Abstraktní expresionismus.

Abstraktní expresionismus se projevil kolem roku 1951 a měl tedy vliv i na Wolse. "„Vyznačoval se spontánní malbou, která vyjadřuje pocity a dojmy a je charakteristická uvolněnou barevností a svobodným rukopisem autorů děl.“ " Tento popis přesně charakterizuje Wolsova díla. Jeho tvorba se řadí k jednomu ze směrů abstraktního expresionismu – tachismu.

Tvorba.

Na tvorbu Wolse působilo i to, že byl členem surrealistické skupiny, dokonce se podílel i na ilustraci knihy Franze Kafky. Jeho tvorba tedy zahrnovala jak obrazy, tak fotografie (zachycoval obrazy Paříže) a v jeho dílech se odrážely představy o lidské existenci. "V roce 1937 se konala jeho první samostatná výstava v Librairie–Galerie de la Pléiade v Paříži a stal se oficiálním fotografem pro Pavillon de l'Elégance na mezinárodní výstavě Exposition Internationale des Arts et Techniques dans la Vie Moderne, která se onoho roku konala v Paříži. V roce 1937 rovněž začal používat pseudonym Wols, který přijal z útržku telegramu a který mu měl pomoci v jeho vstupu do světa pařížské avantgardy."

Život.

Po roce 1946 se Wols začal věnovat informelu. Obrazy byly tvořeny prudkými tahy štětcem, nemíchanými barvami, rytinami a škrábanci. Obrazy tedy působily dojmem neklidu a dynamiky, což bylo pro toto období velice typické. Inspiroval se nejen ve světě lidí, ale podněty pro svoji tvorbu hledal i v přírodě.  Od roku 1947, kdy těžce onemocněl a byl nucen strávit čas upoutáním na lůžko, intenzivně maloval. Poté se musel podrobit alkoholové léčbě. Následovalo přestěhování na venkov na jihovýchod Paříže (do Champigny-sur-Marne).  "Samostatnou kapitolu ve Wolsově tvorbě tvoří jeho fotografie, které byly na svou dobu velmi neobvyklé. Podle surrealistických a existencialistických principů totiž představovaly každodenní předměty ve zcela novém světle, pro oko diváka je jaksi zcizovaly a dávaly jim zcela nový, děsivý život. Jeho předměty se zároveň rozkládaly a rostly, komunikovaly samy se sebou a ze svých konverzací diváka vyjímaly. Nejzajímavější z těchto fotografií pocházejí z válečných let, kdy Wols vytvářel hlavně fotografická zátiší. Wols rovněž psal básně a aforismy, které vyjadřovaly jeho myšlenky o umění a filosofii. Ve své literární tvorbě byl ovlivněn spisy čínského filosofa Lao-c‘."

Dílo.

Mezi jeho nejznámější díla patří například "Le fantôme bleu" (1951), neboli Modrý fantom. Při bližším zkoumání tohoto obrazu zjistíme, že Wols chtěl dílem nejspíše říci, že každý člověk má v sobě nějakého fantóma, který často ovlivňuje myšlení. Centrem obrazu je např. „hlava“ nebo „mozek“, který je také centrem našeho myšlení. Mozek vydává impulzy do našeho těla, což mi připomínají světlé tečky (impulzy). Obraz působí záhadně, jakoby odkrýval tajemství našeho poselství bytí na zemi. Dílo také působí velice surrealisticky, tedy tak, že je v něm zachyceno mnoho snů a představ.  Dílo "Le fantôme bleu" se nachází v galerii Museum Ludwig v Kolíně nad Rýnem. Tato galerie se specializuje na moderní a současné umění. Najdeme zde díla amerického pop-artu, expresionistická díla, díla ruské avantgardy, abstraktní obrazy, grafická díla nebo fotografie. Museum Ludwig schraňuje také významná díla – např. některá díla Andyho Warhola a také má třetí největší vyhlášenou sbírku děl Pabla Picassa.

Alfred Otto Wolfgang Schulze (27. května 1913 v Berlíně - 1. září 1951 v Paříži na otravu ze zkaženého koňského masa) byl německý malíř a fotograf žijící ve Francii. Společnost ho zná spíše pod jeho pseudonymem Wols.  Řadí se mezi abstraktní malíře, kteří svojí tvorbou prosluli kolem roku 1945. "„Abstraktní malířství mělo několik základních směrů, které se navzájem ovlivňovaly. Zvláštní zde byl individuální styl malířů, neboť v tomto směru nebyly dané pevné hranice. V období 50. let 20. století došlo ve Spojených státech k vrcholu uměleckého stylu Abstraktní expresionismus (neboli akční/gestická malba).“"

Wols was the pseudonym of Alfred Otto Wolfgang Schulze (27 May 1913, Berlin1 September 1951, Paris), a German painter and photographer predominantly active in France. Though broadly unrecognized in his lifetime, he is considered a pioneer of lyrical abstraction, one of the most influential artists of the Tachisme movement. He is the author of a book on art theory entitled "Aphorismes de Wols".


Úvod do situace.

Roku 1301 vymřela v Uhersku dynastie Arpádovců. O uherský trůn začali bojovat neapolští Anjouovci, Přemyslovci, později Wittelsbachové. V prvních letech bojů o uherský trůn (1301–1305) byl soupeřem Karla Roberta z Anjou Přemyslovec Václav (v Uhersku Ladislav V.), syn českého krále Václava II. Po jeho odchodu se soupeřem Karla Roberta až do roku 1308 stal bavorský vévoda Ota III., ale ani ten se v Uhrách nedokázal prosadit. Největší podporu nakonec získal Karel Robert. Země však byla po letech neustálých bojů ovládaná jednotlivými velmoži, kteří střídavou podporou uchazečů o trůn sledovali své vlastní zájmy. Vznikla tak území, na nichž tito oligarchové téměř neomezeně vládli. Na území dnešního Slovenska byli takovými oligarchy Matúš Čák Trenčanský, který ovládal západní a část středního Slovenska, Omodejové vedeni palatinem Omodejem Abou, kteří ovládali severovýchod Uherska. Mezi územím Matúše Čáka a Omodejů se ještě nacházelo panství zemského soudce Štefana Ákoše a Ratoldů (magistr Demeter a jeho synovec magistr Dônč).  Karel Robert, který byl 27. listopadu 1308 na pešťském sněmu zvolen králem a 27. srpen a 1310 byl v Stoličném Bělehradě korunován svatoštěpánskou korunou na krále (předchozí korunovace v letech 1301 a 1309 nebyly provedeny podle uherského zvykového práva), byl rozhodnut proti velmožům zasáhnout. Již v roce 1310 se dostal do konfliktu s Matúšem Čákem, jehož zbavil funkce palatina. Matúš však titul používal dál a v létě 1311 zaútočil na budínský hrad, sídlo panovníka, vyplenil královské a arcibiskupské majetky. Král na podzim odpověděl útokem na Matoušovo území, ale neuspěl.

Předehra bitvy.

V té době vrcholil spor mezi Omodeji a městem Košice. Omodeje Abu, který již roku 1304 přešel ze strany Václava-Ladislava na stranu Karla Roberta a získal pro něj právě město Košice, 5. září 1311 v jedné potyčce zabili košičtí měšťané. Omodejovi synové žádali soud a pomoc od krále. Karel Robert byl však rozhodnut tuto situaci využít ve svůj prospěch. 3. října 1311 byl vynesen rozsudek, na jehož základě se Omodejové měli vzdát nároků na Košice, králi museli vrátit Abovskou a Zemplínskou župu, důlní město Gelnica, Spišský hrad a další královské hrady. Museli se podřídit králi a bez jeho povolení nesměli stavět další hrady. Omodejovci rozsudek přijali jen formálně. Navázali spojenectví s Matúšem Čákem a chystali úplatu. V březnu 1312 vyplenili okolí královského města Blatný Potok. Král se vydal s vojskem proti Omodejům, kteří se stáhli na Šarišský hrad. 10. dubna 1312 ho začal obléhat, část posádky se po několika týdnech vzdala, ale velitel hradu magistr Demeter se nevzdal. Koncem května se král s vojskem stáhl ze Šariše na Spiš, protože se dozvěděl o vojsku, které vyslal Matúš Čák na pomoc Omodejům. Šlo o oddíl 1 700 obrněných žoldáků, který vedl Aba Sličný (Pěkný, nazývaný také Velký). Král zatím na Spiši doplnil své vojsko o bojovníky z řad spišských kopiníků a spišských Němců.

Bitva.

Začátkem června vojsko Omodejů, doplněné o oddíl Aby Sličného, vyrazilo ke Košicím, které začalo obléhat. Vedla je k tomu pomsta za smrt otce, jakož i to, že Košice byly královskému vojsku slabším soupeřem. Karel Robert proto urychleně vyrazil podél horního toku Hornádu svému strategickému spojenci na pomoc. Omodejové přerušili obléhání a postupovali proti králi. V pátek 15. června 1312 se nakonec setkala obě vojska u vesnice Rozhanovce nedaleko Košic. Král zaujal nevýhodné postavení v údolí řeky Torysy, zatímco jeho protivníci se rozvinuli na úpatí kopce. Magistr Demeter, který velel čelnímu oddílu omodejských vojsk, zaútočil na střed královského vojska. Situace krále byla kritická. Vše nasvědčovalo tomu, že král padne nebo padne do zajetí. Omodejové začali posilovat střed bojové sestavy, čímž však došlo k oslabení křídel. Tehdy proti levému křídlu Omodejů vyrazili rytíři řádu johanitů (v té době v Uhrách co se týká výzbroje a disciplíny nejlepší vojáci), kteří toto křídlo smetli a usnadnili středu bojové sestavy. Králi navíc přišel na pomoc i oddíl Košičanů, který napadl jedno z křídel. Zanedlouho padl magistr Demeter i Aba Sličný, což způsobilo útěk oddílu Matúše Čáka. Protiútok Karla pod praporem johanitů (královský praporečník Gurke padl v první části bitvy) následně rozhodl o osudu bitvy. Do bitvy zasáhly od jihu i vojska Košičanů a spišských Sasů, čímž byl dokonán zmatek v řadách omodejských vojsk, která začala ustupovat.

Výsledek a důsledky.

V bitvě, které se zúčastnilo asi 10 000 bojovníků, utrpělo větší ztráty sice královské vojsko, ale ztráty Omodejů byly citelnější. Kromě velitelů Demetera a Aby Pěkného padli i Omodejovi synové Mikuláš a David, jakož i množství jiných členů omodejovského klanu.  Šlo prý o největší rytířskou bitvu od dob tatarského vpádu v roce (1241). Po bitvě Karel Robert z Anjou zkonfiskoval rozsáhlé majetky Omodejů a jejich nejvěrnějších stoupenců a část z nich daroval svým nejvěrnějším stoupencům. Bitva ukončila dlouholetou faktickou vládu Abovců na východním Slovensku a předznamenala i konec faktické vlády Matúše Čáka Trenčanského ve zbytku Slovenska.

Bitva u Rozhanovců se odehrála v pátek 15. června 1312 u Rozhanovců nedaleko Košic mezi vojskem uherského krále Karla Roberta z Anjou, posíleným o vojska spišských Sasů, rytířů Řádu johanitů a vojenské oddíly města Košic, a vojsky Omodejů (syny nebohého palatina Omodeje Aby), doplněnými o oddíly Matúše Čáka Trenčanského.

The Battle of Rozgony or Battle of Rozhanovce was fought between King Charles I of Hungary and the family of Palatine Amade Aba on 15 June 1312, on the Rozgony (today Rozhanovce) field. "Chronicon Pictum" described it as the "most cruel battle since the Mongol invasion of Europe". Despite many casualties on the King's side, his decisive victory brought an end to the Aba family's rule over the eastern Kingdom of Hungary, weakened his major domestic opponent Máté Csák III, and ultimately secured power for Charles I of Hungary.


Historie.

Termínové obchody mezi sebou uzavírali již obchodníci v antických dobách. Většinou to byli obchodníci s textilem nebo kořením. Často se jednalo o zajišťovací obchody. Důkazy existence termínovaných obchodů jsou staré přes dva tisíce let, kdy se využívaly také ke spekulacím na výkyvy cen, většinou komodit. Termínové obchody byly vždy navázány na obchodníky s komoditami, kteří si zajišťovali cenu proti propadům. Uzavíraly je například loďařské dopravní společnosti, které se chtěly zajistit proti ztrátě přepravovaného zboží. Příkladem může být Východoindická námořní společnost.  Po krachu americké burzy v roce 1929 zakázala německá vláda uzavírat termínové obchody. Teprve v roce 1967 přišla Deutsche Lufthansa s prvním vydaným warrantem. Rozvoj obchodů s warranty přišel v roce 1989. Největším impulsem pro rozvoj obchodů s warranty bylo založení obchodního segmentu EUWAX pro obchodování s deriváty v roce 1999. Dnes je na burze EUWAX ve Stutgartu a na Boerse Frankfurt vydáno více než 24 000 warrantů.

Typy warrantů.

Put warrant (prodejní warrant).

Put warrant je cenný papír, který dává svému majiteli právo prodat určité množství podkladového aktiva za předem stanovenou realizační cenu, tzv. strike price. Právo na prodej podkladového aktiva je časově omezené.

Call warrant (kupní warrant).

Call warrant je cenný papír, který dává svému majiteli právo nakoupit určité množství podkladového aktiva za předem stanovenou realizační cenu, tzv. strike price. Právo na nákup podkladového aktiva je časově omezené.

Evropský typ warrantu.

Evropský typ warrantu dává svému majiteli právo na nákup nebo prodej určitého množství podkladového aktiva, a to pouze v den splatnosti warrantu. Tento typ warrantu může mít formu call nebo put.

