Geografie.

Salina, stejně jako ostatní ostrovy Liparského souostroví, je sopečného původu, avšak zdejší sopky jsou již vyhaslé. Nejvyšším vrcholem ostrova a zároveň i celého souoostroví je hora Monte Fossa delle Felci vysoká 962 m n. m, druhý vrchol, stratovulkán Monte dei Porri, měří 860 metrů. Tyto vrcholy jsou oddělené hlubokou průrvou. Ve skutečnosti se však jedná o tři masívy, jež kromě Monte Fossa delle Felci a Monte dei Porri tvoří ještě Monte Rivi. Geologický původ těchto sopečných vrcholů je datován do pleistocénu, staršího období čtvrtohor, a do nejmladšího období pleistocénu – würmu. U pobřeží na severozápadě ostrova, kde se nachází malá rybářská vesnička Pollara, lze spatřit pozůstatky stěn velkého kráteru z doby poslední sopečné aktivity na Salině před zhruba 13 000 lety.  Salina je výjimečná svou vegetací – vrcholové partie jejích šesti vyhaslých sopečných kuželů jsou na rozdíl od ostatních ostrovů pokryty hustým lesem. Tyto horské lesní partie s topoly, kapradinami a kaštany a s porosty typických středomořských křovin (tzv. macchie), tvořených hlodášem, myrtou a planikou a obklopených zemědělskými terasami, na nichž se pěstuje vinná réva a kaparovníky, jsou chráněny jako přírodní rezervace.  Na ostrově jsou tři samostatné obce: Santa Marina Salina, která je největším přístavem, dále Malfa a Leni, a menší sídla Lingua, Pollara, Valdichiesa, Capo Faro a Rinella. Podle údajů italského statistického úřadu (ISTAT) k 31. srpnu 2018 měla obec Malfa 992 obyvatel, Santa Marina 887 a Leni 700 obyvatel, což úhrnem představuje 2579 trvale žijících osob na ostrově Salina.

Historie.

Původní řecké jméno ostrova bylo "Didyme" (Διδύμη, z řeckého δίδυμος, tj. dvojčata), inspirované jeho dvěma výraznými vrcholy.  Na ostrově však byly nalezeny stopy osídlení již z doby bronzové od 18. až po 14. století př. n. l. V lokalitě, zvané "Villaggio di Portella", která se nachází mezi obcemi Santa Marina Salina a Malfa, bylo odkryto velké sídliště, které násilně zaniklo kolem roku 1270 př. n. l. Byly nalezeny též stopy řecké kolonizace ze čtvrtého století př. n. l. a na ostrově se nacházejí i pozůstatky římských staveb z 1. až 2. století n. l. Archeologické nálezy jsou umístěny v muzeu ve městě Lipari a některé ukázky také v muzeu v přístavním městečku Santa Marina. Ještě v 7. století n. l. byl jedním z nejhustěji osídlených míst v Eolském souostroví, protože do té doby byly stále aktivní sopky na ostrově Lipari. Po arabské invazi v závěru prvního tisíciletí našeho letopočtu se ostrov přechodně vylidnil, ale později byl vzhledem k příhodným ekonomickým a přírodním podmínkám opět hustěji osídlen, a to i přistěhovalci z jiných italských regionů. Tímto způsobem bývá vysvětlováno například jméno obce Malfa, které byla údajně takto pojmenována příchozími z Amalfi, kteří se měli přistěhovat na Salinu ve 12. století.

Ekonomika.

Ekonomika ostrova je založena především na zemědělství a lesnictví. Mimo jiné se zde produkují kapary a malvazové víno. V minulosti byla v jihovýchodní části ostrova u vesnice Lingua tzv. salina, umělé jezero, z něhož se získávala mořská sůl. Podle této saliny dostal ostrov také své nynější jméno. Od konce 20. století stoupá na ostrově význam turismu, zejména pak od roku 2000, kdy byly Liparské ostrovy zapsány na seznam Světového dědictví UNESCO.

Salina s rozlohou 26,38 km² je druhý největší z Liparských ostrovů. Patří k nim však pouze geograficky, nikoliv administrativně, neboť od roku 1867 je nezávislá na správě z Lipari a její území je rozděleno mezi tři samostatné obce. Z hlediska správního rozdělení Itálie Salina náleží do oblasti Metropolitního města Messina (dříve provincie Messina) italského autonomního regionu Sicílie.

Salina () is one of the Aeolian Islands north of Sicily, southern Italy. It is the second largest island in the archipelago.  Salina is divided between three "comuni": Santa Marina on the eastern coast, Malfa to the north, and Leni to the south-west. From Leni down towards the sea is the village of Rinella. Above the village of Leni is Valdichiesa in the center of the island. The other smaller villages are Capo Faro, Pollara and Lingua.  There are currently approximately 2,600 residents living on the island.


Historie.

Ve starověku, kdy bylo Vulcano aktivní sopkou, se lidé domnívali, že páry stoupající z kráteru jsou dílem řeckého boha ohně a kovářů, Hefaista. Římským ekvivalentem boha ohně byl ovšem Vulkán, proto se sopečnému kuželu začalo říkat ""Vulkánova propast"", "La Fossa di Vulcano". Podle projevů sopečné činnosti měl mít Vulcanus v hoře svou kovárnu, odkud pochází také další známý název ""Stará kovárna"", "La Forgia vecchia". V současnosti je kráter označován jako ""Velký kráter"", "Gran Cratere".

Geologický vývoj.

Stejně jako ostatní Liparské ostrovy je i ostrov Vulcano součástí vulkanického oblouku nacházejícího se v blízkosti střetu eurasijské a africké litosférické desky. Vznik sopečných ostrovů v Tyrhénském moři je tedy doprovodným jevem vulkanické aktivity probíhající v souvislosti se subdukcí (podsouváním) africké desky pod eurasijskou.  Ostrov Vulcano je dnes tvořen pěti různými sopečnými strukturami, které byly během svého vývoje částečně deformovány. První strukturu představuje tzv. "Primordial Vulcano", tj. prvotní sopka, která tvoří jižní část ostrova. Původní sopka byla částečně zničena při vzniku druhé struktury, "Piano". V pořadí třetí sopečnou strukturu, "Lentia", narušil přibližně před 14 miliony lety další výbuch a kolaps kaldery, při němž vznikl dnešní hlavní sopečný kužel, "La Fossa". Kráter tohoto kužele je výsledkem sopečné činnosti posledních 5 500 let. Nejsevernější část Vulcana představuje poloostrov Vulcanello. Původně se ovšem jednalo o samostatný ostrůvek, který se v úžině mezi Vulcanem a Lipari začal vyvíjet po podmořské erupci v roce 183 př. n. l. Během středověkých erupcí se Vulcanello díky výlevům lávy a výbuchům pyroklastik napojilo na Vulcano. Poslední erupce Vulcanella proběhla v 16. století. V průběhu posledních století se vulkanická aktivita koncentrovala především do prostoru kráteru "La Fossa". Hlavní eruptivní cyklus začal v roce 1727. O 12 let později došlo k rozsáhlému a doposud poslednímu výlevu ryolitické lávy, který byl nazván jako "vařící kamení", ""Pietre Cotte"". V následujících 150 letech docházelo k erupcím jen sporadicky. Vyvrcholením tohoto období byla zatím poslední série erupcí, k níž došlo mezi 2. srpnem 1888 a 22. březnem 1890. Charakter erupce připomínal poslední vývojové stádium v cyklu sopky, tj. poslední eruptivní činnost. Během ní docházelo na Vulcanu k vyvrhování množství pyroklastik, od sopečného prachu a popela až po metrové kusy sopečných bomb. Sopečné bomby, vyznačující se tzv. "chlebovou kůrkou", dopadaly převážně do oblasti dnešního přístavu ("Vulcano Porto"). V této původně neobydlené oblasti nedošlo k žádným újmám na lidských životech ani poškození majetku, zato projevy erupce Vulcana pocítili až na Lipari.  Dnes se Vulcano nachází v klidné fázi. Spící sopka o sobě nicméně občas dává vědět zemětřesnou činností a výrony plynu z fumarol. Poslední zvýšená aktivita byla zaznamenána v roce 1985. Vzhledem k tomuto datu a pravidelnosti cyklů sopky se předpokládá, že by v současnosti mohlo dojít k znovuoživení vulkanické činnosti, zvláště v blízkosti přístavu, kde dnes dochází k výronům žhavých sopečných plynů v podobě fumarol a solfatarů.

Geografie.

Oblast úzké šíje, kterou lemují břehy "Porto Ponente" ("Západní přístav") a "Porto Levante" ("Východní přístav") je v současnosti jednou z vulkanicky nejaktivnějších oblastí ostrova. Na břehu a v moři se nacházejí fumaroly i solfatary, které spolu s bahenním jezírkem fungují jako lázně. Nejvyšším vrcholem Vulcana je Monte Aria (500 m n. m.) v jižní části ostrova. Okraj hlavního, tzv. Velkého kráteru (italsky "Gran Cratere" nebo "la Fossa di Vulcano"), leží o více jak 100 metrů níže (391 m n. m.). Na okraji kráteru se nacházejí fumaroly, kterými na povrch vystupují sirné páry, horké až 1000 °C.

Turistika.

Bahenní lázně a fumaroly na Vulcanu jsou spolu se sopkou na ostrově Stromboli vulkanicky nejaktivnější a turisticky nejatraktivnější část Liparských ostrovů. Nachází se zde množství ubytovacích zařízení: hotely, bungalovy, kempy. Turistickým lákadlem je nejen bahenní jezírko, ale také vyhlášená "Černá pláž" nacházející se na západní straně šíje, tedy na "Porto ponente". Na hlavní sopečný vrchol trvá výstup 2,5 hodiny, jsou odtud panoramatické rozhledy. Na vrchol nižší (123 m. n..m.), severně položený Vulcanello, trvá výstup zhruba hodinu, i odtud jsou pěkné výhledy.

Vulcano // (22 km²) je nejjižnějším ostrovem Liparského souostroví v Tyrhénském moři. Celý ostrov patří administrativně k městu Lipari v sicilském Metropolitním městě Messina. Byl to právě ostrov Vulcano, který dal jméno celé vědě, vulkanologii. Označení ""vulkán"" (angl. "volcano", itl. "vulcano") se dnes používá pro všechny sopky na celém světě. Podle údajů Italského statistického úřadu zde na počátku 21. století v roce 2001 trvale žilo celkem 715 obyvatel, z toho nejvíce v místních částech Vulcano Porto u přístavu a Vulcano Piano na náhorní rovině v jižní části ostrova, kde se nachází též místní základní škola.

Vulcano () or Vulcan is a small volcanic island in the Tyrrhenian Sea, about north of Sicily and located at the southernmost end of the seven Aeolian Islands. The island is in area, rises to above sea level, and it contains several volcanic calderas, including one of the four active volcanoes in Italy that are not submarine.  The word "volcano", and its equivalent in several European languages, derives from the name of this island, which in turn derives from Vulcan, the Roman god of fire.


Vzhled.

Dorůstá výšky 50 až 100 cm. Její drobné sytě zelené listy jsou vstřícné, kopinaté. Jemné úbory bílých květů vytvářejí koncové okolíky. Už na první pohled se jedná o zajímavou rostlinu. Stévie byla původně jednoletou rostlinou, ale různými šlechtitelskými postupy se zařadila mezi víceleté. Je propracována technologie pěstování v jednoletém i ve víceletém cyklu a technologie vegetativního množení pomocí zelených řízků, řízků kořenů, odnoží a dalších vegetativních částí rostlin včetně metody in vitro.

Historie.

Jako první využívaly rostlinu kmeny známé jako Guaraní v Paraguayi a Brazílii. Sladili si s ním maté a používali ho také v přírodní medicíně (na pálení žáhy, cukrovku, jako ústní vodu).  V roce 1931 izolovali francouzští chemici glykosidy, které dávají rostlině sladkou chuť. Izolované složky byly pojmenovány podle rostlin: steviosid a rebaudiosid a jsou 250–300krát sladší než sacharóza. Látka je stálá i za tepla, nemění se její pH a nekvasí.  Ve 20. století se začala používat ve velké míře umělá sladidla, jako jsou cyklamáty a sacharin, které mohou mít karcinogenní účinky. Proto se na počátku 70. let začala japonská firma Morita Kagaku Kogyo Co., Ltd zabývat možností použít stévii jako náhražku cukrů v nápojích a dalším potravinářském průmyslu. Nyní má stévia 40 % podíl na japonském trhu s umělými sladidly. Zde se také používá v nealko nápojích např. Coca Cola.  Nyní se používá stévia ve východní Asii (Čína, Thajsko, Korea, Tchaj-wan, Malajsie) ve státech Jižní Ameriky a v Izraeli. Čína je největším producentem steviósy na světě. Dříve byla stévia velmi rozšířená i v USA.

Dostupnost.

Pokusně byla rostlina vysazena v Ontariu v Kanadě, aby se zjistilo, zda ji lze pěstovat pro komerční účely. V USA je legální tuto rostlinu prodávat v jakékoli formě, pokud není označena jako potravinový doplněk. Tatáž pravidla platí pro Austrálii, Nový Zéland, Kanadu a dříve platila i pro Evropskou unii (do 2011).  V Japonsku je stevie prodávána i jako sladidlo. Extrakt ze stévie byl zaregistrován pod jménem rebiana společnostmi Coca Cola a Cargill. Tento extrakt čeká na schválení patentu a označuje nekalorické sladidlo. Coca Cola plánovala prosadit toto sladidlo na americkém trhu v roce 2009.

Zdravotní problematika.

