Život.

Narodil se ve městě Aben, v Louisianě, poblíž Donaldsonville a jako dítě se s rodinou přestěhoval do New Orleansu, na jehož ulicích vyrůstal. Hrál na kornet v neworleánských dechových a tanečních orchestrech a také v městské vykřičené čtvrti Storyville. Soubor, který vedl spolu s trombonistou Kidem Orym, byl kolem roku 1910 považován za nejpopulárnější a nejžádanější v New Orleansu. Oliver dosáhl v New Orleansu obrovské oblíbenosti ve všech vrstvách tehdejší společnosti, bez rozdílu rasy a ekonomického postavení. Hrál od černých tančíren, kde se posluchači rekrutovali z řad tvrdě pracujících dělníků, až po oslavy a slavnosti pořádaných bělochy. Zvukový záznam z tohoto období, kdy byl v nejvyšší formě a ohromoval obecenstvo svou technikou, citem pro melodii a kouzly s barvou nástroje, se však bohužel žádný nezachoval.  Podle interview se Stellou Oliverovou, vdovou po Oliverovi, které je archivováno v Tulanském Hoganově jazzovém archivu, byl v roce 1919 zatčen po bitce orchestru kde hrál s místními rváči. To uspíšilo Oliverovo rozhodnutí opustit černošský jih.  Od roku 1922, po putování Kalifornií, se stal se svým Creole Jazz Bandem, který vystupoval v Royal Gardens (později přejnemované na Lincoln Gardens), jazzovým králem Chicaga. Prakticky všichni členové tohoto uskupení pak dále pokračovali ve význačné sólové kariéře. Členy souboru byli Oliver (kornet), jeho chráněnec Louis Armstrong (druhý kornet), Baby Dodds (bicí), Johnny Dodds (klarinet), Lil Hardin (piano) – pozdější Armstrongova manželka, Honore Dutrey (pozoun) a Bill Johnson (kontrabas a bendžo). Ze zvukových nahrávek tohoto orchestru z roku 1923 je možné rozeznat solidní uměleckou improvizační zručnost jeho členů, hrajících v neworleánském stylu a zároveň demonstrují dixielandovou hudbu, určenou pro širší posluchačskou obec.  Ke konci roku 1920 se Oliverův band transformoval do hybridu staré neworleánské jazzové skupiny a národně populárního většího tanečního orchestru a toto uskupení bylo pokřtěno na „King Oliver & His Dixie Syncopators“. Ačkoli trpěl zánětem dásní, který ho při hraní omezoval, zůstal Oliver přes jednu dekádu jedním z nejpopulárnějších hudebníků.  Naneštěstí, Oliverovy obchodní schopnosti byly mnohem menší než jeho hudební nadání. Řada manažerů ho okrádala. Pro svůj orchestr požadoval více peněz než byl Savoy Ballroom ochoten platit a ztratil angažmá. Podobným způsobem ztratil angažmá v proslulém newyorském Cotton Clubu, když chtěl více peněz. Tuto práci pak vzal mladý Duke Ellington a ta ho pak následovně katapultovala ke slávě.  V době Velké hospodářské krize byl krutě postižen i on sám. Přišel o své životní úspory, které měl uloženy ve zkrachovalé Chicagské bance, jeho skupina žila pouze z ruky do úst a nakonec se rozpadla, přičemž Oliver byl ponechán na holičkách v Savannahu v Georgii, kde posléze pracoval jako domovník ve Wimberly's Recreation Hall (526–528 West Broad Street) a posléze zemřel v chudobě v penzionu (508 Montgomery Street).

Práce a vliv.

Jako hráč projevoval velký zájem o změny zvuku své hry. Jednalo se o propagátora používání dusítka při hře na dechové nástroje. Jeho nahrávka "WaWaWa" s Dixie Syncopators mohla být názvem spojována s technikou wah-wah.  Byl známý také jako hudební skladatel, napsal mnoho až doposud stále hraných melodií, včetně takových jako "Dippermouth Blues", "Sweet Like This", "Canal Street Blues" a "Doctor Jazz". Dvě z Armstrongových nejslavnějších nahrávek, "West End Blues" a "Weather Bird", byly Oliverovými skladbami.  Hrál převážně na kornet. V počátcích své kariéry byl silně ovlivněn především Buddy Boldenem. Postupně svojí hrou významně ovlivnil na mnoho mladších hudebníků v New Orleansu a Chicagu, jako byli např. Tommy Ladnier, Paul Mares, Muggsy Spanier, Louis Panico, Johnny Wiggs a obzvláště skvělý Louis Armstrong.  Armstrong nazýval Olivera „Papa Joe“ a uváděl o něm, že byl jeho idolem a inspirací po celý jeho život. Ve svém vlastním životopisu s názvem "Satchmo – My Life in New Orleans", o Oliverovi napsal:  „Bylo mým cílem hrát tak, jako on. Domnívám se, že nebýt Joe Olivera, jazz by nebyl tím, čím je dnes. On sám byl rovněž jeho tvůrcem.“

Ocenění.

Byl uveden jako zakládající člen Gennett Records v síni slávy v Richmondu v Indianě roku 2007.

Joe "King" Oliver, (19. prosince 1885 – 10. dubna 1938) byl jazzový hráč na kornet a vedoucí orchestru. Byl obzvláště vyhlášený svým herním stylem, který byl průkopnický i díky používání dusítka. Byl také významným skladatelem, složil mnoho dodnes hraných melodií, jako např. "Dippermouth Blues", "Sweet Like This", "Canal Street Blues" a "Doctor Jazz". Dvě z proslulých nahrávek Louise Armstronga, "West End Blues" a "Weather Bird", byly Oliverovými skladbami. Jeho vliv byl takový, že Armstrong tvrdil , že nebýt Joe Olivera, jazz by nebyl tím, čím je dnes.

Joseph Nathan "King" Oliver (December 19, 1881 – April 10, 1938) was an American jazz cornet player and bandleader. He was particularly recognized for his playing style and his pioneering use of mutes in jazz. Also a notable composer, he wrote many tunes still played today, including "Dippermouth Blues", "Sweet Like This", "Canal Street Blues", and "Doctor Jazz". He was the mentor and teacher of Louis Armstrong. His influence was such that Armstrong claimed, "if it had not been for Joe Oliver, Jazz would not be what it is today."


Makedonsko - thrácká královna.

Byla dcerou krále Ptolemaia I. Sótéra (což znamená "zachránce"), zakladatele helénistického státu v Egyptě, a jeho druhé manželky Bereniky I.  Ve věku 15 let byla Arsinoé II. provdána za krále Lýsimacha z Thrákie, kterému porodila tři syny, Ptolemaia, Lýsimacha a Philipa. Aby dosadila své syny na trůn, obvinila Lysimachova prvního syna Agatokla z velezrady a ten byl následně popraven jedem.  Po Lýsimachově smrti v bitvě v roce 281 př. n. l. prchla do Kasandry v Řecku a provdala se za svého nevlastního bratra Ptolemaia Kerauna, syna Ptolemaia I. a jeho první ženy Euridiky. Sňatek se konal z politických důvodů, neboť si oba činili nároky na makedonsko - trácký trůn (v době své smrti vládl oběma územím Lýsimachos a rozšířil svoji moc také do jižního Řecka). Jejich vztah však nikdy nebyl dobrý.  Jak se Ptolemaios Keraunos stával čím dál více mocnějším, rozhodla se Arsinoé, že je čas ho zastavit a konspirovala proti němu spolu se svými syny. To přinutilo Ptolemaia zabít dva z jejich synů, Lýsimacha a Philipa, zatímco nejstaršímu Ptolemaiovi se podařilo uprchnout a plavit se na sever, do království Dardanů. Arsinoé odešla do Alexandrie, kde hledala ochranu u svého bratra Ptolemaia II.

Egyptská královna.

V Egyptě pokračovala v intrikách a pravděpodobně podnítila obvinění a odchod do exilu první ženy svého bratra, Arsinoé I. Egyptské. Arsinoé II. se poté za svého bratra provdala. Díky tomuto sourozeneckého vztahu dostali oba od Řeků přívlastek "filadelfoi" ("milující sourozence").  Sdílela všechny bratrovy tituly a očividně měla velký vliv. Byla jí věnována města, vlastní kult (což bylo egyptským zvykem) a objevila se na mincích. Velkou měrou zasahovala do zahraniční politiky, včetně Ptolemaiova vítězství v první syrské válce (274 - 271 př. n. l.) mezi Egyptem a říší Seleukovců na Středním Východě.  Po její smrti na ni Ptolemaios II. stále odkazoval v úředních dokumentech a stejně tak podporoval její kult a vydával mince s jejím portrétem. Také založil uctívání Arsinoé jako bohyně, což byl chytrý tah, protože tímto rovněž založil svůj vlastní kult a byl uctíván jako bůh.

Arsinoé II. (316 př. n. l. - červenec 270 př. n. l.) byla královna Thrákie a Makedonie a později společně se svým bratrem a manželem Ptolemaiem II. Egyptským spoluvládkyně Egypta.

Arsinoë II (, 316 BC – unknown date between July 270 and 260 BC) was a Ptolemaic queen and co-regent of the Ptolemaic Kingdom of ancient Egypt.  Arsinoe was queen of Thrace, Anatolia and Macedonia by marriage to King Lysimachus and co-ruler of the Ptolemaic Kingdom with her brother-husband, Pharaoh Ptolemy II Philadelphus. Arsinoe was given the unprecedented Egyptian title "King of Upper and Lower Egypt", marking her a full pharaoh.


Život a učení.

Působení v Paříži.

Narodil se v Padově někdy mezi léty 1275–1280. V Paříži studoval medicínu, filozofii a teologii. Stal se profesorem teologie (1312) a v roce 1313 rektorem pařížské Sorbonny. Zde se seznámil s učením Aristotela a Averroa i s názory stoupenců silné nacionální francouzské monarchie. Když se rozpoutal boj mezi papežem Janem XXII. a císařem Ludvíkem IV. Bavorem, postavil se rozhodně na stranu císaře Ludvíka a učinil tak bez ohledu na skutečnost, že papež Jan XXII. v roce 1324 Ludvíka Bavora exkomunikoval.

Spis „Defensor pacis".

V Paříži vznikl roku 1324 jeho nejvýznamnější spis "Defensor pacis" [Obránce míru], který napsal snad za spoluúčasti svého přítele Jana z Jandunu. V tomto díle je vše podstatné z politické a náboženské teorie, co dělí dobu moderní od středověku, je v něm převrácen tradiční středověký myšlenkový svět a církevní pořádek.  „Obránce míru" se spis nazývá z toho důvodu, že v něm obsažené zásady prý mohou vést k míru. Namísto tradičního učení, že královská moc pochází od boha, se ve spisu tvrdí, že nositelem veškeré moci světské i církevní je suverénní lid a na církvi nezávislý stát. Nejvyšší církevní instancí je vrchností svolaný všeobecný koncil. Církev má být nemajetná a působit jen na poli duchovním. Papežův primát znamená jen čestné prvenství a nezakládá se na božím ustanovení.  Papež Jan XXII. prohlásil několik vět z tohoto spisu za kacířské, jeho autory exkomunikoval (1327), jejich díla zapověděl. Papež Klement VI. později prohlásil, že „nikdy nečetl horšího kacíře nad tohoto Marsilia Padovského."

Pod ochranou Ludvíka Bavora.

Poněvadž spis „Defensor pacis" vzbudil hned po svém zrodu zásadní odpor církevních kruhů, uchýlil se Marsilius již na jaře 1326 do Norimberka pod ochranu císaře. Papež Jan XXII. pak vydal edikt, v němž Ludvíka Bavora odsoudil i za to, že bludaře Marsilia z Padovy a Jana z Jandunu s jejich bludařskou knihou "Defensor pacis" chrání.  Marsilius se stal císařovým poradcem a lékařem. V letech 1327–1328 podnikl Ludvík tažení do Itálie, aby se dal v Římě korunovat. Marsilius byl jmenován vikářem v Římě a zúčastnil se i Ludvíkovy císařské korunovace. Byl patrně i iniciátorem pokusu císaře Ludvíka o sesazení papeže Jana XXII. a o nastolení vzdoropapeže Mikuláše V. Tento vzdoropapež jmenoval Marsilia v roce 1328 milánským arcibiskupem.  Po návratu císaře z Itálie setrval Marsilius pod jeho ochranou až do své smrti (asi 1342–1343, místo nejisté). V době pobytu u císařského dvora vznikly i jeho další spisy: "Defensor minor" [Menší obránce], "Tractatus de translatione Imperii" [Traktát o přenesení císařství], "Tractatus de iurisdictione imperatoris in causis matrimonialibus" [Traktát o císařově právu v manželských sporech]. Tyto práce měly za cíl zdůvodnit posílení císařských pravomocí proti nárokům papežů.

Marsilius a Lucemburkové.

Na přelomu let 1341–1342 vyvrcholilo úsilí císaře Ludvíka Bavora oženit svého syna markraběte Ludvíka s Markétou Korutanskou. Ta však byla provdána za Jana Jindřicha, syna českého krále Jana Lucemburského. Markéta tedy obvinila Jana Jindřicha z impotence a ze sexuální zvrhlosti. Císař Ludvík pak manželství Markéty s Janem Jindřichem ze své pravomoci zrušil a oženil s Markétou svého syna. Císař prohlašoval, že rozhodl „v souladu s božským zákonem" a přisuzoval si tudíž moc, jakou měl podle tehdy uznávaných norem pouze papež. Byl si však vědom závažnosti svého činu, a proto si vyžádal od učenců, kteří žili pod jeho ochranou, odborné posudky o této záležitosti.  Marsilius napsal na konci roku 1341 nebo na začátku roku 1342 spis "Tractatus de iurisdictione imperatoris in causis matrimonialibus" [Traktát o císařově právu v manželských sporech], ve kterém se pokusil ospravedlnit císařův postup a tvrdil, že rozvod manželství náleží vrcholné moci světské, a nikoli církevní.  Lucemburkové ani papež tento rozvod ovšem neuznali. Kdyby se Marsilius dostal do rukou Lucemburků, kteří celou tuto aféru považovali za pohanu svého rodu, jistě by se mu zle vedlo. K církevnímu rozloučení zmíněného manželství došlo až v roce 1349, aby se Jan Jindřich mohl oženit s Markétou Opavskou; s tou pak měl šest dětí.

