí organické sloučeniny s kyselinou dusičnou za přítomnosti kyseliny sírové, nebo fosforečné (nelze tak připravit zejména 1,3,5-cyklotrimethylentrinitramin, jelikož reaguje s kyselinou sírovou i fosforečnou. Jako alternativa se v tomto případě užívá dusičnan amonný.) Zde je několik příkladů nitrátů:

Nitroglycerín.

Nitroglycerín (glycerol-trinitrát) je nažloutlá olejovitá kapalina, velice snadno exploduje při nárazech či zahřívání na vysokou teplotu, je důležitou látkou na výrobu trhavin, zejména dynamitu. Rovněž má význam jako lék na srdeční arytmii. Tato látka je jedovatá, při požití zužuje cévy, což může vyvolat ve velkých dávkách smrt. Vyrábí se nitrací glycerolu za přítomnosti kyseliny sírové:

Nitrocelulóza.

Nitrocelulóza, též „střelná bavlna“ je vysoce hořlavá látka, vzhledem podobná bavlně. Vyrábí se reakcí celulózy s kyselinou dusičnou za přítomnosti kyseliny sírové nebo fosforečné. Tato látka se užívá na výrobu bezdýmého střelného prachu a dříve na fotografie jako film. Při zapálení tato látka prudce shoří beze zbytku.

Vzhled dusičnanů.

Na následujících obrázcích je možno vidět vzhled některých dusičnanů:

Dusičnany (ledky, nitráty) jsou soli kyseliny dusičné, obsahují tedy aniont NO o molární hmotnosti 62,01 gramů na mol. Jelikož jsou bohaté na dusík, podstatná část vyrobených dusičnanů se užívá jako hnojiva. Tyto látky mají rovněž vlastnosti oxidačních činidel, proto se užívají v pyrotechnice, kupříkladu na výrobu střelného prachu aj. Dusičnany se vyskytují i v přírodě, existuje několik nerostů s dusičnany, avšak jejich těžba by nebyla schopna pokrýt celosvětovou spotřebu, proto se vyrábí uměle. Dusičnany jsou zastoupeny i v mořské vodě, viz mapu zastoupení. Nadměrné zastoupení dusičnanu v mořské vodě umožňuje život fytoplanktonu (například v oblasti Aljašky), nadměrné zastoupení ve sladké vodě (zejména jezerech) způsobuje množení řas a sinic. Téměř všechny dusičnany jsou ve vodě dobře rozpustné.

Nitrate is an anion (negative ion) with the molecular formula ; or a salt with that anion. The name is also used for organic compounds that contain the nitrate ester functional group –. Nitrates are common components of fertilizers and explosives. Almost all nitrate salts are soluble in water. A common example of an inorganic nitrate salt is potassium nitrate (saltpeter).  Removal of one electron yields the nitrate radical, also called nitrogen trioxide .


Události předcházející obsazení Münsteru.

Na přelomu let 1533–1534 bylo obyvatelstvo německého města Münsteru vzrušeno tím, že se neuskutečnila chiliastická proroctví Melchiora Hoffmanna týkající se konce světa, posledního soudu, příchodu Antikrista atp. Münster byl v těchto proroctvích označen za Nový Jeruzalém. Toto chiliastické hnutí bylo reakcí na situaci v Německu po nástupu reformace, vypuknutí řady selských povstání atp.  V té době ve městě začal působit také extrémní novokřtěnecký kazatel Jan Matthys, který se pokusil vysvětlit důvody selhání Melchiorova proroctví nedostatkem shromážděných věřících, kterých mělo být 144 tisíc. Nápravou měla být očista druhým křtem. Datem pro příchod antikrista měly být Velikonoce roku 1534. Matthys prostřednictvím spolupracovníků toto tvrzení podpořil aktivním hlásáním této „zprávy“ po celém Německu. V lednu do Münsteru dorazili další dva významní novokřtěnečtí kazatelé z Nizozemí – Jan z Leidenu a Gert tom Kloister. V té době už měl Jan Matthys v Münsteru jeden a půl tisíce věrných, kteří se na rozdíl od ostatních, výrazně pacifistických novokřtěneckých komunit, nebránili použití zbraní pro „aktivní sebeobranu“.  Münsterský biskup Franz z Waldecku dal město hlídat a příslušníky Matthysovy komunity zatýkat. Vliv novokřtěnců uvnitř města však rostl a byla jim přenechána část moci nad městem. Městskou radou byla vyhlášena absolutní svoboda víry. Díky tomu se do města začaly stěhovat davy novokřtěnců z celého širého okolí, především z Nizozemí, kde byli nejvíce pronásledováni.  Biskup Waldeck začal proti novokřtěncům postupně sbírat vojsko a také sama komunita se začala připravovat na ozbrojený střet. 9. února došlo ke střetu s vojskem místního hejtmana Merveldta. Hrozící porážku však novokřtěnci zažehnali uzavřeným smírem.  Novokřtěnci postupně vytvářeli na obyvatele města, kteří nebyli členy komunity, výrazný tlak. Koncem února „nabídli“ novokřtěnci nečlenům komunity tři možnosti: křest, okamžitý odchod z města nebo smrt. Následně město opustilo několik set lidí, přes 2000 lidí přijalo křest. Biskup Waldeck v té době vydal zákaz vozit do města jakékoli potraviny.

