Obecné informace.

Město Baranavičy se nachází na Baranavické rovině mezi řekami Ščara a jejího přítoku Myšanka. Město Baranavičy leží téměř na spojnici, která propojuje oblastní centrum Brest (193 km) a hlavní město Běloruska, Minsk (139 km). Nejbližšími městy jsou Ljachavičy (17 km), Slonim (42 km), Navahrudak (52 km), Lida (98 kilometrů), Vaŭkavysk (113 km). Město se rozprostírá na rovinatém území, kde výškový rozdíl nepřevyšuje 20 m (od 180 do 200 m n. m.). Baranavičy leží v nadmořské výšce 193 m.  Město má od západu k východu i od severu k jihu 7 kilometrů. Avšak je mírně prodlouženo (8,5 km) směrem od jihozápadu (z ulice Brestská) na severovýchod (na ulici Fabrická) a zmenšeno (6,3 km) od severu (ulice Sovětská) na jihovýchod (ulice Froljenkova). Plocha zastavěná městem dosahuje rozlohy 84,96 km² (údaj z 12. 8. 2012). Hustota obyvatelstva je více než 3 000 obyv./km².  Nejsevernějším bodem města je ulice Korolika, která se nachází severně od firmy РУПП „Барановичский завод автоматических линий“. Nejjižnějším je městská část Uznohi. Nejzápadnější bod se nachází na ulici Badaka, nejvýchodnější naopak na křižovatce ulic Kašatanavá a Jehorova. Geometrický střed města se nachází na Leninově náměstí. Celkem má město asi 500 ulic a uliček s celkovou délkou 252,8 km (z toho je dobře vybavených 129,8 km a osvětlených 240 km).  Město má velmi výhodnou geografickou polohu a je významným uzlem hlavních železničních trati a silniční komunikací. V blízkosti města je umístěn magistrální plynovod, rozvinutý systém rozvodu energie a vody. Ve městě je v provozu řada velkých průmyslových podniků.  Město Baranavičy je nejen jedním z největších měst v Bělorusku podle počtu obyvatel (osmé největší v zemi), ale také jedním z nejdůležitějších průmyslových, kulturních a vzdělávacích center Běloruska.

Historie.

Počátky a založení.

Vznik města Baranavičy je spojen s výstavbou železniční tratě Moskva — Brest. Počátek městu dala malá železniční stanice Baranavičy (podle názvu jedné z vesnic, která se nacházela nedaleko od ní), která byla uvedena do provozu v listopadu 1871. Kolem ní následně vznikla osada, která měla v polovině 80. let 19. století okolo 1 500 obyvatel a 120 domů.  V květnu 1884 byl osadě udělen status městečka (městyse) pod názvem "Razvadova" (podle jména majitele místního panství Razvadovského). V prosinci 1884 byl zahájen provoz na traťovém úseku Vilnius — Luniněc — Pinsk a následně vznikla ještě jedna stanice Baranavičy Paljeskaje (Баранавічы Палескае) ve vlastnictví Poleských železnic, která se následně stal druhým centrem vznikajícího města. Osada, která se začala vytvářet kolem nádraží, získala název "Novyja Baranavičy".  V 90. letech 19. století se tyto osady spojily do jedné velké osady — Baranavičy Razvadova (Баранавічы-Развадова, později Baranavičy), která měla dvě železniční stanice. Nově vzniklá osada měla 12 tisíc obyvatel, nebyly tu mosty, chodníky, osvětlení, školy, lékárny ani kostely.  Na počátku prvního desetiletí 20. století se Baranavičy stalo největším městečkem v Navahrudském povětu s 30 tisíci obyvateli, čtyřmi kostely, římsko-katolickou kaplí, deseti modlitebnami, sedmi základními školami, dvěma lékárnami, divadlem a kinem «Эдэм». Ve městě bylo 13 praktických lékařů, 6 zubařů, 8 porodních asistentek a jeden veterinář. Mezi největší průmyslové podniky patřily tři cihelny, mlékárny, dvě pily pro zpracování dřeva, železniční fabriky, tři mlýny.

První světová válka.

Na počátku První světové války v roce 1914 se v městečku nacházelo sídlo Vrchního velitelství Ruské armády, které desetkrát navštívil car Mikuláš II. Od 24. září 1915 bylo Baranavičy pod okupací německých vojsk. Z důvodu podpory Brusilaŭského praporu se v létě roku 1916 v blízkosti Baranovičy uskutečnila Skrobava-Haradziščanská operace (též známá jako Baranavická operace). Německá vojska město opustila 4. ledna 1919. Do města přišel oddíl Rudé armády.  Dne 5. ledna 1919 byla ustanovena sovětská vláda. Od 6. února bylo město centrem Baranavického povětu Minské gubernie BSSR. V důsledku vstupu polské armády dne 15. března 1919 Sověti rychle opustit město. Dne 18. března si oddíl polské kavalerie v čele s majorem Władysława Dąbrowského bere město Baranavičy. Polští vojáci našli velké množství zbraní, střeliva a dalších vojenských zdrojů a také zajali mnoho bolševických vojáků.  Již 23. března 1919 polská armáda opustila město a 25. března padlo do moci bolševikům. V důsledku nové ofenzívy polské čety plukovníka Aljaksandra Baruščaka je město znovudobyto k ránu 19. dubna 1919. Poté fronta na nějaký čas zůstala na bývalé německo-ruské frontě na řece Sčara. Polské ozbrojené síly ustupující od Bereziny opustili město na úkor Sovětu 19. července 1920. Po porážce u Varšavy a rychlém stažení všech vojsk Rudé armády bylo město 30. září 1920 v držení polské divize. Následně započalo období klidu.

Součást Polska a situace 17. září 1939.

V roce 1921, kdy byla podepsána Rižská smlouva v Rize, se město stalo součástí meziválečné Polské republiky. Od 4. ledna 1919 mělo Baranavičy statut centra Baranavického povětu Navahrudského vojvodství.  V roce 1924 zde byl postaven dřevěný katolický kostel Povýšení svatého Kříže. Ve městě se také nacházel pomník a hrob neznámého polského vojáka, který tak byl druhým po Varšavě. V roce 1938 bylo uvedeno do provozu "Polské rádio Baranavičy" (Польскае Радыё Баранавічы), jedním z jeho cílů bylo zabránit nárůstu sovětské propagandy v rozhlase. V městečku Baranavičy měla základnu Navarudská jízdní brigáda, která byla od roku 1937 pod vedením generála Władysława Anderse.  Dne 1. dubna 1938 byla do katastru města začleněna část obce Dubava o rozloze 18 318 hektarů. Na počátku druhé světové války 15. září 1939 německé letouny prováděly bombardování Baranavické rozhlasové stanice a hlavního nádraží. Zničil několik vlaků, zabily a ranily mnoho lidí, ale rozhlasová stanice zůstala neporušena.  Od počátku Invaze Rudé armády do Západní Běloruska a na Ukrajinu (1939) se na území Baranavického povětu začaly objevovat případy loupeží a vražd. Oběťmi byly bohatí občané a členové polské správy (většinou Poláci), zločiny páchali bandité, místní komunisté, rolníci a obyvatelé města (většinou Bělorusové a Židé).  Nejvíce trestných činů bylo spácháno pod vlivem sovětské propagandy. Proto hlava magistrátu Jan Vengžyn vytvořil takzvanou „policii“, která čítala na 186 Poláků s kulomety a modrými páskami na rukou, jejž měla chránit město před anarchií. Proti její existenci velmi brojila skupina místních komunistů. Policie fungovala do 14 hodin 17. září 1939, kdy do města vešly sovětské jednotky. Díky tomu bylo Baranavičy jedním z mála míst v západním Bělorusku, kde se v prvních hodinách po příchodu Rudé armády neodehrály masakry místních Poláků.

Součást Sovětské svazu.

Dne 2. prosince 1939 byly Baranovičy začleněny do Sovětského svazu. Od 4. prosince 1939 do roku 1954 byly regionálním centrem BSSR. Do začátku Velké vlastenecké války byla ve městě odstraněna nezaměstnanost, v provozu byly školy vyučující bělorusky, rusky, polsky a hebrejsky. Fungovalo činoherní divadlo, pedagogický institut a byly vydávány noviny „Rudá hvězda“ (Чырвоная звязда).  Zároveň byly prováděny odsuny polských vojáků, policistů a úředníků. Úřady započaly s nuceným přestěhovány jejich rodin. V tabulce jsou data provedených přestěhování, počet přestěhovaných obyvatel a oblasti, kam byly přestěhováni.

Fašistická okupace.

Po neúspěšné obraně města od 26 do 27. června 1941 padlo Baranovičy do rukou fašistů. Dne 28. června zde bylo vytvořeno židovské ghetto, které bylo zcela zlikvidováno 17. prosince 1942. Za celé období války bylo ve městě zabito asi 12 000 Židů.  Běloruští vlastenci, kteří se vyhnuli přesunu mladých lidí do Německa, následně otevřeli ve městě několik škol. Ve městě byla v provozu střední lékařská škola (se 360 studenty a 33 učiteli), střední obchodní škola (se 120 studenty a 15 učiteli), střední umělecká škola (se 30 studentů), střední hudební škola pod vedením skladatele Spaského, střední technická škola (se 150 studenty a 20 učiteli), kurzy pro učitele (se 100 studenty), maturitní kurzy pro více než 60 studentů.  V provozu byl Běloruský národní dům kultury pod vedením Šydloŭského, účinkoval zde pěvecký sbor, taneční soubor, divadelní skupina a smyčcový orchestr. Město bylo osvobozeno 8. července 1944 během operace Bagration vojsky Prvního běloruského frontu.

Po druhé světové válce.

Dne 16. srpna 1945 Polsko a Sovětský svaz přijalo dohodu týkající se hranic. Podle mezinárodního práva od té doby Baranovičy formálně přestalo být součástí polského území pod sovětskou okupací a stal se součástí území Běloruské sovětské socialistické republiky.  Již v prvním poválečném desetiletí byla ve městě kompletně obnovena předválečnou úroveň průmyslu, v provozu bylo asi 40 průmyslových podniků, družstev a dílen. Mezi nimi např. Чырвоны мэталіст (nyní vyrábějící obráběcí stroje), závod na výrobu motorů (v současnosti vyrábí agregáty do automobilů), артэль «Камунарка» (nyní se zabývá pletením), артэль «Усход» (zabývá se výrobou uměleckých předmětů), která je dnes jednou z největších podniků ve městě.  V roce 2012 byli do města Baranavičy začleněny obce Anisimavičy (Анісімавічы), Baraŭcy (Бараўцы), Zornaja (Зорная) a Uznohi (Узногі).

Kultura.

Pro obyvatele města Baranavičy je k dispozici místní Dům kultury, Palác kultury «Тэкстыльнік» a jiné domy kultury. Mezi obyvateli jsou populární folklorní taneční soubory «Юнацкасьць», «Юрачка», «Лялька», skupiny společenských tanců «Фіеста», «Вэстма» a také skupiny pódiových tanců «Ваяж» a mnoho dalších amatérských skupin. Městský symfonický orchestr často vystupuje na turné v zahraničí. Působí zde populární popová skupina «Явар» pod vedením skladatele Fjodara Žyljaka.  Ve městě byla založena řada známých hudebních skupin, které zde stále působí. Mezi nimi i laureát mezinárodních soutěží skupina «Контраданс» (později přejmenována na «Літуус»). Tato skupina byla vytvořena v roce 1992 absolventy nejvyšších hudebních institucí Běloruska. Baranovický básník Vadzim Luhaŭski absolvoval Moskevskou umělecké akademické divadlo se specializací na režiséra (tvůrčí dílna Aljeha Tabakova). Písně obsahující jeho verše mají v repertoáru Ŭladzimier Presňakov, Valjera Zalkina, Ulada Stašeŭski či Ryhor Ljeps.

Masová média.

V roce 1911 je vydáno první číslo «Баранавіцкі лісток абвестак». Bylo zdarma a obsahovalo jízdní řády vlaků a místní reklamy. Po přistoupení západního Běloruska k Běloruské SSR v 21. září 1939 vyšlo první číslo deníku «Голос Рабочего» v běloruském i ruském jazyce.  Dne 1. prosince 1939 byly noviny přejmenovány na «Чырвоная Звязда» a byly úplně v běloruštině. Bylo vydáno 20 000 výtisků. Během německé okupace byla vydávána «Баранавіцкая газэта», která byla v lednu 1944 přejmenována na «Пагоня» (poslední číslo vyšlo 26. června 1944). V tomto okamžiku rudí partyzáni začali od dubna 1943 vydávat noviny «Чырвоная Звязда». Dne 30. prosince 1994 bylo zveřejněno první číslo novin „Intex-Press“, což jsou místní nezávislé novin, které později dosáhly nákladu 20 tisíc výtisků.

Ekonomika.

Strojírenský průmysl.

V roce 2009 se objem průmyslové výroby vyšplhal ve skutečných prodejních cenách na 1,32 bilionu rublů. Páteř ekonomiky města tvoří na čtyři desítky firem, které zabývají strojírenským průmyslem a výrobou obráběcích strojů, stavebnictvím, lehkým a potravinářským průmyslem. Firmy své výrobky produktuvují nejen pro společnosti v Bělorusku, ale exportují je do celé řady zemí Společenství nezávislých států (SNS) a do zahraničí.  Z oblasti strojního průmyslu jsou nejdůležitější ОАО «558 Авиационный ремонтный завод» (zabývá se opravami a modernizací vojenských letadel a vrtulníků, vývojem a výrobou elektronických zařízení pro ochranu), ЗАО «Атлант» (produkuje kompresory pro Minskou společnost vyrábějící chladničky a různé domácí spotřebiče), ОАО «Барановичский автоагрегатный завод» (vyrábí komponenty a zařízení používané při výrobě motorových vozidel z rodiny «МАЗ» a traktorů «Беларус»), РУП «Барановичский завод автоматических линий» (vyrábí obráběcí stroje, automatické linky a také uskutečňuje dodávky nestandardních zařízení pro rekonstrukci lokomotiv a železničních vozů), ОАО «Барановичский завод станкопринадлежностей» (vyrábí příslušenství pro obráběcí stroje: svěrky, sklíčidla, tlakové láhve, elektromagnetické upínací hlavy, otočné stoly), ОАО «Барановичский завод торгового машиностроения» (vyrábí široký sortiment strojů a zařízení pro podniky veřejného stravování a obchody).