Americký typ warrantu.

Americký typ warrantu dává svému majiteli právo na nákup nebo prodej určitého množství podkladového aktiva, kdykoliv do doby splatnosti warrantu. V den splatnosti warrantu toto právo zaniká. Americký typ warrantu může mít formu call nebo put.

Cena warrantu.

CENA WARRANTU = VNITŘNÍ HODNOTA + ČASOVÁ HODNOTA  Vnitřní hodnota je rozdíl mezi aktuálním kurzem podkladového aktiva a realizační cenou.  Časová hodnota je prémie, kterou investor zaplatí za očekávaný budoucí výnos. V době splatnosti warrantu se časová hodnota warrantu rovná nule.

Proč nakupovat warranty?

Investoři investují do warrantů hlavně z těchto důvodů:

Výhody investic do warrantů.

S warrantem může investor vydělávat na rostoucích i klesajících trzích. Může investovat do jakéhokoliv podkladového aktiva. Díky pákovému efektu může investor vydělávat (ale i ztrácet) rychleji než při přímé investici do podkladového aktiva i s malým kapitálem. Pákový efekt znamená, že na investici můžeme použít malý objem vlastního kapitálu, který doplníme ve větším měřítku cizím kapitálem. Tímto můžeme zvýšit náš zisk (případně i ztrátu).

Rizika investic do warrantů.

Při využití pákového efektu může investor mnoho vydělat, ale i mnoho prodělat. Časová hodnota warrantu se s ubíhající dobou splatnosti snižuje. Hodnota warrantu roste a klesá spolu s podkladovým aktivem.

Obchodování warrantů.

V současné době (2013) mohou investoři nakupovat warranty vydávané těmito emitenty:

Warrant je finanční derivát. Jedná se o vysoce rizikový cenný papír. Anglické slovo „warrant“ znamená v překladu „právo“. Warrant je tedy cenný papír, který představuje právo koupit (call warrant) nebo právo prodat (put warrant) předem dohodnuté množství podkladového aktiva (akcie, měna, komodita) za předem stanovenou cenu v pevně stanoveném termínu. To znamená, že investor má právo, nikoliv povinnost koupit, nebo prodat podkladové aktivum. Warrant může vypsat pouze emitent. Emitenty warrantů jsou z 99 % banky. Investor může warranty tedy pouze nakupovat.

In finance, a warrant is a security that entitles the holder to buy the underlying stock of the issuing company at a fixed price called exercise price until the expiry date.  Warrants and options are similar in that the two contractual financial instruments allow the holder special rights to buy securities. Both are discretionary and have expiration dates. The word warrant simply means to "endow with the right", which is only slightly different from the meaning of option.  Warrants are frequently attached to bonds or preferred stock as a sweetener, allowing the issuer to pay lower interest rates or dividends. They can be used to enhance the yield of the bond and make them more attractive to potential buyers. Warrants can also be used in private equity deals. Frequently, these warrants are detachable and can be sold independently of the bond or stock.  In the case of warrants issued with preferred stocks, stockholders may need to detach and sell the warrant before they can receive dividend payments. Thus, it is sometimes beneficial to detach and sell a warrant as soon as possible so the investor can earn dividends.  Warrants are actively traded in some financial markets such as German Stock Exchange (Deutsche Börse) and Hong Kong. In Hong Kong Stock Exchange, warrants accounted for 11.7% of the turnover in the first quarter of 2009, just second to the callable bull/bear contract.


Elisabeth Christine of Brunswick-Wolfenbüttel, Crown Princess of Prussia

Původ.

Byla dcerou vévody Karla I. Brunšvicko-Wolfenbüttelského a princezny Filipíny Šarloty Pruské, dcery pruského krále Fridricha Viléma I.. Jejím strýcem byl pruský král Fridrich II. Veliký.

Manželství.

V roce 1765 se provdala za svého přímého bratrance a budoucího pruského krále Fridricha Viléma II., se kterým měla společné oboje prarodiče. Alžběta Kristýna byla půvabná a temperamentní, její sebevědomá povaha však byla jednou z příčin konce jejího manželství. Jejich krátké manželství nebylo příliš šťastné. Protože měl její muž milenky, našla si milence také, a sice mezi důstojníky pruské královské gardy. Nepomohla ani domluva jejich společného strýce, krále Fridricha II., který chtěl toto manželství zachránit. Alžběta Kristýna se však rozhodla, dále neposkytnout svému choti manželské lože. Tímto byl Fridrich II. donucen roku 1769 manželství zrušit.

Vyhnanství.

Alžběta Kristýna musela po rozvodu ihned odejít ze dvora a byla vyhoštěna na pevnost Küstrin a posléze do Štětína, kde žila v domácím vězení na vévodském zámku. Přísné podmínky pobytu jí byly postupně zmírňovány, zejména pak po smrti Fridricha II. a nástupu jejího bývalého muže na trůn (1786). Na svůj život ve Štětíně si nakonec tak zvykla, že nevyužila ani možnosti propuštění. Zemřela ve vysokém věku až roku 1840, 43 let po svém exmanželu a 20 let po své jediné dceři.

Potomci.

Roku 1767 se manželům narodila jediná dcera Bedřiška Šarlota (Frederika Charlotta, † 1820). Když jí byly dva roky, byla její matka vypovězena ze dvora a Frederika Charlotta byla nadále vychovávána svou babičkou Luisou Amálií Brunšvicko-Wolfenbüttelskou (1722–1780) a po její smrti pratetou, pruskou královnou Alžbětou Kristýnou. S matkou se již nikdy neviděla. Roku 1791 se provdala za vévodu z Yorku a Albany Fridricha Augusta Hannoverského, druhorozeného syna anglického krále Jiřího III.

Alžběta Kristýna Ulrika Brunšvicko-Wolfenbüttelská ( "Elisabeth Christine Ulrike Prinzessin von Braunschweig-Wolfenbüttel"; 9. listopadu 1746, Wolfenbüttel – 18. února 1840, Štětín) byla princezna brunšvicko-wolfenbüttelská, v letech (1765–1769) pruská korunní princezna.

Elisabeth Christine of Brunswick-Wolfenbüttel (Elisabeth Christine Ulrike; 8 November 1746 – 18 February 1840), was a Crown Princess of Prussia as the first wife of Crown Prince Frederick William, her cousin and the future king Frederick William II of Prussia.  She was the seventh child and third daughter of Charles I, Duke of Brunswick-Lüneburg and Princess Philippine Charlotte of Prussia, the sister of Frederick the Great. She held the rank of Duchess in Brunswick with the style and title "Her Serene Highness" Princess Elisabeth Christine.


Život.

Marguerite Radclyffe Hall se narodila roku 1880 v Bournemouthu. Její rodiče žili odděleně, matka a nevlastní otec o ni nejevili zájem. Byla lesba a popsala se jako "vrozeně inverzní", tento termín přejala z textů Havelocka Ellise a jiných sexuologů z přelomu století. Studovala na King's College London a později v Německu.  V roce 1907 v Německu potkala Mabel Battenovou, známou amatérskou zpěvačku. Battenová (přezdívaná "Ladye") byla mnohem starší, vdaná, měla již dospělou dceru a vnoučata. Přesto se do sebe zamilovaly, když zemřel manžel Battenové, usadily se ve společné rezidenci. Battenová jí dala přezdívku John. Hall v té době konvertovala ke katolicismu. Roku 1915 se zamilovala do Uny Troubridge (1887-1963) – sestřenice Mabel Battenové, sochařky, manželky admirála Ernesta Troubridgea a matky dvou dcer. Následující rok Battenová zemřela a roku 1917 začaly Hall a Troubridge společně žít. Roku 1928 vyšla Studna osamění, která vyvolala skandál a britský soud nařídil celý náklad spálit. Po této události Hall s partnerkou odjela na několik let z Anglie. Vydala ještě několik dalších knih, ale už nikdy se nevěnovala kontroverznímu tématu lásky mezi ženami. Zemřela v Londýně po dlouhém boji s rakovinou.

Dílo.

Její první román "Nerozžatá lampa" ("The Unlit Lamp"), vypráví příběh mladé dívky Joan Ogdenové, která snila o životě v londýnském bytě se svou přítelkyní Elizabeth a studiu medicíny, ale cítila se být v pasti své manipulativní matky a citové závislosti na ní. Díky své délce se kniha špatně prodávala, proto Hall zvolila pro svůj další počin mnohem lehčí téma. Napsala velmi úspěšnou sociální komedii "The Forge". Své celé jméno používala jen pro prvotní básnické sbírky, později jej zkrátila na Radclyffe Hall. Následovaly další humorné romány "A Saturday Life" (1925), "Adam's Breed" (1926). Knihy se prodávaly dobře a měly pozitivní ohlasy literárních kritiků, získaly i mnohá literární ocenění.  Nejslavnější román Studna Osamění je i dnes v 21.století důležitou knihou nejen pro LGTB komunitu.

Studna osamění.

Nejslavnějším dílem Radclyffe Hall je "Studna osamění" ("The Well of Loneliness"), jediný z osmi románů mající otevřeně lesbické téma a první svého druhu. Vyšel v roce 1928, popisuje život maskulinní lesbičky, která se, podobně jako autorka, identifikuje slovem "inverzní". Přestože Studna osamění nemá explicitní obsah, způsobila tehdy podobné pozdvižení, jako hlavní díla J. Joyce a D. H. Lawrence. A ještě i dnes působí toto pozdvižení. Autorka, poučena výtěžky Freudovy psychoanalýzy, se pokouší vystihnout fyzickou i psychickou osamělost lesbické ženy, která je ve společnosti uznávající jen heterosexuální lásku bytostí vyvrženou, nechápanou a přinucenou skrývat své tužby. Svědomitou snahu Radclyffe Hall o pravdivé a rozumějící vypodobnění ocenil i významný sexuolog Havelock Ellis.

Radclyffe Hall (rozená Marguerite Radclyffe-Hall, 12. srpna 1880, Bournemouth – 7. října 1943, Londýn) byla anglická básnířka a spisovatelka, známá především díky svému lesbickému románu "Studna osamění", který je klasikou ve svém žánru.

Marguerite Radclyffe Hall (12 August 1880 – 7 October 1943) was an English poet and author. She is best known for the novel "The Well of Loneliness", a groundbreaking work in lesbian literature.


EPPO kód.

STERSA

Synonyma patogena.

Podle EPPO a biolib.cz je pro patogena s označením "Stereum sanguinolentum" používáno více rozdílných názvů, například "Auricularia sanguinolenta" nebo "Thelephora sericea" var. "sanguinolenta".  Další synonyma dle Index Fungorum

Zeměpisné rozšíření.

Kosmopolitní druh.

Výskyt v ČR.

Pevník krvavějící patří mezi velmi hojné houby v ČR. Roste po celý rok na jehličnanech na mrtvém i živém dřevě, zvláště ve smrkových monokulturách a přirozených borových porostech, na nevápenatých a kyselejších půdách od nížin po pahorkatiny. Lze jej nalézt i v horách na kleči "Pinus mugo". Podíl napadení pevníkem u loupáním a ohryzem poškozených stromů se dle místních podmínek pohybuje v širokém rozpětí. U smrku ztepilého byla v Evropě zjištěna kolonizace pevníkem u 20 % až 100 % poškozených stromů, v podmínkách ČR ve všech nám známých případech napadení přesahovalo (většinou výrazně) hodnotu 45 %. Míra napadení je zřejmě ovlivněna především klimatickými poměry. Jeho růst v Česku na listnáčích je dokládán jen zcela výjimečně (bříza, olše, jeřáb).

Popis.

V blízkém okolí plodnic se a mohou vytvářet i plošně značně rozlehlé povlaky (především na spodních částech hostitelských dřevin. Nejvíce nových plodnic vyrůstá na jaře a na podzim. Fruktifikace je výrazně ovlivňována vlhkostí. Na svisle orientovaném substrátu dochází záhy k odstávání (ohrnutí) horní části plodnice a k tvorbě drobných škeblovitých kloboučků.

Plodnice.

Pevník krvavějící vytváří obvykle jednoleté rozlité až polorozlité nebo polokloboukaté plodnice, mladé okrouhlé plodnice časem srůstají do rozlehlejších povlaků, z nichž vyrůstají nepravidelné, často vzájemně srostlé klobouky. Při poranění roní červený latex.

Klobouk.

Klobouk drobnější, nepravidelně zprohýbaný, široký do 50 mm, na povrchu přitiskle vláknitě chlupatý až štětinatý, později lysý, u mladších plodnic na okraji bělavý, ve středu hnědý až téměř černý, stářím tmavnoucí. Časté je soustředné pásování šedých a tmavě hnědých pruhů a bělavý ostrý okraj.

Rouško.

Rouško je víceméně hladké, částečně zaobleně hrbolaté, bez pórů, bělavé v odstínech až k hnědé, ve středu tmavší.

Dužnina.

Tuhá, kožovitá, červenající.  Hyfový systém je dimitický. Jinak korkovitě pružná, později až pevná a tvrdá dužnina (trama) je složena především z generativních bezbarvých a tenkostěnných hyf bez přezek o tloušťce 2–3,5 µm. V hymeniu bývají přítomné cystidy (50–150 × 3–9 µm). Výtrusy jsou hladké, bezbarvé, podlouhle vejčité (až vejčité), většinou 6–11 × 2–3,5(–5) µm velké.

Hostitel.

Hostitelem jsou obvykle jehličnany, především smrk. Rozkládá především odumřelou dřevní hmotu, například padlé kmeny. Je zaznamenáno ale i poškození listatých dřevin.

Příznaky.

