Obyčejná diferenciální rovnice.

Předpokládejme, že diferenciální rovnici lze zapsat ve tvaru  pro formula_2 můžeme psát:  Pokud "h"("y") ≠ 0, můžeme rovnici upravit:  takže na každé straně rovnice je jenom jedna z proměnných "x" a "y". S d"x" (a d"y") můžeme pracovat jako s jinými prvky ve výrazu, aniž by nás zajímala formální definice d"x" jako diferenciálu.

Alternativní zápis.

Místo Leibnizovy notace můžeme použít zápis  ze kterého ale není zcela zjevné, proč se tato metoda nazývá „separace proměnných“. Integrováním obou stran rovnice podle formula_6 dostáváme:  nebo ekvivalentně,  díky substitučnímu pravidlu pro integrály.  Pro vyřešení rovnice stačí spočítat oba integrály. Tento postup nám umožňuje efektivně považovat derivace formula_9 za zlomky, které mohou být rozděleny. To umožňuje postupovat při řešení separabilních diferenciálních rovnic podobně jako při úpravě aritmetických výrazů:  Poznámka: Při integraci rovnice (1) není třeba používat dvě integrační konstanty jako v  stačí zavést jedinou konstantu, která je jejich rozdílem: formula_11.

Příklad (I).

Obyčejnou diferenciální rovnici  můžeme zapsat jako  Pokud položíme formula_14 a formula_15, můžeme tuto rovnici zapsat ve tvaru rovnice (1) výše. Tato diferenciální rovnice je tedy separabilní.  Jak je ukázáno výše, můžeme považovat formula_16 a formula_17 za zvláštní hodnoty, takže obě strany rovnice můžeme znásobit formula_17. Vydělením obou stran výrazem formula_19 dostáváme  Tím jsou proměnné "x" a "y" "separované", protože "x" je na pravé straně rovnice a "y" pouze na levé.  Integrováním obou stran dostaneme  což pomocí rozkladu na parciální zlomky převedeme na  a pak  kde "C" je integrační konstanta. Trocha algebra dává řešení pro "y":  Naše řešení můžeme zkontrolovat zderivováním nalezené funkce podle proměnné x, kde "B" je libovolná konstanta. Výsledek se musí shodovat s původním problémem. (Při řešení rovnice uvedené výše musíme být opatrní při práci s absolutními hodnotami. Ukazuje se, že různá znaménka absolutní hodnoty přispívají postupně ke kladným a záporným hodnotám "B". Případ "B" = 0 pochází z "y" = 1, jak je diskutováno níže.)  Nezapomeňte, že protože jsme dělili formula_25 a formula_26, musíme zkontrolovat, zda řešení formula_27 a formula_28 není také řešením (singulárním) diferenciální rovnice (v tomto případě obě tyto funkce řešením jsou).

Příklad (II).

Populační růst je často znázorněn diferenciální rovnicí  kde formula_30 je populace s ohledem na čas formula_31, formula_32 je rychlost růstu a formula_33 je nosná kapacita prostředí.  Pro řešení této diferenciální rovnice lze použít separaci proměnných.  Pro vyhodnocení integrálu na levé straně zlomek zjednodušíme  a pak jej rozložíme na částečné zlomky  Čímž dostaneme  Proto řešení logistické rovnice je  Pro nalezení formula_52, položíme formula_53 a formula_54. Pak máme  Vzhledem k tomu, že formula_56, dostaneme řešení pro A

Parciální diferenciální rovnice.

Metoda separace proměnných se používá také pro řešení množství lineárních parciálních diferenciálních rovnic s okrajovou a počáteční podmínkou, jako například rovnice vedení tepla, vlnová rovnice, Laplaceova rovnice a Helmholtzova rovnice.

Homogenní případ.

Uvažujme jednorozměrnou rovnici vedení tepla:  Hraniční podmínka je homogenní, to jest Pokusíme se hledat řešení které není identicky rovné nule, a které splňuje okrajovou podmínku ale s následující vlastností: "u" je součin, ve kterém je závislost "u" na "x" a "t" oddělena, to jest:  Substitucí "u" zpátky do rovnice a použitím součinového pravidla dostaneme  Protože pravá strana závisí pouze na "x" a levá strana pouze na "t", obě strany jsou rovné nějaké konstantní hodnotě − λ. Tedy:  a  − λ zde je vlastní hodnota pro oba diferenciální operátory a "T(t)" a "X(x)" jsou odpovídající vlastní funkce.  Nyní ukážeme, že řešení pro "X(x)" pro hodnoty λ ≤ 0 nemůže existovat:  Předpokládejme, že λ < 0. Pak existují reálná čísla "B", "C" taková, že  Z dostaneme  a proto "B" = 0 = "C", což implikuje, že "u" je identicky rovno 0.  Předpokládejme, že λ = 0. Pak existují reálná čísla "B", "C" taková, že  Z odvodíme stejným způsobem jako v 1, že "u" je identicky rovno 0.  Proto musí existovat případ, kdy λ > 0. Pak existují reálná čísla "A", "B", "C" taková, že a  Z dostaneme "C" = 0 a, které pro nějaké kladné celé číslo "n",  Toto je řešení rovnice šíření tepla ve speciálním případě, kdy závislost "u" má speciální tvar .  Obecně suma řešení které vyhovují hraniční podmínce také vyhovuje a . Tudíž úplné řešení může být daný jako  kde "D" jsou koeficienty určené počáteční podmínkou.  Je-li dána počáteční podmínka  můžeme dostat  Toto je sinová řada rozvoje funkce "f(x)". Znásobením obou stran formula_66 a integrováním na "[0,L]" dává  Tato metoda vyžaduje, aby vlastní funkce "x", zde formula_68, byly ortogonální a úplné. To je obecně zaručeno Sturm-Liouvilleovou teorií.

Nehomogenní případ.

Předpokládejme, že rovnice je nehomogenní  s okrajovou podmínkou stejnou jako .  Rozšíříme "h(x,t)", "u(x,t)" a "f(x,t)" na  kde "h"("t") a "b" můžeme vypočítat integrací, zatímco "u"("t") je třeba určit.  Substitujeme a zpátky na a uvažováním ortogonality funkce sinus dostaneme  což jsou posloupnosti lineárních diferenciálních rovnic, které lze ihned řešit, například Laplaceovou transformací nebo Integrační faktor. Navíc můžeme dostat  Jestliže je okrajová podmínka nehomogenní, pak expansion a není povolený. Hledáme funkci "v", která vyhovuje okrajové podmínce pouze a subtract na z "u". Funkce "u-v" pak vyhovuje homogenní okrajové podmínce a lze ji řešt výše uvedenou metodou.  Separaci proměnných lze provádět i v ortogonální křivočaré souřadnicové soustavě, ale v detailech se liší od postupu v Kartézských souřadnicích. Například podmínka regularity nebo periodicity podmínka může určovat vlastní hodnoty místo okrajových podmínek. Viz např. sférické harmonické funkce.

Software.

Xcas: split((x+1)*(y-2),[x,y]) = [x+1,y-2]

Matice.

Maticový tvar separace proměnných je Kroneckerova suma.  Jako příklad uvažujme 2D diskrétní Laplacián na regulární mřížce:  kde formula_72 a formula_73 jsou 1D diskrétní Laplaciány ve směru "x", resp. "y" a formula_74 jsou identity vhodné velikosti. Podrobnější informace jsou v článku Kroneckerova suma diskrétních Laplaciánů.  Podrobnější informace o separaci proměnných:

Separace proměnných (Fourierova metoda) je postup při řešení obyčejných a parciálních diferenciálních rovnic v matematice založený na převedení nezávislé proměnné na jednu stranu a závislé proměnné na druhou stranu rovnice a následné integraci obou stran rovnice.  Separaci proměnných nelze provést u všech diferenciálních rovnic. Rovnice, u kterých separaci proměnných provést lze, bývají označovány jako separabilní (separovatelné).

In mathematics, separation of variables (also known as the Fourier method) is any of several methods for solving ordinary and partial differential equations, in which algebra allows one to rewrite an equation so that each of two variables occurs on a different side of the equation.


Biografie.

V roce 1941 nastoupil základní vojenskou službu v armádě Slovenského státu, v lednu 1943 na východní frontě z ní přeběhl k Rudé armádě. Příslušníkem československé vojenské jednotky v SSSR byl od června 1943. Zúčastnil se bojů o Kyjev, Dukelský průsmyk, také i o své rodné město Liptovský Mikuláš.  V roce 1946 se stal vojákem z povolání. Vykonával řadu funkcí, především v týlu 2. vojenského okruhu. V letech 1958 až 1968 byl náčelníkem týlu – zástupcem ministra národní obrany. V dubnu 1968 byl jmenován do funkce ministra národní obrany v první vládě Oldřicha Černíka. Na post se dostal díky přátelství s Alexanderem Dubčekem. Zároveň měl, coby absolvent válečné školy Generálního štábu SSSR, dobré jméno i v Moskvě.  V srpnu 1968 byl prvním členem československé vlády, který se oficiálně od sovětských míst dozvěděl o začínající invazi a byl varován, aby československá armáda nekladla odpor. Sověti mu tvrdili, že invaze probíhá se souhlasem vedení KSČ a Dzúr tak přislíbil, že okupaci nebude vojensky bráněno. Ještě v noci na 21. srpna byl nicméně invazními jednotkami internován. O rok později v srpnu 1969 dal příkaz ČSLA k násilnému potlačení demonstrací při příležitosti prvního výročí vpádu vojsk Varšavské smlouvy.  Po nástupu normalizace se udržel ve vysokých funkcích. Ministerskou funkci zastával až do roku 1985 v druhé vládě Oldřicha Černíka, třetí vládě Oldřicha Černíka, první vládě Lubomíra Štrougala, druhé vládě Lubomíra Štrougala, třetí vládě Lubomíra Štrougala a čtvrté vládě Lubomíra Štrougala.  V dubnu 1969 se účastnil schůzky mezi československými představiteli a sovětským maršálem Andrejem Antonovičem Grečkem, na které sovětské vedení nastolilo nutnost odchodu Alexandera Dubčeka z vedení strany. Zastával i stranické a parlamentní posty. V letech 1968-1981 se uvádí jako účastník zasedání Ústředního výboru Komunistické strany Slovenska. Vysočanský sjezd KSČ ho zvolil za člena Ústředního výboru Komunistické strany Československa, formálně pak byl do této funkce kooptován k 31. srpnu 1968. XIV. sjezd KSČ, XV. sjezd KSČ a XVI. sjezd KSČ ho v této funkci potvrdil. Po volbách roku 1971 zasedl do Sněmovny lidu (volební obvod č. 189 – Michalovce, Východoslovenský kraj). Mandát obhájil ve volbách v roce 1976 (obvod Trenčín) a volbách v roce 1981. Ve Federálním shromáždění setrval do své smrti roku 1985. Nahradil ho pak Milan Václavík.  V roce 1969 mu byl udělen Řád práce, roku 1974 Řád Vítězného února, roku 1983 Leninův řád. V dubnu 1981 obdržel medaili Za upevnění bojové družby, kterou mu propůjčil Nejvyšší sovět SSSR v souvislosti s 25. výročím Varšavské smlouvy. 2. října 1984 byl také vyznamenán Řádem Klementa Gottwalda. 11. ledna 1985 jej prezident Gustáv Husák z vážných zdravotních důvodů odvolal z funkce ministra; nástupcem byl téhož dne jmenován generálplukovník Milan Václavík. O čtyři dny později zemřel.  Byl tchánem geografky Dagmar Dzúrové.

Martin Dzúr (12. července 1919 Ploštín u Liptovského Mikuláše – 15. ledna 1985 Praha) byl slovenský a československý politik Komunistické strany Slovenska, armádní generál, dlouholetý ministr národní obrany ČSSR (od 24. dubna 1968 do 11. ledna 1985) a poslanec Sněmovny lidu Federálního shromáždění za normalizace.

Martin Dzúr (12 July 1919 – 15 January 1985) was a Slovak military officer and a communist politician, who served as defense minister from 1968 to 1985.


Život.

