Biografie.

Pocházel z učitelské rodiny, která žila v rakouské Haliči. Na studia se vydal do Lvova, kde se věnoval inženýrsví.

V armádě.

Již před první světovou válkou se angažoval v několika organizacích, které usilovaly o polskou nezávislost. V roce 1909 se zapojil do vytváření "střeleckých" jednotek na Haliči. Během 1. světové války se orientoval na Rakousko-Uhersko. Sloužil v polských legiích a v Rusko-polské válce v polské armádě. Po vytvoření loutkového státu v roce 1916 zastával různé funkce v jeho armádě. Podobně jako Józef Piłsudski trval i gen. Sikorski na samostatnosti polských jednotek, proto byl v květnu 1918 rakousko-uherskými orgány zatčen a internován v Uhrách.  Po vzniku samostatného Polska organizoval vojenské jednotky v Haliči proti Ukrajincům a ve Slezsku proti německým Freikorps. Hrál důležitou roli při bitvě u Varšavy.

V politice.

Před první světovou válkou patřil mezi významné politiky menší politické strany Stronnictwo Postępowo-Demokratyczne (Pokrokově demokratická strana).  Ve 2. polské republice zastával v letech 1922 až 1923 funkci ministerského předsedy, když vedl vládu po atentátu na prezidenta Gabriela Narutowicze. V kabinetu zastával rovněž post ministra vnitra. Pak se ale vrátil zpět do armády jako generální inspektor pěchoty.  V roce 1924 působil jako ministr vojenských záležitostí v druhé Grabského vládě. Zastával orientaci na spojenectví s Francií. V době sanace se nepřidal na žádnou stranu, měl neshody s Józefem Piłsudskim, který Sikorskému nedůvěřoval, a dalšími představiteli země a roku 1928 byl zbaven funkce. V následujících letech trávil čas převážně ve Francii, kde také psal a vydával většinu vojenských studií.  V roce 1936 se podílel na pokusu a sjednocení protisanační opozice v emigraci, tzv. fronta Morges. V roce 1939 se nakrátko vrátil do Polska a nabídl vládě své vojenské služby, když však nedostal odpověď, vrátil se zpět do Francie.  Během druhé světové války se stal ministerským předsedou polské vlády v exilu a velitelem jejích vojsk namísto zkompromitované sanační garnitury. Vystupoval jako hlavní obhájce zájmů Polska na diplomatické úrovni. Po porážce Francie v roce 1940 se exilová vláda uchýlila do Londýna, zde Sikorski podepsal smlouvu o výstavbě polské armády ve Velké Británii. S československou vládou v exilu jednal o poválečné československo-polské konfederaci.  I přes své protikomunistické postoje usiloval Sikorski o znovuobnovení polsko-sovětských diplomatických vztahů, které byly přerušeny po uzavření paktu Ribbentrop-Molotov. V roce 1941 podepsal dohodu se SSSR o obnově diplomatických styků a později se Stalinem polsko-sovětský pakt o neútočetní a přátelství. Část ministrů exilové vlády ho za to obvinila ze zrady a zřeknutí se východní části předválečného území Polska. Zajímal se též o osud polských zajatců, které povraždil Sovětský svaz, mezi kterými byl i jeho bratr, generál Franciszek Sikorski. Po nálezu hrobů v Katyni požádal o vyšetření Červený kříž. Sovětský svaz na to hned reagoval přerušením diplomatických styků.

Závěr života.

Zemřel v červenci 1943 za dosud nevyjasněných okolností při letecké nehodě, když se letoun Consolidated Liberator 511. peruti RAF, který jej přepravoval, zřítil při startu na letišti v Gibraltaru do moře. Havárii přežil jen pilot Eduard Prchal. Událost byla uzavřena jako nehoda, ale dodnes existují pochybnosti některých autorů, zdali nebyl jako překážka britsko-sovětského spojenectví záměrně odstraněn.  Sikorski je dnes v Polsku uznáván jako velký patriot. Jeho památku začal v roce 1981 vyzdvihovat Jaruzelského vojenský režim proti popularitě Piłsudského.

Władysław Sikorski (20. května 1881 Tuszów Narodowy – 4. července 1943 Gibraltar) byl polský generál a předseda polské exilové vlády.

Władysław Eugeniusz Sikorski (; 20 May 1881 – 4 July 1943) was a Polish military and political leader.  Prior to the First World War, Sikorski established and participated in several underground organizations that promoted the cause of the independence of Poland from the Russian Empire. He fought with distinction in the Polish Legions during the First World War, and later in the newly created Polish Army during the Polish–Soviet War of 1919 to 1921. In that war he played a prominent role in the decisive Battle of Warsaw (1920). In the early years of the Second Polish Republic, Sikorski held government posts, including serving as Prime Minister (1922 to 1923) and as Minister of Military Affairs (1923 to 1924). Following Józef Piłsudski's May Coup of 1926 and the installation of the "Sanation" government, he fell out of favor with the new régime.  During the Second World War, Sikorski became Prime Minister of the Polish government-in-exile, Commander-in-Chief of the Polish Armed Forces, and a vigorous advocate of the Polish cause in the diplomatic sphere. He supported the reestablishment of diplomatic relations between Poland and the Soviet Union, which had been severed after the Soviet pact with Germany and the 1939 invasion of Poland—however, Soviet leader Joseph Stalin broke off Soviet-Polish diplomatic relations in April 1943 following Sikorski's request that the International Red Cross investigate the Katyń Forest massacre.  In July 1943, a plane carrying Sikorski plunged into the sea immediately after takeoff from Gibraltar, killing all on board except the pilot. The exact circumstances of Sikorski's death have been disputed and have given rise to a number of different theories surrounding the crash and his death. Sikorski had been the most prestigious leader of the Polish exiles, and his death was a severe setback for the Polish cause.


Historie.

Vývoj obrněných transportérů začal již v souvislosti s nasazením prvních tanků v průběhu 1. světové války, ale opravdový rozvoj této kategorie obrněných vozidel přinesl až další světový konflikt. Tankové jednotky bez podpory pěchoty často utrpěly velké ztráty v důsledku použití stále účinnějších protitankových zbraní. Proto pokud to bylo možné, byly tanky doprovázeny motorizovanou pěchotou (na nákladních automobilech) nebo tankovým desantem, kdy se vojáci vezli přímo na tanku (především v Rudé armádě). Nedostatečná průchodnost terénem v prvním případě a zranitelnost výsadku v případě druhém vedly k vývoji specializovaného dopravního prostředku, který měl dopravit pěchotu na bojiště spolu s tanky.

2. světová válka.

Jako první nasadil obrněné transportéry v roce 1939 Wehrmacht, který používal polopásové typy Sd.Kfz. 250 a Sd.Kfz. 251 u jednotek pancéřových granátníků. Většina německých motorizovaných pěších útvarů však byla i nadále převážena nákladními automobily. Britská armáda a země Britského společenství národů dostávaly od roku 1940 masově vyráběné pásové transportéry Universal Carrier, zatímco Američané vyráběli pro vlastní armádu i pro Spojence polopásové transportéry M2 a M3 Half-track. Sovětský svaz za války obrněné transportéry příliš nepoužíval (výjimkou byla americká vozidla dodaná v rámci programu Lend-Lease), od roku 1942 ale systematicky využíval ukořistěné německé stroje a polopásové nákladní vozy ZiS-42. Spojenci používali k přepravě pěchoty také obrněné transportéry Kangaroo, což byly různé typy tanků bez věže, na jejímž místě se nacházel prostor pro výsadek.

Poválečný vývoj.

Po druhé světové válce došlo k poklesu oblíbenosti polopásové koncepce a do výzbroje většiny armád byly zařazeny kolové nebo pásové obrněné transportéry. Sovětský svaz ve velkých počtech zavedl i exportoval kolové obrněné transportéry BTR-152, BTR-40, BTR-60, BTR-70 a BTR-80, jakož i pásové MT-LB a BTR-50. Mezi nejrozšířenější pásové OT na světě se řadí americký M113, zatímco kolový OT Stryker používají jen Spojené státy a Peru. Americká armáda plánuje nahradit zbývající trasportéry M113 vozidly AMPV, která jsou postavena na základě bojových vozidel pěchoty M2 Bradley. Rozšířená jsou i vozidla evropských výrobců, například Patria AMV, Boxer nebo Piranha.  Československá lidová armáda používala například polopásový OT-810 (vycházel z Sd.Kfz. 251), OT-64 SKOT (střední kolový obrněný transportér) nebo OT-62 TOPAS (transportér obrněný pásový). Česká armáda má ve výzbroji vozidla Pandur II ve verzi kolové bojové vozidlo pěchoty (KBVP) a kolový obrněný transportér (KOT), která nahradila dříve užívaná obrněná vozidla OT-64 SKOT.

Kolové OT 8x8.

Z konstrukčního hlediska dominují kategorii moderních kolových obrněných transportérů osmikolová vozidla, ale nabízeny jsou i šestikolové varianty, jako je například VBTP-MR Guarani pro Brazílii, který vychází z vozu Iveco SuperAV 8x8.

Obrněný transportér (OT) je pancéřované vozidlo určené především pro dopravu pěchoty na bojiště, mezi jehož charakteristické znaky dále patří kolový či pásový podvozek a kulometná výzbroj. Odolnější vozidla určená pro převoz vojáků a jejich následnou bojovou podporu, tzv. bojová vozidla pěchoty (BVP), mají pásový podvozek a jsou vyzbrojena automatickými kanóny a protitankovými řízenými střelami. V období po konci studené války byla do výzbroje zavedena nová generace kolových obrněnců, která se výzbrojí a někdy i pancéřováním vyrovnala pásovým BVP. Tyto obrněné transportéry se proto také označují jako kolová bojová vozidla pěchoty (KBVP).

An armoured personnel carrier (APC) is a broad type of armoured, military vehicles designed to transport personnel and equipment in combat zones. They are sometimes referred to colloquially as "battle taxis" or "battle buses". Since World War I, APCs have become a very common piece of military equipment around the world.  According to the definition in the Treaty on Conventional Armed Forces in Europe, an APC is "an armoured combat vehicle which is designed and equipped to transport a combat infantry squad and which, as a rule, is armed with an integral or organic weapon of less than 20 millimetres calibre." Compared to infantry fighting vehicles, which are also used to carry infantry into battle, APCs have less armament and are not designed to provide direct fire support in battle.


Princip.

Pro lepší pochopení si představme izolovanou dutou kovovou krychli. Do této krychle vložme elektroskop a na vnější stranu krychle pak přiveďme elektrické napětí. Pohledem na elektroskop zjistíme, že uvnitř krychle nepůsobí žádné elektrostatické pole. Když za stejných podmínek necháme elektroskop vně krychle, bude na něj působit náboj v jakémkoliv směru i vzdálenosti.

Využití.

Faradayovy klece se využívá zejména tam, kde je třeba chránit zařízení či osoby před škodlivým elektromagnetickým polem, rádiovými vlnami apod. Pro tyto účely jsou stavěny specializované Faradayovy klece. Faradayovou klecí je do určité míry i automobil. Může proto posádku chránit například před účinky blesku (náboj a tedy i proud je veden karosérií, nikoliv těly posádky). Faradayovou klecí bývá také kovová skříň elektro-akustických přístrojů nebo stínění kabelů.

Příklad s autem.

Pokud by uhodil do auta blesk, sjede po vnější straně a nám se nic nestane, pokud se zrovna něčím vodivým nedotýkáme auta nebo pokud se rukou nedotýkáme nějaké kovové části auta. Stejně to funguje také v letadlech. Každé dopravní letadlo dokonce aspoň jednou za rok zasáhne blesk, ale díky tomu že výboj sjede po vnějším kovovém plášti letadla, cestující si ničeho nevšimnou.

Historie.

Objevitelem tohoto jevu je anglický fyzik Michael Faraday; objevil jej v roce 1836. Nicméně první pokusy o popsání jevu se objevily už dříve v bádání francouzského fyzika Jean-Antoinea Nolleta či Benjamina Franklina v polovině 18. století. Franklin již v roce 1755 sledoval, že korková kulička bez el. náboje visící na provázku je při přiblížení k proudem nabité kovové nádobě přitahována vnější plochou nádoby, ale nikoli jejím vnitřkem.

Faradayova klec je princip z oblasti elektromagnetismu, který je založen na tom, že elektrický náboj je soustředěn pouze na povrchu vodiče, nikoli v jeho objemu. Tudíž uvnitř (dokonalého) vodiče nepůsobí žádné elektrické pole. Pokud jde ovšem o klec, nikoli o uzavřenou krabici, záleží na velikosti otvorů. Klec může také (částečně) blokovat elektromagnetické záření, jestliže tloušťka vodiče je dostatečná a otvory jsou výrazně menší, než vlnová délka záření. Tento pojem je známý již od 19. století.

