Historie společnosti.

Založení a rozvoj.

Počátky společnosti sahají až do roku 1892. Tehdy začal Heinrich Schmitz, zakladatel společnosti, která již přes 100 let vlastnila jako rodinný majetek kovářské dílny v Altenberge u Münsteru, konstruovat vozy. První vzestupný vývoj zaznamenalo nové obchodní odvětví kovářské dílny s rostoucí motorizací koncem 20. let 20. století. V této době se změnil podnik z řemeslného podniku na průmyslovou výrobu vozidel. V roce 1928 byl vyexpedován první přívěs pro motorová vozidla vybavený plnopryžovými pneumatikami. Od roku 1935 se vyráběly návěsy a skříňové vozy s ocelovým vnějším pláštěm na dřevěné kostře. V roce 1950 vyrobila firma Schmitz svou první izolovanou a temperovanou nástavbu.

Expanze, krize a nové zaměření.

Podnik rostl v šedesátých letech a to zejména po první ropné krizi na počátku sedmdesátých let, kdy velké zakázky z Blízkého východu přinesly velkou míru růstu. Se začátkem První války v Zálivu neprobíhaly v osmdesátých letech zakázky z arabských zemí a společnost Schmitz Cargobull se ocitla v krizi.  Reformní politika východní Evropy a znovusjednocení Německa zajistily podniku nový vzestup až do poloviny devadesátých let, kdy došlo k opětovnému výpadku zakázek. Následovala důsledná reorganizace výroby: Sortiment produktů byl omezen na čtyři základní typy, počet nutných dílů výrazně snížen, výrobní a dodací lhůty zkráceny a podíl mzdových nákladů snížen.  V březnu 1999 byla stažena první veřejná nabídka akcií společnosti z důvodu slabé poptávky. Od té doby se plány na opětovnou veřejnou nabídku akcií neuskutečnily.  V účetním roce 2004/2005 (1. 4. až 31. 3.) ohlásila společnost Schmitz Cargobull poprvé obrat ve výši přes 1 mld. eur (1,21 mld. eur, 36 000 vyrobených vozů). V průběhu pěti let se obrat zdvojnásobil a bylo přijato 1 500 nových pracovních sil.

Aktuální vývoj obchodu.

V účetním roce 2007/2008 bylo dosaženo poprvé obratu ve výši přes 2 mld. eur (2,14 mld. eur, 66 500 vyrobených vozů). V důsledku světové hospodářské krize drasticky klesl příjem objednávek. Obrat 2009/2010 klesl o 70 procent na 660 mil. eur (12 800 vyrobených vozů). Již 2010/2011 překročil obrat opět miliardovou hranici a dnes činí 1,5 mld. €.  V listopadu 2012 došlo k podepsání smlouvy o společném podniku (smlouva Joint Venture) s čínskou společností Dongfeng Motor Company, Ltd. . Spolupráce se zaměřuje na výrobu návěsů na čínském trhu.  V dubnu 2013 oznámila společnost Schmitz Cargobull plány na otevření nového výrobního závodu v Rusku, na jihu Petrohradu.

Produkty a služby.

Sortiment produktů od společnosti Schmitz Cargobull zahrnuje: Společnost Schmitz Cargobull nabízí prostřednictvím dceřiných společností následující služby:

Pobočky.

Většina výroby se realizuje v Německu a je distribuována do zahraničí. Hlavními odbytišti jsou západní, severní, střední a východní Evropa, stejně jako Blízký a Střední východ.  Výrobní závody se nacházejí v Německu ve městech Altenberge, Vreden, Gotha, Berlín a Toddin, v dalších evropských zemích v Zaragoze (Španělsko), Panevėžysu (Litva) a v Petrohradu (Rusko). V roce 2014 byla zahájena další výroba v Číně.  Společnost Schmitz Cargobull je zastoupena vlastním prodejem, popř. distribučními partnery ve všech evropských zemích a provozuje síť přibližně 1 200 autorizovaných servisů po celé Evropě.

Schmitz Cargobull v Česku.

V Česku distribuuje produkty společnosti Schmitz Cargobull firma EWT s.r.o. Česká republika, založená v roce 1995, dceřiná společnost skupiny EWT se sídlem v rakouském Kitzbühelu. Podnik je zastoupen distribučním centrem v Brandýse nad Labem.

Značka.

Název obchodní značky Schmitz Cargobull s modrým slonem jako obchodní značkou byla zavedena koncem osmdesátých let. Do té doby působila společnost pod názvem Schmitz-Anhänger Fahrzeugbau GmbH und Co. KG.

Společnost Schmitz Cargobull AG je německý výrobce návěsů, nástaveb a přívěsů. Centrála podniku se nachází v Horstmaru, sídlo společnosti v sousedním Altenberge ve spolkové zemi Severní Porýní-Vestfálsko. Tento rodinný podnik v účetním roce 2014/2015 zaměstnával 4 920 spolupracovníků, měl obrat ve výši 1,589 mld. EUR a stal se tímto lídrem trhu v Evropě. Akcionáři jsou se stejnými podíly rodiny Dr. Heinze Schmitze, Petera Schmitze a Bernda Hoffmanna.

Schmitz Cargobull AG is a German manufacturer of semi-trailers, trailers and truck bodies. The company's head office is located in Horstmar, Germany, and its registered office is in the neighbouring city of Altenberge in the state of North Rhine-Westphalia. The family-owned company had 6,500 employees in the 2018/2019 business year and generated a turnover of 2.290 billion euros. It is thus the market leader in Europe. The families of Dr. Heinz Schmitz, Peter Schmitz and Bernd Hoffmann hold equal shares in the company.


Výskyt.

Bělásek ovocný je rozšířený prakticky v celé palearktické oblasti. Najdeme jej v Evropě s výjimkou severní Skandinávie, v severní Africe, v celé Asii i v Japonsku. Naopak po roce 1920 náhle vymizel v celé Anglii. Dodnes se nepodařilo objasnit příčinu jeho vyhynutí, teorií bylo několik, od klimatických změn přes vyhubení ptačími predátory až po nevhodné používání herbicidů v ovocných sadech, dodnes se však ani přes opakované pokusy nepodařilo znovu jej na Britských ostrovech rozšířit.

Vývoj.

Živnou rostlinou housenky běláska ovocného jsou různé druhy hlohu, trnky, ale také jeřáb, slivoň a další ovocné dřeviny. Samice klade shluky vajíček, čítající 50 až 200 kusů, na spodní stranu listů a konce větviček živné rostliny. Vajíčka jsou vřetenovitého tvaru a jasně žluté barvy. Po vylíhnutí se housenky krmí listy živné rostliny, zůstávají ale pohromadě a přezimují ve společném zámotku, tzv. hibernákulu. Kuklí se na jaře po přezimování, a to jednotlivě na různých místech živné rostliny.

Chování.

Dospělí jedinci jsou heliofilní a schopni migrovat na velké vzdálenosti. Žijí pospolitě a společně i nocují. Kopulace probíhá zpravidla na květech rostlin. Dospělci jsou poměrně plaší, proto při sebemenším vyrušení během páření odlétají spojeni, přičemž samec odnáší samici, a usedají opodál na jiném květu.

Ochrana a ohrožení.

Na západní polovině území České republiky v současné době expanduje a není ohrožen, na Moravě je naopak momentálně nezvěstný. Pro jeho ochranu je mimo jiné důležité omezení snahy sadařů likvidovat hnízda jeho housenek v domnění, že se jedná o škůdce.

Bělásek ovocný ("Aporia crataegi", Linnaeus, 1758) je motýl čeledi běláskovitých. Vyniká výrazným černým žilkováním bílých křídel, přední křídlo dorůstá délky 28 - 35 mm. Jeho biotopem jsou křoviny a lesostepi s výskytem živných rostlin. Dříve byl rozšířený i v ovocných sadech, kde byl ale považován za škůdce.

Aporia crataegi, the black-veined white, is a large butterfly of the family Pieridae. A. crataegi is widespread and common. Its range extends from northwest Africa in the west to Transcaucasia and across the Palearctic to Siberia and Japan in the east. In the south, it is found in Turkey, Cyprus, Israel, Lebanon and Syria. It is not present in the British Isles and northern Scandinavia.


Tenisová kariéra.

Letní olympijské hry.

Švédsko reprezentoval na Letních olympijských hrách 1988 v Soulu, kde se tenis vrátil po několika desetiletích do rodiny olympijských sportů. V mužské dvouhře startoval na divokou kartu jako sedmý nasazený. Vypadl ve třetím kole, když nestačil na Němce Carla-Uwe Steeba poměrem 6–2, 5–7, 3–6 a 5–7. Do mužské čtyřhry nastoupil se Stefanem Edbergem. Po semifinálové prohře se španělským párem Sergio Casal a Emilio Sánchez obdrželi bronzové medaile.  Zúčastnil se také barcelonských Her XXV. olympiády, kde v úvodním kole deblové soutěže po boku Edberga podlehli americké dvojici Jim Courier a Pete Sampras po pěti setech.

Profesionální kariéra.

1980–1986.

Do profesionálního tenisu vstoupil roku 1980. První deblový titul vybojoval na lineckém turnaji ATP Linz v páru s krajanem Hansem Simonssonem. Následující sezónu 1981, na posledním ročníku linecké události, obhájil titul ve čtyřhře a přidal premiérovou trofej z dvouhry. Ve finále přehrál Španěla Josého Higuerase ve třech setech. V roce 1983 dosáhl na první grandslamové vítězství v mužské čtyřhře, když opět se Simonssonem v rozhodujícím duelu French Open 1983 zdolali pár Mark Edmondson a Sherwood Stewart.  V sezóně 1984 následovaly dva singlové a pět deblových titulů. Po boku krajana Stefana Edberga odešli jako poražení finalisté ze čtyřhry US Open 1984.  Nejlepšího výsledku ve dvouhře Grand Slamu dosáhl ve wimbledonské dvouhře 1985, kde prošel přes Švýcara Heinze Günthardta do semifinále. V něm však po čtyřsetovém průběhu nestačil na 17letého juniora Borise Beckera, který se ziskem titulu stal nejmladším grandslamovým šampionem dvouhry v historii. Body z Wimbledonu znamenaly, že v červenci Järryd vystoupal na své kariérní maximum, když mu patřila 5.  příčka. Dobrou formu zužitkoval svými nejlepšími výkony na French Open 1985, kde dosáhl do osmifinále i čtvrtfinálovou účastí na US Open 1985. V srpnu téže sezóny se stal světovou jedničkou ve čtyřhře. Na Turnaji mistrů 1985 si zahrál semifinále singla, v němž opět podlehl Beckerovi. Následující rok zvítězil na finálové akci konkurenční série WCT Finals, když v boji o titul na World Championship Tennis Finals 1986 vrátil předešlé porážky Beckerovi.

1987–1996.

V sezóně 1987 mu chyběly dva vítězné zápasy k zisku čistého Grand Slamu z mužské čtyřhry. Na Australian Open 1987 triumfoval s Edbergem, na French Open 1987 s Američanem Robertem Segusem a ze závěrečného US Open 1987 si odvezl trofej opět po boku Edberga. Jediné zaváhání přišlo ve Wimbledonu 1987, když s Edbergem v semifinále nestačili na šestou nasazenou španělskou dvojici Sergio Casal a Emilio Sánchez.  V sezóně 1988 nastoupil do čtyřher s Johnem Fitzgeraldem, s nímž končil jako poražený finalista na French Open 1988 i ve Wimbledonu 1988. Za Švédsko, vyjma olympijských her, startoval také na Světovém poháru družstev 1988, který Seveřané vyhráli. V roce 1989 se dočkal po boku Fitzgeralda deblové trofeje z Wimbledonu 1989, čímž zkompletoval kariérní grandslam.  V sezóně 1991 vyhrál podruhé tři ze čtyř deblových majorů, všechny se stabilním spoluhráčem Fitzgeraldem. Jednalo se o French Open 1994, Wimbledon 1991 a US Open 1991, na němž dobyl svou poslední grandslamovou trofej. Poslední finále na turnaji velké čtyřky si zahrál s Fitzgeraldem na Australian Open 1993, kde skončili na raketách jihoafricko-australské dvojice Danie Visser a Laurie Warder.  Závěrečný titul ve dvouhře zaznamenal na Rotterdam Open 1993 po finálové výhře nad Karlem Nováčkem 6–3 a 7–5. Poslední deblový titul vybojoval na úvodním ročníku petrohradského St. Petersburg Open 1995 s Martinem Dammem, když v rozhodujícím duelu zdolali Jakoba Hlaska s Jevgenijem Kafelnikovem.  Profesionální kariéru završil po šestnácti letech v sezóně 1996 s více než 5 miliony dolary získaných na odměnách.

Anders Järryd (* 13. července 1961 Lidköping) je bývalý švédský profesionální tenista a světová jednička ve čtyřhře, když na čele žebříčku strávil 107 týdnů. Sezóny 1988 a 1989 zakončil jako nejlepší deblový hráč světa. V kariéře, trvající mezi lety 1980–1996, vyhrál osm Grand Slamů v mužské čtyřhře, a to všechny čtyři majory. Na profesionálních okruzích vybojoval osm singlových a padesát devět deblových titulů.  Na žebříčku ATP byl ve dvouhře nejvýše klasifikován v červenci 1985 na 5. místě a ve čtyřhře pak v srpnu téhož roku na 1. místě.  Ve švédském daviscupovém týmu debutoval v roce 1981 prvním kolem Světové skupiny proti Japonsku, v němž vyhrál se Simonssonem čtyřhru. Švédi postoupili po vítězství 5:0 na zápasy. Součástí švédského družstva byl ve „zlaté éře“ reprezentace, během níž se Seveřané v období 1983–1989 probojovali sedmkrát v řadě do finále. Z pozice nejlepšího deblisty týmu, hrál pravidelně čtyřhry.  Součástí vítězného celku, který zvedl nad hlavu salátovou mísu, se stal v Davis Cupu 1984, 1985 a 1987. V letech 1983, 1986, 1988 a 1989 odešel jako poražený finalista. Poslední zápas odehrál v semifinále ročníku 1993 proti Německu, když s Holmem prohráli čtyřhru. Němečtí hráči postoupili po výhře 5:0 na zápasy. V soutěži nastoupil celkem k třiceti jedna mezistátním utkáním s bilancí 16–3 ve dvouhře a 20–14 ve čtyřhře.  Roku 1961 se narodil v Lidköpingu, ležícím ve švédské jihozápadní provincii Västra Götaland. Za klub Lidköpings AIK hrál také bandy.  Představuje nejstaršího člena úspěšné generace švédských tenistů, kteří se ve světovém tenise začali prosazovat v první polovině 80. let 20. století (vedle Edberga, Wilandera, Pernforse, Nyströma, Lundgrena a Sundströma).