V roce 1985 vyšla studie, která prokazovala, že steviol je mutagenem (steviol je látka získaná ze steviosidu a rebaudiosidu, dvou nejsladších steviolů z rostlinky). Tato studie byla ovšem později kritizována za způsob provedení.  Další studie ukázaly, že stévie zvýšila citlivost na insulin u pokusných krys a může dokonce zvýšit produkci insulinu. Tím napomáhá ke snížení projevů cukrovky a jejích metabolických projevů. Předběžné studie na lidech ukázaly, že může redukovat hypertenzi, ale jiná studie toto vyvrátila. Navzdory mnoha dalším studiím, které prokazují zdravotní nezávadnost se to vládním organizacím nezdá dosti průkazné a volají po dalším výzkumu, který by vyvrátil toxicitu výrobků.  V roce 2006 Světová zdravotnická organizace (WHO) připravila nové studie na zhodnocení nezávadnosti stévie. Ukázalo se, že steviosid může mít pozitivní vliv na některé osoby trpící hypertenzí nebo cukrovkou typu dva, a že neuvolňuje mutageny. Léčebné účinky přesto vyžadují ještě další zkoumání. Cukrovka byla léčena v Jižní Americe stévií již stovky let a také v Japonsku, kde je ve značné míře používaná již od 70. let se neprojevily žádné zdravotní komplikace.

Politická problematika.

V roce 1991 byla podána anonymní stížnost na používání stévie úřadu pro Kontrolu potravin a léčiv (FDA) v USA, který stévii označil za nebezpečný potravinový doplněk a zakázal její dovoz. FDA své rozhodnutí zdůvodnila tím, že toxikologické testy nejsou dost průkazné a látka není bezpečná. I přesto, že se látka používá od roku 1958 a nevyskytly se žádné zdravotní komplikace, nebyla látka schválena k dalšímu používání.  Arizonský kongresman Jon Kyl nařkl FDA za rozhodnutí na základě žádosti producentů umělých sladidel. FDA se brání tím, že nemůže zveřejnit jméno informátora.  Do roku 1994 byla stévie označována jako nebezpečná a její prodej byl zakázán. V roce 1995 byla revidována a mohla být prodávána na léčebné účely, ale nikoli jako potravinový doplněk. Nejasnosti ohledně vzniku mutagenů metabolickými pochody u zvířat a lidí tehdy přesvědčily Evropskou unii o prodloužení zákazu. Studie provedená v roce 2006 Světovou zdravotnickou organizací (WHO) doporučila opět látku prodávat jako potravinový doplněk.

Využití jako sladidlo.

Komplex sladivých látek obsažený téměř v celé rostlině mimo kořeny, zejména v listech, je tvořen několika diterpenickými glykosidy nazývanými souhrnně steviosid. Kromě samotného steviosidu jsou v rostlině obsaženy ještě tyto: rebaudiosid A, jenž je sladší než steviosid 1,3 – 1,5x, rebaudiosid C, D, E, dulkosid B a steviolbiosid. Steviosid se v mnoha zemích na světě používá ke slazení potravin, nápojů, v cukrářství, konzervárenském průmyslu, při výrobě zubních past a žvýkaček.

Pěstování, dostupnost v ČR.

Po schválení použití v Evropské unii (2011) již lze sladidlo v tabletách na bázi stévie koupit běžně v lékárnách i obchodech s potravinami. Také je možné koupit stévii v sušené formě v obchodech se zdravou výživou nebo bylinkářstvích. Rostlina se dá koupit v jarních měsících také jako venkovní rostlina v květinářstvích.  Pěstování v českých podmínkách: v květináči, ideální je východní parapet, popř. u okna, ve skleníku či na na zahrádce. Sladké látky se tvoří více, když má rostlina dostatek světla a tepla. Z jedné rostliny lze získat až 0,5 kg sušených lístků. Na léto se doporučuje ji dávat ven a na zimu domů. Rostliny lze dobře tvarovat řezem, snadno obrážejí. Listy lze užívat jak v čerstvém stavu, tak zmrazené nebo sušené.

Stévie sladká ("Stevia rebaudiana", nazývána také stévie cukrová, sladká tráva, medové lístky) je bíle kvetoucí světlomilná tropická rostlina z čeledi hvězdnicovité. Původní oblast výskytu jsou tropické a subtropické oblasti Jižní a Střední Ameriky. Cení se jí kvůli jejím léčivým účinkům a hlavně kvůli vysoké sladivosti. Stévie se používá především jako náhražka cukru, ale ve vyšší koncentraci může mít poněkud lékořicovou příchuť. Rod Stevia obsahuje okolo 150 druhů bylin a keřů.  Stevie jako sladidlo je na rozdíl od cukru téměř nekalorická, nepřispívá k tvorbě zubního kazu a je vhodná i pro diabetiky. V listopadu 2011 byly látky extrahované ze stévie, známé jako steviol-glykosidy, v Evropské unii schváleny jako přídatná látka do potravin pod označením E 960. Očekávalo se, že toto rozhodnutí může mít výrazný dopad na trh s cukrem a sladidly.

Stevia rebaudiana is a plant species in the genus "Stevia" of the sunflower family (Asteraceae). It is commonly known as candyleaf, sweetleaf or sugarleaf.  It is a small seasonal plant which grows to a height of . It has elongated leaves that grow along the stems and are lined up against each other. Flowers are typically trimmed to improve the taste of the leaves. Stevia is a tender perennial native to parts of Brazil and Paraguay having humid, wet environments.  Stevia is widely grown for its leaves, from which extracts can be manufactured as sweetener products known generically as stevia and sold under various trade names. The chemical compounds that produce its sweetness are various steviol glycosides (mainly stevioside and rebaudioside), which have 200–300 times the sweetness of sugar.


Život a dílo.

Dreyer se narodil v Kodani jako nemanželské dítě a již brzy osiřel. Jeho adoptivní rodiče byli přísní luteráni a jejich výchova ovlivnila témata mnoha pozdějších Dreyerových filmů.  Jako mladý muž se Dreyer živil novinářskou prací. K filmu se dostal přes titulky němých filmů a později filmové scénáře roku 1912. Pracoval pro produkční společnost Nordisk, kde natočil svoji prvotinu Præsidenten. Další Dreyerův snímek - Praestaenkan - vznikl ve Švédsku a poté natočil Dreyer podle vzoru Griffithovy Intolerance epizodický snímek Blade af Satans Bog.  Na začátku dvacátých let odešel Dreyer do Německa, kde pracoval pro společnost UFA a natočil například výborný snímek Mikaël. Poté odešel do Francie.  Zde roku 1928 vytvořil svůj první klasický snímek - Utrpení Panny orleánské. Dreyer vycházel z autentických soudních zápisů a natočil výjimečně emotivní dílo, jež bylo stejnou měrou ovlivněno realismem a expresionismem. Pomocí financí barona Nicolase de Gunzburga mohl pak vytvořit svůj další proslavený film - Vampyr - Der Traum des Allan Grey, surreálnou podívanou strachu. Logika v tomto příběhu muže chránícího dvě sestry před upírem ustoupila stylu a atmosféře, z čehož vznikly nezapomenutelné scény, jako ta, kdy hrdina (hraný Nicolasem de Guznburgem pod jeho filmovým pseudonymem Julian West) sní o vlastním pohřbu, nebo scéna, v níž vystupuje krvežíznivá hrdinova sestra nakažená upírem. Film byl původně natáčen jako němý snímek, později k němu byly přidány nadabované dialogy.  Oba filmy byly komerčně nepříliš úspěšné a Dreyer natočil vyjma jednoho dokumentu další snímek až roku 1943. Tehdy, když bylo Dánsko ovládáno nacistickým Německem vznikl Den hněvu, snímek o vlivu čarodějnických procesů na jejich účastníky. Tímto snímkem Dreyer ustanovil svůj budoucí styl mluvených snímků, charakterizovaný černobílou kamerou a velmi dlouhými záběry.  Roku 1955 pak vzniklo Slovo ("Ordet") podle stejnojmenné hry Kaje Munka. Snímek kombinuje příběh lásky na způsob Romea a Julie s náročnou zkouškou víry.  Posledním Dreyerovým filmem byla Gertrud podle hry Hjalmara Söderbergaz roku 1964. Tento snímek o ženě, která přes všechny své neúspěchy ničeho nelituje, bývá označován za méně významný, ale každopádně tvoří důležitou část Dreyerovy tvorby.  Dreyerův největší, nikdy nedokončený projekt byl plánovaný snímek o Ježíši Kristovi. Scénář byl dokončen a roku 1968 i publikoval, ovšem Dreyerovo nejisté finanční zázemí i realismus nakonec natáčení nedovolily. Jiný Dreyerův scénář byl později využit a Lars von Trier podle něj natočil snímek Medea.  Dreyer zemřel v Kodani ve věku 79 let. Obzvlášť cenným příspěvkem k jeho životnímu dílu je dokument z roku 1995.

Carl Theodor Dreyer (3. února 1889 Kodaň – 20. března 1968) byl dánský filmový režisér, jenž je považován za jednoho z největších filmařů všech dob. Ačkoliv tvořil od desátých až do šedesátých let dvacátého století, jeho úzkostlivost, pánovité způsoby, výstřední metody práce a tvrdohlavé zaujetí vlastním uměním zapříčinily, že jeho děl až tolik nevzniklo. V každém případě je však řada jeho filmů počítána k těm nejvýznamnějším ze světového filmového dědictví.

Carl Theodor Dreyer (; 3 February 1889 – 20 March 1968), commonly known as Carl Th. Dreyer, was a Danish film director. His movies are renown for their emotional austerity and slow, stately pacing. Frequent themes that his films explore are unequal struggle of women and the innocent against repression and social intolerance, the inescapability of fate and death, the power of evil in earthly life. His 1928 movie The Passion of Joan of Arc is considered to be one of the greatest movies of all time, renown for its cinematography and use of close-ups. It frequently appears on Sight & Sound's lists of the greatest films ever made, and in 2012's poll it was voted the 9th best film ever made by film critics and 37th by film directors.  Carl Theodor Dreyer is regarded by many critics and filmmakers as one of the greatest directors in cinema. His other best known films include "Vampyr" (1932), "Day of Wrath" (1943), "Ordet" (1955), and "Gertrud" (1964).


Etymologický původ slova.

Staroseverské podstatné jméno "troll" či "tröll" (znamenající "zlý duch, démon, vlkodlak nebo jötnar") a ze střední horní němčiny podstatná jména "troll" a "trolle" "zlý duch" (podle filologa Vladimira Orela byla tato slova převzata ze staré severštiny) vychází z pragermánského podstatného jména rodu středního *"trullan". Původ tohoto slova je neznámý. Kromě toho staroseverská slovesa "trylla" "očarovat, proměnit v trolla" a ze střední horní němčiny "trüllen" "třepotat, mávat" mají základ v pragermánském slovese *"trulljanan" a jeho odvozené formy *"trullan".

Severská mytologie.

Ve skandinávské mytologii jsou výrazy "troll" a "thurs" používané pro Jötnar. Zmínky o nich lze hojně naleznout v celé řadě staroseverských písemnostech. Podle starých severských pramenů se praví, že trollové přebývají v odloučených lokalitách hor, skal a jeskyní. Někdy žijí společně s dalšími trolly, obvykle s nějakým rodinným příslušníkem (otec s dcerou nebo matka se syny). Zřídka bývají popisováni jako přátelští nebo ochotní pomoci lidem.  V knize Prozaická Edda oddíl Jazyk básnický (Skáldskaparmál) popisuje setkání neznámé trollí ženy se skaldem (skald je označení pro dvorního básníka z doby vikingské) Bragiem Boddasonem. Podle tohoto oddílu jel Bragi jednoho večera skrze "jeden les". Když tu náhle se jej trollí žena zeptá, kdo je a to během toho, co popisovala sama sebe:  Bragi je nyní na řadě a začne ji vyprávět o sobě a o tom, jaký je nadaný skald. Poté scéna končí.  Mnohokrát jsou zde použity staroseverské výrazy "jötunn", "troll", þurs a "risi." Ty se v knize mnohokrát významově překrývají, čímž mohou zmást čtenáře, ač sami jsou výrazem pro jiné nadpřirozené bytosti. Lotte Motz měl teorii, že tato stvoření původně označovala 4 různá odvětví bytí: vládce přírody (jötunn), mýtické čaroděje (troll), nepřátelské nestvůry ("þurs)" a hrdinské a zdvořilé bytosti (risi), přičemž toto poslední odvětví bylo přidáno jako poslední. Na druhou stranu Ármann Jakobson kritizuje Motzovy myšlenky a nazývá jeho teorii jako "nepodpořenou jakýmkoliv potvrzujícím důkazem". Ármann tvrdí, že se tento výraz dříve používal pro označení bytostí, jako jsou například jötunn nebo obyvatelé hor, čarodějnice, nadpřirozeně silní, obří nebo oškliví lidé, zlí duchové, zjevení, "blámaðr," kouzelní divočáci, pohanští polobohové, démoni, brunnmigi nebo berserkeři.

Troll ve skandinávském folklóru.

