Funkce.

Chaperony jsou strážci, kteří kontrolují a zabezpečují správnou prostorovou strukturu proteinů a brání vzniku nesprávných vazeb. Chaperony hsp60 dokonce umí špatně sbalené proteiny opět rozbalit.  Je známo, že funkce bílkovin obecně není dána pouze jejich primární strukturou, ale z velké části také terciární strukturou. Právě složení do této terciární struktury je kontrolováno z velké části chaperony. V podstatě se jedná o dosažení optimální prostorové organizace molekuly proteinu. Chaperon však není součástí výsledného proteinu, nýbrž se po vykonání své činnosti opět odpojí.  Jak molekulové chaperony fungují, není zatím dostatečně dobře známo, ale některé z nich jsou ATPázy, které se váží k proteinům, a tím umožňují jejich uvolnění za vzniku energie v podobě ATP. K významným molekulárním chaperonům patří tzv. proteiny tepelného šoku (heat shock proteiny).

Typy chaperonů.

Jsou známy čtyři základní typy chaperonů; obvykle však spolupracují s různými dalšími proteiny, např. kochaperony:

Hsp70.

Chaperony hsp70 se vážou na hydrofobní části právě vznikajících (syntetizovaných) proteinů a stabilizují je v nesbaleném stavu, proteiny pak snadněji procházejí membránami, např. do mitochondrie (kde se na ně naváže mitochondriální hsp70). Chaperony stimulují export proteinů z buněk, podílí se na konformaci replikačních komplexů, podporují odbourávání poškozených proteinů. Ke správně sbaleným proteinům se nevážou. Při vazbě pomáhá pomocný protein (u "Escherichia coli" je jím "DnaJ"), samotná vazba probíhá "ATP-dependentním způsobem", kdy chaperon napřed naváže ATP a tím je schopen reagovat s pomocným proteinem, díky jeho přítomnosti se ATP hydrolyzuje na ADP+P a získaná energie umožní vazbu na nesbalený protein. Protein se uvolní, když nová molekula ATP nahradí na chaperonu ADP, což zařizuje další pomocný protein (u "E. coli" "GrpE").

Hsp60.

Chaperony hsp60 podporují sbalování nadprodukovaných proteinů, zúčastňují se sbalování fágového virionu, stabilizují proteiny určené k exportu do mezimembránového prostoru. Nesbalené proteiny přijímají od hsp70, špatně sbalené proteiny umí opět rozbalit. Proteiny sbalují pomocí zvláštní kapsy, do které protein umístí. Chaperonům hsp60 se také říká „chaperoniny“, patří mezi ně např. "GroEL" a "GroES" z "E. coli".

Hsp90.

Chaperon hsp90 se váže na steroidní receptory, inhibuje aktivitu tyrozinkinázy. U "E. coli" ho tvoří "HtpG".

Hsp100.

O chaperonech hsp100 se mnoho neví, pravděpodobně pracují podobně jako hsp60, vytvářejí také kapsu. U "E. coli" je tvoří proteiny "Clp".

Poruchy.

Proteiny, které se nenacházejí v optimální konformaci, svoji funkci plní buď špatně nebo ji neplní vůbec. Oba stavy vedou k četným patologickým stavům a mohou mít pro organismus fatální následky, jako např. neurogenerativní onemocnění.

Chaperon (, z fr. "chaperon", gardedáma) je speciální protein, který v buňce pomáhá skládat většinu bílkovin do jejich správného prostorového uspořádání. Tím tedy těmto proteinům umožňují vykonávat jejich funkci v buňce. Chaperony se vyskytují jak v eukaryotických buňkách, tak i u bakterií a v mitochondriích.

In molecular biology, molecular chaperones are proteins that assist the conformational folding or unfolding and the assembly or disassembly of other macromolecular structures. Chaperones are present when the macromolecules perform their normal biological functions and have correctly completed the processes of folding and/or assembly. The chaperones are concerned primarily with protein folding. The first protein to be called a chaperone assists the assembly of nucleosomes from folded histones and DNA and such assembly chaperones, especially in the nucleus, are concerned with the assembly of folded subunits into oligomeric structures.  One major function of chaperones is to prevent both newly synthesised polypeptide chains and assembled subunits from aggregating into nonfunctional structures. It is for this reason that many chaperones, but by no means all, are heat shock proteins because the tendency to aggregate increases as proteins are denatured by stress. In this case, chaperones do not convey any additional steric information required for proteins to fold. However, some highly specific 'steric chaperones' do convey unique structural (steric) information onto proteins, which cannot be folded spontaneously. Such proteins violate Anfinsen's dogma, requiring protein dynamics to fold correctly.  Various approaches have been applied to study the structure, dynamics and functioning of chaperones. Bulk biochemical measurements have informed us on the protein folding efficiency, and prevention of aggregation when chaperones are present during protein folding. Recent advances in single-molecule analysis have brought insights into structural heterogeneity of chaperones, folding intermediates and affinity of chaperones for unstructured and structured protein chains.


Historie.

Již od svého založení měl Bohumín významnou strategickou polohu. Tento význam si město udrželo do dnešních časů. Ve 12. století ležel Bohumín na křižovatce obchodních cest. Jedna (solná) vedla z Moravy do Krakova a druhá (jantarová) z Uher přes Těšín a dále k Baltu. Rovněž tudy procházela cesta z Prahy do Krakova. Osada tedy vznikla na frekventovaném místě, které bylo vhodné pro přechod přes řeku. O tom svědčí i stavba mostu v 15. století – ten byl však nespočetněkrát strhnut při rozvodnění Odry. Stoupajícím cestovním ruchem přibývalo osadníků, takže osada nesoucí jméno Bogun byla v době krále Přemysla Otakara II. již velkou vesnicí. Držení vesnice bylo finančně (vybírání mýtného od pocestných) a strategicky (poloha na hranicích) výhodné.  První písemná zmínka pochází z formulářové sbírky královny Kunhuty. Originál pravděpodobně nikdy nebyl, protože se nejspíš jednalo o stylistické cvičení. Zeměpisné poměry v textu jsou popsány velmi reálně, a proto můžeme ztotožnit Bohumín s tehdejším Bogunem. Datace chybí. Většinou se uvádí rok 1256 a 1262. Jisté však je, že trvale osídlená osada zde byla již mnohem dříve. Na základě jména můžeme soudit, že šlo o slovanské sídlo.  Roku 1292 se připomíná farní kostel Panny Marie, který byl pod patronátem kláštera orlovského. Tehdy Bohumín náležel k Ratibořskému knížectví. Tato listina je zároveň nejstarším dokladem německého názvu pro Bohumín - Oderberg, z toho lze usuzovat, že Bohumín byl obydlován německými osadníky. V roce 1620 byl na místě dřevěného kostela vystavěn zděný kostel v gotickém slohu. Po požáru v roce 1850 byl přestavěn do dnešní podoby.  První známý šlechtický rod, který vlastnil Bohumínsko, byl prastarý rod Baruthů. Za nepříliš dlouhou dobu přechází Bohumínsko do držby rodu Rašiců. Podle listiny z roku 1373 byl Bohumín již poddanským městečkem pod pravomocí panské vrchnosti. Zmínka je zde i o hradě. Bohumínské panství se stalo roku 1407 předmětem sporu mezi ratibořským knížetem Janem a těšínskými knížaty. Obě dvě strany si nárokovaly vlastnictví Bohumínska. Smlouva z roku 1407 rozhodla ve prospěch Jana Ratibořského. Počátkem 15. století přešlo panství z rukou zemských vévodů do vlastnictví různých šlechtických rodů. V letech 1409 až 1423 drželi panství páni z Tvorkova. Poté byl majetek prodán Janu Bělíkovi z Kornic a jeho potomkům. Kornicové vlastnili panství delší dobu a jejich majetek se nacházel i ve knížectví opolském. Během této doby se majetek rodu Korniců rozšířil o Zabelkow, Odru, Lhotu a Pudlov. Roku 1451 se stává majitelem Bohumínska (Bohunyna) Jan Tovačovský z Cimburka, který je prodává roku 1473 Janovi z Vrbna. V roce 1482 přechází panství do rukou Jana Buřeje z Klvova, který však záhy umírá roku 1485.  Další spory o panství na konci 15. a začátkem 16. století se řešily opět ve prospěch ratibořských knížat. Poslední, z nich byl Valentin Hrbatý, po jeho smrti roku 1521 Bohumínsko připadlo Janu Opolskému. Ten je o dva roky později prodal Jiřímu Braniborsko-Ansbašskému, braniborskému markraběti z rodu Hohenzollernů. Roku 1528 přijal markrabí lutherskou víru a stal se nadšencem pro reformační hnutí (později dostal přídomek Pobožný). Svou nesmlouvavou politikou vůči starousedlé šlechtě se stal jednou z neoblíbených postav ve Slezsku. Bohumín se de facto stal klíčem k nástupu braniborské vlády v Horním Slezsku. Situace se změnila po nástupu Habsburků, kteří roku 1533 zrušili dědičnou smlouvu na Bohumínsko. Jiří se tak stal pouze zástavním pánem. Po jeho smrti se vlády nad državami Hohenzollernů ujal poručník jeho nezletilého syna Jiřího Fridricha Albrecht. Za jeho regentství se výrazně zvětšil majetek rodu a silně vzrostla germanizace. Roku 1557 se ujal svých statků Jiří Fridrich, který je znám především jako mecenáš renesančního umění, horlivý protestant a stoupenec germanizačního procesu. Roku 1603 Jiří Fridrich zemřel jako bezdětný a majetek se ocitl v rukou Jáchyma Fridricha, braniborského kurfiřta. Ten v roce 1606 předal majetek svému druhorozenému synovi Janu Jiřímu, který byl od roku 1592 štrasburským biskupem. Smlouvu o změně v držení Krnovska, Bytomska a Bohumínska odmítl však císař Rudolf II. potvrdit. Majetko-právní spor trval až do třicetileté války. Jan Jiří, jakožto vůdce povstalců ve Slezsku, byl roku 1622 zbaven majetku a Bohumínsko připadlo bankéři a důlnímu podnikateli z Vídně Lazarovi Henckelovi von Donnersmarck. Po jeho smrti majetek přebral již dědičně jeho syn, který se roku 1636 stal svobodným říšským pánem. V roce 1661 byl povýšen mezi český hraběcí stav a svůj majetek rozdělil mezi své syny. Bohumínsko připadlo Eliášovi a jeho syn Eliáš Ondřej se roku 1691 přestěhoval do Oderbergu. Umírá roku 1700 v Bohumíně. Jeho syn Jan Arnošt zemřel roku 1743 bezdětný a dědictví se ujal Erdman Jindřich Vilém, jehož syn prodal rakouskou část bohumínského panství Karlu knížeti Lichnovskému. Brzy nato umřel a s ním i oderberská mužská linie rodu Henckel-Donnersmarck, za jejichž držitelství bylo roku 1697 Bohumínské panství povýšeno císařem Leopoldem na "status minor", tedy na nižší stavovské panství. Od roku 1742 bylo Bohumínsko na základě berlínského míru rozděleno na rakouské a pruské.  Rakouská část byla na počátku 19. století v držení rodu Gusnarů. Ti panství posléze prodali hraběti Rudnickému a jeho manželka dále odprodala část panství pro stavbu severní dráhy. Roku 1886 koupil panství hrabě Larisch-Mönnich a tento rod zůstal jeho držitelem až do roku 1945. Okolní obce, především Šunychl a Pudlov, zaznamenaly díky stavbě železnice a železáren obrovský boom a význam dnes již Starého Bohumína začal upadat. Pudlov a Šunychl byly až do roku 1848 jako poddanské vsi při Bohumínském panství. V roce 1850 byl Pudlov spojen s Vrbicí, která měla postavení osady. Vrbice se již roku 1892 stala samostatnou obcí. V roce 1906 došlo ke sloučení Pudlova s Bohumínem a v r. 1924 byl zrušen název obce Šunychl a nahrazen názvem Nový Bohumín. Zároveň byla tato obec povýšena na město. Obec Bohumín byla rozdělena na dvě obce: Bohumín a Pudlov. Roku 1949 byl spojen Bohumín s Novým Bohumínem, Pudlovem, Skřečoní, Vrbicí a Záblatím v jednu obec pod názvem Bohumín. Roku 1952 se oddělila Vrbice a v roce 1954 byl Bohumín rozdělen na pět městských částí: Bohumín I – město (později Starý Bohumín), Bohumín II – Nový Bohumín, Bohumín III – Pudlov, Bohumín IV – Skřečoň a Bohumín V – Záblatí. V roce 1956 přijalo město Bohumín název Starý Bohumín. Roku 1960 se tyto části opět osamostatnily jako správní obce. Od roku 1973 po spojení s Novým Bohumínem byl zaveden znovu název Bohumín.  V letech 1850 až 1948 byl Bohumín sídlem okresního soudu a v letech 1855 až 1868 i okresního úřadu. V letech 1910–1948 přináležel do politického okresu Fryštát a od roku 1949 do roku 1957 do správního okresu Ostrava, pak Ostrava-venkov a od roku 1960 je Bohumín součástí okresu Karviná. Za nacistické okupace byl součástí okresu Teschen (Těšín) v letech 1939–1941 v rámci Řísské provincie Slezsko a mezi roky 1941–1945 v rámci Říšské župy Horní Slezsko. Bohumín byl tedy v časech druhé světové války přímou součástí Německé říše.

