Životopis.

Narodil 30. dubna 1773 v městečku Ardres do rodiny středně bohatého měšťana. Jeho otec si přál, aby šel studovat, avšak mladý Dorsenne si zvolil armádu. Roku 1792, tři roky po pádu Bastily, vstoupil jako dobrovolník do batalionu svého kraje. Krátce na to byl jmenován kapitánem. Sloužil v Severní armádě generála Custina, byl několikrát raněn, nakonec byl převelen ke 24. pěší půlbrigádě, kde dostal hodnost "Chef de bataillon". Se svou jednotkou se účastnil tažení v armádě Sambry a Meusy, s generálem Bernadottem šel jako posila do Itálie k armádě generála Bonaparta, a se stejným velitelem se nakonec plavil do Egypta. Vyznamenal se v bitvě u pyramid, kde sloužil v divizi generála Desaixe, byl raněn v boji u Kéné, a znovu potom v bitvě u Alexandrie. Za odvahu, kterou v boji prokázal jej generál Kléber, který po Napoleonově odjezdu z Egypta převzal velení, povýšil do hodnosti "chef de brigade" (ekvivalent plukovníka).  Do Francie se vrátil až mezi posledními, a pro svou známost s Napoleonem, který mezitím zosnoval státní převrat a stal se prvním konzulem, dostal post majora konzulární gardy (která byla základem pozdější slavně Napoleonovy císařské gardy). Sloužil v jednotce granátníků, nejprestižnějším pluku celé armády, a mezi vojáky velmi záhy proslul tím, jak vyžadoval naprostou disciplínu, a dbal na jakékoli detaily. Zároveň jej ale znali jako důstojníka, který prokázal mnohokrát odvahu, takže jim jeho tvrdost nevadila.  Účastnil se tažení ke Slavkovu, kde se sice bojů nezúčastnil, přesto byl povýšen na brigádního generála, a získal prestižní post plukovníka gardových granátníků. Prodělal také tažení do Pruska a do Polska, bojoval u Jeny, vyznamenal se u Jílového, kde s pěší gardou doslova odvracel katastrofu, která Napoleonovi hrozila, a za to všechno získal velení v armádě, která se chystala na invazi do Španělska. V této válce na sebe ale příliš neupozornil, a tak mu roku 1809 císař vrátil jeho původní zařazení, avšak s jedním rozdílem. Tentokrát nevelel pouze gardovým granátníkům, ale celé staré císařské gardě (1. a 2. pluk pěších granátníků a 1. a 2. pluk pěších myslivců). V čele této jednotky se účastnil tažení do Rakouska (toto tažení se také nazývá Dunajské), a mimořádnou statečnost prokázal u Wagramu. Jean Roch Coignet, který v gardě sloužil, ve svých pamětech vzpomíná, že gardoví granátníci tehdy stáli čelem přímo k nepřátelským dělům. Palba rakouské artilerie je kosila, a rychle jim upadala morálka. Tehdy vystoupil Dorsenne, v dokonalé uniformě, upravený jako na přehlídku (odtud jeho přezdívka ""Fešák Dorsenne"") před ně, i s koněm se otočil zády k nepříteli, a s naprostým klidem rozmlouval se svými muži čekal až palba přejde. Jak Coignet píše, neznal v celé gardě, která byla výběrem těch nejstatečnějších a nejtvrdších vojáků z celé francouzské armády, nikoho, kdo by byl schopen otočit se k dělům zády, ani jednou se neohlédnout, a takto okázale palbu ignorovat. Dorsenne na to ovšem doplatil, protože tvořil dokonalý cíl. Nedaleko od něj vybuchl dělostřelecký granát, a střepina jej zasáhla do hlavy. Zranění nijak nekrvácelo, ale střepina zůstala v lebce. Generál se zvedl, a ještě téhož dne vedl gardu do útoku, avšak od té doby trpěl nesnesitelnými bolestmi hlavy. O tři roky později se rozhodl přes všechna rizika, která operace hlavy nesla, k trepanaci lebky. V Paříži ho operovali nejlepší francouzští chirurgové, avšak statečný generál chirurgický zákrok nepřežil.  Dorsenne byl jedním z nejstatečnějších velitelů, kteří ve francouzské armádě sloužili. Za svou kariéru utrpěl patnáct zranění, začínal jako obyčejný voják, a ke generálské hodnosti se vypracoval teprve po třinácti letech oddané služby. Byl vyznamenán Čestnou legií, a jeho jméno je také v upomínku vyryto na Vítězném oblouku v Paříži na náměstí Étoile, mezi největšími hrdiny císařství.

Jean Marie Pierre François Lepaige Dorsenne (30. dubna 1773 Ardres, Francie - 24. července 1812, Paříž, Francie) byl francouzský generál období revoluce a Francouzského císařství.

Jean-Marie-Pierre-François Doursenne, called Dorsenne, count Lepaige (b. 30 April 1773 in Ardres; † 24 July 1812 in Paris) was a French military commander of the Revolutionary and Napoleonic Wars. He eventually became one of the senior commanders in the Imperial Guard.


Klubová kariéra.

Hajrović strávil 9 sezón v letech 2000–2009 v mládežnické akademii Grasshopperu. Hrál zde i se svým bratrem Seadem, který potom odešel do anglického Arsenalu. V sezóně 2009/10 Izet pronikl do A-týmu Grasshopperu, kde se opět sešel s bratrem po jeho návratu z Anglie. V lednu 2014 přestoupil do tureckého Galatasaray SK.  V červenci 2014 přestoupil do německého klubu SV Werder Bremen. V roce 2018 se upsal chorvatskému Dinamu Záhřeb.

Reprezentační kariéra.

Švýcarsko.

Izet Hajrović byl členem švýcarských mládežnických výběrů. Za A-mužstvo Švýcarska odehrál jediný zápas, 14. listopadu 2012 nastoupil v 83. minutě na hřiště v přátelském utkání proti domácímu Tunisku, Švýcaři zvítězili na půdě soupeře 2:1.

Bosna a Hercegovina.

13. srpna 2013 FIFA potvrdila, že může nastupovat za národní tým Bosny a Hercegoviny (neboť za Švýcarsko nenastoupil v soutěžním zápase, ale pouze v přátelském, což neodporuje pravidlům). 26. srpna 2013 jej reprezentační trenér Safet Sušić zařadil do kádru pro kvalifikační dvojutkání se Slovenskem. V bosenském reprezentačním A-mužstvu debutoval Izet 6. září 2013 na domácím stadionu Bilino Polje v Zenici v kvalifikačním utkání na MS 2014 proti Slovensku, který Bosna prohrála 0:1 (nastoupil v závěru druhého poločasu za Harise Medunjanina). Šlo o první porážku bosenského týmu v tomto kvalifikačním cyklu. Nastoupil i v odvetném kvalifikačním zápase 10. září 2013 v Žilině, kde Bosna porazila Slovensko 2:1 a uchovala si naději na první místo v základní skupině G. Šel na hřiště v 76. minutě za Zvjezdana Misimoviće a o dvě minuty později vstřelil vítězný gól, krásná střela z cca 25 metrů zaplula za záda slovenského brankáře Jána Muchy. Měl tedy podíl na historicky prvním postupu Bosny a Hercegoviny na mundial (definitivní jistota byla po posledním kvalifikačním utkání s Litvou).  Zúčastnil se Mistrovství světa 2014 v Brazílii, kde Bosna a Hercegovina obsadila se 3 body nepostupové třetí místo v základní skupině F.

Izet Hajrović (* 4. srpna 1991, Brugg, Švýcarsko) je bosenský fotbalový záložník a reprezentant, který hraje v chorvatském klubu Dinamo Záhřeb. Má bosenské i švýcarské občanství. Účastník Mistrovství světa 2014 v Brazílii za Bosnu a Hercegovinu.  Jeho mladším bratrem je Sead Hajrović.

Izet Hajrović (; born 4 August 1991) is a Bosnian professional footballer who plays as a winger for 1. HNL club Dinamo Zagreb and the Bosnia and Herzegovina national team.  Hajrović started his professional career at Grasshopper, before joining Galatasaray in 2014. Later that year, he moved to Werder Bremen, who loaned him to Eibar in 2015. Three years later, he signed with Dinamo Zagreb.  A former Swiss youth international, Hajrović even made his senior international debut for Switzerland, only to switch his allegiance to Bosnia and Herzegovina in 2013, earning over 20 caps since. He represented the nation at their first major tournament, the 2014 FIFA World Cup.


Sportovní kariéra.

Věnoval se též tenisu a fotbalu, ale vynikl v šermu. V roce 1971 vyhrál bronz na juniorském mistrovství světa a záhy se začal prosazovat do německé reprezentace i v seniorské kategorii. V soutěžích družstev získal v letech 1973 až 1979 celkem čtyři medaile na mistrovství světa, z toho dvě zlaté včetně největšího úspěchu, olympijského vítězství na Letních olympijských hrách 1976 v Montrealu. V individuální soutěži nestartoval.  Mezitím se také stal dvakrát mistrem Německa ve fleretu jednotlivců v letech 1977 a 1978.

Funkcionářská a profesionální kariéra.

Už od roku 1975 byl zástupcem sportovců ve vedení Německého šermířského svazu a hned po skončení sportovní kariéry se zapojil do vedení sportovních organizací. Věnoval se též oblasti sportovního práva a byl členem odvolacího tribunálu Mezinárodní sportovní arbitráže v Lausanne. Zapojil se též do pořádání Mistrovství světa ve fotbale 2006 a Mistrovství světa ve fotbale žen 2011 v Německu.  Mimo sportovní oblast se stal mj. předsedou Arabsko-německé obchodní a průmyslové komory (GHORFA) a byl řadovým členem nebo předsedou správních či poradních rad několika obchodních společností. V letech 1988 až 1990 působil také jako člen poradního orgánu německého spolkového ministerstva hospodářství.

Olympijské hnutí.

V roce 1991 se stal členem Mezinárodního olympijského výboru (MOV), kde byl členem různých komisí, např. hodnotící, která slouží k posuzování měst kandidujících na pořádání olympijských her, marketingové, mediální, právnické a též komise sportovců. V roce 1996 byl zvolen do exekutivy MOV a v roce 2000 se stal jeho místopředsedou.  V roce 2006 se stal zakládajícím předsedou Německého svazu olympijských sportů (DOSB), který vznikl sloučením dosavadního Německého olympijského výboru a Německého sportovního svazu (DSB).  V květnu roku 2013 oznámil jako první ze všech zájemců, že hodlá kandidovat na místo předsedy MOV za Jacquesa Rogga, kterému končil třetí a podle pravidel poslední mandát. Ve své kampani, kterou označil mottem "„Jednota v rozmanitosti“" mj. požadoval větší transparentnost MOV, větší diskusi o způsobu výběru olympijských sportů, revizi Olympijských her mládeže nebo zavedení věkového omezení pro členy MOV na maximálně 70 let. Bach byl před volbou z celkem šesti kandidátů označován za favorita. Zvolen byl na zasedání MOV v Buenos Aires nadpoloviční většinou hlasů již ve druhém kole, ve kterém členové MOV přitom stále ještě vybírali z pěti možností. Následně se vzdal postu předsedy DOSB, přestože jeho mandát měl vypršet až v roce 2014.  Byl důležitým činovníkem neúspěšné kandidatury Mnichova na uspořádání Zimních olympijských her 2018.

Ocenění.

V roce 1993 byl jmenován čestným členem Mezinárodní šermířské federace.

Osobní život.

Vystudoval práva a politickou vědu na univerzitě ve Würzburgu.  V roce 1977 se oženil s Claudií Karglovou.

Thomas Bach (* 29. prosince 1953, Würzburg) je bývalý německý šermíř a nyní sportovní funkcionář, devátý předseda Mezinárodního olympijského výboru. Je olympijským vítězem v šermu fleretem družstev z LOH 1976 v Montrealu.

Thomas Bach, (born 29 December 1953) is a German lawyer and former Olympic fencer. Bach is the ninth and current President of the International Olympic Committee, and a former member of the German Olympic Sports Confederation Executive Board.


Autoři.

Sbírka ABCD.

