Dětství.

Princezna Alexandra Řecká a Dánská se narodila 30. srpna 1870 v Mon Repos, letním sídle řecké královské rodiny na ostrově Korfu jako třetí dítě a nejstarší dcera Jiřího I. Řeckého a Olgy Konstantinovny Romanovové. Alexandřin otec nebyl původem Řek, ale narodil se jako dánský princ Kristián Vilém Šlesvicko-Holštýnsko-Sonderbursko-Glücksburský, syn Kristiána IX. Dánského, v sedmnácti letech byl zvolen řeckým králem. Řecká královská rodina byla součástí dánské, a měla tedy blízko k britské a ruské dynastii, Alexandřiny tet Alexandra a Dagmar se totiž provdaly za britské a ruské dědice trůnu. Jiří I. a Olga se vzali mladí. Ze šťastného manželství vzešlo osm dětí. Jedna dcera zemřela v dětství, ale pět synů a dvě dcery se dožili dospělosti.  Řecká královská rodina nebyla dle královských norem bohatá a žila prostě. Král Jiří byl uzavřený muž, ale v rozporu s obecným přístupem té doby, věřil ve šťastné hlučné děti. Alexandra i její sourozenci používali dlouhé chodby v paláci v Athénách k jízdě na kole, kolečkových bruslích, skateboardu a někdy na kole pod vedením samotného krále. Vychováváni anglickými chůvami, mluvily děti nejprve anglicky, brzy se však mezi sebou naučily mluvit i řecky. Učily se také německy a francouzsky.  Alexandra, v rodině přezdívaná "Aline" nebo řecky Alix, aby se odlišila od své tety a kmotry, Alexandry, princezny z Walesu, byla optimistická a milována svou rodinou. "Měla jednu z těch sladkých a roztomilých povah, kterou se zalíbila všem, kteří se s ní setkali", vzpomínal její bratr Mikuláš Řecký.  Alexandra se kamarádila se svým bratrem Mikulášem a sestrou Marií. Alexandra trávila noho prázdnin v Dánsku, návštěvami svých prarodičů. Alexandra a její sourozenci se v Dánsku při velkém rodinném setkání seznámili se svými britskými a ruskými bratranci a sestřenicemi.

Manželství a potomci.

V osmnácti letech se Alexandra 17. června 1889 provdala za Pavla Alexandroviče. Sblížili se, když trávil velkokníže kvůli svým častým onemocněním dýchacích cest zimu v Řecku. Řecká královská rodina také trávila často dovolenou s Romanovci na návštěvách v Rusku a Dánsku.  Alexandra měla s Pavlem dvě dětiː

Smrt.

V sedmém měsíci těhotenství se Alexandra vydala na procházku s přáteli kolem řeky Moskvy a skočila přímo do člunu, který tam byl trvale zakotvený, ale upadla když se dostala dovnitř. Druhý den se zhroutila prudkými porodními bolestmi. Porodila syna Dimitrije, upadla do fatálního kómatu a o šest dní později zemřela v Ilyinskoe u Moskvy. Velkokněžna byla pohřbena v chrámu svatého Petra a Pavla v Petrohradu. Jejímu truchlícímu anželovi muselo být zabráněno, aby se vrhl do hrobu s ní.  Ovdovělý Pavel se později morganaticky oženil s Olgou Valerianovnou Palejovou, jejíž syn byl v roce 1918 zavražděn.  V roce 1939, když vládl Alexandřin synovec Jiří II. Řecký, získala řecká vláda povolení od sovětského svazu Josifa Vissarionoviče Stalina přemístit Alexandřino tělo. Její tělo bylo do Athén převezeno řeckou lodí z Leningradu. Nakonec bylo uloženo k odpočinku poblíž paláce Tatoi. Alexandřin mramorový náhrobek nad prázdným hrobem je stále v chrámu Petra a Pavla.  ""Alexandřina porodnice"" (nyní "Alexandřina všeobecná nemocnice") byla pojmenována na její počest Pavlem I. Řeckým.

Alexandra Řecká a Dánská (30. srpna 1870 – 24. září 1891) se narodila jako třetí dítě, prvorozená dcera Jiřího I. Řeckého a Olgy Konstantinovny Romanovové.

Grand Duchess Alexandra Georgievna of Russia (; "née" Princess Alexandra of Greece and Denmark (); 30 August [O.S. 18 August] 1870 – 24 September 1891) was the third child and firstborn daughter of King George I and Queen Olga of Greece, who herself was a Russian grand duchess and was also a grandchild of Denmark's King Christian IX and Queen Louise. She was a sister to Constantine I of Greece, and thus aunt of three kings and two queens, Constantine's three sons, who all became kings of Greece, and two of his daughters, who were queens, of Romania and (titularly) Croatia, respectively. She was also first cousin of Tsar Nicholas II of Russia, King George V of the United Kingdom, King Christian X of Denmark, and both King Haakon VII and Queen Maud of Norway, as well as a paternal aunt of Prince Philip, Duke of Edinburgh.


Život.

Marie se narodila jako třetí dítě (druhá dcera) krále Francouzů Ludvíka Filipa a jeho manželky Marie Amálie, dcery Ferdinanda I. Neapolsko-Sicilského. Na otcovo naléhání byla dobře vzdělaná a zabývala se sochařstvím a kreslením. V Palais des Tuileries měla svůj vlastní ateliér, ve kterém mohla pracovat. Byla popisována jako temperamentní žena s množstvím energie, zajímající se o společnost i politiku.  Na začátku roku 1834, kvůli konsolidaci Červencoé monarchie a lepšímu přijetí Ludvíka Filipa ostatními evropskými panovníky, dal Ferdinand II. Neapolsko-Sicilský souhlas ke sňatku princezny Marie Orleánské s jedním z jeho mladších bratrů. Leopold Neapolsko-Sicilský, hrabě ze Syrakůs, byl (stejně jako Ferdinand II.) synem druhé manželky Františka I. Neapolsko-Sicilského, Marie Isabely Španělské. Synovec Mariiny matky (královny Marie Amálie) byl také nevlastním bratrem vévodkyně z Berry, dcery Františka I. a jeho první manželky Marie Klementiny Habsbursko-Lotrinské. Vévodkyně z Berry byla matkou legitimistického pretendenta francouzského trůnu, vévody z Bordeaux.  Nicméně, v dubnu 1834 zasáhlo Francii povstání, neapolský dvůr proto požadoval, aby Marie okamžitě obdržela část majetku Orleánských. Ludvík Filip považoval tento požadavek za nepřiměřený a manželské řízení se tak ukončilo.  Marie byla 17. října 1837 provdána za Alexandra Württemberského, syna vévody Alexandra Württemberského a Antoinetty Sasko-Kobursko-Saalfeldské. Pocházel z vedlejší větve nepříliš prestižního německého rodu. Alexandr byl však synovcem Fridricha I. Württemberského a Leopolda I. Belgického. Byl také bratrancem britské královny Viktorie a jejího manžela prince Alberta, také portugalského krále Ferdinanda II., ruských carů Alexandra I., a Mikuláše I. Obřad se konal 18. října 1837 ve Velkém Trianonu ve Versailles. Občanský obřad řídil Étienne-Denis Pasquier, katolický obřad Louis-Marie-Edmond Blanquart de Bailleul, versailleský biskup a luteránský obřad pastor Cuvier.  Marie měla s Alexandrem jediné dítě, syna Filipa, který po otci zdědil vévodství a v roce 1865 se oženil s Marií Terezií Rakousko-Těšínskou. Jsou to předkové současných uchazečů o württemberský trůn.  V roce 1838 odešla tuberkulózou oslabená Marie do Pisy, kde doufala, že jí příznivější klima pomůže k vyléčení. Jejího bratra, vévodu z Nemours, rodiče vyslali, aby ji doprovázel, přijel za sestrou těsně před její smrtí 6. ledna 1839. 27. ledna byla pohřbena v královské kapli v Dreux.

Umělkyně.

Jako studentka Aryho Scheffera byla talentovanou sochařkou a kreslířkou. Mnoho jejích prací se dochovalo a jsou nyní v muzeu v Dordrechtu v Nizozemsku.  Konkrétně navrhla okna v kapli svatého Saturnina v zámku ve Fontainebleau, která byla vyrobena Émilem Wattierem.

Marie Orleánská (12. dubna 1813 - 6. ledna 1839) byla francouzskou princeznou a sňatkem württemberskou vévodkyní. Před svatbou měla titul "Mademoiselle de Valois".

Marie Christine Caroline Adélaïde Françoise Léopoldine d'Orléans (12 April 1813 in Palermo – 6 January 1839 in Pisa) was a French princess, artist, and, by her marriage, duchess of Württemberg (1837). Before her marriage she was styled "Mademoiselle de Valois".


Historie.

Předchůdci Imatry byly vesnice Jääski, Ruokolahti a Joutseno, zmiňované od 16. století. Díky impozantním vodopádům byla oblast oblíbeným cílem výletů bohatých obyvatel Petrohradu. V roce 1772 navštívila místo carevna Kateřina II. Veliká, v roce 1842 zde byl založen nejstarší přírodní park ve Finsku. V roce 1903 vznikla secesní stavba státního hotelu podle projektu Usko Nyströma. Po první světové válce se region stal součástí nezávislého Finska, v roce 1929 byla na vodopádech vybudována vodní elektrárna. Po druhé světové válce došlo k posunutí finsko-sovětské hranice, území všech tří obcí se znatelně zmenšilo, úřady proto rozhodly v roce 1948 o jejich sloučení do nové kunty, která dostala podle vodopádů název Imatra. Spojení původních obcí i význam energetiky pro místní ekonomiku vyjadřují tři blesky v městském znaku. V roce 1971 obdržela Imatra status města.  V noci na 4. prosince 2016 se v Imatře odehrál útok střelnou zbraní, při kterém psychicky nemocný místní občan Jori Juhani Lasonen zavraždil tři osoby.

Život ve městě.