Obyvatelstvo.

Většina obyvatel se dnes jako jinde v Českém Slezsku v drtivé většině hlásí k české národnosti. Město je však vzhledem ke složité historii etnicky velmi promíchané. Bohumín je rovněž znám pro svou řeckou menšinu, která zde přišla během řecké občanské války. Žijí zde rovněž velmi početní Romové, dále pak Poláci a Vietnamci. Obyvatelstvo zde bylo až do 19. století národnostně nevyhraněné. V 19. století se obyvatelé začali hlásit k německé, polské či české národnosti. V roce 1910 zahrnovala oblast současného Bohumína pět současných obcí: Oderberg Stadt (Starý Bohumín a Pudłów), Schönichel (Nowy Bohumin a Szonychel s Kopytów), Skretschon (Skrzeczoń), Wirbitz (Wierzbica) a Zablacz (Zabłocie). Celkem, tam bylo 19572 lidí (což dávalo hustotu obyvatelstva asi 639 lidí / km²), z toho bylo trvale zaregistrováno 18312, 8646 (47,2%) bylo německých, 7638 (41,7%) polských, 2019 ( 11%) česky a 9 (0,1%) v jiných jazycích, 17606 (90%) bylo katolických, 845 (4,3%) protestantů, 27 (0,1%) kalvinistů, 844 (4,3%) stoupenců judaismu a 250 (1,3%) jiného náboženství nebo označení . Češi zde získali početní převahu až po vyhlášení ČSR. Před rokem 1945 se rovněž u nemalé části slovanského obyvatelstva vyskytoval fenomén tzv. šlonzáctví, což byli lidé, kteří se považovali za tzv. Šlonzáky, nehlásili se k žádné většinové národnosti, cítili se obecně jako Slezané, nepoužívali žádnou formu spisovného jazyka, nýbrž mluvili česko-polsko-německým nářečím „po naszymu“. Šlonzáctví, jakožto i toto specifické nářečí, však na území Bohumínska po roce 1945 ustupuje do pozadí. V Bohumíně se nyní mluví ostravským dialektem. Do holocaustu žilo v Bohumíně také asi šest set osob židovského vyznání, stála zde i synagoga.

Doprava.

Železnice.

Bohumín je jedním z historicky nejvýznamnějších nádraží v Česku, již roku 1848 zde vznikl jeden z prvních železničních uzlů na dnešním českém území, odbočkou do Pruska z rakouské Severní dráhy Vídeň – Krakov. V letech 1869–1872 pak byla zprovozněna Košicko-bohumínská dráha v trase Bohumín – (Český) Těšín – Žilina – Poprad – Košice, první a na dlouhou dobu hlavní železniční spojení Českých zemí a Slovenska.  Dnes (2016) je v Bohumíně provozní jednotka olomouckého depa a např. zde probíhá přepřah přímých vozů na dálkových tratích Praha – Košice a Břeclav – Polsko. Provozně zde na sebe navazují trať Správy železnic č. 270 a č. 320, rozvětvuje se zde druhý a třetí železniční koridor.

Silnice.

Územím města prochází dálnice D1, která zde má dva exity: 365 – Vrbice a 370 – Bohumín. Městem prochází silnice I/67 z Karviné, která přes Skřečoň, Nový Bohumín, exit 370 a Starý Bohumín pokračuje do Polska. Ve městě se nacházejí i bývalé úseky této silnice, dočasně označené jako I/67H a I/67I. Městem prochází i silnice II/647 v úseku Hrušov – Vrbice – Pudlov – I/67 a silnice II/471 v úseku Rychvald – Záblatí – I/67, druhý úsek této silnice prochází Starým Bohumínem do Polska. Silnice III. třídy na území města jsou:

Tramvajová doprava.

Ve městě byla mezi lety 1902 až 1973 provozována tramvajová doprava. Nejprve byla provozována jako koněspřežná, od roku 1916 byla trať elektrifikována. Tramvaj byla provozována na úzkém rozchodu 760 mm.

Členění města.

Město se člení na 7 katastrálních území, jimiž jsou:

Představitelé města.

Starostové města Bohumína (dnešního St. Bohumína).

"(neúplný seznam)"

Starostové města Šunychlu - Bohumína - nádraží (dnešního N. Bohumína).

"(neúplný seznam)"

Starostové města Bohumína.

"(neúplný seznam)"

Bohumín (, ) je české město v okrese Karviná v Moravskoslezském kraji, na hranicích s Polskem, 9 km severovýchodně od Ostravy. Nachází se v české části historického Těšínska, v Českém Slezsku. Město také leží na soutoku Odry a Olše. Žije zde obyvatel na rozloze 31 km².

Bohumín (; ; , ) is a town in Karviná District, Moravian-Silesian Region, Czech Republic on the border with Poland. The confluence of the Oder (Odra) and Olza rivers is situated just north of the town. The town lies in the historical region of Cieszyn Silesia.  Bohumín consists of Old Bohumín and industrial New Bohumín, while several villages are administratively part of the town. The majority of citizens are Czech; many citizens have Polish ancestry, although the Polish minority in Bohumín is small nowadays. Before World War II, the town was inhabited by a large German community. Nowadays the city is known as having one of the largest communities of Romani people in the Czech Republic.


Tvorba medovice.

Stejnokřídlý hmyz se živí šťávou z rostlinných pletiv. Bodavě sacím ústním ústrojím napichuje vodivá pletiva rostlin, sítkovice, a aktivně sají šťávu pohyby blanitého hltanu. Jícnem šťáva prochází do filtrační komory hmyzu. Šťáva rostlin obsahuje značné množství sacharidů, ale poměrně málo bílkovin. Přes stěnu filtrační komory, která má tenké blanité stěny, mohou jednoduché cukry v roztoku procházet do těla hmyzu a jejich přebytek je vylučován do zadní části střeva. Naproti tomu bílkovinná část rostlinné šťávy přechází do žaludku a střeva hmyzu, kde jsou vstřebány.  Přebytek cukrů z rostlinné šťávy je pak vylučován jako medovice.

Složení medovice.

Medovice je tvořena převážně roztokem jednoduchých sacharidů: sacharózou, fruktózou a glukózou. Kromě toho obsahuje také menší množství složitějších cukrů, jako je melecitóza, stopy bílkovin a aminokyselin, minerální látky a rostlinná barviva. Čerstvě vyloučená medovice obsahuje asi 80 % vody.

Producenti medovice.

Medovici tvoří většina stejnokřídlého hmyzu, ale jen některé druhy tvoří tolik medovice, že jsou včelařsky významné a jejich medovice může tvořit hlavní snůšku včel. Nejvíce medovice produkují mšice a červci. Nejdůležitějšími producenty medovice je puklice smrková, korovnice smrková a korovnice jedlová.  Medovice není jen významným zdrojem snůšky, její velká výhoda spočívá v tom, že je k dispozici v době, kdy je v přírodě jen málo nektarodárných rostlin. V lesních oblastech Česka je jediným hlavním zdrojem snůšky pro včelstva a na medné snůšce se podílí z 50-80 %.

Prvořadí producenti medovice.

Výskyt medovice není pravidelný, její množství záleží na přemnožení hmyzu, který produkuje medovici. Prvořadí producenti v příznivých letech vyprodukují tolik medovice, že tato tvoří hlavní snůšku včel. Druhořadí producenti jsou využíváni jen jako podněcovací snůška a na medné produkci se nepodílejí.

Prvořadí producenti medovice na smrku.

Na neprosvětlených, mladších porostech smrku ztepilého saje puklice poloskrytá. Medovici tvoří od 10. června do začátku července. V Česku je puklice poloskrytá nejvýznamnějším producentem medovice. Naproti tomu na starších stromech a sušších a teplých stanovištích žije puklice smrková, která produkuje medovici od 20. května do 15. června.  Medovnice smrková tvoří velké kolonie na letorostech smrku všech věkových tříd. Medovici dává v červnu a v červenci. Medovnice zelenavá napadá dvou až čtyřleté větve, medovici poskytuje od června do srpna, ve stejném období tvoří medovici i medovnice nahá, která žije na starších větvích či kmeni. V červnu a v červenci je zdrojem medovice i medovnice velká, která žije ve velkých koloniích na kmenech stromů.  Medovnice ojíněná, žijící na starších větvích, produkuje medovici obsahující velké množství melecitózy. Med vytvořený z této medovice krystalizuje ještě ve včelích plástech. Včely jí sbírají v červnu a v červenci.

Prvořadí producenti medovice na jedli.

Medovnice jedlová je jedním z nejvýznamnějších producentů medovice v Česku. Parazituje na kůře větví jedle bělokoré a v červenci a v srpnu tvoří značné množství medovice. Medovnice dvoupásá poskytuje včelám medovici v podletí.

Prvořadí producenti medovice na borovici.

V porostech borovice je velmi hojná medovnice borová, která tvoří velké množství medovice. O něco vzácnější je medovice krátkobrvá, která dává medovici v červnu a v červenci. Medovnice lesklá poskytuje medovici od května do července.

Prvořadí producenti medovice na modřínu.

Starší modříny opadavé hostí na větvích kolonie medovnice černoskvrnné, která patří v Česku mezi nejvýznamnější producenty medovice. Včely jí sbírají od června do srpna.  Medovnice modřínová je hojným druhem žijící na mladých větvích. Medovici poskytuje od června do srpna. V červnu a v červenci tvoří medovici medovnice ptýtová.

Prvořadí producenti medovice na dubu.

Zdobnatka dubová je mšice žijící na spodní straně listů dubů. Patří mezi nejvýznamnější producenty medovice na dubech, poskytuje jí v červnu a v červenci.  Hojným druhem je medovnice dubová, která dává medovici od druhé poloviny května až do července. Žije na kůře jednoletých a dvouletých větví dubu. Taktéž hojná puklice dubová tvoří medovici v červnu. Mšička dubová žije na spodní straně listů a medovici produkuje v červnu a v srpnu.  Vzácným producentem je klenutec dubový, který poskytuje medovici v květnu a červnu.

Prvořadí producenti medovice na ostatních stromech.

Javory hostí vynikající producenty medovice: brvnatka dvojtvará poskytuje medovici v květnu a červnu, brvnatka javorová dává medovici od jara až do pozdního podzimu.  Zdobnatka lipová tvoří značné množství medovice v době květu lípy a dlouho po jejím odkvětu.  Stromovnice buková žije na výhonech a spodní straně listů buku lesního. Poskytuje dobrou květnovou snůšku medovice. Medovnice buková je poměrně vzácná velká mšice, která dává medovici na konci jara a začátku léta.  V červnu tvoří mnoho medovice stromovnice červenohnědá, která parazituje na větvích břízy bradavičnaté.  Od června do září poskytuje medovici zdobnatka jilmová, která žije v koloniích na listech jilmů. Na jilmech se živí také mera jilmová. Je to jediná mera, která při svém přemnožení má hospodářský význam jako producent medovice. Na kůře vrb žije medovnice vrbová.

Medovicová snůška.

Včely medovici sbírají buď přímo od zadečku jejích producentů, nebo v ranních hodinách, kdy ještě není zaschlý, sbírají povlak medovice z listů či jehličí. Dobrá medovicová snůška je však závislá na značném rozmnožení jejích producentů.  Množení producentů podporuje teplota v rozmezí 18–30 °C, přiměřená vlhkost i mírné srážky, které podporují růst hostitelských rostlin.  Naopak nepřáteli mšic a červců jsou slunéčka a jiní draví brouci, larvy pestřenek, zlatooček, denivek a dlouhošíjek. Protože množení nepřátel má určité zpoždění, málokdy se projeví okamžitě. Kvůli rozmnožení predátorů a parazitů se však nikdy neopakují dva dobré medovicové roky za sebou.

Medovicový a lesní med.

Lesní med může být medem smíšeným, z květové i medovicové snůšky. Jedná se například o med z medovice ze smrků smíchaný s nektarem z kvetoucích malin. Medovicový med je jednodruhový, z jednoho určitého druhu snůšky.  Medovicové medy mají kořenitou vůni a harmonickou chuť. Obsahují větší množství minerálů a rostlinná barviva jim dodávají tmavou barvu. Smrkový med je světle až tmavohnědý, jedlový je tmavě zelený až černý. Jedlové medy neobsahují téměř žádný pyl.  Obvykle krystalizují pomalu a vytvářejí hrubé krystaly, které se usazují na dně nádoby. Tuhnou několik týdnů nebo měsíců. Výjimkou jsou medy obsahující množství melecitózy. V modřínovém medu může být melecitózy až 38 %, v menším množství je zastoupena i v medu smrkovém. Takový med často krystalizuje už v plástech.