A Faraday cage or Faraday shield is an enclosure used to block electromagnetic fields. A Faraday shield may be formed by a continuous covering of conductive material, or in the case of a Faraday cage, by a mesh of such materials. Faraday cages are named after scientist Michael Faraday, who invented them in 1836.  A Faraday cage operates because an external electrical field causes the electric charges within the cage's conducting material to be distributed so that they cancel the field's effect in the cage's interior. This phenomenon is used to protect sensitive electronic equipment (for example RF receivers) from external radio frequency interference (RFI) often during testing or alignment of the device. Faraday cages are also used to enclose devices that produce RFI, such as radio transmitters, to prevent their radio waves from interfering with nearby sensitive equipment. They are also used to protect people and equipment against actual electric currents such as lightning strikes and electrostatic discharges, since the enclosing cage conducts current around the outside of the enclosed space and none passes through the interior.  Faraday cages cannot block stable or slowly varying magnetic fields, such as the Earth's magnetic field (a compass will still work inside). To a large degree, though, they shield the interior from external electromagnetic radiation if the conductor is thick enough and any holes are significantly smaller than the wavelength of the radiation. For example, certain computer forensic test procedures of electronic systems that require an environment free of electromagnetic interference can be carried out within a screened room. These rooms are spaces that are completely enclosed by one or more layers of a fine metal mesh or perforated sheet metal. The metal layers are grounded to dissipate any electric currents generated from external or internal electromagnetic fields, and thus they block a large amount of the electromagnetic interference. See also electromagnetic shielding. They provide less attenuation of outgoing transmissions than incoming: they can block EMP waves from natural phenomena very effectively, but a tracking device, especially in upper frequencies, may be able to penetrate from within the cage (e.g., some cell phones operate at various radio frequencies so while one cell phone may not work, another one will).


Přemyslovská koruna.

České království se poprvé objevilo na mapě v roce 1085, dávno před tím, než byla zhotovena svatováclavská koruna. S korunou jsou na českých mincích (denárech) a na pečetích vyobrazeni již první dva čeští králové, Vratislav II. a Vladislav II. Jejich koruna byla pravděpodobně čelenkou byzantského typu s přívěsky na páru řetízků. Těmto králům byla koruna propůjčena pro výjimečné příležitosti. Dědičný královský titul si dokázal udržet až Přemysl Otakar I. Není třeba pochybovat, že při té příležitosti existovala královská koruna.  Jak vypadala přemyslovská koruna, svědčí vyobrazení z doby Přemysla Otakara II., zejména jeho majestátní královské pečeti. Měla vysokou čelenku, která přecházela ve stylizované květy lilií. Stejnou podobu má i koruna z Přemyslových pohřebních insignií z roku 1298. Novou přemyslovskou korunu dal roku 1297 ke své pražské korunovaci zhotovit Václav II., a k ní měl zlatý meč a zlatý heraldický štít. Stejnou korunou byl korunován i Jan Lucemburský. Tuto korunu pravděpodobně Karel IV. daroval do dómské pokladnice v Cáchách na bustu svého patrona sv. Karla Velikého, kterou sám objednal. Podle druhé hypotézy jde o korunu darovanou na bustu sv. Zikmunda do Polska.  Tvar Svatováclavské koruny Karla IV. je inspirován tvarem liliovitými motivy přemyslovské koruny, stejně jako podobou koruny francouzských králů. Shodný tvar měla Karlova dřevěná pohřební koruna (která se dochovala ve fragmentech) i polská koruna krále Kazimíra III.

Koruna svatého Václava.

Svatováclavskou korunu nechal v roce 1346 zhotovit Karel IV. pro svou korunovaci českým králem. Její existence je poprvé zmíněna v roce 1351 v ochranném dokumentu ze 6. května 1346, který vystavil papež Klement VI. Svatováclavská koruna měla podle papežské buly z roku 1346 spočinout na hlavě sv. Václava v pražském chrámu sv. Víta. Spočívala na lebce sv. Václava, jež byla uzavřena v relikviářové bustě sv. Václava ze zlaceného stříbra, kterou dal zhotovit již Karlův dědeček, král Václav II. Z jejího zasvěcení svatému Václavu se odvozuje její název "koruna svatého Václava", který se poprvé objevuje v inventáři pražské katedrály z roku 1387 pod latinskou podobou "corona sancti Wenceslai". V latinských pramenech bývala označována též jako "corona regni Bohemiae" ("koruna Království českého"), tedy stejně jako samotný český stát.  Posvátný charakter měly po vzoru francouzské královské koruny sv. Ludvíka ty koruny, jimž francouzští králové darovali trn z trnové koruny Kristovy. Také Karlova koruna byla korunou relikviářovou. Trn z Kristovy trnové koruny byl zasazen do křížku v křížení kamar. Jeho absence byla zjištěna teprve při posledním restaurování.  Prvním králem, který byl korunován touto korunou, byl v roce 1347 Karel IV. a posledním Ferdinand V. Habsbursko-Lotrinský. Původně byla uložena v pražské katedrále a jejím faktickým správcem byla svatovítská kapitula. V době stavovské monarchie zůstávala na Karlštejně, odkud byla vydávána jen při příležitosti korunovace. Samozřejmě se ovšem koruně nevyhnul pohyb v době ohrožení, její pohyb ovšem není dodnes přesně zmapován.  Události 17. století přinesly změny i pro korunovační klenoty, mnohokrát změnily místo uložení. Ocitly se ve svatovítském chrámu i v úřadě Desk zemských nebo Staroměstské radnici. Ve Vídni se na dlouho ocitly v době Marie Terezie, která se obávala nevěrnosti českých zemí. V roce 1791 král Leopold II. vyhověl žádostem českých stavů o vrácení klenotů z Vídně do Prahy. Ať už byly ovšem uloženy kdekoliv, do Prahy se vracely u příležitosti korunovace.  Svatováclavská koruna je spolu s jablkem, žezlem a ostatními částmi korunovačních klenotů uložena v katedrále sv. Víta a přístup k nim je zamezen sedmi zámky, ke kterým mají po jednom klíči prezident České republiky, předseda Senátu Parlamentu České republiky, předseda Poslanecké sněmovny Parlamentu České republiky, předseda vlády České republiky, primátor hlavního města Prahy, arcibiskup pražský a probošt Metropolitní kapituly u sv. Víta v Praze). Tradice sedmi klíčů pochází z doby Leopolda II., kdy byly české korunovační klenoty znovu uloženy v chrámu sv. Víta, tentokrát v korunním archivu za kaplí sv. Václava, za železnými dveřmi s pěti zámky. Zde byla zvláštní skříň opatřená dalšími dvěma zámky.

Pověst o svatováclavské koruně.

Podle novodobé pověsti každý člověk, který není oprávněn korunu nosit, ale nasadí si ji na hlavu, do roka zemře. V listopadu roku 1941 si ji prohlédl a možná (důkazy neexistují) i nasadil zastupující říšský protektor Reinhard Heydrich. Heydrich zemřel na následky atentátu 4. června 1942.

Popis koruny.

Koruna je zhotovena ze zlata, z 21–22 karátového 1 mm silného zlatého plechu. Váží 2,358 kg a obsahuje 96 drahokamů, mimo jiné také jedny z největších safírů na světě. Korunu dále zdobí 20 perel. Na vrcholu koruny je kříž, v němž je prý uložen trn z Kristovy trnové koruny. Koruna má průměr 19 cm, výška koruny i s vrcholovým křížkem je též 19 cm. Skládá se ze čtyř dílů spojených závlačkami, z nichž každá je zakončena spinelem. Díly, mající podobu stylizovaného květu lilie, jsou pokryty drahokamy, upevněnými v kornoutovitých šatonech, asi 2 cm vysokých.  Kameny jsou většinou velkých rozměrů a jsou upevněné zlatými drápky. Barevné uspořádání jednotlivých drahokamů má svůj symbolický význam. Na čelní a zadní části koruny převládají kameny barvy červené, na bočních dílech koruny je rozhodující barva modrá. Hrot každé lilie je zakončen perlou. Koruna je dále spojena dvěma křížícími se oblouky – kamarami – na které byly upevněny čtyři díly jiné čelenky, pokryté smaragdy, spinely a perlami.  Velmi vzácný je srdčitý spinel zdobící jednu z lilií koruny. Patří mezi největší drahokamové spinely na světě, kategorie jako je timúr ruby, timúrův rubínspinel britských korunovačních klenotů. Spinely zdobící korunu pocházejí nejspíše (J. Hyršl, P. Klásek) z Tádžikistánu, proslulého starověkého naleziště u řeky Pjandž (Pamír). Spinel růžové, vínové a rubínové barvy byl kamenem dharmy (řádu a životní síly, energie a osvícení) v buddhismu mahájána a vadžrajána (Bimaránský relikviář). Jako kámen muslimského ráje si ho oblíbili Peršané a Arabové. Pro křesťanskou Evropu to byl drahokam Krista, jeho oběti, krve, vzkříšení a věčného života. Na rozdíl od Indů ho Evropané dlouho nerozlišovali od rubínu dováženého arabskými obchodníky ze Srí Lanky.  Z Pamíru nebo Hindukúše asi také pochází údajný turmalín (rubelit) na čelence koruny (Hyršl, Malíková).

Svatováclavská koruna je jako česká královská koruna nejstarší a nejvýznamnější součástí českých korunovačních klenotů. Ačkoli se po zániku monarchie nestala jedním z oficiálních symbolů novodobého českého státu, těší se dodnes zvláštní úctě. Je zasvěcena svatému Václavovi a spolu s korunovačním žezlem a jablkem je uchovávaná v tzv. korunní komoře nad svatováclavskou kaplí katedrály svatého Víta, Václava a Vojtěcha v Praze. Vystavována je jen výjimečně, a to při významných státních událostech.  Korunu nechal zhotovit v roce 1346 ještě za života svého otce Jana následník českého trůnu Karel IV. Svatováclavská koruna měla od počátku charakter veřejnoprávní. Nebyla osobním majetkem krále, ale patřila celé zemi prostřednictvím jejího nebeského patrona. Mohla být užívána jen při zcela výjimečných příležitostech, zejména při korunovacích, kdy demonstrovala spojení krále a země. Koruna se stala přímo vtělením české státnosti a po staletí udržovala vědomí o svébytnosti Českého království mezi ostatními evropskými státy. Byla též symbolem společným pro všechny země Koruny české, jejichž jednotu ztělesňovala.  Posvátný charakter koruny umocňovala skutečnost, že se jednalo o korunu relikviářovou. Původně byl totiž do křížku na jejím vrcholu zasazen údajný trn z Kristovy trnové koruny. Český král tak byl symbolicky korunován stejnou korunou jako samotný Kristus. Koruna navíc stála pod přímou papežskou ochranou, přičemž kdokoli, kdo by překročil některé z ustanovení vymezujících její užívání, měl už samým činem propadnout nejtěžšímu církevnímu trestu, tedy vyobcování z církve.

The Crown of Saint Wenceslas is a crown forming part of the Bohemian Crown Jewels, made in 1347. The eleventh king of Bohemia and Holy Roman Emperor Charles IV, from the House of Luxembourg, had it made for his coronation, dedicating it to the first patron saint of the country St. Wenceslas and bequeathed it as a state crown for the coronation of (future) Bohemian kings. On the orders of Charles IV the new royal crown was deposited in St. Vitus Cathedral, however, it was later transferred to Karlštejn Castle. It was used for the last time for the coronation of Ferdinand V in 1836.


Nomenklatura.

„Hydrochinon“ je název doporučovaný Mezinárodní unií pro čistou a užitou chemii (IUPAC) v "Doporučení pro nomenklaturu organické chemie 1993".

Vlastnosti.

Hydrochinon může podléhat slabé oxidaci, kdy přechází na sloučeninu "parabenzochinon" (CHO), často nazývanou "p"-chinon nebo jednoduše chinon. Redukce obrací tuto reakci zpět na hydrochinon. Některé biochemické sloučeniny v přírodě mají tuto část hydrochinonu nebo chinonu ve své struktuře, například Koenzym Q, a podléhají podobné redoxní přeměně.  Hydroxylové skupiny v hydrochinonu jsou slabě kyselé. Hydrochinon může ztratit H z jednoho z hydroxylů a vytvořit monofenolátový iont, anebo ztratit H z obou hydroxylů za vzniku difenolátového iontu.

Použití.

Hydrochinon má různá užití principiálně spojená s jeho účinkem jakožto redukčního činidla rozpustného ve vodě. Je hlavní složkou mnoha fotografických vývojek, kde společně s metolem nebo jinými vyvíjecími látkami redukuje stříbrné halogenidy na elementární stříbro.  V humánní medicíně se hydrochinon používá k povrchové aplikaci na kůži k odstraňování zbarvení kůže, protože nemá takové predispozice ke vzniku dermatitidy jako metol. Toto použití je v některých státech zakázáno, včetně členských států Evropské unie, kde je to předmětem direktivy 76/768/EEC:1976 .  Disodná sůl difenolátu se používá jako alternativní komonomer při výrobě polymeru PEEK.  Jakožto inhibitor polymerace hydrochinon brání polymeraci kyseliny akrylové, methylmethakrylátu apod.  Používá se také jako součást herbicidů, antioxidantů kůže a barviv.

Výskyt v přírodě.

Hydrochinon je jedním ze dvou primárních reagencií v obranných žlázách brouků prskavců, společně s peroxidem vodíku (a případně dalšími chemikáliemi, v závislosti na druhu), kde se hromadí v zásobníku. Ze zásobníku se dostává přes svalově ovládaný ventil do tlustostěnné reakční komory. Tato komora je potažena buňkami, které vytvářejí katalázu a peroxidázu. Když se obsah zásobníku dostane do reakční komory, enzymy rychle rozkládají peroxid vodíku a katalyzují oxidaci hydrochinonu na chinon. Při těchto reakcích se uvolňuje volný kyslík a dost tepla na to, aby se směs přivedla k varu a zhruba pětina se vypařila, čímž obsah vystříkne z břicha brouka a vytvoří horký aerosolový oblak.

