Rozšíření.

Rostlina je původní téměř v celé Evropě a dále přes oblast Kavkazu, západní Sibiř, Střední Asii, Čínu a Mongolsko až do Koreje a Japonska. Druhotně byla zavlečena do Severní Ameriky, Austrálie i na Nový Zéland. V České republice roste hojně, od nížin až do vysokých poloh.

Ekologie.

Vyskytuje se v rozmanitém, většinou vlhkém až mokrém prostředí luk, pastvin, na lesních světlinách a pasekách, po okrajích lesů a křovin, na březích potoků a rybníků, po okrajích mokřadů a rašelinišť, stejně jako na rumištích i občas zamokřených náspech. Prospívá na půdách písčitých až jílovitých, snese i místa krátkodobě suchá, stejně jako plně osvětlená i v polostínu. Je středně náročná na zásobení půdy živinami.  Tento po několik let vytrvalý hemikryptofyt vytváří za příznivých podmínek porost podzemních výběžků a nadzemních olistěných lodyh o ploše několika čtverečních metrů. Z jara se vyvíjí poměrně pomalu a patří spíše k letním rostlinám, kvést začíná teprve od června a prvé plody dozrávají v druhé polovině srpna. Rostliny mají dobrou konkurenční schopnost, zaplňují horní patro porostu. Vyskytují se u nich na kořenových hlízkách bakterie, které jsou schopné vázat vzdušný dusík a obohacovat jím půdu.

Popis.

Vytrvalá bylina s vystoupavými nebo popínavými lodyhami dlouhými až 150 cm. Vyrůstají z plazivého oddenku široce rozrostlého do stran v hloubce asi 15 cm. Hlavní kořen, na jehož odbočných kořenech bývají drobné, prstnatě dělené hlízky, vrůstá do hloubky až 40 cm. Lodyhy jsou hranaté, chudě větvené, poměrně tenké a chabé, někdy krátce chlupaté, u báze občas hnědé až černé a jsou řídce porostlé listy s drobnými, kopinatými palisty. Listy jsou sudozpeřené, složené ze čtyř až osmi párů krátce řapíčkatých, eliptických či podlouhlých lístků, velkých 3 až 30 ×1 až 6 mm s nápadnou špičkou. Vřeteno původně lichozpeřeného listu je na vrcholu zakončeno lístkem přeměněným v rozvětvený úponek, jimž obtáčejí sousední rostliny a přidržují se při růstu.  Na jedné lodyze zpravidla vyrůstá, na stopce 5 až 10 cm dlouhé, více bohatých, hroznovitých květenství. Jednostranný, válcovitý nebo vejčitý hrozen, obvykle stejně dlouhý nebo delší než podpůrný list, bývá tvořen 20 až 40 modrofialovými, krátce stopkatými, šikmo svěšenými, nevonnými, oboupohlavnými květy. Mají zvonkovitý kalich asi 4 mm dlouhý, zelený nebo namodralý, do poloviny členěný v trojúhelníkovité cípy kratší nebo stejně dlouhé jako kališní trubka. Modrofialová, velmi vzácně bílá koruna o velikosti 1 cm má vejčitou pavézu o stejné délce jako její nehet, křídla a člunek jsou kratší. V semeníku bývá pět až sedm vajíček. Květy rostlin pocházejících z teplejších míst jsou světlejší než z chladnějších. Obsahují hodně nektaru a jsou opylovány hlavně čmeláky a včelami.  Existují tři karyotypy vikve ptačí, diploidní 2n = 14, triploidní 2n = 21 a tetraploidní 2n = 28, které se morfologicky nedají spolehlivě odlišit.  Plod je podlouhlý až čárkovitý, lysý, pukavý lusk, asi 20 × 5 mm velký s tupým zobánkem, z květenství se obvykle vyvinou jen dva až pět. Lusk obsahuje čtyři až deset kulovitých až vejčitých, hladkých, matných semen 3 mm velkých, nejčastěji tmavě hnědých, jednobarevných nebo černě skvrnitých s velkým pupkem. Semena obsahující tuky, bílkoviny a polysacharidy, pro lidi jsou považována za nejedlá. Přibližně ve 40 % mají tvrdé, nepropustné osemení, jsou tzv. fyzicky dormantní, jejich klíčení závisí nejen na teplotě a vlhkosti, ale i na abrazi horní vrstvy semen půdními částicemi.

Možnost záměny.

Vikvi ptačí je vzhledem částečně podobná vikev tenkolistá odlišující se velmi úzkými lístky a květy s člunkem světlejším než pavéza. Vzhledově blízká je i vikev horská, lišící se tuhou přímou lodyhou, květenstvím kratším než podpůrný listy a tmavě fialovými, vonnými květy. Částečně podobná je i vikev chlupatá, která je zase celá pokrytá chlupy.

Význam.

Není považována za kulturní rostlinu, vědomě se nepěstuje a jako plevel se na orné půdě téměř neobjevuje. Při výskytu na kosené louce zvyšuje krmnou hodnotu zelené píce i sena, obsahuje hodně dusíkatých látek a je dobře stravitelná; po případné první seči obrůstá středně, po druhé již minimálně. Pastvu a sešlapávání nesnáší, dochází k polámaní křehkých lodyh. Je to významná medonosná rostlina, při kvetení ji hojně navštěvují včely i motýli. Semena jsou oblíbenou potravou ptáků. Vikev ptačí je živnou rostlinou larev některých motýlů, např.: běláska hrachorového ("Leptidea sinapis"), běláska lučního ("Leptidea juvernica"), modráska ušlechtilého ("Polyommatus amandus"), ostruháčka ostružinového ("Callophrys rubi") a žluťáska čičorečkového ("Colias hyale").

Vikev ptačí ("Vicia cracca") je víceletá bylina řazená mezi výběžkaté jeteloviny. Je to velmi rozšířený druh rodu vikev a v přírodě České republiky je původní. Není považována za kulturní rostlinu a vědomě se nepěstuje. Je jedním z nejproměnlivějších druhů vikve a při přesném taxonomickém určení vznikají nejasnosti; je popsáno velké množství variet lišících se velikostí lístků, ochlupením, květenstvím, sytostí barev květů, jejich počtem a velkostí, jakož i celkovou mohutností rostliny.

Vicia cracca (tufted vetch, cow vetch, bird vetch, blue vetch, boreal vetch), is a species of vetch native to Europe and Asia. It occurs on other continents as an introduced species, including North America, where it is a common weed. It often occurs in disturbed habitats, including old fields and roadside ditches.


Život.

Joseph Pilates se narodil roku 1883 v Německu. Jako malý chlapec trpěl chronickým astmatem, rachitidou a dalšími chorobami. Právě tyto nemoci byly tím, co ho hnalo k tomu, aby pracoval na svém těle a kondici. Nechtěl být těmito nemocemi poražen. Proto se věnoval gymnastice, šermu, boxu, plavání, potápění a lyžování. Výsledkem bylo, že Pilates měl už ve 14 letech vypracované tělo. On ale dále poznával nové sporty jako je jóga a Tchaj-ťi, které zároveň studoval. Obdivoval především koncentraci při cvičení a úlohu dechu, která byla velmi důležitá. Díky všem informacím, které postupně získával, vymýšlel nové cviky a pohyby, které byly založené především na důsledné kontrole těla. Později v roce 1912 se přestěhoval do Anglie. Ze začátku si tady vydělával díky různým činnostem – byl boxerem, vystupoval v cirkuse a také učil detektivy sebeobraně. Za 1. světové války byl převelen do vojenského tábora v Lancasteru a poté i na ostrov Man. Tady pracoval jako ošetřovatel a učil ostatní lékaře tělesné zdatnosti. Do povědomí lidí se dostal především díky tomu, že žádný z jeho pacientů neumřel na chřipkovou epidemii, která v té době zabila tisíce lidí. Po válce se krátce vrátil do Německa, ale již v roce 1925 se přesunul do Ameriky, konkrétně do New Yorku. Při plavbě na lodi navíc potkal svou budoucí manželku Claru. S ní pak později v New Yorku založil studio, ve kterém vyučovali právě jeho metodu, které říkal "Contrology". Tato metoda se zaměřovala na ovládání svalů myslí. Cviky byly orientované na posturální svaly, které pomáhají držet tělo vyvážené a také poskytují podporu páteři.  Joseph Hubertus Pilates zemřel v New Yorku v roce 1967 ve věku 83 let.

Knihy.

Joseph Pilates během svého života publikoval celkem 2 knihy. První z nich se jmenovala "Tvé zdraví: Nápravný systém cvičení - revoluce na celém poli tělesné výchovy" (anglicky A Corrective System of Exercising That Revolutionizes the Entire Field of Physical Education) a byla vydána v roce 1934. Jeho druhá kniha vyšla v roce 1945, tedy o celých 11 let později. Její název byl "Návrat k životu díky kontrologii" (anglicky Return to Life through Contrology). Vhodné je také zmínit, že za svůj život získal celkem 26 patentů na stroje, které používal při cvičení.

Joseph Pilates a jeho následovníci.

Za jeho přímé následovníky jsou považováni: Lolita San Miguel, Eve Gentry, Kathy Grant, Bob Seed, Ron Fletcher, Carola Trier, Romana Kryzanowska.

Citáty.

Mnoho citátů, které pronesl Joseph Pilates, není v České republice známo, nejsou tedy ani přeložené. Většina uvedených citátů je tedy v angličtině, aby nedošlo ke komolení významu.  ""Musím mít pravdu - nikdy jsem nepotřeboval aspirin, nikdy jsem se nezranil. Celá země, všichni na světě by měli cvičit mojí metodu. Byli by spokojenější."" "„Po deseti lekcích se budete lépe cítit, po dvaceti lekcích budete lépe vypadat, po třiceti lekcích budete mít nové tělo.“" "„Physical fitness is the first requisite of happiness. Our interpretation of physical fitness is the attainment and maintenance of a uniformly developer body with a sound mind fully capable of naturally, easily, and satisfactorily performing our many and varied daily tasks with spontaneous zest and pleasure.“" "„The acquirement and enjoyment of physical well-being, mental calm and spiritual peace are priceless to their possessors if there be any such fortunate living among us today.“" "„If your spine is inflexibly stiff at 30, you are old. If it is completely flexible at 60, you are young.“" "„Ideally, our muscles should obey our will. Reasonably, our will should not be dominated by the reflex actions of our muscles.“"

Joseph Hubertus Pilates (9. prosince 1883 Mönchengladbach – 9. října 1967 New York) je považován za zakladatele cvičení, které se podle něj také jmenuje "pilates". Díky dobrým znalostem anatomie a různých druhů sportů vymyslel cviky, které pomohly a stále pomáhají mnoha lidem. Díky těmto cvikům je možné nejen hubnout, ale hlavně zpevňovat celé tělo.

Joseph Hubertus Pilates (9 December 1883 – 9 October 1967) was a German physical trainer, and notable for having invented and promoted the Pilates method of physical fitness.


Studium.

Negroponte si uvědomal svůj dar, jež dostal od školních institutů, které navštěvoval. Dostalo se mu totiž toho nejlepšího vzdělání, navštěvoval Choate Rosemary Hall, Exeter, Yale a MIT. Na Massachusettském technologickém institutu začal studovat architekturu se zaměřením na počítačem podporovaný design; v roce 1966 zde získal magisterský titul a pokračoval v postgraduálním studiu. Negroponte tvrdil, že počítače dokonale spojují dvě hlavní oblasti zájmů, tedy umění a vědu.

Profesní kariéra.

Časopis WIRED.

V roce 1992 se Negroponte podílel na vzniku známého amerického časopisu "Wired". Po několik let pak do časopisu přispíval, stejně jako Bruce Sterling, Marshall McLuhan, William Gibson, atd. Své sloupky, jejichž častým tématem bylo ""Move bits, not atoms"", v roce 1995 rozpracoval a vznikla tak kniha "Being Digital". V knize Negroponte popisuje digitální technologie a jejich možnou budoucnost. Analyzuje výhody a nevýhody různých technologií a snaží se předpovídat, jakou cestou se bude vývoj technologií ubírat. Jeho víra v technologii, v digitalizace a jeho vize, že digitální technologie budou pozitivně ovlivňovat budoucí životy všech lidí (ať už jde o noviny, zábavu nebo sex), jej řadí mezi techno-optimisty.

MIT a MediaLab.

Nicholas Negroponte je spoluzakladatelem a čestným ředitelem Mediální laboratoře (Media Laboratory) při Massachusettském technologickém institutu v americké Cambridge. Laboratoř je určena k řešení problémů v oblastech digitálního videa a multimédií. Studenti a zaměstnanci zde mají připravené zázemí, pro práci s technologiemi (elektrotechnika, informatika) i pro práci v oblasti sociologie nebo hudby.  Po absolvování MIT byl Negroponte průkopníkem na poli "computer-aided" designu, tedy v oblasti, ve které jsou vytvářeny softwarové nástroje, např. pro architekty nebo designéry. V roce 1968 také založil Architecture Machine Group na MIT. Tato prakticky i teoreticky zaměřená skupina byla odpovědná za mnoho radikálně nových přístupů k vzájemnému propojení člověka a počítače.

OLPC (One Laptop Per Child).