Plodnice, nejčastější na poraněných kmenech, plodnice nenarůstají pravidelně každou sezónu, typické je doprovodné prosmolení v okolí rány.

Možnost záměny.

Hniloba je podobná jako u kořenovníku vrstevnatého ("Heterobasidion annosum"). U pevníku hniloba ale vzniká v místě poškození na kmeni (sloupnutá borka, mechanická poškození) a u kořenovníku hniloba začíná v místě báze kmene a kořenů, odtud postupuje směrem nahoru. Záměna plodnic je možná za další druhy pevníků, které se při poranění červeně zbarvují, především za pevník horský (Streum rigens), jenž vyrůstá rovněž na dřevě jehličnanů, ale vyznačuje se robustnějšími plodnicemi a růstem ve vysokých nadmořských výškách. Na listnáčích se vykytují plodnice podobných druhů stejného rodu – pevník korkovitý ("Stereum rugosum") a pevník dubový ("Stereum gausapatum").

Význam.

Podíl hnilobou poškozeného dříví se u majoritního lesního majetku Lesů ČR pohybuje ročně kolem 20 % celkového objemu těžby. Hospodářsky nejvýznamnější hniloba smrku a jedna ze tří nejvýznamnějších dřevokazných hub v lesním hospodářství vůbec. Ranový parazit, vyskytuje se jako důsledek poškození, často loupání zvěří. Poškozené stromy je třeba odstraňovat, při vážném poškození porostu je třeba provést rekonstrukci porostu.

Biologie.

Basidiospory klíčí na čerstvě obnaženém dřevě, do kterého dále pronikají. Ve směru pronikání hniloby se tvoří tmavá šedavá až šedofialová zóna, široká 1–3 cm. V některých případech může docházet ke společné kolonizaci kořenovníku a pevníku krvavějícího, kdy pevník kolonizuje především okrajovou část hniloby a proniká více do bělové části kmene.

Ochrana rostlin.

Prevence.

Omezení poškození dřevin při těžbě. Důležité je udržovat stavy lovné zvěře na úrovni dané úživností honitby.

Pevník krvavějící ("Stereum sanguinolentum") je druh houby čeledě pevníkovité ("Stereaceae"). Plodnice se tvoří na mrtvém dřevě nebo někdy na odumřelých větvích živých stromů. Tvoří tenké kožovité krusty povrchu dřeva. Čerstvé plodnice roní při poranění tekutinu červené barvy. Může být hostitelem parazitické houby rosolovka průsvitná "Tremella encephala".

Stereum sanguinolentum is a species of fungus in the Stereaceae family. A plant pathogen, it causes red heart rot, a red discoloration on conifers, particularly spruces or Douglas-firs. Fruit bodies are produced on dead wood, or sometimes on dead branches of living trees. They are a thin leathery crust of the wood surface. Fresh fruit bodies will bleed a red-colored juice if injured, reflected in the common names bleeding Stereum or the bleeding conifer parchment. It can be the host of the parasitic jelly fungus "Tremella encephala".


Zbarvení a velikost.

Agapornis Fischerův patří k menším druhům papoušků. Dosahuje celkové délky až 15 cm. Často mívá zelené peří, které ve spodní části přechází ve žluté odstíny. Líce, čelo a hrdlo mívá agapornis oranžovo-červené, hlava bývá olivově zelená. Krk a také část hrudi bývá zbarvený do zlatavé barvy. Ocasní pera tvoří žlutá a černá pírka, ale z větší části pírka světle modrá. Tento druh agapornisů mívá tmavě hnědé oči, které jsou obklopené bílým neopeřeným prstencem. Nohy agapornise jsou šedé a zobák červený.  Mláďata mívají na hlavě matnější barvu a zobák zbarvený do černa. Agapornis Fischerův má dnes nesčetně mnoho podob a barevných mutací. Existují například světle modrá, žlutá, hráškově zelená, lutino, skořicová a albino mutace.  Rozdíl ve zbarvení mezi pohlavím není zřetelný.

Život ve volné přírodě.

Tento druh agapornisů je ve volné přírodě rozšířený zejména ve východní Africe, a to na severu Tanzanie a na jižním a jihovýchodním pobřeží Viktoriina jezera. Divocí agapornisové vyhledávají křoviny a koruny stromů, které jsou obklopené travnatými plochami. Seskupují se zejména do menších skupin. Pokud však zrovna dozrávají semena, seskupují se i do větších hejn. Ve volné přírodě se živí především semeny a zemědělskými plodinami, jako jsou proso nebo kukuřice. V zajetí je chovatelé krmí širším výběrem různých krmných směsí. Agapornisové přijímají také zeleninu, ovoce a granule pro ptáky.

Odchov v zajetí.

Odchov agapornise Fischerova není příliš náročný, a proto se tento druh hodí i pro chovatele začátečníky. Agapornisové Fischerovi jsou schopni zahnízdit jako samostatný pár, ale také ve větších skupinách. V přírodě si vyhledávají k hnízdění dutiny stromů, také škvíry v lidských staveních, nebo přebírají opuštěné úkryty od ještěrek. V odchovech v zajetí hnízdí v budkách, kde si z vrbových větviček, oloupané kůry nebo jiného podobného materiálu staví hnízdo.  Po paření snáší samička snůšku o čtyřech až šesti vajíčkách. Na těch sedí samička zhruba 23 dnů, než se mláďata vylíhnou. Mláďata poprvé vylétají z budky po pěti až šesti týdnech života. I poté jsou však stále závislá na svých rodičích. Po jejich osamostatnění je vhodné mláďata přestěhovat do jiné klece či voliéry.

První zmínka.

První zmínka o agapornisovi Fischerovu byla zapsána na konci devatenáctého století. Jeho úplně první chov v zajetí se odehrál roku 1926 ve Spojených státech amerických.

Papoušík Fischerův nebo též agapornis Fischerův ("Agapornis fischeri") je papoušek z rodu papoušík. Je to společensky založený papoušek, jde o aktivní a inteligentní druh, který je chován i jako mazlíček.  Ve volné přírodě žijí agapornisové v hejnech, a proto je nejlepší je chovat buďto ve skupině několika párů papoušků, popřípadě jednoho páru. Je možné mít doma pouze jednoho agapornise v tom případě se mu však chovatel musí intenzivně věnovat.

Fischer's lovebird ("Agapornis fischeri") is a small parrot species of the genus "Agapornis". They were originally discovered in the late 19th century, and were first bred in the United States in 1926. They are named after German explorer Gustav Fischer.


Hráčská kariéra.

Byl vybrán po 1 kole draftu (celkově 18) jako druhý z New Jersey Devils. Před vstupem do NHL strávil několik sezón v Yorkton Terriers. Do Devils byl povolán na začátku sezóny 1983–84. V NHL si rychle získal diváky díky kvůli jeho odvážné a obětavé hře. Daneyko byl také známý kvůli chybějícím předním zubům, které ztratil poté, co byl zasažen do úst pukem. Jeho úsměv byl dobře známý nejen příznivcům Devils, ale všem hokejových fanoušků po celém světě. Je známý jako hráč který strávil celou svojí kariéru v NHL s New Jersey. Daneyko nasbíral více než 2200 trestných minut. Daneyko nebyl nikdy znám jako vysoce bodovaní obránce a vytvořil tím rekord 255 zápasů bez střelené branky. Nicméně, Daneyko neměřil své kvality střelenými góly ale svojí obranou činností. Daneyko byl používán především jako stínící obránce před brankou.  V roce 1990 Daneyko bojoval s alkoholismem, ale generální manažer Lou Lamoriello a majitel dr. John McMullen stáli při něm a poslali ho do léčebny. Daneyko se vrátil a v roce 2000 vyhrál Bill Masterton Memorial Trophy (cena se uděluje hlavně hráčům, kteří prošli těžkými životními zkouškami nebo prokázali velkou vytrvalost). V tomto případě se udělovala hlavně kvůli vytrvalosti. Spolu se Scottem Stevensem, byli součástí tvrdé obrany. Tato dvojice spolu vyhrála tři Stanley Cupy (1994–1995, 1999–2000 a 2002–03).  Před odchodem do důchodu si nadělil dárek v podobě třetího Stanley Cupu. Daneyko dostal svůj tým do finále kde v 7 zápase vyhráli nad Mighty Ducks of Anaheim (dnes Anaheim Ducks).  V říjnu 2009 začal soutěžit v párovém krasobruslení.

Osobní život.

Daneyko byl rezidentem North Caldwell, New Jersey. V současné době žije se svou dcerou Taylor Lyn a synem Shanem v New Jersey.

Kenneth Stephen Daneyko (* 17. května 1964, Windsor (Ontario), Kanada) je bývalý kanadský hokejový obránce ukrajinského původu. Celou svou kariéru v NHL (1983–2003) hrál za New Jersey Devils kde získal 3 Stanley Cupy. Fanoušci Devils mu přezdívali "Mr. Devil". V současné době drží rekord odehraných her za Ďábly (1283 her). Dnes pracuje jako komentátor na sportovní stanici MSG Plus. Je také stálým analytikem zápasu týmu New Jersey Devils.

Kenneth Stephen Daneyko (born April 17, 1964) is a Canadian-American former professional ice hockey defenceman who played his entire career (1983–2003) with the New Jersey Devils of the National Hockey League, winning three Stanley Cup championships with the team. He has been nicknamed "Mr. Devil" by Devils fans, as he currently holds the franchise record for games played as a Devil with 1,283 games. Daneyko now provides colour analysis alongside Steve Cangialosi during broadcasts of Devils games on MSG Plus.


Historie.

Palác na okraji parku Monceau postavil v roce 1912 francouzský architekt René Sergent (1865–1927) pro hraběte Moïse de Camondo (1860–1835) na místě staršího paláce jeho rodičů, který byl zbořen v roce 1911. Nová stavba byla inspirována Malým Trianonem ve Versailles. Moïse de Camondo sem přesunul své umělecké sbírky, které nepřestával rozšiřovat až do své smrti 14. listopadu 1935. Zahradu navrhl zahradní architekt Achille Duchêne (1866–1947).  Na počátku 19. století sefardská židovská rodina Camondo založila banku, která byla jednou z nejvýznamnějších v Osmanské říši. V roce 1869 bratři Abraham-Behor a Nissim de Camondo přesunuli banku z Konstantinopole do Paříže. Jejich synové, bratranci Isaac a Moïse se později stali sběrateli uměleckých předmětů. Moïse se zajímal výhradně o francouzské umění 18. století.  Podle závěti péče o palác včetně sbírek přešla na "Union centrale des arts décoratifs" (Ústřední unie dekorativního umění), aby zde vytvořila Musée Nissim-de-Camondo, které bylo pojmenováno po jeho synovi (1892–1917), důstojníkovi letectva, který zahynul v leteckém boji 5. září 1917 u obce Leintrey v Meurthe-et-Moselle.  V roce 1940 byly sbírky převezeny na zámek Valençay. V roce 1944 byla Béatrice de Camondo, zakladatelova dcera deportována do vyhlazovacího tábora Auschwitz-Birkenau. Muzeum bylo uzavřeno až do konce války.

Expozice.

Prohlídka začíná v salónech 1. patra a představuje postupně nábytek jako sekretáře, stoly, komody nebo bonheur du jour vyrobené největšími řezbáři své doby, koberce a paravány z textilní manufaktury Savonnerie, sèvreský a míšeňský porcelán.  V patře jsou pokoje rodiny a rovněž knihovna s dřevěným táflováním, odkud je rozhled do parku Monceau. Bývalá Nissimiho pracovna je v anglickém stylu oblíbeném u francouzské buržoazie a je vybavena obrazy z 19. století s tématem lovu a jezdectví.  Pracovna jeho otce je vyzdobena dřevěným obložením (kolem roku 1780) pocházející z Bordeaux připomínající budoár doby Ludvíka XV.  Vzhledem k asimilaci rodiny se stopy judaismu vyskytují jen zřídka, jako je vystavený šábesový stříbrný svícen nebo Davidova hvězda na měděné formě na bábovku v kuchyni.  Přízemí jsou uchovány z období belle époque tehdejší technické a architektonické vymoženosti jako vytápění horkým vzduchem, výtah na stlačený vzduch, systém vysávání, osvětlené římsy apod.  Kuchyně je vybavena velkým grilem a ústřední troubou, na zdi visí měděné nádobí.

Musée Nissim-de-Camondo ("Muzeum Nissima de Camondo") je muzeum v Paříži. Nachází se v 8. obvodu v ulici "Rue de Monceau" v městském paláci hôtel de Camondo. Muzeum se zaměřuje na nábytek a francouzské umělecké předměty z 18. století.

The Musée Nissim de Camondo is an elegant house museum of French decorative arts located in the Hôtel Camondo, 63, rue de Monceau, at the edge of the Parc Monceau, in the 8th arrondissement of Paris, France. The nearest Paris Métro stops are Villiers or Monceau on Line 2.


Biografie.

