Hráčská kariéra.

Zatímco hrál za Mississauga Rebels v GTHL, požádal Hughes o výjimečné povolení odejít do Canadian Hockey League o rok dříve. Po tom co jeho žádost byla zamítnuta, odehrál svůj poslední rok za Toronto Malboros, kde nasbíral 159 bodů.  Po skončení v Malboros byl Hughes draftován celkově 8. týmem Mississauga Steelheads v OHLi přes své závazky vůči U.S. NTDP. Hughes své povinnosti dodržel a za U.S. NTDP odehrál ročník 2017/18. Pendlováním mezi týmy U17 a U18, posbíral 116 bodů, málem pokořil rekord Austona Matthewse Za své výkony v této sezoně, Hughes byl oceněn cenou Dave Tyler Junior Player of the Year Award jako nejleší americký junior.  V sezoně 2018/19 pokořil Hughes všechny rekordy amerického juniorského týmu, které držel Clayton Keller. Při výhře 12-4 proti týmu Green Bay Gamblers 15. března 2019, zaznamenal 5 bodů, díky kterým se dostal celkově na 190. Ve stejném zápase, týmový kolega Cole Caufield pokořil rekord amerického juniorského týmu za nejvíc gólů v jednom zápase.  Dne 21. června 2019 byl Hughes vybrán jedničkou draftu NHL 2019 týmem New Jersey Devils. 12. července podepsal s „Ďábli“ tří-letý nováčkovský kontrakt. Svůj první bod v NHL si za asistenci Hughes připsal 17.října 2019 v zápase proti New York Rangers. Díky této asistenci se stal v rámci organizace třetím nejmladším hráčem historie, který zapsal bod. O dva dny později vstřelil svůj první gól v NHL, při výhře 1–0 proti Vancouveru.

Reprezentace.

Na Mistrovství světa v ledním hokeji do 18 let 2018 Hughes obdržel cenu za nejlepšího hráče turnaje a nominován do All-star týmu, a také oceněn jako nejlepší hráč turnaje. Byl také nejlepší v kanadském bodování turnaje, kde získal 12 bodů v 7 zápasech.  29. listopadu 2018, Hughes byl nominován na Mistrovství světa juniorů v ledním hokeji 2019 po boku jeho bratra Quinna. Hughes neodehrál první tři utkáni z důvodu zranění, ale vrátil se do sestavy, aby pomohl svému týmu porazit Českou republiku. Při svém návratu nahrál na gól Noaha Catese. Hughes dokončil turnaj se čtyřmi asistencemi, ale bohužel USA podlehla ve finále Finsku. Později na Mistrovství světa v ledním hokeji do 18 let 2019, získal s USA bronz. Také překonal rekord Alexandera Ovechkina v počtu gólů.  1. května 2019 byl nominován do seniorské reprezentace USA znovu po boku svého bratra na turnaj v Bratislavě. Ve věku 17 let se stal nejmladším hráčem, který nastoupil za USA na Mistrovství světa.

Jack Hughes (* 14. května 2001) je americký hokejový útočník hrající za New Jersey Devils. Hughes byl vybrán jako jednička draftu NHL 2019.

Jack Hughes (born May 14, 2001) is an American professional ice hockey forward for the New Jersey Devils of the National Hockey League (NHL). A product of the U.S. National Development Team, Hughes was drafted first overall by the Devils in the 2019 NHL Entry Draft, a draft in which he was widely regarded as the top prospect.


Rozšíření.

Santalovník bílý je využíván již velmi dlouho a nelze věrohodně určit jeho původní areál. Obvykle bývá, s určitou dávkou tolerance, stanoven do Indie, odkud byl již v dávné minulosti rozšířen do Bangladéše, Myanmaru, na Srí Lanku, do Malajsie, Indonésie a na sever Austrálie. V současnosti je pěstován v mnoha dalších zemích v tropické Africe a Střední i Jižní Americe, kde také i zplaňuje (např. na Floridě ve Spojených státech).

Ekologie.

Vyskytuje se většinou v suchých listnatých, křovinatých lesích na písčitých půdách, často v rozličné husté vegetaci. Roste také v pobřežních dunách v blízkosti písečných mangrove i na nízkých pobřežních lateritických útesech nad pláži, vždy však nad úrovni vodní hladiny při nejvyšším přílivu. Na vlhkých, úrodných, hlubokých, aluviálních půdách roste velmi bujně, kdežto na mělkých a kamenitých je jeho růst poměrně pomalý, avšak dřevo stromu i jeho silice jsou tam nejkvalitnější; starší jedinci navíc dobře odolávají nedostatku vláhy.  Mladá rostlina potřebuje částečné zastínění před prudkým sluncem, v pozdějším věku se stromu v silném stínu vede nevalně, stejně jako na zásaditých půdách. V oblasti původního výskytu a nejhustějšího rozšíření, v Indii, se nejvíce vyskytuje v monzunových oblastech na půdách šedých jílovitých a červených hlinitých promísených s laterity, které obvykle mívají hodnotu pH 6,0 až 7,0. Ploidie druhu je 2n = 20.  Většinou jej nalezneme v nadmořské výšce 600 až 1200 m, občas až 2500 m. Za optimální je pokládána roční teplota pohybující se v rozmezí 22 až 35 °C, krátkodobě snese výkyvy 10 až 38 °C. Pro růst jsou nejvýhodnější stanoviště s ročními srážkami 800 až 1400 mm, přežívá i rozmezí 450 až 3000 mm.

Popis.

Strom bývá 5 až 10 m vysoký a jeho šedý až nahnědlý, v pozdějším věku vrásčitý kmen, nemívá větší tloušťku než 40 cm. Široce rozložené větve jsou porostlé kožovitými, vstřícně vyrůstajícími listy s řapíky okolo 1,5 cm dlouhými. Listové čepele jsou eliptické až kopinaté, dlouhé 4 až 6 cm a široké 1 až 2,5 cm, na bázi bývají klínovité nebo okrouhlé, na vrcholu jsou špičaté a po obvodě celokrajné, oboustranně jsou lysé a na svrchní straně lesklé zelené a spodní našedlé.  V latnatém, až šestičetném květenství vyrůstají okolo 4 mm velké květy, jež jsou v mládí bělavé a později karmínově červené. Květy jsou na stopkách, převážně jsou oboupohlavné a bývají čtyř nebo pětičetné. Zvonkovitá češule je po okraji porostlá trojúhelníkovitými okvětními lístky, které odstávají a jsou nazpět zahnuté, a stejným počtem tyčinek s prašníky. Střed češule vyplňuje jednopouzdrý, až čtyři vajíčka obsahující semeník s jedinou dlouhou čnělkou nesoucí bliznu. Češuli lemují laločnatá nektaria situována mezi tyčinkami. Květy jsou opylovány létajícím hmyzem.  Plod je tmavě červená až černá, kulovitá, jedlá peckovice asi 8 mm velká. Je na krátké stopce, obsahuje jediné semeno (pecku) a na vrcholu má kruhovitou prohlubeň, jizvu po zbytku okvětí. Průměrně 5000 semen má hmotnost jednoho kilogramu.

Rozmnožování.

Čerstvá semena mají asi dvouměsíční dormanci, která se může zkrátit skarifikaci nebo namáčením v kyselině gibeberelové, pak vyklíčí do čtrnácti dnů. Nejlepší klíčivost, kolem70 %, mají semena získána ze stromů starších 20 let. Při výsadbě na nově založené plantáže se semenáče vysazují ve velikosti 15 až 20 cm do sponu 3×3 až 5×5 m. Na konci druhého roku po výsadbě mladá rostlina již dosahuje výšky 60 až 70 cm, postupně se její růst ale zpomaluje. Prvé květy se objevují ve věku asi tří let, plody v pěti.  Sazenice potřebují ochranu před býložravými, volně žijícími i domácími zvířaty, stejně jako před nadměrným slunečním zářením. Semenáče se po výsadbě nedoporučuje okopávat a plít, protože jejich kořeny se za pomoci haustorií často již od mládí propojují s okolo rostoucím plevelem, jehož živiny využívají ku svému prospěchu. Někdy jsou vědomě vysazovány společně s mladými hostitelskými rostlinami, nebo se sázejí na plochu již těmito druhy porostlými, ty jim kromě poskytování neústrojných látek slouží i k částečnému zastínění.  Počítá se, že stromu od věku patnácti let přiroste každým rokem asi 1 kg jádrového dřeva ročně. Na hlubokých a bohatých půdách ve vlhkých oblastech jsou přírůstky dřeva větší, ale to obsahuje málo oleje. Na sušších, málo úrodnějších půdách v klimaticky méně příznivých podmínkách se jádro stromu vyvíjí pomaleji, zato má vysoký obsah cenného oleje. Stromy rostou poměrně pomalu a dosahují využitelné velikosti nejdříve ve věku okolo třiceti let, kdy mívají výčetní tloušťku asi 15 cm a tehdy se z nich získá přibližně 50 kg jádrového dřeva. Ve stáří čtyřiceti let, které jsou považované za optimální dobu kácení, mívají kmen hrubý okolo 25 cm a lze z nich získat přes 250 kg aromatického dřeva. Tento zdánlivý nepoměr je dán tím, že se při těžbě vykopávají také kořeny obsahující vzácný olej.

Využití.

Dřevo stromu je pevné, tvrdé, těžké, a odolné proti termitům, je nesnadno opracovatelné a vysušené má hustotu 870 kg/m³. Kmen je tvořen svrchní bílou, nevonnou části (bělem) a vnitřním žlutým, hustým jádrem, které obsahuje stejně jako kořeny vonné silice.  Již od starověku je vonné dřevo santalovníku bílého velmi ceněno. Je používáno k výrobě nábytku, dekoračních, upomínkových i liturgických předmětů, dá se opracovat do vysokého lesku a je trvale aromatické. Používá se hojně pro přípravu vonných vykuřovadel a uplatňuje se i při buddhistických pohřebních obřadech.  Esenciální olej, "santalový olej", je vodní destilací získáván z dřevěných třísek, dřevo jádra kmene ho obsahuje asi 6 % a kořenů asi 8 %. Tento olej se hojně používá se při výrobě kosmetiky, léků (včetně Ájurvédy i jako aroma v potravinářství. Olej získaný vylisováním drobných semen plodů bývá užíván ke svícení. V době sucha sloužívají listy stromů jako krmivo pro koně, velbloudy, dobytek, kozy i ovce.

Ohrožení.

Většina přirozeně vyrostlých stromů se nachází v těžce přístupných houštinách, kde semena vyklíčila po opuštění zažívacího traktu ptáků, ty lehce dostupné jsou dávno skácené. Poptávka po tomto dřevu se stále zvyšuje a množství starých jedinců nenávratně klesá. Až v poslední době jsou vysazovány nové stromy na plantážích zakládaných v oblastech s nejvhodnější půdou a příhodným klimatem, trvá však třicet až čtyřicet let, než dospějí do doby sklizně. Z důvodu enormně stoupajícího zájmu o jeho dřevo, byť je velmi drahé, je santalovník bílý považován "Červeným seznamem" IUCN za zranitelný druh (VU). Největší producent, Indie, dokonce zakázala jeho vývoz a veškerá těžba je řízena státem.

Santalovník bílý ("Santalum album") je tropický, stálezelený, nevysoký strom, známý hlavně svým tvrdým, vonným dřevem, které je pro svou specifičnost nazývané santalové dřevo. Je jedním z asi patnácti druhů rodu santálovník, který je součásti rozsáhlé čeledi santálovitých čítající přes tisícovku druhů.  Dřevina je poloparazitickou, což značí, že je schopná v případě nedostatku vláhy nebo dusíku, draslíku či fosforu se pomoci kořenů a haustorií propojit s blízkou vhodnou rostlinou a od ní je čerpat; sacharidy si však vždy zajišťuje sama fotosyntézou. Často se napojuje na dřeviny s dostatkem dusíku, nejčastěji to jsou rody "Anogeissus", "Drypetes", "Millettia", akácie, albízie, dalbergie, kasie, libora, paralbízie, pukol, přesličník, sena, sesbánie, vrcholák a mnoho dalších keřů i travin.

Santalum album, or Indian sandalwood, is a small tropical tree, and is the most commonly known source of sandalwood. It is native to southern India and Southeast Asia. Certain cultures place great significance on its fragrant and medicinal qualities. It is also considered sacred in some religions and is used in different religious traditions. The high value of the species has caused its past exploitation, to the point where the wild population is vulnerable to extinction. Indian sandalwood still commands high prices for its essential oil, but due to lack of sizable trees it is no longer used for fine woodworking as before. The plant is widely cultivated and long lived, although harvest is only viable after many years. Etymologically it is derived from Sanskrit चन्दनं "chandanam".


Pojem a teorie.