O svém vzdělání mluví Nicolas Negroponte jako o velkém štěstí. Děkuje rodičům, že mohl studovat a že mohl cestovat a poznávat svět. Možná díky jeho vzdělanosti mu nebylo lhostejné, co se děje za hranicemi jeho země a jak (ne)funguje vzdělávací systém v zemích třetího světa. „"Je klidně možné, že v naší společnosti je jen velmi málo dětí neschopných učení, zato hodně míst a prostředí, kde je učení nemožné. Počítače tuto situaci mění – tím, že nám umožňují oslovit děti, jimž vyhovují nejrůznější způsoby studia a poznávání".“  Tak vznikl projekt One Laptop Per Child. Jde o nevýdělečnou iniciativu, která distribuuje laptopy do zemí třetího světa. Nicolas Negroponte dokonce v roce 2005 opustil kvůli pozici předsedy v projektu OLPC svoje dosavadní místo ředitele Media Labu na MIT. Důležité je, že OLPC není počítačový projekt, ale jde o projekt vzdělávací, který se řídí pěti základními principy:

Nicholas Negroponte (* 1. prosince 1943, Spojené státy americké) je řecko-americký architekt. Dostalo se mu toho nejlepšího vzdělání. Architekturu studoval na Massachusettském technologickém institutu. Je zakladatelem a emeritním předsedou MediaLabu a také založil asociaci OLPC (One Laptop Per Child).

Nicholas Negroponte (born December 1, 1943) is a Greek American architect. He is the founder and chairman Emeritus of Massachusetts Institute of Technology's Media Lab, and also founded the One Laptop per Child Association (OLPC). Negroponte is the author of the 1995 bestseller ‘Being Digital’ translated into more than forty languages.


Život.

V letech 1924 až 1927 se vyučil jako stříbrník na Uměleckoprůmyslové škole v Curychu. Už roku 1925 byl jako sedmnáctiletý pozván na Mezinárodní výstavu moderního výtvarného umění v Paříži, kde na něj silně zapůsobila díla Le Corbusiera nebo K. S. Melnikova. 1927/1928 studoval na Bauhausu v Dessau, kde tehdy působili například Albers, Kandinskij, Klee a Moholy-Nagy.  Od roku 1929 působil jako architekt, od roku 1932 také jako malíř, grafik a designér. Roku 1931 se oženil a s hudebnicí B. Spoerri měl syna Jakoba. Byl členem různých uměleckých skupin a roku 1936 definoval cíle „konkrétního umění“, jehož se stal představitelem. Po nástupu nacismu v Německu pomáhal ohroženým antifašistům k útěku a brzy v 50. letech se angažoval v ochraně životního prostředí. V roce 1944/1945 začal učit na uměleckoprůmyslové škole v Curychu a spřátelil se také s F. Kupkou. Od roku 1951 spoluzakládal Vysokou školu designu v Ulmu, navrhl její budovu a v letech 1953 až 1956 byl jejím prvním rektorem. 1957 se vrátil do Curychu a v letech 1967 až 1974 působil na Vysoké škole výtvarných umění v Hamburku. V letech 1955, 1959 a 1964 se zúčastnil výstavy Documenta v Kasselu.  V letech 1961-1968 byl nestranickým členem zastupitelstva města Curychu a v letech 1967-1971 poslancem Švýcarské národní rady. Od roku 1974 žil s historičkou umění A. Thomasovou, s níž spolupracoval a s níž se po smrti své ženy roku 1991 oženil. Zemřel na berlínském letišti.

Dílo.

Nejznámější plastiky Maxe Billa jsou masivní geometrické objekty z náročných materiálů (leštěná žula, leštěný kov), technicky dokonale provedené a komponované do architektur a veřejných prostranství. Řada z nich byla představena na souborné výstavě v Praze v květnu 1987. Působivé jsou i jeho štíhlé obelisky, kovové nebo betonové a pestře pomalované.  Z jeho designů se proslavila tzv. „ulmská stolička“ pro rozmanité použití, která se stále vyrábí, nebo střízlivé, technicky čisté hodinové ciferníky.

Ocenění a vyznamenání.

Jsou po něm pojmenována náměstí v rodném Moosseedorfu a v Oerlikonu u Curychu.

Max Bill (22. prosince 1908, Winterthur – 9. prosince 1994, Berlín) byl švýcarský architekt, sochař a designér, představitel Curyšské školy konkrétního umění.

Max Bill (22 December 1908 – 9 December 1994) was a Swiss architect, artist, painter, typeface designer, industrial designer and graphic designer.


Biografie.

Tento významný současný performer se narodil 19. června roku 1946. Stelarc, vlastním jménem Stelios Arcadiou, své umělecké jméno používá od roku 1972, kdy byl současně oceněn australskou dobročinnou organizací The Myer Foundation. V Austrálii studoval umění a technologie na Melbourne University. Počátky jeho aktivního uměleckého působení jsou spojeny s 60. léty, kdy se snaží o realizaci nejrůznějších technologií, které by umožnily zdokonalení lidské bytosti. Co se týče jeho působení od 90. let až do současnosti, v roce 1995 Stelarc obdržel stipendium od Visual Arts/Craft Board, The Australia Council na 3 roky, v roce 2004 dvouleté stipendium společnosti New media arts. Rok 1997 je významný jeho jmenováním na čestného profesora Umění a Robotiky na univerzitě Carnegie Mellon. Absolventem práv na univerzitě Monach se stává o tři roky později. V dnešní době působí například jako výzkumný pracovník a hostující umělec na Marcs Lab University v západní Sydney, dále je také předsedou v Performance Art, School of Arts, Brunel University, Uxbridge. Momentálně tento performer současnosti ovšem vystupuje jako ztělesnění své stránky Second Life.

Projekty Stelarca.

Third Hand.

„Third Hand“ („Třetí ruka“) byla vyvíjena v letech 1976–1981 na území Japonska. Tato unikátní performance je technologickou napodobeninou lidské ruky, která je ovšem připojena přímo na umělcovo tělo, tedy konkrétně jeho paži a dotváří tedy celek jeho tělu. Mechanická ruka je ovládaná pomocí elektrod, které jsou připojeny na různých částech jeho těla. V situaci, kdy dojde k aktivaci svalové hmoty v oblasti, kde jsou připojeny elektrody, umožní se spuštění elektronického signálu, který spustí celý projekt třetí ruky. Aktivace jednotlivých svalů dále způsobují konkrétní pohyby mechanické ruky, které nutně nevyžadují umělcovo soustředění na jednotlivé pohyby. K nejvýznamnější performanci tohoto projektu patří psaní slov „Evolution” a „Decadence” současně oběma rukama.

Muscule Machine.

Během let 2002–2003 přichází Stelarc s projektem „Muscule Machine“, v českém překladu svalový stroj. Konkrétně se jedná o šestinohého kráčejícího robota, který má v průměru pět metrů. Tento hybridní systém člověka a stroje, pneumaticky poháněný pomocí kapalino-svalových pohonů vlastní gumové svaly, které se ztenčí po nafouknutí a rozšíří při vyčerpání. Na tomto projektu Stelarc použil spolehlivější a zároveň silnější design, který v konečném výsledku zajistil vznik flexibilnějšího mechanismu. Je zde využito kapalných svalových akcelerátorů, které eliminují problémy tření a únavy vyskytující se v dřívějším mechanickém systému prototypu robota Hexapod. Tělo stojí na zemi a snímače kloubů poskytují data, které umožňují člověku kontrolovat pohyb a směr stroje stejně jako měnící se rychlost, kterou se bude muscule machine pohybovat. Zvednutí nohy lidského operátora se zvednou tři různé mechanické nohy, které udělají pohyb dopředu, zatímco otáčení trupu lidského těla umožní stroji chůzi ve směru vpřed. A právě tímto způsobem interaktivita a interface umožnily vytvoření intuitivní choreografii člověka a stroje. Tento chodící systém připojený akcelerometrickými senzory poskytujícími data, která generují počítačově strukturované zvuky rozšiřující akustickou vzdušnost a provoz stroje. Uživatel skládá zvuky pomocí choreografie pohybu stroje. Jakmile je stroj v pohybu, už se neptáme, jestli je člověk nebo stroj pod kontrolou, neboť se plně integrovali a pohybují se jako jeden. Šestinohý robot rozšiřuje funkce těla a transformuje jeho dvounohou chůzi na šestinohý „hmyzí“ pohyb.

Walking Head.

Projekt s názvem „Walking Head“, tedy chodící hlava je pěší robot o velikosti dva metry využívající svých šesti končetin vytvořený opět v roce 2006. Cílem je vytvoření skutečného-virtuálního systému, ve kterém činnost stroje je zachována mechanickými pohyby a zobrazením obličeje na LCD obrazovce, který odráží chování. Na svém podvazku má namontovanou LCD obrazovku, na které je tedy pomocí počítačové techniky zobrazena hlava člověka, která je mimo jiné také schopna se otáčet ze strany na stranu. Tento robot vlastní zvukové senzory, které mu umožňují zaměření osoby, která se nachází před ním. Dokonce vlastní sadu předem naprogramovaných pohybů, které provádí v přítomnosti jiné osoby. Robot je pneumaticky ovládaný, ovšem je nutno podotknout, že „Walking Head“ je v současné době nedokončeným projektem.

Ear on Arm.

Konkrétně se jedná o umělé levé ucho implantované na levou paži. Hlavní funkcí tohoto třetího ucha je fungovat jako přenosné zvukové médium. Stelarc se tak snaží rozšíření své tělesné formy. Kosmeticky vzhled byl replikován a lokalizován a co týká okolní kůže, ta byla implantována z plochy předloktí. Performer Stelarc se v rozhovoru s Českou televizí k tomu projektu vyjádřil: ""Replikovali jsme jednu charakteristickou část těla, přemístili ji a opět jí dali funkce, které měla. Tohle ucho je vytvořené spojením chirurgického inženýrství a kultivací kmenových buněk. Vytvořili jsme novou vývojovou architekturu. Přidáváme technologie do těla. Dáváme také tělu možnost, aby ukázalo, co umí, za hranicí omezenou kůží. Dál za prostorem, který obývalo.”" Chirurgický zákrok započal aplikací solného roztoku do podkožní plochy a následně došlo k natažení a zformování kůže pomocí povahy tvárného silikonu. Ve skutečnosti hovoříme o rozestavěném bluetooth komunikačnímu setu, který se skládá ze sluchátka s mikrofonem. Implantovaný mikrofon byl připojen v uchu na vysílač, přičemž přijímač a reproduktor byly umístěny uvnitř úst performera. Tento významný projekt mu umožní telefonovat, říká, že když mu zavolám na mobil, budu moci k němu mluvit prostřednictvím svého ucha. Dále bude mít také přijímač a reproduktor implantovaný v ústech, takže uslyším svůj hlas uvnitř své hlavy a pokud zavře ústa, uslyší můj hlas jen on, a když otevře ústa, tak i on uslyší můj hlas vycházející z jeho těla. Jedno ucho tedy mluví k druhému. Vyskytuje se zde myšlenka hostitele, kdy ucho má tvar embrya. Stelarc měl dlouho velký problém sehnat pro operaci chirurgy, avšak nakonec uspěl. Nosič ve tvaru ucha mu voperovali pod kůži a zajistili přísun buněk. Ty do nosiče vrůstaly a vytvořily první obrys. Stelarc proto hovoří o tom, že jeho ucho na paži je v současné době pouze reliéfem. Nakonec nás seznamuje s vylepšením v podobě zpevnění boltce, rekonstrukce měkkého lalůčku a jeho zdokonalení pomocí kmenových buněk, které zajistí větší trojrozměrnost tohoto projektu.

Stelarc (* 19. června 1946) je performer, který prostřednictvím robotického umění prezentuje myšlenku rozšíření lidského těla pomocí technologie. Ukazuje tak lidem, jaké možnosti technologie skýtá. Pro Stelarca je charakteristickým prvkem, že uskutečňuje své umění v rámci svého vlastního těla. Mezi jeho nejvýznamnější projekty řadíme: "Ear on Arm, Third Hand", ale také méně známé "Muscule Machine" či "Walking Head".

Stelarc (born Στέλιος Αρκαδίου "Stelios Arcadiou" in Limassol in 1946, but legally changed his name in 1972) is a Cyprus-born performance artist raised in the Melbourne suburb of Sunshine, whose works focus heavily on extending the capabilities of the human body. As such, most of his pieces are centered on his concept that "the human body is obsolete". Until 2007 he held the position of Principal Research Fellow in the Performance Arts Digital Research Unit at Nottingham Trent University in Nottingham, England. He is currently furthering his research at Curtin University in Western Australia.


Příspěvek k teorii veřejné volby.