Warzone je stolní, strategická, válečná hra miniatur vycházející ze světa Mutant chronicles. Hraní není pouze o simulování bitev z daleké budoucnosti, ale také o sběratelství a modelářství. Celkem je možno hrát za patnáct různých armád, které lze rozdělit na strany dobra a zla. První edice pravidel a modelů vyšla v Česku roku 1992. V současné době už se jedná o „mrtvou“ hru. Nepořádají se žádné oficiální turnaje a ani nejsou vydávány nové modely nebo zdokonalována pravidla.

Warzone is a tabletop miniature wargame based on the Mutant Chronicles universe and role-playing game. It features squad-based combat at a skirmish level, although vehicles and large models were introduced in later supplements to the main rule book.  "Warzone" was originally produced by the Swedish company Target Games. The rights to the "Warzone" brand were acquired by Paradox Entertainment in December 1999, in the wake of a complicated restructuring of Target Games and its child companies. "Warzone" has since gone out of print.  As of 2020, there is still an active fandom of gamers promoting "Warzone" and its sister game "Chronopia".


Příběh.

Země na konci 23. století pomalu umírá. Neexistují žádné státy a národy. Vše nahradily všemocné megakorporace. Vůdci korporací z bezpečí svých vysokých věží spřádají plány, jak opustit zničenou planetu. Za nepředstavitelných nákladů jsou stavěny obrovské archy čnící k obloze. Země byla pomalu drancována, aby mohl být tak smělý plán uskutečněn. Když přišel den exodu vybraní občané korporaci se nalodili do svých lodí a opustili rodnou platetu. Miliardy lidi zůstaly na zdevastovaném povrchu a zbyla jim jen nenávist ke korporacím. Potomci zakladatelů megakorporací se vylodili na místech předem pro ně připravených. Každá korporace měla svou vizi dokonalého světa, kterou chtěla naplnit. Hrdí pionýři Kapitolu se zmocnili úrodných plání Marsu. Vstoupili na Měsíc a začali budovat Lunu, nejskvělejší město sluneční soustavy. Budovatelé Bauhausu se usadili na Venuši. Bojovali proti mocným nestvůrám a nepříznivým podmínkám a vytváří nový, dokonalý svět řádu. Ctnostní občané Mishimy vyhloubili své jeskynní města pod rozpálenými pouštěmi na Merkuru. Obrovská podzemní města se zaplnily lidmi. Imperiál se snažil vydobýt si své místo v už tak přeplněné Sluneční soustavě a posílal velké svazy Conquistadorů, aby zabírali území po celém vnitřním systému a prozkoumávali dosud neznámá území asteroidů a vnějšího systému. Megakorporace vytvořily nejskvělejší civilizace, jaké kdy lidstvo vidělo. Ale zlaté časy měly brzo skončit. Conqiustadoři Imperiálu dosáhli Pluta a odkryli na něm tajemnou temnou desku. A tak byla na svět vypuštěna Černá symetrie a začala se roztahovat po sluneční soustavě. Jako první zamořila všechny stroje. Nejdokonalejší technologické systémy začaly selhávat. Lidstvo se ocitlo v dobách temna. Vše se hroutilo a pro vůdce korporaci nebylo nic snazšího než svalit vinu na ostatní. A tak začala válka korporací. Spojenectví se uzavírala stejně snadno, jako se vzápětí porušovala. Do této temné doby vstoupil muž naděje a vize jménem Nathaniel Durand. Měl se stát prvním Kardinálem Bratrstva. Bratrstvo hlásalo cestu míru. Durand sjednotil korporace a ukončil nesmyslné války. Mír však neměl trvat dlouho. Tajně vyslaná skupina conquistadorů přistála na desáté planetě Neru a objevila zde podivnou pečeť. Jejím rozlomením byla na svět vypuštěna Černá legie, jejíž démonické armády začaly šířit zkázu všude tam, kam vkročily. Staré sváry se opět vynořily na povrch a začala všeobecná válka.  Lidé této megakorporace pocházejí z dálného východu, hlavně z Japonska a Číny. Po velkém exodu ze Země se usídlili na planetě Merkur. Zřízením se korporace podobá tradičnímu Japonsku. Jejich hlavní specialitou je boj zblízka a velká mobilita, která nahrazuje menší odolnost vojáků. Pokud se dostanou k nepříteli na dosah svých ceremoniálních mečů, způsobí protivníkovi obrovské ztráty.  Tvoří jej původní obyvatelé Commonwealthu, tedy zemí britské koruny. Jejich novou domovinou je pás asteroidů. Jedná se o velké společenství klanů spojených pod jednou korunou. Mají ze všech korporaci nejvariabilnější armádu. Věrnost královně přísahají také divocí Wolfbaneovci, podobní dávným Skotům, kteří přijali za svůj klanový způsob života.  Původně evropská megakorporace se usídlila na Venuši. Vládnou jí čtyři vévodské rody, původem z Německa, Itálie, Ruska a Francie. Jejich vojenská síla spočívá v kvantitě, kvalitní výzbroji a těžké palebné síle. V rukou zkušeného hráče velmi nebezpeční.  Byl založený ve Spojených státech a stojí na hodnotách demokracie, akcionářství a svobodného podnikání. Mají vysoce organisovanou armádu s velkým výběrem speciálních jednotek. Disponují nejsilnějším letectvem ve hře. Jsou však slabší v boji zblízka.  Nově vzniklá korporace založená až po Velkém Exodu. Vědci Kybertroniku, navzdory nevůli Bratrstva, znovuobjevili a využili možnosti propojení strojů a lidí. Výsledkem jsou jejich mechaničtí vojáci. Výsledkem je nejkvalitnější, nejvšestranější a nejnákladnější armáda ve hře.  Nábožensky orientovaná korporace vzniklá pouze kvůli boji s Černou legií. Snaží se sjednotit ostatní korporace k boji proti silám Temnoty. Mystici bratrstva ovládají Umění, světlou magii, kterou ničí stoupence Temnoty a posilují a léčí vlastní vojáky. Kardinál sídlí na Luně, odkud koordinuje pokračující boj proti Temnotě. Velmi silní, hlavně v boji proti legii.

Kmeny Temného Edenu.

Po staletích, kdy byl povrch Země po velké katastrofě naprosto nevhodný k životu se přeživší lide pomalu odvažují vylézat ze svých podzemních úkrytů a prozkoumávají nový svět. Mnoho lidí zahynulo, ale veškerý život se stále vyvíjí, aby obstál v nových podmínkách. Přeživší lidé se stali drsnými a otužilými válečníky kdykoliv připravenými bránit své domovy proti nepřátelům.  Jejich říše se rozkládá na území dnešního Ruska. Mají nejpočetnější armádu a nejrozvinutější průmysl.  Kočovníci původem z blízkého východu. Žijí na hřbetech svých mamutů temnoty, na kterých také vyjíždějí do bitev.  Jejich domovina se rozkládá na území dnešní Francie. V dobách, kdy ostatní kmeny přečkávali v podzemních krytech, byli jejich předci nuceni zůstat na povrchu. Jako jediní se plně adaptovali a dokonce se jim daří. Mohou dýchat edenský vzduch bez plynové masky, aniž by jim hrozila jakákoliv újma na zdraví.  Luteráni se během exodu nedostali do obrovských arch a byli nuceni zůstat na Britských ostrovech. Během pohromy se Anglie spojila se starým kontinentem, když se část atlantského oceánu vypařila. Aby mohli přežít na povrchu, podstupují luteránské děti hrozný chirurgický zákrok, kdy je jim vyoperována nosní chrupavka a sešity ústa díky čemuž mají luteráni dokonale hladkou tvář. Do krku je dítěti následně voperována malá krabička, kterou dýchají a přijímají potravu. Luteráni vymysleli složitou formu posunkové řeči, aby se mohli dorozumívat i bez úst. Poslední generace navíc získali omezené telepatické schopnosti.  Apoštol války, Pán Černé technologie, 2. apoštol  Apoštol prázdnoty, Vládkyně kouzel, 1. apoštol  Apoštol bláznovství, Pán vizí, 3. apoštol  Apoštol zkaženosti, Pán všeho nečistého, Velký Poskvrnitel, 5. apoštol  Pán nevraživosti, Princ lží, 4 apoštol

Marsilius z Padovy (latinsky Marsilius Patavinus, italsky "Marsilio" nebo "Marsiglio da Padova"; c. 1275/1280 – c. 1342/1343) byl italský humanistický myslitel, ovlivněný učením filozofa Averroa. Vytvořil světskou, proti papežské teokracii zaměřenou koncepci státu a politiky, dle níž je lid suverénním nositelem moci a státní moc je nezávislá na církevní moci.

Marsilius of Padua (Italian: "Marsilio" or "Marsiglio da Padova"; born "Marsilio dei Mainardini" or "Marsilio Mainardini"; c. 1275 – c. 1342) was an Italian scholar, trained in medicine, who practiced a variety of professions. He was also an important 14th-century political figure. His political treatise "Defensor pacis" (The Defender of Peace), an attempt to refute papalist claims to a "plenitude of power" in affairs of both church and state, is seen by some authorities as the most revolutionary political treatise written in the later Middle Ages. It is one of the first examples of a trenchant critique of caesaropapism in Western Europe.


Název a datace spisu "Orthographia Bohemica".

Autorství ani přesná datace spisu, známého pod jménem "Orthographia Bohemica" (O českém pravopise), nejsou jisté. Za autora bývá považován Jan Hus, rok vzniku spisu je pravděpodobně 1406 nebo 1412. Obojí bylo ovšem stanoveno na základě historického a filologického bádání, původní prameny tyto údaje neobsahují.

Obsah spisu.

Účelem tohoto pojednání je zjednodušit a sjednotit český pravopis, aby bylo možno „zřetelně a snadněji“ číst a psát. Namísto pravopisu spřežkového, ve kterém byla jedna hláska mnohdy vyjadřována několika písmeny, nabízí pro češtinu pravopis diakritický, kde jedno písmeno označuje vždy jen jednu hlásku a odlišná kvalita příbuzných hlásek (např. "r" a "ř") je označena rozlišovacími (tj. diakritickými) znaménky. Stručně je možné shrnout pravopisné změny obsažené ve spisu "Orthographia Bohemica" takto:  Jednoduchost a revolučnost pravopisu "Orthographia Bohemica" vyjde najevo, uvedeme-li zde jako příklad varianty zápisu hlásky "ř", jak je uvádí ve své historické mluvnici Jan Gebauer. "Ř" se v rukopisech před Husem psalo všemi těmito spřežkami: "rz" – "rrz" – "rs" – "rzs" – "rzss" – "zr" – "sr" – "rzs" – "rzz". Některé spřežky byly víceznačné, např. dvojité ss se mohlo číst jako "s", "š", "z" nebo "ž". Dlouhé samohlásky se pak buď psaly bez označení délky, nebo se psaly dvojitě (někdy se druhé písmeno nadepsalo), případně se označovaly nejednotně různými čárkami či jinými znaménky. Tak například "é" se psalo takto: "e" – "ee" – " é" – "ě". Nedalo se ani předpokládat, že týž písař bude důsledně užívat „své“ spřežky; často jejich užití kolísá v jediném rukopisu.

Význam a vliv "Orthographia Bohemica".

"Orthographia Bohemica" je prvním známým spisem, ve kterém se podobná pravopisná úprava navrhuje pro slovanský jazyk. Není dodnes plně objasněno, odkud Jan Hus (byl-li autorem) čerpal pro toto dílo inspiraci. Uvažuje se v této souvislosti např. o hebrejštině, o dánských učencích působících na Sorboně či o dopisech svatého Jeronýma, zcela jistě se dá předpokládat dobrá znalost soudobého písařského úzu (z něj byla nejspíše přejata čárka pro označení dlouhé samohlásky). Podle studie F. V. Mareše byla podnětem k sepsání "Orthographia Bohemica" znalost hlaholice, užívané charvátskými mnichy v klášteru Na Slovanech. Významnost spisu spočívá v tom, že diakritická znaménka uspořádal do soustavy, která svým logickým uspořádáním a praktickou využitelností daleko překročila jak úzus své doby, tak i doby pozdější.  Uvedený pravopis v době, ve které byl napsán, totiž nebyl všeobecně přijat. Změna úzu nastávala postupně až se zavedením knihtisku, výrazně se projevila po vydání tzv. Náměšťské mluvnice (1533); u písařů se ovšem změny prosazovaly pomaleji než v tištěných knihách. Ani v 16. století ovšem nedbali tiskaři a písaři předpisů "Orthographia Bohemica" a nadále zachovávali např. některé spřežky (např. ss pro š), v jejich užívání ale byli již o poznání jednotnější.

Nález a vydání.

