Rozšíření.

Vyskytuje na dvou místech od sebe vzdálených asi 8500 km (130° zeměpisné délky). Větší a více jedinci obývaná oblast se nachází v Atlantském oceánu na jihu Jižní Ameriky. Sahá od poloostrova Valdés na východním pobřeží Argentiny, okolo Falkland, přes Magalhãesův průliv, kolem Ohňové země a přes Drakeův průliv na jihu kontinentu až po subantarktické souostroví Jižní Shetlandy. Jejich výskyt okolo jižního konce světadílu částečně pokračuje i do jižní části západního pobřeží omývaného Tichým oceánem. Druhá oblast výskytu se nachází v blízkém okolí subantarktických Kerguelenových ostrovů na jihu Indického oceánu. Na základě genetických studií obou skupin bylo shledáno, že se oddělily asi před 10 000 léty.  Plískavice strakatá žije v plytkých pobřežních vodách, mezi ostrůvky, ve fjordech, zálivech, přístavech, ústích a občas i v brakických tocích řek. Upřednostňuje místa s širokým a plochým pobřežním šelfem a s vodou teplou od 1 do 16 °C, v průběhu zimy se od břehu vzdaluje za přemísťujícími se rybami. Jen zřídka je spatřena v hloubce větší než 200 metrů.

Popis.

Je to malý delfín dorůstající do délky 1,3 až 1,5 m a vážící nejvíce okolo 65 kg. Zobák nemá vytvořen, její tupě zakončená hlava je kuželovitá. Po obou stranách hlavy má v přední části dvě plytké podélné rýhy. Hrudní ploutve jsou široké, hřbetní je nízká a nahoře zaoblená. Každá polovina horní í dolní čelisti obsahuje 27 až 30 zubů. Samice jsou obvykle o málo větší než samci, stejně tak jako jedinci z Indického oceánu jsou větší než ti od Jižní Ameriky.  Základní barva jejího těla je bílá s černými skvrnami. Černou barvu mívá hlava a menší plochy jsou na břichu, prsní, hřbetní i ocasní ploutvi. Od hlavy směrem dozadu vybíhá různě široký černý klín až k prsním ploutvím, černě zbarvená hřbetní ploutev zase bývá spojena s černě zbarveným kořenem ocasu. Vybarvení se liší podle geografické polohy, věku a pohlaví zvířete.  Vyskytují se obvykle jednotlivě nebo ve třech, ojediněle jsou vídávány ve skupinkách čítajících okolo 100 kusů. Na jejich přítomnost často upozorňují doprovázející hejna ptáků, nejčastěji rybáků. Plavou velmi rychle, až 13 km/hod a jsou považovány za hravé. Často plavou na zádech za loďmi nebo využívají vzniklých vln k různým akrobatickým kouskům. Byly pozorovány, jak si u pláží hrají s plovoucími předměty.

Potrava.

Jsou v převážné míře masožravé, žerou hlavně ryby, korýše, chobotnice a nejrůznější mořské bezobratlé a v malém množství i řasy. Ryby loví dvěma způsoby, buď vytvoří půlkruh a ženou hejno ryb k břehu, nebo ve větší vzdálenosti od břehu vytvoří okolo hejna kruh ve kterém je chytají. Při lovu proti břehu občas některá v plytké vodě uvázne, bývá však schopná se sama do vody vrátit. V zajetí sežere 3 kg ryb denně.

Rozmnožování.

K páření, o němž není mnoho informací, dochází v září až únoru. Po březosti trvající 10 až 12 měsíců se rodí jedno mládě velké 0,4 až 0,5 m a vážící 5 až 7,5 kg. Pevnou potravu začíná zkoušet ve dvou měsících věku, celé ryby žere od 4 měsíců a kojeno je asi 9 měsíců. Samci bývají pohlavně dospělí po 6 létech, samice o rok dříve. Ve volné přírodě pravděpodobně nežijí déle než 10 roků, v zajetí se běžně dožívají 18 let, je popsán jedinec doživ se 25 let. Dobře se chovají v mořských akváriích.  Vyjma člověka mají velmi málo přirozených nepřátel. V Patagonii a okolo Ohňové země jsou nezákonně loveni domorodci pro maso a olej i jako návnada.

Taxonomie.

Některými odborníky jsou odděleně žijící skupiny plískavic strakatých považované za poddruhy:

Plískavice strakatá ("Cephalorhynchus commersonii") je poměrně malý druh kytovců z čeledi delfínovitých. Nápadná je svým výrazným černobílým zabarvením. odtud pochází i její druhové jméno „strakatá“.

Commerson's dolphin ("Cephalorhynchus commersonii"), also referred to by the common names jacobita, skunk dolphin, piebald dolphin or panda dolphin, is a small oceanic dolphin of the genus "Cephalorhynchus". Commerson's dolphin has two geographically-isolated but locally-common subspecies. The principal subspecies, "C.c.commersonii", has sharply-delineated black-and-white patterning and is found around the tip of South America. The secondary subspecies, "C.c.kerguelenensis", is larger than "C.c.commersonii", has a less-sharply delineated dark and light grey patterning with a white ventral band, and is found around the Kerguelen Islands in the Indian Ocean.  The dolphin is named after French naturalist Dr Philibert Commerson, who first described them in 1767 after sighting them in the Strait of Magellan.


Historie.

S nápadem postavit v Paříži novou budovu galerie moderního umění s využitím i pro další kulturní a společenské akce přišel již v roce 2000 Bernard Arnault, předseda představenstva koncernu LVMH - Moët Hennessy Louis Vuitton. Oslovil architekta Franka Gehryho, podle jehož návrhu byla v Paříži v roce 1994 postavena budova American Center (dnes sídlo filmového muzea Cinémathèque française). Frank Gehry představil svůj ideový návrh budovy se skleněnou fasádou, v níž se zrcadlí obloha, koruny okolních stromů a vodní plocha obklopující stavbu, což vytváří dojem pohybujícího se objektu.  Projekt byl schválen v roce 2006; město Paříž, které vlastní park udělilo stavební povolení v roce 2007. V roce 2008 započala výstavba, ale v roce 2011 byla stavba pozastavena a následovala řada soudních jednání se sdružením pro ochranu Boulogneského lesíka. Odpůrci si stěžovali, že nová budova naruší zeleň historického parku a budova bude stát příliš blízko veřejné cesty. Město se proti rozhodnutí soudu odvolalo, což podpořil i francouzský architekt Jean Nouvel. Nakonec byl schválen zvláštní zákon (Assemblée Nationale), který stanovil, že projekt budovy Fondation Louis Vuitton je v národním zájmu a "dílo celosvětového významu", což umožnilo ve stavbě pokračovat.  Soukromé muzeum bylo otevřeno pro veřejnost v říjnu 2014, finanční náklady dosáhly výše 143 miliónů dolarů. Spravuje ho nadace Fondation d'entreprise Louis Vuitton (dříve Fondation d'entreprise Louis Vuitton pour la création), po 50 letech přejde do majetku města. Před oficiálním otevřením se zde konala přehlídka dámské módy značky Louis Vuitton pro jaro/léto 2015.

Popis stavby.

Dekonstruktivistickou budovu o celkové ploše 3 500 m² tvoří ocelová konstrukce s dřevěnými nosníky a ocelovými sloupy, nakloněnými všemi směry, kterou zakrývá prosklená obálka, tvořená 12 skleněnými „plachtami“. Uvnitř se nachází 11 galerií, centrální auditorium pro 1000 návštěvníků a restaurační prostory. Součástí stavby obklopené vodními kaskádami jsou 3 venkovní terasy s výhledem na město Paříž a jeho okolí.  Při projektování stavby byl pro modelování jednotlivých dílů použit software 3D Digital Project. Na projektování í výstavbě budovy se podíleli kromě Francie i odborníci různých profesí z dalších evropských zemí. Z České republiky to byly například firmy Sipral (hliníkové fasádní díly) a FK sevis (protipožární ochrana).  Budova, která připomíná „skleněný oblak“, „obřího stříbrného brouka“ nebo „plachetnici“ se po svém dokončení stala dalším symbolem Paříže, nazývaným „Eiffelovou věží 21. století“.

Sbírky.

Uměleckou ředitelkou Fondation Louis Vuitton je od roku 2006 Suzanne Pagé, dlouholetá ředitelka Musée d'art moderne de la Ville de Paris. Základem sbírek moderního a současného umění nově otevřených galerijních prostorů jsou díla známých umělců (Andy Warhol, Andreas Gursky, Wolfgang Tillmans, Gerhard Richter, Jean-Michel Basquiat, Jeff Koons, Gilbert & George, nebo Adrián Villar Rojas).

Fondation Louis Vuitton, také Nadace Louise Vuittona, ( "Fondation d'entreprise Louis Vuitton") je budova a multifunkční kulturní středisko vystavěné v Paříži v letech 2008 – 2014 podle návrhu americko - kanadského architekta Franka Gehryho, spoluautora pražského Tančícího domu. Je umístěna v Boulogneském lesíku, poblíž botanické zahrady Jardin d'acclimatation.

The building of the Louis Vuitton Foundation (previously Louis Vuitton Foundation for Creation, in French "Fondation Louis-Vuitton pour la création"), started in 2006, is an art museum and cultural center sponsored by the group LVMH and its subsidiaries. It is run as a legally separate, nonprofit entity as part of LVMH's promotion of art and culture.  The art museum opened in October 2014. The building was designed by the architect Frank Gehry, and is adjacent to the Jardin d'Acclimatation in the Bois de Boulogne of the 16th arrondissement of Paris. More than 1 400,000 people visited the Louis Vuitton Foundation in 2017.  The actual cost of the museum, initially projected to be €100 million, was revealed in 2017 to have been nearly eight times that sum. A November 2018 report of the French Court of Audit indicated that from 2007 to 2014, the construction of the building constituted the main activity of the Foundation. Earlier that month, FRICC, a French anti-corruption group, filed a complaint in court in Paris accusing the Louis Vuitton Foundation of committing fraud and tax evasion in the construction of its museum. It claims that the nonprofit branch of the LVMH conglomerate was able to deduct about 60% of the cost of the museum from its taxes, and request tax refunds on some other costs. In all, FRICC claims that LVMH and the Louis Vuitton Foundation received nearly €603 million from the government toward the nearly €790 million construction costs of the museum.


Vznik a vývoj.

V roce 1945, po ukončení druhé světové války, se firma Convair (Consolidated-Vultee Aircraft Corp.) zaměřila také na produkci civilních dopravních letounů. Podněcována leteckou společností American Airlines zahájila vývoj dvoumotorového letounu s kapacitou 30 cestujících, určeného jako náhrada DC-3 na vnitrostátních amerických linkách. Prototyp "CV-110" poháněný dvojicí motorů Pratt & Whitney R-2800-CA-11 po 1534 kW byl zalétán v roce 1946, avšak zcela zklamal.  Convair nedostatky napravil a 16. března 1947 zalétal zdokonalený prototyp "CV-240 Convair Liner" s přetlakovým trupem pro 40 pasažérů s kabinou pro 3 až 4 členy posádky. Pohon zajišťovaly dva dvouhvězdicové osmnáctiválce Pratt & Whitney R-2800-CA-18 po 1764 kW. Jejich výfukové potrubí bylo svedeno do ejektorové trubice, kde se mísily se vzduchem v poměru 5:1. Tato směs unikala vzad tryskou, která vyvíjela statický tah zrychlující stroj až o 19 km/h. Štíhlé křídlo bylo vybaveno prostředky pro zkrácení vzletu a přistání, jehož vnější části byly vybaveny integrálními palivovými nádržemi. Podle přání zákazníka se vstupní dveře do kabiny montovaly buď před křídlo, nebo za ně. Obvykle se otevíraly nahoru, přičemž ze spodní části otvoru se sklopilo schodiště, takže letoun nebyl závislý na pozemním vybavení. Celkem bylo vyrobeno 176 civilních CV-240.  Slabinou CV-240 se v provozu ukázal vzlet na výše položených letištích, na vnitrostátních linkách USA zejména v Denveru a Cheyenne v předhůří Skalnatých hor. Především dopravci Braniff a UAL požadovaly u Convairu napravení tohoto nedostatku. Dne 5. října 1951 byl zalétán první "CV-340" odpovídající těmto požadavkům. Kombinoval větší křídlo s výkonnějšími výškovými pohonnými jednotkami R-2800-CB-16 o výkonu po 1784 kW. Do prodlouženého trupu o 1,4 m se nyní vešlo 44 sedadel.  V době výroby CV-340 začaly na americký trh pronikat briské konkurenční turbovrtulové letouny Vickers Viscount. Společnost Convair se proto pokoušela o adaptaci draku pro turbovrtulové motory Rolls-Royce Dart, avšak bez úspěchu.  Odpovědí na konkurenci Viscountu firmou Convair se stal až "CV-440 Metropolitan" vybavený radarem, zalétaný 6. října 1955. Tvarově a technologicky shodná verze s CV-340 měla instalované motory R-2800-CB-17 po 1837 kW a podstatně účinnější zvukovou izolaci kabiny, jejíž kapacita se zvětšila až na 52 sedadel pro cestující. První sériový letoun z celkového počtu 186 civilních Metropolitanů byl dodán v prosinci. Některé další byly upraveny na tento standard z CV-340.

Varianty.

Civilní.

Prodloužený Convair CV-5800 IFL Group

Vojenské.