Ostatní průmysly.

Z oblasti chemického průmyslu můžeme jmenovat ОАО «Бархим», který vyrábí spotřební chemikálie do domácností. Ve stavebním průmyslu působí společnosti АО «Завод железобетонных изделий» a ОАО «Барановичский комбинат железобетонных конструкций». V provozu jsou i firmy, které se zabývají dřevozpracujícím průmyslem. V potravinářském průmyslu podnikají společnosti, které se specializují na výrobu potravinářských, mléčných, masných, pekárenských a mlynářských produktů. V lehkém průmyslu podnikají společnosti ОАО «Барановичское производственное хлопчатобумажное объединение» a «Барановичская швейная фабрика».

Role železničního uzlu.

Město Baranavičy je významným železničním uzlem, ve městě se nachází 14 strukturálních jednotek (podniků) Baranavické filiálky Běloruských železnic.

Demografie.

Podle údajů z 1. října 2015 mělo město Baranavičy celkem 178 889 obyvatel. Růst počtu obyvatel je způsoben výstavbou nových rajónů (čtvrtí). V současné době je budován na jihozápadě města nový rajón pro 20 tisíc obyvatel zvaný Bobrovki. V generálním plánu města Baranavičy je naplánována výstavba i dalších nových rajónu města například Dobovo, Severnyj-2 či Borovcy.  Na konci roku 2012 bylo do územního plánu zařazeno 11 osad, které dříve spadaly pod pod správu Baranavického rajónu. Počet obyvatel se tak najednou navýšil o 7 730 osob, které byly zaregistrovány na včleněném území. Úroveň přirozeného přírůstku ve městě byla pozitivní a v roce 2010 činila +0.035 % z celkového počtu obyvatel. V roce 2010 na připadalo na 2 197 narozených 2 137 zemřelých (+58). Ve stejném období roku 2009 byly hodnoty 2 157 a 2 203 (-46).

Klima.

Podnebí ve městě Baranavičy:

Baranavičy (bělorusky "Баранавічы", rusky "Барановичи, Baranoviči") je město v Brestské oblasti v Bělorusku, na meziříčí řek Ščara a jejího přítoku Myšanka. Je administrativním centrem Baranavického rajónu. V roce 2009 mělo 168 240 obyvatel. Nachází se mezi Brestem a Minskem, přibližně 203 km severovýchodně od Brestu a asi 140 km jihozápadně od Minsku. Jedná se o důležitý železniční i silniční uzel.

Baranavichy (; , Łacinka: ; , , , , ) is a city in the Brest Region of western Belarus, with a population (as of 2019) of 179,000. It is a significant railway junction and home to Baranavichy State University.


Život.

Thomas Say se narodil ve Filadelfii do prominentní rodiny. Byl pravnukem Johna Bartrama, amerického botanika, o kterém Linné řekl, že je to „největší botanik na světě“. Say již v mládí projevoval zájem o zahrady, kde často chytal motýli a brouky, které uchovával jako vzorky.  V dospělosti se stal lékárníkem. V roce 1812 pomohl založit Akademii přírodních věd ve Filadelfii a roku 1816 se poprvé setkal s Charlesem Alexandrem Lesueurem, francouzským přírodovědcem, malakologem a ichtyologem. Krátce nato začal dělat četné výpravy do hraničních oblastí, kde riskoval útoky indiánů a podnikal nebezpečné cesty po divoké přírodě. V roce 1818 Say doprovázel přátele Williama Maclurea a geologa Gerharda Troosta na expedice do Gruzie a na Floridu.  Mezi lety 1819 a 1820 vedl major Stephen Harriman Long průzkum Skalistých hor a přítoků řeky Missouri právě se Sayem. Na této jejich expedici byly poprvé stručně popsány druhy jako kojot, liška šedohnědá, lesňáček oranžovokorunkatý, papežík lazurový, strnádka travní, čížek mexický, tyranovec okrovobřichý a další. V roce 1823 sloužil jako hlavní zoolog na dlouhých expedicích do horních toků řeky Mississippi. Také doprovázel několik dalších významných přírodovědců na různých cestách.  Dne 4. ledna 1827 se Thomas tajně oženil s Lucy Way Sistare, se kterou se setkal při cestě na New Harmony, kde nakonec také dožil. Lucy byla umělkyně a ilustrátorka, také byla jako první žena zvolena členkou Akademie přírodních věd. V New Harmony také Say dokončil jeho monumentální dílo popisující hmyz a měkkýše. Jinak byl ale Thomas Say skromný a nenáročný člověk, v New Harmony žil téměř jako poustevník.  Zemřel na břišní tyfus na New Harmony dne 10. října 1834, kdy mu bylo 47 let.

Thomas Say (27. června 1787, Filadelfie – 10. října 1834, Nová Harmonie) byl americký přírodovědec, entomolog, malakolog, herpetolog a karcinolog. Je považován za otce popisu hmyzu ve Spojených státech a v Americe je stále několik ocenění, která nesou jeho jméno.

Thomas Say (June 27, 1787 – October 10, 1834) was an American entomologist, conchologist, and herpetologist. His definitive studies of insects and shells, numerous contributions to scientific journals, and scientific expeditions to Florida, Georgia, the Rocky Mountains, Mexico, and elsewhere made him an internationally known naturalist. Say has been called the father of American descriptive entomology and American conchology. He served as librarian for the Academy of Natural Sciences of Philadelphia, curator at the American Philosophical Society, and professor of natural history at the University of Pennsylvania.


Charakteristika.

Scénický tanec je určený pro divadelní scénu, nemá žádná striktní pravidla ani omezení. Cílem scénického tance je vyjádření příběhu, myšlenky nebo pocitu. Většinou postrádá strnulé pózy, důraz je kladen na plynulý tok pohybů, přirozenost a originalitu pohybového vyjádření. V poslední době má i velké rozšíření mezi tanečními soutěžemi, ve kterých se pohybuje na velmi vysoké úrovni.  Důraz je kladen především na duševní dění – pocity, myšlenky – a to je přenášeno do pohybu. Hudba bývá většinou pochmurná a smutná, ale jsou výjimky, u kterých to je naopak nebo méně znatelné. Tzv. improvizace k scénickému tanci je libovolný tanec, který tanečník vymýšlí za pochodu. Tanečník by se měl do hudby zaposlouchat a sám zjistit, jaké pohyby se k hudbě hodí.  Scénický tanec se dá tančit ve skupině. Různé efekty například v řadách napomůžou k vyjádření pocitů a diváka to více pohltí. U tohoto tance nezáleží jen na taneční stránce, ale i na herecké. Herec nemluví, ale tancuje. V moderním tanci se často používají pohyby na zemi, které i ve stoje musí být výrazové a vyžadují ohebnost. Tanečníci scénického tance tancují často bosi. Jejich gesta jsou svým způsobem stejně výmluvná jako v baletu. Pohyby vymýšlí choreograf, který hraje velikou roli. Je něco jako skladatel v hudbě nebo malíř ve výtvarném umění, ale na rozdíl od nich pracuje s živými lidmi.

Taneční techniky.

Taneční technika a pohybová filozofie v současné podobě tance může zahrnovat balet, improvizační tanec, moderní taneční styly ze Spojených států (Grahamova technika, Humphrey-Weidmanova technika a Hortonova technika) a Evropy. Současní tanečníci využívají moderní techniky, jako je pilates, jóga, herecká praxe a pantomima. Někteří dobře známí choreografové a tvůrci současného tance si vytvořili školy a techniky vlastní. Paul Taylor vyvinul taneční techniku zvanou Taylorova technika, která se nyní vyučuje na moderních tanečních školách, jako je The Ailey School v New Yorku.

Historie.

Scénický tanec se vyvíjel během poloviny dvacátého století, od té doby se rozšířil po celém světě. Stal se jedním z dominantních žánrů formálně vyškolených tanečníků. Nejvíce rozšířený je v USA a Evropě. Nejdříve využíval prvky pouze z jazzového, moderního a klasického tance. Postupem času se ale do contemporary zařadily prvky z mnoha stylů tance.  Cunningham je považován za prvního choreografa, který rozvinul nezávislý postoj k modernímu tanci a vzdoroval nápadům, které byly stanoveny podle baletu. Ostatní průkopníci moderního tance: Ruth St. Denis, Doris Humphrey, Marie Wigman Francois Delsarte, Émile Jaques-Dalcroze, Paul Taylor, Rudolf von Laban, Loie Fuller, José Limon a Marie Rambert.

Moderní scénický tanec ("Contemporary dance") je moderní výrazový tanec, který je vzhledem ke své technické podobnosti přirovnáván k modernímu tanci a baletu. Contemporary dance je velmi nepředvídatelný a zcela odlišný od ostatních tanců. Využívá například i techniky převzaté od japonského současného tance butó nebo prvky z afrického tance. V této formě tance se velmi často objevují nepředvídatelné změny v rytmu, rychlosti a směru. Cíl contemporary spočíval v nalezení nenucenosti pohybu použitím přirozených linií těla a jeho energie. Tato „plynulost“ pohybu zcela odlišovala contemporary dance od tradičních tanečních stylů. V současné době již Contemporary dance vychází z osobnosti jednotlivého lektora či choreografa.

Contemporary dance is a genre of dance performance that developed during the mid-twentieth century and has since grown to become one of the dominant genres for formally trained dancers throughout the world, with particularly strong popularity in the U.S. and Europe. Although originally informed by and borrowing from classical, modern, and jazz styles, it has come to incorporate elements from many styles of dance. Due to its technical similarities, it is often perceived to be closely related to modern dance, ballet, and other classical concert dance styles.  In terms of the focus of its technique, contemporary dance tends to combine the strong but controlled legwork of ballet with modern that stresses on torso. It also employs contract-release, floor work, fall and recovery, and improvisation characteristics of modern dance. Unpredictable changes in rhythm, speed, and direction are often used, as well. Additionally, contemporary dance sometimes incorporates elements of non-western dance cultures, such as elements from African dance including bent knees, or movements from the Japanese contemporary dance, Butoh.


Život a kariéra.

Absolvoval hudební konzervatoř v Tbilisi, poté studoval na Lomonosovově univerzitě matematiku, odkud přešel na Všesvazový státní institut kinematografie (VGIK), kde byl žákem Olexandra Dovženka. Poté, co byl jeho satirický školní film "Duben" zakázán, opustil školu a pracoval jako dělník v železárnách, zkušenosti z tohoto prostředí využil v dokumentu "Litina", po kterém se mu roku 1965 podařilo konečně získat vysokoškolský titul.  Jeho poetika byla ovlivněna českou novou vlnou: používal civilní až dokumentaristický filmový jazyk, místo lineárního děje stavěl vyprávění na poetických nebo absurdně komických útržcích všedního života, jeho hrdiny byli mladí lidé, obtížně se přizpůsobující pragmatickému okolí, jako mladý novátorský technolog ve vinařských závodech ve filmu "Když padá listí" (1966) nebo bohémsky rozevlátý hudebník v následujícím snímku "Žil zpívající drozd" (1970). Jeho film "Idyla" (1976), ironicky konfrontující městskou a venkovskou mentalitu, nebyl schválen do sovětské distribuce, teprve v roce 1982 se směl zúčastnit festivalu v Berlíně. Od roku 1979 režisér žil na Západě, kam ho Eduard Ševardnadze poslal na legální pracovní cestu.  Prvním Ioselianiho filmem ve francouzštině byl snímek "Milenci Luny" (1984), humorné podobenství o konzumním způsobu života založeném na neustálých podvodech, po kterém byl Ioseliani přirovnáván k Jacquesovi Tatimu. Jeho filmy, které natáčí podle vlastních scénářů, jsou pomalé, pocitové, s excentrickými hrdiny, jemný humor je založen na smyslu pro životní paradoxy. Atmosféru jeho filmů dokresluje náladová hudba, kterou tvoří gruzínský skladatel Nikola Zurabišvili. Ve filmu "Budiž světlo" zobrazil příchod civilizace do africké vesnice, "Hon na motýly" se odehrává ve zchátralém šlechtickém sídle na jihu Francie, jehož osudy symbolizují postupný úpadek evropské kulturní tradice. Hrdina filmu "Ráno v Benátkách" se marně snaží vzbouřit proti každodennímu stereotypu, "Podzimní zahrady" jsou příběhem politika, který se po odchodu z funkce učí žít jako obyčejný člověk, v autobiografickém filmu "Chantrapas" se Ioseliani vrací k okolnostem svého odchodu na Západ.  Byl členem poroty na festivalu Berlinale (1986) a Moskevském filmovém festivalu (1995). V roce 2007 navštívil pražský festival Febiofest, kde mu byla udělena cena Kristián za přínos světové kinematografii. V roce 2008 poskytl rozhovor ukrajinskému časopisu "2000", v němž kritizoval ruskou vládu za podporu jihoosetinských separatistů a označil Rusko za tradičního nepřítele Gruzínců.

Otar Ioseliani (ოთარ იოსელიანი, * 2. února 1934, Tbilisi) je gruzínský filmový režisér, působící ve Francii, představitel nekomerčního autorského filmu.

Otar Iosseliani (, born 2 February 1934) is a Georgian-film maker. He was born in the Georgian capital city of Tbilisi, where he studied at the Tbilisi State Conservatoire and graduated in 1952 with a diploma in composition, conducting and piano.


Chování.

