Historie.

Kořeny města sahají až do období Vikingů před rokem 1000 našeho letopočtu. Statut města udělil Karlstadu 5. března 1584 švédský vévoda "Charles", který byl později korunován králem Švédska, jako Karel IX. Město odvozuje svůj název od krále – Karlstad znamená "Karlovo město". Vévoda také ustanovil Karlstad regionálním hlavním městem a přidělil mu značné množství pozemků. Ve městě si vévoda postavil dům, který se nazývá "Kungsgården". Na tomto místě v letech 1724–1730 postavil "Christian Haller" katedrálu.  Karlstad se významným způsobem zapsal do moderních dějin celého Švédska. V noci 7. března 1809 část švédské armády, které velel podplukovník "Georg Adlersparre", obsadila Karlstad. Zde podplukovník 9. března oficiálně vyhlásil úmysl svrhnout švédského krále, kterým byl tehdy Gustav IV. Adolf. Švédská armáda poté zahájila pochod na Stockholm, kde 13. března krále zajala a uvěznila.  Karlstad utrpěl čtyři velké požáry. Při posledním požáru 2. července 1865 bylo – kromě katedrály a několika domů – prakticky celé město zničeno. Karlstad byl potom přestavěn podle v moderním stylu se širokými ulicemi, obklopenými stromy. V roce 1905 byla v Karlstadu podepsána dohoda o zrušení unie mezi Norskem a Švédskem.

Sport.

V Karlstadu je oblíbeným sportem lední hokej. Nejpopulárnějším hokejovým klubem je Färjestads BK. Tým hraje ve švédské nejvyšší soutěži a několikrát vyhrál švédský šampionát, naposledy v roce 2011. Je nejúspěšnějším mužstvem ve Švédsku od roku 1975, kdy byla zřízena švédská "Elitserien". Za hokejový tým Färjestads BK hráli i známí švédští hokejisté Håkan Loob a Jörgen Jönsson. Další hokejové kluby působí v nižších soutěžích. Ve městě je i několik fotbalových klubů, ale v současnosti žádný z nich nehraje ve švédské nejvyšší soutěži. Ve městě se provozují i další populární sporty. Bandy – kolektivní míčový sport hraný na ledové ploše – je snad nejvíce populárním sportem ve městě. Město je domovem dvou historicky nejúspěšnějších klubů ve Švédsku, "Boltic" a "IF-Karlstad Göta". V roce 2000 byly oba dva kluby sloučeny do "BS BolticGöta". Americký fotbal je ve městě zastoupen klubem "Carlstad Crusaders", který působí ve švédské nejvyšší soutěži a roku 2010 vyhrál švédský šampionát. Dalším prominentním sportovním klubem v Karlstadu je "OK Tyr", jeden z největších švédských klubů zaměřených na orientační běh, sídlí zde také Mezinárodní federace orientačního běhu (IOF).  Sportovní komplex "Tingvalla", který zahrnuje i zimní stadion, postavený v roce 1967, má jednu z největších umělých ledových ploch v Evropě. V současné době se čeká na rozhodnutí města, týkající se rekonstrukce zimního stadionu.  Součástí sportovního komplexu "Tingvalla" je též atletický stadion, kde se už desítky let každoročně pořádá mítink nazvaný "Götagalan" za účasti známých sportovců. Z českých reprezentantů na mítinku v minulosti pravidelně závodil např. Ludvík Daněk.  Karlstad je hostitelem mezinárodních sportovních soutěží. Konalo se tu např. Mistrovství světa IIHF v inline hokeji 2010, na němž české reprezentační mužstvo získalo stříbrné medaile. Karlstad je také pravidelným místem startu a cíle rychlostních zkoušek na Švédské rallye.  Zajímavostí města je 90 km dlouhá asfaltová trať určená pro sportovní veřejnost. Jezdí na ní cyklisté, lyžaři na kolečkových lyžích a bruslaři na kolečkových bruslích. V okolí města je mnoho pilinami upravených cest pro jogging, z nichž některé jsou osvětlené. Během zimního období se část těchto cest mění na lyžařské tratě.

Slavní rodáci a další osobnosti.

Roku 1859 v Karlstadu zemřel švédský botanik Carl Adolf Agardh.

Karlstad je švédské město, hlavní město provincie Värmland. Město leží na břehu největšího švédského jezera Vänern. V roce 2010 mělo 61 685 obyvatel. Město Karlstad je pokládáno za jedno z nejslunečnějších měst ve Švédsku. Karlstad je sídlem několika středních škol a také vysoké školy ("Karlstads universitet").

Karlstad (, ) is a city, the seat of Karlstad Municipality, the capital of Värmland County, and the largest city in the province Värmland in Sweden. The city had 61,492 inhabitants in 2015 with 90,882 inhabitants in the wider municipality in 2017, and is the 21st biggest municipality in Sweden. Karlstad has a university and a cathedral.  Karlstad is built on the river delta where Sweden's longest river, Klarälven, runs into Sweden's largest lake, Vänern. It has the second largest lake port in the country after Västerås.  Karlstad is often associated with sunshine and the symbol for Karlstad is a smiling sun. Karlstad is reputed to be one of the sunniest towns in Sweden and a local waitress, known as "Sola i Karlstad" ("the Sun in Karlstad") for her sunny disposition, is also commemorated with a statue.


Přípravy.

Po překročení Dněpru Rudou armádou bylo vytvořeno několik předmostí. Sovětská strana se pokoušela zaútočit na Kyjev od bukrynského předmostí, ležícího asi 100 km jižně, avšak neúspěšně. Proto se rozhodla pro lest. Sověti na předmostí umístili dřevěné makety tanků, děla vedla rušivou palbu, měnila stanoviště, vysílalo se z více radiostanic a vytvářel se tak dojem příprav na útok. Jednotky určené k útoku na Kyjev se v utajení přesunuly na předmostí u vesnice Ljutěž, odkud byl veden nečekaný útok. Československá brigáda se na ljutěžské předmostí přepravila v noci z 22. na 23. října, jako záloha 38. armády. Na žádost velitele brigády, plk. L. Svobody, byla jednotka zařazena pod 51. střelecký sbor a nasazena ve směru hlavního útoku. Původní termín útoku 1. listopad se nepodařilo dodržet, sovětské hlavní velení trvalo na osvobození Kyjeva do 7. listopadu, což bylo výročním datem největšího sovětského svátku – VŘSR.

Bitva.

Dělostřelecká příprava k sovětskému útoku byla zahájena 3. listopadu v 8 hodin a trvala spolu s leteckými nálety na přední okraj německé obrany 40 minut. Přípravy se zúčastnily i houfnice 1. dělostřeleckého oddílu čs. brigády. K prolomení nepřátelské obrany byla poprvé soustředěna mohutná dělostřelecká síla – přes 350 děl na jeden kilometr fronty. „Díky mohutnému soustředění sovětských vojsk a bojové techniky se podařilo v prostoru průlomu v pásmu činnosti 38. armády vytvořit značnou přesilu a to v živé síle až trojnásobnou, v dělostřelectvu téměř pětinásobnou a v tancích devítinásobnou. Velení 1.ukrajinského frontu se rozhodlo vést hlavní úder silami 38. armády na jih, prolomit obranu nepřítele, a pak zasazením rychlých svazků bojovat v jihozápadním směru obejít Kyjev ze západu a osvobodit hlavní město Ukrajiny.“ První pásmo německé obrany přestalo prakticky existovat, avšak Němcům se podařilo jednotky stáhnout do pásma druhého. Rudá armáda postoupila první den o 10 kilometrů, další útok pokračoval 4. listopadu, kdy dokázali Sověti vytvořit v místech úderů až desetinásobnou převahu a jejich vojska tak bez obtíží prolomila německou obranu. V tomto okamžiku německé vedení rezignovalo na obranu Kyjeva a jeho hlavním úkolem bylo stažení bojeschopných jednotek pod krytím zadních sledů, zadržujících v připravených opevněních útoky sovětských vojsk. Nasazením sovětských tanků generála Rybalka a jejich průlom západně od města večer 4. listopadu rozhodl o osvobození Kyjeva.

Průběh nasazení 1.čs. samostatné brigády v SSSR v bitvě o Kyjev.

Příjezd na frontu.

Dne 30.9.1943 byl zahájen přesun 1.čs.samostatné brigády v SSSR z Novochoperské stanice Priluki, vzdálené asi 100 km východně od Kyjeva. „Stav brigády ke 30.9.1943: 105 důstojníků, 27 rotmistrů, 869 poddůstojníků, 2134 vojínů, 174 příslušníků Rudé armády – celkem 3309 mužů, 410 koní, 10 středních tanků T-34, 10 lehkých tanků T-70, 10 obrněných aut BA-64, 6 houfnic 122 mm, 12 protitankových kanónů 76mm, 10 KPÚV 45 mm, 4 DPL 37mm (Automatický protiletadlový kanón vz. 39), 12 minometů 82mm, 18 minometů 50mm, 7 VKPL, 24 těžkých kulometů, 86 lehkých kulometů, 43 PTP (protitanková samonabíjecí puška vz. 1941), 467 automatů PPŠ, 2133 automatických pušek AVT, 25 snajperských pušek, 26 radiostanic, 18 osobních aut, 195 aut tažných, speciálních a nákladních, 27 motocyklů."  První ztráty byly 12. října 1943, kdy německé letectvo bombardovalo vlakový transport v prostoru železniční stanice Jachnovščina. Celkem při náletu zahynulo 57 vojáků a zraněno bylo 54 vojáků, převážně dělostřelci. 12.-17. října 1943 se brigáda soustředila asi 50 km východně od Kyjeva.

Bojový postup brigády.