Karel Kautský se narodil v Praze do umělecké středostavovské židovské rodiny, jeho otec Jan Václav Kautský byl scénograf, jeho matka byla herečka a levicová spisovatelka Minna Kautsky. Rodina se přestěhovala do Vídně, když bylo malému Karlovi sedm let. V r. 1874 nastoupil Kautský ve Vídni na univerzitu ke studiu historie a filozofie, následujícího roku 1875 se stal členem Sociálně demokratické strany Rakouska (SPÖ). V r. 1880 se připojil ke skupině německých socialistů v Curychu, jež byla finančně podporována Karlem Höchbergem a která pašovala socialistický materiál do říšského sněmu v období Bismarckových protisocialistických zákonů. Ovlivněn Eduardem Bernsteinem, Höchbergovým tajemníkem, stal se marxistou a v r. 1881 navštěvuje v Anglii Marxe a Engelse.  V r. 1883 založil ve Stuttgartu měsíčník Die Neue Zeit (Nový čas), od r. 1890 týdeník, který redigoval až do září 1917 a který mu kromě propagace marxismu zajišťoval stálý finanční příjem. V letech 1885–90 pobýval v Londýně, kde se stal blízkým přítelem Friedricha Engelse. Od roku 1890 žil v Berlíně, v r. 1891 se společně s Augustem Bebelem a Eduardem Bernsteinem podílel na vypracování Erfurtského programu Sociálně demokratické strany Německa (SPD) a později též programu Heidelberského (1925).  Po Engelsově smrti r. 1895 se stal jedním z nejvlivnějších teoretiků marxismu (některými dokonce nazýván „papežem marxismu“). Společně s Bebelem představoval střední proud ve straně a dávno před Leninem rozvíjel marxistickou teorií imperialismu. Když Bernstein koncem 90. let 19. stol. zpochybnil marxistický výklad revolučních procesů jakožto procesů nevyhnutelných, odsoudil ho Kautský s tím, že Bernsteinovo lpění na morálních základech socialismu otevírá cestu ke koalici s „progresivní“ buržoazií a tím i k netřídnímu přístupu.  V r. 1914, když němečtí sociálně demokratičtí poslanci v říšském sněmu rozhodovali o schválení válečných úvěrů, Kautský, který sice poslancem nebyl, ale schůze se zúčastnil, navrhoval zdržet se hlasování. I když zpočátku věřil tomu, že Německo vede defenzivní válku proti carskému Rusku, již v červnu 1915 společně s Eduardem Bernsteinem a Hugem Haasem vystoupil proti vládě a těm z vedení SPD, kteří válku podporovali. V r. 1917 vystoupil z SPD a angažoval se v levicové Nezávislé sociálně demokratické straně Německa, sdružující protiválečné revoluční socialisty.  Během listopadové revoluce v Německu r. 1918 a krátkého období vlády SPD-USPD sloužil Kautský jako nižší sekretář na ministerstvu zahraničí, kde vyhledával dokumenty k válečné vině císařského Německa.  Po r. 1919 Kautského kdysi výsadní postavení soustavně upadalo. V r. 1920 navštívil Gruzii a v následujícím roce vydal o této stále na bolševické moci nezávislé sociálně demokratické zemi knihu. Když došlo k rozdělení USPD v r. 1920, přidal se k menšině těch, kteří odešli zpět do SPD. Ve věku 70 let se v r. 1924 vrátil s rodinou do Vídně, kde zůstal až do Hitlerova anšlusu r. 1938, kdy přes Československo, kde získal občanství, odletěl do Amsterdamu. Zde ještě téhož roku zemřel.  Karl Kautský žil po dlouhou dobu v Berlíně-Friedenau, kde se jeho žena Luise Kautská blízce přátelila s Rosou Luxemburgovou, která žila ve stejné čtvrti. V ulici Saarstrasse 14, kde Kautští bydleli je dnes pamětní deska.  Kautský byl vykreslen jako „renegát“ v Leninově známém spise "Proletářská revoluce a renegát Kautský" (1918) a ten zas na oplátku zkritizoval Lenina r. 1934 v práci "Marxismus a bolševismus: demokracie a diktatura": „bolševici pod Leninovým vedením uspěli v uchopení kontroly nad armádními silami v Petrohradě a později v Moskvě a tak položili základ nové proletářské diktatury na místě staré diktatury carské“. Nicméně, jak Lenin tak Trocký bránili bolševickou revoluci jako legitimní a historickou sociální revoltu podobnou Francouzské revoluci a sami sebe jakož i další bolševiky otevřeně obsazovali do role jakobínů, zatímco „oportunismus“ Kautského a dalších považovali za důsledek „sociální korupce“ pramenící v jejich neustále zesilujících vztazích s privilegovanými třídami.  Vztah k Sovětskému svazu rozvíjí Kautský ve své další práci "Sociální demokracie a komunismus". Z jeho pohledu jsou bolševici konspirační organizací, která se dostala k moci pučem a iniciovala revoluční změny pro které nebylo v Rusku ekonomických předpokladů. Místo toho se společnost zbyrokratizovala, přičemž tamní mizérie dalece převyšuje problémy západního kapitalismu. Stalinovy pokusy o vybudování prosperující a bohaté socialistické společnosti vedou k porážce komunismu.  „Cizinci stojí v Rusku v tichém ohromení před gigantickým podnikem, který je zde uskutečňován, jako by stáli např. před pyramidami. Pouze zřídka jim mysl dovolí doznat, jaké zotročení, jaké zohnutí lidské důstojnosti je spojeno s realizací tohoto gigantického plánu.“  „Vytěžují (bolševici) smysl pro vytvoření materiálních produktivních sil jejich vlastní destrukcí u každého pracujícího člověka. V těchto hrozných podmínkách vytvořených pětiletkou, se lidé prudce rozpadají. To ovšem sovětské filmy neukáží.“ ("Je sovětská Rus socialistickým státem?")

Karl Johann Kautsky (16. října 1854, Praha – 17. října 1938, Amsterdam) byl německý socialistický politik a přední teoretik marxismu.

Karl Johann Kautsky (; ; 16 October 1854 – 17 October 1938) was a Czech-Austrian philosopher, journalist, and Marxist theoretician. Kautsky was one of the most authoritative promulgators of Orthodox Marxism after the death of Friedrich Engels in 1895 until the outbreak of World War I in 1914. He was the most important socialist theorist during the years of the Second International. He founded the socialist journal "Neue Zeit".  Following the war, Kautsky was an outspoken critic of the Bolshevik Revolution, engaging in polemics with Vladimir Lenin, Leon Trotsky, and Joseph Stalin on the nature of the Soviet state.


Vzhled.

Pes ušatý má zpravidla žlutošedou srst na těle a tmavohnědou na koncích ušních boltců, tlap a ocasu. Nepřehlédnutelné jsou jeho velké uši, které jsou schopny zachytit i ten nejslabší zvuk. Díky nim si dobře udržuje stálou tělesnou teplotu, protože má oproti jiným živočichům stejné velikosti větší povrch těla. Má podobně jako ostatní psovité šelmy špičatý čenich, dlouhé nohy a huňatý ocas. Od ostatních se však liší jak ušima, tak i tím, že špatně vidí. Navíc má poměrně malé zuby, což je dáno jeho hlavní potravou. Zubů má 52, což je nejvíce ze šelem.

Způsob života.

Pes ušatý nejraději obývá africká suchá údolí a savany. Má rád krajinu, kde není tráva příliš vysoká, ale lze ho zahlédnout i v zarostlejších křovinách. Vyhrabává si hlubokou noru nebo si obsadí doupě cizího zvířete. Jeho doupě má mnoho vchodů a bývá i několik metrů hluboké. Svůj příbytek však používá jen jako úkryt před deštěm nebo v nouzi před nepřáteli, neboť většinou spí v úkrytech v křovinách nebo prázdných termitištích. V noci pak vyráží kontrolovat své teritorium a na svých pochůzkách si zároveň hledá potravu. Při svých toulkách se i přibližuje k lidem.  Tato psovitá šelma se od ostatních psů liší i jídelníčkem. Je jediným psem, jenž se živí hlavně hmyzem, který tvoří až 80 % jeho potravy. Nejraději má termity a pochutná si i na kobylkách a štírech, neboť je proti jejich jedu odolný. K lovu hmyzu má dobře uzpůsoben chrup: má až 8 stoliček na rozmělňování kořisti. Dále žere také med, některé ovocné plody, vejce ptáků a mláďata ptáků. Proto je považován za škodnou a zemědělci jej pronásledují.

Rozmnožování.

Pes ušatý žije v pevných partnerských vztazích. Asi po dvou měsících po páření se samice uchýlí do své nory a porodí 3 až 5 štěňat. Kojí je 4 až 15 týdnů podle toho, jak rychle rostou. Mláďata se však velmi rychle vyvíjejí a poprvé opouští noru už ve stáří 18 dnů. Při hrozbě nebezpečí jsou rodiči okamžitě odneseny zpět do nory. Mláďata se po narození podobají více šakalům, než svým rodičům, protože mají štíhlé tělo a dlouhé nohy. Mláďata se stanou soběstačnými zhruba ve věku 6 měsíců, ale ještě nějaký čas zůstávají s rodiči. Pohlavně dospívají po jednom roce nebo po dvou.

Vztah psa ušatého s člověkem.

Člověk vidí v psovi ušatém spíše škodnou, než roztomilého domácího mazlíčka. Člověk je tak pro psa ušatého druhým největším přirozeným nepřítelem, protože je loví pro jejich krásnou kožešinu. Domorodí Afričané si dokonce kromě jeho kůže cení i jeho masa. I když některé populace díky člověku trpí, v některých oblastech se paradoxně psům ušatým díky člověku velmi daří, protože ten přeměnil křovinatý les v pastvinu pro dobytek, kde lze nalézt bezpečné útočiště.

Pes ušatý ("Otocyon megalotis") je africká šelma z čeledi psovitých. Své jméno získal díky svým velkým uším. Zvláštní je také stavbou chrupu, neboť ho má jiný než ostatní psi. Pes ušatý v Africe obývá tři izolované oblasti: východní část Somálska, střední Afriku od Etiopie po Kongo a oblast jižní Afriky na území JAR, Namibie a Botswany. Člověk však s tímto rozdělením druhu nemá nic společného, neboť k tomu došlo již před mnoha tisíciletími. Jeho početní stavy však stejně ubývají, neboť špatně snáší zásah člověka do krajiny, ale přesto stále je poměrně hojný.

The bat-eared fox ("Otocyon megalotis") is a species of fox found on the African savanna, named for its large ears, which are used for thermoregulation. Fossil records show this canid first appeared during the middle Pleistocene, about 800,000 years ago. It is considered a basal canid species, resembling ancestral forms of the family, It has also been called a Sub-Saharan African version of a fennec fox due to their huge ears.  The bat-eared fox (also referred to as Delalande's fox, long-eared fox, big-eared fox, and black-eared fox) has tawny fur with black ears, legs, and parts of the pointed face. It averages in length (head and body), with ears long. It is the only species in the genus "Otocyon". The name "Otocyon" is derived from the Greek words "otus" for ear and "cyon" for dog, while the specific name "megalotis" comes from the Greek words "mega" for large and "otus" for ear.


Životopis.

Garou, vlastním jménem Pierre Garand, se narodil 26. června 1972 v Sherbrooke, quebecké části Kanady. Přezdívka Garou vznikla už na střední škole, přičemž Pierre mu říkají pouze jeho nejbližší – v podstatě jen rodiče a jeho o osm let starší sestra Maryse. Otec Irené míval autodílnu a dnes je spolu se svou ženou Carmen v důchodu. Maryse se živí prodejem nemovitostí. Garou je otcem Emilie (nar. [2001]), kterou má se švédskou modelkou Ulrikou.

Dětství a mládí.

Jeho sestra hrála v jeho životě důležitou úlohu už od útlého dětství. To ona ho spolu s jeho otcem – ve volném čase vášnivým hráčem na kytaru – přivedla k hudbě a do velké míry určovala jeho muzikální vkus. Během navštěvování soukromé katolické školy pro chlapce založil se spolužáky skupinu The Windows and Doors. Hráli písně Beatles, Garou zpíval svým tehdy ještě čistým hlasem, který se do nynější polohy přetransformoval až ve věku zhruba 17 let, a doprovázel se na kytaru, jeho velkým vzorem v té době byl Paul McCartney. Vystupovali v tělocvičně a v rámci školy měli slušný úspěch. To příznivě zapůsobilo na Garouovo sebevědomí a jeho chuť věnovat se hudbě i v budoucnu. V 18 letech se sám přihlásil do armády, kde si jako hráč na trubku odsloužil jeden rok. Po skončení vojenské služby Garou vystřídal různá rozličná zaměstnání. Živil se jako podomní obchodník, sběrač vinných hroznů, průvodce a dokonce i prodával dámské spodní prádlo. Zpíval také po barech a po skončení šichty ještě s kytarou stával v ulicích Montrealu a hrával kolemjdoucím písně „šité na míru“, a to i přes zákaz rušení nočního klidu, díky čemuž asi neměl nouzi o problémy s policisty.

Začátky hudební kariéry.

V březnu 1992 navštívil Garou koncert lokální hvězdy písničkáře Louise Alaryego se svou tehdejší přítelkyní. V přestávce byl postaven před mikrofon, načež i přes prý příšernou trému odzpíval pět písní. Na základě toho byl majitelem baru zaměstnán na plný úvazek jako zpěvák. Hrál ovšem i v dalších barech. V roce 1995 založil skupinu Untouchables, která se orientovala převážně na R&B s doprovodem trubek. Hned od začátku existence se skupina setkala se zájmem veřejnosti a obdržela mnoho nabídek ke spolupráci včetně Sony Music. Garou je však všechny odmítl, neboť se ještě necítil připraven na „plnohodnotnou“ kariéru.

Muzikál Notre Dame de Paris.

Až se na jednom vystoupení se skupinou objevil Luc Plamondon. Pracoval tehdy na muzikálu Notre-Dame de Paris a hledal vhodného zpěváka pro obtížný part Quasimoda. Rozpoznal v Garouovi obrovský pěvecký i herecký talent a neváhal s nabídkou hlavní role v muzikálu, která mladého Quebečana proslavila doslova na celém světě. Mezi země, kde kromě Francie muzikál slavil velký úspěch patří hl. Spojené království, Kanada, Rusko, Belgie, Švýcarsko, Polsko, Itálie, Španělsko, USA i Čínská republika. I v této době obdržel řadu nabídek, ale Garou čekal na ideální podmínky. Muzikál z něj udělal obrovskou hvězdu a každému bylo jasné, že stejným hlasem nedisponuje už nikdo jiný na celém světě. Garou tvrdí, že se nikdy nezajímal o svou popularitu, přesto ho takovéhle zbožňování muselo notně ovlivnit. V roce 1999 byl seznámen s manželem a manažerem Celine Dion René Angelilem. Tehdy všechno záviselo na vydařeném stisknutí ruky, neboť jejich první setkání trvalo pouhé desítky sekund. Nutno podotknout, že Garouovi jistě pomohl jeho osobitý šarm, kterým už na první pohled působí snad na všechny lidi. Dociluje toho třeba i jen jediným úsměvem a upřímným pohledem svých modrých očí, což dané osobě dává pocit důležitosti. Ještě téhož roku se Garou společně s Bryanem Adamsem a dalšími sólisty z Notre-Dame zúčastnil velké rozlučky se Celine Dion, která se načas kvůli vytouženému těhotenství loučila se svou kariérou. Celine Garoua požádala, aby se mezitím „postaral“ o její skupinu muzikantů a ten nadšeně souhlasil.