Hydrochinon (též benzen-1,4-diol, "p"-dihydroxybenzen nebo chinol) je aromatická sloučenina, patřící mezi fenoly, s chemickým vzorcem CH(OH). Jeho molekula obsahuje dvě hydroxylové skupiny vázané na benzenové jádro v pozici "para" (na protilehlých koncích). Za pokojové teploty a tlaku má hydrochinon podobu bílých granulí.

Hydroquinone, also known as benzene-1,4-diol or quinol, is an aromatic organic compound that is a type of phenol, a derivative of benzene, having the chemical formula CH(OH). It has two hydroxyl groups bonded to a benzene ring in a "para" position. It is a white granular solid. Substituted derivatives of this parent compound are also referred to as hydroquinones. The name "hydroquinone" was coined by Friedrich Wöhler in 1843.


Historie.

Založení Jonsdorfu se datuje do roku 1539, kdy ojbinský klášter celestinů prodal část zdejších pozemků deseti budoucím osadníkům. V roce 1560 objevil jonsdorfský rychtář spolu se svými syny, že jižně od obce lze nalézt kvalitní pískovec, vhodný pro zhotovování mlýnských kamenů. Těžba v místních lomech pak byla zahájena v roce 1580. O sto let později, na základě rozhodnutí rady města Žitavy z roku 1667, byly u potoka Pochebach mezi stávajícím Jonsdorfem a západněji ležícím Waltersdorfem vybrány pozemky pro další výstavbu. Následně zde vznikla nová část obce - Neu-Jonsdorf. K jejímu propojení s tzv Alt-Jonsdorfem došlo po roce 1731. V druhé polovině 18. století mělo znační ekonomický význam pro rozvoj obce také tkalcovství.  Od 40. let 19. století se charakter obce začal měnit zejména v důsledku rozvoje turismu a lázeňství. Tradiční podstávkové domy byly nahrazovány zděnými domy a také vilami, které si zde obyvatelé měst budovali jako svá venkovská sídla.

Lázeňství.

Jonsdorf jsou státem uznané vzdušné lázně. Jejich rozvoj začal v 19. století.

Doprava.

Od roku 1890 je Jonsdorf konečnou stanicí Žitavské úzkorozchodné dráhy (Zittauer Schmalspurbahn), dodnes obsluhované historickými parními lokomotivami. Tato dráha se lidově nazývá „Bimmelbahn“ (zvonková dráha). Trať začíná v Žitavě, má dvě koncové větve, jedna končí v Jonsdorfu a druhá v Oybinu.

Motýlí dům.

Byl zde v roce 2004 vybudován Motýlí dům (Schmetterlingshaus Johnsdorf) s celoročním provozem. Má 2 části, v kupolovité hale létají stovky motýlů, o zbytky se starají volně pobíhající křepelky. V hlavní, jednopatrové vstupní budově je mimo recepce s česko-německým personálem a hracího dětského koutku řada panelů s informacemi, mořské akvárium, zasklené boxy s mnoha želvami, ještěry a opičkami. Venku je parčík s řadou jezírek a fontán.

Zajímavosti v okolí.

V pískovcových skalách Nonnenfelsen jihozápadně od obce se nachází několik výukových jištěných cest. Poblíž obce jsou dva turistické přechody do Čech: u Krkavčích kamenů Dolní Světlá - Jonsdorf, druhým je Krompach - Jonsdorf.

Jonsdorf je lázeňské středisko, obec v Německu, v jihovýchodní části Saska, zemském okrese Zhořelec, v Horní Lužici, na severní straně Žitavských hor, na hranicích s Českou republikou. Má obyvatel. Je jedním ze tří důležitých turistických středisek Chráněné krajinné oblasti Žitavské hory.

The community of Jonsdorf is located in the south of the Kreis Görlitz in the southeast of the German federal state of Saxony. It is embedded into a valley of the Zittau Mountains, part of the Lusatian Mountains.


Manželka a macecha.

Ínó se stala manželkou orchomenského krále Athamanta poté, co zapudil svou manželku Nefelé, bohyni oblaků. Ínó se tak stala macechou dvěma jeho dětem, Frixovi a jeho sestře Hellé, které od první chvíle nenáviděla a rozhodla se jich zbavit. Připravovala si půdu složitými intrikami. Nejprve navedla orchomenské ženy, aby upražily obilí připravené k setí. Poslechly ji a protože osivo nevzrostlo, přišla neúroda, hrozil hlad a nepokoje obyvatel. Ínó navedla Athamanta, aby poslal posly do věštírny pro radu, tyto posly podplatila, aby přinesli odpověď: vše je vinou Frixa a nepomůže nic jiného než ho obětovat. Král se bránil přijmout tento verdikt, ale nakonec se podrobil a obětovány měly být obě děti. V poslední chvíli zakročila vlastní matka dětí Nefelé, přivedla do chrámu zlatého berana a ten těsně před obětním obřadem obě děti na svých zádech odnesl přes moře na daleký sever. Na cestě Hellé spadla do moře a utonula (tuto část moře – dnes zvanou Dardanely – Řekové nazývali "Helespont", tedy "Hellino moře").

Matka.

Ínó porodila Athamantovi syny Learcha a Melikerta, avšak dlouho šťastni nebyli. Nejvyšší bůh Zeus zplodil se Semelé, sestrou Ínó, syna Dionýsa a poslal ho k Ínó na vychování. Tím na Ínó a jejího manžela rozpoutal hněv své manželky Héry. Ta přivodila Athamantovi šílenství, v němž zabil syna Learcha a chtěl zabít i Melikerta. Ínó mu ho vytrhla z rukou a vrhla se i se synem do moře.

Odměna místo potrestání.

Za své kruté činy nebyla Ínó z vůle bohů potrestána. Naopak, za výchovu Dionýsa byla i se synem přijata mezi mořské nymfy a oba byli povýšeni mezi bohy. Jejich jména byla tím okamžikem změněna na Leukothea (latinsky Albunea nebo Matuta) a z Melikerta se stal Palaimón. Stali se ochránci plavců, vždy připraveni ku pomoci tonoucím. Řečtí a římští námořníci jim prokazovali úctu ještě v křesťanských dobách.

Základ legendy.

Příběh Ínó, připravovaný zločin proti nevlastním dětem a jejich vyhnání, položil základ k velké báji o zlatém rounu, Iásonovi a Argonautech.

Odraz v umění.

Z mnoha vynikajících antických zobrazení Leukothey mezi nejlepší patří bronzová socha ve florenstkých Uffiziích a reliéfy v římské Ville Albani.  Georg Philipp Telemann v roce 1765 složil kantátu "Ino".

Ínó (latinsky "Ino") byla v řecké mytologii dcera thébského krále Kadma a jeho manželky Harmonie. Její lidské skutky nebyly potrestány, naopak z vůle bohů se stala nesmrtelnou.

In Greek mythology Ino (Ancient Greek: Ἰνώ, ) was a mortal queen of Boeotia, who after her death and transfiguration was worshiped as a goddess under her epithet Leucothea, the "white goddess." Alcman called her "Queen of the Sea" (), which, if not hyperbole, would make her a doublet of Amphitrite.


Anatomie.

Hrochovití se vyznačují mohutným tělem s poměrně malýma nohama. Kůže může být místy až 4 cm tlustá a obsahuje mnoho mazových žláz, které ji udržují vlhkou, a také velké množství tuku, který hrochům pomáhá vznášet se ve vodě. Oči jsou vysoko posazené, stejně tak i uzavíratelné nozdry a uši. Na nohou mají zachované čtyři prsty, které jsou spojené plovacími blánami. Hrochovití mají úplný chrup. Špičáky a řezáky neustále dorůstají a stoličky se vyměňují stejně jako u slonů. U hrochů mohou být dolní špičáky až 30 cm dlouhé. Krátký, ale silný ocas slouží k rozmetávání trusu a moči, a tím si značkují svá teritoria. Dospělý samec hrocha obojživelného může vážit až 4 tuny a je dlouhý i přes 3 metry. Hrošík liberijský je mnohem menší, samci váží kolem 200 kg. Od hrochů se také liší menší hlavou a tmavší kůží. Hrochovití mají jeden žaludek, ale rozdělený na tři komory, což jim umožňuje trávit celulózu.

Způsob života.

Hroši obojživelní tráví většinu času ve vodě. Tvoří stáda vedená vůdčím samcem. Jsou to velmi teritoriální zvířata. Hrošíci žijí v hustých lesích většinou samotářsky nebo v malých skupinkách. Hrochovití jsou býložravci, krmí se hlavně v noci, kdy se chodí pást. Mimo trávy se také živí vodními rostlinami a hrošíci i spadlým ovocem. Samice hrocha rodí po dvouletých intervalech většinou jedno mládě rovnou do vody. Mláďata hrošíků se rodí na souši. Samice jsou březí 200-240 dní. Hroši se v zajetí mohou dožít až 50 let, v přírodě žijí kolem 30 let.

Do čeledi hrochovitých (Hippopotamidae) patři jen dva žijící druhy – hroch obojživelný a hrošík liberijský. Oba druhy žijí v Africe. "Hippopotamus" znamená v překladu „říční kůň“. Hroši velmi dobře plavou a chodí pod vodou. Hrošíci liberijští nejsou tolik vázáni na vodu a tráví mnohem více času na souši. Podle nových průzkumů se zdá, že hrochovití jsou pravděpodobně geneticky bližší kytovcům než ostatním sudokopytníkům. Hroch je místy běžný druh, ale hrošík liberijský je ohrožen ničením jeho přirozeného prostředí a lovem.

Hippopotamuses are stout, naked-skinned, and semiaquatic artiodactyl mammals, possessing three-chambered stomachs and walking on four toes on each foot. While they resemble pigs physiologically, their closest living relatives are the cetaceans. Hippopotamuses are the only living members of the family Hippopotamidae.  There are two living species of hippopotamus in two genera; the pygmy hippo, "Choeropsis liberiensis" of the forests of west Africa, and the common hippo, "Hippopotamus amphibius".


Manželka Přemysla Otakara I..

Adléta se narodila nejspíš v roce 1160 a se svým manželem se seznámila v době vyhnanství od trůnu odstrčeného Přemysla. Svatba proběhla patrně v roce 1180.  Krátce po svatbě se mladí manželé mohli vrátit do Čech, kde se vlády ujal Přemyslův nevlastní bratr Bedřich. Za jeho vlády zastával Přemysl významnou pozici zvláště v českém vojsku, zvítězil nad moravským knížetem Konrádem Otou v bitvě u Loděnice a po Bedřichově smrti a odstoupení knížete Václava z trůnu byl roku 1192 nastolen na pražský stolec. Již v létě 1193 však byl Přemysl sesazen a donucen i se svou rodinou (jež se kromě syna rozrostla o tři dcery) k opětovnému exilu.  Adléta s dětmi se vrátila do Míšně ke svému bratrovi. Pravděpodobně v této době došlo mezi manželi k odcizení, které se Přemysl rozhodl řešit rázným způsobem.

Královny Adléta a Konstancie.

V roce 1197 se Přemyslovi podařilo znovu získat knížecí stolec. Po přibližně dvacetiletém manželství snad roku 1198 zapudil svou ženu Adlétu. Jako formální důvod k rozvodu posloužil Přemyslovi čtvrtý stupeň příbuzenství. Podle některých historiků (Novotný, Žemlička) to byla Přemyslova "„nespoutaná smyslnost“", podle jiných (Vaníček) pak prestiž, potvrzení královských ambicí a snaha o založení nové královské rodiny. Poněkud zvláštní je zavržení již dospělého syna Vratislava. Přemyslovi bylo té době již minimálně čtyřicet let a svým činem riskoval, že přijde o dědice.  Novou Přemyslovou manželkou se roku 1199 stala Konstancie, sestra uherského krále Emericha. Adléta požádala papeže Inocence III. o ochranu svého manželství a zajištění nástupnických práv pro syna Vratislava. Spolu se svými dětmi odešla ke svému bratru Dětřichovi a strýci Dedovi a ve Wettinech tak získal Přemysl nesmiřitelné nepřátele. Téhož roku se papež ve svém listu francouzskému kléru zmínil o "„českém vévodovi“", který stejně jako francouzský král Filip II. August zapudil svou ženu a přijal cizoložnici.

Rozluka manželství.

Adléta se ještě nakrátko v letech 1204–1205 vrátila jako kněžna do Prahy, ale jednalo se jen o římským králem Filipem Švábským vynucené politické rozhodnutí. V roce 1205 Přemysl provdal svou a Adlétinu dceru Markétu za dánského krále Valdemara II. Ještě v průběhu roku 1205 porodila Konstancie Uherská syna Václava a král opětovně zapudil Adlétu, aniž bral ohled na potíže, které si tím mohl způsobit. Papež roku 1206 zahájil nový proces proti "„nevhodnému“" manželství a Přemysl byl pro svou neposlušnost uvržen do církevní klatby.  Adléta zemřela v roce 1211. Inocenc III. nakonec legitimoval všechny královy děti z obou manželství a tím uznal svazek s Konstancií.  Počátkem 21. století se Adléta stala jednou z postav historických románů spisovatelky Ludmily Vaňkové "Příběh mladšího bratra", "Kdo na kamenný trůn" a "Cestou krále". V roce 2011 vydal spisovatel Vlastimil Vondruška první díl tetralogie "Přemyslovská epopej" nazvaný "Velký král Přemysl I. Otakar", na jehož stránkách Adléta Míšeňská patří k protagonistům této historické fresky.