Narodil se v Safedu za dob britské mandátní Palestiny (dnešní Izrael) do ortodoxní křesťanské rodiny. Během izraelské války za nezávislost v roce 1948 byl dům jeho rodiny zničen a ta uprchla do Libanonu. Studoval medicínu na Americké univerzitě v Bejrútu, kde se spřátelil s palestinským uprchlíkem Georgem Habášem. Společně založili Arabské nacionalistické hnutí, což byla panarabská a arabsko-socialistická skupina, usilující o vytvoření palestinského státu a sjednocení arabských států.  Po dokončení studií se spolu s Habášem (vystudovaným pediatrem) přesunuli do jordánského hlavního města Ammán, kde si otevřeli lidovou kliniku, v níž poskytovali bezplatné ošetření obyvatelům palestinských uprchlických táborů. V roce 1956 pracoval pro Úřad OSN pro palestinské uprchlíky na Blízkém východě, ale z důvodu svých aktivit v nacionalistickém hnutí byl následujícího roku zatčen jordánskými úřady. V roce 1961 se mu podařilo uprchnout do Sýrie. Od roku 1963 se zasazoval o ozbrojený boj proti Izraeli a podařilo se mu militarizovat Arabské nacionalistické hnutí.  Po šestidenní válce v roce 1967 se Arabské nacionalistického hnutí rozpadlo do několika skupin, z nichž jednou z nich se stala marxistická Lidová fronta pro osvobození Palestiny (LFOP) pod Habášovým vedením. Haddád se stal vůdcem vojenského křídla této skupiny a podílel se na organizování útoků proti izraelským cílům. Naplánoval první únos mezinárodního leteckého spoje, který LFOP provedla v roce 1968, když unesla let izraelské společnosti El Al. V červenci 1970 izraelské letectvo zaútočilo na Haddádův byt a ten spolu s rodinou jen těsně unikl.  V roce 1970 zorganizoval synchronizovaný únos čtyř civilních leteckých spojů členy LFOP (jeden z nich se nevydařil), kteří se třemi z nich následně odletěli do Jordánska, kde prázdná letadla vyhodili do povětří. Tím vyvrcholily spory mezi různými palestinskými skupinami a jordánskými úřady, a jordánský král Husajn v událostech známých jako černé září vyhnal palestinské ozbrojené skupiny ze země. Po tomto vyhnání čelil Haddád kritice z řad LFOP, která samotná byla pod velkým tlakem zbytku Organizace pro osvobození Palestiny, která ji zastřešovala. LFOP se rozhodla upustit od únosů letadel, Haddád se však nemínil podřídit a spolu se skupinou svých příznivců založil Lidovou frontu pro osvobození Palestiny – Hlavní velení (LFOP–HV). Ta pokračovala v teroristických aktivitách a spolupracovala i s nepalestinskými skupinami, jako byla Japonská rudá armáda, Frakce Rudé armády apod. V roce 1972 například naplánoval větší část útoku na izraelské letiště Lod, který provedla trojice příslušníků Japonské rudé armády.  Haddád mimo jiné využil služeb Iljiče Ramireze Sáncheze, známého též jako Carlos či Šakal, s nímž se setkal v roce 1970, a kterého trénoval v technikách guerillového boje. Sáncheze nakonec ze svého týmu vyloučil poté, co byl obviněn z odmítnutí zabití dvou rukojmí a možného zcizení části výkupného po útoku na konferenci OPECu ve Vídni v roce 1975. Mezi letecké únosy, které zorganizoval, patří únos letu společnosti Air France do ugandského Entebbe (viz operace Entebbe) v roce 1976.  Poté se, podle vojenského korespondenta Kleina, dostal na přední místo seznamu osob určených k likvidaci izraelskou zpravodajskou službou Mosad. Tento úkol však byl složitý zejména z toho důvodu, že Haddád v té době již žil v Bagdádu a cestoval pouze minimálně. Nakonec proti němu měla být použita jeho slabost – láska pro čokoládu. Dvojitý agent Mosadu pak měl v roce 1977 Haddádovi donést belgické pralinky potažené smrtelným biologickým jedem. Ten o několik týdnů později začal ztrácet váhu, dostavilo se nechutenství a krevní testy prokázaly zničený imunitní systém. O několik měsíců později v bolestech zemřel v nemocnici v Německé demokratické republice. Příčina jeho smrti nebyla známá a lékaři nevěděli, zda šlo o smrt přirozenou či uměle vyvolanou. Pohřben byl v Bagdádu.

Wadía Haddád (: , 1927 – 28. března 1978), známý též jako Abú Hání, byl velitel ozbrojeného křídla Lidové fronty pro osvobození Palestiny (LFOP) a později velitel Lidové fronty pro osvobození Palestiny – Hlavního velení. Organizoval a byl zapojen do celé řady teroristických útoků, především únosů civilních leteckých spojů, vraždění civilistů apod., a západními médii byl označovaný jako „kmotr mezinárodního terorismu“.

Wadie Haddad (; 1927 – 28 March 1978), also known as Abu Hani, was a Palestinian leader of the Popular Front for the Liberation of Palestine's armed wing. He was responsible for organizing several civilian airplane hijackings in support of the Palestinian cause in the 1960s and 1970s.


Dramaturgický plán.

Dramaturgický plán tvoří dramaturg podle uměleckého plánu celého divadla v němž je angažován. Program je tvořen s určitým cílem, zaměřením, tématem. Vše je však vymezeno vnějšími a vnitřními faktory. Vnější okolnosti, jimiž jsou doba, místo a společenská situace, v nichž divadlo existuje, předurčují finanční situaci, návštěvnost divadla a očekávání společnosti. Vnitřními okolnostmi jsou možnosti divadla – finanční, umělecké, provozní, personální, atd. Tyto dva druhy faktorů také určují specializaci divadla – na druh divadelní činnosti, na typ diváků, dramaturgický plán a způsoby inscenací. Dopad uměleckého programu na dramaturgický plán definuje Hořínek v Úvodu do praktické dramaturgie takto: “Umělecký program je vnitřní osou dramaturgie a dramaturgie je aplikací uměleckého programu ve sféře dramatických textů.” Tvorba dramaturgického plánu se tedy odvíjí od směru uměleckého programu divadla. Ten může být dynamický, jelikož každé divadlo se určitým způsobem a směrem vyvíjí.  Sestavování dramaturgického plánu musí souhlasit s profilem divadla a jeho uměleckým plánem. Je třeba se na něj dívat jako na celek, jehož části do sebe zapadají (výpadek jednoho dramatu z plánu často bývá těžce nahraditelný) a tvoří určitý jednotný komplex, jdoucí za určitým cílem. Dramaturg nesmí zohledňovat osobní zájmy, je třeba k tvorbě plánu přistupovat objektivně. Stejné podmínky však platí nejen pro jeho tvorbu, ale také posuzování.

Rozbor dramatu.

Další prací dramaturga je, poté co vybere konkrétní titul, připravit pro režiséra a ostatní inscenátory podklady a materiály vybraného dramatu. To znamená, že text, jenž se bude inscenovat, se musí řádně rozebrat, a to nejen ze stylistického, literárního a poetického hlediska, ale také z hlediska dobových společenských kontextů. Musí se rozebrat fabule, psychologie postav a nalézt hlubší význam textu. Text je posuzován z hlediska literární a divadelní kvality textu a historického a aktuálního kontextu a významu. Při rozboru musí dramaturg určit také konkrétní žánr, ve kterém bude text prezentován – některá dramata mohou být jak komická, tak tragikomická.  Hlavním cílem tohoto rozboru je dopátrat se základních myšlenek a významů dramatu. Je to příprava podkladů pro další práci inscenátorů, kteří drama zpracují a interpretují po svém. Pokud tedy má být dramatikova práce inscenátory ocenitelná, měla by být vypracována objektivně.  Po takovém dramatickém objektivním rozboru následuje určení dramaturgicko-režijní koncepce, která je již subjektivnější. Dochází tu k určení interpretace textu, hierarchizaci významů, motivace činů postav, rozhoduje se způsob, koncepce, téma a stylizace ztvárnění. Dokazuje to vzájemnou souvislost s potřebou spolupráce režie a dramaturgie. Je tedy jasné, že zde již dochází k přerodu mezi režijní a dramaturgickou prací. V této fázi zrodu inscenace už nemusí jít o práci jediného člověka. Režisér může s dramaturgem spolupracovat, nebo tuto funkci splňuje sám.

Další dovednosti dramaturga.

Jedna z posledních věcí, které má dramaturg při přípravě inscenace na starost je revize dramatického textu. Herci musí dostat před začátkem zkoušek již upravený text, není to však pravidlem, při tvorbě některých inscenaci dochází k úpravám teprve během zkoušek. Při takové revizi je třeba tolerovat umělecké a stylové hodnoty textu. Jazyk dramatického textu má dvě roviny. Je to stylová rovina dramatického textu, dramatikův styl, a styl promluv jednotlivých postav, které ji charakterizují. Všechny úpravy sledují dosáhnutí optimální jazykové úrovně. Jejich nejběžnější formou jsou škrty. Vězí za tím nadměrná délka textu, mnohomluvnost, nadbytečnost a změna významu. Nesmí se však zapomenout na výstavbu a řád uměleckého díla, škrty musí mít dostatečně pádný důvod a musí odpovídat dramaticko-režijní koncepci.  Dramaturg pracuje s již napsanými texty, ale často mívá na dramaturgickou tvorbu jistý vliv. Například zadává nové překlady, žádá spisovatele o nové původní hry, čímž se podílí svou iniciativou na vznik nových dramat. Také svou kritikou upozorňuje autory na případné nedostatky a chyby a podává návrhy, jak dílo upravit. Dramaturg se může také aktivně podílet na tvorbě nové inscenace, adaptaci, či si dokonce sám napsat nové drama.  Dramaturg také zajišťuje základní zpětnou vazbu. Inscenaci posuzuje jak s hlediska zvolené metody, prostředků a postupů, součinnosti složek, tak v souvislosti s uměleckým programem divadla.

Divadelní dramaturgie je umělecká činnost, která tvoří teoretický podklad pro práci režiséra, herců a dalších tvůrců inscenace. Ve výsledku inscenace netvoří žádné hmotné, hmatatelné umělecké výsledky na jevišti, je jen prostředníkem a zprostředkovatelem mezi autorem a inscenátory. Tvoří návrh dramaturgického plánu a podle něj také vyhledává a navrhuje dramata k zinscenování.

Dramaturgy is the study of dramatic composition and the representation of the main elements of drama on the stage.  The term first appears in the eponymous work "Hamburg Dramaturgy" (1767–69) by Gotthold Ephraim Lessing. Lessing composed this collection of essays on the principles of drama while working as the world's first dramaturge at the Hamburg National Theatre. Dramaturgy is distinct from play writing and directing, although the three may be practiced by one individual. Some dramatists combine writing and dramaturgy when creating a drama. Others work with a specialist, called a dramaturge, to adapt a work for the stage.  Dramaturgy may also be broadly defined as "adapting a story to actable form." Dramaturgy gives a performance work foundation and structure. Often the dramaturge's strategy is to manipulate a narrative to reflect the current Zeitgeist through cross-cultural signs, theater- and film-historical references to genre, ideology, role of gender representation etc. in the dramatization.


Život.

Ludwig Renn pocházel ze saské šlechtické rodiny. V Drážďanech vystudoval gymnázium a roku 1910 vstoupil do armády. V první světové válce bojoval na západní frontě jako důstojník. Po válce byl v Drážďanech kapitánem policie a roku 1920 odmítl střílet do stávkujících dělníků během Kappova puče. Krátce na to opustil službu.  V letech 1920 až 1923 studoval v Göttingenu a Mnichově právo, ekonomii a dějiny umění. Pak pracoval jako obchodník s uměním v Drážďanech a v letech 1925-1926 cestoval pěšky po jižní Evropě a Orientu. Roku 1927 ukončil na Vídeňské univerzitě studium archeologie a dějin východní Asie. Postupně začal na základě četby děl Marxe, Engelse a Lenina inklinovat k marxismu. V roce 1928 se vrátil do Německa. Vstoupil do Komunistické strany Německa (KPD, "Kommunistische Partei Deutschlands") a stal se také členem Rudého svazu frontových bojovníků (RFB, "Roter Frontkämpferbund"), polovojenské skupiny v jejímž čele stál Ernst Thälmann.  Brzy se stal známým díky svým protiválečným románům "Krieg" (1928, Válka) a "Nachkrieg" (1930, Po válce) a v letech 1928-1932 působil jako tajemník Federace proletářských revolučních spisovatelů (BPRS, "Bund proletarisch-revolutionärer Schriftsteller"). Vzdal se šlechtického jména a přijal pseudonym Ludwig Renn, což bylo jméno hlavního hrdiny z románu "Válka". V letech 1929-1930 podnikl dva výlety do Sovětského svazu.  Roku 1933 byl po požáru Říšského sněmu na základě "Rozkazu říšského prezidenta na ochranu lidu a státu", vydaného německým prezidentem Hindenburgem, zatčen a odsouzen na třicet měsíců vězení. Po propuštění roku 1935 emigroval přes Švýcarsko do Španělska a v letech 1936-1937 zde byl během španělské občanské války důstojníkem interbrigád.  Po porážce španělských republikánů odjel do Anglie a pak přes USA do Mexika. Zde se pracoval jako profesor na univerzitě v Morelii a postupně se stal vůdčí osobností německé antifašistické emigrace.  Po skončení druhé světové války se vrátil do Německa a usadil se v sovětské okupační zóně (od roku 1949 Německá demokratická republika) a stal se členem Sjednocené socialistické strany Německa (SED, "Sozialistische Einheitspartei Deutschlands"). Byl členem Německé lidové rady, která měla za úkol sepsat ústavu NDR, přednášel na Technické univerzitě v Drážďanech a na Humboldtově univerzitě v Berlíně. Od roku 1952 byl spisovatelem na volné noze. Otevřeně se přiznal ke své homosexualitě a až do své smrti žil v Berlíně, kde byl čestným předsedou Akademie umění.  Je autorem románů, historických prací, politických pojednání a knih pro děti a mládež.

Ludwig Renn, vlastním jménem Arnold Friedrich Vieth von Golßenau (22. dubna 1889, Drážďany - 21. července 1979, Berlín) byl německý (NDR) spisovatel.

Ludwig Renn (22 April 1889 in Dresden – 21 July 1979 in Berlin) was a German author. Born a Saxon nobleman, he later became a committed communist and lived in East Berlin.