Opice žijí ve skupinách čítajících od 4 do 15 členů s menší konkurencí mezi samci v oblasti rozmnožování. V období množení rodí mláďata vždy jen jedna samice ve skupině a u zbylých je tento instinkt potlačen. Období březosti trvá 140 až 170 dnů a nejčastěji se narodí dvě mláďata. O mladé tamaríny se starají primárně otcové, ale v péči se střídají i další členové skupiny. Prioritou ve skupině je obrana, a pokud je jeden z tamarínů napaden, ostatní ho brání. Jsou to také teritoriální zvířata, která mohou být agresivní. Mají ostré tesáky a drápy na všech prstech.  Tamaríni žlutorucí jsou výjimečně dobří ve šplhání a tráví většinu času v korunách stromů a na větvích. Jsou rychlí a hbití a jsou schopni dalekých skoků či seskoků ze stromů na zem až z výšky 18 metrů bez zranění. Jejich jídelníček zahrnuje hlavně ovoce, květiny, nektar, hmyz, žáby, pavouky či ještěrky. Mezi jejich přirozené predátory patří malé kočky, dravci a hadi.

Chov.

Odchov tamarínů žlutorukých v zajetí není nijak extrémně náročný, zvířata jsou hravá, zvědavá a učenlivá. Jedná se však o sociální tvory, které je potřeba chovat ve skupině s jasnými nároky na prostor a stravu, což je nutné brát v úvahu v případě chovu tamarínů jako domácích mazlíčků a jedinec chovaný bez společnosti vykazuje známky trápení a může i uhynout. V České republice lze tamaríny žlutoruké vidět v řadě zoologických zahrad, například v Zoo Brno, Zoo Plzeň, Zoo Děčín či v Zoo Tábor. Na Slovensku je chován v Zoo Bratislava a Zoo Košice.

Tamarín žlutoruký ("Saguinus midas") patří mezi ploskonosé a své jméno získal podle žlutých či oranžových chlupů na svých končetinách. Jeho přirozeným místem výskytu jsou lesnaté oblasti na severu Amazonky v Brazílii, Guyaně, Francouzské Guyaně, Surinamu a pravděpodobně ve Venezuele. Populace tamarínů, žijící na jihu Amazonie, nemá specificky zbarvené chlupy a je označována jako samostatný druh (Tamarín černý).  Tamarín žlutoruký je dlouhý 20,5 až 28 centimetrů bez ocasu, případně 31 až 44 centimetrů i s ocasem. Váha se pohybuje mezi 400 až 550 gramy. Tamarín žlutoruký se ve volné přírodě dožívá zhruba 10 let, v zajetí se může dožít až věku 16 let. Pohlavně dospívají v 16 - 20 měsících.

The red-handed tamarin ("Saguinus midas"), also known as the golden-handed tamarin or Midas tamarin, is a New World monkey belonging to the family "Callitrichidae".


Historie.

16. srpna 2011 Rhapsody of Fire oznámili přátelskou odluku dlouholetého kytaristy, textaře a zakládajícího člena Luca Turilliho a basového kytaristy Patrice Guerse. Po odchodu založil Turilli společně s Guersem s kytaristou Dominiquem Leurquinem a bubeníkem Alexem Holzwarthem skupinu Luca Turilli's Rhapsody. Holzwarth se tím pádem stal členem obou kapel zároveň. 30. ledna 2012 kapela oznámila své první album "Ascending to Infinity".  30. března 2012 kapela odtajnila zpěváka Alessandra Contiho. V roce 2012 Holzwarth opustil kapelu kvůli nemožnosti být v obou skupinách zároveň. Následně po jeho odchodu, kapela oznámila nového bubeníka Alexe Landenburga. 22. května 2012 vyšel první single z připravovaného alba "Ascending to Infinity", který byl pojmenován „Dark Fate of Atlantis“. Ten byl vydán společně s videoklipem. Album vyšlo 22. června 2012 skupina začala s turné pojmenovaném "Cinematic World Tour".  8. října 2012 kapela oznámila, že si Leurquin závažně poranil levou ruku cirkulárkou. Zranění způsobilo, že Leurquin nemohl být skoro dva roky v kapele a byl pro nadcházející turné nahrazen jiným kytaristou. Turilli zaranžoval všechny písně tak, aby v pozadí při nízké hlasitosti vždy hrály Leurquinovy party. Jeho návrat byl oficiálně oznámen 9. srpna 2014 a jeho první koncert se uskutečnil na českém festivalu Made of Metal.  Dne 23. března 2015 vydavatelství Nuclear Blast oznámilo vydání alba "Prometheus, Symphonia Ignis Divinus", které bylo vydáno v 19. června v Evropě, 22. června ve Velké Británii a 30. června ve Spojených státech. Dne 9. prosince 2016 bylo vydáno koncertní album "Cinematic and Live".  Během let 2017 a 2018 se Turilli, Leurquin a Guers zúčastnili turné Rhapsody Reunion a po jeho konci začal první jmenovaný pracovat na nové hudbě. Nešlo už ovšem o skladby pro Luca Turilli's Rhapsody, nýbrž o hudbu sahající mimo metalové podžánry a činnost skupiny byla oficiálně pozastavena na dobu neurčitou. Conti byl ještě před tímto oznámením přijat jako nový zpěvák do skupiny Twilight Force.

Luca Turilli's Rhapsody (často také jen Rhapsody, LT´s Rhapsody nebo Turilli´s Rhapsody) byla italská symphonic powermetalová kapela vytvořená a dosud vedena Luca Turillim po jeho odtržení z kapely Rhapsody of Fire.  V roce 2011 Rhapsody of Fire oznámili přátelské rozdělení mezi dvě kapely s názvem Rhapsody. Alex Staropoli a Fabio Lione se rozhodli pokračovat jako Rhapsody of Fire, kdežto Turilli, společně s basovým kytaristou Patrice Guersem a kytaristou Dominique Leurquinem se rozhodli prosadit jako Luca Turilli's Rhapsody. Jejich první složení zahrnovalo také zpěváka Alessandra Contiho a bubeníka Rhapsody of Fire Alexe Holzwartha, který byl poté členem obou kapel. Již v roce 2012 ovšem Holzwarth odešel kvůli nemožnosti působit v obou kapelách zároveň. Holzwartha poté nahradil Alex Landenburg.  Jejich hudební styl je též znám jako cinematický metal, kvůli zálibě Luca Turilliho ve světě filmu a jejich soundtracků. To bylo také použito jako jeho nový tvůrčí záměr. Jejich první album "Ascending to Infinity" bylo vydáno v roce 2012 a je pokládáno za jejich vlastní jedenácté album Rhapsody.  V roce 2018 se Luca Turilli rozhodl činnost skupiny, která v té době době měla na kontě dvě studiová a jedno koncertní album, na neurčitou dobu ukončit, jelikož se chce věnovat hudbě sahající mimo metalové podžánry.

Luca Turilli's Rhapsody (often simply referred by itself as Rhapsody, LT's Rhapsody or Turilli's Rhapsody) was an Italian symphonic power metal band created and led by Luca Turilli after his split from Rhapsody of Fire, also including German, French and Finnish members. The band members referred their style as "Cinematic metal" to underline Luca Turilli's passion for the world of cinema and the soundtracks, yet the main influence of his new artistic proposal.  In 2011, Rhapsody of Fire announced its friendly split into two Rhapsody bands: Alex Staropoli and Fabio Lione decided to go on as Rhapsody of Fire while Turilli, along with bassist Patrice Guers and session guitarist Dominique Leurquin decided to move on as Luca Turilli's Rhapsody. The band's first line-up also included singer Alessandro Conti and Rhapsody of Fire drummer Alex Holzwarth, who was then a member of both bands. However, in 2012 Holzwarth left due to the impossibility to be fully in both bands, and was replaced by Alex Landenburg. Their first album, "Ascending to Infinity", was released in 2012 and is referred to as their own "Rhapsody's 11th album". Their second and final album, "Prometheus, Symphonia Ignis Divinus", was released in 2015.  From April 2017 to March 2018, Turilli, Leurquin, Guers, Holzwarth, and former Rhapsody of Fire vocalist Lione toured together for the 20th Anniversary Farewell Tour, playing the music of the original band; in June 2018, Turilli confirmed that the band was inactive, and the following December announced that the 20th Anniversary Farewell Tour lineup now formed a new band, named Turilli / Lione Rhapsody.


Znění.

"Velikost středového úhlu je rovna dvojnásobku velikosti obvodového úhlu příslušného témuž oblouku."

Důkaz.

Pro důkaz věty o obvodovém a středovém úhlu se popisují tři případy polohy ostrého obvodového úhlu vůči středu kružnice:

1. Střed kružnice ležící na rameni obvodového úhlu.

Bod "O" (střed kružnice "k") leží na jednom rameni ostrého obvodového úhlu "AVB". Body "A, V" a "B" leží na kružnici "k", přičemž bod "V" je vrcholem daného obvodového úhlu a body "A" a "B" prochází ramena tohoto úhlu. Trojúhelník "VAO" je rovnoramenný, protože délky úseček OV a OA (poloměry kružnice) jsou shodné. Z toho vyplývá, že úhly "AVO" a "VAO" jsou velikostně také shodné. K velikosti úhlu "VOA" lze dojít dvěma způsoby:  Z čehož vyplývá:

2. Střed kružnice ležící uvnitř obvodového úhlu.

Jestliže je bod "O" vnitřním bodem obvodového úhlu "CVD", pak polopřímka "VO" protíná menší oblouk "CD" v bodě "E" a dělí jej na dva oblouky "CE" a "DE". Oblouku "DE" přísluší obvodový úhel "DVE" a středový úhel "DOE". Podle prvního důkazu je velikost úhlu "DOE" dvojnásbná velikosti úhlu "DVE". Stejně tak lze první důkaz aplikovat pro úhly "CVE" a "COE". Výslednými vztahy jsou rovnice: a kde ψ a ψ jsou obvodové úhly a θ a θ jsou úhly středové. Sečtením obou rovnic vznikne: Součet obvodových úhlů ψ a ψ je roven ψ a součet středových úhlů θ a θ je roven θ, z čehož plyne:

3. Střed kružnice ležící vně obvodového úhlu.

Jestliže bod "O" nenáleží obvodovému úhlu "DVC", pak polopřímka "VO" protíná kružnici "k" v bodě "E". K menšímu oblouku "ED" přísluší obvodový úhel "EVD" a středový úhel "EOD"; přitom bod "O" leží na jednom rameni obvodového úhlu. Podle prvního důkazu je středový úhel "EOD" opět dvakrát větší než obvodový úhel "EVD". Stejně tak je i velikost úhlu "EOC" dvakrát větší než "EVC". Výslednými vztahy jsou rovnice: a kde ψ a ψ jsou obvodové úhly a θ a θ jsou úhly středové. Odečtením těchto rovnic vychází: Rozdíl obvodových úhlů ψ a ψ je roven ψ a rozdíl středových úhlů θ a θ je roven θ, z čehož vyplývá:

Větší oblouk a půlkružnice.

Pro větší oblouk a půlkružnici je důkaz jednodušší, nastane totiž pouze případ 2.

Důsledky věty.

Z věty o obvodovém a středovém úhlu vyplývají tyto důsledky:

Věta o obvodovém a středovém úhlu je matematická věta popisující vztah mezi obvodovým a středovým úhlem příslušných jednomu oblouku kružnice.

In geometry, an inscribed angle is the angle formed in the interior of a circle when two secant lines (or, in a degenerate case, when one secant line and one tangent line of that circle) intersect on the circle. It can also be defined as the angle subtended at a point on the circle by two given points on the circle.  Equivalently, an inscribed angle is defined by two chords of the circle sharing an endpoint.  The inscribed angle theorem relates the measure of an inscribed angle to that of the central angle subtending the same arc.


Život.

Mikuláš František byl nejmladším synem lotrinského vévody Františka II. a jeho manželky Kristýny ze Salmu. Narodil se na svátek svatého Mikuláše a podle toho také dostal své první jméno "Mikuláš", jméno "František" mu bylo dáno po otci. Jeho sestra Markéta se z lásky tajně vdala za bratra francouzského krále, Gastona Orleánského.  Nezdálo se pravděpodobné, že by Mikuláš mohl kdy vládnou vévodství a proto byl již odmala vychováván pro post biskupa. Již v mládí zastával pozici biskupa v Toul. Mikuláš František studoval mezi lety 1622 až 1629 filozofii a technologii na univerzitě v Pont-a-Mousson.Na rodného Nancy se vrátil až v černu 1629. Zde dostával soukromé lekce od dvou jezuitských knězů.  Mikuláš František byl jmenován opatem v Commendam a několikrát byl starším bratrem Karlem nebo králem Ludvíkem XIII. poslán jako velvyslanec.  Mikuláš se stal kardinálem dne 16. ledna 1626, avšak neprojevil se jako příliš schopný. Když byl v roce 1634 jeho bratr Karel přinucen k abdikaci, jeho místo vévody lotrinského zaujal právě mladší bratr Mikuláš František. Dne 4. března 1634 napsal papeži Urbanovi VIII., který jej nechal odstoupit z místa kardinála a současně mu povolil sňatek s Mikulášovou vlastní sestřenicí, Klaudií, dcerou Jindřicha I.. Svatba se uskutečnila ze 17. na 18. února toho roku.  Bezprostředně po nástupu Mikuláše na post vévody, francouzská vojska vpadla do Lotrinského vévodství a přinutila čerstvého vévodu podepsat smlouvu o uznání jejich práva na Lotrinsko, které následně obsadili. Sám Mikuláš uprchl do exilu a brzy sám odstoupil, přičemž vrátil nárok na titul vévody zpět bratrovi Karlovi, který stále žil. Vyjma jedné možnosti se ale Karel mohl vrátit do vlastního vévodství až roku 1661, i tak ale několik let podruhé vládl.  Mikuláš František Lotrinský zemřel 25. ledna 1670 ve věku 60 let. Oficiálně byl ale pohřben až 4. července toho roku.