Adléta Míšeňská (po 1160 – 2. února 1211), první manželka krále Přemysla I., pocházela z rodu míšeňských markrabat Wettinů a byla dcerou markraběte Oty II. Míšeňského.

Adelaide of Meissen (, ; – 2 February 1211), a member of the House of Wettin, was Queen of Bohemia from 1198 to 1199 as the first wife of King Ottokar I. When her husband declared their marriage null and void, she began a longstanding legal dispute that involved numerous religious and secular dignitaries of her time.


Geografie.

Poloha.

Městské jádro Žitavy leží v Žitavské pánvi na úpatí Žitavských hor (které se na české straně hranice nazývají Lužické hory) v nadmořské výšce 230 až 285 m n. m. Ze severozápadu je obklopuje Lužická hornatina. Žitavská pánev na jihovýchodě přechází v údolí Lužické Nisy pokračující dále do Čech. Na východě se rozkládají kopcovité výběžky Jizerských hor.

Reliéf, geologie, půdy.

Území Žitavy je v geomorfologickém ohledu určováno Žitavskou pánví, která na severovýchodě dosahuje délky 16 km a která v nejširším místě měří 7 km. Větší část východní oblasti této pánve se nachází na polském území (Turów), zatímco její jihovýchodní část leží v České republice (Hrádek nad Nisou). Reliéf Žitavské pánve se utvořil v mladším terciéru (miocén), kdy se zformoval čistě tektonickým poklesem podloží z rumburské žuly. Na tomto podloží se později vytvořily hnědouhelné pánve (Berzdorf), které plynule pokračují do oblasti severočeských terciérních pánví v Chebu, Sokolově, Mostu a v Teplicích. Na jihu Žitavské pánve se rozprostírají pískovcové skály připomínající Saské Švýcarsko. Čedičové kupy a bývalé hnědouhelné jámy potom charakterizují krajinu vnitrozemí. Oblasti s nejvyšší nadmořskou výškou v katastru Žitavy se nacházejí na jihu v místní části Hartau. Jsou to zejména pískovcové vrchy Mühlsteinberg (482 m n. m.) a

Vodstvo.

Nejvýznamnějším vodním tokem v prostoru Žitavy je Lužická Nisa protékající téměř na celém východním okraji žitavského katastru a dále potom říčka Mandava, která městskou oblastí protéká z jihozápadu na severovýchod v údolí, jež je v 1 km dlouhém zalesněném úseku mezi obcemi Hainewalde a Scheibe nazýváno údolí Roschertal. Mandava má v Žitavských horách četné přítoky, např. Goldbach, Grundbach, Pochebach, Waltersdorfer Dorfbach, které patří k

Podnebí.

Město leží v klimaticky mírném pásu, podnebí však určují horská pásma, jejichž hřebeny jsou překážkou proudění vlhkého a chladného vzduchu od Atlantského oceánu, proto je zde výrazné množství srážek. Také v nejsušším měsíci jsou běžné deště. Podle Köppenovy klasifikace podnebí má tato oblast stupeň Cfb,

Flora a fauna.

Území města Žitavy je spolu s dalšími devíti obcemi součástí Přírodního parku Žitavské hory ("Naturpark Zittauer Gebirge"), který je se svou rozlohou 133,4 km² nejmenším přírodním parkem v Německu. Jeho zřizovatelem však není Žitava, ale zemský okres Zhořelec. V rámci tohoto parku byly vyhláškou ze dne 4. 7. 2007 vymezeny tři zóny ochrany pro přírodní plochy (zóna 1), zemědělsky a lesnicky využívané plochy (zóna 2) a

Ochrana životního prostředí.

Přírodní park Žitavské hory ("Naturpark Zittauer Gebirge") provozuje od roku 1991 v Žitavě své vlastní Centrum ochrany přírody ("Naturschutzzentrum ‚Zittauer Gebirge‘") a sídlí zde rovněž spolek ochrany přírody "Naturschutzverein „Zittauer Bergland“". Tyto organizace se dlouhodobě věnují především revitalizaci krajiny poškozené těžbou hnědého uhlí. Podle rozvojového konceptu vypracovaného společností "Zittauer Stadtentwicklungsgesellschaft" v roce 2011 došlo v posledních letech v

Městské části.

Jádro města Žitavy se dělí na pět městských částí: Vedle středu města je součástí Žitavy také osm místních

Historie.

Žitava jako součást Čech.

Oblast dnešního města byla osídlena patrně již kolem roku 1000. Obchodní cesta, která vedla přes Žitavské hory do Čech, dala pravděpodobně vzniknout vodnímu hradu na Mandavě a dvěma lesně-lánovým vsím. Toto spojení bylo pro dějiny Žitavy určující už od počátku, neboť v roce 1158 připadla sousední Horní Lužice, která byla dosud součástí Míšeňského markrabství, jako říšské léno k Čechám. První zmínka o Žitavě pochází z listiny Kláštera Marienthal z 22. února 1238, kde je uveden "Chastoslaus de Sitavia" neboli Častolov ze Žitavy, což byl český šlechtic z rodu Ronovců, přívrženec krále Václava I., který se se svým mladším bratrem Jindřichem usadil na Žitavsku. Název města je odvozen ze slovanského slova „žito“, které souvisí s intenzivním pěstováním obilí v této oblasti. Když se po smrti Václava I. v roce 1253 ujal vlády ambiciózní Přemysl Otakar II., jasně rozpoznal význam tohoto města pro České království, zejména ve fiskálním, obranném a správním ohledu. V roce 1254 udělil Žitavě městská práva, roku 1255 určil její budoucí rozlohu tím, že na koni objel vytyčené území. Jakmile byly postaveny nové hradby, získalo město na tehdejší poměry značnou rozlohu. Přemysl Otakar II. také Žitavě

Žitava v Hornolužickém šestiměstí.

Třebaže Karel IV. dal v roce 1348 za pomoc proti Wittelsbachům v Braniborsku Žitavu na deset let do zástavy Rudolfu I. Saskému (vykoupena byla za povinného příspěvku města ve výši 1000 kop pražských grošů), sledoval s územím Horní Lužice dlouhodobé zájmy ve smyslu dalších teritoriálních ambicí, jejichž cílem mělo být sousední Slezsko a Dolní Lužice. Z pozice římského císaře proto vydal 7. dubna 1348 listinu, kterou oblast Horní Lužice trvale přivtělil k České koruně. Šestiměstí podpořil zřízením zvláštního soudu, podnikl rovněž opatření k ochraně Žitavské cesty, u níž založil celní stanoviště, kterým se stal nově postavený hrad Karlsfried – sídlo žitavského fojta. Silnice z Jablonného do Žitavy byla na základě jeho ustanovení z roku 1361 vyklučena do šířky, kterou urazí kámen velikosti pěsti hozený pravou rukou. Členstvím v městském spolku získala Žitava důležité hospodářské výhody, egoistické zájmy jednotlivých zúčastněných měst ovšem vedly také k nejrůznějším konfliktům. Například v roce 1368 došlo k násilné akci Žitavy proti městečku Ostritz náležejícímu ke Klášteru Marienthal, při níž byla zbořena jeho radnice a hradby. Ekonomika Žitavy v té době vzkvétala, obzvláště výroba sukna, kterou se v polovině 14. století ve městě zabývalo již několik stovek mistrů a učedníků. Ti se stávali významným mocenským faktorem, což se projevilo roku 1367 vzpourou v jednom soukenickém cechu. V 15. století docházelo vlivem různých sociálních a náboženských motivů v Žitavě k nepokojům, které posilovaly solidaritu patricijských městských rad Šestiměstí.  Za vlády Václava IV. nedoznala situace v Žitavě podstatných změn. V roce 1379 byla potvrzena privilegia, na základě záznamu o peněžitých darech Václavu IV. v roce 1400 odvedlo město 705 kop grošů, což je v rámci Šestiměstí řadilo hned na druhé místo po Zhořelci. V té době měla

Žitava v Saském státě.

Již za saské vlády docházelo v Žitavě v letech 1695–1768 k pronásledování čarodějnic. Tři muži a jedna žena uvízli v procesech, domnělá čarodějnice zvaná „alte Zwirn-Sabine“ zemřela ve vězení v roce 1698. V roce 1705 vznikla obchodní společnost, která založila vlastní knihkupectví. Rozvíjel se obchod s plátnem, pivovarnictví a soukenictví, díky nimž občané města bohatli. Do tohoto příznivého vývoje ale zasáhla sedmiletá válka: 23. července 1757 byla Žitava ostřelována rakouskými vojsky, protože pruské jednotky, které se nacházely ve městě, odmítly kapitulovat. Ostřelování začalo, jakmile pruská armáda pod velením korunního prince Augusta Viléma Pruského rozbila svůj stanový tábor.

V letech 1918–1945.

V přechodném období, kdy existovala tzv. Saská republika rad, abdikoval poslední král z rodu Wettinů Fridrich August III. a v roce 1919 vznikl Svobodný stát Sasko coby spolkový stát Výmarské republiky. Ve dvacátých letech měla v oblasti Žitavy silnou pozici levicově liberální Německá demokratická strana, což bylo jedním ze symptomů přicházející hospodářské krize, která tento kraj postihla i pro poměrně jednostrannou orientaci na textilní výrobu. V roce 1927 se vyostřené sociální problémy projevily velkou stávkou. Již po nástupu Hitlera se v roce 1933 konaly v Žitavě oslavy 1000 let Horní Lužice. Během

V letech 1945–1990.

Krátce po skončení druhé světové války vyšlo v Praze memorandum náčelníka Hlavního štábu československé branné moci Bohumila Bočka, které požadovalo připojení Lužic k Československu. Požadavky se různily, přičemž se uvažovalo alespoň o anexi Žitavska. To je mimochodem motivem pro vznik obou českých knih o Žitavě z roku 1947 ("Žitava v českých dějinách" a "Žitavsko v českých dějinách"). V té době žilo v Žitavě asi 4000 Čechů, kteří myšlenku na připojení podporovali. Tyto požadavky byly v roce 1948 zamítnuty Varšavskou dohodou. V důsledku Postupimské dohody pak město ztratilo městskou část Großporitsch, která se nachází na východ

Po roce 1990.

Po roce 1989 byly založeny nové průmyslové zóny ve Weinau a v Pethau, v nichž sídlí velká část výrobních společností. V roce 1991 byla ukončena těžba v hnědouhelném dole Olbersdorf. Založením „Vysoké školy pro techniku a ekonomii Žitava/Zhořelec“ v roce 1992 město navázalo na svou tradici v podpoře vzdělávání, o čemž svědčí také nově vzniklý Mezinárodní vysokoškolský institut. V letech 1994–1995 byla restaurována obě postní plátna z

Obyvatelstvo.

Na dobu kolem roku 1400 se počet obyvatel odhaduje na 5000 osob. Poté, co se opakovaně objevovaly nemoci, požáry a válečné události, docházelo ke značnému úbytku obyvatelstva. Od poloviny 19. století přišel výrazný nárůst, který mírně opadl za první světové války. V roce 1950 dosáhl počet obyvatel historického maxima 47

Politika.

Městská rada.

Již v roce 1319 rada sestávala z purkmistra a dvanácti radních ("consules"). Prvním doloženým výrazem, který označuje radu je slovo "rotmanne" v jednom prameni z roku 1357. Až do roku 1360 se konaly volby radních na Nový rok, později v den Narození Panny Marie a v letech 1389–1830 pak ve čtvrtek po Bartolomějovi. V roce 1364 se rada rozrostla na 18 a roku 1370 na

Primátor.

První zmínka o purkmistrovi označenému jako "magister civium" je z roku 1310. Patrně od roku 1540 se ve výkonu úřadu střídali tři purkmistři. V 18. století se používal doplňující titul "Kaiserlicher Pfalzgraf". Od roku 1729 byly dva starostové. Po zavedení všeobecného městského zřízení v

Znak.

Blason: Městský znak se skládá ze čtvrceného srdečního štítu, v jehož prvním a čtvrtém poli je vyobrazen dvouocasý stříbrný český lev na červeném pozadí. Ve druhém a třetím poli je černá slezská orlice na zlatém pozadí se stříbrným perizoniem, ozdobeným křížkem a jetelovými listy. Červená a bílá při tom symbolizuje české zemské barvy. Černá slezská orlice byla městu v roce 1337 propůjčena tehdejším držitelem léna Jindřichem I. Javorským jako odměna za to, že pomohlo při zničení loupežného hradu Tolštejna. Stříbrného českého dvouocasého lva propůjčil Žitavě Jan Lucemburský. Uprostřed je potom červený štít se stříbrným písmem Z, tedy počáteční písmeno názvu města. Štít z

Pamětihodnosti.

Sakrální památky.

K žitavským pamětihodnostem patří dvě vzácná postní plátna. Tyto malované textilie jsou připomínkami středověkého zvyku zahalovat v kostelech celý oltářní prostor v době mezi popeleční

Kultura.

Divadlo.

Žitavské městské divadlo bylo znovuotevřeno v nové budově roku 1936 jako "Grenzlandtheater Zittau". Budova byla postavena v letech 1935–1936 podle návrhu architekta Alfreda Hoppa, který po přepracování realizoval prorežimní architekt Hermann Alker. Otevřena byla představením Weberova Čarostřelce. Staré městské divadlo v sousedství Solnice, které bylo v roce 1862 přestavěno podle plánů berlínského stavitele Eduarda Titze, bylo roku 1932 zcela

Ekonomika a infrastruktura.

