Francouzská vojenská služba.

V roce 1806 narukoval jako dobrovolník do pěchoty „Legion du Midi“. Následující rok povýšil na druhého poručíka pěchoty a v roce 1807 a 1809 se zúčastnil tažení. Byl zraněn v bitvě u Wagramu a přijal řád čestné legie. Od roku 1810 do 1811 sloužil ve Španělsku jako poručík císařské gardy. 24. června 1811 se stal granátníkem Staré gardy. Ač byl raněný a musel používat berle, odešel na tažení do Ruska. Povýšil na kapitána pěchoty a v květnu 1813 bojoval u Lützenu a Bautzenu, v bitvě u Montmirail byl třikrát raněn bajonetem. 15. března 1814 jej Napoleon jmenoval velitelem 24. batalionu pěchoty. Během Sta dní byl jmenován pobočníkem generála Gérarda.

V Itálii.

3. března 1821 byl při návratu z Paříže zatčen na hranicích. V roce 1821 se zúčastnil povstání v Piemontu a byl odsouzen k smrti, uprchl však do Francie, kde vstoupil do armády a dosáhl hodnosti generála. Během svého francouzského exilu se 2. února 1833 oženil s Jenny de Fay de La Tour-Maubourg, vnučkou markýze de La Fayette. Svatby se mimo jiné zúčastnil Henry Clay.

Italská vojenská služba.

V roce 1848 byl pozván dočasnou milánskou vládou, aby se připojil k armádě v Lombardii. 11. října 1848 se stal premiérem sardinského království, kterým byl do 16. prosince 1848. Odmítl poslat zástupce na italské shromáždění navržené Giuseppem Montanellim.  22. března 1849 byl smrtelně zraněn v bitvě u Novary v italském Piemontu, v níž jako generálporučík velel levé divizi.  Byla mu věnována kasárna "Perrone" vybudována v letech 1850–1852. Později se začal tento komplex používat jako střed orientace Univerzity v západním Piemontu.

Rodina.

Jeho sestra Caroline se v roce 1837 provdala za Justa Ponse Florimonda, markýze de La Tour-Maubourg.  Ettore Perrone di San Martino se oženil s Jenny de Fay de La Tour Maubourg, dcerou Justa-Charlese de Fay de La Tour-Maubourg a Anastázie de La Fayette. Jenny byla sestřenicí Carolinina manžela Justa.  Jenny porodila Ettorovi tři děti, dva syny a dceruː Paola Luigiho, hraběte Perrone di San Martino (1834–1897), Roberta Perrona di San Martino (1836–1900) a Louisu Perrone di San Martino (1. října 1838 – 14. listopadu 1880). Louisa se provdala za hraběte Félixe Rignona (1829–1914) a měla s ním dvě děti, syna Édouarda Rignona (1861–1932) a dceru Marii (1858–1950).  Ettorovou prapravnučkou je belgická královna Paola.

Ettore Perrone di San Martino (12. ledna 1789, Turín – 29. března 1849, Novara) byl italský politik a vojenský velitel.

Ettore Perrone, Conte di San Martino (12 January 1789 in Turin – 29 March 1849) was an Italian politician and military leader.


Kariéra.

Karl-Otto Koch po studiu pracoval v bance, byl však propuštěn kvůli zpronevěře. V roce 1931 se stal členem strany NSDAP a také členem SS, s hlavním šéfem SS Heinrichem Himmlerem udržoval dobré vztahy. Výcviku pro práci v koncentračním táboře se mu dostalo v Dachau pod velením Theodora Eickeho. Ještě než se Karl-Otto Koch dostal do Buchenwaldu, působil například v koncentračním táboře Sachsenhausen – již zde ho doprovázela Ilse. Nejvíce se však proslavil velením v Buchenwaldu – za něj tábor finančně vysoce prosperoval, SS vydělávalo za práci vězňů obrovské částky (samozřejmě se obohacovalo i na úkor zabavených cenností), vězňové pracovali totiž pro více než 100 různých společností okolo tábora. Známá otrocká práce byla i v kamenolomu poblíž tábora. Jeden z vězňů, kteří válku přežili, vzpomínal, jak je Koch v Buchenwaldu přivítal: „"Takže teď jste tady, židovská prasata. Jakmile se jednou dostanete sem do tábora, není cesty ven. To si pamatujte – odsud se živí nedostanete.“" (Podobné přivítání, ač s narážkou na komíny od krematoria, se používalo běžně v Osvětimi.)

Odsouzení.

Karl-Otto Koch se snažil zbohatnout na vězních sám, stejně jako jeho žena Ilse, podezřelé byly i jeho machinace s majetkem SS. To se vedení SS nelíbilo, a proto byl Karl-Otto Koch přeložen v lednu 1942 do Majdanku. V roce 1943 byl však při návratu do Výmaru sousedícího s Buchenwaldem zatčen, vyšetřován a později odsouzen k trestu smrti – krom neoprávněného obohacení mj. i za plánování vražd vězňů. Rozsudek byl nakonec vykonán až na konci války, 5. 4. 1945 byl zastřelen právě v koncentračním táboře Buchenwald.

ZOO u tábora Buchenwald.

Manželé Kochovi se zasloužili v Buchenwaldu rovněž o to, že za koncentračním táborem Buchenwald byla postavena menší ZOO. Ta byla údajně věnována Hermannu Göringovi. ZOO byla za poplatek 1 marky přístupná i veřejnosti, mezi zvířaty byly například srnky, draví ptáci, ale i medvědi. Někteří vězňové pak po válce uváděli, že když byla ZOO pro veřejnost zavřená, dozorci SS s vědomím Karla-Otta Kocha házeli některé věžně medvědům.

Manželství s Ilse.

Svou budoucí ženu Ilse potkal Karl-Otto Koch v roce 1935. To byl již čtvrtým rokem rozvedený a z prvního manželství měl syna Manfreda. S Ilse se vzali po dvou letech vztahu. V Buchenwaldu spolu obývali luxusní vilu "Villa Koch" a známý je také jejich blízký vztah ke psům. (Psi na vězně Ilse někdy sama štvala.) Ač jejich vztah nebyl úplně ideální (oba měli milostné poměry s jinými), měli spolu tři děti – v roce 1938 se jim narodil syn Artwin, v roce 1939 dcera Gisele, v roce 1940 pak ještě dcera Gudrun (ta ovšem zemřela po pár měsících). O děti se však často starala nevlastní sestra Karla-Otty, která po válce dokonce svědčila přímo proti Ilse. Syn Artwin a dcera Gisele jsou viděni s rodiči na mnoha dobových fotografiích. Artwin však spáchal v 60. letech sebevraždu, nedokázal se prý vyrovnat s tím, jací za války byli jeho rodiče.

Karl-Otto Koch (2. srpna 1897 Darmstadt – 5. dubna 1945 Buchenwald) je znám především jako hlavní velitel koncentračního tábora Buchenwald, kde působil do roku 1942. Po přeložení byl hlavním velitelem koncentračního tábora Majdanek, za své neoprávněné machinace s majetkem vězňů, majetkem SS a kvůli naplánování vražd několika vězňů byl nakonec odsouzen k trestu smrti. Před koncem 2. světové války byl pak v dubnu 1945 rozsudek vykonán zastřelením. Jeho druhou manželkou byla známá Ilse Kochová, která byla za svůj brutální vztah k vězňům po válce odsouzena k doživotnímu trestu.

Karl-Otto Koch (; 2 August 1897 – 5 April 1945) was a mid-ranking commander in the "Schutzstaffel" (SS) of Nazi Germany who was the first commandant of the Nazi concentration camps at Buchenwald and Sachsenhausen. From September 1941 until August 1942, he served as the first commandant of the Majdanek concentration camp in occupied Poland, stealing vast amounts of valuables and money from murdered Jews. His wife, Ilse Koch, also took part in the crimes at Buchenwald and Majdanek.


Předchozí události.

Po vypuknutí války ruské armády rychle postoupily do německého Východního Pruska a rakouské Haliče. Němcům se v bitvách u Tannenbergu a Mazurských jezer podařilo Rusy porazit, avšak Rakušané prohráli v bitvě o Halič, načež byli v září nuceni vyklidit Lvov a ustoupit až o 160 km ke hřebenům Karpat. Rusům se podařilo obsadit velkou část Haliče a za frontovou linií zůstala pouze obklíčená pevnost Přemyšl na řece San.  Velitelem obránců pevnosti byl polní podmaršálek Hermann Kusmanek von Burgneustädten. S přípravami a zesilováním vnějšího opevnění začalo 300 důstojníků, 2 200 vojáků a 27 000 civilních dělníků již 2. srpna, dva dny po vyhlášení mobilizace rakousko-uherské armády. Vedle zesílení stávajícího opevnění bylo vybudováno 7 nových fortů, 24 pěchotních opěrných bodů a přibližně 200 dělostřeleckých baterií. Okolo pevnosti byly připraveny překážky, položena minová pole a bylo vyhloubeno 50 kilometrů zákopů. V pevnosti bylo vedle letiště Žurawica se čtyřmi hangáry vybudována i dvě další polní letiště Hurko a Buszkowice a připraveno bylo i několik nemocnic a obvazišť. V okolí pevnosti bylo navíc vypáleno 21 osad a vykáceno přibližně 1 000 hektarů lesa. Posádku Přemyšlu tvořilo celkově 62 pěších praporů, 9 eskadron jízdy, 39 rot pevnostního dělostřelectva, 39 baterií dělostřelectva zeměbrany a 4 polní baterie. Celkově měli bránící se Rakušané 1 000 děl, v nichž však téměř třetinu představovaly zastaralé kanóny systému Wahrendorf vz. 1861.

První obležení.

Evakuace civilního obyvatelstva z Přemyšlu probíhala od 4. do 18. září, kdy dělostřelecká palba postupujících Rusů přerušila železniční spojení. Jednotky 3. ruské armády blokující pevnost, se kolem Přemyšlu rozmístily od 22. do 26, září. Obléhající armádu tvořilo 11 divizí 3. armády podpořené dvěma armádními sbory 8. armády. To představovalo 128 pěších praporů, 28 jezdeckých eskadron a 915 lehkých a středních děl, celkem přibližně 280 000 mužů. <br> 2. října odmítl velitel obránců Hermann Kusmanek von Burgneustädten výzvu ke kapitulaci. Navzdory původnímu plánu se po zásahu generála Alexeje Brusilova pak ruská strana rozhodla k přímému útoku proti pevnosti. Ruské jednotky napadly 5. října rakouská opevnění ze severu, jihu a jihovýchodu v místech, kde byla Přemyšl nejhůře bránitelná. Hlavní směr útoku z jihovýchodu podporovalo i ruské dělostřelectvo. Obránci třídenní sérii útoků odrazili, přičemž ruské ztráty se při těchto špatně vedených úderech vyšplhaly na 10 až 20 000 mužů. Posádka pevnosti přišla o 3 až 4 000 vojáků. Postup Němců na Varšavu využila počátkem října třetí rakousko-uherská armáda pod velením Svetozara Borojeviće, která se začala probíjet k obleženému Přemyšlu. Rusové proto raději upustili od obléhání a 8. října se stáhli zpět za řeku San. Borojevićovi vojáci vstoupili do pevnosti den poté.

Druhé obležení a kapitulace pevnosti.

Ačkoliv došlo k prolomení obležení, nedařilo se město kvůli přerušení železniční tratě a ucpaným podmáčeným cestám, adekvátně zásobit. Trať z Horních Uher byla uvedena do provozu až na konci října a ze zásob pevnosti byly podporovány i nově příchozí vyčerpané a vyhladovělé rakousko-uherské jednotky. Nová ruská ofenzíva a porážka Němců na Visle předznamenaly nový postup ruské armády, která už 9. listopadu Přemyšl znovu oblehla. Rakušané byli v zimě podruhé v krátké době zatlačeni až ke Karpatům a pevnost se ocitla hluboko za frontovou linií.<br> Rusové poučení z prvního nezdaru tentokrát upustili od přímých útoků, město obklíčili a pokusili se jej vyhladovět. Rakousko-uherské velení se pokoušelo prorazit frontu v Karpatech a probít se zpět k Přemyšlu, avšak útoky v lednu i únoru 1915 Rusové odrazili. Velitel obléhajících jednotek generál Andrej Nikolajevič Selivanov navíc zastavil i pokusy zoufalé posádky o uskutečnění průlomu. Rychle se tenčící zásoby donutily obránce porazit a sníst tisíce koní, avšak podvýživa, mráz a šířící se nemoci rychle snižovaly akceschopnost rakousko-uherských sil uvězněných v Přemyšlu. Poslední výpad byl oblehateli odražen 19. března, načež vyhladovělá posádka pevnosti vystavená navíc od února vytrvalému ruskému ostřelování, 22. března 1915 kapitulovala. Velitel von Burgneustädten nařídil před vydáním pevnosti zničit všechno vybavení a zařízení pevnosti. Kromě likvidace pevnostních objektů, děl a dalšího vojenského materiálu, došlo i ke stržení mostů přes San a pobití 5 000 zbývajících koní. Do ruského zajetí padlo 120 000 rakousko-uherských vojáků včetně 9 generálů.

Následné události a znovuobsazení Přemyšlu.

Obsazení pevnosti uvolnilo ruskému velitelství síly vázané obléháním, načež v březnu přešli Rusové v Karpatech do ofenzívy. Předchozí neúspěšné snahy o prolomení ruských linií a vyproštění posádky v Přemyšlu stály Rakušany obrovské množství padlých a vyčerpané rakousko-uherské jednotky demoralizované kapitulací pevnosti se proto novému ruskému náporu ubránily jen díky německé podpoře. Mezitím se do zničeného Přemyšlu v dubnu 1915 přijel osobně podívat i car Mikuláš II., avšak Rusové se z dobytí města na Sanu nemohli radovat příliš dlouho.<br>  Poté, co německá a rakousko-uherská armáda prolomily východní frontu v bitvě u Gorlice, oblehly ruskou posádku tentokrát rakousko-uherské síly podporované Němci. I díky dostatečné podpoře těžkého dělostřelectva se Centrální mocnosti znovu zmocnily Přemyšlu už po čtrnácti dnech, 3. června 1915. Kvůli zdemolovanému opevnění neumožňujícímu obranu pak pevnost v pokračující válce ztratila vojenský význam.