Anders Per Järryd (; born 13 July 1961) is a former professional tennis player from Sweden. During his career he won eight Grand Slam doubles titles (three French Open, two Wimbledon, two US Open, one Australian Open), reached the world No. 1 doubles ranking, and achieved a career-high singles ranking of world No. 5.  Järryd was born in Lidköping, Västra Götaland. While growing up he also played bandy in Lidköpings AIK.


Život a názory.

Kratés pocházel z Théb a byl původně bohatým člověkem. Když se stal stoupencem kynické filozofie, vzdal se svého majetku a vedl prostý život podle zásad kynismu. Stejně jako Diogenés se cítil být světoobčanem a někdy bývá pokládán i za tvůrce slova kosmopolita. Tvrdil, že ačkoli on sám pochází z Théb a Diogenés ze Sinópé, sdílí s Diogenem společné občanství na základě toho, že oba patří ke království moudrých. Byl též nazýván „Otvírač dveří", protože vcházel bez vyzvání do cizích domů a napomínal tam lidi v duchu kynických názorů. Ottův slovník naučný o něm uvádí: „Proniknut přesvědčením, že rozkoš jest zlem a že pro člověka jedině má význam rozluka mezi dobrem a mravním zlem, odmítal filosofii spekulativní jako zaměstnání pro člověka zbytečné. Snaha býti co možno nejvíce živu podle přírody a s ní se sblížiti vedla jej k podivínstvím a výstřednostem, jež na mnoze až zarážejí. Pozoruhodno jest, že ze vlivu Kratétova vyšel stoicismus.“  Kratétovými žáky byli Métroklés z Maróneie a Hipparchia z Maróneie, Métrokleova sestra. Hipparchii se líbily Kratétovy řeči i jeho způsob života, který byl oproštěn téměř ode všech potřeb, a nakonec se do něho zamilovala. Hrozila dokonce svým rodičům, že si vezme život, nedají-li mu ji. Rodiče prosili Kratéta, aby jejich dceru od tohoto úmyslu odradil. Kratés řekl Hipparchii, že nemůže být jeho družkou, nebude-li s ním sdílet i jeho asketický životní styl. Ona však souhlasila a v prostém oděvu provázela Kratéta na cestách po Řecku.  Kynikové zavrhovali společenské konvence, které jsou dle jejich názoru v rozporu s přírodou. Tento postoj demonstrovali Kratés a Hipparchia také tím, že spolu veřejně obcovali. Dle některých zpráv hned poté, co Hipparchia přijala kynický způsob života, zavedl ji Kratés do sloupořadí, kde s ní chtěl obcovat, a byli by tam uskutečnili své spojení všem na očích, kdyby přes ně Zénón nepřehodil plášť.  Nejvýznamnějším žákem Kratétovým byl nepochybně Zénón z Kitia, zakladatel stoické školy. I když nepřijal některé krajní formy kynického způsobu chování, byl Kratétem přesto silně ovlivněn. Dochovaly se zlomky Zénónova raného spisu "Ústava" (Politeia) a v nich jsou obsaženy zřetelné kynické prvky, jako je zrušení peněžního oběživa, chrámů, manželství a názor, že pravé společenství tvoří jen dobří a ctnostní lidé. Tento spis prý Zénón napsal ještě v době, kdy byl mladým stoupencem Kratéta.  Kratés zemřel ve stařeckém věku a byl pochován v Boiótii.

Dílo.

Těžiště Kratétovy činnosti spočívalo v ústním kázání a napomínání, ale psal též tragédie, hymny, elegie a zvláště parodické básně. Z Kratétova díla známe jen několik zlomků, z jeho různých básní se zachovalo asi 60 veršů. V původním znění jsou fragmenty vydány v publikaci: Některé výroky a verše v českém překladu jsou v publikacích:  Zachovala se též sbírka 35 dopisů, které jsou přičítány Kratétovi; jde však o falzifikát z doby římského císařství. Tyto dopisy jsou v původním jazyce vydány v publikaci:  Čtyři z těchto podvržených dopisů jsou v českém překladu publikovány v knize:

Kratés z Théb, řecky Κράτης (asi 365 př. n. l. – asi 285 př. n. l.) byl starořecký filozof a potulný kazatel z kynické školy. Byl žákem Diogénovým. Jeho žákem byl Zénón z Kitia, zakladatel stoické školy.

Crates (; c. 365 – c. 285 BC) of Thebes was a Cynic philosopher. Crates gave away his money to live a life of poverty on the streets of Athens. He married Hipparchia of Maroneia who lived in the same manner that he did. Respected by the people of Athens, he is remembered for being the teacher of Zeno of Citium, the founder of Stoicism. Various fragments of Crates' teachings survive, including his description of the ideal Cynic state.


Algoritmus.

Blowfish používá bloky dlouhé 64 bitů a proměnlivou délku klíče od 32 až po 448 bitů. Je 16kolová feistelova šifra užívající velké na klíči závislé S-boxy. Strukturou podobné CAST-128, která používá fixní S-boxy.  Schéma vlevo ukazuje fungování Blowfish. Každá řádka představuje 32 bitů. Algoritmus uchovává dvě pole podklíčů: 18hodnotové P-pole a čtyři 256hodnotové S-boxy. S-boxy přijímají 8bitový vstup a poskytují 32bitový výstup. Každé kolo je použita jedna hodnota P-pole, po posledním kole, každá polovina data bloku je sloučena funkcí XOR s jednou ze dvou zbývajících nepoužitých P-hodnot.  Diagram napravo zobrazuje Blowfish F-funkci. Funkce rozděluje 32bitový vstup na čtyři osmibitové části, tyto části poté používá jako vstup pro S-boxy. Výstup je upraven modulem 2 a použita funkce XOR k vytvoření konečného 32bitového výstupu.  Dešifrování je přesně stejné jako šifrování, kromě toho že P1, P2,…, P18 jsou použity v opačném pořadí. To není tak zřejmé protože xor je komutativní a asociativní funkcí. Běžným omylem je použití opačného pořadí šifrování jako dešifrovací algoritmus (tedy prvně užít xor k P17 a P18 na blok šifrovaného textu, poté užít P-vstupy v opačném pořadí).  Rozvrh užití klíčů začíná inicializací P-pole a S-boxů hodnotami odvozenými z šestnáctkového zápisu čísla pí, které neobsahuje žádný zřejmý vzor. Tajný klíč je poté, bajt po bajtu, v případě potřeby opakován, použit ve funkci XOR se všemi P-hodnotami v daném pořadí. 64bitový blok nul je poté zašifrován algoritmem. Nový výsledný šifrovaný text nahradí P a P. Stejný šifrovaný text je poté znovu šifrován s novými podklíči, nový výsledný šifrovaný text nahradí P a P. Toto pokračuje, nahrazením všech hodnot P-pole a všech hodnot S-boxů. Celkem Blowfish šifrovací algoritmus proběhne 521krát k vygenerování všech podklíčů, je zpracováno zhruba 4KB dat.  Protože je P-pole 576 bitů dlouhé a bajty klíče jsou použity funkcí XOR na celých těchto 576 bitech během inicializace, mnoho implementací umožňuje použití klíče do délky 576 bitů. I když je toto technicky možné, 448bitový limit je nastaven aby se zaručilo, že každý bit všech podklíčů bude záviset na každém bitu klíče, jelikož poslední čtyři hodnoty P-pole neovlivňují všechny bity šifrovaného textu. Toto by se mělo brát v úvahu pro implementace s rozdílným počtem kol, ačkoli to zvyšuje odolnost proti vyčerpávajícímu útoku, oslabuje bezpečnost zaručenou přímo algoritmem. A dáno pomalou inicializací šifry s každou změnou klíče, zaručuje přirozenou ochranu proti útokům hrubou silou, což tedy neospravedlňuje použití klíčů delších než 448 bitů.

Blowfish v praxi.

Blowfish je rychlou blokovou šifrou, s výjimkou výměny klíčů. Každý nový klíč vyžaduje preprocessing ekvivalentní zašifrování zhruba 4 kilobajtů textu, což je ve srovnání s jinými blokovými šiframi velmi pomalé. Toto brání použití v některých aplikacích, zatímco u jiných to není problém.  V jedné z aplikací je pomalá výměna klíčů fakticky výhodou, metoda hašování hesla v OpenBSD používá algoritmus odvozený od Blowfish, který využívá pomalý rozvrh klíčů. Představa je taková, že nutný dodatečný výpočetní výkon poskytuje ochranu proti slovníkovému útoku.  Blowfish užívá něco málo přes 4 kilobajty paměti. Takové omezení není problémem ani pro starší počítače, avšak brání použití v nejmenších vestavěných systémech jako rané smartcard.  Blowfish byla jednou z prvních bezpečných blokových šifer, které nebyly zatíženy patenty, a tedy byly pro kohokoli volně k užití. Toto přispělo k její popularitě při užití v kryptografickém softwaru.

Slabiny a nástupci.

Blowfish je znám náchylností k útokům na jistou skupinu slabých klíčů.

Blowfish je symetrická bloková šifra, navržena roku 1993 Brucem Schneierem a používána ve značném množství šifrovacích balíků a systémů. Blowfish poskytuje dobrou rychlost šifrování a dodnes není známa efektivní metoda jejího prolomení. Dnes se ale pozornost přesunuje spíše k Advanced Encryption Standard (AES).  Schneier navrhl Blowfish jako obecný algoritmus, zamýšlený jako alternativa k zastarávajícímu DES, bez problémů a omezení vyskytujících se u jiných algoritmů. V době vydání Blowfish, mnoho dalších návrhů bylo uzavřeným softwarem, zatíženým patenty nebo obchodním či vládním tajemstvím. Schneier prohlásil: „Blowfish je nepatentovaný a také tak ve všech zemích zůstane. Algoritmus je tedy volným dílem a může být volně kýmkoli použit.“  Zvláštním rysem návrhu jsou S-boxy závislé na klíči a vysoce komplexní rozvrh užití klíčů.

Blowfish is a symmetric-key block cipher, designed in 1993 by Bruce Schneier and included in many cipher suites and encryption products. Blowfish provides a good encryption rate in software and no effective cryptanalysis of it has been found to date. However, the Advanced Encryption Standard (AES) now receives more attention, and Schneier recommends Twofish for modern applications.  Schneier designed Blowfish as a general-purpose algorithm, intended as an alternative to the aging DES and free of the problems and constraints associated with other algorithms. At the time Blowfish was released, many other designs were proprietary, encumbered by patents or were commercial or government secrets. Schneier has stated that, "Blowfish is unpatented, and will remain so in all countries. The algorithm is hereby placed in the public domain, and can be freely used by anyone."  Notable features of the design include key-dependent S-boxes and a highly complex key schedule.


Historie.

Společnost, dříve známá jako Kraft Foods, po rozdělení své potravinářské části v Severní Americe v roce 2012 změnila jméno na Mondelēz International. Toto jméno je nově vytvořeným výrazem, který má vyvolávat představu lahodného světa plného radostných okamžiků („Monde“ pochází z francouzského slova pro „svět“ a „delēz“ je slovní hříčkou pro slovo „lahodný“).  V České republice začala společnost Mondelēz International pod novým názvem fungovat 29. dubna 2013.

Historie českých továren.