V roce 1912 publikoval frankofonní švýcarský autor Charles Bally první článek o nepřímé řeči nazvaný „Le style indirect libre en français moderne“ („Nepřímá řeč v moderní francouzské literatuře“) ve čtvrtletníku "Germanisch-romanische Monatsschrift". Po kritice ze strany Theodora Kalepky a Eugena Lercha své teze posléze dopracoval do podoby rozsáhlé studie, vydané v roce 1914 v témže časopise. V první polovině 20. let se koncept nepřímé řeči prosadil v německém prostředí, mezi žáky Karla Vosslera. V roce 1921 vydal Etienne Lorck knihu "Die erlebte Rede" ("Prožitá řeč"), na něj pak navázali Getraud Lerchová (1922) a Oskar Walzel (1924).  Francouzská strana vystupovala z pozic lingvistiky a uvažovala nad specifickými jazykovými znaky, které odlišují tento typ promluvy od řeči přímé a nepřímé, přičemž tvrdila, že se liší mluvnicky, avšak nikoliv svou funkcí v textu. Naproti tomu němečtí badatelé kladli důraz na estetickou a psychologickou stránku věci a úlohu polopřímé řeči při konstrukci epického textu; chápali ji buď jako autorským vypravěčem prožitou výpověď postavy nebo jako zachycení skutečnosti. Od druhé poloviny 20. let pak započala druhá etapa sporu. Kromě samotného Ballyho byla významnou zastánkyní ženevské strany diskuse Marguerite Lipsová, menší význam měl Theodor Heinermann. Německé pojetí hájili především Eugen Lerch, Leo Spitzer a Werner Günther.  Později se problému chopili další badatelé a pokračovali ve sporu, popřípadě se pokoušeli obě koncepce smířit. Franz Karl Stanzel psal o „nakažení“ jazyka vypravěčova jazykem postav. Lubomír Doležel spojil rozvoj polopřímé řeči s transformací klasického vyprávění, jež má pevně odděleno pásmo vypravěče a pásmo postav, v moderní prózu, v níž se jazyková charakteristika obou rovin vytrácí. Polopřímá řeč se pro něj pak stala především typem promluvy, která distinktivních rysů subjektivity využívá na osnově objektivního vyprávění. Dorrit Cohnová zavedla pro polopřímou řeč pojem „“ (vyprávěný monolog) a definovala ji jako monolog postavy předávaný čtenáři vypravěčem. Přitom ji odlišila od „“ (analýza myšlenek, které od postavy převzal vypravěč) a „“ (citovaný monolog, doslovené předání vnitřní řeči postavy). Gérard Genette pracoval s podobnou triádou, pro polopřímou řeč užíval spojení „“ (transponovaná řeč), proti níž vymezil narativizovanou řeč a prezentovanou řeč. Ann Banfieldová prosazovala dále názor, že nejvhodnějším způsobem, jak k polopřímé řeči přistupovat, je zkoumat ji jazykovědně – podle ní nemají výpovědi žádného mluvčího (vypravěče ani postavu), jde pouze o gramatické vyjádření vědomí postavy. Monika Fluderniková zdůrazňovala, že čtenář při setkání s polopřímou řečí tyto výpovědi „naturalizuje“, přiřazuje jejich stylové rysy fikčním osobám.  Přestože je polopřímá řeč spojována především s moderní západní fikcí, a sice zejména od 19. století, kdy dosáhla popularity díky románům Jane Austenové nebo Gustava Flauberta, objevuje se také jinde. Monika Fluderniková doložila její výskyt již v literatuře raného novověku a rovněž v non-fiction, v autobiografických a žurnalistických textech. Zároveň není polopřímá řeč vyhrazena pouze evropským a americkým literaturám; sinolog Jaroslav Průšek ji nalezl také v moderní čínské próze v souvislosti s její subjektivizací.

Charakteristické znaky.

Lubomír Doležel se pokusil stanovit výčet významných znaků, které se navzájem doplňují a podle nichž je možné polopřímou řeč v češtině identifikovat. Ačkoliv polopřímá řeč většinou užívá všech slovesných časů, objevuje se také tendence převádění všech časů do přítomného času (absolutní prézens), popřípadě, patrně pod vlivem překladů z angličtiny, francouzštiny a němčiny, užívání pouze minulého času (absolutní préteritum). Na rozdíl od přímé řeči užívající všech tří osob se u polopřímé řeči při vyprávění v er-formě obvykle uplatňuje pouze třetí osoba, mluvčí i adresát jsou předmětem výpovědi. Často se vyskytuje deixe (ukazování), a to prostorová (zde, tudy, sem atd.) i časová (nyní, včera, letos atd.), což je prvek, který polopřímá řeč sdílí s přímou řečí. Zřetelně se jím projevuje skutečnost, že jde o situační promluvu, tedy výpověď nebo myšlenku postavy.  Pokud promluvy v polopřímé řeči vyjadřují apel, činí tak opisně, tedy bez přímého obracení k adresátovi, neobjevuje se vokativ. Jedním z identifikačních znaků může být exprese – použití zvolací věty, emočně zabarveného citoslovce či jiných prvků. Dalším charakteristickým znakem je subjektivní povaha těchto výpovědí, čehož je dosahováno mimo jiné užíváním zabarvených nebo hodnotících přídavných jmen a příslovcí (skvělý, bídně, uboze apod.), ale také hodnotící orientací podstatných jmen (například bandita, vrah nebo zločinec, když je v polopřímé řeči četníků v románu "Nikola Šuhaj loupežník" zmíněna titulní postava). Polopřímá řeč také může využívat prostředky hovorové řeči, především volnější větnou stavbu, a místních a sociálních dialektů, popřípadě idiolektu určité postavy, tedy její individuální způsob užívání jazyka.

Příklady.

Lubomír Doležel zachytil při analýze jednotlivých mluvnických znaků velké množství příkladů z moderní české prózy.

Polopřímá řeč je typ promluvy užívaný v moderní literatuře. Stojí na pomezí roviny vypravěče a roviny postav. Podává výpověď zabarvenou subjektivním vnímáním postavy a způsobem její řeči, činí tak ale obvykle ve třetí osobě (v rámci vypravěčského pásma). Vědomí postavy a vědomí vypravěče se tudíž spojují a mísí. Pojem vznikl a rozšířil se na začátku 20. století, klíčovými badateli byli francouzsky píšící švýcarský autor Charles Bally (v roce 1912, jako „“) a německý romanista Etienne Lorck (v roce 1921, jako „“). Později polopřímou řeč přijali a začali využívat a zkoumat významní teoretikové jako Gérard Genette, Dorrit Cohnová nebo Lubomír Doležel.  Zkoumání polopřímé řeči vychází ze dvou základních badatelských koncepcí. Podle první z nich, spojovaná s německými filology ze školy Karla Vosslera, je polopřímá řeč primárně estetickým a literárně psychologickým jevem; frankofonní jazykovědci naopak preferovali definování a zkoumání polopřímé řeči z lingvistického hlediska, jako gramatický prostředek reprodukce vymezený jazykovými (morfologickými a syntaktickými) znaky. Užívání polopřímé řeči bylo popsáno ve většině moderních literatur v Evropě a Americe, ale také v moderní čínské próze.

Free indirect speech is a style of third-person narration which uses some of the characteristics of third-person along with the essence of first-person direct speech; it is also referred to as free indirect discourse, free indirect style, or, in French, discours indirect libre.  Free indirect speech can be described as a "technique of presenting a character's voice partly mediated by the voice of the author" (or, reversing the emphasis, "that the character speaks through the voice of the narrator") with the voices effectively merged. This effect is partially accomplished by eliding direct speech attributions, such as "he said" or "she said".  The following is an example of sentences using direct, indirect and free indirect speech:  According to British philologist Roy Pascal, Goethe and Jane Austen were the first novelists to use this style consistently and 19th-century French novelist Flaubert was the first to be aware of it as a style.


Mládí a vzdělání.

Narodila se roku 1962 v kentuckém Fayette County do rodiny bývalého veterináře Bobbyho Guilfoila a Sherry Dale Guilfoilové. Otec byl aktivistou demokratické strany. V okrese Barren County řídil místní stranickou buňku. Vyrostla v kentuckém Glasgowě. V roce 1980 maturovala na střední škole Glasgow High School. Bakalářský titul získala na Kentucké univerzitě roku 1984.

Politická angažovanost a dary.

Kelly Craftová se stala štědrou dárkyní volebních kampaní.  V roce 2004 se zařadila mezi významné podporovatele prezidentské kampaně George W. Bushe, který ji v roce 2007 jako prezident jmenoval zastupující delegátkou diplomatického sboru při Organizaci spojených národů. Jednalo se o krátkodobý mandát ve Valném shromáždění. V delegaci zodpovídala především za poradenskou činnost velvyslanci v otázkách politických vztahů mezi USA a Afrikou, respektive podporu amerických zájmů na africkém kontinentu.  Roku 2016 věnovala s manželem miliony dolarů vybraným kandidátům v republikánských prezidentských primárkách. Předtím než manželský pár podpořil konečného republikánského kandidáta Donalda Trumpa dvěma miliony dolarů, byl jejich hlavním favoritem americký senátor Marco Rubio. Již v roce 2012 působili s manželem jako finanční ředitelé prezidentské kampaně Mitta Romneyho v Kentucky.  Na své "alma mater", Kentucké univerzitě, zasedala od srpna 2016 ve správní radě. Na pozici rezignovala o rok později v souvislosti s nástupem do úřadu velvyslankyně.

Americká velvyslankyně v Kanadě.

Prezident Donald Trump ji 15. června 2017 nominoval do úřadu velvyslankyně Spojených států v Kanadě. Potvrzení Senátem proběhlo 3. srpna. Přísahu do rukou vieprezidenta Mika Pence složila 26. září a funkce se ujala 23. října téhož roku předáním pověřovacích listin generální guvernérce Julii Payetteové.  Během prvního týdne v úřadu poskytla rozhovor stanici CBC News, v němž uvedla, že pokud jde o konsenzus vědců na klimatickou změnu, tak věří v „obě strany vědy“.

Americká velvyslankyně při OSN.

Prezident Donald Trump ji 22. února 2019 nominoval do úřadu velvyslankyně Spojených států při Organizaci spojených národů. Předchozí ambasadorka Nikki Haleyová svou diplomatickou misi ukončila v závěru roku 2018. Nejdříve se v souvislosti s nominací hovořilo o tiskové mluvčí ministerstva zahraničí Heather Nauertové, která se zájmu o úřad zřekla – oficiálně z rodinných důvodů – v únoru 2019. Nominační listinu prezident do Senátu odeslal 2. května 2019 a horní komora vyslovila souhlas 31. července 2019 poměrem hlasů 56 : 34. Velyslaneckou přísahu pak složila do rukou viceprezidenta Mika Pence 10. září 2019 a pověřovací listiny generálnímu tajemníku OSN Antóniu Guterresovi předala o dva dny později. Po odchodu Haleyové z úřadu vyjmul prezident Trump velvyslanecký úřad z kabinetní úrovně.

Soukromý život.

První dvě manželství s Davidem S. Morossem a Judsonem Knightem byla rozvedena. V manželstvích vychovala dvě děti. Třetí sňatek za miliardáře Joea Crafta se uskutečnil v dubnu 2016. Manžel je podnikatel v uhelném průmyslu, prezident a výkonný ředitel Alliance Resource Partners, L.P., třetího největšího producenta uhlí na východě Spojených států.

Kelly Craftová, celým jménem Kelly Dawn Knight Craft, rozená Guilfoilová, (* 24. února 1962 Fayette County, Kentucky) je americká diplomatka, členka republikánské strany a od září 2019 velvyslankyně Spojených států při Organizaci spojených národů v administrativě Donalda Trumpa.  Prezident George W. Bush ji v roce 2007 jmenoval americkou zastupující delegátkou při OSN. V diplomatickém sboru se podílela na rozvoji americko-afrických vztahů. V létě 2016 se stala kentuckou delegátkou na republikánském celostátním nominačním sjezdu v probíhajících prezidentských volbách. Řídila také marketingovou a poradenskou firmu Kelly G. Knight LLC, se sídlem v Lexingtonu. Od října 2017 do srpna 2019 vykonávala post velvyslankyně Spojených států v Kanadě, jakožto první žena v tomto úřadu.

Kelly Dawn Craft (; born February 24, 1962) is an American diplomat who currently serves as the United States Ambassador to the United Nations. Craft previously served as the United States ambassador to Canada, being the first woman to hold the office. She was appointed by President George W. Bush as a U.S. alternate delegate to the United Nations in 2007, where her focus included U.S. engagement in Africa. She was a delegate to the 2016 Republican National Convention from Kentucky. She headed Kelly G. Knight LLC, a business advisory firm based in Lexington, Kentucky.  She was confirmed by the U.S. Senate in a vote of 56-34, and was officially sworn in as the United Nations Ambassador on September 10, 2019. She formally presented her credentials to Secretary-General António Guterres on September 12, 2019.


Czech Republic in the Eurovision Song Contest 2019

Před Eurovizí.

Národní výběrové kolo v Česku se jmenuje "Eurovision Song CZ". Česká televize obdržela 300 návrhů různých skladeb, 60 z nich byli čeští muzikanti. Osm vybraných bylo oznámeno 7. ledna 2019 a jejich skladby byly přístupné veřejnosti. O výběru hlasovala mezinárodní porota složená z bývalých účastníků Eurovision a také veřejnost pomocí mobilní aplikace Eurovision. Výhercem se stala indie-popová skupina Lake Malawi, jenž skončila v hlasování v aplikaci jako druhá a u porotců první spolu s Jakubem Ondrou a skladbou "Space Sushi".

Eurovize.

Eurovize 2018 se konala mezi 14. až 18. květnem 2019 v tel-avivské areálu Expo Tel Aviv. První semifinále proběhlo 14. května, druhé 16. a finále 18. Celkem se v roce 2019 účastnilo této soutěže 41 států (o dva méně než v ročníku přechozím). Komentátorem všech představení byl Libor Bouček.  Skupina Lake Malawi vystupovala na pódiu ve složení s frontmanem Albertem Černým, jež zpíval, s bubeníkem Antonínem Hrabalem a baskytaristou Jeronýmem Šubrtem.

Semifinále.

Skupina Lake Malawi se svou písní v prvním semifinále Eurovision umístila na druhém místě z sedmnácti. Jako třetí Češi v historii této soutěže tak postoupili do finále soutěže. U poroty kapela v semifinále skončila na prvním místě, u diváků na šestém.

Finále.

Ve finále skončila kapela na 11. místě z 26 účastníků, což je historicky druhý nejlepší výsledek Česka v této soutěži. U diváků byli v hlasování 24., u porotců sedmí. Nejvíce bodů (po dvanácti) získala kapela od porotců ze Slovinska, Maďarska, Norska a Gruzie. Od diváků získala nejvíce bodů (po dvou) od diváků z Moldávie, Islandu a Austrálie.