Obléhání Přemyšlu bylo nejdelším obležením v průběhu první světové války trvající s krátkým přerušením od 26. září 1914 do 22. března 1915. Rakousko-uherská posádka v pevnosti Přemyšl čelila po porážce Rakušanů v bitvě o Halič od září 1914 útoku 3. ruské armády generála Dimitrieva. Díky německému útoku na Varšavu se rakousko-uherským jednotkám vedeným generálem Svetozarem Borojevićem podařilo 11. října zatlačit Dimitrieva zpět za řeku San a do 9. listopadu tak prolomit obležení. Po porážce Hindenburga v bitvě na Visle však Rusové pevnost znovu oblehli a rakousko-uherská posádka byla 22. března 1915 donucena po 133 dnech obležení kapitulovat. Rakušané se Přemyšlu s německou pomocí znovu zmocnili 3. června 1915.

The Siege of Przemyśl was the longest siege of the First World War, and a crushing defeat for Austria-Hungary against Russian attackers. Przemyśl (German: "Premissel") was a fortress town on the River San and a Galician stronghold. The investment of Przemyśl began on 16 September 1914, and was briefly suspended on 11 October, due to an Austro-Hungarian offensive. The siege resumed again on 9 November, and the Austro-Hungarian garrison surrendered on 22 March 1915, after holding out for a total of 133 days.


Život.

Robert se narodil jako syn Filipa z Artois, pána z Conches-en-Ouche, a Blanky Bretaňské, dcery vévody Jana II.  Bylo mu teprve jedenáct let, když jeho otec září 1298 podlehl zraněním, která utrpěl 20. srpna 1297 v bitvě u Furnes proti Vlámům. Brzká smrt otce nepřímo zavinila spor o následnictví v hrabství Artois. Po smrti Robertova dědečka, hraběte Roberta II. z Artois, v bitvě u Courtrai v roce 1302, zdědila dle zvyků hrabství Artois jeho dcera, Robertova teta Mahaut. Vzhledem ke svému věku nemohl Robert protestovat proti své tetě a uplatnit práva po otci. V období sporu mezi Anglií a Francií, před stoletou válkou, došlo mezi Mahaut a Robertem k nevraživosti a intrikám.  Robert hrál významnou roli v nástupu Filipa VI. (nevlastního bratra jeho manželky) na francouzský trůn a po nějakou dobu byl jeho spolehlivým rádcem. Z této funkce čerpal určitý vliv v královské radě, aby zbavil Mahaut hrabství Artois, které považoval za své. Po Mahautině smrti v roce 1329 přešly její nároky na její dceru hraběnku Johanu II. Burgundskou. Robert znovu vznesl nárok na dědictví. Hrabství Artois bylo svěřeno do péče francouzského krále. Robert však v roce 1331 použil padělek vytvořený Jeanne de Divion, svědčící o vůli jeho otce. Podvod byl odhalen a Robert ztratil naději na získání Artois. Jeanne de Divion byla odsouzena na hranici. V roce 1331 král Filip zabral Robertův majetek a jeho manželku a syny Jana a Karla nechal uvěznit. Robert v roce 1332 utekl před zatčením a popravou z Francie a uchýlil se ke svému synovci Janovi II. z Namuru. Filip požadoval, aby biskup z Liège zaútočil na Namur. Robert proto uprchl znovu, tentokrát k manželovi své neteře, Janovi III. Brabantskému. Filipův vliv vyvolal válku proti Brabantskému vévodství a Robert utekl do Anglie. Tam se připojil k Eduardovi III. a naléhal na Eduarda – jeho manželka Filipa z Hainault byla neteří jeho manželky i krále Filipa – aby zahájil válku proti Francii. Robert se stal členem Eduardovy královské rady a poskytl mu informace o francouzském dvoře. Řada kronikářů uvádí, že Robertův vliv vedl ke stoleté válce. Koncem 40. let obíhala ve Francii a Anglii báseň "Voeux du héron (Přísaha na volavku)", která zobrazovala Eduardovu invazi jako naplnění rytířské přísahy Robertovi, že převezme francouzský trůn, stejně jako jeho dynastické právo.  Robert poté následoval Eduarda v jeho taženích, včetně vedení anglo-vlámské armády v bitvě u Saint-Omer v roce 1340. Nakonec podlehl úplavici poté, co byl zraněn při ústupu z města Vannes v listopadu 1342 během války o bretaňské dědictví. Původně byl pohřben v londýnském kostele Blackfriars, poté byl přenesen do hrobky v katedrále svatého Pavla.

Rodina.

Kolem roku 1320 se Robert oženil s Johanou, dcerou Karla z Valois a jeho druhé manželky Kateřiny z Courtenay. Měli spolu šest dětíː

Robert III. z Artois (1287–1342) byl pánem z Conches-en-Ouche, Domfrontu a Mehun-sur-Yèvre a v roce 1309 obdržel jako náhradu za hrabství Artois, které si nárokoval, hrabství Beaumont-le-Roger. Po smrti svého bratrance Jana III. Bretaňského v roce 1341 se stal nakrátko také hrabětem z Richmondu.

Robert III of Artois (1287 – between 6 October & 20 November 1342) was Lord of Conches-en-Ouche, of Domfront, and of Mehun-sur-Yèvre, and in 1309 he received as appanage the county of Beaumont-le-Roger in restitution for the County of Artois, which he claimed. He was also briefly Earl of Richmond in 1341 after the death of John III, Duke of Brittany.


Výroba.

Ethyl-akrylát se vyrábí kysele katalyzovanou esterifikací kyseliny akrylové (získané oxidací propenu) ethanolem. Rovněž jej lze získat karbonylací z acetylenu, oxidu uhelnatého a ethanolu.

Reakce a použití.

Ethyl-akrylát slouží jako surovina na výrobu polymerních pryskyřic, plastů a kaučuků.  Z ethyl-akrylátu se transesterifikací získávají za kyselé nebo zásadité katalýzy ostatní akrylátové estery, jako je 2-ethylhexyl-akrylát (získávaný z 2-ethylhexan-1-olu), součást lepidel odolných vůči vysokým tlakům, cyklohexylakrylát (z cyklohexanolu), používaný na výrobu automobilových laků, nebo 2-hydroxyethyl-akrylát (z ethylenglykolu), který může reagovat s diisokyanáty za vzniku gelů používaných s akryláty s dlouhým řetězcem (odvozených od alkoholů s 18 a více uhlíkovými atomy) jako komonomer při výrobě polymerů snižujících teplotu tuhnutí minerálních olejů. Dalším takovým esterem je 2-dimethylaminoethyl-akrylát, získávaný z dimethylethanolaminu, sloužící k výrobě vločkovacích látek a při výrobě papíru.  Jakožto reaktivní monomer bývá ethyl-akrylát složkou homopolymerů a kopolymerů například s ethenem, kyselinou akrylovou a jejími solemi, amidy a estery, methakryláty, akrylonitrilem, estery kyseliny maleinové, vinylacetátem, vinylchloridem, vinylidenchloridem, styrenem a butadienem. Kopolymery ethyl-akrylátu s ethenem se používají jako lepidla a aditiva do polymerů, podobně jako kopolymery ethenu vinylacetátem. Kopolymery s kyselinou akrylovou zlepšují čisticí schopnosti kapalných tenzidů, ty s kyselinou methakrylovou se využívají jako povlaky tablet léků na překyselení žaludku.  Široké rozpětí možných komonomerů a jejich spojení do kopolymerů umožňuje vytvářet akrylátové kopolymery s mnoha různými způsoby využití například při výrobě barev, lepidel, papíru, textilních materiálů, kosmetiky a léků.  Protože se snadno polymerizuje, tak se do něj obvykle přidává inhibitor, jako je například hydrochinon.  Ethyl-akrylát může reagovat s aminy za přítomnosti Lewisovy kyseliny (tato reakce se nazývá Michaelova reakce) za vzniku derivátů beta-alaninu:  Jelikož patří ethyl-akrylát mezi α,β-nenasycené karbonylové sloučeniny, tak se často využívá, například při výrobě léčiv, možnost provedení nukleofilní adice. K takto vyráběným látkám patří mimo jiné hypnotikum glutethimid, vazodilatans vincamin a nootropikum leteprinim.  Ethyl-akrylát je dobrým dienofilem a reaguje tak s dieny v Dielsových–Alderových reakcích, například [4+2] cykloadiční reakcí s buta-1,3-dienem vzniká ester cyklohexenkarboxylové kyseliny.  Ethyl-akrylát se také používá jako ochucovadlo. Nachází se ve stopových množstvích v ananasech a v sýru Beaufort a rovněž byl nalezen v extraktu z vanilky. Ve vyšších koncentracích může negativně ovlivnit získané aroma.

Ethyl-akrylát je organická sloučenina, ethylester kyseliny akrylové. Používá se na výrobu barev, textilií a netkaných vláken a také jako reaktant při výrobě léčiv.

Ethyl acrylate is an organic compound with the formula CHCHCOCHCH. It is the ethyl ester of acrylic acid. It is a colourless liquid with a characteristic acrid odor. It is mainly produced for paints, textiles, and non-woven fibers. It is also a reagent in the synthesis of various pharmaceutical intermediates.


Životopis.

Nelson byl vnukem Thomase „Scotch Tom“ Nelsona, přistěhovalce z anglického Cumberlandu, který byl jedním z prvních průkopníků v Yorktownu. Jeho rodiči byli Elizabeth (Burwell) a William Nelson, který byl také leadrem kolonie a krátce sloužil jako guvernér. Thomas se narodil v Yorktownu a stejně jako mnoho dalších mladíků z Virginie byl vzděláván v Anglii. Navštěvoval Newcome's School v Hackney před vstupem na Cambridge University v roce 1758. V roce 1760 promoval a následující rok se vrátil domů aby pomáhal svému otci na farmě.  Thomas byl poprvé zvolen do Virginia House of Burgesses ( legislativní orgán Virginie) v roce 1761. Následující rok se oženil s Lucy Grymesovou (jejím strýcem z matčiny strany byl Peyton Randolph, švagr kongresmana Benjamina Harrisona V. Pár by měl celkem jedenáct dětí. Jejich syn Hugh Nelson (1768–1836) později pracoval v americkém Kongresu.  Nelsonovo první funkční období v Kongresu pokračovalo až do roku 1776, kdy ho nemoc přinutila rezignovat. Přesto, že byl stále členem Kongresu, našel si čas hrát klíčovou roli ve Virginské ústavní úmluvě (Virginia's Constitutional Convention) na jaře 1776. Vrátil se do Kongresu právě včas, aby podepsal Deklaraci nezávislosti.  Thomas Nelson byl jedním z třinácti členů výboru jmenovaných na kontinentálním kongresu 12. června 1776, aby „připravili koncept formy konfederace“, což vedlo k sepsání Articles of Confederation, Články konfederace a trvalé unie.  Jako generál velel „Lower Virginia Militia“, (milice z Virginie), po Thomasi Jeffersonovi byl guvernérem Virginie (po devíti dnech Williama Fleminga jako jednajícího guvernéra). Sám Nelson se účastnil závěrečného obléhání v Yorktownu. Podle legendy naléhal na generála Washingtona (nebo podle jiných verzí na markýze de Lafayette), aby stříleli na jeho dům. V Nelsonově domě měl sídlo britský generál Charles Cornwallis, první markýz Cornwallis, a Nelson nabídl prvnímu muži, jenž zasáhne jeho dům pět guineí.  Zemřel v domě svého syna v Hanover County ve Virginii a je pohřben v Grace Churchyard v Yorktownu.

Odkaz.

Kraj Nelson County ve Virginii a Nelson County v Kentucky byl pojmenován na počest Thomase Nelsona v roce 1967. Nelson County School District, který provozuje většinu veřejných škol v kraji Kentucky, otevřel novou střední školu Thomase Nelsona v roce 2012.  Archivní záznamy

Thomas Nelson Jr. (6. ledna 1739 Virginie – 4. ledna 1789 Virginie) byl americký farmář, voják a státník z Yorktownu ve Virginii. Zastupoval Virginii na kontinentálním kongresu a byl jejím guvernérem od roku 1781. Je považován za jednoho ze zakladatelů USA. Podepsal Deklaraci nezávislosti jako člen delegace za Virginii a bojoval v domobraně během obléhání Yorktownu.

Thomas Nelson Jr. (December 26, 1738 – January 4, 1789) was an American planter, soldier, and statesman from Yorktown, Virginia. He represented Virginia in the Continental Congress and was its Governor in 1781. He is regarded as one of the U.S. Founding Fathers. He signed the Declaration of Independence as a member of the Virginia delegation and fought in the militia during the Siege of Yorktown.


Plavba.