Později se ve skandinávském folklóru začala představa trollů pozvolna měnit na podobu prapodivných bytostí. Trollové bývají v mnohých příbězích často zaznamenáni jako extrémně stará stvoření, velmi silná, avšak pomalá a postrádající důvtip. Čas od času i jako pojídači lidí, jenž se po kontaktu se slunečními paprsky slunce promění v kámen. Avšak v některých příbězích bývají popisováni i jako stvoření lidské podoby, nemající obvyklé a význačně ošklivé vzezření. Tedy jediné, v čem se liší od lidí, je to, že žijí daleko od lidských obydlí. Obvykle také mají jakýsi druh "společenského uspořádáni ", tím se tedy liší od rå and näck, kteří jsou spíše samotářská stvoření. Podle Johna Lindowa jsou trollové vytlačováni kvůli tomu, že nejsou křesťané, a pokud se s nimi někdo setká, tak netuší, kdo jsou. Proto se z trollů nakonec stala nebezpečná stvoření a bezohledná k tomu, jak by mohli vycházet s křesťanskou komunitou. Také jsou o nich vykládány zvyky jako například "bergtagning" (' unášení'; doslova "horské brání") nebo zabírání statků či pozemků.  Lindow prohlašuje, že původ slova "troll" zůstává nejasný, ačkoliv podle pozdějšího švédského folklóru definuje trolly jako "přírodní bytosti" a jako "všesmyslné bytosti z jiných světů, které si jsou rovné například s vílami v anglo-keltských tradicích". Dále "Proto tedy vystupují v různých kolujících legendách, kde jsou ony přírodní bytosti povolány. Lindow též poznamenává, že v lidových záznamech bývají trollové někdy zaměňováni za kočky a "malé lidi".  Obyvatelé Skandinávie věří, že blesky odstrašují trolly a podle mnohých lidových pověstí zjevují jötnar. Je možné, že je to pozdní odraz Thorovy úlohy v boji s těmito bytostmi. Absence trollů a jötnar v dnešní době ve Skandinávii je někdy vysvětlována jako výsledek "přesnosti a efektivnosti úderů blesků". Ve skandinávském folklóru je jako příčina nepřítomnosti trollů v dnešním světě vysvětlována "neustálým bitím kostelních zvonů". Zvonění kostelních zvonů prý trolly donutilo odejít do vzdálenějších krajin, avšak nikoli poklidně; mnoho tradic pojednává o tom, jak trollové ničili rozestavěné kostely nebo vrhali obří balvany na již dostavěné kostely. Původ obřích kamenů, v jejichž blízkosti lidé žijí, je obvykle popisován jako pozůstatek po trollích hodech kamenem. Dále se původ různorodě podivných a neobvyklých krajinných úkazů přičítá právě trollům, kteří zřejmě po kontaktu se slunečními paprsky zkameněli.  Lindow porovnává trolly společně se švédskými Grendely, nadpřirozenými nájezdníky medovinových sálů ze staroanglické básně Beowulf, a povšimne si toho, že "báseň Beowulf vyzdvihuje nikoli Grendelovo pustošení, ale očištění síně Beowulfa, čili moderní příběhy zdůrazňují dobu, kdy jsou trollové vyhnáváni.  Skandinávská lidová tradice svědčí o tom, že menší trollové žijí v pohřebních mohylách a v horách. V Dánsku jsou tyto stvoření zaznamenána jako "troldfolk" ("trollí lid"),  "bjergtrolde" ("horští trollové"), "bjergfolk" ("horský lid") a v Norsku též jako "troldfolk" ("trollí lid") a "tusser". Trollové mohou být popsáni jako malé, ale i velké, lidem podobné bytosti. Jejich popis je dán místním původem vzniku příběhu o trollech.  V norské slovesnosti se mohou vyprávět podobné příběhy o větších trollech a o "Huldrefolk" ("skrytý lid"), a přesto jsou mezi oběma znatelné rozdíly. V Orkney a v Shetlandu se slovo "trow" používá pro označení bytostí, které jsou velmi podobné norským "Huldrefolk". Můžeme tedy tvrdit, že tyto výrazy vznikly ze stejného základu. Slovo "troll" mohlo být tedy používáno ještě pohanskými osadníky jako společné označení pro nadpřirozené bytosti, které by se měli raději ctít a vyhýbat se jim, než je uctívat. Trollové se mohli časem přetvořit na popis větších, nebezpečnějších tvorů na způsob Jötunn, zatímco výraz "Huldrefolk" se mohl později vyvinout v označení menších trollů.  John Arnott MacCulloch předpokládal spojitost mezi staroseverskými vættir a trolly, přičemž naznačoval, že obě představy mohou vycházet z duše mrtvých.  Po trollech je též pojmenována výzkumná stanice v Antarktidě, které nese své jméno díky okolním rozeklaným skalám připomínající samotné trolly. Zahrnuje to pozemní základnu, jež sleduje satelity na polární dráze.

Troll je nadpřirozená bytost mající základ v severské mytologii a skandinávské lidové slovesnosti. V pramenech staré severštiny jsou trollové popisováni jako stvoření přebývající v odlehlých horách, skalách nebo v jeskyních, kde společně žijí v malých rodinných společenstvích. Trollové bývají zřídkakdy nápomocní lidem.  Později s nástupem křesťanství se ve skandinávské lidové slovesnosti povědomí o trollech začne přetvářet do nové podoby. Z trollů se stávají pohanská stvoření žijící daleko od lidských obydlí a lidé je již vnímají jako spíše nebezpečná stvoření. Jejich vzhled se odvíjí od rozličných popisů z různých lidových pramenů: někdy se trollové jeví jako škaredá stvoření postrádající důvtip, jindy vypadají naprosto lidsky a nemají žádnou charakteristickou groteskní podobu, která je pro ně tak typická.  Význačné krajinné lokace (hory, skalní útvary) bývají někdy spojovány s trolly a bývají i po nich pojmenovány. Zpravidla to bývá vysvětlováno tím, že se trollové po vystavění slunci mění v kámen. Trollové také bývají velmi rozličně zobrazováni ve dnešní pop-kultuře.

A troll is a class of being in Norse mythology and Scandinavian folklore. In Old Norse sources, beings described as trolls dwell in isolated rocks, mountains, or caves, live together in small family units, and are rarely helpful to human beings.  Later, in Scandinavian folklore, trolls became beings in their own right, where they live far from human habitation, are not Christianized, and are considered dangerous to human beings. Depending on the source, their appearance varies greatly; trolls may be ugly and slow-witted, or look and behave exactly like human beings, with no particularly grotesque characteristic about them.  Trolls are sometimes associated with particular landmarks, which at times may be explained as formed from a troll exposed to sunlight. Trolls are depicted in a variety of media in modern popular culture.


Život a kariéra.

Mládí a studia.

Kočarjan se narodil ve Stěpanakertu v Náhorním Karabachu, tehdejší autonomní oblasti Ázerbájdžánské SSR. Zde absolvoval také střední školu. V letech 1972 až 1974 sloužil v Rudé armádě. Se svojí ženou Bellou mají tři děti. Hovoří plynule rusky a anglicky.  Kočarjan začal svou kariéru roku 1971 jako strojník ve stepanakertském elektrotechnickém závodě. Po kariéře soustružníka se stal strojním inženýrem. V roce 1982 absolvoval s vyznamenáním elektrotechnický seminář na Jerevanském polytechnickém institutu.

Politická činnost.

Kočarjan se zapojil do politiky po vzniku hnutí za připojení jeho rodného Náhorního Karabachu k Arménské SSR. V 80. letech zastával různé posty v organizacích Komsomolu a sovětských orgánech v Náhorním Karabachu. V únoru 1988 se stal jedním z lídrů karabašské politiky jako člen hnutí Krunk. Po zániku tohoto hnutí vstoupil do organizace Miatsum (Sjednocení). Jeho vlivné politické styky jej vynesly na pozice sovětské politiky a roku 1989 se stal poslancem Nejvyššího sovětu Arménské SSR. V roce 1991 se stal poslancem prvního shromáždění Nejvyššího sovětu Republiky Náhorní Karabach.  Po rozpadu Sovětského svazu upadl Náhorní Karabach do stavu totální války. Když v srpnu 1992 Ázerbájdžánská armáda okupovala půlku území Náhorního Karabachu, stal se Kočarjan předsedou Státního obranného výboru a prvním premiérem Republiky Náhorní Karabach (RNK). Mobilizoval síly a podařilo se mu osvobodit území díky podpoře Arménie. 12. května 1992 bylo vyhlášeno neoficiální příměří a 10. prosince se Náhorní Karabach vyhlásil nezávislým státem. Boje však pokračovaly dále až do května 1994, kdy bylo vyhlášeno oficiální příměří - spory o toto území však přetrvávají. Kočarjan byl 24. prosince z usnesení Nejvyššího sovětu RNK ustaven jeho prezidentem.  Dne 20. března 1997 opustil post prezidenta RNK, protože byl zvolen premiérem Arménie. V únoru 1998 byl arménský prezident Levon Ter-Petrosjan přinucen odstoupit kvůli ústupkům Ázerbájdžánu při řešení konfliktu v Náhorním Karabachu, které spousta Arménců považovala za potupné. Klíčoví ministři arménské vlády, vedení Kočarjanem, odmítli mírový plán, přednesený mezinárodními zprostředkovali v září 1997. Plán, přijatý Petrosjanem a Ázerbájdžánem, počítal s postupným urovnáním konfliktu, avšak neřešil otázku uznání statusu Náhorního Karabachu. Tato dohoda také předpokládala návrat mnoha Arménií kontrolovaných území v Karabachu zpět do rukou Ázerbájdžánu a uvolnění Ázerbájdžánské a turecké blokády Arménie. Dnes je ta samá dohoda - ve své době považovaná za kapitulantskou - základem jednání Roberta Kočarjana.  Po rezignaci Levon Ter-Petrosjana byl v předčasných prezidentských volbách 30. března 1998 Kočarjan zvolen druhým arménským prezidentem. Porazil tak svého největšího rivala Karena Demirčijana.

Prezidenství.

V úřadu prezidenta Kočarjan dále pokračoval v jednání o mírovém řešení konfliktu v Karabachu s Ázerbájdžánským prezidentem Ilhamem Alijevem. Rozhovory mezi Alijevem a Kočarjanem byly také vedlejším tématem na summitu Společenství nezávislých států (SNS) v září 2004 v kazašské Astaně. Jeden z návrhů údajně počítal se stažením okupačních sil z Ázerbájdžánských území sousedících s Náhorním Karabachem, vyhlášením referenda v Náhorním Karabachu a rozhodnutí Ázerbájdžánu, týkajícího se další budoucnosti regionu. Ve dnech 10. až 11. února 2006 se Kočarjan a Alijev sešli ve francouzském Rambouillet, aby projednali základní principy urovnání konfliktu - stažení okupačních vojsk, rozmístění mezinárodních mírových jednotek a uznání statusu Náhorního Karabachu. Během období před touto schůzkou vyjadřoval místopředseda Minské skupiny OBSE opatrný optimismus, že určitá forma dohody je možná. Francouzský prezident Jacques Chirac se setkal odděleně s oběma lídry a vyjádřil naději, že rozhovory budou plodné. Na rozdíl od původního optimismu však rambouilletská jednání nepřinesla žádnou dohodu s klíčovými body jako např. uznání statusu Náhorního Krabachu nebo stažení arménských vojsk. Jednání nadále pokračují, zapojil se do nich také ruský prezident Vladimir Putin.  V roce 2001, v rozhovoru pro Turkish Daily News, vyjádřil Kočarjan naději v rozšíření arménské genocidy do povědomí ostatních států mezinárodního společenství.  Dne 5. března 2003 byl Kočarjan znovu zvolen prezidentem Arménie. Jeho znovuzvolení bránila některá tvrzení o zfalšování voleb ze strany jeho protikandidátů, avšak do funkce byl nakonec jmenován, protože tato obvinění se nepotvrdila. Na začátku roku 2004 se objevily hlasy žádající odstoupení Kočarjana. Demonstranti vedení opozicí vyšli do ulic podpořit požadavek na referendum o Kočarjanově rezignaci.

Robert Sedraki Kočarjan, arménsky "Ռոբերտ Սեդրակի Քոչարյան" (* 31. srpna 1954, Stepanakert, Ázerbájdžánská SSR) je arménský politik, v letech 1994–1997 prezidentem Náhorno-karabašské republiky, 1997–1998 předsedou vlády Arménské republiky a 1998–2008 jejím druhým prezidentem.

Robert Sedraki Kocharyan ( ; born 31 August 1954) is an Armenian politician who served as the second President of Armenia between 1998 and 2008. He was previously President of Nagorno-Karabakh from 1994 to 1997 and Prime Minister of Armenia from 1997 to 1998.  During most of his presidency, between 2001 and 2007, Armenia's economy grew on average by 12% annually, largely due to the construction boom. His presidency witnessed two of the bloodiest events in post-independence Armenian history: the 1999 Armenian parliament shooting and the killing of ten people during the 2008 presidential election protests. He has been held responsible for both events by the opposition, especially by Armenia's first president Levon Ter-Petrosyan and his party.  Both the 1998 and 2003 presidential elections were held in two rounds. They were disputed by the opposition candidates and criticized by international observers.  On July 26, 2018 the Special Investigative Service (SIS) of Armenia charged Kocharian with “overthrowing constitutional order of Armenia” during the final weeks of his rule. The SIS asked a Yerevan court to remand him in pre-trial custody. On July 27, 2018 he was arrested. On August 13, 2018 Kocharyan was freed from custody following a court ruling, but remained accused of the charges he was arrested for. On December 7, 2018 Kocharyan was arrested again following another ruling by the Court of Appeals. Armenia's Criminal Court of Appeal refused to release him from custody on February 7, 2019. Kocharyan's trial began on May 13, 2019. On May 18, 2019 Kocharyan was freed on bail from pre-trial detention. On June 25, 2019 he was arrested for the third time.


Život a dílo.