Aouam Abdellarrazzak, Alfred Corinne Marié (ACM), Horst Ademeit, Albert, Aloïse Corbaz, Chelo (Amezcua), Franz Artenjak, Artur, Rose Aubert, Beverly Baker, Joseph Barbiero, Barbus Müller, Koumei Bekki, Franco Belucci, Harald Bender, Emery Blagdon, Julius Bockelt, Anselme Boix-Vives, Thérèse Bonnelalbay, David Braillon, Albino Braz, Anibal Brizulea, Emmanuel Calligraphe, Raimundo Camilo, Alberto Cammi, Carlo (Zinelli), Pedro Cornas, Fleury-Joseph Crépin, Attilio Crescenti, Kazimierz Cycon, Henry Darger, Heide De Bruyne, Eric Derkenne, Fernand Desmoulin, John Devlin, Petr Dobšák, Janko Domšič, Eva Droppová, El Garrell (Josep Pujiula), Hans Fahrni, Jaime Fernandes, Jean Fick, Auguste Forestier, Karel Forman, Frances (František Vaněček), Jevgenij Gabričevskij, Pepe Gaitán, Giancarlo “giga“ Galatol, Giovanni Galli, Anne-Marie Gbindoun, Hans-Jörg Georgi, Madge Gill, Johann Gittenberger, Paul Goesch, Ted Gordon, Richard Greaves, Martha Grünenwaldt, Guyodo (Frantz Jacques), Hassan, Johann Hauser, Karel Havlíček, Karl Hel, Margarethe Held, Ilse Helmkamp, Miguel Hernandez, Carl Fredrik Hill, Emile Josome Hodinos, Josef Hofer, Rudolf Horacek, Georgiana Houghton, Georgine Hu, Wolfgang Hueber, Vojislav Jakić, James Harold Jennings, Leonide Jilkin, Estrianna Johnson, Clyde Jones, Julius B., Karl Junker, Michail Kaljakin, Franz Kamlander, Peter Kapeller, Terao Katsuhiro, Yumiko Kawaï, Davood Koochaki, Johann Korec, Zdeněk Košek, K. L., Joseph Lambert, Augustin Lesage, Luigi Lineri, Alexandr Pavlovič Lobanov, Raphaël Lonné, Emil Theodor Lundkvist, Dwight Mackintosh, Michel Macreau, Pascal-Désir Maisonneuve, Bonaria Manca, Barbara Massart, Kunizo Matsumoto, Max (Rudolf Limberger), Alexandr Alexejevič Medveděv, Riccio Melina, Gene Merritt, Christian Michaud, Daniel Miller, Donald Mitchell, Eijiro Miyama, Edmund Monsiel, Marc Moret, Satoshi Morita, John J.B. Murray, Oreste Fernando Nannetti (sign. NOF4), Nikifor (Epifan Drowniak), Nino (João Cosmo Félix dos Santos), Koji Nishioka, Léon Petitjean, Luboš Plný, Jean Pous, Guillaume Pujolle, Josef Karl Rädler, Miloslava Ratzingerová, Maria Reinshasen, Renaud, Achilles G. Rizzoli, André Robillard, Miguel Rodriguez, Veïjo Ronkkönen, Yuichi Saito, Chiyuki Sakagami, Ikuyo Sakamoto, Henri Salingardes, Eugenio Santoro, Victorien Sardou, Philipp Schöpke, Friedrich Schröder-Sonnenstern, Judith Scott, F. Sedlák, Jose Johann Seinen, Zbyněk Semerák, Eiichi Shibata, Takashi Shuji, Elis Sinistö, Fjodor Smirnov, Hélène Smith, Mary T. Smith, Louis Soutter, L.C. Spooner, Harald Stoffers, Daniela Süssmlchová, Herai Takanori, Noriko Tanaka, Pascal Tassini, Théo, Martin Thompson, básník Ticho (František Frances), Bill Traylor, Jeanne Tripier, Oswald Tschirtner, Yasuyuki Ueno, Jindřich Vik, August Walla, Melvin Way, Helen Butler Wells, Leoš Wertheimer, George Widener, Scottie Wilson, Adolf Wölfli, Gu Ya, Joseph Elmer Yoakum, Hideack Yoshikawa, Malam Zabeirou, Stanisław Zagajewski, Anna Zemánková, Zephir.

Sbírka Art Brut, Lausanne.

Giovanni Abrignani, Aloïse (Corbaz), Paul Amar, Antonio Roseno de Lima, Benjamin Arneval, Josef Bachler, Fausto Badari, Morton Bartlett, Gregory L. Blackstock, Giovanni Bosco, David Braillon , John Byam, Carlo (Zinelli), Gaston Chaissac, Nek Chand, Kashinath Chawan, Fleury-Joseph Crépin, Henry Darger, James Edward Deeds, Serge Delaunay, Eric Derkenne, Curzio di Giovanni, Jules Doudin, Gaston Duf, Paul Duhem, Paul End, Auguste Forestier, Clément Fraisse, Sylvain Fusco, Willem van Genk, Madge Gill, Joaquim Vicens Gironella, Helga Goetze, Guo Fengyi, Johann Hauser, Helmut (Nimczewski), Motooka Hidenori, Emile Josome Hodinos, Josef Hofer, Vojislav Jakic, Franz Kernbeis, Hans Krüsi, Laure (Pigeon), Le Prisonnier de Bâle (Joseph Giavarini), Philippe Lemaire, Augustin Lesage, Aleksander Pavlovitch Lobanov, Raphaël Lonné, Dwight Mackintosh, Pascal-Désir Maisonneuve, Kunizo Matsumoto, Angelo Meani, Gene Merritt (Clyde Eugene Merritt), Ezekiel Messou, Reinhold Metz, Eijiro Miyama, Edmund Monsiel, Heinrich Anton Müller, Fernando Oreste Nannetti, Michel Nedjar, Ni Tanjung, Masao Obata, Ataa Oko, Francis Palanc, Han Ploos Van Amstel, Giovanni Battista Podestà, Guillaume Pujolle, Emile Ratier, André Robillard, Hans Saletmeier, Henri Salingardes, Eugenio Santoro, Gaston Savoy, Shinichi Sawada, Armand Schulthess, Judith Scott, Takashi Shuji, Marguerite Sir, Charles Steffen, Pascal Tassini, Jeanne Tripier, Oswald Tschirtner, Pascal Verbena, Pépé Vignes (Joseph Vignes), August Walla, Georges Widener, Scottie Wilson (Louis Freemann), Josef Wittlich, Adolf Wölfli, Erich Zablatnik, Stanislaw Zagajewski, Anna Zemánková.

Prinzhornova sbírka.

Else Blankenhorn, Josef Forster, Paul Goesch, Heinrich Hack, Oskar Herzberg, August Klett, Johan Knopf, Paul Kunze, Marie Lieb, Peter Meyer, Heinrich Anton Müller, August Natterer, Clemens von Oertzen, Adolf Schudel, Gustav Sievers, Oskar Voll.

Japonské Art brut.

Takanori Herai, Yumiko Kawai, Satoshi Morita, Masao Obata, Chiyuki Sakagami, Shinichi Sawada, Takashi Shuji, Yoshimitsu Tomizuka

Art brut neboli "syrové umění" (anglicky "Outsider art") je označení pro umělecká díla (především výtvarná), která vytvářejí lidé s duševní poruchou nebo jinak společensky marginalizovaní. Jako art brut bývá označována také tvorba mediumní, vytvářená ve spiritistickém transu. Termín poprvé použil v roce 1945 Jean Dubuffet, který viděl v této rozumem nekorigované, spontánní tvorbě zdroj inspirace a nové impulsy. Roger Cardinal razil pro tento styl výraz "outsider art", který se používá v anglicky mluvících zemích.  Art brut je uměle vytvořenou kategorií pro v podstatě nezařaditelné a někdy těžko pochopitelné projevy tvůrců, kteří si vytvořili vlastní systém, zákonitosti, logiku a pouze z niterných důvodů a příčin a ze souvislostí a okolností známých jen jim samým, vytvářejí svou osobní mytologii a zcela se tak vymykají zažitým způsobům jak nahlížet na umění.  Naivní umění se od art brut liší tím, že jeho tvůrci sice nemají formální vzdělání, ale jsou obvykle respektovanými příslušníky společnosti. Pojem "insitní umění", zavedený Štefanem Tkáčem, zastřešoval art brut i naivní umění a mnohdy se pod něj schovala i naivizující tvorba profesionálů.

Outsider art is art by self-taught or naïve art makers. Typically, those labeled as outsider artists have little or no contact with the mainstream art world or art institutions. In many cases, their work is discovered only after their deaths. Often, outsider art illustrates extreme mental states, unconventional ideas, or elaborate fantasy worlds.  The term "outsider art" was coined by art critic Roger Cardinal in 1972 as an English synonym for art brut (, "raw art" or "rough art"), a label created by French artist Jean Dubuffet to describe art created outside the boundaries of official culture; Dubuffet focused particularly on art by those on the outside of the established art scene, using as examples psychiatric hospital patients and children.  Outsider art has emerged as a successful art marketing category; an annual Outsider Art Fair has taken place in New York since 1993, and there are at least two regularly published journals dedicated to the subject. The term is sometimes misapplied as a catch-all marketing label for art created by people who are outside the mainstream "art world" or "art gallery system", regardless of their circumstances or the content of their work. A more specific term, "outsider music", was later adapted for musicians.


Životopis.

Studoval matematiku na univerzitě v Rostocku a získal PhD v Akademii věd NDR. V roce 1991 obhájil habilitaci v teoretické fyzice v Rostocku. Od analýzy časových řad sluneční aktivity se jeho zájmy od 80. let minulého století rozšířily obecněji na složité systémy, nelinearitu a teorii chaosu. To později vedlo k jeho výzkumu základů teorie složitých systémů, ale i k aplikacím ve vědách o Zemi, ve výzkumu lidského mozku a jiných systémů, které jsou charakterizovány vysokým stupněm složitosti a nelinearity.

Centra, výzkum a jeho organizace.

V rámci speciálního programu Společnosti Maxe Plancka v roce 1991 byl, jako jeden z mála vědců z východního Německa, pověřen vedením nové výzkumné skupiny. Vytvořil mezinárodně známou a vysoce respektovanou skupinu nelineární dynamiky. V roce 1994 se stal řádným profesorem teoretické fyziky a nelineární dynamiky na Postupimské univerzitě. V letech 1996-1999 byl zde děkanem Přírodovědecké fakulty a jako zakládající ředitel ustanovil velmi známé Interdisciplinární centrum dynamiky složitých systémů (1994-2008). V roce 2008 byl povolán k přetvoření výzkumné domény Transdisciplinární koncepty v PIK, kam přinesl perspektivu složitých systémů do věd o Zemi.  J. Kurths stál a stojí v čele mnohých akademických výzkumných iniciativ a hraje vedoucí úlohu ve vývoji nelineární dynamiky a teorie složitých sítí jak v mezinárodních, tak v mezioborových aspektech. Mezioborový výzkum jeho skupiny dosáhl pod jeho vedením zásadních úspěchů v pochopení synchronizace, rekurence, v oblasti analýz složitých sítí a nelineárních časových řad a jejich aplikací v geovědách, kognitivní psychologii, biologii, medicíně a v technických vědách. Udržuje rozlehlou síť vědeckých spolupracovníků, vychoval více než 60 PhD studentů z asi 20 zemí, z nichž asi 30 získalo akademické pozice v různých zemích. Publikoval více než 500 odborných článku a 8 knih. Je členem redakčních rad více než deseti odborných časopisů, například CHAOS, Philosoph.Trans. Royal Soc. A, PLoS ONE, Europ. J. Physics ST, J. Nonlinear Science a Nonlinear Processes in Geophysics, a také knižní řady Springer Series in Complexity.

Mezinárodní vědecké aktivity.

Kurths je nebo byl vedoucí osobností v mnoha mezinárodních vědeckých aktivitách. Byl prezidentem sekce pro nelineární procesy v geovědách při Evropské unii geověd. Jeho úsilí podporovat mezinárodní spolupráci vedlo k organizaci několika velkých projektů EU a DFG, je představitelem International Research Training Group on complex networks (DFG-Německo a Brazílie).

Vyznamenání a ceny.

Jürgen Kurths byl zvolen členem American Physical Society a Fraunhofer Society (Německo). V roce 2005 získal Alexander von Humboldt research award od CSIR (India). V roce 2010 se stal členem Academia Europaea, a v roce 2012 členem Makedonské akademie věd a umění. Lobačevského univerzita v Nižném Novgorodu, a Černyševského univerzita v Saratovu mu udělily čestné doktoráty Dr. h.c. Je honorárním profesorem Postupimské univerzity a hostujícím profesorem na Southeast University v Nanjing. Byla mu udělena medaile Lewis Fry Richardson Medal of the European Geosciences Union v roce 2013.

Jürgen Kurths (* 11. března 1953, Arendsee (Altmark), Německo), je německý fyzik a matematik, expert v oblasti nelineární fyziky složitých systémů. Známý je především díky svým zásadním příspěvkům v nelineární dynamice, v teorii složitých systémů a sítí, a v aplikacích těchto teoretických konceptů v řešení zásadních problémů a aktuálních výzev v klimatologii, fyziologii, systémové biologii a v technických vědách.  Od roku 2008 je vedoucím výzkumné domény Transdisciplinární koncepty v Postupimském ústavu pro výzkum dopadů klimatu (PIK) a profesorem nelineární dynamiky ve Fyzikálním ústavu Humboldtovy univerzity v Berlíně. V roce 2009 mu byla udělena pozice 6th century chair v biologii složitých systémů v Ústavu složitých systémů a matematické biologie na Kings College univerzity v Aberdeenu.

Jürgen Kurths (born 11 March 1953 in Arendsee/Altmark) is a German physicist and mathematician. He is a chair of the research department Complexity Sciences of the Potsdam Institute for Climate Impact Research, a Professor of Nonlinear Dynamics at the Institute of Physics at the Humboldt University, Berlin, and a 6th-century chair for Complex Systems Biology at the Institute for Complex Systems and Mathematical Biology at Kings College, Aberdeen University (UK). His research is mainly concerned with nonlinear physics and complex systems sciences and their applications to challenging problems in Earth system, physiology, systems biology and engineering.


Popis.

Zástupci rodu kurbaryl jsou středně velké až mohutné stálezelené stromy s listy složenými ze 2 lístků. Z narušeného kmene vytéká pryskyřice. Listy jsou kožovité, tuhé, s prosvítavě tečkovanou čepelí a krátkým řapíkem až téměř přisedlé. Květy jsou středně velké, nejčastěji bílé, uspořádané v bohatých vrcholových vrcholičnatých latách. Kalich je dužnatý, se 4 laloky a zvonkovitou kališní trubkou. Korunních lístků je 5, řidčeji 3, jsou nestejně velké, volné, vrchní korunní lístek bývá největší a obrácený dovnitř. Tyčinek je 10, jsou volné, lysé. Semeník nese nitkovitou čnělku zakončenou krátkou bliznou. Plodem je tlustě kožovitý až dřevnatý nepukavý lusk připomínající peckovici a obsahující několik semen obklopených suchou dužninou.

Rozšíření.

Rod zahrnuje asi 25 až 30 druhů a je rozšířen především v tropické Americe od jižního Mexika po Brazílii a Paraguay, méně v Africe a na Madagaskaru ("H. verrucosa").

Taxonomie.

Rod "Hymenaea" je v rámci taxonomie bobovitých řazen do podčeledi "Detarioideae". Někdy je jako areál rozšíření tohoto rodu udávána pouze tropická Amerika. Je to dáno tím, že africký druh "Hymenaea verrucosa" byl dříve řazen do samostatného rodu "Trachylobium" (jako "Trachylobium verrucosum").

Význam.