V Žitavě žije téměř 26 000 obyvatel, z nichž bylo v roce 2015 ca 15 600 v produktivním věku. Podle odvětví jsou tyto osoby zaměstnány ze 49,8 % ve službách, ze 31,6 % v průmyslu a stavebnictví, 17,4 % pracuje v obchodu, pohostinství, dopravě a zpravodajství, 1,2 % je zaměstnáno v zemědělství a lesním hospodářství. Téměř 50 % zaměstnanců ve službách částečně souvisí s tím, že největším zaměstnavatelem ve městě je univerzita. Téměř čtvrtinu tvoří zpracovatelský průmysl, který je rovněž důležitým pilířem zaměstnanosti. Žitavská ekonomika se vyznačuje zdravou směsí odvětví. Jako v případě zaměstnanců se přibližně polovina společností nachází v odvětví služeb, ostatní firmy se řadí do sektorů průmyslu, řemesel a obchodu. Jako velké okresní město plní Žitava zásobovací funkci pro své okolí. Příliv kupní síly ze sousedních zemí Polska a České republiky se neustále zvyšuje. V samotném městě bylo v roce 2015 asi 18 100 domácností. Dalším zdrojem příjmů je pak rozvíjející se turistika. Město disponuje pěti rozvinutými obchodními parky.

Hlavní společnosti.

"Sächsische Zeitung" stejně jako bezplatné týdeníky "Wochenkurier" a "Oberlausitzer Kurier" provozují v Žitavě své redakce. Kromě toho zde vycházejí odborné časopisy "Zittauer Geschichtsblätter" a "Oberlausitzer Heimatblätter", které jsou vydávány jako následné publikace periodika Knihovny Christiana Weise "Bibliotheksjournal". Televize "punkteins oberlausitz TV" má v Žitavě své sídlo, produkována je však v

Doprava.

Žitava je obsluhována regionálním dopravcem Ostdeutsche Eisenbahn (ODEG), který provozuje železniční spojení Žitavy se Zhořelcem (Görlitz) a Chotěbuzí (Cottbus), ta je pak spojena s Drážďany a zbytkem Německa. Město rovněž patří mezi cílové stanice jedné z nejstarších tratí v Německu, která byla otevřena v roce 1848 a která je spojuje s Löbau. Kromě toho z Žitavy vede směrem na jih Žitavská úzkorozchodná dráha ("Zittauer Schmalspurbahn") o rozchodu kolejí 750 mm směrem na jih do letovisek Oybin a Jonsdorf v Žitavských horách na česko-německé hranici. Žitava má také přímé železniční spojení s Českou republikou. Jedná se o železniční trať Liberec–Rybniště/Seifhennersdorf, která je v jízdním řádu ČD pro cestující označená číslem 089 a v jízdním řádu DB číslem 236. Jedná se o trať peážní, neboť z českého území a při cestě nazpět

Cestovní ruch.

Město Žitava se dlouhodobě zaměřuje na rozvoj turistiky, neboť vedle svých kulturně-historických pokladů a pamětihodností nabízí také atraktivní přírodní prostředí parku Žitavské hory. V roce 2011 dosahovalo město díky cestovnímu ruchu obratu 17,6 milionů eur ročně. Z nich 48,3 % připadlo na hotely a restaurace, 33,5 % na maloobchod a 18,2 % na poskytovatele služeb. Cestovní ruch je zde rozvíjen jako důležitý ekonomický faktor. Chování hostů se však neustále mění, takže např. v letech 2006–2011 docházelo v Žitavě ke stagnaci počtu návštěvníků a přenocování. Cílovými skupinami turistiky jsou městští turisté, turisté se zájmem

Vzdělání.

Staré gymnázium otevřené v roce 1586 jako jedna z nejstarších škol tohoto typu v Německu mělo vynikající pověst zvláště v době, kdy byl jeho rektorem spisovatel a dramatik Christian Weise. Již roku 1969 byla založena Vysoká inženýrská škola v Žitavě, která vznikla z Odborné elektroenergetické školy ("Fachschule für Elektroenergie"), která byla založena v roce 1951, a Odborné stavební školy ("Fachschule für Bauwesen"). Ta v roce 1988 obdržela univerzitní status vysoké technické školy. Po založení žitavsko-zhořelecké „Vysoké školy pro techniku, ekonomii a sociální věci“ ("Hochschule für Technik, Wirtschaft und Sozialwesen Zittau/Görlitz") roku 1992 bylo pro Žitavu zajištěno, že zůstane tradičním sídlem vysoké školy. Název univerzity byl později zkrácen na „Vysoká škola Žitava/Zhořelec“ ("Hochschule Zittau/Görlitz"), zkratkou (FH). V roce 1993 byl otevřen Mezinárodní vysokoškolský institut ("Internationales Hochschulinstitut Zittau"), což je nejmenší státní univerzita Saska.  V období NDR byla Žitava rovněž sídlem „Důstojnické vysoké školy pozemních ozbrojených sil NVA“ ("Offiziershochschule der Landstreitkräfte „Ernst Thälmann“"). Její areál dnes obývají Hochschule Zittau/Görlitz, Žitavská pobočka Zemského okresního úřadu Görlitz, Místní sdružení Technické pomoci a Technická radnice městského zastupitelství v Žitavě.  Od roku 2003 se Vysoká škola Žitava/Zhořelec vedle Technické univerzity v Liberci a Technické univerzity ve Vratislavi angažuje ve společném projektu mezinárodní akademické sítě, která se označuje jako Univerzita Nisa. V dubnu 2006 byly slavnostně otevřeny dvě nové laboratoře pro stavební a přírodovědnou/matematickou fakultu stejně jako nový posluchačský sál. Nové budovy postavené podle plánů berlínských architektů Tilmana Bocka a Norberta Sachse, které byly ovlivněny stylem Bauhausu, již neposkytují dostatečný prostor pro téměř čtyři tisíce studentů. Plánují se proto další stavební úpravy.  V Žitavě je stále v provozu "Christian-Weise-Gymnasium", které sice již nesídlí v původní historické budově, navazuje však na tradici, jež sahá až do roku 1586. Tehdy byla tato vzdělávací instituce založena purkmistrem Nikolausem von Dornspach jako humanitní gymnázium s výukou latiny, řečtiny a teologie. Weise byl jeho rektorem v letech 1678–1708. Od roku 1871 sídlí v budově Johannea. Vedle tohoto gymnázia jsou ve městě tři vyšší školy, dvě speciální školy a šest škol základních.

Žitava ( ; výslovnost: , , ) je velké okresní město v německé spolkové zemi Sasko, které se nachází v saské části historického území Horní Lužice v zemském okrese Zhořelec. Leží na trojmezí Německa, Česka a Polska v místě, kde se říčka Mandava vlévá do Lužické Nisy. Má obyvatel. Předtím, než se Žitava stala součástí Hornolužického šestiměstí, patřila k historickému území Čech. V období svého rozkvětu, kdy byla známá jako středisko plátenictví, byla druhým nejbohatším členem Šestiměstí. Za třicetileté války přijala Žitava více než 1000 rodin českých exulantů, kteří až do 19. století spoluvytvářeli kulturní obraz města. Mezi nejvýznamnější pamětihodnosti mimo jiné patří dvě žitavská postní plátna, bývalý františkánský konvent s kostelem sv. Petra a Pavla a kostel sv. Kříže, stará Solnice nebo Dornspachův dům. Oblast města je součástí Přírodního parku Žitavské hory.  Na území Žitavy bylo objeveno několik archeologických nálezů z doby bronzové náležejících k tzv. Lužické kultuře, v 9. století se tu usadili západní Slované, jak to dokládají nálezy v okolí Ostritz. Současná urbánní krajina ovšem vznikla až během německé kolonizace organizované na přelomu 12. a 13. století z Míšeňského markrabství. První písemná zmínka o Žitavě z roku 1238 se zachovala v jedné z listin Kláštera Marienthal. Týká se Častolova ze Žitavy ("Chastoslaus de Sitavia"), což byl český šlechtic z rodu Ronovců, stoupenec krále Václava I., který se se svým mladším bratrem Jindřichem na Žitavsku usadil. Městská práva udělil Žitavě v roce 1254 Přemysl Otakar II., jenž určil její budoucí rozlohu tím, že na koni objel vytyčené území. Po vzniku Hornolužického šestiměstí bylo Karlem IV. zřízeno celní stanoviště, kterým se stal nově postavený hrad Karlsfried – sídlo žitavského fojta. Za nedostatečnou vojenskou podporu ve Šmalkaldské válce v letech 1546–1547 potrestal Ferdinand I. Habsburský Žitavu a další členy Šestiměstí v rámci tzv. ztrátou privilegií a pozemků. V průběhu třicetileté války pak postoupil Ferdinand II. Štýrský Horní i Dolní Lužici Saskému kurfiřství jako splátku dluhu za vojensku pomoc. Za saské vlády došlo v roce 1757 během sedmileté války k ostřelování Žitavy rakouskými vojsky, které zničilo 80 % domů a navždy tak proměnilo tvář tohoto města.

Zittau (, , ) is a city in the south east of the Free State of Saxony, Germany, very close to the border tripoint of Germany, Poland, and the Czech Republic. It is part of the District of Görlitz. As of 31 July 2012, the city had a population of 27,506.  The inner city of Zittau still shows its original beauty with many houses from several architectural periods: the famous town hall built in an Italian style, the church of St John and the stables ("Salzhaus") with its medieval heritage. This multi-storied building is one of the oldest of its kind in Germany.


Život.

Dětství a dospívání.

BIanka, pokřtěná Markéta, byla dcerou hraběte Karla z Valois a jeho třetí ženy Mahaut ze Châtillonu. Jejím bratrem byl budoucí francouzský král Filip VI. Vyrůstala na francouzském dvoře svého bratrance Karla IV. Sličného. Blanka, francouzsky Blanche, se jí říkalo již od narození kvůli jejímu vzhledu. V dospělosti to byla půvabná a štíhlá blondýnka s velmi bledou pletí. Měla dobrou povahu, byla přizpůsobivá, pokorná a navíc měla i dobré srdce. Uměla se vcítit do myšlení běžných lidí a získat si jejich náklonnost.  Rodiče Blanky si pro ni přáli co nejvýhodnější sňatek, ale byla jejich předposledním potomkem a tak nemohli pomýšlet na sňatek s princem a budoucím králem. Okolnosti to však umožnily. V době jejího dětství byl francouzským králem Karel IV. Sličný a ten si vzal za manželku Marii Lucemburskou, sestru Jana Lucemburského. Právě ke své sestře dal Jan na vychování svého syna Václava, budoucího krále Karla IV. Bylo to po neshodách s jeho ženou Eliškou Přemyslovnou, které prvorozeného syna odebral.  Spojenectví s Francií se Jan Lucemburský rozhodl rozšířit a dohodl svatbu Blanky z Valois se svým synem Václavem. Byl to čistě politický a naplánovaný svazek, který měl být základem budoucího česko-francouzského přátelství. Navíc to byl sňatek na patřičné úrovni i pro Karla, neboť se předpokládalo, že Kapetovci vymřou po meči a že na trůn dosedne Filip VI., bratr Blanky z rodu Valois.

Svatba.

Blanka se s Václavem seznámila již v dětství, neboť byli stejně staří a oba žili na dvoře francouzského krále. Byla s ním zasnoubena a posléze oddána ještě jako dítě v roce 1323 v Paříži se svolením papeže Jana XXII. Svatební obřad proběhl současně s korunovací Karlovy tety Marie na francouzskou královnu. Blance a Václavovi bylo v době svatby sedm let, proto byli dětští manželé ještě rozděleni a vychováváni dál svými vychovateli. Český korunní princ Václav pak přijal během biřmování jméno Karel na počest francouzského krále Karla, který mu šel dokonce za kmotra.  Prestiž tohoto svazku se zvýšila v roce 1328, kdy vymřela hlavní linie francouzského královského rodu Kapetovců. Tehdy se prostřednictvím Blančina bratra Filipa VI. dostala na trůn vedlejší rodová linie Valois. Spojenectví mezi českým královstvím a Francií bylo dále potvrzeno v roce 1331, kdy byla Jitka, sestra Karla IV., provdána za francouzského následníka trůnu Jana II.

Manželství.

Dětští manželé spolu po svatbě sedm let nežili. Blanka nějaký čas pobývala v Lucembursku a Karel bojoval v bouřící se Lombardii. Spolu začali žít až kolem roku 1330 v Lucembursku.

Karlův návrat do Čech.

Do Čech se Karel, tehdy jako moravský markrabě, vrátil sám na podzim roku 1333. Království našel zpustošené, matka byla mrtvá, nikoho v Čechách neznal a dokonce zapomněl česky. Takto to Karel popsal ve svém životopise:  Po svém návratu do Čech se Karel snažil zajistit důstojné bydlení pro sebe a svou ženu. Začal s rekonstrukcí královského paláce na Pražském hradě, který měl být přestavěn po vzoru sídla francouzského krále. Karel však nečekal na dokončení rekonstrukce hradu, kde by náležitě uvítal svou manželku. Blanku pozval do Prahy, jakmile pro ni utvořil alespoň nejnutnější podmínky. Blanka přijela v početném doprovodu francouzských dvořanů do Prahy 12. června 1334. Její doprovod způsobil u českých obyvatel rozpačité dojmy. Obyvatelé byli uchváceni především oslnivou nádhernou francouzských oděvů, na druhou stranu nesrozumitelná mluva vzbudila v českém panstvu pocity nepříjemného cizáctví. Karel si nechtěl šlechtu poštvat proti sobě, a tak francouzské dvořany brzy odeslal na zpáteční cestu. Petr Žitavský ve své kronice nejprve pochválil Blančin zjev a krásu a jazykové těžkosti komentoval takto:

Markhraběnka moravská.