Spis "Orthographia Bohemica" nalezl František Palacký dne 13. srpna 1826 v Třeboni. Veřejnost byla s existencí tohoto díla seznámena o rok později, v prvním čísle nově založeného Časopisu společnosti vlastenského Museum v Čechách, avšak k jeho vydání došlo až po dalších bezmála třiceti letech. Latinský text s překladem vyšel r. 1857 ve Slavische Bibliothek ve Vídni zásluhou A. V. Šembery, který tehdy působil na tamní univerzitě jako profesor českého jazyka a literatury. Rok nato pak v Praze v pátém svazku „Mistra Jana Husi sebraných spisů“ vychází český překlad s krátkým úvodem Václava Flajšhanse, dodnes poslední vydaný český překlad tohoto spisu. Latinské znění bylo pak vydáno ještě dvakrát: poprvé v nezměněné Šemberově edici v novém vydání Slavische Bibliothek v Amsterdamu r. 1965, podruhé s německým překladem a s novým komentářem r. 1968 ve Wiesbadenu v nové edici J. Schröpfera.  Latinský text Šemberův vycházel zřejmě jen z Palackého opisu třeboňského rukopisu, Schröpfer pak podává nové opravené (byť ne bezchybné) vydání třeboňského rukopisu. Kritickou edici třeboňského rukopisu i excerpt vydala spolu s českým a anglickým překladem traktátu v roce 2019 Kateřina Voleková.

Zachované rukopisy.

Husův autograf spisu "Orthographia Bohemica" se nedochoval. Jediný jeho úplný opis, který máme k dispozici, sepsal mnich Oldřich Kříž z Třeboně (právě tento opis nalezl pak Palacký). Jeho stáří nelze přesně určit; samotný opis "Orthographia Bohemica" datován není, pouze na jeho konci je uvedeno denní datum "In die Leonardi", tj. 6. ledna, které ovšem může znamenat jak datum dokončení původního spisu, tak i dokončení opisu Oldřichem Křížem. V jednom svazku s "Orthographia Bohemica" se ovšem nachází více děl, z nichž některá datována jsou: tři z nich nesou letopočet 1459, jedno pak 1457. Spisy nejsou řazeny chronologicky, a tak vodítko k určení stáří rukopisu "Orthographia Bohemica" je jen velmi přibližné.  Kromě uvedeného Křížova rukopisu máme k dispozici ještě excerpta uložená v Archivu Pražského hradu. Z jejich srovnání s rukopisem Oldřicha Kříže (viz článek Anežky Vidmanové) vyplývá, že třeboňský rukopis je na mnoha místech nespolehlivý.

Orthographia Bohemica (O českém pravopisu) je anonymní latinský spis z počátku 15. století, ve kterém je pro češtinu vůbec poprvé navržen diakritický pravopis. Za možného autora "Orthographia Bohemica" je považován Jan Hus.

De orthographia bohemica () is a Latin work published between 1406 and 1412. It is attributed to Charles University rector and reformer Jan Hus. The book codified the Czech language's modern spelling and orthography and had decisive impact on the orthography of a number of other European languages.  "Orthographia bohemica" was the first known document in which spelling reforms were suggested for a Slavic language. It introduced, among other reforms, the diacritic signs ´ and ˇ which are now besides Czech used in the Baltic languages Lithuanian and Latvian, in other Slavic languages like Croatian, Slovak, Slovenian and partly Polish, and in several other European languages.


Struktura plotének.

Ploténka se skládá z elastického rosolovitého jádra ("nucleus pulposus") a vrstev, chrupavčitých prstenců ("anulus fibrosus"), které tvoří vnější vazivový prstenec. Míra elasticity ploténky je závislá na obsahu vody v ploténce. Čím je ploténka objemnější, tím lépe tlumí tlakovou zátěž na postranní meziobratlové klouby a její odpružení je účinnější.

Časté úrazy.

Vyklenutí ploténky.

Při dlouhodobém nesprávném držení těla dochází k negativním klínovitým deformacím. V 98 % dochází k těmto vyklenutím mezi 4. a 5. bederním obratlem nebo mezi 5. obratlem a 1. obratlem křížové kosti.  Měkké rosolovité jádro se při vyklenutí ploténky posunuje různými směry, což má za následek namáhání a protahování vláken prstence. Pokud se ploténka vyklenuje směrem k míše, může dojít k útisku míchy, resp. k radikulárnímu dráždění, projevujícímu se bolestí zad, poruchou citlivosti či brněním na vnější straně stehna a bérce.

Výhřez ploténky.

V určitých případech může dojít až k prasknutí prstence obklopujícího rosolovité jádro a jádro je vytlačeno ven. V závislosti na míře vyhřeznutí ploténky může docházet k dráždění nervů, které se projevuje vyzařováním bolesti nebo vystřelováním do dolních končetin. Tento stav může v případě vážného zranění způsobit znehybňující bolest a člověk musí zaujmout úlevovou polohu. Pokud výhřez utlačuje míchu, může působit znehybnění dolních končetin a je třeba vyčkat na úlevu v leže při dostatečném příjmu tekutin a prohloubené ventilaci. Někdy je třeba podstoupit operativní zákrok.

Prevence postižení.

Stav plotének velmi závisí na pohybové aktivitě člověka, způsobu dechu a zaujímání správných poloh při namáhavých činnostech a sportu. Zvýšená zátěž, zejména při nadváze a chybných pohybových vzorcích přispívá značně k výhřezu plotének. Pro prevenci postižení, např. u sedavého způsobu života (počítač, dlouhé řízení) jde hlavně o časté vstávání a prohýbání, prodýchání, chůzi, jemné vyvěšení páteře apod. Do jisté míry pomáhají myorelaxační léky, avšak příčinnou terapii skýtá spíše kineziologické vyšetření a manuální fyzioterapie.

Meziobratlová ploténka či méně často meziobratlová destička ("discus intervertebralis") je elastická tkáň, která je hlavním odpružujícím systémem páteře (vedle esovitého tvaru páteře). Ploténka, spolu s párovými klouby po svých stranách, spojuje páteřní obratle. Ploténku tvoří dvě části - jádro ("nucleus pulposus)" a prstenec ("anulus fibrosus)."  Ploténka je avaskulární tkáň, tzn. není vyživována cévami. Vlivem neustálého tlakového působení v ní však dochází k absorpci míšní tekutiny, což ji potřebným způsobem výživuje.  Zdravé ploténky jsou uzpůsobeny pro odpružení vzpřímené polohy člověka. Ta představuje zátěž až 100 kg ve stoji, cca 140 kg v sedě, a až 250 kg v předklonu. V horizontální poloze (v leže) tento tlak klesá na cca 25 kg. Právě pro tyto tlaky je významný správný postoj a držení těla. Svůj význam má i správný dechový stereotyp - brániční dech, který svou expanzí břišní dutiny ploténkám ulevuje.

An intervertebral disc (or intervertebral fibrocartilage) lies between adjacent vertebrae in the vertebral column. Each disc forms a fibrocartilaginous joint (a symphysis), to allow slight movement of the vertebrae, to act as a ligament to hold the vertebrae together, and to function as a shock absorber for the spine.


Popis.

Tělo rybenky je ploché, protáhlého tvaru, 0,8 až 2,0 cm dlouhé, pokryté stříbrošedými šupinkami. Z oblasti hlavy vybíhají dva tykadlovité útvary. Konec těla opatřen trojicí přívěsků (dva štěty a jeden paštět) připomíná svým vzhledem jakýsi ocásek.  Rybenka je aktivní v noci, kdy se vydává za potravou. Přemisťuje se rychlým během přerušovaným náhlými krátkými zastávkami. Vyhýbá se přímému slunečnímu světlu. Je-li účinkům světla náhle vystavena, snaží se rychle ukrýt ve stínu.

Biologie.

Výskyt.

Rybenka obývá všechny světadíly včetně ostrovů v Tichomoří. Jako vlhkomilný druh je vázána na prostředí o 75 až 95% relativní vlhkosti.  V přírodě vyhledává vrstvy spadaného listí nebo štěrbiny pod kameny. V zástavbě lidských sídlišť lze na rybenku narazit ve sklepech, koupelnách, garážích, toaletách a podkrovních prostorách. Vyskytuje se i pod nábytkem či v knihách.  Z evolučního hlediska se soudí, že rybenky se na světě objevily dříve než švábi.

Rozmnožování.

Sameček rybenky vytvoří spermatofor v podobě hedvábného vlákna a uloží ho do země, odkud ho sebere samice. Oplodněná vajíčka klade samička do nejrůznějších štěrbin v místech, kde se teplota pohybuje mezi 22 až 27 °C. Vajíčka jsou kladena jednotlivě nebo v malých skupinkách po dvou až třech. Za svůj život samička takto naklade až 100 vajíček. Vývoj vajíčka trvá 3 až 6 týdnů v závislosti na teplotě. Teplota prostředí ovlivňuje též další vývoj vylíhnutých nymf. Nymfy se podobají dospělým jedincům, jsou však menší.  Rozmnožování rybenky probíhá ve vhodném prostředí nezávisle na ročním období.

Potrava.

Rybenky se živí převážně organickými látkami rostlinného původu s obsahem sacharidů a proteinů. Součástí jejich jídelníčku tak mohou být listy papíru, lepidlo, tapety, fotografie, oblečení, ale i cukr, mouka apod.

Predátoři.

Rybenky jsou loveny škvory, stonožkami, někdy i pavouky.

Vztah k člověku.

Rybenky jsou vnímány jako domácí škůdci, poněvadž mohou poškodit vybavení domácností. Mohou kontaminovat potraviny, do kterých se dostanou. Nepatří však k přenašečům žádné pro člověka nebezpečné choroby.

Rybenka domácí ("Lepisma saccharina") je bezkřídlý druh hmyzu, který nese jméno podle tvaru a povrchu těla pokrytého stříbřitými šupinkami. Patří k běžným obyvatelům lidských příbytků. Jedná se o kosmopolitní druh.

A silverfish ("Lepisma saccharina") is a small, primitive, wingless insect in the order Zygentoma (formerly Thysanura). Its common name derives from the animal's silvery light grey colour, combined with the fish-like appearance of its movements. The scientific name ("L. saccharina") indicates that the silverfish's diet consists of carbohydrates such as sugar or starches.


Etymologie.

Jméno Tiglatpilesar bylo jménem trůnním - bylo králi dáno při jeho nástupu na trůn, ne při jeho narození. V překladu jméno znamená "Má víra je v synu Ešařině". Jméno je v historických záznamech uváděno v několika různých variantách. V Bibli je označován jako Tiglatpilesar (2. Kniha Kronik 28:20) a také jako Pul (1. Kniha Kronik a 1. kniha královská 15:19,20). Druhé jméno je podobné jménu Pulu, které mu bylo připisováno v pozdějších letech jako babylonskému králi. Protože však žádný zdroj uvádějící jméno "Pul" nepochází z Tiglatpilesarova období, není jisté zda toto jméno bylo užíváno již za jeho života.

Původ.

Původně guvernér města Kalchu, Pulu byl generálem který uzmul asyrský trůn od dvou legitimních následníků. V nápisech uvádí, že je synem Adadnirára III., ale i kdyby to byla pravda, není to možné prokázat. Obsadil trůn během občanské války, 13. ijaru 745 př. n. l. (asyrský dopis uvádí, že ""třináctého dne měsíce Airu Tiglapilesar usedl na své místo na trůnu")". Důsledkem Puluova uzurpnutí moci cestou krvavého puče bylo vyvraždění královské rodiny a ustanovení imperiální budoucnosti pro asyrské království.

U moci.

Asyrská dominance na Blízkém východě byla Tiglatpilesarovou vojenskou reformou (viz "Reforma" níže) a jeho dobyvatelskými taženími výrazně utužena. Po nástupu na trůn obsadil již během prvního roku své vlády Babylonii, ""od Dur-Kurigalzu, Šamašova Sipparu...města Babylonská po řeku Uqnu - po břehy Dolního moře"" (název pro dnešní Perský záliv), a ustanovil tam guvernérem svého eunucha. Dále v průběhu prvních let u moci porazil království Urartu (oblast v dnešní Arménii), pod jehož nadvládu (zvláště za vlády Sarduri II.) se dostaly oblasti severní Mezopotámie a Sýrie. Dále úspěšně bojoval s Médy a pokračoval ve výbojích proti Sýrii, Fénicii a novochetitské říši. Roku 740 př. n. l. dobyl po třech letech obléhání město Arpad. I zde ustanovil jednoho ze svých eunuchů správcem provincie a donutil další syrské město Hamá k placení poplatků. Jak uvádějí soudobé asyrské nápisy, v pátém roce vlády (r. 740 př. n. l.) porazil Azarijáše (Uzijáš), krále Judska (Bible, 2.kniha kronik 26). Roku 733 př. n. l. jeho armády dobyly pobřeží Středozemního moře obývané Pelištejci, zničily Damašek (732 př. n. l.) a okupovaly většinu Izraele, přičemž ze severních regionů se staly asyrské provincie. Podle královských dokumentů Tiglatpilesara III. byla velká část obyvatel dobytých území "přemístěna" do jiných částí asyrského impéria, což bylo běžně praktikováno i jeho předchůdci.  V říjnu 729 př. n. l. dosáhl Tiglatpilesar úplné kontroly nad Babylónem, když zajal babylonského krále Nabu-mukin-zeriho (ABC 1 Kol.1:21) a nechal se korunovat jako "Král Pulu Babylonský".

Záznamy v Bibli.

Biblické záznamy (v souladu s asyrskými údaji) popisují jak Tiglatpilesar III. vynutil platbu tributu ve výši 1000 talentů stříbra od izraelského krále Menahema (2.Král. 15:19) a porazil jeho následníka Pekaha (15:29). Pekah uzavřel spojenectví s aramejským králem Rezinem proti judskému králi Achazovi (v Asýrii znám jako "Jahu-chazi"). Achaz se proto obrátil se žádostí o pomoc (podloženou chrámovým zlatem a stříbrem) na asyrského monarchu. Tiglatpilesarova odpověď byla rázná: dobyl Damašek, popravil Rezina a deportoval Aramejce do "Kiru" (Kerak). Také obsadil severní polovinu Izraele a deportoval Rubenity, Gadity a Manašské do Halahu, Haboru, Hary a do povodí řeky Gozan (1. kniha kronik 5:26). Přes spojenectví prokazatelně způsoboval problémy i Ahazovi (2. kniha kronik 28:20).