Kurbaryl obecný ("Hymenaea courbaril"), druh rozšířený od Mexika po Brazílii, poskytuje všestranný užitek. Tvrdé dřevo je používáno v truhlářství a na stavbu kánoí a lodí a je použitelné jako náhrada dřeva dubu, akátu nebo ořechovce. Je obchodováno pod názvem courbaril. Běl je 6 až 12 cm široká, šedohnědá, jádrové dřevo je oranžové až tmavě červenohnědé a často tmavě žilkované. Gumovitá hořká pryskyřice vytékající z kmene je známa jako kopál a byla používána při léčení astmatu, revmatismu, vředů a některých pohlavních chorob a také jako vykuřovadlo v kostelích a k výrobě trvanlivých laků na dřevo. Dužnina plodů je jedlá, za zralosti vysychá v moučnatý prášek který se přidává do pokrmů. Z dužniny rozmíchané ve vodě se připravuje nápoj nebo se nechává zkvasit. Jedlou dužninu má i druh "Hymenaea martiana".

Kurbaryl ("Hymenaea") je rod tropických stromů z čeledi bobovité. Zahrnuje asi 30 druhů rozšířených především v tropické Americe. Kurbaryl obecný ("Hymenaea courbaril") poskytuje pryskyřici zvanou kopál a plody mají jedlou dužninu.

Hymenaea L. is a genus in the flowering plant family Fabaceae (legume family). Of fourteen living species in the genus, all but one are native to the tropics of the Americas, with one additional species ("Hymenaea verrucosa") on the east coast of Africa. Some authors place the African species in a separate monotypic genus, "Trachylobium". In the neotropics, "Hymenaea" is distributed through the Caribbean islands, and from southern Mexico to Brazil. Linnaeus named the genus in 1753 in Species Plantarum for Hymenaios, the Greek god of marriage ceremonies. The name is a reference to the paired leaflets.  Most species of "Hymenaea" are large trees and they are primarily evergreen. They may grow to a height of and emerge above the forest canopy. Some species will grow both as tall forest trees and as smaller shrubby trees depending on their surrounding habitat. The leaves are pinnately bifoliolate, meaning that they have two leaflets attached to the sides of the petiole. The flowers grow in a panicle or corymb type of inflorescence.


Rozšíření.

Původní areál výskytu máty vodní je v Evropě, západní a jihozápadní Asii a na severu Afriky. Introdukována byla do Severní i Jižní Ameriky a do Austrálie. V České republice osídlila převážně teplé oblasti ve středních, východních a severozápadních Čechách a na jižní a střední Moravě, nejčastěji vyrůstá okolo Labe, Moravy a Dyje. Svá stanoviště mívá v půdách bohatých na živiny a dobře zásobených minerály (mohou být i mírně zasolené) na vlhkých místech okolo řek a vodních kanálů, rybníků a jezer, v rákosinách, zamokřených křovinách i na mokrých loukách. Překvapivě však v některých případech úspěšně roste i v poměrně suchých půdách vedle polí a cest.

Popis.

Vytrvalá rostlina s oddenkem ze kterého vyrůstají jak světlé podzemní výběžky, tak i až 45 cm dlouhé plazivé přízemní výběžky které se ochlupením i zbarvením podobají lodyze, ta bývá přímá či vystoupavá nebo chabá a poléhavá. Většinou bohatě rozvětvená lodyha dlouhá 45 až 130 cm je řídce porostlá krátkými, dolu ohnutými, jednoduchými chlupy, v horní části má ochlupení hustší. Vstřícné křižmostojné lodyžní listy s 1,5 až 2,5 cm dlouhými řapíky mají vejčité až široce vejčité čepele na bázi uťaté nebo prudce zúžené a na vrcholu špičaté nebo tupé. Čepele, dlouhé 4 až 6 a široké 2,5 až 4 cm, mají pilovitý okraj a jsou řídce porostlé kratičkými jednoduchými chlupy (na líci dlouhými asi 0,2 mm a na rubu 2 až 3krát delšími); na rubové straně čepele je zjevná mírně vystouplá žilnatina s 5 až 7 postranními žilkami. Chlupy kterými je rostlina porostlá obsahují buňky naplněné silicemi, ty po porušení stěny buňky unikají a vytvářejí typické aroma.  Drobné, narůžovělé až nafialovělé oboupohlavné květy s asi 2 mm dlouhými stopkami porostlými nazpět odstálými chlupy vyrůstají z úžlabí drobných, čárkovitých listenů. Květy jsou v lichopřeslenech nahloučeny na konci lodyhy a vytvářejí kulovitá či vejčitá květenství velmi zkrácených lichoklasů, někdy ještě vyrůstají pod nejvyšším květenství v paždí níže položených listů další lichopřesleny květů.  Úzce trubkovitý, asi 3,5 mm dlouhý trvalý kalich je do své pětiny až čtvrtiny délky rozčleněn do pěti dlouhých, zašpičatělých, úzce trojúhelníkovitých cípů. V ústí třináctižilné kališní trubky vyrůstá řídký prstenec chlupů, obdobnými je trubka porostlá vně. Čtyřlaločná, mírně nepravidelná, světle růžová až světle červenofialová koruna je okolo 4 mm velká, má podlouhlé tupé laloky z nichž horní je širší. Čtyři téměř stejně dlouhé tyčinky ční svými 0,5 mm velkými prašníky ven z koruny, z dvojplodolistového semeníku vyrůstá čnělka s rozeklanou bliznou. Počet oktoploidních chromozomů je 2n = 96.  Rostlina obvykle kvete od června do srpna, květy bohaté na nektar jsou opylovány létajícím hmyzem. Plodem jsou světle hnědé čtyřdílné tvrdky téměř 1 mm dlouhé které mají na povrchu naznačenou síťnatou skulpturu.  Máta vodní je druh v morfologických znacích velmi proměnlivý, hlavně co se týče výšky, rozvětvení lodyhy, tvaru a velikosti listů, hustoty odění i složení silice. Jsou to všechno jen individuální odchylky vnitropopulační nebo mezipopulační variability, jednotlivé populace jsou často tvořené polykormony.

Křížení.

Tento druh máty se, shodně jako ostatní, často kříží s jinými druhy. V ČR se obvykle vyskytují tyto kříženci máty vodní:

Význam.

V silici máty vodní je větší obsah mentolu než v klasické mátě peprné, ale její celková vůně má zřetelné aroma po bahně, průmyslově se proto téměř nevyužívá. Je tradičně doporučována jako droga jejíž odvar stimuluje produkci žluče, zlepšuje zažívání, zmírňuje křeče a staví průjem.

Externí odkazy.

Máta vodní ("Mentha aquatica") je silně aromatická bylina, druh rodu máta, která vyrůstá, jak napovídá druhové jméno, hlavně na vlhkých místech.

Mentha aquatica (water mint; syn. "Mentha hirsuta" Huds.) is a perennial flowering plant in the mint family Lamiaceae. It grows in moist places and is native to much of Europe, northwest Africa and southwest Asia.


Výskyt.

Máta rolní se mimo jihozápadních a jižních oblastí původně vyskytuje téměř v celé Evropě a směrem na východ až po západní Sibiř a Střední Asii. Zavlečena byla do východní Asie a do Severní Ameriky.  V České republice je považována za naturalizovaný archeofyt který vyrůstá téměř po celém území státu od nížin (tam hojněji) až po podhorské oblasti (tam vzácněji). Ke zdárnému růstu požaduje vlhká nebo zamokřená místa s hlubokou, kyprou, hlinitou, mírně kyselou až alkalickou půdou; na takové často vytváří souvislé porosty. Vyskytuje se na polích, úhorech, pastvinách, zahradách, skládkách zeminy, říčních naplaveninách, okolo polních a lesních cest i na vypuštěných dnech rybníků.

Popis.

Vytrvalá rostlina s přímou nebo na bázi vystoupavou lodyhou vysokou 20 až 50 cm která vyrůstá z podzemního, mělce kořenícího oddenku s tenkými lysými výběžky dlouhými až 15 cm a tlustými do 3 mm, někdy kořeny hlízovitě tloustnou. Čtyřhranná lodyha, často fialově naběhlá, je od spodu rozvětvená a oděná do směrem dolů ohnutých jednoduchých chlupů. Je porostlá vstřícně vyrůstajícími, křižmostojnými, krátce řapíkatými listy které mají elipsovité, vejčité nebo kopinaté, po okraji jemně oddáleně pilovité čepele, u báze jsou zúžené a na konci tupé nebo špičaté, celé roztroušeně porostlé jednoduchými chlupy a na spodní straně mají vyniklou žilnatinu s 5 až 7 postranními žilkami. Čepele bývají dlouhé až 8 cm a široké 3 cm, směrem vzhůru pak přecházejí v listeny které se postupně zmenšují.  V horní části lodyhy, v úžlabí listenů podobných lodyžním listům, vyrůstají na 1,5 až 4 mm dlouhých stopkách drobné, souměrné květy sestavené do oddálených, hustých, kulatých lichopřeslenů. Oboupohlavní květy mají široký, zvonkovitý, odstále chlupatý kalich, asi 2,5 mm dlouhý, který je do pětiny až čtvrtiny délky členěný do pěti širších trojúhelníkovitých cípů, jeho v ústí lysá kališní trubka má deset žilek. Modrofialová, fialová nebo řidčeji bílá koruna má krátkou, v ústi brvitou trubkou s nepravidelným čtyřcípým lemem (horní dva cípy srostly v horní pysk). Z ústí koruny vynikají čtyři stejně dlouhé, lysé tyčinky s prašníky. Rostliny kvetou obvykle od července do září, opylovány jsou hmyzem hledajícím ve květech nektar. Plody jsou téměř 1 mm dlouhé, světle hnědé tvrdky držené po čtyřech na dně trvalého kalichu. Jsou vejčitého až oválného tvaru, na příčném řezu trojboké, jemně zrnité a na bázi mají bělavé masíčko.

Variabilita.

Máta rolní je po morfologické stránce velmi proměnlivý druh. Rostliny z různých typů stanovišť se odlišují výškou, rozvětvením, ochlupením, tvarem listů, délkou stopek květů apod. V minulosti se druh dělil do mnoha poddruhů nebo variet, což se v současnosti opustilo. Soudí se, že tato proměnlivost a jednotlivé morfotypy jsou jen výsledkem rozsáhlé genotypové různorodosti a fenotypové plasticity.

Rozmnožování.

Na jedné rostlině máty rolní může uzrát až několik stovek tvrdek které snadno roznáší voda, vítr i živočichové. Semena potřebují přezimování v půdě, dobře klíčí až další rok po dozrání, nejlépe z povrchu nebo z hloubky do 2 cm. V ulehlé půdě si semena podržují klíčivost po několik let. Na kyprých, úrodných půdách se máta rolní nejčastěji rozšiřuje úlomky oddenků (stačí 3 cm dlouhé) které jsou zanášeny do okolí při zpracovávání půdy. Přestože na vlhkých polích zapleveluje téměř všechny plodiny, je považována za méně významný plevelný druh.

Křížení.

Máta rolní se, podobně jako ostatní druhy máty, samovolně kříží s jinými druhy. V ČR lze ve volné přírodě nalézt převážně tyto křížence máty rolní:

Význam.

Nať obsahuje hodně silic, například mentolu má více než máta peprná, přesto pro celkově nevhodné složení silic nebyla zavedena do řízeného pěstování a průmyslového využití. V lidovém lékařství je využívána jako karminativum.

Máta rolní ("Mentha arvensis") je nižší, vytrvalá plevelná bylina vyrůstající na vlhkých místech, druh obsahující množství aromatických silic které např. po rozemnutí natě unikají z jejích buněk.

Mentha arvensis, the corn mint, field mint, or wild mint, is a species of flowering plant in the mint family Lamiaceae. It has a circumboreal distribution, being native to the temperate regions of Europe and western and central Asia, east to the Himalaya and eastern Siberia, and North America. "Mentha canadensis", the related species, is also included in "Mentha arvensis" by some authors as two varieties, "M. arvensis" var. "glabrata" Fernald (North American plants such as American Wild Mint) and "M. arvensis" var. "piperascens" Malinv. ex L. H. Bailey (eastern Asian plants such as Japanese mint).


Všeobecně.

Pohled na Snorriho dílo se mění s postupem času a odlišně na něj také nahlížejí různí vědci a kritici. Věrohodnost informací jím sepsaných je často zpochybňována. Snorri byl sám aktivním politikem, a proto je mnoho důvodů domnívat se, že za částí jeho práce je politický motiv.

Předmluva k dílu.

Snorriho svoji předmluvu začíná "Á bók þessi lét ek ríta fornar frásagnir um höfðingja", což v překladu je "V této knize jsem zaznamenal starobylé příběhy o panovnících". Předmluva dále hovoří o důležitosti kritického pohledu na používané zdroje a ujišťuje čtenáře o Snorriho vznešených a čestných úmyslech. Snorri píše: "i když s jistotou nemůžeme určit, do jaké míry jsou tato vyprávění pravdivá, víme, že v dobách dřívějších byla za pravdivá považována."

Obsah díla.

Seznam králů, tvořící rámec celého díla a rozdělující jej na jednotlivé ságy, není úplně kompletní. Ve vlastním textu jsou zmiňováni i další panovníci. Letopočty níže uvedené jsou zde pro lepší pochopení díla a do určité míry jsou založeny na datech, která uvádí Snorri.  Heimskringla končí smrtí Øysteina Øysteinssona, r. 1177.

Zajímavosti.

Heimskringla má své místo v knize Julese Vernea "Cesta do středu Země". Objeví se hned na začátku příběhu. V jednom starém exempláři knihy najde jedna z hlavních postav zapomenutý dokument, který později vede k oné cestě do středu Země.

Vydání v češtině.

Přeložený a převyprávěný text vyšel u nakladatelství Albatros r. 1980 a jeho autorem je Jaroslav Kaňa. O správnou interpretaci skaldských veršů se postaral Břetislav Mencák.

Heimskringla je všeobecně přijímaný název pro ságy o severských králích, jež jsou dílem Snorriho Sturlusona (1179–1241). Dílo pojednává částečně o švédském rodu Ynglingů, částečně o norských králích od Halvdana Černého až po Magnuse Erlingssona. Název díla je odvozen od slov "Kringla heimsins", jimiž začíná dochovaná část Ságy o Ynglinzích a která v překladu znamenají Okruh Země. V češtině text vyšel pod názvem Královské ságy.