Westlake nastoupil na Harpur College v Binghamptonu, ovšem nevydržel tu příliš dlouho. Další dva roky strávil v USAF. Byl ženatý s Abigail Westlake (také známou jako "Abby Adams Westlake" nebo "Abby Adams"), autorkou naučné literatury ("An Uncommon Scold" a "The Gardener's Gripe Book"). Manželé žili v severní části státu New York. Abby Westlake je výbornou zahradnicí a její zahrada bývá v létě často přístupná pro veřejnost.  Vedle románů, které Westlake vydal pod vlastním jménem, vyšlo mnoho jeho knih i pod nejrůznějšími pseudonymy: John B. Allen, Curt Clark, Tucker Coe, Timothy J. Culver, Morgan J. Cunningham, Samuel Holt, Sheldon Lord (společně s "Lawrencem Blockem"), Allan Marshall, Richard Stark a Edwin West.  Westlake je znám velkou důvtipností děje svých příběhů a překvapivými nápady. Jeho styl a především dialogy jsou velmi živé. Hlavní hrdinové bývají plastičtí, věrohodní a chytří. Westlakovou nejznámější postavou je tvrdý drsný zločinec Parker (z děl podepsaných pseudonymem Richard Stark) a jeho komický protějšek John Dortmunder, smolařský kriminální genius, jenž se na scéně objevil ve chvíli, kdy se Parker nacházel ve značně komické situaci v románu The Hot Rock.  Většina Westlakových románů se odehrává v New Yorku. V příbězích s Dortmunderem bývá většinou detailně zobrazena jedna z čtvrtí tohoto města.  Některé z Westlakových románů byly zfilmovány, vznikly tak např. snímky Point Blank z roku 1967 s Lee Marvinem, Ukradený diamant z roku 1972 s Robertem Redfordem, Odborník na banky z roku 1974 (podle novely "Bank Shot", v češtině "Ukradená banka") s George C. Scottem, Odplata z roku 1999 s Melem Gibsonem a Co horšího se může stát? z roku 2001 s Martinem Lawrenceem. Westlake sám je autorem několika scénářů, nejznámějším z nich je scénář k filmu Švindlíři, což je Westlakova adaptace románu Jima Thompsona, za kterou byl Westlake nominován na Oscara.

Donald E. Westlake (12. července 1933 Brooklyn, New York – 31. prosince 2008 Mexiko) byl plodný americký spisovatel, autor více než sta knih. Specializoval se na kriminální příběhy (většinou s humorným podtextem), méně často psal sci-fi. Byl třikrát oceněn cenou Edgar award (pokaždé v jiné kategorii, což se doposud podařilo jen dvěma spisovatelům) a roku 1993 získal titul Grand Master společnosti Mystery Writers of America – její nejvyšší ocenění.

Donald Edwin Westlake (July 12, 1933 – December 31, 2008) was an American writer, with more than a hundred novels and non-fiction books to his credit. He specialized in crime fiction, especially comic capers, with an occasional foray into science fiction and other genres. Westlake is perhaps best-remembered for creating two professional criminal characters who each starred in a long-running series: the relentless, hard-boiled Parker (published under the pen name Richard Stark), and John Dortmunder, who featured in a more humorous series.  He was a three-time Edgar Award winner, and alongside Joe Gores and William L. DeAndrea was one of few writers to win Edgars in three different categories (1968, Best Novel, "God Save the Mark"; 1990, Best Short Story, "Too Many Crooks"; 1991, Best Motion Picture Screenplay, "The Grifters"). In 1993, the Mystery Writers of America named Westlake a Grand Master, the highest honor bestowed by the society.


Povstání proti Římanům.

Vercingetorix zahájil budování svého vojska v zimě roku 52 př. n. l., zatímco Caesar pobýval v Předalpské Galii. Nejprve se musel vypořádat s opozicí arvernské šlechty, včetně svého strýce Gobanita. Poté co přemohl své oponenty a pozvedl vojsko, byl prohlášen za vládce. Vytvořil spojenectví s ostatními kmeny, načež mu bylo svěřeno velení Galů. Loajalitu opozice si zajistil tvrdou disciplínou a prostřednictvím rukojmích, které mu museli odevzdat. Jeho strategie byla založena na obraně silných pevností. Zároveň uplatňoval taktiku spálené země, v rámci čehož nechal vyklidit a spálit všechny vesnice, pole a města v okolí pochodujících římských legií tak, aby římským legiím ztížil zásobování potravinami a dalšími prostředky, čímž jim branil v rychlém postupu.  Caesar a jeho velitel Titus Labienus sice nejprve dočasně ztratili iniciativu, avšak brzy dobyli Avaricum (dnešní Bourges) a povraždili veškeré jeho obyvatelstvo (40 000 lidí). Další velká bitva u Gergovie (poblíž dnešního Clermont-Ferrand v departementu Auvergne), hlavního města Arvernů, skončila Vercingetorigovým vítězstvím, neboť Caesar zvolil útok, místo obléhání, jež bylo standardní římskou metodou u dobře opevněných měst. Vercingetorix se domníval, že Caesar chce odtáhnout, což neměl v úmyslu, protože neúspěch v Galii by zřejmě ukončil jeho kariéru. Když Caesara opustili galští spojenci Haeduové, napadl Vercingetorix Římany znovu, ale protože opustil svoji rozvážnou strategii byl jeho útok odražen. Se ztrátami se stáhl do pevnosti Alesie, kde byl později římskými legiemi oblehán.

Bitva u Alesie.

V bitvě u Alesie Caesar nezaútočil, ale zvolil tradiční taktiku obléhání. Celé oppidum nechal obklopit souvislou linií příkopů, palisád a opevnění. Když Vercingetorigovi dorazily posily vedené Commiem a Eporedorigem, nechal Caesar vybudovat další, vnější linii opevnění proti očekávanému náporu těchto galských posil, čímž se ocitli mezi dvěma hradbami v obklíčeni. Galové přišli v obrovském počtu (odhaduje se asi 100 000 vojáků, ačkoli Caesar tvrdil, že jich bylo až 250 000). Galové podnikli několik útoků z vnější i vnitřní strany opevnění, ale byli neúspěšní. Během galských útoků se podařilo Galům odhalit slabé místo římského opevnění, kde se snažili koordinovat hlavní úder zevnitř i zvenčí. Když Julius Caesar vstoupil osobně do bitvy, vyburcoval ostatní legionáře k urputnému boji, tak byli Galové poraženi. Vercingetorix poznal svou beznadějnou situaci a vzdal se.

Kapitulace a smrt.

Vzhledem k vysokým ztrátám způsobeným římským obléháním a nedostatkem potravin, radil Vercingetorix svým vojákům, aby ho živého nebo mrtvého vydali vítězům a zajistili si tak lepší podmínky pro vyjednávání o kapitulaci. Podle legendy se Vercingetorix vzdal velkolepým způsobem. Údajně vyjel na koni z Alesie a objel římský tábor předtím, než složil zbraně k Caesarovým nohám. Přitom se měl svléknout a vkleče mávat na Caesara. Caesar ve svých Zápiscích o válce galské však v rozporu s touto legendou popisuje samotný akt Vercingetorigovy kapitulace mnohem střídměji. Vercingetorix byl poté pět let vězněn v Tullianu v Římě. V roce 46 př. n. l. byl veden v Caesarově triumfu v Římě a krátce poté byl popraven patrně zardoušením.  V roce 48 př. n. l. dal Lucius Hostilius Saserna vyrazit denár na oslavu Caesarových činů v Galii. Portrét barbara na denáru je podle všeho pravděpodobným portrétem Vercingetoriga. O Vercingetorigově datu narození panují značné pochybnosti. Některé údaje připouštějí skutečnost, že v době sjednocení Galů k boji proti Římanům mu bylo pouhých 17 roků.

Film.

V roce 2001 režisér Jacques Dorfmann natočil francouzský film "Vercingétorix: la légende du druide roi" (v Česku pod názvem „Král Galů“). Hlavní roli Vercingetoriga hrál Christopher Lambert. Vercingetorix se mihnul i v několika dílech seriálu "Řím" (2005-2007).

Vercingetorix (asi 82 př. n. l. – 46 př. n. l. Řím) byl vůdcem a válečníkem galského kmene Arvernů. V roce 52 př. n. l. sjednotil obyvatelstvo Galie k poslednímu velkému pokusu vybojovat si svobodu a nezávislost na římské republice, proti prokonzulovi a pozdějšímu diktátorovi Juliu Caesarovi. Dodnes je považován za prvního francouzského hrdinu.  Mezi roky 58 až 53 př. n. l. si Julius Caesar úspěšným využitím strategie "rozděl a panuj" podrobil všechny keltské kmeny na území mezi provincií Gallia Narbonensis a řekou Rýnem. Drastické metody, které přitom Caesarovy legie uplatňovaly, vedly k četným vzpourám galských kmenů. Pokus vůdce Belgů Ambioriga vyvolat povstání v roce 54 př. n. l. získalo jen lokální podporu. Naproti tomu Vercingetorigovi z kmene Arvernů, jehož otec Celtillus byl zavražděn vlastními lidmi kvůli své touze stát se králem všech Galů, se podařilo sjednotit galské kmeny proti Římanům a přijmout modernější styl válčení.

Vercingetorix ( , ; – 46 BC) was a king and chieftain of the Arverni tribe who united the Gauls in a revolt against Roman forces during the last phase of Julius Caesar's Gallic Wars. Vercingetorix was the son of Celtillus the Arvernian, leader of the Gallic tribes. Vercingetorix came to power after his formal designation as chieftain of the Arverni at the oppidum Gergovia in 52 BC. He immediately established an alliance with other Gallic tribes, took command and combined all forces, and led them in the Celts' most significant revolt against Roman power. He won the Battle of Gergovia against Julius Caesar in which several thousand Romans and their allies died and Caesar's Roman legions withdrew. However, Caesar had been able to exploit Gaulish internal division to easily subjugate the country, and Vercingetorix's attempt to unite the Gauls against Roman invasion came too late. At the Battle of Alesia, the Romans besieged and defeated his forces. In order to save as many of his men as possible, he gave himself to the Romans. He was held prisoner for five years. In 46 BC, as part of Caesar's triumph, Vercingetorix was paraded through the streets of Rome and then executed by strangulation. Vercingetorix is primarily known through Caesar's "Commentaries on the Gallic War". To this day, he is considered a folk hero in Auvergne, his native region.


Historie.

Ghanská říše (~300–1235) se nacházela na území dnešního Mali a Mauritánie. Na severu dnešní Ghany ale již ve 12. století existovala důležitá království Dogomba a Mamprusi. Na jih pak migrovali ve 14. století Akanové (především Ašantové a Fantové), kteří vytvořili několik malých států. Roku 1470 se v oblasti vylodili a usídlili Portugalci a pojmenovali ji Zlatonosné pobřeží. Od 16. století pronikaly do země i další evropské národy. Ve vnitrozemí existovala v 17.–19. století Ašantská říše. V britsko-ašantských válkách bylo celé území postupně připojováno ke Spojenému království a v této souvislosti se vyvěšovaly vlajky britské.  V roce 1821 bylo Britské Zlatonosné pobřeží začleněno do území tzv. Britských západoafrických osad. Tento územní celek užíval od roku 1870 vlajku o poměru 1:2, odvozenou z britská státní námořní (služební) vlajky. Ta měla ve vlající části místní vlajkový emblém (badge), tvořený kruhovým polem převážně žluté barvy. V něm byl v přirozených barvách vyobrazen slon se zdviženým chobotem, palma, dva trsy trávy, kopcovitá krajina a západ slunce. Pod slonem je do oblouku (ve dvou řádcích) nápis "WEST AFRICA" a "SETTLEMENTS". Sloni z volné přírody v Ghaně však již vymizeli.  24. července 1874 byla vyhlášena britská kolonie Zlatonosné pobřeží. Užívala téměř totožnou vlajku s předchozí, pouze nápis byl nahrazen iniciálami G.C. (Gold Coast).  Východní část dnešní Ghany byla od roku 1884 až do roku 1914 součástí německé kolonie Togoland. Pro tuto kolonii bylo roku 1914 navrženo několik variant vlastních vlajek a znaků. Kvůli první světové válce ale nebyla žádná z nich nikdy zavedena.  26. září 1901 bylo Zlatonosné pobřeží spolu s Ašantským protektorátem vyhlášeno korunní kolonií. V roce 1902 k němu byla připojena tzv. Severní území, v roce 1922 pak západní část bývalého německého Togolandu (jako mandátní území Britské Togo). Vlajka zůstala po celou dobu zachována. V roce 1954 získalo Zlatonosné pobřeží samosprávu a vlastní vládu. V květnu 1956 se Britské Togo rozhodlo ve všelidovém hlasování o připojení k budoucímu samostatnému státu. 6. března 1957 byla vyhlášena nezávislost nového státu pod názvem Ghana. Při vyhlášení nezávislosti zavlála poprvé ghanská vlajka (kterou navrhla paní Theodosia Salome Okohová), shodnou se současnou.  11. listopadu 1958 vznikla Federace Spojených států západní Afriky (nazývána též Unie Ghana-Guinea). 23. listopadu byla pro tento útvar zavedena vlajka, která měla na rozdíl od ghanské dvě černé hvězdy, symbolizující oba státy federace: Ghanu a Guineu. 2. května 1959 byla federace/unie přejmenována na Svaz afrických států (nebo Unie afrických států). Ghana i Guinea užívaly po celou dobu i své vlastní vlajky. 1. července 1960 byla vyhlášena Ghanská republika. Vlajka zůstala zachována.  24. prosince 1960 byla přidána hvězda na vlajku unie, po přistoupení Mali. Tato vlajka se užívala do května 1963, kdy zanikla v souvislosti se vznikem Organizace africké jednoty (předchůdce dnešní Africké unie).  1. ledna 1964 byl změněn prostřední, žlutý pruh na ghanské vlajce na bílý, aby byla vlajka shodná s vlajkou Dohodové lidové strany, v té době jediné legální politické strany v zemi.  Po vojenském puči v únoru 1966 byl svržen autoritářský režim a prezident Kofi Kwane Nkrumah byl přinucen emigrovat. S účinností od 28. února 1966 bylo obnoveno užívání vlajky z roku 1957.