Imatra má významný papírenský (firma Stora Enso) a strojírenský (firma Ovako) průmysl. Frekventovaný hraniční přechod spojuje město s ruským Světogorskem. Vodopády nejsou po většinu roku vidět, protože voda byla z původního říčního koryta svedena do elektrárny. Zpět se napouští jen o velkých svátcích, pozorování vodopádů je vyhlášenou turistickou atrakcí, kterou doprovází hudební a světelná show. Pozoruhodnou památkou moderní architektury je Kostel Tří křížů ve čtvrti Vuoksenniska, který navrhl roku 1957 Alvar Aalto. Imatra má také koncertní sál Karelia, obrazovou galerii, městské muzeum a soukromé muzeum vojenské techniky. Město se proslavilo i konáním každoročního festivalu big bandů. Okolí Imatry nabízí vhodné podmínky k pěší turistice nebo sportovnímu rybolovu, nachází se zde také akvapark.

Sport.

Na zdejším okruhu se jezdila Velká cena Finska v rámci mistrovství světa silničních motocyklů. Sídlí tu hokejový klub Imatran Ketterä, Imatra byla jedním z pořadatelských měst mistrovství světa v ledním hokeji do 18 let 2014.

Imatra je město ve finské Jižní Karélii, žije v něm 27 512 obyvatel a je centrem seutukunty. Leží mezi jezerem Saimaa a ruskou hranicí, protéká jím řeka Vuoksa, která překonává terénní zlom Salpausselkä a vytváří kaskádové vodopády Imatrankoski.

Imatra is a town and municipality in eastern Finland. Imatra is dominated by Lake Saimaa, the Vuoksi River and the border with Russia. On the other side of the border, away from the centre of Imatra, lies the Russian town of Svetogorsk. St Petersburg is situated to the southeast, Finland's capital Helsinki is away and Lappeenranta, the nearest Finnish town, is away. Imatra belongs to the administrative province of Southern Finland and the region of South Karelia.  The main employers are pulp and paper manufacturer Stora Enso Oyj, the Town of Imatra, engineering steel manufacturer Ovako Bar Oy Ab, and the Finnish Border Guard. , the total number of employees was 12,423. , 1,868 employees were employed by the Town of Imatra.  The town manager of Imatra is Kai Roslakka. The town's nicknames include Imis, Ibiza and Nahkalippis City (Leather Baseball Cap City).


List of Falcon 9 and Falcon Heavy launches

Význačné lety.

První start.

První start rakety Falcon 9 se uskutečnil 4. června 2010. Raketa vynášela maketu lodi Dragon a umístila ji na oběžnou dráhu s odchylkou jednoho procenta.

NASA COTS Demo 1.

Druhý start měl za úkol otestovat kosmickou loď Dragon, jež měla být určená pro zásobovací lety k ISS. Start se konal 8. prosince 2010 a druhý stupeň umístil Dragon na oběžnou dráhu ve výšce zhruba 300 km. Po dvou obletech Země se Dragon vrátil zpět do atmosféry a přistál v oceánu v blízkosti Mexika. Tento let testoval integritu tlakové nádoby, změny orientace pomocí trysek, telemetrii, navigační a řídicí systémy, tepelný štít a padáky. Nákladem při tomto letu bylo mimo jiné velké kolo sýra, odkaz na jeden ze skečů skupiny Monty Python.  V rámci testování odstartoval 22. května 2012 také let NASA COTS Demo 2+. Při něm se měl Dragon původně jen přiblížit k ISS, ale v červenci 2011 povolila sloučení této mise s misí COST Demo 3, takže se Dragon za pomoci staniční paže spojil se stanicí a dopravil na ni asi 500 kg nákladu.

CRS-1.

Let CRS-1, který odstartoval 8. října 2012, byl první zásobovací let kosmické lodi Dragon a celkově čtvrtý let rakety Falcon 9. Byl to první operační let podle smlouvy Commercial Resupply Services (CRS) s NASA. Dragon se 10. října 2012 úspěšně spojil se stanicí, ale sekundární náklad, jímž byl prototyp nové komunikační družice Orbcomm, se na oběžnou dráhu umístit nepodařilo.

První start verze Falcon 9 1.1.

První start nové verze, která byla asi o 20% výkonnější a o 50% těžší, než původní verze Falconu 9, se uskutečnil 29. září 2013. Ačkoliv byla družice Cassiope primárním nákladem, využívala nosnost Falconu 9 v1.1 jen asi z 20 %. To SpaceX umožnilo otestovat řízený návrat prvního stupně zpět do atmosféry a vyzkoušet přistání na hladinu oceánu. Zkouška byla úspěšná, ale i to znamenalo nemožnost dalšího využití prvního stupně.

Ztráta letu CRS-7.

Dne 28. června 2015 odstartovala raketa Falcon 9 v1.1 na sedmý zásobovací let k ISS. V čase 139 sekund po startu ale způsobila prasklá vzpěra ve druhém stupni uvolnění tlakovací nádrže s héliem, což vedlo k prasknutí nádrže s tekutým kyslíkem a zničení rakety. Loď Dragon při tomto výbuchu nebyla poškozena a dopadla do Atlantského oceánu. Jelikož ale použitý software neumožňoval vypuštění padáku v takovéto situaci, Dragon nepřistál na padácích, ale zničil se nárazem na vodní hladinu. Elon Musk následně uvedl, že pro příště budou už s touto možností počítat.

První úspěšné přistání prvního stupně.

Při dvacátém letu Falconu 9, při kterém se vynášely družice ORBCOMM-OG2, došlo 22. prosince 2015 k prvnímu úspěšnému návratu prvního stupně rakety Falcon 9 FT. K přistání došlo na pevnině, konkrétně v Landing Zone 1 na Mysu Canaveral. První stupeň byl následně po důkladných prohlídkách vystaven před centrálou SpaceX v Hawthorne v Kalifornii.

První úspěšné přistání na ASDS.

K prvnímu úspěšnému přistání prvního stupně na autonomní přistávací plošině ASDS došlo 8. dubna 2016. Po vynesení zásobovací lodě Dragon při letu CRS-8 přistál Falcon FT na plošinu Of Course I Still Love You umístěnou na moři.

Ztráta satelitu Amos-6.

Dne 1. září 2016 explodovala raketa Falcon 9 v1.1 FT na startovní rampě. K výbuchu došlo ještě před testovacím zážehem, v průběhu tankování druhého stupně. Satelit byl při testu už umístěn na raketě, takže byl zničen.

První úspěšné znovupoužití prvního stupně.

30. března 2017, při misi s komunikačním satelitem SES-10, byl poprvé v historii použit už jednou letěný první stupeň orbitální rakety, konkrétně stupeň z mise CRS SpX-8 z dubna 2016. První stupeň se navíc po oddělení od zbytku rakety opět dokázal vrátit na plošinu ASDS v Atlantském oceánu. Kromě prvního stupně se navíc SpaceX poprvé podařilo zachránit také aerodynamický kryt, který v první fázi letu rakety chrání náklad. Po oddělení od rakety kryt za pomoci vlastních trysek a padáků přistál v oceánu.

První start verze Falcon 9 Block 4.

Podle neoficiálních informací došlo k prvnímu startu rakety, která byla kompletně ve verzi Block 4. Již při předchozích letech byly použity upravené druhé stupně, které byly označovány za verzi Block 4, ale při tomto letu byl poprvé použit i nový první stupeň.

První start verze Falcon 9 Block 5.

11. května 2018 vynesl první Falcon 9 kompletně ve verzi Block 5 satelit Bangabandhu-1, načež bezpečně přistál na OCISLY.

První pilotovaný let Falconu 9.

30. května 2020 odstartovali američtí astronauti Robert Behnken a Douglas Hurley na palubě lodi Crew Dragon k demonstračnímu letu k Mezinárodní vesmírné stanici, ke které se připojili o den později. Šlo o první pilotovaný let Falconu 9 a vůbec první pilotovaný let soukromé vesmírné lodi v historii kosmonautiky. Šlo také o první pilotovaný let z území USA po devíti letech.

Toto je seznam letů raket společnosti SpaceX, provedených i plánovaných. V seznamu jsou uvedeny lety raket Falcon 9 (verzí Falcon 9 v1.0, Falcon 9 v1.1 a Falcon 9 FT (Block 3, Block 4 a Block 5) a Falcon Heavy.

Since June 2010, rockets from the Falcon 9 family have been launched times, with full mission successes, one partial failure and one total loss of spacecraft (numbers current as of ). In addition, one rocket and its payload were destroyed on the launch pad in the fueling process before a static fire test.  Designed and operated by private manufacturer SpaceX, the Falcon 9 rocket family includes the retired versions Falcon 9 v1.0, v1.1, and v1.2 "Full Thrust", along with the currently active Block 5 evolution. Falcon Heavy is a heavy-lift derivative of Falcon 9, combining a strengthened central core with two Falcon 9 first stages as side boosters.  The Falcon design features reusable first-stage boosters, which land either on a ground pad near the launch site or on a drone ship at sea. In December 2015, Falcon 9 became the first rocket to land propulsively after delivering a payload to orbit. This achievement is expected to significantly reduce launch costs. Falcon family core boosters have successfully landed times in attempts. A total of boosters have flown a second mission, including two pairs as Falcon Heavy side-boosters, six boosters have gone on to fly a third mission, five boosters have flown a fourth mission and two have flown five times.  Falcon 9's typical missions include cargo delivery to the International Space Station (ISS) with the Dragon capsule, launch of communications satellites and Earth observation satellites to geostationary transfer orbits (GTO), and low-Earth orbits (LEO), some of them at polar inclinations. The heaviest payload launched to a LEO are a batch of 60 Starlink satellites weighing a total which SpaceX flies regularly, aiming for 24 of these flights in 2020, to a roughly orbit. The heaviest payload launched to a geostationary transfer orbit (GTO) was Intelsat 35e with . Launches to higher orbits have included the DSCOVR probe to the Sun–Earth Lagrangian point L, the TESS space telescope launched on a Lunar flyby trajectory, and the Falcon Heavy test flight payload launched into a heliocentric orbit extending beyond the orbit of Mars.


Původ a vzdělání.

Lafontaine se narodil ve městě Saarlouis do rodiny řemeslníků. Jeho otec Hans byl pekař, byl zabit jako voják na frontě druhé světové války. Oskar strávil své dětství s matkou Katharinou rozenou Fernerovou a svým dvojčetem Hansem v Dillingenu.  Navštěvoval katolický episkopální ústav v Prümu a tam vystudoval veřejné gymnázium. V roce 1962 obdržel stipendium od nadace katolické církve a začal studovat fyziku na univerzitách v Bonnu a Sársku. Lafontaine absolvoval v roce 1969. Pracoval v dopravní společnosti VVS, od roku 1971 do odchodu v roce 1974 byl v jeho správní radě.