Velikonoční události.

Na Velký pátek, 5. dubna 1534, se v celém Münsteru rozezněly zvony a lidé očekávali konec světa a poslední soud, který však nenastal. Jan Matthys v očekávání apokalyptických událostí vyjel z bran města a byl s několika dalšími lidmi zabit biskupovými vojáky. V té chvíli začal jednat Jan z Leidenu, který pronesl sugestivní kázání a vyhlásil nové proroctví, podle něhož již před týdnem Jan Matthys v prorocké vizi předpověděl tento vývoj událostí a tvrdil, že Münster je předurčen jako místo a zdroj spásy.

Reorganizace města.

6. dubna provedl Jan z Leidenu reorganizaci města. Vytvořil „radu dvanácti“, která nahradila volenou městskou radu. Došlo také k ustavení společného majetku provázenému rozsáhlými konfiskacemi. Byly též zrušeny peníze a začal fungovat směnný systém. Veškeré zásoby a zbraně byly přísně evidovány a uloženy do společného skladu. Byly zrušeny veškeré říšské zákony. Jediným zákoníkem se stala Bible, ovšem vykládaná "Sborem dvanácti". Jan z Leidenu také prověřoval nově příchozí novokřtěnce a organizoval obranu města.  Začalo docházet k tomu, že se jednotliví obyvatelé města začali vzájemně masivně osočovat z nedostatku víry. Obvinění řešil soud, který však velmi často končil vynesením trestu smrti i za značně mírné prohřešky, například za hašteřivost a klevetnictví. Došlo též k propuknutí obrazoborectví.  V květnu 1534 se biskup Waldeck rozhodl k útoku na město. Útok však byl odražen.  Počátkem června byla uzákoněna polygamie, neboť ve městě žilo zhruba pět tisíc žen a pouze dva tisíce mužů. Důvodem byla také snaha maximalizovat porodnost, aby bylo možné dosáhnout počtu 144 000 lidí očekávajících konec světa. Brzy došlo k tomu, že v Münsteru propukl téměř hon na mladé nevěsty. Provdávány byly i dívky, které byly ještě spíše dětmi. V polygamních domácnostech vyvstaly nové spory, které musela jako hlavní problém řešit "Rada dvanácti" během pravidelných soudů.

Posilování moci Jana z Leidenu.

Tyto konflikty byly příčinou neúspěšného červencového povstání proti Janovi z Leidenu. Výsledkem však bylo pouze posílení moci "Rady dvanácti" a velké množství popravených „viníků“.  25. srpna 1534 došlo k novému neúspěšnému útoku biskupových vojsk. To vedlo Jana z Leidenu k zdůraznění svých zásluh. V září roku 1534 se, údajně na boží pokyn skrze proroctví, nechal korunovat jako král Münsteru. Zatímco obležené město chudlo, „panovník“ a jeho dvůr si stále okázaleji užívali luxusu.  V říjnu rozeslal Jan z Leidenu 27 „apoštolů“ šířit novokřtěnectví po německé říši. Existuje přitom předpoklad, že se tímto krokem zbavil svých možných protivníků. „Apoštolové“ byli za hranicemi města zpravidla zatčeni a následně popraveni. Vrátil se z nich jediný, který však nebyl popraven díky slibu, podle nějž měl tajně spolupracovat s biskupem Waldeckem.

Vzrůstající krize.

V obleženém městě začalo docházet k výraznému nedostatku potravin. Biskup Waldeck přitom postupně získával nové síly a pomoc. Jan z Leidenu proto začal vojákům za obranu města platit, přičemž tato nabídka byla adresována i biskupovým, město obléhajícím žoldnéřům. Někteří z nich se dokonce nechali přesvědčit a najmout. Do služby se ale také začaly hlásit ženy, ochotné bojovat za svou víru.  Dne 2. ledna 1535 vydal Jan z Leidenu tzv. "soubor artiklů". Dokument upravoval brannou povinnost občanů a především tresty za prohřešky (například neuposlechnutí rozkazu nebo zběhnutí).