Blanka, která mluvila pouze francouzsky, se velmi rychle naučila německy a česky. Přestože byla pouze moravskou markhraběnkou, byla pro Čechy jejich královnou. Lid si ji zamiloval pro její vstřícnou povahu a skromnost. Neoceňovali na ní jen její krásu, šarm, garderobu a vybrané francouzské způsoby. Všem imponovala hlavně tím, že usilovalo o to, co nejvíce se přiblížit své nové domovině.  Manželství Blanky a Karla bylo šťastné. Za necelý rok po Blančina příjezdu do Prahy se jim 24. května 1335 narodila dcera Markéta. Byla pojmenována po matce a po otcově lucemburské babičce. Skromná Blanka se veřejného života výrazně nezúčastňovala a po narození dcery žila prakticky v ústraní.  V roce 1336 přijeli do Čech Jan Lucemburský a jeho žena česká královna Beatrix Bourbonská s novorozeným synem Václavem. Beatrix byla pyšná a nedokázala si získat přízeň poddaných. Chovala se povýšeně a Čechy pohrdala. Mluvila jen francouzsky a češtinu odmítala. Byla opakem své sestřenice Blanky. Češi Beatrix jako královnu nepřijali, zatímco Blanka se těšila velké popularitě. Na nátlak svého tchána, krále Jana, byla Blanka nucena v roce 1337 přesídlit do Brna. V roce 1342 se jí tam narodilo druhé dítě Kateřina, která byla provdána za rakouského vévodu Rudolfa IV. Habsburského a poté Otu V. Bavorského. Beatrix v Čechách dlouho nevydržela a v roce 1337 je navždy opustila. Jan Lucemburský v Čechách pobýval jen občas, především kvůli získání finančních prostředků. Zemřel v roce 1346 v bitvě u Kresčaku.

Česká královna.

Po smrti Jana Lucemburského byli Karel a Blanka 2. září 1347 v Praze korunováni na českého krále a královnu. Byla to velká sláva, které se zúčastnilo mnoho církevních hodnostářů. Byla to velká podívaná i pro prostý lid, který oba manžele miloval.  Rok 1348 byl pro České království velmi významný, neboť Karel založil Nové Město pražské a vysoké učení, dnešní Karlovu univerzitu. Pro soukromý život Karla to však byl rok tragický. Dne 1. srpna 1348 Blanka zemřela po krátké nemoci ve věku dvaatřiceti let. Pro Karla to byla citelná ztráta, z původně politického svazku se stalo plnohodnotné a šťastné manželství. Po Blance mu zůstaly alespoň dvě dcery, syna ovšem neměl.  Blanka z Valois byla pochována v chrámu sv. Víta na Pražském hradě.

Další ženy Karla IV..

Karel se již v roce 1349 oženil s Annou Falckou, která však ve svých 24 letech zemřela v roce 1353.  Ještě v témže roce 1353 se Karel oženil s Annou Svídnickou, ale i ta zemřela v mladém věku 23 let v roce 1362.  Poslední Karlovou ženou se stala v roce 1363 Alžběta Pomořanská. Po smrti Karla v roce 1378 žila ještě patnáct let jako vdova a zemřela v roce 1393.

Odrazy v kultuře.

Postava Blanky z Valois vystupuje v českém komediálním filmu "Slasti Otce vlasti", kde ji ztvárnila Daniela Kolářová. V televizním filmu "Hlas pro římského krále" (2016) ji hraje Tereza Voříšková.

Blanka z Valois ( "Blanche de Valois", 1316 – 1. srpna 1348, Praha) byla moravská markraběnka a česká a římskoněmecká královna. Byla první manželkou českého a římského krále, později císaře Karla IV. Lucemburského.

Blanche of Valois (baptised "Marguerite"; 1317–1348) was a Queen consort of Germany and Bohemia by her marriage to King and later Holy Roman Emperor Charles IV. She was the youngest daughter of Charles of Valois and his third wife Mahaut of Châtillon.


Obsah románu.

Kniha má poněkud podivný název, který nemá nic společného s Indií. Jde totiž o překlad anglického výrazu „black indies“, kterým se označují rozsáhlé britské uhelné revíry. A román se také skutečně odehrává na Britských ostrovech, konkrétně ve skotském hrabství Stirlingshire. Jules Verne v něm popisuje vznik a historii ideálního hornického města Coal-City (Uhelné město), vybudovaného v jeskyni Nová Aberfoylie. Na počátku příběhu stojí objev rozsáhlých uhelných slojí důlním předákem Šimonem Fordem ve starém vytěženém dole, kde Ford bydlel i se svou rodinou v chatě hluboko pod zemí. Toto bohatství podnítilo důlního inženýra Jamese Starra k výstavbě velikého podzemního města, ve kterém bydleli zaměstnanci dolu i se svými rodinami.  Město leželo 450 metrů pod zemským povrchem na břehu podzemního Malkomského jezera a se světem jej spojoval tunel dlouhý téměř 11 km (dopravu zajišťovala železnice). Srdcem města byla elektrárna. Elektřina se využívala nejen pro svícení, ale také k těžbě uhlí. Pro věřící zde byla na přirozené terase nad jezerem vybudována kaple. Obyvatelům se ve městě tak líbilo, že jen zřídkakdy vycházeli na povrch.  Vlastní děj románu se točí kolem různých podivných a nebezpečných událostí, které byly obyvateli města nejprve přičítány nadpřirozeným bytostem (důlním skřítkům), ale za kterými ve skutečnosti stál bývalý zaměstnanec dolu Silfax, který se svými cvičenými sovami důl také od jeho uzavření obýval. Nechybí ani milostný motiv (Fordův syn Harry se zamiluje do dívky Nell, která byla nalezena v neprozkoumaných částech jeskyně).

Ilustrace.

Knuhu "Černé indie" ilustroval Jules Férat.

Rozhlasové zpracování díla.

Podle díla v roce 1984 v Československém rozhlase nahráli hru "Přízrak Dochartovy šachty".

Černé indie "(1877, Les Indes noires)" je méně známý vědeckofantastický román francouzského spisovatele Julesa Verna z jeho cyklu "Podivuhodné cesty (Les Voyages extraordinaires)".

Les Indes noires (literally The Black Indies) is a novel by the French writer Jules Verne, serialized in "Le Temps" in March and April 1877 and published immediately afterward by Pierre-Jules Hetzel. The first UK edition was published in October 1877 by Sampson Low, Marston, Searle and Rivington as The Child of the Cavern, or Strange Doings Underground. Other English titles for the novel include Black Diamonds and The Underground City.


Hra.

Jde o čistě multiplayer týmovou hru, lze ji hrát přes LAN nebo internet.  Jsou dvě strany – Spojenci ("allies") a Osa ("axis"). Ve hře lze hrát za jedno z 5 povolání:  Hra obsahuje šest map (Goldrush, Oasis, Battery, Railgun, Radar, Fuel Dump), nicméně na internetu jsou stovky map vytvořených komunitou. Na každé mapě musí útočící strana (většinou jsou to spojenci) splnit dané úkoly během časového limitu (typicky 30 minut pro většinu map), zatímco obránci se jim v tom snaží zabránit. Mapy též obsahují volitelné cíle, které nejsou nezbytné pro vítězství, ale jejich splnění může týmu pomoci.

Zkušenosti a dovednosti (Skills, XP).

Ve hře je systém zkušeností, kdy za různé akce hráč získá body zkušenosti v příslušné oblasti. Po dosažení 20, 50, 90 nebo 140 bodů se úroveň dovednosti v dané oblasti zvýší, což přináší pro hráče výhody. Je 7 oblastí:

Battle Sense.

Body se získávají za přežití v bitvě a zraňování, či zabíjení nepřátel.

Light Weapons.

Body se získávají za zabití nepřítele lehkými zbraněmi (granáty, pistole, samopaly)

Heavy Weapons.

Body se získávají za zabití nepřítele těžkými zbraněmi (kulomet v tanku, MG42, minomet, panzerfaust, plamenomet)

Signals.

Body se získávají za rozdávání munice spoluhráčům a za zabíjení hráčů a ničení staveb pomocí dělostřelectva a bombardování.

First Aid.

Body se získávají za rozdávání balíčků se zdravím a oživování spoluhráčů

Engineering.

Body se získávají za stavbu a demolici, zneškodňování min nebo za zabití minou, dynamitem, nebo puškovým granátometem

Covert Operations.

Body se získávají za převlékání do cizích uniforem, zabíjení zbraní s tlumičem nebo za demolice či zabíjení pomocí dálkově odpalovaných výbušnin (Satchel charges)

Zbraně.

Slot 1 – nůž.

Základní zbraň na boj zblízka. Útok nožem na nic netušícího hráče zezadu je poměrně účinný a jedno až dvě bodnutí zabíjí. Na některých serverech se dají nože házet. Na některých serverech je poison (injekce s jedem) pokud jí někomu píchnete spadne mu zbraň po druhém vpichu nepříteli začne ubíhat zdraví cca 20 HP/S a také má výhodu toho že nepřítel má velice rozmazané a nazelenalé vidění.

Slot 2 – pistole.

Luger (osa) nebo Colt 1911 (spojenci) – zásobník na 8 nábojů. Covert ops (špion) má pistoli s tlumičem ale tlumič zhoršuje vlastnosti zbraně.

Slot 3 – hlavní zbraň.

Hlavní zbraň může záviset na povolání. Některé zbraně jsou dostupné jen specifickým povoláním.

Slot 4 – granáty.

Granáty vybuchují 5 sekund po odjištění. Granát lze podržet chvíli v ruce a tak zkrátit dobu od hození k výbuchu, což znesnadňuje nepříteli útěk před granátem.

Modifikace.

Hra podporuje systém modifikací, kterými umožňuje měnit vše, od zvuků ve hře až po celkový herní systém. Mezi nejpoužívanější patří:

Bot.

Přestože je hra určena pro více hráčů, může ji hrát i jeden hráč, pokud si nainstaluje takzvané boty (počítačem ovládané hráče). Bohužel v dnešní době také hodně herních serverů obsahuje boty v případě, že je k serveru připojeno příliš málo lidí.  Pro Enemy Territory existuje několik botů:

Wolfenstein: Enemy Territory (ET,WET) je akční first-person počítačová hra z období 2. světové války a jako samostatného nástupce Return to Castle Wolfenstein ji vytvořila firma Splash Damage  Enemy Territory bylo původně plánováno vydat jako komerční rozšíření populární hry Return to Castle Wolfenstein. Nicméně díky problémům s částí hry pro jednoho hráče byla multiplayer část vydána 29. 5. 2003 jako samostatná hra, kterou si lze stáhnout a hrát zadarmo. Zakladatel společnosti id Software John Carmack uvolnil zdrojový kód hry pod GPL licencí 12. srpna 2010 na QuakeConu.

Wolfenstein: Enemy Territory is a free and open-source multiplayer first-person shooter video game set during World War II. It was originally planned to be released as a commercial expansion pack to "Return to Castle Wolfenstein" and later as a standalone game. However, due to problems with the single-player aspect, the multiplayer portion was released on 29 May 2003 as a freeware standalone game. In January 2004, the source code for the game logic (not the game engine) was released to the benefit of its modding community.  The game uses a modified "Return to Castle Wolfenstein" engine, itself being a heavily modified id Tech 3 engine, which has been open source since 2005. As of the first day of the August 2010 QuakeCon, the entire source code was released under the GNU General Public License v3. The media assets remain proprietary.


Popis.

Princip hry spočívá v tom, že se do jedné komory revolveru vloží náboj. První účastník ruské rulety protočí bubínek, přiloží hlaveň revolveru ke spánku a stiskne spoušť. Má-li štěstí na jednu z prázdných komor, přežije a předá tah (revolver) dalšímu. Pokud má smůlu na komoru s nábojem, zbraň vystřelí. Vyhrát se nedá nic kromě pochybného uznání za statečnost, ztratit při ní hráč naopak může svůj vlastní život.  V extrémní variantě se před dalším tahem znovu neprotočí bubínek – cílem je pokořit odvahu předchozího hráče. Tato varianta hry je nejen nebezpečnější, ale zároveň i není spravedlivá - první hrající má statisticky vyšší šanci na přežití.  Někdy se místo opravdových nábojů používají elektrické, které nezpůsobují smrt.

Historie.