Potomci.

Mikuláš František si vzal svoji sestřenici Klaudii Lotrinskou, ta nakonec zemřela při porodu jejich pátého potomka. Nejsou známi žádní Mikulášovi levobočci a on sám se po Klaudiině smrti již neoženil.

Mikuláš František Lotrinský, také známý jako Mikuláš II. Lotrinský (francouzsky: "Nicolas-François de Lorraine", 6. prosince 1609, Nancy – 25. ledna 1670, tamtéž), byl krátce vévoda lotrinský a vévody z Baru a to na několik měsíců v roce 1634. Vlády se ujal po abdikaci bratra Karla IV. a byl tedy vévodou během francouzské invaze do Lotrinska za třicetileté války.

Nicholas Francis (French: "Nicolas François de Lorraine"; 6 December 1609 – 25 January 1670), also known as Nicholas II, was briefly Duke of Lorraine and Duke of Bar for a few months in 1634, spanning the time between the abdication of his older brother and his own resignation. He was therefore Duke during the invasion of Lorraine by the French in the Thirty Years War.  He is the direct male ancestor of all rulers of the Habsburg-Lorraine dynasty, including all Emperors of Austria.


Život.

Když mu bylo deset, jeho rodina se přestěhovala do Ženevy. Roku 1877 zde začal studovat hudební konzervatoř. Skladbu se učil u Léa Delibese a Gabriela Faurého. Později vystudoval i vídeňskou konzervatoř.  V roce 1886 navštívil Alžírsko. Silně ho přitom ovlivnila arabská lidová hudba, kterou začal intenzivně studovat. Mimo jiné se již tehdy zajímal o různé druhy rytmické exprese.  Od roku 1892 byl hudebním pedagogem na konzervatoři v Ženevě. Vyučoval harmonii a hudební teorii. Pro své žáky nakonec vytvořil zvláštní metodu, tzv. rytmickou gymnastiku (v anglojazyčném světě je známa jako "eurhythmics"). Jeho cílem bylo hudebním výškám, rytmu, dynamice, barvě či harmonii přisoudit určitý pohyb. Věřil, že pokud studenti spojí hudbu s pohybem, nejen se jí snadněji naučí, ale lépe ji i prožijí a pochopí. V roce 1905 metodu představil veřejnosti. Měla rychle úspěch, byť se její užití pozvolna vzdalovalo Dalcrozovým původním záměrům - jeho pohybově-hudební pravidla začala být užívána například jako zdravotní cvičení, zájem projevili i tanečníci (zejm. Rosalia Chladeková).  Úspěch Dalcrozovi umožnil, aby roku 1910 založil vlastní školu, v Hellerau u Drážďan. Koncept školy měl jisté utopické přesahy, škola byla vybudována jako ideální zahradní město, harmonicky slučující práci a život. Ve škole byla i divadelní scéna, roku 1913 zde mělo premiéru dílo "Orfeus a Eurydika" scénografa Adolphe Appia. Škola přitahovala významné osobnosti, navštívili ji Franz Kafka, Rainer Maria Rilke, Oskar Kokoschka, Sergej Ďagilev a další. Avšak záhy, roku 1914, její činnost ukončila první světová válka. Dalcroze se vrátil do Ženevy. Roku 1919 byla škola obnovena, ale Dalcroze se na její činnosti již nepodílel, zůstal v Ženevě až do své smrti v roce 1950.  Dalcroze několikrát přednášel i v českých zemích. Jeho rytmická gymnastika ovlivnila i sokolské hnutí, Augustin Očenášek a Karel Pospíšil vypracovali pod jejím vlivem soustavu sokolské rytmiky. Metodu samotnou šířila i Anna Dubská, první česká absolventka školy v Hellerau, či Eliška Bláhová, autorka publikace "Pohyb, rytmus, výraz" z roku 1929.

Émile Jaques-Dalcroze, rodným jménem Émile Henri Jaques (6. červenec 1865, Vídeň - 1. červenec 1950, Ženeva) byl švýcarský hudební skladatel narozený v Rakousku. Více než svými skladbami proslul originální technikou výuky hudby za pomoci pohybu.

Émile Jaques-Dalcroze (6 July 1865 – 1 July 1950) was a Swiss composer, musician and music educator who developed Dalcroze Eurhythmics, an approach to learning and experiencing music through movement. Dalcroze eurhythmics influenced Carl Orff's pedagogy, used in music education throughout the United States.  Dalcroze's method teaches musical concepts, often through movement. The variety of movement analogues used for musical concepts develop an integrated and natural musical expression in the student. Turning the body into a well-tuned musical instrument—Dalcroze felt—was the best path for generating a solid, vibrant musical foundation. The Dalcroze method consists of three equally important elements: eurhythmics, solfège, and improvisation. Together, according to Dalcroze, they comprise the essential musicianship training of a complete musician. In an ideal approach, elements from each subject coalesce, resulting in an approach to teaching rooted in creativity and movement.  Dalcroze began his career as a pedagogue at the Geneva Conservatory in 1892, where he taught harmony and solfège. It was in his solfège courses that he began testing many of his influential and revolutionary pedagogical ideas. Between 1903 and 1910, Dalcroze had begun giving public presentations of his method. In 1910, with the help of German industrialist Wolf Dohrn, Dalcroze founded a school at Hellerau, outside Dresden, dedicated to the teaching of his method. Many musicians flocked to Hellerau, among them Prince Serge Wolkonsky, Vera Alvang (Griner), Valeria Cratina, Jelle Troelstra (son of Pieter Jelles Troelstra), Inga and Ragna Jacobi, Albert Jeanneret (Le Corbusier's brother), Jeanne de Salzmann, Mariam Ramberg, Anita Berber, and Placido de Montelio. With the outbreak of World War I in 1914, the school was abandoned. After the Second World War, his ideas were taken up as "music and movement" in British schools.


Reprezentace.

V mládežnických kategoriích reprezentoval Sovětský svaz. S týmem do 18 let získal stříbro na juniorském mistrovství Evropy 1990 ve Švédsku. Za výběr do 20 let absolvoval dvě juniorská mistrovství světa - 1991 v Kanadě (stříbro) a 1992 v Německu (zlato, turnaj dohrával tým pod hlavičkou Společenství nezávislých států).  Premiéru v sovětském národním týmu si odbyl v přátelském utkání 2.11.1991 ve Frýdku-Místku proti domácímu Československu (4:2). Byl účastníkem Kanadského poháru 1991 (5. místo). Jako reprezentant SNS se stal olympijským vítězem na hrách v Albertville 1992.  Za samostatné Rusko hrál na třech mistrovství světa - 1992 v Československu (5. místo), 1996 v Rakousku (4. místo, nejlepší obránce, All star tým) a 2000 na domácí půdě (9. místo). Startoval také na Světovém poháru 1996 (semifinále). Na olympijském turnaji v Naganu 1998 získal stříbro. Naposledy reprezentoval v šesti utkáních Euro Hockey Tour 2008/2009.  Statistika na velkých mezinárodních turnajích

Kariéra.

Žitnik je odchovancem klubu Sokol Kyjev. Za mateřský klub nastupoval v sovětské lize v letech 1989–1991. V roce 1991 přestoupil do HC CSKA Moskva, ovšem odehrál zde pouze jednu sezonu.  Od ročníku 1992/93 působil v NHL, konkrétně v Los Angeles Kings, kteří jej v roce 1991 draftovali. V únoru 1995 byl vyměněn do Buffalo Sabres. Za tento klub hrál až do roku 2004 a vysloužil si nominace do utkání hvězd NHL v letech 1999 a 2002. V ročníku 1998/99 došli Sabres do finále Stanleyova poháru. Ročník NHL 2004/05 se neodehrál kvůli stávce hráčů, Žitnik jej strávil v dresu Ak Bars Kazaň v ruské lize.  Po výluce podepsal smlouvu s New York Islanders. V průběhu sezony 2006/07 byl vyměněn do Philadelphia Flyers a ještě do konce ročníku se stěhoval do Atlanta Thrashers. Za Atlantu odehrál svou poslední sezonu v NHL 2007/08. Po ní jej Thrashers vyplatili kvůli nespokojenosti s výkony ze smlouvy.  V letech 2008–2010 hájil barvy moskevského Dynama v KHL.

Oleksij Mykolajovyč Žytnyk (ukrajinsky Олексій Миколайович Житник, * 10. října 1972 v Kyjevě), v ruštině Alexej Nikolajevič Žitnik (Алексей Николаевич Житник), je bývalý ruský hokejový obránce ukrajinského původu, který odehrál 1085 utkání v NHL.

Oleksiy Mykolaiovych "Alexei" Zhitnik (, ; born October 10, 1972) is a Ukrainian-Russian former professional ice hockey defenceman. Zhitnik has played more games in the National Hockey League (NHL) (1,085) than any other Soviet-born defenceman. He has represented the Soviet Union, CIS, and Russia internationally, and Ukraine during two NHL All-Star Games. His number, 13, has been honored by Sokil Kyiv.


Taxonomie a historie.

Subspecie "Panthera tigris balica" byla popsána německým zoologem Ernstem Schwarzem v roce 1912 na základě jedné lebky a kůže samice pocházející z jižní části Bali (Denpasar). Ačkoliv byly vzneseny jisté pochybnosti o tom, že tygr balijský je natolik rozdílný od tygra jávského, aby byl samostatně vyčleňován, většina vědců tuto subspecii uznává. Jsou však zvažovány dvě možnosti, o jaký poddruh se jednalo. Buď šlo o jeden z „klasických“ devíti podruhů tygra anebo o poddruh tygra jávského, který je některými vědci (Groves C. P., Mazák J. H.) považován za samostatný druh. Tygr balijský byl každopádně úzce spřízněn s tygrem jávským, k jejich vzájemné izolaci došlo s velkou pravděpodobností po poslední době ledové, kdy zanikl pevninský most mezi Jávou a Bali. Potvrzují to i nejnovější analýzy DNA. Taxonomická revize provedená v roce 2017 vědci z Cat Specialist Group, což je odnož IUCN, nicméně tygra balijského (a stejně tak sumaterského) označuje za pouhou regionální formu tygra jávského, a tedy neuznává jako samostatný poddruh.

Popis.

Tygr balijský byl zřejmě nejmenším tygřím poddruhem, ačkoliv s jistotou to tvrdit nelze, neboť chybí dostatek komparativních dat. Samice měřily na délku (včetně ocasu) nejčastěji 190–220 cm, samci obvykle 220–240 cm, někdy i více. Oszkárem Vojnichem ulovený samec (zobrazený na fotografii v infoboxu) měřil 245 cm a je nejdelším změřeným jedincem. Délka lebek u samic oscilovala mezi 24 a 27 cm, u samců mezi 27 a 31,2 cm. Nosní část byla protažená a úzká. Charakteristickým rysem chrupu této subspecie byla miniaturní velikost či dokonce absence druhého horního třenového zubu. Ocas byl relativně krátký a dosahoval délky 58–71,5 cm, pro srovnání u tygra jávského je to 77–83 cm. Hmotnost se pohybovala mezi 65–80 kg u samic, samci vážili obvykle 90–100 kg (někdy až 120 kg). Tyto údaje jsou vytvořeny na základě měření několika lebek a kůží a pouhého jednoho čerstvě zabitého jedince (O. Vojnich), proto by měly být brány s opatrností. Na jejich základě je nicméně možno tuto šelmu velikostně přirovnat k statným jihoamerickým formám jaguára (průměr samic 72 kg, samců 102 kg). Byl však rozhodně mohutnější než průměrní levharti či pumy (samice těchto koček váží 20–50 kg, samci 30–90 kg, větší kusy se vyskytují jen zcela výjimečně).  Zbarvení bylo tmavě oranžové, skoro až cihlové, černé pruhy byly relativně širší a poněkud méně husté, především v přední části těla, než u typického tygra jávského. Mezi pruhy byly roztroušené černé skvrny. Světlá spodní část těla byla velmi malá, zato však zbarvená téměř doběla, ostatní poddruhy jsou spíše krémové. Srst měl kratší zvláště ve srovnání se sumaterským tygrem. Délka chlupů se pohybovala od 7 do 10 mm (t. sumaterský 10–15 mm, t. jávský 8–12 mm), přičemž sezónně se neměnila, na rozdíl od srsti severně žijících poddruhů. Na přední straně hlavy se nacházelo 4–5 párů zdvojených příčných proužků, další indonéské tygří poddruhy toto nemají. Stavbou lebky připomínal spíše tygra jávského, rozmístěním, šíří a tvarem pruhů spíše tygra sumatránského, nicméně podkladovou barvu měl tmavší než oba poddruhy, zvláště než druhý jmenovaný.

Biologie.

Tygr balijský byl endemitem ostrova Bali. Zřejmě se tam dostal přes pevninský most během poslední doby ledové z Jávy, ale vyloučit nelze ani přeplavání průlivu, který oba ostrovy odděluje. Ten je široký jen 2,5 km a tygři jsou navíc velmi dobří plavci. Tygři žili především v hustých džunglích hornatých částí ostrova, stranou od hlavních lidských sídel, i když nikoli výhradně. Z původu dochovaných exemplářů je možné odvodit, že obývali spíše západní část ostrova. Jelikož se jedná o nejméně prozkoumanou tygří subspecii, navíc již nenávratně ztracenou, podrobnosti o jejich životě neznáme. Pouze na základě srovnávací etologie je možné odvodit, že žili podobně jako ostatní džungloví tygři. Mohli lovit pouze faunu vyskytující se na ostrově. Šlo by tedy o divoká prasata, muntžaky sundské, sambary ostrovní, luskouny ostrovní, kury bankivské, makaky jávské, hulmany jávské, varany a bantengy. Kromě toho občas napadali a zabíjeli domácí zvířata. Výjimečně se mohlo stát, že se uchýlili ke kanibalismu. Nizozemský lovec A. J. M. Ledeboer zaznamenal příhodu, kdy tygr zabitý odpoledne 20. srpna 1910 byl jen hodinu poté odtažen a následně zčásti sežrán jiným tygrem.