Heimskringla () is the best known of the Old Norse kings' sagas. It was written in Old Norse in Iceland by the poet and historian Snorri Sturluson (1178/79–1241) 1230. The name "Heimskringla" was first used in the 17th century, derived from the first two words of one of the manuscripts ("kringla heimsins", "the circle of the world").  "Heimskringla" is a collection of sagas about Swedish and Norwegian kings, beginning with the saga of the legendary Swedish dynasty of the Ynglings, followed by accounts of historical Norwegian rulers from Harald Fairhair of the 9th century up to the death of the pretender Eystein Meyla in 1177. The exact sources of his work are disputed, but included earlier kings' sagas, such as Morkinskinna, Fagrskinna and the twelfth century Norwegian synoptic histories and oral traditions, notably many skaldic poems. Snorri had himself visited Norway and Sweden. For events of the mid-12th century, Snorri explicitly names the now-lost work "Hryggjarstykki" as his source. The composition of the sagas is Snorri's.


Historie.

ELSA byla založena 4. května 1981 ve Vídni pěti studenty z Maďarska, Polska, Rakouska a Západního Německa. Důvodem byla podpora vzájemných vztahů a zlepšování porozumění mezi studenty práva na obou stranách železné opony.  V prvních letech organizace expandovala především do severských zemí Evropy, kde se zároveň konaly i první mezinárodní sněmy ("International Council Meeting") v Kodani a Helsinkách. V roce 1986 bylo součástí sdružení již 9 členských zemí a začala se formovat vlastní struktura organizace, tzn. Výbor ELSA International složený ze třech místopředsedů. Každý z nich měl na starosti určený okruh působnosti. Zároveň postupně docházelo k rozlišení jednotlivých aktivit a vzniku dnešních sekcí. Nejdůležitější z nich – "Short-Term Exchange Programme" (dnešní "Student Trainee Exchange Programme") – vyslala v letech 1984 a 1985 prvních 13 studentů z 8 různých zemí do Kanady na výměnné stáže.  Po pádu železné opony vzrostl na počátku 90. let počet členských skupin a pozorovatelů ELSA na 30. Mezinárodních sněmů se zúčastnilo až 200 členů z 15 zemí, přičemž zahraničních stáží v rámci sekce STEP využilo až 100 studentů ročně. V té době také navázala ELSA kontakty s organizací ILSA ("International Law Students Association") a dalšími sdruženími studentů práva. Vzhledem k neustálému rozšiřování členské základny již přestaly organizačně vyhovovat dosavadní dva mezinárodní sněmy ročně. Proto se od roku 1990 konají také dva meetingy prezidentů národních výborů ("International Presidents' Meeting") za rok.  V roce 1995 si ELSA International dlouhodobě pronajala dům v Bruselu, kde se nachází kanceláře a archivy. Zároveň členové mezinárodního výboru využívají ELSA House jako své bydliště. V témže roce pak byly spuštěny první oficiální webové stránky organizace.  Od přelomu tisíciletí se ELSA soustředí především na upevnění a zajištění vztahů uvnitř organizace. Po více jak třiceti letech existence působí ELSA ve 43 zemích, kde přibližně 240 lokálních skupin sdružuje 43 000 studentů práva.

Poslání.

Organizace si od počátku klade za hlavní cíl prohloubení a zlepšování vztahů mezi studenty práva. Proto jsou u členů ELSA předpokládané vlastnosti, jako rozvinutá tolerance, přehled o mezinárodním dění či pochopení kulturních rozdílností. V kombinaci s univerzitním vzděláním a hodnotami, které student během studia získá, připravuje ELSA své členy na budoucí profesionální kariéru, a to především v nadnárodním prostředí. V říjnu 1992 byla v Bruselu přijata oficiální vize vyjadřující filozofii a podstatu celé organizace: "„Spravedlivý svět respektující lidskou důstojnost a kulturní rozmanitost.“"  Účel  Prostředky  V souladu s těmito tezemi se ve druhé polovině 90. let ELSA aktivně angažovala v oblasti lidských práv a začala spolupracovat s OSN či Radou Evropy. V této době vznikly projekty a konference mezinárodního významu, které se zabývaly například válečnou situací v Bosně a Hercegovině či Mezinárodním trestním tribunálem pro Rwandu. V roce 1998 pak ELSA vyslala nejpočetnější delegaci (přes 80 studentů a mladých právníků) ze všech akreditovaných organizací na mezinárodní konferenci OSN do Itálie, kde byl přijat "Římský statut Mezinárodního trestního soudu", na základě kterého vznikl Mezinárodní trestní soud.

Vztahy s mezinárodními institucemi.

Během své existence navázala ELSA vztahy s různými významnými institucemi, kam pravidelně vysílá z řad svých členů delegáty jako své reprezentanty. Nejvíce rozšířená je spolupráce s orgány OSN. V roce 1994 byl ELSA udělen poradní status v Organizaci OSN pro výchovu, vědu a kulturu (UNESCO), podobný status získala ELSA v roce 1997 v Ekonomické a sociální radě OSN (ECOSOC) a pravidelně je zvána i na zasedání Komise OSN pro mezinárodní obchodní právo (UNCITRAL).  Od roku 2000 spolupracuje ELSA s Radou Evropy, která se také stala v roce 2008 hlavním partnerem sdružení v oblasti lidských práv. V rámci aktivní ochrany lidských práv vysílá ELSA své delegáty i na Úřad Vysokého komisaře OSN pro uprchlíky (UNHCR).  Kromě toho také uzavřela ELSA partnerství s jinými studentskými organizacemi po celém světě, jako je například "Asian Law Students' Association" (ALSA) či "Israeli Law Students Association".

Činnost.

Činnost ELSA lze rozdělit do třech základních oblastí (tzv. "key areas"):  Akademické Aktivity "(Academic Activities – AA)"  Semináře & Konference "(Seminars & Conferences – S&C)"  Student Trainee Exchange Programme "(STEP)"  Jako čtvrtá oblast činnosti ELSA se také uvádí podpůrná sekce

ELSA International.

Primárním úkolem ELSA International je koordinace činností a projektů členských národních skupin. Tým ELSA International se skládá z členů Výboru ELSA International, Direktorů a Asistentů.  Výbor ELSA International "(The International Board of ELSA)" funguje jako výkonný orgán celé organizace. Jeho členové jsou voleni na jarním Mezinárodním sněmu na jeden rok. Výbor je zodpovědný za fungování sdružení jako celku, a to včetně podpory členských národních i lokálních skupin. Navazuje a rozvíjí vztahy s mezinárodními organizacemi a institucemi, vládami, nadnárodními advokátními kancelářemi a dalšími společnostmi po celé Evropě. Od roku 2012 má Výbor ELSA International osm členů, kteří obvykle pracují na plný úvazek a trvale žijí v bruselském ELSA House.  Direktoři a Asistenti pak spolupracují s jednotlivými členy Výboru na konkrétních projektech.

ELSA Network.

Struktura celé „sítě“ funguje na třech úrovních:  Každou skupinu (lokální, národní, mezinárodní) řídí Výbor "(Board)", který je volen vždy na jeden rok. Počet členů jednotlivých výborů se může u každé skupiny lišit, nicméně obvykle se aplikuje struktura uplatněná ve Výboru ELSA International:  Členské státy ELSA (v závorce počet lokálních skupin):

ELSA v České republice.

ELSA Česká republika jako národní skupina začala na území České republiky působit v roce 1990 a své členy sdružuje ve 4 lokálních skupinách:  Jednotlivé lokální skupiny jsou registrovány jako občanská sdružení.  Výkonným orgánem ELSA Česká republika je Výbor ELSA ČR, jehož členové jsou voleni na jeden rok na jarním Národním sněmu. Sídlo celorepublikového výboru je na Právnické fakultě Univerzity Karlovy v Praze.

Evropské sdružení studentů práva (zkráceně ELSA z angl. "The European Law Students' Association") je mezinárodní, nezávislá, nepolitická a nezisková organizace studentů práva se sídlem v Bruselu. ELSA byla založena v roce 1981 a v současné době je se svými 43 000 členy největším nezávislým sdružením studentů práva a mladých právníků na světě.

The European Law Students' Association (ELSA) is an international, independent, non-political, non-profit, non-governmental organisation run by and for law students. ELSA-activities comprise a large variety of academic and professional events that are organised to fulfill the stated vision of ELSA.


Kariéra.

Úspěch Kashifovi přineslo působení ve funkové hudební skupině B. T. Express, kde hrál na klávesy. Se skupinou cestoval po celém světě a při koncertování využíval syntezátor Minimoog. Počátkem 80. let skupinu opustil a nahrál demo nahrávku s hudební skupinou Steppig Stone. To vedlo k jeho podpisu smlouvy s hudebním vydavatelstvím Arista Records.  V roce 1983 představil Gerry Griffith z vydavatelství Arista Records debutové album s názvem "Kashif", jehož součástí byly první hity „I Just Gotta Have You (Lover Turn Me On)“, „Stone Love“, „Help Yourself to My Love“ a „Say Something Love“. V rámci hudebního žánru R&B znamenalo album pokrok, neboť do té doby se se syntezátory a dalšími elektronickými přístroji experimentovalo. Vydavatelství Arista tak chtělo především reagovat na úspěchy hudebníka Prince, který nahrával u vydavatelství Warner Bros. Records.  V průběhu 80. let vydal další čtyři alba, a to "Send Me Your Love", "Condition Of The Heart", "Love Changes" a znova album s názvem "Kashif". Na nahrávání alba "Love Changes" se podílely také členky hudební skupiny Exposé. Na albu "Kashif", které vyšlo v roce 1989, byly nahrány coververze písní „Ain't No Woman Like the One I Got“, „Baby Don't Break Your Baby's Heart“ a „Are You the Woman“ hudební skupiny Four Tops.  Jako hudební producent spolupracoval s hudebníky jako jsou Kenny G, George Benson, Evelyn King, Johnny Kemp, Melba Moore, Dione Warwick, Stacy Lattisaw, Freda Payne, Whitney Houston a s dalšími. Za písně „The Mood“, „Call Me Tonight“, „Edgartown Groove“ a „The Movie Song“ byl nominován na zisk Ceny Grammy.  V roce 1994 byl Kashif pozván jako vyučující na Kalifornskou univerzitu v Los Angeles. V roce 1995 napsal knihu "Everything You'd Better Know About the Record Industry" (volně přeloženo jako "Vše, co je dobré vědět o hudebním průmyslu"). Roku 1998 podepsal smlouvu s hudebním vydavatelstvím Expansion Records a vydal album "Who Loves You?". V roce 2004 vydal další album s názvem "Music From My Mind".

Kashif Saleem (rodným jménem Michael Jones, 26. prosince 1959 – 25. září 2016), známý pouze jako Kashif, byl americký hudebník, multiinstrumentalista, zpěvák, hudební skladatel a producent. Hudební talent se u něj projevil v sedmi letech, kdy se naučil ve sklepě kostela, který navštěvoval, hrát píseň na flétnu a později také na piano. V 70. letech se stal členem funkové hudební skupiny B. T. Express a s ní koncertoval po celém světě. Během života studoval islám, ze kterého přejal své nové jméno Kashif Saleem, což znamená "vynálezce" nebo "objevitel". V průběhu kariéry si vytvořil osobitý hudební projev a později se stal úspěšným sólovým zpěvákem pod smlouvou hudebního vydavatelství Arista Records.

Kashif Saleem (born Michael Jones; December 26, 1956 – September 25, 2016) was an American multi-instrumentalist, singer, songwriter, record producer, artist, composer, author, director and educator from New York City. Kashif first taught himself to play a $3 song flute at age seven and later the piano in the basement of his church. At age 15, Kashif joined B. T. Express and performed on stages around the world. He studied Islam and changed his name from Michael Jones to Kashif, which means discoverer and inventor. He crafted his own distinctive sound and later signed with Arista Records enjoying success as a solo artist.  Together with Stevie Wonder, he was considered a pioneer in urban music thanks to his specific synthesizer technology approach and the introduction of MIDI in his production.


Dětství.

Vegard Urheim Ylvisåker (*1979, Trondheim) a Bård Urheim Ylvisåker (*1982, Bergen) žili od narození v Bergenu (rodiče pocházejí z provincie Sogn og Fjordane) na západě Norska. V dětství se však se svými rodiči přestěhovali do Angoly a Mosambiku, kde jejich otec pracoval v jako inženýr. Po pár letech se vrátili zpět do Bergenu. Již jako malí byli vedeni k hudbě. Vegard se učil hrát na violu a piano a Bård na housle a saxofón. Mají nejmladšího bratra jménem Bjarte Urheim Ylvisåker, který s nimi občas vystupuje na koncertech, jeho specialitou je píseň "I will never be a star" ("Nikdy nebudu hvězda"), kde zpívá o úspěchu svých bratrů, zatímco on nikdy slavný nebude.

Rodiny.

Oba nyní se svými rodinami žijí v Oslu, převážně kvůli práci. Bård má dvě dcery a jednoho syna, Vegard má dva syny a jednu dceru.

Kariéra.