Medovice je hustá lepkavá substance bohatá na cukry vylučovaná stejnokřídlým hmyzem na povrch listů a jehličí, kde se usazuje v podobě povlaku. Hmyz vytváří medovici ze sladkých šťáv proudících v rostlinách a vylučuje jí řitním otvorem v podobě kapek, či jí v pravidelných intervalech vystřikuje.  Medovice je sbírána některými druhy ptáků, vosami nebo včelami, pro které je po nektaru nejdůležitější složkou potravy. Včely medovici zpracují na tzv. medovicový med (též "lesní med"). Medovice je také vyhledávána mravenci. Pro některé mravence je medovice natolik důležitá, že mšice ochraňují před predátory, vysazují je na další rostliny a dokonce i pomáhají s přezimováním vajíček. Tento oboustranně výhodný vztah se označuje jako mutualismus. Medovice je také sbírána lidmi.  Medovice vylučovaná ve větším množství, je pro rostlinu škodlivá, protože zacpává dýchací průduchy, vyživuje škodlivé bakterie nebo plísně.

Honeydew is a sugar-rich sticky liquid, secreted by aphids and some scale insects as they feed on plant sap. When their mouthpart penetrates the phloem, the sugary, high-pressure liquid is forced out of the anus of the aphid. Honeydew is particularly common as a secretion in hemipteran insects and is often the basis for trophobiosis. Some caterpillars of Lycaenidae butterflies and some moths also produce honeydew.  Honeydew producing insects like cicadas pierce phloem ducts to access the sugar rich sap. The sap continues to bleed after the insects have moved on leaving a white sugar crust called manna. Ants may collect, or "milk", honeydew directly from aphids and other honeydew producers, which benefit from their presence due to their driving away predators such as lady beetles or parasitic wasps—see "Crematogaster peringueyi". Animals and plants in a mutually symbiotic arrangement with ants are called Myrmecophiles.  In Madagascar, some gecko species in the genera "Phelsuma" and "Lygodactylus" are known to approach flatid plant-hoppers on tree-trunks from below and induce them to excrete honeydew by head nodding behaviour. The plant-hopper then raises its abdomen and excretes a drop of honeydew almost right onto the snout of the gecko.  Honeydew can cause sooty mold—a bane of gardeners—on many ornamental plants. It also contaminates vehicles parked beneath trees, and can then be difficult to remove from glass and bodywork. Honeydew is also secreted by certain fungi, particularly ergot. Honeydew is collected by certain species of birds, mosquitoes, wasps, stingless bees and honey bees, which process it into a dark, strong honey (honeydew honey). This is highly prized in parts of Europe and Asia for its reputed medicinal value. "Parachartergus fraternus", a eusocial wasp species, collects honeydew to feed to their growing larvae. Recent research has also documented the use of honeydew by over 40 species of wild, native, mostly solitary bees in California.


Historie disciplíny.

„Hlavní dílo regionální geografie po dobu sto let byl "Úvod do staré i nové geografie" (lat. "Introductio in Universum geographiam tam Veterem quam Novam") od Phillippa Clüvera z roku 1629. Dílo potom vycházelo v četných dalších vydáních, v kterých je různí autoři opravovali a doplňovali. Např. Johanes Bruno, profesor v Lüneburgu, vydal spis v letech 1661 – 1678 čtyřikrát. Naposledy jej vydal Antoine-Augustin Bruzen de la Martinière roku 1729. Po stručném úvodu o matematickém a fyzickém zeměpisu následuje líčení chorografické, vyznačující se stálým protikladem moderního a antického zeměpisu regionálního, který měl právě v Clüverovi jednoho z prvních pěstitelů. Clüver byl i autorem základních děl o historické geografii antického světa. Je to "Germanica antiqua" (1616), "Sicilia antiqua" (1616) a "Italia antiqua" (1624) vydaná posmrtně.  Následujících cca 150 let vývoje regionální geografie je pak spjato s celkovým vývojem geografie a tudíž s vlivem tehdejšího významného geografa: Jeana Baptiste Bourguignon d'Anville. Vliv měl i přírodovědně zaměřený Alexander von Humboldt uznávaný především v německy hovořících zemích, který nicméně působil i ve Francii, nebo Carl Ritter. Jean Baptiste Bourguignon d'Anville (1697 – 1782) patřil k průkopníkům něčeho, co bychom dnes nazvali ověřováním informací, jejich aktualizací a kritickému myšlení při popisu krajinných celků. Řadil se především ke kartografům a při mapové tvorbě prosazoval vynechávání neověřených fakt (zakreslování různých „Eldorád“ nebo „bájných národů“), což se zákonitě projevovalo i v regionální geografii. Svým působením způsobil přesun hlavního vývoje regionální geografie z německy hovořícího prostředí do francouzského.  Přesto se po určitém mezidobí v 19. století objevil i další významný regionální geograf německý. V Sasku (po roce 1871 začleněném do Německa) publikoval profesor Alfréd Hettner (1859 – 1941) své studie o chorologii, tedy o příčinných vztazích mezi zeměpisnými úkazy uvnitř zeměpisného regionu. „Cílem chorologie je znalost znaků regionů a míst skrz chápání jejich společné existence a vzájemných vztahů mezi různými oblastmi reality a jejich rozmanitých variet, a chápání zemského povrchu celkově v jeho aktuálním uspořádání kontinentálně, regionálně a místně.“  V té době už ovšem přesahuje význam německé regionální geografie regionální geografie francouzská. Mezi její zakladatele patří částí svých prací Paul Vidal de la Blache (1845 – 1918). Vidal se zabýval i geopolitikou a v tomto směru jej ovlivnil především Friedrich Ratzel působící v téže době v německém prostředí. Jeho definice posibilismu (prostředí ovlivňuje člověka, ale kulturu si vytváří člověk sám ve spolupráci s dalšími lidmi a může s ní změnit své prostředí) hrála a stále hraje důležitou roli v kulturní geografii, kterou jakožto část regionální geografie metodologicky rozvinul. V tom se jeho postoj odlišoval od geografického (environmentálního) determinismu (závislost na prostředí) a blížil se více indeterminismu. Význam Vidala ovšem spočíval i v podpoře vydání a řízení poměrně obsáhlé regionálně geografické studie "Géographie universelle", česky vydané pod názvem "Zeměpis světa roku 1930". Vidal jeho vznik naplánoval v roce 1910, ale vyšlo až posmrtně postupně mezi roky 1927 – 1948. Ve své době se jednalo o revoluční regionálně geografické dílo tvořené patnácti svazky, z nichž některé bylo ovšem nutné ještě znovu rozdělit na dva. Šlo v podstatě o první komplexní regionální geografii světa, která vytvořila pomyslný „kmen“ pro všechny regionální geografie následující, patřičným způsobem aktualizované.

Současné problémy.

V posledních letech čelí regionální geografie tendencím neustále zmenšovat obsah jejího výzkumu z globálních/regionálních měřítek na měřítka lokální. Regionální geografové musí často obhajovat pozici svého předmětu proti názorům, že globalizace svým důrazem na malé lokality znamená „"Konec geografie"“ . Za začátek tohoto, pro regionální geografii nepříznivého období, lze považovat 90. léta 20. století, kdy představa globální konvergence všech obyvatel, myšlenka vzniku světové panvesnice a teorie o konci „odlehlosti“ (každé místo na Zemi je snadno dostupné) vedl mnoho geografů k názoru, že širší pohledy na svět a krajinu jsou už zastaralé a nepotřebné. Představa, že celý svět se od sebe v podstatě neliší a regionální geografie tedy nepopisuje (ekonomické, politické, sociální, fyzické...) rozdíly ale důsledky jednoho procesu, pak nastartoval rozvoj dílčích geografických disciplín (geografii měst a vesnic, geografii průmyslových oblastí, geografii jazyků...) a regionální geografii naopak oslabil, protože ji odsunul do pozadí. Přitom proti těmto názorům se záhy postavily jiné, které upozorňovaly, že svět přece není jediná globální „výrobní hala“, že globalizace nutně neznamená zánik národních států ani rozdílů mezi regiony . Nicméně nedostatek dialogu mezi regionálními geografy vedl k tomu, že otázka budoucnosti celé disciplíny trvá .  Jedním z důvodů může být prostá skutečnost, že pro geografy je "přitažlivější" (mediálně, finančně...) politická ekonomie, ekologie a další hraniční disciplíny . Eurocentralismus, tj. vytváření jednotných evropských struktur, rovněž působil negativně na regionální geografii. Tlak na řešení společných problémů a definování společných, panevropských, úspěchů vytlačoval regionální geografii všímající si naopak rozdílů. Wei , zabývající se regionální geografií Číny, v této souvislosti hovoří dokonce o krizi morálky regionálních geografů, kteří preferují, aby je nazývali systematickými (ekonomickými, humánními, sociálními atp.) geografy a nikoliv regionálními. Proto hovoří o nutnosti revitalizovat regionální geografii. Tvrdí, že geografie nedokáže řešit problémy světa jen systémově, bez hluboké znalosti světových regionů. Jejich výhodou, podle něj, je, že regionální geografové píší články a knihy pro široké publikum.

Postmoderní regionální geografie.

Shromažďování dat, jejich setřídění a výstupy dlouhou dobu představovaly silnou stránku regionální geografie. Na základě těchto dat mohly vznikat a skutečně vznikaly a vznikají nové disciplíny, nové systematické geografie. V určité fázi vývoje se nicméně osamostatnily tím, že si začaly data sbírat samy (začaly mít schopnost si je samy sbírat, zjišťovat, ověřovat atp.). Tento jev se výrazně projevil především po určité informační revoluci v 80. a především 90. letech 20. století. To, co původně představovalo silnou stránku, se změnilo ve slabinu regionální geografie. Objevují se pokusy ji revitalizovat , a tím se míní především schopnost ukazovat a zkoumat vazby mezi dílčími systematickými geografiemi. Měla by využít svou komplexnost a v podstatě se snažit pojmout všechny hraniční disciplíny tak, aby byla schopna popsat vztahy mezi fakty různých systematických disciplín. Zjednodušeně: měla by dokázat popisovat prostorové jevy a skutečnosti (složky krajiny) tak, aby vytvářely navzájem propojený celek.

Regionální geografie je geografická vědní disciplína, která „má podávat výstižný a ucelený obraz pozorované oblasti po stránce přírodní i společenské, má v sobě slučovat výsledky fyzické i socioekonomické geografie a kromě toho ještě vyjádřit podstatné rysy společenského vývoje a zvláštností obyvatelstva.“

Regional geography is a major branch of geography. It focuses on the interaction of different cultural and natural geofactors in a specific land or landscape, while its counterpart, systematic geography, concentrates on a specific geofactor at the global level.


Rozsah SJM.

Zákonný režim.

V zákonném režimu patří do společného jmění manželů majetek, který získá jeden nebo oba manželé po dobu trvání manželství kromě následujících výjimek:  Nová právní úprava určuje, že součástí společného jmění manželů je i zisk, který plyne z majetku, který náleží do vlastnictví pouze jednomu z manželů.  Součástí společného jmění manželů jsou i dluhy vzniklé za trvání manželství kromě následných výjimek:

Smluvený režim.

Smluvený režim je založen smlouvou, která může být uzavřena před i během trvání manželství. Upravují se v ní povinnosti a práva, týkající se společného jmění. Ujednání je třeba uzavřít formou veřejné listiny. Smluvený režim může mít následující podoby:

Režim založený rozhodnutím soudu.

Je zásah do zákonného režimu ze strany soudu. Soudní řízení se zahajuje na základě návrhu jednoho z manželů. Soud rozhoduje o zúžení nebo zrušení společného jmění manželů. Pro rozhodnutí soudu je hlavní důvod, který soud musí shledat za závažný. Za závažné důvody jsou vždy považovány: Režim založený rozhodnutím soudu lze změnit smlouvou manželů nebo rozhodnutím soudu, pokud závažné důvody pominuly. Zároveň nesmí rozhodnutí vyloučit schopnost manžela zabezpečovat rodinu a bere zřetel na práva třetí osoby.

Správa SJM.

Správa SJM podle zákonného režimu.

Majetek užívají a udržují oba manželé společně. Běžné záležitosti (nákupy, opravy) může vykonávat každý sám. Nejde-li o běžné záležitosti, např. využití majetku k podnikání, je potřeba souhlasu obou manželů. Ze závazků patřících do společného jmění a právního jednání týkajících se společného jmění jsou oba oprávněni a povinni společně a nerozdílně.

Správa SJM podle smluveného režimu.

Smluvený režim ujednává, který manžel bude spravovat společné jmění nebo jeho součást a jakým způsobem. Manžel, který spravuje veškeré společné jmění smí právně jednat pouze se souhlasem druhého manžela

Správa SJM podle režimu založeného rozhodnutím soudu.

Soud na základě návrhu druhého manžela rozhodne jakým způsobem bude společné jmění spravováno, pokud jeden z manželů při správě společného jmění jedná proti zájmu druhého manžela, rodiny nebo rodinné domácnosti.

Zánik SJM.

Společné jmění manželů zaniká: V případě zániku společného jmění manželů se musí provést jeho písemné vypořádání, při kterém se vychází z toho, že podíly obou manželů na zaniklém společného jmění jsou stejné. Pokud nedojde k dohodě, rozhodne o vypořádání na návrh jednoho z manželů soud civilním řízením Iudicium duplex. Pokud by ani k tomuto vypořádání nedošlo, nastupuje po třech letech od zániku společného jmění právní fikce, že k vypořádání došlo. V takovém případě platí, že movité věci si bývalí manželé rozdělili podle toho, u kterého z nich se nacházejí, u ostatních movitých věcí, dluhů a u nemovitých věcí vzniká podílové spoluvlastnictví, přičemž jejich podíly jsou stejné.