18.-22. října 1943 se brigáda přesunula k východnímu břehu Dněpru.  V noci z 22. na 23. října 1943 překročila brigáda Dněpr po improvizovaném mostě a zaujala postavení na Ljutěžském předmostí, severně od Kyjeva, jako záloha (druhosledová jednotka) velitele 38. armády generálporučíka K.S.Moskalenka. Brigáda měla za úkol nedovolit nepříteli vyjít na přepravu přes Dněpr u Svaromě. Brigáda byla připravena k útokům na Borki, Demidovo, Guta Mežigorskaja.  3. listopadu 1943 v 8:00 ráno byla zahájena ofenzíva na Kyjev. 1. dělostřelecký oddíl čs. brigády pod velením kpt. I. Pazderky se zúčastnil dělostřelecké přípravy průlomu nepřátelského obranného postavení. Původně měla být brigáda nasazena jako záloha 38. armády do druhého sledu s úkolem chránit pravý bok 38. armády. Velitel 1. čs. samostatné brigády plk. L. Svoboda se zasazením do druhého sledu nesouhlasil a žádal o začlenění brigády do prvního sledu a na směru hlavního úderu. "„Nesouhlasíme s úkolem postupovat ve druhém sledu a jen chránit pravé křídlo vaší 38. armády. Jdeme na Kyjev (…) Útok na Kyjev je v jádru útokem na nepřátelské postavení před Prahou. Váš boj je naším bojem, není nás mnoho, ale jsme tu s Vámi – bok po boku. Není proto možné, abyste táhli káru války sami a my se jen vozili. Chceme útočit v prvním sledu. Generál Čibisov ukazuje na mapu: „Prosím, vyberte si sám směr útoku.“ Ukazuji mu na operační mapě, kde bychom chtěli být nasazeni. „To ovšem je směr hlavního úderu!“ Říká gen. Čibisov. „Uvědomuji si to“, odpovídám. „Ale prokážete-li nám tu důvěru, my nezklameme. Svůj úkol bychom se ctí splnili.“ Generál Čibisov posléze souhlasil s výhradou, nebude-li mít námitky velitelství frontu.“" Velitel brigády plk. L. Svoboda před bojem osobně objížděl jednotlivé jednotky brigády, aby promluvil s jejich příslušníky. "„Vojáci, boj o hlavní město sovětské Ukrajiny, o Kyjev, byl zahájen. Bude to boj historický, neboť zasadí německé armádě jeden z největších a posledních úderů. Můžeme být šťastni, že se jej účastníme. Náš národ nám ukládá, abychom o Kyjev bojovali tak, jako bychom bojovali o Prahu, o Brno, o Bratislavu, Košice.“"  Ze 3. na 4 listopadu se přesunula brigáda do lesa západně od Vyšgorodu, odkud měla spolu s 240. pěší divizí likvidovat úporně bránícího se nepřítele. K útoku nedošlo, nepřítel Vyšgorod vyklidil.  4. listopadu 1943 velitel 51. střeleckého sboru, generálmajor P.Avděnko, „vydal rozkaz útočit na nepřítele, který ustupoval k Vyšgorodu a k večeru 4. listopadu 1943 ovládnout severovýchodní okraj města v předmostí Priorka. Po opětovné dělostřelecké přípravě vyrazila sovětská vojska a rychle vnikla do nepřátelských obranných postavení. V této situaci zasadil velitel 1.ukrajinského frontu gen.arm. N.F. Vatutin do bojů 3. gardovou tankovou armádu, jejíž svazky obešly ze západu nepřátelská vojska bránící Kyjev. V 16 hodin se podařilo sovětským vojákům obsadit dětské sanatorium. Nepřítel se však urputně bránil a podnikal řadu zuřivých protiútoků. Do boje zasáhly i průzkumné jednotky 1. polního praporu pod velením pplk. J. Nováka (zástupce npor. J. Dočkal, kpt. J. Kholl) a 2. polního praporu pod velením mjr. M. Kukly (zástupce kpt. O. Záhora). Vzhledem k tomu, že se Němcům podařilo po uskutečněném protiútoku proniknout do sovětských obranných postaveních, vyslali velitelé našich praporů svůj průzkum s cílem upřesnit nastalou situaci. Při této průzkumné akci ale došlo k prudké srážce s nepřítelem. Sovětským vojskům se podařilo úkoly splnit a zahájili boje v předměstí Kyjeva." Velitel frontu arm.gen. N. F. Vatutin na žádost plk. L. Svobody přidělil brigádu k 51. sboru na směru hlavního úderu. Velitel čs. brigády obdržel rozkaz k útoku, který byl rozpracován do pěti postupných cílů: 1) Jižní okraj lesa, jižně od dětského sanatoria. 2) Sovchoz a kóta 173,6 na okraji Kyjeva. 3) Barákový tábor Syrec. 4) Železniční trať od Kino závodu. 5) Armádní učiliště uprostřed města. Vzdálenost z východiště útoku k poslednímu cíli byla 10 km. S tímto rozkazem pak byli seznámeni všichni příslušníci brigády, kterým byli stanoveny cíle jejich činnosti.  5. listopadu 1943 časně ráno zaujala brigáda východiště k útoku na Kyjev v oblasti dětského sanatoria. Část pěchoty brigády odráží se sovětskými jednotkami Německý protiútok od předmostí Priorky na dětské sanatorium. „ Potom už se scházejí velitelé útvarů, abych jim osobně zakreslil do map směr útoku a pět postupných cílů pro tento den.“ V osm hodin zahájilo sovětské dělostřelectvo spolu s letectvem palebnou přípravu k útoku. Do této dělostřelecké přípravy zasáhli i příslušníci 1. dělostřeleckého oddílu (kpt. I. Pazderka). Přesnou palbou zničil oddíl celou řadu nepřátelských obranných objektů, dvě nepřátelské baterie, jednu kanónovou a jednu minometnou baterii a také velké množství živé síly. V 11:30 vyráží brigáda do útoku. Sousedé zprava 136. pěší divize, zleva 240. pěší divize.  ’’„Velitel brigády (plk. L.Svoboda) se mnou (kpt.L,Novák, přednosta 1. oddělení štábu) a s přednostou 2. oddělení (npor. L.Engelem), s radiostanicí a telefonním rojem vyrazil ihned za pěchotou (pěšky) a řídil osobně útok – nebyl vůbec k udržení a chtěl být v Kyjevu první (to se mu také povedlo), takže jsme několikrát vlezli do minometných a dělostřeleckých paleb, řízených na první sledy pěchoty a tanků.“’’  Nepřítel se zuřivě bránil. Brigáda postupovala v součinnosti se sousedícími jednotkami vpřed a likvidovala nepřátelský odpor. Ve 12:30 již vyráží brigáda z prvního postupného cíle a ve 13 hodin bylo dosaženo druhého postupného cíle a jednotky postupovaly dál. Čs. tankistům pod velením npor. G. Krautstengela (Krátkého) se podařilo za pomocí pěchoty a ženistů 1. polního praporu (ženijní důstojníci brigády: npor. J. Zhor a npor. V. Kovařík, velitel ženijní čety tankového praporu čet. Ivan Božuk) překonat protitankový příkop. Koordinovaný útok brigády se zkomplikoval ve 14 hodin, kdy v důsledku opožďování sovětského souseda si byl nucen 2. prapor krýt své levé křídlo sám. V tomto okamžiku přešlo velení na střední důstojnické kádry, ovládající útok na ohniskovou obranu nepřítele. Československé tanky s výsadkem obcházely jednotlivé opěrné body, které pak likvidovali pěšáci za pomoci dělostřelců.  Při svém postupu se jednotky čs. brigády dostaly až k mostu, který Němci podminovali. Společným úsilím tankistů a samopalníků tankového praporu, kteří pronikli až do nepřátelského týlu, se podařilo zničit odpor nepřítele a most zachránit. Záchranou mostu se vytvořila příhodná situace, které čs. a sovětští vojáci využili a pronikli ve 14:50 do ulic Kyjeva. Boje zesílily, Němci přeměnili řadu domů a objektů pro účely své obrany a snažili se zabránit nebo zpomalit postup našich a sovětských jednotek. V 15:00 započal boj v předměstí Kyjeva ve směru závodu „Bolševik“. Společně s tanky vnikla do Kyjeva 1. a 2. zesílená rota jako boční zajištění. Rozpoutal se těžký pouliční boj. Své hrdinství prokázali samopalníci tankového praporu, pod velením por. Antonína Sochora, a tankisté podporučíka Josefa Buršíka a podporučíka Richarda Tesaříka. Naše tankisty doprovázely dvě kyjevské odbojářky, Olga Kučerová a Lýdie Uvarenková, které upozornily velitelský tank ŽIŽKA (pod velením ppor. Josefa Buršíka) na postavení nepřítele. Úsilí útočících jednotek, přineslo velký úspěch pod soustředěným tlakem byl nepřítel donucen k ústupu a opouštěl jedno obranné postavení za druhým. Kolem 18 hodiny dosáhly jednotky 1. polního praporu (pod velením pplk. J. Nováka, zástupci - npor. J. Dočkal a kpt. J. Khol) a tankového praporu (rota T-34/76 ppor J. Buršíka a rota T-70M ppor R. Tesaříka) s motorizovanými samopalníky por. Antonína Sochora pátého konečného postupného cíle – nádraží Kyjev a armádní učiliště uprostřed města. V noci se k nim přidala i samopalnická četa druhého praporu pod velením rtm. O. Kvapila, která se odtrhla od svého praporu a postoupila daleko vpřed. V pozdních večerních hodinách postoupil přes silnou obranu nepřítele do středu města také 2. polní prapor (pod velením mjr. M. Kukly, zástupce kpt. O. Záhora). Po dosažení stanovené čáry se pěší jednotky zakopaly a vytvořily kruhovou obranu. Plk. L. Svoboda se přemístil se svým štábem (zástupce velitele brigády pplk. V. Přikryl, náčelník štábu škpt. B. Lomský a přednostové prvního až sedmého oddělení kpt. L. Novák, npor. L. Engel, npor. M. Šmoldas, škpt. J. Koutný, npor. F. Skokan, kpt. R. Kantorek a npor. M. Bachrach) do Volejkova, kde od velitele 51. střeleckého sboru dostal rozkaz pokračovat v útoku hned ráno v 6:00 6. listopadu 1943. „Němci však, když zjistili, že jim Rybalkovy tanky odřezávají všechny ústupové cesty, se snaží uprchnout, ale před tím chtějí město zničit. Smrtelné nebezpečí nad Kyjevem, už nejde o hodiny, ale o minuty. Proto se nezastavujeme; ostatně ve 24:00 mě volá nový velitel 38. armády generálplukovník Moskalenko a (…) nařizuje telefonicky: „pokračujte v útoku … Nedívejte se nalevo ani napravo a postupujte vpřed tak, aby do do svítání 6. listopadu 1943 byl Kyjev osvobozen!“  6. listopadu 1943,„Tanky, samopalníci a ženisté vyrazili k poslednímu útoku v 02:00; posledních 11 km cestou ohně, řítících se stěn a střech, poslední dělové rány a kulometné dávky tohoto vyčerpávajícího, ale skvělého útoku.“ při kterém českoslovenští vojáci jako první dosáhli centra Kyjeva a v 7 hodin břehu Dněpru. Ústupová cesta, zbývající ještě do té chvíle nepříteli, je přeťata. Dopoledne se pak brigáda přesunuje na předměstí Sofijevskou Borščagovku. Kyjev byl osvobozen.

Dohra.

Od 7. listopadu 1943 do 8. března 1944 byla brigáda nasazena v operacích u Čerňachova, Komuny Čajky a chutoru Petrivka, v prostoru Vasilkova, v Žitomirsko-berdičevské operaci. Osvobozovala Rudu, Bílou Cerkev. Bránila severní břeh řeky Horní Tikič. Útočila na předmostí u Ostrožan. Byla nasazena na klíčovém úseku v obranných bojích u Žaškova v rámci koruň-ševčenkovské operace. Českoslovenští vojáci se při bitvě o Kyjev, ale i při následných bojích ukázali v tom nejlepším světle. Nejenže dokázali pružně reagovat na vzniklou situaci, ale prokázali též vynikající výcvik a dobrou úroveň vedení boje. Při dobývání Kyjeva měli centrum podle plánu obsadit tanky sovětského generálporučíka Kravčenka, ovšem Čechoslováci byli rychlejší.

Vyznamenání.

Nejvyšší sovět SSSR udělil brigádě Řád Suvorova II. stupně a Řád Bohdana Chmelnického I. stupně.  21. prosince 1943 Nejvyšší sovět SSSR jmenoval tři bojovníky čs. brigády Hrdiny Sovětského svazu a udělil jim Řád Lenina: poručík Josef Buršík a podporučíci Antonín Sochor a Richard Tesařík. Dále udělil 139 sovětských řádů a medailí.  Náčelník štábu tankového praporu nadporučík V. Janko a velitel čety samopalníků podporučík S. Petras byli vyznamenáni Řádem Lenina.  Dále byly uděleny 4 Řády rudého praporu, 6 Řádů Vlastenecké války I. stupně, 16 Řádů Vlastenecké války II. stupně, 27 Řádů rudé hvězdy, 16 Řádů slávy III. stupně, 31 medailí Za odvahu a 36 medailí Za bojové zásluhy.  Prezident E. Beneš v prosinci 1943 v Moskvě dekoroval bojovou zástavu brigády válečným křížem 1939 a československou medailí Za chrabrost. Československým válečným křížem 1939 vyznamenal 295 příslušníků brigády. 41 vojáků obdrželo vyznamenání in memoriam.  Velitel brigády, plk. L.Svoboda obdržel Řád Suvorova II. stupně a Čs. Válečný kříž 1939.

Bitva o Kyjev (3.–6. listopadu 1943) se uskutečnila v rámci mohutné ofenzívy sovětských vojsk, zvané bitva o Dněpr, která následovala po provedení úspěšných operací v bitvě u Kurska, kdy Rudá armáda přešla do mohutného nástupu a převzala definitivně strategickou iniciativu. Osvobození Kyjeva od německých okupantů se zúčastnila na významném úseku 1. československá samostatná brigáda v SSSR. Osvobození Kyjeva bylo svěřeno 1. ukrajinskému frontu, kterému velel generál armády N.F. Vatutin.

The Second Battle of Kiev was a part of a much wider Soviet offensive in Ukraine known as the Battle of the Dnieper involving three strategic operations by the Soviet Red Army and one operational counterattack by the Wehrmacht, which took place between 3 November and 22 December 1943.  Following the Battle of Kursk, the Red Army launched the Belgorod-Kharkov Offensive Operation, pushing Erich von Manstein's Army Group South back towards the Dnieper River. Stavka, the Soviet high command, ordered the Central Front and the Voronezh Front to force crossings of the Dnieper. When this was unsuccessful in October, the effort was handed over to the 1st Ukrainian Front, with some support from the 2nd Ukrainian Front. The 1st Ukrainian Front, commanded by Nikolai Vatutin, was able to secure bridgeheads north and south of Kiev.


Největší úspěchy.

Je trojnásobnou juniorskou mistryní světa. Na juniorském mistrovství světa v běhu na lyžích 2006 ve slovinském Kranji byla 1. v kombinaci a 3. v běhu na 5 km. Na juniorském mistrovství světa v běhu na lyžích 2007 v italském Tarvisiu byla 1. v kombinaci a v běhu na 5 km a 2. ve sprintu.  V závodě Světového poháru dospělých poprvé startovala v osmnácti letech 15. 3. 2006 v čínském Čchang-čchunu a ve sprintu tam obsadila 14. místo. Startovala na Mistrovství světa v klasickém lyžování 2007 v japonském Sapporu – v běhu na 10 km byla pátá, v kombinaci sedmá. Na medailové pozice v individuálním závodě SP poprvé dosáhla 24. 11. 2007 v norském Beitostølenu, kde v běhu na 10 km skončila třetí. Jejím prvním životním úspěchem bylo vítězství v Tour de Ski 2007/08, když v závěrečném běhu do vrchu v přímém souboji porazila obhájkyni vítězství Finku Virpi Kuitunenovou. První medaili z Mistrovství světa získala v Liberci 2009 za 3. místo v závodu štafet. Při svém prvním staru na ZOH získala ve Vancouveru 2010 zlatou medaili v běhu na 10 km volně a stala se tak teprve druhou švédskou běžkyní na lyžích, která vyhrála olympijský závod (po Toini Gustafsson). Mistryní světa v kategorii dospělých se poprvé stala na MS 2011 v Oslu v týmovém sprintu (spolu s Idou Ingemarsdotter). Úspěšné pro ní byli i Olympíjské hry v Soči, kdy švédky vyhrály štafetu, a Kallaová přidala dvě stříbra ze závodů na 2x 7,5Km a na desítce volně. Další zlatou medaili získala na domácím Mistrovství světa v klasickém lyžování 2015, kdy vyhrála závod na 10 km volným stylem. Toto MS pro ní bylo nejúspěšnější, ke zlaté medaili přidala i jedno stříbro a dva bronzy. Překonala tak dosavadní švédskou rekordmanku v počtu medailí z Mistrovství světa Toini Gustafsson, která v letech 1962 až 1968 získala 2 zlata, 3 stříbra a 2 bronzy. Na Mistrovství světa v klasickém lyžování 2017 získala bronz v závodě na 2 x 7,5 km. V závodě na 10 kilometrů klasicky získala stříbrnou medaili. Na ZOH 2018 v Pchjongčchangu získala zlato ve skiatlonu.

Osobní život.

Je svobodná a žije ve městě Sundsvall. Jejím přítelem je švédský běžec na lyžích Tiio Soederhielm.