Na střední škole se často zapojovali do školního divadla gymnázia Fana i do pěveckých sborů. V roce 2000 si jejich vystoupení všiml Peter Brandt, který jim poté zorganizoval debut v divadle Ole Bull. Jejich show nesla název „Ylvis – en kabaret“.  V roce 2006 podepsali smlouvu s produkční společností Stageway. Debutovali také jako hosté v úspěšném rádiovém pořadu „O-fag“.  Jejich nejúspěšnější hit je určitě "The Fox". Zúčastnění jsou oblečení v kostýmech různých zvířat a napodobují pro určitý druh specifické zvuky. Smyslem písně je zamyšlení nad tím, jak dělá liška, jež má zároveň největší prostor v oblasti kostýmů a efektů. Píseň sama začíná slovy: "Pes dělá haf, kočka dělá mňau, pták dělá píp a myš piští". I přesto se klip a píseň staly ihned hitem internetu, během několika málo dnů klip vidělo několik desítek milionů lidí. Díky rostoucí světové oblibě klip míří velmi vysoko. Do repertoáru skupiny Ylvis patří také například píseň Stonehenge, Massachusetts, Someone like me, Pressure, Work it, Jan Egeland či Kjemperform, atd. Se svým velkolepým turné "The Expensive Jacket Tour" objeli v roce 2014 celé Norsko.  Kromě své hudební kariéry také moderují norskou populární talk-show "I Kveld Med Ylvis" ("Dnes večer s Ylvis") na TVNorge, kde je doplňují Calle Hellevang Larsen (1., 3. a 4. série, v 2. sérii David Chandra Batra) a Magnus Devold.  Dále mají za sebou již 4 série varietních vystoupení složených z různých vtipných skečí a hudebních vystoupení.  Těsně před zveřejněním klipu písně "The Fox" vydali Ylvis dětskou knihu se stejnojmenným názvem.

Ylvis je bratrské komediální duo pocházející z Bergenu v Norsku. Po úspěšném debutu v roce 2000 se zúčastnili několika koncertů a byli hosté v rádiových a televizních show. Proslavili se hlavně svým singlem "The Fox"" (Liška)", vydaným 3. 9. 2013. Skladba byla původně určena jako vtip pro podzimní premiéru 3. série jejich show I kveld med Ylvis ("Dnes večer s Ylvis"), avšak za pouhé čtyři dny dosáhla na YouTube 7 milionů zhlédnutí a z Ylvis se rázem staly globální hvězdy. Již za necelý první měsíc měl klip přes 350 miliónů zhlédnutí a ke 3. únoru 2020 dosáhl klip přes 910 miliónu zhlédnutí.

Ylvis () is a Norwegian comedy duo consisting of brothers Vegard and Bård Ylvisåker. They debuted as professional variety artists in 2000 and have since appeared in several countries in variety shows, comedy concerts, television shows, radio shows and music videos. They are currently the hosts of the Norwegian talk show ("Tonight with Ylvis"). Their song and music video "The Fox (What Does the Fox Say?)", written and filmed for the talk show, went viral on YouTube in September 2013. The video currently has over 923million views . They released an album called "", a compilation of ten older singles.


Život a působení.

Narodil se v rodině malého úředníka a poměrně brzy osiřel. Studoval jazyky na Moskevské univerzitě a ještě během studia se oženil s mnohem starší A. P. Suslovou, bývalou milenkou F. M. Dostojevského, která ho však po pěti letech opustila. Roku 1882 promoval v historii a filologii a pak učil na různých gymnáziích v Rusku a věnoval se psaní. Po neúspěchu své první knihy "O rozumění" (1886) začal psát do různých časopisů, konservativních i pokrokových, a pod různými pseudonymy zastával často i protichůdná stanoviska.  Roku 1891 se podruhé oženil s V. T. Butjaginou, ale protože jeho první žena odmítala rozvod, zůstalo při civilním sňatku, což oba velmi trápilo. Jejich manželství však vydrželo a měli spolu pět dětí. Roku 1893 se odstěhovali do Sankt Petěrburgu, kde Rozanovovi udržovali salon, kam docházela řada významných hostí. Rozanov se zabýval ruskou kulturou, Dostojevským a filosofií náboženství, ale ostře kritizoval církev, psal o manželství a sexualitě, kterou podle něho křesťané na rozdíl od Židů potlačují, ale psal i články vyloženě antisemitské.Roku 1911 byl v Kyjevě zavražděn třináctiletý chlapec a i když podezření vedlo k zločinecké bandě Věry Čeberjakové, příslušníci Černé sotni rozšířili fámu o rituální vraždě a obvinili židovského dělníka Bejlise. Zpolitizovaný proces skončil roku 1913 fiaskem a porota Bejlise nakonec osvobodila, připustila však, že mohlo jít o rituální vraždu. Když se Rozanov k tomuto názoru připojil, musel na nátlak Merežkovského a dalších opustit Filosoficko-náboženskou společnost a většina přátel se s ním rozešla. Rozanov reagoval čtyřmi antisemitskými pamflety, ale časopisy odmítaly jeho články. Věnoval se pak i egyptskému náboženství a mnoha dalším tématům.  Od roku 1912 vydával své zápisky a aforismy ("Solitaria", "Spadané listy"), které se dodnes vydávají a překládají. Jako přesvědčený monarchista utekl po Říjnové revoluci s rodinou do Sergijeva Posadu (později Zagorsk) u Moskvy, kde napsal "Apokalypsu naší doby", výslovně se zřekl svého antisemitismu a roku 1919 zemřel.

Vasilij Vasiljevič Rozanov (; 2. května 1856 Vetluga, Kostromská gubernie – 5. února 1919 Sergijev Posad) byl originální ruský filosof, spisovatel a publicista.

Vasily Vasilievich Rozanov (; – 5 February 1919) was one of the most controversial Russian writers and philosophers of the pre-revolutionary epoch.


Životopis.

V roce 1934 Hass vstoupil do zpravodajské služby SS Sicherheitsdienst. Po pádu Benita Mussoliniho v roce 1943 byl Hass poslán do Říma, aby vytvořil síť radiooperátorů a organizoval sabotéry za spojeneckými liniemi. Sloužil zde dále pod SS-obersturmbannführerem Herbertem Kapplerem a napomohl k deportaci více než tisíce Židů do Osvětimi.  Poté, co 23. března 1944 italští partyzáni zaútočili proti jednotce SS, v níž přišlo o život 33 německých vojáků, Hass a mj. také velitel SS Erich Priebke shromáždili 335 italských civilistů a následujícího dne je nechali odvézt do Ardeatinských jeskyní na okraji Říma. Hass, Priebke a jejich vojáci všechny zajatce systematicky popravili střelou do týla.  Po skončení války byl Hass zajat spojenci. Místo aby byl stíhán za své válečné zločiny, byl patrně zaměstnán zpravodajskou službou CIC americké armády k provádění špionáže v Sovětském svazu. Soudu se tehdy ještě vyhnul i Priebke, kterému se podařilo uprchnout do Argentiny. Z masakru v Ardeatinských jeskyních se tak po válce zodpovídal pouze Kappler, v roce 1947 odsouzený na doživotí.  Počátkem 90. let však byl v Jižní Americe americkým reportérem objeven Priebke, který byl následně vydán italskému soudu. Hass přijel do Itálie, aby proti němu svědčil. V předvečer dne, kdy měl u soudu vypovídat proti svému někdejšímu kolegovi, se Hass pokusil přes balkón uprchnout ze svého hotelového pokoje. Když se snažil slézt dolů, uklouzl, spadl a vážně se zranil. Byl převezen do nemocnice, kde pak před soudními úředníky svědčil. Sám se přiznal k usmrcení dvou civilistů, přičemž své jednání hájil tím, že pouze vykonával rozkazy.  Za svůj podíl na Ardeatinském masakru byl nakonec v roce 1998, stejně jako Priebke, odsouzen na doživotí. Kvůli pokročilému věku a chatrnému zdraví žil Hass až do své smrti v domácím vězení v městečku Castel Gandolfo u Říma.

Karl Hass (5. října 1912, Kiel, Německé císařství – 21. dubna 2004, Castel Gandolfo u Říma, Itálie) byl německý válečný zločinec, v roce 1998 odsouzený na doživotí za svou roli při masakru 335 italských civilistů v Ardeatinských jeskyních u Říma v březnu 1944.  Hass nebyl z válečných zločinů obviněn hned po druhé světové válce. K odsouzení v roce 1998 vedla jeho účast při soudním procesu s někdejším velitelem oddílů SS Erichem Priebkem. Ten byl dopaden v Argentině téměř 50 let po skončení války a Hass v jeho procesu původně vystupoval jako svědek.

Karl Hass (5 October 1912 – 21 April 2004) was an SS officer and German spy who helped deport more than 1,000 Italian Jews to Auschwitz. A perpetrator in the Ardeatine massacre, in which 335 civilians were murdered, he was tried and convicted in Italy in 1998. He spent the last years of his life under limited house arrest in "the splendor of the beautiful Swiss Alps".


Historie vzniku.

Po zrušení letů amerických raketoplánů Space Shuttle (poslední roku 2011) zajišťovaly dopravu nákladů na Mezinárodní vesmírnou stanici (ISS) ruské, evropské a japonské bezpilotní zásobovací lodi Progress, ATV a HTV. Americká NASA tak byla závislá na svých partnerech. Rozhodla se proto v programu komerční orbitální dopravy (, COTS) podpořit vývoj a výrobu bezpilotních nákladních lodí. Program vyústil v uzavření dvou kontraktů na dopravu zásob na ISS mezi NASA a společnostmi SpaceX (loď Dragon vynášená raketou Falcon 9) a Orbital Sciences Corporation (loď Cygnus vynášená raketou Antares). Podle smlouvy dostane společnost Orbital 1,9 miliardy USD za dodání dvaceti tun nákladu v osmi lodích Cygnus.

Popis.

Loď se skládá ze dvou válcových modulů. Větší nákladový modul (, PCM) vyrábí italská společnost Thales Alenia Space, má vnitřní hermetizovaný objem 18,9 m³ do kterého je možno umístit 2 tuny nákladu. Menší servisní modul (, SM) vyrábí firma Orbital. Obsahuje především manévrovací motor, nádrže s palivem (hydrazin a oxid dusičitý) a dva vyklápěcí solární panely s gallium arsenidovými články, výkon článků je 3,5 kW. Celková suchá váha nákladového modulu PCM je 1800 kg, délka 3,66 metru, průměr 3,07 metru. Celková hmotnost vylepšené lodi bez nákladu je cca 3750 kg. Z ISS může odvést až 1200 kg odpadu, se kterým zanikne v atmosféře Země.  Pohon lodi obstarává motor o tahu 45 kg, spalující pohonou směs NH + MON-3. Manévrování dále zajišťuje 32 trysek systému RCS o tahu cca 3 kg.  Počínaje čtvrtou lodí je používána její vylepšená (Enhanced) verze o délce 4,86 metru s vnitřním prostorem zvýšeným na 27 m³ a maximálním nákladem 3 500 kg.

Lety.

Cygnus je vynášen nosnou raketou Antares z kosmodromu MARS (Středoatlantský regionální kosmodrom), který se nachází v sousedství kosmodromu a střediska NASA Wallops na východním pobřeží USA.

Cygnus je bezpilotní nákladní kosmická loď vyvinutá a vyráběná americkou společností Orbital ATK (dříve Orbital Sciences Corporation), v roce 2018 výrobu převzala firma Northrop Grumman, v rámci programu komerční orbitální dopravy (COTS) americké kosmické agentury NASA. Cygnus je určen k dopravě nákladu na Mezinárodní vesmírnou stanici (ISS). Do vesmíru je vynášen raketou Antares z kosmodromu MARS (Středoatlantský regionální kosmodrom), případně raketou Atlas V z mysu Canaveral na východním pobřeží USA.

The Cygnus spacecraft is an expendable American cargo spacecraft developed by Orbital Sciences Corporation and now manufactured and launched by Northrop Grumman Innovation Systems as part of NASA's Commercial Resupply Services (CRS) program. It is launched by Northrop Grumman's Antares rocket or ULA's Atlas V and is designed to transport supplies to the International Space Station (ISS) following the retirement of the American Space Shuttle. Since August 2000, ISS resupply missions have been regularly flown by the Russian Progress spacecraft, as well as by the European Automated Transfer Vehicle, and the Japanese H-II Transfer Vehicle. With the Cygnus spacecraft and the SpaceX Dragon, NASA seeks to increase its partnerships with domestic commercial aviation and aeronautics industry.  "Cygnus" is the Latinized Greek word for swan and a northern constellation.


Životopis.

Po střední škole studoval Kappler po sedm semestrů elektrotechniku, občas pracoval jako elektrikář. Dne 1. srpna 1931, ve věku 23 let, Kappler vstoupil do NSDAP. Ve stejné době se stal příslušníkem útočných oddílů SA, v nichž sloužil od srpna 1931 do prosince 1932.  Poté se stal kandidátem na přijetí do SS, členství získal 8. května 1933. V září 1934 se oženil s Leonore Janns. Následujícího roku byl povolán do služby ve wehrmachtu, z níž byl uvolněn v září 1936. Později se na něj coby aktivního člena SS již další povinnost vojenské služby nevztahovala.  V polovině roku 1935 podal přihlášku do SiPo, v lednu 1936 byl povýšen do hodnosti SS "Scharführer" a nastoupil do hlavní kanceláře gestapa ve Stuttgartu. Čekalo jej představení Reinhardu Heydrichovi, stal se důstojníkem gestapa.

Druhá světová válka.

Když vypukla druhá světová válka, byl již Kappler v hodnosti "Hauptsturmführer". V letech 1939 až 1940 byl krátce nasazen v Polsku, poté v okupované Belgii, kde se podílel na potlačování odporu. V polovině roku 1941, již jako "Sturmbannführer" SS, byl Kappler vybrán jako styčný důstojník pro komunikaci s vládou Benita Mussoliniho a bezpečnostní poradce fašistické policie.  Po uzavření příměří mezi Itálií a spojenci 8. září 1943 německá vojska okupovala Řím a Kappler tam byl poslán coby ředitel bezpečnostních složek SS i policejních jednotek (SiPo, SD a Orpo). V září 1943 byl povýšen do hodnosti "Obersturmbannführer".

Velitelem v Římě.