Bydlení manželů.

Manželé mají své obydlí tam, kde mají rodinnou domácnost. Právní termín obydlí znamená místo, kde osoby skutečně bydlí. Manželé se musí dohodnout na adrese rodinné domácnosti, pokud se dohodnou, mohou bydlet odděleně. Platí zásada, že pokud má jeden z manželů výhradní právo bydlení v domě nebo bytě, vznikne uzavřením manželství právo bydlet i druhému manželovi. Totéž platí i v případě nájemního práva. Platí zásada, že nájemní právo vzniká i v případě, kdy nájemní smlouva je uzavřena již za trvání manželství.  Na zřeteli je ochrana rodiny, zákon ukládá zdržet se všeho a předejít všemu, co by mohlo bydlení rodiny znemožnit nebo ohrozit.

Bydlení po zániku manželství.

Úprava bydlení po zániku manželství:

Společné jmění manželů (SJM) vzniká uzavřením manželství. Jde o specifickou formu spoluvlastnictví, která může vzniknout jen mezi manžely a která má vlastní úpravu odlišnou od obecného spoluvlastnictví.  V letech 1950–1964 se tento právní institut nazýval zákonné společenství majetkové, poté až do roku 1998 bezpodílové spoluvlastnictví manželů a až od roku 1998 jde o společné jmění manželů.

Community property (United States) or Community of Property (South Africa) is a marital property regime under which one half of all property owned by one spouse before marriage (except for gifts or inheritances) is automatically owned by the other spouse (property gain), and will become that spouse's separate property, upon divorce (property subject to loss). All property that remain in the name of one spouse during marriage is automatically acquired by the other spouse as to 50% of its value (community property rights), subject to a loss of 50 % of all property upon divorce (separation of property). As for property acquired by one spouse, that is kept undisclosed during marriage will automatically be owned by the other spouse as that spouse's separate property, as to 50% of its value, regardless, while non-shared property is a cause of action for divorce, at 200% of its market price, owed to the divorcing spouse.  Property owned by one spouse after the marriage is sometimes referred to as the "separate property" of that spouse. There are instances in which the community can gain an interest in inherited property and even situations in which gifts can be "transmuted" into community property.  The community property concept originated in civil law jurisdictions but is now also found in some common law jurisdictions.. Community property is otherwise not a concept in the Family Code.


Mládí a první světová válka.

Narodil se 24. listopadu roku 1891 v bavorském Mnichově. Poté co dokončil základní školu, tak nastoupil na obchodní akademii, kde úspěšně odmaturoval. Po studiu byl na praxi v mnichovské advokátní kanceláři.  S vypuknutím první světové války byl odveden do německé armády a byl zařazen do 16. bavorského pěšího záložního pluku ("Bayerisches Reserve-Infanterie-Regiment Nr. 16"), kde ke konci války dosáhl hodnosti "Vizefeldwebel" (Staršího rotmistra) a stal se důstojnickým kandidátem. Avšak důstojníkem se nikdy nestal, neboť dříve škončila válka a byl po demobilizaci z armády propuštěn.  Během své válečné služby získal za zásluhy pruský železný kříž II. třídy, bavorský vojenský záslužný kříž III. třídy s meči a dosáhl funkce velitele čety. U 16. záložního pěšího pluku se rovněž setkal s pozdějším německým kancléřem a vůdcem Adolfem Hitlerem, když sloužil jako poddůstojník v téže rotě.

Počátky u NSDAP.

V počátcích NSDAP vstoupil k 1. říjnu 1921 do strany v pořadí jako její třetí člen. Ve stejném roce byl pověřen řízením kupeckých vyškolených obchodů strany a zároveň i stranických orgánů novin Völkischer Beobachter.  O rok později byl jmenován ředitelem stranického vydavatelství Franz-Eher-Verlag a zároveň říšským vedoucím pro tisk.  Během listopadu roku 1923 se po boku Hitlera zúčastnil nezdařeného pivního puče v Mnichově a poté, co přiznal svoji účast před soudem, tak mu byl udělen trest ve výši 4 a půl měsíce žaláře. Po svém propuštění byl 9. listopadu 1924 zvolen do městské rady města Mnichova. Tuto funkci zastával až do dubna roku 1933.  Od roku 1925 se snažil spojit vydavatelství Franz-Eher-Verlag s hlavním vydavatelstvím NSDAP a vybudovat tak silné novinářské impérium, pod kterým by vycházel jak Völkischer Beobachter tak časopis Das Schwarze Korps. Od 9. června roku 1928 až do 12. června 1930 byl členem okresní rady Horních Bavor.  Dne 4. září 1931 se mu stala nehoda při lovu s generálem von Eppem a musela mu být amputována levá ruka v rameni.

Život po válce.

Poté, co byl 4. května roku 1945 zajat americkými jednotkami, tak byl vyslechnut a následně odsouzen denacifikačním soudem ke 2 a půl roku vězení.  Nedlouho poté byl jeho případ přezkoumán a po zjištění nových přitěžujících skutečností byl shledán vinným ze zločinů proti míru a antisemitismu. Dne 8. září 1948 si vyslechl rozsudek, který ho odsoudil k deseti letům v pracovním táboře.  Roku 1953 byl předčasně propuštěn, avšak jeho majetek byl zcela zkonfiskován a rovněž ztratil právo na penzi. Zemřel v naprosté chudobě 30. března roku 1957 ve věku nedožitých 66 let v Mnichově.

Max Amann (24. listopadu, 1891 - 30. března, 1957) byl německý nacista, politik a publicista. Zároveň byl důstojníkem SS v hodnosti SS-Obergruppenführer.

Max Amann (24 November 1891 – 30 March 1957) was a German politician, businessman and a member of the Nazi Party. He was the first business manager of the Nazi Party and later became the head of "Eher Verlag", the official Nazi Party publishing house. After the war ended, Amann was arrested by Allied troops. Amann was deemed a "Hauptschuldiger" (Prominent Guilty Party) and sentenced to ten years in a labour camp. He was released in 1953. Amann died in poverty on 30 March 1957, in Munich.


Vývoj.

Zvuk byl na počátku éry zvukových záznamů zaznamenáván mechanicky. Thomas Edison jej začal nahrávat na válečky fonografu, vytlačeného rovněž mechanickým gramofonem. Dán Waldemar Poulsen se vydal jinou cestou. Pokusil se zaznamenat zvuk na tenký ocelový drátek, převíjený vysokou rychlostí mezi póly elektromagnetu, kterým protékaly hovorové proudy z telefonního sluchátka. Jeho vynález dostal název telegraphon. Jinak se označoval také jako mluvící přístroj. Práce s kilometry vlasově tenkého drátu však nebyla snadná. Záznam byl velmi zarušený a střih nemožný.  Magnetická páska byla prvně použita pro záznam zvuků Fritzem Pfleumerem v Německu v roce 1926. Ten vycházel z vynálezu magnetického záznamu na drát Valdemara Poulsena z roku 1898. Pfleumerův vynález používá prášek oxidu železitého nanesený na dlouhém proužku papíru. Tento objev byl později zdokonalen německou společností AEG, která vyráběla záznamová zařízení a společností BASF, která k nim vyráběla pásky. Firma AEG nahradila snadno se trhající papír za celuloidový pásek, na který se přes tenkou mezeru kruhového magnetu zaznamenávaly zvukové kmitočty. Takto se zrodil první pásek pro magnetofon, slavící obdiv na Berlínské rozhlasové výstavě v roce 1935. V roce 1933, ve společnosti AEG, vynalezl Eduard Schuller hlavu rekordéru ve tvaru prstenu. Do té doby se používaly hlavy s úzkým tyčovým profilem, které poškozovaly pásky. Důležitým vynálezem této doby byla také vysokofrekvenční předmagnetizace, která výrazně zlepšovala věrnost zaznamenaného audio signálu.  První magnetický pásek byl 6,5 mm široký a navíjel se na cívku. Byl tenčí než lidský vlas a zaznamenaný signál měl frekvenční rozsah pouze 6 kHz. Poprvé v rozhlasové historii se však daly nahrávky stříhat a bylo tak možné rychle opravovat chyby či opravit přetržený pásek.  Vzhledem k předválečné politice Německa a ke vzrůstajícímu napětí na mezinárodní půdě, byly tyto výzkumy před zbytkem světa tajeny.  Až po válce se Američanům Jacku Mullinovi a majoru Johnu Herbetu Orrovi podařilo získat tyto technologie a poté už nic nebránilo v rozvoji audio, video a různým dalším formátům pásek se speciálním využitím. Nedlouho poté se páskové mechaniky staly masovou záležitostí i mezi běžnými uživateli, nejprve jako magnetofony, datová úložiště k prvním domácím počítačům, nakonec i jako videorekordéry.

Video.

Nahrávaní videa, které klade mnohem větší nároky na šířku pásma než audio pásky, bylo možno uskutečnit díky vynálezu šroubovicového snímání. První video rekordéry byly kotoučové, moderní systémy ale už používaly kazetové pásky. Video-kazetové rekordéry byly ve své době v domácnostech poměrně velmi obvyklou součástí vybavení domácnosti, později ale začaly ustupovat rekordérům používajícím jiné záznamové technologie a techniky. V současné době (2009) již nejsou video-kazetové rekordéry v domácnostech prakticky používané. Staré videopřehrávače díky cenám většinou nahradily přehrávače optické, ponejvíce DVD a nově i Blu-ray disk.

Ukládání dat.

Použití magnetické pásky pro uchování dat se stalo jedním ze základů počítačového průmyslu.  Magnetická páska byla prvně použita pro ukládání počítačových dat v roce 1951 na počítači UNIVAC I. Nahrávacím médiem byl tenký poniklovaný bronzový pásek o šířce 12.7 mm (Vicalloy). Hustota nahrávání byla 128 znaků na palec (198 mikrometrů/znak) na osmi stopách, s konstantní rychlostí 2,54 m/s a datovým tokem 12800 znaků za sekundu. Z osmi stop bylo šest datových, jedna paritní a další časová. Kvůli plánovaným mezerám mezi jednotlivými bloky pásky byla skutečná rychlost přenosu 7200 znaků za sekundu.  První mechanické kazetové jednotky firmy IBM byly velmi sofistikované. Extrémně rychlého přepínání mezi pohybem pásky a jejím zastavením bylo dosaženo pomocí rychlých elektromotorů a napínáním pásky pomocí vývěvy v u-smyčce. Mechanické napínání pásky pomocí kladky by totiž svou vahou způsobovalo trhání pásky. Data byla zaznamenávána v blocích a rozjezd pásky z klidu do plné rychlosti 112,5 palce za sekundu trval jen 1,5 milisekundy. Když byl systém aktivní, jeden kotouč podával pásku dovnitř a druhý navíjel pásku ven, přičemž se téměř okamžitě a nesynchronizovaně roztáčely nebo zastavovaly, což vytvářelo poměrně zajímavý vizuální efekt. Záběry těchto sálových páskových jednotek v době své největší slávy často reprezentovaly »počítač« v různých filmech a televizních seriálech.  Současné magnetické páskové systémy používají kotouče mnohem menší než původních 10,5 palců a jsou uzavřeny ve schránce kvůli ochraně proti mechanickému poškození a snadné manipulaci. Pásková jednotka používá přesně řízené motory k přetáčení pásky z jednoho kotouče na druhý. Hlava přehrávače se dotýká pásky a umožňuje tak zápis nebo čtení záznamu. Moderní kazety jsou ve vyráběny formátech DAT/DDC, AIT, Digital Linear Tape a Linear Tape Open. Pásky mají poměrně dlouhou životnost.  Pásky zůstávají konkurenceschopnou alternativou pevným diskům vzhledem ke své nízké ceně. Ačkoli hustota záznamu na cm² je nižší než u pevných disků, dostupné místo na pásce je obvykle větší (záleží na typu). Největší kapacita páskových médií je obecně na stejné úrovni jako kapacita největších dostupných pevných disků (cca 1,6 TB v roce 2010). Během celé své existence pásky poskytovaly velkou cenovou výhodu oproti magnetické diskové paměti, obzvláště pro vytváření záložních dat, kde je přenositelnost médií také velmi důležitá. Rychlý rozvoj velikosti disků a jejich ceny společně s pomalejší inovací pásek snížil podíl produktů magnetických pásek na trhu.

Magnetická páska je pevné medium sestávající z magnetické vrstvy nanesené na plastické pásce. Do této kategorie spadají v podstatě pásky ve všech běžně používaných audio a videokazetách, nebo zálohovací pásky používané například v mainframech a různých datových úložištích, kdy je třeba ukládat velké množství dat po dlouhou dobu co nejspolehlivěji.  Dále existují například magnetooptické a optické paměťové pásky, které používají podobný princip záznamu, nedosáhly však významného komerčního úspěchu a rozšíření.