Biografie.

Studoval v Prešpurku a Vídni. Absolvoval konzulární akademii a nastoupil diplomatickou dráhu. Působil v Alexandrii, Bukurešti, Bělehradu a Sofii. V letech 1882–1886 vedl generální konzulát v Moskvě. V období let 1887–1895 zastával post velvyslance Rakouska-Uherska v Sofii, roku 1896 ve Stuttgartu, roku 1897 v Aténách.  Jeho kariéra vyvrcholila na počátku 20. století. V období od 24. července 1903 do 12. února 1912 působil jako společný ministr financí Rakouska-Uherska (po rakousko-uherském vyrovnání šlo ovšem spíše o účetní post, bez výraznějších exekutivních a rozpočtových pravomocí). V této funkci rovněž vykonával působnost guvernéra okupované Bosny a Hercegoviny, která byla roku 1908 anektována monarchií. Nechal vypsat volby do Zemského sněmu Bosny a Hercegoviny a navrhl ústavu pro tuto novou provincii říše. Byla mu vyčítána náklonnost k Srbům, situaci v Bosně se mu ale nepodařilo uklidnit.  Od 13. ledna 1915 do 22. prosince 1916 byl ministrem zahraničí Rakouska-Uherska, tedy šéfem rakousko-uherské diplomacie a zároveň z titulu této funkce i předsedou ministerské rady pro společné záležitosti (nominálním ministerským předsedou Rakouska-Uherska). Ovšem po rakousko-uherském vyrovnání nehrál tento post skutečnou roli předsedy exekutivy, kterou vykonávaly samostatné předlitavské a uherské vlády.  Do funkce v čele rakousko-uherské diplomacie se Burián dostal poté, co z tohoto postu musel odejít Leopold Berchtold, který se zapojil do debat o zajištění neutrality Itálie. Německo jako spojenec Vídně navrhovalo územní ústupky Itálii coby prostředek k odvrácení této země od aliance s dohodovými velmocemi. Plány ovšem ve Vídni narazily a István Burián měl na ministerské pozici důsledněji a bez ohledu na německé přání hájit územní celistvost Rakouska-Uherska. Už v březnu 1915 se ale sám vyslovil pro ústupky Itálii, s poukazem na stále tvrdší tlak z Berlína. Nakonec ovšem Itálie na jaře 1915 definitivně přešla do dohodového tábora a tyto debaty už nepokračovaly. Jako ministr oponoval taky plánům na vedení neomezené ponorkové války. Buriánův odchod z čela ministerstva souvisel se střídáním politických elit po nástupu nového císaře Karla I. Podobně musel odejít z čela předlitavské vlády Ernest von Koerber. Nahradili je lidé blízcí Karlu I. i zabitému nástupníkovi trůnu Františku Ferdinandovi d'Este.  Od 28. října 1916 do 2. prosince 1916 se pak (jako správce) nakrátko vrátil do funkce společného ministra financí Rakouska-Uherska. Znovu post šéfa rezortu společných financí zastával od 22. prosince 1916 do 7. září 1918, z toho od 16. dubna 1918 jako správce.  Od 16. dubna 1918 do 24. října 1918 byl znovu ministrem zahraničí Rakouska-Uherska. Ve funkci již řešil složitou mezinárodně-politickou situaci, v níž pokusy o mírovou dohodu narážely na nedořešenou národnostní otázku v monarchii. Burián se pokusil o smírné urovnání válečného konfliktu a 14. září 1918 se obrátil nótou na všechny válčící státy s výzvou k jednání. Západní mocnosti ale nabídku odmítly a zesílily svou kampaň, zejména na Balkánu. 5. října 1918 se pak Německo i Rakousko-Uhersko obrátily s novou výzvou k jednání na amerického prezidenta Wilsona, přičemž jako základní pozici přijali předchozích čtrnáct bodů prezidenta Wilsona z ledna 1918, v nichž se počítalo s dalekosáhlou autonomií národů Rakouska-Uherska. Americká odpověď z 14. října ovšem naznačovala posun ve vnímání budoucnosti podunajské monarchie, protože USA uznaly národní reprezentace Čechoslováků a Jihoslovanů. Burián tak v posledních týdnech svého působení na ministerském křesle zažíval předehru k rozpadu státu.

István Burián, též "Stephan Burián von Rajecz" (16. ledna 1851 Stupava – 20. října 1922 Vídeň), byl rakousko-uherský, respektive uherský diplomat a politik, v letech 1903–1912 a 1916–1918 ministr financí Rakouska-Uherska, za první světové války pak dvakrát ministr zahraničí Rakouska-Uherska.

Stephan Burián von Rajecz () (16 January 1851 – 20 October 1922), commonly called: "Baron von Burian" or, later, "Count Burian" in English language press reports; (titles from 1900, Freiherr; from 1918, Graf) was an Austro-Hungarian politician, diplomat and statesman of Hungarian origin and served as Imperial Foreign Minister during World War I.


Sportovní kariéra.

První mezinárodní úspěch zaznamenala v roce 2009 na evropském šampionátu do 23 let v litevském Kaunasu. Ve finále čtvrtky s překážkami si vylepšila osobní maximum na 55,32 sekundy, což ve finále stačilo na stříbrné umístění. Zúčastnila se též ME do 23 let v roce 2007 v maďarském Debrecínu, kde ve finále obsadila 5. místo. V roce 2010 uspěla na Hrách Commonwealthu v Novém Dillí, kde jako reprezentantka Skotska získala stříbrnou medaili v běhu na 400 m překážek. V běhu na 4×400 metrů obsadilo skotské kvartero ve složení (Gemma Nicolová, Eilidh Childová, Kathryn Evansová a Lee McConnellová) časem 3:30,91 celkové 5. místo.  Na Mistrovství světa v atletice 2011 v jihokorejském Tegu doběhla v prvním semifinálovém kole na 6. místě (55,89 s) a do finále nepostoupila. Před branami finále zůstala rovněž na Letních olympijských hrách 2012 v Londýně, kde ve třetím semifinálovém rozběhu skončila na 7. místě (56,03 s).

Halové ME 2013.

Úspěšná byla na halovém ME ve švédském Göteborgu v roce 2013. Ve finále závodu na 400 metrů si vylepšila osobní rekord (51,45 s) a vybojovala stříbrnou medaili, když prohrála pouze s Perri Shakesovou-Draytonovou, jež trať zaběhla v čase 50,85 s. Bronzovou medaili získala Švédka Moa Hjelmerová, jež vylepšila halový národní rekord na 52,04 s. O osm setin později doběhla na 4. místě Zuzana Hejnová a v čase 52,71 s závod dokončila na 5. místě Denisa Rosolová. Na posledním, 6. místě skončila původem Američanka Shana Coxová, která však od roku 2011 reprezentuje Spojené království.  Druhou medaili na šampionátu, zlatou, vybojovala ve štafetovém závodě na 4×400 metrů. Společně se Shanou Coxovou, Christine Ohuruoguovou a Perri Shakesovou-Draytonovou zaběhly tuto trať v novém britském rekordu a časem 3:27,56 vytvořily i nový rekord šampionátu. Původní hodnotu, kterou držely běloruské běžkyně od halového ME 2007 vylepšily o 27 setin sekundy.

ME 2014.

Zlatou medaili vybojovala také na mistrovství Evropy v Curychu v roce 2014. Ve finále běhu na 400 metrů překážek s ní dlouho bojovala o první místo Denisa Rosolová, Childová nakonec zvítězila v čase 54,48 o osm setin před Ukrajinkou Hannou Titimecovou. Druhou medaili – tentokrát bronzovou – získala jako členka britské štafety na 4 x 400 metrů.

Eilidh Childová (* 20. února 1987 Perth, Skotsko, Spojené království) je britská atletka, sprinterka, jejíž hlavní disciplínou je běh na 400 metrů překážek.

Eilidh Doyle (pronounced AY-lee ; née Child; born 20 February 1987) is a British track and field athlete who specialises in the 400 metres hurdles and the 4 x 400 metres relay. She represented Great Britain at the 2012 Olympic Games in London, and won an Olympic bronze medal in the 4 x 400 metres relay at the 2016 Games in Rio de Janeiro.  Doyle is the Scottish record holder for the 400 metres hurdles with 54.09 sec (2016) and the indoor 400 metres with 51.45 sec (2013). She is the 2014 European Champion and a three-time Commonwealth silver medalist (2010, 2014 and 2018) in the 400 metres hurdles. Her other relay honours include World Championship silver medals in 2013 and 2017, and the bronze medal in 2015. She was also a world and European indoor medalist in the 400 metres.


Biografie.

Byl synem uherského politika Gyuly Andrássyho (1823–1890). Od roku 1885 zasedal v Uherském parlamentu. Od 10. června 1894 do 14. ledna 1895 zastával funkci ministra "a latere" Uherska (redukovaný rezort zahraničních věcí v rámci dualistického uspořádání, formálně ministr zastupující krále) ve vládě Sándora Wekerleho. Po zavedení nového jednacího řádu parlamentu za Istvána Tiszy odešel z vládní strany a působil pak v parlamentu jako předák liberální opozice. Po pádu Tiszy byl od 8. dubna 1906 do 17. ledna 1910 uherským ministrem vnitra ve druhé vládě Sándora Wekerleho. Nepodařilo se mu ale prosadit klíčové branné předlohy a návrh volební reformy.  Jeho politická kariéra pak vyvrcholila krátce v posledních týdnech existence monarchie. Od 24. října 1918 do 2. listopadu 1918 zastával post ministra zahraničí Rakouska-Uherska (jedno ze tří společných ministerstev Rakouska-Uherska, zřízených po rakousko-uherském vyrovnání) a z titulu této funkce byl i formálním ministerským předsedou Rakouska-Uherska. 27. října 1918 přijal jménem Rakouska-Uherska podmínky příměří požadované Spojenými státy americkými a výslovně uvedl, že vláda souhlasí s americkými postoji ohledně „"práv národů rakousko-uherských, zejména práv Čechoslováků a Jihoslovanů"“. Zveřejnění textu Andrássyho nóty otevřelo cestu spontánnímu rozpadu státu prostřednictvím jednotlivých etnických hnutí. Právě veřejné publikování nóty stálo na počátku spontánních demonstrací v Praze 28. října, na nichž došlo k vyhlášení samostatnosti.  Po vzniku samostatného Maďarska byl aktivní jako člen nového maďarského parlamentu a roku 1921 se stal předsedou křesťansko-demokratické strany. V říjnu toho roku se podílel na druhém pokusu posledního císaře Karla I. o převzetí moci v Maďarsku. Po neúspěchu restaurace Habsburků byl Andrássy vyšetřován. V roce 1926 se stáhl z politického života.

Gyula Andrássy, plným jménem "Gyula hrabě Andrássy von Csík-Szent-Király und Kraszna-Horka" (30. června 1860 Trebišov – 11. června 1929 Budapešť), byl rakousko-uherský, respektive uherský politik, v roce 1918 krátce ministr zahraničí Rakouska-Uherska.

Count Gyula Andrássy de Csíkszentkirály et Krasznahorka the Younger (; 30 June 1860 – 11 June 1929) was a Hungarian politician.


Biografie.

Pocházel z rodiny sedmihradské šlechty Kálnokyů von Köröspatak, která se později rozdělila na sedmihradskou a moravskou linii. Náležel do moravské větve, jež sídlila na panství v Letovicích. Po ukončení studií nastoupil Gustav Kálnoky k 2. husarskému regimentu. Z aktivní služby vystoupil roku 1854 v hodnosti nadporučíka a působil pak v diplomatických službách. Nejprve byl činný coby atašé na rakouském vyslanectví v Mnichově, od roku 1857 v Berlíně a od roku 1860 byl legačním radou v Londýně, kde setrval po deset let. Následně působil na diplomatickém postu v Římě. Roku 1874 se stal vyslancem v Kodani a roku 1880 vyslancem u ruského dvora. Roku 1879 obdržel hodnost generála.  Od 20. listopadu 1881 do 15. května 1895 zastával post ministra zahraničí Rakouska-Uherska (jedno ze tří společných ministerstev Rakouska-Uherska, zřízených po rakousko-uherském vyrovnání) a z titulu této funkce byl i formálním ministerským předsedou Rakouska-Uherska. Historik Otto Urban ovšem uvádí, že na rozdíl Gyuly Andrássyho, který měl coby ministr v 70. letech 19. století i faktický zásadní vliv na politiku monarchie, byl Gustav Kálnoky stejně jako předešlý ministr Heinrich Karl von Haymerle převážně aktivní jen jako šéf diplomacie a do vnitřních otázek státu zejména v 80. letech 19. století nezasahoval. Pokračoval v politice Heinricha Karla von Haymerleho udržení aliance Německa, Rakouska-Uherska a Ruska (spolek tří císařů). Dařilo se mu rovněž udržovat status quo na Balkáně ve formě nezávislosti tamních menších států. Roku 1882 byl také utvořen trojspolek Německa, Rakouska-Uherska a Itálie, čímž získala podunajská monarchie výrazné mezinárodněpolitické ukotvení. Ve funkci ministra skončil poté, co se dostal do konfliktu s uherským předsedou vlády Dezső Bánffym ohledně papežského nuncia Antonia Agliardiho.  24. března 1897 byl jmenován doživotním členem Panské sněmovny (jmenovaná horní komora Říšské rady).  Jeho bratrem byl politik Béla Kálnoky z Köröspataku.

Gustav Kálnoky, plným jménem "Gustav Sigmund hrabě Kálnoky von Kőröspatak" (29. prosince 1832 Letovice – 13. února 1898 Brodek u Prostějova), byl rakousko-uherský šlechtic z rodu Kálnokyů von Köröspatak, diplomat a politik, v letech 1881–1895 ministr zahraničí Rakouska-Uherska.