Sólová kariéra.

Album Seul.

6. listopadu 2000 tak vyšlo Garouovo první album Seul, na kterém se mj. podíleli Luc Plamondon, Richard Cocciante (autoři Notre-Dame), Bryan Adams, David Foster, Didier Barbelivien i Aldo Nova. Toto album netrpělivě očekávala kritika a hlavně fanoušci převážně z Francie. Kromě pilotního singlu, nesoucího stejné jméno jako celé album, se videoklipu dočkaly ještě písně Je n´attendais que vous, Gitan a duet se Celine Dion Sous le vent, ke kterému vznikly dokonce videoklipy dva. O něco později Garou natočil i video k známému přezpívanému songu Le monde est stone, přičemž tuto svou velmi osobitou verzi zařadil jako bonus na „živé“ album Seul avec vous, které vyšlo přesně o rok později než Seul, které zaznamenalo obrovský úspěch a vyhnalo zpěváka na pět koncertních šňůr po Francii, Kanadě, Švýcarsku, Belgii a Polsku. Na koncertě v Paříži pak bylo nahráno Seul avec vous. Neobjevují se na něm pouze písně z jeho debutantního alba, nýbrž i skladby z Notre-Dame a známé francouzské a anglické covery (La Bohéme, Georgia on my mind, Everybody loves somebody).

První turné.

V březnu 2002 Garou vystoupil v největší francouzské koncertní hale – v Paláci sportů v Bercy, a tak vznikla další živá nahrávka Live á Bercy. Vystoupili s ním mj. i takové hvězdy a doslova živé legendy současné frankofonní hudby jako jeho nejlepší přítel Patrick Bruel, dále Celine Dion, Gerald de Palmas a jeho spolusouputníci z muzikálových prken Notre-Dame Daniel Lavoie a Patrick Fiori. Tak vznikla jedna z nejpovedenějších a nejpozoruhodnějších verzí Belle. Garou tento večer považuje za nejkrásnější okamžik svého života a na záběrech z tohoto koncertu vypadá opravdu velmi šťastně. Nedlouho poté vystoupil na festivalu v Sopotech a polské sousedy si naprosto získal. Velmi oblíbenou se stala obzvláště píseň Gitan a v Polsku propukla nefalšovaná garouovská horečka. Stal se nejpopulárnějším zahraničním zpěvákem a díky svému charizmatu i miláčkem médií. Netrvalo dlouho a Garou se do Polska vydal na turné, které zaznamenalo obrovský úspěch.

Album Reviens.

V roce 2003 se měl konat útok na americký trh anglicky zpívanou deskou. Měl to být velký (komerční) úspěch, písně už byly hotové, ale nakonec z vydání alba sešlo z podivných administrativně-produkčních příčin. Snad ani Garou sám nevěděl přesně, co se stalo, a tento dílčí neúspěch pro něj znamenal menší krizi. Rozhodl se ji překonat vydáním nové francouzské desky ještě toho roku. Tak se taky stalo. V květnu roku 2004 tedy vyšlo jeho druhé studiové album Reviens, které je více podle jeho představ než Seul. Na Reviens se nacházejí jak rockově laděné skladby, tak i pomalé romantické balady. K už osvědčeným autorům se přidali další veleznámé osobnosti: Jean Jacques Goldman, Gerald de Palmas a Gildas Arzel (francouzský bluesový kytarista). Album má opět stejnojmennou píseň Reviens (Ou tu caches-tu) a kromě ní vznikly videoklipy ještě k Et si on dormait a Passe ta route. Píseň Le sucre et le sel nazpíval se sestrami Suzie a Annie Villeneuveovými, úspěšnými účastnicemi quebecké Star academy. Z následující koncertní šňůry v roce 2004 bylo natočeno živé album Routes. K témuž roku se vztahuje i Garouovo „odskočení si“ do České republiky, kde vystoupil ve skromném Lucerna Music baru a společně s Bohoušem Josefem a Danielem Bártou zapěl prapodivnou českou verzi Belle. Kromě anglických coverů zazpíval ještě největší pecky z alba Reviens a Seul včetně závěrečné Gitan. Mezitím (v listopadu 2004) si ještě střihl spolupráci s francouzským švihákem Michelem Sardouem, z čehož vznikl duet La riviere de notre enfance na Sardouovo album Du plaisir. Za vidění stojí i rozverný videoklip k tomuto singlu, který i v zahraničí zaznamenal podstatný úspěch.

Album Piece of my soul.

Dlouho očekávané anglické album se po šesti letech příprav dočkalo vydání v průběhu května 2008 (6. května – 19. května). Na albu Piece of my soul se odráží začátky Garouovy kariéry v angličtině a také jeho hudební osobnost. Album začíná energickou skladbou "Stand up" a končí poklidnou "Coming home". Na albu se podílelo mnoho významných hudebních osobností z celého světa. Garou se v rozhovorech s médii zmínil o tom, jak ho těšila spolupráce se švédským producentem Peerem Astromem (Brunin', Coming Home), který spolupracoval např. se Céline Dion, Madonnou a Jennifer Lopez. Dále se na albu opět autorsky podílel kanaďan Aldo Nova (Coming Home, Take a piece of my soul). Z Velké Británie se podíleli Don Mescall (Beautiful Regret, Heaven's Table, What's the time in NYC) a Ronan Hardiman (What's the time in NYC). "Nothing else matters" (složili Dimitri Ehrlich a Andy Marvel) je inspirovaná Petrou Němcovou a jejím zážitkem v Thajsku v prosinci 2004, kdy při tsunami zahynul její přítel fotograf Simon Atlee a sama byla zraněná. "First day of my life" je coververze písně Melanie C (ex-Spice Girl) a složili ji Enrique Iglesias a Guy Chambers. Na písních "Accidental" a "You and I" spolupracovala Judie Tzuke, anglická skladatelka polského původu. Úvodní píseň "Stand up" složil Rob Thomas (z Matchbox 20). Garou kromě zpěvu také skládá, ale až doteď skládal vždycky jenom "do šuplíku". "All the way" je píseň o ženách a pokeru, tedy o jeho dvou velkých vášních. Proto si k ní napsal text sám.  Turné k anglickému albu bude pojato jinak než v minulosti. Po předchozích turné která se odehrávala ve velkých arénách, turné "Garou en live.bar" bude šňůra menších koncertů v malých sálech. Garou se tím vrací na začátek kariéry, kdy koncertoval po barech v angličtině a kde měl s publikem větší kontakt.  Garou se po dlouholeté spolupráci s René Angelilem a Sony BMG rozhodl že se o produkci jeho alb a o další jeho obchodní záležitosti (restaurace atd.) bude starat společnost Wolfgang Entertainment.

Diskografie.

CD.

Seul... avec vous (2001).

Živé album

Pierre Garand, vystupující pod pseudonymem Garou (* 26. června 1972, Sherbrooke, Kanada), je kanadský zpěvák s výrazným „chraplavým“ hlasem, který je u nás známý hlavně jako představitel role Quasimoda z francouzského muzikálu Notre-Dame de Paris.

Pierre Garand (born 26 June 1972), known by his stage name Garou (a diminutive of his last name "Garand"), is a Canadian singer and actor from Sherbrooke, Québec.  He is known for his work in the musical Notre-Dame de Paris (playing Quasimodo in both the original French and English casts) and the No. 1 hits "Belle", "Seul", "Sous le vent", and "La Rivière de notre enfance". He currently holds the SNEP record for most weeks at No. 1.


Poloha a popis.

Považský Inovec se nachází na západním Slovensku a patří do Fatransko-tatranské oblasti. Jedná se o 48 km dlouhé pohoří s proměnlivou šířkou 15 až 25 km. Pohoří je nejmohutnější ve své severní části, sousedící se Strážovskými vrchy, které dominuje nejvyšší vrch Inovec (1042 m). Směrem na jih pozvolna klesá do Podunajské nížiny, která jej obklopuje.

Geomorfologie.

Geomorfologicky se dělí na:  Seznam vrcholů vyšších než 700 m n. m. uvádí Seznam vrcholů v Považském Inovci.

Vodstvo.

V pohoří pramení jen malé toky odvodňující jeho západní část do Váhu a východní část do řeky Nitry. Zejména v severní části je zaznamenán poměrně vysoký výskyt pramenů minerálních vod - takzvané kyselky. Mezi nejdůležitější prameny patří termální vývěry procházející skrz tektonické zlomy v Piešťanech v oblasti Kúpeľného ostrova. Jde o vzácný druh léčivé vody dosahující teploty až 60 °C.

Fauna a flóra.

Je zde velmi různorodá. Na území pohoří se setkávají teplomilné i horské druhy. Lesy jsou převážně listnaté od úpatí dubiny, výše dubohabřiny. Na vyhřívaných a suchých místech se vyskytují nejteplomilnější slovenské rostliny. Nejvyšší části pohoří zabírají bučiny. Druhové pestrosti flóry pak odpovídá i druhová pestrost zdejší fauny.

Památky.

Mezi nejvýznamnější historické památky patří :

Turistika a sport.

V oblasti se nachází několik desítek kilometrů značených cest, které jsou většinou nenáročné nebo jen mírně náročné.  Převážná většina tras je průjezdná i pro horská kola (třeba počítat s občasným přenášením přes skalní překážky) s pěknými sjezdy. V zimním období je pohoří vhodné i pro lyžařskou turistiku. Pro lyžaře je zde k dispozici středisko Bezovec a několik menších sjezdovek s lyžařskými vleky. Pro lezce je určeno hlavně Beckovské hradné bralo, ale i několik cvičných terénů u hradu Tematín anebo v Sokolích skalách.

Säntis je hora ležící v pohoří Appenzellské Alpy ve Švýcarsku v kantonu Appenzell Innerrhoden. Je nejvyšším vrcholem kantonu, nejvyšším vrcholem pohoří a prvním vrcholem Západních Alp viděno od východu. Hora je výborným výhledovým bodem a pro svou osamocenou polohu a převýšení nad ostatními štíty byl také na vrcholu vystavěn vysílač, restaurace, meteorologická stanice a lanová dráha.

At 2,501.9 metres above sea level, Säntis is the highest mountain in the Alpstein massif of northeastern Switzerland. It is also the culminating point of the whole Appenzell Alps, between Lake Walen and Lake Constance. Shared by three cantons, the mountain is a highly visible landmark thanks to its exposed northerly position within the Alpstein massif. As a consequence, houses called "Säntisblick" (English: "Säntis view") can be found in regions as far away as the Black Forest in Germany. Säntis is among the most prominent summits in the Alps and the most prominent summit in Europe with an observation deck on the top. The panorama from the summit is spectacular. Six countries can be seen if the weather allows: Switzerland, Germany, Austria, Liechtenstein, France, and Italy.


Obsah.

Román líčí život kozáků za carského Ruska, za první světové války, za říjnové revoluce a krátce po ní. Hlavním hrdinou románu je Grigorij Melechov, který váhá mezi kozáckými tradicemi podonské vesnice Tatarskoje, z níž pochází, a revolučními touhami. Hledání pravdy mezi kozáky či rudými končí u Grigorije naprostou deziluzí, která jej dovede k zločinné Fominově bandě. Grigorie na jeho cestě životem provází vášnivá láska k Axiňji Astachovové, vdané ženě ze stejné vesnice. Grigorij sám je sice ženatý, ale i v osobním životě se nedovede rozhodnout pro jednu z žen. Melechovovo hledání končí tragicky. Jeho milovanou Axiňju zastřelí, jeho žena Natalja se rozhodne, že svému muži již dále nebude jen doma rodit děti, zatímco on má jinou, a nechá si udělat pokoutný potrat, po němž však vykrvácí a zemře. Sám Melechov zbraně i patrony hodí pod led do Donu a vrátí se do rodné vesnice ke svým dětem.  Celý román má čtyři díly. V prvním díle Šolochov pojednává rodinnou předhistorii Melechovových ve vsi Tatarskoje, v níž zachází až k rusko-turecké válce v letech 1877–1878. Vlastní děj prvního dílu se nicméně odehrává těsně před První světovou válkou v letech 1905–1914. První díl má tři části. V druhém díle je vylíčena vlastní revoluce od října 1916 do dubna 1918, tento díl má dvě části. Třetí díl se zabývá dobou od května 1919 a má jedinou část, čtvrtý díl, kterým celý román končí, sahá až do května 1922, kdy končí občanská válka a sovětská vojska postupně likvidují bandy na jihu země. Poslední díl má dvě části.  Hlavním motivem románu je hledání pozice člověka v surových podmínkách světa. Melechov je svědkem početných příkoří, vražd i radostí, po smrti Axiňji navíc ztrácí smysl života.

Vznik románu.