Tygr v balijské kultuře a mytologii.

Místní domorodci ho nazývali "samong" či "macan" (jiným přepisem "machan"), v indonéštině byl znám jako "harimau bali". Tygr měl vždy významné místo v balijské kultuře, především v mýtech, pověstech a léčitelství. Mísil se v nich tradiční ambivalentní vztah k velkým šelmám - obdiv k síle a údajné zázračné moci na jedné straně a obava a nenávist na straně druhé. Domorodci si zhotovovali různé amulety a léčivé přípravky z částí tygřích těl.  V hinduistickém náboženství, které je na Bali dominantní, hraje tygr důležitou roli v různých tradičních tancích a ceremoniálech, např. v tanci "Barong" o souboji dobra se zlem (kde je označovaný jako "Barong macan"). Tygr, pán džungle, dokáže údajně ochránit vesnici před nemocemi a udržovat rovnováhu mezi duchovním a hmotným světem.  Podobně jako v Malajsii, na Jávě a Sumatře existují i na Bali pověsti o tygrodlacích. Balijci je nazývali "macan dadèn-dadèn" a věřili, že v tygrodlaka se mohl změnit každý člověk, který postrádal vertikální rýhu nad horním rtem. Tygrodlaci žili údajně odděleně od ostatních lidí resp. měli svá vlastní tajná území. S proměnou ve zvířata, tygra nevyjímaje, souvisí i mýtické bytosti zvané "léyak", "suangi" a "selak", které však nejsou pouze tygrodlaky, ale obecně jakýmisi čaroději.

Vymizení.

Přírodní faktor.

Ostrov Bali má rozlohu pouhých cca 5700 km², přičemž jen část tohoto území je vhodná jako tygří biotop. Když k tomu připočítáme náročnost na teritorium, vyjde nám, že počet dospělých tygrů nemohl být najednou nikdy větší než zhruba 110–125 kusů. Tygr balijský tak vlastně balancoval na hraně přežití i bez jakéhokoliv zásahu člověka a svým způsobem je s podivem, že „vydržel“ do téměř poloviny 20. století.

Lidé a vyhubení tygra.

Balijci tygra zabíjeli dlouho před příchodem kolonistů, ale dělo se tak jen v omezené míře, většinou jen když ohrožoval je a jejich domácí zvířata. Od 19. století při tom používali metodu instalace pušky na samospoušť u tygřího úlovku. O šelmě máme jen minimum věrohodných písemných a obrazových zpráv. Jednu z nich napsal maďarský lovec chorvatského původu baron Oszkár Vojnich. V roce 1911 zastřelil a vyfotil jednoho z tygrů a popsal jeho lov. Zvíře nejprve chytil za pomoci místních průvodců do železné pasti, a pak ho zblízka zabil. Odstřel velkých šelem byl zábavou mnohých evropských „cestovatelů“ od konce 19. století zhruba do začátku 2. světové války a v koloniích k tomu měli dostatek příležitostí. Bali bylo součástí Nizozemské východní Indie a tak si mnozí lovci a „sportovci“ nenechali ujít šanci vzácnou šelmu zastřelit. Nečinili se jen západní lovci, ale i místní lidé, kteří jim dělali doprovod a ukazovali, jak nejlépe tyto kočky zabíjet. Kupříkladu E. Munaut, což byl puškař ze Surabayi a průvodce Oszkára Vojniche během jeho lovu, usmrtil do roku 1911 nejméně 20 jávských tygrů a pomáhal zájemcům lovit i balijské tygry. Jeho metodou bylo nastražit návnadu spolu s těžkou ocelovou pastí a pak uvězněné zvíře z 15–20 metrů odstřelit. Kromě toho vzrůstala v této době výrazně i domorodá populace na ostrově, což vedlo ke kácení lesů a úbytku lovné zvěře. Všechny tyto faktory měly za následek, že populace tygra se ve 20. a 30. letech 20. století fatálně ztenčila. V první polovině roku 1936 bylo usmrceno 5 tygrů a pak už nebylo kde brát. Poslední prokazatelné pozorování a příznačně zároveň zastřelení tygra balijského se stalo 27. září 1937. Jednalo se o dospělou samici a byla zabita v Sumbar Kima na západě ostrova. O dalších přežívajících jedincích máme sice poměrně četná, ale nepotvrzená svědectví. Například v listopadu roku 1937 napsal jistý Zimmermann, německý plantážník žijící na Bali, dopis, v němž uvádí: "„V období od roku 1933 do současnosti" (tj. do listopadu 1937) "bylo na území od Poelaki" (Tandjoeng Poelaki na severozápadě ostrova) "k Teloktrimě" (?) "zabito, co já vím, nejméně 14 tygrů... V současné době asi 6 jiných, pokud je mi známo, opět v oblasti žije.“" Zprávy o žijících jedincích byly poměrně časté ještě ve 40. letech, ale nikdy nebyly věrohodně ověřeny. V 50. letech jejich četnost výrazně ubývala. Ještě v roce 1963 údajně narazila skupina vesničanů v lese na tygří tělo, ale tento objev se nepodařilo potvrdit. Žádné části tygra z té doby se nedostaly k odborníkovi či do muzea. Kdy došlo k poslednímu spatření není možné specifikovat, neboť zprávy o pozorování kolovaly mezi vesničany minimálně do 70. let. Nelze tedy určit přesné datum vymření poddruhu. S jistotou se dá říct jedině to, že k němu došlo někdy po roce 1937, přičemž udržitelná životaschopná populace přestala existovat nejpozději ve 40. letech 20. století.

Chov v zajetí, pokusy o záchranu.

Pro záchranu tygra balijského bylo uděláno málo. V zoo nebyl nikdy chován, dokonce nebyl nikdy řádně zdokumentován či natočen na film. Existuje jen pět fotografií, na nichž je s jistotou zachycena tato kočkovitá šelma. Ani na jedné z nich není zvíře živé. Nedávno byly objeveny dvě další fotografie pocházející z období mezi lety 1910 až 1915, kde jsou s největší pravděpodobností dva tygři balijští zachyceni při „hraní“ s krotitelkou Rose Flanders Bascom z Ringling Bros Circus. Pro to, že jde skutečně o tento poddruh, hovoří malá velikost šelem, jejich tmavé zbarvení, proužky na čele a také záznam o tom, že maďarští lovci odchytili na Bali dva tygry a prodali je cirkusu.  V roce 1941 byl sice ustaven Národní park Bali Barat (plocha 20 000 ha), který se nacházel na severozápadě ostrova a zčásti pokrýval předpokládané tygří území, ale bylo už pozdě. Že se to s ochranou v té době již prakticky vyhynulé šelmy nijak nepřehánělo, ukazuje lovecké regulační opatření „Peraturan Pemburuan Bali 1949“ vydané krátce po vyhlášení indonéské nezávislosti, kde je tygr veden jako škodlivé zvíře, jehož lov je povolen za poplatek 50 rupií.

Údajné přežití.

V roce 1975 strávil v Indonésii několik měsíců australský zoolog Colin P. Groves. Setkal se také s úředníkem, který měl na starost ochranu balijské přírody. Ten mu potvrdil, že místní lidé trvají na tom, že v rezervaci Bali Barat stále tygři žijí. Podobnou zkušenost učinil přední světový „tygrolog“ John Seidensticker v roce 1978. Mezi domorodými obyvateli je přítomnost této šelmy tak hluboko zakořeněná, že její existence je tradována až prakticky do současnosti. Mnohé internetové stránky tygra balijského uvádějí jako stále platnou, i když jen těžko spatřitelnou součást fauny vyskytující se na ostrově. Je to zřejmě i proto, aby nalákaly turisty. V roce 2010 se v tisku objevila zpráva, že na západě Bali řádí tygr, který napadá psy a kozy. Vyšetřování to ale nepotvrdilo.

Muzejní kusy.

Existuje jen 9 lebek, 5 kůží a nějaké kosti balijského tygra ve vědeckých sbírkách. Jedná se o tato muzea: Naturalis Biodiversity Center v Leidenu (Nizozemí), Senckenberg Museum ve Frankfurtu (Německo), Naturkunde–Museum ve Stuttgartu (Německo), Přírodopisné muzeum v Londýně (V. Británie). Lebku a kůži poslední tygřice zabité roku 1937 má Museum Zoologicum Bogoriense v Bogoru (Indonésie). Lebka jedince zabitého O. Vojnichem je v Magyar Természettudományi Múzeum v Budapešti (Maďarsko). Rozsáhlá studie vyhynulých tygrů publikovaná roku 2013 přinesla informace o dalších dvou do té doby neznámých muzejních kusech z Oxford Natural History Museum a z Izu.

Tygr balijský, někdy též tygr džunglový balijský či tygr balinéský ("Panthera tigris balica") je vyhynulý poddruh či regionální forma tygra, který žil pouze na indonéském ostrově Bali. K jeho vědeckému popsání došlo v roce 1912. Jednalo se zřejmě o nejmenší tygří formu jak vzrůstem (délka do 245 cm), tak hmotností (do 120 kg), která byla úzce spřízněná se sousedním tygrem jávským. Srst měl krátkou a zbarvenou relativně nejtmavěji ze všech poddruhů. Pruhy byly umístěny blízko sebe a někdy se rozpadaly ve skvrny. Šlo o vrcholového predátora ve svém biotopu, jenž se živil různými kopytníky a další kořistí střední či menší velikosti. Malý životní prostor daný velikostí ostrova, úbytek biotopu spojený s růstem lidské populace a intenzivní lov způsobily, že byl jako první poddruh tygra vinou člověka vyhuben, k čemuž došlo zřejmě ve 40. nebo v 50. letech 20. století. O jeho životě se zachovalo minimum písemných, hmotných a obrazových záznamů, nicméně šelma hrála a stále hraje důležitou roli v tradiční balijské kultuře.

The Bali tiger was a "Panthera tigris sondaica" population, which lived in the Indonesian island of Bali. This population has been extinct since the 1950s.  It was formerly regarded as a distinct tiger subspecies, "Panthera tigris balica", which had been assessed as extinct on the IUCN Red List in 2008. In 2017, felid taxonomy was revised and this subspecies subordinated to "P. t. sondaica", which also includes the still surviving Sumatran tiger.  Results of mitochondrial DNA analysis of 23 tiger samples from museum collections indicate that tigers colonized the Sunda Islands throughout the last glacial period 11,000–12,000 years ago. In Bali, the last tigers were recorded in the late 1930s. A few individuals likely survived into the 1940s and possibly 1950s. This population was hunted to extirpation and its natural habitat converted for human use.  Balinese names for the tiger are "harimau Bali" and "samong".


Život.

Narodil se v rodině protestantského pastora. Vyrůstal ve vesnici Utzenstorf, v regionu bernský Emmental. Roku 1812 odešel do Bernu, kde získal středoškolské vzdělání a spoluzaložil (1819) také studentské bratrstvo "Zofingia". Roku 1820 byl vysvěcen na pastora. Rok poté začal navštěvovat univerzitu v Göttingenu, ale za další rok ho pastorační povinnost přinutila k návrátu domů. Pracoval nejprve jako otcův asistent, od roku 1824, kdy jeho otec zemřel, byl sám pastorem, nejprve v Herzogenbuchsee, později (1829) v Bernu, poté v Lützelflüh (1832), kde se oženil (1833) a kde také dožil.  Zpočátku zastával liberální ideje, posléze se přiklonil ke konzervatismu. Silně ho též ovlivnil pedagogický systém Johanna Heinricha Pestalozziho. Jako "lidovýchovu" chápal i svou činnost literární.

Dílo.

Ve svých literárních dílech popisoval život rolnictva z bernské oblasti, proti jehož vykořistování brojil (zejména romány "Jak čeledín Uli k štěstí přijde" z roku 1841 a "Pachtýř Uli" z roku 1849). Nicméně jeho prózy nejsou jen sociálně-kritické a realistické, mají i mystické, ba někdy až hororové prvky (např. "Černý pavouk"). Jako hlavní obrana proti zlu a temnotě je v nich vždy nalezena náboženská víra.  Jeho díla jsou psána německy, ale ve švýcarských místních dialektech.

Citát.

Jeho učitelem byl švýcarský básník a filozof Johann Rudolf Wyß (1782 – 1830), který si kvůli studijním nedokonalostem Jeremiase postěžoval také jeho mamince:

Památník Jeremiase Gotthelfa.

Autorův památník je ve švýcarské obci Lützenflüh, blízko Bernu. Je umístěn na faře, kde působil; zde byl také pohřben. Gotthelfovo dílo "Černý pavouk" se odehrává v nedalekém Sumiswaldu.

Jeremias Gotthelf, rodným jménem Albert Bitzius (4. říjen 1797, Murten – 22. říjen 1854, Lützelflüh) byl švýcarský spisovatel a protestantský farář. Svůj literární pseudonym si zvolil podle hlavního hrdiny jedné ze svých raných próz "Bauernspiegel" (1837).

Albert Bitzius (4 October 179722 October 1854) was a Swiss novelist, best known by his pen name of Jeremias Gotthelf.


Biografie.