Count Gustav Siegmund Kálnoky (Hungarian: "gróf Kálnoky Gusztáv Zsigmond") (December 29, 1832February 13, 1898), was an Austro-Hungarian diplomat and statesman.


Struktura a fluorescence.

Ethidium bromid je tvořen heterocyklickým jádrem, které tvoří molekula fenanthridinu, což je isomer akridinu. Fluorescence ethidium bromidu se po navázání na dvouvláknovou DNA nebo RNA zvyšuje oproti fluorescenci v roztoku více než 20×, předpokládá se, že důvodem je zhášení fluorescence molekulami vody v roztoku. EtBr má ve vodném roztoku hlavní absorpční maxima při 210 nm, 285 nm (ultrafialové záření), excitovaný EtBr emituje světlo o vlnové délce 605, které odpovídá oranžové barvě.

Použití.

Hlavní využití ethidium bromidu v molekulární biologii je pro detekci dvouvláknové DNA při agarózové elektroforéze, ať pro kontrolu účinnosti izolace DNA, vyhodnocení PCR, restrikčního štěpení nebo další. Pomocí ethidium bromidu je možné vizualizovat i RNA, pokud elektroforéza probíhá v nedenaturujících podmínkách. Ethidium bromid je možné nanášet přímo do vzorku, do elektroforetického pufru nebo nejčastěji do agarózového gelu, ve kterém dochází k rozdělení DNA. Protože je ethidium bromid kladně nabitý, při elektroforéze se volný ethidium bromid pohybuje opačným směrem, než záporně nabitá DNA. Samotná detekce probíhá pod UV lampou, pod kterou ethidium bromid navázaný na DNA oranžově svítí, viz obrázek. Protože se pro detekci používá ultrafialové světlo, je nutné detekci provádět pomocí kamery nebo použít pro pozorování skleněnou desku, která UV účinně filtruje. V případě přímého pozorování je nutné používat ochranu očí filtrující UV a chránit kůži.  Kvůli nebezpečnosti ethidium bromidu se pro detekci nukleových kyselin často používají alternativy, například SYBR Green I, který má vyšší detekční schopnost a je méně mutagenní, než EtBr.  Ethidium bromid se zhruba od roku 1950 používá k léčbě trypanosomózy u dobytka. Až relativně nedávno byl přesně popsán mechanismus účinku EtBr na buňky prvoků rodu "Trypanosoma", EtBr se váže na molekuly DNA v kinetoplastu a vyvolává přeměnu její struktury na Z-DNA, což blokuje její replikaci.

Bezpečnost.

Ethidium bromid se považuje za mutagen, protože se interkaluje do DNA, což mění její strukturu. Předpokládá se, že změna tohoto typu může vést k špatnému zařazení báze při replikaci DNA. Mutagenní vlastnosti ethidium bromidu byly skutečně potvrzené v Amesově testu, ale pouze po opůsobení ethidium bromidu jaterním lyzátem, což naznačuje nutnost jeho zmetabolizování. Metabolit zodpovědný za pozorovaný mutační efekt ovšem identifikován nebyl. EtBr se používá několik desetiletí v léčbě trypanosomózy u dobytka, bez pozorování mutagenního ani terratogenního efektu. Koncentrace EtBr používaná v laboratořích pro analýzu DNA při agarózové elektroforéze (0,25–1 mikrogram/ml) je výrazně pod toxickou dávkou EtBr, ale je v dostatečné koncentraci, aby EtBr mohlo narušovat dělení mitochondrií, reálný efekt doposud nebyl studovaný. Při práci s EtBr v laboratorních podmínkách se proto vyžaduje zvýšená bezpečnost práce, vyhrazení místa pro práci s EtBr a likvidace EtBr jako nebezpečného odpadu.

Ethidium bromid (EtBr) je látka, která se v molekulární biologii využívá k detekci DNA při agarózové elektroforéze. Detekce spočívá v ozáření gelu ultrafialovým zářením, pod kterým ethidium bromid navázaný na DNA emituje světlo. Ethidium bromid se do DNA váže interkalací, vmezeřením mezi jednotlivé báze. Vzhledem k povaze vazby na DNA je ethidium bromid silný mutagen.

Ethidium bromide is an intercalating agent commonly used as a fluorescent tag (nucleic acid stain) in molecular biology laboratories for techniques such as agarose gel electrophoresis. It is commonly abbreviated as EtBr, which is also an abbreviation for bromoethane. To avoid confusion, some laboratories have used the abbreviation EthBr. When exposed to ultraviolet light, it will fluoresce with an orange colour, intensifying almost 20-fold after binding to DNA. Under the name homidium, it has been commonly used since the 1950s in veterinary medicine to treat trypanosomiasis in cattle. The high incidence of antimicrobial resistance makes this treatment impractical in some areas, where the related isometamidium chloride is used instead. Ethidium bromide may be a mutagen, although this depends on the organism exposed and the circumstances of exposure.


Geografie.

Setucko je oblast, kterou tvoří část estonských krajů Põlvamaa (farnosti Mikitamäe a Värska) a Võrumaa (farnost Meremäe a oblast Luhamaa, která je součástí farnosti Misso). Ruskou část tvoří Pečorský rajón, který je součástí Pskovské oblasti.

Historie.

V současné době neexistuje jednotný názor na původ Setuků. Podle jedné z převažujících teorií jsou Setukové potomci původního baltofinského obyvatelstva, které sídlilo v oblasti po tisíciletí, podle jiné teorie přišla hlavní vlna estonské imigrace do oblasti až na přelomu 17. a 18. století.  Na přelomu 19. a 20. století mělo Setucko výrazně venkovský charakter – v jediném městě oblasti, Petseri (rusky "Печоры", "Pečory"), žilo pouze 50 estonsky mluvících obyvatel a je pravděpodobné, že z nich bylo jen málo Setuků. Hlavním zdrojem obživy bylo zemědělství. Dalším výrazným prvkem, který odlišoval Setuky od Estonců, byla nízká úroveň gramotnosti. Zatímco v roce 1897 umělo číst pouze 13,6 % setuckých mužů a 2,2 % žen, u Estonců v severním Estonsku to bylo 79,9 % mužů a 81,6 % žen a u Estonců v severním Livonsku 78,9 % mužů a 81,2 % žen.  Během německé okupace Pobaltí na konci první světové války bylo Pečorsko, čili severozápadní část Pskovské oblasti, administrativně připojeno k Estonsku jako kraj Petserimaa. Po stažení německé armády však velkou část Pobaltí včetně Petserimaa okupovala armáda sovětská a boje probíhaly i na samotném setuckém území. Než Estonci s pomocí britské armády a finských dobrovolníků zatlačili Sověty zpět za hranice, bylo zničeno mnoho setuckých vesnic. Po válce proběhla mezi Estonci a Sověty dlouhá mírová jednání, která zahrnovala i diskusi o hranici. Petserimaa bylo připojeno k Estonsku, čímž nově vzniklý stát získal i početnou ruskou menšinu.  I po první světové válce si Setucko uchovalo svůj zemědělský charakter. Průmyslových podniků bylo v oblasti velmi málo a obyvatelstvo si přivydělávalo výrobou a prodejem dřevěných a hliněných domácích potřeb. Ekonomická izolace oblasti způsobená především odstřihnutím od tradičních odbytišť, která se nyní nacházela za hranicemi, se výrazně zmenšila díky výstavbě železnice z Petseri do Tartu v roce 1931. V meziválečném období také velmi výrazně stoupla gramotnost v oblasti, v roce 1934 už byla téměř na stejné úrovni jako ve zbytku Estonska.  Po začlenění Estonska do SSSR v roce 1940 Petserimaa zůstalo ještě několik let vcelku, ale v roce 1945 byly zhruba tři čtvrtiny území včleněny do Ruské sovětské federativní socialistické republiky, zbylá čtvrtina se pak stala součástí kraje Võrumaa. Estonské obyvatelstvo zůstalo rozmístěno po obou stranách nové hranice.  Po rozpadu Sovětského svazu v roce 1991 se Setucko na krátkou dobu stalo opět součástí Estonska, ale v roce 1996 bylo znovu rozděleno mezi Estonsko a Rusko. Na žádost Ruska byla otázka hranic znovu otevřena v roce 1999 a upravená smlouva o hranicích nebyla dosud ratifikována.

Počet obyvatel.

První nepřesné údaje o počtu Setuků pochází od Friedricha Reinholda Kreutwzalda. Jeho záznamy hovoří o 7 748 Estoncích v Pskovské provincii, tento počet ale nemusí odpovídat realitě, protože se Kreutzwald musel spoléhat pouze na záznamy nepříliš ochotných místních úředníků a navíc ne všichni Estonci v této oblasti patřili k Setukům.  První poměrně spolehlivé údaje o počtu Setuků pochází z konce 19. století a zaznamenal je folklorista Jakob Hurt. Podle jeho záznamů, které na rozdíl od Kreutzwaldových skutečně hovoří o Setucích, a ne o Estoncích, počet Setuků rostl z 12 549 v roce 1885 přes 16 571 v roce 1902 až na 18 675 v roce 1908.  Zlom ve vývoji počtu obyvatelstva nastal za první světové války, která odstartovala postupný pokles počtu Setuků. V současné době se jejich počet odhaduje na 10 000 – 13 000, z nichž 3 000 – 4 000 žijí v oblasti Setucka.

Jazyk.

Setucký jazyk se prakticky neliší od võruštiny. Setucký kongres, který se sešel v roce 2002, však prohlásil Setuky za samostatný národ s vlastní kulturou, tradicemi a vlastním setuckým jazykem. Setukové však nechtějí vytvořit spisovnou formu jazyka, aby se neztratily ani jemné rozdíly mezi dialekty jednotlivých obcí.

Náboženství.

Hlavním prvkem, který odlišuje setucké obyvatelstvo od zbytku Estonska, je denominace. Zatímco v Estonsku dominuje luteránství, Setukové přijali v 15. století pravoslaví. Víra je pro Setuky důležitá i dnes – téměř v každém domě najdeme kout s pravoslavnými ikonami a ve vesnicích potom kaple zvané tsasouna (z ruského časovnja 'kaple').

Kultura.

Setucko je známo lidovými písněmi leelo. Tyto písně se zpívají například na oslavách narozenin, svatbách a pohřbech, mají za úkol posluchače i zpěváky rozveselovat, dodávat jim sílu a pomáhat překonat těžká životní období. Důležitou roli má improvizace – hlavní zpěvačka tvoří píseň o čemkoliv, co ji zrovna napadne, a sbor po ní opakuje. Na rozdíl od tradičních estonských písní, které jsou většinou jednohlasé, leelo se zpívají vícehlasně.  Další příležitostí, kdy se dají slyšet písně leelo, je volba setuckého krále zvaného sootska. Tato tradice probíhá první srpnovou neděli a kromě samotné volby jsou na programu lidové písně, tance a soutěže, ale i pochod setucké armády.  Na krojích, stejně jako na jiných lidových zvycích, je patrný vliv ruské kultury, ale přesto si zachovaly svoji odlišnost. Typickým prvkem tradičních ženských krojů je velký stříbrný prsní plát.  V roce 1995 vyšel setucký epos "Peko". Vypráví o Pekovi – setuckém bohu polí a plodnosti. Jeho božská role a původ jsou však v eposu potlačeny a Peko je jen hrdinou bojujícím pod Kristovým vedením proti Rusům. Epos byl vydán Snellmanovým institutem ve finském Kuopiu.  S tradiční setuckou kulturou se můžeme seznámit ve třech muzeích v obcích Värska, Saatse a Obinitsa.

Setukové (setucky "setokõsõq", estonsky "setud", česky též "Setuové" nebo "Pskovští Estonci") jsou ugrofinský národ, který obývá oblast Setucka na jihovýchodě Estonska a severozápadě Ruska. Na rozdíl od Estonců, u nichž dominovalo luteránství, Setukové přijali v 15. století pravoslavnou víru, protože oblast spadala pod vládu Novgorodu a později Pskova. Název Setuk začal být používán ve 2. polovině 19. stol. k označení etnicky estonského obyvatelstva pskovské provincie a pravděpodobně nepochází od Setuků, ale od Estonců.

Setos (, "setoq", , "setud") are an indigenous Finno-Ugric ethnic and linguistic minority in south-eastern Estonia and north-western Russia. Setos are mostly Seto-speaking Orthodox Christians of Estonian nationality. The Seto language (like Finnish and Estonian) belongs to the Finnic group of the Uralic languages. The Setos seek greater recognition, rather than having their language considered a dialect of Estonian. Along with Orthodox Christianity, vernacular traditional folk religion is widely practiced and supported by Setos.  There are approximately 15,000 Setos around the world. The bulk of Setos, however, are found in the Setomaa region, which is divided between south-eastern Estonia (Põlva and Võro counties) and the north-western Russian Federation (Pechorsky District of Pskov Oblast). Setos are an officially protected ethnic minority of Pskov Oblast.  The culture of Setos blossomed in the early 20th century when many national societies of Setos were organized. In 1905 the number of Setos reached its peak. After the proclamation of independence of Estonia its authorities adopted a policy of Estonification of its population, which eventually led to virtual disappearance of Setos as a distinctive linguistic entity of Estonia. In Russia, due to the influence of Estonian language schools, high rates of mixed marriages, and emigration to Estonia, the number of Setos drastically decreased as well.


Vývoj.