Charlotte Kalla (* 22. července 1987 v Gällivare, Švédsko) je švédská běžkyně na lyžích. Jde o olympijskou vítězku a mistryni světa. Závodí na lyžích značky Fischer. Závodí za klub "IFK Tärendö". Měří 162 cm a váží 60 kg.

Marina Charlotte Kalla (born 22 July 1987 in Tärendö) is a Swedish cross-country skier who has been competing at international level since the 2003–04 season. Kalla is a three-time Olympian, winning her first Olympic gold medal at the 2010 Winter Olympics in the 10 km freestyle event in Vancouver. At the 2014 Winter Olympics in Sochi Kalla ran the final leg in the 4 × 5 km women's relay race and started third with a 25.7 seconds lag behind the first place but reduced the gap, overtaking her competitors in the final straight, earning Sweden the first gold medal in the women's relay event since 1968. At the 2018 Winter Olympics in Pyeongchang Kalla won Olympic gold medal in the skiathlon event.  On 6 January 2008, Kalla won the second edition of Tour de Ski in her debut in the event.  Kalla won a gold medal at the FIS Nordic World Ski Championships 2015 10 km freestyle event in Falun. In total Kalla has twelve World Championship medals, five of them individual.  Kalla is of Tornedalian Finnish descent.


Historie.

Řecká mytologie připisuje založení města Héraklovi, který na tomto místě pohřbil svého přítele Abdéra. Historicky bylo město založeno kolonisty z Klazomen. Tradičně uváděné datum založení roku 654 př. n. l. není přes jisté důkazy na řecké keramice ze 7. století př. n. l. dostatečně důvěryhodné. Město začalo prosperovat po roce 554 př. n. l., když se sem přestěhovala velká část obyvatel maloasijského Teu (včetně básníka Anakreóna) s cílem uniknout perskému panství (Hérodotos I.168). Hlavní typ abdérských mincí je identický s mincemi Teu. Abdérské stříbrné mince jsou známy pro svoji krásu a bohatost rubových stran.  Ve vnitřní politice města docházelo k častému kolísání mezi demokracií a oligarchií.  Perská říše se Abdér zmocnila v letech 513 a 512 př. n. l., potom opět v roce 492 př. n. l. za vlády Dareia I. Později se město stalo členem Athénského námořního spolku a bojovalo na straně Athén v Peloponéské válce.  Abdéry byly bohatým městem, třetím nejbohatším v Athénském námořním spolku, díky své produkci obilí a díky primátu svého přístavu v obchodě s vnitrozemím Thrákie a s Odryským královstvím.  Díky své prosperitě bylo město opakovaně drancováno: roku 376 př. n. l. Tribalii, 350 př. n. l. Filipem II. Makedonským, později Lýsimachem, Seleuky, Ptolemaii a opět Makedonci. Roku 170 př. n. l. obléhaly a vydrancovaly město římské armády a armády Eumena II. krále Pergamu.  Pokles významu města se datuje do druhé poloviny 4. století př. n. l..

Současnost.

Ruiny města je možno stále spatřit na mysu Balastra rozložené na sedmi nízkých kopcích a mezi východním a západním přístavem. Na jihozápadních kopcích se nalézají zbytky středověkého sídliště Polystylonu.  Abdéry jsou titulárním sídlem římskokatolické církve v prefektuře Rodopi na jižním pobřeží Thrákie.

V literatuře.

Obyvatelé Abdér byli v athénské lidové slovesnosti pokládáni za vesnické či provinční hlupáky, něco jako Kocourkovské. Jeden z dobových vtipů zněl: „Abdéřan viděl eunucha mluvit se ženou a otázal se ho, jestli je to jeho manželka. Když se mu dostalo odpovědi, že eunuši nemohou mít manželku, Abdéřan se zeptal: ‚Takže je to tvá dcera?‘“ Odtud slovo "abdérita" jako označení pro hlupáka, omezence, zaostalého člověka. Na tento stereotyp navázali i novověcí autoři jako například Christoph Martin Wieland, který do města položil děj svého románu "Abdéřané". Do Abdér zasadili děj své hry "Osel a stín" i Jan Werich a Jiří Voskovec.

Významní občané.

Z města pocházeli významní filosofové Démokritos, Prótagorás z Abdér a Hekateus z Abdér, jenž byl i historikem.

Abdéry, (také Abdéra, , "Ávdira"), bylo starověké řecké město na pobřeží Thrákie, ležící 17 km severovýchodovýchodně od ústí řeky Nestos a téměř přesně proti ostrovu Thasos.  Místo nyní administrativně spadá pod řeckou regionální jednotku Xanthi. Moderní obec Abdéra podle sčítání v roce 2011 měla 19 005 obyvatel. Od téhož roku zahrnuje i do té doby samostatné obce Selero a Vistonida, jakožto samostatné obecní jednotky. Obecní jednotka Abdéra se dělí na čtyři komunity (Abdéra, Mandra, Myrodato a Nea Kessani); vlastní komunita Abdera, jež má pouze necelých 1100 obyvatel, se skládá z vesnic Abdera, Giona, Lefkippos, Pezoula a Skala.

Abdera is a municipality in the Xanthi Prefecture of Thrace, Greece. In classical antiquity, it was a major Greek "polis" on the Thracian coast.  The ancient polis is to be distinguished from the municipality, which was named in its honor. The polis lay 17 km east-northeast of the mouth of the Nestos River, almost directly opposite the island of Thasos. It was a colony placed in previously unsettled Thracian territory, not then a part of Hellas, during the age of Greek colonization. The city that developed from it became of major importance in ancient Greece. After the 4th century it declined, contracted to its acropolis, and was abandoned, never to be reoccupied except by archaeologists.  Meanwhile, life went on as the changing population settled in other communities in the region. One named Polystylus changed its name to Abdera. In 2011 the municipality of Abdera was synoecized from three previous municipalities comprising a number of modern settlements. The ancient site remains in it as a ruin. The municipality of Abdera has 19,005 inhabitants (2011). The seat of the municipality is the town Genisea.


Historie.

Od počátků christianizace bylo město Girona sídlem biskupství, které sídlilo při katedrále Panny Marie a současně spravovalo kostel svatého Felixe vystavěný nad hrobem tohoto mučedníka blízko městských hradeb. V době arabské nadvlády v roce 717 se Arabové rozhodli vystavět zde mešitu. V roce 785 se Girona osvobodila z arabské nadvlády, když se vzdala Karlovi I. Velikému a uchýlila se pod ochranu Franské říše. V roce 882 se zformovala první komunita kanovníků a v roce 908 byl kostel znovu vysvěcen.

Průběh výstavby.

Podle záznamů, jež se dochovaly počínaje rokem 1015, se katedrála nacházela v té době v žalostném stavu. Biskup Pedro Roger (syn Rogera I. z Carcassonne) dokončil důležité opravy zdí a střešní krytiny. Aby získal prostředky na uhrazení výdajů za opravy katedrály, prodal svému švagrovi Ramónu Borellovi, hraběti z Barcelony, kostel svatého Daniela, za který obdržel 100 uncí zlata. O čtyři roky později, v roce 1019, mohly být zahájeny práce na klášteře a přilehlých budovách; k dalšímu rozšíření v románském slohu pak došlo ještě v roce 1031 a 1064. Po provedení dalších rekonstrukčních prací byl kostel opětovně vysvěcen v roce 1038. K tomuto roku se datují dvě důležité práce, které pravděpodobně pochází z dílen v Rosellónu: biskupská stolice a oltář bohatě zlacený díky 300 uncí zlata z pozůstalosti hraběnky Ermesindy. Po přestavbě ve 12. století doznala změn i původní podoba kláštera. V roce 1081 se začalo se stavbou věže přiléhající k jižní straně kláštera a která byla dokončena v roce 1117.  Na konci 13. století bylo navrženo katedrálu rozšířit, neboť se již v té době jevila jako nedostačující. Pro tento účel pokladník Guillén Jofré vydal 10 000 katalánských sueldos; práce započaly ale až po roce 1312. Změna spočívala v nahrazení původního románského kněžiště tvořeného apsidou kněžištěm gotickým, doprovázeným chórovým ochozem a na něj navazujícími devíti polygonálními kaplemi. Stavebními pracemi byl pověřený Enrique de Narbona (Henri de Fauran). Po jeho smrti práce vedl jeho bratr Jaime Faverán (Jacques de Fauran), architekt katedrály v Narbonne. V jeho práci pak dále pokračovali architekti Guillermo Cors, Francisco Saplana a Pedro Sacoma, který tuto etapu rekonstrukce dovršil v roce 1347. Jakmile byla tato část dokončena, architekt Guillermo Monry pokračoval rozšířením části chóru sousedícího s kněžištěm, práce dokončil roku 1368.  Výstavba hlavní části katedrály původně plánované jako trojlodní byla pozastavena po návrhu pokračovat ve stavbě pouze jednou lodí. Návrh se setkal s prudkou kritikou barcelonských architektů a diskuse, která se na toto téma rozpoutala, trvala pak s přestávkami plných 50 let. V letech 1386 a 1416–17 byly svolány komise expertů, vážených architektů a stavitelů. Rozhodnutí padlo na poradě těchto expertů roku 1417. Především barcelonští stavitelé pochybovali o technické proveditelnosti jednolodního řešení. V průběhu debaty přitom postupně vítězila estetická kritéria prosazovaná kapitulou nad kritérii technickými. Rozhodnutí vybudovat podélný trakt katedrály jako jednolodí bylo odůvodněno tím, že bude "„krásnější a pozoruhodnější“". Práce se ujal mistr Guillermo Bofill. Propojení podle původního plánu vybudovaného závěru katedrály s jedinou, rozměrnou lodí vyřešil příčnou zdí s arkádou o třech obloucích. Vybudováním ohromné lodi o délce 50 m, šířce 23 m a výšce 34 m vznikl v celosvětovém měřítku jedinečný, dodnes nepřekonaný monument gotické architektury. Mistr Bofill se dokončení prací nedožil, poslední část byla dokončena až v 16. století mistrem José Ferrerem. Až v roce 1604 bylo zbořeno původní, do té doby dochované románské průčelí.

Budova.

Hlavní přístupové schodiště před katedrálou bylo zbudováno v roce 1607. Barokní fasáda pochází z roku 1730, zachováno bylo gotické sloupořadí svatého Michala na severní straně katedrály a sloupořadí Apoštolů, dokončené ve 14. století, na straně jižní.

Průčelí katedrály.

Stavba průčelí katedrály započala roku 1606, práce se ale zpožďovaly a do roku 1680 nepokračovaly vůbec; v následujících letech poté pak jen pomalu a s opětovnými přestávkami. Práce nebyly zcela dokončeny ještě ani v roce 1960; po následující dva roky místní sochaři Josep M. Bohigas, Antoni Casamor, Jaume Busquets a Domènec Fita pracovali na monumentálních sochách, jež byly instalovány do prázdných výklenků.  Průčelí je vybudováno ve stylu barokního klasicismu. Vstupní portál zdůrazňuje rozměrná sloupová přízední konstrukce s nikami, která je po způsobu oltáře rozdělena do tří etáží. Nad nejvyšší etáží na ni nasedá mohutné kruhové okno s trojúhelným frontonem, v němž je umístěna též kartuše s datací 1733. Pod korunní římsou je fasáda doplněna ještě arkádou, tvořenou sedmi segmentově ukončenými okny. Niky všech tří etáží fasády průčelí jsou osazeny sochami zhotovenými ve 20. století.

Interiér.

Interiér je tvořen jedinou lodí s gotickou křížovou klenbou o čtyřech polích nesenou opěrnými pilíři, mezi nimiž jsou situovány postranní kaple. Ve východní části lodě (u presbytáře) prostor osvětlují velká lomená gotická okna s kružbami. Pod nimi probíhají okénka triforia, plynule navazujícího na triforium v presbytáři. Hlavní loď od závěru katedrály dělí příčná zeď prolomená arkádou o třech lomených obloucích. Větší střední oblouk ústí do presbytáře, nižší oblouky po stranách do chórového ochozu. Na nad oblouky je prolomena trojicí kruhových oken. Dvě menší okénka po stranách po způsobu rozety zdobí kružbový obrazec. Výrazně větší střední okno, které dosahuje až ke klenbě již kružbou opatřeno není, stejně jako při popisu průčelí zmíněné kruhové okno v protilehlé, západní stěně. Okna presbytáře s vitrajemi pocházejí ze 16. století.  Katedrála je vybavena jednoduchými lavicemi ze 16. století. Navzdory jejich kvalitní řezbářské výzdobě působí v prostoru monumentální katedrály poněkud skromně. Důležitou prací je biskupská stolice mistra Eloye. Zachovala se ještě také románská biskupská stolice vytesaná z jednoho kusu mramoru. Moderní varhany z roku 1943, umístěné nikoli na kruchtě, která v katedrále není vybudována, ale přímo na podlaze v prostoru lodi, nahradily nástroj ze 16. století postavený mistrem J. Bordonsem.

Presbytář.

V presbytáři se nachází hlavní oltář. Pochází ze 14. století, je zdoben zlacením a smaltem a patří k cenným gotickým zlatnickým památkám. S pracemi na oltáři začal mistr Bartomeu v roce 1325, pak pokračoval Ramón Andreu z Gerony a dokončil je Pedro Bernés asi kolem roku 1358. Motivem výzdoby, která je tvořena jednotlivými reliéfy umístěnými v několika řadách nad sebou, je život Ježíše Krista. Rozměrnější střední reliéf zobrazuje Madonu s malým Ježíšem. Zlacený baldachýn nad oltářem je nesen čtyřmi sloupy a byl zhotoven mezi roky 1320 a 1326 pravděpodobně týmiž mistry jako ostatní výzdoba. Románská oltářní menza o šířce 2,5 m a hloubce 1 m je opracována z mramoru. Původní bohatá zlacená reliéfní výzdoba z alabastru vykládaná drahými kameny byla prodána v roce 1809 francouzským vojákům, aby bylo možné zaplatit daně, jež Francouzi sami vyhlásili.