Reformy.

Po nástupu na trůn Tiglatpilesar začal různé reformy v mnoha oblastech správy asyrského státu, které přežily i asyrskou nadvládu nad Blízkým Východem. Jednou z prvních provedených reforem bylo omezení moci vysokých asyrských úředníků, která narostla během vlád jeho předchůdců. Úředníci jako Šamši-ilu (který byl prominentem od vlády Aššur-niráriho, a vlastnil titul turtanu - vládnoucí místodržící) často vedli své vlastní kampaně a vztyčovali své pamětní stély, v podstatě bez králova vědomí. Podle nejstarších soudobých dokladů (ze samého počátku jeho vlády) Tiglatpilesar umísťoval eunuchy jako guvernéry (nově dobytých) provincií; tímto odstranil hrozbu vzniku dynastií vládnoucích jemu vzdáleným oblastem. Podařilo se mu též omezit sílu úředníků zmenšením velikosti provincií, čímž snížil zdroje potřebné k případnému vyvolání revolty. Důsledkem bylo větší množství provincií, více guvernérů (z nichž většina byla eunuchy) a méně moci za každým místodržícím.  Další reforma zasáhla armádu. Asyrská armáda byla složena z vojáků převážně asyrského původu a za normálních okolností podnikala svá tažení v průběhu léta. Tiglatpilesar do ní začlenil velké množství národností z dobytých oblastí. Byli využiti převážně v pěchotě, zatímco rodilí Asyřané působili hlavně v jezdectvu a v obsluhovali "obrněné" vozy - charioty. Díky těmto reformám měla asyrská říše mnohem větší armádu, schopnou operovat v průběhu celého roku.

Odkaz.

Kampaně a reformy Tiglatpilesara III. vedly k upevnění Novoasyrského království jako opravdové říše. Nechal postavit královský palác v Nimrudu (tzv. „centrální palác“), který byl později zničen Asarhaddonem. Zde nechal vytesat do dekorativních zdí popisy svých válečných a politických úspěchů.  Po jeho smrti se stal jeho nástupcem jeho syn Ululaju, který přijal jméno Salmanassar V.. Ten dál pokračoval v tažení v Levantu a dobyl Samaří.

Tiglatpilesar III. (z hebrejského překladu akkadského: "Tukultī-apil-Ešarra", „má víra je v synu Ešary“), byl důležitým králem Asýrie v 8. století př. n. l. (vládl v letech 745-727 př. n. l.) a je obecně uznáván za zakladatele novoasyrského impéria. Je považován za jednoho z nejúspěšnějších vojevůdců světové historie, když dobyl většinu Asyřanům tehdy známého světa.

Tiglath-Pileser III (cuneiform: ; Akkadian: "Tukultī-apil-Ešarra", meaning "my trust is in the son of the Ešarra"; "Tiglat Pil’eser") was a prominent king of Assyria in the eighth century BCE (ruled 745–727 BCE) who introduced advanced civil, military, and political systems into the Neo-Assyrian Empire.  Tiglath-Pileser III seized the Assyrian throne during a civil war and killed the royal family. He made sweeping changes to the Assyrian government, considerably improving its efficiency and security. He created Assyria's first professional standing army.  Tiglath-Pileser III subjugated much of the Near East region; to the south, his fellow Mesopotamians in Babylonia and Chaldea, and further south still, the Arabs, Magan, Meluhha, and Dilmunites of the Arabian Peninsula. In the south west, Israel, Judah, Philistia, Samarra, Moab, Edom, the Suteans and Nabatea fell. To the north, Urartu, Armenia and Scythia in the Caucasus Mountains, Cimmeria by the Black Sea, and Nairi were subjugated, and in the north west much of eastern and south western Asia Minor, including the Hittites, Phrygia, Cilicia, Commagene, Tabal, Corduene and Caria. In the west, the Greeks of Cyprus and Aram (modern Syria), and the Mediterranean city-states of Phoenicia/Caanan were subjugated. To the east he subjugated Persia, Media, Gutium, Mannea, Cissia and Elam. Later in his reign he was crowned king in Babylonia.  Tiglath-Pileser III discouraged revolts against Assyrian rule with the use of forced deportations of thousands of people all over the empire. He is one of the most successful military commanders in world history, conquering most of the world known to the Assyrians before his death.


Život.

Jeho konstrukční kancelář se sídlem v pařížské "Rue de Vaugirard" získala v roce 1957 zakázku na design velkých sérií lokomotiv BB 9200, BB 16000 a BB 25200. Arzens navrhl také panoramatický vyhlídkový vůz SNCF X 4200.  Design lokomotivy CC 40100 s šikmo dozadu skloněným čelním sklem, která při pohledu z boku prozrazuje inspiraci sprinterem zakleknutým ve startovním bloku, se stal předobrazem celé generace elektrických lokomotiv: CC 6500, CC 21000, BB 15000, BB 7200 a BB 22200. První lokomotivy tohoto designu vyrobila Alstom pro finské státní železnice, design se později rozšířil na francouzské, belgické a nizozemské série. Mimo práce pro SNCF pracoval Paul Arzens i pro pařížské RATP, pro které navrhl design a dekorace některých stanice metra.

Automobily.

Velkou senzaci vzbudil v předválečném období – době nástupu aerodynamických automobilů – futuristický kabriolet z roku 1938 nazvaný "La Baleine" ("velryba"). Dvoumístný vůz byl téměř sedm metrů dlouhý, postavený na bázi limuzíny Buick Standard z roku 1928 s šestiválcovým motorem o objemu 3487 cm³ a výkonem 66 koní. La Baleine dosahovala rychlosti téměř 160 km/h, zatímco původní Buick s běžnou karoserií jen necelých 110 km/h.  v roce 1942 následoval koncept, tříkolka "L'Œuf électrique" ("elektrické vejce"), konstruovaná z hliníku a v té době nového materiálu – plexiskla. Původně byl její pohon elektrický, zadní kolo bylo poháněno z baterií o napětí 12 voltů. Po válce byl tento pohon nahrazen zážehovým jednoválcem o objemu 125 cm³. Automobil byl schopen v městském provozu jezdit rychlostí až 80 km/h.  Paul Arzens s oběma vozy jezdil až do své smrti. Dnes jsou oba prototypy vystaveny v kolekci muzea Cité de l’Automobile – Musée National – Collection Schlumpf v Mulhouse.  Mimo designu se Paul Arzens věnoval klasickému malířství a sochařině. Ve své době byl považován za jednoho ze sta nejlepších klasických malířů na světě.

Paul Arzens (1903 – 1990) byl francouzský designér a malíř. Byl jednou z vedoucích postav průmyslového designu 20. století. Proslavil se zejména návrhy lokomotiv, vagonů a automobilů. Více než deset let byl vedoucím designérem francouzských státních drah – SNCF.

Paul Arzens (1903–1990) was a French industrial designer of railway locomotives and motor cars.  Arzens was born in Paris, at an address along the on the northern side of the city. As a young man he studied at the École des Beaux-Arts and soon gained recognition as a talented artist able at this stage, unusually, to live reasonably well on the sales proceeds from his paintings. This gave him enough time to pursue other interests in the realms of engineering and design. As his life progressed he accumulated a large collection of his own paintings and gained a reputation for an acute reluctance to sell any.


Osobní život.

Manželky Jurije Sedycha.

Jurij Sedych je podruhé ženatý. Obě dvě jeho manželky jsou olympijskými vítězkami v atletice. Jeho první ženou byla jeho krajanka, rodačka rovněž z Rostovské oblasti, Ljudmila Kondraťjevová, olympijská vítězka v běhu na 100 metrů z olympijských her 1980 v Moskvě. Jeho současnou manželkou je bývalá sovětská koulařka, vítězka z olympijských her 1988 v Soulu a světová rekordmanka Natalja Lisovská. Dnes žije i s rodinou v Paříži a věnuje se trenérské práci.

Dcery Jurije Sedycha.

Jurij Sedych je otcem dvou dcer, které se obě na vrcholové úrovni věnují hodu kladivem. Starší dcerou je Oksana Kondraťjevová ("Oksana Kondratyeva", * 22.11.1985, 180cm, 80 kg), která závodí pod rodným příjmením své matky a je občankou Ruské federace. V roce 2013 vytvořila osobní rekord 77,13 m, kterým ve světových tabulkách této sezóny figurovala na třetím místě (druhá v ruských tabulkách 2013). Na mistrovství světa v Moskvě v roce 2013 obsadila v hodu kladivem 7. místo, jako studentka Moskevské státní univerzity (obor tělesná výchova) získala na letní světové univerziádě 2013 v Kazani stříbrnou medaili.  Mladší dcera, jejíž matkou je Natalja Lisovská, se jmenuje Alexia Sedykhová ("Alexia Sedykh", * 13.9.1993, 173 cm, 70 kg) a je občankou Francie. Přestože zatím nedosahuje výkonnosti své starší nevlastní sestry, dosáhla už několika úspěchů. Je to především zlatá medaile na Olympijských hrách mládeže, pořádaných v roce 2010 v Singapuru (59,08 m), bronzová medaile na juniorském mistrovství Evropy 2011 v Tallinnu (65,02 m) nebo bronzová medaile na mistrovství Evropy atletů do 23 let v roce 2013 v Tampere (66,67 m).

Příjmení "Sedych".

Příjmení Sedych se v češtině skloňuje obvyklým způsobem, v ruštině či ukrajinštině však žádné koncovky nepřibírá (podobně jako česká příjmení typu Janků, Petrů apod.) I v případě jména Sedych jde o druhý pád množného čísla, v tomto případě přídavného jména "sedyj. K"oncovka -ych je tedy totožná s českou koncovkou -ých (šedých, černých, bílých apod.) – Věta "Znám Jurije Sedycha "se tedy v ruštině řekne "Ja znaju Jurija Sedych". Věta "Mluvil jsem s Jurijem Sedychem "zní "Ja govoril s Jurijem Sedych."

Světové rekordy Jurije Sedycha.

hod kladivem (juniorské světové rekordy).

69,04 m Jalta, 7.10.1973  70,86 m Alušta, 1.4.1974

hod břemenem (35 liber = 15,88 kilogramu), v hale.

23,00 m Montreal, 10.3.1979  23,35 m Montreal, 10.3.1979  23,46 m Montreal, 10.3.1976

10 nejlepších výkonů Jurije Sedycha.

86,74 (1) Stuttgart 30.8.1986 (mistrovství Evropy)  86,66 (1) Tallinn 22.6.1984 (mezistátní atletické utkání SSSR-NDR)  86,34 (1) Cork 3.7.1984 (mítink Cork City Sports International)  85,68 (1) Budapešť 11.8.1986 (mezinárodní mítink BGP)  85,60 (1) Londýn 13.7.1984 (mezinárodní mítink PTG)  85,60 (1) Moskva 17.8.1984 (mezinárodní závody Družba)  85,14 (1) Moskva 4.9.1988 (Memoriál Vladimira Kuce)  85,02 (1) Budapešť20.8.1984 (mezinárodní mítink BGP)  84,92 (1) Drážďany 3.7.1986 (mezinárodní mítink Olympijský den)  84,72 (1) Moskva 9.7.1986 (Hry dobré vůle)

Výkony Jurije Sedycha v jednotlivých sezónách.

"(v závorce pořadí ve světových tabulkách příslušného roku, = stejného výkonu dosáhli dva atleti či více atletů)"  1971 --- 57,02 m … 8. místo v tabulkách SSSR pro ročník 1953 a mladší  1972 --- 62,96 m … 3. místo v tabulkách SSSR pro ročník 1954 a mladší  1973 --- 69,04 m (50) … 21. místo v seniorských tabulkách SSSR, 1. místo v tabulkách SSSR pro ročník 1954 a mladší  1974 --- 70,86 m (31=) … 13. místo v seniorských tabulkách SSSR, 1. místo v tabulkách SSSR pro ročníky 1954-1955  1975 --- 75,00 m (8)  1976 --- 78,86 m (1)  1977 --- 76,60 m (3)  1978 --- 79,76 m (3)  1979 --- 77,58 m (7=)  1980 --- 81,80 m (1)  1981 --- 80,18 m (2)  1982 --- 81,66 m (3)  1983 --- 80,94 m (5)  1984 --- 86,34 m (1)  1985 --- 82,70 m (2)  1986 --- 86,74 m (1)  1987 --- 80,34 m (12)  1988 --- 85,14 m (1)  1989 --- 81,92 m (4)  1990 --- 82,80 m (4)  1991 --- 82,62 m (3)  1992 --- 82,18 m (4)  1993 --- 76,92 m (28)  1994 --- 80,14 m (11)  1995 --- 79,48 m (12)  1996 --- 69,62 m (115)

Jurij Sedych v atletických tabulkách své doby.

světové tabulky v hodu kladivem mužů v roce 1980.

81,80 Jurij Sedych (SSSR), 1955, 1, Moskva 31.7.1980  81,66 Sergej LItvinov (SSSR), 1958, 1, Soči 24.5.1980  80,80 Karl-Hans Riehm (SRN), 1951, 1, Rhede 30.7.1980  80,48 Boris Zajčuk (SSSR), 1947, 2, Soči 24.5.1980  80,46 Jüri Tamm (SSSR), 1957, 2, Leselidze 16.5.1980  80,34 Igor Nikulin (SSSR), 1960, 2, Moskva 21.6.1980  78,94 Detlef Gerstenberg (NDR), 1957, 1, Erfurt 18.5.1980  78,59 Aleksandr Kozlov (SSSR), 1952, 5, Soči 24.5.1980  78,52 Aleksej Maljukov (SSSR), 1950, 6, Soči 24.5.1980  77,96 Manfred Hünning (SRN), 1953, 2, Rhede 30.7.1980

dlouhodobé světové tabulky v hodu kladivem mužů k 31.12.1980.