Politická kariéra.

Politickou dráhu začal v Saarbrückenu, kde byl i starostou. Ve známost vešel jako kritik plánu kancléře Helmuta Schmidta na rozmístění raket Pershing II v Německu. Od roku 1985 do roku 1998 působil jako předseda zemské vlády v Sársku. V této pozici se snažil pomocí dotací udržet v chodu největší průmyslové podniky, tj. ocelárny a uhelné doly. V letech 1992 až 1993 byl předsedou Spolkové rady.

Kandidát kancléřství a terč pokusu o atentát.

V roce 1990 se Lafontaine stal volebním lídrem SPD ve spolkových volbách. Ty se konaly pouhé dva měsíce po sjednocení Německa v době, kdy měla úřadující vláda Helmuta Kohla téměř neotřesitelné postavení. Ačkoli volby prohrál, dokázal zajistit SPD nárůst počtu mandátů na 46.  Během kampaně ho psychicky vyšinutá žena napadla po jeho vystoupení v Kolíně nad Rýnem. Sekla ho do krční tepny. Následkem zranění byl několik dní v kritickém stavu.

Politický návrat.

V roce 1995 byl na mannheimském sněmu SPD nečekaně zvolen nástupcem Rudolfa Scharpingga do funkce předsedy strany. Odmítl systém bipartijní spolupráce mezi CDU a SPD. Tvrdil, že spoluprací s Kohlem by jen odložil jeho nevyhnutelný odchod.  SPD díky této strategii dosáhla nečekaně jasného vítězství ve volbách v roce 1998 a v září byl jmenován ministrem financí v první vládě Gerharda Schrödera.

Ministr financí.

Během svého krátkého působení ve funkci ministra financí se stal strašákem pro britské euroskeptiky. Navrhoval totiž mimo jiné okamžitou harmonizaci daňového systému v Evropské unii, což by mělo za následek zvýšení britských daně. V roce 1998 ho britský deník "The Sun" označil za nejnebezpečnějšího muže v Evropě. Později nicméně Lafontaine vyzval k zrušení eura.  11. března 1999 Lafontaine odstoupil ze všech funkcí s tím, že "nedostatečná spolupráce" v kabinetu se stala neúnosnou. Až do vzniku Die Linke pak pravidelně útočil na Schröderovu vládu v bulvárním deníku "Bild".

Odchod z SPD a vznik Levice.

24. května 2005 Lafontaine opustil SPD. Po dvou týdnech spekulací oznámil, že bude hlavním lídrem strany Die Linke ("Levice"), která vznikala z koalice západoněmecké Strany práce a sociální spravedlnosti a Levicové strany.PDS, která byla nástupcem komunistické Jednotné socialistické strany (SED), která vládla před sjednocením Německa ve Východním Německu. Lafontaine se stal členem WASG a stal se jejím volebním lídrem pro spolkové volby v roce 2005 v Severním Porýní-Vestfálsku. Pokoušel se také neúspěšně o zvolení v místních volbách v Saarbrückenu. Lafontaine nicméně dovedl Die Linke k nejlepšímu výsledku v západoněmeckých spolkových zemích.  V roce 2007, kdy se Die Linke přerodila z koalice na regulérní stranu, stal se jejím předsedou společně s Lotharem Biskym.  V květnu 2009 prohlásil, že "finanční kapitalismus selhal. Potřebujeme demokratizovat ekonomiku. Pracující musí mít daleko větší slovo ve svých podnicích, než tomu bylo doposud."

Rodinný život.

Lafontaine byl čtyřikrát ženatý a má dva syny od své druhé a třetí manželky. V listopadu 2011, Lafontaine oficiálně představil političku Sahru Wagenknechtovou, která je o 26 let mladší, jako svou novou přítelkyní. Od 22. prosince 2014 jsou manželé.  Je nepraktikující katolík.

Kritika.

Lafontainův článek v časopisu "Der Spiegel "o Erichu Honeckerovi, státním a stranickém lídru komunistického Východního Německa, který pocházel stejně jako Lafontaine ze Sárska, byl mnoha oponenty označen jako nekritický.  Lafontaine žije ve vilovém domě, široce známém jako "palác sociální spravedlnosti" ("Palast der sozialen Gerechtigkeit"). Když se ho ptali, zda to není v konfliktu s jeho socialistickým smýšlením, Lafontaine odpověděl, že levicoví politici nemusejí být chudí, ale mají bojovat proti chudobě.

Oskar Lafontaine (; * 16. září 1943) je německý politik. V letech 1998 až 1999 byl spolkovým ministrem financí. Před tím byl od roku 1985 až do roku 1998 předsedou zemské vlády v Sársku. V letech 1995 až 1999 byl předsedou Sociálnědemokratické strany (SPD).  V roce 2005 opustil SPD a od roku 2007 byl předsedou nově vzniklé Die Linke ("Levice"). V roce 2009 opustil spolkové politické funkce, což zdůvodnil zdravotními důvody, jelikož mu byla diagnostikována rakovina prostaty.

Oskar Lafontaine (; born 16 September 1943) is a German politician. He served as Minister-President of the state of Saarland from 1985 to 1998, and was federal leader of the Social Democratic Party (SPD) from 1995 to 1999. He was the lead candidate for the SPD in the 1990 German federal election, but lost by a wide margin. He served as Minister of Finance under Chancellor Gerhard Schröder after the SPD's victory in the 1998 federal election, but resigned from both the ministry and Bundestag less than six months later, positioning himself as a popular opponent of Schröder's policies in the tabloid press.  In the lead-up to the 2005 federal election, as a reaction to Schröder's Agenda 2010 reforms, Lafontaine joined the newly-founded left-wing party Labour and Social Justice – The Electoral Alternative. Following a merger with the Party of Democratic Socialism in June 2007, he became co-chairman of The Left. He was the lead candidate for the Saarland branch of the party in the 2009 Saarland state election where it won over 20% of the vote. He announced his resignation from all federal political functions after being diagnosed with prostate cancer in 2009. He retained his position as a member of the Saarland legislature, and since May 2012 has been leader of the opposition in Saarland.


Život.

Narodil se v mnohočetné rodině, jako již 16. dítě pařížského kameníka. Vyučil se cukrářem u Sylvaina Baillyho v jeho "Pâtisserie de Paris". Legenda (šířená zejména Alexandrem Dumasem) praví, že se nešťastně zamiloval do Baillyho dcery a chtěl kvůli tomu spáchat sebevraždu. Protože byl podzim a jedovaté rostliny již nerostly, zkusil se otrávit syrovými bramborovými hlízami. Aby se mu dobře jedly, nakrájel brambory na malé hranolky, osmahl je na pánvičce a osolil. Snědl jich čtvrt kila a šel si lehnout s vírou, že se již neprobudí. Ráno zjistil, že vynalezl svou první gastronomickou inovaci. K dalším, vytvořeným již ve vlastním podniku "Pâtisserie de la rue de la Paix", patří cukrovinka "soufflé", ale Carême změnil francouzskou kuchyni i tím, že ji založil na omáčkách a kořenění čerstvými bylinkami. Omáček vymyslel kolem stovky, k nejslavnějším patří espagnole, velouté, allemande, béchamel, které jsou označovány za tzv. mateřské omáčky. Zjednodušil také jídelní lístek, chody rozdělil jen na polévku, maso se zeleninou, rybu, pečenou drůbež, saláty a zákusky. Jeho sláva ho přivedla do osobní kuchyně významného politika Charles Maurice de Talleyrand-Périgorda. Odtud vedla cesta k Napoleonovi, který mu dal za úkol vytvořit jídelníček, ve kterém se nebude celý rok opakovat žádné jídlo. Navíc měl vařit vždy pouze ze sezónních potravin. Obojí se Carêmovi podařilo. Po Napoleonově pádu si ho vyžádal car Alexandr I. do Petrohradu. Právě pro Alexandra Carême vymyslel slavný dort Malakoff, který došel obliby později zejména ve Spojených státech. Po návratu z Ruska do Paříže vařil pro bankéře Jamese Mayera Rothschilda. Velkým impulsem k šíření jeho slávy, ale i stylu vaření do světa, byl Vídeňský kongres (1814-1815), na němž vařil. Mnoho monarchů a státníků si z kongresu domů přivezlo krom jiného i představu o "vysoké kuchyni", kterou se poté doma snažili napodobovat.

Marie-Antoine Carême či též Antonin Carême (8. června 1784, Paříž – 12. ledna 1833, Paříž) byl francouzský kuchař, jeden z nejslavnějších gastronomů 19. století. Zakladatel tzv. "haute cuisine". Vynalezl dortík zvaný suflé, smetanovo-jahodový dort Charlotte Malakoff a také smažené bramborové hranolky. Byl osobním kuchařem Napoleona Bonaparta a později ruského cara Alexandra I.

Marie Antoine (Antonin) Carême (; 8 June 178412 January 1833) was a French chef and an early practitioner and exponent of the elaborate style of cooking known as "grande cuisine", the "high art" of French cooking: a grandiose style of cookery favoured by both international royalty and by the newly rich of Paris. Carême is often considered one of the first internationally renowned celebrity chefs.


Život.