V době nástupu do parlamentu je uváděn jako advokát ve Lvově. Pocházel z rodiny řeckokatolického duchovního. Vystudoval Vídeňskou univerzitu a Lvovskou univerzitu. V roce 1884 získal titul doktora práv. Od roku 1890 měl ve Lvově vlastní advokátní kancelář.  Byl členem vědecké Ševčenkovy společnosti, ředitel rusínského zemského svazu spořitelen. Byl členem ústředního výboru spolku "Prosvita". Patřil mezi spoluzakladatele prvního ukrajinského právnického periodika "Časopis pravnyca" a v letech 1899–1900 byl členem jeho redakce.  V roce 1899 spoluzakládal Ukrajinskou národně demokratickou stranu a v letech 1902–1911 byl jejím předsedou. V roce 1908 byl zvolen na Haličský zemský sněm, kde předsedal ukrajinskému poslaneckému klubu.  Působil také coby poslanec Říšské rady (celostátního parlamentu Předlitavska), kam usedl ve volbách do Říšské rady roku 1907, konaných poprvé podle všeobecného a rovného volebního práva. Byl zvolen za obvod Halič 66. Mandát obhájil ve volbách do Říšské rady roku 1911.  V době svého působení na Říšské radě je uváděn coby zástupce Ukrajinské národně demokratické strany. Po volbách roku 1907 byl uváděn coby člen poslaneckého Rusínského klubu. Po volbách roku 1911 zasedal v klubu Ukrajinské parlamentní zastoupení. Na Říšské radě předsedal parlamentnímu ukrajinskému klubu.  Za první světové války byl předsedou Ukrajinské národní rady ve Vídni. Po válce, v době krátké existence Západoukrajinské lidové republiky, se stal předsedou vlády tohoto státního útvaru (oficiálně předseda státního sekretariátu). Ve funkci setrval do počátku roku 1919. Po obsazení území Západoukrajinské lidové republiky Polskem působil v exilové ukrajinské vládě ve Vídni. Počátkem 20. let předsedal ukrajinské delegaci na mírových jednáních v Rize a Ženevě. Roku 1924 se vrátil do Lvova. Byl činný v ukrajinských organizacích. Přispíval do ukrajinských periodik. Předsedal svazu ukrajinských právníků. V roce 1939 ho sovětská okupační armáda zajala a byl po 20 měsíců vězněn v Moskvě. Později se mohl vrátit do Lvova. V červenci 1941 tam založil Ukrajinskou národní radu, která se snažila využít prvotního rozkladu sovětské nadvlády nad historickou Haličí k obnovení ukrajinských národnostních cílů.

Kost Levyckyj, cyrilicí Кость Левицький, též Kostjantyn Levyckyj, Костянтин Левицький (17. nebo 18. listopadu 1859 Tysmenycja – 12. listopadu 1941 Lvov), byl rakouský právník a politik ukrajinské (rusínské) národnosti z Haliče, na počátku 20. století poslanec Říšské rady, po válce předseda vlády Západoukrajinské lidové republiky.

Kost Levytsky (; 1859 – 1941) was a Ukrainian politician. He was a founder of the Ukrainian National Democratic movement and the leader of the State Representative Body of the Ukrainian government declared on June 30, 1941


Biografie.

Albert Anker se narodil jako druhé dítě zvěrolékaře v Insu (Anet). Školu navštěvoval v Neuchâtelu, kde v letech 1845 až 1848 navštěvoval první kursy kreslení. Vystudoval gymnázium v Bernu, kde maturoval v roce 1851.  Roku 1851 začal studovat teologii na univerzitě v Bernu, později na univerzitě v německém Halle. Stále však přesvědčoval otce, aby mu dovolil studovat umění, což se podařilo roku 1854, kdy se začal učit v ateliéru Charlese Gleyra, v Paříži. V letech 1855 až 1860 studoval na umělecké škole École nationale supérieure des beaux-arts. Po studiích si zřídil ateliér v domě svých rodičů a zúčastňoval se pravidelně výstav ve Švýcarsku a Paříži.  V roce 1864 se oženil s Annou Rüfli z Langnau. Manželé měli šest dětí, ze kterých dvě zemřely předčasně. Zbývající čtyři zpodobňoval na některých svých dílech.  V roce 1890 opustil definitivně Paříž a ukončil své studijní cesty. Od té doby žil výhradně v Insu (Anet). V roce 1899 naposledy navštívil Paříž a v roce 1900 mu bernská univerzita udělila čestný doktorát. V září 1901 ho postihlo dočasné ochrnutí pravé ruky. Proto již nemohl pracovat na velkých plátnech a vytvořil více než 500 akvarelů v pozici, které jeho ochrnutí umožňovalo – v křesle a s listem papíru na kolenou.  Albert Anker zemřel v rodném Insu.

Dílo.

Patří mezi nejvýznamnější malíře 19. století, kteří se věnovali obrazům s dětskými tématy ("Chlapec spící v seně", "Děti při snídani", "Dívka loupající brambory", "Dívka pletoucí si vlasy", "Holčička s dominovými kostkami", "Školák" ad.)  S oblibou maloval též žánrové scény ze švýcarského venkova, díky nimž má dodnes ve švýcarské kultuře specifické postavení "národního malíře".  Vzhledem k užívaným barvám je někdy řazen k impresionismu.

Albert Samuel Anker (1. duben 1831, Ins (francouzsky Anet) – 16. červenec 1910, Ins) byl švýcarský malíř a ilustrátor. Pro zachycení švýcarského venkova 19. století je nazýván "národním malířem".

Albrecht Samuel Anker (April 1, 1831 – July 16, 1910) was a Swiss painter and illustrator who has been called the "national painter" of Switzerland because of his enduringly popular depictions of 19th-century Swiss village life.


Dějiny algoritmu.

V roce 1952 vyslovil Andrej Nikolajevič Kolmogorov domněnku, že tradiční a tehdy jediný známý školský násobící algoritmus je pro úlohu násobení dlouhých čísel asymptoticky optimální. V roce 1960 pak Kolmogorov organizoval seminář na Lomonosovově univerzitě zaměřený na matematické problémy v kybernetice, kde tehdy třiadvacetiletý student Karacuba vymyslel algoritmus , který násobí dvě "n"-ciferná čísla v formula_3, čímž domněnku vyvrátil. Kolmogorova algoritmus zaujal a napsal o něm v roce 1962 do časopisu "Doklady Akaděmii Nauk SSSR" článek "Umnoženije mnogoznačnych čisel na avtomatach", ve kterém zveřejnil také výsledek Jurije Petroviče Ofmana. Jako autoři byli uvedeni „A. Karacuba a Ju. Ofman“, ovšem Karacuba se o článku dozvěděl až s jeho zveřejněním.

Algoritmus.

Základní krok.

Základním krokem Karacubova algoritmu je vzorec, z kterého vyplývá možnost převést vynásobení dvou čísel formula_4 a formula_5 pomocí třech násobení menších čísel se zhruba polovinou cifer a několika ciferných posunů a sčítání.  Nechť jsou formula_4 a formula_5 "n"-ciferná čísla zapsaná v soustavě o základu "z". Pro libovolné přirozené číslo formula_8 menší než formula_9 můžeme zadaná čísla zapsat jako  kde formula_12 a formula_13 jsou menší než formula_14. Jejich součin je pak  kde  Tyto vzorce vyžadující čtyři násobení znal už Charles Babbage. Karacuba si povšiml, že za cenu několika sčítání navíc je možné výpočet provést jen pomocí tří násobení. Při formula_20 a formula_21 jako ve vzorcích výše můžeme spočítat  čehož pravdivost je zřejmá z:

Příklad.

Při výpočtu součinu 12345 a 6789 máme formula_25 a zvolíme formula_26. Činitele rozložíme do podoby: K výpočtu součinu nám pak stačí tři násobení na menších číslech: Pomocí těchto součinů už získáme výsledek jen pomocí posunů a sčítání:

Rekurzivní použití.

Mají-li vstupní čísla alespoň formula_34 číslice, pak pomocná násobení podle výše uvedeného postupu pracují s činiteli o méně než formula_9 číslicích. I na tato pomocná násobení je pak možné využít postup výše a tak rekurzivně dojít až k tak krátkým číslům, pro která komplikovaný postup nenabízí zrychlení a tedy jejich součin spočítáme přímo školským algoritmem.

Karacubovo násobení je asymptoticky rychlý násobící algoritmus, který v roce 1960 vymyslel sovětský matematik Anatolij Alexejevič Karacuba jako tehdy asymptoticky nejrychlejší algoritmus násobení dlouhých čísel. Jeho složitost je pro dvě "n"-ciferná čísla nanejvýš formula_1 jednociferných násobení. Tradiční školský algoritmus násobení přitom vyžaduje formula_2 násobení. Od doby Karacubova objevu byly vymyšleny algoritmy asymptoticky ještě rychlejší, Toomovo-Cookovo násobení a Schönhageovo-Strassenovo násobení. Karacubův algoritmus je přesto stále používán, protože je pro určitou délku vstupních čísel v praxi nejrychlejší.

The Karatsuba algorithm is a fast multiplication algorithm. It was discovered by Anatoly Karatsuba in 1960 and published in 1962. It reduces the multiplication of two "n"-digit numbers to at most formula_1 single-digit multiplications in general (and exactly formula_2 when "n" is a power of 2). It is therefore faster than the traditional algorithm, which requires formula_3 single-digit products. For example, the Karatsuba algorithm requires 3 = 59,049 single-digit multiplications to multiply two 1024-digit numbers ("n" = 1024 = 2), whereas the traditional algorithm requires (2) = 1,048,576 (a speedup of 17.75 times).  The Karatsuba algorithm was the first multiplication algorithm asymptotically faster than the quadratic "grade school" algorithm. The Toom–Cook algorithm (1963) is a faster generalization of Karatsuba's method, and the Schönhage–Strassen algorithm (1971) is even faster, for sufficiently large "n".


Život.

Nejprve se vyučil zedníkem, kresličem a stavbyvedoucím. Posléze navštěvoval “kurzy pro stavební nadšence“ na basilejské průmyslovce. Roku 1909 odjel do Berlína, kde začal pracovat v architektonické kanceláři Alberta Fröhlicha. Později přešel do kanceláře Emila Schaudta. Začal v Berlíně též navštěvovat večerní kurzy na uměleckoprůmyslové škole. Roku 1912 odjel do Londýna, kde studoval urbanismus v Bathu. Roku 1916 se stal asistentem architekta Georga Metzendorfa v Mnichově. V roce 1919 se vrátil do Basileje a začal se živit jako samostatný architekt a také jako učitel architektury. Roku 1928 byl jmenován ředitelem slavné desavské školy Bauhaus. O dva roky později však byl z politických důvodů - pro své levicové názory - odvolán. Vzápětí dostal pozvánku do Moskvy, kde se stal profesorem architektury na vysoké škole W.A.S.I. V Moskvě zůstal do roku 1936, kdy Stalin se Ždanovem začali prosazovat návrat ke klasicismu. Vrátil do Švýcarska a znovu začal pracovat jako architekt. V roce 1939 však byl pozván mexickým prezidentem Lazaro Cardonasem do Mexika, aby zde vedl nově založený Ústav pro výstavbu měst a plánování. Nabídku přijal a vedl tuto instituci do roku 1949. Tehdy se nadobro vrátil do Švýcarska. Zbytek života zasvětil psaní teoretických statí o architektuře. Jeho velkým tématem bylo kolektivní bydlení.

Dílo.

Jádro jeho architektonického díla spadá do let 1919 (návrat z Londýna do Basileje) až 1930 (odchod do Moskvy). Jedním z prvních slavných projektů bylo Sídliště Freidorf ve švýcarském městě Muttenz (1919-21). K nejslavnějším stavbám patří Palác Společnosti národů v Ženevě z roku 1927 či budova školy Peters-Schulhaus v Basileji ze stejného roku. V letech 1928-1930 postavil některé výrazné stavby v Bernau u Berlína, zejména tzv. Učitelské domy ADGB a Spolkovou školu ADGB. V sídle Bauhausu, v Desavě, zanechal stopu především svými pavlačovými domy na sídlišti Törten. Z pozdních prací bývá citován Družstevní útulek pro děti ve švýcarském městě Mümliswil.

Hans Emil "Hannes" Meyer (18. listopad 1889, Basilej – 19. červenec 1954, Crocifisso di Lugano) byl švýcarský architekt, představitel modernismu a funkcionalismu, spjatý s idejemi marxismu.

Hans Emil "Hannes" Meyer (November 18, 1889 – July 19, 1954) was a Swiss architect and second director of the Bauhaus Dessau from 1928 to 1930.


Hráčská kariéra.

Narodil se v San Francisco, několik měsíců po olympijském triumfu v Lake Placid v roce 1980. Orpik vyrostl v Amherst, New York, navštěvoval školu Nichols v Buffalu a v letech 1996-1998 hrával za Thayer Academy. V roce 1997 byl draftován do OHL týmem London Knights ze sedmého místa celkově 124., místo. Za London Knights nikdy nehrál. Hrál tři sezóny za Boston College, se kterým vyhráli soutěž Hockey East v sezoně 1998/1999 a 2000/2001, v ročníku 2000/2001 taktéž vyhráli v NCAA. Během tohoto období byl v roce 2000 vybrán v draftu NHL týmem Pittsburgh Penguins z prvního kola celkově osmnáctý. Začátky v seniorském hokeji začínal na farmě Penguins ve Wilkes-Barre/Scranton Penguins působící v AHL. První zápasy v NHL absolvoval v sezoně 2002/03, debut v NHL odehrál 10. prosince 2002 proti Toronto Maple Leafs. Od sezony 2003/04 byl stabilním hráčem Pittsburghu Penguins. Během výluky v NHL 2004/05 nikde nehrál. Sezona 2005/06 skončila pro tým Pittsburgh Penguins hrozivě, coby nejhorší tým východní konference a nejvíce inkasovaných branek se dostal do nominace na Mistrovství světa 2006 Brooks Orpik. Největší úspěch v Pittsburgh Penguins zaznamenal v sezoně 2008/09, po probojování do playoff, postoupili fo finále, ve kterém porazili 4:3 na serie Detroit Red Wings. Pilířem obranných řad byl pro americký národní tým pro zimní olympijské hry 2010. Úspěch byl zisk stříbrných medailí. Po skončení ročníku v NHL 2009/10 byl zvolen nejlepším obráncem v Pittsburgh Penguins. V organizaci Penguins hrával do roku 2014. 1. července 2014 se dohodl na pětileté smlouvě v hodnotě 27,5 milionů amerických dolarů s týmem Washington Capitals.