Gordon Tullock se podílel na samotném formování teorie veřejné volby. Spolu s James M. Buchananem publikuje v roce 1962 dílo "The Calculus of Consent: Logical Foundations of Constitutional Democracy", jenž se věnuje volebním systémům a obecně motivaci politiků v kontextu využívání omezených zdrojů. Toto dílo bývá v rámci teorie veřejné volby považováno za klasické, tzv. výrazně ovlivnilo přístup ekonomů k analýze ekonomického a politického rozhodování.  V rámci díla "The Calculus of Consent: Logical Foundations of Constitutional Democracy" se spolu s Buchananem věnují obecným otázkám hlasování a rozhodování s důrazem na motivy a racionalitu jednotlivých aktérů (zejm. politiků), otázkám volby optimálního hlasovacího pravidla (diskutují zde např. problematiku nákladů hlasování, tzv. nákladů, jež plynou např. z nutnosti nalezení konsensu) a otázkám logrollingu (tzv. principu uzavírání dohod mezi politiky o vzájemném hlasování pro jejich návrhy).  V rámci teorie veřejné volby je Tullock znám též pro analýzu problematiky dobývání renty. Celá řada odborných článků, např. v rámci experimentální ekonomie, odkazuje na jeho model dobývání renty (viz následující kapitola).  V neposlední řadě lze Tullockův přínos spatřovat také na poli matematizace politiky. Tato skutečnost je dávána do souvislosti zejm. s dílem "Toward a Mathematics of Politics", jenž Tullock publikuje v roce 1967. Kniha se dotýká např. různých hlasovacích paradoxů nebo analýzy voličských preferencí. Kniha obsahuje např. diskuzi problematiky Arrowova teorému nemožnosti, jenž se dotýká agregace voličských preferencí.  Jeho záběr v rámci teorie veřejné volby je velmi široký. Vedle zmíněných oblastí se jeho příspěvky dále dotýkají např. problematiky poptávky po veřejných statcích či teorie byrokracie. Tullock působil též jako šéfredaktor časopisu Public Choice, jenž vychází od roku 1966 a jehož je Tullock též zakladatelem. V rámci své akademické dráhy publikoval přes 20 knih a několik stovek vědeckých článků.

Tullockův model dobývání renty.

V roce 1980 Tullock formuluje zjednodušený model dobývání renty. Model v základním tvaru znázorňuje dva agenty, kteří vynakládají určité prostředky za účelem zisku renty. Zjednodušené řečeno platí, že čím vyšší prostředky daný agent vynaloží, tím vyšší je jeho ceteris paribus šance zisku renty. Daný vztah pro dva agenty je možno formulovat jako:  formula_1  Kde formula_2 a formula_3 značí jednotlivé agenty, resp. výdaje jednotlivých agentů na zisk renty, formula_4 znamená pravděpodobnost zisku renty pro agenta formula_2 a exponent formula_6 znázorňuje dopad rozdílu ve výdajích jednotlivých agentů na pravděpodobnost zisku renty. Tzv. jestliže by se např. formula_7, šance agenta formula_8 na zisk renty bude záviset pouze na velikosti podílu jeho výdajů vzhledem k celkovým výdajům obou agentů. Za podmínky formula_7 by poté platil logický závěr, že jestliže agent formula_8 na zisk renty vynaloží vyšší prostředky než agent formula_3, pravděpodobnost zisku renty u něj bude vyšší než u agenta formula_3. Parametr formula_6 lze v podstatě chápat jako návratnost investovaných prostředků na dobývání renty. Jestliže se formula_14, návratnost investovaných prostředků na dobývání renty je konstantní. Jestliže by se hypoteticky formula_15, návratnost investovaných prostředků na dobývání renty je nekonečná a daná soutěž mezi agenty je tedy diskriminační, jelikož agent, který vynaložil v rámci modelu vyšší prostředky na zisk renty, vždy vyhraje. Obecně lze daný model dobývání renty přepsat i pro formula_16 agentů do tvaru:  formula_17  Kde formula_18 značí pravděpodobnost formula_19-tého agenta na zisk renty, formula_20 značí výši investovaných prostředků formula_19-tého agenta za účelem zisku renty a formula_22 je suma všech investovaných prostředků všech agentů za účelem zisku renty.

Gordon Tullock (16. února 1922, Illinois – 3. listopadu 2014) byl známý jako americký ekonom a jeden z předních představitelů teorie veřejné volby. Zabýval se např. analýzou dobývání renty, logrollingu nebo hlasovacích pravidel.  Gordon Tullock se narodil ve městě Rockford ve státě Illinois v roce 1922, kde se mu též dostalo základních forem vzdělání. Právnické vysokoškolské studium absolvoval, po přerušení způsobené vojenskou službou, na University of Chicago v roce 1947 a téhož roku začal pracovat v advokátní kanceláři a posléze v United States Foreign Service. V rámci diplomatických aktivit působil též dva roky v Číně.

Gordon Tullock (; February 13, 1922 – November 3, 2014) was an economist and professor of law and Economics at the George Mason University School of Law. He is best known for his work on public choice theory, the application of economic thinking to political issues. He was one of the founding figures in his field.


Historie a použití.

Jazyk byl původně vytvořen v roce 2004 Johnem Gruberem, jako jednoduchý značkovací jazyk pro převod textu do validního XHTML nebo HTML. Jazyk byl původně implementován v programovacím jazyku Perl, ale postupně se rozšířil a je znám a používán i v jiných jazycích jako jsou například PHP nebo Python. Používá se i u popisu dokumentace nebo jiných poznámek na GitHubu (přípona .md; implicitním popisem každého projektu na Gitu je obsah souboru README.md).  Markdown je velice oblíbeným nástrojem pro blogování, protože umožňuje velice jednoduše vytvářet odkazy a vkládat obrázky. Některé redakční systémy umožňují vkládat obsah právě pomocí Markdown. Lze ho použít také jako nástroj pro psaní knih nebo poznámek. Protože se jedná o prostý text je možné pro vytváření dokumentů použít libovolný editor.

Vlastnosti.

Jazyk je jednoduchý, přehledný a jeho syntax se chová očekávaně. Jazyk umožňuje kombinovat text a (X)HTML takže tam, kde není určitá vlastnost implementovaná, může uživatel použít přímý zápis v HTML.  Porovnání s WYSIWYG editory – velká část z nich pro online editaci HTML jednotlivá formátování implementují vkládáním značek <span> s inline CSS stylováním navzájem do sebe a při zrušení formátování mají problémy při odstranění prázdných „spanů“, čímž ve výsledném kódu vzniká balast, který nabírá velikost a přispívá k nečitelnosti a potenciálně dalším problémům. Tyto přebytky HTML mají tendenci narůstat s každou editací. V Markdownu toto nehrozí, protože HTML se generuje ze zdrojového textu/kódu. Rozhraní WYSIWYG editorů navíc běžné uživatele (včetně těch bez estetického cítění) láká k přehnané „výtvarné realizaci“, kdy své statě nadměrně formátují a kombinují více formátů dohromady, přehnaně vybarvují text nekonzistentními barvami, které např. nemusejí korespondovat s korporátní identitou nebo barevnou koncepcí stránky. Empiricky vzato, spráce s Markdownem tyto problémy nemívá.  Markdown také rozpozná a automaticky vkládá HTML entity; zvládne i inteligentně vložit typografické uvozovky a delší pomlčky (ze dvou nebo tří pomlček v ASCII).  Na rozdíl od HTML má Markdown vyšší čitelnost lidským okem a menší pravděpodobnost udělání chyby např. opomenutím nějaké koncové značky apod.

Rozšíření.

Existuje rozšířená syntaxe, které implementuje vlastnosti, které původní Markdown nezahrnoval. Obecně se tato rozšíření označují jako Markdown Extra. Ten umožňuje oproti původnímu Markdown například:

Implementace.

Původní implementace je pro programovací jazyk Perl. Nejznámější jsou tyto implementace:

Markdown je odlehčený značkovací jazyk, který slouží pro úpravu prostého textu a jeho následný převod na formátovaný text publikovatelný na webu, zejména ve formátu HTML. Umožňuje pomocí jednoduchých formátovacích značek vyznačit v textu nadpisy a seznamy, doplnit odkazy, obrázky atd. Cílem jazyka je, aby byl text dobře čitelný a publikovatelný i v původním formátu prostého textu.  Markdown vytvořil John Gruber s pomocí Aarona Swartze, hlavní inspirací byl formát prostého textu e-mailu.

Markdown is a lightweight markup language with plain-text-formatting syntax, created in 2004 by John Gruber with Aaron Swartz. Markdown is often used to format readme files, for writing messages in online discussion forums, and to create rich text using a plain text editor.  Since the initial description of Markdown contained ambiguities and unanswered questions, the implementations that appeared over the years have subtle differences and many come with syntax extensions.


Životopis.

Reda se již v 16 letech stala členkou Německé sociálnědemokratické strany (SPD). Avšak kvůli postoji SPD vůči cenzurování obsahu na Internetu a obecnému zanedbávání internetových témat přešla v roce 2009 k Pirátské straně, protože Internet považuje za důležitou část svého života a podporu v jejím aktivismu. V roce 2011-2012 se účastnila organizace úspěšných protestů proti mezinárodní dohodě ACTA.  Mezi lety 2010 a 2012 byla předsedkyní Mladých pirátů Německa. Aby více přiblížila práci pirátských europoslanců mladým lidem, organizovala cesty Mladých pirátů do Evropského parlamentu. Díky těmto cestám se seznámila s tehdejší švédskou pirátskou europoslankyní Amelií Andersdotter, u které v roce 2012, právě ve chvíli odmítnutí ACTA, absolvovala praxi. Při příležitosti založení Mladých pirátů Evropy v srpnu 2013 byla zvolena jejich první předsedkyní. V lednu 2014 byla, krátce před ukončením magisterského studia v oboru politologie a publicistiky na Johannes Gutenberg-Universität Mainz, zvolena v Bochumi na první místo stranické kandidátky pro volby do Evropského parlamentu.  Ve volbách do Evropského parlamentu v roce 2014 byla zvolena na kandidátní listině Pirátské strany.

Práce v Evropském parlamentu.

Dle svých slov se chce Reda soustředit v příštích pěti letech především na centrální téma pirátské politiky, tedy reformu autorského práva, k níž mimo jiné v roce 2014 proběhly veřejné konzultace Evropské komise. Podle Redy ""i postoje jednotlivých europoslanců mohou mít velký dopad na rozhodnutí většiny, pokud spolupracují s lidmi z ostatních politických skupin a zapojí občanskou společnost."" Tvrdí též, že Evropská pirátská strana má potenciál stát se první skutečnou evropskou stranou, která umožní lidem dělat rozhodnutí překračující hranice národních států. Podpoří proto snahy vytvořit společnou evropskou platformu pro participativní demokracii.  Přidala se k The Greens/EFA stejně jako před ní Amelia Andersdotter. Navíc se stala místopředsedkyní v předsednictvu této skupiny. Za cíl si vzala větší zapojení nových stran a jednotlivců do společné práce. Poprvé se tak pirátská zastupitelka dostala do vedoucí pozice politické skupiny v Evropském parlamentu.

Julia Reda (* 1986 v Bonnu, Německo) je německá politička a od roku 2014 europoslankyní za Pirátskou stranu Německa a místopředsedkyní v parlamentní skupině Zelení – EFA. Reda je také předsedkyní Mladých evropských pirátů.

Julia Reda (born 30 November 1986) is a German researcher and politician and was Member of the European Parliament (MEP) from Germany. She was a member of the Pirate Party Germany until 27 March 2019, part of The Greens–European Free Alliance. She has been Vice-President of the Greens/EFA group since 2014. She was also previously the president of Young Pirates of Europe. After the 2019 European Parliament election Reda was succeeded by Dr. Patrick Breyer (Pirate Party Germany) and three pirate MEPs from the Czech Pirate Party.  In 2019 Reda became a fellow at the Berkman Klein Center for Internet & Society at Harvard.


Život.

Narodil se 5. května 1970 ve věřící rodině. Během tajných aktivit Ukrajinské řeckokatolické církve kněží sloužili mše v domě rodiny Ševčuků.  V letech 1983–1989 studoval tajně řeckokatolický seminář. Sloužil vojenskou službu v sovětské armádě. Teologická a filosofická studia získal v centru "Don Bosco" v Buenos Aires (1991–1992) a ve Lvovském teologickém semináři "Svatého Ducha" (1992–1994).  Na podjáhna byl vysvěcen biskupem Julianem Voronovskym. Na jáhna byl vysvěcen dne 21. května 1994 Fylymonem Kurčabou. Kněžské svěcení přijal 26. června stejného roku (světitel byl Miroslav Ivan Ljubačivskij). Po vysvěcení začal studovat na papežské univerzitě Svatého Tomáše Akvinského v Římě (1994–1999), kde získal licentiát a později doktorát s vyznamenáním "Summa cum laude" z teologické antropologie a základů morální teologie byzantské tradice. Staral se o pastoraci ukrajinských řeckokatolíckých věřících v Aténách. Působil jako prefekt a poté vicerektor Lvovského semináře Svatého Ducha. Od roku 2001 byl proděkanem Lvovské teologické akademie (tehdy Ukrajinská katolická univerzita). V letech 2002–2005 byl vedoucí sekretariátu a osobní tajemník kardinála Lubomyra Huzara a od června 2007 byl rektorem semináře.  Dne 14. ledna 2009 byl jmenován pomocným biskupem Eparchie "Santa María del Patrocinio en Buenos Aires" a titulárním biskupem diecéze z "Castra Galbæ". Biskupské svěcení přijal dne 7. dubna 2009 z rukou Ihora Voznjaka. Spolusvětiteli byli Miguel Mykycej a Julian Voronovskyj. Funkci pomocného biskupa vykonával do 10. března 2010, kdy byl jmenován apoštolským administrátorem eparchie a ukončil tuto funkci 23. března 2011, kdy byl ustanoven Vyšším archieparchou Kyjevsko-Halyčským a metropolitním archieparchou Kyjevským. Hovoří anglicky, italsky, španělsky, polsky a rusky.

Externí odkazy.

Texty, promluvy a vystoupení v ČR a v češtině:  Mene Tekel - ekumenická bohoslužba za popravené, umučené a zemřelé politické vězně https://youtu.be/02KXEuCfrGo

Mons. Svjatoslav Ševčuk (ukrajinsky "Святослав Шевчук;" * 5. května 1970, Stryj, Sovětský svaz) je ukrajinský arcibiskup ukrajinské řeckokatolické církve a Vyšší archieparcha Kyjevsko-Halyčský.