Pocházel ze šlechtické rodiny, s francouzskými kořeny ("de La Banne"). Jeho otec byl významným důstojníkem rakousko-uherské armády a dokonce guvernérem Bosny a Hercegoviny, kde tak Laban strávil část dětství (jinak především ve Vídni). Rudolf se měl stát důstojníkem jako otec, ale z vídeňské vojenské školy utekl do Paříže, kde začal studovat architekturu na "Écoles des Beaux Arts". Studium architektury ho přimělo zabývat se otázkou zlatého řezu a jeho vztahu k lidskému tělu. Tím začal svůj zájem přesouvat k umění.  Po smrti první ženy odešel ve třiceti letech do Mnichova, kde potkal tanečnici Heidi Dzinkowskou, pod jejímž vlivem se začal věnovat tzv. expresionistickému tanci ("Ausdruckstanz"). Otevřel si také první letní školu tance a umění (1908-1914). Se svou druhou ženou Majou a jejími pěti dětmi působil také v umělecké komuně v Monte Verita ve Švýcarsku. Komuna však zanikla na počátku první světové války. V roce 1915 tedy přesídlil do Curychu, kde si založil taneční a pohybovou školu. Jeho cílem nebylo jen umění, ale věřil i v terapeutické účinky tance, zejména sborového. Navíc byl jeho systém napojen na mystiku, teozofii, súfismus apod. Stal se dokonce členem Crowleyho "templářského řádu" Ordo Templi Orientis. Laban se stal též přítelem švýcarského psychologa Carla Gustava Junga a také Josepha Pilatese, tvůrce známého systému cvičení pilates. Jejich díla vzájemně rezonovala.  Od roku 1919 začaly vznikat pobočky Labanovy školy po Evropě (zejm. Itálie, Francie a střední Evropa). Laban přišel také s reformou notačního systém - s tzv. kinetografií či labanotací. Je shrnuta především v knize "Kinetographie Laban" z roku 1928. Ovlivnila nejen moderní tanec a uměleckou avantgardu, ale i studium neverbální komunikace.  Po válce působil zejména v Německu. V letech 1930-1934 byl ředitelem Spojených státních divadel v Berlíně a byl též baletním mistrem Berlínské Státní Opery. Koketoval přitom i s nacisty, byl zvláště v přízni Josepha Goebbelse. Ze svých baletních kurzů vyloučil všechny "neárijské osoby" a v roce 1934 byl jmenován ředitelem "Deutsche Tanzbühne". Goebbels ho dokonce pověřil sestavením choreografie pro tisíc tanečníků pro zahajovací ceremoniál olympijských her v Berlíně roku 1936. Avšak zkoušky choreografie "Vom Tauwind und der Neuen Freude" se Goebbelsovi nelíbily, ideologické vyznění bylo prý špatné a choreografie byla zakázána. Po tomto konfliktu (po němž snad Labanovi i hrozilo zatčení) odešel do Francie, v roce 1938 pak do Anglie.  Zde začal pracovat v taneční škole Kurta Joosse a Sigurda Leedera v Dartington Hallu. Zde potkal Lisu Ullmannovou, která se stala jeho dlouholetou spolupracovnicí i životní partnerkou. K jeho britským žákům patřily Mary Wigmanová či Sophie Taeuber-Arpová. Roku 1946 Laban s Ullmannovou přesídlili do Manchesteru, kde dostali nabídku studovat a posléze zreorganizovat pohyb dělníků v továrně. Labanovi se takto skutečně podařilo zvýšit produktivitu práce. V Manchesteru rovněž otevřeli "Art of Movement Studio", kde opět vyučovali moderní tanec. V roce 1953 ho přestěhovali do Addelstonu.

Rudolf von Laban, maďarsky Rezső Lábán de Váraljas (15. prosince 1879, Bratislava - 1. července 1958, Weybridge) byl slovensko-maďarský tanečník, choreograf, estetik, taneční teoretik, filozof, jeden z průkopníků moderního výrazového tance, psychologie pohybu a pohybové terapie.

Rudolf von Laban, also known as Rudolf Laban (; 15 December 1879 – 1 July 1958), was an Austro-Hungarian dance artist and theorist. He is considered as one of the pioneers of modern dance in Europe as the "Founding Father of the Expressionist Dance" in Germany. His work laid the foundations for Laban Movement Analysis, Labanotation (Kinetography Laban), other more specific developments in dance notation and the evolution of many varieties of Laban movement analysis. He is considered to be one of the most important figures in the history of dance.


Proces.

Při tepelném zpracování a dalších procesech prováděných ve vysokých teplotách zůstává na povrchu materiálu zbarvená oxidační vrstva nebo vrstva okují. Pro odstranění této vrstvy je obrobek ponořen do nádrže naplněné mořidlem. Před válcováním za studena prochází za tepla válcovaná ocel mořicí linkou, kde jsou z povrchu odstraněny okuje.  Základní používanou kyselinou je kyselina chlorovodíková, dříve se používala kyselina sírová. Ačkoliv je kyselina chlorovodíková dražší než kyselina sírová, účinkuje na kov rychleji a tím se snižuje ztráta mořeného kovu. Proti úbytku kovu se také do mořicího roztoku přidávají inhibitory, které lépe působí na rozpouštění oxidů.  Uhlíková ocel s příměsí legujících prvků do 6% je obvykle mořena v kyselině chlorovodíkové nebo sírové. Ocel s vyšším podílem příměsí musí být mořena na dvakrát a jsou použity další kyseliny, jako je kyselina fosforečná, dusičná nebo fluorovodíková. Korozivzdorná ocel nebo nerez jsou mořeny v lázni kyseliny chlorovodíkové a dusičné. Většina měděných slitin je mořena v ředěné kyselině sírové, avšak mosaz je mořena v koncentrované kyselině sírové a dusičné smíchané s chloridem sodným a sazemi.  Při výrobě šperků je moření využíváno pro odstranění vrstvy oxidu měďnatého, který vzniká při ohřevu mědi a mincovního stříbra během pájení a žíhání. Tradičně se k moření šperků využívá ředěná kyselina sírová, ale ta může být nahrazena kyselinou citronovou.  Ocelový plech, který byl mořen kyselinou, při vystavení vyšší vlhkosti vzduchu oxiduje (rezne). Z tohoto důvodu bývá plech potažen tenkou vrstvou oleje nebo podobného voděodolného nátěru, který vytváří bariéru vlhkosti ve vzduchu. Tento film pak musí být odstraněn ještě před zahájením výrobních, oplechovávacích nebo nátěrových procesů.

Moření je proces ošetření povrchu kovového materiálu, někdy také nazýván odokujování. Jeho smyslem je odstranění nečistot – anorganických látek, rzi a okují – z povrchu železných a drahých kovů, mědi a hliníkových slitin. K ošetření povrchu se používá mořidlo - roztok se silnými kyselinami. Moření je běžným způsobem ošetřování materiálu při výrobě oceli.

Pickling is a metal surface treatment used to remove impurities, such as stains, inorganic contaminants, rust or scale from ferrous metals, copper, precious metals and aluminum alloys. A solution called "pickle liquor", which usually contains acid, is used to remove the surface impurities. It is commonly used to descale or clean steel in various steelmaking processes.


Život.

Pocházel z rodiny džentry z okresu Chou-kuan v provincii Fu-ťien, nedaleko fuťienské metropole Fu-čou (dnešní okres Min-chou v městské prefektuře Fu-čou). Připravoval se na úřednické zkoušky. Smrt otce roku 1866 uvrhla rodinu do finanční tísně a Jen Fu nemohl nadále studovat. Místo toho získal placené místo žáka v navigační škole při státních loděnicích a arsenálu ve Fu-čou se západním způsobem výuky a získal vzdělání v angličtině, aritmetice, geometrii, algebře, trigonometrii, fyzice, chemii, astronomii i navigaci. Právě zde se nadchl pro západní vědu. Absolvoval roku 1871 a následujících pět let sloužil v čínském vojenském námořnictvu. V letech 1877–1879 studoval na Royal Naval College v anglickém Greenwichi. Po návratu do Číny začal učit na škole arsenálu, kde sám kdysi studoval, a později též na námořní akademii v Tchien-ťinu. V této době se rovněž stal závislý na opiu.  Po porážce Číny v čínsko-japonské válce (1895) se v Číně uvolnily poměry a otevřel prostor pro modernizační a „westernizační“ snahy. Jen Fu se v této době proslavil jako překladatel a také jako teoretik překladu. Uvedl na čínský knižní trh a do čínského myšlení dílo Adama Smitha "Bohatství národů", traktát "O svobodě" Johna Stuarta Milla, "Ducha zákonů" Charlese Louise Montesquieua či "Studii o sociologii" Herberta Spencera. Jen Fu seznámil čínské čtenáře též s Darwinovým učením, sám s ním však plně nesouhlasil a nepřekládal samotného Darwina, ale Thomase Huxleyho, s nímž více souzněl. Ideu přírodního výběru uvedl do čínské tradice pod názvem "tchien-ce" (). Své myšlenky šířil také jako šéfredaktor novin "Kuo-wen pao". Zapojil se i do politiky, do prvního moderního politického hnutí v Číně zvaného Kung-čche šang-šu, které vedl Kchang Jou-wej, a jež nakonec vyústilo ve „sto dní reforem“. V roce 1912, v souvislosti se Sinchajskou revolucí, byl Jen Fu zvolen rektorem Pekingské univerzity. Navzdory tomu zůstal přesvědčeným monarchistou a podporoval Jüan Š’-kchaje.

Jen Fu , 8. ledna 1854, Chou-kuan, Fu-ťien — 27. října 1921, Fu-čou) byl čínský učenec a překladatel, představitel prozápadních trendů. Uvedl do čínského myšlení řadu evropských myšlenek, mj. i Darwinovu teorii přírodního výběru.

Yan Fu (, IPA: ; courtesy name: Ji Dao, 幾道; 8 January 1854 — 27 October 1921) was a Chinese scholar and translator, most famous for introducing western ideas, including Darwin's "natural selection", to China in the late 19th century.


Popis.

Komby z rodu "Galago" jsou malí primáti měřící 13 až 21 cm bez ocasu, jenž dosahuje velikosti 20 až 30 cm. Hmotnost činí 112 až 300 g. Záda jsou zbarvena šedě až hnědě, hlava je kulatá s krátkým čenichem a velkýma očima s tmavou srstí okolo nich. Od komb patřících do rodu "Galagoides" je odlišuje jiný tvar lebky a zubů. Umějí dobře skákat.

Chování.

Komby z rodu "Galago" obývají lesy, křoviny a savany, vyskytují se v porostech s převahou akácií, brachystegií, myrhovníků, "Isoberlinia" a mopanu. Konzumují především hmyz, ale také rostlinné šťávy, jinými tvory nebo ovocem se obvykle neživí. Žijí například v dutinách stromů a území si značí močí. Samice mají mláďata jednou až dvakrát za rok, březost trvá asi 130 dnů. Osamostatňují se asi za dva měsíce.

Chov v zoo.

V rámci evropských zoo jsou chovány dva druhy: komba jižní a komba ušatá. Ani jeden z nich však nepatří k často chovaným. V dubnu 2020 byla komba jižní chována pravděpodobně jen v sedmi zoo Evropy, komba ušatá přibližně ve třech desítkách evropských zoo.  Zoo Praha vedla u obou druhů evropskou plemennou knihu (ESB), která byla v roce 2018 překlasifikována u komby jižní na evropský monitoring a u komby ušaté na Evropský záchovný program (EEP).

Chov v Zoo Praha.