USAF nakoupilo celkem 472 linkových strojů série CV-240, 340 a 440 v devíti různých verzích. Letounem určeným pouze k přepravě nákladu i osob byl typ "C-131 Samaritan", modifikovaný z 26 letounů CV-240 se dvěma hvězdicovými motory R-2800-9W o výkonu po 1864 kW a se sedadly pro 37 cestujících, nebo 27 lůžek pro pacienty a zdravotnický personál.  Dále vznikl z 36 strojů CV-230/340 typ "C-131B" s motory R-2800-99W, nebo -103W pro 48 pasažérů, který byl využíván i pro elektronický průzkum. Z 27 CV-340 byl upraven "C-131D" pro 44 cestujících s instalovanými pohonnými jednotkami R-2800-52W. Toto označení neslo také 6 kusů militarizovaných CV-440. Mimoto převzalo USAF několik letounů "R4Y" od US Navy s označením "C-131G". Štábní dopravní variantu "VC-131" se zdokonalenou zvukovou izolací doplňovaly dva stroje "VC-131H" s turbovrtulovými motory Allison T56-A-9 o výkonu po 2796 kW.

Služba.

Iniciátor vzniku CV-240, přepravce American Airlines, nejprve objednal stokusovou sérii, kterou však snížil na 75 exemplářů. Letouny byly na linky uvedeny 1. června 1948 především na spádových tratích, přivádějících cestující k hlavním spojům obsazených čtyřmotorovými dopravními letouny. Druhým zákazníkem se 1. září 1948 staly aerolinky Western Airlines následované Pan American World Airways, UAL a argentinská FAMA. V Evropě létaly CV-240 u společností KLM Royal Dutch Airlines, Sabena a LOT.  Prvním zákazníkem CV-340 se 28. března 1952 staly aerolinky UAL, ale jako první je na své tratě uvedl 1. listopadu 1952 Braniff (UAL až 16. listopadu). V Evropě byly zakoupeny přepravci Finnair, Linjeflyg a Lufthansa.  CV-440 zahájily provoz v dubnu 1956 u Continental Airlines, v Evropě je mimo jiné užívaly Swissair, Scandinavian Airlines, Sabena, Luthansa a Iberia.

Hlavní technické údaje (CV-240).

zdroj

Convair CV-240 je americký dvoumotorový dolnoplošný dopravní letoun se zatahovacím příďovým podvozkem a kapacitou 40 cestujících. Společnost Convair ho vyráběla od roku 1947 do roku 1954, zpočátku jako možnou náhradu za všudypřítomné letouny Douglas DC-3. Představoval modernější konstrukci s přetlakovou kabinou, přičemž byl letoun dále vyvíjen, čímž vznikly různé civilní a vojenské varianty. Ještě v 21. století stále létají různé varianty těchto letounů.

The Convair CV-240 is an American airliner that Convair manufactured from 1947 to 1954, initially as a possible replacement for the ubiquitous Douglas DC-3. Featuring a more modern design with cabin pressurization, the 240 series made some inroads as a commercial airliner, and had a long development cycle that produced various civil and military variants. Though reduced in numbers by attrition, various forms of the "Convairliners" continue to fly in the 21st century.


Manželství a práce modela.

Wegener se s Gerdou Gottliebovou seznámil během studia na Royal Danish Academy of Fine Arts v Kodani. Vzali se v roce 1904, když Gerdě bylo 18 a Einarovi 22. Oba pracovali jako ilustrátoři, Wegener se specializoval na malby krajin, Gottliebová ilustrovala knihy a módní časopisy. Oba dva cestovali po Itálii a Francii, nakonec se usadili v Paříži, kde Elbe mohla žít otevřeně jako žena a Gerda Gottliebová jako bisexuálka. V roce 1907 obdržela Elbe Neuhausenovu cenu a vystavovala na Kunstnernes Efterårsudstilling (Umělecká podzimní výstava), ve Vejle Art Museum a v Saloon and Salon d'Automme v Paříži. Je zastoupena ve Vejle Art Museum v Dánsku. Do dámských šatů se Elbe začala oblékat potom, co zastoupila Gottlibinu chybějící modelku. Byla požádána, aby si oblékla punčochy a boty na podpatku, takže její nohy mohly nahradit nohy modelky. Elbe se v tom oblečení cítila překvapivě pohodlně a začala sebe samu vidět jako ženu. Za nějaký čas se Gottlieb pro své obrazy, na kterých se objevovala elegantně odívaná krásná žena s vyzývavýma mandlovýma očima, stala slavnou. V roce 1913 byla nic netušící veřejnost šokována zjištěním, že modelka s ženskými rysy, která inspirovala Gottliebino zobrazení jemných osudových žen, byl doopravdy její manžel, „Elbe“.  Ve dvacátých a třicátých letech se Elbe začala pravidelně prezentovat jako žena, objevovala se tak na různých slavnostech a bavila hosty ve svém domě. Jedna z věcí, které měla ráda, bylo mizet v ženském oblečení a zaplétat se do rozhýřených davů na ulicích Paříže během Karnevalu. Když byla oděná v dámském, byla Elbe svou ženou Gerdou představována jako Einarova sestra. O těch převlecích věděli jen její nejbližší přátelé.

Operace a rozpad manželství.

V roce 1930 Elbe podstoupila v Německu operativní změnu pohlaví, která byla v té době experimentální. Během dvou let si nechala provést čtyři zákroky. První operace, během níž došlo k odstranění varlat, se uskutečnila pod dohledem sexuologa Magna Hirschfelda v Berlíně. Zbylé operace provedl Kurt Warnekros, doktor na ženské klinice v Drážďanech. Druhý zákrok spočíval v implantování vaječníků do její břišní svaloviny, třetí v odstranění penisu a šourku a čtvrtá v transplantaci dělohy a zhotovení vagíny.  V době poslední operace už byl v dánských a německých novinách Elbin případ senzací. Dánský soud v říjnu 1931 anuloval manželství Wegenerových a Elbe se podařilo legálně změnit jméno i pohlaví, včetně obdržení pasu jako Lili Ilse Elvenes. Úplně přestala malovat, věřila, že to byla část identity Einara. Protože už s Gerdou nebyli manželé, bylo jejich manželství oficiálně zrušeno. Po zrušení svazku se Elbe vrátila do Drážďan na poslední operaci.  Věří se, že Lili byla intersex, ale detaily jejího stavu nejsou jasné. Je jisté, že měla spíš ženské tělo a obličejové rysy, které jí umožňovaly vypadat jako mladá žena lépe než jako muž. Když se na veřejnosti prezentovala jako muž, často byla považována za mladou ženu v kalhotách převlečenou za muže. Hormonální testy provedené před první operací ukazovaly více ženských než mužských hormonů. Některé zprávy naznačují, že měla v břiše zakrnělé vaječníky. Je pravděpodobné, že měla o jeden chromozom navíc (karyotyp XXY; Klinefelterův syndrom), což je stav, který medicína nedokázala rozpoznat až do roku 1942.

Smrt.

Lili začala vztah s francouzským obchodníkem s uměním Claudem Lejeune, kterého si chtěla vzít a založit s ním rodinu. Těšila se na svou poslední operaci zahrnující transplantaci dělohy, aby jednou mohli mít děti. V červenci 1931 podstoupila svou čtvrtou operaci, v níž měla získat dělohu a zhotovení vagíny. Tehdy byly oba zákroky čistými experimenty. Bez medikace, která by zabránila odmítání orgánu, se nezotavila a zemřela 13. září 1931, tři měsíce po zákroku, kvůli srdeční zástavě způsobené odmítáním dělohy jejím imunitním systémem a výsledné infekci.

V populární kultuře.

Queer filmový festival MIX Copenhagen uděluje čtyři ceny „Lili“. David Ebershoff napsal v roce 2000 Dánskou dívku, zbeletrizovaný život Lili Elbe. Stala se mezinárodním bestsellerem a byla přeložena do mnoha jazyků. Kniha byla zpracována i jako film, produkovaný Gailem Mutruxem a Neilem LaBute, v hlavní roli s Eddiem Redmaynem. Na Benátském filmovém festivalu v září 2015 získal kladná hodnocení, ačkoli i kritiku za ztvárnění trans ženy cisgender mužem. Téma zahrnující Gerdinu orientaci, která je doložená z námětů jejích erotických maleb, stejně tak rozpad vztahu Gerdy a Lili po rozvodu, je ve filmu i novele opomenuto.

Lili Ilse Elvenes, lépe známá jako Lili Elbe (přechýleně "Lili Elbeová"; 28. prosince 1882 – 13. září 1931), byla dánská trans žena a jedna z prvních zaznamenaných osob, které podstoupily operativní změnu pohlaví. Narodila se jako Einar Magnus Andreas Wegener a pod tímto jménem byla úspěšným malířem. Také se prezentovala jako Lili (někdy psáno Lily) a byla veřejně představovaná jako Einarova sestra. Avšak po úspěšné tranzici se legálně přejmenovala na Lili Ilse Elvenes a úplně přestala malovat.  Za Elbin rok narození se někdy považuje rok 1886. Zdá se, údaj pochází z jedné biografické knihy, kde byly některé údaje změněny kvůli ochraně identit zde uvedených osob. Konkrétní odkazy na život Elbiny manželky Gerdy Gottliebové naznačují, že rok 1882 je správný, protože se vzali během studia na vysoké škole v roce 1904. Její autobiografie "Man into Woman" byla uveřejněna po její smrti v roce 1933.

Lili Ilse Elvenes (28 December 1882 – 13 September 1931), better known as Lili Elbe, was a Danish transgender woman and among the early recipients of sex reassignment surgery.  Elbe was born Einar Magnus Andreas Wegener, and was a successful painter under that name.  After successfully transitioning in 1930, she changed her legal name to Lili Ilse Elvenes and stopped painting altogether. The name "Lili" was suggested by a friend, actress Anna Larssen. Later in her life, Lili chose the surname "Elbe", inspired by the Elbe River in Dresden. She died from complications involving a uterus transplant. Her autobiography "Man into Woman" was published posthumously in 1933.


Život.

O'Hare se narodil v Kansas City v Missouri Margaretě Kareneové (25. leden 1931 - 8. říjen 2008) a Johnovi M. O'Hare. Má tři sestry, Pam, Patricii a Kathleen, a jednoho bratra, Michaela. O'Hare vyrůstal v předměstí Detroitu, žil v Southfieldi do 15 let, poté se jeho rodina přestěhovala do Wing Lake v Bloomfield Hills. Jeho matka byla muzikantka a jako dítě hrál na varhany. O'Hare je irského původu a je držitelem irského pasu.  Jako teenager zpíval O'Hare ve školním sboru a v roce 1974 se zúčastnil svého prvního konkurzu, kde získal roli v muzikálu "Show boat". V roce 1980 maturoval na Brother Rice High School. Téhož roku se rozhodl pro studium herectví na chicagské Severozápadní univerzitě. V Chicagu pak působil 12 let jako divadelní herec, než se rozhodl odjet do New Yorku.

Kariéra.

V roce 2003 si O'Hare zahrál doktora ve filmu "21 gramů". Objevil se v několika epizodách "Právo a pořádek" a jejich spin-offech "" a "".  V roce 2008 si zahrál jako hostující hvězda v několika epizodách seriálů "Bratři a sestry". Zahrál si v celovečerních filmech "Nepovedený večírek", "21 gramů", "Procitnutí v Garden State", "Hra s nevěrou", "Michael Clayton", "Síla srdce", "Half Nelson", "Soukromá válka pana Wilsona", "Milk", "Výměna", "Na hraně temnoty". V roce 2009 ztvárnil Phillipa Steela v životopisném filmu "Angličan v New Yorku". V tomto roce si také zahrál v jedné epizodě seriálu "Znuděný k smrti".  V roce 2010 se O'Hare připojil k seriálu "Pravá krev" od HBO, kde si zahrál upíra Russella Edgingtona, kterému je 2800 let. V roce 2011 se objevil ve filmu "Orel Deváté legie", zahrál si v drama seriálu "Dobrá manželka" a byl obsazen jako hostující hvězda do role Larryho Harveyho v první sérii "American Horror Story", "Murder House".  V roce 2012 si zahrál po boku Amy Adamsové a Donny Murphyové v muzikálu "Into the Woods". V roce 2013 se O'Hare vrátil do "American Horror Story", kde si zahrál ve třetí sérii, "Coven", komorníka Spaldinga. V tomto roce byl obsazen i do čtvrté série "American Horror Story", "Freak Show", kde získal roli 'sběratele zrůd' Stanleyho.  V roce 2015 si zahrál Liz Taylorovou v "American Horror Story: Hotel".

Osobní život.

Dne 28. července 2011 si vzal návrháře Huga Redwooda. Společně adoptovali syna Declana.

Denis Patrick Seamus O'Hare (* 17. ledna 1962 Kansas City, Missouri, USA) je americký herec známý pro svůj výkon v představeních "Take Me Out" a "Sweet Charity", nebo ve fantasy seriálu "Pravá krev", kde si zahrál upíra Russella Edgingtona. Je také znám pro svou roli Larryho Harvey v první sérii "American Horror Story" - "Murder House", za kterou byl nominován na cenu Emmy za vedlejší roli v minisérii nebo filmu pro rok 2012. Do seriálu se vrátil i pro "Coven", třetí sérii, kde si zahrál Spaldinga, ve "Freak Show" Stanleyho a v páté sérii s podtitulem Hotel se ujal role Liz Taylorové.

Denis Patrick Seamus O'Hare (born January 17, 1962) is an American actor, singer, and author noted for his award-winning performances in the plays "Take Me Out" and "Sweet Charity", as well as portraying vampire king Russell Edgington on HBO's fantasy series "True Blood". He is also known for his supporting roles in such films as "Charlie Wilson's War", "Milk", "Changeling", and "Dallas Buyers Club". In 2011, he starred as Larry Harvey in the of the FX anthology series "American Horror Story", for which he was nominated for a Primetime Emmy Award for Outstanding Supporting Actor in a Miniseries or a Movie in 2012. He returned to the show in 2013, playing Spalding in "" and once more as Stanley in "", the latter for which he earned a second Primetime Emmy Award nomination. For his performance in "" as Liz Taylor, O'Hare received critical acclaim.


Uživatelé.

Austrálie.