Podle Andrewa Clarka lze první náznak ruské rulety najít v příběhu "Fatalista" z roku 1840, který je součástí románu "Hrdina naší doby" od ruského spisovatele a básníka Michaila Lermontova. Protagonista příběhu, Grigorij Alexandrovič Pečorin, se spolu s dalšími postavami začne bavit o tom, jestli je osud lidí předurčený, nebo ne. Jedna z postav se nakonec rozhodne dokázat, že osud skutečně předurčený je, a tak vezme střelnou zbraň, nabije ji a hlaveň namíří proti sobě. Po chvíli přemlouvání, ať to nedělá nakonec stiskne kohoutek a zbraň selže. Poté namíří na klobouk pověšený na zdi, opět stiskne kohoutek a zbraň vystřelí.  Přesný původ hry jako takový je ale nejasný, ví se jen, že vznikla v 19. století. Říká se, že ji hráli znudění ruští vojáci během dlouhých studených nocí nebo že ke hře byli donucováni vězni k pobavení dozorců, kteří na ně uzavírali sázky.  Přestože si hráči jsou vědomi toho, co obnáší prohra, tak se hraje dodnes. Podle některých zdrojů může celkový počet obětí dosahovat jednoho milionu. Oběti této hry se zejména v Rusku a USA objevují i v současnosti, motivace k hraní se od svého vzniku v 19. století nezměnila.

Etymologie.

Výraz "„ruská ruleta“" byl pravděpodobně poprvé použit ve stejnojmenném příběhu z roku 1937 od Georgese Surdezy. Místo klasické verze hry, tj. nabití jedním nábojem z šesti, ale Surdez popsal přesně opačný způsob, tj. nabití pěti náboji z šesti. Navíc se v textu vyskytuje statistická chyba - pravděpodobnost by byla šest ku jedné, ne pět ku jedné jako se píše v knize. Proč Surdez hru popsal jinak, než je obecně známo, není jasné.

Další variace hry.

Polská ruleta.

Princip hry zůstává stejný, místo revolveru se však použije automatická zbraň. Šance na přežití je prakticky nulová.

Americká ruleta.

Každý hráč má svůj vlastní revolver, šance na přežití jsou tedy vyrovnané.

Facebook.

Místo ztráty života hráči riskují okamžité smazání svých profilů. Hra byla nakonec samotným Facebookem zakázána.

Hry s alkoholem (drinking games).

Princip hry spočívá v šesti skleničkách, ze kterých je pět naplněných vodou a jedna vodkou. Skleničky jsou uspořádány do kruhu a hráči si náhodně vybírají skleničku, ze které se napijí.  Další hře se říká „beer hunter“ ("beer" = pivo, "hunter" = lovec) podle filmu "Lovec jelenů" (v angličtině "The Deer Hunter"), ve kterém se vyskytují scény s ruskou ruletou. Princip spočívá v šesti plechovkách piva, z nichž jedna se řádně protřepe a poté se plechovky zamíchají tak, aby nebylo poznat, která to byla. Každý hráč si náhodně vezme jednu plechovku a otevře ji těsně pod svým nosem. Ten, kdo si otevře protřepanou plechovku (a postříká se pivem), prohraje.

Ruská ruleta (rusky русская рулетка, "russkaya ruletka") je hazardní hra, ve které hráč vloží jeden náboj do revolveru, protočí bubínek, přiloží hlaveň ke spánku a stiskne spoušť, doufaje, že se náboj nedostal do hlavně a že zbraň tedy nevystřelí. Název odkazuje na předpokládanou zemi původu, podstoupení rizika a protočení bubínku, neboli prvku, který připomíná rotaci kola v opravdové ruletě.  V zásadě existují dvě verze ruské rulety - v jedné se bubínek protočí na začátku každého kola, ve druhé (extrémnější) se bubínek protočí pouze na začátku hry. V první verzi je pravděpodobnost toho, že zbraň vystřelí, v každém tahu 1 ku 6. Ve druhé se šance vystřelení neustále zvyšuje až ke 100%, která nastane po pěti tazích. Průměrně se spoušť před skutečným výstřelem stiskne 3,5krát.

Russian roulette (, "russkaya ruletka") is a lethal game of chance in which a player places a single round in a revolver, spins the cylinder, places the muzzle against their head, and pulls the trigger in hopes that the loaded chamber doesn't align with the primer percussion mechanism and the barrel, causing the weapon to discharge. "Russian" refers to the supposed country of origin, and "roulette" to the element of risk-taking and the spinning of the revolver's cylinder, which is reminiscent of a spinning roulette wheel.  The deadly game is commonly associated with six-shot revolvers. If such is the case, mathematically, the average number of consecutive pulls of the trigger before the gun discharges is 3.5. After a single spin, the probability of it firing is 1/6, followed by 1/5 on the second pull, 1/4 on the 3rd pull and so on, until if it failed to fire 5 times, the probability is 1/1(=1) on the final pull. If the cylinder is re-spun after each trigger pull, the probability of firing remains 1 in 6 on each occasion, and the probability of it having fired after 6 pulls is formula_1, or about 66.5%.


Popis.

Kružítko se skládá ze dvou částí (nožiček), které jsou pohyblivě spojeny. Jedna nožička je opatřena hrotem, druhá je ukončena (nejčastěji) tuhou. Pohyblivé spojení umožňuje měnit vzdálenost konců kružítka a tak rýsovat kružnice různého poloměru. Rýsování probíhá tak, že jehla se umístí do bodu označujícího střed kružnice a točením horní části v prstech dojde k narýsování kružnice, což ovšem vyžaduje trochu cviku.  Nejjednodušší kružítka jsou vyrobena z plastu. Jejich hlavní nevýhodou je, že ani jehla, ani tuha nejdou naklonit a tak se nehodí k rýsování kružnic velkých, nebo naopak malých, poloměrů. Také spojení nožiček nezaručuje, že při větším tlaku na kružíto nedojde během rýsování ke změně vzdálenosti konců a tím k narýsování spirály. Taková kružítka patří do výbavy žáka základní školy.  Pro rýsování v deskriptivní geometrii nebo v technickém kreslení se používají kružítka vyrobená z kovu. Jejich konstrukce umožňuje přesné nastavení a brání rozevření kružítka při rýsování, např. pomocí šroubu. Nožička s tuhou je opatřena kloubem, držák tuhy lze vyměnit např. za druhý hrot, držák rýsovacího pera nebo lze vsunout prodlužovací nástavec pro kružnice velkých poloměrů.

Strojírenské kružítko.

K rýsování na kovové předměty (především na plech se používá strojírenské kružítko. Toto kružítko má oba hroty z tvrzeného kovu. Hroty jsou broušeny z jedné strany a jde dosáhnout i velmi malých průměrů (od 2mm). Ramena jsou spojena pružným plátem se stopkou. K zajištění zvoleného průměru slouží šroubovice, která je po celé délce volně stavitelná svěrnou maticí. Strojírenské kružítko lze také využít k tzv. odpíchnutí rozteče děr, k rýsování na plast i jiné slitiny různých kovů.

Nulátko.

Nulátko je kružítko, které je určeno pro rýsování kružnic s poloměrem 5 mm a méně. Při tak malých poloměrech se častěji používá speciální šablona, tzv. "bublina".

Odpichovátko.

Odpichovátko je kružítko, které má dva hroty. Používá se k měření vzdáleností na mapě. Vzdálenost hrotů se nastaví podle měřítka mapy a „kráčením“ po mapě se změří vzdálenost. Využívá se převážně v námořní a letecké navigaci. Pokud odpichovátko dostatečně zvětšíme, dostaneme pomůcku pro měření vzdáleností v terénu nebo pro přenášení rozměrů. Takto se dříve užívalo ve stavebnictví a stalo se i jeho symbolem. Dostalo se spolu s kladivem i do státního znaku a vlajky (dnes již neexistující) Německé demokratické republiky.

Kružítko (zastarale též Kružidlo) je nástroj určený k rýsování kružnic a jejich částí. Také může být použito k měření vzdáleností, zvláště na mapě.

A compass, also known as a pair of compasses, is a technical drawing instrument that can be used for inscribing circles or arcs. As dividers, they can also be used as tools to measure distances, in particular on maps. Compasses can be used for mathematics, drafting, navigation and other purposes.  Compasses are usually made of metal or plastic, and consist of two parts connected by a hinge which can be adjusted to allow the changing of the radius of the circle drawn. Typically one part has a spike at its end, and the other part a pencil, or sometimes a pen.  Prior to computerization, compasses and other tools for manual drafting were often packaged as a "bow set" with interchangeable parts. By the mid-twentieth century, circle templates supplemented the use of compasses. Today these facilities are more often provided by computer-aided design programs, so the physical tools serve mainly a didactic purpose in teaching geometry, technical drawing, etc.


Původ slova.

"M'aider" je infinitivní tvar zvratného slovesa "„pomoz mi“"; nicméně ve francouzštině se jako samostatný příkaz nepoužívá, používá se jen v několika francouzských nářečích. To vedlo některé etymology k tvrzení, že co se opravdu míní, je zkrácení slovního spojení "„Venez m’aider“" ("„Přijďte mi pomoc“"). "„M'aidez“", které není gramaticky správně ve standardní francouzštině, je považováno za přípustnou alternativu. V každém případě musí být "Mayday" považováno spíše jen za hrubý fonetický přepis. I když se v angličtině toto slovo používá pouze v nouzové situaci, ve francouzštině nenese žádný větší význam naléhavosti. Francouzi v nouzové situaci volají "„À l'aide!“" nebo "„Au secours!“".

Volání Mayday.

"Mayday" se používá jen v situaci, kdy je loď, letadlo, auto nebo osoba ve vážném ohrožení a potřebuje naléhavou pomoc. Příklady „vážného ohrožení“, ve kterých by mělo být Mayday použito, jsou požár, výbuch, potápění aj.  Volání "Mayday" jsou vysílána přes rádio, jako je např. lodní nebo letecké VHF rádio (velmi krátké vlny). Přestože je volání "Mayday" rozuměno na jakékoliv frekvenci, organizace, jako jsou pobřežní stráž a řízení letového provozu, navzájem monitorují určené kanály: námořní MF na 2182 kHz; námořní VHF kanál 16 a leteckou frekvenci 121,5 MHz. Volání "Mayday" je ekvivalentem volání SOS z Morseova kódu nebo telefonního volání na číslo záchranné služby.  Pokud je přijato volání "Mayday", pobřežní stráž může vyslat záchranné lodě a vrtulníky, aby pomohly lodi, která má problémy. Jiné lodi, které jsou poblíž, mohou změnit kurs, aby pomohly lodi, která vyslala volání "Mayday".  Falešné volání "Mayday" je v mnoha zemích trestný čin (např. ve Spojených státech amerických hrozí až šest let vězení a pokuta ve výši 250 000 $).  Pobřežní stráž může být zavolána i v situacích, kdy nehrozí bezprostřední nebezpečí (např. málo paliva), voláním "„Coastguard, Coastguard, Coastguard, this is (jméno lodě)“" na VHF kanálu 16. Ačkoliv je potřeba v mnoha zemích k legálnímu používání VHF rádia zvláštní výcvik a licence, kdokoliv může legálně používat VHF rádio a přivolávat pomoc v nouzových případech.  Pokud není možné vyslat volání "Mayday" kvůli nedostupnosti rádia, existují různá jiná nouzová volání a volání o pomoc. "Mayday" může být vysláno za pomoci jiné lodi použitím dohody zvané "Mayday Relay" (viz níže).

Historie.

Slovo "Mayday" pochází z roku 1923 od Fredericka Stanleye Mockforda (1897–1962). Jako radiotelegrafista na Croydon Airport v Londýně byl požádán, aby vymyslel slovo, které by označovalo nouzi a bylo tak jednoduché, aby mu rozuměli všichni piloti i pozemní personál. Navrhl slovo "„Mayday“" z francouzského "m'aidez".

Jiná naléhavá volání.

"Mayday" je jedním z mnoha slov používaných mezinárodně jako rádiové kódové slovo k označení důležité informace. Odesílatelé naléhavých volání jsou oprávněni přerušovat zprávy nízké priority. Stejně jako "Mayday" i používání těchto volání bezdůvodně je trestným činem.  Každé z těchto naléhavých volání se obvykle opakuje třikrát (např. „Pan-pan, Pan-pan, Pan-pan“).

Mayday relay.

Volání "Mayday relay" je přenášeno z lodi, která zastupuje loď v nouzi. Pokud loď vysílá zprávu Mayday a nikdo tuto zprávu nepotvrdí ani po opakování a dvouminutové pauze, loď, která toto Mayday obdrží, se může pokusit kontaktovat pobřežní hlídku vysláním "Mayday Relay".  Volání "Mayday Relay" používá identifikační kód vysílací lodi, která ale předává jméno a pozici lodi, která volá Mayday.  Voláním "Mayday Relay" může být svolána pomoc pro loď, která je příliš vzdálena od pobřeží, aby mohla kontaktovat pobřežní stráž přímo, nebo bez schopnosti rádiové komunikace.

Pan-pan.

"Pan-pan" (z francouzského "panne" – selhání, havárie) signalizuje naléhavou zprávu nižšího řádu než „vážné ohrožení vyžadující naléhavou pomoc“, např. mechanickou závadu. Přidáním přípony medico se indikuje lékařský problém (Pan-pan medical, opakovaně třikrát). V morseově kódu lze vyjádřit jako XXX.

Securite.

"Securite" (z francouzského "sécurité") signalizuje zprávu o bezpečí, jako např. zprávy o počasí.

Silence.

Následující volání může vysílat loď v nouzi nebo reagující autorita (např. pobřežní hlídka):

Mayday je záchranné kódové slovo používané mezinárodně jako nouzový signál v hlasové komunikaci, odvozené z francouzského slova m'aider. Je používáno na znamení ohrožení života mnoha skupinami lidí, jako jsou např. policejní síly, piloti, hasiči a přepravní společnosti. Volání třikrát za sebou (mayday, mayday, mayday) v řadě signalizuje závažné nebezpečí (např. ohrožení života).