Komby jižní jsou v Zoo Praha chovány od roku 2014. V roce 2015 se podařil český prvoodchov.  Komby ušaté byly v Zoo Praha prvně chovány v roce 1958; soustavnější chov započal v roce 1996. První mláďata se narodila v roce 2004.

Galago (česky komba) je rod primátů z čeledi kombovití (Galagidae). Dříve označoval všechny malé druhy komb, ty ale byly rozděleny do dalších dvou rodů "Sciurocheirus" a "Galagoides", proto zahrnuje tyto čtyři žijící druhy: komba žlutonohá ("Galago gallarum"), komba hnědá ("Galago matschiei"), komba jižní ("Galago moholi") a komba ušatá ("Galago senegalensis"). Vyskytují se v Africe.

Lesser bushbabies, or lesser galagos, are strepsirrhine primates of the genus Galago. They are classified, along with the bushbabies (genus "Euoticus") and the rest of the galagos (genus "Otolemur"), in the family Galagidae. They are probably the most numerous primate in Africa, and can be found in every large forest on the continent. Galagos also prefer savannahs, woodlands, riverine bush and the fringes of forests. They mark their territory by urinating on their hands and leaving traces on the trees they climb across, and they follow these detectable paths through the trees night after night. Males will also urinate on females to mark them. They are related to lorises, and have similar behavior and anatomy. They are much faster, however, and typical hunt by speed rather than by stealth. Primitive bushbabies are thought to have been the ancestors of all lemurs.


Útok.

3. dubna 2017 v petrohradském metru mezi stanicí Technologičeskij institut a Sennaja ploščaď vybouchlo výbušné zařízení obsahující asi jeden kilogram výbušniny. Podle stanoviska ruského ministra pro nouzové situace bomba vybuchla v třetím voze metra. Očití svědci prohlásili, že výbuch se odehrál nedaleko dveří a okamžitě po explozi nástupiště zaplnil kouř. Video ze sociálních sítí ukázalo, že kovové dveře byly silou výbuchu zkrouceny. Po výbuchu byly uzavřeny všechny stanice petrohradského metra. Pozdě večer byly stanice metra opět obnoveny na lince číslo 3, 4 a 5.  Druhá bomba byla nalezena na stanici Ploščad Vosstanija, ale byla následně zneškodněna. Výbušné zařízení údajně používalo kuličkové ložisko, šroubky a šrapnel. Toto zařízení údajně bylo skryto v hasicím přístroji a obsahovalo ekvivalent jednoho kilogramu TNT.

Následky.

Bezpečnost petrohradského metra byla v reakci na útok zvýšena, například byly znovuzavedeny do chodu detektory kovů. Moskevské metro, které bylo terčem útoků sedm let zpět, taktéž zvýšilo bezpečnost a nabídlo petrohradeckému metru pomoc v případě, že nějaká bude třeba. Lokální média uvedla, že úřady nalezly podezřelé balíčky ve třech moskevských stanicí metra, Nagatinskaja, Savelovskaya a Ugrezhskaya, oblast byla následně uzavřena. Bezpečnost mezinárodního letiště Pulkovo byla také v reakci na výbuchy navýšena.  Možný podezřelý byl podle neověřených zpráv viděn v bezpečnostních kamerách metra. Vyšetřovací komise Ruska uvedla, že rozhodnutí řidiče nezastavit metro po explozi pomohlo vyhnout se mnohem vyššímu počtu obětí. Podle reportérů ruské televize REN-TV byla před explozí na metro vhozena aktovka.  K bombovému útoku v Petrohradě se do 4. dubna 2017 nikdo nepřihlásil. V 16:30 moskevského času (14:30 českého času) 3. dubna 2017 byl útok vyšetřovací komisí označen za teroristický sebevražedný bombový útok.

Útočník.

Podezřelý strůjce útoků byl identifikován kyrgyzskými zpravodajskými službami jako Akbaržan Džalilov, dvaadvacetiletý v Kyrgyzstánu narozený ruský občan. Džalilov se narodil v roce 1995 v Oshu. Podle ruských MK pracoval jako kuchař v sushibaru v roce 2015. Později zmizel.

Původní zprávy.

Vyšetřovatelé 3. dubna 2017 uvedli, že věří, že útok byl sebevražedným a prohlásili Střední Asii za hlavního podezřelého. Některé zprávy místo toho uvádí jako podezřelého jako dvaadvacetiletého imigranta z Kazachstánu, ale později byl místo toho prohlášen za oběť útoku. Za podezřelého byl ještě později označen dvaatřicetiletý muž s ruským občanstvím narozený v Kyrgyzstánu a s kontakty v mezinárodních vojenských organizacích. Policie původně zveřejnila portréty dvou rozdílných osob podezřelých ze zapojení do útoku. Jedna z těchto osob okamžitě prohlásila svou nevinu a nezávislá ruská soukromá novinářská agentura Interfax uvedla, že do útoku byla zapojena pouze jedna osoba.

Reakce.

Ruské.

V Petrohradu ve stejnou chvíli probíhala schůzka ruského prezidenta Vladimira Putina s běloruským prezidentem Alexandrem Lukašenkem. Ruský prezident přislíbil důkladné vyšetřování a uvedl, že „posuzují všechny možné příčiny včetně terorismu“. Později navštívil oblast útoku, což bylo zakázáno Federální ochrannou službou kvůli bezpečnosti. Informace byla následně dementována RIA Novosti. Jeho tvrzení bylo následováno Lukašenkovým, který vyjádřil svůj zármutek nad útokem.  Starosta Moskvy Sergey Sobyanin podle vlády města vyjádřil své kondolence obětím útoků a nařídil posílení bezpečnostních opatření týkajících se dopravní infrastruktury hlavního města.  Ministryně zdraví Veronika Skvortsova nařídila federálním lékařům pomoci lékařům v Petrohradě asistovat obětím.  Prezident Čečenska Ramzan Kadyrov volal po identifikaci a potrestání strůjců útoku  Islámský stát pohrozil útoky proti Rusku. Ačkoliv na sebe nevzali zodpovědnost za útok, stoupenci IS tuto událost oslavovali sdílením fotografií mrtvol lidí zabitých výbuchem.

České.

Z českých politiků tento zločin odsoudili a pozůstalým obětí vyjádřili soustrast prezident Miloš Zeman, premiér Bohuslav Sobotka, ministr zahraničí Lubomír Zaorálek, předseda sněmovny Jan Hamáček, eurokomisařka Věra Jourová, poslanec Evropského parlamentu Jiří Pospíšil a předseda KSČM Vojtěch Filip.

Mezinárodní.

Soustrast a sympatie s oběťmi byla nabídnuta několika významnými mezinárodními osobami, včetně zástupců Dánska, Číny, Francie, Gruzie, Indie, Indonésie, Íránu, Izraele, Malajsie, Pákistánu, Polska, Portugalska, Švýcarska, Ukrajiny, Spojeného království, Spojených států amerických, NATO a Evropské unie.  Ukrajina také zpřísnila bezpečnostní opatření ve svých vlastních stanicích metra kvůli strachu z podobného útoku na svém území.

Bombový útok v Petrohradu se odehrál 3. dubna 2017 mezi stanicemi Technologičeskij institut a Sennaja ploščaď na modré lince petrohradského metra. Bezpečnostní kamery pravděpodobně zachytily strůjce útoku, který nálož umístil do aktovky v třetím voze jedoucího metra. Amatérská nálož obsahovala kovové úlomky, šrouby a střepy. Po explozi strojvedoucí pokračoval se soupravou v jízdě až do nejbližší stanice. Při explozi zahynulo nejméně 14 osob a nejméně dalších 50 bylo zraněno. Další tři lidé zemřeli v nemocnici a celková bilance se zvýšila na 14 mrtvých. V reakci na útok byly uzavřeny všechny stanice metra v Petrohradu. Další nálož byla objevena a zneškodněna ve stanici Ploščaď Vosstanija ("Náměstí povstání"). Mimořádná bezpečnostní opatření byla přijata i na petrohradském letišti Pulkovo. Z důvodu kolapsu podzemní dopravy byly ostatní druhy dopravy poskytovány zdarma. Jedná se o první útok v systému metra v historii Petrohradu.  Jako podezřelý byl uveden Akbaržan Džalilov, imigrant z Kyrgyzstánu, který získal ruské občanství.

On 3 April 2017, a terrorist attack using an explosive device took place on the Saint Petersburg Metro between Sennaya Ploshchad and Tekhnologichesky Institut stations. Seven people (including the perpetrator) were initially reported to have died, and eight more died later from their injuries, bringing the total to 15.  At least 45 others were injured in the incident. The explosive device was contained in a briefcase. A second explosive device was found and defused at Ploshchad Vosstaniya metro station. The suspected perpetrator was named as Akbarzhon Jalilov, a Russian citizen who was an ethnic Uzbek born in Kyrgyzstan.


Historie.

Císař Fridrich II., který byl zároveň králem Sicílie, měl k založení univerzity několik důvodů. Jednak chtěl zajistit pro Sicílii a jižní Itálii dostatek vzdělaných lidí, chtěl tím ale také vytvořit protiváhu k severoitalským univerzitám a posílit své postavení vůči papeži. Vedle studia svobodných umění, mediciny a teologie, byla zaměřena především na studium práva a tedy vzdělávání budoucích královských úředníků. Studium se konalo hlavně v dominikánském klášteře (San Domenico maggiore), kde žil a učil také Tomáš Akvinský.  Fakt, že byla založena bez papežského souhlasu, vedl několikrát k uzavření univerzity (v letech 1443.1465 a 1490-1506) a v 17. století zažila úpadek kvůli konkurenci jiných vysokých škol. Teprve v 18. století, když na neapolský trůn přišli Bourboni, začali univerzitu podporovat. Roku 1735 vznikla katedra astronomie a roku 1754 katedry mechaniky a ekonomie, první na světě. Během 19. století počty studentů stoupaly, univerzita však sídlila v nevyhovujících budovách bývalých klášterů. Teprve roku 1884 se dočkala nové budovy, v níž její vedení sídlí dodnes. V roce 1943 univerzitu vypálila ustupující německá armáda. Po válce se Neapolská univerzita podílela na prudkém rozvoji univerzit po celé Evropě, takže je počtem studentů druhá v Itálii (za univerzitou La Sapienza v Římě) a od roku 1987 nese v názvu jméno svého zakladatele.