Továrna v Opavě  Historie továrny v Opavě se datuje od roku 1840, kdy opavský soukeník Kašpar Melhior Baltasar Fiedor a jeho žena Amálie, rozená Salingerová, založili firmu Fiedor vyrábějící cukrové oplatky. Od roku 1901 se původní malovýroba přesunula do průmyslového objektu na opavské Olomoucké ulici.  Po vypuknutí první světové války měla továrna šedesát zaměstnanců, kteří vyráběli dortové oplatky, sušenky, suchary, perníčky a čajové pečivo pro celé Rakousko-Uhersko, Slezsko a Halič. V roce 1945 byl podnik na základě Benešových dekretů znárodněn a potomci původních zakladatelů pekařské tradice z rodiny Fiedorů vysídleni do Německa.  Od roku 1947 vznikal postupným spojováním znárodněných českých a moravských továren na trvanlivé pečivo, cukrovinky a čokoládu státní podnik Čokoládovny Praha, jehož součástí se stala i opavská továrna.  V roce 1991 byl státní podnik Čokoládovny přeměněn na akciovou společnost, o rok později byl privatizován. Novým majitelem se stalo společné konsorcium francouzské společnosti Danone a švýcarské firmy Nestlé. V roce 1997 se továrna přestěhovala do zcela nového výrobního areálu v Opavě – Vávrovicích.  V roce 1999 došlo k rozdělení Čokoládoven na dvě části. Nestlé Čokoládovny se specializovaly na výrobu čokoládových cukrovinek, zatímco Danone Čokoládovny si ponechaly výrobu trvanlivého pečiva. V roce 2001 se změnil název společnosti Danone Čokoládovny na Opavia – LU, která spadala do celosvětové sítě LU a stala se největším výrobcem trvanlivého pečiva ve střední a východní Evropě.  V roce 2007 se Opavia – LU stala součástí Kraft Foods. Od rozdělení Kraft Foods na dvě samostatné společnosti, ke kterému došlo v roce 2012, pak továrna v Opavě spadá pod společnost Mondelēz International.  V letech 2014 a 2018 společnost investovala do továrny v Opavě více než 4 miliardy korun. V areálu stávající továrny vznikla zcela nová výrobní hala a investice putovaly i do jejího původního provozu. Továrna se tak stala největším a zároveň nejmodernějším místem výroby sušenek společnosti Mondelēz International v Evropě. Závod exportuje do více než 20 evropských zemí i za hranice Evropské unie.  Tradiční a dříve používaný název továrny „Opavia“ se dnes již řadu let používá výhradně jako takzvaná zastřešující značka, pod kterou spadá řada dalších značek z portfolia plněných a suchých sušenek, formovaných oplatek a plněných oplatek, známých na českém a slovenském trhu. Například jde o Zlaté, Kolonáda, Fidorka, BeBe Dobré ráno a další. Produkty s logem Opavia se vyrábějí ve všech třech českých továrnách společnosti Mondelēz International: na nejmodernějších linkách ve výrobních závodech v Opavě a v Lovosicích, a tradiční výrobou s velkým podílem ruční práce v Mariánských Lázních. Většina produkce oplatek a sušenek s logem Opavia pochází z České republiky, část je vyráběna také v zahraničních továrnách.  Továrna v Lovosicích  Továrna v Lovosicích je druhým největším výrobním závodem společnosti Mondelēz International v České republice.  Potravinářskou výrobu zde založil August Tschinkel v roce 1806. Zaměřil se přitom na výrobu cikorky. Na Lovosicku byla totiž úrodná pole pro cukrovou řepu, čekanku a mrkev, ze kterých se cikorka vyráběla. Samotnou továrnu v Lovosicích ale postavili až Tschinkelovi synové v roce 1854. Zajímavostí je, že původně byla poháněna parou, i to, že už roce 1925 měl podnik celkem 600 zaměstnanců a výrobky byly exportovány do Francie, Anglie, Holandska, Belgie, Itálie, na Balkán, do Egypta a Palestiny, Severní i Jižní Ameriky, a dokonce i do Austrálie. Později továrna vyráběla kandované produkty. Od padesátých let dvacátého století se soustředila na trvanlivé pečivo.  Původní název továrny „Deli“ je odvozen ze slova „Delikatesse“´, tedy „jemná chuť“ a pochází z 30. let minulého století.  Společnosti Mondelēz International patří závod v Lovosicích od roku 2007.  Továrna v Mariánských Lázních  Továrna v Mariánských Lázních patří mezi nejmenší továrny společnosti Mondelēz International v Evropě. Vyrábí se zde mariánskolázeňské oplatky, tradiční produkt spjatý s městem Mariánské Lázně.  Předchůdcem lázeňských oplatek byly hostie, malé oplatky používané v křesťanské tradici. Hostie se vyráběly na otevřeném ohni v kovových kleštích zvaných oplatečnice. Obdobné oplatečnice se později začaly používat i pro pečení kulatých oplatek. Byly zdobeny reliéfy, letopočty nebo jménem výrobce oplatek. Embosovaný povrch se pro mariánskolázeňské oplatky používá dodnes.  Ve velkém začal kulaté oplatky v Mariánských Lázních péct v roce 1856 Karel Reitenberger, synovec zakladatele Mariánských Lázní. Podle legendy byly přitom poprvé upečeny v premonstrátském klášteře v Teplé.  Od roku 1949 je továrna umístěna nedaleko historického centra Mariánských Lázní v prostorách bývalé výletní kavárny Viktoria. Výroba se sice v průběhu let částečně automatizovala, stále však přetrvává tradiční manuální způsob.  Mariánskolázeňské oplatky na sobě nesou značku Kolonáda. Ta vznikla v roce 1974 a nyní spadá do širokého portfolia značek společnosti Mondelēz International, a také pod zastřešující značku Opavia. U kulatých lázeňských oplatek je jedničkou na trhu.

Historie továrny na Slovensku.

Továrna v Bratislavě  Čokoládová továrna v Bratislavě byla založena v roce 1896 jako pobočka německé firmy Stollwerck. V podniku „Cisárskokráľovskej rakúsko-uhorskej dvornej továrne na čokoládu bratov Stollwerckových“ se původně vyráběly především laciné cukrovinky určené pro nejširší vrstvy obyvatel. Po roce 1948 se továrna stala součástí celoslovenského podniku „Slovenské závody na čokoládu, cukrovinky a ovocné výrobky“. Od roku 1958 byl bratislavský závod sloučený se závody Figaro v Trnavě a Piešťanech a přejmenovaný na Figaro. V roce 1963 se továrna stala součástí kolosu Československé čokoládovny, který sdružoval všechny československé cukrovinkářské továrny. Po sametové revoluci vznikla v roce 1992 v rámci privatizace akciová společnost Figaro, ve které 67 % akcií získal Jacobs Suchard, který se v roku 1993 spojil s Kraft General Foods Europe. Z něj pak v roce 2012 vznikla společnost Mondelēz International.  Továrna se orientuje na výrobu čokoládové hmoty a čokoládového likéru, a zároveň i na produkci čokoládových specialit, především pralinek, tyčinek a tabulkových čokolád. Je také přímým zpracovatelem kakaových bobů.

Značky a výrobky.

Příklady výrobků:

Společnost Mondelēz International je předním světovým výrobcem cukrovinek a pečených produktů. V současné době prodává své produkty ve 160 zemích světa. Na českém a slovenském trhu patří mezi její klíčové značky čokolády Milka a Figaro, sušenky Opavia, Milka, BeBe Dobré ráno, Kolonáda a bonbony Halls. V České republice společnost provozuje továrny v Opavě, Lovosicích a Mariánských Lázních. Na Slovensku má továrnu v Bratislavě. Ve dvou obchodních jednotkách, čtyřech továrnách a bratislavském centru sdílených služeb zaměstnává téměř 2,5 tisíce lidí.

Mondelez International, Inc. (), often stylized as Mondelēz, is an American multinational confectionery, food, holding and beverage company based in Chicago, Illinois, which employs approximately 80,000 individuals around the world. It consists of the global snack and food brands of Kraft Foods Inc. after the October 2012 spin-off of its North American grocery-foods products. The Mondelez name is a coined word adopted in 2012 that was suggested by Kraft Foods employees, and is derived from the Latin word "mundus" ("world") and "delez", a fanciful modification of the word "delicious."  The company manufactures chocolate, cookies, biscuits, gum, confectionery, and powdered beverages. Mondelez International's portfolio includes several billion-dollar components and includes cookie and cracker brands Belvita, Chips Ahoy!, Nabisco, Oreo, Ritz, TUC, Triscuit, LU, Club Social, Barny, and Peek Freans; chocolate brands Milka, Côte d'Or, Toblerone, Cadbury, Green & Black's, Freia, Marabou, Fry's, and Lacta; gum and cough drop brands Trident, Dentyne, Chiclets, Halls, and Stride; as well as Tate's Bake Shop and powdered beverage brand Tang.  The company has an annual revenue of about $26 billion and operates in approximately 160 countries. The company ranked No. 117 in the 2018 Fortune 500 list of the largest United States corporations by total revenue.  Mondelez Canada holds the rights to Christie Brown and Company, which consists of brands such as Mr. Christie and Dad's Cookies. Its head office is in Mississauga, Ontario, with operations in Toronto, Hamilton, Ontario and Montreal, Quebec.


Úvod.

Tento článek uvádí jednoduchý příklad šifrování textu vycházející z tzv. Hillovy šifry. Jeho hlavním cílem je poskytnout a demonstrovat praktickou aplikaci maticového počtu na úrovni vyšších ročníků středních škol a víceletých gymnázií. Text předpokládá základní orientaci v problematice maticového počtu (matice, inverzní matice, determinant matice, maticové násobení) a znalost modulární aritmetiky.

Abeceda.

Abecedou budeme rozumět písmena anglické abecedy od A do Z, přičemž každé z nich bude jednoznačně reprezentováno libovolným celým číslem od 0 do 25. Zvolme tedy např. takovéto přiřazení:

Zpráva.

Zprávou bude jakýkoliv text, který chceme šifrovat a poté dešifrovat. Zpráva smí být složena pouze ze znaků definované abecedy. Nechť námi zvolenou zprávou je slovo MATEMATIKA, čísly je (podle výše uvedené tabulky) tato zpráva reprezentována jako 12 0 19 4 12 0 19 8 10 0.

Šifrovací a dešifrovací klíč.

Šifrovacím klíčem nazveme matici, kterou použijeme k zakódování zprávy. Je třeba, aby byly splněny následující podmínky: Dešifrovacím klíčem je potom matice inverzní k šifrovacímu klíči (proto je třeba splnit podmínku 3).  Zvolme tedy jako klíč např. matici . Lze snadno ověřit, že matice "K" splňuje podmínky a lze také snadno spočítat matici .

Šifrování.

Šifrování pomocí Hillovy šifry je reprezentováno maticovým násobením, a to tak, že zprávu rozdělíme na úseky délky "m" (proto musí platit výše uvedená podmínka 1), které vepíšeme do matice "Z" jako sloupce. Poté provedeme součin "K . Z ≡ S" mod "l" (kde "l" je počet znaků v abecedě). Sloupce matice "S" (tj. zašifrované matice) již jen přepíšeme do jednoho řádku a čísla nahradíme znaky podle naší abecedy. Získáme tak zašifrovanou zprávu.  V našem příkladu tedy máme zprávu zapsanou maticově jako ,  potom ,  Šifrovaná zpráva má tedy číselnou podobu 12 24 23 0 12 24 1 14 10 20 a písmennou podobu MYXAMYBOKU.  Stojí za povšimnutí, že zatímco slabika MA byla v obou svých výskytech kódována jako MY, neznamená to, že např. A je v tomto algoritmu vždy nahrazeno hláskou Y (na konci slova místo A máme nikoliv Y ale U). Je to proto, že Hillova šifra převádí celé "m"-tice znaků a ne jen jednotlivé znaky. Díky tomu je velmi nesnadné prolomit tuto šifru použitím frekvenční analýzy.

Dešifrování.

Dešifrování kódovaného textu probíhá obdobně. Šifrovanou zprávu převedeme na čísla a rozdělíme na úseky o "m" znacích, ty vepíšeme do sloupců matice "S", kterou vynásobíme zleva maticí "K" a získáme tak původní zprávu zapsanou číselně ve sloupcích matice "Z ≡ K. S" mod "l". Písmenný tvar zprávy dostaneme opět pomocí tabulky s abecedou.  V našem příkladu tedy máme zprávu MYXAMYBOKU, číselně vyjádřenou jako 12 24 23 0 12 24 1 14 10 20, pak matice .  Dešifrovaná zpráva má tedy číselnou podobu 12 0 19 4 12 0 19 8 10 0 a písmennou podobu MATEMATIKA.

Problém s první podmínkou.

Podle podmínky 1 pro šifrovací matici, kterou jsme uvedli výše, bychom měli vždy tuto matici volit s ohledem na počet znaků zprávy tak, aby počet řádků matice dělil počet znaků zprávy beze zbytku. Co ale dělat v případě, kdy bychom potřebovali šifrovat zprávu délky např. 11 znaků? Číslo 11 je prvočíslo a nejmenší možná matice by tehdy musela být typu 11x11, pročež by ale bylo velmi obtížné byť jen ověřit, zda vyhovuje zbylým dvěma podmínkám.  Jednou z možností, jak tento problém jednoduše eliminovat je kupříkladu rozšíření abecedy o jeden či více speciálních znaků (mezera, interpunkce aj.). Zvolený znak bychom doplnili na konec zprávy a mohli poté šifrovat maticí typu 2x2 či 3x3. Vhodnou abecedou je tedy i jakákoliv znaková soustava se speciálními znaky.

Hillova šifra je polygrafická substituční šifra vycházející z lineární algebry a využívaná v klasické kryptografii. Vynalezena byla americkým matematikem Lesterem S. Hillem v roce 1929. Jedná se o první polygrafickou šifru, která umožňovala pracovat na více než třech symbolech zároveň.

In classical cryptography, the Hill cipher is a polygraphic substitution cipher based on linear algebra. Invented by Lester S. Hill in 1929, it was the first polygraphic cipher in which it was practical (though barely) to operate on more than three symbols at once.  The following discussion assumes an elementary knowledge of matrices.


Život.

Byl bratrem skythského krále, ale jeho matka byla Řekyně, proto mluvil oběma jazyky. Mnoho cestoval, podle Hérodota „zhlédl velký kus země a poznal mnohé moudré věci". Na svých cestách se údajně setkal také s Mysónem. Asi v letech 592–589 př. n. l. přišel do Athén a stal se přítelem Solóna. V Athénách si osvojil řeckou vzdělanost a byl zasvěcen i do eleusinských mystérií, což se cizincům stávalo zřídka a svědčí to o velké vážnosti, kterou u Řeků požíval.  Po čase se navrátil do skythských krajů, kde chtěl propagovat řecký způsob života. V zalesněné krajině Hylaia (při dolním toku Dněpru) uspořádal slavnost na počest bohyně Kybelé. Kdosi ho při tom počínání spatřil a oznámil to skythskému králi Sauliovi. Ten se přišel podívat, a když spatřil, co jeho bratr Anacharsis koná, střelil po něm z luku a zabil ho.

Mudrc.

Zařazení mezi sedm mudrců.

Složil báseň o 800 verších, týkající se zákonných ustanovení Skythů a Helénů, v níž doporučoval prostý život a probíral věci válečné (nedochovala se). Záhy s ním byla spojována i pověst mudrce. Platón ho sice nezařadil do seznamu sedmi mudrců, který je obsažen v dialogu "Prótagoras", ale označil ho za moudrého člověka v dialogu Ústava, kde ho uvedl vedle Thaléta z Milétu. Později ho někteří autoři řadili přímo mezi sedm mudrců.

Výroky.

Již za starověku kolovalo množství Anacharsiových průpovědí a vtipných výroků:

Zajímavosti.

Lúkianos napsal dialog "Anacharsis", v němž Solón poučuje Anacharsia o výchově athénské mládeže, zejména o gymnastice, a o jejím smyslu a účelu: vychovat z mládeže statečné a tělesně zdatné občany, kteří se v míru budou schopni starat o společné dobro obce a ve válce dokáží vlast ubránit.