Magnetic tape is a medium for magnetic recording, made of a thin, magnetizable coating on a long, narrow strip of plastic film. It was developed in Germany in 1928, based on magnetic wire recording. Devices that record and playback audio and video using magnetic tape are tape recorders and video tape recorders respectively. A device that stores computer data on magnetic tape is known as a tape drive.  Magnetic tape revolutionized sound recording and reproduction and broadcasting. It allowed radio, which had always been broadcast live, to be recorded for later or repeated airing. It allowed gramophone records to be recorded in multiple parts, which were then mixed and edited with tolerable loss in quality. It was a key technology in early computer development, allowing unparalleled amounts of data to be mechanically created, stored for long periods, and rapidly accessed.  In recent decades, other technologies have been developed that can perform the functions of magnetic tape. In many cases, these technologies have replaced tape. Despite this, innovation in the technology continues, and Sony and IBM continue to produce new magnetic tape drives. Linear Tape-Open is a magnetic tape-based medium used in computer systems for data backup, since it provides large capacities at a low cost, and works differently than common hard drives or solid-state drives, reducing the chance of it failing due to similar reasons.  Over time, magnetic tape made in the 1970s and 1980s can suffer from a type of deterioration called sticky-shed syndrome. It is caused by hydrolysis of the binder in the tape and can render the tape unusable.


Život.

Mládí a výcvik.

Vyrůstal v Krušných horách, nedaleko českých hranic. Po ukončení základní školy nastoupil ihned do práce v tiskárně okresního města Klingenthal jako typograf. Když mu bylo 18 let, dostal nabídku se stát letcem. Přijal a absolvoval pilotní školu nedaleko Drážďan. Od roku 1958 se stal stíhacím letcem. Absolvoval důstojnickou Vysokou školu vojenského letectva Franze Mehringa a stal se podporučíkem. Ve svých 26 letech byl náčelníkem pluku a jako perspektivní mladík byl zařazen do čtyřletého studia na Vysoké vojenské akademii J.A.Gagarina v Sovětském svazu. Roku 1970 se vrátil do NDR, obnovil si kvalifikaci stíhacího pilota první třídy a dál létal. Nalétal 1225 hodin. Postupně v armádě získával různé funkce a získal první vysoké vyznamenání: Zasloužilý vojenský letec NDR. V roce 1976 se ocitl ve výběru budoucích kosmonautů programu Interkosmos a o dva roky později byl členem třetí posádky tohoto programu. Záložníkem mu byl vojenský letec Eberhard Köllner.

Lety do vesmíru.

Na lodi Sojuz 31 odstartoval z Bajkonuru společně se svým velitelem, sovětským kosmonautem plukovníkem Valerijem Fjodorovičem Bykovským v létě roku 1978. Cílem jim byla orbitální stanice Saljut 6, kde již byla napojena předchozí loď Sojuz 29. Na palubě se setkali se stálou posádkou, kosmonauty SSSR Kovaljonokem a Ivančenkovem. Celá čtveřice plnila zadané plánované úkoly. Po týdnu práce Jähn s Bykovským přistáli v kabině lodi Sojuz 29 na padácích na Zemi 140 km jihovýchodně od kazašského města Džezkazganu.

Po letu.

V červnu 2006 byl na setkání kosmonautů v Lázních Bohdaneč.

Odkaz v umění.

V roce 2003 Wolfgang Becker uvedl na svět svůj film "Good Bye, Lenin!", pojednávající o konci NDR, ve filmu je několikrát zmíněn Sigmund Jähn.

Sigmund Jähn (13. února 1937 Rautenkranz – 21. září 2019 Strausberg) byl vojenský letec a kosmonaut z tehdejší Německé demokratické republiky, který se zúčastnil programu Interkosmos a letěl v roce 1978 do vesmíru na Sojuzu 31.

Sigmund Werner Paul Jähn (; 13 February 1937 – 21 September 2019) was a German cosmonaut and pilot who in 1978 became the first German to fly into space as part of the Soviet Union's Interkosmos programme.


Souvislosti.

Benito Mussolini nejprve v březnu 1919 založil organizaci Fasci di Combattimento (bojové svazky). To bylo na začátku období zvaného "biennio rosso" („dvě rudá léta“). Sice ve volbách v listopadu 1919 neuspěl, ale do parlamentu se nakonec v roce 1921 dostal. Z části jeho příznivců se zformovala skupina zvaná "squadristi" ("Černé košile"). Ti také rozpoutali generální stávku, která začala v srpnu 1920 v továrně Alfa Romeo v Miláně. V listopadu 1920 byl zavražděn Giulio Giordani, pravicový městský zastupitel v Bologni, čehož squadristi využili jako záminky k potlačení socialistů (ti mimo jiné zahrnovali silné anarchosyndikalistické křídlo), zvláště v údolí Pádu.  Odbory byly rozpuštěny. Fašisté zahrnutí v Giolittiho Národní unii kandidovali ve volbách v květnu 1921 a získali 36 křesel. Mussolini se poté od Giolittiho odvrátil a pokusil se docílit dočasného uklidnění situace podepsáním paktu se socialisty v létě 1921. To zvedlo vlnu nevole ve fanatickém jádru jeho organizace, především mezi "squadristi" a jejich vůdci zvanými "ras". V červenci 1921 se Giolitti neúspěšně pokusil rozpustit "squadristi".V listopadu 1921 Mussolini přijal nacionalistický a konzervativní program a založil svoji stranu Partito Nazionale Fascista, s 700 000 členy. V srpnu byla spuštěna antifašistická generální stávka, ale strana Partito Popolare Italiano nevyužila možnosti a stávka byla fašisty potlačena. Když se Mussolini dozvěděl, že ministerský předseda Luigi Facta svěřil Gabrielu d'Annunzio organizaci velké demonstrace 4. listopadu 1922 k oslavě národního vítězství ve válce, rozhodl se pochodem urychlit proces eliminace možné konkurence.

Pochod.

Quadrumvirát vůdců fašistické strany – Emilio De Bono, Italo Balbo, Michele Bianchi a Cesare Maria de Vecchi – zorganizoval pochod, zatímco Duce se držel opodál. Na přípravách se podíleli také generálové Gustavo Fara a Sante Ceccherini. Další ozbrojené síly zapojené do pochodu zahrnovaly Marquise Dino Perrone Compagni a Ulisse Igliori.  24. října 1922 Mussolini deklaroval před 60 000 lidmi na fašistickém sjezdu v Neapoli: ""My se chceme stát státem!"", a potom odjel do Milána. Mezitím "Černé košile" zabraly téměř celou Pádskou nížinu. 26. října bývalý premiér Antonio Salandra varoval současného ministerského předsedu Luigiho Facta, že Mussolini požaduje jeho rezignaci a že se chystá pochodovat na Řím. Facta Salandrovi nevěřil a myslel si, že Mussolini bude vše řídit tiše v pozadí. Svou sílu mu však fašisté brzy ukázali: když se kolem Říma začaly objevovat fašistické vojenské jednotky, Luigi Facta (ten sice resignoval, ale stále byl fakticky u moci) vydal rozkazy ohledně obrany Říma. Leč král Viktor Emanuel III. odmítl podepsat rozkaz armádě a 28. října předal vládu do rukou Mussoliniho.  Pochod sice čítal necelých 30 000 lidí, ale král se obával spíše občanské války, kterou mohli squadristi vyvolat, zatímco ve fašismu neviděl až takovou hrozbu. Mussolini byl 29. října 1922 pověřen sestavením kabinetu, zatímco asi 25 000 "Černých košil" pochodovalo směrem k Římu. Mussolini tak právně dosáhl moci, a to v souladu se Statuto Albertino, italskou konstitucí. Pochod na Řím nebyl násilným dobytím moci, ale spíše přenosem moci v rámci konstituce, přenos vzniklý podlehnutím civilních úřadů v konfrontaci s fašistickým zastrašováním a víře měšťanstva, že bude možné s Mussolinim manipulovat.

Pochod na Řím v roce 1922 byl státní převrat, pomocí kterého se Benito Mussolini se svojí stranou Partito Nazionale Fascista dostal k moci v Itálii. Konal se od 27. října do 29. října 1922.

The March on Rome () was an organized mass demonstration in October 1922, which resulted in Benito Mussolini's National Fascist Party ("Partito Nazionale Fascista", or PNF) ascending to power in the Kingdom of Italy ("Regno d'Italia"). In late October 1922, Fascist Party leaders planned an insurrection, to take place on 28 October. When fascist troops entered Rome, Prime Minister Luigi Facta wished to declare a state of siege, but this was overruled by King Victor Emmanuel III. On the following day, 29 October 1922, the King appointed Mussolini as Prime Minister, thereby transferring political power to the fascists without armed conflict.


Založení parku.

Zakázku na projekt zahradního města podle anglického vzoru zadal architektu Gaudímu průmyslník Eusebi Güell. Antoni Gaudí vyprojektoval zahradní město s asi 60 stavebními parcelami. Projekt měl být financován z předem zaplacených záloh za dosud nepostavené domy, našli se však pouze 2 kupci – samotní stavitelé parku Gaudí a Güell. Realizace projektu se tak nezdařila a projekt zahradního města nebyl nikdy dokončen. Park posléze odkoupilo město a od roku 1926 zpřístupnilo jako městský park.

Park.

Park má rozlohu 17,8 hektarů. Osobitý styl architekta se projevuje i v těch nejmenších detailech. Promenády jsou kryty sloupořadím se sloupy ve tvaru stromů, zvlněné tvary připomínají potoky lávy. Některé plochy architektonických prvků parku jsou kryty barevnými mozaikami z glazovaných keramických střepů či skla.  Domky stojící po obou stranách hlavního vchodu nesou typické znaky Gaudího rukopisu. Hlavní vstup do parku je řešen širokým schodištěm, vedoucím k "Síni sta sloupů" (katalánsky "Sala de les cent columnes", španělsky "Sala de las Cien Columnas"). Síň je tvořena 86 sloupy připomínajícími stalagnáty v obrovské jeskyni. Sloupy nesou rozlehlou terasu, jež je lemována zvlněným, mozaikou zdobeným zábradlím, upraveným současně jako lavice na sezení. Terasa tvoří dominantu parku a je místem setkávání lidí a různých slavností. V parku stojí dva domy, v nichž bydleli Eusebi Güell (až do své smrti v roce 1918) a Antoni Gaudí, v jehož domě se nyní nachází museum věnované tomuto katalánskému architektovi.  Vzhledem ke své vyvýšené poloze na kraji města je park místem klidu kontrastujícím s ruchem katalánské metropole.

Park Güell (katalánsky "Parc Güell" [ˈparɡ ˈɡweʎ], původní název "Park Güell") je rozlehlý park s architektonickými prvky situovaný nad Barcelonou (Katalánsko, Španělsko) na svahu hory Turó del Carmel obráceném směrem k moři. Park navrhl katalánský architekt Antoni Gaudí původně jako zahradní město. Výstavba parku proběhla v letech 1900–1914; projekt zahradního města se však realizovat nepodařilo.

The Park Güell ( ; ) is a public park system composed of gardens and architectural elements located on Carmel Hill, in Barcelona, Catalonia, Spain. Carmel Hill belongs to the mountain range of Collserola – the Parc del Carmel is located on the northern face. Park Güell is located in La Salut, a neighborhood in the Gràcia district of Barcelona. With urbanization in mind, Eusebi Güell assigned the design of the park to Antoni Gaudí, a renowned architect and the face of Catalan modernism.  The park was built from 1900 to 1914 and was officially opened as a public park in 1926. In 1984, UNESCO declared the park a World Heritage Site under "Works of Antoni Gaudí".


Dětství.

Irma se narodila 7. října 1923 poblíž Paselwalku (Meklenbursko). V rodině Greseových byly mimo Irmy ještě čtyři děti. V roce 1936 matka Irmy, Berta Grese, ukončila svůj život sebevraždou. Její otec Alfred Grese o rok později vstoupil do NSDAP. Irma Grese nedokončila základní vzdělání a v 15 letech přerušila studium. V této době vstoupila do "Bund Deutscher Mädel", státní organizace v ženské obdobě Hitlerjugend.

Vstup do pomocné jednotky SS.

V průběhu tří let vystřídala několik zaměstnání. Nějaký čas pracovala jako asistentka zdravotní sestry v sanatoriu SS Hohenlychen. V roce 1942 vstoupila do pomocné jednotky SS.

Práce v koncentračním táboře.

V roce 1942 Irma Grese začala pracovat v ženském koncentračním táboře Ravensbrück. V březnu byla převelena do Auschwitz-Birkenau, a to přesněji do jednoho z jejích pobočných táborů - Birkenau. Koncem roku 1943 byla jmenována do funkce hlavní dozorkyně - SS-Oberaufseherin.  Vězni co tábor přežili, ve svých svědeckých výpovědích popisují krutost Irmy Grese. Proslula na míru šitou uniformou SS. Na vězně používala emociální a fyzické metody, bila vězeňkyně k smrti a měla příjemný požitek ze sexu s vězni. Mučila hladem svoje psy, aby je potom poštvala na vězně a osobně poslala stovky lidí do plynové komory. Grese nosila těžké holínky, u sebe vždy měla kromě nabité pistole pletený bič potažený celofánem - aby se z něj dala lépe smýt lidská krev.  V poválečných západních sdělovacích prostředcích se diskutovalo o možných sexuálních deviacích Irmy Grese, o jejích četných vztazích se členy stráže, velitelem Bergen-Belsenu Josefem Kramerem, "bestií z Bergen-Belsenu". S Josefem Mengelem měla milostný vztah. Pro tyto informace však není hodnověrný zdroj.  V březnu roku 1945 byla na vlastní žádost Grese převelena do koncentračního tábora Bergen-Belsen. Tamtéž, byla 17. dubna 1945 zatčena Angličany.