Australské námořnictvo mohlo v případě havárie svých ponorek třídy "Oberon" využít amerických prostředků DSRV. Souběžně s vývojen nových ponorek třídy "Collins" byl vyvinut australský dálkově ovládaný prostředek ASRV "Remora".

Čínská lidová republika.

Námořnictvo Čínské lidové republiky provozuje tři záchranné lodě projektu 925 a další projektu 926, každou s jednou záchrannou miniponorkou.

Francie.

Francouzské námořnictvo provozuje záchrannou loď "Triton" s 16tunovou miniponorkou "Griffon" s hloubkovým dostupem 600 metrů. Od roku 2008 byla nahrazena novým systémem NATO Submarine Rescue System (NSRS).

Indie.

Indické námořnictvo roku 2016 objednalo u britské loděnice James Fisher and Sons dva hlubokomořské záchranné systémy SRS (Submarine Rescue System), obsahující mezi dalšími komponenty i dvě záchranné miniponorky. Roku 2018 byly u indické loděnice Hindustan Shipyard Limited (HSL) objednány ještě dvě 118metrové podpůrné lodě, které rovněž budou moci nést záchranné plavidlo DSRV. První miniponorka byla do služby přijata 12. prosince 2018.

Itálie.

Italské námořnictvo provozuje záchrannou loď "Anteo" (A5309) s 22tunovou miniponorkou "Usel" (SRV-300) s hloubkovým dostupem 600 metrů.

Japonsko.

Japonské námořní síly sebeobrany provozují záchranné lodě "Čijoda" (ASR-404) a "Čihaja" (ASR-403).

Jižní Korea.

Námořnictvo Korejské republiky provozuje záchrannou loď "Cheong Haejin" (ASR-21) vybavenou záchrannou miniponorkou.

Norsko.

Norské královské námořnictvo se od roku 2008 podílí na provozu záchranného systému NATO Submarine Rescue System (NSRS).

Singapur.

Singapurské námořnictvo provozuje záchrannou loď MV "Swift Rescue".

Sovětský svaz (Rusko).

Sovětské námořnictvo vyvinulo několik záchranných miniponorek. K  přepravě sloužilo několik mateřských lodí a ponorek. Např. dvě konvenční ponorky projektu 940 (třída "India") a záchranné lodě projektu 537 (třída "Elbrus"). Známy jsou miniponorky projektu 1855 (třída "Priz"), projektu 18270 (třída "Bestěr") a projektu 1837. Od roku 2015 je ve službě nová záchranná loď projektu 21300.

Švédsko.

Švédské královské námořnictvo provozuje záchrannou loď "Belos" (A214) vybavenou 50tunovou záchrannou miniponorkou "URF", která má hloubkový dostup 460 metrů.

USA.

Po tragické ztrátě jaderné útočné ponorky USS "Thresher" s celou posádkou v roce 1963 byly pro námořnictvo Spojených států amerických postaveny záchranné miniponorky DSRV-1 "Mystic" a DSRV-2 "Avalon" třídy "Mystic". V americké terminologii jsou označeny DSRV ("Deep Submergence Rescue Vehicle"). Ponorky DSRV byly provozovány od počátku 70. let 20. století až do roku 2009. Poté je nahradil dálkově ovládaný prostředek Submarine Rescue Diving Recompression System (SRDRS), vyvinutý na základě australského typu "Remora".

Velká Británie.

Britské ponorky byly schopny nasazení s americkými záchrannými prostředky DSRV, přičemž následně byly vyvinuty domácí záchranné miniponorky typů LR3 a LR5. Miniponorka LR5 je řízena lidskou posádkou a je zároveň mateřskou lodí pro dálkově ovládanou miniponorku "Scorpio". Od roku 2008 byla nahrazena novým systémem NATO Submarine Rescue System (NSRS).

Hlubokomořské záchranné plavidlo je specializováno pro záchranu posádek ponorek ztroskotaných ve velkých hloubkách pod 200 metrů (v menších hloubkách posádce k evakuaci stačí potápěčské obleky s přilbou).

A deep-submergence rescue vehicle (DSRV) is a type of deep-submergence vehicle used for rescue of downed submarines and clandestine missions. While DSRV is the term most often used by the United States Navy, other nations have different designations for their vehicles.


Historický kontext.

Jean Paul Marat nazývaný přítel lidu byl zavražděn 13. července 1793 a tento zločin byl revolucionáři považován za útok proti nové ústavě. Marat byl příslušníkem radikální Hory, která začala v červnu 1793 zatýkáním a popravami omezovat vliv girondistů (jejich sympatizantkou byla Charlotta Cordayová), čímž začalo období jakobínské Hrůzovlády. Charlotta Cordayová byla znechucena revolučním terorem a radikály považovala za nepřátele revoluce. Odjela do Paříže a pod záminkou udání girondistů požádala o návštěvu u Marata. Ten ji přijal ve vaně, neboť trpěl lupénkou. Cordayová jej zabila nožem ukrytým v šatech. Po svém činu byla odsouzena revolučním tribunálem k trestu smrti gilotinou.

Historie.

Národní konvent požádal Davida, aby zachytil tuto výraznou politickou záležitost. 14. listopadu 1793 David představil Konventu Maratův portrét. V únoru 1795 malíř získal plátno zpět. Po svém nuceném odchodu do Belgie v roce 1816 obraz v Paříži uschoval Davidův žák Antoine-Jean Gros. Po Davidově smrti 29. prosince 1825 Maratův portrét přešel do rukou malířových dědiců, kteří jej několikrát vystavovali s úmyslem ho prodat, ale bez úspěchu. Posledním majitelem obrazu se v roce 1860 stal Jules David-Chassagnolle a ten jen roku 1886 odkázal Muzeu výtvarných umění v Bruselu. Zde je vystaven od roku 1893.  V letech 1793–1794 vzniklo z nařízení Konventu několik kopií obrazu (např. Gioacchino Serangeli nebo François Gérard). Tyto obrazy jsou dnes uloženy v Louvru, na zámku Versailles, v muzeu umění v Dijonu a v muzeu umění v Remeši.

Popis obrazu.

Jean Paul Marat je zobrazen jako umírající ve vaně. Hlava zabalená v bílém turbanu je pootočená na stranu. Pravá ruka držící pero visí přes okraj vany, levá ruka se opírá o okraj desky pokryté zelenou látkou a drží popsaný list. Tělo je nakloněné ve vaně pokryté bílým plátnem potřísněným krví, vedle vany leží zakrvácený nůž. Na pravé straně je umístěn dřevěný stolek, na kterém je umístěn kalamář, druhé pero a další list papíru. V dolní části stolku se nachází podpis: "À Marat David. – L'an deux", tj. "Maratovi David. – V roce dva" (dle revolučního kalendáře).  David zde mísí realistické události (dopis Charlotty Cordayové, vana, ve které Marat nacházel úlevu od své nemoci, zakrvácený nůž apod.) spolu s idealizací a dramatizací: úhlopříčné světlo, nařasené sukno ve vaně, stolek s věnováním připomínající náhrobek s epitafem, Maratova klidná, zpola se usmívající tvář, hrdinské a idealizované nahé tělo spočívající ve vaně v poloze připomínající Caravaggiovo "Kladení Krista do hrobu" nebo Michelangelovu "Pietu".

Maratova smrt ("La Mort de Marat") je obraz francouzského malíře Jacquese-Louise Davida vytvořený v roce 1793. Obraz je součástí sbírek Musées royaux des Beaux-Arts de Belgique v Bruselu. Obraz zachycuje událost z období Velké francouzské revoluce: zavraždění revolucionáře Jeana Paula Marata Charlottou Cordayovou.

The Death of Marat ( or "Marat Assassiné") is a 1793 painting by Jacques-Louis David of the murdered French revolutionary leader Jean-Paul Marat. It is one of the most famous images of the French Revolution. David was the leading French painter, as well as a Montagnard and a member of the revolutionary Committee of General Security. The painting shows the radical journalist lying dead in his bath on 13 July 1793, after his murder by Charlotte Corday. Painted in the months after Marat's murder, it has been described by T. J. Clark as the first modernist painting, for "the way it took the stuff of politics as its material, and did not transmute it".


Život.

Jeho otec byl Řek, který se živil jako pašerák. Zemřel, když bylo Panaitovi pouhých devět měsíců. Matka byla pradlena. Panait se již ve dvanácti letech začal toulat. Asi ve 23 letech, kolem roku 1907, začal přispívat do rumunských socialistických periodik ("România Muncitoare", "Dimineața", "Adevărul", "Viața Socială") jako novinář. Zde posléze otiskl i své první povídky. Podílel se i na organizování stávky v Braile roku 1910. Roku 1913 začal cestovat po Evropě, posléze se znovu toulal po Rumunsku. V té době také onemocněl tuberkulózou. Z té se pokoušel vyléčit ve Švýcarsku. V sanatoriu se spřátelil s ruským sionistou Josué Jéhoudou, který ho začal učit francouzsky. To ho přimělo se vydat do Francie. Zde ho však postihly deprese a roku 1921 se v Nice pokusil o sebevraždu. Byl ovšem zachráněn.  Pomoci z bídy a depresí se mu pokoušel poté zejména Romain Rolland, který byl okouzlen bohémským způsobem Istratiho života. Napsal předmluvu k první Istratiho knize ve francouzštině, která vyšla roku 1923 ("Kyra Kyralina") a zajistil mu možnost publikovat v časopise "Clarté", který vydával Henri Barbusse. Rolland také Istratiho vedl k sympatiím vůči Sovětskému svazu. Ty zpočátku také sdílel, ovšem po několika cestách do Stalinovy říše vystřízlivěl. Napsal pak knihu "Zpověď odpadlíka", kde vylíčil své zklamání, popsal Stalinovu perzekuci starých bolševiků i pronásledování celých skupin obyvatelstva. Šlo o jeden z prvních demaskujících textů z řad levice, až později byly vydány známé texty Arthura Koestlera či André Gida. Reakce Istratiho komunistických přátel byla hysterická, byl označován za trockistu či fašistu, nejbrutálnější v útocích byl Henri Barbusse. Také Rolland se od Istratiho odvrátil. Ten se zlomený vrátil do Rumunska. Zde spolupracoval s levicovým křídlem nacionalistické Železné gardy, které vedl Mihai Stelescu. Křídlo se časem zcela odštěpilo a stalo se terčem gardistů. Stelescu byl zavražděn a i Istrati byl několikrát napaden. Brzy ale zemřel, zcela opuštěn, v bukurešťském sanatoriu na tuberkulózu.

Panait Istrati (10. srpna 1884, Brăila – 16. dubna 1935, Bukurešť) byl rumunsko-francouzský spisovatel a novinář. Své texty psal rumunsky i francouzsky. Byl pravděpodobně prvním spisovatelem, který učinil svým literárním hrdinou homosexuála. Hrdinou jeho románů je Adrien Zograffi, autorovo alter ego. V jeho literární kariéře mu zpočátku pomáhal Romain Rolland.

Panait Istrati (; sometimes rendered as "Panaït Istrati"; August 10, 1884 – April 16, 1935) was a Romanian working class writer, who wrote in French and Romanian, nicknamed "The Maxim Gorky of the Balkans". Istrati was first noted for the depiction of one homosexual character in his work.


Popis.

Kozorožec iberský je silné, typické horské zvíře. Známý je svými měkkými kopýtky, která mu pomáhají pohybovat se po těžko schůdných cestách, a také krátkými nohami. Obě tyto charakteristiky pomáhají kozorožcům iberským provádět vysoké skoky na skalách a strmých svazích. To jim dává výhodu oproti velkému množství dravců a predátorů, kteří se k nim nedokážou dostat.  U kozorožců iberských je výrazný pohlavní dimorfismus, přičemž samci jsou větší a těžší než samice, navíc mají i mohutné rohy. Samotné rohy se liší v závislosti na poddruhu, ale oproti jiným druhům koz se kozorožci iberští liší linií svých rohů. Samice jsou sice menší i lehčí, ale rychleji u nich probíhá proces kostnatění a tím se vývoj jejich kostí zastavuje mnohem dříve než u samců, u kterých to běžně trvá o dva roky déle.  Kozorožec iberský obývá Pyrenejský poloostrov a původně měl celkem čtyři uznané poddruhy. Nicméně, s vymřením dvou poddruhů se populace mírně snížila a v současné době existují pouze dva poddruhy. Tyto dva poddruhy, kozorožec granadský ("Capra pyrenaica hispanica") a kozorožec Cabrerův ("Capra pyrenaica victoriae"), obývají převážně východní pobřeží Pyrenejského poloostrova, avšak menší populace žije i ve vnitrozemí Portugalska.

Chování.

Kozorožci iberští mají jedinečný způsob signalizace při spatření potenciálního predátora. Dospělý kozorožec se nejdříve napřímí a nasměruje uši i hlavu směrem k dravci, pak spustí poplachové volání, který způsobí, že ostatní kozorožci uprchnou do míst, kde je jednak lepší rozhled a často taktéž strmý svah, kam se predátoři nedostanou. Zvláštní na tomto způsobu signalizace je, že při útěku se stádo chová velmi koordinovaně a ve většině případů jej vede dospělá samice (v případě stáda složeného ze samic a mladých) nebo dospělý samec (v případě stád složených jen ze samců).  Kozorožec iberský je býložravec, který složení své stravy mění v základě na sezóně, výskytu i ročním období. Všechny druhy kozorožců mají také speciální mechanismus v ledvinách; umožňuje jim ukládat tuk, který v zimě nebo chladném počasí dodává nezbytné živiny a tím i energii.

Rozmnožování.

Obvykle vytvářejí dva typy sociálních skupin; buďto stádo, ve kterém se nachází pouze samci, nebo stádo se samicemi a mladými jedinci. Během říje, které probíhá od listopadu do prosince, samci vyhledávají samice a tvoří s nimi velká stáda. Ta většinou přetrvávají po celou zimu, ale při narození mláďat samci opět samice opustí.