Anacharsis ze Skythie (řecky ’Aναχαρσις, přelom 7./6. století př. n. l.) byl polomytický skythský filozof královského původu, který konal cesty po řeckých městech, aby nabyl vzdělání, poznal obyčeje jiných národů a těžil z nich pro povznesení své domoviny. Býval někdy přiřazován k sedmi mudrcům archaického Řecka.

Anacharsis (; ) was a Scythian philosopher; he travelled from his homeland on the northern shores of the ancient Iran, to Athens, in the early 6th century BC, and made a great impression as a forthright and outspoken barbarian, that is, a non-Greek speaker. He very well could have been a forerunner of the Cynics, in part because of his strong, but playful, "parrhesia". None of his works have survived.


Geografie.

Rapa Iti leží na souřadnicích 27°35′00″S 144°20′00″W. Má podobu přibližně řeckého písmene sigma (ς), s velmi dobře chráněnou zátokou, obklopenou prstencem relativně vysokých hor. Ostrov je pozůstatkem potopené sopky, zátoka pak její kalderou. Hlavní město Ahuréi (nebo Ha'uréi), se nachází na jižním pobřeží zátoky, která se nazývá Baie d'Ahuréi. Menší osada, jež nese jméno Area, se nachází v severní části zátoky. Obyvatelstvo ostrova jsou Polynésané. Ačkoli se ostrov přiřazuje k Jižnímu souostroví, jeho geologická, lingvistická a kulturní historie je od něj rozdílná.

Historie.

Rapa Iti byl pravděpodobně nejprve osídlen ve 13. století osídlen Polynésany, mluvícími nářečím Rapa. Předpokládá se, že vyčerpání přírodních zdrojů vyústilo v klanovou válku, při níž se jednotlivé skupiny obyvatelstva uchýlily do 14 opevněných osad (nazývaných „pa, případně „pare“), nacházejících se na vrcholcích hor. Za nejstarší z nich je považována Morongo Uta, postavená v období let 1450–1500 n. l.  Prvním Evropanem, jenž spatřil Rapa Iti, byl 22. prosince roku 1791 George Vancouver. Vancouver dal ostrovu jméno Oparo.  Kontakt s Evropany vedl bohužel k rozšíření nemocí a alkoholismu. Další ránu ostrovu přinesli peruánští otrokáři a neštovice, zavlečené navrátilci, kterým se podařilo z otroctví uprchnout. Následky byly katastrofální. V roce 1826 se na ostrově žilo 2000 obyvatel, o čtyřicet let později již jen 120. V roce 1867 se ostrovní království stalo francouzským protektorátem. Následně založili na ostrově Britové uhelnou osadu, což vedlo Francouze 6. března 1881 k anexi ostrova. V roce 1887 byla zrušena původní monarchie.  Osada Morongo Uta byla zkoumána Thorem Heyerdahlem, který hledal společné rysy s Velikonočním ostrovem.

Životní prostředí.

Na ostrově žije endemická holubice (Rapa Fruit Dove, Ptilinopus huttoni), jež je řazena mezi 50 nejvzácnějších ptáků světa. Jiným vzácným druhem je buřňák Murphyův (Pterodroma ultima) a koliha aljašská (Numenius tahitiensis), kteří na ostrov zalétají kvůli rozmnožování. Z tohoto důvodu byl ostrov zařazen organizací BirdLife International do Významných ptačích území (IBA – Important Bird Areas).

Administrativa.

Komuna ostrova se skládá ze správy samotného Rapa Iti a čtyř neosídlených skal Marotiri.

Rapa také Rapa Iti ( Malý Rapa) kvůli odlišení od Rapa Nui (Velký Rapa), což je domorodý název Velikonočního ostrova. Rapa Iti je největší a jediný osídlený ostrov Bassových ostrovů, součásti Jižního souostroví Francouzské Polynésie. Dříve se pro ostrov užíval název Oparo. Rozloha ostrova je 40 km a populace činí téměř 500 obyvatel. Maximální nadmořská výška ostrova, hora Mont Perau, ční do výšky 650 m n. m. Hlavním městem je Ahuréi.

Rapa, sometimes called Rapa Iti (Little Rapa, to distinguish it from "Rapa Nui" (Big Rapa), a name for Easter Island), is the largest and only inhabited island of the Bass Islands in French Polynesia. An older name for the island is Oparo. The total land area including offshore islets is . At the 2017 census it had a population of 507. The island rises to elevation at Mont Perahu. Its main town is Ahuréi.


Životopis.

Narodila se v Los Angeles v Kalifornii. Vystudovala Kalifornskou univerzitu v Santa Barbaře a v roce 2010 promovala na Yaleově univerzitě.

Kariéra.

Na začátku kariéry se objevila v několika krátkých filmech. Televizní debut přišel přišel v roce 2010 s rolí v seriálu stanice CBS "Spravedlnost v krvi "a později v seriálech "Lovci zločinců, Černá listina" a ve filmu "Slečny v nesnázích". Průlom v kariéře nastal v roce 2012 s rolí Cassandry Kopelson v seriálu stanice The CW "Doktorka Emily". Seriál byl zrušený v roce 2013.  V roce 2013 si zahrála ve dvou nezávislých filmech. Roli Abigayle si zahrála v dramatickém filmu "Four", který měl premiéru 13. září 2013. S Laverne Cox, Britne Oldford a Franky G si zahrála ve filmu "36 Saints". Vedlejší roli po boku Hugha Granta si zahrála ve filmu "The Rewrite."  V roce 2014 získala vedlejší roli Ali Hanslee v ABC dramatickém seriálu "Black Box". Seriál byl zrušen po první sérii. V únoru 2014 byla obsazena do hlavní role seriálu Shondy Rhimes "Vražedná práva", který vysílá stanice ABC. Za roli získala nominaci na NAACP Image Award. V roce 2015 získala jednu z hlavních rolí ve sci-fi thrilerovém filmu "Reversion". Ve stejném roce také získala roli ve filmu "Zrození národa" , o otrokovi Natu Turnerovi. Film měl premiéru na Filmovém festivalu Sundance v roce 2016. V roce 2017 si zahrála po boku Kevina Harta, Bryana Cranstona a Nicole Kidman ve filmu "Nedotknutelní." Ten samý rok byla obsazena do role somálské aktivistky Ifrah Ahmed ve filmu "A Girl from Mogadishu."

Aja Naomi King (* 11. ledna 1985, Los Angeles, Kalifornie, Spojené státy americké) je americká herečka. Nejvíce se proslavila rolí Michaely Pratt v seriálu stanice ABC "Vražedná práva," za kterou získala nominace na cenu NAACP Image Award. Dále se objevila v nezávislých filmech "Four" (2012) a "Reversion" (2015). Kladnou kritiku získal film "Zrození národa" (2016).

Aja Naomi King (born January 11, 1985) is an American actress. She began her career in guest-starring roles on television, and starred as Cassandra Kopelson in The CW medical comedy-drama "Emily Owens, M.D.".  In 2014, King began starring as Michaela Pratt in the ABC legal drama series "How to Get Away with Murder", for which she received an NAACP Image Award for Outstanding Supporting Actress in a Drama Series nomination in 2015. She also has starred in the films "Four" (2012) and "Reversion" (2015). In 2016, she portrayed Cherry Turner in the historical film "The Birth of a Nation" and the following year appeared in the comedy-drama "The Upside".


Askánci a zánik Saského vévodství.

Rod Askánců usiloval o saské vévodství už roku 1106, kdy na tento titul vznesl své nároky hrabě Ota Ballenstedtský jakožto zeť posledního saského vévody z rodu Billungů Magnuse. Římský král Jindřich V. však vévodství udělil hraběti Lotharovi Supplinburskému, což vedlo k mnohaletým sporům o tento titul mezi Otou, Lotharem a Jindřichem trvajícím až do zvolení Lothara římským králem roku 1125 (Ota zemřel o dva roky dříve).  O vévodství usiloval i Otův syn Albrecht I. Medvěd, to však bylo uděleno Lotharovu zeti bavorskému vévodovi Jindřichu Pyšnému z rodu Welfů. Albrecht se tedy spojil s rodem Hohenštaufů, a po zvolení Konráda Štaufského římským králem roku 1137 bylo vévodství Jindřichu Pyšnému odebráno a uděleno Albrechtovi. Albrechtova vláda však byla odmítnuta saskou šlechtou a roku 1142 se Albrecht titulu musel vzdát ve prospěch Jindřichova syna Jindřicha Lva.  Roku 1180 byl titul saského vévody Jindřichu Lvovi odebrán císařem Fridrichem I. Barbarossou a staré vévodství bylo rozděleno. Vévodský titul a malá část držav původního vévodství byly poté uděleny Albrechtovu synovi Bernhardovi.

Rozdělení Askánských držav a kurfiřství.

Po Bernhardově smrti roku 1212 byly jeho državy rozděleny mezi dva jeho syny. Starší Jindřich zdědil askánské rodové državy kolem Ballenstedtu a mladší Albrecht převzal vévodský titul a državy kolem Wittenbergu a Lauenburgu. Albrechtovy državy poté společně spravovali jeho synové Jan a Albrecht II. Roku 1273 podpořil Albrecht II. jako volitel kandidaturu Rudolfa I. Habsburského na říšský trůn. Na oplátku dal Rudolf Albrechtovi II. za ženu svou dceru Anežku, a podporoval jej v územních sporech s okolními rody, zejména s Wettiny.  Roku 1296 bylo vévodství definitivně rozděleno. Severní državy, z nichž bylo vytvořeno Sasko-Lauenburské vévodství, připadly synům Jana, oblast kolem Wittenbergu připadla Albertovi a později přešla na jeho syna Rudolfa.  Po rozdělení vznikly mezi oběma rodovými liniemi spory o právo volby římského krále. Kurfiřtský hlas byl nakonec definitivně Zlatou bulou císaře Karla IV. přiřknut Rudolfovi a jeho wittenberské větvi jako odměna za podporu Karlovy kandidatury při volbě proti Ludvíku IV. Bavorovi.

Wettinové.

Po vymření wittenberské větve Askánců v osobě Albrechta III. (pravnuka Albrechta II.) roku 1422 císař Zikmund odmítl nároky lauenburské větvě Askánců a udělil Wittenberské vévodství včetně kurfiřtského titulu markraběti Fridrichovi IV. Míšenskému z rodu Wettinů. Tímto spojením byl dán základ novověkého saského státu. Sasko-Wittenberské vévodství tvořilo od r. 1527 v rámci tohoto státního útvaru tzv. Kurfiřtský kraj.

Územní nárůst vévodství.

Askánským vévodům se postupně podařilo zvětšit původní malé vévodství (s exklávou Baruth) o tři nová území. Již Johannu I. Sasko-Lauenburskému se r. 1269 podařilo dědičně získat úřad a pozemky magdeburského purkrabího. Po Johannově smrti r. 1285 přešlo Magdeburské purkrabství na jeho bratra Albrechta II. Sasko-Wittenberského, který jej držel nejprve v personální unii se svým vévodstvím, ale r. 1296 jej plně přivtělil ke svým doménám a úřad říšského purkrabího s jeho smrtí r. 1298 také formálně zanikl. Od r. 1527 tvořilo bývalé purkrabství v rámci Saského kurfiřtství a tzv. Kurfiřtského kraje okres (německy "Amt") Gommern. Za Albrechtova života se podařilo získat také rozlehlé Hrabství Brehna za jižní hranicí. 31. srpna 1290 toto odumřelé říšské léno udělil římský král Rudolf I. svému vnukovi a Albrechtovu synovi, tehdy ještě nezletilému Rudolfovi. Od r. 1527 tvořilo bývalé hrabství Brehna v rámci Saského kurfiřtství a tzv. Kurfiřtského kraje okresy Bitterfeld, Schweinitz, Schlieben a Liebenwerda.  Třetím získaným územím s poněkud zvláštními státoprávními poměry bylo malé svobodné panství Barby (od roku 1497 Hrabství Barby), které bylo lénem abatyší z Quedlinburgu, ale jinak v něm jako leníci vládla hrabata z Arnsteinu-Barby. Roku 1356 se podařilo askánským kurfiřtům získat nad panstvím Barby lenní svrchovanost, sami se tím ovšem stali leníky quedlinburských kněžen-abatyší, kterým r. 1359 také formálně složili lenní hold. Poslední askánský kurfiřt, Albrecht III. si před smrtí přál, aby ona "lenní práva v mezistupni" přešla po vymření rodu na jeho anhaltské příbuzné. Císař Zikmund ale r. 1423 uzavřené dohody nerespektoval a před anhaltským knížetem upřednostnil Wettiny a ponechal tak vazbu na Sasko-Wittenbersko. V roce 1493 navíc byla Barbyjskému hrabství garantována říšská bezprostřednost, čímž byly všechny dosavadní lenní vazby zrušeny. Zůstávala pouze dědická dohoda, kterou stanovil r. 1435 kurfiřt Fridrich II., a podle které měla anhaltská knížata Barby zdědit v případě vymření hrabat z Arnsteinu-Barby. Pouhých osm let před jejich vymřením (v r. 1659) však kurfiřt Jan Jiří I. r. 1652 tato dědická práva Askánců omezil jen na odštěpený okres Walternienburg, zatímco většina hrabství připadla Saskému kurfiřtství, případně vedlejší wettinsko-albertinské linii vévodů sasko-weißenfelských.  Naopak neúspěšným pokusem o zvětšeni svého vévodství, resp. o získání ztracených saských území, byla tzv. Lüneburská nástupnická válka, kterou v l. 1369-1373 svedli vévodové Albrecht a Vilém, mladší synové kurfiřta Rudolfa I., o uprázdněný stolec knížectví Lünebursko-cellského, největšího z dílčích knížectví Brunšvicko-lüneburského vévodství, patřícího Welfům. Když jeho panovník, vévoda Vilém zemřel, domáhali se brati svého nástupnického nároku na základě příbuzenství v ženské linii a zakládací listiny Brunšvického vévodství z r. 1235, jež umožňovala dcerám dědit. Proti Askáncům stál Magnus Torquatus, syn brunšvicko-wolffenbüttelského vládnoucího knížete, vévody Magnuse I., domáhající se nástupnictví v posloupnosti mužské, i když vzdálenější. Přestože oba Askánce podpořil v jejich nároku i císař Karel IV., museli tito po čtyřech letech neúspěšných bojů podepsat r. 1373 v Hannoveru příměří, aniž něčeho dosáhli. Definitivně se Askánci všech dědických nároků vůči Welfům vzdali v r. 1389.