Popis.

Univertita se dělí na čtyři fakulty a 26 oddělení, která nabízejí několik set studijních programů.  Hlavní sídlo univerzity je na Corso Umberto I., kampus mediciny tvoří 21 moderních budov na Rione Alto a kromě toho jsou i jednotlivá oddělení a ústavy rozmístěny na 20 dalších místech. K univerzitě patří i botanická zahrada a tři muzea: přírodovědné, zemědělské a veterinární.

Hodnocení.

Neapolská univerzita se ve světových žebříčcích QS roku 2016 umístila na 50.-100. místě (stavebnictví), 101.-150. (strojírenství, farmacie, zemědělství, fyzika, astronomie), 151.-200. právo, medicina, chemické inženýrství), 201.-250. elektronika a elektrotechnika, matematika, ekonomie), 251.-300. (biologie, IT a chemie).

Neapolská univerzita Fridricha II. je přední italská univerzita, založená roku 1224 císařem Fridrichem II. Štaufským jako první státní univerzita na světě. Je to největší z pěti neapolských univerzit a na čtyřech fakultách zde studuje téměř 80 tisíc studentů.

The University of Naples Federico II () is a university in Naples, Italy. Founded in 1224, it is the oldest public non-sectarian university in the world, and is now organized into 26 departments. It was Europe's first university dedicated to training secular administrative staff, and one of the oldest academic institutions in continuous operation. Federico II is the third University in Italy by number of students enrolled, but despite its huge size it is still one of the best universities in Italy, being particularly notable for research; in 2015 it was ranked among the top 100 universities in the world by citations per paper. As of 2016 it is the only generalist Italian university in the Times higher education reputation, which considers the 200 best universities in the world. The university is named after its founder Frederick II. In October 2016 the University hosted the first ever Apple IOS Developer Academy and in 2018 the Cisco Digital Transformation Lab.


Stručný životopis.

Mládí.

Friedrichova matka Anna zemřela při porodu, jeho otec o rok později, chlapce poté vychovávala jeho babička. Mladý hrabě studoval na Akademii v severofrancouzském Sedanu a na Univerzitě v Leidenu. V roce 1633 jako sedmnáctiletý vstoupil do armády Frederika Hendrika Oranžského, následně přešel do švédských služeb a s vlastní setninou bojoval v pluku Josiase Rantzaua. V roce 1634 zažil porážku švédského vojska v bitvě u Nördlingenu. Na vojenských operacích Třicetileté války se podílel až do roku 1637.

Svatba a další vojenská kariéra.

Po zklamáních z účasti v této válce Friedrich Schomberg načas opustil aktivní vojenskou službu. Dne 30. dubna 1638 se oženil se svou sestřenicí Johannou Elisabeth von Schönberg. Hned v následujícím roce však již bojoval jako poručík ve vojsku prince Oranžského ve válce proti Španělům.  V roce 1651 vstoupil do francouzských služeb a působil ve vojsku maršála de Turenne. V roce 1654 byl Friedrich von Schomberg jmenován generálporučíkem a poté se se svým vlastním plukem účasnil bojů francouzsko-španělské války. V červnu 1658 úspěšně velel levému křídlu francouzské armády v Bitvě u Dunkerque. V roce 1660 na základě doporučení maršála de Turenne a v souladu s tajnou politikou kardinála Mazarina přešel Friedrich Schomberg do portugalských služeb, kde mu byl nabídnut úřad guvernéra provincie Alentejo. Navzdory složité situaci v portugalské armádě a jejímu slabšímu vybavení zaznamenal Friedrich von Schomberg během španělsko – portugalské války řadu úspěchů. Válka byla ukončena mírem 13. února 1668, který přinesl Portugalsku samostatnost pod vládou rodu Bragançů, za což do značné míry mohli Portugalci vděčit Friedrichu Schombergovi.  V roce 1672 propukla francouzsko-nizozemská válka. Friedrich Schomberg se jí zpočátku neúčastnil, později však uposlechl výzvu anglického krále Karla II. a v roce 1673 se stal generálkapitánem pozemních vojsk v armádě Ruprechta Falckého, vévody z Cumberlandu. Již koncem roku 1673, když neuspěl se svými návrhy na modernizaci anglické armády, se však vrátil opět do Francie. Zúčastnil se poté řady bojů v evropských zemích a 30. července 1675 byl jmenován maršálem Francie.

Zrušení Nantského ediktu.

Na přelomu 70. a 80. let 17. století strávil Friedrich von Schomberg několik roků mimo válečné události. Pobýval buď u francouzského dvora nebo na svém panství.V roce 1684 však na příkaz krále Ludvíka XIV. stanul opět v čele čtyřicetitisícové armády, s níž vytáhl proti Lucemburku a obsadil jej 4. června. V létě 1684 pak Schomberg se svou s armádou přiměl Němce k uzavření míru s Francií na dobu 20 let.  Přelomovým datem v životě maršála Schomberga se stal 22. říjen 1685, kdy král Ludvík XIV. zrušil platnost Nantského ediktu, v důsledku čehož pozbyli protestanti ve Francii svých práv. Také Friedrich von Schomberg musel zemi opustit. Napřed se uchýlil do Portugalska. V Lisabonu sice byl nadšeně přivítán, avšak ani v této katolické zemi na něj nečekala žádná další životní perspektiva. V roce 1687 odešel do Haagu, kde se seznámil s braniborským kurfiřtem Fridrichem Vilémem I., který Schomberga jako generála ustanovil svým vojenským rádcem a vrchním velitelem braniborských vojsk.

Boj o anglický trůn a smrt.

Po kurfiřtově smrti v následujícím roce se Friedrich von Schomberg připojil k Vilémovi III. Oranžskému v jeho boji o získání anglického trůnu. Po vylodění v Anglii spolu s Vilémem III. Oranžským vstoupil 5. listopadu 1688 do Londýna, zatímco katolický král Jakub II. uprchl do Francie. Za tuto podporu Vilém III. Oranžský udělil Friedrichu von Schombergovi titul vévody a hodnost generalissima jako vrchního velitele anglických vojsk. Tituly, které von Schomberg v Anglii získal, byly "Duke of" "Schomberg", "Marquess of Harwich", "Earl of Brentford" a "Baron Teyes". Byl jmenován rytířem podvazkového řádu a anglický parlament mu schválil odměnu 100 000 liber jako náhradu za majetky, zabavené ve Francii a za zničené rodové sídlo Schönburg v Oberweselu.  V roce 1689 se sesazený král Jakub II. pokusil o návrat na trůn. Vylodil se v Irsku, kde jej podporovalo místní katolické obyvatelstvo. Dne 13. srpna 1689 přistál Friedrich von Schomberg s armádou asi 6 000 anglických vojáků v severoirském přístavu Groomsport. Následovala vítězná bitva o Carrickfergus, který hájila posádka 1200 vojáků. V červnu roku 1690 k Schombergovi v Irsku připojilo mnohem početnější vojsko, vedené samotným Vilémem III. Oranžským. K rozhodujícímu střetnutí mezi protestantskými silami a katolickým vojskem Jakuba II. došlo na řece Boyne u Rossnaree nedaleko známé prehistorické lokality Newgrange. Král Jakub II. v bitvě utrpěl definitivní porážku. K vítězství vojsk Viléma III. Oranžského výrazně přispěl i Meinhardt von Schomberg poté, co jeho otec v bitvě padl. Podle jedné z verzí události Friedrich von Schomberg, který kvůli překonávání řeky neměl na sobě kyrys, zemřel ranou kordem při střetnutí se skupinou irských jezdců. Rod Schombergů vymřel po meči smrtí generála Meinhardta von Schomberga v roce 1719.  Friedrich von Schomberg byl pohřben v katedrále svatého Patrika v Dublinu. Od roku 1731 je náhrobek opatřen pamětní deskou s latinským nápisem, jehož autorem je slavný spisovatel Jonathan Swift:  ""Hic infra situm est corpus Frederici Ducis de Schonberg, ad Bubindam occisi, A.D. 1690." "Decanus et Capitulum maximopere etiam atque etiam petierunt, ut haeredes Ducis monumentum" "in memoriam parentis erigendum curarent. Sed postquam per epistolas, per amicos, diu ac saepe" "orando nil profecere; hunc demum lapidem statuerunt; saltem ut scias, hospes, ubinam terrarum" "SCHONBERGENSIS cineres delitescunt. Plus potuit fama virtutis apud alienos quam sanguinis" "proximitas apud suos. A.D. 1731""

Friedrich Hermann Graf von Schomberg ("Friedrich Hermann hrabě ze Schombergu", původně "von Schönberg", t. j. "ze Schönbergu", v poangličtělé verzi "Frederick Schomberg, 1st Duke of Schomberg", ve francouzské verzi jména "Frédéric-Armand", v portugalské "Armando Frederico") byl evropský vojevůdce, původem německý šlechtic z rýnského protestantského rodu Schomberg auf Wesel (Schönberg auf Wesel). Narodil se v Heidelbergu v prosinci roku 1615, jeho otcem byl Hans Mainhard von Schomberg (1582 – 1616), vrchní maršál Falckého kurfiřství, matkou pak Anna, dcera anglického lorda Edwarda, 5. barona Dudleye.  Friedrich Schomberg během svého života sloužil v nejvyšších vojenských velitelských funkcích v celé řadě evropských zemí – ve švédském vojsku, v Braniborsku, Nizozemí, Francii, Portugalsku a Anglii. V roce 1675 byl jmenován maršálem Francie, v roce 1687 braniborským generálem „"über alle Unsere Armée und trouppen in allen Unseren Ländern" "und Provincien"“ ("nad celou naší armádou a jednotkami ve všech zemích a provinciích") a v roce 1688 se stal britským generálem ""of all His Majesty’s forces"". Generál Schomberg padl během bitvy na řece Boyne v Irsku 11. července 1690.

Friedrich Hermann von Schönberg, 1st Duke of Schomberg, 1st Count of Mertola, (French: "Frédéric-Armand"; Portuguese: "Armando Frederico"; 6 December 1615 – 1 July 1690) was a Marshal of France and a General in the English and Portuguese Army. He was killed at the Battle of the Boyne in 1690.


Historie.