V roce 1592 poslali amsterdamští obchodníci De Houtmana do Lisabonu, aby získal co nejvíce informací o Ostrovech koření (dnešní Moluky). Portugalsko a Španělsko, tehdy sjednocené, v roce 1585 v souvislosti s osmdesátiletou válkou uzavřely své přístavy pro nizozemské lodě. Houtman strávil jako zvěd v Portugalsku zhruba dva roky. Když se vrátil do Nizozemska, přinesl s sebou cenné informace o mořích a zemích Východu, věděl vše o tamějších pobřežích, útesech a ostrůvcích, mořských proudech, větrech, památkách, místním ptactvu, přátelských a nepřátelských domorodcích, silných a slabých stránkách Portugalců.  Ve stejné době, kdy se vrátil z Portugalska, se Jan Huygen van Linschoten vrátil do Amsterdamu z Indie. Dospěli spolu k rozhodnutí, že nejlepší příležitost ke koupi koření skýtá Banten na Jávě. V roce 1594 založili společnost "Compagnie van Verre" a 2. dubna 1595, opustily Amsterdam čtyři lodě: "Mauritius", "Amsterdam", "Hollandia" a "Duifje".  Plavbu od začátku provázely potíže. Už po několika týdnech kvůli nedostatečným zásobám zachvátily posádku kurděje. Na Madagaskaru, kde se plánovala krátká zastávka, muselo být pohřbeno sedmdesát lidí. Madagaskarský záliv, ve kterém kotvili, je nyní známý jako "nizozemský hřbitov". Po smrti jednoho z kapitánů provázely další plavbu rozpory mezi kapitány lodí a obchodníky. V červnu 1596 lodě konečně dorazily do Bantenu, severozápadního přístavu v Javě. Jan Huyghen van Linschoten rozhodl, že se neplavili Malackým průlivem, který ovládali Portugalci, ale Sundským průlivem .  De Houtman byl představen sultánovi z Bantenu, který okamžitě uzavřel štědrou smlouvu s Nizozemskem, v níž stálo mj.: „Jsme spokojeni, že udržujeme spojenectví a přátelství s Jeho Výsostí, princem Mořicem Oranžským z Nizozemí a s vámi, pánové.“ Místní portugalští obchodníci byli velmi podezřívaví, když De Houtman nekoupil žádný černý pepř s tím, že chce počkat na další sklizeň. Bohužel pro své „hrubé chování“ ztratil De Houtman sultánovu důvěru a z obchodů sešlo.  Lodě pak vypluly na východ k Maduře, ale po cestě na loď zaútočili piráti. V Maduře je čekalo mírové přijetí, přesto De Houtman nařídil svým mužům, aby brutálně zaútočili na civilní obyvatelstvo jako pomstou za újmu způsobenou piráty.  Lodě se pak plavily na Bali, kde se De Houtman setkal s králem ostrova. 26. února 1597 se podařilo získat několik hrnců pepře. Na ostrově zůstali dva členové posádky. V Baweanu byla loď "Amsterdam" úmyslně zapálena a posádka se musela rozdělit na ostatní tři lodě. Kvůli vyčerpávající plavbě bylo rozhodnuto necestovat na Moluky a vrátit se do Holandska. Toho večera zemřel další z kapitánů. De Houtman byl obviněn z toho, že ho otrávil.  Portugalské lodě nizozemské výpravě zabránily v převzetí pitné vody a zásob na Ostrově Svaté Heleny. Z 249  mužů se vrátilo pouze 87, kteří byli příliš slabí na to, aby sami zakotvili vlastní lodě.

Přínos.

Přestože výprava byla humanitární a finanční katastrofou, šlo o symbolické vítězství. Plavbu lze považovat za začátek nizozemské kolonizace Indonésie. Během pěti let se na východ za obchodem plavilo dalších 65 nizozemských lodí. Brzy Holanďané plně převzali obchod s kořením v Indickém oceánu a jeho okolí.  Na své druhé cestě na východ, pro jinou společnost, se De Houtman kvůli jeho hrubému temperamentu dostal do konfrontace v Ačehu, kde došlo k bitvám s místním námořnictvem vedeném ženskou admirálkou Keumalahayati, které se nakonec podařilo De Houtmana zabít. Po tomuto incidentu se anglická královna Alžběta I. rozhodla vyslat vyslance sultána z Ačehu a požádat o povolení ke vstupu do Malaccaského průlivu.

Cornelis de Houtman (2. dubna 1565 Gouda – 1. září 1599 Ačeh), bratr Fredericka de Houtmana, byl holandský mořeplavec, který objevil novou námořní cestu z Evropy do východní Indie, a který tak zahájil nizozemský obchod s kořením. V té době měla portugalská říše monopol na obchod s kořením a objevení nové námořní cesty byla pro Nizozemce symbolickým vítězstvím, i když samotná výprava byla katastrofou.

Cornelis de Houtman (2 April 1565 – 1 September 1599), brother of Frederick de Houtman, was a Dutch explorer who discovered a new sea route from Europe to the East Indies, and who thus begun the Dutch spice trade. At the time, the Portuguese Empire held a monopoly on the spice trade, and the voyage was a symbolic victory for the Dutch, even though the voyage itself was a disaster. Houtman was also a spy, having worked against the Portuguese by bringing back to the Netherlands privileged nautical information obtained during his stay in Portugal.


Život.

Ernst Grünfeld se narodil dne 21. listopadu v roce 1893 v osmém vídeňském okrese Josefstadtu jako sedmé dítě římskokatolických rodičů, kteří oba dva do Vídně emigrovali. Otec Julius se do Vídně přestěhoval z Rakouského Slezska a matka Aloisia ze Sudet. Když mu bylo pět let, byl součástí nehody a bylo nuceno amputovat jeho levou nohu. Byl také krátkozraký, ale měl výbornou paměť.  Jeho otec a dva bratři zemřeli v důsledku první světové války. Jelikož rodina vlastnila svůj rodinný podnik, kde prodávali bronzové zboží, museli jej kvůli úmrtí zmíněných příslušníků zavřít.  Grünfeld byl ženatý a měl jednu dceru.

Šachová kariéra.

Jeho šachová kariéra se začala rodit při zápase o titul mistra světa v roce 1910, kdy se Emanuel Lasker utkal s Karlem Schlecterem. Grünfeld byl tímto zápasem tak ohromen, že již o rok později uměl hrát šachy. Poprvé na své vynikající šachové schopnosti upozornil ve vídeňských šachových klubech, tehdy mu bylo kolem devatenácti let. Během první světové války však neměl žádné příležitosti k zapojení se do mezinárodních šachových turnajů a začal se tak více věnovat korespondenčnímu šachu.  Úspěchů na turnajích dosáhl zejména mezi lety 1920 a 1936. Když se poprvé v roce 1921 zúčastnil mezinárodního turnaje, byl velkou senzací turnaje v Budapešti, jelikož skončil druhý za Alexandrem Aljechinem. V roce 1923 vyhrál ve Frankufurtu nad Mohanem před Ehrhardtem Postem a Heinrichem Wagnerem. 23. německé mistrovství DSB. V tomto roce také vyhrál turnaj v Margate, a to před Aljechinem, Bogoljubovem a Rétim. V roce 1924 skončil před Spielmannem a Rubinsteinem v Meranu na prvním místě. V roce 1933 vyhrál turnaj v Ostravě.  V letech 1927, 1931, 1933 a 1935 se s rakouským národním týmem zúčastnil šachových olympiád. Během nacistické éry se Grünfeld připojil k NSDAP. Byl opakovaně nacisty znepřátelen kvůli svému židovsky znějícímu jménu, ale na druhé straně odkazoval na svůj „árijský původ“. Psal pro časopis Schach-Echo a také účastnil se akcí pořádaných Wehrmachtem.  V prosinci 1924 dosáhl svého nejlepšího hodnocení Elo, které dosahovalo hodnoty 2715. Tímto se tak dostal na 4. místo ve světovém žebříčku. V roce 1950 získal díky svým velkým mezinárodním úspěchům titul velmistra FIDE.

Přínos do teorie zahájení.

Grünfeld přišel s mnoha poznatky o teorii šachových zahájení. On sám měl téměř encyklopedickou znalost variant zahájení.  Poté, co ve Vídni v roce 1921 prohrál s Friedrichem Sämischem a v Budapešti s Borisem Kostičem, začal se zajímat a hledat nadějnou odpověď černého na dámský gambit. Také se začal soustředit na indické hry. Přišel na to, že fianchetování černého královského střelce by mohlo být zkombinováno s otevřením centra šachovnice tahem c7 – c5.

Styl hraní.

Grünfeldovou hlavní výhodou byla výborná znalost zahájení. Byl znám tím, že shromažďoval všechny dostupné hry, stanovoval varianty zahájení a používal svůj vlastní systém hodnocení. Pro každý turnaj si vytvořil kapesní reprertoár, který byl znám jako „pouzdro na varianty“.

Ernst Franz Grünfeld (původně Ernest Franz Grünfeld; * 21. listopadu 1893, Josefstadt, Vídeň – 3. dubna 1962, Ottakring, tamtéž) byl rakouský šachový velmistr. Do turnajové praxe uvedl jedno důležité zahájení, Grünfeldovu indickou obranu, která se po něm jmenuje.

Ernst Franz Grünfeld (November 21, 1893 – April 3, 1962) was a leading Austrian chess grandmaster and chess writer, mainly on opening theory.


Lotos.

Lotos (rod "Nelumbo") je tropická vodní rostlina z čeledi leknínovitých, která zahrnuje ozdobné vytrvalé vodní rostliny. Ze dna vyrůstají dlouze řapíkaté listy plovoucí na hladině či nad hladinou, někdy rovněž i pod ní.  Tato rostlina je napříč náboženstvími a východními kulturami (především v hinduismu, dále ale i buddhismu a kultuře starého Egypta) známá jako symbol čistoty a nevinnosti, což také souvisí s faktem, že lotosy rostou v bahnitých vodách, ale jejich listy a květy nikdy nejsou pokryté nečistotami.

Efekt.

Historie.

Tento jev byl poprvé popsán Rulonem E. Johnsonem, Jr., a Robertem H. Dettrem v roce 1964. Jejich prací bylo vytvoření teoretického modelu, založeného na experimentech se skleněnými kuličkami potaženými parafínem nebo PTFE telomerem. V roce 1977 na průzkumu pracoval Wilhem Barthlott, který popsal přibližně 200 druhů rostlin mající tuto schopnost odpuzovat vodu.  Později vytvořil a předvedl uměle vytvořený povrch pracující na podobném principu.

Princip jevu.

Kapky vody jsou při malém poloměru zřetelně vodoodpudivé v důsledku povrchového napětí a odrážejí se pak od vodní hladiny i od sebe navzájem. Vodoodpudivost lotosu nutí kapky k silnému zakřivení jejich povrchu tím, že povrch listu není rovný, ale je pokryt drobnými výčnělky, které se do vodního povrchu zapichují. Lotos je v tomto ohledu velmi důsledný a obsahuje fraktální strukturu hrbolků, jejíž rozměry sahají až do úrovně molekul.  Ty jsou pokryté drobnými šupinkami vosku ve tvaru jehliček o průměru jednoho mikronu (tisíciny milimetru). Povrch jehliček tvoří molekuly vosku, které mají samy charakter dlouhých tuhých řetězců o délce několik miliontin milimetru. Toto opatření činí vodoodpudivou vrstvu odolnou proti kapkám vody všech možných velikostí. To znamená, že samočisticí efekt je způsoben tím, že při dešti do listu narážejí kapky vody, které s sebou odnášejí různé nečistoty. Ovšem povrch listu zůstává čistý i při nedostatku deště, což je v rozporu s předchozím tvrzením. Vysvětlení spočívá právě ve dvojím charakteru povrchu listu.  Zatímco voskem pokryté hrbolky jsou silně nesmáčivé, povrch listu mezi hrbolky odpuzuje vodu jen slabě. Jelikož lotos vyrůstá na vodní hladině, v časných ranních hodinách je atmosféra nasycena vlhkostí, která na povrchu listů kondenzuje jako rosa. Jelikož kapky rosy jsou ze začátku velmi malé, usazují se na volném povrchu listu mezi hrbolky, kde vytvářejí víceméně souvislý povrch. Jakmile se ale začnou dotýkat voskovitých hrbolků, začnou být od listu odpuzovány a jakmile dosáhnou určité velikosti, síly povrchového napětí kapky od povrchu listu odtrhnou, takže od něj doslova odskočí.  Do kapek se strhují i nečistoty a soli nahromaděné na povrchu listu, který se tak každý den vykoupe v ranní rose, takže jeho průduchy zůstávají stále čisté.

Využití.

V přírodě.

Podobný mechanismus vyvinula řada běžných hub, u kterých výtrusy vyrůstají po jednom na krátkých stopkách, tzv. stopkovýtrusné houby. Využívají přitom povrchové napětí vodních kapek, které smáčejí povrch houby, ale už ne mastný výtrus, prosycený oleji a silicemi.  Chování nerovného povrchu využívá celá řada dalších rostlin (známé jsou např. kapky na listech kontryhelu) i vodních živočichů, kterým povrchové napětí umožňuje bezpečný pohyb po hladině vody (vodoměrky) i pod ní (např. pavouk vodouch).

V běžném životě.

Vědci použili nanotechnologii k výrobě řady voděodolných materiálů se samočisticími vlastnostmi; od karoserií aut a neviditelné nano stěrače, přes samočisticí fasády budov až po nano impregnaci textilu a kůže.

Lotosový efekt () je jev, který spočívá v hydrofobním povrchu lotosových listů.  Hydrofobní povrch odpuzujíe vodu, která se seskupuje do kapek (aby se omezil kontakt s povrchem). Hydrofobní povrchy získávají tzv. samočisticí vlastnosti – po navlhčení se nečistoty rozpouští ve vodě a opouští povrch. To je velmi žádoucí efekt u povrchů, které často přicházejí do styku s vodou, jako jsou karoserie automobilů, skleněné nebo stavební fasády.  Tohoto jevu hojně využívá obor bioniky.

The lotus effect refers to self-cleaning properties that are a result of ultrahydrophobicity as exhibited by the leaves of "Nelumbo" or "lotus flower". Dirt particles are picked up by water droplets due to the micro- and nanoscopic architecture on the surface, which minimizes the droplet's adhesion to that surface. Ultrahydrophobicity and self-cleaning properties are also found in other plants, such as "Tropaeolum" (nasturtium), "Opuntia" (prickly pear), "Alchemilla", cane, and also on the wings of certain insects.  The phenomenon of ultrahydrophobicity was first studied by Dettre and Johnson in 1964 using rough hydrophobic surfaces. Their work developed a theoretical model based on experiments with glass beads coated with paraffin or PTFE telomer. The self-cleaning property of ultrahydrophobic micro-nanostructured surfaces was studied by Wilhelm Barthlott and Ehler in 1977, who described such self-cleaning and ultrahydrophobic properties for the first time as the "lotus effect"; perfluoroalkyl and perfluoropolyether ultrahydrophobic materials were developed by Brown in 1986 for handling chemical and biological fluids. Other biotechnical applications have emerged since the 1990s.


Původ a použití.

Obdélníkový průběh se obecně vyskytuje v digitálních systémech a je přirozeně generován binárními, dvoustavovými, logickými zařízeními. Obdélníkový průběh je typicky generován obvody tvořenými tranzistory MOSFET, která se vyznačují rychlým přepínáním mezi stavy vypnuto a zapnuto, na rozdíl od bipolárních tranzistorů, jejichž postupnému otevírání a zavírání je bližší sinusový průběh signálu.  Speciálním případem pravoúhlého průběhu, u kterého je libovolný poměr mezi trváním maxima a minima. Jejich poměr se nazývá střída signálu. Skutečný obdélníkový průběh má střídu 50 %.