Populace.

Populace kozorožců iberských se v průběhu posledních staletí výrazně snížila, důsledkem kombinace hned několika faktorů; lov a pytláctví, rozvoj zemědělství i zhoršení podmínek v přírodě. Kozorožci iberští též mohou trpět na mnoho různých chorob a často se u nich vyskytuje i svrab. V roce 1890 oficiálně vyhynul poddruh kozorožec portugalský ("Capra pyrenaica lusitanica"), který žil v portugalských pohořích Sierra de Geres a Galicie. Další poddruh, kozorožec pyrenejský, oficiálně vymřel v nedávné době, v roce 2000. Posledním známým exemplářem byla samice z národního parku Ordesa.

Kozorožec iberský ("Capra pyrenaica") je druh kozorožce se čtyřmi poddruhy. Z nich dva lze stále nalézt na Pyrenejském poloostrově, ale zbývající dva jsou nyní vyhynulé. Poddruh kozorožec portugalský vyhynul kolem roku 1892 a kozorožec pyrenejský poměrně nedávno, v roce 2000. Tento poddruh byl ale znovu klonován a v lednu 2009 se narodil první živý exemplář. Ten sice zemřel několik minut po porodu na defekt plic, přesto se tím kozorožec pyrenejský stal prvním taxonem, který získal status "un-extinct".

The Iberian ibex, Spanish ibex, Spanish wild goat, or Iberian wild goat ("Capra pyrenaica") is a species of ibex with four subspecies. Of these, two can still be found on the Iberian Peninsula, but the remaining two are now extinct. The Portuguese subspecies became extinct in 1892 and the Pyrenean subspecies became extinct in 2000. An ongoing project to clone to the Pyrenean subspecies resulted in one clone being born alive in July 2003. This is the first taxon to become "un-extinct", although the clone died a few minutes after birth due to physical defects in lungs.


Objevy.

"Australopithecus garhi" patří k dosud velmi málo poznaným australopitékům. Druh byl popsán především na základě zlomků lebky BOU-VP-12/130, kterou Yohannes Haile-Selassie odhalil 20. listopadu 1997 v jihovýchodní části poloostrova Bouri v oblasti Střední Awaš.  V Bouri byly roku 1996 nalezeny i další ostatky homininů - část loketní kosti a především torzovitě dochovaná kostra nedospělého jedince, složená z poškozených zlomků pažní, vřetenní, stehenní i lýtkové kosti, z článku prstu na noze a části dolní čelisti. Chybí ale zlomky lebky nebo zubů, které by bylo možné porovnat s jinými nálezy a přiřadit konkrétnímu druhu. Drobný zlomek dolní čelisti postrádá jakékoliv diagnostické znaky. Úlomky kostí však byly zachyceny jen asi 300 m od místa nálezu stejně staré lebky BOU-VP-12/130, a proto s velkou pravděpodobností patří druhu "A. garhi." Dokonce lze uvažovat, že spolu s lebkou náleží témuž jedinci.  Druhu "Australopithecus garhi" by mohly být přiřazeny také ostatky, zachycené již roku 1990 na severněji položených lokalitách Matabaietu (část pažní kosti) a Gamedah (malý zlomek temenní kosti a část bezzubé dolní čelisti). Kvůli silnému poškození je však opět nelze s jistotou přiřadit konkrétnímu druhu. Jistější je jen určení dolní čelisti s dobře dochovanými zuby, zjištěné 17. listopadu 1997 v Esa Dibo.

Popis.

Lebka druhu "Australopithecus garhi" se svým celkovým utvářením značně podobá staršímu druhu "Australopithecus afarensis". Mozkovna dosahuje objemu přibližně 450 cm³, čímž nijak nevybočuje z hodnost ostatních australopitéků. Přítomnost šípového hřebene "crista sagittalis" ukazuje na dobře vyvinuté žvýkací svaly. Těm poskytuje dostatek prostoru i výraznější zúžení lebky za očnicemi. Horní čelist je v prostoru pod nosem konvexně vyklenutá a poměrně výrazně vystupuje vpřed. Vstup do nosní dutiny je ostře ohraničený, nikoliv zaoblený. Primitivně ploché patro tvoří tenké kosti. Jařmové oblouky vybíhají z čelisti až nad prvními stoličkami, tedy poměrně vzadu jako u lidoopů (u mladších australopitéků vystupují již nad třenovými zuby). Zajímavá je přítomnost útvaru „frontal trigon”, trojúhelníkovité vklesliny na čelní kosti nad očnicovým valem, která je znakem robustních australopitéků, vyskytuje se však i u druhu "A. afarensis".  Od afarských australopitéků se lebka z Bouri liší především utvářením zubů. Ty jsou nezvykle velké, takže zadní zuby (stoličky a třenové zuby) dosahují extrémních hodnot druhu "Paranthropus boisei". Na rozdíl od paranthropů, jejichž přední zuby jsou výrazně redukované, má ovšem "A. garhi" značně velké i řezáky a špičáky. Ty jsou širší než u všech ostatních známých australopitéků. Poměr velikosti předních a zadních zubů tak zůstává obdobný druhům "A. afarensis" nebo "A. africanus." "A. garhi" má také proti paranthropům slabší sklovinu a odlišný způsob opotřebení stoliček. Třenové zuby jsou méně molarizované (svým utvářením se méně podobají morfologii stoliček). Zachována zůstává i lidoopí diastema (mezera mezi řezákem a špičákem), která se již u paranthropů a prvních lidí nevyskytuje, ačkoliv u "A. afarensis" je ještě častá. Zuby jsou uložené v přibližně paralelních, jen mírně se odklánějících řadách, takže - podobně jako u "A. afarensis" - ještě netvoří typicky lidský parabolický oblouk.  O stavbě těla není známo téměř nic i vzhledem k tomu, že kosti končetin nelze jednoznačně přiřadit druhu "A. garhi". Kostra z Bouri je i přes torzovité dochování zajímavá tím, že stehenní kost je delší než u ostatních australopitéků a blíží se již rodu "Homo". Naopak primitivním znakem je prodloužené předloktí, odpovídající dlouhým pažím šplhajících lidoopů. Kostra je však značně fragmentární, takže je zatím obtížné činit jakékoliv závěry.

Způsob života.

Omezené množství nálezů umožňuje získat jen velmi málo informací o způsobu života tohoto druhu australopitéků. Delší nohy mohou svědčit o výkonnější bipedii, zachování prodlouženého předloktí však vypovídá o přetrvávajícím, alespoň příležitostném šplhání ve větvích. Místo nálezu se na základě geologických studií i podle spektra nalézané fauny před 2,5 miliony let nacházelo na břehu mělkého sladkovodního jezera, patrně obklopeného travnatými pláněmi s ostrůvky prosvětlených lesíků.  Většina studií se ovšem soustředí na možnost výroby a užívání nástrojů. V Bouri byly totiž kromě lebky "A. garhi" zachyceny stejně staré kosti turovitých a koní "Hipparion" s rýhami a stopami úderů kamenem na povrchu. Ačkoliv není možné jednoznačně prokázat, že toto poškození způsobili zástupci druhu "A. garhi", souvislost je velmi pravděpodobná. Jedná se tak o další náznak užívání a snad i výroby kamenných nástrojů australopitéky, doklad zájmu o živočišné potravní zdroje a snahy o získání masa nebo morku.  S tímto nálezem jsou často spojovány i jednoduché kamenné nástroje oldovanské tradice, zachycené v nedalekém Gona roku 1995 a datované do doby před 2,6 miliony let. Jejich tvůrci však mohli být i časní zástupci rodu "Homo". Přímo v Bouri bylo náhodně zachyceno několik neurčitelných jader a úštěpů, během výzkumu však žádné nástroje zjištěny nebyly.

Fylogeneze.

Postavení "A. garhi" je zatím nejasné. Nálezy jsou datovány do doby, kdy se ve východní Africe objevují první zástupci rodu "Homo." Autoři je proto považují za možné pojítko mezi australopitéky a lidmi. Opírají se přitom i o prodloužené dolní končetiny a náznak využívání nástrojů. Tento názor však není jednoznačně přijímán, a to i proto, že dosud neexistuje přesvědčivý důkaz o vzájemné souvislosti všech nálezů - lebky, ostatků končetin, nástrojů a pořezaných zvířecích kostí. Problematické jsou také nápadně velké zuby. Nové nálezy prvních lidí jsou navíc datovány již do doby před 2,8 miliony let, ostatky "A. garhi" jsou proto příliš mladé.  Jiní badatelé kvůli velikosti zubů předpokládají spíše příslušnost k rodu "Paranthropus" (před 2,5 miliony let žil ve východní Africe druh "Paranthropus aethiopicus)", zbytek lebky však znaky této skupiny postrádá.  Proto je pravděpodobné, že "Australopithecus garhi" představuje poslední zástupce východoafrických gracilních australopitéků, vycházející snad z "A. afarensis", slepou vývojovou větev s vlastní ekologickou nikou, paralelní rodům "Paranthropus" i "Homo".

Australopithecus garhi je druh vyhynulého hominida, žijící na počátku pleistocénu, zhruba před 2,5 miliony let ve východní Africe, na území dnešní Etiopie. Druhový přívlastek "garhi" v překladu z afarštiny znamená „překvapení”. Návrh českého odborného názvu zní "Australopiték dlouhonohý".

Australopithecus garhi is a species of australopithecine from the Bouri Formation in the Afar Region of Ethiopia 2.6–2.5 million years ago (mya) during the Early Pleistocene. The first remains were described in 1999 based on several skeletal elements uncovered in the three years preceding. "A. garhi" was originally considered to have been a direct ancestor to "Homo" and the human line, but is now thought to have been an offshoot. Like other australopithecines, "A. garhi" had a brain volume of ; a jaw which jutted out (prognathism); relatively large molars and premolars; adaptations for both walking on two legs (bipedalism) and grasping while climbing (arboreality); and it is possible that, though unclear if, males were larger than females (exhibited sexual dimorphism). One individual, presumed female based on size, may have been tall.  "A. garhi" is the first pre-"Homo" hominin postulated to have manufactured tools—using them in butchering—and may be counted among a growing body of evidence for pre-"Homo" stone tool industries (the ability to manufacture tools was previously believed to have separated "Homo" from predecessors.) "A. garhi" possibly produced the Oldowan industry which was previously considered to have been invented by the later "H. habilis", though this may have instead been produced by contemporary "Homo".


Historie.

Řadu patentů na polem řízené polovodičové součástky podal Julius Lilienfeld již ve 20. a 30. letech 20. století. Ale bylo třeba desítek let pokroku vědy o materiálech a výrobních technologií, než se podařilo polem řízené tranzistory skutečně vyrobit. Při opakovaných neúspěšných pokusech sestrojit polem řízený tranzistor John Bardeen, Walter Houser Brattain a William Shockley v roce 1947 objevili hrotový (bipolární) tranzistor. První tranzistory JFET byly vyrobeny až o deset let později.

Struktura.

JFET je tvořen dlouhým kanálem polovodivého materiálu dotovaného tak, aby obsahoval buď velké množství nosičů kladného náboje tj. děr (u typu "P") nebo nosičů záporného náboje tj. elektronů (u typu "N"). Ohmické kontakty na obou koncích tvoří elektrody S a D. Přechod P-N může být vytvořen na jedné nebo obou stranách kanálu nebo přechod může kanál zcela obklopovat, přičemž používá oblast dotovanou opačně než kanál, na níž je předpětí přiváděno ohmickým kontaktem elektrody G.

Funkce.

Funkci JFET lze připodobnit k zahradní hadici, u které lze průtok vody řídit jejím stlačením, čímž se zmenší průřez otvoru. Podobně je tok elektrického náboje tranzistorem JFE řízen zužováním kanálu, který vede proud. Intenzita proudu závisí i na elektrickém poli mezi S a D (podobně jako rozdíl tlaku kapaliny na obou koncích hadice).  Zúžení vodivého kanálu je dosaženo elektrickým polem: napětí mezi elektrodami G a S aplikované v závěrném směru P-N přechodu mezi elektrodami G a S, čímž dojde k rozšíření ochuzené vrstvy přechodu (viz na obrázku nahoře), která zasahuje do vodivého kanálu a zmenšuje jeho průřez. Vrstva se nazývá ochuzená, protože je v ní méně pohyblivých nosičů náboje, a proto ji lze považovat prakticky za elektricky nevodivou.  Pokud ochuzená vrstva přehradí celou šířku vodivého kanálu, dojde k uzavření kanálu D-S. K zavření dojde při určitém závěrném napětí (U) na přechodu G-S. Závěrné napětí (U) výrazně kolísá, dokonce mezi součástkami stejného typu. Například U tranzistoru Temic J202 může být v rozsahu až . Typické hodnoty kolísají mezi a .  Pro uzavření N-kanálu je nutné negativní napětí mezi elektrodami G a S (U). Naopak, pro vypnutí P-kanálu je nutné pozitivní U.  V normálním stavu elektrické pole indukované napětím na hradle částečně snižuje vodivost kanálu mezi elektrodami S a D.  U některých JFET tranzistorů jsou elektrody S a D zaměnitelné.

Schematické značky.

Někdy se hradlo kreslí uprostřed kanálu (nikoli u elektrody S). Tato symetrie umožňuje, aby elektrody D a S byly zaměnitelné, proto by tento symbol měl být používán pouze pro ty typy JFET, u nichž jsou elektrody S a D skutečně zaměnitelné.  Součástí schematické značky by měla být i kružnice (reprezentující pouzdro diskrétní součástky). To platí ve Spojených státech i v Evropě. Při kreslení schémat integrovaných obvodů se symboly tranzistoru obvykle kreslí bez kružnice. Někteří autoři symbol bez kružnice používají i pro diskrétní součástky.  Hrot šipky (stejně jako u diody) vždy směřuje ve směru dohodnutého toku proudu, tedy signalizuje polaritu přechodu P-N mezi kanálem a hradlem. V angličtině je mnemotechnická pomůcka, že šipka N-JFETu směřuje "in.