Zpřísnění blokády města.

Rozhodnutí o blokádě města v lednu potvrdil Říšský sněm. Již praktikovaná blokáda byla zpřísněna a nebylo možné ji, jak se to do té doby dělo, obcházet. Ve městě nastal hladomor. Potraviny byly rozdělovány po malých přídělech. Obyvatelé začali jíst maso zabitých koní, psů, koček a dokonce potkanů. Později údajně i maso příbuzných, kteří zemřeli hladem či následkem nemocí.  Ti, kteří se rozhodli z města odejít (nebylo jim v tom již bráněno) byli hned za hradbami obléhateli zatčeni a popraveni. Na konci května muselo město opustit několik set žen a dětí. Biskupova vojska je tehdy sice zadržela, ale nechala žít. Tito uprchlíci navíc Waldeckovi poskytli cenné informace o situaci ve městě, které on využil při plánování útoku.

Dobytí města.

V noci 24. června 1535 Waldeckova vojska zaútočila a město se jim po několikahodinovém boji podařilo dobýt. Hned druhý den byly z města vyhnány přeživší ženy a děti, množství mužů bylo popraveno.  Jan z Leidenu byl popraven až v lednu roku 1536 poté, co byl souzen a také po mnoha městech ukazován pro výstrahu. Na jeho popravu, která se konala v Münsteru, se přijelo podívat množství lidí. Jeho tělo a těla nejvěrnějších spolupracovníků byla vyvěšena v železných klecích (vyrobených speciálně za tímto účelem) a pověšena na věž kostela svatého Lamberta. Tyto klece jsou zde dochovány dodnes.

Obsazení Münsteru (zvané někdy též "Münsterská komuna") se pod vlivem očekávání konce světa odehrálo v letech 1533–1535 v německém městě Münster. To bylo postupně ovládnuto novokřtěnci, vedenými nejprve Janem Matthysem a později Janem z Leidenu. Ten zde vybudoval nejprve čistě novokřtěnecké město s teokratickou vládou, vlastními pravidly, která se opírala o výklady Bible a vedla mj. k zavedení polygamie a zrušení soukromého vlastnictví. Postupně však vedlo také ke stupňujícímu se útisku obyvatel a růstu moci Jana z Leidenu, který se prohlásil králem města. Vlivem mnohaměsíčního obléhání města vojsky biskupa Franze z Waldecku ve městě nakonec nastal hladomor, město bylo dobyto a řada přítomných mužů včetně všech vůdců byla popravena.

The Münster rebellion (, "Anabaptist dominion of Münster") was an attempt by radical Anabaptists to establish a communal sectarian government in the German city of Münster then under the large Prince-Bishopric of Münster in the Holy Roman Empire.  The city was under Anabaptist rule from February 1534, when the city hall was seized and Bernhard Knipperdolling installed as mayor, until its fall in June 1535. It was Melchior Hoffman, who initiated adult baptism in Strasbourg in 1530, and his line of eschatological Anabaptism, that helped lay the foundations for the events of 1534–35 in Münster.


Historie.