Mayday is an emergency procedure word used internationally as a distress signal in voice-procedure radio communications.  It is used to signal a life-threatening emergency primarily by aviators and mariners, but in some countries local organizations such as firefighters, police forces, and transportation organizations also use the term. Convention requires the word be repeated three times in a row during the initial emergency declaration ("Mayday mayday mayday") to prevent it being mistaken for some similar-sounding phrase under noisy conditions, and to distinguish an "actual" mayday call from a message "about" a mayday call.


Historie.

První zmínky o knoflících pocházejí z roku 2800–2600 př. n. l. z oblasti řeky Indus a doby bronzové v Číně (2000–1500 př. n. l) a také z oblasti starověkého Říma. Knoflíky využívané pro odívání se objevují v 13. a 14. století v Evropě.

Označování velikosti.

Velikost knoflíků se často označuje v tzv. anglických liniích. Jedna anglická linie je 1/40 anglického palce 0,635 mm.  Obvyklé velikosti: 16, 18, 20, 22, 24, 26, 28, 30, 32, 36, 40, 44, 48, 52, 54, 60 64

Výroba knoflíků.

Knoflíky se vyrábí lisováním na lisech, třískovým obráběním, litím do forem či vstřikováním. Pro perleťové knoflíky je surovinou perleť z lastury a ulit mlžů tropických moří i říčních škeblí. Přírodní perleť tvoří uhličitan vápenatý, vzhled perleti je nepravidelný (vlnkovitý) knoflík má nerovný povrch. Důležité je, že knoflík nesmí nikde dřít šitý materiál, nesmí porušovat nit (musí být zajištěna hladkost ouška, dírek). Z perleti se vyráběly téměř výhradně knoflíky. Pouze někteří jednotlivci se zabývali zhotovováním ozdobných předmětů, jako například spon, kalamářů, kazet, odznaků a podobně. Při výrobě knoflíků se perleť nejdříve vrtala, potom brousila, točila (knoflíkům se dával tvar či fazóna). Nato se dírkovaly, opalovaly, leštily a konečně našívaly na karty, to je na stříbrný nebo modře lakovaný papír po tuctech (dvanácti kusech) nebo veletuctech (144 kusech). Našité knoflíky pro svoji bělostnost a perleťový lesk byly velmi pěkné. Velikost knoflíků se udává sudými čísly. Od nejmenších 8 (osmiček) postupně do 60. Obyčejné košilové knoflíky jsou 18 (osmnáctky) a mají v průměru asi 11 mm. Tvar knoflíků, čili fazon se značí jmény – parizky, ostré, misky, talířky, vulsty, khesle a záleží na vyhloubení středu i podoby okraje. Podle jakosti se knoflíky třídí na 7 druhů. Práce perleťářů bývala těžká, namáhavá, poněvadž se většinou vykonávala na soustruzích poháněných šlapáním.  Pouze málo dílen si později zařídilo pohon strojů motory naftovými nebo i elektrickými. Dírkování se provádělo na strojích podobných šicím strojům po dvou nebo čtyřech dírkách. Tuto práci a našívání knoflíků na kartony obstarávaly ženy. V Předíně byli též dovední barvíři, kteří knoflíky barvením přizpůsobili kůži a látkám, na něž se našívaly.  Nitěné knoflíky jsou používané jako prádlové knoflíky, jsou vyráběny navíjením příze na hladké zinkové kroužky. Podle provázání příze se dělí na loukoťové a věnečkové.  Patentní zapínací knoflíky jsou vyráběné jako snímatelné nebo nesnímatelné. Mají různé povrchové úpravy. Použití: sportovní oděvy, džínové oblečení.  Nýtovací knoflíky se skládají ze 4 dílů (2 pro vrchní díl a 2 pro spodní díl textilie). Použitím nýtovacích knoflíků dosáhneme nerozebíratelného spojení. Nýtovací knoflíky jsou různé pro jemné a pro silné textilie. Stiskací knoflíky mají 2 protikusy, které se musí na textilii přišívat. Klasické stiskací knoflíky KIN jsou vyrobeny z mosazi nebo niklu, popř. také z plastu.

Knoflík je zařízení sloužící ke spojení dvou částí oděvu pomocí provléknutí tělesa knoflíku skrz knoflíkovou dírku. Knoflík je převážně malé deskovité tělísko, které se většinou využívá v textilním průmyslu jako součást oděvu pro otevírání a zavírání, či jako módní doplněk.  Knoflík může být vyroben z mnoha materiálů, od přírodních po uměle připravené (dřevo, kost, rohovina, lastury, kly, minerály, sklo, kov, plast atd.). V moderní době se k výrobě knoflíků nejčastěji používá tvrdý plast.

In modern clothing and fashion design, a button is a small fastener, now most commonly made of plastic but also may be made of metal, wood, or seashell, that joins two pieces of fabric together. In archaeology, a button can be a significant artifact. In the applied arts and in craft, a button can be an example of folk art, studio craft, or even a miniature work of art.  Buttons are most often attached to articles of clothing but can also be used on containers such as wallets and bags. However, buttons may be sewn onto garments and similar items exclusively for purposes of ornamentation. Buttons serving as fasteners work by slipping through a fabric or thread loop or by sliding through a buttonhole. Other types of fastenings include zippers, Velcro, and magnets.


Historie.

Karta byla vyvinuta společnostmi Olympus a Fujifilm, jež ji představily v červenci roku 2002. Pro tyto společnosti karty vyrábějí Toshiba Corporation a Samsung Electronics. Společnosti, jako například Kodak, SanDisk, nebo Lexar, mají karty xD ve svém prodejním sortimentu.

Popis.

Zkratka xD znamená extreme Digital, neboli v překladu extrémně Digitální. xD karty se používají hlavně v digitálních fotoaparátech značek Olympus a Fujifilm, ale i v digitálních hlasových záznamnících Olympus a mp3 přehrávačích Fujifilm. Karty jsou nabízeny v kapacitách 16 MB, 32 MB, 64 MB, 128 MB, 256 MB, 512 MB, 1 GB a 2 GB. Karty bez ohledu na svůj typ a velikost mají rozměry 20 × 25 × 1,78 mm a váhu 2,8 gramů.

Typy karet.

xD karty se vyrábí ve variantách H, M a M Kvůli změnám ve struktuře však karty M i H vykazují problémy v kompatibilitě se staršími přístroji, obzvláště při záznamu videa. Společnosti využívající ve svých zařízeních xD karty proto zveřejnily seznamy kompatibilních zařízení..

Typ H.

Karta s typem H, uvolněná v listopadu 2005 , nabízí vyšší přístupové rychlosti k datům (až 2–3×) než u typu M. Rovněž obsahuje speciální „obrazové efekty“, ačkoliv většina z nich je přístupná pouze s digitálními fotoaparáty Olympus.

Typ M.

Karta typu M byla do prodeje uvolněna v únoru 2005 , používá architekturu Multi Level Cell (MLC) umožňující další rozvoj až do kapacity 8 GB. Nevýhodou typu M je především pomalejší rychlost zápisu i čtení než v případě karty o kapacitě 512MB.

Typ M.

V dubnu roku 2008 byl na trh uvedeno nový typ xD karet s označením M. Tyto paměťové karty by měly dosahovat 1,5krát vyšší rychlost zápisu i čtení než starší řada M. Tento typ je vyráběn pouze ve velikostech 1 a 2 GB a je plně kompatibilní s verzí M.

Použití.

Přenos dat.

Data z xD karty lze přenést do počítače přes čtečku paměťových karet nebo připojením fotoaparátu či jiného zařízení k PC přes USB). V obou případech počítač kartu sám rozpozná jako velkokapacitní paměťové zařízení. Je možno použít jak čtečku interní tak externí nebo adaptér umožňující zasunutí karty xD do čteček jiných formátů karet jako je Flash Card nebo SD. Stejné adaptéry lze použít i v fotoaparátech.

Podrobná specifikace.

Podrobná specifikace karet potřebná k jejich dalšímu rozvoji a uplatnění mimo přístroje Olympus a Fujifilm, je přísně střežena. Je však známo, že xD karty (stejně jako SmartMedia) spočívají na čipu „controller-less NAND flash memory“ vsazeném v plastu.

Konkurence.

Formát xD soupeří především s formáty jako Secure Digital (SD), CompactFlash (CF) či Memory Stick od firmy Sony. xD karty jsou v porovnání s některými staršími platformami (jako SmartMedia (SM), MultiMediaCard (MMC) nebo Memory Stick (MS)) rychlejší a mají poměrně malou spotřebu energie. Extreme digital karty jsou v porovnání až dvakrát dražší, než karty o stejných objemech jiných platforem a nejsou tak široce podporovány ať již ve fotoaparátech, čtečkách, nebo u výrobců příslušenství. Formát xD je patentovaný používaný pouze u Fujifilmu a Olympusu, stejně tak jako například karta Memory Stick u Sony, to znamená, že chybí veřejná dokumentace či popis provedení (opakem k tomuto jsou formáty SD či CompactFlash). Při formátování karty v počítači můžou nastat problémy s jejím rozpoznáním ve fotoaparátu či jiném zařízení.  Kvůli omezenému použití v jiných kategoriích než jsou digitální fotoaparáty, karty xD ztrácejí na popularitě na úkor platformy SD, jež jsou všestranně používány v PDA, digitálních audio přehrávačích, a většinou ostatních výrobců digitálních fotoaparátů. Výrobci zařízení pro tyto karty již zahájili přechod na formát SD uváděním přístrojů, které mohou používat oba typy karet - Fujifilm XD i SD a Olympus pro XD i microSD.

xD-Picture Card je druh paměťové karty určené především pro použití v digitálních fotoaparátech. V současnosti se však již nevyrábějí přístroje používající xD karty.

xD-Picture Card is a flash memory card format, used in digital cameras made by Olympus and Fujifilm. The xD in the xD-Picture Card stands for eXtreme Digital.  xD cards have been manufactured with capacities of 16 MB up to 2 GB. They are not used in any cameras currently in production.


Historie.

Zubní párátko, i když ne v podobě jak je známo dnes, provází lidstvo od pravěku. Jako první párátka byly používány drobné kosti, dřevěné třísky, brka a jiné. Odstraňování zbytků potravy z mezizubního prostoru mělo mimo hygienických důvodů i důvody náboženské. Dochovalá párátka byla nalezena mezi pohřebními předměty v hrobech odkrytých v Itálii a ve Švýcarsku. Párátka se v 17. století stala i luxusním doplňkem a byla umělecky zpracována, vyráběna z drahých kovů a osázena drahými kameny.  Podnět k výrobě párátek pochází z Brazílie. Tehdy si Charles Forster (nar. 1816 v Charlestonu ve státě Massachusetts) v Brazílii povšiml, že domorodci mají čisté zuby díky tomu, že si odstraňují zbytky potravy z mezizubních prostor a to jej inspirovalo k dovozu párátek do USA a pak k jejich výrobě. Párátko, již podobné dnešnímu, začal masově vyrábět Charles Forster ve Spojených státech amerických v roce 1860, v roce 1870 při použití strojní výroby, kdy dokázal vyprodukovat kolem 1,5 milionů kusů za den. K tomu je potřeba jeden až dva stromy.  Poprvé byla párátka, ještě dovážená, nabízena v restauraci Union Oyster House (nejstarší restauraci v Bostonu a nejstarší restaurace v nepřetržitém provozu v USA otevřené v roce 1826). Párátka byla natolik módní, že lidé dávali přednost návštěvě restaurace, která nabízela párátka. Byla prodávány i žvýkací párátka ze skořice, která vznikla v roce 1949, a začal je prodávat drogista T. Baden, nejprve jako potěšení pro děti.  Z pomerančovníku se ručně vyráběla portugalská párátka "Palitos de Coimbra" až do 70. let 20. století. Tato dlouhá párátka (15 až 25 cm) byla zvláště oblíbená v Brazílii a Argentině.

Současnost.

V současnosti je na celém světě spotřebováno několik stovek miliard těchto drobných dřevěných kousků ročně. Moderní doba omezila význam párátek na aktuální pomoc. Dlouhodobá péče o zuby užívá různé verze novějších pomůcek, jako jsou zubní niť a mezizubní kartáčky.

Materiál.

Důležitým parametrem je materiál, který určuje jejich lámavost, nasákavost i vzhled. Párátka se nyní zpravidla vyrábějí z různých dřev, zejména tvrdých druhů, výborná jsou z bambusu. Také jsou ovšem kovová a plastová.

Párátko je drobná - zpravidla dřevěná pomůcka - sloužící k vynětí uvízlé potravy z mezizubních prostor. Jedná se o tenkou podlouhlou asi 5 až 8 cm dlouhou tyčinku (špejli) zakončenou hrotem, a to buď na jedné nebo na obou stranách.  Z hygienických důvodů se jednou osobou použité párátko dále nepoužívá a je odpadem.

A toothpick is a small thin stick of wood, plastic, bamboo, metal, bone or other substance with at least one and sometimes two pointed ends to insert between teeth to remove detritus, usually after a meal. Toothpicks are also used for festive occasions to hold or spear small appetizers (like cheese cubes or olives) or as a cocktail stick, and can be decorated with plastic frills or small paper umbrellas or flags.