V počátcích cestoval August Strauss s oběma svými syny, mezi nimi i s Engelbertem (*1908), po celém Německu. Obchodovali s košťaty a kartáči, které se vyráběly ve Spessartu – v Besen-Kasselu.  Po válce pokračoval kolem roku 1948 Engelbert Strauss v obchodní tradici své rodiny a založil stejnojmenný podnik. Do sortimentu zahrnul výrobky pro bezpečnost práce. Prvními výrobky byly rukavice, které ještě i dnes hrají hlavní roli v sortimentu společnosti. V 60. letech byla společnost změněna na zásilkový obchod. S katalogovým zasilatelstvím započal podnik v roce 1973. Sortiment se postupně rozšiřoval o části oděvů a obuv. V areálu v Biebergemündu u Frankfurtu nad Mohanem byla v roce 1994 na 40 000 m² postavena nová firma s logistikou, v roce 2000 byla rozšířena a v roce 2005 zdvojnásobena. V roce 2008 byl podnik znovu rozšířen.  V roce 2015 vznikla v místě společnosti v Biebergemündu na ploše přibližně 50 000 m² nová hlavní prodejna společnosti a také podnikový kampus s mnoha kancelářemi a prostory pro školení a další vzdělávání. Podnik v roce 2017 staví nové centrum služeb a logistiky. Rozšířena má být zejména nabídka individuálního firemního vybavení s takzvanou CI-Factory ve Schlüchternu.

Vedení společnosti.

Rodinný podnik dnes společně vede třetí a čtvrtá generace. Engelbertův syn Norbert Strauss se svými dvěma syny Steffenem a Henningem Straussem jsou jednateli firmy. Společnost má 1 200 zaměstnanců.

Sídla firmy.

Od začátku 90. let má společnost své hlavní sídlo v Biebergemündu u Frankfurtu nad Mohanem. V roce 1996 společnost engelbert strauss expandovala a otevřela první dceřinou společnost v Linci/Rakousko. Po založení druhé dceřiné společnosti v Anglii v roce 2002 následovaly další v Nizozemsku, Belgii, Švýcarsku, České republice, Švédsku a v Dánsku.

Ocenění.

Společnost Engelbert Strauss byla oceněna jako „nejlepší celonárodní zaměstnavatel roku 2017“ v kategorii „oděvy, obuv a sportovní vybavení“ středních podniků v Německu. Navíc firma již podruhé získala ocenění pro „nejoblíbenější rodinný podnik“. V roce 2015 získala společnost německé ocenění za logistiku, v roce 2016 evropské ocenění za logistiku.

Sortiment.

Hlavním sortimentem jsou pracovní oděvy, reflexní oděvy, pracovní obuv, rukavice a další osobní ochranné prostředky, průmyslové potřeby, nástroje a kancelářské zboží. Již 30 let nabízí engelbert strauss vlastní úpravu textilu, mimo jiné technikou výšivky, tisku nebo laserovou technikou. Fotoprodukce celého sortimentu a spoty vznikají v Los Angeles.

Výroba.

Aktuálně se vyrábí po celém světě ve 27 zemích – jak v Evropě, tak i v Asii a Africe. Velká část výrobků se vyrábí v partnerských závodech v Asii. Některé z tamních výrobních závodů vyrábí jen pro společnost.

Prodej.

Společnost má čtyři vlastní specializované obchody, takzvané workwearstores. V roce 2010 vznikl první obchod v Hockenheimu (Baden-Württemberg), v roce 2012 následoval Bergkirchen (Bavorsko), v roce 2014 hlavní prodejna v Biebergemündu (Hesensko) a na podzim roku 2016 další workwearstore v Oberhausenu (Severní Porýní – Vestfálsko).

Engelbert Strauss GmbH & Co. KG se sídlem v Biebergemündu u Frankfurtu nad Mohanem je německý výrobce pracovních oděvů, pracovní obuvi a osobních ochranných prostředků, zásilkový obchod a maloobchod.

Engelbert Strauss GmbH & Co. KG, which is based in Biebergemünd, Hesse, Germany is a German brand manufacturer, mail order company and retailer that sells workwear, safety footwear and personal protective equipment.


Život.

Thomas Cook se narodil jako první dítě do rodiny Johna a Elizabeth Cookových ve vesnici Melbourne v Derbyshiru. Křestní jméno dostal po svém dědečkovi Thomasu Perkinsovi. Cookův otec zemřel, když mu byly tři roky, a matka se znovu provdala.  V deseti letech opustil školu a začal Cook pomáhat v místním obchodě za mzdu šest pencí týdně. O čtyři roky později se přihlásil do učení a poté pět let pracoval jako truhlář. Byl vychován v tradičním baptistickém duchu a v únoru 1826 se stal baptistickým misionářem, distribuoval evangelizační letáky a přivydělával si truhlářskou prací. V roce 1832 se přestěhoval na Adam and Eve Street v Market Harborough. Ovlivněn baptistickým kazatelem Francisem Beardsallem se stal členem protialkoholového hnutí, pořádal různá setkání a procesí odpůrců alkoholu. V březnu 1833 se oženil s Marianne Masonovou a měli spolu jediného syna Johna Mason Cooka.  V roce 1841 získal společnost Midland Counties Railway Company, díky které zahájil provoz speciálního vlaku Leicesteru do Loughborough. Považuje se to za první výletní vlak v Anglii. Během Světové výstavy v Paříži v roce 1855 provozoval výlety z Leicesteru do Calais ve Francii.  Začátkem 60. let 19. století začal provozovat soukromé výlety a tůry, a to jak v Anglii, tak v zahraničí.  Thomas Cook na sklonku života trpěl slepotou. Zemřel 18. července 1892.

Cestovní kancelář Thomas Cook v roce 2019.

Původně založená společnost Thomas Cook & Son se během desítek let stala (po změnách vlastnické struktury) největší cestovní kanceláří na světě. Podle odhadů z roku 2019 využívalo jejích služeb přibližně 19 milionů klientů ročně.  Dne 23. 9. 2019 cestovní kancelář Thomas Cook zkrachovala a vstoupila do nucené likvidace. V okamžiku oznámení krachu bylo s touto cestovní kanceláří v zahraničí téměř 150 000 britských turistů. Jejich návrat má na starosti britský úřad pro civilní letectví (anglicky "Civil Aviation Authority"). Tato repatriace se má podle BBC stát největší podobnou operací v mírové historii Velké Británie.

Thomas Cook (22. listopadu 1808 Melbourne, Derbyshire – 18. července 1892 Leicester) byl anglický podnikatel a baptistický misionář známý díky založení cestovní kanceláře Thomas Cook & Son.

Thomas Cook (22 November 1808 – 18 July 1892) was an English businessman. He is best known for founding the travel agency Thomas Cook & Son.


Životopis.

Narodila v Marbelle ve Španělsku britským rodičům Kelly a Robertovi Brownovým. Již od narození trpěla částečnou nedoslýchavostí v jednom uchu. V průběhu několika let se sluch stále zhoršoval, až na toto ucho zcela ohluchla. Má staršího bratra Charlieho a sestru Paige, rovněž tak mladší sourozenkyni Avu. V jejich čtyřech letech se rodina Brownových přestěhovala do Spojených států amerických, kde později začala její herecká kariéra. Nejprve rodina bydlela v Bournemouthu, v Dorsetu. O čtyři roky později se přestěhovali do Orlanda na Floridě. Žije střídavě v Londýně a Atlantě v Georgii.

Kariéra.

V roce 2013 si poprvé zahrála hostující roli malé Alenky ve fantasy seriálu stanice ABC "Once Upon a Time in Wonderland", spin-offu seriálu "Bylo, nebylo". V roce 2014 si zahrála roli Madison O'Donnell, v paranormálním dramatickém seriálu stanice BBC America "Intruders". Hostující roli si zahrála v dramatu "Námořní vyšetřovací služba", v sitcomu "Taková moderní rodinka" a v dramatu "Chirurgové". V roce 2016 byla obsazena do dramatického sci-fi seriálu "Stranger Things" streamovací sítě Netflix, kde ztvárnila postavu Eleven. Zahrála si tak po boku Winony Ryder, či Davida Harboura. Za výkon byla nominována na cenu Screen Actors Guild Award v kategorii nejlepší ženský herecký výkon v dramatickém seriálu a cenu získala v kategorii nejlepší obsazení dramatického seriálu. V listopadu 2016 si zahrála v hudebním videu Sigmy a Birdy k písničce „Find Me“ a v tomtéž měsíci se ještě objevila v reklamách pro Citigroup. V lednu 2017 se stala tváří kampaně By Appointment značky Calvin Klein. Následující měsíc podepsala smlouvu s modelingovou agenturou IMG Models. V roce 2019 si zahrála ve filmu "Godzilla II Král monster".  Kromě herectví a modelingu se angažuje v humanitárních organizacích. Ve svých 14 letech se stala historicky nejmladší ambasadorkou dobré vůle UNICEF. V roce 2019 byla taktéž zařazena jako vůbec nejmladší zástupce mezi sto nejvlivnějších osob světa časopisu "Time".

Millie Bobby Brown (* 19. února 2004 Marbella) je britská herečka, zpěvačka a modelka.  Známou se stala rolí Eleven v seriálu "Stranger Things", za níž obdržela několik nominací a cen. Ve třinácti letech se tak stala jedním z nejmladších nominovaných umělců v historii Cen Emmy. Na filmovém plátně debutovala v roce 2019 postavou Madison v sequelu "Godzilla II Král monster".  Časopis "Time" ji v dubnu 2018 zařadil jako nejmladší osobu v historii na seznam 100 nejvlivnějších lidí světa. V listopadu téhož roku, se pak jako čtrnáctiletá, stala nejmladší velvyslankyní Dobré vůle UNICEF.

Millie Bobby Brown (born 19 February 2004) is a British actress. She rose to prominence for her role as Eleven in the Netflix science fiction horror series "Stranger Things" (2016–present), for which she received Primetime Emmy Award nominations for Outstanding Supporting Actress in a Drama Series. At age 13, she became one of the youngest nominees in Emmy history. Her film debut came in 2019 with the monster film "".  Brown is the youngest person to be featured on the "Time" 100 list of the world's most influential people and is the youngest person to be appointed a UNICEF Goodwill Ambassador.


Popis.