Šolochov napsal první část knihy velmi rychle v roce 1925. Pojednal v něm o únorové revoluci roku 1917 a vládě Kerenského a nakonec i o říjnové revoluci. Poté si však uvědomil, že kozácká privilegia a život ve vesnicích okolo Donu zůstává čtenáři nepochopitelný, a tak již napsané částí předsadil první díl. Třetí díl psal další čtyři roky, poslední díl potom osm let. Díky tomu první a druhý díl vyšel v roce 1928, třetí díl v roce 1932 a čtvrtý díl teprve v roce 1940. Souborné vydání Tichého Donu vyšlo v roce 1941, první české vydání v roce 1945.  Podle románu byl natočen i stejnojmenný film.  Šolochov napsal první díl knihy ve velmi mladém věku. To zavdalo řadě tehdejších literárních kritiků i spisovatelů, včetně Alexandra Solženicyna a Roje Medvěděva, důvod k opakujícím se obviněním z plagiátorství . Skutečné autorství bylo připisováno Fjodorovi Krjukovi, kozákovi a bělogvardějskému veliteli, který zemřel v roce 1920 na tyfus. K podobnému závěru došel na základě statistické analýzy textu i A. T. Fomenko .  Možnost přinejmenším částečného plagiátorství Tichého Donu novodobě připouští i historik Brian J. Boeck. Ten se navíc ve svém textu „Stalinova Šehrezáda“ a knize „Stalinův písař –Literatura, ambice a přežití – Život Michaila Šolochova“ zaobírá mj. i podstatným vlivem sovětského vůdce Josifa Vissarionoviče Stalina na podobu dalších pokračování románu a také oporou, jaké se Šolochovi dostalo od dalšího spisovatele Maxima Gorkého.

Tichý Don (rusky "") je hlavní dílo Michaila Šolochova a jedno z nejvýznamnějších prozaických děl sovětské literatury. Šolochov za tento čtyřdílný epický román z prostředí donských kozáků obdržel roku 1965 Nobelovu cenu za literaturu. Pojednává zejména o období 1. světové války a občanské války v Rusku.

And Quiet Flows the Don or Quietly Flows the Don (, literally "Quiet Don") is an epic novel in four volumes by Russian writer Mikhail Alexandrovich Sholokhov. The first three volumes were written from 1925 to 1932 and published in the Soviet magazine "Oktyabr" in 1928–1932, and the fourth volume was finished in 1940. The English translation of the first three volumes appeared under this title in 1934.  The novel is considered one of the most significant works of world and Russian literature in the 20th century. It depicts the lives and struggles of Don Cossacks during the First World War, the Russian Revolution, and Russian Civil War. In 1965, Sholokhov was awarded the Nobel Prize for Literature for this novel. The authorship of the novel is contested by some literary critics and historians, who believe that it mostly was not written by Sholokhov.


Popis.

Je to statný opadavý listnatý strom rostoucí na vlhkých půdách a dosahující výšky 15 až 35 metrů. Roste rychle, ale dožívá se jen 80–100 let, průměr kmene často přesáhuje 1 m. Borka mladých stromů je hladká, u starších hrubě podélně brázditě rozpukaná. Větve jsou vzájemně postavené v ostrém úhlu; přitiskle chlupaté, převisající letorosty jsou dlouhé, tenké, ohebné, hnědé či hnědofialové barvy, ale mohou být též žluté, oranžové či červené. Značně rozvinutý kořenový systém dřevinu dobře upevňuje i v nestabilním mokrém terénu; v případě potřeby dokáže vytvářet přídatné kořeny i skrze borku.  Listy jsou střídavé, na obvodu jemně pilovité, 7–11 cm dlouhé a 1,2–1,6 cm široké a porostlé jemnými bílými chloupky, řídce z horní strany a hustě ze spodní strany. Vyvinuty jsou také drobné polokopinaté palisty, které záhy opadávají. Pupeny jsou tupě kuželovité, chlupaté.  Jako u jiných vrb jde o dvoudomý strom s květy uspořádanými v jehnědách, které jsou úzce válcovité, 4-6 cm dlouhé. Kvetou na počátku jara (obvykle v dubnu), současně s rašením listů. Samčí květy mají dvě chlupaté tyčinky obklopené zelenožlutými listenci a dvě nektariové žlázky, samičí květy dvoulaločnou, ven zakřivenou bliznu na krátké čnělce. K hlavním opylovačům patří včely. Plod je kuželovitá tobolka s mnoha ochmýřenými semeny, dozrává v květnu.  Ploidie druhu je 2n = 76.

Ekologie a rozšíření.

Vrba bílá je jednou z hlavních dřevin lužních lesů a diagnostickým druhem svazu "Salicion albae" (měkké, vrbotopolové luhy). Roste též podél vodních příkopů, na náspech a v pískovnách. Preferuje hluboké, úživné, hlinité půdy s vyšší hladinou spodní vody, dobře snáší zaplavování (až v délce 60 dnů). Je světlomilná, ale na rozdíl od vrby křehké snese i slabší boční zastínění.  Rozsáhlý areál jejího rozšíření zasahuje z Evropy až do Střední Asie, roste také v severní Africe. Ve střední Evropě je jednou z nejrozšířenějších vrb, vyskytuje se především v nížinách a pahorkatinách teplejších oblastí, méně často v mezofytiku. Ve vyšších polohách je pouze pěstována, často jako tzv. "hlavatá vrba" z ladovských obrázků vzhledem ke svojí vynikající kmenové i pařezové výmladnosti. Vyžaduje dlouhou vegetační dobu, ve vyšších polohách proto bývá poškozována ranými i pozdními mrazy.

Hybridizace.

Vrba bílá je jedním z nejčastěji se křížících druhů vrb. Ve střední Evropě se hojně vyskytuje zejména její hybrid s vrbou křehkou, zvaný "Salix ×rubens", méně často lze nalézt též křížence s vrbou trojmužnou ("Salix ×undulata") nebo pětimužnou ("Salix ×ehrhartiana"). Kříženec s vrbou babylónskou – vrba náhrobní ("Salix" "×sepulcralis") je ve středoevropských podmínkách nejčastěji vysazovanou "smuteční vrbou"; vyznačuje se žlutými silně převisajícími letorosty a vyskytuje pouze v samčích exemplářích.

Komplex "Salix" "×rubens".

"Salix" "×rubens" (česky někdy uváděn jako vrba červenavá) je spontánní hybrid vrby bílé a křehké, který často vzniká na místech dotyku a překryvu jejich areálů. Jedná se o plodného křížence schopného dále se křížit, a to i zpětně s oběma rodičovskými druhy, takže místy nabývá nepřehledného charakteru hybridního roje. I jeho morfologické znaky tedy značně variují na kontinuální škále mezi vrbou bílou a křehkouː pružné a místy převisající, lysé letorosty jsou v barevné škále vrby bílé, zároveň ale křehce lámavé; listy jsou svrchu lysé, vespod jemně pýřité, proměnlivého tvaru, obvykle s vytaženou špičkou, ale širší než u vrby bílé.  Vrba červenavá je značně vitální a odolný kříženec s velmi dobrými růstovými kvalitami a jedna z nejběžnějších hybridních vrb v prostoru střední Evropy. Vyskytuje se velmi hojně na středních a dolních tocích řek, na některých místech (Litovelské Pomoraví, soutok Dyje a Moravy) i častěji než oba rodičovské taxony. Doporučován je jako rychle rostoucí dřevina i k pěstování na biomasu.

Využití.

Měkké, pórovité, lehké, pružné, ale nepříliš trvanlivé dřevo vrby bílé se používá mj. pro výrobu pálek na kriket, dále též na překližky, bedny a celulózu pro papírenský průmysl. Z kůry byla roku 1838 poprvé izolována kyselina salicylová, z ní pak byl roku 1899 synteticky připraven aspirin. Jde o dobrou medonosnou dřevinu poskytující kvalitní jarní pastvu včelám. Vysazuje se také jako okrasný strom, zejména jako solitéra ve vlhčích parcích či jako alejový strom na nábřežích.

Okrasné kultivary.

Rozšířený je kultivar s převislými větvemi, tzv. vrba bílá smuteční ("Salix alba" cv. 'Tristis'); zmíněná podobně vypadající vrba náhrobní ("Salix" x "sepulcralis") se liší olistěním, které vytrvává na stromě zelené až dlouho do podzimu. Kultivar 'Vitellina' má větve žluté, nepřevislé, kultivar 'Chermesiana' oranžové. Dekorativní je nápadně stříbřitý vzhled "Salix alba" 'Sericea' daný hustým ochlupením listů.

Vrba bílá ("Salix alba") je obvykle mohutný, rychle rostoucí strom z čeledi vrbovitých, původní v české flóře. Vysazuje se též jako okrasná dřevina. Jméno druhu je odvozeno od zbarvení listů, které jsou světlejší než u většiny jiných druhů vrb.

Salix alba, the white willow, is a species of willow native to Europe and western and central Asia. The name derives from the white tone to the undersides of the leaves.  It is a medium-sized to large deciduous tree growing up to 10–30 m tall, with a trunk up to 1 m diameter and an irregular, often-leaning crown. The bark is grey-brown, and deeply fissured in older trees. The shoots in the typical species are grey-brown to green-brown. The leaves are paler than most other willows, due to a covering of very fine, silky white hairs, in particular on the underside; they are 5–10 cm long and 0.5–1.5 cm wide. The flowers are produced in catkins in early spring, and pollinated by insects. It is dioecious, with male and female catkins on separate trees; the male catkins are 4–5 cm long, the female catkins 3–4 cm long at pollination, lengthening as the fruit matures. When mature in midsummer, the female catkins comprise numerous small (4 mm) capsules, each containing numerous minute seeds embedded in white down, which aids wind dispersal.


Detaily.

Architektonická věž je vysoká 78 metrů a byla postavena 15. prosince 2007. Budova má 55 pater a obsahuje kancelářské prostory o velikosti 195 096 m2, tři eskalátory a 52 výtahů vyrobených společností Schindler Group. Několik budov bylo zbořeno, aby mohla Bank of America Tower být vybudována. Patřil mezi ně i 13-patrový hotel Diplomat a divadlo Henryho Millera, který byl v minulosti několikrát přestavěn. Bank of America Tower je považován za celosvětový model zelené architektury v mrakodrapech.

Environmentální vlastnosti.

Konstrukce budovy je šetrná k životnímu prostředí a využívá technologie, jako je například zasklení od zdi až ke stropu, které obsahuje teplo a maximalizuje přirozené světlo. Budova oplývá systémem automatického stmívání denního světla. Tato budova je vybavena také systémem šedé vody, který zachycuje dešťovou vodu k opětovnému použití. Bank of America uvádí, že budova je z velké části vyrobena z recyklovaných a recyklovatelných materiálů. Vzduch, který vstupuje do budovy, je filtrován, jak je běžné, ale i vyčerpaný vzduch je vyčištěn. Bank of America Tower je první mrakodrap určený k dosažení licence Platinum LEED, která se zaměřuje nejpřísnější kritéria zdraví lidí a životního prostředí.  Bank of America Tower je postavena z betonu vyrobeného z strusky (vedlejší produkt vysokých pecí). Betonová směs použitá v budově je 55% cementu a 45% trusky. Použití struskového cementu snižuje škody na životním prostředí tím, že snižuje množství cementu potřebného pro stavbu, což snižuje množství skleníkových plynů způsobených oxidem uhličitým produkovaným běžným výrobním procesem cementu. Každá tuna vyrobeného běžného cementu vytváří v atmosféře asi jednu tunu oxidu uhličitého.  Izolace zasklení redukuje tepelné ztráty, snižuje spotřebu energie a zvyšuje průhlednost. Snímače oxidu uhličitého signalizují zvýšení ventilace čerstvého vzduchu, pokud jsou v budově zjištěny zvýšené hladiny oxidu uhličitého.  Funkce zachování vody v budově obsahují vodonosné pisoáry, u nichž se odhaduje, že ušetří 30 000 000 litrů vody ročně a sníží emise CO2 o 65 000 Kg ročně. Budova má 4,6 megawattovou kogenerační jednotku, která poskytuje část energetické náročnosti základního zatížení.  Při porovnání výšky budovy se používá pouze konstrukční výška podle pravidel a předpisů Světové rady vysokých budov.

Uznání.

V říjnu 2009 byla budova uvedena v televizním seriálu National Geographic Channel ve 100. epizodě MegaStructures.  V červnu 2010 byla budova oceněna Nejvyšší vysoká budova Ameriky za rok 2010 sdružením Council on Tall Buildings and Urban Habitat.

Stavební incidenty.

17. října 2007: Stavební kontejner z jeřábu, což způsobilo poškození budovy a zranilo 8 lidí na chodníku. Kontejner rozbil okna v několika podlažích a roztřískal trosky, které se táhly dolů po ulici. Lidé utrpěly pořezání a modřiny. Na místě se dočasně pozastavila stavba.  12. srpna 2008: Skleněná deska o objemu 680 kg spadla na chodník. Dva lidé utrpěli menší zranění.  17. září 2008: Ze skleněné fasády spadl panel a rozbil se o kontejner. Nikdo nebyl zraněn.

Bank of America Tower je mrakodrap ve městě New York na Šesté Avenue mezi 42. a 43. ulicí naproti Bryant Parku v Midtown Manhattanu. Stavba začala v roce 2004 a dokončena byla v roce 2009. Budova je se svoji výškou 366 m třetí nejvyšší v New Yorku (hned po Empire State Building) a 4. ve Spojených státech. Řadí se mezi nejefektivnější a nejekologičtější stavby na světě. Hlavním nájemníkem je Bank of America, podle kterého je i budova pojmenována.  Má 54 poschodí a dva vrcholy, jeden ve výšce 366 m včetně 78 m vysoké antény a druhý ve výšce 293 m s větrnou turbínou na výrobu elektrické energie. Výška střechy posledního patra je 288 m. Celková užitková plocha je 195 000 m². 51 pater zabírají kancelářské prostory. Náklady na budovu činily zhruba 1 miliardu dolarů.