Sasko-wittenberské vévodství (německy "Herzogtum Sachsen-Wittenberg") bylo vévodství Svaté říše římské, které vzniklo rozpadem kmenového Saského vévodství po porážce Welfů císařem Fridrichem I. Barbarossou roku 1180. Vévodství zabíralo jen malou část původního Saska, rozkládalo se zhruba v oblasti středního Labe v okolí později (roku 1260) založeného vévodského sídelního města Wittenbergu. Jako dědicům saského vévodského titulu se později wittenberským vévodům podařilo prosadit své nároky na volitelský hlas při volbě římského krále, což bylo roku 1356 nakonec stvrzeno i Zlatou bulou císaře Karla IV., a vévodství bylo povýšeno na kurfiřství.

The Duchy of Saxe-Wittenberg () was a medieval duchy of the Holy Roman Empire centered at Wittenberg, which emerged after the dissolution of the stem duchy of Saxony. The Ascanian dukes prevailed in obtaining the Saxon electoral dignity until their duchy was finally elevated to the Electorate of Saxony by the Golden Bull of 1356.


Život a kariéra.

Abubakar Shekau se podle některých zpráv narodil v Nigeru, podle jiných ve vesnici Shekau na severovýchodě Nigérie, ve federálním státě Jobe. Přesné datum jeho narození není známé, ví se jen, že to bylo mezi lety 1965 a 1975. Vyrůstal v chudinské čtvrti v Maiduguri na severovýchodě Nigérie. Pochází ze kmene Kanuri, mluví rodnou hauštinou, arabsky a anglicky. Krátce po útocích na WTC se setkal s kazatelem Mohamedem Yusufem, který roku 2002 založil islámské hnutí Boko Haram. Shekau se k jeho skupině připojil, začal vést ozbrojený boj, organizuje teroristické akce, a tak si postupně vydobude popularitu a uznání.  Poté, co je během rozsáhlého vládního útoku zabit zakladatel hnutí Yusuf, objeví se Shekau v červenci 2010 ve videozáznamu, v němž se prohlašuje za nového vůdce Boko Haram a slibuje, že bude pokračovat v bojích proti vládě. Boko Haram se pod jeho vedením mění na profesionální teroristickou organizaci.  Od dubna 2011 znásobuje počet svých útoků proti křesťanským kostelům, vlakovým nádražím, hotelům, restauracím, kde se prodávají alkoholické nápoje (islám vyžaduje prohibici), veřejným a vládním budovám. Cílem je sesadit křesťanského prezidenta Nigérie Goodluck Jonathana. V červnu 2012 vypisují Spojené státy na hlavu Abubakara Shekau odměnu ve výši 7 milionů amerických dolarů. Menší odměnu vypíše i nigerijská armáda. Avšak Abubakar Shekau se dodnes úspěšně vyhýbá všem pokusům o atentát. Nigerijská armáda ho dvakrát prohlásila za mrtvého (20.8.2013 a 19.9.2014), avšak Shekau tyto informace vždy vyvrátil novou videonahrávkou. Boko Haram se pod jeho vedením stala nejsmrtonosnější teroristickou organizací na světě, ročně má na svědomí přes 3 000 mrtvých. Využívá chaosu a korupce v nigerijské společnosti. Zbraně získává přepadáváním kasáren, útočí na věznice, ve kterých jsou drženi jejich sympatizanti, vypaluje celá města (lze rozpoznat i na satelitních snímcích), útočí na pracovníky WHO, kteří chtějí tamější populaci proočkovat proti dětské obrně. Kvůli bojům v severní Nigérii již muselo uprchnout na jeden a půl milionu lidí, zbytek žije ve strachu, chaosu a stále se prohlubující chudobě. Protože brání ženám ve vzdělání, vytváří se začarovaný kruh chudoby i do budoucna.

Abubakar Shekau, též zvaný « Darul Tawhid », « Abacha Abdullahi Geidam » nebo « Damasack », narozený mezi lety 1965 a 1975 v Nigeru nebo severní Nigérii, je šéfem džihádistického uskupení Boko Haram, hlásící se k Al-Káidě.

Abu Mohammed Abubakar bin Mohammad al-Sheikawi (also known by the alias "Darul Akeem wa Zamunda Tawheed", or "Darul Tawheed"; "the abode of monotheism"; born 1965, 1969 or 1975) is a Kanuri man known as the leader of Boko Haram, a Nigerian militant group that has declared loyalty to the Islamist militant group, Islamic State of Iraq and the Levant (ISIS). He served as deputy leader to the group's founder, Mohammed Yusuf, until Yusuf was executed in 2009.  Nigerian authorities believed that Shekau was killed in 2009 during clashes between security forces and Boko Haram until July 2010, when Shekau appeared in a video claiming leadership of the group. He has subsequently been regularly reported dead and is thought to use body doubles. In March 2015, Shekau pledged allegiance to ISIL leader Abu Bakr al-Baghdadi. Shekau is a Salafi. He has been described as possessing a photographic memory.


Život.

Luca Cambiaso byl synem malíře Giovanni Cambiasa, u kterého se vyučil. Měl možnost studovat a kopírovat fresky mistrů italské renesance (Perin del Vaga - žák Rafaela, Domenico Beccafumi, Il Pordenone). Již v patnácti letech maloval spolu se svým otcem fasádní obraz v Janově (Palazzo Saluzzo, 1543-4) a v sedmnácti ho vévoda Grimaldi pověřil zhotovením fresky v Palazzo Doria v Janově (nyní Prefektura). V letech 1557-1559 maloval fresky v kostele San Matteo v Janově ve spolupráci s Giovanni Battista Castello (Il Bergamasco).  Malíř zažíval osobní krizi, když jeho žena zemřela a papež mu nedovolil oženit se s její sestrou, která mu vedla domácnost a starala se o jeho děti. Roku 1583 ho pozval španělský král Filip II. aby dokončil cyklus fresek v Escorialu, které začal malovat Castello (Il Bergamasco). Cambiaso pozvání přijal s nadějí, že král pomůže vyřešit jeho problém přímluvou ve Vatikánu, ale zemřel dva roky po příchodu do Madridu.  Jeho syn Orazio Cambiasi byl barokní malíř. Luca Cambiaso měl řadu následovníků a je považován za zakladatele janovské malířské školy v 16. století. (Giovanni Andrea Ansaldo, Simone Barabino, Giulio Benso, Battista a Bernardo Castello, Giovanni Battista Paggi, Francesco Spezzini, Lazzaro Tavarone).

Dílo.

Luca Cambiaso měl bohatou fantazii a zručnost a brzy překonal umění svého otce. V Římě se seznámil s malbou Michelangela a přejal zprvu jeho robustní plastický styl, ale kolem roku 1550, kdy opustil definitivně rodinnou dílnu, se přiklonil k lehčí a elegantnější manýristické malbě, jakou reprezentoval např. Parmigianino a Correggio. Byl známý svou rychlostí a uvádí se, že byl schopen malovat oběma rukama současně. Za svou nástropní fresku Ráj v San Lorenzo (Escorial) obdržel odměnu 2 000 dukátů, zřejmě nejvyšší sumu jaká byla do té doby zaplacena za jediné dílo umělce.  Cambiaso vytvořil množství kreseb. Jeho zájem o teoretické otázky malby a stanovení proporcí lidské postavy ho vedl v náčrtcích kompozic k schematickému zjednodušení. Kolem roku 1565 začal kreslit některé figury v geometrickém stylu, složené z kubických tvarů (la maniera cubica). Cambiasa mohly inspirovat podobné kresby Dürera a dalších německých malířů, ale mohl tak reagovat také na přísná omezení Tridentského koncilu. Cambiaso žil v době, kdy kardinál G.F. Carafa a pozdější papež Pavel IV. obnovil inkvizici (1542) a zavedl přísná pravidla, která omezovala malíře ve výběru témat i způsobu malby. Roku 1563 Tridentský koncil zakázal zobrazování nahého lidského těla.  Cambiaso je uváděn jako zakladatel tzv. luminismu. Jako první použil nasvícení noční scény v centru obrazu užitím umělého světla svíčky nebo lampy a teplých tónů barev (Klanění pastýřů, 1570, Madona se svíčkou, 1575) Byl předchůdcem Caravaggia a Georgese de la Tour.

Luca Cambiaso, někdy též Cambiasi nebo Cangiagio (18. listopadu 1527 Moneglia – 6. září 1585 San Lorenzo de El Escorial) byl italský malíř pozdního manýrismu. Je znám také jako Lucchetto da Genova.

Luca Cambiaso (also known as Luca Cambiasi and Luca Cangiagio (being Cangiaxo the surname in Ligurian); 18 November 1527 - 6 September 1585) was an Italian painter and draftsman and the leading artist in Genoa in the 16th century. He is considered the founder of the Genoese school who established the local tradition of historical fresco painting through his many decorations of Genoese churches and palaces. He produced a number of poetic night scenes. He was a prolific draughtsman who sometimes reduced figures to geometric (even cubic) forms. He was familiarly known as Lucchetto da Genova.


Jméno.

Jméno dala pyramidě načervenalá barva kamene, ze kterého je postavena. Místní obyvatelé ji nazývají "Haram el-vatvat", což v překladu znamená „Netopýří pyramida”. Původní egyptské jméno Červené pyramidy zřejmě znělo „V záři se zjevuje Snofru − přední (pyramida)”, zatímco její protějšek, Lomená pyramida, se původně nazývala „V záři se zjevuje Snofru − jižní (pyramida)”. Proto se Červené pyramidě také někdy říká severní nebo přední pyramida.

Průzkumy.

Červenou pyramidu navštěvovali evropští cestovatelé už od středověku. Komorový systém pyramidy poprvé popsal italský cestovatel Pietro della Valle v zimě 1615/1616. Roku 1660 ji navštívil anglo-holandský cestovatel Edward Melton a v 18. století český františkánský misionář Remedius Prutký. V roce 1750 britský cestovatel a politik Robert Wood, britský starožitník James Dawkins a italský architekt Giovanni Battista Borra provedli první výzkumy pyramidy, ale nebyli schopni dostat se do její pohřební komory, protože jim chyběly vhodné žebříky.  Podrobné novodobé výzkumy pyramidy se uskutečnily roku 1839 pod vedením britského egyptologa Johna Shae Perringa a v roce 1843 pod vedením Karla Richarda Lepsia, který ji ve svém seznamu pyramid katalogizoval pod číslem XLIX (49) a vytvořil její podrobné nákresy. Krátce se Červenou pyramidou zabývali také William Flinders Petrie a George Andrew Reisner. Od roku 1944 zde prováděl rozsáhlejší výzkum Abd es-Salám Husajn a od roku 1951 Ahmed Fachrí, výsledky jejich práce však nebyly nijak publikovány. Následoval průzkum Vita Maragioglia a Celesta Ambrosia Rinaldiho v roce 1964. Komplexní a důkladný průzkum pyramidy prováděla roku 1982 expedice německých egyptologů pod vedením Rainera Stadelmanna.  Červená pyramida se až do 90. let 20. století nacházela ve vojenském pásmu, a vláda ji proto uzavřela veřejnosti. Turistům je přístupná až od roku 1997.

Stavebník.

Červenou pyramidu nechal vystavět faraon Snofru jako svou třetí a poslední pyramidu. Potvrzují to jak nápisy v mastabách Snofruových úředníků, tak vyhláška faraona 6. dynastie Pepiho I. nalezená v údolním chrámu Červené pyramidy. Dále to potvrzují nálezy ze zádušního chrámu u pyramidy a jiné dobové i pozdější prameny.

Datování.

Stavba pyramidy byla zahájena kolem 29. nebo 30. roku Snofruova panování (cca 2640 př. n. l.). Dokládá to hieratický nápis na jednom ze základních bloků pyramidy, který odkazuje na rok 15. sčítání skotu, které staří Egypťané pravděpodobně prováděli jednou za dva roky. Poslední nalezený nápis pojednávající o výstavbě pyramidy je z 24. ročníku sčítání skotu. Na základě těchto nápisů se Rainer Stadelmann domníval, že výstavba pyramidy trvala přibližně 17 let. Podle britského egyptologa Johna Romera však trvala pouze 10 let a 7 měsíců. V době zahájení stavby Červené pyramidy byla pyramida v Médúmu v druhé etapě výstavby, tedy jako osmistupňová, a do značné míry byla dokončena také Lomená pyramida. Problémy, které vznikly při stavbě Lomené pyramidy, stavitelé v novém stavebním projektu zohlednili. Vybrali například staveniště více na sever s více stabilním podložím, naplánovali plošší sklon stavby a techniku zdění přizpůsobili tak, aby nedošlo k tvoření trhlin ve zdivu. Vynechali také stavbu podzemních místností.

Pyramida.

Nadzemní část.