Kaple.

V kaplích přiléhajících k chórovému ochozu a k lodi je dochována řada především barokních, bohatě zdobených oltářů.

Vitraje.

Okna katedrály pocházejí zhruba ze tří období. Nejstarší vitraje se přisuzují Mistru presbytáře. Novější vitraje jsou přisuzované Guillemu de Letumgard a byly zhotoveny na začátku druhé poloviny 14. století. Nejvýznamnější z nich je Kalvárie situovaná v centru chórového ochozu a velká vitraj Antoni Thomase na jižní straně katedrály. Vznik ostatních vitrají spadá do pozdější doby. Z nich vynikají zejména vitraje z první třetiny 18. století, umístěné v obou rozměrných kruhových oknech, které jsou prací barcelonského mistra Francesca Saladrigy. Jsou považovány za jedny z nejlepších vitrají španělského baroka. Nejnovější vitraje pochází až ze začátku 20. století.  Kolem poloviny 18. století byla značná část vitrají poškozena, zvláště rozety, aniž by se přesně vědělo jak a proč k poškození došlo. Restaurátorské práce začaly téměř ihned, ještě před koncem století. Následkem nevhodné techniky použité při restaurátorských pracích však na opravených oknech po čase oproti původním originálům vybledly barvy. Na konci 20. století byl proveden výzkum a nové restaurátorské práce. Snaha zmenšit nepříznivý dojem z přítomnosti příliš světlých oken, kterými pronikalo více světla, a zlepšit ztracenou kresbu vitrají byla však úspěšná jen částečně, některé škody jsou nenapravitelné.

Hrobky.

Katedrála v Gironě ukrývá jak v kostele, tak i v klášteře mnoho hrobů. Četné hrobky biskupů, příslušníků královských rodin, šlechticů, umělců, architektů a ostatních významných osob jsou cennými uměleckými pracemi. Jsou rozmístěny po celé katedrále. Mezi nimi vynikají zejména tyto hrobky:  V kaplích svatého Bernarda, svaté Marty, svatého Isidra, Naděje a svaté Eleny jsou umístěny různé hrobky z 13. až 16. století. Kromě ostatních sarkofágů je možno v podlaze ambitu kláštera vidět velké množství náhrobních desek s nápisy a příslušnými erby.

Museum.

V kapitulní síni a sakristii katedrály je muzeum, ve kterém jsou uloženy cenné umělecké předměty, mezi jinými především:

Ambit.

Románský ambit, jehož autorem je Arnau Cadell, pochází z 12. století. Ambit má lichoběžníkový půdorys ohraničený již dříve existujícími hradbami, zdí katedrály a budovami, jež se dochovaly z dřívějších dob. Arkády ambitu mají zdvojené sloupy s hlavicemi zdobenými rostlinnými a zoomorfními motivy. Kaple je prací mistra Bartomeu. Ambit katedrály v Gironě je považován ze jeden z umělecky nejcennějších v celém Katalánsku.

Kuriozity.

Anděl.

Na nejvyšším místě katedrály na špici věže je umístěna soška připomínající anděla. Původně měla soška jako zpodobení Víry oči zavázané šátkem. Po restaurátorských pracích byla zpět socha osazena bez šátku přes oči, protože socha byla známa jako anděl pro svá křídla a také proto, že šátek přes oči nebyl pro velkou vzdálenost ze země vidět.

Zkamenělá čarodějnice.

Tato socha vsazená do zdi poblíž Carlemanyho věže je jediným chrličem ve tvaru lidské postavy na katedrále. Podle legendy žila kdysi jedna žena, která se věnovala čarodějnictví. Aby ukázala svou nenávist k náboženství, měla ve zvyku házet kameny na budovu katedrály. Jednoho dne božím zásahem zkameněla a pak ji umístili na katedrálu, aby z jejích úst už nevycházely kletby a zlořečení, nýbrž jen čistá dešťová voda.

Katedrála Panny Marie v katalánském městě Girona (Španělsko) se nachází na nejvýše položeném místě ve městě. Stavba je se šířkou 22,98 m nejširší jednolodní gotickou katedrálou na světě. Stavba započala v 11. století v románském slohu, ve výstavbě se pak pokračovalo ve 13. století už ve slohu gotickém, zachován zůstal románský ambit a také věž. Katedrála byla dostavěna v 18. století, práce na výzdobě průčelí katedrály byly však dokončeny až ve 20. století.

Girona Cathedral, also known as the Cathedral of Saint Mary of Girona (in Catalan: "Catedral de Santa Maria de Girona" or simply "Catedral de Girona"), is a Roman Catholic church located in Girona, Catalonia, Spain. It is the seat of the Roman Catholic Diocese of Girona. The cathedral's interior includes the widest Gothic nave in the world, with a width of , and the second-widest of any church after that of St. Peter's Basilica (for comparison, the width of the nave of Reims Cathedral is 14.65 m, Saint-Étienne de Sens, 15.25 m and 12 m, in Notre Dame de Paris). Its construction was begun in the 11th century in the Romanesque architectural style, and continued in the 13th century in the Gothic style. Of the original Romanesque edifice only the 12th-century cloister and a bell tower remain. The second bell tower was completed in the 18th century.


Historie.

Na jaře roku 1968 byli Beatles v indickém Rišikéši, kde mohli používat pouze akustické kytary. Tato skutečnost měla přímý vliv na vznik několika písní, které se později objevily na dvojalbu "The White Album". Kromě písně „Blackbird“ se dále jedná o písně „Mother Nature's Son“, „Dear Prudence“, „Happiness Is A Warm Gun“ a „Julia“.  Existují dvě teorie o vzniku písně. Podle první byl McCartney v Rišikéši jednoho dne brzy ráno probuzen zpívajícím kosem. Podle druhé je píseň metaforou boje amerických černochů za rovnoprávnost.

Hudební stránka.

Píseň byla složena a nahrána na přelaďované kytaře - obě struny E byly podladěny na D. Doprovod byl zahrán prstovým kytarovým stylem, typickým pro folkové kytaristy.  Do nahrávky byly přimíchány zvuky ptáků, které pocházejí z pásku EMI se zvukovými efekty nazvaného "Volume Seven: Birds Od A Feather".  Paul McCartney pořídil tuto nahrávku 11. června 1968 ve studiu číslo 2 na Abbey Road. Žádný další člen skupiny se na nahrávce nepodílel. John Lennon ve stejnou dobu pracoval ve studiu číslo 3 na experimentální nahrávce „Revolution 9“.  Píseň si vyžádala 6 hodin nahrávání, bylo pořízeno celkem 32 záznamů, přičemž pro výslednou nahrávku byl použit záznam číslo 32.  Producentem nahrávky byl George Martin.

Vydání.

Píseň byla vydána ve Velké Británii 22. listopadu 1968 EMI-Apple Records na dvojalbu "The Beatles" pod katalogovými čísly PCS 7067 a PCS 7068. Ve Spojených státech amerických vyšlo toto album 25. listopadu 1968 na značce Capitol pod katalogovým číslem SWBO 101.  Album bylo 22. července 1987 vydáno na CD pod katalogovým číslem CDS 7 46443 8.  Předtím nevydaný záznam číslo 4 byl vydán na albu The Beatles Anthology 3 dne 21. října 1996.  Vydavatelská práva vlastní od roku 1968 společnost Northern Songs Ltd.

„Blackbird“ je píseň britské skupiny The Beatles. Píseň je podepsána autorským tandemem Lennon/McCartney, jejím skutečným autorem je však výhradně Paul McCartney.

"Blackbird" is a song by the English rock band the Beatles from their 1968 double album "The Beatles" (also known as "the White Album"). It was written by Paul McCartney and credited to Lennon–McCartney, and performed as a solo piece by McCartney. When discussing the song, McCartney has said that the lyrics were inspired by hearing the call of a blackbird in Rishikesh, India, and alternatively by the unfortunate state of race relations in the United States in the 1960s.


Počátky.

Glenn L. Martin Company byla založena 16. srpna 1912. Martin nejprve začal stavbou vojenských cvičných letadel, která vyráběl v kalifornské Santa Anně. V roce 1916 přijal nabídku Wright Company na vytvoření "Wright-Martin Company", což se stalo v srpnu téhož roku. Spolupráce nefungovala dobře a Martin firmu opustil, aby vytvořil novou společnost Glenn L. Martin. Stalo se tak 10. září 1917 ve městě Cleveland ve státě Ohio.

Meziválečné období.

Prvním úspěchem továrny byl bombardovací dvouplošník "Martin MB-1", objednaný US Army 17. ledna 1918. Stroj vstoupil do služby až po skončení první světové války. Jeho vylepšený následovník "Martin MB-2" byl taktéž přijat pro sériovou výrobu. Bylo vyrobeno 20 kusů (prvních 5 pod označením MB-2, zbytek jako NBS-1 – noční bombardér s krátkým doletem). Původně bylo objednáno o 110 kusů více, ale výroba se nerealizovala u firmy Martin. Letectvo totiž zakoupilo práva na letoun a nechalo si zbytek série vyrobit u firem Curtiss-Wright (50ks), "L.W.F. Engineering" (35ks) a "Aeromarine" (25ks). Používalo ho celkem 7 squadron (Virginie 4, Havaj 2 a jedna na Filipínách).  V roce 1924 pro změnu Glenn L. Martin díky lepší ceně získal objednávku na výrobu průzkumného bombardéru "Curtiss SC-1", kterých vyrobil celkem 404 kusů. V roce 1929 firma prodala svou továrnu v Clevelandu a postavila zcela novou poblíž města Baltimore v "Middle River" ve státě Maryland. Ve třicátých letech Martin stavěl létající čluny pro US Navy a vyvinul také průkopnický bombardér Martin B-10, který přinesl řadu technických zlepšení. Vyrobil také létající člun Martin Model 130 China Clipper, který používaly aerolinie Pan Am pro spojení San Francisca a Manily.

Druhá světová válka.

Ve stavbě létajících člunů společnost pokračovala i během druhé světové války, kdy vyráběla úspěšný Martin PBM Mariner a velký létající člun JRM Mars. Společnost také za války stavěla několik typů bombardérů. Lehký bombardér Martin Maryland byl stejně jako následující Martin Baltimore vyráběn především na vývoz. Nejúspěšnější druhoválečnou konstrukcí firmy byl střední bombardér Martin B-26 Marauder, vyrobený ve více jak 5 000 kusech.  Firma také v licenci postavila 531 kusů těžkého bombardéru Boeing B-29 Superfortress. Byly mezi nimi i kusy "Enola Gay" a "Bockscar", které shodily atomové pumy na Hirošimu a Nagasaki.  Neúspěšný byl projekt víceúčelového palubního bombardéru Martin AM Mauler, který byl operačně používán jen několik let.

Poválečný vývoj.

Krátce po skončení války firma vyvíjela prototypy proudových bombardérů první generace. Ani Martin XB-48, ani Martin XB-51 nebyly nikdy sériově vyráběny. V licenci byl vyráběn britský bombardér English Electric Canberra a to pod označením Martin B-57 Canberra. V padesátých letech byl vyráběn také létající člun Martin P5M Marlin a dvoumotorový dopravní letoun Martin 4-0-4.  Na přelomu 40. a 50. let byl vyráběn námořní hlídkový letoun Martin P4M Mercator.  Zajímavým typem byl létající člun s proudovými motory Martin P6M SeaMaster, který měl sloužit jako strategický bombardér. Typ byl velice blízko vstupu do služby a bylo dokonce vyrobeno 12 kusů, než ho v jeho roli vytlačily balistické střely Polaris.  V roce 1961 se Glenn L. Martin spojil se společností "American-Marietta Corporation", čímž vznikla společnost Martin Marietta. Ta se v roce 1995 sloučila se společností Lockheed a tím vznikl zbrojní gigant Lockheed-Martin.

Zajímavosti.

Společnost Martin zaměstnávala řadu významných amerických konstruktérů a zakladatelů leteckých výrobců jako byl Donald Douglas, Lawrence Bell, James S. McDonnell (McDonnell Aircraft Corporation), J.H. "Dutch" Kindleberger (North American), "Hans Multhopp" a C. A. Van Dusen (Brewster).  William Boeing, zakladatel společnosti Boeing, se pod vedením Glenna L. Martina učil létat a také u jeho společnosti zakoupil svůj první letoun.

Glenn L. Martin Company byl americký letecký výrobce, založený americkým průkopníkem letectví Glennem L. Martinem. Společnost existovala v letech 1912–1961 a pak několikrát prošla fúzí na jejichž konci byl jeden z největších leteckých výrobců Lockheed Martin.

The Glenn L. Martin Company was an American aircraft and aerospace manufacturing company founded by aviation pioneer Glenn L. Martin. The Martin Company produced many important aircraft for the defense of the US and allies, especially during World War II and the Cold War. During the 1950s and 60s, the Martin Company moved from the aircraft industry into the guided missile, space exploration, and space utilization industries.  In 1961, the Martin Company merged with American-Marietta Corporation, a large sand and gravel mining company, forming Martin Marietta Corporation. In 1995, Martin Marietta merged with aerospace giant Lockheed to form the Lockheed Martin Corporation.


Vykopávky.