Porovnání s jinými typy tranzistorů.

Při pokojové teplotě je proud JFET hradlem (průnik přechodem P-N v závěrném směru) srovnatelný s proudem u tranzistorů MOSFET (u nichž je hradlo od kanálu izolováno vrstvičkou oxidu křemičitého), a je mnohem menší než proud bází bipolárního tranzistoru. JFET mají vyšší zisk (transkonduktanci) a nižší růžový šum než MOSFET, a proto se používají v některých nízkošumových, operačních zesilovačích s vysokou vstupní impedancí.

Matematický model.

Pro výpočet proudu N-JFETem při malém napětí U (tj. v lineární ohmické oblasti) můžeme považovat kanál za pravoúhlý hranol materiálu s elektrickou vodivostí formula_1: kde

Lineární oblast.

Proud elektrodou D v "lineární oblasti" můžeme vyjádřit vztahem  při vyjádření pomocí formula_4, lze proud elektrodou D zapsat vztahem

Oblast saturace.

Proud elektrodou D v "oblasti saturace" se často aproximuje pomocí napětí hradla vztahem  kde  V "oblasti saturace" proud elektrodou D závisí na napětí mezi G a S, ale téměř nezávisí na napětí mezi D a S.  Je-li dotace kanálu rovnoměrná, tloušťka ochuzené oblasti roste přímo úměrně s druhou odmocninou absolutní hodnoty napětí G–S. Závislost tloušťky "b" kanálu na napětí pak lze vyjádřit pomocí tloušťky kanálu "a" při nulovém napětí vztahem:  kde

JFET, příp. JUGFET (, česky "polem řízený tranzistor s přechodovým hradlem"), je nejjednodušším typem polem řízeného tranzistoru. Jedná se o polovodičovou součástku se třemi elektrodami označovanými G (, česky "hradlo" nebo "brána"), S (, česky emitor nebo zdroj), a D (, česky kolektor nebo odtok), kterou lze používat jako elektronicky řízený spínač, zesilovač nebo napětím řízený rezistor.  Podobně jako u bipolárních tranzistorů existují dva druhy JFET lišící se typem polovodiče: JFET s kanálem typu N (N-JFET) a s kanálem typu P (P-JFET). Bipolární tranzistory jsou řízené proudem bází, a pokud bází neteče žádný proud, jsou zavřené. Naproti tomu JFET jsou řízené napětím na elektrodě G, a není-li mezi elektrodami G a S žádný rozdíl potenciálů, je JFET otevřený, takže polovodičovým kanálem mezi elektrodami "S" a "D" může téct elektrický náboj. Přivedením předpětí vhodné polarity na elektrodu G dochází k přivírání kanálu – JFET bude klást průtoku proudu určitý odpor, takže proud kanálem mezi elektrodami S a D bude menší; při dosažení závěrného napětí poklesne proud protékající kanálem na nulu. Pro řízení vodivosti JFET tedy přivádíme na elektrodu G napětí v závěrném směru a říkáme, že JFET pracuje v ochuzeném režimu.  U JFET s kanálem typu N dochází k omezování proudu mezi elektrodami S a D, pokud je napětí na elektrodě G menší než napětí na elektrodě S (u P-JFET naopak pokud je napětí na elektrodě G větší než napětí na elektrodě S).  JFET má velkou vstupní impedanci (řádu až 10 ohmů), což znamená, že obvody připojené k elektrodě G ovlivňuje JFET zcela zanedbatelně.

The junction gate field-effect transistor (JFET) is one of the simplest types of field-effect transistor. JFETs are three-terminal semiconductor devices that can be used as electronically-controlled switches, amplifiers, or voltage-controlled resistors.  Unlike bipolar transistors, JFETs are exclusively voltage-controlled in that they do not need a biasing current. Electric charge flows through a semiconducting channel between "source" and "drain" terminals. By applying a reverse bias voltage to a "gate" terminal, the channel is "pinched", so that the electric current is impeded or switched off completely. A JFET is usually "ON" when there is no voltage between its gate and source terminals. If a potential difference of the proper polarity is applied between its gate and source terminals, the JFET will be more resistive to current flow, which means less current would flow in the channel between the source and drain terminals. JFETs are sometimes referred to as depletion-mode devices as they rely on the principle of a depletion region which is devoid of majority charge carriers; and the depletion region has to be closed to enable current to flow.  JFETs can have an n-type or p-type channel. In the n-type, if the voltage applied to the gate is negative with respect to the source, the current will be reduced (similarly in the p-type, if the voltage applied to the gate is positive with respect to the source). A JFET has a large input impedance (sometimes on the order of 10 ohms), which means that it has a negligible effect on external components or circuits connected to its gate.


Život.

Mládí.

Clara Rockmoreová se narodila roku 1911 ve Vilniusu na Litvě, tehdy součásti Ruského impéria, do rodiny litevských židů. Měla dvě starší sestry, Annu a Nadiu. Když jí byly čtyři roky, přestěhovala se s rodinou do Petrohradu, kde se stala nejmladší studentkou tamější konzervatoře. Studovala ve třídě prominentního houslisty Leopolda Auera. V nepokojných časech po říjnové revoluci se její rodina rozhodla vystěhovat z Ruska. Cestovali na voze taženém koňmi a svou finanční situaci přilepšovali tím, že Clara s Nadiou vystupovaly na improvizovaných koncertech. Dostali se zpět do Vilniusu, kde se chtěli původně usadit, ale pokračovali nakonec do Polska, do Varšavy, kde žili do roku 1921, kdy jim byla udělena víza pro vystěhování do Spojených států.

V emigraci.

V prosinci 1921 přistáli Reisenbergovi v New Yorku, kde se zapojili do života ruského emigrantského společenství. Clara se opět setkala s Leopoldem Auerem (který emigroval o 3 roky dříve) a znovu se u něj začala učit hru na housle. Díky píli a talentu se již v roce 1922 dostala na Institute of Musical Arts, kde se dále vylepšovala, takže roku 1928 byla přijata do prestižního Curtisova hudebního institutu. Zde vynikla nad ostatní žáky, a proto byla vybrána jako sólistka pro graduační koncert. Jenže během náročných příprav se projevily neblahé důsledky podvýživy v dětských letech za ruské revoluce a Claře se rozvinula artróza kloubů na pravé (smyčcové) ruce, takže byla nakonec donucena – přes veškeré úsilí bolest překonat a přes půlroční lečení – se na radu lékařů profesionální kariéry sólové houslistky vzdát.  Nicméně, roku 1928 potkala krajana Léona Theremina, který ji představil svůj vynález, elektrický hudební nástroj "éterfon" (později po něm nazvaný "theremin"), a Claru způsob hraní na něj zaujal a později přímo nadchnul – nedotýkala se totiž ničeho, tudíž si šetřila ruce. Projevila od počátku mimořádný talent pro hru na tento zvláštní nástroj (i díky svému absolutnímu sluchu), stala se prominentní thereministkou a pomohla významně svými připomínkami zlepšit konstrukci.  Přestože ji zamilovaný, o 15 let starší Theremin několikrát požádal o ruku, vzala si nakonec (1933) advokáta Roberta „Bobbyho“ Rockmorea. Neměli spolu žádné děti. Pár vedl život pokrokových intelektuálů; mezi jejich přátele (a Robertovy klienty) mj. patřili dramatik Eugene O'Neill anebo černošský hudebník Paul Robeson, s nímž Clara ve 40. letech společně vystupovala – což v rasově segregovaných USA vzbuzovalo pozdvižení – a dokonce mu roku 1949 poskytli i azyl ve svém letním domě, když se musel ukrývat pro své levicově-antirasistické postoje.  V letech 1991–93 natáčel o ní a Thereminovi režisér Steve Martin dokumentární film "Theremin – An Electronic Odyssey"; během té doby se opět po dlouhé setkala se svým dávným blízkým přítelem L. Thereminem (tehdy již 96letým). Poslední rok svého života trpěla vážnými zdravotními problémy (zápal plic, infarkt), nicméně slíbila sobě i okolí, že vydrží naživu, dokud neuvidí narození své praneteře – a její přání se jí vyplnilo, když se 8. května 1998 narodila Fiona Nadia Shermanová. Clara zemřela o 2 dny později ve věku 87 let, ve svém bytě na newyorském Manhattanu.  Její synovec Robert Sherman založil roku 2004 nadaci "Nadia Reisenberg/Clara Rockmore Foundation", která se snaží pečovat o hudební odkaz Clary a Nadii.

Kariéra.

Až v roce 1977 vydala své první a jediné album, které nese název "The Art of the Theremin", kde jí hrou na klavír doprovází její sestra Nadia. Toto album vzniklo za producentské spolupráce s vynálezcem a hudebníkem Robertem Moogem a jeho ženou Shirleigh.  Rockmoreová dotáhla hru na theremin k dokonalosti tím, že usměrnila svojí fyzickou kontrolu (prstoklad si osvojila při učení se na housle) a emoce dohromady, čímž v podstatě splynula s podstatou fungování tohoto hudebního nástroje.

Clara Rockmoreová (9. března 1911 – 10. května 1998) byla americká houslistka a virtuózka na theremin rusko-litevsko-židovského původu. Její sestra byla klavíristka Nadia Reisenbergová.

Clara Reisenberg Rockmore (9 March 1911 – 10 May 1998) was a classical violin prodigy and a virtuoso performer of the theremin, an electronic musical instrument. She was the sister of pianist Nadia Reisenberg.


Život.

Pocházel ze zámožné bojarské rodiny, mohl tak vystudovat prestižní střední školu Victora Cuenima v Jasy a poté, roku 1834, odjet zdokonalovat svou francouzštinu do Paříže. Ve francouzštině také publikoval své první literární texty. Pod vlivem romantismu však začal hledat základnu moderní rumunské poezie v lidu - v roce 1839 se proto vrátil do Rumunska, toulal se podhůřím karpatských hřebenů a sbíral lidovou slovesnost. Poté znovu hojně cestoval po západní a jižní Evropě, mimo jiné i se svou životní láskou Elenou Negri, která však byla vážně nemocná a během návratu do Rumunska zemřela na palubě lodi, Vasilovi v náručí. Napsal o tomto zážitku báseň "Steluţa" ("Hvězdička").  Do Rumunska se vrátil roku 1847, právě včas, aby se zapojil do revoluce roku 1848. Patřil ke klíčovým aktivistům v Moldavsku, psal burcující verše ("Deşteptarea României", "Rumunsko, povstaň") a sepsal i klíčový politický manifest revolučního hnutí ("Dorinţele partidei naţionale din Moldova", "Požadavky Národní strany Moldavska"). Revoluce však byla poražena a on musel odejít do exilu. Přes Transylvánii a Rakousko uprchl do Paříže.  Zde usilovně propagoval kauzu rumunských vlastenců, vrátil se však také k rumunského folklóru. Přednášel o něm před francouzskými vzdělanci, k nimž patřili i historici Jules Michelet a Edgar Quinet. Z Paříže zaslal redakci černovického časopisu "Bucovina" dvanáct lidových balad, mezi nimiž byla i ta nejslavnější "Mioriţa" ("Ovečka"). V časopisu vyšly postupně od září 1849 do září 1850. Roku 1850 se také vrátil do Rumunska.  V roce 1852 vydal v Jasech první a v následujícím roce druhý svazek své klíčové sbírky, kterou nazval "Lidové básně". Ohlas v Rumunsku byl mimořádný. Kniha byla také rychle přeložena do francouzštiny, angličtiny a němčiny. Francouzský překlad, vzhledem k tomu, že francoužština byla takřka jeho druhou mateřštinou, pořídil sám Alecsandri (vyšel roku 1855). Druhé, značně rozšířené vydání vyšlo v Bukurešti roku 1866 pod názvem "Lidové básnictví Rumunů" ("Poezii populare ale românilor"). Knihu otevírala slavná předmluva. Její první větu se dnes učí každý Rumun ve škole: „Rumun se rodí jako básník!" Součástí předmluvy je i teoretická folkloristická část, která dělí rumunskou lidovou slovesnost do tří kategorií: 1) starobylé písně neboli balady, 2) "doiny" (lyrické písně), 3) "hory" (písně ke kolovému tanci), 4) drobné útvary jako "descîntece" (zaříkávadla), "strigături" (hesla skandovaná během tance) apod. Toto rozdělení uznává folkloristika dodnes.  Politicky se v pozdějších letech soustředil na boj za sjednocení Moldavska a Valašska. Známá je jeho báseň "Hora Unirii" ("Píseň jednoty"), kterou sepsal roku 1856, a která za sjednocení pléduje. K tomuto sjednocení také došlo roku 1859 a předseda vlády Alexandru Ioan Cuza Vasila poté jmenoval ministrem zahraničních věcí nového rumunského státu. Funkci zastával do roku 1860, později se stal rumunským vyslancem v Paříži.  Roku 1881 napsal báseň "Trăiască Regele" ("Bůh ochraňuj krále"), která byla textem rumunské hymny až do roku 1947.  Byl otevřeným antisemitou, stereotypně zobrazení židé prostupují řadou jeho děl a hojně tak přispěl k rozšíření antisemitismu v moderní rumunské kultuře.

Vasile Alecsandri (21. červenec 1821, Bacău (Moldavsko) – 22. srpen 1890, Mirceşti) byl rumunský spisovatel, politik a diplomat narozený na území dnešního Moldavska. Proslul především jako sběratel rumunského folklóru. Byl klíčovou osobností rumunského národního obrození v 19. století. Patřil do generace tzv. „osmačtyřicátníků“, tedy rumunských spisovatelů, politiků a intelektuálů, kteří se zapojili do revoluce roku 1848.