81,80 Jurij Sedych (SSSR), 1955, 1, Moskva 31.7.1980  81,66 Sergej LItvinov (SSSR), 1958, 1, Soči 24.5.1980  80,80 Karl-Hans Riehm (SRN), 1951, 1, Rhede 30.7.1980  80,48 Boris Zajčuk (SSSR), 1947, 2, Soči 24.5.1980  80,46 Jüri Tamm (SSSR), 1957, 2, Leselidze 16.5.1980  80,34 Igor Nikulin (SSSR), 1960, 2, Moskva 21.6.1980  79,30 Walter Schmidt (SRN), 1948, 1, Frankfurt nad Mohanem 14.8.1975  79,16 Manfred Hünning (SRN), 1953, 1, Dortmund 22.8.1979  78,94 Detlef Gerstenberg (NDR), 1957, 1, Erfurt 18.5.1980  78,62 Aleksej Spiridonov (SSSR), 1951, 1, Kyjev 22.8.1976

světové tabulky v hodu kladivem mužů v roce 1986.

86,74 Jurij Sedych (SSSR), 1955, 1, Stuttgart 30.8.1986  86,04 Sergej Litvinov (SSSR), 1958, 1, Drážďany 3.7.1986  82,34 Igor Nikulin (SSSR), 1960, 3, Drážďany 3.7.1986  82,24 Benjaminas Vilučkis (SSSR), 1961, Klaipėda 24.8.1986  81,70 Günther Rodehau (NDR), 1959, 1, Dráždany 16.8.1986  81,32 Klaus Ploghaus (SRN), 1956, 1, Paderborn 25.8.1986  80,88 Jud Logan (USA), 1959, 1, Walnut 27.4.1986  80,88 Jüri Tamm (SSSR), 1957, 1, Leselidze 18.5.1986  80,70 Vasilij Sidorenko (SSSR), 1961, 1, Tbilisi 10.8.1986  80,68 Igor Astapkovič (SSSR), 1963, 1, Minsk 1.6.1986

dlouhodobé světové tabulky v hodu kladivem mužů k 31.12.1986.

86,74 Jurij Sedych (SSSR), 1955, 1, Stuttgart 30.8.1986  86,04 Sergej Litvinov (SSSR), 1958, 1, Drážďany 3.7.1986  84,40 Jüri Tamm (SSSR), 1957, 1, Banská Bystrica 9.9.1984  83,54 Igor Nikulin (SSSR), 1960, 1, Atény 2.9.1982  82,64 Günther Rodehau (NDR), 1959, 1, Dráždany 3.8.1985  82,24 Benjaminas Vilučkis (SSSR), 1961, Klaipėda 24.8.1986  81,56 Christoph Sahner (SRN), 1963, 1, Rehlingen 27.5.1985  81,52 Juha Tiainen (Finsko), 1955, 1, Tampere 11.6.1984  81,44 Jurij Tarasjuk (SSSR), 1957, 1, Minsk 10.8.1984  81,32 Klaus Ploghaus (SRN), 1956, 1, Paderborn 25.8.1986

Jurij Georgijevič Sedych (; rusky Юрий Геopгиевич Седых, * 11. června 1955 Novočerkassk, Rostovská oblast, SSSR, dnešní Ruská federace) je bývalý sovětský atlet ukrajinské národnosti, specializující se na hod kladivem.  Dětství prožil v ukrajinském městě Nikopol, kde se také poprvé seznámil s atletickým kladivem a kde se začal této disciplíně – pod trenérem Vladimirem Volovinem – věnovat. Prvotřídního tréninku se mu pak dostalo na Institutu tělesné kultury k Kyjevě, kde jako pedagog působil olympijský vítěz v hodu kladivem z her v Mnichově v roce 1972, Anatolij Bondarčuk. S Bondarčukem se Sedych seznámil hned na podzim 1972, po návratu Bondarčuka z vítězné olympiády – Sedycha k němu přivedl Viktor Sirenko, vedoucí katedry atletiky na kyjevském institutu. Sirenko Bondarčuka poprosil, aby se sedmnáctiletému kladiváři věnoval, což Bondarčuk učinil, přestože v roce 1972, ve svých 32 letech, se k trenérské práci zatím ještě nechystal. Za další čtyři roky, v roce 1976 se oba dva – student i jeho o 15 let starší pedagog (kterému Sedych v té době nadále vykal) setkali na společných stupních vítězů na olympijských hrách v Montrealu, kde Sedych získal zlatou medaili a Bondarčuk medaili bronzovou. Bondarčukova škola se zaměřila na řadu drobných detailů v Sedychově technice, ale i na některé podstatné změny. Na mistrovství Evropy v Praze v roce 1978 si například experti všimli, že Sedych se do kladiva nezavěšuje, nevysouvá pánev, ale roztáčí se v předklonu, což prodlužovalo poloměr otáček kladiva minimálně o 20 centimetrů, takže při stejné rychlosti otáček dosahovalo kladivo větší rychlosti a snižovala se přitom jeho odstředivá síla, což zlepšovalo zvládnutí tahu kladiva.  Svých prvních atletických úspěchů dosáhl už v juniorské kategorii – v roce 1973 se stal v Duisburgu juniorským mistrem Evropy. V roce 1973 hodil 6 kilogramovým kladivem 75,88 m, což byl nejlepší světový výkon v jeho věkové kategorii, a letech 1973 a 1974 vytvořil se seniorským kladivem také dva juniorské světové rekordy.  Je považován za největší osobnost světového hodu kladivem všech dob – ve světových tabulkách jednotlivých sezón dokázal figurovat mezi 50 nejlepšími kladiváři světa plných 23 let (1973-1995), překonal 8 sovětských a 6 světových rekordů, 3 světové halové rekordy v hodu břemenem, získal tituly olympijského vítěze, mistra světa, mistra Evropy i juniorského mistra Evropy, zvítězil na atletickém evropském i světovém poháru. Zvítězil na Hrách dobré vůle v roce 1986. Stal se vítězem atletické Gran Prix v hodu kladivem v roce 1986 a potom znovu v roce 1990.

Yuriy Georgiyevich Sedykh (; ) (born 11 June 1955) is a retired Soviet track and field athlete who represented the Soviet Union, specialising in the hammer throw. He was a World and Olympic Champion and holds the world record with a throw of 86.74 m.


Fyzické parametry.

Telefon má vnější fyzické rozměry 113 × 48 × 22 mm a jeho hmotnost bez SIM karty je 133 g. Jedná se o telefon klasické konstrukce.

Displej.

Jedná se o monochromatický grafický displej ve tvaru obdélníku, který má rozlišení 84x48 bodů a rozměry 33x19 mm, jeho parametry jsou tedy stejné jako u předchůdce 3210. Rovněž tedy zobrazí při čtení a psaní SMS 4 řádky, jeho podsvícení je také stejné – tvořené zelenožlutými diodami. Tento prvek je tedy naprosto shodný s předchozím modelem.

Baterie.

Model 3310 je standardně vybaven baterií typu NiMH. Udávaná hodnota pro pohotovostní režim činí 260 h a maximální udávaný hovorový čas je 270 minut.

Funkční výbava.

Paměť na SMS či telefonní čísla stále chyběla, za to ale tento model přinesl do této kategorie vibrační vyzvánění či třeba rychlé vytáčení až osmi čísel. Nová byla také funkce SMS chatu, který se ale příliš neujal, cena jedné zprávy v rámci chatu byla účtována jako standardní SMS. Zatraktivněny byly hry a přibyla funkce upomínek, které umožňovaly připomenout až deseti událostí v zadaný čas. Telefon byl duální – podporoval GSM pásma jak 900, tak 1800 MHz.

Současnost.

V současné době se telefon sice už nevyskytuje v populaci v takové penetraci jako v roce 2000, stále se ale objevuje. Dodnes je zmiňován jako jeden z nejodolnějších telefonů. Z tohoto důvodu se o něm na internetu šíří vtipné obrázky, ve kterých je telefon Nokia 3310 nezničitelný a porovnáván s moderními telefony, které (podle těch vtipů) nevydrží jediný zásah.  Společnost Nokia v roce 2017 na trh uvedla pod vedením společnosti HMD Global novou verzi legendární Nokie 3310. Nový telefon sází na design legendárního mobilu z roku 2000, přičemž nabízí o poznání modernější výbavu.

Nokia 3310 je mobilní telefon firmy Nokia představený v září roku 2000. Jedná se o nástupce modelu 3210, oproti kterému přináší další funkční a technická vylepšení v duchu pokračující evoluce řady 3xxx. Modernější je i vzhled. Na trhu se udržel čtyři roky, až do roku 2004. Tento telefon v české anketě Mobil roku 2000 získal první místo v kategorii low-end.

The Nokia 3310 is a GSM mobile phone announced on 1 September 2000, and released in the fourth quarter of the year, replacing the popular Nokia 3210. It sold very well, being one of the most successful phones with 126 million units sold worldwide, and being one of Nokia's most iconic devices. The phone is still widely acclaimed and has gained a cult status due to its durability.  Several variants of the 3310 have been released, including the Nokia 3315, 3320, 3330, 3350, 3360, 3390 and 3395.  The Nokia 3310 was produced at factories in Finland and Hungary. The 3315s were produced in South Korea for the Asia-Pacific market.  A new mobile phone based on the iconic 3310 design was launched in 2017. The new Nokia 3310 model comes with a comprehensive update over its predecessor with a 2.4" colour display, a 2MP rear camera and a microSD slot.


Vydání.

Hra má být vydána ve třech fázích, S1 (Stage 1), S2, a S3. Každá fáze bude obsahovat různá vylepšení, jako jsou fyzikální model, grafika a zvuk. Ti, kteří vlastní jednu z fází hry, mají samozřejmě přístup i k funkcím předchozích fází a demo serverům.  Plně fungující oficiální Alpha verze LFS S2 byla vydána 24. června 2005. I přes to, že se jedná o verzi Alpha, jsou do hry vkládány nové věci namísto vylepšování těch stávajících.  Poslední verze (0.6K) byla vydána 19. prosince 2015.

Simulace.

Fyzikální engine hry simuluje pneumatiky, různé druhy zavěšení, aerodynamiku, hnací ústrojí, několik typů převodovky, přehřívání spojky a poškození zavěšení kol, karoserie a částečně i motoru. Některé z hlavních rysů matematického modelu pneumatiky (který není založen na Pacejkově formuli) vytvořeného Scawenem Robertsem jsou: každá pneumatika je rozdělena do 48 částí (16 částí po obvodu a 3 části po šířce pneumatiky), dynamické opotřebení, prach/bláto na povrchu, probrzděné plochy, viditelná deformace pneumatiky.

Hratelnost.

Hra podporuje řízení pomocí volantu, myši, klávesnice, joysticku nebo gamepadu. LFS je mezi simulátory výjimečné v tom, že nabízí řízení myší, což je dobré pro ty závodníky, kteří nevlastní volant, ale chtějí mít jemnější ovládání, než s použitím klávesnice.  Závody mohou být nastaveny od jednoho až po stovky kol, nebo mohou být nastaveny na určitý časový úsek, jak je často zvykem u vytrvalostních závodů. V LFS je také podpora pit stopů, kde si lze doplnit palivo, vyměnit pneumatiky, nebo opravit poškození vozu. Během závodu online jsou také možné výměny jezdců při závodě. Omezení rychlosti v boxech na 80 km/h (50 mph) a za jeho porušení jsou udělovány stejné tresty jako v reálném motorsportu. To zahrnuje trest projetí boxovou uličkou, stop&go, nebo časová penalizace. Startovní rošt mohou být seřazeny náhodně, podle pořadí v předchozím závodě, nebo podle časů po kvalifikaci před závodem.  Tréninkový mód je zde uveden jako závodnická škola, která by měla pomoci novým jezdcům seznámit se se základními řidičskými schopnostmi a charakteristikou ovládání každého typu vozu. Lekce obsahují takové subjekty jako např. jízdu zatáčkou nebo ovládání brzdy a plynu. Abyste těmito lekcemi prošli, musí být splněny za určitý čas bez toho, aniž byste se dotkli nějaké překážky nebo jiných vozů. Splnění lekcí nemá vliv na odemykání nových vozů, všechny jsou dostupné již od začátku.

Auta.

Verze S2 obsahuje 20 vozů, od klasických silničních automobilů až po vozy vyžadující více zkušeností. Rozsah výkonů vozů je celkem veliký, začíná někde kolem 100 koní (70 kW) a u nejvýkonnějších aut se výkon pohybuje okolo 700 k (500 kW). Vybírat můžete z fiktivních sportovních vozů, grand-tourerů (GT) příbuzným DTM a dřívějším JGTC vozům, nebo ze silničních hatchbacků s poháněnou přední nápravou. I když LFS obsahuje převážně vymyšlená auta, má také čtyři oficiálně licencované vozy:

Tratě.

LFS má sedm fiktivních oblastí s tratěmi, zahrnující i jednu volně inspirovanou na východní části Londýna, jednu založenou na prostředí Jamajky a jednu poblíž oblasti Kyoto v Japonsku. Každá trať má několik odlišných konfigurací a každá konfigurace může být zajeta i opačným směrem. LFS má také jeden reálný okruh, a to britský Rockingham Motor Speedway.  Celkem hra nabízí 73 konfigurací zahrnujících i tři rallycrossové tratě. Navíc si mohou uživatelé vytvořit vlastní autokrosové dráhy (layouty) za použití kuželů a jiných objektů pomocí editoru autokrosu (SHIFT+U); dvě oblasti s parkovištěm jsou na tvorbu takovýchto layoutů ideální.