Belsenský proces.

Belsenský proces iniciovaný britským vojenským tribunálem probíhal od 17. září do 17. listopadu 1945. Společně s Irmou Grese na tomto procesu se projednávaly případy dalších pachatelů - velitele Josefa Kramera, dozorkyně Johanny Bormann, zdravotní sestry Elisabeth Volkenrath. Irma Grese byla uznána vinou a odsouzena k trestu smrti oběšením.  Poslední noc před popravou se Grese smála a zpívala spolu se svou kolegyní Elisabeth Volkenrathovou o katovu „řemeslu“. Dokonce, když ji kat nasazoval na krk oprátku neprojevila žádnou lítost nad svými činy. Jejím posledním slovem bylo „Rychleji“, vykonavatelem rozsudku byl Albert Pierrepoint.

Irma Grese (7. října 1923 Wrechen poblíž Pasewalku, Meklenbursko – 13. prosince 1945 Hameln, Německo) byla dozorkyně v nacistických koncentračních táborech Ravensbrück, Osvětim a Bergen-Belsen.

Irma Ida Ilse Grese (7 October 1923 – 13 December 1945) was an "SS" guard at the Nazi concentration camps of Ravensbrück and Auschwitz, and served as warden of the women's section of Bergen-Belsen.  Grese was convicted of crimes involving the ill-treatment and murder of prisoners committed at Auschwitz and Bergen-Belsen concentration camps, and sentenced to death at the Belsen trial. Executed at 22 years of age, Grese was the youngest woman to die judicially under British law in the 20th century. Auschwitz inmates nicknamed her the "Hyena of Auschwitz" ().


Historie.

Místo bylo osídleno už v neolitu, v římském "Catalaunum" byla od 3. století jízdní posádka. V první bitvě na Katalaunských polích (241) porazil císař Aurelianus galského vzdorocísaře Tetrica a vrátil Gallii pod římskou vládu, ve druhé bitvě v roce 451 zastavil římský vojevůdce Aetius postup hunského krále Attily na západ. V letech 320-350 tu misionář svatý Memmius kázal křesťanství a stal se patrně prvním biskupem. Počátkem 11. století bylo obnoveno opatství svatého Petra a založen klášter Všech svatých, roku 1114 vydal biskup Guillaume de Champeaux veřejnou listinu, která se považuje za zakládací listinu vinařství v kraji Champagne. V polovině 12. století vznikly vrcholné románsko-gotické stavby, z nichž se zachoval kostel Notre-Dame-en-Vaux s bohatě vyzdobenou křížovou chodbou a několik barevných vitráží. Město o rozloze asi 103 ha dostalo kamenné hradby se čtyřmi branami, ale skutečnost, že mu vládli biskupové, brzdila hospodářský růst a omezovala možnosti měšťanů. Teprve počátkem 15. století se za delší nepřítomnosti biskupa měšťané domohli samosprávy. Od 12. století tu kvetlo soukenictví a zpracování kůží, zemědělství však zůstalo dominantním odvětvím hospodářství až do moderní doby. V období zhruba od roku 1120-1320 vzniklo celkem 15 kostelů, dvě opatství, čtyři kláštery a nejméně sedm špitálů, zejména díky bohatství zdejších soukeníků.  Za náboženských válek v 16. století zachovalo město přísnou loajalitu vůči králům a díky jejich přízni zažilo další období prosperity a růstu. V tomto období byla dokončena přestavba katedrály, vznikla mimořádná galerie okenních vitráží a řada paláců i měšťanských domů. Byl rozšířen a přestavěn hlavní městský špitál ("Hotel-Dieu"), k němuž bylo roku 1606 připojeno i dalších 12 menších špitálů uvnitř hradeb a 5 za hradbami. V 19. století měl hlavní špitál 40 míst pro muže, 60 míst pro ženy a 90 míst pro děti, o něž se staralo 11 nemocničních sester, 28 hospodyň, lékař a chirurg s pomocníky. V této podobě fungoval špitál až do druhé světové války, kdy byl zničen bombardováním.  Roku 1806 byla založena "Císařská škola umění a řemesel", dnes prestižní inženýrská škola ENSAM, součást konsorcia ParisTech. Roku 1856 zřídil Napoleon III. blízko města vojenský prostor, "Camp de Châlons". Město obsadilo pruské vojsko roku 1870 a roku 1914 německé vojsko, které vyžadovalo výpalné 30 milionů franků; biskup Tisserand je usmlouval na půl milionu. Během okupace zmizelo ze sklepů za řekou 50 tisíc lahví šampaňského.  10. června 1940 při náletu "Luftwaffe" zahynulo asi 70 osob a roku 1944 město bombardovali Američané. V 70. letech se začalo plošně bourat staré město, pro odpor občanů však byla akce zastavena. Roku 1997 se město rozhodlo nahradit novověké označení "Châlons-sur-Marn"e historickým názvem "Châlons-en-Champagne".

Doprava.

Châlons má mezinárodní letiště Châlons-Vatry, západními předměstími prochází dálnice A 26. Od roku 1849 je město připojeno na železnicí, jízda do Paříže trvá 1°32 min., vlakem TGV hodinu. Městskou dopravu zajišťuje osm autobusových linek a šest linek příměstských.

Châlons-en-Champagne ["šálonzan šampaň"], dříve "Châlons-sur-Marne", je francouzské město v kraji Champagne, v departementu Marne a v regionu Grand Est. Historické jádro leží mezi řekou Marne a jejími rameny Mau a Nau v rovinaté, úrodné a převážně zemědělské krajině. Město s bohatou historií a řadou historických památek je sídlem několika vyšších škol a biskupství. Dominantou města je kostel Notre-Dame-en-Vaux.

Châlons-en-Champagne () is a city in the Grand Est region of France. It is the capital of the department of Marne, despite being only a quarter the size of the city of Reims.  Formerly called Châlons-sur-Marne, the city was officially renamed in 1998. It should not be confused with the Burgundian town of Chalon-sur-Saône.


Historie.

Počátky (1997–2002).

Skupina Yellowcard byla založena roku 1997 v Jacksonville na Floridě po tom, co se zakládající členové setkali na škole umění Douglase Andersona. Název jejich kapely je odvozen z fráze, kterou používali na střední škole. Kdykoliv někdo něco na párty provedl, třeba rozlil pivo, vnutili mu žlutou kartu (yellow card) dle pravidel fotbalu za to, že se dopustil párty faulu.  Své první album vydali v roce 1997. Původní kapela se skládala z Bena Dobsona u zpěvu, Toddy Claryho u kytary a zpěvu, Bena Harpera u zpěvu, Warrena Cookeho u bassy a Longineu Parsons u bubnů. Občas dopomáhá Sean Wellman se svými houslemi.  Ben Dobson brzy po vydání druhého alba z kapely odešel a byl nahrazen Ryanem Keyem. Ryan Key byl původně v kapele Craig's Brother. Po tomto se hudební styl kapely velice změnil, z hardcore punku na pop punk. To se dále podepsalo na jejich fanouškovské základně, což pro ně znamenalo čerstvý začátek. V počátcích roku 2000 kapela nahrála EP s názvem Still Standing. Brzy po vydání tohoto EP, Todd Clary odešel z kapely. Ryan Key potom zasoupil i funkci Claryho, takže hrál na kytaru a zpíval.  Po tom co zaslali své EP do Lobster Records, kapela podepsala svůj první kontrakt v červnu 2000 a v listopadu začali pracovat na svém druhém plnohodnotném albu. Skupina v roce 2001 vydala své třetí album s názvem One for the Kids, které v roce 2002 následovalo Underdog EP. Obě tyto alba byla velmi kladně hodnocena, po vydání Underdog EP však z kapelay odešel Warren Cooke kvůli osobním důvodům. Kapela se pokusila na basu naverbovat svého známého Petera Moselyho z Inspection 12. Než Warren Cooke odečel, stihla kapela natočit nevydaný hudební klip k písní "Powder". Video později bylo přidáno k rozšířené verzi příštího alba kapely, Ocean Avenue.

Ocean Avenue (2002–2005).

Brzy po vydání EP Underdog se Yellowcard upsala pod Capitol Records, která se v té době sháněla po pop punkových kapelách. Yellowcard začali nahrávat své debutové album pod záštitou hudební společnosti ke konci roku 2002, to bylo dokončeno na jaře roku 2003. Během nahrávání Ocean Avenue Mosely opustil kapelu, chtěl se totiž věnovat své původní kapele Inspection 12.  Kapela tedy začala shánět nového basáka a našla Alexe Lewise, jehož sestra, Alieke Wijnveldt, ta se podílela na zpěvu v písní "View From Heaven". Prvně byl vydán singl "Way Away", který se v žebříčcích vyšplhal na 25. příčku. Díky tomu kapela zaznamenala velké ohlasy. V průběhu prvního turné se Peter Mosely rozhodl odejít z Inspection 12 a dotázal se o znovuzařazení do kapely Yellowcard. Protože se Mosely podílel na psaní pro Ocean Avenue a také byl se členy kapely kamarád, Lewis byl požádán o odchod a Mosely byl znovu zapsán ke kapele jako basák.  Ke konci roku 2003, skupina prorazila s písní "Ocean Avenue". Píseň měla premiéru na MTV a rychle se dostala na první místo v žebříčku. Píseň se začala vysílat i v rádiích a píseň se dostala na 37. pozici v Billboard Hot 100. Píseň "Empty Apartment" se objevila v televizní show One Tree Hill.  Najednou byl Yellowcard všude od obálek časopisů po vystoupení na předávání cen MTV, odkud si cenu odnesli také. První píseň "Way Away" se objevila v soundtracku SSX 3 a Madden NFL 2004. Druhá píseň "Breathing" se objevila v Burnout 3: Takedown a FlatOut 2.  Alba Ocean Avenue se prodalo více než milion kopií jen ve Spojených státech. Jakmile začala popularita kapely zkomírat, kapela dále přispívala písně do soundtracků. Například, "Gifts and Curses", zahrála ve filmu Spider-Man 2. 13. srpna byla vydána akustická verze Ocean Avenue k oslavě 10. výročí platinového alba.

Lights and Sounds (2005–2006).

Po necelých dvou letech turné, Yellowcard si na počátku roku vzalo několikaměsíční pauzu. Ryan Key a Peter Mosely se přestěhovali do New Yorku aby napsali písně pro jejich nové album. Zbytek kapely zůstal v Los Angeles. Na jaře se kapela zase dala dohromady a začala produkci.  Kapela původně oznámila, že album bylo očekáváno na srpen 2005, ale produkce a další zpoždění album odsunulo o několik měsíců dál. V dalších měsících se mezi členy kapely vytvořilo mnoho nešvarů. Ben Harper byl z kapely vyhozen a nakonec byl nahrazen Ryanem Mendezem z kapely Staring Back. Po odchodu z Yellowcard harper přešel do Amber Pacific jako turné kytarista. Lights and Sounds bylo vydáno v lednu 2006.  Na albu bylo nahráno 20 písní, 14 z nich je na CD plus zbytek na B-side. Úvodní píseň "Three Flights Up" byla první instrumentální píseň od "Interlewd" na prvním album kapely Midget Tossing.  Píseň "Lights and Sounds" byla vypuštěna týden před samotným albem. Píseň zahrála ve hrách Burnout Revenge a Guitar Hero: Modern Hits. V prvním týdnu od vydání se prodalo více než 90 000 kopií. Zpočátku se prodeje podobaly albu Ocean Avenue, celkově nízké prodeje potvrdily Ryanovo oznámení, že album je oproti Ocean Avenue velice ambiciózní a jiné. V roce 2006 byl Ryan Key na operaci hlasivek po problémech se zpíváním. Po týden byl němý a měsíc nemohl zpívat. Po zrušení několika show se poté kapela přidala na Virgin Mega Tour 2006.

Yellowcard byla americká rocková/pop punková skupina, založená roku 1997 v Jacksonville ve státě Florida v USA. Skupina oficiálně debutovala roku 1997 albem "Midget Tossing", skutečnou popularitu si pak získala roku 2003, po vydaní alba "Ocean Avenue", pojmenovaném po singlu na tomto albu. Mezi lety 2008 až 2010 kapela přerušila činnost, poté se dala opět dohromady a na jaře roku 2011 vydala album "When You're Through Thinking, Say Yes". V roce 2016 ohlásila plánovaný rozpad na jaře 2017 a vydala závěrečné eponymní album "Yellowcard".  Na území Česka koncertovali celkem čtyřikrát. 31. srpna 2011 navštívili při svém turné po Evropě poprvé Prahu, jejich druhý koncert v ČR se konal 19. srpna 2012 na OAMF Trutnov. 7. listopadu 2013 proběhlo vystoupení v klubu Roxy v Praze v rámci turné "Ocean Avenue Acoustic", naposledy pak v Česku vystoupili 6. června 2015 při příležitosti festivalu Rock for People v Hradci Králové.