Vasile Alecsandri (; July 21, 1821August 22, 1890) was a Moldavian poet, playwright, politician, and diplomat. He collected Romanian folk songs and was one of the principal animators of the 19th-century movement for Romanian cultural identity and union of Moldavia and Wallachia.


Život.

Barbara Žofie Braniborská se narodila 16. listopadu 1584 v Halle v současném Sasku-Anhaltsku.  Dne 5. listopadu 1609 se provdala za vévodu Jana Fridricha Württemberského (1582-1628), nejstaršího syna Fridricha I. a Sibyly Anhaltské. Ku příležitosti svatby byl renovován rezidenční zámek Urach ve městě Bad Urach, které bylo sídlem Württemberků; byl zde vystavěn "Zlatý sál", který je jedním z nejkrásnějších renesančních tanečních sálů v Německu. Dle všeho bylo manželství Barbara Žofie a Jana Fridricha velmi šťastné.  Její manžel v roce 1628 zemřel. Eberhardovi bylo v roce otcovy smrti pouhých čtrnáct let, a proto potřeboval regenta, kterým se stal jeho strýc z otcovy strany Ludvík Fridrich. O dva roky později, roku 1630, zahájila Barbara Žofie rozsáhlou rekonstrukci zámku Brackenheim. V té době se na zámku nacházelo celkem 155 cenných obrazů, jednalo se dokonce o druhou největší sbírku umění ve Württembersku. Během rekonstrukce žila střídavě v Kirchheim unter Teck a Stuttgartu, v současné době je dokonce považována za patronku města Kirchheim unter Teck.  Dne 26. ledna 1631 ale nečekaně umírá Ludvík Fridrich a povinnosti regenta přešly na Barbaru Žofii a Julia Fridricha, dalšího Eberhardova strýce z otcovy strany, přičemž Barbara Žofie byla „vyšší regent“. I proto se roku 1632 vrátila do Stuttgartu a stala se aktivní političkou. Po bitvě u Lützenu, na konci roku 1632, se Julius Fridrich začal angažovat ve Třicetileté válce na straně Švédska. Jeho cílem bylo vyhnat nepřátelská vojska ze země a přestože byl ve svém snažení poměrně úspěšný, radní a kancléř jej prohlásili sobeckým a donutili jej od postu regenta úplně odstoupit.  Poté, co císař Ferdinand II. oficiálně označil Eberharda III. za dospělého, nastoupil Eberhard dne 8. května 1633 jako oficiální vévoda Württemberska. Připojil se k protestantům z Heilbronnské ligy a nakonec 6. září 1634 utrpěl drtivou porážku v bitvě u Nördlingen. Následně bylo Württemberské vévodství vypleněno a celý dvůr včetně vévodovy rodiny byl nucen uprchnout do exilu ve Štrasburku. Zde také Barbara Žofie v roce 1636 zemřela. Pohřbena byla v kostele sv. Kříže ve Stuttgartu.

Potomci.

Z manželství Barbary Žofie a Jana Fridricha vzešlo devět dětí. Z nich se však dospělosti dožilo pouze šest, tři dívky a tři chlapci. Nejznámější z nich se stala nejstarší přeživší dcera Antonie, která vešla do dějin jako patronka školství. Ta byla vysoce vzdělaná a známá byla i svou milou povahou.

Barbara Žofie Braniborská ("Barbara Sophia von Brandenburg", 16. listopadu 1584, Halle — 13. února 1636, Štrasburk) byla dcerou Kateřiny Braniborsko-Küstrinské (1549-1602) a jejího manželka, braniborského kurfiřta Jáchyma Fridricha Braniborského. Provdala se za vévodu Jana Fridricha Württemberského a po jeho smrtí se stala regentkou za jejich nedospělého syna Eberharda, čímž se na čas stala i panovnicí Württemberska.

Barbara Sophia of Brandenburg (16 November 1584 – 13 February 1636) was duchess of Württemberg by marriage to Duke John Frederick of Württemberg and acted as regent of the Duchy of Württemberg for their minor son, Duke Eberhard III of Württemberg, in 1631-1633. She was the daughter of the Catherine of Küstrin (1549–1602) and Elector of Joachim Frederick of Brandenburg.


Ekologie.

Často je vysazována na březích podél vodních toků a stojatých vod. Dobře roste na hlubokých, neutrálních až mírně zásaditých a minerály dobře zásobených půdách, snáší déle trvající záplavy i zbahněnou půdu. Je poměrně citlivá na mráz, roste do nadmořské výšky 800 m. V dlouhé zimě trpí okusem zvěře i dobytka, dobře však regeneruje. Dožívá se průměrně 40 let.

Popis.

Statné, 5 až 8 m vysoké keře a stromy se vzpřímenými, rovnými letorosty 1 až 2 cm silnými. Kůru mají v mladosti hladkou a šedě zelenou nebo žlutě zelenou, později bývá podélně rozpukaná. Letorosty jsou jemně chlupaté, matně zelené a od spodu postupně olysávají. Listové pupeny jsou dlouhé asi 3 mm a květní 9 mm. Listové čepele s asi 1 cm řapíky jsou úzce kopinaté, až 12 cm dlouhé a 1,5 cm široké. Na líci jsou svěže zelené a na rubu sametově chlupaté, chlupy mají sčesány podél bočních žilek, kterých bývá 25 až 30. Okraje listů jsou podvinuté a někdy místně jemně pilovité.  Jednopohlavné, redukované květy bez okvětí jsou sestaveny do květenství jehněd, které jsou přisedlé, téměř válcovité a mívají několik drobných opadavých listenů. Štíhlejší samčí jehnědy jsou dlouhé 4 až 6 cm, samičí jen 2 až 3 cm a za plodu se prodlužují až na 6 cm. Samčí květ má dvě volné tyčinky s lysou nitkou a zlatožlutým, později hnědým prašníkem. Samičí má přisedlý, chlupatý semeník s dlouhou čnělkou s nitkovitou, dvoulaločnou bliznou; v květech je po jedné nektarové žlázce. Květy rozkvétají již v březnu a dubnu, ještě před rašením listů. Ploidie druhu je 2n = 38.  Plody jsou plstnaté tobolky 5 mm velké obsahující okolo 18 drobných, ochmýřených semen. Vrba košíkářská se v praxi rozmnožuje řízky, které ve vlhké půdě spolehlivě koření.

Možnost záměny.

Od podobných vrb s úzkými listy, jako vrba bílá nebo vrba nachová, se odlišuje podvinutými okraji listů. Podvinuté listy má i vrba šedá, její chloupky na rubu listů jsou však kadeřavé a odstálé.

Hybridizace.

Vrba košíkářská se často kříží s jinými druhy, nevytváří však hybridní roje. V české přírodě se často vyskytují hybridy: Méně častí jsou kříženci:

Význam.

Jak napovídá druhové jméno „košíkářská“, bývají její mladé větvičky používány k výrobě proutěných nádob a košíků. Dřevo má bílé, lehké a měkké, kůra a listy obsahují 5 až 15 % taninu. Vysazuje se též pro zpevnění podmáčených břehů potoků a rybníků. Dokáže jímat z půdy a vody těžké kovy, je vhodná pro čistění odpadních vod. Pro její rychlý růst se předpokládá i možnost energetického využívání biomasy.

Vrba košíkářská ("Salix viminalis") je vyšší, vzpřímeně rostoucí keř neb nevysoký strom, jeden z nejznámějších druhů bohatého rodu vrba. V české přírodě tato dvoudomá rostlina již od dávna běžně roste jako zdroj proutí pro košíkářství. Celkově je rozšířena ve střední, severovýchodní a východní Evropě a přes Sibiř její areál sahá až do Mongolska a severní Číny. Je dlouhodobě sázena poblíž lidských obydlí a již nelze určit místa původního výskytu.

Salix viminalis, the basket willow, common osier or osier, is a species of willow native to Europe, Western Asia, and the Himalayas.


Historie.

Před vytvořením kapely byli Nicholas Mathews, Johnny Braddock, Bradley Iverson a Warren Wilcock v různých kapelách. Všichni čtyři se později spojili, aby založili kapelu a společně vydali svoje první EP "Cheap, Tricks and Theatrics".  Během léta 2010 jela kapela na Hot Topic’s Sacred ceremony turné s kapelami Black Veil Brides a Vampires Everywhere!. Dále se kapela pustila do několika dalších turné, zejména "The Dead Masquerade Tour" (společně s Escape the Fate, Alesana, Drive A a Motionless in White) od ledna do března 2011 a jako headliner kapely Aiden včetně Eyes Set To Kill, Dr. Acula, Vampires Everywhere! a Escape the Fate (pouze v určitých datech) na jaře 2011. Své album Best Kind of Mess, jejich první vydání s Universal Motown Records představující předělávky písní" Setting Yourself Up for Sarcasm" a "If She Only Knew Voodoo Like I Do" se zkrácenými názvy "Sarcasm" a "Voodoo" vydala 12. července, 2011. Kapela se zúčastnila "Fuck You All" turné s Dr. Acula a Girl on Fire na podporu alba.  30. listopadu, 2011 kapela oznámila odchod Nicholase Matthewse. Specifikovala, že Matthews chtěl sledovat více možností své kariéry a že to bylo překvapením pro celou kapelu. Kapela odložila další termíny turné až do odvolání z důvodu náhlého odchodu a absence hlavního vokalisty.  28. prosince kapela znovu otevřela studio s novým vokalistou. Ačkoli nebylo oficiálně oznámeno, kdo je novým vokalistou, objevila se řada spekulací, že zpěvák Dear Chalendelieru, Joel Faviere, nahradil Matthewse, z důvodů zpráv na Twitteru zaslaných Favierem a některými členy Get Scared. Později bylo oficiálně oznámeno, že se skutečně jedná o Faviera. Kapela také přijala nového kytaristu Adama Virostka po září 2012, aby hrál na "The Pizza Party" turné s Dead Rabbits. Virostko se stal stálým členem kapely, což bylo formálně oznámeno 21. listopadu, 2012. Joel Faviere byl zpěvákem kapely krátký čas, dokud se 19. listopadu 2012 nevrátil Matthews. S Favierem bylo vydáno pouze jedno EP, Built for Blame, Laced With Shame.  5. června, 2013 Get Scared oznámila svoji spolupráci s Fearless Records a vydání alba pro Fall. Následně 21. června vydali píseň s názvem At My Worst na YouTube. Další nová píseň byla vydána na Twitteru před oznámením nového alba a byla pojmenována "For You". Byla nedostupná online, ale za pár měsíců se ukázalo, že se objeví na novém albu. 18. září kapela oznámila, že se jejich 2. album bude jmenovat Everyone’s Out To Get Me a bude vydáno 11. listopadu s Fearless Records. Společně s oznámením prozradila seznam písní a také krátký náhled nové písně "Told Ya So" z nadcházejícího alba . Plně vydáno bylo 24. září.  1. ledna, 2014 Fearless Records zveřejnila video na jejich YouTube stránce, aby oznámila, které kapely budou vydávat svá alba v roce 2014 a své sestavení Punk Goes 90s 2. Get Scared tam byli s jejich deskou "My Own Worst Enemy" (originál je od Lit).  Kapela 3. září, 2015 oznámila, že bude vydávat své 3. album a společně s oznámením vydala hlavní píseň "Buried Alive". Druhá píseň s názvem "Suffer" byla vydána 2. února a třetí píseň tohoto alba, "R.I.P.", byla vydána 22. února na iTunes a novou Apple Music. Celé album bylo oficiálně vydáno 30. října, 2015. Na podporu alba se kapela zúčastnila turné "New Years Days‘s The Other Side" a také "Light In The Cave", turné kapely I See Stars, v říjnu 2015 a únoru 2016. Dále pak krátkého turné v Mexiku.

Get Scared je americká post-hardcorová kapela z Laytonu v Utahu, která byla založena v roce 2008 a následně v roce 2009 vydala své první EP "Cheap, Tricks and Theatrics". Další EP s názvem "Get Scared" vydala v roce 2010. První album s názvem "Best Kind of Mess" vydala 12. července 2011. V tomto roce Nicholas Matthews opustil kapelu a připojil se ke skupině Blacklisted Me. Dne 19. prosince 2011 Get Scared vydala další desku "Cheap, Tricks and Theatrics B-sides" bez předchozího oznámení. Mathew byl nahrazen Joelem Favierem v roce 2011. Jejich třetí EP, bylo vydáno v roce 2012 s Favierem, který byl v následujících měsících ze skupiny vyhozen. Po jeho odchodu se do skupiny vrátil Nicholas Matthews. Po jeho návratu začala kapela spolupracovat s vydavatelstvím Fearless Records, s níž vydala dne 11. listopadu, 2013 své 2. album "Everyone’s Out to Get Me". Třetí album, "Demons" bylo vydáno 30. října 2015. S tímto albem započala proměna skupiny z post-hardcore ve prospěch žánru metalcore ztvárněnou hlavně písněmi "Build for Blame" a "Everyone’s Out to Get Me".

Get Scared was an American post-hardcore band from Layton, Utah, active from 2008 to 2019. After their formation they released their first EP "Cheap Tricks and Theatrics" in 2009. A self-titled EP followed several months later in 2010. The band's debut studio album, "Best Kind of Mess", was released on July 12, 2011. Following Nicholas Matthews' first departure to join Blacklisted Me, the band released "Cheap Tricks and Theatrics B-Sides" on December 19, 2011, without any previous announcements. Matthews was replaced by Joel Faviere near the end of 2011. The band's third EP and first with Faviere, "Built for Blame, Laced With Shame", was released in 2012; Faviere was kicked out a few months after the EP's release when Matthews rejoined the band. Following Matthews' comeback, the band signed with Fearless Records and released their second full-length album, "Everyone's Out To Get Me", on November 11, 2013. The band's third studio album, "Demons", was released on October 30, 2015, and marked a departure from the band's post-hardcore sound featured on "Built for Blame" and "Everyone's Out to Get Me" in favor of a more metalcore-like sound. Their fourth and final album, "The Dead Days", was released on April 19, 2019 amidst a hiatus; it was later stated by vocalist Nicholas Matthews that the band had broken up due to multiple issues between the band members.