Poté, co se Kappler stal velitelem německých bezpečnostních sil v Římě, jeho prvním úkolem bylo naplánovat záchranu Mussoliniho pomocí speciálních sil SS, jimž poté velel Otto Skorzeny. Kappler byl dále pověřen shromažďováním Židů k transportům do Osvětimi; poprvé šlo o 1 023 italských Židů, z nichž přežilo jen 16, později o dalších 993 Židů z Říma, z nichž téměř všichni zemřeli v plynových komorách.  Po vylodění spojenců v Itálii Kappler pronásledoval osoby podezřelé ze špionáže ve prospěch spojenců a válečné zajatce, kterým se podařilo uprchnout z italských zajateckých táborů po kapitulaci italské armády v září 1943. V těchto záležitostech se dostal do konfliktu s Vatikánem, který byl přes deklarovanou neutralitu podezírán z ukrývání spojeneckých uprchlíků. Největším protivníkem Kapplera se v tomto ohledu stal Msgre. Hugh O'Flaherty. Kvůli jeho aktivitám na pomoc židovským uprchlíkům a zajatcům z řad spojenců Kappler usiloval o jeho smrt.  Počátkem roku 1944 byl Kappler nejvyšším představitelem "Hlavního říšského bezpečnostního úřadu" v Římě. Zabýval se zejména potlačováním skupin odporu, zatýkáním „nepřátel státu", vynucováním antižidovských opatření, přepadáváním židovských ghett a deportacemi do vyhlazovacích táborů.  Jedním z nejznámějších případů, za které Kappler nesl zodpovědnost, byla organizace Ardeatinského masakru, při němž bylo 24. března 1944 zavražděno více než 300 italských civilistů. Stalo se tak v odvetě za partyzánský útok vůči jednotce SS v Římě na ulici via Rasella.

Odsouzení a závěr života.

Když se do Říma dostali spojenci, Kappler se neúspěšně snažil najít útočiště ve Vatikánu. V roce 1945 byl zajat Brity a o dva roky později předán italské vládě. V roce 1947 tak byl Kappler postaven před italský vojenský soud a odsouzen na doživotí. Trest si měl odpykat ve vojenském vězení ve městě Gaeta. Ve výkonu trestu se Kappler rozvedl se svou první ženou, v roce 1972 se však ve vězení oženil se zdravotní sestrou Anneliese. V této době Kappler také konvertoval ke katolictví. Částečně se tak stalo vlivem jeho oponenta z válečných časů, vatikánského diplomata Hugha O'Flahertyho, který Kapplera ve vězení často navštěvoval a diskutoval s ním o literatuře a náboženství.  V roce 1975, když bylo Kapplerovi 68 let, mu byla diagnostikována rakovina v terminálním stadiu. Následujícího roku byl převezen do vojenské nemocnice v Římě. Žádosti jeho ženy i vlády Západního Německa o jeho propuštění italské úřady zamítly.  Kapplerovo zdraví se zhoršovalo a vzhledem k tomu, že jeho žena byla zdravotnice, získala k němu do nemocnice téměř neomezený přístup. Při vězeňské návštěvě v srpnu 1977 jej vynesla z nemocnice ve velkém kufru. Páru se podařilo uniknout do Západního Německa.  Itálie pak neúspěšně žádala o Kapplerovo vydání, ale západoněmecké úřady to odmítly a Kapplera ani dál nestíhaly s poukazem na jeho špatný zdravotní stav. Zemřel šest měsíců po útěku; bylo mu 70 let.

Filmové zpracování.

V roce 1973 byl natočen film "Masakr v Římě", jehož námětem je krveprolití v Ardeatinských jeskyních v roce 1944. Kapplera v něm hraje herec Richard Burton.  O deset let později jej představoval Christopher Plummer ve filmu "Šarlatový a černý", který mj. zachycuje první setkání Kapplera s Msgre. O'Flahertym.  Z Kapplerova života čerpá také rozhlasová hra "Vatikánský bedrník" Robina Glendinninga z roku 2006. Jejím námětem je Kapplerova snaha získat po válce azyl ve Vatikánu a přátelství, které pak vzniklo mezi ním a jeho někdejším nepřítelem Msgre. O'Flahertym.

Rozhlasové zpracování.

V roce 1987 vznikla v plzeňském rozhlasovém studiu inscenace hry Evy Zaoralové Ardejské jeskyně, která v podobě "dokudramatu" vyprávěla příběh krveprolití roku 1944. Hru nastudoval režisér Miroslav Buriánek. Hra získala t"vůrčí prémii na mezinárodní přehlídce Prix Bohemia Radio."

Herbert Kappler (23. září 1907, Stuttgart, Německé císařství – 9. února 1978, Soltau, Západní Německo) byl německý válečný zločinec. V období druhé světové války byl velitelem německých bezpečnostních služeb a policejních jednotek v Římě. Patřil mezi hlavní viníky Ardeatinského masakru, za což byl v roce 1947 odsouzen na doživotí. O třicet let později, když již Kappler byl v terminálnímu stadiu rakoviny hospitalizován ve vězeňské nemocnici a vážil méně než 50 kg, vynesla ho z ní jeho žena při jedné z návštěv ve velkém kufru. Společně se jim podařilo dostat do Západního Německa, které pak odmítlo žádosti Itálie o jeho vydání. Kappler zemřel šest měsíců po útěku v dolnosaském Soltau.

Herbert Kappler (23 September 1907 – 9 February 1978) was a key German SS functionary and war criminal during the Nazi era. He served as head of German police and security services ("Sicherheitspolizei" and SD) in Rome during the Second World War and was responsible for the Ardeatine massacre. Following the end of the war, Kappler stood trial in Italy and was sentenced to life imprisonment. He escaped from prison shortly before his death in West Germany in 1978.


Život.

Narodil se v Detmoldu jako syn vězeňského dozorce, ve věku šestnácti let začal coby gymnazista psát divadelní hry. Stipendium udělené kněžnou Pauline mu umožnilo studovat právo na univerzitách v Berlíně a Lipsku, kde se seznámil s Heinrichem Heinem. Po promoci v roce 1823 se neúspěšně ucházel o místo divadelního režiséra.  Grabbe se vrátil do Detmoldu, složil závěrečnou státní zkoušku a snažil se najít zaměstnání jako právník, ale bezvýsledně. Až v roce 1826 byl jmenován jako vojenským auditorem, zpočátku bez nároku na odměnu. Od roku 1831 se zhoršoval jeho alkoholismus. Poté, co se od něj odvrátila snoubenka, se v roce 1833 oženil s Louise Christinou Clostermeierovou, ale manželství bylo nešťastné. Rok nato Grabbe opustil Detmold a odešel do Frankfurtu nad Mohanem. Zde se nepohodl se svým vydavatelem.  Opět změnil působiště a odešel do Düsseldorfu, kde přechodně pracoval ve Starém divadle s Karlem Immermannem. Poté se vrátil do Detmoldu v roce 1836 jako zlomený člověk. Jeho manželka podala žádost o rozvod.  Christian Dietrich Grabbe zemřel na paralýzu a byl pohřben v rodném Detmoldu, a to vedle své matky, Dorothey Grabbe (1765-1856), na místním hřbitově 'Weinbergfriedhof'.

Odkaz.

Spolu s Georgem Büchnerem je Grabbe považován za jednoho z nejvýznamnějších německých dramatiků své doby. Jeho debut "Herzog Theodor von Gothland" překvapil soudobé kritiky svým všeprostupujícím nihilismem. Grabbe byl ovlivněn Shakespearem a hnutím Sturm und Drang. Jeho hry byly velmi ambiciózní, s davovými výstupy a rychlými přestavbami scény, které byly na hranici technických možností tehdejšího divadla. Rozložil přísné formy klasického dramatu do volně zřetězených scén, které předznamenávaly realistické drama. Hry "Napoleon oder Die hundert Tage" nebo "Hannibal" artikulují realistickou a heterogenní představu o dějinách.  Po smrti byl nejprve zapomenut, ale jeho práce znovu objevili naturalističtí a expresionističtí dramatici. Na základě občasných antisemitských výroků (zejména v "Aschenbrödel") a nacionalistického zobrazení německé historie, jako v "Die Hermannsschlacht" o bitvě v Teutoburském lese, byl uctíván nacisty jako „velký národní básník“ a ve 30. letech 20. století po něm byly pojmenovány mnohé ulice německých měst.  Město Detmold uděluje od roku 1994 spolu s Grabbeho společností a Landesverband Lippe cenu Christiana Dietricha Grabbeho, určenou pro nová dramatická díla.

Christian Dietrich Grabbe (11. prosince 1801, Detmold, Lippe – 12. září 1836, Detmold) byl německý dramatik předbřeznového období. Napsal mnoho historických her, pro něž je typický misantropický, rozčarovaný a pesimistický pohled na svět. Heinrich Heine považoval Grabbeho za jednoho z předních německých dramatiků a nazval jej „opilým Shakespearem“. Českému publiku jsou známé především jeho hry "Don Juan a Faust" a "Žert, satira, ironie a hlubší význam".

Christian Dietrich Grabbe (11 December 1801 – 12 September 1836) was a German dramatist of the "Vormärz" era. He wrote many historical plays conceiving a disillusioned and pessimistic world view, with some shrill scenes. Heinrich Heine saw him as one of Germany's foremost dramatists, calling him "a drunken Shakespeare" and Sigmund Freud described Grabbe as "an original and rather peculiar poet."


Životopis.

Heinrich Boere se narodil v Německu nizozemskému otci a německé matce. Rodiče se však přestěhovali do nizozemského Maastrichtu, když mu byly dva roky.  Do Waffen-SS se přihlásil v září 1940, několik měsíců po německé okupaci Nizozemska. V červnu 1941 v 19 letech odjel bojovat na východní frontu. V prosinci 1942 byl kvůli onemocnění poslán zpět do Maastrichtu.

Válečné zločiny.

V roce 1943 se stal členem oddílu Waffen-SS tvořeného nizozemskými dobrovolníky. Oddíl měl v odvetě za partyzánské akce vůči nacistickým okupantům za úkol likvidaci lidí patřících k nizozemskému hnutí odporu a protiněmecky smýšlejících. Po útocích na německé okupační jednotky a nizozemské kolaboranty nařídil velitel SS v Nizozemska, Hanns Albin Rauter, odvetu v podobě zavraždění civilistů spojovaných s partyzány. Během této operace s názvem "Silbertanne (Stříbrná jedle)" zahynulo minimálně 54 lidí. Boere se přiznal k vraždě tří z nich.  První oběť, farmaceuta a otce 12 dětí Fritze Huberta Ernsta Bicknese, zastřelil v červenci 1944. Další dvě vraždy spáchal v září téhož roku.

Poválečná léta.

Po válce strávil Boere dva roky ve spojeneckém zajateckém táboře. Byl vyslýchán a ke třem vraždám se přiznal. Po propuštění z tábora se nejprve ze strachu z dlouholetého věznění skrýval, pak se mu podařilo před spravedlností prchnout do Německa. V roce 1949 jej nizozemský soud v nepřítomnosti odsoudil k trestu smrti za tři vraždy, napomáhání nepříteli a službu v armádě nepřítele. Kvůli poslednímu z těchto činů podle nizozemského práva automaticky ztratil občanství této země. Na základě zákona, schváleného Adolf Hitlerem, se Boere přihlásil k německému občanství – měl ho mít zaručeno díky členství v SS. Zákon zůstal platný ještě v 60. letech, pak byl však na nátlak Evropské unie zrušen. Boere pak oficiálně nebyl občanem žádného státu.  Nizozemská vláda opakovaně marně žádala Německo o Boerovo vydání. V Západním Německu nikdy před soud postaven nebyl, v 80. letech zde byl jeho případ zastaven. Na to ale Nizozemsko reagovalo novou žádostí o vydání, až nakonec německý nejvyšší soud po dlouhých právních průtazích proces v Německu umožnil. Boere již také figuroval na seznamu nejhledanějších nacistických válečných zločinců vydávaném Centrem Simona Wiesenthala.  V dubnu 2008 státní zastupitelství v Dortmundu oznámilo, že připravuje Boerovu obžalobu. V lednu 2009 soud v Aachen rozhodl, že Boere ze zdravotních důvodů nemusí být před soud postaven. Odvolací soud však toto rozhodnutí o půl roku později zrušil. Proces tak byl 28. října 2009 zahájen. V březnu 2010 byl Boere v Aachen odsouzen na doživotí. Jeho obhajoba tvrzením, že pokud by neuposlechl rozkazy, byl by sám zastřelen (tzv. "„norimberská obhajoba“"), byla odmítnuta.  Do té doby žil Boere, upoutaný na vozík, v domově důchodců v Eschweileru u Aachen. Poté, co padl rozsudek, byl převezen do vězeňského zařízení rovněž v Severním Porýní-Vestfálsku. Svůj doživotní trest nastoupil 16. prosince 2011. Zemřel 1. prosince 2013 ve vězeňské vazbě v Fröndenbergu.

Heinrich Boere (27. září 1921, Eschweiler, Německo - 1. prosince 2013, Fröndenberg, Německo) byl válečný zločinec nizozemsko-německého původu, někdejší člen nacistických jednotek Waffen-SS.  Po druhé světové válce byl v Nizozemsku v nepřítomnosti odsouzen k trestu smrti. Útěkem do Německa, které ho opakovaně odmítlo Nizozemcům vydat a v 80. letech případ zastavilo, se mu však podařilo trestu vyhnout. Po mnoha právních průtazích byl nakonec jeho proces zahájen v Německu v roce 2009. V březnu 2010 byl Boere odsouzen na doživotí. Trest si začal odpykávat 16. prosince 2011 ve věku 90 let. Stal se tak jedním z nejstarších válečných zločinců, který do výkonu trestu nastoupil.

Heinrich Boere (27 September 1921 – 1 December 2013) was a convicted German-Dutch war criminal and former member of the Waffen-SS. He was on the Simon Wiesenthal Center's list of most wanted Nazi war criminals.


Život.

Původ a mládí.

Byl druhým synem arcivévody Ferdinanda II. Tyrolského a jeho první ženy Filipíny Welserové. Jelikož bylo manželství rodičů morganatické, neměl Karel nárok na titul arcivévody ani na tyrolské hrabství svého otce, které po Ferdinandově smrti přešlo na hlavní linii rodu.  Do roku 1564 žil s rodiči a bratrem Ondřejem na Křivoklátě a poté v tyrolském zámku Ambras. Vychovatelem obou bratrů se stal hofmistr Ernest von Rauchenberg. I když se Ferdinand pokusil získat pro svého syna titul velmistra Řádu německých rytířů, stal se Karel nakonec vojákem.