Vlajka Ghany je list o poměru 2:3 a skládá se ze tří vodorovných pruhů: červeného, zlatého a zeleného. Uprostřed zlatého pruhu je černá pěticípá hvězda, dotýkající se cípy krajních pruhů.  Červený pruh značí krev bojovníků za svobodu, zlatý pruh reprezentuje nerostné bohatství země a zelený přírodní krásu. Hvězda symbolizuje africkou svobodu. Vlajka připomíná etiopskou vlajku, barvy pruhů jsou však v obráceném sledu, jsou to tzv. panafrické barvy. Po etiopské je ghanská vlajka druhou s těmito barvami.  Za tvůrce ghanské vlajky je považována paní Theodosia Salome Okohová, je užívána od získání samostatnosti na Spojeném království 6. března 1957. Poté se nakrátko změnila, aby byla znovu užívána od 28. února 1966.

The national flag of Ghana was designed and adopted in 1957 and was flown until 1962. It was then reinstated in 1966. It consists of the Pan-African colours of red, gold, and green, in horizontal stripes, with a black five-pointed star in the centre of the gold stripe. The Ghanaian flag was the second African flag after the flag of the Ethiopian Empire to feature these colours. The flag's design influenced that of the flag of Guinea-Bissau (1973). The flag of Ghana was designed by Theodosia Okoh (1922–2015).  The red represents the blood of those who died in the country's struggle for independence from Great Britain, the gold represents the mineral wealth of the country, the green symbolises the country's rich forests and natural wealth, and the black star is the symbol of African emancipation. The black star was adopted from the flag of the Black Star Line, a shipping line incorporated by Marcus Garvey that operated from 1919 to 1922. It is where the Ghana national football team derive their nickname, the "Black Stars".


Sportovní kariéra.

František Plánička po celou svou sportovní kariéru nevyměnil slavistický dres za jiný než reprezentační, byl spolu se Španělem Zamorou považován za nejlepšího brankáře předválečné Evropy. Největšího úspěchu dosáhl v roce 1934, kdy jako kapitán a velká opora týmu přivedl Československo až do finále MS, v němž mužstvo podlehlo domácí Itálii 1:2. Byl vzorem nejen pro svou klubovou věrnost, ale také pro svoji skromnost, příkladnou celoživotní životosprávu a profesionalismus, který provázel celou jeho sportovní dráhu. Za Slavii sehrál téměř tisíc zápasů, od 1. října 1923 až do svého zranění 14. června 1938. Kuriozitou je, že do Slavie přestoupil z SK Bubeneč v roce 1923 za 800 Kč. Z této částky dokonce neměl ani haléř. Za národní mužstvo nastoupil poprvé jako 67. reprezentant v řadě (osmý brankář) 17. ledna 1926 v přátelském zápase v Turíně proti Itálii, celkem chytal v 73 oficiálních mezistátních zápasech. Poslední byl proti Brazílii roku 1938. Ve fotbalové brance stál naposledy 4. července 1970 jako šestašedesátiletý v Domoušicích u Rakovníka v dresu jedenáctky bývalých internacionálů.  Známý je jeho výrok: "Penalta se nedá chytit, dá se jen špatně kopnout."

Ocenění a závěr.

V roce 1985 se mu dostalo vysokého mezinárodního ocenění - od UNESCO převzal čestný diplom fair play. Až do konce svého života sledoval se zájmem veškeré fotbalové dění a radoval se z každého úspěchu českého fotbalu.  Poslední rozloučení s F. Pláničkou se uskutečnilo v pátek 26. července 1996 ve velké obřadní síni krematoria v Praze-Strašnicích. Františku Pláničkovi byl v roce 1994 udělen Titul fotbalového rytíře a byl vyznamenán Cenou dr. Václava Jíry.  V roce 2000 skončil čtvrtý v anketě o českého fotbalistu století.

František Plánička (2. června 1904 Žižkov – 20. července 1996 Praha) byl český fotbalový brankář a reprezentant Československa. Jeden z nejlepších světových fotbalových brankářů. Byla po něm pojmenována cena Františka Pláničky, která hledala nejlepšího fotbalového brankáře v České republice a ve které hlasovali od roku 1998 ligoví a reprezentační trenéři a novináři.

František Plánička (; 2 June 1904 – 20 July 1996) was a Czech football goalkeeper and one of the most honoured players in the history of Czechoslovak football. He played all his career for Slavia Prague, during which time the club won the Czech league eight times and the Mitropa Cup once. He also became a member of the Czechoslovakia national team and later its captain during the World Cup finals of 1934 (where the Czech team finished second) and 1938.  Plánička was a courageous player, to the extent that in Czechoslovakia's 1938 World Cup match against Brazil, he remained on the field despite having suffered a serious injury. He was a goalkeeper of outstanding reflexes and shot-stopping abilities and was also characterized by his sportsmanship, never once being cautioned or sent off in his career. He was awarded the UNESCO International Fair Play Award in 1985  Regarded as one of the greatest goalkeepers of his generation, and of all time, in 1999, the IFFHS elected him the best Czech goalkeeper – as well as the sixth best in Europe and the ninth best overall – of the twentieth century. In 2003, he was catalogued as the greatest goalkeeper of an era that included other notable keepers such as Ricardo Zamora and Gianpiero Combi.


Historie.

Nápoje podobné mojitu byly známy už ke konci 16. století; podle legendy byl vynálezcem prvního předchůdce mojita anglický korzár Richard Drake, který smíchal aguardiente (nerafinovaný předchůdce rumu), cukr, limetky a mátu. Svůj drink nazval „El Draque“ (drak, podle přezdívky Francise Draka, jeho nadřízeného). Základna korzárů byla na Kubě a při jejich výpravách se recept rozšířil do dalších latinskoamerických zemí. V 19. století byl koktejl mezi chudšími Kubánci poměrně populární; v knize Ramóna de Palma z roku 1838 pije "draquecito" jedna z hlavních postav každý den jako způsob prevence před epidemií cholery.  Skutečné mojito vzniklo z draque záměnou aguardiente za rum na počátku 20. století na Kubě; je možné, že na něj také měly vliv recepty na mátový julep či daiquiri. Jedny z nejstarších receptů na mojito se objevují ve vydáních příručky pro barmany ve floridském baru "Sloppy Joe’s" z let 1931 a 1936.  Slovo "mojito" zřejmě pochází z označení pálivé omáčky "mojo" (ze španělského "mojar", „navlhčit“). Alternativní etymologií je původ ze slova "mojo", které v africké víře hoodoo označuje kouzlo, kouzelný amulet.  Název nápoje se v češtině často vyslovuje "mochito" podle běžné španělské výslovnosti hlásky "j". Původní kubánské výslovnosti je však o něco blíže výslovnost "mohito".

Příprava.

Do vysoké sklenice se přidá několik lístků máty (pečlivě umyjeme), cukr, nakrájené dílky limetky (či limetková šťáva) a ingredience se ve sklenici rozdrtí. Sklenice se poté naplní drceným ledem a zalije se bílým rumem (cca 4 cl). Koktejl se dolije perlivou vodou a zamíchá se. Nápoj se pije brčkem, sklenici je možno ozdobit výhonkem máty či kouskem limetky.  Dělá se i nealkoholické Mojito bez rumu.

Mojito (vyslovováno španělsky []/[mɔˈhito]/[mɔˈXito]/[mɔˈɣito] – „mochito“) je tradiční kubánský koktejl. Mojito zpravidla obsahuje čerstvé lístky máty, bílý rum, surový třtinový cukr, limetky a perlivou vodu. Podává se ve vysokých sklenicích se slámkou a míchátkem. Místo limetek se někdy používá limetková šťáva a místo cukru sirup (guarapo). V některých verzích se do nápoje také přidává některý hořký likér (Angostura bitter).

Mojito (; ) is a traditional Cuban highball. Traditionally, a mojito is a cocktail that consists of five ingredients: white rum, sugar (traditionally sugar cane juice), lime juice, soda water, and mint. Its combination of sweetness, citrus, and herbaceous mint flavors is intended to complement the rum, and has made the mojito a popular summer drink.  When preparing a mojito, fresh lime juice is added to sugar (or to simple syrup) and mint leaves. The mixture is then gently mashed with a muddler. The mint leaves should only be bruised to release the essential oils and should not be shredded. Then rum is added and the mixture is briefly stirred to dissolve the sugar and to lift the mint leaves up from the bottom for better presentation. Finally, the drink is topped with crushed ice and sparkling soda water. Mint leaves and lime wedges are used to garnish the glass.  The mojito is one of the most famous rum-based highballs. There are several versions of the mojito.


Úvod.

Tvůrcem soutěže byl Hugo Meisl. V její nejslavnější předválečné éře se jí účastnily nejlepší kluby ze čtyř zakládajících zemí: Československa (1927-39), Rakouska (1927-37), Maďarska (1927-40) a Jugoslávie (1927-28, 1937-40), později také z Itálie (1929-38), Švýcarska (1936-37) a Rumunska (1937-40). Ročník 1937 byl tedy jediným, v němž se utkávalo všech sedm zemí a naopak Maďarsko bylo jedinou zemí, která se účastnila všech ročníků.  Celosvětově uznávanější název soutěže Mitropa Cup pochází z německého akronymu pro slovo "Mitteleuropa" (v českém překladu jako Střední Evropa).  Středoevropský pohár se hrál vždy vyřazovacím způsobem na dva zápasy doma a venku. Prvních osm ročníků se hrálo s osmi účastníky, roku 1935 se počet navýšil na 16 (o rok později výjimečně dokonce na 20, hrálo se včetně předkola), ale poslední dva ročníky se po postupném anšlusu Rakouska, okupaci Čech a Moravy a odstoupení italských a švýcarských klubů opět snížil na 8.  Z českých klubů vyhrála pohár třikrát Sparta Praha (1927, 1935 a 1964) a jednou Slavia Praha (1938).  Ročník 1940, kterého se účastnily už jen tři země, nebyl dokončen. V letech 1941 - 1950 se nehrálo a obnovená poválečná soutěž už nikdy nezískala bývalou prestiž, zejména od vzniku PMEZ roku 1955 její význam upadal. Roku 1980 byla účast omezena jen na vítěze 2. ligy a rozpad bývalé Jugoslávie poté vedl k úplnému zrušení soutěže.

Podrobnosti.

V den osmého výročí samostatného Československa, 28. října 1926, se na hřišti Slavie v Praze střetlo národní mužstvo s Itálií, kterou porazilo 3:1. Na stejné datum byla svolána i ustavující schůze Středoevropského poháru. Tím vyvrcholila jednání zahájená v květnu 1925 na pražském kongresu FIFA, kde se československá a rakouská strana dohodly na užších vzájemných stycích. Sekretáři fotbalových asociací Karel Petrů a Hugo Meisl se o Vánocích 1925 usnesli, že spolu s Maďarskem vytvoří tzv. středoevropský fotbalový blok. Od něj byl k založení Středoevropského poháru jen krůček. Čtvrtou zemí, která přislíbila, že vyšle v roce 1927 do prvního ročníku soutěže svá dvě klubová mužstva, byla Jugoslávie. Italové zatím zůstávali v pozadí. O dva roky později si s Jugoslávií vyměnili role, potom se jako šestá země přidalo Švýcarsko. Listina vítězů této soutěže se blýskala významnými jmény. Hned úvodní ročník vyhrála Sparta, zopakovala to v roce 1935. Dvakrát se mezi světovými válkami radovaly Austria Vídeň, FC Bologna, Ujpest Budapešť a Ferencváros Budapešť. Slavia dobyla pohár roku 1938, jednou patřil také vídeňskému Rapidu Vídeň a First Vienně. Československo-rakouské vztahy ale utržily vážnou ránu už v prvním ročníku. Sparta porazila v Praze Admiru Vídeň 5:1. V odvetě byl stejný stav už po hodině hry, jenomže ve prospěch vídeňského týmu. Sparťanům se zásluhou dvou gólů Veselého podařilo snížit na 3:5 a přece jen postoupit do druhého kola. Vídeňští diváci to nedokázali spolknout a při odchodu se vrhli na sparťanské fotbalisty. Těm se podařilo opustit stadión jen díky zásahu vídeňské policie.  Situace se opakovala ve finále. V Praze Sparta rozdrtila pro změnu Rapid 6:2. Rakušanům se ve Vídní zdařil nástup a poměrně brzy vedli 2:0. Hráli však přehnaně tvrdě. Sparťané si to nedali líbit a obránce Perner byl vyloučen. Rapid měl velkou převahu, Pražané se však zdatně bránili a z protiútoku Silný snížil na 2:1. Opět to neunesli vídeňští fanouškové. A tak se musel Hugo Meisl, v tu dobu už svazový kapitán, Spartě omlouvat. Teprve lednová schůzka v roce 1928, čtvrt roku před plánovaným mezistátním zápasem Rakousko - Československo, vedla k usmíření. Své druhé vítězství v roce 1935 si Sparta opět musela protrpět. Semifinále s Juventusem Turín totiž rozhodla až ve třetím zápase na neutrálním hřišti v Basileji. Ve finále sice prohrála na hřišti Ferencvárose Budapešť 1:2, ale v odvetě si výhrou 3:0 pohár přece jen zajistila.  Slávisté se z nejuznávanější evropské klubové trofeje těch let radovali až v roce 1938. Také oni ale předtím poznali, jak tato soutěž bolí. V roce 1932 porazili v semifinále Juventus 4:0 poté, kdy vyloučený Ital Cesarini nechtěl opustit hřiště, sudí zápas předčasné ukončil, ale pak vyzval oba celky, aby se na hřiště vrátily. Mělo to neblahou odezvu. Na nádraží v Turíně přivítala SK Slavia Praha palba citronů, rajčat a vajíček. Na stadión se museli propašovat postranním vchodem. Prostředí, v němž se odveta hrála, bylo ďábelské. Za stavu 2:0 pro Juventus zasáhli diváci brankáře Pláničku kamenem. Zápas se přerušil, slávisté odmítli pokračovat, a tak soutěžní komise "Středoevropského poháru" obě mužstva vyloučila. Tak se Bologna stala vítězem, aniž by musela nastoupit k finále.  O šest let později Slavia s Bicanem v útoku rozstřílela každého soupeře, například Ambrosianu Milán (dnešní Inter Milán) zdecimovala 9:0. Ve finále na Strahově, kam se vešlo 45 tisíc diváků, však s Ferencvárosem pouze remizovala 2:2. Maďaři už se viděli potřetí vítězem. V odvetě se do soupeře pustili. Ale ten se obdivuhodně bránil, i když v jeho brance už nestál Plánička, zraněný na nedávném mistrovství světa ve Francii. Skvěle ho však zastoupil Bokšay, který ani jednou nelovil ze sítě. Naopak Vytlačil šokoval Budapešť nečekaným gólem, k němuž pak Šimůnek přidal druhý a Slavia mohla oslavovat.  Zajímavou a diváky masově navštěvovanou soutěž přetrhla 2. světová válka. Po ní sice byla v roce 1955 obnovena, ale s příchodem Poháru mistrů evropských zemí ztrácela na významu a začátkem 90. let zanikla.  Slavia - Újpest FC 4:0, 1. kolo

České kluby v poháru - podrobnosti.