Definice.

Obdélníkový průběh lze matematicky zapsat mnoha vzájemně ekvivalentními způsoby, které se mohou lišit v místech skoků:  Jednou z možností je aplikace funkce signum na sinus:  která dává jedničku pro kladnou hodnotu funkce sinus, −1 pro zápornou a 0 pro 0. "T" je perioda obdélníkového průběhu, nebo ekvivalentně, "f" je frekvence, kde "f" = 1/"T".  Obdélníkový průběh lze definovat pomocí Heavisideovy funkce "u"("t") nebo obdélníkové funkce Π("t"):  Obdélníkový průběh lze také generovat použitím funkce „celá část“ (, značení formula_3), a to buď přímo:  nebo nepřímo:

Fourierova analýza.

Použitím Fourierova rozvoje s frekvencí over time , ideální obdélníkového průběhu s amplitudou 1 lze reprezentovat nekonečnou sumou sinusových vln:  Ideální obdélníkový průběh obsahuje pouze komponenty s lichými harmonickými frekvencemi (tvaru ); pilovitý průběh a skutečné signály obsahují všechny celočíselné harmonické.  Významnou vlastností při reprezentaci obdélníkového průběhu pomocí konvergenci Fourierových řad je Gibbsův jev. S tímto jevem souvisí zvonivé artefakty v neideální obdélníkového průběhu. Gibbsův jev lze odstranit použitím σ-aproximace, která používá Lanczosův sigma faktor, aby posloupnost konvergovala hladčeji.  U matematicky ideálního obdélníkového průběhu jsou změny mezi stavy okamžité, a bez překmitu a předekmitu. Takový průběh je nemožné na fyzických systémech dosáhnout, protože by vyžadoval nekonečnou šířku pásma.  Obdélníkové vlny ve fyzických systémech mají pouze konečnou šířku pásma a často vykazují zvonivé efekty, které se podobají Gibbsovu jevu nebo vlnkové efekty podobné těm, ke kterých dochází při σ-aproximaci.  Pro dobrou aproximaci obdélníkového průběhu musí být přítomná alespoň základní frekvence a třetí harmonická, měla by však být přítomná i pátá harmonická. Tyto požadavky na šířku pásma jsou důležité pro číslicovou elektroniku, kde se používají analogové aproximace obdélníkového průběhu, které mají konečnou šířkou pásma. (Zvonivé tranzienty je důležité uvažovat při návrhu elektroniky, protože mohou překročit meze elektrických parametrů obvodu nebo způsobí, že špatně umístěný threshold bude několikrát překročen.)

Charakteristiky nedokonalého obdélníkového průběhu.

Jak bylo zmíněno, u ideálního obdélníkového průběhu jsou přechody stavy okamžité. V praxi se toho nikdy nedosáhne, kvůli fyzickým omezením systému, který generuje signál. Doby, než signál dosáhne z nízké úrovně vysokou a naopak se nazývají "trvání čela vlny" a "trvání týlu vlny".  Pokud je tlumení systému nadkritické, tvar vln nikdy ve skutečnosti nedosáhne teoretické vysoké a nízké úrovně, a pokud tlumení systému je podkritické, bude oscilovat mezi vysokou a nízkou úrovní než se ustálí. V těchto případech se trvání čela a týlu vlny měří mezi určitou střední úrovní, například 5 % a 95 %, nebo 10 % a 90 %. Šířka pásma systému závisí na přechodových časech vlny; existují vzorce, které umožňují určit jeden z parametrů z druhého.

Obdélníkový průběh je nesinusový periodický průběh signálu, u něhož se okamžitá hodnota signálu s konstantní frekvencí skokově mění mezi minimální a maximální hodnotou. V ideálním případě, který není realizovatelný fyzickými systémy, je přechod mezi oběma úrovněmi okamžitý.  Obdélníkový průběh je speciálním případem pravoúhlého průběhu, u kterého je libovolný poměr mezi trváním maxima a minima. Jejich poměr se nazývá střída signálu. Skutečný obdélníkový průběh má střídu 50 %.  Obdélníkový průběh se často objevuje v elektronice a při zpracování signálu, zejména v případě číslicové techniky a při digitálním zpracování signálu. Jeho stochastickou varianta se nazývá dvoustavová trajektorie.

A square wave is a non-sinusoidal periodic waveform in which the amplitude alternates at a steady frequency between fixed minimum and maximum values, with the same duration at minimum and maximum. Although not realizable in physical systems, the transition between minimum and maximum is instantaneous for an ideal square wave.  The square wave is a special case of a pulse wave which allows arbitrary durations at minimum and maximum. The ratio of the high period to the total period of a pulse wave is called the duty cycle. A true square wave has a 50% duty cycle (equal high and low periods).  Square waves are often encountered in electronics and signal processing, particularly digital electronics and digital signal processing. Its stochastic counterpart is a two-state trajectory.


Život.

Jane Digbyová se narodila na venkovském zámečku Holkham Hall v Norfolku 3. dubna 1807 jako dcera admirála Henryho Digbyho a Lady Jane Elizabeth, dcery hraběte z Leicesteru. Holkham Hall byl rodinným sídlem jejího dědečka z matčiny strany. Její otec se jako kapitán jedné z britských lodí v roce 1799 zmocnil španělské lodi "Santa Brígida" a jeho podíl na kořisti založil rodinné jmění (válečná kořist měla hodnotu £618,040 (ekvivalent £61,169,000, tj. téměř 2 mld Kč v roce 2020). Po smrti svého strýce v roce 1815 přesídlil admirál Digby s rodinou do Minterne House v Dorsetu.

Manželství, milostné vztahy a skandály.

Ve své době byla Jane považována za promiskuitní ženu. Nejprve se v roce 1824 provdala ze Edwarda Lawa, 2. barona Ellenborough (později 1. hraběte z Ellenborough), který byl generálním guvernérem Indie. Měli jednoho syna, Arthura Dudleyho Lawa (1828–1830), který zemřel v dětství.  Po postupných milostných vztazích s plukovníkem Georgeem Ansonem, který byl jejím bratrancem, a s Felixem princem ze Schwarzenbergu, bylo v roce 1830 manželství s Lordem Ellenborough rozvedeno aktem parlamentu, což způsobilo značný skandál. Digby měla s Felixem dvě dětiː Mathildu "Didi" (* 12. listopadu 1829 v Basileji a vychována Felixovou sestrou) a Felix (* 12. prosince 1830 v Paříži, zemřel jen pár týdnů po narození). Aféra s Felixem skončila krátce po smrti jejich syna.  Poté se přestěhovala do Německa a stala se milenkou Ludvíka I. Bavorského. Byla také portrétována Josephem Karlem Stielerem a její obraz byl jedním z 36 portrétů v Galerii krásek v paláci Nymphenburg. V Mnichově se setkala s baronem Karlem von Venningenem (6. ledna 1806 – 10. června 1874). Vzali se v listopadu 1833 a měli syna Heriberta (27. ledna 1833 Palermo – 1885 Mnichov) a dceru Berthu (4. září 1834 Mannheim – 22. září 1907).  V 1838 si Digbyová našla nového milence, o dva roky staršího řeckého hraběte Spyridona Theotokise. Když se Venningen o nové avantýře své ženy dozvěděl, vyzval Theotokise na souboj, ve kterém byl Řek zraněn. Venningen velkoryse propustil Digbyovou z manželství a jejich děti si nechal v péči. Po zbytek života zůstali přáteli.  Ačkoli nebyla do roku 1842 legálně rozvedená, konvertovala Digbyová k řecké ortodoxní víře a v roce 1841 provdala se za Theotokise v Marseille. Pár se se synem Leonidasem (21. března 1840 Paříž – 1846 Atény) přestěhoval do Řecka. V roce 1846, po smrtelném pádu syna z balkonu, se Theotokis s Digbyovou rozvedli. Jejím dalším milencem se stal řecký král Ota I.  Následně přišel románek s hrdinou z řecké války za nezávislost, soluňským generálem Christodoulosem Chatzipetrosem. Jako "královna" jeho armády prožila tento vztah v poli, v jeskyních, na koních a na lovu v horách. Když zjistila, že jí generál byl nevěrný, opustila ho.

Život v Sýrii.

Ve věku 46 let Digby odcestovala na Střední východ a zamilovala se do šejka Medjuela el Mezráb. Medjuel byl beduínský šejk ze Sýrie. Bylo mu o dvacet let mladší než Jane. Vzali se podle muslimského práva a Jane se psala Jane Elizabeth Digby el Mezráb. Jejich manželství bylo šťastné a trvalo až do její smrti o dvacet osm let později. Jane Digby byla kvůli barvě kůže označována jako Umm al-Laban (doslova "matka mléka").  Digbyová nosila arabské šaty a k dalším osmi jazykům se naučila také arabsky. Polovinu každého roku žila kočovným životem svého beduínského chotě, kdy spala v kozích stanech v poušti, zatímco zbytek roku trávila v luxusní vile, kterou si nechala postavit v Damašku. Ve městě se spřátelila se Sirem Richardem Burtobenm který zde sloužil jako britský konzul, a s jeho ženou Lady Isabel Burtonovou. Přátelila se také s Abdem al-Kádirem al-Džazairí, předním exilovým vůdcem alžírské revoluce.

Smrt.

Digbyová zemřela na horečku a úplavici v Damašku 11. srpna 1881 a byla pohřbena na protestantském hřbitově. Při pohřbu byla pohřbena se svým koněm. Na jejím náhrobním kameni – bloku růžového vápence z Palmýry – je její jméno, které uhlem předepsal její manžel a do kamene pak vytesal místní zedník.

Jane Elizabeth Digby, Lady Ellenborough (3. dubna 1807 Holkham Hall – 11. srpna 1881 Damašek) byla anglická aristokratka, proslavená svým pozoruhodným milostným životem a životním stylem. Měla čtyři manžely a mnoho milenců, včetně krále Ludvíka I. Bavorského a jeho syna krále Oty I. Řeckého, českého šlechtice a rakouského státníka Felixe prince ze Schwarzenbergu či řeckého generála Christodoulose Chatzipetrose. Zemřela v syrském Damašku jako manželka arabského šejka Medjuela el Mezráb, který byl o 20 let mladší než ona.

Jane Elizabeth Digby, Lady Ellenborough (3 April 1807 – 11 August 1881) was an English aristocrat, famed for her remarkable love life and lifestyle. She had four husbands and many lovers, including King Ludwig I of Bavaria and his son King Otto of Greece, Bohemian nobleman and Austrian statesman Prince Felix zu Schwarzenberg, and the Greek general Christodoulos Hatzipetros. She died in Damascus, Syria, as the wife of Arab Sheikh Medjuel el Mezrab, who was 20 years her junior.


Historie.

Na jaře roku 1679 započaly přípravné stavební práce. V květnu, ještě před tím, než se Ludvík XIV. přestěhoval se svým dvorem do Versailles, obhlížel pozemky mezi Versailles a Saint-German-en-Laye. Podmínkou bylo aby mohl být pozemek dobře zavlažován a také s dobrým výhledem. Nakonec byly vybrány dvě parcely u Marly. Samotná vesnice poté byla králem přejmenována na "Marly-le-Roi".  Na nových pozemcích bylo rozhodnuto postavit soukromé sídlo pro krále. Tento úkol dostal architekt Jules Hardouin-Mansart a malíř Charles Le Brun. Celý zámek byl koncipován tak, že uprostřed se nacházela budova pro krále, menší než bylo běžně obvyklé a kolem dvanáct menších budov pro pozvané hosty. Obecně platilo, že obdržet pozvání k příjezdu do Marly bylo vysoce ceněno. Automaticky do Marly nemohli přijet ani "princové královské krve". Ludvík panství v Marly využíval k odpočinku od Versailles a v pozdějších letech vlády zde trávil více, než třetinu roku.  Vévoda de Saint-Simon ve svých pamětech popsal zámek v Marly retrospektivně. V roce 1715, kdy psal o zámku v Marly, již panství ztrácelo na svém lesku. Král Ludvík XVI. panství a zámek naposledy navštívil 23. června 1789. Po pádu monarchie propadl státu. Revoluční Francie neshledala panství zajímavé coby národní majetek, a proto bylo prodáno do soukromých rukou. Zámek byl zbořen v roce 1806. V roce 1811 panství koupil císař Napoleon. Byl změněn účel panství a v Marly se začaly pořádat hony pro nejvyšší představitele státu. K obnově budov však nedošlo. Postupně zde lovili i další francouzští králové, císaři i prezidenti, od Karla X. až po Françoise Mitteranda. V roce 2009 byly fragmenty zámeckého areálu zařazeny na seznam francouzských národních památek. Zahrady spadají pod správu zámku a zahrad ve Versailles.

Château de Marly () byl postaven v letech 1679–1696 pro krále Ludvíka XIV., jako odpočinkové sídlo. Zámek se nacházel u obce Marly-le-Roi, v polovině cesty mezi královskými zámky Versailles a Saint-German-en-Laye. Zbořen byl na začátku 19. století.

The Château de Marly was a French royal residence located in what is now Marly-le-Roi, the commune on the northern edge of the royal park. This was situated west of the palace and garden complex at Versailles. Marly-le-Roi is the town that developed to serve the château, which was demolished in 1806 after passing into private ownership and being used as a factory. The town is now a bedroom community for Paris.  At the Château of Marly, Louis XIV of France escaped from the formal rigors he was constructing at Versailles. Small rooms meant less company, and simplified protocol; courtiers, who fought among themselves for invitations to Marly, were housed in a revolutionary design of twelve pavilions built in matching pairs flanking the central sheets of water, which were fed one from the other by formalized cascades ("illustration, right").  After the French Revolution, about 1800 the chateau was sold to a private owner. He demolished it in 1806 after his factory there failed. The hydraulic "machine" that pumped water for Versailles was also demolished. Only the foundation of Jules Hardouin-Mansart's small château, the "pavillon du Roi" remains at the top of the slope in Marly park. Napoleon bought back the estate in 1807, and the park belongs to the state.


Životopis.