The Bank of America Tower is a skyscraper in the Midtown area of Manhattan in New York City. It is located at One Bryant Park, on Sixth Avenue between 42nd and 43rd Streets diagonally opposite Bryant Park.  The project was designed by COOKFOX Architects. Work on the Bank of America Tower started in 2004 and it was completed in 2009. The Bank of America Tower was appraised in July 2019 at over $3.5 billion, ranking it among the most valuable office buildings in the city.  The Bank of America Tower is advertised to be one of the most efficient and ecologically friendly buildings in the world. It is the fifth tallest building in New York City, after One World Trade Center, 432 Park Avenue, 30 Hudson Yards, and the Empire State Building, and the seventh tallest building in the United States.


Šachové začátky.

Když bylo Alexejovi přibližně pět let, naučil ho bratr základům šachu, pravidla chodu jednotlivých figur a základní principy. V roce 1979, tedy ve věku 7 let ho otec poslal do šachové školy, kroužek tehdy vedla lotyšská mistryně a pedagožka Via Rožiapovová. Z roku 1983 jsou již dochované partie dokazující velký nárůst herní síly, jednalo se o partie minizápasu organizovaného lotyšským šachistou a trenérem Alexandrem Koblencem s Valerijem Žuravlevem, v té době zkušeným mezinárodním mistrem.  V roce 1986 se Širov dělil třetí a čtvrté místo na přeboru Lotyšska.

Kariéra a výsledky.

Širov se stal světovým šampionem (do 16 let) v roce 1988, vicemistrem světa do 20 let v roce 1990, ve stejném roce rovněž získal titul velmistra.  Širov je vítězem četných mezinárodních turnajů:  V roce 1998 se Širov probojoval na žebříčku FIDE na čtvrtou pozici, na základě čehož byl pozván na zápas s Vladimirem Kramnikem o právo vyzvat mistra světa Garriho Kasparova. Širov zápas vyhrál 5,5:3,5 při dvou výhrách, žádné porážce a sedmi remízách. Plány na zápas s Kasparovem ale padly kvůli nedostatečnému finančnímu krytí ze strany sponzorů. Když pak následně Kasparov hrál zápas v roce 2000 s Kramnikem, Širov trval na tom, že jejich zápas je neplatný a on je právoplatným vyzyvatelem.  Roku 2000 se Širov dostal do finále turnaje o titul mistra světa a prohrál s Višim Anandem  V květnu až červnu 2007 se zúčastnil kandidátského turnaje mistrovství světa. V prvním kole porazil Michala Adamse +1 -1 =4 v rapidovém rozstřelu, byl však poražen v druhém kole Levonem Aronianem 0-1 při pěti remízách  V prosinci 2007 se probojoval do finále Světového poháru v Chanty-Mansijsku, kde prohrál s Gatou Kamským 1,5:2,5.

Herní styl.

Širovův herní styl se vyznačuje útočným pojetím, vyhledáváním komplikací a obětí, díky čemuž bývá srovnáván s exmistrem světa Talem.  Sám pak charakterizuje svůj herní styl ve své publikaci jako inspirovaný partiemi Michaila Tala a knihami Alexandra Koblence, které byly plné taktiky. Vždy se však pokoušel o to, nebýt pouhým taktikem, ale pracovat i na poziční hře. Rovněž tvrdě studovat, aby mohl rozvinout strategické chápání hry. Snažil se porozumět myšlenkám charakteristickým pro střední hru, které mohly být všeobecně použitelné. Ačkoliv je Alexej známý svými inovativními myšlenkami v zahájení a výbornou přípravou šachových zahájení, on sám považuje za svou nejsilnější zbraň koncovky, to proto, že je hráčem s velmi konkrétním stylem hry.

Botvinnikův systém dámského gambitu - ukázková partie.

Ukázku herního stylu dobře vystihuje partiová ukázka na horním diagramu. V této partii vede Širov černé kameny a použije Botvinnikovu variantu dámského gambitu. Ve své knize v roce 1995 o této variantě napsal: "Kdybyste se mně zeptali, kterému zahájení bych se nejraději věnoval, nerozmýšlel bych se ani vteřinu: Botvinnikovu systému!"  První zkušenosti s tímto zahájením má Širov z ledna 1987, paradoxně bílými kameny a je to s Gatou Kamským, kterého poráží. První partie sehraná za černé figury byla na Polofinále mistrovství SSSR v roce 1989 proti Ubilavovi, partie skončila výhrou Širova.  Partie s Garou Kamským se hrála na Mistrovství světa družstev v Lucernu 1993.

Ukázková pozice z koncovky.

Druhý diagram ukazuje překvapující tah v koncovce v partii proti Topalovovi, kdy Širov na poli h3 obětoval střelce.  Partie pokračovala 48.gxh3 Kf5 49.Kf2 Ke4 50.Sxf6 d4 51.Se7 Kd3 52.Sc5 Kc4 53.Se7 Kb3 0-1

Osobní život.

V roce 1994 se Širov oženil s Verónicou Alvarez z Argentiny, přestěhoval se do Tarragony a stal se španělským občanem. Ačkoli stále reprezentuje Španělsko, v současné době žije v Lotyšsku. Mezi lety 2001 – 2007 byla jeho manželkou velmistryně Viktorija Čmilytė. Krátce před turnajem v Šanghaji v roce 2010 se Širov oženil potřetí – s WIM Olgou Dolgovou.

Zajímavosti.

Alexej Širov ve své kariéře spolupracoval s mnoha trenéry, uveďme například jména Zigurds Lanka (lotyšský velmistr), Igors Rausis, Vladimír Bagirov a občasným konzultantem byl i legendární Michail Tal.  Ve své kariéře nedokázal Širov nikdy porazit Garriho Kasparova, jeho skóre s ním je v jejich 32 vzájemných partiích -15 =17 z pohledu Širova.

Alexej Dmitrijevič Širov (: Alexejs Širovs, : Алексей Широв, : Alexei Shirov, * 4. července 1972, Riga) je původem lotyšský šachový velmistr reprezentující Španělsko, španělským občanem se stal v roce 1994, v současnosti však pobývá opět v Lotyšsku. Je rovněž uznávaným autorem šachových publikací a tréninkových materiálů.

Alexei Shirov (, ; born 4 July 1972) is a Latvian and Spanish chess player. He was awarded the title of Grandmaster by FIDE in 1990. Shirov was ranked number two in the world in 1994.  He won a match against Vladimir Kramnik in 1998 to qualify to play as challenger for the classical world championship match with Garry Kasparov. However it never took place for lack of sponsorship.


Dílo.

Weitling připomíná, že zavedené stroje nejenže nezľahčili práci dělníkům, ale pouze zvýšily zisky bohatých a připravili dělníků o práci. Zároveň se domnívá, že v nové společnosti by stroje sloužily skutečně všem lidem, co je jejich skutečný posláním.  Weitling zdůrazňuje, že lidé pracují v potu tváře od rána do večera a hoc jsou sýpky bohatých přeplněné, většina obyvatel planety postrádá i věci nutné k obživě, bydlení a odívání. Příčinu tohoto stavu nachází v nerovném rozdělení práce a její plodů (nerovném rozdělení práce, statků a spotřeby statků), které jsou příčinou chudoby a bohatství. A prostředkem tohoto zla jsou peníze. Weitling volá po zdanění bohatých, kritizuje lichvu, nerovné rozdělení a spotřebu statků, nerovnost, zneužití peněz na obohacování se na úkor druhých. Projektuje zřízení národní banky a národních dílen. Předpovídá sjednocení lidstva, rovné rozdělování práce, přístupnou výchovu, rovné práva pohlaví, odstranění dědičných výsad, zavedení všeobecných voleb, stejné povinnosti bez privilegií.  Weitling připomíná, že stroje nejenže nezľahčili práci dělníkům, ale pouze zvýšily zisky bohatých a připravili dělníků o práci. Zároveň se domnívá, že v nové společnosti by stroje sloužily skutečně všem lidem, co je jejich skutečný posláním.  Za nejvyšší vědu považuje filozofii, jejímž úkolem je zavést mezi všechny vědy řád a harmonii celku. Vědy dělí na filozofii lékařství, fyziku a mechaniku. Znalost těchto tří věd a nadměrný talent je podmínkou způsobilost vládnout v tzv. triu. Trio, nebo řada tří, která stojí na vrcholu Weitlingovej ideální společnosti sestává z největších géniů, kteří jsou dosazování na základě znalostí a talentu, a to prostřednictvím konkurzů. Na řízení společnosti (velkého rodinného celku) se dále podílejí: ústřední kolegium mistrů, akademie, akademická rada, zdravotní komise a další instituce.  Weitling uvádí přes 100 citátů z Bible, které vysvětluje a argumentuje ve prospěch sociálního vnímání křesťanství. Opírá se také o křesťanských utopistů jak byly Lamennais či Münzer, kteří dokázali, že demokratické názory vyplynuly z křesťanství.

Wilhelm Weitling (5. října 1808 – 25. ledna 1871) byl raný socialista německého původu a teoretik komunismu. Povoláním krejčí emigroval nejdříve do Francie, kde se zapojil do tajných spolků revolucionářů. Stal se zakládajícím členem "Svazu spravedlivých", jenž se později měl změnit v první marxistickou politickou organizací na světě, "Svaz komunistů". Weitling nesouhlasil s humanistickým socialismem Saint-Simona či Fouriera a propagoval revoluci, jež by nastolila vládu dělnické třídy. S Marxem se však co do pojetí revoluce neshodl a byl se svými přívrženci ze Svazu komunistů vyloučen. Poté Weitling odešel do USA, kde se oženil a zůstal až do smrti. Získal několik patentů za své vynálezy, například za stroj na šití knoflíkových dírek. Zemřel v New Yorku.

Wilhelm Christian Weitling (October 5, 1808 – January 25, 1871) was a German-born tailor, inventor, and radical political activist. Weitling gained fame in Europe as a social theorist before emigrating to the United States.  In addition to his extensive political writing, Weitling was a successful inventor of attachments for commercial sewing machines, including devices for double-stitching and the creation of button holes.


Charakteristika.

Brooksovo pohoří se táhne v délce 1000 km od západu k východu a od Severního ledového oceánu a Beaufortova moře jej oddělují rozlehlé pobřežní nížiny na kterých roste tundrový porost. Celková výměra systému je 391 973 km². Charakteristickými znaky pohoří jsou hluboká údolí, morénové valy, ledovcová jezera, prameny řek. Na jižních, teplejších svazích ještě rostou stromy, zatímco na severních stráních se rozprostírá už jen tundra.

Geologie a vznik.

Pohoří bylo vyvrásněno na konci druhohor zřejmě na místě jiných, dávno rozpadlých a zvětralých hor. Ostře řezané tvary až takřka alpinských vrcholů mají původ v ledovcové modelaci v dobách ledových. V současnosti je Brooksovo pohoří bez ledovců a to proto, že malé srážky nedovolují jejich vznik.  Celoroční holomrazy se zimním průměrem −30 až −45 °C mají zničující účinky na celé horstvo. Minimální teploty zde dosahují až −60 °C. Holé skalní masivy jsou vystaveny mrazovému tříštění, které se podílí na vzniku tzv. mrazových srubů, plošin a rozsáhlých kamenných moří. Půda je zde promrzlá do hloubky několika set metrů, a tak se zde vytvářejí v půdě mnohoúhelníky ("Polygonální půdy").

Členění.

Brooksovo pohoří se dělí na několik podcelků.

Příroda.

Ve středu Brooksova pohoří leží velký národní park zvaný Gates of the Arctic ("Brána Arktidy"). Jeho počátek je na jižní straně, která je v Yukonu a ještě porůstá jehličnatým lesem. Smrky jsou vytáhlé a štíhlé. K tomu aby dosáhly průměru kmene 20 cm potřebují až 300 let. Nízké houževnaté dřeviny mají roční přírůstky dřeva jen kolem 2 mm. Směrem k vrcholům stromů ubývá a krajina přechází do podoby alpských luk a horských pustin. V oblasti se daří arktické zvěři, hlavně sobům, jejichž stáda celkem čítají na 160 000 jedinců.  Na sever od Arktické brány je to již jen krajina vystavená arktickému vzduchu s prudkými větry a velmi nízkými teplotami. Toto území zaujímá šestinu celé Aljašky.  Koncem léta přichází do oblasti krátké, arktické léto a slunce zde po dobu 80 dnů nezapadá. V tuto dobu táhnou velká stáda sobů na dlouhou cestu přes horské průsmyky na sever, na tundrové pastviny. Za nimi se táhnou smečky vlků a polárních lišek. Dalšími zde žijícími zvířaty jsou např. ovce aljašská či medvěd grizzly.

Hnutí Grálu je náboženská organizace, jejíž učení vychází z knihy Poselství Grálu, spis německého autora píšícího pod jménem Abd-ru-shin, Oskara Ernsta Bernhardta (1875 – 1941). Hnutí se deklaruje jako volné světonázorové či duchovní společenství lidí, kteří přijali vědění Poselství Grálu a chtějí podle něj žít.

The Grail Movement is an organization which originated in Germany in the late 1940s, inspired by the work of the self-proclaimed Messiah Oskar Ernst Bernhardt (also known by his pen name Abd-ru-shin), principally "". Abd-ru-shin did not establish the organization; the Movement as it exists today was formally organized by followers. The Grail Movement is a new spiritual movement dedicated to the dissemination and spread of the work "" by Abd-ru-shin. Most members reside in 16 countries across Europe, primarily Germany and France, with the Grail Movement reporting hundreds of members in Britain and in the USA. It can also be found in Canada, Brazil and currently established in 22 African countries such as Nigeria, Zaire (DR Congo) and Côte d'Ivoire, as well as in South Africa, Australia, New Zealand and Ecuador amongst others.  Worldwide, there are approximately 10,000 members of the Grail Movement. A declaration of the personal commitment to adhere to the principles of the Grail Message can be made by a request for the "Sealing", a Grail Act (ceremony) that takes place during one of three annual Grail Festivals. This, however, is a personal decision on the part of the individual and leads neither to commitment to an organization nor to formal links with other adherents.