O systému.

Celý princip PIM se začal rozvíjet kolem roku 2003 především ve Spojených státech. Hlavním impulsem byl rychlý rozvoj informačních technologií a také nastupující trend prodeje většiny produktů přes internet nebo na mobilních aplikacích. V posledních letech proniká PIM pomalu také do České republiky. Prodej online klade zvýšené nároky na kvalitu a množství produktových informací. Ty jsou nezbytné k tomu, aby zákazník produkt na internetu nalezl a mohl porovnávat jeho parametry. Mezi tyto informace patří název produktu, cena, jeho kategorie, složení, marketingové popisky, recenze apod.  Navíc se informace o produktech již nenabízejí jen prostřednictvím webu, ale rozsáhlým souborem kanálů, jako jsou "mobilní telefony, tablety, kamenné obchody, tištěné katalogy, letáky" atd. Tento růst klade zvýšené nároky na synchronizaci informací napříč distribučními kanály.  S produktovými informacemi se pracuje v celé řadě oddělení. Obchodní oddělení se stará o ceny, marketingové oddělení o popisky nebo obrázky, produktové oddělení o zakládání produktových karet v ERP, oddělení nákupu o příjem dat od dodavatelů, IT o udržitelnou správu dat atd. Tato rozptýlenost informací o produktech mezi různé zaměstnance, složky, soubory značně ztěžuje nezbytnou spolupráci mezi odděleními. Cílem PIM systémů je vytvoření jedné centrální platformy pro všechny oddělení.

Procesy.

Práce s produktovými informacemi v softwerech PIM se dělí do 4 procesů:

Pozice PIM v podniku.

Díky jasnému zaměření systémů PIM je zřejmé, že je to jen jeden systém z mnoha, které organizace potřebuje. Pokud se ovšem jedná o produktové informace, systém PIM má centrální roli mezi různými zdroji informací o produktech a distribučními kanály. Je jakýmsi mezičlánkem mezi ERP systémem a distribucí informací.  PIM systémům je předpovídáno, že se v příštích letech stanou standardní součástí softwarového vybavení ve většině velkých firem a zařadí se po bok hromadně používaných ERP, CRM.

PIM v ČR.

V České republice je pojem PIM zatím poměrně neznámý. Možná proto se o problematice produktových informací hovoří zejména v souvislosti s e-commerce.

PIM ve světě.

V zahraničí již většina velkých firem, které nabízejí širokou škálu produktů, systémy PIM využívá. Tento trend se díky nadnárodním společnostem pomalu začíná dostávat i do ČR. Mezi největší poskytovatele PIM řešení v zahraničí patří "SAP Hybris, Stibo Systems, IBM, Informatica" nebo "Riversand".

PIM základ automatizace sazby tiskovin.

Systém PIM, jakožto centrální databáze produktových informací, je nejčastějším nástrojem úplné automatizace sazby tiskovin ADTP (Automated desktop publishing). Software automatizované sazby lze propojit s PIM systémem. Data se podle zvoleného nastavení hromadně překopírují z PIM do grafického souboru (InDesign, QuarkXPress) bez zásahu grafika. Tento proces značně zrychluje grafické práce.

Správa produktových informací (, "PIM") je označení pro software správy všech důležitých informací o určitém produktu. PIM zahrnuje procesy a technologie, které pomáhají sbírat, centralizovat informace o produktech a řídit jejich distribuci do různých marketingových kanálů.

Product information management (PIM) is the process of managing all the information required to market and sell products through distribution channels. This product data is created by an internal organization to support a multichannel marketing strategy. A central hub of product data can be used to distribute information to sales channels such as e-commerce websites, print catalogs, marketplaces such as Amazon and Google Shopping, social media platforms like Instagram and electronic data feeds to trading partners.  PIM solutions are most relevant to business-to-consumer (B2C) and business-to-business (B2B) firms that sell products through a variety of sales channels in a range of industries. The use of PIM is generally influenced by a company's:  PIM systems manage customer-facing product data needed to support multiple geographic locations, multi-lingual data, and maintenance and modification of product information within a centralized catalog. Product information kept by a business can be scattered throughout departments and held by employees or systems, instead of being available centrally; data may be saved in various formats, or only be available in hard copy form. Information may be needed for detailed product descriptions with prices, or calculating freight costs. PIM represents a solution for centralized, media-independent product data maintenance, as well as efficient data collection, enrichment, data governance and output.


Život.

Do Československa byl po odchytu v Súdánu přivezen 19. září 1975 spolu se samcem Saútem a samicemi Nesárí, Núrí, Nolou a Nádí a nový domov našel v ZOO Dvůr Králové. Postupně se s Nasimou stal otcem samiček Nabiré a Nájin. V roce 2009 se vrátil do Afriky, kde žil v rezervaci Ol Pejeta Conservancy v Keni spolu se samicemi Nájin a Fatu. O jejich bezpečí pečovala speciální ochranka. Pro jeho vlastní bezpečí byl Sudánovi uříznut roh. Cílem návratu do Afriky byla poslední snaha o přirozené rozmnožení druhu, který byl na pokraji vyhynutí.

Skon a neúspěch pokusu o přirozenou reprodukci druhu.

Sudán měl kvůli vysokému věku zdravotní problémy, které vedly k degenerativním změnám svalstva a kostí a na kůži měl rozsáhlé léze. Kvůli tomu byl poslední měsíce jeho života pod neustálým veterinárním dohledem. V roce 2017 dostal infekci do nohy, která postupně jeho stav zhoršovala, až se nakonec nemohl postavit. Potom se jeho zdraví dále výrazně zhoršilo a veterináři se 19. března 2018 rozhodli pro jeho utracení. Bylo mu 45 let. Záchrana druhu je tak možná už jen pokusem o umělou reprodukci, protože na světě žijí ještě dvě samice a vědci mají také vzorky spermatu Sudána.  1. dubna se odehrála v Keni smuteční ceremonie na uctění Sudána jakožto posledního samce svého druhu. Pietní akce se zúčastnilo několik zástupců keňských úřadů a pracovníci rezervace včetně strážců, kteří Sudána střežili. Vrcholem ceremonie bylo odhalení pamětní desky Sudánovi.

Památka.

15. března 2018, tj. čtyři dny před Sudánovou smrtí, byla v New Yorku odhalena socha Poslední tři posledních tří žijících bílých severních nosorožců, která zobrazuje Sudána, Nájin a Fatu.

Sudán (1973, Shambe, Súdán – 19. března 2018, Ol Pejeta, Keňa) byl poslední žijící samec severního bílého nosorožce na světě.

Sudan (1973 – 19 March 2018) was a captive northern white rhinoceros ("Ceratotherium simum cottoni") that lived at the Dvůr Králové Zoo in the Czech Republic from 1975 to 2009, and the rest of his life at the Ol Pejeta Conservancy in Laikipia, Kenya. At the time of his death, he was one of only three living northern white rhinoceroses in the world, and the last known male of his subspecies. Sudan was euthanised on 19 March 2018, after suffering from "age-related complications".


Mise.

BEAM byl vynesen do vesmíru a na ISS v nehermetizovaném nákladním prostoru vesmírné lodi Dragon jako součást osmé komerční zásobovací mise americké společnosti Space Exploration Technologies, plánované na časný duben. Modul BEAM byl pomocí robotického manipulátoru Canadarm2, ovládaného odborníky z Johnsonova vesmírného střediska v Houstonu a z kontrolního centra Kanadské kosmické agentury u Montréalu, vyňat z nákladního prostoru Dragonu a přesunut ke své cílové destinaci, záďovému adaptérů modulu Tranquility. Posádka Expedice 47 zajišťovala ovládání dokovacího adaptéru a zajistí ukotvení modulu.  V průběhu následujících čtyř měsíců bude BEAM nafukován ze vzduchových zásob ISS do své plné velikosti. Kromě toho bude BEAM živě snímán během nafukovacího sekvence kamerou na manipulátoru Canadarm2. Experimentální BEAM nebude posádka ISS obývat. Nicméně astronauti do něj několikrát během roku vstoupí, aby odebrali vzorky vzduchu a změřili teplotu a radiaci. Výhodou nafukovacího modulu je, že mohou být přepravovány složené, a zabírají tak míň místa. BEAM ve složeném stavu měří 2,13 krát 2,36 metru a po rozvinutí se zvětší na 4 krát 3,2 metru s vnitřním prostorem přibližně 16 metrů krychlových.  Modul byl úspěšně rozvinut 28. května 2016 a 6. června 2016 do něj poprvé vstoupili astronauti.  Během prvního roku test do něj astronauti vstoupili celkem devětkrát (do 5.2017). Dosavadní část experimentu probíhá dobře: dávky kosmického záření jsou na stejné úrovni jako u pevných modulů vesmírné stanice. Vnějším stěnám se daří zabránit průniku nečistot i přes mnoho možných kolizí s mikrometeority .  Od konce dubna 2017 probíhá podrobnější radiační experiment, kdy jeden ze dvou monitorů radiace je překryt polokulovitým výtiskem z 3D tiskárny. Cílem je porovnat, jak dobře funguje štít při blokování záření v porovnání s nestíněným senzorem. Test se provede při různé síle materiálu. První je silná pouze 1,1 mm, druhá je 3,3 mm, až po 10 mm pro třetí zkoušku.  Po úspěšném splnění mise bude BEAM oddělen od ISS a pomocí manipulátoru přesunut do co nejnižšího dosažitelného místa. Poté bude uvolněn aby následně strávil méně než rok na orbitě a shořel při vstupu do atmosféry.

Bigelow Expandable Activity Module, také známý jako BEAM, je technologický demonstrátor a experimentální nafukovací modul soukromé společnosti Bigelow Aerospace. Je určený pro Mezinárodní vesmírnou stanici (ISS), kde v průběhu dvou let projde testováním různých aspektů své konstrukce, a to zejména míry ochrany proti sluneční a vesmírné radiaci, atomárnímu kyslíku, ultrafialovému záření a vesmírným troskám. Tyto testy eventuálně rozhodnou o nasazení technologie nafukovacích vesmírných modulů pro cestu na Mars a do hlubokého vesmíru.

The Bigelow Expandable Activity Module (BEAM) is an experimental expandable space station module developed by Bigelow Aerospace, under contract to NASA, for testing as a temporary module on the International Space Station (ISS) from 2016 to at least 2020. It arrived at the ISS on April 10, 2016, was berthed to the station on April 16, and was expanded and pressurized on May 28, 2016.


Kariéra.

Juniorská kariéra.

Duclair strávil tři sezóny v klubu Quebec Remparts kanadské juniorské ligy QMJHL. V ročníku 2013–14 dosáhl na hranici 50 gólů v 59 odehraných zápasech. Za své výkony byl zařazen do prvního All-Star týmu soutěže.

Profesionální kariéra.

V roce 2013 byl Duclair vybrán týmem New York Rangers ve třetím kole, jako celkově 80. volba vstupního draftu NHL a 2. ledna 2014 podepsal s Rangers vstupní smlouvu na tři roky.

New York Rangers (2014–2015).

Anthony Duclair pozitivně zapůsobil na vedení Rangers v přípravných zápasech pro sezónu 2014–15, kdy dokázal zaznamenat celkem pět bodů v pěti zápasech – nejvíce z celého týmu. 6. října byli obránce Steven Kampfer spolu s centrem Andrew Yoganem vyměněni do klubu Florida Panthers za útočníka Joey Crabba, čímž se potvrdilo Duclairovo místo v základní sestavě pro úvodní zápas nadcházejícího ročníku.  27. října 2014, v utkání 9. kola proti Minnesotě Wild, Duclair vstřelil svou první branku. 6. ledna 2015 je poslán na zbytek sezóny do kádru Quebecu Remparts.  1. března 2015 byl Duclair vyměněn do Arizony Coyotes. Součástí obchodu je na straně Rangers navíc obránce John Moore a dvě volby v draftu, za Coyotes pak obránci Keith Yandle a Chris Summers.

Arizona Coyotes (od 2015).

Generální manažer Coyotes Don Maloney potvrdil spekulace fanoušků prohlášením, že získal Duclaira se záměrem sehrané formace s dalším jejich nováčkem – Maxem Domim. Oba totiž hráli ve stejné řadě na Mistrovství světa juniorů 2015 a právě jejich souhra byla jedním z klíčových faktorů kanadské cesty za zlatem. Duo si v dresu Coyotes získalo přezdívku „"The Killer D's"“.  14. října 2015 si Duclair připsal svůj první hattrick v NHL ve vítězném duelu 3. kola proti Anaheim Ducks. Utkání skončilo stavem 4–0, jediným dalším střelcem utkání je Max Domi, který navíc přihrává na jednu z Duclairových branek.

Anthony Duclair (* 26. srpna, 1995, Montréal, Québec, Kanada) je kanadský hokejista, hrající na pozici levého křídla. V současné době nastupuje za tým Ottawa Senators v severoamerické lize NHL.

Anthony Duclair (born August 26, 1995) is a Canadian professional ice hockey forward for the Ottawa Senators of the National Hockey League (NHL). Duclair was selected by the New York Rangers in the third round, 80th overall, of the 2013 NHL Entry Draft, the organization with which he began his NHL career. Duclair has also played in the NHL for the Arizona Coyotes, Chicago Blackhawks and Columbus Blue Jackets.


Margravine Philippine of Brandenburg-Schwedt

Rodina.