SK Slavia Praha.

Újpest FC - Slavia 2:2, 1. kolo, odveta Slavia - SK Rapid Wien 2:2, semifinále SK Rapid Wien - Slavia 2:1, semifinále, odveta  SK Admira Wien - Slavia 3:1, 1. kolo Slavia - SK Admira Wien 3:3, 1. kolo, odveta  Juventus FC - Slavia 1:0, 1. kolo Slavia - Juventus FC 3:0, 1. kolo, odveta First Vienna FC - Slavia 3:2, semifinále Slavia - First Vienna FC 4:2, semifinále, odveta Újpesti FC - Slavia 5:1, finále Slavia - Újpest FC 2:2, finále, odveta  Slavia - Ferencvaros TC 2:2, 1. kolo Ferencvaros TC - Slavia 1:0, 1. kolo, odveta  Slavia - AS Roma 2:2, 1. kolo AS Roma - Slavia 2:1, 1. kolo, odveta  Slavia - Admira Wien 3:0, 1. kolo Admira Wien - Slavia 1:0, 1. kolo, odveta Slavia - Juventus FC 4:0, semifinále Juventus FC - Slavia 2:0, semifinále, odveta, nedohráno, oba týmy vyloučeny ze soutěže  Slavia - FK Austria Wien 3:1, 1. kolo FK Austria Wien - Slavia 3:0, 1. kolo, odveta  Slavia - SK Rapid Wien 1:3, 1. kolo SK Rapid Wien - Slavia 1:1, 1. kolo, odveta  Szeged FC - Slavia 1:4, 1. kolo Slavia - Szeged FC 0:1, 1. kolo, odveta Slavia - FK Austria Wien 1:0, čtvrtfinále FK Austria Wien - Slavia 2:1, čtvrtfinále, odveta FK Austria Wien - Slavia 5:2, čtvrtfinále, 3. zápas  Ferencváros Budapešť - Slavia 5:2, 1. kolo Slavia - Ferencváros Budapešť 4:0, 1. kolo, odveta FK Austria Wien - Slavia 3:0, 2. kolo Slavia - FK Austria Wien 1:0, 2. kolo, odveta  Slavia - Ferencváros TC 2:2, 1. kolo Ferencváros TC - Slavia 3:1, 1. kolo, odveta  Beogradski ASK - Slavia 2:3, 1. kolo Slavia - Beogradski ASK 2:1, 1. kolo, odveta Slavia - AS Ambrosiana-Inter 9:0, čtvrtfinále AS Ambrosiana-Inter - Slavia 3:1, čtvrtfinále, odveta AC Genova 1893 - Slavia 4:2, semifinále Slavia - AC Genova 1893 4:0, semifinále, odveta Slavia - Ferencváros FC 2:2, finále Ferencváros FC - Slavia 0:2, finále, odveta  Beogradski ASK - Slavia 3:0, 1. kolo Slavia - Beogradski ASK 2:1, 1. kolo, odveta  Kladno - AS Ambrosiana-Inter 1:2 a 3:2

SK Kladno.

Kladno - Ferencváros Budapešť 0:6 a 4:1  Kladno - HAŠK Záhřeb 3:1 a 2:1 Kladno - Juventus Turín 2:4 a 1:2  Kladno - Udine 2:3 Kladno - LASK Linec 1:1 Kladno - Wiener Neustadt 5:0 Kladno - Bologna 1:2 a 0:1  SK Židenice – Rapid Vídeň 3:2 a 2:2

SK Židenice.

SK Židenice – Ferencváros Budapešť 4:2 a 1:6  SK Židenice – Lausanne Sports 5:0 a 1:2 SK Židenice - AS Ambrosiana-Inter 2:3 a 1:8  SK Židenice – Ferencváros Budapešť 3:1 a 0:3  Prostějov - Admira Wien 4:0 a 2:3

SK Prostějov.

Prostějov - Újpest FC 0:1 a 0:2  Prostějov - Grasshoppers Zurich 3:4 a 2:2  Bologna - ÚDA Praha 2:4 a 0:3, čtvrtfinále

Dukla Praha.

ÚDA Praha - Slovan Bratislava 0:0, 2:2 a 2:1, semifinále Vörös Lobogó - ÚDA Praha 6:0 a 2:1, finále  Vasas Budapešť - ÚDA Praha 2:0 a 2:2, čtvrtfinále  Crvena zvezda Bělehrad - Dukla Praha 1:1, 1:1 a 1:0  RH Brno – Salgótarjáni BTC 3:0 a 1:3

Rudá hvězda Brno.

Vojvodina Novi Sad – RH Brno 0:0 a 0:0, losem RH Brno Tatran Prešov – RH Brno 0:0 a 0:3 Crvena zvezda Bělehrad – RH Brno 4:1 a 3:2

Středoevropský pohár, někdy také nazývaný Mitropa Cup, byl významnou fotbalovou soutěží v meziválečném období a období krátce po 2. světové válce.

The Mitropa Cup, officially called the La Coupe de l'Europe Centrale or Central European Cup, was one of the first international major European football cups for club sides. It was conducted among the successor states of the former Austria-Hungary. After World War II in 1951 a replacement tournament named "Zentropa Cup" was held, but just for one season, the Mitropa Cup name was revived, and again in 1958 the name of the tournament changed to "Danube Cup" but only for one season. The tournament was discontinued after 1992.  The most successful club is Vasas with six titles.


Vznik řádu.

Obláti jsou součástí katolické církve, jejichž specialitou jsou mise, působení na místech, kde kněží nejsou. Založil ji po napoleonských válkách francouzský šlechtic Evžen de Mazenod a vytknul jí ideu „šířit poselství Krista mezi těmi, kteří po zvratech doby zůstali bez pastýřů“. Roku 1826 papež Lev XII. kongregaci potvrdil vytvořená pravidla. Roku 1845 vyslali první misie do Kanady, na Cejlon a do Jižní Afriky.

Poslání.

Obláti nejsou specialisty na jeden určitý druh pastorace nebo jednu konkrétní skupinu lidí. Je sice pravda, že se kongregace již od samých počátků věnovala především práci s mládeží, hlásání lidových misií, apoštolátu u chudých a opuštěných a postupem času se z nich stali i misionáři ad gentes, ale v současnosti působí ve světě také jako faráři, správci poutních míst. Angažují se v oblasti spravedlnosti, míru a integrity stvoření, pracují s imigranty a romským etnikem.

Začátky OMI v českých zemích.

Kongregace oblátů Panny Marie Neposkvrněné (OMI) se v Čechách usadila v roce 1911, po vzniku Československa založila samostatnou provincii. Působilo zde, zejména v Sudetech, osm kněží. Jejich centrem byl konvent v Teplé. V Kájově u Českého Krumlova fungoval jejich juniorát a noviciát. Po vyhnání Němců po skončení II.světové války provincie přestala fungovat a formálně zanikla úmrtím P. Jana Václava Straky roku 1970.

Nová historie.

V roce 1991 se vrátil z 43letého působení v Africe pater Zdeněk Čížkovský, aby zde činnost provincie obnovil. Pracoval jako farář v Kroměříži, kde obláti dostali přidělenou farnost Blahoslavané Panny Marie, později i v Klokotech.  V současné době působí v Česku dvě komunity oblátů a to v Plasích a Klokotech.

Mládež.

Součástí oblátské rodiny jsou od samého počátku také společenství mladých. V naší provincii jde především o německé OMI-Jugend a český OMIGang. Společenství mládeže OMIGang se začalo vytvářet kolem oblátské komunity v Plasích (plzeňská diecéze) v r. 2011. Nejprve šlo o nepravidelná setkání několika mladých lidí z oblátských farností kolem Plas a Manětína, brzy se ale přidalo i pár středoškoláků a vysokoškolských studentů z Plzně a postupem času se společenství rozrostlo i o zástupce z Moravy: Brna a Kroměříže. Pořádaly se první OMITreffingy (pravidelná víkendová setkání v Plasích), k nim se záhy přidaly OMILuftingy (víkendová setkání s pracovně-duchovní náplní sloužící k „proluftování“ zanedbaných a opuštěných kostelů a jiných objektů), kterých se dodnes účastní i studenti našeho spřáteleného Stojanova gymnázia na Velehradě. Časem, když se mezi členy OMIGangu upevnily vztahy a vytvořilo se pevnější jádro, se začalo společenství více otevírat navenek, zvát další mladé lidi ke sdílení a vytvářet svůj vlastní apoštolát.

KVS.

Komunita Vtěleného Slova, tedy KVS je odpověď na potřebu silné zkušenosti komunitního evangelního života, kterou někteří čeští obláti zakusili v italském „Centro giovanile“ v Marinu nedaleko Říma. V r. 2012 se tedy po vzoru této italské oblátské zkušenosti vytvořilo společenství mladých mužů, kteří se rozhodli udělat zkušenost společného žití evangelia ve všednosti obyčejného života. Společně s obláty v Plasích bydlí, společně pracují, společně uklízí, vaří, perou, modlí se, společně studují…

Oblátští asociovaní.

Životní cesta a odkaz svatého Evžena neoslovuje jen řeholníky nebo ty, kteří hledají své životní povolání. Evženova láska k Bohu a k církvi má velkou inspirativní sílu i pro lidi, kteří žijí v rodinách a chodí do běžných zaměstnání. Tito lidé vytvářejí společenství tzv. oblátských asociovaných. Spojují se se společenstvím oblátů a oblátek slibem, ve kterém se vyznávají ze svého vztahu k Ježíši Kristu a k jeho církvi a ve kterém vyjadřují svou touhu být živými svědky Boží bezpodmínečné lásky k lidem ve svých rodinách, v církvi i mimo ni, ale zejména vůči lidem, kteří mají největší důvod o této lásce pochybovat, totiž vůči lidem vyloučeným na okraj lidské a církevní společnosti. Tento slib mohou každoročně obnovovat.  Ke společenství asociovaných patří staří i mladí, svobodní i zadaní, lidé z měst i z vesnic, studovaní i nestudovaní. Schází se v regionálních skupinách. Dvakrát ročně pak mají příležitost setkat se se všemi ostatními asociovanými z Česka a z Německa (na tzv. Eugen-Meetingu a podzimním výročním setkání). Základem setkání je lidské společenství, nechybí ani duchovní program.  Prvních 17 laiků složilo slib v únoru roku 2004. Dnes je jich přes osmdesát, regionálních skupin je v současnosti sedm: pět v Německu (sasko-srbská skupina, skupina z Burlo, hünfeldská skupina, jihoněmecká skupina a tzv. mladí asociovaní z celého Německa) a dvě v Česku. K původní skupině českých asociovaných scházejících se již tradičně kolem oblátské komunity v Táboře - Klokotech se čerstvě přidala i skupina sedmi mladých asociovaných navázaná na komunitu plaskou (první asociace: 1. říjen 2016).  Mladí asociovaní, neboli Maso, jak si ve zkratce říkají, se pravidelně scházejí ke společnému sdílení a prohlubování života v charismatu sv. Evžena. Mají na starosti několik evangelizačních projektů a kromě toho se také snaží o mezinárodní propojení s dalšími členy oblátské rodiny po celém světě, především v rámci naší Středoevropské provincie.

Misionáři obláti Panny Marie Neposkvrněné (OMI) jsou misijním řeholním společenstvím kněží a bratří uprostřed katolické církve. Jejich hlavním posláním je hlásat radostnou zvěst lidem, kteří o Ježíši Kristu a jeho evangeliu ještě neslyšeli, nebo těm, ke kterým obvyklá pastorace Církve nedosahuje. Tuto svou misii - poslání uskutečňují v apoštolských komunitách a v úzké spolupráci s laiky, kteří jsou považováni za partnery v evangelizaci.

The Missionary Oblates of Mary Immaculate (OMI) is a missionary religious congregation in the Catholic Church. It was founded on January 25, 1816, by Saint Eugène de Mazenod, a French priest born in Aix-en-Provence in the south of France on August 1, 1782. The congregation was given recognition by Pope Leo XII on February 17, 1826. The congregation is composed of priests and brothers usually living in community; oblate means a person dedicated to God or God’s service. Their traditional salutation is "Laudetur Iesus Christus" ("Praised be Jesus Christ"), to which the response is "Et Maria Immaculata" ("And Mary Immaculate"). In 2016, there were 3,924 members.


Rozdělení.

Ve světové folkloristice je dlouhodobě užíváno rozdělení pověstí na tyto druhy:  V české a slovenské folkloristice se tradičně používalo dělení na pověsti v užším slova smyslu, které zahrnovali pověsti místní a historické, a na takzvané pověrečné povídky, odpovídajícím pověstím démonologickým. Bez ohledu na způsob třídění pověstí však dochází k překrývání druhů.(

Démonologické pověsti.