Breguet 19 byl navržen jako nástupce velmi úspěšného lehkého bombardéru Breguet 14 z 1. světové války. Původně byl představen s experimentálním šestnáctiválcovým motorem Bugatti složeným ze dvou osmiválcových motorů Bugatti s celkovým výkonem 450 k (335 kW), který poháněl čtyřlistou vrtuli. Takto byl letoun představen (ve fázi prototypu) i na 7. pařížském aerosalonu v listopadu 1921. Nový letoun poprvé vzlétnul v březnu 1922, ale již s řadovým motorem Renault 12Kb o výkonu 336 kW (450 k).  Prvních 11 ověřovacích prototypů letounů Breguet 19 bylo během intenzivních zkoušek osazeno celou řadou různých motorů. Po zkouškách byl letoun Breguet 19 objednán v září 1923 francouzským vojenským letectvem, kdy byla zahájena i hromadná výroba. Charakteristickým znakem letounů Breguet bylo rozsáhlé použití duralu při konstrukci letounů namísto dřeva a oceli. Ve své době byl rychlejší než jakýkoliv jiný soudobý bombardér a v rychlosti překonával i některé soudobé stíhačky. Proto byl o letoun zájem po celém světě, který byl ještě posílen jeho úspěchy v leteckých soutěžích.

Popis.

Letoun byl koncipován jako dvouplošník, přesněji jako „jednoapůlplošník“ (neboli tzv. sesqiplán), protože spodní křídlo bylo podstatně menší než horní křídlo. Křídla byla dvounosníková s duralovou konstrukcí a žebry, které pokrýval plátěný potah. Podobně byly koncipovány i ocasní plochy.  Trup měl oválný průřez a kostru z duralových trubek. Přední část trupu až k zadnímu kokpitu byla potažena duralovými plechy. Zadní část letounu a křídla byla potažena leteckým plátnem. Letoun měl pevný podvozek letounu záďového typu s průběžnou osou kol a lanovým vyztužením. Posádka byla dvoučlenná. Tvořil ji pilot a pozorovatel/bombometčík, kteří seděli za sebou v tandemovém uspořádání v otevřených kokpitech se zdvojeným řízením. Pilot seděl přímo pod vykrojením v odtokové hraně horního křídla. Letouny měly nádrž na 365 l paliva v trupu.  Letoun měl dřevěnou vrtuli, kterou poháněly rozličné motory. Většinou se jednalo o vodou chlazené dvanáctiválcové motory:  Letoun byl vyzbrojen pevným synchronizovaným kulometem Vickers ráže 7,7 mm střílejícím dopředu, který ovládal pilot. Pozorovatel ovládal pohyblivý zdvojený kulomet Lewis ráže 7,7 mm. Občas byl montován i čtvrtý kulomet, který obsluhoval pozorovatel, a který střílel dolů skrz otvor v trupu. Noční stíhací varianta CN2 byla osazena dvojicí kulometů střílejících dopředu ovládaných pilotem. Bombardovací varianta mohla nést až 472 kg bomb pod trupem nebo ve svislé pumovnici (pro malé bomby do hmotnosti 50 kg). Průzkumná varianta mohla nést až 12 bomb o hmotnosti 10 kg. Tato varianta mohla být po vymontování kamer použita jako běžný bombardér. Všechny varianty byly osazeny radiostanicí.

Operační historie.

Francie.

Francouzské letectvo používalo první letouny Breguet 19 A2 od podzimu 1924, verzi B2 od června 1926 a poté i noční stíhací verzi CN2. Na konci 20. let a na počátku 30. let 20. století se jednalo o nejpočetnější francouzský bojový letoun. Francouzské letectvo obdrželo kolem 2 000 strojů, které byly téměř rovnoměrně rozděleny mezi průzkumnou a bombardovací verzi.  I když musely být na počátku služby těchto letounů podniknuty určité konstrukční úpravy, prokázaly letouny francouzskému letectvu vynikající služby. Zúčastnily se bojových akcí proti povstalcům v Sýrii a Maroku. Mnoho let tvořily i páteř bombardovacích a průzkumných jednotek ve vlastní Francii. Dokonce u 4 eskader sloužily v roli nočního stíhacího letounu. V roce 1933 bylo ve Francii ve službě ještě 230 letounů Breguet 19 A2, 28 letounů Breguet 19 B2 a 40 letounů Breguet 19 CN2.  V kontinentální Francii začaly být letouny stahovány ze služby na počátku 30. let 20. století. Poslední letoun CN2 byl stažen ze služby v roce 1935. Ale až do roku 1938 byly letouny stále používány při službě v koloniích na Středním východě a v severní Africe, kde byly používány při potlačování místních povstání.

Jugoslávie.

Většina z jugoslávských strojů byla zničena při útoku vojsk Osy na zemi. Asi 40 strojů dostala ustašovská vláda v Chorvatsku, která je používala při akcích proti partyzánům.

Španělsko.

Španělsko poprvé použilo letouny proti povstalcům v Maroku, poté byly využity na obou stranách ve španělské občanské válce, ačkoliv byly již zastaralé. Breguet 19 tvořil základní vybavení španělských bombardovacích a průzkumných jednotek. V červenci 1936 jich bylo méně než sto ve službě u španělského republikánského letectva. Během občanské války byly aktivně používány v roli bombardérů, a to hlavně na republikánské straně. V roce 1936 koupili nacionalisté dalších 20 strojů od Polska. S příchodem moderních stíhacích letounů utrpěly letouny Br.19 mnoho ztrát a po roce 1937 začaly být stahovány z frontové služby. Republikáni ztratili 28 a nacionalisté 10 letounů (včetně 2 republikánských a 1 nacionalistického, které dezertovaly k opačné straně). Letouny zůstaly ve službě u cvičných jednotek až do roku 1940.

Varianty.

Br.19.01 Br.19.02 až 011 Br.19 A2 Br.19 B2 Br.19 CN2 Br.19 GR ("Grand Raid") Br.19 TR Bidon Br.19 TF Super Bidon Br.19 ter Br.19.7 Br.19.8 Br.19.9 Br.19.10 Br.19 hydro (nebo Breguet 19 seaplane)  Byly vyvinuty i některé civilní varianty letounu Breguet 19, jako například Br.19T, Br.19T bis a Br.19 Limousine (pro 6 cestujících se silnějším trupem), ale nikdy nebyly sériově stavěny.  Další varianty pro cestující s úplně přestavěným trupem nesly označení: Tyto letouny byly používány v omezených počtech ve Francii a Španělsku.  Celkově bylo postaveno více než 2 000 Breguetů 19 ve Francii. Dalších asi 700 letounů bylo postaveno licenčně španělskou společností CASA, belgickou společností SABCA a v jugoslávské továrně v Kraljevu.

Letecké rekordy.

Jak standardní, tak i upravené letouny byly použity pro překonání řady leteckých rekordů. Prvním byl samotný prototyp letounu Br.19, který vyhrál rychlostní soutěž vojenských letadel v Madridu 17. února 1923. 12. března 1923 také vytvořil mezinárodní výškový rekord, když dosáhl výšky 5 992 m (12 660 stop) s nákladem 500 kg (1 100 liber). Tento letoun později koupila španělská vláda.  Mnoho posádek také podniklo s letouny Breguet 19 dálkové lety. V únoru 1925 letěl Edmond Thieffry z Bruselu do města Leopoldville ve střední Africe, což byla vzdálenost 8 900 km. Dva letouny Br.19 A2 byly zakoupeny japonskými novinami Asahi Shimbun a osazeny dalšími palivovými nádržemi. S těmito letouny letěli H. Abe a K. Kawachi na trase Tokio-Paříž-Londýn v červenci 1925 na vzdálenost 13 800 km. Mezi 27. srpnem a 25. zářím 1926 letěla polská posádka na trase Varšava – Tokio (10 300 km) a zpět na upraveném letounu Br.19 A2, a to navzdory skutečnosti, že si poškodila jedno ze spodních křídel během cesty. Mezi roky 1927 a 1930 se rumunské, jugoslávské a polské Br.19 zúčastnily leteckých závodů států Malé dohody.  Breguety 19 GR a TR ustanovily několik světových leteckých rekordů, většinou v délce doletu a délky letu bez přerušení. Sérii těchto rekordů odstartoval Arrachart a Lemaitre svým 3 166 km dlouhým letem z Paříže do Villa Cisneros na Západní Sahaře. Let se uskutečnil 2. −3. února 1925 a trval 24,5 hodin. 14. – 15. července 1926 ustanovili nový rekord Girier a Dordilly letem dlouhým 4 716 km z Paříže do Omsku. Překonali je Challe a Weiser 31. srpna – 1. září 1926 letem dlouhým 5 174 km a Costes a Rignot 28. října 1926 letem dlouhým 5 450 km. Od 10. října 1927 do 14. dubna 1928 podnikli Costes a Le Brix let letounem Br.19 GR (pojmenovaným "Nungesser-Coli") cestu kolem světa o délce 57 000 km, ačkoliv mezi městy San Grancisco a Tokio byli přepraveni lodí.  Verze Super Bidon byla postavena speciálně pro transatlantické lety. Letoun byl pojmenován „Point d'Interrogation“. Letci Dieudonne Costes a Maurice Bellonte ustanovili rekord v nepřerušeném letu na nejdelší vzdálenost o délce 7 905 km ve dnech 27. – 29. září 1929 na tomto letounu. 1. – 2. září 1930 pak letěli z Paříže do New Yorku na trase dlouhé 6 200 km, čímž uskutečnili první let přes severní Atlantik z východu na západ letounem těžším než vzduch. Druhý letoun Super Bidon, španělský „Cuatro Vientos“, zmizel někde nad Mexikem i s posádkou, kterou tvořili M. Barberan a J. Collar Serra poté, co uskutečnil transatlantický let ze Sevilly na Kubu ve dnech 10. – 11. června 1933.

Specifikace (Br.19 A2).

"Technické údaje pocházejí z publikace „Encyklopedie letadel světa“".

Uživatelé.

Argentina Belgie Bolívie Brazílie Čínská republika Francie Nezávislý stát Chorvatsko  Japonsko Království Jugoslávie Jugoslávie Persie Polsko  Rumunsko  Sovětský svaz Spojené království Španělské království a Druhá španělská republika  Uruguay Venezuela

Breguet 19 (označovaný také Breguet XIX, Br.19 nebo Bre.19) byl lehký bombardér, průzkumný letoun a letoun určený pro rekordní lety na dlouhé vzdálenosti, který byl navržen a stavěn francouzským leteckým výrobcem Breguet.

The Breguet 19 (Breguet XIX, Br.19 or Bre.19) was a light bomber and reconnaissance aircraft, also used for long-distance flights, designed by the French Breguet company and produced from 1924.


Výskyt.

Klešťanky můžeme najít hlavně v rybnících, jezírkách a mírně tekoucích vodách, ve vesnických nádržích. Charakter výskytu je hlavním rozlišovacím znakem mezi jinak těžko rozeznatelnými druhy klešťanek. Obecně ale lze říci, že je najdeme na mělčinách, ukryté mezi rostlinami.

Druhy.

Klešťanka nejmenší "(Micronecta minutissima)" dosahuje délky 2-2,5 cm. Jedná se o všeobecně rozšířený druh, který se vyskytuje v mělkých, pomalu tekoucích vodách nebo na dně rybníků a jezírek. Její hledání může usnadnit slabé cvrkání, které vydávají hlavně samci v době páření tzv. stridulačním orgánem.  Cymatia coleoptrata je jeden ze zástupců, kteří nemají české druhové označení, v knihách většinou najdete jen označení "klešťanka". Patří k větším zástupcům čeledi Corixidae, jelikož dosahuje velikosti 3,5-4,5 cm. Žije v mělkých pomalu tekoucích vodách či v rybnících a jezírkách, kde vyhledává úkryty mezi kořeny vodních rostlin.  Klešťanka velká "(Corixa punctata)" patří do rodu "Corixa" a představuje nejznámějšího zástupce tohoto rodu. Paradoxně dosahuje délky pouhých 11 mm. Vyskytuje se ve stojatých a mírně tekoucích vodách, kde se buď přichytávají na rostliny nebo žijí přisedlé na dně. Velmi dobře plavou pomocí zadních nohou opatřenými brvami. Mají stridulační orgán, kterým vydávají jemné zvuky, čehož využívají samci k vábení samiček. Na podzim se shlukují do velkých skupin a v těchto koloniích přečkávají zimu.  Callicorixa praeusta patří k nejmenším klešťankám, jelikož dosahuje délky pouhých 7,5 mm. Vyskytuje se poměrně hojně ve stojatých vodách v nížinách a na podhůří, daří se jim dobře ale i v blízkosti lidských obydlí a vesnických jezírkách. Imaga (dospělce) tu můžeme nalézt po celý rok.

Klešťanky jsou vodní živočichové, kteří měří podle druhu od 7 mm do 25 mm. Všechny patří do čeledi klešťankovitých (Corixidae). Na první pohled mohou připomínat znakoplavky nebo člunovky, ale po pečlivějším prozkoumání jsou velmi těžko zaměnitelné. Většina klešťanek má pouze latinský název, české označení je známé jen u několika druhů.

Corixidae is a family of aquatic insects in the order Hemiptera. They are found worldwide in virtually any freshwater habitat and a few species live in saline water. There are about 500 known species worldwide, in 33 genera, including the genus "Sigara".  Members of the Corixidae are known in the United States as water boatmen, a term that is sometimes used in the United Kingdom for "Notonecta glauca", an insect of a different family, Notonectidae, and "Corixa punctata" is the "lesser water boatman".


Klubová kariéra.

Polsko.