Sviatoslav Shevchuk (; born 5 May 1970 in Stryi, Ukrainian SSR) has been the Major Archbishop of the Ukrainian Greek Catholic Church (UGCC) since 25 March 2011.


Vznik a zánik švagrovství.

Švagrovství vzniká současně s uzavřením manželství. Vznik švagrovství však není spojen s registrovaným partnerstvím (podle zákona č. 115/2006 Sb., o registrovaném partnerství).  Švagrovství zaniká v případě, že dojde k rozvodu manželů (§ 755 a násl. občanského zákoníku), prohlášením manželství za neplatné (§ 680 a násl. občanského zákoníku) nebo změnou pohlaví (§ 29 občanského zákoníku). Dojde-li k úmrtí manžela, švagrovství s jeho příbuznými tím nezaniká.

Historický vývoj.

Všeobecný zákoník občanský z roku 1811 v § 40 uvádí, že švagrovství je „poměr (…), který vzniká mezi jedním manželem a příbuznými druhého manžela.“ § 41 poté dodává: „v jakém stupni je někdo příbuzný s manželem jedním, v téže řadě a v tom stupni je sešvagřen s manželem druhým.“  Právní úprava po roce 1948 charakterizuje švagrovství obdobně. Zákon č. 265/1949 Sb., o právu rodinném, uvádí v § 18: „Manželstvím vznikne švagrovství mezi manželem jedním a příbuznými manžela druhého; trvá i po zániku manželství.“ V tomto období také bylo stávající švagrovství překážkou uzavření manželství z mravních důvodů. § 9 zákona č. 265/1949 Sb. zakazoval uzavření manželství mezi osobami v přímém pokolení sešvagřenými. Švagrovství také upravoval občanský zákoník z roku 1950 v § 17.  Občanský zákoník z roku 1964 švagrovství nijak neupravoval, neboť se švagrovstvím nespojoval žádné právní následky (výjimku tvořily sešvagřené osoby, které za splnění podmínek § 116 mohly být osobami blízkými).

§ 774 občanského zákoníku.

„"Vznikem manželství vznikne švagrovství mezi jedním manželem a příbuznými druhého manžela; v jaké linii a v jakém stupni je někdo příbuzný s jedním manželem, v takové linii a v takovém stupni je sešvagřen s druhým manželem. Zanikne-li manželství smrtí jednoho z manželů, švagrovství tím nezaniká."“

Švagrovství (lat. "Affinitas") je právní poměr mezi jedním manželem a příbuznými manžela druhého. V českém právu ho upravuje § 774 občanského zákoníku, který stanoví, že v jaké linii a v jakém stupni je manžel příbuzný s členem jeho vlastní rodiny, v takové linii a stupni je s daným členem sešvagřen manžel druhý.  Švagrovství není příbuzenstvím v právním slova smyslu a je od něj třeba odlišovat také "sociální švagrovství", které je často chápáno jako rodinný poměr mezi všemi příbuznými týchž manželů. Podle práva jsou sešvagřené osoby považovány za osoby blízké, jde ale o vyvratitelnou právní domněnku. Švagrovství není v současnosti překážkou manželství (dříve tomu bylo jinak).

In law and in cultural anthropology, affinity is the kinship relationship created or that exists between two people as a result of someone's marriage. It is the relationship which each party to a marriage has to the relations of the other partner to the marriage, but it does not cover the marital relationship itself. Laws, traditions and customs relating to affinity vary considerably, sometimes ceasing with the death of one of the marriage partners through whom affinity is traced, and sometimes with the divorce of the marriage partners. In addition to kinship by marriage, "affinity" can sometimes also include kinship by adoption or a step relationship.  Unlike blood relationships (consanguinity), which may have genetic consequences, affinity is essentially a social or moral construct, at times backed by legal consequences.  In law, affinity may be relevant in relation to prohibitions on incestuous sexual relations and in relation to whether particular couples are prohibited from marrying. Which relationships are prohibited vary from jurisdiction to jurisdiction, and have varied over time. In some countries, especially in the past, the prohibited relationships were based on religious laws. In some countries, the prohibition on sexual relations between persons in an affinity relationship may be expressed in terms of degrees of relationship. The degree of affinity is considered the same as the consanguineal level a couple was joined, so that, for example, the degree of affinity of a husband to his sister-in-law is two, the same as the wife would be to her sister on the basis of consanguinity. The degree to the wife’s parent or child is one, and to an aunt or niece it is three, and first cousin it is four. Though adoption and step relationships are cases of affinity, they are normally treated as consanguinity.


Historie.

Práce bollandistů se odvíjí od práce jezuity Heriberta Rosweyde, který začal se soupisem a vydáváním hagiografií po belgických knihovnách. Po Rosweydově smrti roku 1629 sice část jeho práce byla již vydána, ale velká část práce zůstala ve stádiu rozpracovanosti, proto byl uspořádáním rukopisů pověřen Jean Bolland. Bolland pokračoval v zpracovávání materiálů pro životopisy svatých, nicméně v edičním projektu "Acta sanctorum", který za tímto účelem zřídil, dále rozšířil Rosweydovu koncepci na životopisy světců po celém světě.  V roce 1634 přibyl Bolladnovi pomocník v osobě Godefrida Henschenia, později Daniel Papebroch. Bollandisté začali cestovat po evropských knihovnách, případně navazovat vztahy s jinými evropskými učenci (v Čechách s s nimi například dopisoval Bohuslav Balbín).  Dílo bollandistů se stalo několikrát podrobeno kritice. Známý se stal učený spor o pravost nejstarších listin s maurinem Jeanem Mabillonem, který posunul bádání na poli diplomatiky. Později, když Papebroch vyslovil námitku proti domněnce, že by karmelitánský řád mohl založit prorok Eliáš, tito se obrátili na španělskou inkvizici a vymohli si zákaz vydávání edice Acta sanctorum v letech 1695–1715.  Těžkou ránu projektu zasadilo zrušení jezuitského řádu roku 1773. Bylyl jisté snahy o záchranu, takže knihovna byla přenesana do opatství Coudenberg v Bruselu a poté do opatství Tongerlo, kde se dokonce podařilo vydat svazek Act sanctorum, nicméně po obsazení Belgie francouzskou revoluční armádou se knihovna zcela rozptýlila.  K obnově došlo až po vzniku belgické jezuitské provincie (1832) v roce 1837, kdy se začalo budovat nové sídlo bollandistů již v novém prostoru v koleji Saint-Michel v Bruselu.

Bollandisté ("Société des Bollandistes") se nazývá pracovní skupina vzdělanců (zprvu výhradně složená z jezuitů, což již není podmínkou) zabývajících se kritickým zpracováváním životopisů katolických svatých. Skupina vznikla na začátku 17. století kolem projektu "Acta sanctorum", kterou započal antverpský jezuita Jean Bolland, jehož pokračovatelé byli zejména Daniel Papebroch a Godefridus Henschenius. V průběhu dějin se sídlo bollandistů měnilo (po zrušení jezuitů byla jistá část práce na acta sanctorum odvedena v premonstrátském opatství Tongerlo), dnes je jejich hlavní pracoviště s knihovnou umístěno v koleji Saint-Michel v Bruselu.

The Bollandists or Bollandist Society () are an association of scholars, philologists, and historians (originally all Jesuits, but now including non-Jesuits) who since the early seventeenth century have studied hagiography and the cult of the saints in Christianity. Their most important publication has been the "Acta Sanctorum" (The Lives of the Saints). They are named after the Flemish Jesuit Jean Bolland or Bollandus (1596–1665).


Historie.

Rod Stourtonů, baroni ze Stourtonu, žili na Stourheadském panství 500 let, dokud nebylo prodáno siru Thomasi Meresovi v roce 1714. Jeho syn, John Meres, majetek prodal Henrymu Hoare I., synu bohatého bankéře Sira Richarda Hoare v roce 1717. Původní zámek byl zbourán a nový dům, byl postaven jako jeden z prvních svého druhu. Byl navržen Colenem Campbellem a postaven Nathanielem Iresonem v letech 1721 a 1725. V průběhu dalších 200 let rod Hoare získal mnoho majetku z dědictví, včetně velké knihovny a uměleckých sbírek. V roce 1902 byl dům zničen požárem. Nicméně, mnoho z dědictví bylo zachováno, a dům byl rekonstruován přibližně do původního stylu. Poslední rodinný příslušník rodu Hoare, který byl i vlastníkem majetku, Henry Hugh Arthur Hoare, daroval dům Stourhead a zahrady organizaci National Trust v roce 1946, jeden rok před svou smrtí. Jeho jediný dědic a syn, kapitán "Harry" Henry Colt Arthur Hoare (člen oddílu Queen's Own Dorset Yeomanry), zemřel na zranění, které utržil v bitvě u Mughar Ridge dne 13. listopadu 1917 v I. světové válce. Kapitána "Harry" Hoare připomíná pamětní deska na památníku v Stourhead. Poslední člen rodu Hoare, který se narodil v domě je Edward Hoare dne 11. října 1949.

Zahrada.

Architektura.

I když hlavní osnova panství v Stourhead byla vytvořena Colenem Campbellem, byly zde různí jiní architekti podílející se na vývoji parku v průběhu let. William Benson, nevlastní bratr Henryho Hoare, byl částečně odpovědný za úpravy panství v roce 1719. Francis Cartwright, stavitel a architekt, získal kvalifikaci "zodpovědný provinční projektant v palladianském stylu" a pracoval na Stourhead v letech 1749–1755. Cartwright byl známý řezbář, pravděpodobně pracoval s materiály jako je dřevo a kámen. Předpokládá se, že jeho příspěvek na Stourhead byl v tomto směru. Nathaniel Ireson byl stavitel a provedl velký objem prací na pozemku. Je to dílo které založilo jeho kariéru v roce 1720. Původní panství zůstalo nedotčeno, i když byly provedeny změny a dodatky v průběhu času. Henry Flitcroft postavil na pozemku tři chrámy a věž. Chrám bohyně Ceres byl přidán v roce 1744, následovala stavba Herkulova chrámu v roce 1754 a Apollónův chrám v roce 1765. Ten stejný rok navrhl Alfredovu věž, ale nedokončil stavbu do roku 1772. V roce 1806, zedník a stavební konstruktér John Carter přidal okrasné domy na pozemku na žádost Sira Richarda Hoare Colta. Architekt William Wilkins vytvořil zámeček v řeckém stylu v roce 1816 pro Sira R. Colt Hoare. V roce 1840, více než sto let poté, co byly postaveny původní budovy, byl najat Sirem Hughem Hoare Charles Parker, aby provedl na panství úpravy. Bylo přidáno sloupoví (portikus) do hlavní budovy , spolu s dalšími změnami. Konstrukce úprav se držela v souladu s původními plány.

Genius loci.

Jezero v Stourhead je uměle vytvořeno. Cesta kolem jezera má připodobnit cestu Aenea do podsvětí. Kromě řecké mytologie, rozložení působí jako "genius loci" vlivem konceptu slavného básníka Alexandra Pope. Budovy a památky A. Pope postavil na památku rodiny a místní historie. Henry Hoare byl sběratelem umění – jedno z jeho děl (které vlastnil) byl Aeneas na Delosu od Nicolase Poussina. Tento obraz jej inspiroval k úpravě designu zahrad. Pasáže vyprávějící o cestě Aenea jsou uvedeny v chrámech kolem jezera. Památky jsou používány tak, aby tvořily celek a vzájemně na sebe navazovaly. Například Pantheon navržený Flitcroftem láká návštěvníky k procházce k němu, ale jakmile jej pozorovatel dosáhne, pohled z protějšího břehu jezera láká k použití cesty v sníženém terénu k pokračování do okolních míst, kde pozorovatel má možnost přemýšlet nad celém okolním panorama. Pantheon byl považován za nejdůležitější vizuální prvek zahrad. Tak jako mnoho dalších kusů uměleckých děl ve vlastnictví Hoare, líčí cesty Aenea. Výsadba v zahradě byla uspořádána takovým způsobem, který evokoval různé nálady. Podle Henryho Hoare, "zeleň by měla společně v souladu s velkými hmotami jako stíny jsou v obraze, v . kontrastu k temným masám a světlostí ulehčit každou temnou hmotu malými světle zelenými jiskrami."  Zahrady byly navrženy Henrym Hoare II. a byly upraveny mezi léty 1741 a 1780 v designu klasickém pro Anglii 18. století (anglický park), kolem velkého jezera, vytvořeného přehrazením malého potoka. Inspirací k vzniku této úpravy byly práce malířů jako Claude Lorrain, Nicolas Poussin, a zejména Gaspar Dughet, který maloval utopické krajiny podobné italské krajině. Tyto obrazy byly podobné jako styl úprav zahrad v Stowe. Podle tohoto vzoru i další zahrady té doby měly být módně upraveny podle obrazů. „Obrazoborecký“ styl úprav kritizuje Humphry Repton v knize Umění zahradní architektury. V zahradě je řada chrámů inspirovaných scénami z Grand Tour of Europe, tradičního výletu vyšší třídy (kasty) Britů po Evropě. Na jednom kopci s výhledem do zahrady stojí obelisk a Věž krále Alfreda vysoká 50 m, s povrchem z cihel, navržená Henry Flitcroftem v roce 1772. Na jiném kopci je chrám Apolla nabízející vhodné místo k pohledu na nádherné rododendrony, vodní prvky, kaskády a chrámy. Velký středověký Bristol High Cross byl přesunut z Bristolu do zahrady. Mezi kopci obklopujícími chrámy jsou také zbytky dvou opevnění z doby železné Whitesheet Hill a Park Hill Camp.  Apollónův chrám je přesnou kopií archeologického nálezu v Baalbeku. Zahrady jsou velkou sbírkou stromů a keřů z celého světa.  Richard Colt Hoare, vnuk Henry Hoare II, zdědil Stourhead v roce 1783. Přistavěl křídlo zámku s knihovnou a na zahradě zbudoval loděnice a odstranění několik úprav, které nebyly v souladu s klasickými a gotickými prvky (včetně tureckého stanu). Také významně rozšířil výsadby. Apollónův chrám stoupá ze zalesněného svahu, který byl vysazen v době úprav Colta Hoare. S vášní pro starověk, měl vykopat 400 starověkých mohyl pro výzkum historie starověkého Wiltshire.  Když byl park v Stourhead poprvé otevřen v roce 1740, časopisy jej popisovaly jako žijící dílo umění (‘a living work of art’). Jeden z nejvýznamnějších architektů 20. a 21. století v ČR Ivar Otruba dává úpravu parku do souvislosti s postupem industrializace: "„tvůrce… …ve snaze „odvrátit" vliv technické, přímočaré a spěchající civilizace, utíká do přírody, idealizuje a dotváří ji symbolikou historických artefaktů.“"

Stourhead je pozemek o rozloze 1072 ha (2650 akrů) u pramene řeky Stour nedaleko Mere, ve Wiltshire, v Anglii. Součástí objektu je panské sídlo v palladianském stylu,

Stourhead () is a 1,072-hectare (2,650-acre) estate at the source of the River Stour in the southwest of the English county of Wiltshire, extending into Somerset. The estate is about northwest of the town of Mere and includes a Grade I listed 18th-century Palladian mansion, the village of Stourton, gardens, farmland, and woodland. Stourhead has been part-owned by the National Trust since 1946.