Česko se účastnilo 64. ročníku hudební soutěže Eurovision Song Contest 2019 v izraelském Tel Avivu. Národní finále organizovala veřejnoprávní Česká televize, vyhrála v něm kapela třinecká indie-popová skupina Lake Malawi se skladbou Friend of a Friend. Ta se v prvním semifinále samotné Eurovize umístila na druhém místě z celkového počtu 17 zemí a postoupila tak do finále. Zde získala celkově 11. místo z 41 zúčastněných zemí. Šlo tak o druhý největší úspěch České republiky na Eurovision, který se přiblížil českému úspěchu Mikolase Josefa z předchozího ročníku.

Czech Republic participated in the Eurovision Song Contest 2019. The Czech broadcaster Česká televize (ČT) organised a national final in order to select the Czech entry for the 2019 contest in Tel Aviv, Israel.


Historický kontext.

Pro lva nebyla oblast Východní Asie jeho typickým prostředím k volnému výskytu, právě proto se stal pro staré Číňany také mýtickým zvířetem. Na území Číny, se dostal z Persie a byl chován pouze v císařských zahradách jako dar od ambasadorů ze Západní Asie.  Jeho postavení postupně vzrůstalo hlavně s příchodem buddhismu, u něhož je lev považován za posvátného. Říká se, že právě do podoby lva se Buddha jednou reinkarnoval. Někdy je zobrazován, jak Buddhovi přináší květy. Také buddhistická božstva jsou vyobrazována v situaci, kdy jezdí na lvím hřbetu.

Symbol lva v umění.

Lev sice dostal v čínském folkloru určitý prostor, ale jeho podoba je ve výtvarném umění vyobrazena ne moc reálně v porovnání s jeho skutečným vzezřením. Častokrát připomíná spíše Pekingského palácového psa neboli pekinéze. Vždy ovšem platí to, že ho vyobrazí jako impozantního, s mohutným tělem, velkýma očima a výrazem, z něhož jde strach.  Oproti tygrovi není v lidovém umění tak často zobrazován. Na obrázcích a vystřihovánkách ho můžeme většinou spatřit při hře s perlou, či míčem. To bývá spojováno s mytologií, dva lvi, kteří si hrají s perlou například mají představovat boj o perlu moci. Obecně je symbol lva spojován s ohněm, energií, udatností, vznešeností a moudrostí. Právě jako symbol moudrosti se podoba lva vyšívala na dvorní róby vojenských hodnostářů druhého stupně. V čínské výslovnosti se také podobá výslovnosti slovu mistr, i to může být důvod, proč se mnoho mudrců vyobrazuje společně s tímto zvířetem.  V architektuře čínských staveb lze vidět stát lvy z kamene, bronzu, železa, či pozlacené formě před vstupy do důležitých budov, nebo domů bohatých. To z toho důvodu, že má symbolizovat ochranu a štěstí, Číňané věří i v to, že může napomoci zahnat zlé duchy od svého obydlí. Samce v tomto případě lze rozlišit podle toho, že pod svou tlapou ukrývá kouli. Názory na tuto symboliku se liší, někteří zastávají názor, že se jedná o mládě ve vejci, jiní, že je to velká perla. Na levé straně od samce pak stojí samice s mládětem pod její pravou tlapou. Ta odkazuje na smyslnost, mateřskost.  Podoba kamenných soch lvů se výrazně odlišuje v závislosti na tom, za jaké dynastie a na jakém místě byly postaveny. Sochy z dynastie Chan a Tchang působí silně a neohroženě, trochu hubeněji za dynastie Jüan. Lvi z doby Ming a Čching vypadají více umírněně a jemně. Na severu Číny byl vytesáván mnohem jednodušeji oproti jihu, kde lze zpozorovat více detailů.

Lev jako součást festivalů.

Vzhledem k pozitivní symbolice lva, zejména co se týče štěstí a bohatství, bývá součástí nejrůznějších festivalů a oslav. Jeho podobizna se objevuje například při oslavách Čínského nové roku, zejména na Lampionovém festivalu, který probíhá v poslední den oslav. Pro takové události je pak specifický takzvaný lví tanec. Lví tanec je předváděn za pomocí dvou osob, jež se společně obléknou do mohutného kostýmu lva. Jeden z dvojice představuje hlavu a přední část těla zvířete, druhý pak představuje zadní část. Za doprovodu zvuků bubnů, gongů a cimbálů imitují nejrůznější pohyby. Tato tradice, jež se odehrává nejen v Číně, ale i v Čínských čtvrtích po celém světě, má při oslavách Čínského nové roku přinést úspěch v nadcházejícím roce. Přestože vzhled kostýmů se od sebe navzájem liší a existuje mnoho variant, typ tance lze opět rozdělit v závislosti na tom, zda se jedná o severní, či jižní část pevniny. Na jihu tanec připomíná autentičtější chování zvířete, což může působit komickým dojmem. Nechybí natřásání těla, škrábání, či olizování kožichu. Sever naopak využívá prvky bojových umění, kostýmy jsou výrazně mohutnější a méně zdobené pro lepší možnost pohybu.

Lev (tradiční čínština: 獅子, zjednodušená čínština: 狮子, pīnyīn: shīzi, standardní česká transkripce čínštiny: š'- c') je kočkovitá šelma známá pro svou vznešenost a sílu. Proto i v Číně našel své místo jako symbol ochrany, štěstí a majestátnosti.

Chinese or Imperial guardian lions are a traditional Chinese architectural ornament. Typically made of stone, they are also known as stonelions or shishi（石狮）. They are known in colloquial English as liondogs or foodogs. The concept, which originated and became popular in Chinese Buddhism, features a pair of highly stylized lions—often one male with a ball and one female with a cub—which were thought to protect the building from harmful spiritual influences and harmful people that might be a threat. Used in imperial Chinese palaces and tombs, the lions subsequently spread to other parts of Asia including Japan (see komainu), Korea, Tibet, Thailand, Burma, Vietnam, Sri Lanka, Nepal, Cambodia, Laos, Taiwan, and Singapore.


Život.

Jeho bratr byl Adam Anderson (1692–1765) byl známý skotský ekonom. James se narodil mezi roky 1679 a 1680 v Aberdeen, kde také vystudoval a získal akademické tituly M.A. a D.D. V roce 1710 byl jmenován duchovním Presbyteriánské církve, která sídlila na Swallow Street, v Londýně. V roce 1734 byl přeložen na Lisle Street, v Leicester Fields. Podle časopisu "Gentleman's Magazine" byl: „mezi členy této církve v Londýně znám jako biskup Anderson", byl také popisován jako: „učený ale nerozvážný muž, který přišel o značnou část majetku ve fatálním roce 1720", kdy zkrachovala společnost South Sea Company, šlo o tzv. jihomořskou bublinu. Několik jeho kázání bylo vydáno tiskem. Jedno z nich se jmenovalo "No King-Killers" a Anderson jej přednesl v roce 1715, na výročí popravy Karla I. Stuarta. Byl horlivým obráncem presbyteriánství během občanských válek.

Svobodné zednářství.

Anderson byl svobodný zednář, mistr zednářské lóže a velký dozorce Velké lože v Londýně a ve Westminsteru. V září 1721 byl pověřen sepsáním historie svobodného zednářství, která byla vydána v roce 1723, jako Konstituce svobodných zednářů (anglicky "The Constitutions of the Free-Masons"). Jeho jméno se na titulní straně neuvádělo, ale jeho autorství bylo potvrzeno v příloze knihy.  Toto dílo mělo několik dotisků a bylo anglickými svobodnými zednáři uznáváno jako základní pojednání (kodex), které bylo také přeloženo do němčiny. V roce 1855 bylo vydáno v New Yorku, stejně jako později dotisky díla Johna E. Coxe "Old Constitutions belonging to the Freemasons of England and Ireland" (1871), Andersonův svazek "A Defence of Masonry, occasioned by a pamphlet called “Masonry Dissected”" (asi 1738), který byl také přeložen do němčiny, a přetisk "Golden Remains of the Early Masonic Writers" z roku 1847 od George Olivera (1782–1867).

Dílo.

V 1732 vydal své dílo "Royal Genealogies; or, the Genealogical Tables of Emperors, Kings, and Princes, from Adam to these times". Odborně bylo založeno na Genealogických tabulkách (německy "Genealogische Tabellen") od Johanna Hübnera (17. březen 1668 – 21. květen 1731). Jeho dřívější práce mají malou historickou hodnotu, pozdější byla často použita k určení vztahů v rámci genealogií kontinentálních dynastií a šlechtických domů. Práce byla ukončena synopsí o anglickém šlechtickém titulu, v přemluvě autor naznačil jeho připravenost „vymezit a korigovat v plném rozsahu genealogie všech jeho vrstevníků na Britských ostrovech".  Poslední dílo "Genealogická historie Domu Yvery, v jeho různých větvích Yvery, Lovel, Perceval a Gournay" (anglicky "A Genealogical History of the House of Yvery, in its different branches of Yvery, Lovel, Perceval, and Gournay"), kterým jej pověřil John Perceval, 1. hrabě z Egmontu a jeho syn John Perceval, 2. hrabě z Egmontu. Anderson dokončil před svou smrtí jen první svazek. Druhý svazek, který dokončil někdo jiný, byl z oběhu stažen, protože obsahoval některé znechucující poznámky k životu anglické šlechty a charakteru Irů. V roce 1742 byl tento svazek vydán, ale bez útočných pasáží. Mnoho z jeho genealogických tvrzení v knize bylo označováno za mýty.  Další jeho práce, "News from Elysium, or Dialogues of the Dead, between Leopold, Roman Emperor, and Louis XIV, King of France", byly vydány krátce po jeho smrti v roce 1739.  Konstituce svobodných zednářů byla editována a dotisknuta Benjaminem Franklinem ve Philadelfii, v roce 1734, kde se stala první zednářskou knihou vytištěnou v Americe. Elektronické vydání této knihy je k dispozici on-line. Druhé londýnské vydání, značně rozšířené, bylo vydáno v 1738. Práce byla přeložena do několika jazyků, včetně nizozemštiny (1736), němčiny (1741) a francouzštiny (1745).

James Anderson (1680 Aberdeen – 25. května 1739 Londýn) byl skotský spisovatel. V roce 1707 byl vysvěcen na duchovního ve Skotské církvi. V roce 1710 se odstěhoval do Londýna, kde v sloužil v Glass House Street, V Londýně byl přijat k presbyteriániům, členem církve byl až do své smrti v roce 1739.

Dr. James Anderson (c. 1679/1680 – 1739) was a Scottish writer and minister born and educated in Aberdeen, Scotland. He was ordained a minister in the Church of Scotland in 1707 and moved to London, where he ministered to the Glass House Street congregation until 1710, to the Presbyterian church in Swallow Street until 1734, and at Lisle Street Chapel until his death. He is reported to have lost a large sum of money in the South Sea Company crash of 1720. Anderson is best known for his association with Freemasonry.


Ekologie.

Rostlina preferuje slunné a vlhké místo s propustnou půdou, která je neutrální až slabě zásaditá, lehká písčitá až střední hlinitá, kde za příznivých podmínek postupně vykvétá. Často roste podél polních cest, na mezích nebo osluněných okrajích světlých lesů, nejčastěji v nadmořské výšce od 500 do 3500 m n. m.  V současnosti se v mnoha zemích s teplým, subtropickým klimatem celoročně pěstuje v zahradách nebo tam roste ve volné přírodě. Na chladnějších místech rostlina při teplotách okolo +5 °C ztrácí listy, samotný keř vydrží krátkodobě mráz do -10 °C. Na jaře, v závislosti na teplotě, nové listy raší v květnu, květy se otevírají v červenci až srpnu a plod uzrávají v září a říjnu, s nástupem chladu v listopadu listy opadávají.

Popis.

Dřevnatý keř vysoký 2 až 3 metry, který je v subtropických a tropických podmínkách stálezelený, při pěstování v chladnějším prostředí před před zimou opadává. Listy s krátkými řapíky vyrůstají nejčastěji v trojčetných přeslenech a jejich kopinaté, dlouze zašpičatělé, světle zelené čepele jsou až 8 cm dlouhé a 2 cm široké, na omak drsné, vrásčité, někdy celokrajné a jindy jemně zubaté. Listy obsahují hojně silic a při rozemnutí či na ostrém slunci výrazně voní po citronu.  Drobné květy, ne příliš ozdobné ale vonné, bývají bílé, narůžovělé až světle fialové a jsou téměř pravidelné. Mají krátké stopky a vytvářejí řídké, až 25 cm dlouhé laty vyrůstající někdy na koncích větví a jindy z paždí listů. Oboupohlavné květy mají vytrvalý kalich asi 3 mm dlouhý a korunu asi 5 mm velkou s purpurovou trubkou a se čtyřmi či pěti krátkými laloky. Květ je dále tvořen čtyřmi dvoumocnými tyčinkami s nažloutlými prašníky dozrávajícími dříve než vajíčka a svrchním dvojpouzdrým semeníkem s kratičkou čnělku nesoucí dvojlaločnou bliznou; opylení zajišťuje hmyz. Plody jsou vejčité tvrdky rozpadající se na čtyři drobné, 1,5 mm velké suché plůdky, které jsou srostlé s vytrvalým kalichem a jsou šířeny větrem nebo vodou.

Pěstování.

Středoevropskou mrazivou a vlhkou zimu rostlina v přírodě nepřežije, a proto tam bývá pěstována v přenosných květináčích, v létě na zahradě a v zimě uvnitř budovy ve světlé, bezmrazé místnosti. Při omezené zálivce a teplotě 5 až 10 °C ztratí listy a přezimuje ve vegetačním klidu, při teplotě vyšší než 15 °C pokračuje v růstu. V květináči však většinou nevykvete. Dobře snáší jarní řez, který podporuje rozvětvení a zahuštění, lze ji pěstovat v keřovém i stromkovém tvaru.  Rostlinu možno rozmnožovat řízky z měkkého dřeva sázenými v květnu a červnu do pařeniště, kde obvykle dobře zakoření, a počátkem léta druhým rokem se mohou sázet na stanoviště. Obdobně jednoduché je množení semeny (plůdky), která se vysejí koncem jara do stále vlhkého skleníku a druhým rokem lze semenáče vysadit na trvalé místo. Doporučuje se mladé rostliny mulčováním chránit prvou zimu před chladem.