Původně začínal dospělý fotbal v ŁKS Łódź, ale přišel do věku, kdy měl nastoupit do armády a tak si ho po pouhém jednom zápase za Łódź vybrala armádní Legia Warszawa. Ve Varšavě se pro něj velmi důležitým stal jeho první trenér, čechoslovák Jaroslav Vejvoda, ten v něm uviděl veliký talent a individuálně se mu věnoval. To přineslo ovoce, s Legií Warszawa se stal dvakrát mistrem Polska (1969, 1970) a jednou získal polský pohár (1973). V sezóně 1969/70 si s Legií zahrál například i semifinále PMEZ (dnešní Liga mistrů). Roku 1974 skončil v anketě Zlatý míč na třetím místě. V letech 1973 a 1974 získal v Polsku ocenění „Fotbalista roku“.

Anglie.

V průběhu kariéry se o něj zajímalo několik velkoklubů v čele s Realem Madrid, milánskými AC a Interem nebo Monakem. Odejít mu však bylo dovoleno až roku 1978, kdy za 100 000 liber přestoupil do Manchesteru City. Tvrdá anglická hra mu ale nesvědčila, často vysedával jen na lavičce nebo s ním trenér experimentoval na hrotu útoku. I tak ale za 3 roky v Anglii stihl v 38 zápasech na záložníka slušných 12 branek.

USA.

V roce 1981 emigroval do Spojených států amerických, kam dostal nabídku od týmu San Diego Sockers. Tam byl opět za hvězdu a nasázel spoustu gólů. Fotbalovou kariéru ukončil v roce 1984. Za stejný klub nastupoval i v lize halového fotbalu a dvakrát s ním ovládl tamní soutěž, v té hrál až do roku 1987.

Reprezentační kariéra.

S polskou reprezentací získal bronzovou medaili na mistrovství světa roku 1974 (dostal se zde do all-stars týmu turnaje) a zúčastnil se i světového šampionátu roku 1978. Má též zlatou medaili z olympijských her v Mnichově 1972 (nejlepší střelec turnaje s 9 brankami) a stříbrnou z Montrealu 1976. Celkem za národní tým odehrál 97 utkání, v nichž vstřelil 41 branek.  Debutoval 24. května 1968 v Chořově proti Turecku (8:0). Poslední zápas v dresu „biało-czerwoných" odehrál v semifinálové skupině MS 1978 v Argentině proti Brazílii (1:3). Po přestupu na „západ" už povoláván nebyl.

Smrt.

V noci z 30. srpna na 1. září 1989 se vracel svým autem z tréninku. Z neznámých důvodů narazil v plné rychlosti do nákladního auta stojícího v odstavném pruhu. Byl na místě mrtvý, byl dokonce tak znetvořen, že ho policie dokázala identifikovat jen podle řidičského průkazu, který u sebe měl. Bylo mu 42 let.

Kazimierz Deyna (23. říjen 1947, Starogard Gdański, Polsko – 1. září 1989, San Diego, USA) byl polský fotbalista. Hrával na pozici ofenzivního záložníka. Je bronzovým medailistou z mistrovství světa a dvojnásobným olympijským medailistou ("zlato a stříbro"). Je považován za největší legendu Legie Warszawa.

Kazimierz Deyna (; 23 October 1947 – 1 September 1989) was a Polish footballer, who played as an offensive midfielder in the playmaker role and was one of the most highly regarded players of his generation, due to his excellent vision.


Historie.

Republikánská garda byla založena 5. května 1848, den po vyhlášení Druhé republiky nově zvoleným Národním shromážděním. Nahrazovala rozpuštěnou "Garde Municipale de Paris", která existovala od roku 1802.  Garda se skládala ze dvou pluků se 118 důstojníky, 2200 pěšími vojáky a 600 jezdci. Financována byla napůl městem Paříží a napůl francouzským státem. Jejími úkoly bylo zajišťovat bezpečnost v Paříži. Během Druhého císařství (1852-1870) se nazývala "Garde de Paris" a v období Třetí republiky do roku 1940 se nazývala "Garde Républicaine de Paris".  Během Prusko-francouzské války 1870/1871 a za Pařížské komuny 1871 utrpěla garda ztráty v bojích. Za druhé světové války byla část gardy převelena do Vichy na ochranu představitelů Vichistického režimu, druhá část zůstala v Paříži. V roce 1978 prezident Valéry Giscard d'Estaing udělil gardě její současný název a předal jí úkoly národní policie.

Členění.

1. pěší pluk.

"1er Régiment d'infanterie" má 830 mužů. Skládá se ze tří čestných rot s celkovým počtem 400 osob, jedné roty o 240 mužích k ochraně francouzského prezidenta, fanfárové jednotky a jedné speciální jednotky. Dále k ní náleží mj. motocyklová jednotka, která slouží při Tour de France a účastní se kaskadérských představení. Členové stráží Elysejský palác v ulici "Rue du Faubourg-Saint-Honoré".

2. pěší pluk.

"2e Régiment d'infanterie" má 1350 mužů. Dvě roty ochraňují ministerstva a čtyři roty obě komory Francouzského parlamentu. Čestná rota má stálou službu v parlamentu, při zvláštních příležitostech mohou být roty roty přiděleny i na velké veřejné akce jako zasedání Francouzské akademie nebo při Filmovém festivalu v Cannes. Dále existuje oddělení k ochraně významných hostů francouzského státu.

Jezdecký pluk.

"Régiment de cavalerie" má 560 vojáků a 500 koní. K jeho úkolům patří doprovod francouzského prezidenta a čestná stráž u státních návštěv. Pluk se rovněž účastní historických vojenských přehlídek.

Orchestre de la garde républicaine.

Orchestr se skládá ze dvou těles s 80 a 40 hudebníky.

Garde Républicaine () je francouzská policejní jednotka národního četnictva se sídlem v Paříži. Tvoří ji dva pluky pěchoty, jeden pluk jezdectva a vojenský orchestr a celkové síle 3200 mužů. K jejím činnostem patří ochrana francouzského prezidenta a reprezentativní a protokolární úkoly.

The Republican Guard () is part of the National Gendarmerie. It is responsible for providing guards of honour for the state and security in the Paris area.  Its missions include guarding important public buildings in Paris such as the Élysée Palace (the residence of the President of the French Republic), the Hôtel Matignon (the residence of the Prime Minister of France), the Palais du Luxembourg (the Senate), the Palais Bourbon (the National Assembly), the Palais de Justice, as well as keeping public order in Paris. Honour and security services for the highest national personalities and important foreign guests, military ceremonies and guards of honour for fallen soldiers, support of other law enforcement forces with intervention teams and staffing horseback patrol stations, particularly for the forests of the Île-de-France region, also are part of its duties.  The close physical protection of the President of the Republic is entrusted to the Security Group for the Presidency of the Republic (GSPR) a mixed police–gendarmerie unit which is not part of the Republican Guard. The guard, however provides counter-sniper teams ("observateurs-contre-tireurs") and intervention platoons ("pelotons d'intervention"). The Republican Guard also represents France at international events at home or abroad. It is twinned with the Red Guard of Senegal.


Příběh.

Seriál se odehrává v New Orleans a soustředí se na trojici původních upírů – sourozence Mikaelsonovy, Klause (Joseph Morgan), Elijaha (Daniel Gillies) a Rebeku (Claire Holt). Během backdoor pilotu (20. díl 4. řady "Upířích deníků") bylo prozrazeno, že Hayley (Phoebe Tonkin) je těhotná a čeká Klausovo dítě. Nyní se Klaus musí zbavit svého dávného chráněnce Marcela (Charles Michael Davis), aby udržel své dítě v pořádku. Rodina Mikaelsonových je tak zapletena do nadpřirozené politiky města, které ovládá právě Marcel.

Produkce.

V lednu 2013 stanice The CW oznámila, že jeden díl ve čtvrté řadě seriálu "Upíří deníky" bude tzv. backdoor pilotem zaměřeným na původní upíry. Odvysílán byl 25. dubna 2013 a již o den později stanice skutečně objednala spin-off "Upířích deníků" s názvem "The Originals". Hlavním tvůrcem se stala Julie Plec, jedna z autorek původního seriálu. Seriál byl natáčen ve městě Conyers v Georgii, štáb však příležitostně zavítal i do skutečného New Orleans.

Vysílání.

První díl seriálu "The Originals" byl na stanici The CW odvysílán 3. října 2014. Již 10. října došlo k objednání dalších tří dílů a 12. listopadu 2013 stanice oznámila, že objednává dalších devět dílů, čímž seriál získal plnohodnotnou sezónu s 22 epizodami. Dne 13. února 2014 byla objednána druhá řada "The Originals", 11. ledna 2015 třetí řada, 11. března 2016 zkrácená čtvrtá a 10. května 2017 zkrácená pátá, která byla o dva měsíce později označena za závěrečnou sérii. Poslední díl seriálu byl odvysílán 1. srpna 2018.

Související seriál.

Během vysílání závěrečné páté řady "The Originals" oznámila v květnu 2018 stanice The CW, že pro sezónu 2018/2019 objednala spin-off s názvem "Odkaz", v němž je hlavní postavou Hope, dcera Klause a Hayley, v podání Danielle Rose Russell.

The Originals je americký dramatický fantasy televizní seriál, jehož autorkou je Julie Plec. Premiérově byl vysílán v letech 2013–2018 na stanici The CW. Celkově bylo natočeno 92 dílů v pěti řadách. Vznikl jako spin-off seriálu "Upíří deníky", naopak z "The Originals" byl dále odvozen seriál "Odkaz".

The Originals is an American fantasy supernatural drama television series that began airing on The CW on October 3, 2013. It is a spin-off from "The Vampire Diaries", existing in the same fictional universe known as The Vampire Diaries Universe. The series follows vampire-werewolf hybrid Klaus Mikaelson as he and his family become embroiled in the supernatural politics of the French Quarter of New Orleans.  On May 10, 2017, The CW renewed the series for a fifth season. On July 20, 2017, it was announced by series creator Julie Plec ahead of Comic Con that the series' fifth season would be its last. The final season began airing on April 18, 2018, and finished on August 1, 2018.


Historie.

Impulsem pro založení muzea se stala muzejní výstava v roce 1984, která představovala historii homosexuálů v Berlíně v období 1850–1950, a byla první takto rozsáhlou výstavou pro veřejnost. Po velkém úspěchu, který výstava měla, bylo založeno sdružení "Verein der Freunde eines Schwulen Museums in Berlin" (Spolek přátel homosexuálního muzea v Berlíně). Muzeum samotné bylo založeno 6. prosince 1985. Hlavním cílem muzea bylo pomocí výstav přibližovat veřejnosti rozmanitost života LGBT osob.  První výstava muzea se konala v září 1987 u příležitosti oslav 750. let Berlína s titulem "750 warme Berliner" (750 teplých Berlíňanů) v prostorách "Allgemeine Homosexuelle Arbeitsgemeinschaft" (Všeobecné homosexuální pracovní společenství) na "Friedrichstraße". O dva roky později muzeum přesídlilo na ulici "Mehringdamm" ve čtvrti Kreuzberg, kde sídlilo do března 2013. Dne 18. května téhož roku otevřelo nové sídlo v ulici "Lützowstraße".

Stálá expozice.

Od prosince 2004 probíhá stálá výstava po názvem "Selbstbewusstsein und Beharrlichkeit. 200 Jahre schwule Geschichte" (Sebevědomí a vytrvalost. 200 let homosexuálních dějin). Představuje strategie, možnosti a problémy homosexuálů, jak vedli obyčejný život, nacházeli stejně smýšlející a organizovali vlastní sítě v období 1790–1990. A rovněž společenské a právní podmínky, jako byl § 175 a s tím spojená omezení, pronásledování a trestání homosexuálů, jakož i úspěchy homosexuálního hnutí.

Dočasné výstavy.

Souběžně se stálou expozicí muzeum organizuje jednorázové výstavy, ve kterých osvětluje jednotlivá období nebo určitý historický vývoj, jako např. "Goodbye to Berlin. 100 Jahre Schwulenbewegung" (100 let homosexuálního hnutí) v roce 1997 nebo "Verfolgung homosexueller Männer in Berlin 1933–45" (Pronásledování homosexuálních mužů v Berlíně 1933–45) o postavení homosexuálů v období nacismu.  Další výstavy přibližují uskupení nebo osobnosti jako Oscar Wilde, Marlene Dietrichová, Rainer Werner Fassbinder, Michel Foucault, Thomas Mann, Ludwig Wittgenstein nebo Pier Paolo Pasolini.

Archiv a knihovna muzea.

Součástí muzea je rovněž archiv, který uchovává, katalogizuje a průběžně doplňuje časopisy vydávané od roku 1986 v Německu, v Evropě i v mimoevropských zemích. Archiv tištěných materiálů obsahuje asi 3000 položek. Jedná se od jednotlivých tisků vydaných vlastním nákladem až po novinové články, které se týkají homosexuality. Další skupinou v archivu je sbírka fotografií, videí, filmů, plakátů, rukopisů, uměleckých děl i písemných pozůstalostí.  Knihovna zahrnuje zhruba 10 000 svazků k tématu homosexualita. Od roku 1987 muzeum vydává vlastní časopis o dějinách homosexuality "Capri".

Schwules Museum (tj. "Homosexuální muzeum") je muzeum v Berlíně, které se specializuje na aspekty homosexuality. Ve své stálé expozici dokumentuje dějiny homosexuality. Od května 2013 sídlí v ulici "Lützowstraße" č. 73 ve čtvrti Tiergarten.

The Schwules Museum (English: Gay Museum) in Berlin, Germany is a museum and research centre with collections focusing on LGBTQ+ history and culture. It opened in 1985 and it was the first museum in the world dedicated to gay history.  The museum archive holds periodicals dating from 1896 and a collection of photographs, videos, films, sound recordings, autographs, art works, and ephemera. Its library holds approximately 20,000 books on homosexuality.