První zmínka o Litomyšli se vztahuje k roku 981 v Kosmově kronice české ("Lutomisl"), která byla ale sepsána až ve 12. století. Tehdy měl stát na litomyšlském návrší strážní hrad střežící panství Slavníkovců a nedaleko procházející obchodní cestu evropského významu – tzv. Trstenickou stezku (jeho lokalizace není jasná, možná šlo o nedaleké hradiště Benátky). Po vyvraždění Slavníkovců roku 995 přešlo území do rukou Přemyslovců.  Olomoucký biskup Jindřich Zdík pozval do Litomyšle v polovině 12. století řád premonstrátů a založil roku 1145 premonstrátský klášter Olivetská hora (lat. "Mons oliveti"). Premonstráti dosáhli vysoké úrovně hospodářské a kulturní, a tak byla Litomyšl povýšena roku 1259 na město. Znak města (stříbrná lilie na červeném poli) byla převzata právě ze znaku premonstrátů (zlatá lilie na modrém poli). Díky úspěšné premonstrátské kolonizaci a umístění Litomyšle mezi Prahou a Olomoucí založil Karel IV. v roce 1344 biskupství litomyšlské. V postavení litomyšlských biskupů působili např. Jan ze Středy, Albrecht ze Šternberka a Jan Železný.  Po vypuknutí husitských válek bylo město společně s biskupským hradem při dvou kampaních v letech 1421 a 1425 dobyto. Osudným se mu stalo zejména vystupování Jana Železného proti Janu Husovi na kostnickém koncilu. Král Zikmund svěřil po skončení válečných událostí někdejší biskupské statky do zástavy Kostkům z Postupic. Ti na svém rozlehlém panství podporovali Jednotu bratrskou, jejíž stoupenci se proto mohli usazovat nejen v Litomyšli, ale i v Brandýse nad Orlicí, Ústí nad Orlicí a v Lanškrouně. Během vlády Kostků z Postupic vzniklo v Litomyšli v obvodu někdejšího biskupského návrší Nové město (vysazené někdy před rokem 1490) s vlastním ohrazením, náměstím a radnicí. Za účast ve stavovském odboji roku 1547 jim však bylo panství Litomyšl zkonfiskováno (poslední člen rodu, Bohuše III. Kostka z Postupic, závěr svého života strávil v domácím vězení na hradě v Brandýse nad Orlicí) a následujících pět let jej – na místě krále – spravoval hejtman Sebastián ze Schönaichu. V roce 1552 král Ferdinand I. Litomyšl na patnáct let zastavil Jaroslavovi z Pernštejna, který se však potýkal s vážnou finanční krizí a panství již v roce 1553 postoupil Václavu Haugvicovi z Biskupic.  Teprve v roce 1567 se panství opět navrátilo do zástavního držení Pernštejnům. Jeho nový držitel Vratislav II. z Pernštejna působil jako nejvyšší kancléř Království českého a v roce 1555 se stal nositelem Řádu zlatého rouna. Nechal postavit litomyšlský zámek, jehož staviteli byli Giovanni Battista Aostalli a Ulrico Aostalli. Roku 1649 prodal Václav Eusebius Popel z Lobkovic (který jej dostal po smrti Frebonie Eusebie z Pernštejna) panství Trauttmansdorffům. Prostřednictvím sňatku se dostalo do vlastnictví Valdštejn-Vartenberkům a posledními majiteli byli po roce 1855 Thurn-Taxisové.  V 19. století město ztrácelo na významu, zejména z důvodu vedení významných železničních tratí mimo město. Známým zůstávalo litomyšlské piaristické gymnázium. Ve městě v té době pobývala řada významných osobností, např. Božena Němcová, Alois Jirásek nebo August Sedláček. Významným dnem pro Litomyšl dodnes zůstává 2. březen roku 1824. Tehdy se v rodině sládka zámeckého pivovaru Františka Smetany a jeho ženy Barbory jako jejich 11. dítě a zároveň první syn narodil dnes světově známý skladatel Bedřich Smetana. Jeho odkaz od roku 1949 udržuje Mezinárodní operní festival Smetanova Litomyšl.  Dne 9. července 1929 město oficiálně navštívil prezident republiky T. G. Masaryk. Navštívil radnici, zámek a průmyslové firmy. Ve 20. století se město nejprve rozrostlo o vilové čtvrtě (Husova čtvrť), v 70. a 80. letech také o sídliště na jižním okraji města. Významným zaměstnavatelem se stala společnost Vertex. Město bylo rozděleno průtahem silnice I/35. Na přelomu století se město stalo známým podporou výstavby moderní architektury (zejména obytný komplex Za nemocnicí, rekonstrukce zámeckého pivovaru, atd.).

Kultura.

Architektura a veřejný prostor.

Zámecký areál.

Celý zámecký areál je od roku 1999 zapsán na seznamu světového dědictví UNESCO.

Správa.

Část Zahájí rozděluje část Litomyšl-Město na severní straně na dva díly. Nová Ves u Litomyšle a Pohodlí tvoří exlávu na jižní straně, protože je od zbytku města oddělují území obcí Benátky a Osík.

Ekonomika.

V Litomyšli působí množství společností, mezi nejvýznamnější patří následující. V Nedošíně, na sever od centra, má svůj výrobní závod společnost "Adfors" patřící do koncernu Saint-Gobain, která se zaměřuje na výrobu průmyslových textilií, skleněných vláken a geomříží pro dopravní stavitelství. V jižní průmyslové zóně (podél silnice na Svitavy) sídlí Tiskárna H.R.G. a společnost "Pfahnl", dodavatel pekařských směsí a technologií. V sektoru zemědělství v Litomyšli podnikají firmy "Rybářství Litomyšl", která obhospodařuje 220 rybníků v Pardubickém kraji a "Školky Litomyšl", ta se zaměřuje na pěstování jehličnatých, listnatých i ovocných stromů a spolupracuje se Střední školou zahradnickou a technickou Litomyšl. Ve městě také sídlí stavební společnosti "Profistav" a "SaM silnice a mosty Litomyšl".