Pocházel z rodiny usazené od 17. století v Dijonu, jeho předkové se v několika generacích věnovali lékařské profesi. Narodil se v Dijonu jako třetí syn významného lékaře Huguese Mareta (1726–1786), který byl členem Francouzské akademie věd. Hugues původně sloužil v armádě, od roku 1783 působil jako advokát, v roce 1788 přesídlil do Paříže a stal se právníkem královské rady. Pod vlivem myšlenek francouzské revoluce se začal prosazovat v žurnalistice a jako přispěvatel novin "Le Moniteur Universel" proslul nestranným zpravodajstvím ze zákulisních politických jednání. V roce 1792 vstoupil do služeb ministerstva zahraničí a na přelomu let 1792–1793 byl vyslancem v Británii. V roce 1794 byl jmenován vyslancem Francouzské republiky v Neapolském království, kde padl do rakouského zajetí, byl vězněn v Mantově a později v Kufsteinu. Propuštěn byl v závěru roku 1795 výměnou za princeznu Marii Terezii, dceru Ludvíka XVI., která byla držena ve Francii.  Po návratu do Francie se nadále věnoval práci novináře, zároveň měl podíl na diplomatických jednáních, v roce 1799 podpořil Napoleonův státní převrat a stal se generálním tajemníkem konzulátu. V této funkci měl pod kontrolou deník "Moniteur", který se postupem doby stal oficiálním médiem konzulátu a později císařství. Jako právník se také podílel na vypracování ústav v zemích, které během napoleonských válek přecházely pod francouzskou nadvládu. Po vyhlášení císařství byl jmenován státním tajemníkem císařství (1804) a jako diplomat často doprovázel Napoleona na vojenských taženích. V roce 1809 získal titul hraběte, téhož roku při příležitosti císařových čtyřicátin byl povýšen na vévodu z Bassana (1809). Po odvolání vévody z Cadore byl jmenován francouzským ministrem zahraničí (1811–1814). I když mu nelze upřít diplomatické schopnosti, v úřadu ministra zahraničí byl pouhým vykonavatelem instrukcí císaře Napoleona. Po ztroskotání jednání se spojenci v roce 1813 jeho vliv poklesl, až do roku 1814 ale patřil k Napoleonovým nejvěrnějším stoupencům a do jeho pádu byl opět státním tajemníkem císařství. Během Napoleonova prvního exilu na Elbě svými zprávami z Francie nepřímo podnítil excísaře k návratu do Francie na jaře 1815. Za vlády Sta dní znovu přijal funkci státního ministra, takže po opětovném nastolení Bourbonů byl donucen k odchodu do exilu. Pobýval ve Štýrském Hradci, kde se věnoval sepisování svých vzpomínek, návrat do Francie mu byl povolen v roce 1820. Za červencové monarchie mu byla potvrzena hodnost paira (1831). V době nestabilních politických poměrů v polovině 30. let 19. století byl krátce francouzským ministerským předsedou a zároveň ministrem vnitra (ve funkci se udržel sedm dní, jeho nástupcem v úřadu premiéra byl bývalý napoleonský maršál Mortier). Od té doby žil v soukromí, zemřel v Paříži a je pohřben na hřbitově Père-Lachaise.  V roce 1803 obdržel Řád čestné legie, po vyhlášení císařství se stal jeho velkodůstojníkem (1804). Na vrcholu své kariéry obdržel také řadu státních vyznamenání v zemích, které patřily ke spojencům napoleonské Francie. Byl rytířem uherského Řádu sv. Štěpána, perského Řádu slunce a lva nebo bavorského Řádu sv. Huberta. Byl také členem Francouzské akademie.

Rodina.

V roce 1801 se oženil s Marií Madeleine Lejéas-Carpentier (1780–1827), která byla dcerou dijonského starosty Martina Lejéas-Carpentiera. Marie Madeleine byla palácovou dámou císařovny Josefíny a později císařovny Marie Luisy. Z jejich manželství pocházely čtyři děti, dva synové a dvě dcery. Všichni potomci užívali jméno Maret de Bassano, dědic titulu vévody byl markýzem de Bassano. Dědicem vévodského titulu byl starší syn Napoléon Maret de Bassano, 2. vévoda z Bassana (1803–1898), který působil jako diplomat v německých zemích, za druhého císařství se stal senátorem a nejvyšším komořím Napoleona III.  Huguesův starší bratr Jean Philibert Maret (1758–1827) působil v napoleonské éře ve státních úřadech, byl povýšen na hraběte a získal Řád čestné legie.

Hugues-Bernard hrabě Maret, vévoda z Bassana ("Hugues Bernard comte Maret, duc de Bassano") (22. července 1763, Dijon, Francie – 13. května 1839, Paříž, Francie) byl francouzský státník a diplomat. Původně právník, za francouzské revoluce se uplatnil jako novinář, později působil v diplomacii. Od státního převratu v roce 1799 byl věrným přívržencem Napoleona Bonaparta a zastával vysoké funkce ve státní správě. V roce 1809 získal titul vévody a v letech 1811–1814 byl francouzským ministrem zahraničí. Po Napoleonově pádu žil v exilu, později se znovu zapojil do politiky a v roce 1834 byl krátce předsedou vlády.

Hugues-Bernard Maret, 1st Duc de Bassano (1 May 1763 – 13 May 1839), was a French statesman, diplomat and journalist.


Dějiny.

Albrecht, bývalý velmistr Řádu německých rytířů a první vévoda Pruska od roku 1525, koupil pozemek za královeckou katedrálou na ostrově Kneiphof na řece Pregel od zdejší kapituly, a nechal tam roku 1542 postavit akademické gymnázium. Dne 20. července 1544 vydal zakladatelskou listinu univerzity "Collegium Albertinum", která byla slavnostně otevřena 17. srpna 1544.  Nově založené protestantské vévodství bylo lénem Koruny Polského království a univerzita sloužila jako luteránský protějšek katolické Krakovské akademie. Jejím prvním rektorem byl básník Georg Sabinus, zeť Philippa Melanchthona. Mezi prvními profesory univerzity byli litevští učenci Stanislovas Rapalionis a Abraomas Kulvietis. Všichni profesoři museli složit přísahu na augsburské vyznání. Protože pruské země ležely za hranicemi Svaté římské říše, císař Karel V. i papež Pavel III. odmítli udělit se založením univerzity souhlas, nicméně 28. března 1560 škola obdržela královské privilegium polského krále Zikmunda II..  Roku 1618 se Pruské vévodství spojilo personální unií s Markrabstvím braniborským a v roce 1657 „Velký kurfiřt“ Fridrich Vilém I. Braniborský získal plnou svrchovanost Pruska tím, že se vyvázal z Polské koruny smlouvou z Wehlau. Albertina byla druhou nejstarší univerzitou (po univerzitě ve Frankfurtu nad Odrou) a intelektuálním centrem protestantského Braniborska-Pruska. Měla čtyři fakulty: teologie, medicíny, filozofie a práva, později v rámci filozofické fakulty přibyla matematika a přírodní vědy. Mezi rektory bylo mnoho členů královského rodu Hohenzollernů (posledním z nich byl korunní princ Vilém v letech 1908-1918), kteří však na univerzitě nepobývali, ale obvykle je při řízení školy zastupoval prorektor.  Pruské země nepoškodila třicetiletá válka, což u studentů zvýšilo zájem o univerzitu v Královci. V 17. století, byla známá jako působiště básníka Simona Dacha, rektora v roce 1656/57, a dalších literátů. Car Petr I. Veliký navštívil Albertinu v roce 1697, což vedlo ke intenzivnějším kontaktům mezi Pruskem a Ruskou říší. K významným ruským studentům v Královci patřili Kirill Razumovský, později předseda Ruské akademie věd, a generál Michail Andrejevič Miloradovič. Univerzita a město měly hluboký dopad na rozvoj litevské kultury. První kniha v litevském jazyce byla vytištěna zde v roce 1547 a v Albertině studovalo několik důležitých litevských spisovatelů. Univerzita byla také obvyklou vzdělávací institucí baltské německé šlechty.  18. století vešlo do dějin kultury jako „královecké století“ osvícenství; rozkvět zde inicioval student Albertiny Johann Christoph Gottsched, na kterého navázali filozof Johann Georg Hamann a spisovatel Theodor Gottlieb von Hippel starší. Vystudovali zde Johann Gottfried Herder, Zacharias Werner, Johann Friedrich Reichardt, E. T. A. Hoffmann a především filozof Immanuel Kant, rektor v letech 1786 a 1788. Tito učenci položili základy pro pozdější výmarskou klasiku a německý romantismus.  Nádherná botanická zahrada Albertiny byla slavnostně otevřena v roce 1811 během napoleonských válek. O dva roky později založil Friedrich Wilhelm Bessel hvězdárnu vedle zahrady. Mezi profesory patřili dále filosof Johann Gottlieb Fichte (působil zde v letech 1806–1807), biolog Karl Ernst von Baer (1817–1834), matematik Carl Gustav Jacobi (1829–1842), mineralog Franz Ernst Neumann (1828–1876) a fyzik Hermann von Helmholtz (1849–1855).  V 19. a 20. století byla univerzita nejznámější svou školu matematiky, kterou založil Carl Gustav Jacob Jacobi a pokračovali v ní jeho žáci Ludwig Otto Hesse, Friedrich Richelot, Johann G. Rosenhain a Philipp Ludwig von Seidel. Později byla spojena se jmény jako Hermann Minkowski (učitel Alberta Einsteina), Adolf Hurwitz, Ferdinand von Lindemann a David Hilbert, který byl jedním z největších moderních matematiků. Matematici Alfred Clebsch a Carl Gottfried Neumann (oba narození v Královci a žáci Ludwiga Otta Hesseho) v roce 1868 založili "Mathematische Annalen", jež se brzy staly nejvlivnějším matematickým časopisem té doby.  Během oslav 300 let trvání univerzity dne 31. srpna 1844 položil král Fridrich Vilém IV. základní kámen nové hlavní budovy Albertiny, jež byla slavnostně otevřena v roce 1862 korunním princem Fridrichem a prorektorem Johannem Karlem Friedrichem Rosenkranzem. Budova na centrálním náměstí Paradeplatz byla postavena v novorenesančním stylu podle plánů Friedricha Augusta Stülera. Fasádu zdobil jezdecký reliéf pruského vévody Albrechta, zakladatele školy. Pod ním byly výklenky obsahující sochy protestantských reformátorů Martina Luthera a Philippa Melanchthona. Uvnitř bylo nádherné schodiště nesené mramorovými sloupy. Senátní sál zdobil portrét císaře Fridricha III. od Laucherta a busta Immanuela Kanta od Hagemanna, studenta J. G. Schadowa. Přilehlá aula byla zdobena freskami malovanými v roce 1870.  Univerzitní knihovna byla v roce 1901 umístěna do čtvrti Mitteltragheim a obsahovala přes 230 000 svazků. Na Dritte Fliess Strasse bylo umístěno sportoviště Palestra, založené v roce 1898 za účelem povzbuzení vyšších forem sportu mezi studenty a občany. V roce 1900 měla univerzita 900 studentů.  Během posledních let existence po teritoriálním oddělení Východního Pruska od Německa Versailleskou smlouvou univerzita i Německá studentská unie zdůrazňovaly přináležitost k Německu a podporovaly německý nacionalismus. Čtyřsté výročí založení oslavila škola 10. července 1944 za přítomnosti říšského ministra Waltera Funka. O několik týdnů později, během nocí 26./27. a 29./30. srpna, byl Královec těžce bombardován britským královským letectvem. Od ledna do dubna 1945 bylo město dále devastováno východopruskou ofenzívou Rudé armády a závěrečnou bitvou o Královec. Když generál Otto Lasch podepsal 9. dubna kapitulaci, historické centrum města bylo útoky zničeno a 80 % univerzitních budov leželo v troskách. Profesoři a další učitelé uprchli do západních oblastí Německa, mnoho z nich bylo pak přijato na Univerzitu v Göttingenu.  Zbývající prostory včetně hlavní budovy Albertiny od roku 1948 využíval Kaliningradský státní pedagogický institut, který v roce 1967 získal status univerzity, která pak byla postupně odpovídajícím způsobem rozšířena.

Královecká univerzita (německy "Albertus-Universität Königsberg", Albrechtova univerzita Královec, předtím v letech 1701 až 1918 "Königliche Albertus-Universität zu Königsberg i. Pr.", Královská Albrechtova univerzita v Královci v Prusku) byla univerzita v Královci (dnešním Kaliningradu) ve východním Prusku. Pod jménem Collegium Albertinum ji založil v roce 1544 jako druhou protestantskou vysokou školou světa (po Marburské univerzitě) pruský vévoda Albrecht, podle jehož latinizovaného jména se také označovala Albertina. Mezi studenty a učiteli univerzity byla řada vynikajících osobností, například básník Simon Dach, filosofové Immanuel Kant a Johann Gottfried Herder, spisovatel E. T. A. Hoffmann nebo matematik David Hilbert.  Ve druhé světové válce bylo město Královec (německy "Königsberg") v důsledku obléhání Rudou armádou a silného odporu německé posádky do značné míry zničeno. Poté bylo přejmenováno na Kaliningrad a jako hlavní město Kaliningradské oblasti připojeno k Sovětskému svazu. Dosavadní Albertina byla uzavřena a německé obyvatelstvo, které bylo z velké části evakuováno nebo samo uprchlo (viz Útěk a vyhnání Němců z Východních území) bylo nahrazeno ruským obyvatelstvem. Dnešní Baltská federální univerzita Immanuela Kanta se po zániku SSSR považuje za nástupkyni tradic Albertiny.

The University of Königsberg () was the university of Königsberg in East Prussia. It was founded in 1544 as the world's second Protestant academy (after the University of Marburg) by Duke Albert of Prussia, and was commonly known as the Albertina.  Following World War II, the city of Königsberg was transferred to the Soviet Union according to the 1945 Potsdam Agreement, and renamed Kaliningrad in 1946. The Albertina was closed and the remaining native population either executed or expelled. Today, the Immanuel Kant Baltic Federal University in Kaliningrad claims to maintain the traditions of the Albertina.


Životopis.