Yellowcard was an American rock band that formed in Jacksonville, Florida, in 1997 and were based in Los Angeles beginning in 2000. The band is well known for its singles "Ocean Avenue", "Only One", and "Lights and Sounds". The group's music is distinctive within its genre because it features the prominent use of a violin. The band released ten studio albums, with its most recent and final one, "Yellowcard", released on September 30, 2016. The band played its final show on March 25, 2017, at the House of Blues in Anaheim, California.


Geografie.

Oblast Languedoc-Roussillon se rozkládá na jihu Francie - od hranice se Španělskem, podél pobřeží Středozemního moře až k národnímu parku Camargue. Zde jeho přírodní hranici tvoří řeka Rhôna. Na severozápadě pak zasahuje Languedoc-Roussillon až k národnímu parku Cévennes a na okraj francouzského středohoří.  Pobřeží Středozemního moře, které tvoří 220 km širokých pláží s jemným pískem a většinou pozvolným vstupem do vody, je hojně navštěvované turisty. Nalézají se zde i malé zátočiny, naváté písečné duny u Camargue nebo laguny, které lemují pobřeží regionu od Argelès-sur-Mer až po Le Grau du Roi.  Národní park Cévennes byl vyhlášený v roce 1970 v oblasti pohoří Cévennes na území departementů Lozère, Gard a Ardèche. Nachází se v jihovýchodní části Francouzského středohoří mezi městy Mende, Alès a Millau a zaujímá plochu celkem 3213,8 km. Je jediným národním parkem Francie, který je trvale obydlený i ve vnitřní zóně.  Regionální přírodní park Camargue je klasifikován v UNESCO jako biosférická rezervace. Je to delta otevřená do Středozemního moře, která se rozkládá na území tří obcí: Arles, Saintes-Maries-de-la-Mer a Port-Saint-Louis-du-Rhône. Tato oblast se vyznačuje biologickou rozmanitostí fauny a flóry. Vyskytují se zde růžoví plameňáci, rákosové porosty, písečné pláže nebo slané mokřady.  Camargský kůň, který se chová v přírodním parku Camargue, je jedna z nejrobustnějších a nejstarších koňských ras chovaných ve Francii. Je chován pouze v deltě Rhôny, zejména v mokřadových oblastech.

Historie.

Nejstarší doložené osídlení patří Keltům, kteří zde žili do 3. století před naším letopočtem. Později se zde usadili Řekové a přinesli sem kulturu vína a oliv. V prvním století před Kristem Řeky vystřídali Římané. Ti udělali z dnešního Narbonne středisko celé provincie zvané Gallia Narbonnensis (Galie Narbonská).  Na začátku 5. století napadli zemi Vandalové a po nich se zde usadili Vizigoti a založili Tolosánské království s hlavním městem Tolosa (dnešní Toulouse). Ve středověku vpadli do regionu Saracéni (arabský kmen), ale zemi nezpustošili, naopak se zasloužili o kulturní a ekonomický rozvoj.  Ve 13. století se stala Okcitanie střediskem hnutí Katarů. Byli to křesťané, ale měli svou vlastní organizaci nezávislou na strukturách církve. V roce 1209 zahájil francouzský král s podporou papeže křížové výpravy proti Katarům. Tak začalo více než stoleté období vraždění a mučení. Boj proti katarismu vedl k připojení území Languedoc k Francii v roce 1271. V roce 1659 byl k Francii připojen i Roussillion.

Památky.

Na území Languedoc-Roussillon se nachází mnoho antických památek. Ve vnitrozemí je to městečko Nîmes s pozůstatky antického opevnění Tour Magne či římskou bojovou arénou. Tato aréna je funkční a v současnosti se tam pravidelně konají tzv. feria - býčí zápasy s toreadory. Městečko Narbonne bylo v době římské říše jedno z nejdůležitějších římských měst ve Francii.  Středověké městečko Carcassonne, s nejlépe zachovaným opevněním tohoto typu v Evropě, je nejnavštěvovanějším místem této oblasti. Známou pamětihodností je velkolepý akvadukt Pont du Gard a městečko Béziers, kde se nachází katedrála St. Nazaire a dochovaný středověký most. Na jihu u španělských hranic leží město Perpignan s katedrálou sv. Jana Křtitele a palácem mallorských králů.

Languedoc-Roussillon je bývalý region Francie. Nachází se na jihu Francie, při hranici se Španělskem. Skládal se z pěti departmentů (Aude, Gard, Hérault, Lozère a Pyrénées-Orientales) a jeho hlavním městem byl Montpellier. Od roku 2016 je spolu s regionem Midi-Pyrénées sloučen do nového regionu Okcitánie.

Languedoc-Roussillon (; ; ) is a former administrative region of France. On 1 January 2016, it joined with the region of Midi-Pyrénées to become Occitanie. It comprises five departments, and borders the other French regions of Provence-Alpes-Côte d'Azur, Rhône-Alpes, Auvergne, Midi-Pyrénées on the one side, and Spain, Andorra and the Mediterranean Sea on the other side. It is the southernmost region of mainland France.


Popis obrazu.

Tato olejomalba byla téhož roku dokončena v rozměrech 2,17 x 1,63 metru. V současnosti je umístěna v obrazárně Mauritshuis v městě Haag. Dvě osoby na této malbě jsou zvlášť zvýrazněny. První osoba je lékař dr. Nicolaes Tulp, který popisuje přítomným svalstvo levé ruky. Druhou zvýrazněnou osobou je mrtvola popraveného zločince. Další osoby jsou Jakob Jansz Colevelt, Adrian Cornilsz Slabberaen, Mathys Evertsz Calkoen, Jakob Jansz de Witt, Jacob Dielofse Block a Fray van Loenen, který drží v ruce středověký papír. Žádný ze sedmi mužů naslouchajících doktoru Tulpovi nebyl lékařem.  Anatomické demonstrace byla v 17. století významnou společenskou událostí. Demonstrace dr. Tulpa, konané každoročně v zimních měsících na mrtvolách popravených v "Theatrum anatomicum" (latinsky "Anatomické divadlo") byly velmi oblíbené. Byly realizovány v dohodě se soudem, a to nejen pro lékaře a komunální politiky, ale také před očima četného publika v zadních řadách. V té době byly v Evropě obdukce a především pitvy povoleny pouze u zločinců mužského pohlaví a postavených mimo církev. Zápach rozkladu z mrtvol byl překrýván vonnými bylinami a kadidlem, během lekcí hrála hudba, jedlo se a pilo. Předvádění sloužilo v prvé řadě k výměně anatomických poznatků přítomných prominentních lékařů, vstupným se však také financovaly galabankety amsterodamských chirurgů a soudců.

Osobnosti na obraze.

Někteří pozorovatelé jsou na obraze jen kvůli tomu, že si zaplatili. Pozorovatelé jsou pro tu slavnostní chvíli vhodně oblečeni. Avšak někteří z těchto pozorovatelů, zvláště pak v levé zadní části, byli přidáni do obrazu až později. Dr. Tulp byl oficiálně jediným městským anatomem, který mohl provádět jednu pitvu za rok a tělo mělo být od oběšeného zločince. V 17. století se významní vědci jako byl dr. Tulp neponížili k podřadné a krvavé práci, jako byla příprava na pitvu, a takový úkol byl přenechán jiným. To je důvod, proč na obraze nejsou žádné řezací nástroje. Místo toho můžeme vidět v pravém spodním rohu otevřenou učebnici anatomie. Lékařští specialisté komentovali přesnost svalů a šlach malované 26letým Rembrantem. Není známo, kde získal tyto vědomosti. Je možné, že kopíroval detaily z anatomické učebnice. Tvář oběšeného zločince je z části ve stínu, návrh ambra morfia (stín smrti), technika, kterou Rembrandt často používal. Obraz "Lekce anatomie dr. Tulpa" byl první obraz, na který se autor podepsal jako Rembrandt a nikoli svým obvyklým podpisem "RHL".

Související díla.

V roce 2010 Yiull Damaso namaloval parodii malby zobrazující významné osobnosti Jižní Afriky. Pitvanou mrtvolou je Nelson Mandela, jihoafrický aktivista zemřelý ve dvanácti letech na AIDS Nkosi Johnson představuje demonstrátora a přihlížejícími jsou: Desmond Tutu, Frederik Willem de Klerk, Thabo Mbeki, Jacob Zuma, Cyril Ramaphosa, Trevor Manuel a Helen Zille. Africký národní kongres dílo označil jako neuctivé k Mandelovi, rasistické a kulturně necitlivé k africkému tabu zobrazovat žijící osoby jako mrtvé.

Anatomie doktora Tulpa je obraz nizozemského malíře Rembrandta. Je první velkou kompozicí, kterou Rembrandt vytvořil po svém přestěhování do Amsterdamu. Připomíná přednášku Nicolaese Tulpa o fyziologii paže, konanou 16. ledna roku 1632, kdy anatom doprovázel svůj výklad pitvou paže popraveného zločince.

The Anatomy Lesson of Dr. Nicolaes Tulp is a 1632 oil painting on canvas by Rembrandt housed in the Mauritshuis museum in The Hague, the Netherlands. The painting is regarded as one of Rembrandt's early masterpieces.  In the work, Dr. Nicolaes Tulp is pictured explaining the musculature of the arm to medical professionals. Some of the spectators are various doctors who paid commissions to be included in the painting. The painting is signed in the top-left hand corner "Rembrandt. f[ecit] 1632". This may be the first instance of Rembrandt signing a painting with his forename (in its original form) as opposed to the monogramme "RHL" (Rembrandt Harmenszoon of Leiden), and is thus a sign of his growing artistic confidence.


Původ a kariéra.

Clodius Albinus pocházel ze senátorské rodiny usazené v severní Africe. Podle Historie Augusty se jeho otec jmenoval Ceionius Postumus a matka Aurelia Messalina, údaje, které moderní historiografie většinou pokládá za fikci.  O počátcích Albinovy kariéry není nic důvěryhodného známo, první informace jsou k dispozici až z osmdesátých let 2. století, kdy se Albinus spolu s budoucím císařem Pescenniem Nigrem vyznamenal v bojích s Dáky. Později ho císař Commodus ustanovil dodatečně zvoleným konzulem ("consul suffectus") a vyslal jej jako místodržitele do Dolní Germánie (189–191) a do Británie (191–193).

Proklamace za "caesara".

Zavraždění Commodova nástupce Pertinaka vytvořilo v římské říši mocenské vakuum, neboť císař Didius Iulianus dosazený pretoriánskou gardou neměl respekt ani u senátu a obyvatel Říma, ani u jednotek rozmístěných v pohraničí. Tento stav byl dlouhodobě neudržitelný a v dubnu 193 proklamovaly legie v Panonii tamního místodržitele Septimia Severa za císaře a totéž vzápětí učinily i legie v Sýrii, které za imperátora zvolily Pescennia Nigra. Schylovalo se k občanské válce mezi několika pretendenty trůnu.  Septimius Severus, který hodlal co nejrychleji táhnout na Řím, měl vážné obavy, jak se zachovají legie v západních provinciích – bylo jasné, že každá revolta v týlu by ohrozila jeho dosud vratké postavení. Zvolil za této situace diplomatické řešení a nabídl místodržiteli Británie Clodiu Albinovi, že ho jmenuje "caesarem" a svým spoluvládcem. Albinus poctu patrně ještě v dubnu 193 přijal.

Spoluvláda se Severem.

Počátkem června 193 ovládl Severus, zabezpečený neutralitou Clodia Albina a západních legií, bez větších potíží metropoli říše, nechal své kroky schválit senátem a ihned se vypravil na východ proti Pescenniu Nigrovi. Příští rok oficiálně stvrdil své spojenectví s Albinem tím, že spolu nastoupili řádný konzulát. Navenek byl Albinus prezentován jako Severův dědic, třebaže císař měl dva legitimní syny a potenciální nástupce.  Dvojvládí Severus-Albinus bylo však vzdor všem proklamacím o svornosti jen dočasné, jednalo se o výsledek momentální politické konstelace, nikoli o dlouhodoběji pojatý svazek. To se jasně ukázalo po nečekaně rychlém vítězství Septimia Severa nad Nigrem, které v ničem neposílilo Albina, ale jen Severa. Nyní už Severus svého partnera nepotřeboval a Albinus si toho byl podle všeho velmi dobře vědom.

Rozkol a porážka.

V závěru roku 195 se Albinus přesunul z Británie do Galie, kde se někdy v prvních týdnech roku 196 nechal prohlásit za "augusta", tedy plnoprávného císaře. Severus na to reagoval povýšením svého staršího syna Caracally na "caesara" a usilovnými přípravami na střet se svým bývalým spojencem. Ačkoli rozhodný krok ke konfrontaci učinil jednoznačně Albinus, prameny se shodují v tom, že ho k tomu donutila Severova politika.  V počínající občanské válce dosáhl zprvu větších úspěchů Albinus, jemuž se podařilo porazit Severova straníka Viria Lupa. Nepříznivě se v první fázi nevyvíjela ani bitva Lugduna, kde se srazily hlavní síly obou soupeřů, nakonec však boj rozhodla Severova jízda a prchající Albinus spáchal 19. února 197 sebevraždu. Nad jeho památkou dal Severus vyhlásit damnatio memoriae.