Intel Racing Tour a V1 Championship.

LFS se zúčastnilo poháru Intel Racing Tour, soutěže pořádané v Německu v roce 2007 spolu s novým BMW Z4 jako hlavní cenou pro vítěze. Díky Intel Racing Tour byl do hry zařazen i monopost BMW Sauber F1.  LFS je také spojen s pohárem V1 Championship, který byl spuštěn v roce 2008 a byl vysílán v televizi ve Velké Británii. V1 Championship je soutěž pořádaná společností s názvem V1 Championship Limited, jejíž cíl je nalézt nové britské závodní talenty. LFS je použito jako část výběru jezdců spolu s psychologickými a psychickými testy ještě před testováním v opravdových vozech. Pokud je uchazeč úspěšný ve V1 Championshipu, získá místo v závodním týmu a může mu začít kariéra v motorsportu.  Díky této spolupráci s V1 Championshipem LFS získalo licenci na vůz Formula BMW. Scawen Roberts byl pozván na testovací den v opravdovém voze poskytnutém společností Fortec Motorsport.

Leipzig Games Convention 2008 a VW Scirocco.

LFS bylo ve spolupráci s Turtle Entertainment a Volkswagenem využito, aby v roce 2008 odhalilo nový Scirocco v Leipzig Games Convention. Cena pro vítěze této soutěže, které se LFS účastnilo, byl opravdový vůz Scirocco. Podrobnosti o přidání tohoto vozu do veřejné verze LFS nejsou prozatím známy.

LFS World.

LFS je spojeno s webem LFSWorld.net, obsáhlým webem se statistikami a databází unikátní online podporou skinů. Online statistiky každého závodníka jsou aktualizovány a obsahují mimo jiné i nejrychlejší zajetá kola, počte kol, ujetou vzdálenost, počet spáleného paliva. Ostatní uživatelé tyto statistiky samozřejmě mohou vidět i u všech ostatních hráčů. Na webu je také databáze závodních týmů. Navíc je zde seznam oficiálních světových rekordů v čase za kolo, kam mohou závodníci nahrát jejich „hotlapy“ nebo zhlédnout záznamy ostatních. Uživatelé také mohou nahrát na web své vlastní skiny, které jsou poté automaticky stahovány do hry ostatním hráčům.

Kritika.

LFS je často kritizováno, že není otevřeno vůči modům aut a tratí. Diskuse o tvorbě modů a jejich vydávání není na oficiálním fóru povoleno. Časté je také obdržení neoprávněného banu ihned po vstupu na servery.

Recenze a ocenění.

V recenzi Live for Speed S1 z roku 2003 na PC Gameworld (autor Walter Hurdle) byla hra zhodnocena 89 % a v recenzi byla uvedena jako „"Velmi vydařená simulace, která nabízí zábavu a velkou úroveň reálnosti.“"  Recenze LFS S1 časopisu "Pelit" z roku 2004 (autorMika Äärilä) dosáhla hodnocení 92/100 a bylo v ní řečeno ""Luxusní auta a vytříbená simulace. Absolutní špička."" (volně přeloženo z finštiny, poté z angličtiny)  COMPUTEAM Race Authority uvádí, že Live for Speed je ""nejpokročilejší dostupný automobilový závodní simulátor.""  V roce 2005 časopis "AutoSimSport" udělil LFS ocenění "Nejlepší simulace" a čtenáři webu Blackhole Motorsports hlasovali pro ocenění LFS těmito následujícími cenami:

Live for Speed (též LFS) je online závodní simulátor vyvíjený pouze tříčlenným týmem (Scawen Roberts, Eric Bailey, a Victor van Vlaardingen). Hlavním účelem hry je poskytnout realistický závodní zážitek při online multiplayeru a single playerové závody proti AI (Artificial Intelligence) vozům. Závodníci také mohou vytvářet své osobní rekordy v režimu Měřená kola.  LFS je distribuováno přes internet. Plná hra může být stažena a z oficiálního webu a může být nainstalována, ale pro odemčení všech možností hry je vyžadováno zakoupení licence. Bez licence je možné hru zpřístupnit pouze jako demoverzi. Licenci, umožňující odemčení veškerého obsahu hry, je možné zakoupit na oficiálním webu za £36.

Live for Speed (LFS) is a racing simulator developed by a three-person team comprising Scawen Roberts, Eric Bailey, and Victor van Vlaardingen. The main focus is to provide a realistic racing experience for the online multiplayer game and to allow single player races against AI cars. Users can set personal bests which can then be uploaded to LFSWorld in hotlap mode, and take driving lessons in 'training' mode.  LFS is entirely distributed via the Internet. It can be downloaded and installed for free from the official website, but unlocking all of the features requires purchasing a license. Without a license it functions as a feature-limited demo, with only one track and three cars available.


Životopis.

Wilhelm Pieck se narodil do rodiny kočího ve východní části Gubenu v Německu, což je dnešní město Gubin v Polsku. Ač původně navštěvoval školu, aby se stal tesařem, souhra světových událostí, ovlivnění ideologií a jeho politické ambice vedly Piecka k tomu, že vedl život politického aktivismu.  V roce 1894 Pieck jako tesař vstoupil do federace pracovníků se dřevem, která ho směrovala k tomu, aby následující rok vstoupil do Německé sociálně demokratické strany (SPD). V roce 1899 se Pieck stal předsedou místního okrsku strany a v roce 1906 se stal sekretářem SPD na plný úvazek. Ačkoliv většina SPD podporovala německou účast v první světové válce, Pieck byl členem levého křídla strany, které bylo proti válce. Pieckova otevřenost v tomto názoru vedla k jeho uvěznění a umístění do vojenského žaláře. Poté, co byl propuštěn, žil Pieck krátce v Amsterdamu. Po svém návratu do Berlína v roce 1918 vstoupil do nově vytvořené Komunistické strany Německa (KPD).  V roce 1929 opakovaně navštívil Československo, kdy jako řískoněmecký komunistický poslanec mluvil na několika komunistických volebních schůzích před blížícími se parlamentními volbami (říjen 1929). Vyzýval dělnictvo k demonstracím a na základě toho mu byl zakázán vstup na území Československa. Dne 22. října 1929 byl před svou plánovanou přednáškou "o programu pracujícího lidu a krizi kapitalismu" v Chodově zadržen a četnickou eskortou vyhoštěn přes hraniční přechod Bublava z území Československa.  V roce 1933 poté, co převzala moc nacistická strana, odešel Pieck z Německa do Francie a v roce 1935 se přestěhoval do Moskvy. Tam působil v různých funkcích v Komunistické straně. V letech 1938 až 1943 zastával místo generálního sekretáře Komunistické internacionály. Roku 1943 byl Pieck mezi zakladateli Národní komise pro svobodné Německo (NKFD). Ta plánovala budoucnost Německa po druhé světové válce. Na konci války v roce 1945 se Pieck vrátil do Německa s vítěznou Rudou armádou.  V roce 1949 byl Pieck zvolen prezidentem nově založené Německé demokratické republiky (NDR). Pieck sloužil ve funkci jediného prezidenta NDR až do své smrti v roce 1960; poté byl úřad prezidenta zrušen a funkci hlavy státu převzala kolektivní instituce označovaná jako státní rada ("Staatsrat"). Své postavení v politice si Pieck udržoval díky Stalinově důvěře v něj.  Pieck žil na adrese Majakowskiring 29, Pankow, Východní Berlín.

Působení Pieckovy dcery.

Pieckova dcera Elly Winterová (1898 - 1987) zastávala různé funkce v SED a vládě Východního Německa.

Dílo.

Socialismus – budoucnost světa (v originále Der Vormarsch zum Sozialismus) – českým čtenářům bylo poprvé představeno překladem Ladislava Štolla z roku 1935 s podtitulem "Doslovné znění zprávy o činnosti Exekutivy komunistické internacionály, kterou podal v plenu VII. světového kongresu komunistické internacionály dne 26. července 1935".

Odkazy.

Externí odkazy.

Katalog Vědecké knihovny v Olomouci, báze SVK01, záznam 000287629

Friedrich Wilhelm Reinhold Pieck (3. ledna 1876 - 7. září 1960) byl německý komunista a první a jediný prezident Německé demokratické republiky.

Friedrich Wilhelm Reinhold Pieck (; 3 January 1876 – 7 September 1960) was a German communist politician. In 1949, he became the first President of the German Democratic Republic, an office abolished upon his death. His successor as head of state was Walter Ulbricht, who served as chairman of the Council of State.


Termín.

Termín ovulace se dá určit několika způsoby. Nejpřesnějším způsobem je sledování folikulu pomocí ultrazvuku a měření tzv. luteinizačního hormonu. V běžných podmínkách lze velmi přesně ovulaci zjistit pomocí ovulačního testu (ovulační test) nebo měřením bazální teploty v ústech, pochvě nebo konečníku ráno po probuzení (vždy v přibližně stejnou dobu). V období kolem ovulace dochází ke zvýšení teploty, které přetrvává až do doby těsně před následující menstruací. Pokud dojde k početí, teplota zůstává zvýšená po celou dobu těhotenství. Ovulaci lze také zjistit pomocí sledování hlenu děložního čípku. Sledování teploty a hlenu děložního čípku se používá k určení plodného období cyklu v tzv. přirozeném plánování rodičovství nebo při léčbě neplodnosti.  Ve vzácných případech může proběhnout ovulace mimo pravidelnou dobu či během doby mezi dvěma menstruacemi. Tyto nepravidelnosti jsou často způsobeny např. stresem.

Průběh.

Uvolňování zralého vajíčka je spojeno s ochranným obalem vajíčka tvořeným několika vrstvami folikulárních (granulózních) buněk, které se později podílí na tvorbě tzv. žlutého tělíska, jenž je schopné produkovat estrogen a progesteron. V době 40 až 90 dní před menstruací dochází k tomu, že se vyčlení 10 až 20 folikulů a ty začnou narůstat. Časem jeden folikul začne jasně dominovat a ostatní zaniknou. Vajíčko v dominantním folikulu postupně uzrává a přibližně 36 až 40 hodin před ovulací je zralé. Samotná ovulace se spouští přibližně 18 hodin před uvolněním vajíčka.  Během ovulace dochází k prasknutí obalu v dominantním folikulu, což vede k vyplavení vajíčka. To je zachyceno ústím vejcovodu a pomocí pohybu řasinek v oblasti vejcovodu se začne posunovat k děloze. Prasklý folikul zůstává jako blanka s výstelkou buněk, která v případě oplodnění vajíčka zůstává a vzniká z něho žluté tělísko. Pokud k oplodnění nedojde, žluté tělísko je nepotřebné a vyplavuje se z těla během menstruace.

Poruchy.

Poruchy ovulace jsou klasifikovány jako poruchy menstruace a zahrnují oligoovulaci a anovulaci:

Zvířata.

Savci měli původně samci-indukovanou ovulaci (například kočky), která se u některých savců vyvinula v cyklickou, se kterou se pojí menstruační cyklus (například primáti).

Ovulace je odborný lékařský termín označující okamžik, kdy dojde k uvolnění zralého vajíčka z vaječníku. Uvolněné vajíčko začne pomalu sestupovat vejcovodem k děloze pomocí pohybů řasinek výstelky vejcovodu. Pokud se během této cesty setká se spermií, dojde k jejich vzájemnému splynutí a oplodnění vajíčka. Vajíčko po ovulaci zaniká velmi rychle, může být oplodněno pouze v intervalu kratším než 24 hodin. Spermie si však v ženském těle mohou uchovat oplodňovací schopnost i po dobu 3-5 dnů. Součet životnosti spermií v těle ženy a životnosti vajíčka se nazývá tzv. plodné období.

Ovulation is the release of eggs from the ovaries. In women, this event occurs when the ovarian follicles rupture and release the secondary oocyte ovarian cells. After ovulation, during the luteal phase, the egg will be available to be fertilized by sperm. In addition, the uterine lining (endometrium) is thickened to be able to receive a fertilized egg. If no conception occurs, the uterine lining as well as blood will be shed during menstruation.


Historie.

Emile Mors se vozem vlastní konstrukce poprvé účastnil silničního závodu Marseille-La Turbie v roce 1897. V roce 1886 se hlavním konstruktérem společnosti stal Henri Brasier. Firma jako jedna z prvních používala motory s uspořádáním válců do V.  Belgičan Camille Jenatzy začal svou kariéru závodníka také s vozy Mors, v závodech sezony Tour de France 1899 byl celkově sedmý.  V roce 1898 přešel do týmu Mors Alfred Velghe. Ve 1347 kilometrů dlouhém etapovém závodě Paříž–Toulouse–Paříž, pořádaném jako součást Grand Prix Francie 1900 zvítězil před konkurenty na vozech Panhard. Další důležitá vítězství pro značku přinesl Henri Fournier v závodech Grand Prix Paříž-Bordeaux a Paříž-Berlín v roce 1901 a Fernand Gabriel na trati Paříž-Madrid o dva roky později. Další jezdec továrního týmu, Jacques Salleron, dojel na třetím místě.  Mors 60 HP pro Grand Prix byl poháněn čtyřválcem do V o objemu 10 litrů a rozvodem SV, zapalování obstarávalo magneto. Vůz měl ocelový rám, čtyřstupňovou převodovku a řetězem poháněnou zadní nápravu. V roce 1902 dostaly vozy Mors tlumiče, což bylo vzhledem k tehdejší „kvalitě“ povrchu vozovek velkou výhodou.  Automobil Mors Z řízený Williamem K. Vanderbiltem se 5. srpna 1902 stal prvním vozem osazeným spalovacím motorem, který překonal silniční rychlostní rekord vytvořený elektromobily nebo parními vozy.  Charles Rolls, který byl ve Velké Británii prodejcem francouzských automobilů, se v roce 1903 stal nakrátko držitelem světového rychlostního rekordu, v dublinském Phoenix Parku jel rychlostí 93 mil za hodinu (150 km/h).  Po roce 1906 nastal postupný pokles úspěšnosti týmu Mors, zklamáním byl i neúspěch nového vozu s motorem o objemu 12,8 litru v sezóně 1908, kdy také společnost účast v závodech zastavila. O několik let později plánovaný návrat zmařil začátek první světové války.  V roce 1908 se také ředitelem a předsedou správní rady stal André Citroën. Důvodem mělo být zvýšení produkce, což se také podařilo, hned v následujícím roce stoupla produkce z 200 na 2000 vozů ročně. Od roku 1913 byly všechny automobily značky osazovány bezventilovými motory se šoupátkovým rozvodem systému Knight belgické firmy Minerva. V tomto roce André Citroën odešel a pracoval už jen pro svou firmu Citroën, která část firmy Mors vyrábějící automobily pohltila v roce 1919. O šest let později André Citroën veškeré aktivity Mors zastavil a závod vyráběl už jen vozy značky Citroën. Poslední automobily se značkou Mors se tak na trhu objevily ještě v roce 1926.