Castiglione se narodil v Janově. Kde se učil malovat není jasné. Možná studoval u Sinibalda Scorzy. Wittkower ho popisuje jako „vášnivého studenta“ Anthonyho van Dycka, který přišel do města v roce 1621, a Petera Paula Rubense, který žil ve městě v první dekádě 17. století a jehož obrazy zde byly snadno dostupné. Možná se učil u janovského Bernarda Strozziho. Od roku 1634 do roku 1645 žil Castiglione v Římě a poté se vrátil do Janova. Cestoval také do Florencie a Neapole. Do Říma se vrátil v roce 1647, v roce 1651 se přestěhoval do Mantovy a stal se zde dvorním umělcem u mantovského vévody Karla II. Gonzagy (31. října 1629 – 14. srpna 1665) a jeho manželky arcivévodkyně Isabelly Clary de Austria (12. srpna 1629 – 24. února 1685). Castiglione zemřel v Mantově.  Za svého života měl různé problémy se zákonem. Když Queen's Gallery (Královská galerie) v Londýně pořádala v roce 2013 výstavu jeho prací, učinila toto prohlášení: „Giovanni Benedetto Castiglione byl také násilný a prudký muž, který byl opakovaně souzen za útoky, údajně se pokusil shodit svou sestru ze střechy a ona byla nucena opustit Řím, pravděpodobně z obavy o život. Turbulence, které charakterizovaly jeho život, zastiňovaly jeho uměleckou brilanci a Castiglione se snažil dosáhnout uznání za svého života, podle soudních dokumentů.“

Umělecké úspěchy.

Castiglione byl nejen portrétista, maloval i historické stavby, krajiny, ale především vynikal jako malíř vesnických trhů a jiných venkovských scén se zvířaty. Noemova archa a zvířata vstupující do archy byla jeho oblíbeným tématem. Castiglione byl také skvělý návrhář a propagoval vývoj olejové skici (často s použitím směsi substancí). Vystavoval tato díla jako hotovu práci, třebaže dříve byly tyto práce použity pouze pro pracovní studie k jinému dílu, jak to dělal například Rubens. Znovu a znovu se vracel ke stejným tématům, ale pokaždé s výrazně odlišnou kompozicí. Také vytvořil řadu leptů (viz "The genius of Castiglione" z roku 1648). Jedním z nich je "Diogenes searching for a Man", jiné mají náboženská témata. Některé z nich jsou moralistické příběhy, jako například příběhy slepých, kteří vedou slepé. Jeho lepty jsou pozoruhodné využitím kontrastu mezi světlem a stínem a dokonce byl pro své lepty často označován jako druhý Rembrandt. V roce 1630 vystavoval své lepty podle Rembrandtových obrazů. Kolem roku 1648 vynalezl monotyp, jedinou techniku tisku, která byla italským vynálezem, a během následujících let těchto tisků vytvořil více než dvacet. Vytvořil řadu portrétů exotických, většinou orientálních mužů, ale také žen. Byly tisknuty ve velkém počtu. Mezi další témata jeho leptů patří "Diogenes s lucernou, Noe vedoucí zvířata do archy, Sv. Josef odpočívající cestou do Egypta, Kirké obklopena zvířaty, Silenus u fontány, Zrození, Vzkříšení Lazara a Genius of Castiglione."  Castiglione byl známý svým uměním malovat zvířata, většinou zvířata domestikovaná. Byla často dominantním prvkem na jeho obrazech. Například v obraze "Kristus vyhání lichváře z chrámu" není důležitá náboženská událost, ta tvoří pouze pozadí obrazu, malíř ukazuje hlavně strach zvířat, jenž je mnohem výraznější než obava lichvářů. Castiglioneovo zaměření na detail v zobrazení přírody je považováno za důkaz vlivu Scorzy a vlámského malíře zvířat a zátiší Jana Roose, který v Janově dlouhou dobu žil. Jan Roos byl zřejmě ten, kdo přesvědčil Castiglioneho, aby oživoval své náboženské a mytologické kompozice zvířaty.  V Mantově dostal své jméno Il Grechetto podle svých pastoračních obrazů. Ke stáru byl těžce postižený dnou. Jeho bratr Salvatore a jeho syn Francesco byli také malíři, malovali obrazy se stejnými tématy jako Benedetto. Je možné, že některá díla připisovaná jemu jsou ve skutečnosti jen kopie jeho prací nebo originály jeho syna či bratra. Castiglione ovlivnil také Antona Maria Vassalla (asi 1640–1660). Mezi jeho následovníky patří Giovanni Lorenzo Bertolotto z Janova, benátský Anton Maria Zanetti, Michele l'Asne, Louis de Chatillon a Coreneille Coemans.  Jeho obrazy jsou v Římě, Benátkách, Neapoli, Florencii a zejména v Janově a Mantově. Obraz "Narození Ježíše" pro janovský kostel San Luca patří mezi jeho nejslavnější obrazy a galerie Louvre vlastní osm jeho obrazů s tímto motivem. Namaloval obraz "Sv. Mary Magdalene and Catharine" pro kostel Madonna di Castello v Janově a obraz "Sv. Josef poráží Maury" pro malý kostelík v Janově Oratory of San Giacomo della Marina.

Giovanni Benedetto Castiglione (1609 Janov – 5. května 1664 Mantova) byl italský barokní malíř, grafik a návrhář janovské školy. Je znám svými lepty a je mu přičítán vynález grafické techniky monotypie. V Itálii je znám jako Il Grechetto a ve Francii jako Le Benédette.

Giovanni Benedetto Castiglione (baptized 23 March 16095 May 1664) was an Italian Baroque painter, printmaker and draftsman, of the Genoese school. He is best known now for his etchings, and as the inventor of the printmaking technique of monotyping. He was known as "Il Grechetto" in Italy and in France as "Le Benédette".


Slovinsko – Praha – Paříž – Lublaň, 1900–1943.

Začátkem roku 1900 se Jakopič dočasně usadil v Lublani. V roce 1902 se přestěhoval do Škofja Loky a v listopadu 1906 se vrátil do Lublaně. V zimním semestru 1903/1904 studoval u Vojtěcha Hynaise v Praze. V letech 1902 až 1906 často maloval v okolí Škofja Loky. Od roku 1903 Jakopič maloval obrazy dokazující, že již dosáhl velmi pokročilé úrovně. Pro jeho novou malbu bylo rozhodující, že již nepoužíval vnější osvětlení podle Ažbeho, ale po expresionistickém způsobu barevné světlo, které zdánlivě vychází z hloubky samotné barvy. Nyní, stejně jako jiní kolegové z Ažbeho školy, zpracovával další francouzské stylové importy. Obzvláštní dojem na ně udělal neoimpresionismus a vehementní malířský rukopis Van Gogha, který z neoimpresionismu vychází. Jakopičovi malířští přátelé následovali tyto vzory a zůstali jim po dlouhou dobu věrní. Byli to mimo jiné Bechtejeff, Burljuk, Grabar nebo Jawlensky.  Jakopičovo pojetí však stylisticky zašlo daleko za hranice toho, co Francouzi původně zamýšleli a praktikovali. Zatímco vynálezci neimpresionismu, Seurat a Signac, netolerovali směs barev na paletě, ale místo toho aplikovali čisté barvy v tečkách na plátno, přičemž se snažili dosáhnout toho, aby se barvy mísily na sítnici oka diváka podle teorií fyzika Eugèna Chevreula, jejich následovníci zásady svých učitelů nebrali příliš vážně. Z předepsaných bodů se staly rovné, zakřivené i meandrující linie, které se propojují s více či méně velkými body a barevnými skvrnami.  Jakopičovy obrazy, jako např "Před lesem" nebo "Slunný kopec", pokud jde o zobrazení předmětu, vystupují jako předchůdci Kandinského abstraktního umění. Jakopič umístil na plátno nesčetné množství barevných skvrn v překrývajících se vrstvách. To v divákovi vyvolává dojem divoké změti barevných konfet, což má za následek téměř abstraktní obraz, na kterém se zdá, že všechny tvary se rozpouštějí.  V roce 1906 Jakopič strávil několik dní v Paříži. Roku 1907 založil soukromou malířskou školu v Lublani, kde zpočátku vyučoval společně s Matejem Sternenem. V roce 1909 nechal na vlastní náklady postavit umělecký pavilon podle plánů architekta Maxe Fabianiho, kde pořádal každoroční výstavy. Mezi lety 1908 a 1914 opakovaně cestoval do Vídně, v roce 1918 do Prahy.  V roce 1938 byl Jakopič jmenován řádným členem nově založené Slovinské akademie věd a umění. V roce 1943 zemřel po dlouhé a vážné nemoci ve svém domě v Lublani.

Rihard Jakopič (12. dubna 1869 Lublaň – 21. dubna 1943 Lublaň) byl slovinský a jugoslávský malíř, průkopník neoimpresionismu ve své vlasti.  Jakopič byl synem bohatého obchodníka. Ještě ve škole se zajímal o umění. V roce 1887 se zapsal na vídeňskou uměleckou akademii a studoval malbu u Franze Rumplera. Kvůli nemoci musel na dva roky přerušit studium. Teprve v říjnu 1889 mohl pokračovat ve studiu ve Vídni.  Na podzim 1890 Jakopič přešel na Akademii v Mnichově. Když mu program tam nevyhovoval, rozhodl se pokračovat ve studiu u Antona Ažbeho, který byl „známý svou schopností vdechnout špatným aktům svých studentů život několika tahy štětce“. Také měl jako realista vynikající smysl pro světlo a stín. Kromě pedagogických dovedností byl vysoce ceněn i pro „virtuózní malířskou techniku“. I u svých studentů rozvíjel „odhodlaný, odvážný tah štětce“.  Jakopičův slovinský kolega Ferdo Vesel také studoval u Ažbeho. Oba navštěvovali jeho lekce kresby a portrétní malby. Experimentovali však také s krajinářstvím. Jakopiče zvláště zaujal problém nočního osvětlení a umělého světla v motivech ze Schwabingu. V desetiletí před rokem 1900 trávil Jakopič mnoho zimních měsíců v Mnichově (1890/1891, 1892/1893 a poté znovu v letním semestru 1895). Následující dva roky strávil většinou v Lublani. Studium u Ažbeho obnovil v zimním semestru 1898/1899. V té době se seznámil s Grabarem a Jawlenským. S oběma těmito malíři a mnoha dalšími kolegy se objevil na fotografii v Ažbeho ateliéru.

Rihard Jakopič (12 April 1869 – 21 April 1943) was a Slovene painter. He was the leading Slovene Impressionist painter, patron of arts and theoretician. Together with Matej Sternen, Matija Jama and Ivan Grohar, he is considered the pioneer of Slovene Impressionist painting.


Předcházející události.

Od září do listopadu 1944 probíhala na Východní frontě tzv. Baltická operace, která měla za cíl obsazení pobaltských států a především zajištění přístupu Rudé armádě k Baltskému moři. Útoky byly vedeny směrem na Rigu, Memmel (dnešní Klaipeda) a Talin a do 24. října 1944 byly všechny zmíněné přístavy pod ruskou kontrolou. Sovětům se dokonce podařilo poprvé od začátku války vstoupit na převálené území Německa. Bylo to 18. října 1944. Rudá armáda se při podzimní ofenzívě probila do jihovýchodní části Východního Pruska a postoupila do hloubky 60 km. Zde se nacházela řeka Angerapp, přes kterou mohly tanky přejet jen na jediném místě v širém okolí, a to přes betonový most v Nemmersdorfu. Německé orgány nařídily dne 20. října 1944 evakuaci vesnic východně od řeky, a tak se přes most valily davy uprchlíků. Byl to důvod, proč most nebyl včas vyhozen do povětří. Samotný Nemmersdorf byl zemědělskou vesnicí spadající správně pod Gumbinnen (dnešní Gusev). Jako většina tehdejšího Východního Pruska byl obýván německým obyvatelstvem, které čítalo v roce 1939 637 lidí. Při incidentu byla již většina místních evakuována, takže ve vsi byli převážně starší nebo nemajetní lidé a uprchlíci, kteří přešli most na poslední chvíli.

Masakr.

Dne 21. října 1944 se probil druhý prapor 25. gardové tankové brigády sovětské 11. gardové armády přes most ve vsi a vytvořil si předmostí na jejím západním břehu řeky. Wehrmacht se pokusil několikrát o protiútok, ale byl odražen sovětskými tanky a dělostřelectvem. Němci se tak rozhodli zničit most pomocí náletu. Sovětští vojáci se v rychlosti snažili ukrýt v místním improvizovaném bunkru, kde již ale bylo na 14 německých civilistů. Podle svědectví vyhnali vojáci civilisty ven z bunkru a z blízka všechny zastřelili. Co se dělo následných 48 hodin nikdo přesně neví. Ráno 23. října 1944 získal Wehrmacht kontrolu nad vesnicí zpět. Sověti před odchodem vyhodili betonový most do povětří.

Vyšetřování a nacistická propaganda.

Všichni mrtví byli kvůli teplu pohřbeni do hromadného hrobu. Za několik dní ale byla všechna těla kvůli vyšetřování exhumována. Němci po objevení mrtvých civilistů zorganizovali mezinárodní komisi, které měla celou událost vyšetřit. Do jejího čela byl dosazen Estonec Hjalmar Mäe a přizváni byli pozorovatelé z dalších neutrálních států, a to ze Španělska, Švédska a Švýcarska. Komise si vyslechla zprávu zdravotníků, podle kterých byly všechny oběti před smrtí znásilněny. Mezinárodní odezvu ale komise zařídit nedokázala. Nezávisle na vyšetřování využilo německé ministerstvo propagandy celou událost ve svůj prospěch a spustilo obrovskou mediální kampaň. Ve nacistických stranických novinách Völkischer Beobachter a filmovém týdeníku Deutsche Wochenschau začaly vycházet zprávy o desítkách mrtvých německých civilistech a o 50 zabitých neozbrojených válečných zajatcích z Francie a Belgie. Z Německa byli vysláni do Nemmersdorfu novináři, kteří se vraceli s hrůzostrašnými svědectvími. Podle nich bylo zavražděno na 72 civilistů. Všechny ženy ve věku od 8 do 84 let byly před smrtí znásilněny. Civilisté byli mučeni, křižováni na stěnách stodol a následně zastřeleni. Někteří měli být dokonce ubiti polními lopatami. Plátna kin a novin zaplavily fotky mrtvých dětí a znásilněných žen.  Cílem celé kampaně bylo zfanatizovat německé vojáky v boji proti Sovětům a zvýšit počet dobrovolníků hlásících se do Volkssturmu (německé domobrany). I přes vyšší počet dobrovolníků se tížený výsledek nedostavil. Naopak ve Východním Prusku propukla panika, která zvedla vlnu uprchlíků mířících, co nejdál od blížící se fronty. Paradoxně tak byly přetíženy všechny dopravní uzly, které by jinak mohla používat armáda a zpomalil se přísun jednotek a materiálu na frontu.