Historie.

Kostel stojí na místě chrámu Juno Monety, první římské mincovny, a byzantského kláštera s kostelem P. Marie na Kapitolu, který se připomíná v roce 574, v 9. století jej převzali benediktini a roku 1250 františkáni, kteří mu dali současnou podobu. Byl střediskem náboženského života města, dodnes je kostelem městské rady. Monumentální schodiště ze západní strany dal roku 1348 postavit republikánský vládce města Cola di Rienzo, který byl později na úpatí schodiště popraven. Roku 1571 se zde konaly hlavní oslavy vítězství nad Turky v bitvě u Lepanta a kostel byl nově vyzdoben. Za Římské republiky v roce 1797 byl zrušen a sloužil jako stáj, během 19. století byl obnoven.

Popis.

Přístup ke kostelu je od západu po monumentálním schodišti se 124 stupni. Cihlové západní průčelí bylo původně vyzdobeno mozaikami a freskami, z nichž zbyl jen mozaikový tympanon hlavních dveří. Hlavní loď s plochým kazetovým stropem odděluje od bočních lodí 22 starověkých mramorových sloupů, z nichž žádné dva nejsou stejné. Třetí sloup po levé straně nese nápis, že pochází z císařské ložnice. Mramorová mozaiková podlaha je ze 13. století a v kostele je řada cenných uměleckých děl. V první kapli vpravo je freska ze života sv. Bernardina ze Sieny od Pinturicchia, v kostele je náhrobek G. Crivelliho od Donatella, náhrobek C. dei Bracci od Michelangela a v levé příční lodi pod baldachýnem náhrobek svaté Heleny, matky císaře Konstantina. Cílem poutníků byla i dřevěná soška Jezulátka z 15. století, bohatě oblečená, kterou roku 1994 ukradli zloději, takže je nahrazena kopií.  Na hlavním oltáři je obraz (ikona) Madony přímluvkyně z 11. stol., uctívané jako ochránkyně Říma. Kopie této ikony přivezl Karel IV. do svatovítské katedrály. Další slavná kopie je v Bazilice sv. Mikuláše v Trnavě.

Legendy.

Název "in Aracoeli" (u oltáře nebes) dostal kostel podle středověké legendy, podle níž měl císař Augustus na tomto místě zjevení ženy s dítětem a dal zde postavit „oltář nebes“. Mohla to být odezva Vergiliovy 4. eklogy, která pochází z Augustovy doby a o nebeské ženě s dítětem skutečně mluví. Ve středověku se považovala za důležité proroctví o narození Ježíše Krista, Augustus a Sibylla Tiburtinská jsou vyobrazeni po stranách hlavního oltáře.

Santa Maria in Aracoeli, kostel Panny Marie in Aracoeli ("kostel Panny Marie u Nebeského oltáře"), je titulární bazilika v Římě, na vrcholku Kapitolu, severně od "Piazza Campidoglio" a těsně za Památníkem Viktora Emanuela II.

The Basilica of St. Mary of the Altar of Heaven (, ) is a titular basilica in Rome, located on the highest summit of the Campidoglio. It is still the designated Church of the city council of Rome, which uses the ancient title of "Senatus Populusque Romanus". The present Cardinal Priest of the "Titulus Sanctae Mariae de Aracoeli" is Salvatore De Giorgi.  The shrine is known for housing relics belonging to Saint Helena, mother of Emperor Constantine, various minor relics from the Holy Sepulchre, both the canonically crowned images of "Nostra Signora di Mano di Oro di Aracoeli" (1636) on the high altar and the Santo Bambino of Aracoeli (1897).


Historie.

Ve starověku zde bylo "Forum boarium" (dobytčí trh) a řada menších chrámů, oblastí procházaly i odpadní stoky, včetně té největší, Cloaca maxima. Usazovali se zde řečtí obchodníci a v 1. století n. l. byla postavena "Statio Annonae", sloupová hala, která sloužila jako sýpka a výdejna obilí pro chudé. V 6. století byla proměněna na kostel Panny Marie "in Schola Graeca" a roku 772 ji papež Hadrián I. dal rozšířit o presbytář s apsidami. Ty stojí na základech chrámu Herkula Pompeiana, které se zčásti zachovaly v kryptě. Roku 1118 dal papež Gelasius II. kostel, zpustošený Normany, obnovit a postavit věž, jednu z nejvyšších v Římě. Kolem roku 1200 vznikl portikus před průčelím a ve 13. století byl kostel vyzdoben mramorovou mozaikovou podlahou a dalšími plastikami slavné školy Cosmatů.

Popis.

V jinak téměř prázdném kostele bez nábytku působí hlavně bohatá mramorová dlažba. Ve vstupní části je dobře zachována starověká hala s mramorovými korintskými sloupy, v presbytáři jsou zdobené mramorové přepážky ze 13. století. Ve střední apsidě je biskupský trůn s patrně starověkými lvími hlavami, kdežto oltář stojí před apsidou, jak to bylo obvyklé v raně křesťanských bazilikách. Toto uspořádání, které opět doporučil Druhý vatikánský koncil, se zde zachovalo v původní podobě.

Bocca della Verità.

V portiku je na stěně velká kruhová mramorová deska s tváří říčního boha Tritona ze 4. stol. př. n. l. Původně patrně sloužila jako poklop stoky Cloaca maxima, ve středověku vznikla pověst, že člověk, který dá ruku do jeho „úst“ a zalže, už ji nikdy nevyndá. Odtud lidový název "Bocca della Verità" („ústa pravdy“).  U mramorové desky se odehrává scéna romantické komedie z roku 1953 Prázdniny v Římě. Americký novinář Joe (Gregory Peck) zneklidní princeznu Annu (Audrey Hepburnovou), když předstírá, že mu v "ústech pravdy" uvázla ruka.  Deska je přímou inspirací reliéfu Ústa pravdy Radomíra Dvořáka vytesaného v lomu nedaleko Lipnice nad Sázavou.

Santa Maria in Cosmedin je titulární bazilika v jižní části Říma, ve čtvrti Ripa, mezi Circus Maximus a řekou Tiberou. Kostel, vysvěcený v 6. století, stojí v místech starověkého "Forum boarium" a vznikl přestavbou a rozšířením starověké sýpky a výdejny obilí. Štíhlá věž vznikla ve 12. století a v portiku před průčelím je umístěna kruhová mramorová deska, lidově "Bocca della verità".

The Basilica of Saint Mary in Cosmedin ( or "de Schola Graeca") is a minor basilica church in Rome, Italy. It is located in the rione of Ripa.


Souvislosti.

Základní Wi-Fi.

Konvenční Wi-Fi sítě jsou obvykle založeny na přítomnosti řídících zařízení známých jako bezdrátové přístupové body. Tato zařízení obvykle kombinují tři základní funkce – fyzickou podporu pro bezdrátové a kabelové sítě, přemosťování (bridgování) a směrování (routování) mezi zařízeními v síti a služby pro přidání a odebrání zařízení ze sítě.  Typická domácí Wi-Fi síť zahrnuje notebooky, tablety a telefony, dále zařízení jako jsou moderní tiskárny, hudební zařízení a televize. Většina Wi-Fi sítí je nastavena do režimu infrastruktura, kde přístupový bod (AP) funguje jako centrální rozbočovač (hub), ke kterému jsou připojena všechna Wi-Fi zařízení. Zařízení nekomunikují přímo mezi sebou (to se děje v režimu ad-hoc), ale prostřednictvím přístupového bodu. Wi-Fi Direct zařízení jsou schopna mezi sebou komunikovat bez nutnosti dedikovaného přístupového bodu. Při prvním připojení Wi-Fi Direct zařízení dojde k určení, které zařízení bude fungovat jako přístupový bod.

Automatizované nastavení.

Jak se zvyšoval počet a typ zařízení připojujících se k Wi-Fi systémům, začal být základní model jednoduchého routeru s inteligentními počítači více a více napjatý. Ve stejné době se zvýšila sofistikovanost hotspotů, což přineslo složité problematické nastavení pro běžné uživatele. K řešení těchto problémů zde byly četné pokusy o zjednodušení některých aspektů nastavení.  Typickým příkladem je systém Wi-Fi Protected Setup (WPS, česky Chráněné nastavení Wi-Fi), který je součástí většiny přístupových bodů vyrobených od roku 2007, kdy byl tento standard představen. Wi-Fi Protected Setup umožňuje jednoduché nastavení přístupových bodů (AP), zadáním PIN kódu nebo jiné identifikace na připojovací obrazovce nebo v některých případech pouhým stisknutím tlačítka. WPS systém použije tuto informaci k odeslání dat do počítače. Předání informace je potřeba k dokončení nastavení sítě a připojení k Internetu. Z pohledu uživatele nahradí jedno kliknutí dříve nutné zkušenosti s víceúrovňovým nastavováním plným odborných výrazů.  Zatímco model Wi-Fi Protected Setup funguje, jak bylo zamýšleno, byl původně určen jen pro zjednodušení spojení mezi přístupovým bodem a zařízeními, která by mohla využít jeho služeb, zejména přístupu k Internetu. Poskytuje také menší pomoc v rámci sítě – například nalezení a nastavení přístupu k tiskárně z počítače. Pro řešení těchto rolí byla vyvinuta řada různých protokolů, včetně Universal Plug and Play (UPnP), Devices Profile for Web Services (DPWS) a Zero Configuration Networking (ZeroConf). Tyto protokoly umožňují zařízením vyhledat další zařízení v rámci sítě, zjistit jejich schopnosti a zajistit určitou úroveň automatického nastavení.

Nová použití.

U chytrých telefonů (smartphonů) a některých přenosných přehrávačů se stalo běžným obsahovat Wi-Fi jako standardní funkci a v průběhu času se to stalo běžným také u „hloupých“ telefonů. Proces přidávání Wi-Fi do menších zařízení se zrychlil a nyní je možné najít tiskárny, digitální fotoaparáty, scannery a mnoho dalších běžných zařízení vybavených navíc Wi-Fi připojením spolu s běžnými typy připojení, jako je USB.  Rozsáhlé použití Wi-Fi v nových třídách menších zařízení vytvořilo mnohem větší potřebu ad-hoc síťování. Pro notebook by bylo užitečné, aby bylo možné se bezdrátově připojit k místní tiskárně i bez centrálního Wi-Fi hubu nebo routeru. Ačkoli byl režim ad-hoc vytvořen pro řešení tohoto druhu potřeb, nedostatek doplňujících informací však ztěžuje jeho použití v praxi.  Přestože systémy jako UPnP a Bonjour (od Applu) poskytují mnoho potřebných schopností a jsou zahrnuty v některých zařízeních, jediný široce podporovaný standard stále chyběl a podpora v rámci stávajících zařízení nebyla příliš rozšířena. Návštěvník pravděpodobně bude schopen pomocí svého chytrého telefonu jednoduše najít hotspot a připojit se k internetu, možná i s využitím technologie WPS (Wi-Fi Protected Setup). Ale pro stejné zařízení by mohlo být obtížné streamovat hudbu do počítače nebo vytisknout soubor, nebo to prostě není podporováno mezi odlišnými značkami hardwaru.  Wi-Fi Direct může poskytnout bezdrátové připojení k různým periferiím. Bezdrátové myši, klávesnice, dálková ovládání, sluchátka, reproduktory, displeje a mnoho dalších funkcí může být realizováno pomocí technologie Wi-Fi Direct. Začalo to s produkty Wi-Fi myší, produkty bezdrátového přenosu obrazu, jako jsou WiDi a Miracast, stejně jako s Wi-Fi Direct dálkovými ovladači, které byly vyrobeny kolem listopadu 2012.  Aplikace pro sdílení souborů na zařízeních s Androidem a BlackBerry 10 mohou využívat technologii Wi-Fi Direct. Podporována je většina verzí Androidu 4.1 (Jelly Bean) a BlackBerry 10.2. Android verze 4.2 (Jelly Bean) zahrnuje další vylepšení pro Wi-Fi Direct, včetně perzistentních oprávnění umožňujících obousměrný přenos dat mezi více zařízeními.