Vykopávky chrámu vynesly na světlo velké množství posvátných předmětů z předdynastické doby. Byly nalezeny dva hřbitovy s malovanými hrobkami a zbytky města z nakkádského období. Pohřebiště dělníků vykazuje také stopy po primitivní mumifikaci (částečné zavinutí rukou u ženských těl z doby asi 3600 př. n. l.). Pohřební zvyky a mumie se dochovaly díky suchosti písku. V nekropoli notáblů ve vádí byly objeveny masky, kamenné sochy a pohřební architektura, která předznamenala pozdější tradice.  Ruiny města byly poprvé vykopány na konci 19. století anglickými archeology J.E. Quibellem a F.W. Greenem. V hlavní depozitní komoře nechenského chrámu našli důležité protodynastické artefakty, například také Narmerovu paletua slavnou hlavici palice nesoucí jméno krále Štíra.  V nedávné době byly uskutečněny na místě předešlých vykopávek další práce. Tým mezinárodních odborníků složený z archeologů, egyptologů, geologů a dalších vědců řídil až do své smrti roku 1990 Michael Hoffman, po něm Barbara Adamsová z University College of London a Dr. Renee Friedmanová z Berkeley University a od roku 2001, kdy Barbara Adamsová zemřela, Dr. Renee Friedmanová .

Pevnost.

Takzvaná Pevnostje masivní stavba z nepálených cihel, kterou nechal vystavět král Chasechemuej z 2. dynastie. Zdá se, že byla vystavěná stejným způsobem a za stejným účelem jako "pevnosti" v Abydu a neměla vojenský význam. Pravý účel těchto staveb není znám, ale pravděpodobně souvisel s obřady královského úřadu.  Stavba byla postavena na předdynastickém pohřebišti. Vykopávky na tomto místě, spolu s krádežemi cihel, vážně poškodily statiku zdí a to vedlo téměř k zhroucení objektu. Poslední dva roky se pokouší tým pod vedením Dr. Friedmanové stabilizovat objekt a vyplnit místa hrozící rozpadem novými nepálenými cihlami.

Odkazy.

Externí odkazy.

cs en

Nechen (egyptsky) nebo Hierakonpolis (z řeckého Hierakón polis - Ἱεράκων πόλις - název daný Řeky dvěma městům, kde byl uctíván Horus) bylo náboženské a politické centrum Horního Egypta na konci Předdynastického a začátku Raně dynastického období. Nechen byl také kultovním městem sokolího boha Hora, kterému byl na tomto místě zasvěcen jeden z nejstarších chrámů v Egyptě. Starověký Nechen se nacházel v Horním Egyptě, ve třetím nomu, asi 100 km severně od Asuánu. Také dlouho po ztrátě svého politického významu si udržel Nechen postavení kultovního střediska božského patrona faraonů. Původní sídliště na místě pozdějšího města se datuje do období Nakáda I anebo do dřívějšího badarienu. V čase svého největšího rozvoje okolo r. 3400 př. n. l. měl Nechen aspoň 5 000 a možná až 10 000 obyvatel.

Nekhen () or Hierakonpolis (; "Hierakōn polis" "Hawk City", ) was the religious and political capital of Upper Egypt at the end of prehistoric Egypt ( 3200–3100 BC) and probably also during the Early Dynastic Period ( 3100–2686 BC).  The oldest known tomb with painted decoration on its plaster walls is located in Nekhen and is thought to date to ca. 3500-3200 BC. It shares distinctive imagery with artifacts from the Gerzeh culture.


Popis.

Kozince jsou jednoleté nebo vytrvalé byliny, polokeře a keře. Odění rostlin se skládá z jednoduchých nebo vidličnatých chlupů. Na okrajích palistů a listenů bývají často drobné žlázky. Listy jsou lichozpeřené nebo sudozpeřené, výjimečně s lístky přeslenitými. Řapíky listů nezřídka u keřovitých druhů vytrvávají a mění se v trny. Palisty mohou být zelené nebo suchomázdřité, přirostlé k řapíku nebo volné, nezřídka jsou také srostlé a tvoří pochvu kolem stonku. Květenství jsou úžlabní přisedlé až dlouze stopkaté hrozny s několika až mnoha květy. Květy jsou stopkaté nebo téměř přisedlé, nejčastěji žluté, bílé, modré nebo fialové, případně dvoubarevné. Kalich je zvonkovitý až trubkovitý, zakončený 5 podobnými nebo nestejnými zuby, za plodu u některých druhů nafouklý. Pavéza bývá úzká a na vrcholu vykrojená nebo řidčeji zaoblená, na bázi většinou nehetnatá. Člunek je na vrcholu nezúžený, tupý, kratší než křídla. Tyčinky jsou ve většině případů dvoubratré (9+1), s nestejně dlouhými nitkami. Semeník je přisedlý nebo stopkatý, s mnoha vajíčky a rovnou nebo zahnutou čnělkou. Lusky jsou velmi různorodé, tenké nebo kožovité, výjimečně tvrdé a připomínající oříšek, někdy nafouklé. Mohou být pukavé, nepukavé nebo pukající jen částečně. Většinou jsou na spodní straně kýlnaté a na svrchní se žlábkem. Obsahují několik až mnoho ledvinovitých semen.

Rozšíření.

Rod kozinec je největším rodem kvetoucích rostlin, celkově zahrnuje asi 3000 druhů. Je rozšířen téměř po celé severní polokouli. Asi 500 druhů se vyskytuje v Severní Americe, zbytek připadá na Evropu, Asii a Afriku. Centrum druhové diverzity je v jihozápadní Asii. Severoamerické druhy jsou převážně vytrvalé byliny až polokeře, druhy Starého světa jsou často keřovité. Kozince obecně jsou světlomilné rostliny a rostou zejména na stepích, prériích a v polopouštních oblastech na lehkých propustných půdách a často jsou velmi odolné vůči suchu. Druhy ze západní a střední Asie jsou nezřídka ostnité nebo mají listy redukovány na fylódia či jinak modifikované jako přizpůsobení aridnímu klimatu.  V Česku se vyskytuje celkem 7 druhů kozinců. Nejhojnější je kozinec sladkolistý ("Astragalus glycyphyllos"), rozšířený v nížinách a podhůří téměř po celém území Česka. Podobný výskyt má i o něco vzácnější kozinec cizrnovitý ("A. cicer"). Zbylých 5 jsou teplomilné druhy, omezené svým výskytem na nejteplejší oblasti Čech a Moravy: kozinec bezlodyžný ("A. excapus"), kozinec dánský ("A. danicus"), kozinec rakouský ("A. austriacus"), a kozinec vičencovitý ("A. onobrychis") a pouze v Čechách kozinec písečný ("A. arenarius"). V minulosti se zde vyskytoval i kozinec drsný ("A. asper"), dnes však náleží mezi vyhynulé rostliny Česka. Na Slovensku se nadto vyskytuje kozinec měchýřnatý ("Astragalus vesicarius"), kozinec drsnokvětý ("Astragalus dasyanthus"), kozinec norský ("Astragalus norvegicus"), kozinec alpský ("Astragalus alpinus"), kozinec chladnomilný ("Astragalus frigidus") a kozinec poniklý ("Astragalus penduliflorus").  Z celé Evropy je udáváno asi 140 druhů kozinců. Nejvíce se jich vyskytuje ve Středomoří a v Rusku, resp. v bývalém SSSR. Na území Alp roste celkem 22 druhů kozinců, alpínského a subalpínského stupně dosahují druhy "Astragalus frigidus", "A. penduliflorus", "A. alpinus", "A. depressus"', "A. norvegicus", "A. australis", "A. excapus", "A. alopecurus", "A. sempervirens" a "A. leontinus".

Ohrožené druhy.

V Červeném seznamu ohrožených druhů IUCN je v kategorii kriticky ohrožených uvedeno celkem 6 druhů kozince. Z evropských druhů je to "Astragalus cavanillesii" a "Astragalus tremolsianus" ze Španělska, "Astragalus maritimus" a "Astragalus verrucosus" ze Sardínie. Zbývající 2 druhy rostou v USA, "Astragalus schmolliae" v Coloradu a "Astragalus sinuatus" ve státě Washington. Dalších 7 druhů je vedeno jako ohrožené. Druh "Astragalus nitidiflorus" ze španělské provincie Murcia je považován za vyhynulý.

Obsahové látky.

Většina druhů kozinců obsahuje cyklitoly, např. pinitol, některé v semenech také pyridinové alkaloidy (trigonellin aj.) a toxickou neproteinovou aminokyselinu kanavanin. Kozinec sladkolistý obsahuje triterpenoidní saponiny (glycyrrhizin).  Druh kozinec blanitý ("A. membranaceus") obsahuje isoflavonoidy (astraisoflavan, astrapterokarpan), saponiny (astragalosid) a kyselinu aminomáselnou. Kořeny kozince "A. hamosus" obsahují saponiny a steroidy.

Význam.

Z některých druhů kozince se získávají rostlinné slizy. Hlavním zdrojem je kozinec slizodárný ("A. gummifer"), pocházející z hor jihozápadní Asie. Podobně slouží i druhy "A. adscendens", "A. creticus", "A. massiliensis" a "A. verus". Z naříznutých větévek a kořenů těchto rostlin vytéká klovatina bez chuti a vůně, která po několika dnech tuhne v hmotu známou jako tragant. Má využití zejména v medicíně.  Některé druhy zejména asijských kozinců mají využití v medicíně. V indické medicíně jsou používány zejména druhy "A. candolleanus", "A. hamosus", "A. sarcocola" a "A. strobiliferus". V tradiční čínské medicíně jsou používány kořeny "A. mongholicus" a "A. membranaceus". V Koreji je jako léčivka často pěstován kozinec blanitý ("A. membranaceus").  Některé druhy kozinců, např. kozinec blanitý, byly testovány farmaceutickými společnostmi na přítomnost aktivátoru enzymu telomerázy, který by měl snížením degradace DNA zpomalovat stárnutí. Výtažky z kořene kozince blanitého obsahuje světlý ležák Galus 11 z lipovokamenického pivovaru.

Pěstování.

Polodřevnaté druhy kozinců vesměs vyžadují vápnitou štěrkovitou půdu na plném výsluní a jejich kultura je nesnadná. Nejlépe se jim daří v hlubokých skalních trhlinách. Množí se výsevem nebo dělením trsů, případně hřížením.

Kozinec ("Astragalus") je velmi rozsáhlý rod rostlin z čeledi bobovité, zahrnující asi 3000 druhů. Jsou to byliny se zpeřenými listy a různě zbarvenými motýlovitými květy v hroznech. V Česku se vyskytuje celkem 7 druhů, nejběžnější je kozinec sladkolistý.

Astragalus is a large genus of over 3,000 species of herbs and small shrubs, belonging to the legume family Fabaceae and the subfamily Faboideae. It is the largest genus of plants in terms of described species. The genus is native to temperate regions of the Northern Hemisphere. Common names include milkvetch (most species), locoweed (in North America, some species) and goat's-thorn ("A. gummifer", "A. tragacantha"). Some pale-flowered vetches ("Vicia" spp.) are similar in appearance, but they are more vine-like than "Astragalus".


Král římský.

Po smrti císaře Lothara III. († 1137), byl 7. března 1138 Konrád zvolen v Koblenzi římským králem. Volby se účastnil papežský legát Theodwin. O šest dní později byl Konrád v Cáchách korunován na krále a poté jím byl uznán několika jihoněmeckými knížaty. Jindřich Pyšný z rodu Welfů, vévoda saský a bavorský a zeť zesnulého císaře Lothara a jeho dědic, se volby nového krále nezúčastnil a Konráda odmítl uznat. Konrád reagoval odejmutím veškerých Jindřichových území. Vévodství saské udělil Albrechtu Medvědovi a vévodství bavorské Leopoldu IV., markraběti rakouskému.  Jindřich Pyšný si však udržel loajalitu v odňatých zemích. Občanská válka, která poté vypukla, je považována za první válečný akt bojů mezi Welfy (italsky "Guelfové") a Ghibelliny, které později vypukly v Itálii. Po smrti Jindřicha Pyšného († 1139) boje v říši pokračovaly za účasti Jindřichova syna Jindřicha Lva a Welfa VI.  V prosinci 1140 dobyl Konrád III. po dlouhém obléhání hrad Weinsberg. Král vydal rozkaz popravit všechny muže na hradě, současně však dovolil, aby všechny ženy mohly bez újmy odejít i se vším, co unesou na zádech. Ženy pak vynesly své muže z hradu na zádech. Král tomu svolil s odůvodněním, že králův rozkaz nesmí být porušen.  V květnu 1142 uzavřel Konrád III. ve Frankfurtu smír s Jindřichem Lvem, kde uznal jeho nárok na Sasko. Roku 1146 podnikl vojenskou výpravu proti polským knížatům Boleslavu IV. Kadeřavému a Měšku III. Starému, jejímž cílem bylo dosadit zpět na seniorský stolec knížete Vladislava II. Vyhnance, který byl z Polska svými bratry vyhnán na jaře téhož roku. Vojsko se však ve Slezsku dostalo do problémů a nakonec byl Konrád nucen vyjednávat s oběma výše zmíněnými knížaty. Ti se zavázali odvádět říši nějaké poplatky a dostavit se na příští říšský sněm, hlavního cíle výpravy však dosaženo nebylo.

Účast na křížové výpravě.