Démonologické pověsti či pověrečné povídky vypráví o setkání s nadpřirozenými silami, zpravidla vzbuzujícími bázeň. Mívají často podobu memorátu, ale zároveň se vyznačují ustáleným syžetem podobně jako pohádky. Mezi démonologické pověsti patří i některé městské legendy, například o setkání s mimozemšťany.

Historické pověsti.

Historické pověsti vypráví o dějinných událostech a postavách, ale fakta přizpůsobují lidové mentalitě, vyloučeny nejsou ani nadpřirozené motivy.

Etiologické pověsti.

Etiologické pověsti vysvětlují původ objektů či jevů. Řadí se mezi ně například:

Místní pověsti.

V Místní pověsti se vypráví o určitém místě a lze je řadit podle tématu do výše uvedených druhů.

Legendární pověsti.

Legendární pověsti vypráví o světcích či sakrálních stavbách. Ač jsou spjaty s působením křesťanských církví pronikali do nich často lidové motivy.(Luffer, s. 9)

Městské pověsti.

Městské či současné pověsti (z anglického "urban"/"contemporary legend") představují různorodou skupinu vyprávění, která nevznikla v kultuře lidové, ale současné. Často splývají s fámami a hoaxy.

Forma.

Pověst je ústní útvar s vysokou variabilitou, která umožňuje přizpůsobení prostředí a podmínkám. Zpravidla je krátká, ale může mít podobu vyprávění s více epizodami. Typický je odkaz na skutečnou osobu, která pověst původně vyprávěla či byla dokonce účastníkem vyprávěného děje, což má potvrzovat věrohodnost pověsti. Časté je opakování určitých slov pro zvýšení expresivnosti, hyperbolizace nebo archaismů, kterým vypraveč nerozumí, ale slyšel je když mu byla pověst vyprávěna. Typická jsou také ustálená slovní spojení, především při užití přímé řeči. Živý přednes umožňuje také odlišení řeči nadpřirozených bytostí, například zvýšením hlasu či šišláním. Při sbírání pověstí byl na jejich formu oproti obsahu kladen velmi malý důraz, a často se jednalo pouze o zapsání několika stručných vět, které byly případně použity pro převyprávění příběhů.

Vývoj zaznamenávání pověsti a názory na ně.

Pověsti zaznamenávali již od počátku literárního vývoje kronikáři a legendisté. Mezi nejoblíbenější pověsti 14. až 17. století patřily pověsti erbovní (např. Kronika o Bruncvíkovi, zpracovaná později jako knížka lidového čtení), které mezi lidmi zpopularizoval kronikář Dalimil a později Václav Hájek z Libočan. Zvláště Hájek z Libočan, jehož kronika pronikla do širokých lidových vrstev, je znám svými svéráznými přístupy k historickým faktům. Ze smyšlenek a nepodložených pověstí ho v 18. století usvědčil P. Gelasius Dobner, který věnoval své životní dílo kritickému vyvracení Hájkových historických polopravd a lží v 6dílném komentovaném vydání Hájkovy kroniky.  Osvícenství obecně mělo k pověstem negativní postoj a všemožní osvícenci se snažili pověsti objasňovat v realistickém duchu a bojovat tak proti pověrčivosti lidu.  Představitelé romantismu měli na problematiku zcela opačný názor. Chápali význam pověstí jako svědectví lidové paměti o dějinných událostech a povýšili je na významného činitele národního uvědomění. V prvních dvou desetiletích 19. století byla po písni a pohádce pověst v největším zájmu obrozenců a badatelů. V českých zemí mezi význačné sběratele pověstí patří August Sedláček a Alois Jirásek, autor Starých pověstí českých.

České pověsti.

Nejstarší české pověsti lze nalézt v Kristiánově legendě z konce 10. století a Kosmově kronice z počátku 12. století. Jejich motivy byly rozvíjeny v dílech pozdějších jako je Dalimilova kronika z počátku 14. století a Hájkově kronice z poloviny 16. století, kde se objevovali také pověsti nové. Na konci 19. století získaly tyto příběhy kanonickou podobu vydáním Starých pověsti českých Aloise Jiráska.  Významnou sbírkou českých pověstí je veršovaná sbírka Kytice Karla Jaromíra Erbena.

Pověst je epický útvar lidové slovesnosti, obvykle definovaný jako krátké, fantasticky zabarvené vyprávění s reálnou motivací, které se odehrává v historickém čase a o jehož pravdivosti jsou vypravěč i posluchači přesvědčeni. Ač není tato charakteristika zcela přesná, umožňuje postihnout její klíčová kritéria. Akademicky se pověstmi zabývá především folkloristika. Ve své původní podobě je pověst kromě samotného obsahu vyprávění charakteristická osobností vypravěče, posluchačů, situací, při které je vyprávěna, a je doprovázena mimikou, změnami hlasu, dotazy posluchačů a projevy jejich emocí.  Jako legenda se v českém odborném diskursu označuje církevní vyprávění o světcích, ale v běžném jazyce jsou pověst a legenda synonyma. Českému pověst také odpovídá anglické "legend", francouzské "légende" a německé "Legende". Úzce souvisí také s pohádkou, která však není chápána jako pravdivé vyprávění, a mýtem.

A legend is a genre of folklore that consists of a narrative featuring human actions perceived or believed both by teller and listeners to have taken place within human history. Narratives in this genre may demonstrate human values, and possess certain qualities that give the tale verisimilitude. Legend, for its active and passive participants, includes no happenings that are outside the realm of "possibility," but may include miracles. Legends may be transformed over time, in order to keep them fresh, vital, and realistic. Many legends operate within the realm of uncertainty, never being entirely believed by the participants, but also never being resolutely doubted.  The Brothers Grimm defined "legend" as "folktale historically grounded". A modern folklorist's professional definition of "legend" was proposed by Timothy R. Tangherlini in 1990: Legend, typically, is a short (mono-) episodic, traditional, highly ecotypified historicized narrative performed in a conversational mode, reflecting on a psychological level a symbolic representation of folk belief and collective experiences and serving as a reaffirmation of commonly held values of the group to whose tradition it belongs.


Biografie.

Mládí a působení v meziválečné ČSR.

Narodil se v roce 1901 v Nezvěsticích na Plzeňsku, v rodině židovského obchodníka Šimona Slánského, v rodině, která netrpěla chudobou. Absolvoval gymnázium v Plzni. Hned po konci první světové války odešel do Prahy. Začal se stýkat s levicově zaměřenými intelektuály. V roce 1921 se od Československé sociálně demokratické strany dělnické odtrhlo tvrdé levicové jádro a vytvořilo Komunistickou stranu Československa. Téhož roku se členem strany stal Slánský. V roce 1929 na V. sjezdu KSČ získalo moc stalinistické jádro kolem Klementa Gottwalda, stranu opustila velká část zakládajících členů a následné volby skončily pro KSČ výraznou ztrátou. Avšak Slánskému se tak otevřela cesta k moci a velice rychle začal stoupat ve stranických funkcích nahoru.  V parlamentních volbách v roce 1935 získal poslanecké křeslo v Národním shromáždění ČSR za KSČ. V poslanecké sněmovně zasedal až do rozpuštění komunistické strany v prosinci 1938.

Působení v odboji za druhé světové války.

Po Mnichovské dohodě v roce 1938 odjel s manželkou Josefou a synem Rudolfem do Moskvy. Bratr Richard Slánský přečkal válku v Londýně. Ostatní Slánského příbuzní zahynuli v koncentračních táborech.  Slánský po svém příjezdu do Moskvy začal pracovat ve vysílání moskevského rozhlasu pro Československo. V letech 1941–1942 prožil německý útok na Moskvu. V této době se seznámil s mnoha mocnými komunistickými hodnostáři i s brutalitou, která zde panovala. V roce 1943 byla v Moskvě unesena jeho dcera Naděžda. Dodnes se neví, proč se tak stalo. S jistotou je známo pouze to, že už nikdy svou dceru neviděl. Stal se zplnomocněncem československé strany na frontě, organizoval politické přednášky československým partyzánům. Za Slovenského národního povstání v roce 1944 byl letecky dopraven z Moskvy na letiště Tri Duby na Slovensku. Spolu s Janem Švermou působil ve štábu povstalců jako komunistický delegát.

Vrchol politické kariéry 1945–1951.

Po válce se ještě v roce 1945 zapojil do vysoké politiky a v následujících šesti letech patřil po Klementu Gottwaldovi k nejmocnějším mužům KSČ. Již 8. dubna 1945 byl zvolen členem prozatímního Ústředního výboru Komunistické strany Československa. Ve funkci ho potvrdil VIII. sjezd KSČ a IX. sjezd KSČ. V období duben 1945 – listopad 1951 byl členem předsednictva ÚV KSČ, od roku 1945 až do září 1951 byl i členem sekretariátu ÚV KSČ. V roce 1947 a znovu od ledna do srpna 1951 zastával stranický post člena politického sekretariátu ÚV KSČ. Od května 1949 do září 1951 kromě toho vykonával funkci člena organizačního sekretariátu ÚV KSČ, předtím v roce 1948 byl členem politické komise předsednictva ÚV KSČ a užšího předsednictva ÚV KSČ. Hlavním jeho stranickým postem v tomto období ale byla funkce generálního tajemníka ÚV KSČ, kterou zastával od dubna 1945 až do září 1951.  Trvale zasedal v nejvyšším zákonodárném sboru. V letech 1945–1946 byl poslancem Prozatímního Národního shromáždění za KSČ. Po parlamentních volbách v roce 1946 se stal poslancem Ústavodárného Národního shromáždění, opět za komunisty. Ve volbách roku 1948 se stal za KSČ poslancem Národního shromáždění zvoleným ve volebním kraji Plzeň. Zde setrval do své rezignace v listopadu 1951. Pak ho jako náhradník vystřídal Josef Kestler.  Během únorového převratu v roce 1948 převzala KSČ veškerou moc v zemi a eliminovala opozici. On sám v něm působil jako jeden z hlavních organizátorů komunistického teroru. V roce 1951 ještě v období září – listopad zastával post náměstka předsedy vlády (vicepremiéra) ve vládě Antonína Zápotockého. Pak jeho kariéra nabrala strmý pád.

Slánského proces.

Po neúspěšném pokusu SSSR zasahovat do politiky nově vzniklého Izraele zaujal SSSR a potažmo celý východní blok proarabskou a antisionistickou politiku. Tento fakt ovlivnil výběr obžalovaných v tzv. „procesu se Slánským“.  Dne 23. listopadu 1951 v pozdních večerních hodinách byl zadržen a předán do ruzyňské věznice. Dožadoval se setkání s Gottwaldem, ale nebylo mu vyhověno. Koncem ledna 1952 se pokusil oběsit. O sebevraždu se neúspěšně pokusil ještě jednou, když hlavou narážel o topení. Celkově bylo obžalováno v procesu 14 lidí, většinou vysoce postavených členů KSČ. Drtivá většina byla židovského původu (společně s ním např. Artur London, Vavro Hajdů, Eugen Löbl, Rudolf Margolius, André Simone, Otto Fischl). Všichni věznění se museli naučit nazpaměť výpověď, kterou před Státním soudem doslova zopakovali. Hlavním žalobcem tohoto největšího vykonstruovaného procesu v českých dějinách byl Josef Urválek; Slánského advokátem se stal Vladimír Bartoš, který byl spolupracovníkem Státní bezpečnosti. Slánský byl obžalován ze špionáže, velezrady, sabotáže a z prozrazení vojenského tajemství. Ke všem obviněním se přiznal, přiznání však bylo vynucené mučením.  Celkově bylo odsouzeno ke smrti oběšením 11 z celkových 14 obžalovaných. Slánského žádost o milost byla prezidentem Gottwaldem odmítnuta. Společně s ostatními odsouzenými byl popraven oběšením 3. prosince 1952 v pankrácké věznici. Popravení byli zpopelněni v lednu 1953, a jejich popel byl údajně vysypán na silnici někde severně od Prahy.  Soud Slánského rehabilitoval v roce 1963, KSČ v roce 1968.  V roce 2018 bylo oznámeno, že insolvenčním správcem bylo v zkrachovalé továrně v Panenských Břežanech nalezeno 20 skladových beden s filmovým materiálem. Podle zběžného prohlédnutí se jedná o záznam procesu se Slánským, který zde byl patrně ukryt brzy po sametové revoluci a o jehož existenci se pouze spekulovalo. Materiály převzal Národní filmový archiv (NFA).  Nalezené filmové materiály dále putovaly z NFA do Národního archivu, zvukové magnetické pásy byly předány Českému rozhlasu a tam zdigitalizovány. Tyto kopie byly zveřejněny na webových stránkách stanice Český rozhlas Radiožurnál. Co se bude dít s filmovým materiálem, je momentálně nejisté. Původně na jeho rekonstrukci slíbil peníze ministr kultury Ilja Šmíd, po přesunu jsou však již pod správou ministerstva vnitra v již zmíněném Národním archivu.

Rodina.

Otec Šimon Slánský (1870–1943) zahynul v Terezíně; obětmi holocaustu byla i matka Rudolfa Slánského, bratři Zdeněk (1907–1945) a Josef, strýc MUDr. Siegfried (Vítězslav) Slánský (1873–1942) a teta Matylda.  Manželka Josefa, rozená Hašková (1913–1995) po sametové revoluci vydala knihu vzpomínek s názvem "Zpráva o mém muži".  Slánského syn Rudolf Slánský mladší byl aktivní disident, signatář Charty 77. Po sametové revoluci byl československým velvyslancem v Rusku a do roku 2004 českým velvyslancem na Slovensku.  Dcera Marta (*1949) byla v dětství s matkou a bratrem internována na Bruntálsku. Roku 1996 založila realitní kancelář.

Obraz Rudolfa Slánského ve filmu.