Technický popis.

Wi-Fi Direct v podstatě vloží softwarový přístupový bod (anglicky software access point, zkráceně Soft AP) do jakéhokoliv zařízení, které ale musí tuto funkci podporovat. Soft AP poskytuje vlastnost WPS (Wi-Fi Protected Setup), která umožňuje nastavení pomocí stisknutí tlačítka nebo vložení PIN kódu.  Když zařízení vstoupí do dosahu Wi-Fi Direct hostitele, může se k němu připojit a pak shromáždit informace pro nastavení pomocí WPS. Připojení a nastavení je tak zjednodušeno, že někteří naznačují, že může v některých situacích nahradit Bluetooth.  Softwarové přístupové body mohou být jednoduché nebo složité, tak jak to vyžaduje jejich role. Digitální fotorámeček může poskytovat jen ty nejzákladnější služby potřebné proto, aby se digitální fotoaparáty mohly připojit a nahrát obrázky. Chytrý telefon, který umožňuje datový tethering, může poskytovat složitější Soft AP, který přidá schopnost sdílení připojení k internetu. Standard zahrnuje také zabezpečení WPA2 a funkce pro ovládání přístupu v podnikových sítích. Wi-Fi Direct zařízení lze propojit buď dvě, nebo lze připojit k jednomu zařízení více dalších a ne všechny připojené produkty musí mít podporu Wi-Fi Direct. Jedno zařízení s funkcí Wi-Fi Direct se může připojit ke klasickým Wi-Fi zařízením bez této funkce.  Wi-Fi Direct certifikační program je vyvíjen a spravován průmyslovou skupinou Wi-Fi Alliance, která vlastní ochrannou známku „Wi-Fi“. Specifikace je k dispozici pro nákup od Wi-Fi Alliance.

Komercializace.

Notebooky.

Intel zahrnul technologii Wi-Fi Direct na platformě Centrino 2 a to ve své technologii Intel My WiFi Technology v roce 2008. Wi-Fi Direct zařízení se mohou připojit k přenosnému počítači, který hraje roli softwarového přístupového bodu. Notebook pak může poskytnout přístup k internetu pro ostatní Wi-Fi Direct zařízení, bez nutnosti Wi-Fi AP. Firmy Marvell Technology Group, Atheros, Broadcom, Intel, Ralink a Realtek oznámily své první produkty v říjnu 2010. Čipová sada od Redpine Signals byla certifikována Wi-Fi Direct v listopadu téhož roku.

Mobilní zařízení.

Wi-Fi Direct je plně podporován v Androidu od verze 4.0. Zatímco některá zařízení s Androidem 2.3, jako je Samsung Galaxy S II, již měla tuto funkci implementovanou prostřednictvím proprietárních rozšíření operačního systému vyvinutých OEM výrobci, Galaxy Nexus (vydaný v listopadu 2011) byl prvním Android zařízením dodávaným s Googlovskou implementací této funkce a rozhraním pro programování aplikací (API) pro vývojáře. Firma Ozmo Devices, která vyvinula integrované obvody (čipy) navržené pro Wi-Fi Direct, byla v roce 2012 koupena společností Atmel.  U BlackBerry je Wi-Fi Direct dostupný díky aktualizaci BlackBerry 10.2.1.  Apple iOS 8 získá podporu pro Wi-Fi Direct pro funkce jako Airdrop, Handoff, Instant Hotspot a AirPlay.

Herní konzole.

Xbox One, který vyšel v roce 2013, podporuje technologii Wi-Fi Direct.

Wi-Fi Direct, zpočátku nazývaný Wi-Fi P2P, je standard Wi-Fi, který umožňuje snadné propojení dvou nebo více zařízení bez nutnosti bezdrátového přístupového bodu (anglicky Access Point, zkráceně AP) a komunikaci běžnými Wi-Fi rychlostmi a to pro různé využití od přenosu souborů až po připojení k internetu. Jednou z výhod Wi-Fi Direct je možnost propojit zařízení, i když jsou od různých výrobců. Pouze jedno z Wi-Fi zařízení musí být vybaveno funkcí Wi-Fi Direct pro navázání spojení peer-to-peer, které přenáší data přímo mezi ostatní a to vše s výrazně sníženým nastavováním. Wi-Fi Direct sjedná spojení pomocí systému Wi-Fi Protected Setup (WPS, česky Chráněné nastavení Wi-Fi), který přiřadí každému zařízení omezený přístupový bod. Párování Wi-Fi Direct zařízení může být nastaveno tak, že vyžaduje Near field communication (NFC), signál Bluetooth, nebo stisknutí tlačítka na jednom nebo všech zařízeních. Wi-Fi Direct může nahradit nejen potřebu routerů (směrovačů), ale může také nahradit potřebu Bluetooth v případech, kdy není vyžadována nízká spotřeba.

Wi-Fi Direct (formerly Wi-Fi Peer-to-Peer) is a Wi-Fi standard for peer-to-peer wireless connections that allows two devices to establish a direct Wi-Fi connection without an intermediary wireless access point, router, or Internet connection. Wi-Fi Direct is single-hop communication, rather than multihop communication like wireless/mobile ad hoc networks.  Wi-Fi becomes a way of communicating wirelessly, much like Bluetooth. It is useful for everything from internet browsing to file transfer, and to communicate with one or more devices simultaneously at typical Wi-Fi speeds. One advantage of Wi-Fi Direct is the ability to connect devices even if they are from different manufacturers. Only one of the Wi-Fi devices needs to be compliant with Wi-Fi Direct to establish a peer-to-peer connection that transfers data directly between them with greatly reduced setup.  Wi-Fi Direct negotiates the link with a Wi-Fi Protected Setup system that assigns each device a limited wireless access point. The "pairing" of Wi-Fi Direct devices can be set up to require the proximity of a near field communication, a Bluetooth signal, or a button press on one or all the devices.


Formování a výcvik.

Před napadením Sovětského svazu Banderovo křídlo OUN-R spolupracovalo s nacistickým Německem a v Německu prodělávalo výcvik. Podle Ukrajinské akademie věd i podle dalších zdrojů, se Bandera sešel s vedoucími představiteli německé vojenské rozvědky, aby konzultovali zformování praporů Roland a Nachtigall. Wilhelm Canaris schválil 25. února 1941 vytvoření "Ukrajinského legionu" pod německým velením. Jednotka měla dosáhnout síly 800 mužů. Roman Šuchevyč se stal velitelem "Legionu" ze strany OUN-R. OUN očekávala, že jednotka se stane zárodkem budoucí Ukrajinské armády. Na jaře 1941 obdržela OUN 2,5 mil. marek na podvratné akce proti SSSR. Na jaře 1941 byla Legie reorganizována ve dvě jednotky: první byla nazvána "Nachtigall Batttalion", druhá je známa jako "Rolland Battalion". Výcvik praporu probíhal ve výcvikovém táboře Neuhammer (dnes Świętoszów) v Dolním Slezsku.  Ukrajinskou stranu reprezentoval Roman Šuchevyč, styčným důstojníkem koordinujícím postup s německým velením byl nadporučík Theodor Oberländer (Oberländer se po válce stal ministrem federálního ministerstva pro osoby bez domova, uprchlíky a válečné oběti v Německé spolkové republice.) Vojenským velením byl pověřen nadporučík Dr. Hans-Albrecht Herzner, dřívější příslušník jednotky Brandenburg.  Prapor byl oblečen do standardních uniforem wehrmachtu. Při vstupu do Lvova měli příslušníci modré a žluté nárameníky.

Válka se Sovětským svazem.

Čtyři dny před zahájením útoku se prapor přesunul ke hranicím. V noci ze 23. na 24. června 1941 překročil hranici nedaleko Přemyšlu a pokračoval směrem na Lvov.

Lvov.

Spolu s prvním praporem jednotky Brandeburg vstoupili první vojáci praporu Nachtigall 29. června do Lvova.  Prapor obsadil strategické objekty, mezi nimi rozhlasový vysílač na kopci Vysokyj Zamok v centru Lvova. Odtud byla prohlášena nezávislost Ukrajiny.

Prapor Nachtigall (také známý jako ) byl součástí jednotky zvláštního určení Lehrregiment "Brandenburg" z.b.V. 800. Spolu s praporem Roland byl jedním ze dvou útvarů zformovaných 25. února 1941 náčelníkem Abwehru Wilhelmem Canarisem, který schválil zřízení ukrajinské jednotky pod německým velením. Byl sestaven z ukrajinských dobrovolníků, kteří podléhali příkazům Banderova křídla OUN. Jednotka byla v listopadu 1941 v Německu reorganizována ve 201. policejní prapor () čítající 650 vojáků a důstojníků, kteří před rozpuštěním sloužili jeden rok v Bělorusku. Řada příslušníků, zvláště velících důstojníků, se na jaře 1943 přidala k UPA a čtrnáct příslušníků vstoupilo do 14. granátnické divize SS (1. ukrajinská).

The Nachtigall Battalion (), also known as the Ukrainian Nightingale Battalion Group (), or officially as Special Group Nachtigall, was the subunit under command of the German Abwehr special operations unit Lehrregiment "Brandenburg" z.b.V. 800. Along with the Roland Battalion it was one of two military units formed February 25, 1941 by head of the Abwehr Wilhelm Franz Canaris, which sanctioned the creation of the "Ukrainian Legion" under German command. It was composed of volunteer "Ukrainian nationalists," Ukrainians operating under Stephan Bandera's OUN orders.  In Germany, in November 1941 the Ukrainian personnel of the Legion was reorganized into the 201st Schutzmannschaft Battalion. It numbered 650 persons which served for one year at Belarus before disbanding.  Many of its members, especially the commanding officers, went on to the Ukrainian Insurgent Army and 14 of its members joined SS-Freiwilligen-Schützen-Division «Galizien» in spring 1943.


Historie.

Linux začal zahrnovat binární bloby v roce 1996. Práce na vyčištění od binárních blobů začala v roce 2006 s gNewSense's vyhledávačem firmwaru a generátorem kernelu. Tyto práce pokračovaly distribucí BLAG Linuxu v roce 2007 se softwarem deblob, který Linux-libre zrodil.  Poprvé vydal Linux-libre Free Software Foundation Latin America (FSFLA). Pak byl schválen Free Software Foundation jako hodnotná součást totally free Linux distributions. V březnu 2012 se stal balíčkem GNU. Správcem projektu je Alexandre Oliva.

Odstraňování proprietárního firmwaru.

Metody.

Proces odstraňování je umožněn použitím scriptu jménem "deblob-main". Tento skript je inspirován jiným, použitým v linuxové distribuci gNewSense. Jeff Moe provedl jeho dílčí modifikace pro dosažení určitých požadavků pro jeho použití v distribucích BLAG Linux and GNU. Vznikl jiný skript jménem "deblob-check", který je použit pro kontrolu, zda zdrojový soubor kernelu, nebo patch nebo komprimovaný soubor zdrojů obsahuje software, který je proprietární.

Dopady.

Odstranění proprietárního software, umožnění studia a modifikace software má výrazné praktické dopady na použití a běh takového systému. Ty jsou pozitivní i negativní.  Výhody zahrnují odstranění firmwaru, u kterého nemůže být zkontrolována a opravena jeho správná a bezpečná funkce. Takový software může obsahovat malware přímo od výrobce, a není možné provést bezpečnostní audit tohoto softwaru. Dokonce i nevinná chyba by mohla ohrozit bezpečnost běžícího systému.  Nevýhodou odstranění proprietárního firmware z kernelu je snížení funkcionality toho hardware, který nemá svobodné ovladače. To zahrnuje některé zvukové karty, grafické karty, televizní přijímače a síťové karty (speciálně bezdrátové), podobně jako některá další zařízení. Pokud to je možné, je poskytována svobodná náhrada.

Dostupnost.

Zdrojový kód a předkompilované balíčky Linuxového kernelu zbaveného blobů, jsou dostupné přímo z distribucí, které používají Linux-libre skripty. Freed-ora je podprojekt který připravuje a spravuje RPM balíčky založené na Fedora kernelu. Zde jsou také předkompilované balíčky pro Debian a odvozené distribuce, jako je Ubuntu.

Distribuce.

Distribuce, ve kterých je Linux-libre použit jako výchozí:  Distribuce, ve kterých je Linux výchozí a Linux-libre jako alternativní kernel:

Linux-libre je svobodné jádro operačního systému, které je odvozováno z originálního linuxového jádra. Je zastřešeno a vyvíjeno FSF Latinská Amerika.  Smyslem projektu je očistit jádro Linuxu od nesvobodného software, který neumožňuje nebo znesnadňuje svoje ověření, kontrolu a přizpůsobení.  Částem, které neobsahují zdrojový kód, se říká binární blob a jde obvykle o proprietární firmware (a ovladače), který sice obecně je redistribuovatelný, ale nedává svým uživatelům svobodu modifikace a/nebo studia. Linux-libre je ukázkovým příkladem svobodného software.