V roce 1146 se německý král vydal na křížovou výpravu do Svaté země. Jeho účast se však nesetkala s velkým nadšením papeže, protože spíše potřeboval krále jako svého mocného spojence v Itálii. Konrád však roku 1147 odešel a v jeho vojsku byly zastoupeny také oddíly velmožů z českých zemí v čele s knížetem Vladislavem II. Výprava postupovala přes území Uherska do Konstantinopole, kde setkala s francouzskou částí výpravy krále Ludvíka VII.  Mezi Konrádem a Ludvíkem, jakož i mezi německými a francouzskými prostými vojáky a rytíři panovala značná nevraživost. Konrád s Ludvíkem postup výpravy nekoordinoval a vyrazil v polovině října 1147 ve stopách první křížové výpravy do Anatolie. Nic nedbal rad svého švagra, byzantského císaře Manuela I., aby táhl podél pobřeží, kde jej byzantské loďstvo mohlo zásobovat.  Turecká vojska však u Dorylea německou armádu přepadla a téměř celou zničila. Konrád se jen s malým zlomkem armády vrátil zpět k Nikáii. Tam byl nucen se pokořit před Ludvíkem VII., který dorazil později, a prosit ho, aby se on i téměř vyhlazená výprava mohla připojit k Francouzům. Ludvík Konráda vyslyšel a nadále oba králové postupovali společně podél pobřeží.  V Efesu Konrád onemocněl a vrátil se do Konstantinopole. K výpravě se připojil mnohem později. Zúčastnil se až koncilu výpravy v Akkonu s Ludvíkem VII. a nezletilým jeruzalémským králem Balduinem III. Výprava poté vytáhla na Damašek, ale skončila naprostou katastrofou. Konrád po návratu do Palestiny ještě měsíc v Jeruzalémě pobyl, pak však odplul do Konstantinopole, kde jej švagr Manuel pozval na Vánoce. Jejich spojenectví bylo potvrzeno svatbou Manuelovy neteře Theodory a Konrádova nevlastního bratra Jindřicha Jasomirgotta (tehdy bavorského, později rakouského vévody).

Poslední léta života.

V roce 1149 byl již Konrád opět v Německu a o rok později společně se svým synem Jindřichem Berengarským porazili v bitvě u Flochbergu Welfa VI. a jeho syna Welfa VII.  O rok později Jindřich Berengarský zemřel (3 roky byl spoluvládcem svého otce) a v něm i dědic německé královské koruny. V roce 1152 byl uzavřen mezi Štaufy a Welfy mír a v míru tak bylo zajištěno nástupnictví Štaufů v podobě Konrádova synovce Fridricha Barbarossy. Toho začátkem roku 1152 těžce nemocný Konrád III. v přítomnosti biskupa z Bamberku ustanovil svým nástupcem, když mu dal přednost před svým tehdy šestiletým synem Fridrichem. Po smrti Konráda byl Fridrich Barbarossa o několik týdnů později v Kolíně skutečně římským králem zvolen, zatímco mladý Konrádův syn byl jmenován vévodou švábským.

Rodina.

Konrád byl ženatý dvakrát:  s první manželkou Gertrudou z Komburgu (†1130/31) (∞ okolo 1115) měl Konrád tři dcery:  s druhou manželkou Gertrudou ze Sulzbachu (†1146) (∞ okolo 1135) měl Konrád dva syny:

Konrád III. Štaufský (1093 – 15. února 1152 Bamberg) byl první římský král (1138–1152) z rodu Štaufů, syn Fridricha I. Švábského a Anežky, dcery římského císaře Jindřicha IV. z dynastie sálské. Roku 1116 získal titul vévody franckého. Konrád III. nebyl nikdy korunován římským císařem a pokračoval tak ve stylu římských králů.

Conrad III (; ; 1093 or 1094 – 15 February 1152) of the Hohenstaufen dynasty was from 1116 to 1120 Duke of Franconia, from 1127 to 1135 anti-king of his predecessor King Lothair III and from 1138 until his death in 1152 King in the Holy Roman Empire. He was the son of Duke Frederick I of Swabia and Agnes, a daughter of the Salian Emperor Henry IV.


Výtvarné umění.

Hyperrealismus bývá často spojován s fotorealismem a dalšími druhy radikálních realismů, iluzionismem, verismem apod. Jeho specifikem je přísné soustředění se na skutečnost, jejímuž co možná nejpřesnějšímu zachycení podřizuje všechny využité prostředky (iluze apod.). Na rozdíl od fotorealismu využívá technických obrazů (fotografie, filmu apod.) jen jako pomůcek pro dosažení větší ostrosti – nezpochybňuje tak malbu nebo její možnosti, naopak je zdůrazňuje (považuje malbu za "plnější", protože formálně a technicky bohatější). Velice často jsou hyperrealistické prostředky využívány také v žánrové či klasické, akademické malbě, kde fungují jako svého druhu prostředek ozvláštnění. V tomto případě představují jednu z možných formálních strategií, která umocňuje expresivní výraz autorského gesta, subjektivního způsobu vidění a prožitku.

Hyperrealismus dnes.

Hyperrealistické malby na rozdíl od klasického fotorealismu 70. let zpracovávají viděnou skutečnost ještě přesněji. Hyperrealismus překračuje fotorealismus o znalost zobrazovaného objektu – nezjednodušuje. Hyperrealista maluje věci s „maximální hloubkou ostrosti“. Když vytváří v obraze krajiny listí nebo trávu, tak nepoužívá malířskou zkratku, ale takřka dogmaticky vykreslí na plátně vše o čem ví, že se v daném záběru vyskytuje. Podobně i vlasy nebo póry kůže u portrétů, jak to lze pozorovat v obrazech Gottfrieda Helnweina. Hyperrealističtí sochaři jako Ron Mueck při konstrukci svých figurálních soch využívají reálné vlasy nebo jejich dokonalé imitace. Nevyhýbají se ani odlévání lidských částí těla pro dosažení maximálně věrného zachycení pórů kůže.

Hyperrealismus v česku.

Postupný návrat k předmětné skutečnosti v sedmdesátých letech dvacátého století proto představuje zásadní moment – většina autorů se k ní navíc vztahovala právě se zkušeností abstrakce či informelu, často surrealismu. Mladší generace (po roce 1989) naopak hyperrealismem (ve smyslu fascinace viděným i řemeslem) začínají a postupně jej opouštějí ve prospěch expresivněji laděné tvorby. Otázkou, která obě generace spojuje a je také zásadní kritickou přítěží realismů, je ta, zda lze proniknout za viděné, zda dokonalost formy (technického zpracování) cokoli sděluje o podstatě věci.

Technika.

Většina autorů využívá klasické malířské postupy. Specifickou techniku představuje americká retuš neboli airbrush. Je to způsob nanášení barev za pomocí rozprašovače. Stříkací pistole je napojena na kompresor, který žene vzduch pod tlakem do pistole. Ta má výměnné trysky, které dovolují na plátně vytvořit stopu barvy šířky od několika málo milimetrů až po desítky centimetrů. Touto technikou lze vytvářet velice plynulé přechody barev v ploše, stejně jako drobné detaily. Specifikou této techniky je také i to, že barvy jsou nanášeny v extrémně tenkých vrstvách, takže na plátně nezůstává žádný malířský rukopis, jak tomu bývá u klasického nanášení barev štětcem. Důvodem je jednak snaha o co nejdokonalejší postižení vizuálních kvalit věci, jednak velikost pláten.

Hyperrealismus v literatuře.

Hyperrealismus v literatuře se soustředí na popisování daného skutku včetně veškerých podrobností, jedná-li se např. o popis napadení, je přesně zaznamenán každý úder, dopodrobna se líčí z jakého úhlu padla každá rána a pozornosti autora neunikne ani jedna pohmožděnina. Příkladem takového použití hyperrealismu je román Stefana Castyho "Dělat mrtvého (Spelar död)", který získal August Prize ve Švédsku v roce 1999. Tento román obsahuje brutální scény, v nichž napadení a zbití mladého člověka je zaznamenáno jak z pohledu oběti, tak z pohledu dívky, která je ve skupině útočníků.

Film.

Ve filmu se projevil ve vizuálním ztvárnění záběru stylizováním záběru za pomocí kamerových filtrů k dosažení ostrých kontrastních barev. Větší počet hyperrealistických filmů se točí například v Hongkongu. Zvukový realismus jako u režiséra Spika Lee naplňuje zvukovou stopu přemírou zvýrazněných reálných zvuků. Nejen v zobrazení a zvuku, ale také v rovině příběhu, v logických souvislostech, vnímáme snahu o maximální realističnost.

Hyperrealismus (superrealismus, navazuje na fotorealismus) je umělecký směr pocházející ze Spojených států amerických, který se projevuje v malbě a sochařství od 60. let 20. století, poté i v literatuře, komiksu, filmu. Jako sociálně-kulturní specifikum západní společnosti a samostatné téma filosofické reflexe jej etabloval Jeana Baudrillarda. Hyperrealismus je spíše tendencí, než uměleckým stylem – potřebou vztáhnout se k předmětné skutečnosti v podobném smyslu jako je tomu u dalších realismů v celých dějinách nejen vizuálního umění (caravaggismus, realismy devatenáctého století, nová věcnost apod.). Není otevřeně společensky kritický, nesleduje konkrétní agendu. Na rozdíl od fotorealismu ale nezpochybňuje tvůrčí gesto autora – prezentuje jeho vidění a zkušenost s vnějším světem. Jeho zaujetí tím, co existuje, a tedy jistá míra angažovanosti ("nastavování zrcadla"), spočívá v prosazování identity, hodnoty a exprese samotné věci.

Hyperrealism is a genre of painting and sculpture resembling a high-resolution photograph. Hyperrealism is considered an advancement of Photorealism by the methods used to create the resulting paintings or sculptures. The term is primarily applied to an independent art movement and art style in the United States and Europe that has developed since the early 1970s. Carole Feuerman is the forerunner in the hyperrealism movement along with Duane Hanson and John De Andrea.


Dějiny.

Örebro dostalo městská práva prostřednictvím královské charty v roce 1404. Örebro v překladu znamená most přes štěrkové břehy. Řeka Svartån protéká městem a vlévá se do jezera Hjälmaren. Polohou ve středu země bylo město předurčeno stát se přirozeným centrem obchodu ve středověké Skandinávii, což je uvedeno již v záznamech z 13. století. Staré budovy z těchto dob jsou například základy městského kostela, budovy, která prošla mnoha úpravami. Přirozeným centrem města byl hrad Örebro, který se nachází na ostrově uprostřed řeky Svartån a který rozděluje město na severní a jižní část. Byl postaven během správcovství jarla Birgera na počátku 13. století a během vlády Gustava Vasy kolem roku 1560 byl zvětšen a upraven.  Pozoruhodné události v historii města zahrnují parlamentní zasedání v Örebro v roce 1810, kdy Jean-Baptiste Bernadotte byl zvolen švédským korunním princem.  I když Örebro bylo v minulosti důležitým obchodním centrem, začalo se dynamicky rozvíjet zejména od poloviny 19. století, kdy se stalo významným centrem obuvnického průmyslu.

Pamětihodnosti města.

Zámek Örebro je jedním ze symbolů města. Staré město Wadköping se rozprostírá na březích řeky Svartån. Nachází se tam množství dřevěných domů z 18. a 19. století, je místem výstav a domovem několika muzeí. Vodní věž v Örebro má název Svampen (Hřib) z důvodu jejího neobvyklého tvaru. Je to také populární vyhlídková věž s restaurací v nejvyšší části a v roce 1958 byla kopie věže postavena v Rijádu v Saúdské Arábii.  Univerzita v Örebro je jednou z nejmladších v zemi. Vznikla v roce 1999 a v současnosti má přibližně 16 000 studentů. Gusavsvik, největší aquapark ve Skandinávii se nachází jen jeden kilometr od centrální části města. S přibližně 700 tisíci návštěvníky ročně je čtvrtým nejnavštěvovanějším v zemi.

Geografie a podnebí.

Örebro má mírné a vlhké kontinentální klima.

Örebro je město ve středním Švédsku, hlavní město stejnojmenné provincie.  Město bylo založeno v roce 1404. Podle údajů z roku 2010 zde žije 140 599 obyvatel. Ve městě se nachází univerzita, na které v současnosti působí více než 16 000 studentů. Nedaleko od města se nachází jeden z největších vodních parků ve Skandinávii.

Örebro ( , ) is a city with 124,027 inhabitants, the seat of Örebro Municipality and the capital of Örebro County in Sweden. It is the sixth largest city in Sweden and one of the largest inland hubs of the country. It is located near the lake of Hjälmaren, although a few kilometres inland along the small river Svartån.  Örebro is home to Örebro University, a major university hospital, a medieval castle, the water park Gustavsvik as well as several large shopping malls and the Oset-Rynningeviken nature reserve at the lakefront.


Biografie.

Otec Wilhelm Weiestraß byl sekretářem starosty v Ostenfelde, později se stal výběrčím daní. Byl to vzdělaný muž se širokými znalostmi v oblasti vědy a umění. Matka Theodora Vonderfost zemřela, když bylo Karlu dvanáct let, otec se znovu oženil. Od roku 1827 byl Karlův otec asistentem hlavního výběrčího daní v Paderbornu, kde Karl vystudoval katolické gymnázium. Exceloval na něm, ačkoliv pracoval na částečný úvazek jako úředník, aby pomohl rodině s financemi.  Ač získal studiem matematické znalosti a byl schopen dát matematické vzdělání i svému mladšímu bratrovi, jeho otec si přál aby studoval finančnictví, a tak Karl nastoupil na Univerzitu v Bonnu studovat právo, finance a ekonomii. Pro kariéru v pruské administrativě by to byla dobrá volba vzdělání, ale Karl nesmírně trpěl rozkolem mezi poslušností k otci a tajným studiem svého milovaného předmětu – matematiky. Výsledkem bylo, že Karl propadl u obého a začal studovat matematiku sám – čtením Laplaceovy mechaniky a poté Jacobiho prací o eliptických funkcích, kterým propadl do konce života.  Weierstraß se rozhodl stát matematikem, a tak dokončil svůj poslední semestr na Univerzitě v Bonnu, avšak nepřihlásil se k jediné zkoušce. Jeho otec byl zklamán, že Karl vzdal svá studia, avšak byl přesvědčen rodinným přítelem, předsedou soudního dvora v Paderbornu, aby synovi dovolil studovat Teologickou a Filozofickou Akademii v Münsteru, takže mohl projít nezbytnými zkouškami a stát se učitelem na střední škole. Na Akademii navštěvoval přednášky Gundermanna o eliptických funkcích, který ho povzbudil v matematických studiích.  V dubnu 1841 prošel nezbytnými zkouškami a začal učit na gymnáziu. Asi od roku 1850 začal trpět sérií vážných nemocí, která trvala asi dvanáct let a značně mu ztrpčovala práci. V roce 1854 publikoval "Zur Theorie der Abelschen Functionen", díky čemuž získal místo na univerzitě ve Vratislavi. Publikoval teorii hypereliptických integrálů, což mu vyneslo nabídky mnoha univerzit. Přijal místo profesora na Berlínské univerzitě, sjížděli se za ním studenti z celého světa.  Nesloužilo mu však zdraví. Roku 1861 zkolaboval a trvalo mu rok, než byl opět schopen učit, a poslední roky svého života byl připoután k invalidnímu vozíku. Zemřel na zápal plic.