Poselství Grálu.

Kniha Poselství Grálu (vydaného též pod názvem "„Ve světle Pravdy“") je soubor 168 Abd-ru-shinových přednášek, autor se v něm vyjadřuje k základním otázkám života a uspořádání světa. Pojednává na mnoha místech i o Bohu, popisuje i tři zákony, ve kterých lidé žijí, jež by měli znát (zákon tíže, přitažlivosti stejnorodého a zpětného působení) a vysvětluje, jak by se měli lidé chovat, aby žili ve shodě s Boží vůlí.  Poselství Grálu podle některých religionistů v sobě obsahuje prvky esoteriky. Mimo jiné se zabývá i legendou o Svatém Grálu. O. E. Bernhardt však, na rozdíl od legendy, pojem Grálu rozvinul do širokého výkladového systému, založeného na zákonech stvoření.  Podrobnosti o knize viz Wikipedia.

Historie Hnutí Grálu.

Hnutí Grálu v předválečné formě vzniklo nejprve v Německu v roce 1932 jako spolek s názvem „Der Naturphilosophische Verein der Gralsanhänger“. V roce 1938 dal O. E. Bernhardt, v té době již zatčený gestapem a vědomý si rostoucího nebezpečí ze strany nacistů, pokyn ke zrušení tohoto a všech dalších spolků. Po válce Hnutí Grálu obnovila jeho žena Marie Bernhardtová.  V Československu Hnutí Grálu vzniklo v roce 1933 pod obdobným názvem „Přírodně filosofický kruh stoupenců Grálu“, následně bylo zakázáno nacistickým i komunistickým totalitním režimem. V roce 1990 byla jeho činnost znovu obnovena.  Sám O. E. Bernhardt si nepřál zakládat náboženství, církev nebo sektu. Když ve druhé polovině dvacátých let začaly vznikat skupiny lidí, scházejících se nad myšlenkami Poselství Grálu, vyjádřil se k nim v roce 1927: "„I když radostně zdravím tato sdružení, přesto je nemohu vést, ani se účastnit jejich činnosti. Takové počínání má totiž nakonec vždy za následek vázanost pro toho, kolem něhož se tyto zájmové skupiny soustřeďují. … Musím být a zůstat volný v tom, co mám říci“" Sám tedy tato sdružení nezaložil ani nevedl.  Pojem náboženství lze přitom chápat ve dvou významech; buďto jako soustavu věroučných pravidel, spojenou s příslušností k církvi nebo náboženské obci, takovým náboženstvím Hnutí Grálu zřejmě nechce být. (Viz četné výroky v Poselství Grálu.) Nebo obecně jako vztah člověka k Bohu; v tom případě vzhledem k charakteru základního spisu a náboženské praxi lze Poselství Grálu, resp. Hnutí Grálu považovat za něco mezi náboženstvím a filosofií.

Současné Hnutí Grálu.

Hnutí Grálu se dnes označuje spíše za filosofický směr, právně vzato za „světonázorovou menšinu“, a mnozí členové tohoto hnutí se tak rovněž snaží vystupovat. Centrem dnešního Mezinárodního Hnutí Grálu je rakouské město Schwaz poblíž osady Vomperberg, v níž O. E. Bernhardt žil od roku 1928 až do svého zatčení 1938. Existuje ve většině zemí Evropské unie a dále v Americe, v některých zemích Afriky, zejména v Nigérii a Kongu, dále v Rusku, na Ukrajině, aj.  Hnutí jako takové není právnickou osobou, ke své podpoře a k podpoře myšlenek Poselství Grálu existuje v Německu „Nadace Poselství Grálu“ (Stiftung Gralsbotschaft) se sídlem ve Stuttgartu, v jiných zemích obdobné právnické osoby.  V ČR má hnutí asi 1500 stoupenců, sídlo jako takové nemá, není rovněž právně registrováno a neusiluje o to. V Brně se však nachází sídlo právnické osoby zastřešující činnost Hnutí Grálu – „Nadace Hnutí Grálu v České republice“. Nadace byla založena v roce 1992 za účelem podpory šíření Poselství Grálu, pořádání veřejných přednášek aj. Hnutí Grálu má vlastní „stánky Světla“, největší z nich se nachází v Karviné a nese název „Dům Hnutí Grálu v Karviné“. Ve stáncích Světla se konají pravidelné nedělní pobožnosti a třikrát do roka slavnosti Grálu. Pobožnosti jsou v zásadě přístupné všem, kteří se chtějí či již zabývají knihou Poselství Grálu. Slavnosti jsou neveřejné, jsou ohraničeny na okruh lidí, jimž se Poselství Grálu stalo již přesvědčením.  Hnutí se nestylizuje jako církev, nemá regulérní členství, podle svých slov se považuje za pomocníka v osobním duchovním uzrávání lidí tam, kde mají lidé sami přání se kontaktovat. "Hledači Pravdy" vytvářejí v místech svého působení tzv. kruhy Grálu, které představují neformální společenství lidí, které spojuje pouze zájem o Abd-ru-shinovo dílo.  Dle religionisty Dr. Vojtíška „Příslušníky Hnutí Grálu bývají lidé s vyvinutým smyslem pro mravnost, pořádní a až trochu zákoničtí a upjatí. Bývá jim vlastní myšlenka práce na sobě a sebezlepšování.“

Hnutí Grálu v Česku.

Kuřimská kauza.

Začátkem května 2007 byl v Kuřimi náhodně objeven případ týrání sedmiletého chlapce jeho matkou a příbuznými. 19. 5. se pak objevily v Mladé frontě DNES články, tvrdící, že v pozadí případu by mohla být náboženská sekta, „mohlo by jít o Hnutí Grálu“. Následovalo líčení Hnutí Grálu jako nebezpečné sekty, která měla v minulosti konflikt se zákonem a považovala by týrání za běžnou výchovu. Na konci článek citoval exministra vnitra Bublana a religionistu Dr. Vojtíška, že Hnutí Grálu nepovažují za nebezpečné.  Hnutí se ohradilo tiskovým prohlášením, na tiskových a webových konferencích, v článcích a podalo na deník soudní žalobu. Tvrdilo, že některé aktéry kauzy sice znalo, ale distancovalo se od nich před 11 lety, protože popřeli principy Poselství Grálu a vytvořili si vlastní sektářské náboženství. Mezitím však zakotvila v obecném povědomí rovnice „Hnutí Grálu = týrání dětí“. V zahraničních médiích se objevila dokonce tvrzení, že v kauze mělo jít o rituální kanibalismus, který měl údajně řídit tajemný „doktor“, ve skutečnosti jeden z vůdců Hnutí Grálu. V českých médiích se mezitím ustálil spíše názor, že šlo o bezejmennou sektu Josefa Škrly.  Dne 27. 10. 2009 vyhrála Nadace Hnutí Grálu soudní proces proti vydavateli Mladé fronty DNES, deník byl odsouzen k uveřejnění omluvy za poškození dobré pověsti. Soud uvedl, že žalovaný (vydavatel) musel vědět, že uveřejňuje informace které mohou významně poškodit žalobce (Hnutí Grálu) a jeho povinností bylo si informace ověřit a uveřejnit i stanovisko Hnutí Grálu, k čemuž však nedošlo. Vydavatel byl odsouzen na základě § 19b odst. 2 a 3 Občanského zákoníku Vydavatel se proti rozsudku odvolal.  Přesně po roce, 27. 10. 2010, odvolací Vrchní soud v Praze rozsudek potvrdil jako konečný, bez možnosti dalšího odvolání. Omluvu otiskla MF DNES dne 21. 12. 2010 na straně A2.

Nebezpečnost hnutí.

Při komentování Kuřimské kauzy v médiích se religionisté shodli, že Hnutí Grálu nepatří k nebezpečným náboženským směrům. Nebezpečné však mohou být některé skupiny, které se od něj odštěpily. Kromě skupiny Josefa Škrly to byl v minulosti zejména Jan Dietrich Dvorský, který se v roce 1992 po přečtení knihy Poselství Grálu prohlásil za inkarnovaného Imanuele a založil hnutí Imanuelité, hodnocené jako „nejtvrdší“ sekta poslední doby. Dvorský nikdy nepatřil ke Hnutí Grálu, to ho od počátku považovalo za psychicky vyšinutého a příkře jej odmítlo.  D. Ondráčková v práci zpracované pro ministerstvo vnitra soudí, že obecně u všech náboženských směrů „reálné riziko představují spíše menší skupinky žijící v izolovanosti, o nichž se svět dozví až při výskytu nějakého závažného problému.“Otázkou zůstává výskyt takových skupin právě u Hnutí Grálu.  Religionista D. Václavík je názoru, že „povyk kolem Hnutí Grálu a jeho učení je dán především oběma velmi vděčnými mediálními kauzami … jednou z příčin (vzniku odštěpení) je poměrně synkretistický (= sloučený z různých náboženských učení) charakter nauky HG, který umožňuje mnoha nábožensky založeným osobám si v ní nalézt to, co je jim blízké. Inspirovat se mohou východní i západní esoterikou, theosofickými myšlenkami, ekologickými koncepty, ale také eschatologickými koncepcemi (poslední věci člověka, život po smrti). Další příčinou je také to, že HG vlastně nemá vypracovanou „ortodoxní dogmatiku“ a že samo vlastně předpokládá individuální výklad. To samozřejmě umožňuje vytváření mnohých variací. Zároveň si myslím, že těch odpadlíků, v porovnání s jinými novými náboženskými skupinami, není výrazně více.“  Z. Vojtíšek se domnívá, že výskyt odštěpených skupin souvisí s učením Poselství Grálu o blížící se očistě světa a budoucí „tisícileté říši“, kterou měl ustanovit sám O. E. Bernhardt; poněvadž se tak nestalo, mohou se objevit lidé, považující se za „reinkarnovaného Abd-ru-shina“ a shromáždit kolem sebe oddané stoupence.  Dle názoru samotného Hnutí Grálu obsahuje kniha Poselství Grálu v sobě vnitřní duchovní náboj, kontaktem s ní se každý čtenář svým postojem zesíleně projeví; buď se v něm posílí positivní vlastnosti, nebo jeho negativní rysy. Od roku 1990 se jí prodalo v ČR asi 45 000 výtisků, ve světě v poválečném období asi milion exemplářů v 17 jazycích. V každém případě je kniha Poselství Grálu psána velmi určitým, nekompromisním stylem; může se tedy objevit člověk s vůdcovským komplexem, toužící po autoritě a respektování svými přívrženci, a ten se pak stylizuje podobně znějícími autoritativními formulacemi do kazatelské role uznávaného nositele pravdy. Na rozdíl od autora Poselství Grálu, snažícího se vysvětlit celostní obraz světa, se však „vůdce“ snaží vysvětlit sebe sama jako středobod úcty a prostředníka; to je na obraz světa málo, ale na vytvoření sekty to docela stačí.

Ptolemaios VIII. Euergetés II. („dobrodinec“, řecky , obyvateli Alexandrie byl pro svou postavu přezdíván Fyskón – - „břicháč“) (narozen 182 - zemřel 116 př. n. l.) byl egyptský faraon z dynastie Ptolemaiovců. Vláda Ptolemaia VIII. začala v roce 170 př. n. l., když do Egypta vtrhl seleukovský vládce Antiochos IV. Epifanés. Ptolemaios VIII. poté zajal svého bratra Ptolemaia VI., ale nechal jej na trůně jako loutkového vladaře. Později se však v Alexandrii nechal prohlásit králem.

Ptolemy VIII Euergetes II Tryphon (, "Ptolemaĩos Euergétēs Tryphon" "Ptolemy the Benefactor, the luxurious"; c. 184 BC – 28 June 116 BC), nicknamed Physcon ( "Fatty"), was a king of the Ptolemaic dynasty in Egypt. He was the younger son of Ptolemy V Epiphanes and Cleopatra I Syra. His reign was characterised by fierce political and military conflict with his older brother Ptolemy VI Philometor and his sister Cleopatra II.  Ptolemy VIII was originally made co-ruler with his older siblings in the run-up to the Sixth Syrian War. In the course of that war, Ptolemy VI was captured and Ptolemy VIII became sole king of Egypt. When the war ended and Ptolemy VI was restored to the throne in 168 BC, the two brothers continued to quarrel. In 164 BC Ptolemy VIII drove out his brother and became sole king of the Ptolemaic empire, but he was expelled in turn in 163 BC. As a result of Roman intervention, Ptolemy VIII was awarded control of Cyrenaica. From there he repeatedly tried to capture Cyprus, which had also been promised to him by the Romans, from his brother.  After Ptolemy VI's death in 145 BC, Ptolemy VIII returned to Egypt as co-ruler with his sister. His cruel treatment of opposition and his decision to marry his niece Cleopatra III and promote her to the status of co-regent led to a civil war from 132 to 126 BC, in which Cleopatra II controlled Alexandria and enjoyed the support of the Greek population of the country, while Ptolemy VIII and Cleopatra III controlled most of the rest of Egypt and were supported by the native Egyptians. During this war, native Egyptians were promoted to the highest echelons of the Ptolemaic government for the first time. Ptolemy was victorious and ruled alongside Cleopatra II and Cleopatra III until his death in 116 BC.  The ancient Greek sources on Ptolemy VIII are extremely hostile, characterising him as cruel and mocking him as fat and degenerate, as part of a contrast with Ptolemy VI, whom they present extremely positively. The historian Günther Höbl calls him "one of the most brutal and at the same time one of the shrewdest politicians of the Hellenistic Age."