Linux-libre () is an operating system kernel and a GNU package.  The GNU Project attempts to keep Linux-libre in synchronization with upstream development of the Linux kernel while removing any software that does not include its source code, has its source code obfuscated, or is released under a proprietary license.  Software components with no available source code are called binary blobs and, as such, are mostly used for proprietary firmware images in the Linux kernel. While generally redistributable, binary blobs do not give the user the freedom to audit, modify or, consequently, redistribute their modified versions.


Historie.

EUROSAI byla založena v roce 1990 třiceti členy (29 nejvyšších kontrolních institucí a Evropský účetní dvůr). V současnosti tvoří členskou základnu 50 nejvyšších kontrolních institucí a Evropský účetní dvůr. I když je EUROSAI nejmladší ze sedmi regionálních pracovních skupin organizace INTOSAI, myšlenka evropské organizace sdružující evropské nejvyšší kontrolní instituce se datuje již od dob založení INTOSAI v r. 1953. První reálné kroky směřující k založení EUROSAI byly učiněny v r. 1974 během VIII. kongresu INTOSAI v Madridu. V období let 1975–1989 zahájily nejvyšší kontrolní instituce Itálie a Španělska cestu k založení EUROSAI tím, že vytvořily první návrh stanov EUROSAI, přičemž počítaly s podporou kontaktního výboru nejvyšších představitelů národních kontrolních institucí zemí EHS. XIII. kongres INTOSAI v červnu r. 1989 v Berlíně přijal tzv. Berlínskou deklaraci, která zahrnovala dohodu o vytvoření evropské organizace nejvyšších kontrolních institucí. V listopadu 1990 byl v Madridu uspořádán první kongres EUROSAI, během něhož byl zvolen prezident EUROSAI a členové Řídicí rady EUROSAI, byly projednány a schváleny stanovy a bylo zřízeno sídlo organizace a její stálý sekretariát.

Cíle.

Cílem organizace, uváděným v článku 1 stanov, je podporovat odbornou spolupráci mezi členy a ostatními organizacemi, iniciovat a podporovat výměnu informací a dokumentů a harmonizovat terminologii pro audit veřejného sektoru.

Orgány.

EUROSAI je složena ze tří orgánů: Kongresu, Řídicí rady a Sekretariátu.

Kongres.

Kongres je vrcholným orgánem EUROSAI a zúčastňují se ho zástupci všech členů organizace. Je pořádán jednou za tři roky. Doposud se konaly tyto kongresy:

Řídicí rada.

Podle stanov tvoří Řídicí radu EUROSAI osm členů: čtyři plnohodnotní členové (nejvyšší představitelé kontrolních institucí, které pořádaly poslední dva kongresy, nejvyšší představitel kontrolní instituce, která bude pořádat příští kongres a generální tajemník EUROSAI) a čtyři členové volení kongresem na období šesti let (dva členové jsou měněni každé tři roky). Vrcholní představitelé institucí, které jsou součástí Řídicí rady INTOSAI a jsou členy EUROSAI, se účastní jednání Řídicí rady jako pozorovatelé.

Sekretariát.

Sekretariát trvale sídlí při nejvyšší kontrolní instituci Španělska (Tribunal de Cuentas).

Strategický plán.

VIII. kongres EUROSAI v Lisabonu přijal Strategický plán EUROSAI na léta 2011–2017. Tento první strategický plán definuje poslání, vizi a hodnoty EUROSAI. Plán je založen na čtyřech strategických cílech, které odrážejí potřeby a priority členství v EUROSAI: Současný model byl navržen ve shodě s principy správného řízení a efektivní komunikace. Zároveň odráží strategické cíle, podporuje co možná nejširší zapojení všech členů EUROSAI do práce organizace a buduje pevné vazby mezi všemi články EUROSAI, které jsou do realizace strategického plánu zapojeny.

EUROSAI (European Organization of Supreme Audit Institutions) – Evropská organizace nejvyšších kontrolních institucí – je jednou ze sedmi regionálních pracovních skupin Mezinárodní organizace nejvyšších kontrolních institucí. V současné době sdružuje EUROSAI 50 členů: 49 nejvyšších kontrolních institucí a Evropský účetní dvůr. INTOSAI má 191 řádných členů: nejvyšší kontrolní instituce 190 zemí a Evropský účetní dvůr (a čtyři přidružené členy) a je vedena jako podpůrná organizace Spojených národů

EUROSAI - European Organization of Supreme Audit Institutions - is one of the seven regional working groups of the International Organization of Supreme Audit Institutions (INTOSAI).  Currently EUROSAI comprises 50 members: Supreme Audit Institutions of 49 countries and the European Court of Auditors.  INTOSAI comprises 191 full members: the Supreme Audit Institutions (SAIs) of 190 countries and the European Court of Auditors (and 4 associate members) and is listed as a support organisation of the United Nations.


Děj.

Malíř Conti přinese princi portrét jeho družky hraběnky Orsiny, jejž si před třemi měsíci objednal. Za tu dobu již ovšem Orsinu přestal milovat a všimne si druhého portrétu, který mu Conti ukáže, na kterém je Emilie Galotti. Ačkoli ji zahlédl jen několikrát a nepochází ze šlechtického rodu, vzplanou jeho sympatie k ní.  Conti odejde a na scéně se objeví princův komoří Marinelli, jenž princi oznámí, že se plánuje již dnes svatba Emilie s hrabětem Appianim a poté se chystají opustit zemi. Marinelli tedy dostal za úkol sňatku zabránit, proto sežene Angelo, který předá dalšímu sluhovi Pirrovi úkol, aby přepadl kočár s nevěstou a rodiči a zabil hraběte Appiana.  Princ neuposlechne rady komořího a neodjede na svůj letohrádek. Navštíví mši, kde vyznává lásku Emilii, ta má však strach a snaží se ho ignorovat. Zážitky pak oznámí své matce. Marinelli se ještě pokusí oznámit Appianovi princův rozkaz, aby urychleně odjel vyřešit záležitosti ohledně princova sňatku s hraběnkou Orsinou k vévodovi z Massy, odmítne však obřad odložit. Posléze je tedy vykonáno přepadení kočáru včetně vraždy hraběte. Z události je princ zděšen, ale ujímá se zachráněné Emilie a její matky.  Emiliin otec zatím přijíždí do letohrádku a v salónku se zde setkává s poníženou Orsinou, původní princovou družkou. Ta Marinelliho plán odhalila a předá otci dýku, aby lstivého prince zabil. Otec oznámí princi, že si přeje Emiliin odchod do kláštera, on však oponuje a jeho lásku chce převést k původnímu místu sňatku, kde mají být všichni přepadení vyslechnuti. Přestože by se neměli vyslýchaní střetnout, aby nebyly ovlivněny jejich výpovědi, otec si setkání s dcerou i tak vymůže. Ta mu oznamuje, že se prince bojí a v jeho rukách zůstat nemůže. Navrhne mu, aby ji od toho uchránil a zabil ji, což on také udělá.  Princ je celým případem zděšený a Marinelliho vyžene ze dvora.

Myšlenky díla.

Drama ukazuje neomezenou moc šlechty oproti bezbrannému poddanstvu a zamýšlí se nad tím, jaké mají být skutečné hodnoty v životě a představy o morálce. Ukazuje také tehdejší vztahy mezi mužem a ženou. Dílo je označováno za první měšťanské drama i první politickou tragédii. Na dílo odkazuje i Johann Wolfgang Goethe v knize Utrpení mladého Werthera.

Emilia Galotti je drama od německého autora Gottholda Ephraima Lessinga. Poprvé vyšlo roku 1772 a je zahrnováno do romantického dramatu. Odehrává se v Itálii. Touto hrou bylo 21. dubna 1783 slavnostně otevřeno Nosticovo divadlo (dnešní Stavovské divadlo v Praze).

Emilia Galotti is a play in five acts by Gotthold Ephraim Lessing (1729–1781), which premiered on 8 March 1772 in Brunswick ("Braunschweig" in German). The work is a classic example of German "bürgerliches Trauerspiel" (bourgeois tragedy). Other works in this category include Schiller's "Kabale und Liebe" and Hebbel's "Maria Magdalene". The story is based upon the Roman myth of Verginia.  "Emilia Galotti" is a drama of the Enlightenment, though it doesn't precisely follow the standard French model of the era. Although love is a central theme, in reality Emilia Galotti is primarily a political commentary. The arbitrary style of rule by the aristocracy is placed in stark contrast to the new and enlightened morality of the bourgeoisie. The more feudal ideas of love and marriage thus come into conflict with the growing tendency to marry for love, rather than family tradition and power. This combination results in a rather explosive situation. It was made into a film in 1958.


Název.

Příslušníci etnika si sami říkají "Luoravetlan" („opravdoví lidé“). Pojmenování "Čukča" vzniklo zkomolením výrazu "čauča" („ten, kdo má hodně sobů“). Čukotština nazývaná též čukština patří mezi paleosibiřské jazyky.

Historie.

Čukčové žijící ve vnitrozemí byli kočovnými pastevci sobů, přímořští Čukčové lovili velryby a mrože na lodích zvaných bajdarka pomocí harpun. Jako tažné zvíře vyšlechtili psí rasu sibiřský husky. Žili ve stanech z kůží nazývaných jaranga. Základem tradičního náboženství byl kult havrana ("kutch"). Žili v rodovém zřízení, běžnými jevy bylo mnohoženství, levirát a krevní msta. Vyskytovala se také senicida: staří lidé neschopní se o sebe postarat měli spáchat sebevraždu nebo požádali své příbuzné o rychlé usmrcení (bodnutím do srdce nebo udušením). Charakteristickým zvykem bylo tetování obličeje, rozšířené zejména u žen. Čukčové byli známi jako zruční řemeslníci, vynikali zejména v řezbářství z mrožích klů.  Od poloviny 17. století pronikali na území Čukčů Rusové, došlo k řadě ozbrojených srážek, po kterých si domorodci uchovali faktickou nezávislost až do konce 19. století. Tradiční život Čukčů popsali Vladimir Bogoraz a František Poledna Vlkovský. Po Říjnové revoluci se objevil tlak na začlenění Čukčů do sovětského plánovaného hospodářství, stáda sobů byla kolektivizována a tradiční elita byla podrobena rozsáhlým represím. Zároveň byly zbudovány školy, které odstranily negramotnost a naučily domorodce rusky. Po zhroucení Sovětského svazu sužovala Čukče nezaměstnanost a alkoholismus, bídu zmírnily až investice, kterými pozvedl chov sobů místní gubernátor Roman Abramovič. Nastala také renesance tradičního šamanského náboženství.

Kultura.

K zápisu čukčského jazyka se používá upravená azbuka. Ve dvacátých letech 20. století vytvořil pastevec Tenevil čukotské obrázkové písmo, které se však neujalo. Významným čukčským spisovatelem byl Jurij Rytcheu, jehož román "Magická čísla" vyšel i v češtině.

Zajímavost.

V ruském prostředí jsou rozšířeny anekdoty líčící Čukče jako necivilizované tupce. Skupina čukotských intelektuálů podala žalobu na autory slovníku, zmiňujícího tento význam slova Čukča.

Čukčové patří mezi původní malé národy Severu, Sibiře a Dálného východu Ruské federace a obývají převážně poloostrov Čukotka. K čukčské národnosti se hlásí více než patnáct tisíc lidí. Tří čtvrtiny z nich obývají Čukotský autonomní okruh, zbytek žije na zbytku ruského území (především Kamčatský kraj). Podle sčítání v roce 2001 žilo třicet Čukčů také na Ukrajině.

The Chukchi, or Chukchee (, ), are an indigenous people inhabiting the Chukchi Peninsula and the shores of the Chukchi Sea and the Bering Sea region of the Arctic Ocean within the Russian Federation. They speak the Chukchi language. The Chukchi originated from the people living around the Okhotsk Sea. According to recent genomic research, the Chukchi are the closest Asiatic relatives of the indigenous peoples of the Americas.


Princess María de las Mercedes of Bourbon-Two Sicilies

Životopis.

Narodila se 23. prosince 1910 v Madridu, jako dcera prince Carlose Bourbonsko-Sicilského, infanta Španělského, vnuka krále Ferdinanda II. Sicilského a jeho druhé manželky princezny Luisi Orleánské, dcery prince Filipa, hraběte pařížského, uchazeče o francouzský trůn. Při narození jí byl udělen titul infantky španělské, i když to nebyl skutečný její titul, pravý titul byl "Princezna Bourbonsko-Sicilská". Její rodina se přestěhovala do Sevilly, kdy byl její otec vojenský generální kapitán provincie. Když je Druhá Španělská republika donutila k emigraci, žili v Cannes a později v Paříži, kde také studovala umění v Louvru.  Dne 14. ledna 1935, navštívila v Římě svatbu princezny Beatrice Španělské, dcery krále Alfonse XIII.. Zde potkala svého druhého bratrance a budoucího manžela, bratra nevěsty, Juana, hraběte barcelonského, čtvrtého syna a nástupníka trůnu Alfonse XIII.. Vzali se 12. října 1935 v Římě. Když její manžel roku 1942 přijal královský titul "Hraběte z Barcelony," Marie získala titul "Hraběnky z Barcelony".  Spolu měli čtyři děti:  Žili v Cannes a Římě, a s vypuknutím druhé světové války se přestěhovali do Lausanne, kde žili s královnou Viktorií Eugenií, matkou infanta Juana. Později bydleli v Estorilu, v Portugalsku.  Roku 1953 princezna reprezentovala Španělskou královskou rodinu na korunovaci královny Alžběty II.. Roku 1976, jeden rok po obnovení monarchie ve Španělsku v osobě jejího syna Juana Carlose, se vrátili do Španělska. V roce 1977 se Juan vzdal svých práv ve prospěch jeho syna, a tím mu umožnil držet titul "Hraběte z Barcelony."  Roku 1982 si zlomila kyčel a roku 1985 levou stehenní kost. Z tohoto důvodu musela být celý zbytek života na vozíku. V roce 1993 ovdověla. Byla velkým fanouškem býčích zápasů a andaluské kultury. V roce 1995 se její vnučka Infantka Elena vdala v Seville, a proto je Hraběnka lásky tohoto města. Dne 4. března 1929 byla 1171. Dámou Královského řádu královny Marie Luisy.  Zemřela 2. ledna 2000 v královské rezidenci La Mareta v Lanzarote na infarkt, kde královská rodina oslavovala Nový rok. Je pohřbena s vyznamenáním královny v královské kryptě kláštera San Lorenzo de El Escorial nedaleko Madridu.