Přínos matematice.

Definice limity.

Weierstraß zavedl „ε-δ“ definice limity, spojitosti a derivace tak, jak je známe dnes.

Konvergence funkční řady.

Zavedl srovnávací kritérium pro konvergenci funkční řady, podobné srovnávacímu kritériu číselné řady.

Kompaktnost metrického prostoru.

V topologii platí: Metrický prostor je kompaktní, když každá posloupnost má konvergentní podposloupnost.

Karl Theodor Wilhelm Weierstraß (31. října 1815, Ostenfelde – 19. února 1897 Berlín) byl německý matematik, často nazývaný „otec moderní matematické analýzy“. Je po něm pojmenován kráter na Měsíci a také asteroid hlavního pásu (14100) Weierstrass.

Karl Theodor Wilhelm Weierstrass ( ; 31 October 1815 – 19 February 1897) was a German mathematician often cited as the "father of modern analysis". Despite leaving university without a degree, he studied mathematics and trained as a school teacher, eventually teaching mathematics, physics, botany and gymnastics. He later received an honorary doctorate and became professor of mathematics in Berlin.  Weierstrass formalized the definition of the continuity of a function, proved the intermediate value theorem and the Bolzano–Weierstrass theorem, and used the latter to study the properties of continuous functions on closed bounded intervals.


Katedrála Nanebevzetí Panny Marie (Cremona)

Historie.

Původně byla postavena v románském slohu, poté byla restaurována a doplněna gotickými, renesančními a barokními architektonickými prvky. Výstavba začala roku 1107, ale práce byly zastaveny po zemětřesení roku 1117. Práce pokračovaly po roce 1129, a stavba byla pravděpodobně dokončena v letech 1160-1170. Hlavní oltář, zasvěcený městskému patronovi sv. Archelauovi a sv. Ireneriovi, byl vysvěcen roku 1196. Současná fasáda byla pravděpodobně postavena ve 13. až 14. století. V téže době byl přistavěn transept: severní roku 1288 a jižní roku 1348.

Exteriér.

Hlavní fasáda společně s baptisteriem je jedinečnou ukázkou románského evropského umění. Uprostřed je portikus se vstupním prostorem, ke kterému byla roku 1491 přidána renesanční lodžie se třemi výklenky. Ta je překlenuta velkým rozetovým oknem lemovaným dvěma řadami malých "loggette". Portál je pravděpodobně z počátku 12. století Na jedné straně jsou sochy čtyř proroků. Narthex byl vytvořen Campionem v následujícím století: začlenil starší cimbuří na kterém jsou zobrazeny práce během celého roku (z konce 12. století inspirované baptisteriem v Parmě); čtyři sochy na horní lodžii, zobrazující "Madonu s dítětem" a dva biskupy, jsou Toskánská škola (1310). Sloupy narthexu stojí na dvou lvech z veronského mramoru. Na fasádě jsou také dva náhrobky: jeden je Bonina da Campione. Fasáda severního transeptu (konec 13. století) má také narthex a sloupy se lvy. Fasáda jižního transeptu je datována kolem 1342, a je tvořena cihlovou zdí, typickou pro lombardskou gotickou architekturu. Tři apsidy jsou překlenuty lodžiemi s malými sloupky, zdobenými lidskými tvářemi.

Interiér.

Interiér obsahuje významná umělecká díla. Nejstarší jsou fresky "Příběhy Abrahama, Izáka, Jakoba a Josefa" na klenbách transeptu z přelomu 14. a 15. století. Hlavní loď je zdobena freskami od Boccaccia Boccaccina, Giovani Francesca Bemba, Altobella Meloneho a Girolama Romanina. V kryptě je uchovávána urna sv. Marcellina a Petra vytvořená Benedettem Brioscem (1506-1513). Chór je dřevěný, vykládaný platinou (1482-1490), a dobový oltářní kříž, v severním transeptu, je ze stříbra a zlata od Ambrogia Pozziho a Agostina Sacchiho (1478).

Katedrála Nanebevzetí Panny Marie v Cremoně (italsky "Duomo di Cremona") je původně románský chrám v italské Cremoně. Je sídlem cremonského biskupa a hlavním římskokatolickým kostelem města. Je zasvěcena Nanebevzetí panny Marie. Její zvonicí je známá věž Torrazzo, symbol města a nejvyšší historická věž v Itálii. Je k ní připojena další významná historická památka – cremonské baptisterium.

Cremona Cathedral (, "Cattedrale di Santa Maria Assunta"), dedicated to the Assumption of the Blessed Virgin Mary, is a Roman Catholic cathedral in Cremona, Lombardy, northern Italy. It is the seat of the Bishop of Cremona. Its bell tower is the famous Torrazzo, symbol of the city and tallest pre-modern tower in Italy.  Also adjoining is the baptistery, another important medieval monument.


Život.

Robinson byl nejstarší ze 4 dětí Johna Robinsona, učitele na škole v Ludlowě, a jeho ženy Elizy. Do svých 13 let studoval na Horatio Russell Academy v Ludlowě. Po roce, kdy studoval kresbu u Richarda Penwarneho, byl dán do učení ludlowskému knihkupci a tiskaři – Richardu Jonesovi.  Zatím co studoval výtvarné umění začala se vyvíjet jeho kariéra prodejce knih. V roce 1850 pracoval pro knihkupce Benjamina Manda z Bromsgrove, posléze v roce 1851 pro Whittaker & Co se sídlem v Londýně.  Roku 1852 vystavoval v Královské akademii umění olejové malby pod názvem "„On the Teme Near Ludlow“."  Ve stejném roce začal fotografovat. O pět let později se setkal s fotografem Hughem Welchem Diamondem a rozhodl se intenzivněji věnovat tomuto uměleckému směru. V roce 1855 otevřel v Leamingtonských lázních ateliér, v němž prodával portréty. O Diamondovi se později zmiňoval jako o „otci fotografie“.  O 4 roky později se oženil se Seline Grieves, dcerou lékárníka Johna Edwarda Grievese.  Ve věku 34 let, roku 1864, byl Robinson nucen vzdát se svého ateliéru, mimo jiné z důvodu jeho špatného zdravotního stavu, na nějž měly vliv jedovaté fotografické chemikálie. Přestěhoval se do Londýna, kde se věnoval teoretické stránce fotografie, psal vlivné eseje "„Pictorial Effect in Photography, Being Hints on Composition and Chiaroscuro for Photographers“" publikované v roce 1868. V této době se zlepšil i jeho zdravotní stav natolik, že si otevřel nový ateliér v Tunbridge Wells společně s Nelsonem Kingem Cherrillem. V roce 1870 se stal viceprezidentem "Fotografické společnosti".  Společenství s Cherrillem se rozpadlo v roce 1875, Robinson však pokračoval ve svém podnikání až do penze v roce 1888. Následné vnitřní rozepře s "Fotografickou společností" vedly k Robinsonově rezignaci. Ještě téhož roku 1891 se stal členem konkurenční společnosti "Linked Ring", ve které byl aktivní do roku 1900. Také byl členem uměleckého spolku Photographic Convention of the United Kingdom a v roce 1896 byl zvolen jeho prezidentem. Za své celoživotní dílo byl zvolen čestným členem "Královské fotografické společnosti".  Henry Peach Robinson zemřel na začátku roku 1901 a byl pohřben v Tunbridge Wells.

Dílo.

Fotografická tvorba.

Dle svých dopisů byl ovlivněn obrazy J. M. W. Turnera. Byl stoupencem pre-raphaelistů a byl ovlivněn estetickým pohledem Johna Ruskina. Ve své pre-raphaelistické fázi se pokoušel o realizaci momentů časové významnosti ve středověkém prostředí. Ke svým fotografickým kompozicím dělal nejdříve kreslené náčrtky. Podle nich fotografoval postavy, které vystřihoval a lepil na vhodné pozadí. Celek pak znovu fotografoval.  Robinson patřil k průkopníkům a teoretikům piktorialismu – výtvarné fotografie. Jeho první a také nejvíce oblíbená kompozice "„Fading away“" (česky "„Odcházení“") byla populární a zároveň módně morbidní. Zobrazuje umírající dívku obklopenou příbuznými. Jedná se o montáž 5 snímků, kterou se autor snažil co nejvíce přiblížit malířskému obrazu. Realisticky působící scéna, umocněná fotografickou technikou, byla velmi dojímavá v souladu s autorovým záměrem. U diváků, kteří v ní nepoznali fikci, vyvolávala pohoršení.  Koncem osmdesátých let Robinson od fotomontáže upustil. Uchyloval se k ní pouze tehdy, pokud záměr nebylo možné realizovat jediným snímkem.

Publikace.

Robinson byl autorem řady textů, v nichž propagoval fotografii jako uměleckou formu, přičemž na konci 19. století byly jeho knihy široce využívaným fotografickým referenčním materiálem.

Odkazy.

Literatura.

Ten pak čerpal z knihy Ellen Handy, "Robinson, Henry Peach (1830–1901)", "Oxford Dictionary of National Biography", Oxford University Press, 2004

Henry Peach Robinson (9. července 1830, Ludlow, Shropshire - 21. února 1901, Turnbridge Wells, Kent) byl anglický piktorialistický fotograf známý svými kombinovanými tisky – spojováním četných negativů do jednotlivých obrazů, předchůdce fotomontáže. Důrazně se zapojoval do současných debat ve fotografickém tisku a především o legitimitě "umělecké fotografie", zejména o spojení více samostnatných obrazů do jednoho velkého celku.

Henry Peach Robinson (9 July 1830, Ludlow, Shropshire – 21 February 1901, Royal Tunbridge Wells, Kent) was an English pictorialist photographer best known for his pioneering combination printing - joining multiple negatives or prints to form a single image; an early example of photomontage. He joined vigorously in contemporary debates in the photographic press and associations about the legitimacy of 'art photography' and in particular the combining of separate images into one.


Historie.

Váleční fotografové Robert Capa, David "Chim" Seymour, Henri Cartier-Bresson, William Vandivert a George Rodger založili agenturu Magnum Photos 27. dubna roku 1947, jako reakci na druhou světovou válku, ze které dodávala reportážní fotografie. Magnum je jedna z prvních fotografických kooperací, kterou vlastní a administruují výhradně její členové. Zaměstnanci poskytují podporu pro fotografy, kterým náleží veškerá autorská práva.  Společnost Magnum přišla v květnu 1954 o dva významné členy. Werner Bischof zemřel ve svých osmatřiceti letech dne 16. května při autonehodě v Andách, když se při sjezdu horské silnice spolu s geologem Ali de Szepessym a řidičem zřítili do propasti. Robert Capa zahynul o devět dní později v Indočíně při dokumentování ústupu francouzských vojsk a šlápl na minu.  Prvním Holanďanem, který se stal členem Magnum byl v roce 1950 Krijn Taconis.  V roce 2013 byli do spolku Magnum Photos přijati dva plnohodnotní členové, jmenovitě Olivia Arthur a Peter Van Agtmael, kteří byli nominováni od roku 2008 a Michael Christopher Brown byl nominován.

Organizace.

Agentura Magnum zahrnuje fotožurnalisty z celého světa a zachytila mnoho historických momentů 20. století. Archiv agentury obsahuje snímky zobrazující rodinný život, drogy, religionistiku, válku, chudobu, kriminalitu, hladomor, politiku i celebrity.  Ke členství v agentuře Magnum vedou tři kroky. Nominace na členství, přidružený člen a po dalších přibližně třech letech plnohodnotný člen. Každý krok schvaluje porota ze stávajících členů agentury. Ke schválení prvních dvou kroků stačí 50 procent hlasů, k plnohodnotnému členu je potřeba již 70 procent hlasů.  Magnum žije z příjmů svých členů, které získají na zakázkách.

Magnum Photos je mezinárodní fotografická agentura složená z fotografických členů, jejíž kanceláře jsou ve městech New York, Paříž, Londýn a Tokio. Spoluzakladatel Henri Cartier-Bresson prohlásil:

Magnum Photos is an international photographic cooperative owned by its photographer-members, with offices in New York City, Paris, London and Tokyo.


Původ.