Richard Brooks Orpik (* 26. září 1980 v San Francisco, Kalifornie) je bývalý americký hokejový obránce, působící v zámořské NHL, kde naposledy nastupoval za tým Washington Capitals.

Richard Brooks Orpik (born September 26, 1980) is an American former professional ice hockey defenseman who played for the Pittsburgh Penguins and the Washington Capitals of the National Hockey League (NHL). Orpik is a two-time Stanley Cup champion, winning with the Penguins in 2009 and with the Capitals in 2018.  Being the oldest player on the team during his final years in Washington, his Russian teammates fondly referred to him as "Batya" ("father" or "dad") and he was one of the most respected players amongst his Capitals teammates.  Orpik is the only NHL player to have won a Stanley Cup with both Sidney Crosby and Alex Ovechkin.


Historie.

Od založení do 18. století.

První budovou na místě dnešního města byla pevnost "Ragnita" postavená roku 1288 pruským kmenem Skalovitů. Pozdější pojmenování města Ragnit pochází z pruského slova "ragas" znamenající v češtině roh, špici či pahorek. Pevnost byla dobyta Řádem německých rytířů v roce 1289 a následně zde byl postaven řádový hrad. Zpočátku by nazýván "Landeshut", ale nakonec převážilo původní pruské označení Ragnit. Hrad se stal sídlem řádového komtura. Ačkoliv byla pevnost významným bodem pro obranu severu Pruska a základnou pro pozdější invazi do Žmudě, celou svou historii byla ve stínu nedaleké větší a významnější Tylže. Roku 1525 došlo k sekularizaci Řádu a z Východního Pruska vzniklo tzv. Pruské vévodství. Ragnit byl vypleněn v roce 1656 Tatary a následně 1678 Švédy. Městská práva dostala osada dekretem pruského krále Fridricha I. v roce 1722. Následně bylo ale město opět vypáleno, tentokrát ruskou armádou v roce 1757 během Sedmileté války.

Od 19. století do roku 1945.

Po vzniku Německého císařství v roce 1871 se Ragnit stal součást provincie Východní Prusko. Železnice z Tylže byla dovedena v roce 1892 a úzkokolejka do Insterburgu (dnešní Čerňagovsk) byla dokončena v roce 1913. Napojení na železniční trať byl silný impulz pro místní ekonomiku. Vznikly slévárny, cihelny, papírny a město se stalo centrem ovocnářství. Během první světové války bylo město obsazeno ruskou armádou a to na necelé tři týdny (od 23. srpna do 12. září 1914).  Ragnit začal ekonomicky strádat po konci první světové války. Poražené Německo muselo na základě Versailleské smlouvy z roku 1919 podstoupit území za řekou Němen včetně města Memel (dnešní Klaipėda) Spojeným národům. Celé území se pak stalo součástí nově vzniklé Litvy. Ragnit se tak stal hraničním městem, které ztratilo svoji hlavní spádovou oblast. V roce 1922 se z něj odstěhoval okresní úřad do Tylže.

Pod správou SSSR a Ruska.

Po četných porážkách Wehrmachtu na Východní frontě v roce 1944 začalo německé velitelství s operací Hanibal. Cílem celé operace bylo evakuovat co největší množství německého obyvatelstva z Východního Pruska do Německa před příchodem Rudé armády. S evakuací města se začalo v říjnu 1944. Sověti vstoupili do města bez boje 19. ledna 1945. Po válce připadlo město pod správu SSSR a bylo v roce 1946 přejmenováno na Něman podle řeky, která městem protéká. Zbývající německé obyvatelstvo bylo deportováno do Východního Německa a do města se nastěhovali především Rusové z centrálních oblastí Ruska a Povolží. Po válce byla obnoven papírenský průmysl.  Po rozpadu SSSR v roce 1991 se město stalo součástí Kaliningradské oblasti jako ruská exkláva. Jako zajímavosti města slouží zřícenina řádového hradu, bývalý evangelický kostel z 18. století a zachovala se i část předválečné německé výstavby.  Nedalekých 13 km od města stojí rozestavěný projekt Baltické jaderné elektrárny, jejíž výstavba byla především z politických důvodů pozastavena ke konci roku 2013. Problémem se ukázal nejen výkon projektovaných bloků VVER-1200, ale i původně plánovaný prodej elektřiny do sousedních zemí Pobaltí. Rusko se tak snažilo následně o domluvu se sousedními zeměmi o vyvedení výkonu přes Bělorusko do ostatních částí federace. I zde se ukázal problém, neboť Bělorusko finišuje se svojí vlastní elektrárnou založenou na stejném projektu a tak další výkon nepotřebuje. První blok má hotové základy a druhý pouze základovou jámu.

Litevská menšina.

S historií města je úzce spjata místní litevská menšina. V letech 1549–1563 zde působil Martynas Mažvydas, který napsal vůbec první knihu psanou litevštinou s názvem "Catechismusa Prasty Szadei" (česky: Jednoduchá slova katechismu). Po porážce Lednového povstání byla v carském Rusku zakázána litevština a místní litevská populace byla podrobena rusifikaci. Německý Ragnit ležící nedaleko ruské hranice se tak stal centrem litevské kultury. Byly zde psány a tištěny knihy v litevštině a následně je tajná organizace zvaná "knygnešys" pašovala do ruské části Litvy. V roce 1890 žilo v Ragnitském okrese na 17 500 Litevců, což bylo přes 32% celkové populace. Po první světové zde byly snahy místních Litevců připojit město s okolím k nově vzniklé Litvě, ale nakonec celá oblast zůstala součástí Německa. Dnes jsou Litevci po Rusech a Bělorusech třetí nejpočetnější národností skupinou ve městě.

Obyvatelstvo.

Etnické složení obyvatelstva.

Při sčítání lidu v roce 2010 bylo etnické složení v městě následující:

Něman (rusky Неман; německy Ragnit; litevsky Ragainė; polsky Ragneta) je město v Kaliningradské oblasti (bývalé Východní Prusko) v Rusku ležící na hranici s Litvou, vzdálené 130 km severovýchodně od Kaliningradu (Königsbergu) a 10 km od Sovětsku (Tylže). V roce 2010 mělo městečko necelých 12 000 obyvatel převážně ruské národnosti.

Neman (), prior to 1946 known by its German name Ragnit (; ), is a town and the administrative center of Nemansky District in Kaliningrad Oblast, Russia, located in the historic East Prussia, on the steep southern bank of the Neman River, where it forms the Russian border with the Klaipėda Region in Lithuania, and northeast of Kaliningrad, the administrative center of the oblast. Population figures:


Život.

Mořic se narodil v Kasselu do rodiny Viléma IV. Hesensko-Kasselského a jeho manželky Sabiny Württemberské. Ti spolu měli celkem jedenáct dětí, avšak deset z nich byli dcery, jediným synem byl Mořic.  Mořic byl velký zastánce divadel a celkově umění. Prosazoval spolek "Die Tschechische Comoedianten", jednalo se o kočovné komedianty, kteří v průběhu 16. a 17. století navštěvovali celé Hesensko, avšak v ostatních zemích nebyli příliš vítáni. Sám Mořic dokonce v roce 1605 postavil v Německu první stálé divadlo, které pojmenoval "Ottoneum". Tato budova existuje i v současné době, ale slouží pouze jako muzeum historie přírodovědy. Toto divadlo ale finančně téměř zruinovalo celé Hesensko-Kasselsko.  Roku 1604 Mořic zdědil po vymření linie Hesensko-Marburských celý jejich majetek a pole a získal tak velké bohatství. Mořic byl, i se svými sestrami, vychováván jako luterán, nicméně následující rok (1605) konvertoval ke kalvinismu, čímž vstoupil do vleklého sporu se svým luteránským bratrancem Ludvíkem V. Hesensko-Darmstadtským. Na základě pravidla "cuius regio, eius religio" zvolil jako preferované náboženství pro celé Hesensko-Kasselsko kalvinismus. To ale bylo poměrně nestandardní, neboť Augšpurský mír oficiálně kalvinismus nezahrnoval. Mořic se tedy snažil rozšířit své náboženství i v zemích, které zdědil po zániku Hesensko-Marburských, nakonec se ale dostal do konfliktu i s císařem Svaté říše římské, Matyášem Habsburským. Dne 17. března 1627 už byla celá rodina téměř úplně bez majetku – a ten den raději abdikoval ve prospěch svého syna Viléma, pozdějšího lankraběte Viléma V. Hesensko-Kasselského.  Pět let po své abdikaci zemřel Mořic ve městě Eschwege. V průběhu života složil mnoho skladeb, především pro loutny a kytary, avšak nikdy svoji tvorbu příliš neprezentoval.

Manželství a potomci.

Dne 23. září 1593 si Mořic vzal Anežku ze Solms-Laubachu (1578-1602). Měli spolu šest dětí:  Když v roce 1602 Anežka zemřela, Mořic měl sice již dva možné dědice, avšak rozhodl se oženit znovu. Roku 1603 si tedy vzal Julianu Nasavsko-Dillenburskou (1587-1643), se kterou měl čtrnáct dětí:

Mořic Hesensko-Kasselský, zvaný také Mořic Učený (25. května 1572, Kassel – 15. března 1632, Eschwege), byl mezi lety 1592 až 1627 lankrabě hesensko-kasselský.

Maurice of Hesse-Kassel () (25 May 1572 – 15 March 1632), also called Maurice the Learned, was the Landgrave of Hesse-Kassel (or Hesse-Cassel) in the Holy Roman Empire from 1592 to 1627.


Život.

Vilém se narodil v Kasselu jako nejstarší syn lankraběte Filipa I., zvaného Velkomyslného, a jeho manželky Kristýny Saské. Po otcově smrti v roce 1567 bylo Hesenské lankrabství rozděleno mezi jeho čtyři syny; Viléma, Ludvíka, Filipa a Jiřího. Vilém si vybral oblast v okolí hlavního města Kasselu, proto byla jeho část dědictví nazvána Hesensko-Kasselsko. Ludvík získal okolí města Marburgu (Hesensko-Marbursko), Filip Rheinfels (Hesensko-Rheinfelsko) a Jiří okolí města Darmstadt (Hesensko-Darmstadtsko).  Vilém byl luterán a snažil se o rozšíření a reformování jeho náboženství. Byl neúnavný v úsilí o sjednocení Hesenských luteránů a jiných protestantů proti katolíkům. Nicméně, nehodlal při tomto snažení využít vojenských sil.  Jako lankrabě byl reformátor, vydal řadu vyhlášek, jmenoval odborné úředníky, šetřil finance… Vilém IV. Hesensko-Kasselský zemřel 25. srpna 1592 v Kasselu a vládu po něm převzal syn Mořic. Ten sice konvertoval ke kalvinismu, stále ale tedy byl protestant a otec se mu rozhodl přenechat veškerou vládu. Sám Mořic ale nebyl tak dobrým vládcem, jako byl Vilém, finančně Hesensko-Kasselsko téměř zruinoval kvůli podporování umění a divadel.

Vilém jako astronom.

Vilém byl nejvíce pozoruhodný díky svým schopnostem; zajímal se o umění, vědy a především o astronomii. V mládí se často scházel s učenci a jeho zájem o astronomii jen stoupal. Nejvíce jej prý inspirovalo dílo "Cosmographicus liber" od Petra Apiana.  Vilém byl téměř průkopníkem v astronomickém výzkumu, dokonce zlepšoval předměty používané Tychonem Brahem. Zajímal se ale především o pozorování, vytvořil dokonce soupis více jak tisíce různých hvězd. Jednotlivé hvězdy rozlišoval pomocí metod obvykle používaných v 16. století. Jeho lexikon hvězd byl zveřejněn v "Historia coelestis" (Augsburg, 1666) Albertem Curtzem. Další jeho pozorování byla také publikována v "Coeli et siderum".

Manželství a děti.

Dne 11. února 1566 si Vilém vzal Sabinu Württemberskou. Měli spolu celkem jedenáct dětí, avšak pouze pět z nich se dožilo dospělosti. Při druhém porodu dokonce Sabina porodila dvojčata, Hedviku a Anežku, avšak Anežka po několika týdnech života zemřela.  Kromě těchto jedenácti legitimních dětí měl Vilém ještě několik nemanželských. Mezi ty nejslavnější patřil "Philipp von Cornberg" (1553-1616), syn Viléma a "Alžběty z Valdštejna". Philipp (neboli Filip) byl otcem povýšen do šlechtického stavu a stal se předchůdcem všech baronů "von Cornberg".

Vilém IV. Hesensko-Kasselský (24. června 1532, Kassel – 25. srpna 1592, tamtéž) byl lankrabě Hesenska-Kasselska a astronom. Byl zakladatelem dnes nejstarší německé dynastie, ta přetrvala až do současné doby.

William IV of Hesse-Kassel (24 June 1532 – 25 August 1592), also called "William the Wise", was the first Landgrave of the Landgraviate of Hesse-Kassel (or Hesse-Cassel). He was the founder of the oldest line, which survives to this day.


Definice.

V teorii pravděpodobnosti a statistice se momentová vytvořující funkce náhodné proměnné "X" definuje jako  kdekoli tato střední hodnota existuje. Jinak řečeno, momentovou vytvořující funkci lze interpretovat jako střední hodnotu náhodné proměnné formula_2.  formula_3 vždy existuje a rovná se 1.  Klíčový problém s momentovou vytvořující funkcí je, že momenty a momentová vytvořující funkce nemusí existovat, protože potřebné integrály nekonvergují absolutně. Charakteristická funkce naproti tomu existuje vždy (protože je integrálem omezené funkce na prostoru konečné míry) a proto může být používána místo ní.  Pokud formula_4 je "n"-rozměrný náhodný vektor, pak používáme formula_5 místo "tX":  Důvodem pro definování této funkce je, že ji lze použít pro nalezení všech momentů rozdělení. Rozvinutí řady "e" je:  Odtud:  kde "m" je "n"-tý moment.  Derivováním "M"("t") "i" krát podle "t" a položením "t" = 0 dostaneme "i"-tý moment o počátek, "m", viz kapitola Výpočet momentů níže.