Červená pyramida spočívá na několika vrstvách kvalitního vápence, pocházejícího z dolů v Tuře. Ze stejného vápence bylo vyrobeno i obložení pyramidy, které dnes z velké části neexistuje. Částečně kvůli tomu, že bylo během středověku rozebráno a použito na stavbu budov v Káhiře. Jádro pyramidy je tvořeno načervenalými vápencovými bloky, které pocházejí z dolů v bezprostřední blízkosti pyramidy. Kvůli barvě těchto bloků získala pyramida svůj název. Na blocích jádra badatelé objevili grafita, díky kterým existuje přibližná představa o letech, kdy byla pyramida vystavěna.  Pyramida byla postavena pomocí zdokonalených technik. Kamenné vrstvy stavitelé již od počátku stavby pokládali vodorovně, aby rozložili tlak uvnitř pyramidy, který vedl k trhlinám a k nebezpečí zhroucení komor v Lomené pyramidě. Se stoupáním stěn 43° 36' 11" má Červená pyramida nejostřejší úhel ze všech egyptských pyramid. Po svém dokončení se stala nejvyšší egyptskou pyramidou i nejvyšší stavbou vůbec; nyní je celkově třetí nejvyšší po Chufuově a Rachefově pyramidě. Její výška činí 99,4 metru, dříve ale dosahovala až 104,4 metru. Strana čtvercové základny byla dlouhá 219,3 metru, nyní pouze 213 metrů. Stěny pyramidy jsou od středu základny nahoru lehce konkávní, což zřejmě mělo zvýšit stabilitu vnějšího obložení. Červená pyramida byla na rozdíl od předchozích Snofruových staveb dokončena bez jakýchkoliv změn plánu. Dochovaly se zbytky dvou přísunových ramp, které při stavbě pyramidy spojovaly lomy s jihozápadním nárožím pyramidy. Rainer Stadelmann se na základě tohoto nálezu domníval, že stavba začala od západu a poté pokračovala na všech dalších stranách s pomocí většího počtu krátkých pracovních ramp. Po dosažení výšky 25 metrů stavitelé všechny rampy odstranili s výjimkou jedné na každé straně, které sundali až při dosažení výšky 75 metrů.

Komorový systém.

Vstup do pyramidy se nachází na její severní stěně ve výšce 28 metrů a 4 metry od středové osy směrem na východ. Na vstup navazuje chodba, která vede pod úhlem 27° dolů k základně pyramidy a poté pokračuje ve vodorovné pozici. Je pouze 0,91 metru vysoká a 1,23 metru široká. V této chodbě nalezl Abd es-Salám Husajn kosterní pozůstatky mladšího muže menšího vzrůstu, který zde byl sekundárně pohřben. Na konci sestupné chodby se nachází krátká šachta, která měla během výstavby zabránit vnikání dešťové vody do komor. Chodba ústí do první předsíně, kterou s druhou předsíní spojuje krátká pasáž o délce 3 metrů. Krátká pasáž vede z jihozápadního rohu první předsíně do severovýchodního rohu druhé předsíně. Obě předsíně mají stejné rozměry a jsou vybudovány z bloků jemného vápence. Jejich výška je 8,36 metru a šířka 3,65 metru. Strop mají jedenáctistupňový, který stoupá do výšky 12,31 metru. Druhá předsíň je umístěna přesně na vertikální a zároveň severo-jižní ose pyramidy.  V jižní straně druhé předsíně je ve výšce 8 metrů nad podlahou umístěn vchod do pohřební komory s východo-západní orientací. Chodba do pohřební komory je dlouhá 7 metrů. Komora měří 8,55 metru na 4,18 metru a její výška je 14,67 metru. Sarkofág zde však nebyl nalezen. Komoru poškodili vykradači hrobů, kteří z podlahy vyrvali několik vrstev bloků a stěny i strop zřejmě ošlehali plameny z pochodní. Tým britského egyptologa Johna Shae Perringa v komoře při svém výzkumu nalezl vápencové bloky, které zřejmě byly součástí obnovy komory z období 20. dynastie. Kvůli poničení komory vykradači hrobů se však ani Raineru Stadelmannovi nepodařilo získat podrobnější informace o jejím původním obsahu. Na stěnách druhé předsíně a chodbičky vedoucí do komory se nacházejí grafita návštěvníků pyramidy, mimo jiné jméno francouzského generálního konzula a sběratele starožitností Bernardina Drovettyho, egyptologa Johna Shae Perringa a dalších.

Podzemní část.

Všechny chodby a komory Červené pyramidy jsou umístěny v jádru nad pyramidovou základnou. Jde o první a jedinou pyramidu, která nemá žádné podzemní chodby. Důvodem této zvláštnosti mohla být rostoucí identifikace egyptského krále s bohem slunce Re, kvůli které bylo preferováno pochovávat takto vnímaného panovníka do nadzemní části pyramidy, případně se mohlo jednat o čistě praktické opatření, jež mělo vést ke zrychlení práce na stavbě.

Pyramidion.

V sutinách na východním úpatí Červené pyramidy nalezla roku 1982 expedice německých egyptologů pod vedením Rainera Stadelmanna nejstarší dochované fragmenty vápencového pyramidionu. Rekonstruovaný pyramidion byl následně vystaven na místě bývalého zádušního chrámu před Červenou pyramidou. Vyroben je z monolitu, jeho strana měří 1,57 metru a jeho stoupání stěn dosahuje kolem 43°. Egyptoložka Corinna Rossi vyslovila domněnku, že pyramidion byl určen pro Lomenou pyramidu, což odvozuje z téměř shodné velikosti úhlů pyramidionu a Lomené pyramidy. Pyramidion se také původně mohl nacházet v zádušním chrámu Červené pyramidy.

Pyramidový komplex.

Je zřejmé, že samotná Červená pyramida byla dostavěna ještě za Snofruova života, což však neplatí o jejím pyramidovém komplexu, na jehož stavbě se pokračovalo i po králově smrti. Červená pyramida pravděpodobně neměla žádnou kultovní pyramidu, na kultovním místě se místo ní nacházely skladištní komory postavené ze sušených cihel. Rovněž nebyla v pyramidovém komplexu nalezena vzestupná cesta. Je možné, že zůstala nedokončena, nebo že nebyla vůbec započata. Egyptologové zde objevili pouze zbytky cest na dopravu stavebního materiálu a cest spojujících pyramidové město na okraji nilského údolí se zádušním chrámem. Jihovýchodně od komplexu nalezli větší cihlovou budovu, kde během stavby pyramidy pravděpodobně sídlila dílna, což dokazují zde nalezené zbytky pecí. Při Stadelmannových vykopávkách byly severovýchodně od pyramidy nalezeny zbytky cihlové zdi. Jejich účel zatím nebyl zjištěn, zřejmě se ale jednalo o pozdější stavbu.  Na základě vykopávek archeologové prokázali, že se kolem pyramidy nacházela ohradní zeď. Jádro zdi bylo vystavěno z hliněných cihel a obestavěno 52 centimetrů silným vápencovým zdivem. Z toho důvodu Stadelmann soudil, že zeď byla dostavěna ve spěchu, možná až po Snofruově smrti. Vzdálenost zdi od pyramidy je na všech čtyřech stranách různá - 15 až 16 metrů na severní a jižní straně, 19 metrů na západní straně a 26 metrů na straně východní. Ohradní zeď tvořila východo-západně orientovaný obdélník o rozměrech 506 × 480 metrů. Zádušní chrám se z velké části nedochoval a na místě, kde stál, se nyní nachází jen trosky. Přiléhal k východní straně pyramidy. Jeho jádro tvořila obětní místnost s nepravými dveřmi z červené žuly. Na obou stranách otevřeného nádvoří se nalézaly kamenné kaple. Na nádvoří byly nalezeny kruhové prohlubně, které sloužily buď pro květiny, nebo jako obětní místa. V troskách chrámu tým Rainera Stadelmanna objevil fragmenty vápencových reliéfů zobrazujících Snofrua v oděvu, který se používal při svátku Sed. Zádušní chrám byl zřejmě dostavěn až po Snofruově smrti, což dokazuje skutečnost, že část chrámu je místo vápence zhotovena z hliněných cihel.  Při zemědělských pracích na jaře roku 1904 byly jihovýchodně od pyramidy ve vesnici Dahšúr nalezeny pozůstatky budovy o rozměrech 100 metrů na 65 metrů a také vápencová stéla, na které se nacházel dekret Pepiho I. pojednávající o pyramidovém městě Červené pyramidy. Podle Stadelmanna se jednalo o pozůstatky údolního chrámu pyramidy. Detailnější průzkum nálezu se však dosud neuskutečnil, protože se objekt nalézá v zemědělské lokalitě.

Otevřené otázky a význam.

Červená pyramida je nejčastěji považována za Snofruův hrob, ačkoli pro to neexistuje žádný důkaz. Ani v jedné z jeho tří pyramid totiž egyptologové nenalezli sarkofág. Nelze tedy vyloučit, že faraon byl pohřben v některé ze svých předchozích pyramid, v Lomené nebo v pyramidě v Médúmu. Pro Lomenou pyramidu navíc hovoří skutečnost, že zde na rozdíl od Červené pyramidy existovaly zamykací mechanismy pohřební komory. Mezi egyptology nepanuje jistota ani v přesné dataci výstavby pyramidy.  Mladý muž, jehož ostatky v Červené pyramidě nalezl Abd es-Salám Husajn, zde byl zřejmě pohřben až sekundárně a nejedná se o krále Snofrua.  Při stavbě Červené pyramidy Egypťané poprvé použili techniky potřebné pro budování pravých (nestupňovitých) pyramid, protože ji jako první pyramidu od začátku výstavby plánovali jako pravou. Zdokonalení stavebních technik na Červené pyramidě otevřelo dveře k budování dalších a někdy i větších pravých pyramid se strmějším stoupáním stran − Rachefově a Chufuově.  Červená pyramida je v roce 2020 otevřená veřejnosti denně od 9 do 17 hodin. Prohlídka trvá zhruba jednu hodinu a je promována pro dlouhé a tiché chodby.

Červená pyramida, nebo také Severní pyramida či Netopýří pyramida, () je pyramida, která se nachází v nekropoli Dáhšúr v Egyptě.  Jejím stavebníkem byl faraon Snofru (vládl přibližně mezi lety 2670 a 2620 př. n. l.), který nechal vystavět i Lomenou pyramidu a pyramidu v Médúmu. Na přesnou dataci výstavby nemají badatelé jednotný názor. Červená pyramida má nejpozvolnější stoupání stěn ze všech egyptských pyramid (43°), což zřejmě svědčí o snaze stavitelů o co nejlepší statické zabezpečení stavby. Je vysoká 99,4 metru a jednotlivé strany jsou dlouhé 213 metrů. Po svém dokončení se stala nejvyšší egyptskou pyramidou; nyní je celkově třetí nejvyšší po Chufuově a Rachefově pyramidě. Její název pochází od načervenalého kamene, z něhož je zhotovena. Původně měla obložení z bílého vápence z Tury. Červená pyramida je první egyptskou pyramidou, která byla od počátku plánovaná jako pravá (nestupňovitá). U její stavby Egypťané poprvé použili techniky potřebné pro budování těchto pyramid. Jako jediná egyptská pyramida nemá žádné podzemní chodby a místnosti. Její nadzemní komorový systém se skládá ze sestupné chodby, dvou předsíní a pohřební komory, kterou poškodili vykradači hrobů. Přestože zde egyptologové nenalezli královský sarkofág, je možné, že Snofru byl pohřben právě zde.  Červenou pyramidu navštěvovali evropští cestovatelé už od středověku. V roce 1750 proběhl první průzkum pyramidy. První podrobné a novodobé výzkumy se zde uskutečnily roku 1839 pod vedením britského egyptologa Johna Shae Perringa a v roce 1843 pod vedením Karla Richarda Lepsia. Nejvýznamnější průzkum pyramidy prováděla roku 1982 expedice německých egyptologů pod vedením Rainera Stadelmanna. Turistům je objekt přístupný od roku 1997.  Kultovní pyramida Červené pyramidy zřejmě nebyla vystavěna, stejně jako vzestupná cesta. U pyramidy badatelé objevili zbytky ohradní zdi a zádušního chrámu. Údolní chrám se podle Rainera Stadelmanna, nacházel jihovýchodně od pyramidy u vesnice Dáhšúr, kde archeologové nalezli pozůstatky budovy o rozměrech 100 metrů na 65 metrů. Samotná pyramida byla dostavěna za Snofruova života, což však neplatí o jejím pyramidovém komplexu, v jehož stavbě se pokračovalo i po faraonově smrti.

The Red Pyramid, also called the North Pyramid, is the largest of the three major pyramids located at the Dahshur necropolis in Cairo, Egypt. Named for the rusty reddish hue of its red limestone stones, it is also the third largest Egyptian pyramid, after those of Khufu and Khafra at Giza. It is also believed to be Egypt's first successful attempt at constructing a "true" smooth-sided pyramid. Local residents refer to the Red Pyramid as "el-heram el-watwaat", meaning the Bat Pyramid.  The Red Pyramid was not always red. It used to be cased with white Tura limestone, but only a few of these stones now remain at the pyramid's base, at the corner. During the Middle Ages much of the white Tura limestone was taken for buildings in Cairo, revealing the red limestone beneath.


Životopis.

Narodila se jako dcera židovského bankéře z Oděsy Leonida Borisoviče Němirovského (1868–1932) a Fanny Němirovské (1887–1989). Její výchova byla svěřena dvěma guvernantkám: francouzské a anglické. Francouzština se stala jejím druhým mateřským jazykem. Ovládala také angličtinu a ruštinu. Matka se o ní nikdy nezajímala. Její složitý vztah k matce se stal hlavním tématem mnoha jejich novel. Rodina žila v Kyjevě, kde se jí podařilo přežít pogromy proti židům v roce 1905 a také v roce 1912.  V roce 1914 se rodina přestěhovala do Petrohradu, kde se Leonid stal významným bankéřem. V lednu 1918 utekli před revolucí do Finska. Po krátkém pobytu ve Švédsku se usídlili v Paříži, kde Irena v roce 1919 maturovala. Vysokoškolské vzdělání získala na Sorbonně v oboru srovnávací literatury.  V roce 1926 se provdala za bankéře Michela Epsteina, s nímž měla dvě dcery: Denise a Elisabeth.  Přestože se stala uznávanou francouzsky píšící spisovatelkou, která byla perfektně integrována ve francouzské literární společnosti, nepodařilo se jí získat francouzské občanství. Následkem antisemitských zákonů vlády z Vichy v říjnu 1940 Michel nesměl dále pracovat v bance a Irena měla zakázáno publikovat. Z důvodu většího bezpečí rodina opustila Paříž a přestěhovala se na venkov.  Dne 13. července 1942 byla Irena zatčena francouzskou policií a po krátké internaci v táboře Pithiviers byla deportována do Osvětimi, kde zemřela pravděpodobně na tyfus 17. srpna 1942. Michel vyvinul veškeré úsilí, aby ji osvobodil, ale i on byl zatčen a deportován do Osvětimi, kde byl hned po příjezdu poslán do plynové komory. Oběma dcerám se podařilo válku přežít díky obětavosti několika statečných osob. Nejdříve byly ukryté pod falešnou identitou v katolickém internátu a dále na venkově v různých francouzských rodinách. Po osvobozeni bylo o jejich výchovu postaráno díky společné akci Michelovy banky, Irenina nakladatele a Společnosti francouzských spisovatelů.