Vojenská kariéra.

Bojoval pod španělským velením a roku 1587 se vypracoval na plukovníka. Později se jako velitel zúčastnil bojů v Nizozemí a po roce 1592 velel vojsku v Uhrách proti Osmanům. Od roku 1594 byl polním maršálem. O tří roky později pomáhal při obléhání uherského Györu.

Sklonek života.

Od roku 1607 žil v Günzburgu. Podle Karlových návrhů byla přestavěna rezidence Günzbach a roku 1616 zde nechal založit klášter kapucínů. V roce 1613 se stal členem Ligy katolických stavů. Svůj majetek před smrtí rozdělil mezi svou ženu, své děti a syna po bratru Ondřejovi. Zámek Ambras přešel po jeho smrti na císaře Rudolfa II. Karlovy ostatky byly uloženy roku 1619 v günzburském kostele kláštera kapucínů. Roku 1821 však byly převezeny do tamního farního kostela sv. Martina.

Manželství a potomci.

Po několika nezdařilých sňatkových pokusech se roku 1601 oženil se svou sestřenicí Sibyllou, dcerou vévody z Jülichu-Kleve-Bergu Viléma Bohatého a habsburkovny Marie. Manželství zůstalo bezdětné.  Se svou milenkou Elizou Ferrariovou měl Karel dceru:  S neznámou ženou měl dva syny, kteří nosili přídomek "von Hohenberg":

Karel Rakouský (: Karl von Österreich; 22. listopadu 1560, Křivoklát – 31. října 1618, Überlingen u Bodamského jezera) byl markrabě z Burgau, hrabě nellenburský a hohenberský, vnuk císaře Ferdinanda I. Habsburského.

Charles, Margrave of Burgau, also known as "Charles of Austria", (22 November 1560 at Křivoklát Castle in Bohemia – 30 October 1618 in Überlingen), was the son of Archduke Ferdinand II of Austria and his first morganatic marriage to Philippine Welser. He was the brother of Andrew of Austria.


Matematika a fyzika záznějů.

Akustický jev lze snadno vysvětlit matematicky. Pokud nakreslíme graf, který ukazuje funkci odpovídající složenému zvuku dvou strun, je vidět, že maxima a minima nejsou konstantní, jako když zní jeden tón, ale mění se v čase: když je fázový rozdíl obou vln přibližně 180° maxima jedné vlny ruší minima druhé (vlny jsou v protifázi), zatímco když je fázový rozdíl přibližně 0° (vlny jsou ve stejné fázi), maxima i minima obou vln se vzájemně sčítají, což se projevuje vyšší hlasitostí zvuku.  Lze dokázat (viz goniometrická rovnice), že následující hodnoty maxim a minim vytvářejí vlnu, jejíž frekvence se rovná rozdílu mezi frekvencemi obou výchozích vln. Například pro nejjednodušší příklad dvou sinusových vln s jednotkovou amplitudou:  Pokud jsou obě počáteční frekvence vzájemně blízko (pokud se liší o několik hertzů), frekvence kosinu na pravé straně uvedeného výrazu ("f"−"f")/2, je příliš nízká, aby výsledný zvuk byl slyšet jako tón. Místo toho je slyšet periodická změna prvního členu výrazu (lze říct, že násobení kosinem vytváří "obálku" druhé rychlejší vlny), jejíž frekvence je ("f" + "f")/2 tj. aritmetickému průměru obou frekvencí. Protože lidské ucho není schopné vnímat otočení fáze, ale pouze amplitudu (intenzitu) zvuku, je slyšitelná pouze absolutní hodnota obálky. Proto se zdá, že frekvence obálky je dvojnásobkem frekvence kosinu, což znamená, že frekvence slyšitelných rázů je:  jak je vidět na obrázku vpravo. Fyzikální interpretace je taková, že když formula_3 se rovná jedné, obě vlny jsou ve fázi a interferují konstruktivně; když se rovná nule, vlny jsou v protifázi a interferují destruktivně. Zázněje se objevují také u složitějších zvuků a u zvuků s různou hlasitostí, ale matematický výpočet už není tak jednoduchý.  Zázněje lze také slyšet mezi tóny, jejichž kmitočet se blíží harmonickému intervalu, protože některá harmonická frekvence prvního tónu interferuje s harmonickou druhého tónu. Například v případě čisté kvinty, třetí harmonická (tj. druhý alikvotní tón) základního tónu interferuje s druhou harmonickou (první alikvotní tón) druhého tónu. V temperovaném ladění se kvůli rozdílům mezi temperovanými a čistými intervaly (viz Harmonická řada (hudba)) mohou zázněje objevit nejen při mírném rozladění, ale i u některých správně naladěných intervalů.

Použití.

Hudebníci často používají interferenční zázněje pro objektivní kontrolu naladění unison, čistých kvint a dalších jednoduchých harmonických intervalů. Klavírní a varhanní ladičky dokonce používají metodu počítání záznějů pro přesné naladění určitého intervalu.  Hudební skladatel Alvin Lucier napsal mnoho skladeb, ve kterých zázněje hrají důležitou roli. Italský skladatel Giacinto Scelsi, jehož zralý styl je založen na mikrotóvých oscilacích unison, využívá intenzivně efekty interferenčních záznějů, především ve svých pozdních dílech jako jsou houslová sóla "Xnoybis" (1964) a "L'âme ailée / L'âme ouverte" (1973) (všimněte si, že Scelsi používá pro každou strunu nástroje zvláštní part, takže houslová sóla jsou psána jako kvartety, přičemž různé struny houslí mohou současně hrát stejný tón s mikrotonálními posuny, takže vznikají interferenční vzorky). Skladatel Phill Niblock založil svoji hudbu zcela na záznějích způsobených mikrotonálními rozdíly.

Binaurální zázněje.

Člověk vnímá binaurální zázněje, pokud jedním uchem slyší poněkud jiný tón než druhým. V tomto případě tóny neinterferují fyzicky, ale jsou sčítány v mozku v prodloužené míše. Tento jev souvisí se schopností mozku lokalizovat zvuky ve trojrozměrném prostoru.

Ukázky.

Interference zvuků (vyšší rozdíl frekvencí): levý kanál tón A3 (220 Hz), pravý kanál tón G#3 (207.65 Hz) se zázněji 12.35 Hz Interference zvuků (nižší rozdíl frekvencí) tóny 220 a 222 Hz se zázněji 2.0 Hz

Zázněje neboli rázy v akustice jsou interference dvou tónů, jejichž frekvence se poněkud liší, vnímané jako periodické změny hlasitosti, jejichž rychlost se rovná rozdílu obou frekvencí.  Zázněje jsou dobře slyšet při ladění hudebních nástrojů, které vydávají trvající tóny; pokud znějí dva tóny, jejichž výška (frekvence) se poněkud liší, je slyšet zvuk, jehož síla pravidelně kolísá podobně jako při tremolu. Když se laděním oba tóny postupně přibližují, zázněje se zpomalují, až jsou tak pomalé, že je nelze vnímat.

In acoustics, a beat is an interference pattern between two sounds of slightly different frequencies, "perceived" as a periodic variation in volume whose rate is the difference of the two frequencies.  With tuning instruments that can produce sustained tones, beats can be readily recognized. Tuning two tones to a unison will present a peculiar effect: when the two tones are close in pitch but not identical, the difference in frequency generates the beating. The volume varies like in a tremolo as the sounds alternately interfere constructively and destructively. As the two tones gradually approach unison, the beating slows down and may become so slow as to be imperceptible. As the two tones get further apart, their beat frequency starts to approach the range of human pitch perception, the beating starts to sound like a note, and a combination tone is produced. This combination tone can also be referred to as a missing fundamental, as the beat frequency of any two tones is equivalent to the frequency of their implied fundamental frequency.


Biografie.

Mládí.

Theodor Lessing se narodil 8. února 1872 v Hannoveru jako Theodor Lewy. Své jméno z Lewy na Lessing si změnil na počest spisovatele Gottholda Efraima Lessinga, který se v 18. století zasazoval o emancipaci židů. Jeho rodina patřila do střední třídy, otec Sigmund Lewy byl židovský lékař, matka Adele rozená Ahrweilová pocházela z rodiny bankéře. Neměl šťastné dětství a mládí, především kvůli konfliktům v rodině (např. spory o slíbené a nesplacené věno) a problémům na Radničním gymnáziu v Hannoveru ("Ratsgymnasium Hannover"). Lessing později školu popsal jako "„ústav rozvíjející hloupost... nic už nemůže napravit, co ve mně těch 15 let tam zničilo.“" Po maturitě na Městském gymnáziu v Hameln ("Städtischen Gymnasium Hameln") začal studovat medicínu ve Freiburgu im Breisgau, ale obor nedokončil. Během studií v roce 1895 konvertoval k protestantismu (aby se později znovu vrátil k judaismu) a změnil školu. V roce 1899 nakonec získal doktorát z filozofie, psychologie a literatury na univerzitě v Erlangenu.  V roce 1900 si vzal Marii Stach von Goltzheim, což byla šlechtična z rodu Hohenzollernů a vnučka císaře Viléma I. Sňatek s židem pro ní měl závažné následky – byla vyděděna a rodina se jí zřekla. V letech 1901 a 1902 se jim narodily dcery Judith a Miriam a Lessing získal místo učitele v Zemském vychovatelském domě v Haubindě, odkud ale po dvou letech odešel kvůli antisemitským ustanovením. Později nějakou dobu pracoval v Laubegastu u Drážďan.

Politická angažovanost.

V té době se začal více politicky angažovat: sblížil se se sociálně demokratickou stranou a pracoval pro levicové odbory. Pořádal i veřejné přednášky, kde se věnoval především německým filozofům a kulturním osobnostem (Schopenhauer, Nietzsche, Wagner). Jeho habilitace plánovaná na univerzitě v Drážďanech mu kvůli jeho židovství, propagaci socialismu a feminismu nebyla umožněna. Vystřídal pak několik zaměstnání, působil mimo jiné jako divadelní kritik. Založil i poněkud kuriózní společnost za snížení hluku, neboť ten byl podle něj zdrojem mnoha neuróz a jiných problémů. Obzvláště mu vadilo vyklepávání koberců, zvonění kostelních zvonů a cvičení na piano. V roce 1910 způsobil první větší skandál, když kritizoval spisovatele a kritika Samuela Lublinského. Sklidil za to ostrou reakci od Thomase Manna, který ho nazval "„hanebným skřetem, který může být rád, že i na něj svítí slunce.“"

Učitel, filozof, lékař.

Lessingův soukromý život mezitím upadal. V roce 1907 se s manželkou rozvedl a o rok později začal pracovat na Technické vysoké škole v Hannoveru ("Technische Hochschule)." Jeho pozice jakožto humanitně zaměřeného učitele na technické vysoké škole nebyla nijak důležitá, což však Lessingovi umožňovalo dostatečně vědecky a literárně bádat a tvořit. Zpočátku psal hlavně poezii, drama a psychologicky laděné novely. Až v roce 1922 se stal mimořádným profesorem a za celých 18 let působení na škole mu nebyl zvýšen plat. Mezitím v roce 1912 se podruhé oženil. Jeho žena Adela byla podobným směrem angažovanou osobností jako on. Měli spolu dceru Ruth. V době 1. světové války působil nějakou dobu na frontě jako lékař v lazaretu a zároveň stále vyučoval. V těchto letech vznikly jeho filozofické spisy "Schoppenauer–Wagner–Niettzche" a "Filozofie jako čin", které v odborných kruzích byly přijaty s uznáním v celé Evropě. Získával si jméno jako humanista a aktivní bojovník za mír. Svůj postoj vyjádřil heslem „Válku válkám“.  V roce 1924 se jako soudní znalec v oboru psychologie zapojil do procesu sériového vraha Fritze Haarmanna. Jelikož však dlouhodobě upozorňoval na spojení policie a obžalovaného, který byl policejní špicl a nečinnost policie mu umožnila páchat trestnou činnost, byl nakonec z procesu odvolán. Soud však dále sledoval a přispíval o něm do listů "Prager Tagblatt" a "Dortmunder Generalanzeiger". Po skončení procesu vydal knihu s názvem "Haarmann–historie vlkodlaka", která vzbudila velký zájem nejen v Německu, tím že upozorňovala na skutečné pozadí zločinů.

Kritik Hindenburga.

25. dubna 1925 vyšla v deníku "Prager Tagblatt" Lessingova stať nazvaná prostě „Hindenburg“. Lessing v ní ostře vystupoval proti volbě starého maršála Paula von Hindenburga německým prezidentem. Nikoliv však proto, že by šlo o špatného člověka, ale proto, že jde o zcela nevýrazného, bezzásadového a poslušného muže, intelektuální nulu (slovy Lessinga Zero), z něhož se působením především vnějších vlivů a tlaků nakonec stane tyran (Nero). Tento článek vzbudil ostrou reakci a vysloužil mu nenávist ze strany nacionalistických kruhů. Někteří studenti dokonce založili spolek nazvaný "Kampfausschuß gegen Lessing" (Bojový výbor proti Lessingovi)"," bojkotovali a narušovali jeho přednášky a požadovali jeho vyloučení ze školy. Následoval rok útoků, tahanic, nenávistných projevů, odsuzování a úředních či jiných posudků, které nakonec vyústily v to, že Lessing byl v červnu 1926 jako učitel z vysoké školy vyloučen. Lessing na to reagoval otevřeným dopisem Hindenburgovi, ale zastání se nedočkal. Několik let pak cestoval po Německu i zahraničí, bádal, přednášel a psal, pokračoval ve vědecké práci.

Exil.