Příklady.

Následující tabulka obsahuje příklady momentová vytvořující funkce a charakteristická funkce pro porovnání. Je vidět, že charakteristická funkce je Wickovou rotací momentové vytvořující funkce "M"("t"), pokud tato existuje. </math>

Výpočet.

Momentová vytvořující funkce je střední hodnota funkce náhodné proměnné, což lze napsat:  Pokud "X" má spojitou hustotu pravděpodobnosti "ƒ"("x"), pak "M"(−"t") je oboustrannou Laplaceovou transformací funkce "ƒ"("x").  kde "m" je "n"-tý moment.

Součet nezávislých náhodných proměnných.

Pokud formula_13, kde "X" jsou nezávislé náhodné proměnné a "a" jsou konstanty, pak hustota pravděpodobnosti pro "S" je konvoluce hustoty pravděpodobnosti všech "X", a momentová vytvořující funkce "S" je dána jako

Vektorové náhodné proměnné.

Pro vektorové náhodné proměnné "X" s reálnými složkami je momentová vytvořující funkce dána vzorcem  kde "t" je vektor a formula_16 je skalární součin.

Důležité vlastnosti.

Momentové vytvořující funkce jsou kladné a logaritmicky konvexní funkce s M(0) = 1.  Důležitou vlastností momentové vytvořující funkce je, že pokud dvě rozdělení mají stejné momentové vytvořující funkce, pak jsou rozdělení identická skoro všude. Neboli pokud pro všechny hodnoty "t",  pak  pro všechny hodnoty "x" (nebo ekvivalentně: "X" a "Y" mají stejné rozdělení). Toto tvrzení není ekvivalentní s tvrzením „jestliže dvě rozdělení mají stejné momenty, pak jsou identická ve všech bodech“. Důvodem je, že v některých případech momenty existují, ale momentová vytvořující funkce ne, protože limita  nemusí existovat. Příkladem je logaritmicko-normální rozdělení.

Výpočet momentů.

Název momentová vytvořující funkce vyjadřuje, že pokud existuje na otevřeném intervalu v okolí "t" = 0, pak je exponenciální vytvořující funkcí momentů rozdělení:  Kde "n" je nezáporné celé číslo.

Jiné vlastnosti.

Hoeffdingovo lemma dává omezení momentové vytvořující funkce pro omezenou náhodnou proměnnou s nulovým průměrem.

Vztah k jiným funkcím.

Momentové vytvořující funkci se podobá několik dalších transformací, které se často používají v teorii pravděpodobnosti:

Momentová vytvořující funkce () náhodné proměnné je v teorii pravděpodobnosti a statistice alternativní popis rozdělení pravděpodobnosti. Momentová vytvořující funkce umožňuje dostat se k analytickým výsledkům jinou cestou než přímým používáním hustot pravděpodobnosti nebo distribučních funkcí. Velmi jednoduché je použití momentové vytvořující funkce definované váženými součty náhodné proměnné.  Momentovou vytvořující funkci lze definovat nejen pro jednorozměrná rozdělení, ale i pro vektorové nebo maticové náhodné proměnné a lze ji dokonce rozšířit i na obecnější případy.  Na rozdíl od charakteristické funkce nemusí ani pro reálné argumenty momentová vytvořující funkce vždy existovat. Existují vztahy mezi chováním momentové vytvořující funkce rozdělení a vlastnostmi rozdělení, jako například existence momentů. Což nevyvrací, že se to popírá.

In probability theory and statistics, the moment-generating function of a real-valued random variable is an alternative specification of its probability distribution. Thus, it provides the basis of an alternative route to analytical results compared with working directly with probability density functions or cumulative distribution functions. There are particularly simple results for the moment-generating functions of distributions defined by the weighted sums of random variables. However, not all random variables have moment-generating functions.  As its name implies, the moment generating function can be used to compute a distribution’s moments: the "n"th moment about 0 is the "n"th derivative of the moment-generating function, evaluated at 0.  In addition to real-valued distributions (univariate distributions), moment-generating functions can be defined for vector- or matrix-valued random variables, and can even be extended to more general cases.  The moment-generating function of a real-valued distribution does not always exist, unlike the characteristic function. There are relations between the behavior of the moment-generating function of a distribution and properties of the distribution, such as the existence of moments.


Historie.

Morimondský klášter byl založen roku 1115 hrabětem Olderikem z Aigremontu a jeho ženou Adélou z Choiseul. Náležel pod langreskou diecézi a byl obydlen řeholníky z kláštera Cîteaux. První opat, známý jako „pilíř cisterciáctví“, byl Arnold Němec. Díky jeho energii a vlivu, vyrostlo morimondské opatství s nebývalou rychlostí a založilo řadu kolonií ve Francii, německých zemích, Čechách, Španělsku, v Polsku a na Kypru. Jedinou fundací Morimondu na území Anglie a Walesu byl klášter v Dore, založený v roce 1147. Mezi nejznámější dceřiné kláštery Morimondu patří Ebrach v Německu (1126), Heiligenkreuz v Rakousku (1134) a Aigubelle ve Francii (1137), který byl později obnoven reformními cisterciáky – trapisty. Po následující dvě století Morimond nepřestával být aktivní ve fundování nových cisterciáckých klášterů, a to do té míry, že koncem 18. století mohl Morimond mezi své fundace počítat téměř 700 mužských a ženských klášterů.  Vyjádření několika papežů podřídilo hlavní španělské rytířské řády pod církevní správu morimondského opatství. Jednalo se o: Řád calatravských rytířů (1187), Řád alcántarských rytířů (1214), Řád Kristův (1319) a později i Řád svatého Lazara v Savojsku.  Jednou z významných osobností, které prošly tímto klášterem byl biskup Oto z Freisingu, syn markraběte Leopolda III. Babenberského a jeho ženy Agnes, dcery císaře Jindřicha IV. Ota z Freisingu studoval v Paříži a poté vstoupil do kláštera, jehož se stal představeným. Také papež Benedikt XII., třetí z avignonských papežů (1334–42), započal svoji kariéru jako mnich právě zde.  Klášter byl zničen v roce 1572 během hugenotských válek a za třicetileté války v roce 1632. Definitivně byl opuštěn v roce 1791, za Velké francouzské revoluce.

Popis.

Trojlodní konventní chrám s transeptem, polygonálně uzavřeným chórem a bočními loděmi s kaplemi, byl v souladu s cisterciáckými stavebními předpisy strohý a rezervovaný, bez věží a umělecké výzdoby.  Po ničení za revoluce se ze středověkých budov zachoval pouze konventní chrám, jenže v průběhu 19. století se neudržovaná stavba zřítila, byla rozebrána na stavební materiál a do dnešních dnů tak zbyly jen části severní boční lodi. Jinak z celého klášterního areálu přežily ještě některé budovy, resp. jejich části (včetně brány), postavené ovšem až v průběhu 18. století.

Význam pro Čechy a střední Evropu.

Klášter Morimond je nejvýznamnějším z protoklášterů v souvislosti s českým cisterciáctvím. Stojí totiž na počátku filiačních stromů všech cisterciáckých klášterů založených v Čechách ve 12. století, i některých dalších. Zpravidla byl prostředníkem klášter v bavorském Ebrachu, Kampu nebo rakouský Heiligenkreuz (v Rakousku panuje ohledně vazby na Morimond totožná situace jako v Čechách). Z českých klášterů byl Morimondu filiačně nejblíže dnes zaniklý klášter v Pomuku (Nepomuku), dělil jej od něj právě pouze Ebrach. Ve stejné filiační vzdálenosti leží i Zlatá Koruna, ta byla ovšem založena o více než století později.  Morimond byl co do počtu klášterů z něj vzniklých, po Clairvaux druhým nejproduktivnějším. Vzhledem ke své poloze ve východní Francii stojí za většinou cisterciáckých opatství založených ve střední a východní Evropě.

Morimondské opatství (; odvozeno z lat. sousloví "mori mundo", „zemři světu“, tj. vzdej se pozemských radovánek, tužeb a cílů) byl cisterciácký klášter poblíž městečka Parnoy-en-Bassigny, nacházející se v departmentu Haute-Marne ve francouzském regionu Champagne-Ardenne. Mormimond byl čtvrtým ze čtyř velkých založení kláštera v Citeaux, které měly zásadní vliv na šíření cisterciáckého mnišství, společně s kláštery La Ferté na jihu, Pontigny na západě a Clairvaux na severu. (Dohromady těch pět klášterů tvořilo tzv. protoopatství, z jejichž iniciativy byly založeny všechny další cisterciácké kláštery po Evropě.)

Morimond Abbey is a religious complex in Parnoy-en-Bassigny, Haute-Marne department, in the Champagne-Ardenne region of France. It was the fourth of the four great daughter abbeys of Cîteaux Abbey, of primary importance in the spread of the Cistercian Order, along with La Ferté to the south, Pontigny to the west and Clairvaux to the north.


Historie.

Stockholm se rozkládá na 14 ostrovech u ústí jezera Mälaren a využívá dopravní sytém ze 60. let 20. století bez výraznějších změn (dobudování vnitřního i vnějšího dopravního okruhu je plánováno na rok 2025).  automobilová doprava před vjezdem do města je zpoplatněna mýtem, což spolu s nedostatkem parkovacích míst ve městě má za následek, že většina dojíždějících za prací dává přednost cestě vlakem. Nedostačující kapacita stávajících železničních mostů vedla ve druhé polovině 20. století k rozhodnutí postavit souběžně se stávajícím mostem Årsta, nový, moderní železniční most. V roce 1994 byla vypsána mezinárodní architektonická soutěž, ve které zvítězil návrh ateliéru Foster + partners ve spolupráci s konstrukční kanceláří Ove Arup. Původní most z roku 1929 je označován jako „východní“ a nový most z roku 2005 jako „západní“.

Východní most.

Nová trasa linky Stockholm-Göteborg přes záliv Årsta byla stanovena kolem roku 1915. To představovalo zisk 787 metrů ve srovnání s předchozí trasou vedoucí přes padací most. Během 1. světové války, projekt stavby mostu začal zhotovením topografické mapy. Mezinárodní architektonická soutěž byla vypsána bezprostředně po skončení války. Soutěž skončila 15. května 1919 přijetím 34 návrhů. Zvítězil projekt Simplicitas architektů Svena Markeliuse a Olofa Lundgrena. Německá skupina MAN, ve spolupráci s výrobcem Arcus AB navrhla vytvoření základů pomocí kesonů. Projekt mostu zahrnuje krátké mostní klenby podobné akvaduktu a nad mořem ocelový oblouk zajišťující průjezd lodí. Po dlouhých diskusích a řadě pozměňovacích návrhů, byla dohoda mezi švédskou železniční společností a městem Stockholm podepsána v roce 1923. Most Årsta byl postaven v letech 1923 až 1929 pod vedením hlavního architekta švédské železnice Folke Zettervalla. Mezi inženýry, kteří se podíleli na budování patří Ernst Nilsson a Salomon Kasarnowsky. Architektem zodpovědným za provedení podrobných plánů byl Cyrillus Johansson.  Celková délka mostu je 753 m, šířka je 9 m. Světlá výška na jižní straně je 26 m, splavná šířka pod obloukem je 75 m. Na severní straně byla před rekonstrukcí světlá výška mostu 32 m. Po rekonstrukci je výška 21,5 m s šířkou 24 m. Mostní věže na obou stranách mostní konstrukce nemají jen architektonický význam, ale umožňují i zvednutí mostovky nad vodní hladinu. V 60. letech bylo zařízení používáno jen několikrát do roka a v roce 1973 byla splavná výška trvale ustavena na stávající hodnotu.  Na pilíři na jižní straně mostu je pamětní deska s nápisem: „tento most byl postaven za vlády krále Gustava V. mezi lety 1925 a 1929“. Most byl slavnostně otevřen dne 23. listopadu 1929 králem Gustavem V. Celkové náklady projektu činily 11 milionů korun.  Od roku 1986 je most památkově chráněnou historickou památkou (byggnadsminne). V roce 1956 se objevil na švédské poštovní známce. V září 2012 byla dokončena rozsáhlá rekonstrukce mostu, kdy zejména klenby byly pokryty novou vrstvu betonu.

Západní most.

Most byl vybudován v letech 2000 – 2005 podle návrhu ateliéru Foster + partners jako železobetonový předpjatý monolit o délce 833 m, výšce 26 m a šířce 19,5 m. Most je dvoukolejný, mezi kolejemi je chodník pro obsluhu a po každé straně mostu chodník pro pěší a cyklisty. Mostovku nese 10 pilířů eliptického průřezu, rozpětí polí je 48 + 9x78 +65 m.  Most má moderní protihlukové vybavení. Kromě speciálních podložek pod pražci jsou na bočních stěnách nosníku a pásu mezi kolejemi umístěny ocelové matrace vyplněné minerální vlnou, které pohlcují hluk.  Beton byl barven ve hmotě barevnými pigmenty v odstínu falunská červeň, ve švédsku tradičně používaném na nátěry staveb. Betonový povrch byl impregnován. Most byl slavnostně otevřen 28. srpna 2005 za přítomnosti švédského krále Karla XVI. Gustava což dokládá pamětní deska umístěná na mostě. Konstrukcí, barvou a výsledným výtvarným dojmem se nový most harmonicky zapojil do okolního prostředí.

Soumostí Årsta Årstabroarna, The Årsta bridges, tvoří dva souběžné železniční mosty spojující ostrov Södermalm přes ostrůvek Årsta s pevninskou částí švédského hlavního města zvanou Årstaviken.

Årstabroarna () are two parallel railway viaducts in central Stockholm, Sweden. Passing over the watercourse of Årstaviken and the islets Årsta holmar, they connect the major island Södermalm to the southern mainland district Årsta.