Doprava.

Silniční spojení.

Litomyšl leží na křížení těchto silničních tras:

Autobusové spojení.

Autobusové nádraží se nachází na křižovatce ulic "Kapitána Jaroše" a "Mařákova". Spojení nabízí jak do blízkého okolí (Svitavy, Česká Třebová, Ústí nad Orlicí, Vysoké Mýto, Choceň, Polička, Proseč), tak dálkové (Pardubice, Hradec Králové, Brno, Liberec, Jihlava). Po silnici I/35 jezdí četné autobusové linky včetně dálkových.

Železniční spojení.

Železniční doprava ve městě má menší význam. Končí zde železniční trať Choceň – Litomyšl se zastávkami "Litomyšl-Nedošín", "Litomyšl zastávka" a "Litomyšl" (konečná stanice). Na dráze měla být v roce 2011 rozhodnutím kraje zastavena osobní doprava. Po protestech veřejnosti došlo pouze k jejímu zredukování. Česká Třebová potom leží na frekventovaných železničních tepnách č. 010 a 270 propojující Prahu, Pardubice, Olomouc a Ostravu, kde staví dálkové vlaky.

Cyklobusy.

Od června do září v pátky, soboty, neděle a sváteční dny je návštěvníkům k dispozici cyklobus s okružní jízdou po česko-moravském pomezí: Od června do září v soboty, neděle a sváteční dny jezdí dva cyklobusy do Orlických hor:

Zajímavosti.

V Litomyšli se v minulosti držel silný svatojanský kult. Zpodobnění Jana Nepomuckého se nachází na vícero místech ve městě: V minulosti se též nacházelo:  Poutní soše Panny Marie Litomyšlské z kostela Povýšení svatého Kříže byla zasvěcena 22. kaple svaté cesty z Prahy do Staré Boleslavi, která byla založena v letech 1674–1690. Donátorem této kaple byl nejvyšší komorník Jan Bedřich z Trauttmansdorffu.  Kaple sv. Jiří u Litomyšle byla na konci 17. století velmi poškozena, a proto se místní lidé rozhodli prodat její zvon do Lochovic. Avšak paní z Lochovic prohrála zvon v kartách s krumlovskými, a tak zvon skončil v Českém Krumlově.

Litomyšl () je město v okrese Svitavy v Pardubickém kraji na české straně bývalé zemské hranice s Moravou. Je vzdálené 17 km severozápadně od okresního města Svitavy (přičemž až do roku 1960 bylo samo sídlem okresu) a 13 km jihozápadně od Ústí nad Orlicí. Litomyšl se rozkládá na ploše necelých 34 kilometrů čtverečních v centrální části Svitavské pahorkatiny na řece Loučné v nadmořské výšce 330 metrů. Do katastrální výměry Litomyšle spadají územně samostatné části Kornice, Nová Ves u Litomyšle, Pazucha, Pohodlí a Suchá. Žije zde  obyvatel.  Název města pochází ze staročeského osobního jména Ľutomysl. Litomyšl získala městská privilegia v roce 1259 (potvrzeno 1263) od krále Přemysla Otakara II. jako poddanské město místního premonstrátského kláštera, jehož symbol lilie přejalo město do svého znaku. Vývoj města je úzce svázán s jeho vrchností – nejprve církevní (premonstrátský klášter, litomyšlské biskupství), později světskou (Kostkové z Postupic, Pernštejnové, Trauttmansdorffové, Valdštejnové-Vartenberkové, Thurn-Taxisové). Ve městě se narodila nebo působila řada předních osobností, mj. Bedřich Smetana, Alois Jirásek, Božena Němcová, Josef Váchal nebo Olbram Zoubek.  Zámecké návrší i samo město nabízí spojení historické architektury (renesanční zámek na seznamu Světového dědictví UNESCO, barokní kostel Nalezení svatého Kříže a gotický kostel Povýšení svatého Kříže) s moderními uměleckými směry (revitalizace a projekty Josefa Pleskota). Ve městě se celoročně koná řada akcí a festivalů (Smetanova Litomyšl, Litomyšlské dny barokní tradice, ArchiMyšl, Gastronomické slavnosti M. D. Rettigové). Litomyšl je proto často označována jako „moderní historické město“.

Litomyšl (; ) is a town and municipality, former bishopric and Latin Catholic titular see in the Pardubice Region of Bohemia, in the Czech Republic. It is east of Prague and has about 10,500 inhabitants.  The château-type castle complex in the town centre is an UNESCO World Heritage Site.