Po roce 1989 vzniklo několik filmů, které se zabývaly obdobím 1945 - 1953, které bylo klíčové jak pro stranu, ve které hrál Rudolf Slánský významnou roli, tak pro Rudolfa Slánského samotného.  Interpreti:  Herec David Novotný později charakterizoval Rudolfa Slánského takto: „"Kovaný komunista, ale něco schovával, i zrzavé vlasy si barvil načerno. Jeho ambice jsem nerozluštil, třeba mu vyhovovalo být aktivní dvojka po Klemovi. Ale nikdo z nich není bodrý tatík, připomínají mafiány v plném nasazení. S ničím se nemažou, vědí, že se upatlají od krve a je jim to fuk."“

Rudolf Slánský (31. července 1901 Nezvěstice – 3. prosince 1952 Praha) byl československý komunistický politik, dlouholetý člen Ústředního výboru Komunistické strany Československa a generální tajemník ÚV KSČ (1945–1951). Popraven byl v rámci politických procesů počátkem 50. let 20. století.

Rudolf Slánský (31 July 1901 – 3 December 1952) was a leading Czech Communist politician. Holding the post of the party's General Secretary after World War II, he was one of the leading creators and organizers of Communist rule in Czechoslovakia. After the split between Josip Broz Tito of Yugoslavia and Soviet premier Joseph Stalin, the latter instigated a wave of "purges" of the respective Communist Party leaderships, to prevent more splits between the Soviet Union and its Central European "satellite" countries. In Czechoslovakia, Slánský was one of 14 leaders arrested in 1951 and put on show trial "en masse" in November 1952, charged with high treason. After eight days, 11 of the 14 were sentenced to death. Slánský's sentence was carried out five days later.


Definice.

Jedná se o literární postup, kdy dílo (nejčastěji za pomoci vypravěče) vědomě odkazuje na umělou, literární povahu sebe sama pomocí odchýlení se od beletristických konvencí a vypravěčských technik. Dílo tak sebereflexivně poukazuje na to, že je lidským výtvorem, a nutí čtenáře zamýšlet se nad vztahem mezi realitou a fikcí – můžeme tedy mluvit o specifickém druhu metatextovosti. (Nezapomínejme však, že sebereflexe je rys typický pro uměleckou literaturu obecně – známe jej např. z romantismu: romantický autor své dílo žije, a vlastní život naopak formuluje jako dílo).  Metafikce je nejčastěji spojována s modernistickou a postmodernistickou literaturou, můžeme ji však naléz již např. v "Tisíci a jedné noci" (9. st.) či v Chaucerových "Povídkách canterburských" (14. st.). V 50. letech 20. st. vytvořilo několik francouzských spisovatelů žánr, který je označován jako nouveau roman. Tyto „nové romány“ byly charakteristické svým překrucováním žánrových i stylistických pravidel a často obsahovaly metafikční postupy. V 60. letech 20. st. se metafikce dostala do popředí díky dílům jako "Ztracen v panoptiku: Fikce pro tisk, zvukový pásek, živý hlas" Johna Bartha, "Jatka č. 5, aneb Křížová výprava dětí" Kurta Vonneguta či "Dražba série č. 49" Thomase Pynchona. Poprvé použil označení „Metafikce“ William H. Gass v eseji "Philosophy and the Form of Fiction". Na rozdíl od antirománu či antifikce je metafikce výhradně „fikcí o fikci“. tj. fikce, která vědomě reflektuje sama sebe.

Metafikční postupy.

Díky volné definici není možné vypsat kompletní seznam metafikčních postupů, shrnujeme alespoň ty nejznámější:

Metafikce jako literární žánr.

V případě, že přítomnost metafikčních prvků je to, co činí konkrétní dílo sevřeným textem, mluvíme obvykle o metafikci ve smyslu literárního žánru. Takové užití metafikce je typické pro postmodernistickou literaturu. Hranice mezi metafikcí jakožto jedním z motivů díla a metafikcí jakožto žánrotvorným prvkem je rozvolněná, což vede k poněkud vágnímu užívání termínu metafikce a často může být předmětem sporu, v kterém smyslu by se ho u konkrétního díla mělo užívat.  Ačkoliv jsou známé i kratší metafikční prózy (stejně jako přesahy do jiných literárních druhů) – učebnicovým příkladem jsou Borgesovy povídky -, plné rozvinutí metafikčních postupů umožňuje především román, proto často díla reprezentující metafikci jakožto žánr označujeme termínem metaromán (starší ekvivalenty jsou „autotematický román“ či „sebereflexivní román“)

Metafikce (z řeckého "metá": uprostřed, mezi; [vzadu] za; po; a řeckého "fictio": tvoření, utváření) neboli „fikce nad fikcí“ či „fikce o fikci“; Pojem zcela nahradil dřívější, úžeji pojaté termíny „self-conscious narration“ a „fikční ironie“

Metafiction is a form of fiction that emphasizes its own constructedness in a way that continually reminds the reader to be aware that they are reading or viewing a fictional work. Metafiction is self-conscious about language, literary form, and storytelling, and works of metafiction directly or indirectly draw attention to their status as artifacts. Metafiction is frequently used as a form of parody or a tool to undermine literary conventions and explore the relationship between literature and reality, life, and art.  Although metafiction is most commonly associated with postmodern literature that developed in the mid-20th Century, its use can be traced back to much earlier works of fiction, such as Geoffrey Chaucer's "Canterbury Tales" (1387), Miguel de Cervantes's "Don Quixote" (1605), Laurence Sterne's "The Life and Opinions of Tristram Shandy, Gentleman" (1759), William Makepeace Thackeray's "Vanity Fair" (1847), as well as more recent works such as Douglas Adams' "The Hitchhiker's Guide to the Galaxy" (1979) and Mark Z. Danielewski's "House of Leaves" (2000). Metafiction, however, became particularly prominent in the 1960s, with authors and works such as John Barth's "Lost in the Funhouse", Robert Coover's "The Babysitter" and "The Magic Poker", Kurt Vonnegut's "Slaughterhouse-Five", John Fowles' "The French Lieutenant's Woman", Thomas Pynchon's "The Crying of Lot 49" and William H. Gass's "Willie Master's Lonesome Wife".


Metodiky výpočtu.

Koncept dne daňové svobody vytvořil floridský podnikatel Dallas Hostetler již v roce 1948, avšak metodika jeho výpočtu, zejména používaných vstupních dat, není dnes jednotná.  Rozdíl těchto dvou v ČR používaných způsobů výpočtu tedy je v tom, že Liberální institut porovnává výdaje státu oproti domácímu produktu, kdežto Deloitte naopak příjmy státu oproti národnímu důchodu. Národní důchod nezapočítává příjmy nerezidentních fyzických a právnických osob, tedy zahraničních pracovníků a firem na území ČR. Tak vzniká největší rozdíl mezi oběma metodami.

Konkrétní data.

V roce 2012 byl v Česku den daňové svobody 9. června, náklady veřejných rozpočtů Češi uhradili během 160 dnů – dle výpočtů Liberálního institutu.  V roce 2013 u nás den daňové svobody připadl podle výpočtů Liberálního institutu na 11. června.  V roce 2014 podle podle výpočtů stejnojmenného portálu "Den daňové svobody" (napojeného na Liberální institut a Centrum ekonomických a tržních analýz CETA) nastal o den dříve než rok předešlý: 10. června. Ovšem podle metodiky Patrie se předpokládá až 27. června, takže by občan na stát pracoval bez tří kalendářních dnů celou polovinu roku (přesně se to ukáže až zpětně v roce 2015, podle revize skutečných výdajů státu za rok 2014). Na den daňové svobody podle výpočtů Patrie odkazují například Svobodní rozdáváním novinové přípomínky toho faktu v ulicích obcí po celé ČR. V USA pro rok 2014 spočítali celkový den daňové svobody na 21. duben 2014, ovšem každý dílčí stát má svůj: od 30. března v Louisianě až po 9. května v New Jersey a Connecticutu. Podle tohoto výpočtu na daních američané zaplatí více než utratí za jídlo, oblečení a bydlení dohromady.  V roce 2017 Liberální institut vypočítal den daňové svobody na 29. května.  Pro rok 2018 vypočítal Liberální institut den daňové svobody na 22. května V roce 2019 byl v Česku den daňové svobody 28. května, na zajištění příjmů veřejných rozpočtů resp. na pokrytí jejich výdajů tak Češi museli pracovat 148 dní.  V roce 2020 je v Česku den daňové svobody 24. června, na zajištění příjmů veřejných rozpočtů resp. na pokrytí jejich výdajů tak Češi museli pracovat 175 dní.

Den daňové svobody představuje pomyslnou hranici, která rozděluje kalendářní rok do dvou období. V prvním období vydělávají daňoví poplatníci na pokrytí výdajů vlády a ostatních institucí státu. Teprve až o penězích, které vydělají počínaje dnem daňové svobody (včetně), rozhodují svobodně oni sami.

Tax Freedom Day is the first day of the year in which a nation as a whole has theoretically earned enough income to pay its taxes. Every dollar that is officially considered income by the government is counted, and every payment to the government that is officially considered a tax is counted. Taxes at all levels of government – local, state and federal – are included.


Životopis.

Angelo d'Arrigo byl synem francouzské matky a italského otce. Když ve věku 6 let pozoroval rogalo, bylo pro něj jasné, že musí ovládnout umění letu. Absolvoval sportovní studium na „Université du Sport de Paris“. Nejdřív pracoval v sicilské Catánii jako učitel lyžovaní, horský vůdce a instruktor létání na rogalu a na padákovém kluzáku. S rogalem létal výše, dále a déle než kterýkoliv člověk předtím. Stal se dvojnásobným mistrem světa v extrémním létání a byl vítězem mnoha leteckých soutěží.

»Metamorfóza«.

Po nárazu do vedení vysokého napětí (20 000 V) si následkem tvrdého přistání zlomil páteřní obratel. 6 měsíců byl od pasu dolů ochrnutý a nevěděl, zda bude ještě někdy chodit. Tato nehoda změnila jeho postoj k létání. Po rehabilitaci se pokoušel co nejvěrněji napodobit let ptáků. To znamenalo šikovné, instinktivní a maximální využití termiky a vzdušných proudů bez technické pomoci. Tento nový začátek od roku 2000 nazval Metamorfóza - přeměna člověka na člověka ptačího. D'Arrigo odpozoroval od ptáků, jak vycítí vzdušné proudy. K nacvičení tohoto instinktivního chování využil extrémních větrných poměrů nad Etnou. V roce 2001 se mu podařil spolu se sokolem stěhovavým jménem Nike fantastický přelet přes Saharu a Středozemní moře až na Sicílii.  D'Arrigo změnil i svůj životní cíl - své letecké umění věnoval většinou k zachovaní ptačích druhů zapsaných na červenou listinu ohrožených druhů. V létě roku 2003 letěl se svým ultralehkým letadlem před hejnem divých hus (lat. "Gruidae") z polárního kruhu až ke Kaspickému moři, čímž chtěl tomuto ohroženému druhu stěhovavých ptáků ukázat novou cestu. Aby s ním husy letěly, natáhl si přes ramena ptačí masku.  Jeho další ambicí bylo postavení létajícího modelu, který koncipoval Leonardo da Vinci roku 1510. Ve spolupráci s architekty a mnohými inženýry použil na výstavbu modelu hliníkové trubky pro kostru a látku z umělých vláken na plachty. Test ve vzdušném tunelu potvrdil schopnost modelu létat.  Se dvěma nepálskými stepními orly Chumi a Gaijy z londýnské a moskevské ZOO trénoval dva roky na Etně, aby se připravil na přelet přes Himálaj. Extrémní chlad až do -50 °C, nedostatek kyslíku, vzestupné větry na Mount Everestu a jet streamu, vzdušný proud skoro ve výšce 9000 m s rychlostí až do 200 km/h, zvládl D'Arrigo v roce 2004 díky precizní přípravě. Stal se tak prvním a zatím i jediným člověkem, který přeletěl Mount Everest na rogale.  Spolu se dvěma kondory velkými přeletěl začátkem roku 2006 ve výšce 9 100 m Aconcaguu a vulkán Tupungato v Andách a dosáhl tak výškového rekordu s rogalem. Pro tento projekt si nechal na sebe přivyknout dvě kondoří mláďata od jejich vylíhnutí a strávil s nimi první dva měsíce ve dne v noci. Po přivyknutí oba ptáky vypustil do volné přírody, protože kondor je také ohrožený druh.

Pád.

Angelo d'Arrigo zemřel 26. března 2006 v 11:30 při letecké přehlídce v italském městě Comiso na Sicílii na zrušené vojenské základně. Spolu s bývalým pilotem F-104 italských vzdušných sil a zkušebním pilotem firmy Sky Arrow (Triest), generálem Guilim De Marchisem se zřítili v dvoumístném ultralehkém letadle typu Sky Arrow 650TNT z výšky 150 m do olivového háje. Oba piloti, kteří patřili k nejzkušenějším pilotům lehkých letadel, zemřeli na místě. Státní zástupce města Ragusa nařídil ke zjištění příčin havárie vyšetřování. Po D'Arrigovi zůstala manželka a dvě děti.

Angelo d'Arrigo (3. duben 1961, Paříž – 26. března 2006, Comiso, Itálie) byl italský znalec ptáků, pilot rogala a padákového kluzáku (padáku). Proslavil se hlavně famózními projekty, při kterých doprovázel hejna ptáků se svým ultralehkým letadlem, překonal Himálaj s rogalem, přeletěl Andy s kondory velkými, a spolu se sokolem stěhovavým přeletěl Saharu a Středozemní moře.

Angelo d'Arrigo (April 3, 1961 – March 26, 2006) was an Italian aviator who held a number of world records in the field of flight, principally with microlights and hang gliders, with and without motors. He has been referred to as the "Human Condor".