Filipína byla jednou z pěti dětí markraběte Fridricha Viléma a jeho manželky Žofie Doroty. Jejími sourozenci byli Sofie Dorota, vévodkyně württemberská, a Alžběta Luisa, princezna Pruská. Samotné manželství Filipíniných rodičů nebylo vůbec šťastné, Fridrich Vilém byl dokonce velmi známý svojí krutostí a brutalitou.  Prarodiči z otcovy strany jí byli Filip Vilém Braniborsko-Schwedtský a jeho manželka Jana Šarlota Anhaltsko-Desavská. Z matčiny strany to byl Fridrich Vilém I. a Žofie Dorotea Hannoverská.

Život.

Filipína se narodila 10. října 1770 ve městě Schwedt.  Její teta, královna Luisa Ulrika Švédská, si ji již v mladém věku vybrala jako možnou budoucí královnu Švédska. Sama matka Filipíny byla u královny velmi oblíbená a Luisa Ulrika si přála, aby si Filipína vzala jejího syna Gustava, který byl později známý jako Gustav III. Švédský. Tyto plány ale byly překaženy ve chvíli, kdy si Gustav vzal Žofii Magdalenu Dánskou. Luisa Ulrika se tedy rozhodla Filipínu provdat za jejího druhého syna Karla, který se později proslavil jako Karel XIII., ten si ale nakonec pod nátlakem staršího bratra Gustava vzal Hedviku Šlesvicko-Holštýnsko-Gottorpskou.  Filipína si tedy nakonec 10. ledna 1773 v Berlíně vzala lankraběte Hesensko-kasselského, Fridricha II., který byl v tu dobu o celých 25 let starší, než jeho snoubenka. Filipína byla již jeho druhá manželka, první byla kněžna Marie Hannoverská, která zemřela rok před Filipíninou a Fridrichovou svatbou. Marie dala Fridrichovi tři syny, Viléma, Karla a Fridricha, kterým se Filipína stala nevlastní matkou. Ona sama žádné děti s Fridrichem neměla.  Během manželství vedla Filipína značně nezávislý život. Dne 1. března 1777 dokonce porodila nemanželského syna jménem Georg Philippson. Jeho otcem byl württemberský státník "Georg Ernst von Levin Wintzingerode". Mimo tohoto nemanželského syna ale Filipína pomohla Fridrichovi smířit se se svými dětmi z prvního manželství, od kterých se roku 1754 naprosto odcizil.  Dne 31. října 1785 Fridrich zemřel. Filipína jako vdova žila nejdříve v Hanau, ale po invazi francouzské revoluční armády se z důvodu bezpečnosti raději přestěhovala do Berlína. Pruský král Fridrich Vilém II. jí v té době daroval i moderní palác. V roce 1794 se tajně provdala, i když s vědomím a souhlasem krále.  Filipína Braniborsko-Schwedtská zemřela dne 1. května 1800 a byla pohřbena v katedrále v Berlíně. Jediným možným dědicem se tak stal její druh manžel Wintzingerode.

Filipína Braniborsko-Schwedtská ("Filipína Augusta Amálie Braniborsko-Schwedtská", 10. října 1745, Schwedt – 1. květen 1800, Berlín) byla dcerou markraběte braniborského, Fridricha Viléma Braniborsko-Schwedtského, a princezny pruské Žofie Doroty. Vdala se za landkaběte Hesensko-kasselského; Fridricha II.

Margravine Philippine Auguste Amalie of Brandenburg-Schwedt (10 October 1745 – 1 May 1800) was a Landgravine consort of Hesse-Kassel by marriage to Frederick II, Landgrave of Hesse-Cassel.


Život.

Mládí.

Matylda Leticie Vilemína Bonaparte se narodila v italském Terstu, když byli její rodiče Kateřina a Jérôme v exilu. Vychovávána byla ale střídavě ve Florencii a Římě. Roku 1835 byla zasnoubena se svým bratrancem, budoucím francouzským císařem a později diktátorem Napoleonem III., avšak ten byl na krátkou dobu uvězněn v pevnosti Ham a sňatek se tedy nekonal. Místo toho se provdala za bohatého ruského magnáta Anatola Demidoffa di San Donato. Na žádost Matyldina otce byl Anatol velkovévodou Leopoldem II. krátce před svatbou jmenován princem. Matyldin otec si to přál proto, aby jeho dceři zůstal titul princezna francouzská. Svatba se odehrála 1. listopadu 1840 v Římě. Pár neměl žádné děti.

Manželství a pozdější život.

Manželství mezi Matyldou a Anatolem bylo velmi bouřlivé, navíc, oba byli tvrdohlaví a trvali na svých názorech. Například Anatol si přál udržovat poměr s milenkou Valentine de Sainte-Aldegonde, což ale Matylda zásadně neschvalovala. V roce 1846 Matylda i se svým novým milencem Emilien de Nieuwerkerkem uprchla ze společného domu do Paříže a to s Anatolovými šperky.  Matyldiným příbuzným byl i Mikuláš I. Pavlovič, tehdejší vládce Ruska, který podporoval Matyldu v jejích střetech s manželem Anatolem. I proto se Anatol rozhodl prožít většinu života mimo domovinu a bez manželky. Nepřestal ale usilovat o vrácení svého majetku, což vedlo k otevřené válce mezi ním, Matyldou a jejími přáteli, při čemž byla využívána i místní média, aby protivníka ztrapnila. Ani na konci života ale Anatol své šperky nezískal zpět.  Matylda Bonaparte žila po většinu svého života v Paříži a věnovala se umění, především ale literatuře. Byla známá svojí nenávistí k etiketě a často k sobě zvala spisovatele a básníky, například Abela Hermanta.  Při pádu monarchie v roce 1870 žila krátce v Belgii, ale brzy se opět do Paříže vrátila. Po celou dobu svého působení ve Francii ale udržovala styky s císařským dvorem v Petrohradu. V roce 1870 Anatol umírá a tři roky nato si Matylda bere umělce a básníka Claudiuse Marcela Popelina (1825–1892). Jako jediná z rodu Bonapartů neopouštěla Francii i po květnu 1886, kdy nová Francouzská republika vyhostila šlechtice z bývalých panovnických dynastií. V roce 1896 byla Mikulášem II. Alexandrovičem a jeho manželkou pozvána na ceremoniál do Invalidovny  Matylda Leticie Vilemína Bonaparte zemřela bez potomků 2. ledna 1904 v Paříži ve věku 83 let.

Matylda Bonaparte ("Mathilde-Létizia Wilhelmine Bonaparte", 27. května 1820, Terst – 2. ledna 1904, Paříž) byla princezna francouzská, dcera Jérôma Bonaparta a jeho manželky, vévodkyně Kateřiny Württemberské.

Mathilde Laetitia Wilhelmine Bonaparte, Princesse Française, Princess of San Donato (27 May 1820 – 2 January 1904), was a French princess and salonnière. She was a daughter of Napoleon's brother Jérôme Bonaparte and his second wife, Catharina of Württemberg, daughter of King Frederick I of Württemberg.


Život.

Dětství a mládí.

Narodila se 3. března 1746 ve Varšavě do smíšeného německo-polského manželství. Otcem byl pomořanský hrabě Georg Detlev von Flemming a matkou princezna Antonina Czartoryská (dcera české šlechtičny Eleonory z Valdštejna). Matku však nikdy pořádně nepoznala, protože ta zemřela za tři týdny po porodu na neštovice. Otec si sice poté vzal její sestru, jenomže i ona zakrátko zemřela na stejnou nemoc. Malá Izabela byla tedy vychovávána především svou babičkou Eleonorou; vyrůstala v „Modrém paláci“ Czartoryských ve Varšavě a především na panství spřátelené rodiny Poniatowských ve Wolczynu (dnes Voŭčyn v Bělorusku). Z politických důvodů byla 19. listopadu 1761 otcem jako 15letá provdána za knížete Adama Kazimíra Czartoryského, téměř o 12 let staršího než ona.  Vedla bohatý společenský život elity své doby, doprovázela muže na cestách do zahraničí, především do Francie, kde se mj. potkala s Jeanem-Jacquesem Rousseauem, Voltairem, Benjaminem Franklinem; později se doma v Polsku setkala i s Casanovou (ten jí ocenil jako „velmi pěknou ženu, která však manželovi ještě nedala syna, protože byla na jeho vkus příliš hubená“) a dalšími.  Roku 1783 spolu se svým manželem kompletně přeměnila zděděný palác v Puławách, kam se rodina přestěhovala z Varšavy, na intelektuální a politické středisko polského života, jež soutěžilo s varšavským královským dvorem. Její knížecí dvůr byl jedním z nejvíce liberálních a progresivních, i když některé aspekty jejího chování působily skandály (zejména různé milostné avantýry).

Politická angažovanost.

Rodinná tragédie (smrt dvou dcer v jednom roce, přičemž prvorozená Tereza nešťastnou náhodou utrpěla silné popáleniny a za velikých bolestí po několika dnech zemřela) ji přiměla obrátit se k vážnějším věcem, než jen dosavadním frivolním radovánkám. V narůstající krizi polsko-litevského soustátí začala podporovat svého manžela v jeho politických snahách a angažovat se v národně-burcující agitaci. Iniciovala složení alegorické protiruské opery "Matka Sparťanka" (W. F. Lessel, 1786) – sama v ní hrála hlavní roli (odtud i její přezdívka) – která měla veliký dosah na dobové obecenstvo. Roku 1788 se přidala k šlechtické, proprusky a protikrálovsky orientované Vlastenecké straně (), snažící se o zásadní reformy a proměnu Polska v konstituční monarchii. „Čtyřletý sejm“ vedl mnohá svá rokování v palácích Czartoryských (Modrém paláci varšavském a v Puławách), kde mj. byl vypracován koncept Květnové ústavy. Izabela se těchto jednání aktivně účastnila, ovšem její výrazné vystupování přineslo i odpor ze strany části šlechtické veřejnosti a proto ji manžel „uklidil“ s nejstarším synem na cestu do Británie, kde pobyli více než rok a vrátili se těsně před přijetím ústavy.  Zklamání z prohrané rusko-polské války (v níž bojoval i syn Adam Jiří) a následného druhého dělení Polska (1793) vedlo manžele Czartoryské k usilovnému hledání osobnosti, která by hynoucí Polsko zachránila – proto také ve své rezidenci v Sieniawě poskytli útočiště novému hrdinovi, generálovi Tadeuszovi Kościuszkovi, kterého již v mládí finančně podporovali na studiích v Paříži. Izabela zorganizovala na den jeho jmenin (28. října 1792) symbolickou slavnost, během níž jej ověnčila korunou z listí dubu údajně kdysi vysazeného králem Janem Sobieským na paměť vítězství nad Turky u Vídně... Nejen v Polsku, ale i v zahraničí byl tento akt pochopen jako výzva Kościuszkovi, aby se zmocnil vlády a postavil se tlaku Ruska a Pruska. Proto když vypuklo Kościuszkovo povstání (1794) byli Czartoryští považováni za hlavní hybatele a podněcovatele vzpoury, byť oba shodou okolností v té době dleli mimo Polsko (Izabela, na druhé cestě do Anglie se svým synem, zůstala po dobu války internována v tehdy rakouském Bruselu). Na rozkaz carevny Kateřiny Veliké byl ruskými vojsky z pomsty naprosto vyplundrován zámek Puławy i s přilehlým parkem.

Mecenáška kultury po zániku Polska.

Po dokonání třetího dělení Polska se Izabela mohla s rodinou vrátit na své pulawské panství, které se nyní nacházelo v rámci Habsburské monarchie. Synové Adam Jiří a Konstantin Adam ovšem museli nastoupit jako svého druhu rukojmí do dvorské služby na carský dvůr v Petrohradě, aby carevna sňala ze statků Czartoryských sekvestraci (zatímco mladší Konstantin se mohl vrátit domů již o rok a půl později, Adam Jiří v Rusku na dlouhou dobu zůstal a učinil tam skvělou kariéru).  Hned roku 1796 se Izabela pustila do obnovy zámku i parku, který nechala obnovit v anglickém slohu. Aby povzbudila těžce pošramocené národní povědomí polské veřejnosti, rozhodla se pak v letech 1798–1801 v parku vybudovat "Sibylinu svatyni" (Świątynia Sybilli), původně nazývanou „Svatyně paměti“ – první muzeum v polských dějinách, kam shromažďovala různé památky nejen na členy své a manželovy rodiny, ale především artefakty i ostatky velkých osobností dějin Polska. Tak se podařilo zachránit před zničením řadu cenností a památek polské státnosti, které jinak pruští a ruští "rozbiorcy" záměrně ničili. Před výbuchem Listopadového povstání (1830) bylo muzeum uzavřeno a evakuováno do Paříže. Roku 1878 toto muzeum znovuotevřel Izabelin vnuk Władysław Czartoryski v Krakově, kde se nachází dodnes.

V emigraci (po 1830).

Zemřela 15. července 1835 v malopolské vsi Wysocko (tehdy součásti rakouského záboru), na zámku své dcery Marie. O čtvrt století později byly její ostatky přeneseny do rodinné hrobky v Sieniawě.

Rodina.

S manželem měli 3 děti:  Dále měla 4 děti ze svých početných mileneckých vztahů:

Izabela Czartoryska (3. března 1746, Varšava – 15. července 1835, Wysocko) byla polská aristokratka, spisovatelka, sběratelka umění, vlastenka a zakladatelka prvního polského muzea (dnes Muzeum knížat Czartoryských v Krakově). Hrála důležitou roli v polské politice a kultuře pozdní Rzeczpospolité na přelomu 18. a 19. století. Současníky byla pro své hrdé vlastenectví ironicko-obdivně přezdívána "Matka Sparťanka".

Elżbieta "Izabela" Dorota Czartoryska ("née" Flemming; 3 March 1746 – 15 July 1835) was a Polish princess, writer, art collector, and prominent figure in the Polish Enlightenment.  She was the wife of Adam Kazimierz Czartoryski and a member of the influential "Familia" political party.  She founded Poland's first museum, the Czartoryski Museum, now located in Kraków.