Dílo.

Svou spisovatelskou dráhu začala v osmnácti letech drobnými novelami. První román "Le Malentendu" (Nedorozumění) vydala v roce 1926.  V roce 1929 napsala román "David Golder", který měl okamžitý úspěch a byl také zfilmován.  I její další román "Le Bal" (Bál) se stal velmi slavným a byl předlohou k filmu.

Znovuobjevení.

Irena Nemirovská je současně nejvíce známá svým nedokončeným románem "Suite Française". Jedná se o dva první díly románu, který jich měl obsahovat pět. Irena v něm popisuje život v okupované Francii mezi 4. červnem 1940 a 1. červencem 1941. Rukopis byl objeven koncem 90. let minulého století a publikován v roce 2004. Dcery Denise a Elisabeth nosily rukopis románu sebou během války, kdy se schovávaly po zatčení rodičů. Během dalších desetiletí se neodvážily do rukopisů podívat, aby nerozjitřily staré rány, protože si myslely, že se jedná o matčin deník.  Román byl přeložen do 38 jazyků a v roce 2014 uveden na filmové plátno.

Polemika.

Irène Némirovsky byla často kritizována za svůj postoj k Židům, které popisuje ve svých dílech většinou negativně.  Bylo jí také vyčteno, že přešla na katolické náboženství a že psala do ultranacionalistického tisku, aby si tím získala popularitu.

Irène Némirovsky (v ruštině: "Ирина Леонидовна Немировская"; počeštěně "Irena Nemirovská") 24. února 1903, Kyjev – 17. srpna 1942, Osvětim) byla francouzsky píšící spisovatelka rusko-židovského původu.

Irène Némirovsky (; 24 February 1903 – 17 August 1942) was a novelist of Ukrainian Jewish origin who was born in Kiev, Ukraine under the Russian Empire. She lived more than half her life in France, and wrote in French, but was denied French citizenship. Arrested as a Jew under the racial laws – which did not take into account her conversion to Roman Catholicism – she died at Auschwitz at the age of 39. Némirovsky is best known for the posthumously published "Suite française".


Rané dějiny.

Když na Iberský poloostrov přišli Arabové, existovalo na území pozdějšího města Granady již osídlení, tvořené dvěma osadami: Iliberis (Elvira),na území dnešní ho Albaicínu a Alcazaby, a Garnata na protějším vrchu, která byla spíše čtvrtí Iliberis. Arabové nazvali místo Garnat Al-Jahúd (اليهود, Granada Židů).  V roce 711 se Iliberis zmocnil berberský náčelník Tárik ("Tariq," طارق) s pomocí Židů. O dva roky později ovládl Abd al-Aziz po vzpouře natrvalo celé území. Roku 740 vypuklo další berberské povstání, které se rozšířilo po celém poloostrově. K jeho porážce byla povolána syrská vojska. Syřané však byli poraženi.  Za nezávislého Córdobského emirátu (v roce 756) bychom už našli arabské osídlení ve dvou sídelních centrech: v Albaicínu a v Alhambře („Červená“, الحمرا ء). Rok po smrti Al Mansúra (Almansor, المنصور) v roce 1010 již zde bylo město, známé jako Garnata, které však bylo zničeno občanskou válkou. Pravidelné boje propukaly vždy, když se měnil panovník.

Dějiny Granadské říše.

První království (Taifa) Ziridů.

Roku 1013 přišla ze severní Afriky dynastie Ziri, kterou založil Zawi ibn Ziri, zmocnila se Garnaty a založila zde nezávislé království (Taifa), které trvalo až do jejího vymření roku 1090; od tohoto okamžiku zde vládli Almorávidé (المُرَابطون),a ač přetrvávaly vnitřní boje, město se rozvíjelo, krásnělo a budovalo veřejné stavby. Protože vnitřní i vnější boje neměly konce, požádali místodržící roku 1146 o pomoc nový lid ze severu Afriky: Almohády.  Po roce 1212, kdy došlo k bitvě u Las Navas de Tolosa, se ve všech královstvích dnešní Andalusie ("Taifas") rozšířila anarchie. Povstání Ibn Huda u Murcie a jeho rozšíření po celé Andalusii vedlo ke zhroucení režimu Almohadské říše. Ibn Hud nebyl schopen ubránit zemi před Kastilií a Leonem. 1230 a 1231 utrpěl mnohé porážky a musel začít platit křesťanům tribut.

Nasrovská říše.

Nasrovský emirát Granada se konsolidoval v roce 1232 po porážce Arabů u Las Navas von Tolosa. Byl to poslední islámský stát na poloostrově a přetrval do roku 1492. Nemáme mnoho údajů o jeho státní organizaci a institucích, ale v zásadě byly zřejmě stejné jako se vyvinuly u Córdobského chalifátu: vezírové, kadíové (sudí), daňoví výběrčí atp., malik (panovník) jako zákonodárce s absolutní mocí, neexistovala šlechta, takže se panovníkovi nemohl nikdo stavět na účinný odpor.  Emirát Granada a dynastie Nasrovců pocházejí od osoby Muhammada Júsufa ben Nasri „Alhamara“, který se roku 1232 prohlásil sultánem. Muhammad ibn Júsuf ibn Nasri byl za sultána uznán oligarchy z Guadixu, Bazy, Jaénu, Málagy a Almeríe. Roku 1234 se prohlásil vazalem Córdoby, ale roku 1236 dobyl Córdobu Ferdinand III. a Muhammad ibn Júsuf ibn Nasri se zmocnil vlády v Granadě jakožto Muhammad I. 1236 se poddal jako vazal Ferdinandu III., což mu zaručilo další nezávislost. Roku 1238 vstoupil Muhammad ibn Nazar (nebo Nasr, zvaný al-Hamar „Rudý“ ,الحمر, protože měl zrzavý vous) do Granady Elvirskou branou, aby obsadil Palác s větrným kohoutem (starou Alhambru). Založil vlastní dynastii (23 granadských emírů) a stal se obnovitelem emirátu Granada. Ale roku 1246 se Ferdinand III. zmocnil Jaénu, aby si zajistil možnost dobýt údolí Guadalquiviru. Muhammad I. musel složit hold a Ferdinanda III. uznat za pána. Zajistil si tak 20 let míru a udržel si vládu. Emirát tak přežil i přes územní ztráty až do roku 1492. Monarchie byla zachována díky ústupkům křesťanům a díky smlouvám s Maghrebem (dnešní Maroko). Muhammadovi I. svědčila strategicky výhodná poloha jeho říše. Přesto bývalo její území stále přelidněné, což na jedné straně neslo problémy, na druhé straně možnosti hospodářského rozvoje.  Za Muhammada II. al-Faqiha (1272–1302) začali Marínovci z Maroka posílat do Andalusie vojska, takže Nasrovci museli Marínovce uznat za své vrchní pány. Až roku 1340 byli Maročané rozhodně poraženi Kastilií v bitvě na Río Salado a museli se stáhnout do Afriky. Zároveň však od nich nemohla Granada očekávat ani žádnou další podporu. Hospodářsky upadala Granada do závislosti na Aragonii a Janovu, které kontrolovaly zahraniční obchod emirátu přes přístavy v Almerii a Malaze. 1305/06 se zmocnila Granada severoafrického přístavu Ceuta, a ovládla tak Gibraltarskou úžinu, což však vedlo ke spojenectví marockých Marínovců s křesťanskými hispánskými královstvími. Roku 1309 dobylo království Fès, díky aragonské pomoci, Ceutu zpět.

Vrchol.

Největší kulturní a hospodářský rozkvět zažila Granada za vlády Júsufa I. (1333–1354) a Muhammada V. (1354–1359). V té době opět Granada ovládla Gibraltarskou úžinu a ve městě Granadě se intenzivně stavělo – v Alhambře bylo postaveno několik paláců, mezi jinými Lví dvůr. Roku 1384 odtrhl Emirát Granada Ceutu od království Fès, které jej však za tři roky dobylo zpět.

Úpadek a pád.

Následující období bylo poznamenáno trvalými dynastickými boji mezi dědici. Existence emirátu v podstatě závisela na libovůli krále kastilského a na vyvážených vztazích Aragonií.  V 15. století začal úpadek emirátu, v němž bojovalo o moc několik rodin. Granada ztrácela na územní rozloze. Roku 1462 ztratila trvale Gibraltar. Říše se na čas vzpamatovala za vlády Abu l-Hasana Aliho (1464–1482), ale nakonec získala Kastilie po spojení s Aragonií roku 1479 drtivou převahu. Válka o Granadu, vedená z křesťanské strany Ferdinandem V. Aragonským a Isabelou I. Kastilskou, začala roku 1482 a skončila v důsledku obtížných geografických podmínek až roku 1492. 1485 začalo sjednocené Španělsko se systematickým dobýváním emirátu, zatímco muslimové vyčerpávali své síly v občanské válce. Granada musela 1492 kapitulovat. To znamenalo konec muslimské státnosti na Iberském poloostrově.  Díky obratnosti svých panovníků počínaje Muhammadem I. (1237–1273) a konče Muhammadem XII. „Boabdilem“ (Abu Abdalláh, 1482–1483 a 1486–1492) se udržel emirát Granada déle než 250 let.

Území a hranice.

Emirát Granada zabíral část dnešní provincie Jaén, část dnešní provincie Sevilla, dnešní provincie Córdoba, Cádiz, Almería, Málaga a Granada, ale až do 15. století se zmenšoval až na rozsah dnešních provincií Granada, Almería a Málaga. Město Granada se stalo jednou z nejvýznamnějších metropolí Evropy a mělo kolem 50 tis. obyvatel. Albaicín obývali řemeslníci a rovinaté části na jihu, kde žili ostatní, měl rozsáhlé živnosti, byly zde celnice i medresa (, المدرس, škola koránu).  Od roku 1492 tvořilo království Granada součást Kastilské koruny. V kapitulační smlouvě byla sice muslimům zajištěna náboženská svoboda, ale i přesto se politické, hospodářské a náboženské špičky vystěhovaly do Afriky. Ostatní, částečně ke konverzi přinucení muslimové, zvaní Morisky, byli po povstáních v Granadě (1499 a 1569–1571) ze Španělska vyhnáni (1609, 1611).

Označení.

V době vlády Nasrovců nazývali křesťanští kronikáři Granadu královstvím, protože Španělé považovali titul emíra za rovný královskému. Oficiální se toto označení stalo až po roce 1492 („Reino de Granada“) po připojení ke Kastilii. Vládci Granady užívali různé tituly. První panovník Muhammad I. ibn Nasr se roku 1232 prohlásil sultánem, ale musel časem uznat suverenitu Kastilie. Většina arabských vládců Granadu užívali dle arabských zdrojů titul emíra.

Emirát Granada (arabsky إمارة غرﻧﺎﻃﺔ, transkripce "Imārat Ġarnāṭa"), případně Granadský emirát, známý také jako království Granada nebo sultanát Granada, byl v letech 1238–1492 posledním existujícím muslimským státem Andalusie (hlavním městem byla Granada). Založila jej a vládla mu dynastie Nasrovců. Posledním panovníkem byl Muhammad XII. „Boabdil“, jehož zbavila 2. ledna 1492 trůnu Katolická Veličenstva.

The Emirate of Granada (, trans. "Imārat Ġarnāṭah"), also known as the Nasrid Kingdom of Granada (), was an Islamic realm in southern Iberia during the Late Middle Ages. It was the last independent Muslim state in Western Europe.  Muslims had been present in the Iberian Peninsula, which they called "Al-Andalus", since the early eighth century. At its greatest geographical extent, their territory occupied most of the peninsula and part of present-day southern France. From the ninth to tenth century, under the Caliphate of Cordoba, the region was one of the most prosperous and advanced in Europe. Conflict with the northern Christian kingdoms was recurrent, while mounting civil strife led to a fragmenting of Muslim states in the early eleventh century. This marked a precipitous decline in Muslim power and hastened the centuries-long Christian "Reconquista."  By 1230, the Almohad Caliphate in Morocco ruled the remaining Muslim territories in southern Iberia, which roughly corresponded to the modern Spanish provinces of Granada, Almería, and Málaga. Exploiting the Almohad's dynastic strife, the ambitious Muhammad ibn al-Ahmar rose to power and established the Nasrid dynasty over these lands. By 1250, the emirate was the last Muslim polity in the peninsula. Although effectively a vassal of the rising Crown of Castile, for over two centuries, Granada enjoyed considerable cultural and economic prosperity; much of the famed Alhambra palace complex was built during this period, and the Nasrids would be the longest-lived Muslim dynasty in Iberia.  Nascent Christian power in Iberia meant that Granada's existence was always precarious. In 1491, after a decade of intermittent warfare known as the Granada War, the emirate was forced to capitulate to the Catholic Monarchs. The following year, Muhammad XII, the last Nasrid ruler of Granada, formally relinquished his sovereignty and surrendered his territories to Castile, eventually moving to North Africa in exile. This marked the end of independent Muslim rule in Iberia, and the decline of Muslim presence.


Kariéra.