Marie Mercedes Bourbonsko-Sicilská (španělsky "Doña María de las Mercedes Cristina Genara Isabel Luisa Carolina Victoria y Todos los Santos de Borbón-Dos Sicilias y Orléans") (23. prosince 1910, Madrid – 2. ledna 2000, Lanzarote) byla matka Juana Carlose I., krále Španělska (1975–2014).

María de las Mercedes de Borbón-Dos Sicilias y Orléans, Countess of Barcelona (Spanish: "Doña María de las Mercedes Cristina Genara Isabel Luisa Carolina Victoria y Todos los Santos de Borbón y Orléans" (; 23 December 1910 – 2 January 2000) was the mother of Juan Carlos I, King of Spain from 1975 to 2014, and grandmother of the reigning Spanish King, Felipe VI.


Manželství a děti.

Narodil se 10. listopadu roku 1870 v obci Gries, části města Bolzano a při křtu dostal jméno "Karel Maria František z Assisi Paskal Ferdinand Antonín z Padovy František z Pauly Alfons Ondřej Avelin Tankred" (: "Carlo Maria Francesco d'Assisi Pasquale Ferdinando Antonio di Padova Francesco de Paola Alfonso Andrea Avelino Tancredi" ) a jeho titul byl princ bourbonský-Obojí Sicílie, infant španělský ("Principe di Borbone delle Due Sicilie, Infante di Spagna").  Dne 14. února 1901 v Madridu se Karel oženil s Mercedes, princeznou Asturskou, starší dcerou zesnulého krále Alfonse XII. a jeho manželky arcivévodkyně Marie Kristiny Rakouské. Mercedes byla starší sestra a předpokládaná dědička krále Alfonse XIII. Týden před svatbou 7. února, byl Karlovi udělen titul "infanta španělského".  Spolu měli tři děti: Mercedes zemřela při porodu v roce 1904.  V roce 1907 se Karel znovu oženil a to s princeznou Luisou Orleánskou, dcerou Filipa, hraběte pařížského. Pár měl čtyři děti:  Mezi potomky patří bývalý Král Španělska (Juan Carlos I.), současný vévoda z Kalábrie (infant Carlos), současná brazilská císařská rodina a Petr Jugoslávský a jeho dva bratři.

Vojenská služba.

Karel sloužil ve španělské armádě, účastnil se bojů španělsko-americké války a obdržel Vojenský řád Marie Kristýny. Nakonec dosáhl hodnosti armádního generálního inspektora.  Dne 7. února 1901 byl 1099. rytířem Řádu zlatého rouna ve Španělsku a obdržel 280. velkokříž Řádu věže a meče.

Nástupnictví Obojí Sicílie.

V roce 1894 se Karlův otec Alfons stal hlavou dynastie Bourbonů-Obojí Sicílie. Než si vzal svou první manželku, tak se dne 14. prosince 1900 vzdal svého nároku na následnictví koruny Obojí Sicílie. V roce 1960, Karlův starší bratr Ferdinand zemřel bez mužského potomka a tím Karel regeneroval svá práva (práva potomstva). Nicméně, Karlův mladší bratr Rainer si na základě zřeknutí z roku 1900 činí nárok a spor dosud není vyřešen. Zatímco většina panovnických dynastií v Evropě uznává nárok Rainerovu potomstvu, španělská královská dynastie uznává nárok Karlovým potomkům.

Karel Bourbonsko-Sicilský (: "Carlo Tancredi di Borbone-Due Sicilie", 10. listopadu 1870, Gries, Rakousko-Uhersko – 11. listopadu 1949, Sevilla, Španělsko) byl syn Alfonse hraběte Casertského a jeho manželky Marie Antonietty Bourbonsko-Sicilské, a synovec posledního Krále Sicílie Františka II.

Don Carlos, Prince of Bourbon-Two Sicilies, Infante of Spain (Full Italian name: "Carlo Maria Francesco d'Assisi Pasquale Ferdinando Antonio di Padova Francesco de Paola Alfonso Andrea Avelino Tancredi, Principe di Borbone delle Due Sicilie, Infante di Spagna"; 10 November 1870, , Bolzano, Austria-Hungary – 11 November 1949, Seville, Spain) was the son of Prince Alfonso of the Two Sicilies, Count of Caserta and his wife Princess Maria Antonietta of Bourbon-Two Sicilies, and nephew of the last King of the Two Sicilies, Francis II.


Dětství.

Chase pocházel z města Santa Clara v Kalifornii. Už od svých 10 let vykazoval všechny tři známky tzv. Macdonaldovy triády, tedy enurézu (pomočování se), žhářství a týrání zvířat. V dospívání pak byl prý silně drogově závislý.

Dospělost.

Během dospívání se u Chase rozvinula hypochondrie. Často si stěžoval, že mu přestává tlouct srdce nebo že „mu někdo ukradl plicní tepnu“. K hlavě si přikládal pomeranče a věřil, že pomocí difuze z nich jeho mozek absorbuje Vitamín C. Chase také věřil, že jeho lebeční kosti se od sebe oddělily a začaly se pohybovat. Proto si oholil hlavu, aby mohl jejich pohyb sledovat.  Když Richard dospěl, tak zjistil, že má problémy s erekcí a nemůže fungovat v normálním sexuálním životě. Usmyslel si, že za jeho problém může nedostatek krve, tak začal vraždit zvířata a pít jejich krev (popř. jíst jejich orgány). Jednoho dne došel k závěru, že zvířecí krev nepomáhá, tak se rozhodl k radikálnějšímu kroku. Zabíjet lidi.  V dospělosti si Chase pronajal byt s kamarády a odstěhoval se od své matky, jelikož byl přesvědčený, že ta se ho snažila otrávit. Jeho spolubydlící si však stěžovali na neustálé požívání alkoholu, LSD a kouření marihuany. Navíc prý chodil Chase po bytě úplně nahý, i když měl zrovna společnost. Jeho spolubydlící pak začali požadovat, aby se Chase odstěhoval, ale když odmítl, odstěhovali se nakonec oni.  Jakmile se Chase ocitl v bytě sám, začal chytat, zabíjet a kuchat různá zvířata, která pak jedl v syrovém stavu – někdy v mixéru smíchal jejich orgány s Coca-Colou, a pak tuto směs vypil. Chase věřil, že požíváním těchto zvířat v syrovém stavu zabrání scvrknutí svého srdce.

Institucionalizace.

V roce 1973 strávil Chase chvíli na psychiatrickém oddělení a v roce 1976 byl proti své vůli umístěn do blázince po tom, co si vstříkl do žíly králičí krev a skončil v nemocnici. Kvůli jeho fixaci na krev mu zaměstnanci ústavu začali přezdívat „Drákula“. Oknem ústavu se mu podařilo chytit dva ptáky, kterým pak zlomil vaz a vypil jejich krev. Kromě toho ještě kradl injekční stříkačky a odebíral jimi krev terapeutickým psům.  Chaseovi byla okamžitě diagnostikována paranoidní schizofrenie. Absolvoval řadu léčení, včetně medikace psychotropními látky, a poté lékaři usoudili, že již nepředstavuje pro společnost jakékoli nebezpečí. V roce 1976 byl propuštěn do péče své matky.  Chaseova matka ho odstavila od léků a sehnala mu byt, který nejdříve obýval s dalšími lidmi, ale všichni se nakonec odstěhovali a on opět zůstal opět sám.  Pozdější vyšetřování odhalilo, že v polovině roku 1977 byl Chase zastaven a zatčen policejní hlídkou u jezera Pyramid Lake v Nevadě. Tělo měl od krve a v kufru byl nalezen kyblík plný krve. Testy ale odhalily, že krev byla kraví, a tak nebylo podáno žádné obvinění.

Vraždy.

Chase zabil svou první oběť 29. prosince 1977 a to tak, že ji zastřelil z jedoucího vozidla. Obětí byl jednapadesátiletý Ambrose Griffin, otec dvou děti.  O dva týdny později se pokusil vloupat domů k jedné ženě, ale jelikož měla zamčené dveře, prostě odešel. Chase později řekl detektivům, že zamčené dveře považoval jako znak toho, že není vítaný, ale pokud byly dveře otevřené, znamenalo to pozvání dovnitř. Jednou ho u sebe nachytal pár, který se zrovna vracel domů. Vyhnali ho, když ho přistihli, jak se prohrabuje jejich věcmi a chystá se je okrást. Navíc ještě pomočil a znečistil postýlku i oblečení jejich dítěte.  V roce 1978 se 23. ledna Chase vkradl do domu Teresy Wallinové, která byla zrovna ve třetím měsíci těhotenství, a třikrát ji postřelil. Poté měl pohlavní styk s její mrtvolou, do které ještě bodal řeznickým nožem. Poté z ní vyndal několik orgánů, odřízl jednu bradavku a vypil její krev. Než odešel, nacpal ji do krku psí výkaly, které posbíral na dvorku.  Téže roku se 27. ledna Chase vkradl k osmatřicetileté Evelyn Mirothové, kde narazil na jejího kamaráda, Dannyho Mareditha, a zastřelil ho pistolí ráže 22. Ukradl Meredithinu peněženku a klíčky od auta a pak zastřelil i Mirothovou, jejího šestiletého syna Jasona a 22měsíčního synovce Davida Ferreira. Nakonec opět znetvořil mrtvolu Mirothové a uchýlil se k nekrofilii a kanibalismu.  Zaklepání na dveře pak Chase vystrašilo, tak ujel v Meredithině autě a vzal si s sebou tělo Ferreira. Návštěvník na to upozornil sousedy, kteří pak zavolali policii. Policie našla na místě činu v krvi otisky prstů i otisk boty. Chvíli na to pak Chase zatkli – když policisté následně prohledávali jeho byt, zjistili, že jeho zdi, podlaha, strop, lednice i všechno nádobí jsou od krve.

Následky.

V roce 1979 stanul Chase před soudem obviněný z šesti vražd. Aby se vyhnul trestu smrti, jeho obhajoba argumentovala, že se jedná o vraždy druhého stupně, za které by dostal doživotí. Opírali se o jeho duševní poruchu a tvrdili tedy, že jeho činy nebyly předem promyšlené či záměrné.  8. května, 1980 shledala porota Chase vinným ze šesti vražd prvního stupně a zamítla tak argument, že by měl být shledán nevinným z důvodu dušení choroby. Byl odsouzen k trestu smrti v plynové komoře. Dokonce i Chaseovi spoluvězni se ho báli, jelikož si byli vědomi toho, jak je násilnický, a často se ho snažili přesvědčit, aby spáchal sebevraždu.  Chase poskytl několik rozhovorů Robertu Resslerovi, během kterých mluvil hlavně o svém strachu z nacistů a UFA. Tvrdil, že i když zabíjel, nebyla to jeho vina. Prý se jen snažil přežít, což dělá přece každý. Požádal dokonce Resslera, aby mu poskytl přístup k radaru, kterým by mohl dopadnout nacisty a UFO, aby tak mohli být nacisté odsouzeni za ty vraždy, které spáchali. Také dal Resslerovi hordu svého jídla, které si hromadil v kapsách, jelikož věřil, že policejní strážníci spolupracují s nacisty a snaží se ho otrávit.  26. prosince, 1980 byl Chase nalezen mrtvý ve své cele. Pitva prokázala, že spáchal sebevraždu předávkováním předepsaných antidepresiv, které si nahromadil za několik týdnů.

Richard Trenton Chase (23. května 1950 – 26. prosince 1980) byl americký sériový vrah, nekrofil a kanibal. Během jednoho měsíce zabil v Sacramentu v Kalifornii šest lidí. Přezdívalo se mu upír ze Sacramenta, jelikož pil krev svých obětí a jedl části jejich těla. Za účelem jejího získání zabíjel králíky a psy. Když byl zatčen policií, prohlašoval, že hledal nové a snadnější způsoby, jak zabíjet lidi. Každou svou oběť zabil, rozřízl a pak pil její krev. Za své činy byl odsouzen k trestu smrti v plynové komoře, rozsudek nebyl nikdy vykonán, protože 26. prosince 1980, byl nalezen mrtev ve své cele. Na místo smrti dorazili doktoři a ti uvedli, že se Chase úmyslně předávkoval antidepresivy.

Richard Trenton Chase (May 23, 1950 – December 26, 1980) was an American serial killer who killed six people in the span of a month in Sacramento, California. He was nicknamed "The Vampire of Sacramento" because he drank his victims' blood and cannibalized their remains.