Biografie.

Brody pochází z umělecké rodiny. Navštěvoval střední školu High School for the Performing Arts. Už v dospívajícím věku účinkoval v TV sitcomu "Annie McGuire". Další herecké vzdělání získal na prestižní Americké akademii dramatického umění. Ale je to především Brodyho talent od přírody, který ho předurčil k tomu, aby se stal jedním z nejlepších a nejrespektovanějších herců své generace. Po ukončení studia hrál v několika, spíše vedlejších rolích, jako například ve filmech "Tenká červená linie", "Andělé" nebo "Střela".  Roman Polanski jej obsadil do hlavní role filmu "Pianista" poté, co jej viděl při natáčení filmu "Aféra s náhrdelníkem". Adrien Brody se na tuto roli pečlivě připravoval. Ztvárnění mu vyneslo Oscara za nejlepší mužský herecký výkon v hlavní roli. Zároveň se stal nejmladší držitelem Oscara v této kategorii. Pozlacenou sošku získal ve svých 29 letech. Byl také nominován na Zlatý glóbus za nejlepší mužský herecký výkon, cenu Screen Actors Guild a ocenění BAFTA. Odnesl si také Césara v kategorii Nejlepší herec, cenu Bostonských filmových kritiků a National Society of Film Critics.  Kromě toho se pravidelně umisťuje v žebříčcích o nejstylovějšího a nejlépe oblékaného muže a v anketách o nejvíce sexy muže planety.  Od natočení "Pianisty" se Adrien Brody objevil v dalších snímcích. Zahrál si společně s Joaquinem Phoenixem a Sigourney Weaver v dramatickém thrilleru "Vesnice", v thrilleru "Svěrací kazajka", "Detektiv", "Harrisonovy květy" či ve filmu "King Kong" režiséra Petera Jacksona. Natočil také kritikou kladně přijatý film "Darjeeling s ručením omezeným".  Mezi přátele patří Asia Argentová, její otec Dario Argento a Benicio del Toro. Řadí se k fanouškům italského fotbalu. Každým rokem tráví většinu léta ve své letní residenci na Sardínii.

Adrien Brody (* 14. dubna 1973 New York) je americký herec a držitel Oscara a Césara za roli Wladyslawa Szpilmana ve filmu "Pianista". Stal se tak nejmladším oscarovým hercem oceněným za hlavní roli v kategorii Nejlepší herec.

Adrien Brody (born April 14, 1973) is an American actor and producer. He received widespread recognition and acclaim after starring in Roman Polanski's "The Pianist" (2002), for which he won the Academy Award for Best Actor at age twenty-nine, making him the youngest actor to win in that category. Brody is the second male American actor (after Christopher Lambert) to receive the César Award for Best Actor.  Other successful films that Brody has starred in are "The Thin Red Line" (1998), "The Village" (2004), "King Kong" (2005), and "Predators" (2010). He is a frequent collaborator of Wes Anderson's, having starred in four of Anderson's films, "The Darjeeling Limited" (2007), "Fantastic Mr. Fox" (2009), "The Grand Budapest Hotel" (2014), and "The French Dispatch" (2020).  In 2017, he appeared in the fourth series of the BBC historical drama "Peaky Blinders".


Vývoj.

Typ byl původně soukromou iniciativou firmy Douglas a americké armádní letectvo bylo s projektem seznámeno v květnu 1943. Výsledkem byla objednávka na stavbu dvou prototypů a jednoho draku pro statické zkoušky. USAAF si od projektu slibovalo letoun, který by měl podobný dolet jako Boeing B-29 Superfortress, ale byl menší a levnější.  XB-42 poháněla dvojice vodou chlazených dvanáctiválců s válci do V, Allison V-1710-125, instalovaná v trupu letounu za kabinou pilota. Ta poháněla dvojici protiběžných vrtulí v ocase letounu. Vstupy vzduchu byly na náběžné hraně křídel. Podvozek byl třístopý, příďový a pod ocasem letounu byla velká kýlová plocha, která měla zabránit kontaktu vrtulí se zemí. Pilot a druhý pilot seděli pod dvojicí kapkovitých překrytů. Bombometčík měl stanoviště v nosu letounu. Obrannou výzbroj tvořily dvě dvojice dálkově ovládaných kulometů ráže 12,7 mm v zatahovacích věžích, které byly instalovány v odtokové hraně křídel. Ty bylo možné zasunout do křídel v době, kdy letounu nehrozilo nebezpečí. Zbraně ovládal druhý pilot ze svého stanoviště vedle pilota. Tyto zbraně měly jen omezený palebný rozsah a mohly střílet vlastně jen směrem dozadu za letoun. Vzhledem k tomu, že letoun měl operovat ve vysokých rychlostech, se to ale nepovažovalo za vážný handicap. Pro palbu směrem kupředu byly v trupu namontovány dva pevné kanóny ráže 20 mm. Zvažovala se i výroba bitevní varianty, pro kterou se počítalo s baterií 16 kulometů, anebo kanónem ráže 75 mm a dvěma kulomety.

Testy.

První prototyp vzlétl 6. května 1944. Výkony byly považovány za vynikající. XB-42 byl stejně rychlý, anebo rychlejší, než bombardér De Havilland Mosquito, byl ale ozbrojený a unesl dvakrát tolik pum. Pilot měl pod kapkovitým překrytem výborný výhled, ale dva oddělené překryty pro něj a druhého pilota byly problémem při jejich komunikaci. Proto byly později vyměněny za společný překryt pro oba dva. Problémem byla menší stabilita letounu, vibrace a špatné chlazení motorů, což byl problém, se kterým se potýkalo více konstrukcí podobné koncepce s tlačným motorem. O rychlosti XB-42 svědčí rychlostní rekord, kterého dosáhl v prosinci 1944 při letu z Long Beach v Kalifornii do Washingtonu. Tuto vzdálenost XB-42 překonal průměrnou rychlostí 697,7 km (433,6 mil) za hodinu.  Testy prototypu pokračovaly až do konce války, pak se ale americké letectvo rozhodlo, že raději počká na první generaci z jeho pohledu perspektivnějších proudových bombardérů, než aby pokračovalo ve vývoji tohoto typu.  Jeden z prototypů byl zničen při havárii, druhý ale i nadále sloužil k experimentům. Dokonce dostal pod křídla dvojici proudových motorů Westinghouse o síle 7,1 kN a větší palivové nádrže. Upravený stroj byl označen XB-42A. Tato úprava sloužila pouze k testům a z tohoto stroje už tehdy byla odstraněna výzbroj. Takto upravený dosáhl rychlosti až 785 km/h. Nakonec byl poškozen při 22 letu, během tvrdého přistání a i když byl opraven, už nikdy nevzlétl k dalším pokusům. Program XB-42, společně s programem Douglas XB-43 Jetmaster, který z něj byl odvozen a měl čistě proudový pohon, stál americké letectvo 13,7 milionu dolarů.

Dochovaný kus.

Prototyp XB-42A se dostal do sbírky amerického National Air and Space Museum. Nikdy však nebyl vystaven na veřejnosti. Není ale kompletní, protože při přepravě letounu byly ztraceny jeho nosné plochy.

Douglas XB-42 Mixmaster byl experimentálním bombardovacím letounem, navrhovaným pro vysoké rychlosti. Nekonvenční design spočíval v instalaci dvou pístových motorů v trupu letadla, z nichž každý poháněl jednu z protiběžných vrtulí na konci za ocasními plochami. Tím mělo být dosaženo aerodynamicky čistých tvarů, umožňujících vyšší výkony. Do konce druhé světové války byly postaveny celkem dva prototypy. Na jejím konci se ukázalo, že lepší cestou, jak dosáhnout vyšších výkonů je použití proudových motorů.

The Douglas XB-42 Mixmaster was an experimental bomber aircraft, designed for a high top speed. The unconventional approach was to mount the two engines within the fuselage driving a pair of contra-rotating propellers mounted at the tail in a pusher configuration, leaving the wing and fuselage clean and free of drag-inducing protrusions.  Two prototype aircraft were built, but the end of World War II changed priorities and the advent of the jet engine gave an alternative way toward achieving high speed.


Velký impakt.

Zhruba před 4 540 miliony let pravděpodobně došlo k mimořádně silné srážce Země s tělesem velikosti Marsu. Tato událost je označována jako Velký impakt. Tím bylo vyvrženo obrovské množství materiálu na oběžnou dráhu Země. Z této masy se později zformoval Měsíc. Předpokládá se, že při této srážce do vesmíru unikla prvotní atmosféra, ale také je možné, že tuto atmosféru při zvýšené teplotě zemská gravitace zkrátka neudržela.

Atmosféra, hydrosféra.

V raném stádiu byla Země extrémně žhavá a vyzařovala do vesmíru mnoho energie. Tím se postupně ochlazovala a mohlo docházet ke vzniku prvních ker pevného povrchu. Tyto kry, pohybující se po stále žhavém povrchu, se spojovaly a znovu tříštily. Z mezihvězdného plynu, který obsahoval množství vodíku a helia, ale také methan, amoniak a jiné látky, se vytvořila prvotní atmosféra. Meteority, dopadající na chladnoucí planetu, přinášely zmrzlou vodu. Led se při nárazu měnil v páru a ta, v kombinaci s jinými plyny, tvořila nad Zemí těžké mraky.  Asi před 3 900 miliony let vznikla vlivem rozsáhlé sopečné činnosti druhá atmosféra, složená z vodní páry (70-80 %), dusíku a oxidu uhličitého. V menším množství obsahovala i oxid siřičitý, oxid uhelnatý, methan, amoniak, vodík, kyselinu chlorovodíkovou a jiné plyny.  V období před 3 900 až 3 800 miliony let ustalo rozsáhlé bombardování planety, což umožnilo další ochlazení a zkondenzování vody v mracích. Docházelo tak k hustým, dlouhotrvajícím dešťům. Voda zaplňovala veškeré prolákliny a krátery na zemském povrchu a vytvářela tak první vodní plochy. Již tato prvotní moře byla slaná, neboť se v nich rozpouštěly soli, usazené na zemském povrchu.

Vliv vzájemného působení s Měsícem.

Nově zformovaný Měsíc byl velice blízko planetě Zemi, obíhal ji nízko. Jejich vzájemná vazba tedy měla zásadní vliv na prostředí na Zemi i na samotný Měsíc:  Vznik hlubších oceánů a vyšších pohoří byl možný až se zeslabením vlivu slapových sil, tedy až když Měsíc převzal energii z povrchu Země a po jeho urychlení na vyšší-vzdálenější oběžnou dráhu. Byť jsou přílivové vlny na Zemi způsobovány Měsícem, který tak brzdí rotaci Země, Země se pod Měsícem rychle otáčí a přílivová vlna pod měsícem podbíhá, předbíhá ho: A díky slapové vazbě se dopředný pohyb vodní masy vln přenáší zpět na Měsíc a způsobuje jeho dopředné urychlování. A vyšší rychlost Měsíce na orbitě se zas změní na potenciální energii na vyšší oběžné dráze, kde se ve výsledku pohybuje dokonce pomaleji. I dnes je ještě Měsíc zemskými deformacemi ze slapových sil urychlován, a tak se vzdaluje: řádově o 2 cm za rok.  Urychlující tah slapových sil působí plynule, na nižších drahách silněji: Ve výsledku vzájemné slapové síly a existence přílivových vln na Zemi napomáhají stabilizaci výšky oběhu Měsíce a vyhlazení jeho (případně) eliptické dráhy na kruhovou.

Geologie.

Zemské těleso se poměrně rychle ochlazovalo, a to i kvůli nižšímu výkonu mladého Slunce. Na povrchu Země se začala tvořit pevná zemská kůra. Nedochovalo se z ní však do současnosti téměř nic.  V Austrálii i Kanadě byly nalezeny krystaly zirkonů, pocházející až z doby před 4 404 miliony let. Zřejmě se jedná o pozůstatky nejstarší zemské kůry, která byla rozbita následnými geologickými procesy a jejíž relikty se pak uložily v mladších horninách.

Biosféra.

Z tohoto období nebyl spolehlivě doložen žádný život.

Hadaikum ("Hadean", někdy "Priscoan") je nejstarší období (eon) ve vývoji Země. Datuje se do období před 4,6 až 4 miliardami let (Ma). Pro toto období je charakteristický vznik zemské kůry a později oceánů. Název je odvozen od Háda, řeckého boha podsvětí. Neklidné období bylo plné sopečných výbuchů a dopadajících meteoritů.

The Hadean ( ) is a geologic eon of the Earth pre-dating the Archean. It began with the formation of the Earth about 4.6 billion years ago and ended, as defined by the International Commission on Stratigraphy (ICS), 4 billion years ago. , the ICS describes its status as "informal". Geologist Preston Cloud coined the term in 1972, originally to label the period before the earliest-known rocks on Earth. W. Brian Harland later coined an almost synonymous term, the "Priscoan period", from "priscus", the Latin word for 'ancient'. Other, older texts refer to the eon as the Pre-Archean.


Historie.