Význam.

Listy aloisie citronové obsahují silnou citronovou vonnou silici, která má významné uklidňující, tonizující i digestivní účinky. Někteří gurmáni o ní tvrdí, že má citronovější vůni než sám citron. Aromatických listů, čerstvých i sušených, se hojně používá k přípravě čajů, nápojů, ovocných pohárů, salátů, dresinků, omáček i pro ochucení masových pokrmů. Lidoví léčitelé doporučují potírat listy rány způsobené hmyzem a jejich odvary používat na léčbu astmatu, nachlazení, migrény, žaludečních problémů, bolestí zubů i při depresích. Od roku 1935 se v Jižní Americe z listů vyrábí populární nápoj Inca Kola, jenž je v Peru považovaný téměř za národní.  Z listů a stonků se destiluje esenciální olej, který se používá při výrobě likérů a v kosmetice do parfémů, toaletních vod a deodorantů, je častý i při aromaterapii. Jeho vyšší dávky mohou u citlivých lidí způsobit alergii kůže na sluneční záření, a proto se nesmí do Evropské unie dovážet, doporučuje se nahrazovat ji voňatkou citronovou. Rostlina odpuzuje mouchy a další hmyz, olej je v koncentraci 1 % velmi účinný insekticid.

Aloisie citronová ("Aloysia citriodora") je subtropická keřovitá trvalka vyznačující se výraznou vůni po citronu. Pochází ze středu Jižní Ameriky, z Bolívie, Paraguaye a severu Argentiny, odkud se rozšířila do přilehlé Brazílie, Peru, Uruguaye a Chile. Později začala být pěstována ve Venezuele, v severoamerickém Mexiku a na středoamerické Kubě a Portoriku.  Rostlinu z Ameriky dovezl do Evropy v 17. století francouzský přírodovědec Philiber Commerson, kde ji botanik Antonio Paláu y Verdera popsal a pojmenoval po (Marii Luise Parmské), manželce španělského krále Karla IV. Rodové jméno rostliny "Aloysia" je španělskou variantou jména Luisa. Později tato nenáročná rostlina zplaněla a rozšířila se po Středomoří Evropy i Afriky.

Aloysia citrodora, lemon verbena, is a species of flowering plant in the verbena family Verbenaceae, native to South America. Other common names include lemon beebrush. It was brought to Europe by the Spanish and the Portuguese in the 17th century and cultivated for its oil.


Životopis.

Samuel Dirksz van Hoogstraten se učil nejprve u svého otce Dirka van Hoogstratena. V Dordrechtu zůstal až do roku 1640. Po smrti svého otce se přestěhoval do Amsterdamu, kde vstoupil do dílny k malíři Rembrandtovi. Krátce nato začal pracovat samostatně jako mistr a malíř portrétista. Během života navštívil Vídeň (1651), Řím a Londýn. V Římě vstoupil do sdružení umělců Bentvueghels, kde dostal přezdívku "Batavier". Po návratu do Dordrechtu pak od roku 1656 řídil provoz v mincovně.

Obrazy a rytiny.

Zachoval se dostatečný počet Van Hoogstratenových děl. V portrétu z roku 1645, v současné době ve sbírce Lichtenštejnů ve Vídni, napodobuje styl Rembrandta. V tomto stylu pokračoval až do roku 1653, kdy namaloval úžasnou postavu vousatého muže, který se dívá z okna. To je jeden z příkladů jeho stylu, obraz je vystaven v Kunsthistorisches Museum ve Vídni. Velmi uznávaný byl také jako malíř zátiší ve stylu "tromp-l'oeil". (Trompe l'oeil – francouzský výraz znamenající "oklamat oko" je technika umění, která používá v realistickém obrazu optickou iluzi vytvářející dojem trojrozměrné dimenze. Nucená perspektiva je srovnatelnou s iluzí v architektuře). Realita zobrazené scény na pohled nahodilých objektů má vždy hluboký význam.  Pohled na Vídeňský Hofburg z roku 1652 ukazuje jeho dovednost jako malíře architektury. Naproti tomu v obraze "Lady Reading a Letter as she crosses a Courtyard (Žena, která čte dopis a přechází přes nádvoří)" (Mauritshuis), nebo "Lady Consulting a Doctor (Žena radící se s lékařem)", Rijksmuseum, Amsterdam, Van Hoogstraten napodobuje Pietera de Hoocha. Jeden z jeho posledních obrazů je obraz "Portrét Mattheus van den Broucke", datovaný 1670.  Hoogstraten také využívá svou dovednost práce s perspektivou při malbě ve stylu "peepshows" (zobrazení obrázků, předmětů nebo osob pohledem lidí dívajících se malou dírkou nebo lupou) nebo ve stylu "perspektivního boxu" (obraz experimentuje se světlem, architektonickými prvky a camerou obscurou. Příkladem "peepshows" je obraz pohledu do nitra holandského domu, přesvědčivý 3D pohled do nitra domu viděný skrz dírku na jednom konci boxu (skříňky). Jeden z jeho obrazů v tomto stylu je vystaven v National Gallery v Londýně. Ukazuje interiér typického holandského domu své doby.  Hoogstraten také vytvořil mnoho rytin, z nichž se některé dochovaly. Jeho autoportrét, rytina vytvořená jím samotným ve věku padesáti let, stále existuje.  Jeho žáky byli jeho mladší bratr Jan van Hoogstraten, Aert de Gelder, Cornelis van der Meulen nebo Godfried Schalcken.  Jeho obraz "Zátiší s dopisem" z období 1651-1654 je ve sbírkách Muzea umění Olomouc, které jej získalo v roce 1687 (Arcibiskupství olomoucké – Arcidiecézní muzeum Kroměříž).

Van Hoogstraten teoretik umění.

Jeho sláva vychází z jeho mnohostranné kariéry malíře, básníka a spisovatele. Usiloval o vyšší sociální postavení. Kromě malby a řízení mincovny věnoval část svého času literární práci. Jeho "magnum opus", největší dílo v jeho kariéře spisovatele, je kniha o malbě "Introduction to the Academy of Painting, or the Visible World (Úvod do akademie malby aneb Viditelný svět)", což je dlouhé a svým teoretickým rozsahem jedno z nejambicióznějších pojednání o umění malby publikované v nizozemské republice v sedmnáctém století. Zabývá se tématy jako přesvědčivost obrazu a iluze - tedy principy či technikami, pomocí kterých jsou umělecké prezentace vytvářeny tak, aby se podobaly reálným objektům nebo aby poskytovaly vzhled prostoru pomocí perspektivy; pojednává také o umělcových morálních standardech a popisuje vztah malby k filozofii, odkazujíc na různé starověké a moderní autory. Reaguje na mezinárodní, především jihoevropský ideál malby, se kterým se van Hoogstraten setkal během svých cest. Pojednává také o současném projevu nizozemských uměleckých studií. Publikaci napsal jako pokračování knihy Karla van Mandera z počátku 17. století o malbě a malířích "Het Schilder-Boeck". Jeden z mnoha žáků van Hoogstratena, Arnold Houbraken, později vydal knihu s názvem "The Great Theatre of Dutch Painters (Velké divadlo holandských malířů)", která obsahovala i životopis jeho učitele. Tato biografie je základem většiny informací, které máme o van Hoogstratenovi dnes.

Sonety a tragédie.

Van Hoogstraten také skládal sonnety a tragédie. Jsme mu zavázáni za některé ze známých výroků Rembrandta.

Samuel Dirksz van Hoogstraten (2. srpna 1627, Dordrecht – 19. října 1678, Dordrecht) byl nizozemský malíř z období tzv. zlaté éry nizozemského malířství, byl také básníkem a autorem teorie umění.

Samuel Dirksz van Hoogstraten (2 August 1627, Dordrecht – 19 October 1678, Dordrecht) was a Dutch painter of the Golden Age, who was also a poet and author on art theory.


Život.

Nancy Hustonová se narodila v Calgary v Kanadě, kde žila do patnácti let, než se s otcem přestěhovala do amerického státu New Hampshire. Matka rodinu opustila, když bylo Nancy šest. Tato zkušenost ji později inspirovala při psaní knihy "La Virevolte" (1994).  Vysokoškolské studium začala Hustonová na Sarah Lawrence College v New Yorku. Při studiu se jí naskytla možnost ročního studijního pobytu v Paříži. Zde také v roce 1973 získala magisterský titul na École des hautes études en sciences sociales. Diplomovou práci na téma nadávek psala pod vedením francouzského filozofa a sémiotika Rolanda Barthese.  Hustonová se vdala za bulharsko-francouzského filozofa Tzvetana Todorova, s nímž má dvě děti. V současné době žijí odděleně. Hustonová je ve vztahu se švýcarským malířem Guy Obersonem.

Kariéra.

Hustonová se začala věnovat psaní při pobytu ve Francii, kdy jí začaly vycházet články v novinách. Svou prvotinu, "Les Variations Goldberg", napsala v roce 1981 a byla za ni nominována na francouzskou literární cenu Prix Contrepoint.  Od roku 1980 Hustonová publikovala přes 45 knih, včetně divadelních her a dětských knih. Primárně píše ve francouzštině, avšak některé z vlastních publikací si také sama překládala. Jedinou výjimkou byla kniha "Plainsong" (1993), kterou napsala v angličtině a až poté přeložila do francouzštiny. Vydavatele našla až s francouzskou verzí.  Za svou kariéru byla nominována na mnoho literárních cen. Kromě románů a esejí se věnuje i dětské literatuře a psaní scénářů. Píšectaké literaturu faktu.  V roce 2005 získala Hustonová nejvyšší civilní vyznamenání Kanady, Řád Kanady, který je udělován za mimořádné zásluhy pro Kanaďany. Od té doby se může titulovat jako Důstojnice Řádu Kanady. O rok později získala francouzské literární ocenění Prix Femina za knihu Rodová znamení.  Hustonová čestný doktorát na Univerzitě v Liège a na Ottawské univerzitě.

Nancy Louise Hustonová (* 16. září 1953, Calgary) je kanadská spisovatelka a esejistka, která píše především ve francouzštině a překládá své práce do angličtiny.

Nancy Louise Huston, OC (born September 16, 1953) is a Canadian-born novelist and essayist who writes primarily in French and translates her own works into English.


Lední hokej na Zimních olympijských hrách 2022 – kvalifikace muži

Ice hockey at the 2022 Winter Olympics – Men's qualification

Kvalifikované týmy.

^Bratislava a Košice byly místem konání MS 2019, tedy události, ve které bylo rozhodnuto o nasazení, resp. přímém postupu na OH.

Přímý postup na OH.

Aby se země přímo kvalifikovala na olympijský turnaj bez nutnosti hrát kvalifikaci, musela se v žebříčku IIHF vydaném po MS 2019 umístit mezi nejlepšími 8 týmy. Poslední mistrovství mělo bodovou váhu 100%, zatímco každý předchozí rok měl hodnotu o 25% nižší.  Následující žebříček je aktuální ke dni skončení MS 2019.

První kvalifikační kolo.

První kvalifikační kolo se hrálo od 7. až do 10. listopadu 2019 ve dvou skupinách po čtyřech týmech systémem každý s každým. Turnaje se odehráli v Kockelscheueru v Lucembursku a v San-ja v Číně. Vítězové turnajů postoupili do druhého kvalifikačního kola, podle jejich postavení v žebříčku IIHF.

Skupina N.

Tato skupina se odehrála od 8. do 10. listopadu 2019 v Kockelscheueru v Lucembursku, zúčastnily se jí čtyři týmy: , , , .  Vítěz skupiny Kyrgyzstán postoupil do skupiny K, která se hrála v Brasově v Rumunsku.

Skupina O.

Tato skupina se odehrála od 7. do 10. listopadu 2019 v San-ja v Číně, zúčastnily se jí čtyři týmy: , , a .  Vítěz skupiny Tchaj-wan postoupil do skupiny L, která se hrála ve španělské Barceloně.

Druhé kvalifikační kolo.

Druhé kvalifikační kolo se hrálo mezi 12. prosincem 2019 a 8. lednem 2020 ve 3 skupinách po 4 týmech systémem každý s každým. Turnaje se odehrají v rumunském Brasově, španělské Barceloně a chorvatském Sisaku.  Vítězové postoupí do třetího kvalifikačního kola a budou nasazeni jako kvalifikanti na 7., 8. a 9. místě dle umístění v žebříčku IIHF.

Skupina K.

Této skupiny se zúčastnily tyto týmy: Rumunsko (pořadatel), Island, Izrael a hůře postavený vítězný tým první kvalifikace - . Skupina se odehrála mezi 12. a 15. prosincem 2019.

Skupina L.

Této skupiny se zúčastnily tyto týmy: Nizozemsko, Španělsko (pořadatel), Mexiko a lépe postavený vítězný tým první kvalifikace - .  Skupina se měla odehrát mezi 13. a 15. prosincem 2019. Kvůli nezpůsobilému ledu byl dne 15. prosince 2019 zápas mezi Španělskem a Nizozemskem po první třetině přerušen. Později bylo rozhodnuto o tom, že se zápas uskuteční 8. ledna 2020.

Skupina M.

Této skupiny se zúčastnily tyto týmy: Chorvatsko (pořadatel), Srbsko, Bulharsko a Turecko. Skupina se odehrála mezi 13. a 15. prosincem 2019.

Třetí kvalifikační kolo.

Třetí kvalifikační kolo se odehrálo mezi 6. a 9. únorem 2020 ve 3 skupinách po 4 týmech systémem každý s každým. Turnaje se odehrají v slovinských Jesenicích, kazašském Nur-Sultanu a britském Nottinghamu.  Vítězové postoupili do čtvrtého kvalifikačního kola a byli nasazeni jako kvalifikanti na 4., 5. a 6. místě dle umístění v žebříčku IIHF.

Skupina G.

Této skupiny se zúčastní Slovinsko (pořadatel), Japonsko, Litva a nejhůře postavený vítězný tým druhé kvalifikace - Chorvatsko. Skupina se odehrála mezi 6. a 9. únorem 2020.