Poválečné vyšetřování.

Po válce se vyšetřování ujal americký tribunál sídlící v Neu-Ulm. Však zprávy ohledně masakru již žily vlastním životem a svědectví byla silně ovlivněna německou propagandou. Tribunál tak k žádnému výsledku nedošel. Celý incident se stal v Západním Německu symbolem utrpení německého obyvatelstva z bývalých východních území. Ve Východním Německu byla celá událost tabuizována a prezentována jako čistá nacistická propaganda. Dodnes ruská strana odmítá jakoukoliv zodpovědnost za střelbu do civilistů v Nemmersdorfu.  Objektivního posouzení se celá událost dočkala až po pádu SSSR a sjednocení Německa v 90. letech s přispěním německého historika Bernharda Fischea. Bylo prokázáno, že masakr byl využit nacistickou propagandou za účelem vyvolání civilního odporu proti postupující Rudé armádě. Taktéž bylo prokázáno, že fotky mrtvých pocházely z různých míst a ne jenom z Nemmersdorfu.  Nikdy nebude zcela jasné, co se v Nemmersdorfu v říjnu 1944 stalo. Podle posledních výzkumů vojáci Rudé armády pravděpodobně zabili 14 německých civilistů před bunkrem, ale dalších zmiňovaných zvěrstev se nedopustili. Celá událost je ale i tak pro Němce velmi emotivní záležitostí.

Masakr v Nemmersdorfu byl masakr německého civilního obyvatelstva vojáky Rudé armády na konci druhé světové války ve vesnici Nemmersdorf v tehdejším Východním Prusku (dnes Majakovskoje v Kaliningradské oblasti). Není přesně známo, co se přesně ve vesnici stalo, ani kolik lidí bylo zavražděno. Celá situace byla ale využita německou propagandou pro vykreslení krutosti sovětských vojáků a pro mobilizování rezerv z civilního obyvatelstva k odporu před postupující Rudou armádou.

The Nemmersdorf massacre was a civilian massacre perpetrated by Red Army soldiers in the late stages of World War II. Nemmersdorf (present-day Mayakovskoye, Kaliningrad Oblast) was one of the first pre-war ethnic German villages to fall to the advancing Red Army in World War II. On 21 October 1944, Soviet soldiers reportedly killed many German civilians as well as French and Belgian POWs.


Úvodem.

Ve 30. letech 20. století působil oficiálně jako úředník pasové kontroly v oddělení pro vydávání víz na britském konzulátu v Berlíně. Jako agent MI6 zde plnil různé výzvědné úkoly, ale především bylo jeho úlohou nevpustit do Anglie žádné tajné agenty nacistického Německa. Kromě toho si „přizpůsobil“ pravidla britského konzulátu pro vydávání víz tak, že víza vydával i těm, kdo nařízené předpisy pro jejich vydání nesplňovali, ale byli v Německu ohroženi, tedy především Židům, kteří se díky těmto dokumentům mohli vystěhovat do tehdejší mandátní Palestiny, kam Britové Židy obecně málo pouštěli. Tímto způsobem pomohl tisícům židovských rodin uprchnout z nacistického Německa především po Křišťálové noci (noc z 9. listopadu 1938 na 10. listopad 1938) a před vypuknutím druhé světové války.  Frank Foley je oficiálně uznáván jako britský hrdina holocaustu (odhaduje se, že zachránil asi 10 tisíc osob) a v Izraeli obdržel čestný titul Spravedlivý mezi národy.

Život.

Mládí, studia, služba v armádě.

Frank Foley se narodil jako třetí syn "Isabelly" a "Andrewa Wooda Foleyho". Jeho otec se narodil v Tivertonu (Tiverton, Devon, Anglie), byl povoláním železniční dělník, jeho rodina nejspíše pocházela z města "Roscommon" v Irsku a její kořeny sahaly až do počátku 18. století. Poté, co Frank Foley navštěvoval místní školy v hrabství "Somerset", získal stipendium na "Stonyhurst College" v "Lancashire", kde byl vzděláván jezuity. Poté odešel do katolického semináře ve Francii, kde měl studovat na kněze, ale přešel do "Université de France" v Poitiers, kde se věnoval klasickým studiím. Tam také přehodnotil svůj postoj ke kněžskému povolání a místo této varianty se rozhodl pokračovat v kariéře akademické. Na svých četných cestách po Evropě dosáhl schopnosti plynně hovořit jak ve francouzském tak i německém jazyce.  V době vypuknutí první světové války byl Frank Foley studentem filozofie v Hamburku. Jako britskému občanovi mu v Německu hrozilo zatčení nepřátelskou mocí. Situaci vyřešil tak, že uprchl do přístavního města Emden, jenž leží na řece Emži v Dolním Sasku na severozápadě Německa. Odtud se pak s pomocí nějakého rybáře dostal do neutrálního Holandska a následně se pak ve své domovské zemi připojil k britské armádě.  Nakonec Frank Foley absolvoval Královskou vojenskou akademii v Sandhurstu ("Royal Military Academy Sandhurst", zkráceně "RMAS") a dne 25. ledna 1917 byl přidělen jako druhý poručík ("second lieutenant") k "Hertfordshirskému pluku" ("Hertfordshire Regiment"). Dne 20. září 1917 byl dočasně ustanoven kapitánem, když velel pěchotní rotě 1. praporu "Hertfordshirského pluku". Později byl zařazen k 2./6. praporu "Severního Staffordshirského pluku" (zde byl zmiňován v oficiálních vojenských hlášeních).  Již v hodnosti druhého poručíka byl Frank Foley poslán na západní frontu, kde byl těžce zraněn. Po svém zotavení se stal zpravodajcem a převzal dohled nad špionážní sítí ve Francii, Belgii a Nizozemsku (viz dále).

Vstup do tajné služby.

Příběhu o jeho útěku z Německa jakož i jeho jazykových schopností si všiml někdo z "Válečného úřadu". Frank Foley byl povzbuzen v tom, aby se ucházel o místo ve zpravodajském sboru. Dne 25. července 1918 byl Foley povýšen na poručíka. V červenci roku 1918 se Foley stal součástí malé zpravodajské jednotky, která měla na starosti nábor a provozování agenturních sítí složených z tajných agentů ve Francii, Belgii a Nizozemsku. Po příměří (11. listopadu 1918; konec 1. sv. války) působil Foley krátkou dobu v mezistátní spojenecké vojenské kontrolní komisi v Kolíně nad Rýnem. Dne 19. dubna 1920 se vzdal své dočasné hodnosti kapitána, ale přesto v prosinci následujícího roku (1921) odešel z aktivní služby v armádě (do zálohy) s hodností kapitána.  Po skončení práce v mezistátní spojenecké vojenské kontrolní komisi mu bylo následně nabídnuto místo pasového kontrolního důstojníka na britské diplomatické misi v hlavním městě Německa v Berlíně, jenž bylo ale krytím Foleyho hlavních povinností, které vyplývaly z jeho funkce vedoucího berlínské pobočky britské tajné zpravodajské služby (MI6). Během dvacátých a třicátých let dvacátého století (přesněji v letech 1922 až 1939) byl Foley úspěšný jak v náboru agentů, tak i při získávání klíčových podrobností zpravodajského charakteru o aktivitách německého vojenského výzkumu a vývoje.  Za pasovým oddělením britského velvyslanectví v Berlíně se skrývalo operační středisko MI6. Původním předmětem Foleyovy pozice bylo sledování pohybu a aktivit sovětských vyzvědačů a agitátorů ve střední Evropě. Ve 30. letech 20. století se Foleyova práce zaměřila na stále agresivnější politiku jeho hostitelské země – Německa.  Frank Foley je primárně označován jako "Britský Schindler" ("British Schindler"). V roli pasového kontrolního důstojníka pomáhal tisícům Židů uprchnout z nacistického Německa. U mezinárodního tribunálu (v roce 1961), před nímž stál německý nacistický funkcionář a válečný zločinec, jeden z hlavních organizátorů holocaustu Adolf Eichmann, byl Frank Foley popsán jako "Červený bedrník" ("Scarlet Pimpernel") pro způsob, jakým riskoval svůj vlastní život, aby zachránil Židy ohrožené smrtí před nacisty organizovanou genocidou.  Frank Foley nebyl chráněn diplomatickou imunitou a proto mohl být kdykoliv zatčen. Pravidla pro označování pasů a vydávání víz si přizpůsobil („ohnul“) tak, aby s takto vydanými či označenými dokumenty mohli Židé „legálně“ uprchnout z Německa do Británie nebo do Palestiny, jenž byla tehdy pod britským mandátem. V některých případech šel Foley ještě dále a to když dostával Židy pryč z internačních táborů, schovával je ve svém domě a pomáhal jim získat padělané pasy. Jeden z židovských humanitárních pracovníků odhadl, že Frank Foley zachránil „desítky tisíc“ lidí před holocaustem.

Druhá světová válka.

Po vypuknutí druhé světové války fašistické policejní orgány v Německu označily Franka Foleyho za důležitou zájmovou (cílovou) osobu. Na jaře 1940 zařadila "hlavní kancelář Říšské bezpečnosti" v Berlíně ("Reichssicherheitshauptamt") Franka Foleyho na seznam speciálně hledaných občanů Velké Británie (G.B.). Jednalo se o jakýsi adresář osob, které, pokud by německý Wehrmacht úspěšně napadl a obsadil britské ostrovy, by měly být obzvlášť přednostně hledány a zatýkány speciálními komandy SS, jenž měla následovat hned po německých invazních (okupačních) jednotkách.  V letech 1939 a 1940 byl Foley v Norsku pasovým kontrolním důstojníkem. Za první světové války bylo Norsko neutrální. V roce 1940 bylo přepadeno Německem a přes odpor (o významný přístav Narvik na severu bojovali po boku Norů i Britové svou plnou válečnou silou) bylo obsazeno. Po obsazení Norska byl Frank Foley přidělen k vrchnímu velitelství (C–in–C) norských ozbrojených sil v poli. Za službu v jejich řadách obdržel Královský norský rytířský řád svatého Olafa.  Frank Foley a "Margaret Reid", jeho asistentka, opustili Oslo během německého postupu dne 9. dubna 1940 a odcestovali do Lillehammeru a "Åndalsnes". Před odchodem z Osla Foley a Reid spálili dokumenty na britském vyslanectví. Foley pomohl norskému vrchnímu veliteli ("C–in–C"), generálu "Otto Rugeovi", kontaktovat Británii a požádat ji o pomoc proti útočníkovi. Foley měl svůj vlastní rádiový vysílač, který umožnil generálu "Otto Rugeovi" komunikovat s Londýnem nezávisle na norských (pozemních) pevných linkách. "Margaret Reid" byla odbornicí na šifry, která kódovala zprávy odesílané do Británie. Až do příjezdu ministra "Cecila Dormera" (16. dubna 1940) vystupoval Frank Foley vůči norským státním orgánům jako zástupce UK (Spojeného království). Frank Foley a "Margaret Reid" byli evakuováni z města Molde britským námořnictvem 1. května 1940. V "Åndalsnes" se Frank Foley pravděpodobně setkal s "Martinem Lingeem", který působil jako styčný důstojník.  Dne 1. ledna 1941 byl kapitán Frank Foley vyznamenán Řádem svatého Michala a svatého Jiří (CMG) za své služby pro ministerstvo zahraničí. V roce 1941 dostal Foley za úkol provést výslech Hitlerova zástupce nacistického politika Rudolfa Hesse po Hessově příletu do Skotska. (Frank Foley tak byl vůbec prvním britským zaměstnancem SIS, který vyslýchal Rudolfa Hessa poté, co padl do britských rukou.) Poté, co byl Rudolf Hess v roce 1942 hospitalizován, pomáhal Foley koordinovat "MI5" a MI6 při provozování rozvědné sítě dvojitých agentů systému "dvojitého kříže" ("Double Cross").

Po druhé světové válce.

Velmi brzy po skončení druhé světové války se Foley vrátil do Berlína, kde se (pod dohledem asistenta generálního inspektora odboru veřejné bezpečnosti kontrolní komise v Německu) podílel na „lovu“ bývalých SS válečných zločinců.  V roce 1949 odešel Frank Foley do důchodu, žil v "Stourbridge", v hrabství Worcestershire, kde také v roce 1958 zemřel. Je pohřben na hřbitově v "Stourbridge". Dne 27. dubna 1961 uveřejnil britský bulvární deník Daily Mail vydávaný v Londýně příběh, jenž napsala vdova po Franku Foleym ("Katharine Eva Foley") a pojednávající o Frankovo aktivitách při záchraně mnoha Židů pomocí víz do Spojeného království. V textu pisatelka uváděla, jak (v případě nemožnosti vydat osobě vízum do Británie) kontaktoval Frank Foley své přátele, kteří pracovali na ambasádách jiných národů, kteří mu pomohli udělit vízum do zemí, jež zastupovali. "Katharine Eva Foley" zemřela dne 15. dubna 1979 v jejím domě v "Sidmouth" v hrabství Devon.

Zajímavost.

Frank Foley je také jméno a příjmení jedné z hlavních postav ve filmu "Out of Control – Gefahr aus nächster Nähe" ("Mimo kontrolu – Nebezpečí zblízka"). Jedná se o thriller americké produkce z roku 2001, který se v originále jmenuje "The Hostage Negotiator", má stopáž 87 minut a režíroval jej americký filmový režisér, scenárista a filmový producent "Keoni Waxman" (* 1968). Postavu Franka Foleyho ztvárnil herec texaského původu "Michael Bowen". Jeho filmovou manželku (ve snímku se jmenuje "Theresa Foley" a je zaměstnána u FBI) hraje americká herečka "Gail O'Grady".