První trolejbusy vyjely do solingenských ulic 19. června 1952. Důvodem pro zavedení elektrické nekolejové trakce byla zastaralost a zchátralost místního tramvajového provozu, který velmi utrpěl za druhé světové války. První trolejbusová linka vedla z náměstí "Graf-Wilhelm-Platz" přes "Merscheid" k železničnímu nádraží "Ohlings". Postupně, jak byly rušeny tramvajové tratě, se trolejbusová síť postupně rozrůstala o další úseky. Tramvaje jezdily v Solingenu do 1. prosince 1959, kdy byl zahájen provoz na, po dlouhou dobu poslední, nové trati, která nahradila poslední tramvajový úsek. O tohoto data byly v Solingenu v provozu čtyři trolejbusové linky, které vedly po téměř stejných trasách jako tramvaje.  V roce 1980 byl založen dopravní svaz "Verkehrsverbund Rhein – Ruhr", který začal koordinovat MHD a příměstskou dopravu v oblasti Porýní a Porúří. Trolejbusové linky v Solingenu tak byly přečíslovány přidáním dvojčíslí 68 před původní číslo linky.  V roce 1982 byla solingenská trolejbusová síť rozšířena (poprvé od roku 1959) o krátký koncový úsek do konečné zastávky "Hasselstrasse" (cca 800 m) a kratší novou trať z centra města (od zastávky "Schlagbaum") do "Brockenbergu".  Další a dosud poslední nové tratě byly zprovozněny v roce 1993 (zároveň byly uvedeny do provozu dvě nové trolejbusové linky). Šlo o krátký úsek "Mangenberg" – "Kotten" a dlouhou trať "Birker Strasse" – "Kotten" – "Aufderhöhe".  V polovině 90. let 20. století se uvažovalo o zrušení trolejbusového provozu a jeho nahrazení autobusy, tato akce ale uskutečněna nebyla.  V současnosti jezdí trolejbusy v Solingenu na šesti linkách, označených čísly 681 – 686.

Trolejbusová točna.

Velkou zajímavostí solingenského trolejbusového provozu je točna na konečné linky č. 683 "Burg Brücke". Také sem původně vedla tramvajová linka, která byla v roce 1959 nahrazena trolejbusovou. Kvůli stísněným podmínkám nemohla být v konečné stanici "Burg Brücke" vybudována klasická smyčka. Proto bylo přistoupeno k velmi neobvyklému řešení v podobě točny, kterou pohání elektromotor o výkonu 3 kW. Točna byla v 80. letech rekonstruována a roku 2009 byl na ní zastaven provoz. Točna stojí dodnes jako místní rarita, patří muzeu.

Vozový park.

V průběhu let se v Solingenu vystřídalo několik typů trolejbusů, v současnosti je v provozu celkem 49 vozidel tří různých výrobců. 14 vozů je standardních typu MAN SL 172 HO (vyrobeny v letech 1986 a 1987), ostatní trolejbusy jsou moderní nízkopodlažní kloubová vozidla typů Van Hool AG 300 T a Berkhof Premiere AT 18 (všechny vozy vyrobeny na začátku 21. století).

Muzeum.

V Solingenu se také nachází trolejbusové muzeum, které kromě čtyř místních trolejbusů vlastní i několik autobusů, autobusových vleků a speciálních vozidel.

Německé město Solingen, nacházející se ve spolkové zemi Severní Porýní-Vestfálsko, provozuje od roku 1952 vlastní trolejbusovou dopravu. Místní trolejbusová síť je se šesti linkami největší v Německu.

The Solingen trolleybus system (), also known locally as the "Stangentaxi", serves the city of Solingen, in the federal state of North Rhine-Westphalia, Germany.  Opened on 19 June 1952, it is the largest of the three remaining trolleybus systems in Germany (the others being in Eberswalde and Esslingen am Neckar). The network centres on "Graf-Wilhelm-Platz" (Count William Square), and one of its lines extends into the neighbouring municipality of Wuppertal.


Zvyklosti.

Seder na Tu bi-švat.

Nejvýznamnější událostí, která se vztahuje k tomuto svátku, je "seder" – hostina, během které jsou vypity čtyři poháry vína a ochutnány symbolické plodiny. Původ sederu spadá do 17. století a je připisován kabalistům z okruhu Jicchaka Luriji v Safedu. Kabalistický vliv souvisí s koncepcí tzv. sefirotického "Stromu života".

Čtyři poháry.

Čtyři poháry jsou paralelou ke čtyřem pohárům, které se podávají během sederu na Pesach. Čtyři poháry symbolizují čtyři světy, mohou rovněž symbolizovat čtyři pohledy na svět (materiální, citový, intelektuální a duchovní) nebo čtyři přístupy k přírodě a světu (podle moderních výkladů např. sociální, národní, ekologický, všeobecný). Čtyři poháry se vypijí tak, že první pohár obsahuje pouze bílé víno s kapkou červeného, druhý obsahuje (zhruba) třetinu červeného a dvě třetiny bílého, třetí pohár již obsahuje dvě třetiny červeného a jednu třetinu bílého a čtvrtý již pouze červené víno s kapkou bílého. Poměry jsou skutečně pouze orientační a nejsou nijak závazné.

Symbolické plodiny.

Během sederu se konzumuje řada různých plodů, ať už plodů stromů či země. Na sederovém stole by neměly chybět tyto plodiny:

Sázení stromů.

Novodobým prvkem v Tu bi-švat je sázení stromů. Vysazování stromů a zakládání lesů se stalo jednou z priorit sionistického hnutí a Židovský národní fond (, : "Keren Kajemet le-Jisra'el"). Od sedmdesátých let dostalo vysazování stromů symbolický význam, který postupně přerůstá v pojetí náboženské, kdy je v období kolem Tu bi-švat zvykem vysadit v Izraeli alespoň jeden strom, v diaspoře se vybírá dobročinný příspěvek na vysázení stromů a kultivaci přírody v Izraeli.

Tu bi-švat (, dosl. "15. ševat") se slaví, jak již název napovídá, patnáctý den měsíce ševatu a bývá označován jako „Nový rok stromů“ (, "Roš ha-šana la-ilanot"), „Svátek stromů“ (חג האילנות, "Chag ha-ilanot") či „Slavnost plodů“. Tu bi-švat připadá většinou na konec ledna případně na začátek února, kdy v Izraeli začínají kvést první stromy (mandlovníky) a označuje začátek nového vegetačního cyklu.  Tu bi-švat patří mezi menší svátky. Nevztahuje se na něj zákaz práce a další zákazy nařízené pro šabat, vysoké svátky a poutní svátky. Sváteční charakter dne je naznačen v liturgii vynecháním modliteb tachanun (kajícné prosebné modlitby).

Tu BiShvat (; "") is a Jewish holiday occurring on the 15th day of the Hebrew month of Shevat (in 2020, Tu BiShvat begins at sunset on February 9 and ends in the evening of February 10). It is also called "Rosh HaShanah La'Ilanot" (), literally 'New Year of the Trees'. In contemporary Israel, the day is celebrated as an ecological awareness day, and trees are planted in celebration.


Dějiny.

Raety jako nejmocnější alpský kmen poprvé připomínal Polybios, ovšem až do zániku republiky se zmínky o nich vyskytovaly v dílech římských historiků jen velmi sporadicky. O historii Raetů toho tudíž není mnoho známo. Livius byl přesvědčen o jejich etruském původu. Tuto domněnku s ním sdíleli také historikové Niebuhr a Mommsen. Podle tradičního výkladu zaznamenaného Justinem a Pliniem starším představovali Raetové část Etrusků, která sídlila nejprve v údolí řeky Pádu, odkud byla ale vypuzena Kelty na přelomu 5. a 4. století př. n. l. Označení Raetové prý přijali podle svého náčelníka, jménem "Raetus". Bližší realitě však zřejmě bude hypotéza, podle níž byl název tohoto kmene odvozen z keltského výrazu "rait" („horská země“). Bez ohledu na to, zda přijmeme teorii o etruském původu Raetů, skutečností zůstává, že v době, kdy Římané navázali první kontakty s obyvateli Raetie, byla tato země plně v moci keltských kmenů. Předchozí populace zcela splynula s Kelty, takže Raety lze v pozdějších dobách označit za ryze keltský národ, třebaže mezi nimi žily také některé cizí kmeny (například Lepontiové).  Raetové si udržovali nezávislost až do roku 15 př. n. l., kdy byli poraženi římským vojskem, které proniklo na sever skrze Brennerský průsmyk. Velitelem Římanů byl Augustův nevlastní syn Drusus. V témže roce si Drusův bratr a pozdější římský císař Tiberius podrobil údolí horního Rýna a oblast Bodamského jezera, kolem nějž se rozkládala sídla Vindeliků. Tento kmen přemohli Římané v bitvě na jezeře, během níž se zmocnili dnešního ostrova Reichenau. Ten pak vítězům posloužil jako základna k dalším výbojům do okolních krajů. V následujících letech bylo celé území mezi řekami Dunajem a Innem začleněno do nově vzniklé římské provincie, která byla zpočátku spravovaná vojenským prefektem a později prokurátorem z řad jezdeckého stavu. Hlavní komunikační trasou byla silnice vedoucí přes Brennerský průsmyk, jež spojovala dnešní města Veronu a Augsburg. Obyvatelstvo raetských údolí bylo poměrně rychle romanizováno. Mezi důležitá města Raetie náležela "Augusta Vindelicorum" (Augsburg), "Brigantium" (Bregenz), "Castra Batavorum" (Pasov), "Castra Regina" (Řezno) a "Tridentum" (Trento).  Na obranu před vpády germánských kmenů ze severu byl v průběhu 1. století zbudován Limes Germanicus. Jeho 166 kilometrů dlouhá raetská část byla tvořena silnou kamennou hradbou doplněnou strážními věžemi. Ve druhé polovině 1. století si Římané podmanili "Agri Decumates" (území mezi Rýnem, Mohanem a Dunajem), čímž byla Raetie částečně chráněna před útoky barbarů. Až do konce 2. století provincie nedisponovala stálou posádkou a spoléhala se výhradně na domorodé pomocné sbory ("auxilia"). Teprve za vlády Marca Aurelia byla do Raetie umístěna římská legie ("Legio III Italica"), jejíž velitel působil od tohoto okamžiku jako místodržitel provincie v hodnosti císařského legáta ("legatus Augusti pro praetore"). Za Diocletiana byla Raetie součástí diecéze Itálie, přičemž byla rozdělena na dvě provincie: "Raetia prima" (hornatější a jižněji položená) a "Raetia secunda" (totožná s někdejším územím Vindeliků). Jejich správci byli úředníci v hodnosti "preasides", jimž byl nadřízen "dux" zodpovědný za obě tyto země.  V době konečného úpadku západořímské říše byla Raetie sužována vytrvalými nájezdy Germánů. Už od poloviny 3. století, kdy Římané vyklidili Agri Decumates, začal vzrůstat tlak germánských Alamanů na její severní a západní hranice. V roce 488 nařídil správce Itálie Odoaker opuštění Raetie secundy, což usnadnilo pronikání Alamanů. Zhruba v témže čase se většina Markomanů přesunula z Čech do oblastí východně od řeky Lechu, kde byli později známi jako Bajuvarové (Bavoři). Naproti tomu politická a kulturní pouta Raetie primy vůči Itálii přetrvala ještě po dlouhou dobu. Po ovládnutí Ostrogóty Theodoricha Velikého se do určité míry opět pozdvihla ke své bývalé prosperitě. Latinský jazyk ve své vulgarizovanější podobě (z něhož se vyvinula dnešní rétorománština) a křesťanská víra zde proto přečkaly bez vážnějších otřesů období stěhování národů. Ve středověku se Raetií nazývalo území dřívější Raetie primy. Dodnes je toto jméno užíváno ve švýcarském kantonu Graubünden dosud obývaném potomky romanizovaných keltských obyvatel Raetie, kteří se nazývají Rétorománi.

Hospodářství.

Raetie byla velice hornatá země. Hlavním způsobem obživy jejích obyvatel byl tudíž chov dobytka a těžba dřeva. Obdělávání půdy byla věnována jen malá pozornost, přesto některá úrodná údolí poskytovala hojnost obilí. Brzy po příchodu Římanů nastal rozmach obchodu a dařilo se též zemědělství. Místní svahy byly osázeny vinohrady, jež produkovaly víno považované ze stejně kvalitní jako italské. Dokonce i sám Augustus prý dával přednost raetskému vínu před kterýmkoli jiným. Nejvýznačnějšími obchodními komoditami, které zde byly získávány, byly vosk, med, smůla a sýry.

Raetie, případně latinsky Raetia, bylo území a později provincie římské říše, jež sahalo zhruba od Bodamského jezera ("Lacus Brigantinus") směrem na východ k řece Inn ("Aenus"). Severní hranici provincie tvořila řeka Dunaj ("Danuvius"), za níž se rozkládalo neklidné území „svobodné Germánie“. Penninské Alpy na západě a na jihu oddělovaly Raetii od Horní Germánie a Itálie, zatímco na východě se nacházelo Noricum. V současnosti toto území zaujímá střední a východní Švýcarsko, jižní Bavorsko, jihovýchod Bádenska-Württemberska, Lichtenštejnsko, Vorarlbersko a většinu Tyrolska (včetně jeho italské části).

Raetia ( , ; also spelled Rhaetia) was a province of the Roman Empire, named after the Rhaetian ("Raeti" or "Rhaeti") people. It bordered on the west with the country of the Helvetii, on the east with Noricum, on the north with Vindelicia, on the south-west with Transalpine Gaul and on the south with Venetia et Histria.  It thus comprised the districts occupied in modern times by eastern and central Switzerland (containing the Upper Rhine and Lake Constance), southern Germany (Bavaria and most of Baden-Württemberg), Vorarlberg and the greater part of Tyrol in Austria, and part of northern Lombardy in Italy. The region of Vindelicia (today eastern Württemberg and western Bavaria) was annexed to the province at a later date than the others. The northern border of Raetia during the times of Augustus and Tiberius was the River Danube. Later the Limes Germanicus marked the northern boundary, stretching for 166 km north of the Danube. Raetia linked to Italy across the Alps over the Reschen Pass, by the Via Claudia Augusta.  The capital of the province was Augusta Vindelicorum, present-day Augsburg in southern Germany.