Skupina H.

Této skupiny se zúčastní Kazachstán (pořadatel), Polsko, Ukrajina a druhý nejlépe postavený vítězný tým druhé kvalifikace - Nizozemsko. Skupina se odehrála mezi 6. a 9. únorem 2020.

Skupina J.

Této skupiny se zúčastní Velká Británie (pořadatel), Maďarsko, Estonsko a nejlépe postavený vítězný tým druhé kvalifikace - Rumunsko. Skupina se odehrála mezi 6. a 9. únorem 2020.

Čtvrté kvalifikační kolo.

Třetí kvalifikační kolo se bude hrát 27. až 30. srpna 2020 ve 3 skupinách po 4 týmech systémem každý s každým. Právo pořádat kvalifikační turnaj získaly státy na 9., 10. a 11. místě žebříčku IIHF; turnaje se tak odehrají na Slovensku , v lotyšské Rize a v Norsku.  Vítězové postoupí na hokejový turnaj na zimních olympijských hrách 2022 v Číně a budou nasazeni jako kvalifikanti na 1., 2. a 3. místě dle umístění v žebříčku IIHF.

Skupina D.

Této skupiny se zúčastní Slovensko (pořadatel), Bělorusko, Rakousko a nejhůře postavený vítězný tým třetí kvalifikace - Polsko.

Skupina E.

Této skupiny se zúčastní Lotyšsko (pořadatel), Francie, Itálie a druhý nejlépe postavený vítězný tým třetí kvalifikace - Maďarsko.

Skupina F.

Této skupiny se zúčastní Norsko (pořadatel), Dánsko, Jižní Korea a nejlépe postavený vítězný tým třetí kvalifikace - Slovinsko.

Kvalifikace na olympijský turnaj v ledním hokeji mužů 2022 rozhodne o účastnících olympijského turnaje. Čína jako hostitel měla účast zajištěnou předem (o tom, že nemusí hrát kvalifikaci, se rozhodlo až na kongresu IIHF 24. května 2019 v Bratislavě), 8 týmů bylo nasazeno přímo do hlavní fáze olympijského turnaje. O zbylá 3 místa zajišťující účast na finálovém turnaji se utká celkem 36 zemí.

Qualification for the men's tournament at the 2022 Winter Olympics was determined by the IIHF World Ranking following the 2019 Men's Ice Hockey World Championships. The host along with the top eight teams in the world ranking received automatic berths into the Olympics, while all other teams have an opportunity to qualify for the remaining three spots in the Olympics.


Život.

Narodil se v Praze jako pátý syn knížete Ferdinanda Augusta z Lobkovic (1655–1715) a jeho druhé manželky, bádenské markraběnky Marie Anny (1655–1701). Absolvoval kavalírskou cestu, během níž užíval jméno hrabě ze Sternsteinu (podle bavorského, které rodině patřilo), doložený je jeho pobyt v Římě v roce 1700, kde se setkal se svými staršími bratry. Od mládí pak sloužil v armádě, nejprve se pod velením svého bratrance Ludvíka Bádenského zúčastnil války o španělské dědictví, kdy bojoval v Německu a Nizozemí. Později se pod velením Evžena Savojského zúčastnil tažení proti Turkům a po bitvě u Bělehradu, v níž padl jeho starší bratr Josef Antonín, dosáhl hodnosti plukovníka (1717). Po skončení tureckých válek se v Praze oženil a další léta pak trávil střídavě v Čechách a v Itálii, v roce 1723 obdržel hodnost generálmajora a od roku 1729 byl vrchním velitelem v Neapoli. V hodnosti polního podmaršála (1733) vynikl na Sicílii v bojích proti Španělsku. Jako generál jezdectva byl pak velitelem v Lombardii a v letech 1737–1741 v Sedmihradsku, kde opět bojoval s Turky. Mezitím v roce 1739 obdržel Řád zlatého rouna.  Na počátku války o rakouské dědictví byl povýšen do hodnosti polního maršála a byl povolán do Čech, kde měl za úkol vypudit francouzsko-bavorské vojsko. Obléhal Prahu a na přelomu let 1742–1743 se mu podařilo ukončit francouzskou okupaci Českého království, mimo jiné tím umožnil korunovaci Marie Terezie za českou královnu v roce 1743. Poté byl znovu povolán do Itálie a v letech 1743–1745 byl generálním guvernérem v Lombardii. Nakonec se vrátil do Čech a svou kariéru završil jako vrchní velitel v Praze (1746–1751).  Christoph Willibald Gluck mu jako svému mecenáši věnoval opery La Sofonisba (1744), Ippolito (1745) a Pasticcio (1743). Skladatel také Lobkovice doprovázel v roce 1745 na jeho cestě do Londýna. V Itálii dostal darem černého otroka Angela Solimana, který ho jako jeho dvořan doprovázel do konce života, když před tím zachránil Lobkovicovi v bitvě život.

Rodinné a majetkové poměry.

V roce 1718 se v Praze oženil s hraběnkou Marií Karolínou z Valdštejna (1702–1780), dcerou významného diplomata Karla Arnošta z Valdštejna (1661–1713). Měli spolu deset dětí, z nichž tři synové zemřeli v dětství. Další synové Karel Adam (1719–1760), Filip Josef (1732–1760) a Leopold (1734–1759) sloužili v armádě a zemřeli za sedmileté války. Pokračovatelem rodu byl kníže Josef Maria z Lobkovic (1724–1802), který dosáhl hodnosti polního maršála, byl vyslancem v Rusku, ale zemřel bez mužského potomstva. Faktickým zakladatelem mělnické větve byl jeho mladší bratr kníže August Antonín z Lobkovic (1729–1803), vyslanec ve Španělsku a nejvyšší maršálek Českého království, který sňatkem s Marií Josefou Černínovou získal panství Mělník se sídelním zámkem v Hoříně.  Jiří Kristián byl po vymření bílinské větve rodu předurčen jako dědic severočeských panství Jezeří a Nové Sedlo. Po tragickém úmrtí Oldřicha Felixe z Lobkovic (1650-1722), posledního člena bílinské větve, skutečně tento majetek převzal, ale vzápětí uzavřel dohodu se svým starším bratrem, knížetem Filipem Hyacintem, a panství mu předal. Pro Jiřího Kristiána a jeho potomstvo bylo zřízeno peněžní svěřenství. Ve svém vídeňském paláci soustředil sbírku zbraní získaných darem, ale také formou válečné kořisti.

Jan Jiří Kristián z Lobkowicz, německy "Johann Georg Christian von Lobkowitz" (10. srpna 1686 Praha – 4. října 1755 Vídeň) byl rakouský vojevůdce a český šlechtic z rodu Lobkoviců. Jako voják se od mládí zúčastnil dynastických válek první poloviny 18. století, zastával velitelské posty v různých zemích habsburské monarchie, nakonec dosáhl hodnosti polního maršála a stal se rytířem Řádu zlatého rouna. Jako mladší syn knížete původně užíval titul prince, nakonec získal knížecí titul a stal se zakladatelem mělnické větve Lobkoviců (panství Mělník přešlo do majetku rodu až v následující generaci).

Johann Georg Christian, Prince of Lobkowitz (; August 10, 1686 in Prague – October 4, 1755 in Vienna), was an Austrian "Generalfeldmarschall" (field marshal). He was a member of the old Bohemian noble family of Lobkowicz, of which family he established a cadet branch, the Hořín-Mělník line.


Účastnická místa.

Celkem 79 týmů z 54 členských zemí UEFA (výjimkou je Lichtenštejnsko, které nemá žádnou vlastní ligovou soutěž) se účastní Ligy mistrů UEFA 2019/20. Každá země měla přidělený počet míst podle koeficientů UEFA:

Žebříček UEFA.

Účastnická místa pro Ligu mistrů UEFA 2019/20 byla rozdělěna podle koeficientu UEFA, do kterého byly započteny výsledky klubů dané země v evropských pohárových soutěžích od sezóny 2013/14 do sezóny 2017/18 včetně.

Rozdělení týmů.

Změny do základního rozdělení počtu týmů v jednotlivých kolech jsou závislé na tom, zda se vítěz předchozího ročníku Ligy mistrů UEFA a vítěz předchozího ročníků Evropské ligy UEFA kvalifikují do hlavní soutěže ze svých domácích lig. Vítěz Ligy mistrů UEFA 2018/19 Liverpool i vítěz Evropské ligy UEFA 2018/19 Chelsea se z anglické Premier League kvalifikovali a jejich místa tak byla přerozdělena mezi další asociace:

Týmy.

Týmy kvalifikované do Ligy mistrů UEFA 2019/20 seřazeny podle kol do kterých vstoupily. V závorkách ligové pozice z předchozí sezóny (LM: vítěz Ligy mistrů UEFA, EL: vítěz Evropské ligy UEFA).

Termíny.

Termíny pro odehrání jednotlivých kol a jejich losování jsou uvedeny níže. Pokud není uvedeno jinak, los probíhá vždy v Nyonu, ve Švýcarsku, v sídle UEFA.

Kvalifikace.

0. předkolo.

V 0. předkole byly vítězové z asociací na 52.-55. místě rozděleny na nasazené a nenasazené dle koeficientu UEFA. Poté byly nalosovány do jednozápasového semifinále a finále a vítěz finále postoupil do 1. předkola. Všechny poražené týmy se přesunuly do 2. předkola Evropské ligy UEFA 2019/20. Los proběhl 11. června 2019 a určilo se při něm obsazení semifinále a administrativní domácí týmy. Zápasy semifinále se odehrály 25. června, finále pak 28. června, všechny na stadionu Fadil Vokrri Stadium v Prištině, hlavním městě Kosova.  |}

1. předkolo.

V 1. předkole byly vítězové z asociací na 20.-51. místě (kromě Lichtenštejnska) a vítěz 0. předkola rozděleny na nasazené a nenasazené dle koeficientu UEFA. Poté byly nalosovány do dvojzápasu hraného systémem doma-venku. Vítězové postoupili do 2. předkola a poražené týmy se přesunuly do 2. předkola Evropské ligy UEFA 2019/20, přičemž poražený tým z jednoho vylosovaného souboje (Sarajevo - Celtic) postoupil přímo do 3. předkola Evropské ligy UEFA 2019/20. Los proběhl 18. června 2019, první zápasy se odehrály 9. a 10. července, odvety pak 16. a 17. července.

2. předkolo.

Ve 2. předkole byly týmy rozděleny do mistrovské a nemistrovské části a v obou částech poté ještě na nasazené a nenasazené dle koeficientu UEFA. Mistrovské části se zúčastnili vítězové z asociací na 16.-19. místě a vítězové 1. předkola a nemistrovské části se zúčastnili týmy z druhého místa asociací na 12.-15. místě. Týmy z obou částí byly poté nalosovány do dvojzápasu hraného systémem doma-venku. Vítězové postoupili do 3. předkola a poražené týmy se přesunuly do 3. předkola Evropské ligy UEFA 2019/20. Los proběhl 19. června 2019, první zápasy se odehrály 23. a 24. července, odvety pak 30. a 31. července.

3. předkolo.

Ve 3. předkole byly týmy rozděleny do mistrovské a nemistrovské části a v obou částech poté ještě na nasazené a nenasazené dle koeficientu UEFA. Mistrovské části se zúčastnili vítězové z asociací na 14.-15. místě a vítězové mistrovské části 2. předkola a nemistrovské části se zúčastnili týmy z druhého místa asociací na 7.-11. místě, tým ze třetího místa asociace na 6. místě a vítězové nemistrovské části 2. předkola. Týmy z obou částí byly poté nalosovány do dvojzápasu hraného systémem doma-venku. Vítězové postoupili do 4. předkola a poražené týmy z mistrovské části se přesunuly do 4. předkola Evropské ligy UEFA 2019/20 a poražené týmy z nemistrovské části se přesunuly do skupinové fáze Evropské ligy UEFA 2019/20. Los proběhl 22. července 2019, první zápasy se odehrály 6. a 7. srpna, odvety pak 13. srpna.

4. předkolo.

Ve 4. předkole byly týmy rozděleny do mistrovské a nemistrovské části a v obou částech poté ještě na nasazené a nenasazené dle koeficientu UEFA. Mistrovské části se zúčastnili vítězové z asociací na 12.-13. místě a vítězové mistrovské části 3. předkola a nemistrovské části se zúčastnili vítězové nemistrovské části 3. předkola. Týmy z obou částí byly poté nalosovány do dvojzápasu hraného systémem doma-venku. Vítězové postoupili do skupinové fáze Ligy mistrů UEFA 2019/20 a poražené týmy se přesunuly do skupinové fáze Evropské ligy UEFA 2019/20. Los proběhl 5. srpna 2019, první zápasy se odehrály 20. a 21. srpna, odvety pak 27. a 28. srpna.

Skupinová fáze.

Skupinovou fázi Ligy mistrů UEFA 2019/20 hraje 32 týmů. Vítězové z asociací na 1.-11. místě, týmy z druhých míst asociací na 1.-6. místě, týmy ze třetích míst asociací na 1.-5. místě, týmy ze čtvrtých míst asociací na 1.-4. místě, 4 vítězové mistrovské části kvalifikace a 2 vítězové nemistrovské části kvalifikace.  Los proběhl 29. srpna 2019 v Monaku. 32 týmů bylo nalosováno do 8 skupin po 4 týmech, přičemž v jedné skupině nemohlo být více klubů ze stejné země. Pro losování byly týmy rozděleny do 4 výkonnostních košů: v koši 1 byly vítězové předešlého ročníku Ligy mistrů UEFA a Evropské ligy UEFA a vítězové z asociací na 1.-6. místě, v koších 2,3 a 4 pak byly ostatní týmy seřazeny dle koeficientu UEFA.  V každé skupině se týmy utkají každý s každým systémem doma-venku. Vítězové skupin a týmy na 2. místech postupují do osmifinále Ligy mistrů UEFA 2019/20 a týmy na 3. místech postupují do play-off Evropské ligy UEFA 2019/20. První zápasy se odehrají 17. a 18. září, poslední zápasy pak 10. a 11. prosince.