V roce 2010 absolvoval Okresní střední školu Rockdale. Podle vlastního vyjádření se šest let věnoval zápasení, byl členem školního zápasnického týmu.  Než si vybudoval svou produktivní kariéru u studia MEN.com, natočil několik scén pro servery Boys First Time a Bukkake Boys. Pro první z nich debutoval ve scéně nazvané Rapid Fire, která byla pořízena 26. září 2011 a publikována 23. prosince téhož roku. Druhou natočil 2. ledna 2012, a ta pak byla 17. února uveřejněna pod názvem Dick Dance. Pro Bukkake Boys pořídil asi devět scén, jež byly publikovány koncem roku 2011 a v roce následujícím. Ačkoli šlo o skupinové „bareback“ scény, Johnny Rapid se zúčastnil jen orálních aktivit.  V roce 2013 vystupoval jako jeden z hlavních zpovídaných pornoherců v dokumentu režiséra Charlieho Davida "I'm a Porn Star", spolu s Brentem Everettem, Colbym Jansenem a Roccem Reedem. Původně šlo o 13dílnou dokumentární webovou sérii, která byla následujícího roku vydána i na DVD. Stal se také jedním z modelů značky Andrew Christian, produkující spodní prádlo s orientací na gay klientelu. Účinkoval pro ni v kampaních "Waking Up With Johnny Rapid" (duben 2013) a "Studburbia" (červenec 2013).  V lednu 2015 se mu dostalo širší pozornosti médií, když jeho domovská společnost MEN.com veřejně nabídla 2 miliony dolarů kanadskému zpěvákovi Justinu Bieberovi za natočení pornografické scény právě s Johnnym Rapidem. Nabídka přišla krátce po zveřejnění Biebrových fotografií z reklamní kampaně značky Calvin Klein.

Filmografie.

Výčet zahrnuje pouze scény vydané v rámci filmů na DVD apod., jednotlivé online scény nejsou zahrnuty, jakož i výběrové antologie věnované jiným hercům:

Ocenění.

Francouzský gay magazín Têtu ho jmenoval mezi desítkou nejlepších světových pornoherců roku 2013.

Johnny Rapid, občanským jménem Hylan Anthony Taylor (* 1992) je americký pornoherec a model, působící od roku 2011 v gay pornografii jako tzv. gay-for-pay, exkluzivně pro značku MEN.com. Žije v Oxfordu v okrese Newton County amerického státu Georgie.

Johnny Rapid (born Hylan Anthony Taylor; August 24, 1992) is an American gay pornographic film actor.  Since 2010, he has appeared in over 200 pornographic scenes for Men.com studio. He now runs his own site.


Výsledky.

Jedním z jejich dosavadních největších úspěchů je zlato z ženské štafety na Mistrovství světa v biatlonu 2015 ve finském Kontiolahti. Na stejném mistrovství pak získala stříbrnou medaili ze stíhacího závodu. Na Mistrovství světa v biatlonu 2016 v norském Oslu nejprve získala ve sprintu bronzovou medaili, aby se v následné stíhačce dokázala zlepšit a celý závod po bezchybné střelbě ovládnout. Později přidala stejnou medaili ve vytrvalostním závodě a v ženské štafetě. V závěrečné disciplíně závodu s hromadným startem pak ve finiši porazila Finku Kaisu Mäkäräinenovou a ukořistila stříbrnou medaili.  Zlatou medailí zahájila šampionát v rakouském Hochfilzenu v roce 2017, když triumfovala společně s německou smíšenou štafetou. O den později přidala další medaili, když ve sprintu získala stříbrnou medaili. Následně obhájila titul ze stíhacího závodu, když v závodu jen jednou chybovala, a stejný počet chyb ji zajistil i titul mistryně světa ve vytrvalostním závodu. Čtvrtou zlatou medaili na šampionátu získala s ženskou štafetou. Povedený šampionát korunovala ziskem páté zlaté medaile z Hochfilzenu, když triumfovala v závěrečné disciplíně závodu s hromadným startem.

Olympijské hry a mistrovství světa.

Dahlmeierová je čtyřnásobnou účastnicí Mistrovství světa v biatlonu a rovněž účastnicí zimních olympijských her. Jejím nejlepším výsledkem v závodech jednotlivců je zlatá medaile ve sprintu na Zimních olympijských hrách 2018. Dále získala zlaté medaile ze stíhacího závodu na mistrovství světa v norském Oslu v roce 2016 a tří zlatých medailí ve stíhacím závodu, vytrvalostním závodu a závodu s hromadným startem z rakouského Hochfilzenu v roce 2017. "Poznámka: Výsledky z mistrovství světa se započítávají do celkového hodnocení světového poháru, výsledky z olympijských her se dříve započítávaly, od olympijských her v Soči 2014 se nezapočítávají."

Juniorská mistrovství.

Zúčastnila se tří juniorských šampionátů v biatlonu. Celkově na těchto šampionátech získala tři zlaté medaile, z toho dvě byly individuální a jednu vybojovala se štafetou (všechny vybojovala na MSJ 2013 v Obertilliachu). K tomu ještě přidala jednu stříbrnou a dvě bronzové medaili.

Světový pohár.

Sezóna 2012/13 Sezóna 2013/14 Sezóna 2014/15  Sezóna 2015/16 Sezóna 2016/17 Sezóna 2017/18 Sezóna 2018/19

Laura Dahlmeierová (* 22. srpna 1993, Garmisch-Partenkirchen) je bývalá německá biatlonistka, dvojnásobná olympijská vítězka, sedminásobná zlatá a trojnásobná stříbrná i bronzová medailistka z mistrovství světa a vítězka celkového hodnocení světového poháru ze sezóny 2016/17. Je rovněž několikanásobnou medailistkou z juniorských šampionátů. Dne 17.5.2019 se rozhodla ukončit svojí profesionální biatlonovou kariéru.  Ve světovém poháru ovládla sedmnáct individuálních závodů, poprvé v Novém Městě na Moravě v sezóně 2014/15. Ve světovém poháru také s německým týmem mnohokrát vyhrála štafetu.

Laura Dahlmeier (born 22 August 1993) is a retired German biathlete. Dahlmeier started in her first world cup races in the 2012/13 season. In 2014, she participated in the Winter Olympics in Sochi. She won a record of five gold medals at the World Championships of 2017. In 2018 she became the first woman to win the biathlon sprint and pursuit in the same Olympics. During her career she has won a total of two golds and one bronze at the Olympics, seven gold medals, three silver medals and five bronze medals at World Championships, one overall World Cup and two discipline World Cup titles. Dahlmeier announced her retirement from competition in May 2019, at the age of 25. In October 2019, she released a children's book.


Historie.

Búrský buldok byl vyšlechtěn v oblasti dnešní Jihoafrické republiky do své současné podoby asi v 17. století. Jeho původním využitím bylo hlavně hlídání majetku, ale současně i ochrana dětí nebo stád, popřípadě lov divoké zvěře. Pravděpodobně vznikl přirozenou selekcí z asyrských molosů. Tyto psy sem pravděpodobně přivezli Búrové a jednalo se o psy typu mastif s těžkou tělesnou konstrukcí a polosvislýma ušima. Pověst říká, že Holanďan Jan Van Riebeeck, který kolonizoval Jihoafrickou republiku, si s sebou přivezl mohutného a silného psa typu mastif.  V druhé polovině 20. století plemeno málem vymřelo, protože veřejnost neměla o velké mastify s loveckými pudy již zájem. V 80. letech 20. století ale několik chovatelů založilo SABT (dnes SABBS ) – sdružení chovatelů boerboelů. Díky nim plemeno nakonec nevymřelo a opět se začalo používat k účelům, k jakým bylo vyšlechtěno, a to k ochraně místních farem, které vlastní převážně bělošská část obyvatelstva. Ti vlastní chovatelské stanice, kde je i několik desítek psů tohoto plemene.  V současné době je hojně zaznamenán i v Evropě, kde toto plemeno získává na oblibě a jsou zde importováni jedinci přímo ze země původu. I v Česku se vyskytuje několik chovatelských stanic tohoto plemene. V zemi svého původu se stále chová, je zastřešen organizací SABBS, která určuje celosvětový trend chovu a za jakých podmínek je pes vhodný k chovu (tj. appraisal – speciální bonitace vyjádřená v %, povinné výsledky rtg. kyčlí i loktů, profil DNA). V ČR jeho chov zastřešuje Boerboel Club a Moravia Dog Club, který je postaven na stejných požadavcích chovu jako v zemi původu. Na rozdíl od chovu boerboela v ČR pod FCI, kde stačí jen 2 podmínky: výsledek rtg. kyčlí do stupně D/D (3.stupeň) a absolvování 1 výstavy se známkou VD/D, nebo místo výstavy absolvování bonitace.

Charakteristika.

Vzhled.

Boerboel je robustní a houževnatý pes typu mastif. Hlava má být velká, ale úměrná ke zbytku těla, říká se o ní, že reprezentuje jeho celý charakter. Ocas je často kupírován, jak uvádí standart, ale není to podmínkou pro všechny psy tohoto plemene. Barva srsti může být šedá, žlutá, hnědá, černá nebo žíhaná, je povolená modrá (dilute – ale při zachování černého nosu). V kohoutku měří psi od 60 cm a feny od 55 cm.

Povaha.

Boerboel je pes, který má tendencí být dominantní a má velmi silný teritoriální pud. Boerboel potřebuje být s majitelem v kontaktu, pokud majitel odejde z domu na delší čas, může mít hlavně v mládí destruktivní tendence. Je aktivní a překvapivě i mrštný, hravý. Inteligentní a bystrý pes, který se dokáže sám rozhodnout. Je schopen výcviku poslušnosti, ale nečekejme od něj takové výkony jako u služebních plemen. Nicméně jeho přednosti ocení majitel při výcviku obran, kdy se projeví jeho vlastnosti, pro které byl šlechtěn.  S cizími lidmi, v přítomnosti majitele, by měl vycházet bez problémů. Pokud je mu svěřen objekt, dvůr, zahrada k hlídání a majitel není v dosahu, projevuje se jako nekompromisní hlídač. Dělá svou práci dobře a důkladně. Miluje děti a všechny členy rodiny a je schopen je bránit i bez předchozího výcviku. S domácími zvířaty vychází zpravidla dobře, vše je podmíněno správnou socializací, která probíhá stejně jako u ostatních plemen. Této fázi vývoje je potřeba věnovat speciální pozornost, čas a vedení a z boerboela se stává plnohodnotný člen rodiny s citem pro správné vyhodnocení situace.

Chov.

Protože boerboel potřebuje kontakt s majitelem a je citlivý na studené počasí, je vhodnější chovat jej v domě. Pokud se majitel rozhodne chovat toto plemeno venku, je nutné, aby měl zateplenou boudu, kam nefouká vítr a dostatečný prostor k běhání, hlídání a hraní. Boerboelova srst nevyžaduje příliš péče. Je krátká a hustá a 2x ročně líná (na jaře a na podzim), v tuto dobu je nutné věnovat jí více času, mimo toto období ale žádnou péči nepotřebuje. Mytí šamponem srsti nevadí.  Tito psi pohyb samozřejmě vyžadují, jsou aktivní a mají rádi pohyb, proto je dobré mít toto na paměti při jeho pořizování. Není pro ně vhodný běh při kole nebo psí sporty jako je agility či dogdancing. Vyžadují ale důsledný výcvik i výchovu. Majitel musí být zkušený v zacházení se psy se sklony k dominanci. Hlavně pak psi (samci) bývají dominantní a nejedná se jen o výchovu, ale i o genetické předpoklady. Vše se ale opět opírá o důslednou socializaci v mladém věku a zkušené vedení. Někdy toho nejsou schopni ani sami chovatelé, při pořizování psů je proto potřeba věnovat dostatečnou pozornost také výběru chovatelské stanice.

Zdraví.

Jednou z největších deviz plemene je, že statisticky má jeden z nejlepších výsledků postižení dysplazií kyčlí a loktů. I zde platí osvědčená zásada – méně je více – jak extra silného krmiva, tak přehnaného pohybu v době růstu. Ve štěněcím věku se jeho klouby nesmějí tolik namáhat. Je nutné, aby měli kvalitní stravu speciálně pro velká plemena, nedílnou součástí je kvalitní maso, nejlépe syrové. Je-li to vyžadováno, mohou se podávat různé doplňky stravy (např. kalcium v období výměny zubů, na vazy a šlachy, různá forma na trhu široce dostupné kloubní výživy apod.).

Boerboel nebo též dříve búrský buldok je molossoidní plemeno psa vyšlechtěné v Jižní Africe. Mezinárodní kynologická federace (FCI) jej neuznává a řadí se tedy mezi plemena neuznaná.  Největší zastoupení jedinců v chovu tohoto plemene nalezneme v databázi organizace SABBS – "South African Boerboel Breeders' Society" ("SABBS"), která stála u záchrany těchto farmářských psů ve své zemi, začala je evidovat, čipovat, zdravotně prověřovat a cíleně uplatňovat v chovu. V této organizaci zemi původu se odehrává převážná část mezinárodního chovu. V České republice má SABBS své výhradní zastoupení prostřednictvím Boerboel Clubu CZ, který každoročně pořádá akce pro členy i nečleny SABBT – výstavy a bonitace (appraisal) s rozhodčími ze země původu.  Důležitým faktorem je, že FCI v Jižní Africe (KUSA) nemá právo boerboela zastupovat, ani vydávat rodokmeny, ani jinak s plemenem nakládat. Toto právo má jen SABBS a jeho plemenná kniha vedená u SA Samboek Stud Book – http://www.studbook.co.za/.  Soud uznal všechna práva původní organzaci, která se o plemeno, v podobě jak jej známe, nejvíce zasloužila. Tudíž i standart plemene je jediný správný ten, který uvádí SABBS na svých stránkách.

The Boerboel , is a large, mastiff-type dog breed from South Africa that is bred for the purpose of guarding the homestead and working the farm. They are one of the most powerful dog breeds in the world and have an estimated bite force around 800-850 PSI.  Boerboel breeding is both a hobby and an industry in South Africa. These dogs are now exported from South Africa to other parts of the world. Due to its use as a farm dog which brought it into conflict with large African predators such as lions, the Boerboel has been artificially selected for ability to protect themselves and others. Individual boerboels have been documented killing Adult male leopards.