Decimus Clodius Albinus, jako císař "Decimus Clodius Septimius Albinus" (kolem 147 Hadrumentum, Afrika – 19. února 197 v Lugdunum, Galie), byl římský císař vládnoucí v letech 193–197, nejprve jako "caesar" (193–196), později jako "augustus" (196–197).

Clodius Albinus ("Decimus Clodius Ceionius Septimius Albinus Augustus"; c. 150 – 19 February 197) was a Roman general, senator and usurper who claimed the imperial title several times between 193 and 197. He was proclaimed emperor by the legions in Britain and Hispania (the Iberian Peninsula, comprising modern Spain and Portugal) after the murder of Pertinax in 193 (known as the "Year of the Five Emperors"), and who proclaimed himself emperor again in 196, before his final defeat the following year.


Mládí.

Kakuca Čolokašvili se narodil na rodovém panství Čolokašviliů v Matani na východě Gruzie (tehdy Tbiliské gubernium). V roce 1907 složil maturitní zkoušku na tbiliském gymnáziu a vstoupil do ruské armády. Po dobu pěti let sloužil u tverského dragounského regimentu a pak se vrátil do Gruzie, kde se v roce 1913 oženil s kněžnou Nino Megvinetuchucesi.

První světová válka.

V roce 1914 byl kvůli válce Čolokašvili povolán zpět do služby, aby velel jízdní eskadře na rakouské frontě, kde utrpěl zranění. Když do války vstoupili Turci, byl Čolokašvili z lazaretu ihned převelen na novou Kavkazskou frontu, aby proti nim bojoval. Během bitvy o Sarıkamış v prosinci 1914 velel jízdě ve vojsku generála Gabašviliho a vyznamenal se při obsazení a následné obraně strategického „orlího hnízda“ proti turecké přesile. V bitvě opět utrpěl vážná zranění, ale za svou neohroženost byl vyznamenán zlatou šavlí. Po bitvě musel být převezen do Tbilisi do nemocnice svaté Nino. Když se vyléčil, stal se členem nově vzniklé gruzínské jízdní legie, která byla v roce 1915 vyslána na výpravu do Íránu. V roce 1916 se v Mezopotámii přidal k britským expedičním jednotkám bojujícím s Turky.

Nezávislá Gruzie.

Když v Rusku vypukla v roce 1917 revoluce, Čolokašvili se vrátil do Gruzie, aby podpořil hnutí za nezávislou Gruzii. Vstoupil do Gruzínské národní demokratické strany a na počátku roku 1918 pomáhal zformovat jednotky gruzínské armády. Když byla 26. května vyhlášena Gruzínská demokratická republika, byl Čolokašvili povýšen do hodnosti plukovníka a velel jízdnímu pluku ve válce s Arménií v roce 1918 a s Ruskem v roce 1921. V roce 1919 krátce působil jako ministr obrany.

Vůdce partyzánů.

V roce 1921 byla Gruzínská demokratická republika dobyta Rudou armádou a místo ní byla zřízena Gruzínská SSR. Čolokašvili, navzdory možnosti emigrovat, se rozhodl zůstat v Gruzii a stáhl se do hor, odkud organizoval guerillový odboj. Se svou skupinou bojoval proti jednotkám rudé armády a Čeky ve své domovině Kacheti. V červnu 1922 se přesunul do horského pásma v Chevsureti, kde se k jeho protisovětské odbojové skupině přidalo mnoho místních sedláků. Tam ho sice rudá armáda za podpory letectva dostala do obklíčení, ale Čolokašvilimu se povedlo uprchnout do sousedního Čečenska, odkud v listopadu vedl přímý útok na Gruzínskou SSR. V bojích zahynul jeho bratr Simon, zbytek jeho rodiny byl zatčen a jeho tchán popraven Čekou.  Nejtvrdší boje nastaly v roce 1924 po vypuknutí Srpnového povstání v Gruzii, na jehož přípravě se Čolokašvili aktivně podílel. 29. srpna se mu podařilo při překvapivém útoku dobýt město Manglisi, ale neudržel ho dlouho kvůli tomu, že nedorazily posily, takže se musel znovu stáhnout do hor, kde obsadil jiné městečko Dušeti, když 3. září rozdrtil jednotky rudé armády. Povstání nakonec bylo brutálně potlačeno s mnoha tisíci mrtvými a dalšími tisíci za trest popravenými, ale Čolokašvili se nehodlal vzdát. Snažil se, leč marně, zorganizovat zbytky sil svého hnutí na výpad proti Tbilisi, ale poslední bitva se v polovině září odehrála už v Chev-Grdzele v Kacheti, kde byl Čolokašviliho ozbrojený odboj ukončen. Čolokašvili vyšel z celého protisovětského odboje neporažen, ačkoliv ztratil většinu svých mužů, především díky tomu, že Rudá armáda používala proti němu i dělostřelectvo.  Po vyčerpání všech možností se Čolokašvili konečně rozhodl k emigraci. Přes Turecko, kde se spojil s mnohými jinými emigranty, se dostal do Francie, kde se snažil nějak protlouci, ale už v roce 1930 zemřel na tuberkulózu.

Čolokašviliho odkaz.

V sovětské Gruzii bylo cokoliv spojené s jeho jménem, zejména diskuze ohledně srpnového povstání v roce 1924, po dobu téměř 70 let zakázané. Až koncem 80. let se během národního hnutí vzpomnělo na jeho činy a stal se jedním ze symbolů gruzínského odporu proti sovětské nadvládě. Veřejnost se o něj začala ještě více zajímat s tím, jak se v roce 1990 do vlasti vraceli gruzínští emigranti a Čolokašviliho spolubojovníci v čele s jeho nejlepším přítelem Alexandrem Sulchanišvilim, který s sebou přivezl prapor Čolokašviliho odbojového hnutí.  Dne 21. listopadu 2005 byly jeho exhumované ostatky z francouzského hrobu převezeny do Gruzie na hřbitov Mtacminda Panteon. Obřadu se zúčastnilo tisíce lidí ze všech gruzínských krajů v čele s armádními špičkami, prezidentem Saakašvilim a dalšími politiky. Jeho portrét byl vytištěn na bankovku 200 lari a byla po něm pojmenována jedna z ulic Tbilisi, ve které, trochu osudově, zrovna sídlí ruská ambasáda.

Kaichosro Čolokašvili (Gruzínsky: ქაიხოსრო ჩოლოყაშვილი), lépe znám jako Kakuca (ქაქუცა) (14. července 1888 – 27. června 1930) byl gruzínský šlechtic a voják, který je považován za gruzínského národního hrdinu. Nejprve sloužil v ruské carské armádě, kde dosáhl hodnosti plukovníka, potom v letech 1918 – 1921 ve vojsku nezávislé Gruzie. Bojoval v 1. světové válce a po roce 1921 vedl guerillovou válku proti Bolševikům. Po neúspěšném Srpnovém povstání proti sovětské nadvládě v roce 1924 emigroval do Francie, kde zemřel na tuberkulózu. Jeho ostatky byly v roce 2005 exhumovány a převezeny do Tbilisi na hřbitov Mtacminda Panteon, kde leží ostatky významných Gruzínců.

Kaikhosro "Kakutsa" Cholokashvili (; ; , "Kaikhosro Chelokayev") (July 14, 1888 – June 27, 1930) was a Georgian military officer and a commander of an anti-Soviet guerrilla movement in Georgia. He is regarded as a national hero in Georgia.  Born of a noble family, Cholokashvili was a decorated officer of the Imperial Russian Army during World War I. After the Russian Revolution of 1917, he served in the ranks of the Democratic Republic of Georgia. Following the republic's overthrow in a Soviet invasion in 1921, Cholokashvili, with a band of followers, took to the mountains and fought a guerrilla campaign against the Soviet government in the province of Kakheti. After a failed August 1924 anti-Soviet rebellion, during which Cholokashvili commanded the largest single rebel contingent, he fled to France, where he died of tuberculosis in 1930. His remains were reburied, in a state funeral, from the Leuville Cemetery near Paris to the Mtatsminda Pantheon in Tbilisi, Georgia, in 2005.


Mládí.

Narodil se v roce 1939 v Tbilisi, hlavním městě tehdejší Gruzínské SSR. Už v pubertě se zajímal o otázky lidských práv a svobod a na protest proti sovětskému systému založil společně se svým přítelem Zviadem Gamsachurdiou tajný undergroundový spolek mládeže "Gorgasliani", pojmenovaný tak, jak si říkali staří gruzínští panovníci. V roce 1956 a 1958 byl on, Gamsachurdia a ještě několik dalších členů "Gorgasliani" zatčeni za protisovětské aktivity, když hlásali nezávislost Gruzie na Sovětském svazu. Oba byli navíc obviněni z distribuce protikomunistické literatury a letáků, za což oba strávili několik měsíců v tbiliské psychiatrické léčebně. Po propuštění nastoupil na Státní konzervatoř v Tbilisi a v roce 1962 získal diplom. Potom až do roku 1977 působil jako učitel na místní hudební škole.

Disidentská činnost a lidská práva.

I v době po propuštění z vězení (nebo léčení) koncem 50. let zůstal věrný své víře ve svobodu a lidská práva, i když byl často sledován úřady. Spolu se Zviadem Gamsachurdiou tajně zřídili samizdatovou tiskárnu a vydávali zakázanou literaturu a samizdatové časopisy. Na těchto aktivitách se také podílela i Kostavova manželka, která byla v té době profesorkou matematiky na Státní univerzitě v Tbilisi.  V roce 1974 spoluzakládal první oficiální organizaci na obranu lidských práv v Gruzii a v letech 1976 a 1977 se podílel na zřízení gruzínského Helsinského výboru. V tu dobu Kostava řídil činnost obou těchto organizací. V roce 1975 se stal členem Amnesty International.

Vězení na Sibiři.

V roce 1977 se aktivity organizací požadující dodržování lidských práv a svobod dostaly do střetu s Brežněvovou vládou. V celém Sovětském svazu proběhlo zatýkání všech osob, které se podílely na jejich činnostech. Merab Kostava byl odsouzen na deset let nucených prací a vyhnanstvím na Sibiř. Za své zásluhy byl pak v roce 1978 společně s Gamsachurdiou nominován na získání Nobelovy ceny míru, ale tu nakonec nedostali. Ve vězení sepsal svá vědecká díla o gruzínské literatuře a historii, včetně "Pikrebi sakartvelos misiaze".  Na Sibiři ale trpěl špatným zdravotním stavem, hlavně po tom, kdy se nakazil tuberkulózou. Několikrát také držel hladovku na protest proti nelidským podmínkám panujících v pracovních táborech. Ve vězení mu situaci ještě navíc zhoršila zpráva o smrti jeho jediného syna, který byl nalezen oběšený. Nicméně ho ani vězení, ani nic jiného nezlomilo, také díky jeho manželce, která ho celých deset let podporovala, a po propuštění v roce 1987 pokračoval v činnosti na podporu lidských práv a svobod a také na nezávislost Gruzie.

Cesta k nezávislosti Gruzie.

V roce 1988 spoluzakládal Spolek Svatý Ilja Spravedlivý a stal se jedním z vůdců této organizace na podporu gruzínské nezávislosti. Společně se Zviadem Gamsachurdiou organizoval poklidné demonstrace za nezávislost, včetně té z 9. dubna 1989, kterou rozehnala Rudá armáda a Kostava byl opět uvězněn. Po 45 dnech byl ale propuštěn. Jeho snaha o nezávislost Gruzie se nakonec ukázala být úspěšná, ale on sám se nedožil dne, kdy byla nezávislost Gruzie vyhlášena. Merab Kostava zemřel při autonehodě dne 13. října 1989.

Kostavův odkaz.

Kostava byl pohřben na hřbitově Mtacminda Panteon, kde bylo pohřbeno mnoho významných Gruzínců, a byl prohlášen za národního hrdinu. V červnu následujícího roku byl založen "Spolek Meraba Kostavy", který se pravidelně účastní pozorování voleb do gruzínského parlamentu. Kostavova smrt ale zanechala na vývoji v nově vzniklém státě dalekosáhlé následky, protože Zviad Gamsachurdia zůstal v čele organizací na obnovu Gruzínské republiky sám a bez dalšího vlivného člověka v čele těchto organizací již nikdo nedokázal vyvážit Gamsachurdiův radikalismus, který způsobil jeho rychlý politický pád a nestabilitu v zemi.

Merab Kostava (gruzínsky: მერაბ კოსტავა, 26. května 1939 ,Tbilisi - 13. října 1989) byl gruzínský disident, básník a hudebník. Byl jedním z vůdců národního hnutí v Gruzii.

Merab Kostava () (May 26, 1939 – October 13, 1989) was a Georgian dissident, musician and poet; one of the leaders of the National-Liberation movement in Georgia. Along with Zviad Gamsakhurdia, he led the dissident movement in Georgia against the Soviet Union, until his death in a car accident in 1989.