Mors v USA.

Společnost Central Automobile Company, výrobce automobilů v New Yorku používala pro své vozy značku Mors.  St. Louis Car Company vyráběla vozy American Mors.

Automobiles Mors byl v období let 1895 až 1925 francouzský výrobce osobních a závodních automobilů. Její vozy dosahovaly na přelomu 19. a 20. století velkých úspěchů. V této době byly automobilové závody téměř výlučně soubojem vozů Mors a Panhard. Společnost s názvem "La Société d'électricité et d'automobiles Mors" založili v roce 1895 v Paříži bratři Émile a Louis Morsovi.

The Mors automobile factory was an early French car manufacturer. It was one of the first to take part in automobile racing, beginning in 1897, due to the belief of the company founder, Émile Mors, in racing's technical and promotional benefits. By the turn of the century, automobile racing had become largely a contest between Mors and Panhard et Levassor.


Charakteristika.

Pilum, stejně jako jiné římské zbraně, prošlo řadou změn a zdokonalení. Délka římského pila činila přibližně 2 metry. Pila byla dvojího druhu: silná a slabá. Když se protivník přiblížil, všichni legionáři vrhli svá pila a vyrazili do útoku (velice účinná taktika). Každé pilum bylo vybaveno zpětnými háčky, aby si protivník nemohl oštěp z těla či štítu vytrhnout. Pokud oštěp zasáhl cíl, protivník byl většinou vyřazen z boje. Pokud se zabodl do štítu, jeho tíha tak vzrostla, že se nedal dál používat, ale jestliže si protivník štít s pilem ponechal, stejně s ním nedokázal manipulovat. Legionář navíc mohl pilum sešlápnout, čímž šel k zemi i štít, a protivník byl bezmocný. V pozdní republice bylo pilum zdokonaleno, a to prý samotným Gaiem Mariem. Do té doby tu část ratiště, která spočívala v kovové hlavici, držely dva železné hřeby. Ty však Marius údajně odstranil a nahradil dřevěným kolíkem, který se snadno zlomil. Toto pilum po dopadu nezůstalo rovné, ratiště se ohnulo. Cílem bylo nejspíš vyrobit oštěp, který by po prvním vržení nemohl nepřítel použít k protiútoku. V té době se na pilum už nepohlíželo jenom jako na oštěp, ale i jako na bodné kopí. Pokud římskou jednotku ohrožoval útok jízdy, legionáři se semkli a z pil vytvořili nepropustnou hráz. V raném císařství bylo pilum odlehčeno a manipulace s ním se zjednodušila. Přibylo k němu olověné závaží, které vržené pilum při letu stabilizovalo. Pilum, stejně jako jiné římské zbraně té doby, mělo skvělé vlastnosti a útok legionářů, kteří vrhli svá pila, tasili meč gladius a chránili se štíty zvanými scutum, se takřka nedal zastavit. Pilum bylo velmi účinnou zbraní, ale bylo složité je vyrobit. V období pozdního císařství se přestávalo užívat a nahrazovaly ho germánské oštěpy spiculum a vericulum. Ve čtvrtém století pilum stejně jako většina klasických římských zbraní zmizelo definitivně.

Pilum ("stř.; množné číslo: pila") byl typ římského oštěpu. Používal se od konce čtvrtého století př. n. l. do konce třetího století n. l. Právě vržením pil zahajovali římští legionáři útok. Důmyslná technická vylepšení z těchto oštěpů učinila zbraň na svou dobu komplikovanou, zato vysoce účinnou.

The pilum (plural "pila"; ) was a javelin commonly used by the Roman army in ancient times. It was generally about long overall, consisting of an iron shank about in diameter and long with a pyramidal head. The shank was joined to the wooden shaft by either a socket or a flat tang.


Život.

Narodil se v rodině bohatého rolníka. Od gymnaziálních studií v Kolomyji a Drohobyči se zapojoval do hnutí radikálního ukrajinského studentstva a polské sociální demokracie. V letech 1892–1898 studoval medicínu na Jagellonské univerzitě v Krakově. Studia ale pro nezájem o obor nedokončil a v roce 1900 univerzitu opustil. Poté se věnoval literární a politické práci. Spolu s Les Martovyčem a Marko Čeremšynou založili tzv. „Pokutskou trojici“ (název podle kraje Pokutí, východní Halič). Všichni tři byli žáky Ivana Jakovyče Franka. Úzce spolupracovali se skupinou polských spisovatelů „Mladé Polsko“ (Młoda Polska). V roce 1897 publikoval první díla v novinách "Pracja" a v roce 1899 první sbírku skic nazvanou "Syňa knyžečka", pak v letech 1900–1905 mu vyšly další tři sbírky.  Na počátku 20. století se zapojil i do celostátní politiky jako člen Ukrajinské radikální strany. V doplňovací volbách do Říšské rady roku 1908, konaných podle všeobecného a rovného volebního práva, získal mandát v Říšské radě (celostátní zákonodárný sbor) za obvod Halič 58. Nahradil poslance Ksenofonta Ochrymovyče, jenž rezignoval. Byl členem poslaneckého Rusínského klubu. Mandát obhájil za týž obvod i v řádných volbách do Říšské rady roku 1911. Usedl do poslaneckého klubu Ukrajinské parlamentní zastoupení. V parlamentu setrval do zániku monarchie v roce 1918. K roku 1911 se profesně uvádí jako spisovatel.  V poválečné, dočasně existující Západoukrajinské republice byl místopředsedou Ukrajinské národní rady.  V období svého působení v Říšské radě se literárně odmlčel. Od roku 1916 až do smrti se opět věnoval převážně literatuře. V roce 1926 vydal sbírku "Zemlja", která se řadí k nejvýznamnějším dílům ukrajinské moderny. Jazykově používal vrstvy spisovné řeči i dialektů.

Dílo.

Těžištěm Stefanykova díla jsou mistrovské povídky a novely, které jakoby nezúčastněně popisují hrůzný život na haličském venkově se všemi osobními a rodinnými tragédiemi, bídou, alkoholismem, pogromy a emigrací za oceán.

Vasyl Semenovyč Stefanyk (ukrajinskou cyrilicí Василь Семенович Стефаник; 2. května 14. května 1871 Rusiv u Sňatyna, Halič — 7. prosince 1936 tamtéž) byl ukrajinský spisovatel a rakouský spisovatel a politik ukrajinské národnosti z Haliče, na počátku 20. století poslanec Říšské rady.

Vasyl Semenovych Stefanyk (; May 14, 1871 – December 7, 1936) was an influential Ukrainian modernist writer and political activist. He was a member of the Austrian parliament from 1908 to 1918.


Mladá léta.

František se narodil v Mnichově jako morganatický syn Albrechta, vévody bavorského a jeho první ženy hraběnky Marie Draškovičové z Trakoštjanu. V roce 1945 bylo manželství jeho rodičů uznáno za dynastické.  Wittelsbachové byli odpůrci nacistického režimu v Německu a v roce 1939 vzal Františkův otec svoji rodinu do Maďarska. Čtyři roky žili v Budapešti a pak se koncem roku 1943 přestěhovali na zámek Somlovar. V březnu 1944 okupovalo nacistické Německo Maďarsko. 6. října 1944 byla celá rodina včetně Františka uvězněna. Byli posláni do řady nacistických koncentračních táborů včetně Oranienburgu a Dachau. Na konci dubna 1945 byli osvobozeni americkou třetí armádou.  Po válce získal František vysokoškolské vzdělání v benediktinském opatství v Ettalu. Poté studoval na univerzitě v Mnichově a v Curychu business management. František si v sobě rozvinul vášeň sbírat moderní umění; dnes má mnoho předmětů z jeho soukromé sbírky nastálo vypůjčena mnichovská Pinakotéka.

Dnešní dynastie Wittelsbachů.

Podle německého práva nejsou královské tituly legálně uznávány, ale mohou být užívány jako součást příjmení. František žije v apartmánu v Nymphenburském paláci v Mnichově, což byla bývalá letní rezidence bavorských králů.  František je současným velmistrem řádu sv. Jiří. Je také velmistrem Řádu sv. Huberta a Řádu Terezie (pro dámy). Je členem senátu mnichovské univerzity a čestným členem bavorské akademie vědy a humanitních studií. Patří mu mnoho čestných funkcí v občanských i náboženských organizacích v Bavorsku.  František je dědicem rodu Stuartovců a tím pádem je jakobity považován za právoplatného krále Anglie a Skotska. Jakobité ho nazývají král František II. Anglický, Skotský, Francouzský a Irský, ačkoliv on sám tyto tituly nepoužívá.

Nástupnická práva.

František se nikdy neoženil. Po jeho smrti se jeho funkce hlavy rodu Wittelsbachů přesune na jeho bratra prince Maxe. Protože ani Max nemá žádné syny, budou bavorské tituly po jeho smrti postoupeny jeho prvnímu bratranci princi Ludvíku Bavorskému a jeho potomkům, zatímco funkce dědice rodu Stuartovců bude přesunuta na Maxovu dceru princeznu Sophii z Lichtenštejna.

Tituly.

Vévodův plný titul je "Jeho královská Výsost František, vévoda bavorský, francký a švábský, hrabě rýnský". Podle tradice nepřevzal František vyšší titul krále.

František Bonaventura Adalbert Maria vévoda bavorský (narozen 14. července 1933 v Mnichově jako "František Bonaventura Maria Adalbert princ bavorský"), titulovaný Jeho královská Výsost vévoda bavorský (německy Franz Herzog von Bayern), je hlavou rodu Wittelsbachů, někdejší vládnoucí rodiny v bavorském království. Jeho příjmení při narození bylo "Prinz von Bayern". V roce 1997 si po smrti svého otce změnil příjmení na "Herzog von Bayern".  František je pravnukem posledního bavorského krále Ludvíka III., který byl sesazen v roce 1918. Je rovněž potomkem anglického krále Karla I. a tím pádem je jakobity pokládán za dědice rodu Stuartovců a právoplatným vládcem Anglie, Skotska a Irska, ačkoliv on sám se tohoto práva nedomáhá.

Franz, Duke of Bavaria (German: Franz Bonaventura Adalbert Maria Herzog von Bayern; born 14 July 1933) is head of the House of Wittelsbach, the former ruling family of the Kingdom of Bavaria. His great-grandfather King Ludwig III was the last ruling monarch of Bavaria until deposed in 1918.  Franz was born in Munich. During the Second World War, the Wittelsbachs were anti-Nazi. The family initially left Nazi Germany for Hungary but were eventually arrested when Germany invaded the country in 1944. Franz was 11 at the time. He spent time in several Nazi concentration camps, including Sachsenhausen concentration camp, then Flossenbürg concentration camp and finally Dachau.  After the war, Franz was a student at the University of Munich and became a collector of modern art. Franz succeeded as head of the House of Wittelsbach, and as pretender to the Bavarian throne, on the death of his father in 1996. He lives at the Nymphenburg Palace in Munich and Berg Castle. Franz is not married.


Život.