Vyřazovací fáze.

Ve vyřazovací fázi jsou týmy nalosovány do dvojzápasů hraných systémem doma-venku, kromě finále hraného pouze na jeden zápas. Do osmifinále jsou proti sobě nalosováni vítězové skupin a týmy z 2. míst, přičemž se proti sobě nemohou utkat týmy ze stejné skupiny nebo stejné země. Od čtvrtfinále již tato pravidla neplatí a mohou tak proti sobě hrát jakákoliv mužstva. Vyřazovací fáze začíná losem 16. prosince 2019 a zápasy se odehrají od 18. února 2020 do 30. května 2020.

Sezóna Ligy mistrů UEFA 2019/20 je 65. ročníkem nejprestižnější evropské klubové fotbalové soutěže a 28. od zavedení nového formátu a přejmenování z Poháru mistrů evropských zemí (PMEZ) na Ligu mistrů UEFA.  Obhájcem vítězství je Liverpool. Finále se odehraje na Atatürkově olympijském stadionu v Istanbulu, v největším městě Turecka. Vítěz Ligy mistrů UEFA 2019/20 se kvalifikuje do Superpoháru UEFA 2020, kde bude hrát proti vítězi Evropské ligy UEFA 2019/20 a zároveň se kvalifikuje na Mistrovství světa klubů 2020 v Kataru. Vítěz také bude automaticky nasazen do skupinové fáze Ligy mistrů UEFA 2020/21, ale pokud by se již kvalifikoval ze své domácí ligy, místo ve skupinové fázi bude předáno mistrům Nizozemska (vítěz Eredivisie 2019/20), 11. asociace v žebříčku pro příští ročník.  Poprvé v historii bude použit systém VAR již od 4. předkola.

The 2019–20 UEFA Champions League is the 65th season of Europe's premier club football tournament organised by UEFA, and the 28th season since it was renamed from the European Champion Clubs' Cup to the UEFA Champions League.  The final will be played at the Estádio da Luz in Lisbon, Portugal. The winners of the 2019–20 UEFA Champions League will earn the right to play against the winners of the 2019–20 UEFA Europa League in the 2020 UEFA Super Cup; they will also qualify for the 2020 FIFA Club World Cup in Qatar. They will also automatically qualify for the 2020–21 UEFA Champions League group stage, and if they have already qualified through their league performance, the berth reserved will be given to the champions of the 2019–20 Eredivisie (Ajax), the 11th-ranked association according to next season's access list.  The video assistant referee (VAR) system has been used in the competition from the play-off round onwards.  Liverpool were the defending champions. Both of the previous season's finalists, Tottenham Hotspur and Liverpool were eliminated in the round of 16, after losing to RB Leipzig and Atlético Madrid respectively.  Following the first four matches of the round of 16 second legs, the competition was postponed indefinitely due to the COVID-19 pandemic in Europe. The final, originally scheduled to take place on 30 May 2020 at Atatürk Olympic Stadium in Istanbul, Turkey, was officially postponed on 23 March 2020. A working group was set up to decide the calendar of the remainder of the season.  On 17 June 2020, UEFA announced that the quarter-finals, semi-finals, and final will be played in Portugal in August 2020, with Istanbul hosting the 2021 final instead.


Účastnická místa.

Celkem 213 týmů z 55 členských zemí UEFA se účastní Evropské ligy UEFA 2019/20. Každá země měla přidělený počet míst podle koeficientů UEFA:

Žebříček UEFA.

Účastnická místa pro Evropskou ligu UEFA 2019/20 byla rozdělěna podle koeficientu UEFA, do kterého byly započteny výsledky klubů dané země v evropských pohárových soutěžích od sezóny 2013/14 do sezóny 2017/18 včetně.

Rozdělení týmů.

Pokud se vítězem domácího nebo ligového poháru stane tým, který se do pohárové Evropy již kvalifikoval umístěním v lize, místo vítěze poháru je přenecháno nejvyššímu umístěnému týmu v dané lize, který se do evropských poháru nekvalifikoval. Týmy kvalifikované do Evropské ligy, které se umístili v lize nad tímto týmem se posunují o pozici nahoru.

Týmy.

Týmy kvalifikované do Evropské ligy UEFA 2019/20 seřazeny podle kol do kterých vstoupily. V závorkách důvod kvalifikace:  Popisky v závorkách ukazují z jaké pozice se tým kvalifikoval do soutěže :

Termíny.

Předkola.

0. předkolo.

V 0. předkole byly týmy rozděleny na nasazené a nenasazené dle koeficientu UEFA. Poté byly nalosovány do dvojzápasu hraného systémem doma-venku, přičemž týmy ze stejné země nemohly být nalosovány proti sobě. Vítězové postoupili do 1. předkola a poražené týmy vypadly z evropských pohárů. Los proběhl 11. června 2019, první zápasy se odehrály 27. června a odvety 4. července.

1. předkolo.

V 1. předkole byly týmy rozděleny na nasazené a nenasazené dle koeficientu UEFA. Poté byly nalosovány do dvojzápasu hraného systémem doma-venku, přičemž týmy ze stejné země nemohly být nalosovány proti sobě. Vítězové postoupili do 2. předkola a poražené týmy vypadly z evropských pohárů. Los proběhl 18. června 2019, první zápasy se odehrály 11. července a odvety 18. července.

2. předkolo.

Ve 2. předkole byly týmy rozděleny do mistrovské a nemistrovské části a v obou částech poté ještě na nasazené a nenasazené dle koeficientu UEFA. Týmy z obou částí byly poté nalosovány do dvojzápasu hraného systémem doma-venku, přičemž týmy ze stejné země nemohly být nalosovány proti sobě. Vítězové postoupili do 3. předkola a poražené týmy vypadly z evropských pohárů. Vzhledem k faktu, že mistrovské části se zúčastnil lichý počet týmů, jeden (předem vylosovaný) tým, v tomto případě Sarajevo, postoupil do 3. předkola bez boje. Los proběhl 19. června 2019, první zápasy se odehrály 25. července a odvety 1. srpna.

3. předkolo.

Ve 3. předkole byly týmy rozděleny do mistrovské a nemistrovské části a v obou částech poté ještě na nasazené a nenasazené dle koeficientu UEFA. Týmy z obou částí byly poté nalosovány do dvojzápasu hraného systémem doma-venku, přičemž týmy ze stejné země nemohly být nalosovány proti sobě. Vítězové postoupili do 4. předkola a poražené týmy vypadly z evropských pohárů. Los proběhl 22. července 2019, první zápasy se odehrály 8. srpna a odvety 15. srpna.

4. předkolo.

Ve 4. předkole byly týmy rozděleny do mistrovské a nemistrovské části a v obou částech poté ještě na nasazené a nenasazené dle koeficientu UEFA. Týmy z obou částí byly poté nalosovány do dvojzápasu hraného systémem doma-venku, přičemž týmy ze stejné země nemohly být nalosovány proti sobě. Vítězové postoupili do skupinové fáze Evropské ligy UEFA 2019/20 a poražené týmy vypadly z evropských pohárů. Los proběhl 5. srpna 2019, první zápasy se odehrály 22. srpna a odvety 29. srpna.

Skupinová fáze.

Skupinovou fázi Evropské ligy UEFA 2019/20 hraje 48 týmů. Pohároví vítězové z asociací na 1.-12. místě, tým ze čtvrtého místa asociace na 5. místě, týmy z pátých míst asociací na 1.-4. místě, 8 vítězů mistrovské části kvalifikace, 13 vítězů nemistrovské části kvalifikace, 4 poražení z mistrovské části kvalifikace Ligy mistrů a 6 poražených z nemistrovské části kvalifikace Ligy mistrů.  Los proběhl 30. srpna 2019 v Monaku. 48 týmů bylo nalosováno do 12 skupin po 4 týmech, přičemž v jedné skupině nemohlo být více klubů ze stejné země. Pro losování byly týmy rozděleny do 4 výkonnostních košů dle koeficientu UEFA.  V každé skupině se týmy utkají každý s každým systémem doma-venku. Vítězové skupin a týmy na 2. místech postupují do play-off Evropské ligy UEFA 2019/20. První zápasy se odehrají 19. září, poslední zápasy pak 12. prosince.

Vyřazovací fáze.

Skupinovou fázi Evropské ligy UEFA 2019/20 bude hrát 48 týmů. 12 vítězů skupin, 12 týmů z 2. míst a 8 týmů ze 3. míst základních skupin Ligy mistrů UEFA 2019/20. V play-off budou týmy rozděleny na nasazené a nenasazené. Nasazené týmy jsou 12 vítězů skupin a 4 nejlepší týmy ze 3. míst základních skupin Ligy mistrů. Týmy ze stejné skupiny nebo stejné země se nemohou utkat proti sobě. Od osmifinále již tato pravidla neplatí a mohou tak proti sobě hrát jakákoliv mužstva.  Vyřazovací fáze začíná losem 16. prosince 2019 a zápasy se odehrají od 18. února 2020 do 30. května 2020. Vyřazovací fáze začíná losem 16. prosince 2019 a zápasy se odehrají od 20. února 2020 do 27. května 2020.

Sezóna Evropské ligy UEFA 2019/20 je 49. ročníkem druhé nejprestižnější evropské klubové fotbalové soutěže a 11. od zavedení nového formátu a přejmenování z Poháru UEFA na Evropskou ligu UEFA.  Obhájcem vítězství je Chelsea, která se tak kvalifikovala do Ligy mistrů UEFA 2019/20 a nebude moci titul obhájit, pokud se ve skupinové fázi Ligy mistrů neumístí na třetím místě. Finále se odhraje na stadionu PGE Arena v polském Gdaňsku. Vítěz Evropské ligy UEFA 2019/20 se kvalifikuje do Superpoháru UEFA 2020, kde bude hrát proti vítězi Ligy mistrů UEFA 2019/20. Vítěz také bude automaticky nasazen do skupinové fáze Ligy mistrů UEFA 2020/21, ale pokud by se již kvalifikoval ze své domácí ligy, místo ve skupinové fázi bude předáno 3. týmu z Francie (Ligue 1 2019/20), 5. asociace v žebříčku pro příští ročník.

The 2019–20 UEFA Europa League is the 49th season of Europe's secondary club football tournament organised by UEFA, and the 11th season since it was renamed from the UEFA Cup to the UEFA Europa League.  The final will be played at the RheinEnergieStadion in Cologne, Germany. The winners of the 2019–20 UEFA Europa League will earn the right to play against the winners of the 2019–20 UEFA Champions League in the 2020 UEFA Super Cup. They will also automatically qualify for the 2020–21 UEFA Champions League group stage, and if they have already qualified through their league performance, the berth reserved will be given to the third-placed team of the 2019–20 Ligue 1 (Rennes), the 5th-ranked association according to next season's access list.  The video assistant referee (VAR) system will be used in the competition from the knockout stage onwards.  As the title holders of the Europa League, Chelsea qualified for the 2019–20 UEFA Champions League, although they had already qualified before the final through their league performance. They are unable to defend their title as they advanced to the Champions League knockout stage.  Following the round of 16 first legs, the competition was postponed indefinitely due to the COVID-19 pandemic in Europe. The final, originally scheduled to take place on 27 May 2020 at Stadion Energa Gdańsk in Gdańsk, Poland, was officially postponed on 23 March 2020. A working group was set up to decide the calendar of the remainder of the season.  On 17 June 2020, UEFA announced that the quarter-finals, semi-finals, and final will be played in Germany in August 2020, with Gdańsk hosting the 2021 final instead.


Historie.

Sezóna 2014/15.

Pod názvem China Racing se tým účastnil šampionátu již od první sezóny, kdy za něj závodili jezdci Ho-Pin Tung, Antonio García, Oliver Turvey a Charles Pic v monopostu #88 a Nelson Piquet Jr. s číslem #99. Piquet Jr. v této sezóně kromě mistrovského titulu získal také vítězství ve dvou ePrix – ePrix Long Beach a ePrix Moskvy. Celkově tým skončil na 4. místě se ziskem 152 bodů.

Sezóna 2015/16.

Od druhé sezóny mohly týmy nasazovat své vlastní motory, tým označil svůj motor obchodní značkou NextEV a přejmenoval se na NEXTEV TCR Formula E Team. V této sezóně jezdecké složení zůstalo Piquet Jr. a Turvey. Nejlepším výsledkem bylo šesté místo Turveye hned při úvodní ePrix Pekingu, jinak tým spíše paběrkoval. V konečném součtu to znamenalo 9. místo s 19 body.

Sezóna 2016/17.

Jezdci opět zůstali stejní, ale výsledky proti předchozí sezóně byly mnohem lepší. Tým skončil celkově na 6. místě s 59 body, když získal i první dvě pole position (Piquet Jr. v ePrix Hongkongu a Turvey v ePrix Mexico City) v historii.

Sezóna 2017/18.

Pro čtvrtou sezónu se tým rozhodl neprodloužit smlouvu s Piquetem Jr. a místo něj angažoval Itala Luku Filippiho, Turvey u týmu zůstal. Ve dvou závodech se v kokpitu objevil i Ma Qinghua, jako náhrada nejdříve Filippiho a v poslední ePrix namísto Turveye. Oliver Turvey se blýskl druhým místem v ePrix Mexico City, ale týmu to stačilo pouze na 8. místo v celkovém pořadí se 47 body.

Výsledky.

Tučně – Pole position "Kurzívou" – Nejrychlejší kolo závodu  <nowiki>*</nowiki> Aktuální sezóna.<br> <nowiki>†</nowiki> Jezdec nedokončil závod, ale byl klasifikován, protože odjel alespoň 90 % délky závodu.