Frank Foley (celým jménem včetně hodnosti a vyznamenání: major Francis "Frank" Edward Foley CMG) (24. listopadu 1884, Highbridge, Somerset, Anglie – 8. května 1958, Stourbridge, Worcestershire, Anglie) byl účastníkem obou světových válek, ale především pak důstojníkem britské tajné zpravodajské služby ("SIS", neoficiálně také MI6, "Military Intelligence, Section 6"; rozvědka).

Major Francis "Frank" Edward Foley CMG (24 November 1884, Highbridge, Somerset – 8 May 1958, Stourbridge, Worcestershire) was a British Secret Intelligence Service officer. As a passport control officer for the British embassy in Berlin, Foley "bent the rules" and helped thousands of Jewish families escape from Nazi Germany after Kristallnacht and before the outbreak of the Second World War. He is officially recognised as a British Hero of the Holocaust and as a Righteous Among the Nations.


Život.

Edith je ze čtyř dětí. Dne 16. ledna se narodila Abrahamu Hollanderovi a Rose Hollanderové (rozené Sternové) v Cáchách (Německo). Ve svých 25 (1925) letech se provdala za Otto Franka. Odstěhovali se společně do Frankfurtu nad Mohanem. Ve stejném roce se jim narodila dcera Margot Betti Franková, poté se jim o 4 roky později (12. června 1929) narodila 2 a poslední dcera Annelies Marie Franková. Jelikož její rodina byla židovského původu, tak se s Ottou dozvěděli o transportech do pracovních a vyhlazovacích táborů, co se tam ale děje nevěděli (nevěděl to nikdo, až na samostatné vězně táborů). Tak se s Ottem rozhodli utéct s dcery do Nizozemí,aby unikli nacismu. Bohužel se, ale nacismus dostal i do Nizozemí. Začaly povídky o prvních transportech do táborů. A manželům bylo jasné, že je totéž čeká... Když přišla Anne s Margot, že nemohou chodit do normální školy, Bylo jim jasné co se děje. Museli se jít nahlásit na speciální úřad pro židy. Když jednoho dne přišlo předvolaní pro její dceru Margot Frankovou, s Ottem neváhaly, a skryly se s rodinou do zadního traktu domů u Ottovy kanceláře.

Skrývání v zadním traktu domu.

Frankovi se skryli společně s rodinou Van Pelsových a Pffefrem Fritzem. O jejich tajným úkrytu věděli pouze ti nejvěrnější. O jejich úkrytu věděli pouze :Miep Giesová, Bep Voskuijlová, Johannes Kleinmann, Viktor Kugler, Johannes Hendrik Voskuijl, a Jan Gies. Tito lidé je pomáhali ukrývat v traktu. Bohužel, ale dne 4.srpna 1944 vrazila do zadního traktu Zelená policie (gestapo) a nechali je převést do tranzitního tábora Westerbork. Poté je z tranzitního tábora převezli do Osvětimi. Všichni z traktu selekci přežili (nikdo z nich se nedostal do plynové komory). Margot, Anne, Edith a Auguste van Pelsová se dostali na stranu života. V osvětimi vypukla nějaká epidemie. A Margot s Anne a Augustou se dostali na transport do koncentračního tábora Bergen-Belsen, kde zrovna vypukla Tyfová epidemie, a Anne s Margot a Augustou tak také tyfu podlehli. Edith se bohužel na transport k dcerám nedostala, zemřela 6. ledna 1945 na vyhladovění. Z celé rodiny přežil pouze Otto, který přežil "pochod smrti". Ani Pffefer s van Pelsovými nepřežili. Peter Van pels zemřel v koncentračním táboře Mauthausen. Pan Hermann van Pels se dostal do plynové komory asi měsíc po příjezdu... Otto se po válce vdal. Zemřel v roce 1980.

Edith Franková (rozená Hollanderová; 16. ledna 1900 Cáchy, Německo – 16. ledna 1945 Osvětim, Polsko) byla matka Anne Frankové, která si během holokaustu psala deník, který ji po smrti proslavil.

Edith Frank (née Holländer; 16 January 1900 – 6 January 1945) was the mother of Holocaust diarist Anne Frank, and her older sister Margot. She was a prisoner during the Holocaust at Auschwitz-Birkenau concentration camp, where she died from starvation.


Životopis.

Byl nejstarším synem Fridricha III. Míšeňského a Kateřiny z Hennebergu. Po smrti svého strýce Viléma I. Míšeňského v roce 1407, byl jmenován míšeňským markrabětem spolu se svým bratrem Vilémem II. a bratrancem Fridrichem IV. Durynským (synem Balthasara Durynského), dokud jejich území nebyly rozděleny v letech 1410 a 1415.  Ve válce mezi německými městy v roce 1388 pomáhal Fridrichu V. Braniborskému, purkrabímu v Norimberku, a v roce 1391 stál na straně Řádu německých rytířů proti Vladislavu II. Jagellonskému. V boji o německý trůn podporoval Ruperta III., kurfiřta falckého proti králi Václavu IV., pravděpodobně proto, že Václav odmítl splnit slib provdat za něj svou sestru Annu.  Po vydání kutnohorského dekretu Víclavem IV. v roce 1409 založil Fridrich a jeho bratr pro německé studenty, kteří opustili pražskou univerzitu, univerzitu v Lipsku.  Po smrti bratra Viléma, se Fridrich stal vládcem nad všemi zeměmi Wettinů kromě Durynska.  Ohrožení Německa husity přimělo Fridricha, aby se spojil s císařem Zikmundem a stal se jedním z hlavních protihusitských panovníků. Za vítězství v bitvě u Mostu v roce 1421 byl Fridrichovi udělen titul vévody a kurfiřta. Fridrich utratil velké množství peněz za nové pozemky, které získal od Zikmunda do zástavy v Čechách a jinde. Po smrti kurfiřta Albrechta III. Sasko-Wittemberského převedl 6. ledna 1423 Zikmund kurfiřtský titul na vévodu saského, investitura proběhla v Budíně 1. srpna 1425. Podnícen k obnovenému úsilí zasáhnout proti úspěšným husitům, vytáhl Fridrich do Čech, ale jeho vojsko bylo 16. srpna 1426 v bitvě u Ústí téměř zničeno.  Fridrich zemřel v roce 1428 v Altenburgu. Byl pohřben jako první Wettin v knížecí kapli v míšeňské katedrále.

Rodina.

Fridrich I. se oženil s Kateřinou Brunšvicko-Lüneburskou († 1442), dcerou Jindřicha Mírného dne 7. února 1402 a měl 7 dětí:

Fridrich I., zvaný Svárlivý ( Friedrich der Streitbare; 11. dubna 1370 Drážďany – 4. ledna 1428 Altenburg) z rodu Wettinů byl od roku 1407 markrabě míšeňský (jako Fridrich IV.) a od roku 1423 až do své smrti saský kurfiřt (jako Fridrich I.).

Frederick I, the Belligerent or the Warlike (; 11 April 1370 – 4 January 1428), a member of the House of Wettin, ruled as Margrave of Meissen from 1407 and Elector of Saxony (as Frederick I) from 1423 until his death.  He is not to be confused with his cousin Landgrave Frederick IV of Thuringia, the son of Landgrave Balthasar.


Dějiny.

V roce 1649 byl Diego Velázquez jako dvorní malíř španělského krále Filipa IV. poslán do Říma, aby zakoupil umělecká díla pro Alcázar v Madridu. Byla to Velázquezova druhá cesta do Itálie a vezl si s sebou zotročeného muže Juana de Pareja, malíře afrického původu narozeného v Seville, který pracoval jako jeho pomocník v umělecké dílně. Během svého pobytu v Římě namaloval Velázquez olejomalbu s portrétem Juana de Pareja, která byla vystavena v rámci výstavy obrazů v Pantheonu dne 19. března 1650. Podle Velázquezova životopisce Antonia Palomina obraz vystavený „v křížové chodbě rotundy (kde je pohřben Raffael z Urbina)... sklidil všeobecný úspěch, neboť podle názoru všech malířů z nejrůznějších zemí vypadaly všechny ostatní portréty jako obrazy, a pouze tento byl jako skutečný.“  Velázquez namaloval portrét Juan de Pareja ve své dílně, jako cvičení v rámci přípravy na oficiální portrét papeže Innocenta X. Papež, brunátný ve tváři, vyobrazen ve světle růžových a karmínových šatech, představoval barevně i kompozičně složité zadání. Navíc, šlo o portrétování se živým modelem, byl Velázquez nucen pracovat rychle a přitom zachytit podstatu papežova charakteru. Portrét Juana de Pareja odráží Velázquezovo zkoumání obtíží, s nimiž předpokládal, že se setká při tvorbě papežově portrétu. Otrok je oblečen v elegantním oděvu s límcem, který se často nenosil ani u panovnického dvora, a se šerpou přes rameno, kterou nosili vysocí hodnostáři. Aby vyrovnal omezenou paletu barev, Velázquez zvolil volnou, téměř impresionistickou podobu tahů štětcem, čímž portrétovanému dodává intenzivní živý vzhled. Palomino o tomto i ostatních římských portrétech píšeː „Všechny tyto portréty namaloval dlouhými tahy stejně jako velký Tizian a o nic hůře.“  Za tento obraz byl Velázquez přijat za člena Římské akademie (1650).  Juan de Pareja (asi 1610–1670) se stal umělcem a v roce 1654 byl Velázquezem propuštěn.

Vlastnictví a kopie.

Vlastnictví obrazu mezi jeho první výstavou v Pantheonu v Římě v roce 1650 a koncem osmnáctého století není známo. Ve Španělsku není o malbě žádný záznam. Nejstarší zmínka o vlastnictví obrazu se objevuje v eseji napsaném v roce 1765 Franciscem Preciadem, ředitelem Královské španělské akademie v Římě. Uvádí, že obraz vlastní kardinál Trajano D'Acquaviva (1694-1747), který žije v Římě.  Obraz se pak znovu objeví v záznamech jako součást sbírky vévodů z Baranella (kardinál Tomasso Ruffo, † 1753) v Neapoli. V letech 1764 až 1798 je registrován jako součást sbírky sira Williama Hamiltona, britského velvyslance v Neapolském království. Soupis inventáře Palazzo Sessa, jeho rezidence v Neapoli, obsahuje „portrét maurského otroka od Velázqueze“. Když opustil Neapol, poslal Hamilton portrét spolu s dalšími díly do Londýna k úschově, na palubě lodi Fondroyant, vlajkové lodi lorda Nelsona. Hamilton se vrátil do Anglie těžce zadlužený a portrét byl vydražen v aukčním domě Christie's v roce 1801. V aukčním katalogu byl obraz uveden jako Velazquezův „Portrét maurského otroka, který byl v jeho službě a stal se velkým malířem“. Prodal se za 39 guinejí a znovu zmizel ze záznamu.  Později se objevil ve sbírce Jacoba Pleydell-Bouverie, 2. hraběte Radnora na hradě Longfordu v Salisbury. V katalogu sbírky rodiny Radnorů, zveřejněné v roce 1909, se uvádí, že portrét byl součástí sbírky do roku 1814 a mohl být získán v roce 1811. Zůstal ve vlastnictví rodiny Radnorů více než 150 let, dokud nebyl 27. listopadu 1970 prodán v Christie's v Londýně za rekordní částku 2 310 000 liber (v přepočtu 2 200 000 guinejí nebo 5 544 000 dolarů). Byl to první obraz, který se prodal za více než 1 000 000 liber, čímž se stanovil nový rekord v ceně obrazů prodaných v aukci.  Obraz je považován za jednu z „nejvýznamnějších akvizic v historii muzea“. Theodore Rousseau, hlavní kurátor muzea, uvedl, že obraz je „jedním z nejkrásnějších uměleckých děl, která se v současné době na trh dostalo“.  Nejlepší a nejznámější kopie patří Hispánské společnosti Ameriky v New Yorku. Kopie Hispánské společnosti je považována za malovanou podle originálu v době, kdy byl ve sbírce hraběte Radnora na hradě Longford. Existuje teorie, že kopii Hispánské společnosti namaloval samotný model, Juan de Pareja.

Odkaz a vliv.

Portrét inspiroval slavný román "Já, Juan de Pareja" z roku 1965 od Elizabeth Borton de Treviño. Román získal dětskou literární cenu Newbery Medal v roce 1966.  Velazquezův obraz interpretoval surrealistický malíř Salvador Dalí ve svém díle "z" roku 1960 "Portrét Juan de Pareja, Velázquezova pomocníka," který je ve sbírce Minneapolis Institute of Art"."  Francouzsko-senegalský umělec Iba N'Diaye zakomponoval Velázquezův portrét do svého obrazu z roku 1986, "Juan de Pareja agresse par les chiens ("Juan de Pareja ohrožený psy")".  Ústředním tématem hry 2012 "Znechucený" Ayada Akhtara je obraz protagonisty, jihoasijského muslimského muže, který namaloval svou bílou manželku ve stylu portrétu "Juana de Pareja".

Juan de Pareja je obraz španělského umělce Diega Velázqueze, portrét jeho asistenta Juana de Pareja, významného malíře, který byl v době, kdy byl obraz dokončen, Velázquezovým otrokem. Velázquez namaloval portrét v Římě v roce 1650.  Obraz je vystaven v Metropolitním muzeu umění v New Yorku. V době koupě pro toto muzeum v roce 1970 byl považován za jednu z „nejvýznamnějších akvizic v historii muzea“. Byl to první obraz v historii, který se prodal za více než 1 000 000 liber.

The Portrait of Juan de Pareja is a painting by Spanish artist Diego Velázquez of his assistant Juan de Pareja, a notable painter in his own right, who was enslaved and owned by Velázquez at the time the painting was completed. Velázquez painted the portrait in Rome, while traveling in Italy, in 1650. It is the earliest known portrait of a Spanish man of African descent.  It was the first painting to sell for more than £1,000,000. At the time of the painting's purchase by the Metropolitan Museum of Art in 1970 they considered it "among the most important acquisitions in the Museum's history". The painting is on display at the Metropolitan Museum of Art in New York City. (NYC)