V lednu 1933 se k moci v Německu dostali nacisté a velmi brzy se zaměřili i na nepohodlného židovského filozofa a kritika. Oddíly SA mu vyplenily byt, na což Lessing reagoval tím, že začátkem března 1933 utekl i se svou ženou do Československa a usadil se v Mariánských Lázních. Lessing byl lázeňským městem unesen. Bydlel postupně v hotelích Mariánskolázeňský mlýn (Cristal), New York (Polonia) a Miramonte a nakonec ve vile Edelweiss. Nadále přispíval do německy psaných novin, připravoval se na 18. sionistický kongres a chystal další aktivity, například zřízení školy a útulku pro židovské děti. 20. – 29. srpna probíhal v Praze sionistický kongres a Lessing zde vystoupil se svou přednáškou Německo a jeho Židé. Lessing byl kritikem, jak on to nazýval, úpadku německého židovství, napadal honbu za penězi, snahu zapadnout mezi společenskou smetánku, rezignaci na idealismus. Byl přesvědčeným odpůrcem totalitního režimu a jeho podstatu odhaloval ve svých spisech a přednáškách.

Vražda.

Nacisté mezitím vypsali na nepohodlného exulanta odměnu, která se nakonec vyšplhala na 80 000 marek. Primárním cílem nebylo profesora zabít, ale ještě lépe odvléct zpět do Německa. Lessing věděl, že je na seznamu nacisty nenáviděných a hledaných osob a byl s tím v zásadě smířen. V srpnu napsal anglickému listu "Manchester Guardian":  30. srpna 1933 večer pracoval Theodor Lessing u psacího stolu ve svém bytě ve vile Edelweiss. Okolo půl desáté se zpoza okna ozvaly dva výstřely a profesora těžce zranily na hlavě. Vrahové vylezli po žebříku do druhého patra a vystřelili oba prakticky zároveň. Lessing byl sice převezen do nemocnice, ale krátce po půlnoci svým zraněním podlehl. Následovala rozsáhlá pátrací akce, která policisty brzy přivedla na stopu předpokládaných pachatelů. Atentátníky pocházejícími z obce Valy a Úšovice byli nacionální socialisté Rudolf Max Eckert a Rudolf Zischka. Oba krátce po činu utekli do Německa. Československé úřady sice zažádaly ty německé o jejich vydání, ale k tomu nedošlo, neboť údajně nebylo známo, kde se podezřelí nacházejí. Někdy se uvádí, že existoval ještě třetí pachatel Karl Hönl, ale jeho účast se nepodařilo prokázat a on sám padl za druhé světové války. Vyšetřování načas přerušil útěk pachatelů a válečné události, ale v roce 1945 se v něm pokračovalo. Potrestán byl nakonec jen Eckert (Zischka mezitím zemřel), který v roce 1946 dostal za spoluúčast na vraždě trest odnětí svobody na 18 let a po dvou amnestiích a necelých třinácti na Borech odseděných letech byl v roce 1958 vyhoštěn do SRN.

Památka.

Pohřeb profesora Lessinga se konal 3. září 1933 na mariánskolázeňském židovském hřbitově. Zúčastnilo se ho množství lidí a šlo o jednu z prvních tichých protinacistických demonstrací v Československu. Lessing má ostatně jako svůj epitaf vytesáno: „První oběť fašismu v ČSR“. Vražda vzbudila velký ohlas jak v Československu, tak ve světě. Již 2. září se v Praze konaly různé akce proti metodám zastrašování, které nacisté používali. Proti demonstrantům musela dokonce zasáhnout policie. Dne 1. října 1933 uveřejnili F. X. Šalda a Max Brod prohlášení „In memoriam Theodora Lessinga“, pod něž se podepsala řada významných osobností včetně Alberta Einsteina a Romaina Rollanda.  Po Theodoru Lessingovi je pojmenováno několik ulic, parků a domů. Od roku 2006 po něm a jeho druhé manželce nese jméno škola v Hannoveru (Ada-und-Theodor-Lessing-Volkshochschule).  V roce 1958 byla odhalena na domě Lokarno (dříve vila Edelweiss, Třebízského 213, Mariánské Lázně) pamětní deska, která připomíná Lessingovu vraždu.  O jeho vraždě byl natočen film "Výstřely v Mariánských Lázních", který se však ne zcela přesně drží ověřených faktů.

Theodor Lessing, rodným jménem Theodor Lewy (8. února 1872 Hannover – 31. srpna 1933 Mariánské Lázně) byl německý filozof, psycholog a novinář židovského původu. Nejvíce proslul svou knihou "Židovská sebenenávist" ("Der jüdische Selbsthaß") z roku 1930, kde se pokusil analyzovat, proč někteří Židé inklinují k antisemitským postojům, byť i jen částečně nebo pouze náznakově.  Ve filozofii byl silně ovlivněn ruským logikem Afrikanem Spirem a německým filozofem Friedrichem Nietzschem, sdílel jejich odpor k iluzi o smyslu dějin. Svou filozofii nazýval "aktivismus". Jako novinář přispíval mj. do pražského německojazyčného deníku "Prager Tagblatt". Politicky se hlásil k sionismu, pacifismu a byl odpůrcem nacistů i německého prezidenta Paula von Hindenburg.  Po uchopení moci v Německu nacisty raději v březnu 1933 uprchl do názorově svobodného Československa a usadil se v Mariánských Lázních, v rodině českého sociálního demokrata. Zde na něj však byl 30. srpna 1933 spáchán atentát dvěma henleinovci, Rudolfem Zischkou a Rudolfem Max Eckertem, kteří na něj vystřelili přes okno vily, v níž pracoval. Na následky zranění Lessing zemřel druhého dne v mariánskolázeňské nemocnici. Henleinovští vrazi uprchli do Německa a jeden z nich byl potrestán až po válce. Na jeho hrobě v Mariánských Lázních je nápis: "První oběť fašismu v ČSR." O případu vraždy Theodora Lessinga pojednává i československý film "Výstřely v Mariánských Lázních" z roku 1973, natočený na motivy reportáží Romana Cílka.

Theodor Lessing (8 February 1872, Hanover – 31 August 1933, Marienbad) was a German Jewish philosopher.  He is known for opposing the rise of Hindenburg as president of the Weimar Republic and for his classic on Jewish self-hatred (Der jüdische Selbsthaß), a book which he wrote in 1930, three years before Hitler came to power, in which he tried to explain the phenomenon of Jewish intellectuals who incited anti-Semitism against the Jewish people and who regarded Judaism as the source of evil in the world.  Lessing's political ideals, as well as his Zionism made him a very controversial person during the rise of Nazi Germany. He fled to Czechoslovakia where he lived in Marienbad in the village of a local social democratic politician. On the night of 30 August 1933, he was assassinated by Sudeten German Nazi sympathizers. Lessing was shot through a window of the villa where he lived. His assassins were German National Socialists from Sudetenland, Rudolf Max Eckert, Rudolf Zischka and Karl Hönl. They fled to Nazi Germany after the assassination.  Lessing's philosophical views were influenced by Nietzsche and Afrikan Spir. According to Theodore Ziolkowski in Lessing's "Geschichte als Sinngebung des Sinnlosen" ("History as Giving Meaning to the Meaningless"), "writing in the tradition of Nietzsche, argued that history, having no objective validity, amounts to a mythic construct imposed on an unknowable reality, in order to give its some semblance of meaning."


Založení.

Augusta Raurica, nebo také "Colonia Augusta Rauracorum", byla římská kolonie založena Luciusem Munatiusem Plancusem okolo roku 44 př. n. l. Nacházela se v blízkosti místního galského kmene nazývaného Rauraci (příbuzní Helvétů). Z daného období dosud nebyly nalezeny žádné archeologické důkazy, což může vést k závěru, že obyvatelé kolonie byli buďto vyrušeni občanskou válkou, nebo se kolonie nacházela v oblasti Basileje namísto Augstu.  Úspěšná kolonizace musela počkat až na Augustova dobytí středních alp okolo 15 př. n. l. Nejstarší nálezy spojené s Augusta Raurica díky dendrochronologii datujeme do období šestého roku před naším letopočtem.

Název.

Rytina na hrobu Munatia Plancuse poukazuje na název "Kolonie Raurica". Dochované útržky rytin z augustiánského období praví: "Colonia P[aterna] (?) M[unatia] (?) [Felix] (?) [Apolli]naris [Augusta E]merita [Raur]ica" (písmenka v hranatých závorkách jsou rekonstrukcí). Mimo útržky textu pochází první doložené svědectví o užití názvu "Augustus" ve starořeckém jazyce od geografa Ptolemájose.  Kolonie Augusta Raurica hrála důležitou roli v Augustových válečných plánech. Společně s dalšími dvěma koloniemi, které nesli jeho jméno (Augusta Praetoria a Augusta Vindelicum) tvořila rohy trojúhelníku, který se rozkládal přes celé Alpy.

Rozvržení osídlení.

Během vykopávek bylo určeno, že město bylo založeno na náhorní plošině jižně od řeky Rýn. Dvě malé říčky, Ergolz a Violen vytvořily v plošině trojúhelník, jehož základna byla jeden kilometr široká a táhla se podél pohoří Jura. Město zaujímalo skvělou strategickou pozici a bylo bráněno strmými svahy na severu, východě i západě. Dalším krokem v budování města bylo zmapování oblasti pro architektonické plánování. Každá důležitá veřejná budova počínajíc římským chrámem Jupitera měla své specifické místo.  Architekt, který byl zodpovědný za vytvoření plánu, stanovil podélnou osu vedoucí napříč trojúhelníkem k zformování hlavní ulice. Další podélné ulice byly položeny paralelně k ulici hlavní v padesáti pětimetrových intervalech. Hlavní ulice byla poté rozdělena na sekce o šedesáti šesti metrech. Římské ulice byly štěrkové s postranními strouhami. Nejdůležitější cesty byly obehnány sloupy, za nimiž se nacházely chodníky.

Hranice.

Přesný rozsah kolonie již nemůže být přesně určen. Nicméně přibližné hranice můžou být stanoveny podle rozlohy Augstu v raném středověku. Zdá se, že se kolonie rozšiřovala od Basileje směrem k řece Aaře, poté od Aary k řece Sigger pod Solothurnem, napříč do Lüsselu a poté zpět k Basileji podél řeky Birs.  Nový průzkum založený na dlaždicích se značkou legie Vindonissa naznačuje určitou administrativní závislost na Vindonisse. To by mohlo naznačovat, že kolonie sahala přes Bözberg vstříc obci Frick s tím, že Thiersteinberg pod obcí Frick formoval východní hranici. Západní hranice mohla být blízko ústí řeky Birs a mohla býti opatřena hraniční vojenskou základnou. Existenci takových základen podporují nálezy v ostatcích z raného Říma, nalezených roku 1937 v neuallschwillském kostele.  Kolonie se rozkládala na celém území současného basilejského kantonu, na celém údolí Frick a na východním pohoří Jura v současném kantonu Solothurn. Celková rozloha kolonie byla okolo 700 km².

Následná historie.

Ve druhém století našeho letopočtu byla Augusta Raurica prosperující tržní centrum. Ve dnech své slávy i hlavní městem místní římské provincie. Je odhadováno, že populace dosahovala přibližně 20 000 obyvatel. Augusta Raurica mezi prvním a třetím stoletím bohatě prosperovala a vyvážela uzené vepřové a slaninu do zbylých částí římského impéria. Město vlastnilo vybavení běžné pro římská města: amfiteátr, hlavní fórum, několik menších fór, akvadukt, několik chrámů, spoustu veřejných koupelen a největší římské divadlo severně od Alp s osmi až deseti tisíci míst k sezení. Mnoho z těchto budov je možno spatřit i dnes.  Roku 250 n. l. zasáhlo velkou část města zemětřesení. Krátce poté, roku 260 n. l. alemánské kmeny a loupeživí římští nájezdníci zničili město. Římané se pokusili udržet jejich vojenskou pozici vybudováním pevnosti Castrum Rauracense na řece Rýn. Dosud se zachovaly některé části hradeb. Augusta Raurica byla přeosídlena na mnohem menší území castru. Tyhle osídlení zformovaly centra nynějšího Augstu a Kaiseraugstu.  Roku 1442 n. l. byla komunita rozdělena podél řek Ergolz a Violenbach. Západní část byla věnována Basileji a roku 1501 se stala součástí švýcarského kantonu. Roku 1833 se stala součástí kantonu Basilej-venkov. Východní část se stala součástí habsburského území a k rozlišení těchto dvou částí byla přejmenována na Kaiseraugst. Po porážce Habsburků během napoleonských válek roku 1803 se Kaiseraugst stal součástí Švýcarska.

Augusta Raurica dnes.

Archeologické vykopávky a pozdní římská pevnost Castrum Rauracense jsou zapsány ve švýcarském seznamu kulturního dědictví národního a regionálního významu.

Vykopávky.

Mnoho z římských budov bylo při vykopávkách objeveno a uchováno. Většina je otevřena veřejnosti:  Bylo nalezeno také několik soukromých komerčních budov, jako například pekařství, taberna, keramická dílna a pec na pálení kachlí a dlaždic. Byly nalezeny také části kanalizace. Okolo 80 % zastavěné plochy dosud nebylo vykopáno. Augusta Raurica je nejzachovalejší římské město na sever od Alp, které dosud nebylo ničím přestavěno.

Muzeum a římský dům.

Římské muzeum ukrývá nejdůležitější nálezy původního města a reprezentuje historii Augusta Raurica. V muzeu mohou návštěvníci nalézt jak speciální exponáty, tak významné archeologické nálezy (stříbrný poklad Kaiseraugstu). Tento poklad byl nalezen v pevnosti v letech 1961 až 1962 a předpokládá se, že jeho vlastníkem byl samotný velitel. Muzeum taktéž prezentuje rekonstrukci původního římského domu, ve kterém vyobrazují běžné domácí potřeby a styl života během římské vlády.

Augusta Raurica je římské archeologické naleziště a venkovní muzeum ve Švýcarsku. Nachází se na jižním břehu řeky Rýn, okolo dvaceti kilometrů východně od Basileje. Poblíž se nachází vesnice Augst a Kaiseraugst. Jedná se o nejstarší známé římské naleziště na řece Rýn.

Augusta Raurica is a Roman archaeological site and an open-air museum in Switzerland located on the south bank of the Rhine river about 20 km east of Basel near the villages of Augst and Kaiseraugst. It is the site of the oldest known Roman colony on the Rhine.