NIO Formula E Team je motoristický závodní tým sídlící ve Spojeném království. Soutěží v šampionátu Formule E – závodech elektrických vozů pod patronací Mezinárodní automobilové federace FIA. Majitelem je čínská automobilka NIO a základnu má ve městě Oxford.  V dřívějších sezónách Formule E tým soutěžil pod názvy China Racing Formula E Team a NEXTEV TCR Formula E Team, ve Formuli E závodí již od první sezóny 2014/15 a získal hned první titul mezi jezdci díky Nelsonu Piquetovi Jr..

The NIO 333 FE Team is a motor racing team currently competing in the FIA Formula E Championship, an electric racing series. The team is currently owned by Lisheng Racing.  The team, previously competing under the names China Racing, NEXTEV TCR, NEXTEV NIO and (most recently) NIO Formula E Team, has participated in the FIA Formula E Championship ever since its inaugural season (2014), winning the first FIA Formula E Drivers' Championship with Nelson Piquet Jr.


Rozšíření.

Pochází z jižního Mexika a přilehlých středoamerických zemí, z Guatemaly a Belize. Tento nevelký původní areál byl již v dávných dobách rozšířen severním směrem až do Texasu a Floridy, po celé Střední Americe, většině ostrovů Karibiku a v Jižní Americe od Venezuely a Kolumbie až po Bolívii, Paraguay a sever Argentiny. V pozdější době byla rozšířena pantropicky a v současnosti její areál zasahuje do tropické Asie, Afriky, Austrálie i na tichomořské ostrovy. Je široce pěstovaná, rychle roste, snadno zplaňuje a šíří se i na dosud nedotčená místa, často vystupuje v roli pionýrské rostliny.

Ekologie.

Místa výskytu v tropickém vlhkém nebo polosuchém klimatu bývají ohraničená 15° až 25° zeměpisné šířky na obě strany od rovníku. Vyhovují jí průměrné roční dešťové srážky v rozmezí 650 až 3000 mm s variabilní intenzitou, snese šesti až sedmiměsíční období sucha. Za optimální průměrnou roční teplotu je považováno 25 až 30 °C, při které prosperuje v pásmu od pobřeží až do nadmořské výšky okolo 2000 m n. m. Nesnáší půdy kyselé, saturované hliníkem a přesycené vodou. Potřebuje plně osluněné stanoviště s vápnitou, písčitou půdou do hodnoty 8 pH, která může být i slabě zasolená. Také se řídce vyskytuje v subtropech, kde však v chladnějším období zastavuje růst.  V případě zničení nadzemní části rostliny mrazem vyrůstá druhým rokem z kořenů nová rostlina. Nebývá zahubena lesními požáry, po spálení koruny se znovu opouští z přeživších kořenů. Obdobně se chová po ořezání větví či spasení listů, kdy se velmi rychle obnovuje. Druh má symbiotický vztah s půdními bakteriemi rodu Rhizobium, které žijí v uzlinách kořenů a fixují atmosférický dusík, jeho část využije rostlina a o zbytek je obohacena půda či je použit okolními rostlinami.  Je považována za agresivního kolonizátora opuštěných, původně obdělávaných polí nebo vykácených lesních holin. Produkuje veliké množství tvrdých semen, která si podržují životnosti až 20 let. Při ideálních podmínkách, za dostatku tepla a vody, kvete postupně celoročně a plody dozrávají za 10 až 15 týdnů po odkvětu, rostlina může mít plody již v prvém roce po výsadbě. Často jsou na dřevině ke spatření květy a současně nezralé i zralé plody. V případě horších podnebných podmínek na severní polokouli kvete v dubnu až červenci a plody dozrávají v srpnu až říjnu. Jsou to dřeviny poměrně krátkověké, jejich nejvyšší věk je udáván do 50 let. Ploidie druhu je 2n = 104.

Popis.

Stálezelený strom vysoký obvykle do 15 m nebo rozložitý keř dorůstající do 3 m. Strom mívá hladký, šedohnědý kmen o průměru 10 až 30 cm a jeho větve jsou zpočátku pýřité, později lysé a mají hnědé lenticely. Střídavě vyrůstající listy jsou dvakrát zpeřené, primární vřetena mají dlouhá 15 až 20 cm a sekundárních, dlouhých 5 až 15 cm, bývá tři až deset párů. Vstřícně vyrůstající lístky jsou dlouhé 0,5 až 2 cm a široké 0,2 až 0,5 cm, bývají podlouhle vejčité až čárkovité, na bázi jsou klínovité a na vrcholu špičaté, po obvodě brvité, na líci jasně zelené a na rubu nasivělé. Drobné deltoidní palisty brzy opadávají. Na koncích řapíků listů jsou extraflorální nektaria, které navštěvují nejvíce mravenci. Kořenový systém stromu i keře prorůstá velmi hluboko a je do široka rozložený.  Četné drobné květy jsou v počtech 100 až 180 sestavené do květenství hlávek, která bývají velká asi 2 cm. Hlávky na 3 cm dlouhých stopkách, vyrůstají jednotlivě nebo po dvou až šesti z úžlabí listů na mladých výhonech. Květy jsou bělavé, přisedlé, oboupohlavné a při kvetení vypadají celá květenství jako bílé bambulky, jež později žloutnou. Květ má pětizubý, úzce zvonkovitý, 2 mm dlouhý kalich a korunu s pěti 5 mm bílými plátky. Deset volných, světle žlutých tyčinek čnících z květů nese chlupaté prašníky, stopkatý semeník s mnoha vajíčky má nitkovitou čnělku s drobnou bliznou. Květy neprodukují nektar, nabízejí opylovačům pouze pyl, jsou tetraploidní, bývají opylovány létajícím hmyzem nebo se opylují samosprašně. Z hlávkovitého květenství se obvykle vytvoří 5 až 20 plodů, což je jedním z poznávacích znamení druhu.  Plod je rovný, plochý, kožovitý lusk, který je ve zralosti tmavohnědý až červenohnědý, dlouhý 11 až 22 cm a široký 1,5 až 3 cm. Má stopku 3 cm dlouhou, vespod je špičatý a obsahuje 6 až 25 hnědých, leklých, zploštělých, úzce vejčitých, tvrdých semen, která jsou dlouhá 6 až 9 mm a široká 3 až 5 mm. Lusk se neotvírá explozivně a zralá semena vypadávají na zem v blízkosti mateřské rostliny, některé lusky s dřeviny odpadnou neotevřené nebo s několika nevypadlými semeny; 15 až 20 tisíc semen váži 1 kg.

Význam.

Leucéna bělohlavá má největší význam jako krmivo, v několika zemích jihovýchodní Asie, v Kambodži, Myanmaru, Laosu a Thajsku, je nejdůležitějším zdrojem krmiva pro domácí (přežvýkavce), zkrmují se listy a mladé větvičky. Jsou pro ně chutné, dobře stravitelné a obsahují mnoho bílkovin, což vede k násobným přírůstkům na váze v porovnáním s pouhou pastvou na trávě, proto bývá nazývána "vojtěškou tropů".  Toto výživné krmivo by ale mělo tvořit jen menší část celkové denní dávky, neboť listy i zralá semena obsahují mimosin, aminokyselinu toxickou pro téměř všechny obratlovce, kterým způsobuje po spásání větších dávek šedý zákal, vypadávaní srstí a problémy s reprodukcí. Téměř neškodí přežvýkavcům, ti mají v bachoru mikroby Synergistes jonesii, které účinky mimosinu minimalizují. Průběžně rozkvétající květy poskytují včelám dostatek pylu pro dobrou snůšku medu.  Pro lidí jsou jedlé pouze vařené mladé listy, nezralé lusky, nezralá semena nebo květní poupata. Mladé lusky s nezralými semeny se trhají celoročně a prodávají se na tržištích jak v Mexiku, tak v jihovýchodní Asii, kam jsou dodávané z plantáží. Sušená semena jsou velmi tvrdá a před případným použitím se fermentují, nebo se suchá melou na mouku a míchají s kukuřičnou, či se upraží, semelou a nahrazují kávu. Jsou průběžně šlechtěné kultivary s nízkým obsahem mimosinu.  Dřevo leucény bělohlavé je tvrdé a těžké, asi 800 kg/m³, je světle žluté s červenohnědým jádrem, středně husté a při sušení nepraská. Lze snadno zpracovávat na různé stolařské výrobky, zhotovují se z něho parkety, nábytek a mnohé domácí potřeby. Větší využití je omezeno malými rozměry, kmen nebývá širší 20 cm a je často uzlovitý s odbočkami nových větví. Tyče z něj se používají pro podporů popínavých rostlin nebo na ploty. Pro trvalé venkovní stavby není dřevo příliš vhodné, není odolné proti termitům. Jeho předností je vysoká výhřevnost, asi 19 MJ/kg, hoří pomalu, málo kouří, produkuje málo jisker a je z něho míň než 1 % popele. Vyrábí se z něho kvalitní dřevěné uhlí s výhřevnosti až 29 MJ/kg (hnědé uhlí průměrně 17 MJ/kg, černé uhlí 33 MJ/kg). Ze dřeva se také dělá buničina a papír s dobrou potiskovatelností, ale malou pevnosti v tahu a možností vzniku trhlin při skládání, je také vhodnou surovinou pro průmyslovou výrobu dřevotřískových desek.  Dřevina se vysazuje ke zpevnění erozí ohrožených ploch, v okolí domu jako stromy poskytující stín, do větrolamů nebo živých plotů. Má potenciál obnovovat úrodnost půdy, její kořeny zachytávají dusík a rychle se rozkládající listy se používají jako zelené hnojení. Vysazují se v pásech jako stínící kryt nebo podpora pro mladé rostliny kakaovníků, kávovníků, čajovníků, vanilovníků a dalších plodin. Sázejí se na strmých svazích a v oblastech s prodlouženým obdobím sucha, kde se využívá dobré odolnosti při nedostatku vláhy.

Invazivita.

Leucéna bělohlavá je považována za plevel, když se samovolně vyskytuje v otevřených, často pobřežních nebo říčních stanovištích, v narušených a různě degradovaných ruderálních lokalitách a příležitostně i na zemědělské půdě. Není známo, že by napadala nenarušené uzavřené lesní plochy. Dřeviny tohoto druhu jsou schopné rychle vytvořit monospecifické houštiny nahrazující přirozený les a které často zapříčiňují, že rozsáhlé plochy narušeného terénu budou prakticky nepoužitelné, pro lidi neprůchodné a zároveň budou vytlačovány druhy místní flory. Jako agresivní plevelný druh je evidována ve více než 20 zemích na všech kontinentech s tropickým podnebím.

Leucéna bělohlavá ("Leucaena leucocephala") je stálezelená dřevina vyskytující se ve formě nevysokého stromu s otevřenou, zaoblenou korunou nebo rozložitého keře. Je nejčastěji rostoucím, široce kultivovaným druhem nevelkého rodu leucéna, který osídluje území s tropickým podnebím. V některých oblastech je považována za užitečnou rostlinu (např. v Americe), v jiných však za nejhorší plevel (např. v Austrálii či jižní Africe); je dokonce zařazena na seznamu "100 nejinvazivnějších druhů světa".

Leucaena leucocephala is a small fast-growing mimosoid tree native to southern Mexico and northern Central America (Belize and Guatemala) and is now naturalized throughout the tropics.  Common names include white leadtree, jumbay, river tamarind, subabul, and white popinac.  "L. leucocephala" is used for a variety of purposes, such as fencing, soil fertility, firewood, fiber, and livestock fodder.


Fu.

Bůh štěstí, přesněji řečeno Hvězda dobrého osudu (Fu-sing 福星), je dárcem všeho dobra obsaženého ve znaku "fu" 福, tedy ne jenom samotného štěstí, ale též bohatství, služebního postupu, radosti, klidného stáří atd. Protože pojem "fu" 福 je velice široký, nemá bůh štěstí svá znamení striktně vymezená. Nejčastěji je zobrazován v oděvu v oděvu penzionovaného úředníka-učence, bohatě zdobeném znakem "fu" 福, stylizovanými netopýry a motýly. Všechny jeho atributy a symboly mají naznačovat, že je ochoten poskytnout „vše, co nebesa nadělí“. Buď si hraje s květy, nebo nese květinový koš evokující nebeské dary. V jedné ruce může držet malého chlapce, symbol nepřerušené rodové linie, záruku blaženého stáří a posmrtných obětin. Do druhé mu zase dávají lidový umělci krátké, esovitě prohnuté „žezlo všech přání“.

Lu.

Druhým ze tří hvězdných bohů je Lu. Odnepaměti je spojován se souhvězdím Ursa Major. Bůh kariéry neboli Hvězda služebních prožitků (Lu-sing 祿星) naznačuje cestu k prosperitě přes úřední postavení. Ačkoliv se v Číně bohatství mohlo získat obchodem či díky vlastnictví půdy, společensky akceptovatelný zdroj majetku představovali především příjmy z výkonu úřední funkce, což byl status dosažitelný po dlouhých letech studia, vykonání zkoušek a získání hodnosti, které přinášejí výhody a privilegia. Bůh kariéry je většinou bohatě oděn v zelené úřednické róbě, protože slovo lu (祿), označení pro zelenou barvu, zní podobně jako čtení znaku lu (祿), což doslova znamená „příjmy z úředního postavení". Na hlavě obvykle nosí obřadní Čapku s křidélky, zvanou kuan (冠). Obrázek boha kariéry mohou doplňovat další atributy a symboly. V některých případech ho dokonce i plnohodnotně zastupují. Jeho nejběžnějším a také velice dekorativním společníkem bývá bohatě kvetoucí keřová pivoňka, oficiálně pojmenovaná mu-tan (牡丹), květ bohatství a vznešenosti.

Šou.