Stanisław Feliks Przybyszewski byl synem učitele. Byl problémovým studentem střední školy, vystřídal několik škol a nakonec maturoval v roce 1889 na německém gymnáziu v Toruni. Poté odešel do Berlína, kde studoval nejprve architekturu a později lékařství. Zde se seznámil s filosofií Friedricha Nietzscheho a se satanismem. Rovněž se aktivně účastnil berlínského bohémského života. V této době k jeho přátelům patřili například Edvard Munch, Richard Dehmel a August Strindberg, se kterými se setkával ve vinárně "Zum schwarzen Ferkel" ("U černého selete" na bulváru Unter den Linden). V roce 1892 byl redaktorem berlínského polsky psaného socialistického týdeníku "Gazeta Robotnicza". V roce 1895 byl spoluzakladatelem časopisu "Pan" a publikoval též v časopisu "Die Fackel", který vydával Karl Kraus .  V Berlíně žil se svou družkou Marthou Förder, se kterou měl tři děti (třetí až v době, kdy už byl ženat). 18. dubna 1893 se oženil s norskou pianistkou a spisovatelkou Dagny Juel a v letech 1894-1898 žil střídavě v Berlíně a v rodném městě své ženy Kongsvinger v Norsku. Měli spolu dvě děti: syna Zenona (nar. 28. září 1895) a dceru Ivu (nar. 3. října 1897).  V roce 1896 byl zatčen pro podezření z vraždy své družky Marthy Förder. Po zjištění, že spáchala sebevraždu otravou oxidem uhelnatým, byl propuštěn. Jejich tři děti byly umístěny do různých sirotčinců.  Na podzim 1898 se manželé Przybyszewští přestěhovali do Krakova, kde se Stanisław Przybyszewski stal záhy vedoucí osobností místní skupiny mladých pokrokových umělců "Mladé Polsko" (Młoda Polska) a pracoval jako redaktor časopisu "Życie", který byl jejich platformou. Vydávání časopisu bylo ale dalšího roku zastaveno pro problémy s cenzurou a problémy finanční.  Při návštěvě u básníka a dramatika Jana Kasprowicze ve Lvově se zamiloval do jeho ženy Jadwigy. Ta opustila manžela a dcery a v roce 1899 spolu odešli do Varšavy. Dagny Juel Przybyszewska odjela v roce 1900 do Paříže a v roce 1901 byla zastřelena svým milencem v Tbilisi. Przybyszewski měl dále vztah s malířkou Anielou Pająkównou, se kterou měl dceru Stanisławu Przybyszewskou (1901-1935), pozdější spisovatelku a dramatičku, autorku známé divadelní hry "Případ Danton".  V roce 1905 Stanisław Przybyszewski a Jadwiga Gąsowska přesídlili do Toruně, kde se Przybyszewski léčil z alkoholismu (bojoval s ním celý zbytek života). Dne 11. dubna 1905 se vzali. V roce 1906 odcestovali do Mnichova. Tato cesta byla zpočátku hrazena z prodeje rukopisu divadelní hry "Śluby" (Sňatky). Během první světové války ale vydávání jeho děl vázlo a Przybyszewski se proto uchyloval k psaní účelových politických brožur. V letech 1917-1918 spolupracoval s expresionistickým časopisem "Zdrój", který vycházel v Poznani. Po skončení války žil krátce v Československu. Do Polska se vrátil v roce 1919. Pokoušel se pracovat jako ředitel divadla v Poznani. Jako autor německých válečných brožur byl ale odmítnut. Pracoval jako překladatel z němčiny pro polskou poštu, od roku 1920 pan v Gdaňsku, kde měl též polské knihkupectví a pomáhal se založením polského gymnázia. Poté se pokoušel zakotvit v Toruni, Zakopaném a Bydhošti. Od roku 1924 pracoval pro prezidentskou kancelář ve Varšavě. Obdržel vyznamenání Krzyż Oficerski Řádu Polonia Restituta (Order Odrodzenia Polski) a byl komturem tohoto řádu.  Ačkoli ve svých předcházejících dílech odmítal křesťanství a v některých spisech se dokonce hlásil k satanismu, v říjnu 1926 se opět přihlásil ke katolické církvi a vyjádřil lítost nad svým dosavadním životem. V roce 1927 se vrátil do rodného kraje, kde záhy zemřel.

Dílo.

česky vyšlo.

Jeho díla byla často překládána do češtiny. Měl vliv např. na Stanislava Kostku Neumanna, jeho obdivovatelem byl F. X. Šalda.

Odkazy.

Založeno především na článku v anglické wikipedii s přihlédnutím k článku polskému a německému a dalším zdrojům.

Stanisław Feliks Przybyszewski (7. květen 1868, Łojewo (Inowrocław), Prusko (dnes Polsko) – 23. listopad 1927, Jaronty (Inowrocław), Polsko) byl polský dekadentní a expresionistický spisovatel, dramatik a básník, člen hnutí "Mladé Polsko". Svá díla psal německy i polsky.

Stanisław Przybyszewski (; 7 May 1868 – 23 November 1927) was a Polish novelist, dramatist, and poet of the decadent naturalistic school. His drama is associated with the Symbolist movement. He wrote both in German and in Polish.


Mládí.

Reuter se narodil v Apenrade (Aabenraa), v provincii Šlesvicko-Holštýnsko. Dětství strávil v Leeru, kde je po něm pojmenováno náměstí. Reuter navštěvoval univerzitu v Münsteru a v Marburgu, kde v roce 1912 dokončil studia a složil zkoušky na učitele. Hlavně byl ale členem společenství nazývaného "SBV Frankonia Marburg". V tomtéž roce se stal členem Německé sociálně demokratické strany (SPD).

Výmarská republika.

Po svém návratu do Německa Reuter vstoupil do Komunistické strany Německa (KPD) a byl jmenován prvním sekretářem berlínské sekce. Ujmul se pozice na levém křídle strany v březnu 1921 podporoval otevřené povstání ve středním Německu. Tím se postavil do opozice proti lídrovi strany Paulu Levim. Ačkoliv byl Reuter považován za Leninova favorita, byl v roce 1922 ze strany vyloučen. Na krátký čas se přesunul do Nezávislé sociálně demokratické strany Německa (USPD) a pak se nadobro vrátil k sociálním demokratům.  V roce 1926 začal Reuter svoji službu v berlínské vládě, kde byl zodpovědný za dopravu. Úspěchem bylo založení Berlínského dopravního podniku (Berliner Verkehrsbetriebe - BVG), zavedení jednotného lístku pro městskou dopravu a rozšíření berlínského podzemního systému.  V letech 1931 - 1933 byl Reuter starostou Magdeburgu, kde bojoval proti nedostatku bytů a práce jako důsledku ekonomické krize. Byl také zvolen členem Reichstagu. V roce 1933, kdy byli u moci nacisté, byl donucen abdikovat a byl převezen do koncentračního tábora (KZ) v Lichtenburgu u Torgau. Po propuštění odešel v roce 1935 do exilu do Turecka, kde zůstal do konce nacistické éry. V Ankaře vyučoval na univerzitě, založil univerzitní disciplínu urbanistické plánování a sloužil jako vládní konzultant. Během prvních měsíců druhé světové války shromáždilo Turecko všechny ty, kteří stále vlastnili německý pas a přepravilo je do internačních táborů „jako spojence nepřátel“. Bylo to již třetí Reuterovo uvěznění, po ruském a nacistickém.

Poválečný Berlín.

Po skončení druhé světové války se Reuter vrátil do Berlína a v roce 1946 byl zvolen do magistrátu (vlády), kde dohlížel na dopravní oddělení. V roce 1947 byl zvolen starostou Berlína, ale v prohlubující se krizi studené války si sovětská vláda vynucovala se vším svůj nezbytný souhlas.  Reuterovo jméno je spojeno s obdobím studené války v Berlíně. Během sovětské berlínské blokády (1948–1949) byla západní část města zásobována leteckými dodávkami ("vzdušný most"), které zřídil americký vojenský guvernér Lucius D. Clay. Jako odpověď na hrozbu se museli obyvatelé západní části spojit. Ernst Reuter se stal jejich mluvčím a lídrem, symbolickou postavou "Svobodného Berlína". Památná je Reuterova řeč před vyhořelým Reichstagem 9. září 1948, kdy mluvil k 300 000 lidem a apeloval na svět, aby nenechal Berlín osudu. Ve volbách konaných v západní části Berlína o dva měsíce později pomohla jeho popularita získat SPD vítězství 64,5 %, což je nejlepší výsledek, jakého kdy kterákoliv strana ve svobodných volbách v Německu dosáhla. Jako starosta vytvořil vládu velké koalice s dalšími dvěma největšími stranami a demonstroval tak berlínskou jednotu.  Když vstoupila v platnost nová ústava státu Berlín platná pro Západní Berlín, byl Reuter 18. ledna 1951 zvolen opět starostou Berlína. V této funkci zůstal až do své smrti.  Pod jeho záštitou byla založena Svobodná univerzita Berlín, protože Humboldtova univerzita se nacházela v sovětském pásmu a pod komunistickým vedením. V roce 1953 vytvořil Reuter Nadaci starosty Reutera, která pomáhala utečencům do Západního Berlína.  Několik týdnů po povstání ze 17. června 1953 Reuter náhle a neočekávaně zemřel v Západním Berlíně následkem srdečního infarktu ve věku 64 let. Jeho pohřbu se zúčastnilo více než milion lidí. Jeho hrob se nachází na hřbitově "Waldfriedhof" ve čtvrti Berlín-Dahlem.

Rodina.

Reuter se oženil v roce 1920 a měl se svoji ženou Hannou dvě děti. Syn Edzard se stal předsedou představenstva společnosti Daimler-Benz.

Pocty.

Další města v Německou mají ulice nebo školy pojmenované po Ernstu Reuterovi.  Série "Mistr svobody" vydaná Poštou Spojených států v roce 1959 poctila Reutera dvěma známkami.

Ernst Rudolf Johannes Reuter (29. července 1889 - 29. září 1953) byl starosta Západního Berlína v letech 1948-1953, během období studené války.

Ernst Rudolf Johannes Reuter (29 July 1889 – 29 September 1953) was the German mayor of West Berlin from 1948 to 1953, during the time of the Cold War.


Biografie.

Narodil se jako Alfred Reginald Brown v roce 1881 ve Sparbrooku v Birminghamu. Jeho otec zemřel v roce 1886 a rodinu tak živila jeho matka. O mladého Alfreda Reginalda a jeho sourozence se starala babička z matčiny strany. Příjmení si nechal změnit v roce 1926 z Brown na Radcliffe-Brown.  Po studiu na "Trinity College" v Cambridge (zde ho ovlivnil britský antropolog W. H. R. Rivers) odcestoval na Andamanské ostrovy, kde v letech 1906–1908 prováděl terénní výzkum. Na základě dat z tohoto výzkumu vznikla jeho zásadní práce "Andamanští ostrované", vydaná až v roce 1922. Ve stejném roce vyšla i kniha "Argonauti Západního Pacifiku" od Bronisława Malinowského, Radcliffe-Brownova názorového souputníka.  Další výzkum provedl v letech 1910–1912 v Západní Austrálii. V letech 1916–1919 řídil školství v království Tonga. V letech 1920–1926 působil v Jižní Africe na universitě v Kapském městě. Od roku 1926 přesídlil do Austrálie a působil na Sydney University, kde ve spolupráci se svými studenty vydal monografii "Sociální organizace australských kmenů" a od roku 1930 žil v Chicagu. Od roku 1937 vyučoval sociální antropologii v Oxfordu, kde se stal jednou z hlavních postav britské sociální antropologie a význačným představitelem strukturního funkcionalismu. V roce 1946 opustil Oxford a až do roku 1954 vyučoval v Alexandrii a Kapském městě. V roce 1954 se vrátil do Anglie a v následujícím roce zde zemřel.

Sociální antropologie jako věda.

Radcliffe-Brownův vědecký přístup byl ovlivněn francouzskou sociologickou školou, zejména sociologem Émilem Durkheimem a jeho synovcem Marcelem Maussem, s nimiž si nějaký čas i psal. Radcliffe-Brown se v duchu Durkheimovy sociologie vymezoval proti svým předchůdcům snažících se vysvětlit domorodé zvyklosti poukazem na historický vývoj. Mezi takové autory patřili evolucionisté jako Edward Burnett Tylor nebo James George Frazer a další. V případě domorodých společností nemáme podle Radcliffe-Browna žádné, nebo jen málo dokladů o historickém vývoji těchto společností. Jakékoliv domněnky o původu jednotlivých zvyklostí jsou tak podle Radcliffe-Browna jen planou spekulací. Naopak se podle něj musíme podívat na celý aktuální kontext, ve kterém se dané zvyklosti vyskytují. Vysvětlovat, proč se lidé nějakým způsobem chovají, znamená podle Radcliffe-Browna pochopit, jak daná společnost funguje jako celek v určitém okamžiku či období.

Struktura a funkce.

Aby byla naplněna vědecká podstata antropologie, je podle Radcliffe-Browna důležité zaměřit pozornost na studium sociální struktury společnosti a funkcí lidských zvyklostí. Sociální strukturu lze podle Radcliffe-Browna chápat jako síť aktuálních a pozorovatelných vztahů uvnitř společnosti. Jedná se zejména o vztahy mezi jedinci, společenskými vrstvami a skupinami. Kromě sociální struktury můžeme v každé společnosti navíc pozorovat i lidské aktivity. Řada aktivit, zejména těch pravidelných jako jsou náboženské rituály nebo právní procedury, má nějakou funkci. Funkci Radcliffe-Brown definuje jako přínos aktivity k zachování strukturální kontinuity společnosti.

Inspirace přírodními vědami.

Sociální antropologie je jednak vědou komparativní, kdy můžeme společnosti vzájemně porovnávat a srovnávat mezi sebou. Rovněž je však vědou, která by zobecňováním svých poznatků měla dospět k zákonitostem týkajících se podstaty lidských společností minulých, současných i budoucích. Radcliffe-Brown nijak neskrýval, že antropologie je vědou přírodní. Kritizoval tak své současníky, antropology Paula Radina a Marcela Griaula, kteří zobecňování v duchu přírodních věd odmítali a trvali na přepokladu specifičnosti každé společnosti.

Vliv.

Radcliffe-Brown pomohl vychovat a ovlivnil mladší generaci sociálních antropologů. Z těch nejvýznamnějších se jedná zejména o jeho mladší kolegy na Oxfordské univerzitě, Meyera Fortese a Edwarda Evana Evanse-Pritcharda, kteří jsou společně s Radcliffe-Brownem označováni jako škola strukturního funkcionalismu. Mezi další autory inspirované či jinak rozvíjející Radcliffe-Brownův odkaz patřili například Gregory Bateson nebo Max Gluckman.

Alfred Reginald Radcliffe-Brown (17. ledna 1881 Birmingham – 24. října 1955 Londýn) byl anglický sociální antropolog a představitel strukturního funkcionalismu. Spolu s Bronisławem Malinowským je považován za jednoho ze dvou zakladatelů britské sociální antropologie. Mezi jeho zájmy patřilo především studium domorodých příbuzenských systémů, náboženství a práva.

Alfred Reginald Radcliffe-Brown, FBA (born Alfred Reginald Brown; 17 January 1881 – 24 October 1955) was an English social anthropologist who developed the theory of structural functionalism and coadaptation.