Zmínky o plemeni jsou již 1500 let staré, zdokumentováno je posledních 600 let, ale odhaduje se, že toto plemeno je mnohem starší. Rozšířeni jsou hlavně v pásmu Předkavkazska a Zakavkazska, území, rozprostírajícím se na sever od kavkazského hřebene až ke Kumsko-manyčské sníženině mezi Černým a Kaspickým mořem, a dále až ke hranicím Íránu a Turecka. Znám je i v Pákistánu a severní Indii. Velká obliba jeho chovu je v USA vzhledem k velkému tamnímu množství ruských emigrantů. To s sebou nese z pohledu čistokrevnosti mnoho vzhledových přechodů se středoasijským pasteveckým psem. V těchto nevlídných oblastech chrání tento pes stáda ovcí před medvědy, tygry, vlky a jinými šelmami, ale také objekty, zahrady a usedlosti před zloději. Soužití více psů kavkazského pasteveckého psa je matriarchálního charakteru.  V zemích původu, na území bývalého Sovětského svazu, je dodnes využíván ke strážní službě ať už armádních či policejních objektů, zejména je negativně znám z ostrahy věznic a v rámci tzv. východního bloku z ostrahy Berlínské zdi. V dnešní době je znám svou strážní službou na hranici Ruska a Číny, kde není žádná pevná překážka signalizující hranici zemí. V otevřeném prostoru je mezi strážními stanovisky vysílána smečka cca 5 psů (samců), kterou řídí a usměrňuje jeden psovod vedoucí na vodícím laně jednu fenu. Psi jdou přirozeně za fenou a v ochranitelském pudu jsou velmi výkonní v obranářském režimu. Toto plemeno je pochopitelně u těchto restriktivních složek podrobeno rozsáhlému výcviku, jehož kow-how není v Čechách znám, neboť jsou v Rusku, jak je vidět ve zprávách v TV, využíváni též na stopování, tedy čichání v jakémsi "loveckém pudu", i k záchranářské službě, která je pro vzpomeňme bratrance plemene Bernardýna jeho původně primárním zaměřením. Je též využíván jako silný a vytrvalý horský tažný pes (nehledě na jeho obranářskou úlohu proti dravým šelmám).

Popis.

Kavkazští pastevečtí psi jsou středně velcí až velmi velcí, robustní a svalnatí psi. Mají různou barvu, většinou černošedou nebo rezavou, někdy i slámově žlutou i bílou. Jejich srst je hrubá, podobná srsti medvědí. V zimě se podobají vzhledem i vzrůstem medvědům. Podle srsti rozlišujeme plemena dlouhosrstá, krátkosrstá a je i mnoho přechodných typů, kdy například chybí hříva nebo huňatý ocas. V zimě psu naroste velmi hustá hříva (i krátkosrstému, s pokrytím těla podobně jako u lva) dlouhá cca 15 cm.  V zemi původu, tedy země bývalého Sovětského svazu, se dosud provádí razantní restriktivní selekce štěňat. Mezi vylučující vady patří v opozitu ke kulturním plemenům zejména bázlivost, důvěřivost, nedostatečná razance, malá velikost atd. Tato selekce se dosud provádí v Rusku u strážních oddílů pod hlavičkou armády, policie, vězeňské služby, ostrahy hranic atd. Jako reprezentanty plemene je pak možno vidět na výstavách či soutěžích obran v Rusku jedince přesahující kohoutkovou výšku 90 cm a váhu 100 kg.  Toto plemeno patří ke skupině podléhající v některých zemích společenské regulaci (v ČR zatím ne) – tzn., že pro jeho chov je nutno splnit společností dané podmínky (něco jako zbrojní pas na psa). Např v Rusku platí v tomto ohledu několik restriktivních kritérií jako: "Povinný výcvik psa. Každý majitel musí získat certifikát odbornosti –podmínkou je absolvování odborného kynologického kurzu v rozsahu 300 hodin, což odpovídá 2 semestrům na vysoké škole. Jen držitelé certifikátu smějí se psem na veřejná prostranství. Celá chovatelova rodina musí mít základní zkoušku odbornosti. Součástí zkoušky odbornosti je silový test. Na veřejná prostranství jen s náhubkem a na vodítku."  V České republice se chovají od osmdesátých let, kdy byli první jedinci dovezeni z Německa (NDR), následně ze země původu.  Chov se řídí oficiálně platným standardem FCI.

Použití.

Kavkazští pastevečtí psi jsou odolní psi přírodního plemene, kteří snesou drsné povětrnostní podmínky. Jelikož jsou od přírody vybaveni velmi hustou a dlouhou srstí, dobře snášejí zimní podmínky při teplotách i pod - 40 °C. Nemají rádi uzavřené prostory, je však namístě pořídit kotec pro případné umístění při příchodu návštěvy. Většinou obývá zahradu, pod přístřešek jde teprve po promočení při velmi silném dešti. Jako závětří mu stačí keř, sníh miluje.  Velmi důležitá je socializace štěněte, začlenění do rodiny s trvalým kontaktem. Nejlépe mu svědčí být na zahradě, ale nic nebrání jeho umístění v bytě, pokud bude moci chodit několikrát denně na procházky do přírody, což s sebou nese jistá úskalí. Toto plemeno je primárně hlídač a obranář. Hlídá neustále a pořád, Příkazy psovoda i vše ostatní jsou pro něj sekundární. Není schopen klasického služebního výcviku jako stopování či vyšší poslušnosti, avšak k obraně ho není třeba klasicky cvičit. Přes den není moc aktivní, šetří energii na případný zásah, s příchodem večerního šera a v noci jeho aktivita výrazně narůstá. Jako obranář zasahuje až v situaci, kterou dle jeho vyhodnocení není jeho psovod sám schopen zvládnout, případně při narušení jeho prostoru v pánově nepřítomnosti. Na cvičný rukáv moc nereaguje, ale při zásahu na figuranta s oblekem na kousání do celého těla je velmi aktivní. Výcvik tohoto molossoidního plemene je odlišný od klasických kulturních plemen. Provádí se při nácviku obran – zaktivování taháním za kožich s pokud možno následným zákusem do peška či obleku na kousání do celého těla, do rukávu z důvodů velikosti psa a možného zranění figuranta raději ne.  Velmi důležitý je výcvik poslušnosti a následně obran pod dohledem zkušeného cvičitele a figuranta. Nikoliv aby se naučil bojovat, což je mu přirozené, ale aby v rámci socializace poznal různé situace a naučil se spolupracovat se svým psovodem a věděl, kdy zasáhnout, resp. nezasáhnout.  Mimořádná ostrost, kousavost a nedůvěra k cizím je u něj zrovna tak přirozená jako oddanost svému pánovi. Jeho instinkt chránit je hluboce zakořeněný a bude zaktivován pokaždé, kdy bude jakkoliv narušen jeho prostor či budou ohroženi lidští členové domácností včetně dětí a hospodářských zvířat.

Možná záměna.

Šarplaninský pastevecký pes je přes téměř identického vzhledu, avšak o poznání menší. Stejně velký středoasijský pastevecký pes mívá kratší srst a obvykle se mu kupíruje ocas.

Kavkazský pastevecký pes, též kavkazský ovčák nebo zkráceně kavkazan) je psí plemeno, původně určené k obraně a hlídaní dobytka. Jde o obtížné plemeno vhodné jen pro velmi zkušeného chovatele. Nepatří do rukou začátečníkovi, psychicky labilnímu člověku nebo jedinci se slabou fyzickou dispozicí. Toto plemeno patří ke skupině podléhající v některých zemích společenské regulaci (v ČR zatím ne) tzn. že pro jeho chov je nutno splnit společností dané podmínky (zbrojní pas na psa). Dle zahraničních webových serverů, kde je hodnocena kategorie "Watching/Guarding", tedy "Sledování/Aktivní" bojová obrana, je jako jediné plemeno ze všech hodnocen plným počtem bodů v obou kategoriích při hodnotící škále 15 bodů. Např. pro srovnání nejznámější hlídací pes v ČR - NO, tedy Německý ovčák, dosahuje hodnocení v 1. kategorii menšího a ve druhé méně než polovinu.

The Caucasian Shepherd Dog (; ; ) is a large livestock guardian dog breed from the Caucasus Mountains, commonly bred in the mountainous regions of Transcaucasia, especially in Georgia.


Království Horního Egypta.

Vznik.

Potřeba spolupráce při každoroční snaze, co nejlépe využít nilské záplavy pro zúrodnění a zavlažování polí, vedla ke vzniku kmenových svazů z nichž později vzniklo království Horního Egypta a království Dolního Egypta.  Království Horního Egypta v hieroglyfech: S1-M23:X1-G14

Hlavní město.

Historické hlavní město Nechen (řecky Hierakonpolis) se nacházelo na západním břehu Nilu a bylo centrem kultu starobylého sokolího boha Necheneje, který byl později ztotožněn se sokolím bohem Horem.  Při vykopávkách v letech 1897 až 1899 zde J.E. Quibell a F. W. Green nalezli v chrámu ve skrýši (tzv. hlavním depozitu) kamenné nádoby, sošky, Narmerovu paletu, Narmerovu palici a palici krále Štíra. Archeologové se domnívají, že většina těchto předmětů pochází z předdynastického období a později byla shromážděna a umístěna ve skrýši.  Druhou část hlavního města tvořilo předměstí Necheb, nacházející se na východním břehu Nilu. Dnes je toto místo nazýváno el-Káb a ochranným božstvem tohoto předměstí byla supí bohyně Nechbeta. Bylo to ochranné božstvo celého Horního Egypta a hrálo významnou roli při náboženských slavnostech.

Znaky panovníka a země.

Panovník Horního Egypta nosil bílou korunu. Hieroglyfickými znaky pro království Horního Egypta země byla panovníkova bílá koruna, znázornění supí bohyně Nechbet, ostřice a lotosový květ.

Sjednocení Horního a Dolního Egypta.

Území Dolního a Horního Egypta sjednotil král Meni (ztotožňovaný někdy s Narmerem nebo Hor-Aha).  Za jeho panování byl hlavním městem hornoegyptský Cinew (řecký název je Thinis/Meni založil také město Inebew-hedž (staroegyptsky Bílé zdi), které bylo později přejmenováno na Mennofer podle názvu blízké pyramidy faraona Pjopeje I., jejíž název byl Men nefer Pepi ("„Pepiho krása trvá“"). Řecky se toto město nazývá Memfis.  Panovník po sjednocení nosil sjednocenou korunu Horního a Dolního Egypta.

Horní Egypt je území v okolí řeky Nil od nilské delty až po Gebel el-Silsilu. V období před rokem 3000 př. n. l. bylo samostatným královstvím. Toto území bylo též nazýváno Bílá země.

Upper Egypt ( "", shortened to , , ) is the strip of land on both sides of the Nile that extends between Nubia and downriver (northwards) to Lower Egypt. It is the southernmost portion of Egypt.


Historie.

První křesťanský kostel na tomto místě u hradeb města "Avaricum" vznikl již ve 3. století a po několika přestavbách dal arcibiskup Gauzlin, bratr krále Roberta II. v polovině 11. století postavit románskou katedrálu menších rozměrů. Roku 1195 věnoval arcibiskup Henri de Sully kapitule velkou sumu peněz a z toho se usuzuje na zahájení stavby. Roku 1214 byla postavena východní polovina katedrály a po přestávce byla v letech 1225-1255 dokončena hrubá stavba. Západní průčelí bylo až do výše střechy hotovo kolem 1270, práce na věžích se vlekly a roku 1313 bylo třeba podepřít jižní věž, na níž také nejsou zvony. Roku 1324 byla katedrála vysvěcena a dostala i astronomický orloj, nejstarší ve Francii.  Roku 1506 se zhroutila severní věž a byla opravena až 1542. Roku 1562 dobyli Bourges Hugenoti a plastiky i zařízení těžce poškodili. Za Francouzské revoluce bylo zařízení zničeno a rozkradeno a roku 1793 byla katedrála proměněna na „Chrám Jednoty“. V 19. století byla katedrála opravena a znovu v letech 2008-2013.

Popis.

Plán katedrály je velmi originální a vzhledem k poměrně krátké době stavby je kostel neobvykle homogenní. Neznámý architekt se snad inspiroval stavbou katedrály Notre-Dame v Paříži, později se od ní však výrazně odchýlil. Pětilodní stavba předně nemá příčnou loď, což ještě zdůrazňuje její délku – 125 m. Výška lodí je odstupňovaná, 37,15 m v hlavní lodi a 21,30 a 9,50 m u bočních lodí. Všechna tři patra mají okna, takže vnitřek je neobvykle světlý. Zvenčí má katedrála složitý systém poměrně subtilních opěráků a pod kněžištěm katedrály je „dolní kostel“, nepřesně nazývaný krypta. Vznikl proto, že gotická stavba přesahovala římské hradby města a zasahovala do někdejšího příkopu, takže výškový rozdíl několika metrů bylo třeba překonat. V dolním kostele byl pohřben Jan z Berry (+ 1416), cenné sochy na náhrobku však hugenoti silně poškodili. Vchod je ze severní boční lodi a podzemní kostel má délku 18 metrů a šířku 6,8 metrů.  Vniřek působí monumentálně jednotným dojmem, lodi jsou zaklenuty šestidílnými klenbami se žebry, takže sloupy hlavní lodi jsou střídavě silnější a slabší, jak to odpovídá jejich zatížení. Ze zařízení vyniká orloj z roku 1424, který postavil André Cassart a navrhl Jean Fusoris. Zvlášť cenný je velmi početný soubor vitráží, které přežily všechny katastrofy. Vitráže v ochozu jsou ze 13. století, v kaplích patrně z 15. až 16. století. Velké mechanické varhany jsou moderní, stejně jako většina zvonů.

Katedrála sv. Štěpána v Bourges je francouzská gotická katedrála se dvěma věžemi v průčelí a bohatou plastickou výzdobou, postavená v letech 1195-1270. S téměř současnou katedrálou v Chartres představuje začátek vrcholné gotiky. Originální pětilodní stavba bez příčné lodi, s kryptou a jedinečným souborem vitráží ze 13.-15. století stojí v jihovýchodní části historického města a je od roku 1992 zapsána na Seznamu světového dědictví UNESCO.

Bourges Cathedral (French: "Cathédrale Saint-Étienne de Bourges") is a Roman Catholic church located in Bourges, France. The cathedral is dedicated to Saint Stephen and is the seat of the Archbishop of Bourges. It is in the Gothic and Romanesque architectural styles.