Ze tří hvězdných božstev má zřejmě nejdelší tradici bůh dlouhého života, Hvězda dlouhověkosti (Šou-sing 夀星) někdy též zván Stařec dlouhého věku (Šou-lao 壽老). Představuje ho usměvavý stařík se snadno identifikovatelnými, výraznými črtami. Zpravidla má dlouhou bílou bradu a vousy, dlouhé převislé obočí, velkou protaženou lebku a na vystouplém čele tři vrásky. Jeho oděv je často zdoben půvabnými medailony ze stylizovaného znaku Šou (夀 -dlouhý život). Bývá doprovázen malým chlapcem, symbolem početného potomstva. Většinou na lidových obrázcích či narozeninových pozdravech jeden z nich drží v ruce větvičku z pohádkové broskvoně, která v zahradě Královny matky Západu rozkvétá pouze jednou za deset tisíc let a kouzelné broskve nesmrtelnosti na ní dozrávají až po dalších deseti tisíci letech. Stařík má též často hůl ze sukovitého dřeva, na níž je uvázána lahvovitá tykev, typická nádoba na taoistický elixír nesmrtelnosti. Podle čínských mýtů tento bůh na jižním pólu nebe v zahradě plné hřibů a rostlin poskytujících nesmrtelnost. Právě on určuje délku lidského života, a proto jeho obrazy slouží jako oblíbené narozeninové dary nebo se věší do obytných místností starších členů rodiny. Šouova podobizna je i častou dekorací narozeninových dortů. Snědením takového dortu do sebe člověk dostává kousek ze Šouovi mystické moci.  Šou dle legend ovládá i životní cyklus smrtelníků. Rozhoduje, kdo bude žít a kdo zemře. Pokud má někdo zemřít, Šou jej zapíše na svůj pergamen.

Fu (Fu-sing 福星), Lu (Lu-sing 祿星),  Šou (Šou-sing 夀星) jsou známé bytosti z čínského panteonu božstev. Jsou trojicí takzvaných San Xing, Tří Hvězdných bohů štěstí, dlouhověkosti a služební kariéry.  Spojeni jsou se souhvězdím Ursa Minor, Jupiterem a nejjasnější hvězdou souhvězdí Lodního kýlu Canopus. Hvězdná božstva mohou vystupovat ve skupince nebo každý samostatně. Jejich obrázky často najdeme na vnitřních dveřích tradičních domovů, sošky zpravidla zdobí čínské restaurace, ale můžeme je najít všude tam, kde žijí Číňané. Většinou jsou tato božstva vyobrazována jako trojice šťastných staříků se symboly štěstí a nesmrtelnosti, nebo dlouhověkosti.

The Sanxing (三星 "Three Stars") are the gods of the three stars or constellations considered essential in Chinese astrology and mythology: Jupiter, Ursa Major, and Canopus. Fu, Lu, and Shou (), or Cai, Zi and Shou (財子壽) are also the embodiments of Fortune (Fu), presiding over plant Jupiter, Prosperity (Lu), presiding over Ursa Major, and Longevity (Shou), presiding over Canopus. They have emerged from Chinese folk religion. Their iconic representation as three, old, bearded, wise men dates back to the Ming dynasty, when the gods of the three stars were represented in human form for the first time. They are sometimes identified with other deities of the Chinese religion or of Taoism.  The term is commonly used in Chinese culture to denote the three attributes of a good life. Statues of these three gods are found on the facades of folk religion's temples and ancestral shrines, in nearly every Chinese home and many Chinese-owned shops on small altars with a glass of water, an orange or other auspicious offerings, especially during Chinese New Year. Traditionally, they are arranged right to left (so Shou is on the left of the viewer, Lu in the middle, and Fu on the far right), just as Chinese characters are traditionally written from right to left.


Historie.

Na svém vrcholu byla rodina Pamphiliů po volbě Giovanniho Battisty Pamphilia za papeže Inocenta X., který vládl od roku 1644 do roku 1655. Jeho předchůdcem byl papež Urban VIII. z papežské rodiny Barberiniů. Inocenc X. byl příkladem papeže, který podporoval nepotismus. Členové rodiny Pamphiliů v důsledku volby člena rodiny za papeže mohli budovat úspěšnou kariéru.  Rodinní příslušníci jmenovaní do kardinálské funkce:  Jako jiné italské šlechtické rodiny, i rodina Pamphiliů kupovala paláce a další majetek a vytvořila vlastní knížectví. Rodinní příslušníci pravidelně dostávali knížecí tituly, které jim udělili rodinní patriarchové nebo matriarchové. Olimpia Maidalchiniová obdržela čestný titul "Princess of San Martino" a podařilo se jí přeměnit malou enklávu San Martino na knížectví s vlastním právem. Poté, co se Camillo Pamphili vzdal kardinálské funkce aby se mohl oženit, dostal titul "Prince of San Martino" a "Princ of Valmontone" (v roce 1634 koupil Valmontone od rodiny Barberiniů). Valmontone je obec v metropolitním městě Řím v italském regionu Lazio, který se nachází asi 45 kilometrů jihovýchodně od Říma.

Válka o Castro.

Války o Castro byly sérií konfliktů v polovině 17. století kolem starověkého města Castro (v dnešním regionu Lazio, Itálie). Konflikt nakonec vyústil ve zničení města 2. září 1649. Válka byla výsledkem mocenského boje mezi papežstvím – zastoupeným členy dvou v katolické církvi hluboce zakořeněných římských rodin a jejich papežů: papeže Urbana VIII. z rodiny Barberiniů, vedl válku až do své smrti v roce 1644, ta pokračovala i po nástupu papeže Inocenta X. z rodiny Pamphiliů – vládl 1644–1645. Papežové válčili proti vévodům parmským z rodiny Farnese, kteří ovládali Castro a jeho okolí.  Papež Urban VIII. zemřel v roce 1644, pouze dva měsíce po podpisu mírové dohody mezi papežskými rodinami a vévody parmskými. Inocenc X. byl zvolen, aby Urbana VIII. nahradil a vyšetřil některé finanční problémy související s konfliktem. Finance spravovala rodina Barberiniů. Mnoho členů rodiny Barberiniů bylo nuceno odejít do exilu. Později se konflikt urovnal a rodina se s papežem smířila prostřednictvím manželství Maffea Barberiniho (syn vyhnaného Taddea Barberiniho) a Olimpie Giustinianiové, neteře papeže Inocenta X.  Na příkaz Inocenta X. bylo Castro zničeno 2. září 1649 vojsky papežské armády a již nikdy nebylo obnoveno.

Rodokmen.

Rodokmen rodiny Pamphiliů od roku 1574 to roku 1760. Tato linie rodiny Pamphiliů končí v roce 1760 – žádný mužský dědic v další generaci neměl mužského dědice.

Rodinný majetek.

Palác rodiny Pamphiliů (Palazzo Pamphilj), dílo architektů Girolama Rainaldiho a Francesca Borrominiho, se nachází v samém srdci Říma, s výhledem na náměstí Piazza Navona jižně od kostela Sant'Agnese v Agone, v římské čtvrti Pamphili, pojmenované z tohoto důvodu "Isola de 'Pamphili". Od roku 1652, vždy v srpnovou sobotu a neděli bylo náměstí přeměněno na jezero, aby se rodina Pamphiliů oslavila. Tento festival byl v roce 1866 zrušen. Dnes palác funguje jako brazilské velvyslanectví v Římě. Papež Inocenc X. je pohřben v kostele Sant'Agnese.  V roce 1634 koupila rodina Pamphiliů barokní palác mimo Řím, ve městě Valmontone, nedaleko Palestriny. Camillo Pamphili byl odhodlán vytvořit nové "ideální město", takže palác a hlavní kostel byly přestavěny a vyzdobeny slavnými barokními umělci jako byl například architekt Mattia de Rossi (který začal svou kariéru pod vedením Giana Lorenza Bernininiho), malíři Pier Francesco Mola, Gaspard Dughet, Guglielmo Cortese, Francesco Cozza a nebo Mattia Preti. Další budova v jejich majetku v centru Říma je "Palazzo Doria Pamphilj", kde sídlí galerie stejného jména.

Pamphiliové (italsky Pamphili) byli jednou z papežských rodin hluboce zakořeněných v katolické církvi, římské a italské politice 16. a 17. století. Později se rodina Pamphiliů spojila s rodinami Doria a Landi, aby vytvořila rodinnou linii Doria-Pamphili-Landiů.

The Pamphili family (often with the final "long i" orthography, Pamphilj) was one of the papal families deeply entrenched in Catholic Church, Roman and Italian politics of the 16th and 17th centuries.  Later, the Pamphili family line merged with the Doria and Landi family lines to form the Doria-Pamphili-Landi family line.


Úvod.

Gravitační čočku předpověděla Einsteinova obecná teorie relativity. Světlo ze zdroje se nešíří přímočaře (ve třech rozměrech), ale po trajektorii časoprostoru zakřiveného přítomností velmi hmotného objektu. Einsteinův prstenec představuje speciální případ gravitační čočky, způsobený přesným zarovnáním zdroje, čočky a pozorovatele, což způsobí symetrii v okolí čočky a vytvoří prstencovou strukturu.  Velikost Einsteinova prstence je dána Einsteinovým poloměrem. V radiánech dána vztahem  kde  Poznámka: Při kosmologických vzdálenostech obecně platí formula_8.

Historie.

Zakřivení světla gravitačním objektem předpokládal Albert Einstein v roce 1912, krátce před publikováním obecné teorie relativity v roce 1916. Prstencový efekt v akademické literatuře poprvé zmínil v roce 1924 Orest Chwolson. Albert Einstein se k tomuto efektu vyjádřil v roce 1936 po výzvě českého inženýra Rudolfa Welta Mandla a uvedl: "Samozřejmě neexistuje téměř žádná šance pozorovat tento jev přímo. Zaprvé se sotva někdy dostatečně přiblížíme takové centrální linii. Zadruhé úhel β je mimo rozlišovacích schopností našich přístrojů."  V tomto vyjádření β představuje Einsteinův poloměr, v současnosti označován jako formula_9 (viz výše). Einstein zvažoval šanci pozorovat Einsteinovy prstence tvořené pouze hvězdami, ta je však je nízká. Šance pozorovat prstence tvořeny většími čočkami jako galaxie a černé díry je vyšší, protože úhlová velikost prstenců se zvětšuje s hmotností čočky.

Známé Einsteinovy prstence.

V současnosti jsou známé stovky gravitačních čoček. Zhruba půl tuctu z nich jsou částečné Einsteinovy prstence s průměrem do jedné vteřiny, protože buď rozložení hmotnosti čočky není dokonale osově symetrické nebo zdroj, čočka a pozorovatel nejsou v dokonalé rovině. Zatím nebyl pozorován dokonalý Einsteinův prstenec. Většina prstenců byla pozorována v rádiovém spektru.

Einsteinův prstenec nebo také Einsteinův prsten, Einsteinův prstýnek představuje v astronomii kruhovou deformaci světla ze zdroje (galaxie nebo hvězda) díky gravitační čočce, kterou tvoří objekt s velmi velkou hmotností (jiná galaxie nebo černá díra). Tento jev nastává když se gravitační čočka nachází na spojnici mezi zdrojem světla a pozorovatelem. První úplný Einsteinův prstenec, označený jako B1938 + 666, byl objeven díky spolupráci astronomů z Michiganské univerzity a týmem NASA Hubble Space Telescope v roce 1998.

An Einstein ring, also known as an Einstein–Chwolson ring or Chwolson ring, is created when light from a galaxy or star passes by a massive object en route to the Earth. Due to gravitational lensing, the light is diverted, making it seem to come from different places. If source, lens, and observer are all aligned, the light appears as a ring.


Kariéra u SS.

Narodil se v Hamburku v roce 1915. Od října 1934 sloužil v Reichswehru a v dubnu 1936 vstoupil do SS. Byl přidělen k jednotce SS-Totenkopfverbände v koncentračním táboře Dachau. Od března 1939 do ledna 1944 prováděl drobné práce ve skladech v Dachau. V polovině ledna 1944 přešel do komplexu koncentračního tábora Mittelbau-Dora a od srpna 1944 sloužil jako Kommandoführer (velitel jednotky) pro výstavbu pobočného tábora v Kleinbodungenu. Od 3. října 1944 do začátku dubna 1945 tomuto táboru velel. V táboře bylo 620 zahraničních vězňů, kteří byli nuceni pracovat v továrně Mittelwerk na zařízení pro rakety V-2.  Koncem války, když se spojenecká armáda blížila k táboru Mittelbau-Dora, Stofel dostal 4 dubna 1945 příkaz od SS-Obersturmführera Franze Hösslera k evakuaci Kleinbodungenu. Stofel přinutil vězně k pochodu smrti do koncentračního tábora Bergen-Belsen. 10. dubna 1945, poté, co někteří vězni dokázali uniknout, dorazili do vesnice Groß Hehlen severně od Celle, v blízkosti předních linií. Čtyři nebo pět vězňů bylo zastřeleno při pokusu o útěk nebo pro zpomalení pochodu. Dne 11. dubna 1945 přišlo do Bergen-Belsenu zbývajících 590 vězňů.

Odsouzení a smrt.

Dne 15. dubna 1945 byl koncentrační tábor Bergen-Belsen osvobozen britskými vojsky, kde našli 60 000 přeživších vězňů a 10 000 mrtvých těl. Personál tábora byl zadržen a nucen odnést všechny mrtvoly a pohřbít je v hromadných hrobech. Stofel byl pak zatčen britským vojenskem a vyslýchán. V soudním procesu v Belsenu, který se konal mezi 17. zářím a 17. listopadem 1945, byl obviněn z vražd vězňů během pochodu smrti. Byl odsouzen 17. listopadu 1945 k trestu smrti. Trest byl vykonán oběšením 13. prosince 1945 ve vězení Hamelnu.

Franz Stofel také zvaný Franz Stärfl nebo Xaver Stärfel (5. října 1915 Hamburk – 13. prosince 1945 Hameln) byl během druhé světové války velitel koncentračního tábora Kleinbodungen – pobočného tábora KT Mittelbau-Dora.

Franz Stärfl, alias Xaver Stärfel, alias Franz Stofel, (5 October 1915 – 13 December 1945) was a Nazi German SS-Hauptscharführer and camp commander of the Kleinbodungen subcamp of Mittelbau-Dora during World War II. Arrested by the Allies and convicted of war crimes in the Belsen Trial, Stärfl was executed by hanging at in 1945.