Balzovník je opadavý až stálezelený beztrnný strom dorůstající výšky asi 12 až 30 metrů. Kmen dosahuje tloušťky až 180 cm a někdy má u paty opěrné pilíře. Listy jsou rozměrné, jednoduché, střídavé, s celistvou nebo mělce laločnatou, srdčitou čepelí a dlanitou žilnatinou. Čepel je až 40 cm dlouhá. Palisty jsou poměrně dlouho vytrvalé. Na vrcholu i na bázi řapíku je pulvinus. Květy jsou velké (asi 15 cm dlouhé), pravidelné, úžlabní, jednotlivé, nahloučené na koncích větví. Kalich je nálevkovitý, kožovitý, zakončený 5 laloky, na vnější straně hustě hvězdovitě chlupatý, opadavý. Koruna je složena z 5 bílých nebo smetanových, lopatkovitých, dužnatých korunních lístků, které jsou na bázi srostlé s trubičkou tyčinek. Tyčinek je mnoho a jsou po celé délce srostlé v trubičku. Trubička je na konci výrazně rozšířená, zakončená 5 laloky nesoucími přisedlé prašníky. Semeník je svrchní, obsahuje 5 komůrek s mnoha vajíčky a nese kyjovitou čnělku přecházející ve spirálně zkroucenou, širokou bliznu. Plodem je dřevnatá pouzdrosečná tobolka pukající 5 chlopněmi a odhalující vytrvalý střední sloupek. Plody jsou dlouhé asi 16 až 25 cm. Semena jsou obalena hojnými vlákny (kapok).

Rozšíření.

Balzovník je rozšířen výhradně v tropické Americe od jižního Mexika po Bolívii a Brazílii a na Karibských ostrovech. Vyskytuje se na narušených místech na výživnějších půdách zejména v blízkosti vodních toků. Roste spíše v nižších nadmořských výškách.

Ekologické interakce.

Balzovník je velmi rychle rostoucí a poměrně krátkověká dřevina, specializovaná na obsazování světlin a narušených míst v pralese a přežívající pak po nějaký čas v sekundárním pralese. V nedotčeném primárním pralese je velmi vzácná. Drobná semena mají nepropustné osemení a dlouhou dormanci, která bývá přerušena působením požáru nebo zvýšeným střídáním teplot, které se objevuje na otevřených místech v pralese. Květy se otevírají na noc a jsou specializovány na opylování netopýry, kteří se živí hojným nektarem (jeden květ jej obsahuje asi 10 až 15 ml). Netopýři na květech při sbírání nektaru přistávají, což je v rámci tohoto způsobu opylování spíše ojedinělý jev. Navštěvují je také někteří nelétající savci, např. nosál bělohubý. Nektar v nich hledají i někteří ptáci, kteří zpravidla naklovávají květ ze strany a nepodílejí se tak na opylování. Na listech mladých rostlin jsou nektária, na kterých sbírají nektar mravenci. Ti se následně starají o ochranu rostliny před býložravci. Semena mají přirostlá dlouhá vlákna, šíří se větrem a pravděpodobně i vodou.

Taxonomie.

Rod "Ochroma" je v rámci čeledi slézovité řazen do podčeledi "Bombacoideae", která byla před nástupem systému APG vedena jako samostatná čeleď "Bombacaceae". V monografii rodu z roku 1919 bylo rozlišováno celkem 9 druhů, v současné taxonomii je uznáván jediný, morfologicky různorodý druh "Ochroma pyramidale". Nejblíže příbuzným rodem je podle výsledků molekulárních studií rod "Patinoa". Ten zahrnuje celkem 4 druhy rozšířené rovněž v tropické Americe.

Význam.

Balzovník je vyhledáván jako zdroj velmi lehkého a měkkého dřeva, které je všeobecně známo jako balsa. Používá se zejména v modelářství a k výrobě raftů, záchranných kruhů, uměleckých předmětů ap. a jako zvuková izolace. Balzovník je pěstován pro dřevo zejména v Ekvádoru. Domorodci od nepaměti používali balzové kmeny ke splavování a překonávání vodních toků. Kapok z plodů je používán zejména jako vycpávkový materiál na polštáře, matrace ap. Pevná láková vlákna slouží k výrobě šňůr. Balzovník je také občas v tropech pěstován jako okrasná nebo stínící dřevina a vysazuje se k zabránění erozi.  Odvar z kůry je v tropické Americe používán při kolice, proti průjmu a horečkách. Šťáva z plodů slouží při bronchitidě, suchém kašli, infekcích dýchacích cest a chřipce.

Balzovník jihoamerický ("Ochroma pyramidale") je druh rostliny z čeledi slézovité a jediný druh rodu balzovník. Je to rychle rostoucí, až 30 metrů vysoký strom s rozměrnými srdčitými listy a velkými bílými květy neobvyklé stavby, které jsou opylovány netopýry. Plodem je dřevnatá tobolka. Je rozšířen v tropické Americe, kde roste na narušených místech v tropických deštných lesích. Strom je zdrojem velmi lehkého a měkkého dřeva, známého pod názvem balsa. Je používáno zejména v modelářství a k výrobě raftů. Z plodů se získává kapok, sloužící zejména jako vycpávkový materiál. Rostlina má význam i v domorodé medicíně.

Ochroma is a genus of flowering plants in the mallow family, Malvaceae, containing the sole species Ochroma pyramidale, commonly known as the balsa tree. It is a large, fast-growing tree that can grow up to 30 m tall. Balsa wood is a very lightweight material with many uses. Balsa trees are native to Mexico, Central America and South America.


Přírodní poměry.

Většinu území Sauerlandu zaujímá vrchovina Rothaargebirge, které bylo devonským mořem a vzniklo během hercynského vrásnění. Je tvořeno převážně břidlicemi a drobou, nacházejí se zde i krasové oblasti s jeskyněmi Dechenhöhle, Atta-Höhle a Balver Höhle. V okolí Nehdenu bylo nalezeno množství pozůstatků dinosaurů. V oblasti se do 20. století těžily kovové rudy (železo, olovo, stříbro), zpracovávané v nedalekém Porúří. V krajině převládají bukové, borové a smrkové lesy. Podnebí je drsné, objevují se zde i horské druhy rostlin, jako je mléčivec alpský a violka dvoukvětá. V Sauerlandu pramení řeka Rúr, dalšími významnými toky jsou Lenne, Sieg a Diemel, byly zde zbudovány údolní přehrady Sorpesee, Biggesee a Möhnesee.

Historie.

Název nemá nic společného s německým výrazem „sauer“ (kyselý) – vyvinul se z názvu "Suderland" (jižní země), jehož použití je doloženo roku 1266. Oblast byla osídlena již v paleolitu, jak o tom svědčí bohaté archeologické nálezy u Rüthenu. Od 12. století byl region součástí Vestfálska, po napoleonských válkách připadl Prusku. Část Sauerlandu patřila Kolínskému kurfiřství a převládá v ní římskokatolické vyznání. V roce 1849 vypuklo v Iserlohnu povstání, jinak však byla oblast díky převažujícímu venkovskému charakteru politicky spíše konzervativní. Významnou postavou místní kultury byla básnířka Christine Kochová, tvořící v dialektu Sauerländer Platt.

Ekonomika.

Významným odvětvím je cestovní ruch, zdravotní a poznávací výlety do sauerlandských kopců propagovala již Annette von Droste-Hülshoffová. Oblíbenými cíli výletníků jsou vodopád Plästerlegge, kamenné moře Felsenmeer a hora Kahler Asten s rozhlednou. Chráněnými oblastmi jsou přírodní park Arnsberský les a přírodní park Homert. Nachází se zde množství stezek pro pěší i cyklistickou turistiku, Winterberg a Willingen jsou vyhledávanými středisky zimních sportů, nedaleko města Kirchhundem se nachází zábavní Panorama-Park. Vesnici Elspe proslavil každoroční festival Karla Maye. Lokální historii a kulturu přibližuje regionální muzeum v Arnsbergu. Významnými stavebními památkami jsou hrad Altena, zámek Herdringen, benediktinský klášter v Meschede a Stertschultenhof, ukázka původní hrázděné architektury. Tradiční způsoby obživy představují těžba dřeva a kamene, největšími průmyslovými podniky jsou pivovar ve Warsteinu, výroba punčoch v Schmallenbergu, automobilových ráfků v Hesbornu a drátů v Alteně.

Sauerland je region v západní části Německa, okolo měst Iserlohn a Arnsberg. Má rozlohu 4462 km², žije v něm přes osm set tisíc obyvatel. Náleží k německým spolkovým zemím Severní Porýní-Vestfálsko (zemský okres Hochsauerlandkreis, zemský okres Märkischer Kreis, zemský okres Olpe, zemský okres Soest) a Hesensko (zemský okres Waldeck-Frankenberg). Je to kopcovitá a lesnatá krajina, ostře kontrastující s průmyslovým a hustě zalidněným Porúřím, které je severozápadním sousedem Sauerlandu. Nejvyšším vrcholem je Langenberg (843  m n. m.).

The Sauerland is a rural, hilly area spreading across most of the south-eastern part of North Rhine-Westphalia, in parts heavily forested and, apart from the major valleys, sparsely inhabited. For these reasons, it has been chosen as the first place in Germany to reintroduce the Wisent (European bison).  The Sauerland is the largest tourist region in North Rhine-Westphalia, in particular for mountain biking & cycling, water sports and scenic recreation. The town and Skiliftkarussell of Winterberg in the Hochsauerlandkreis is a major winter sport resort.


Mládí a vzdělání.

Narodil se v kanadském Torontu, jakožto syn novináře Claude Adams. Zde také navštěvoval Northern Secondary School.  Po rozvodu rodičů se, ve věku 19 let, přestěhoval z Toronta do Los Angeles, kde navštěvoval Univerzitu Jižní Kalifornie, kterou zakončil titulem BFA. Poté, co roku 2004 obdržel ocenění Jacka Nicholsona, které mu poskytlo stipendium, začal pracovat na produkci hry "Koza anebo Kdo je Sylvie?" Edwarda Albeeho.

Herecká kariéra.

Film.

Jeho filmová kariéra zahrnuje jak vedlejší role, kupříkladu ve filmu "Mládí v trapu" či "2:13", tak i role hlavní, např. ve filmu "Rosnička" nebo ve snímku "Rage," který se mimo jiné zúčastnil Berlínského mezinárodního filmového festivalu.

TV seriál.

Adams se objevil roku 2004 v epizodách Odložených případů, Křižovatek medicíny, "Jacka & Bobbyho." Od té doby dostal několik rolí v seriálech jako Prolhané krásky, Ztraceni, Světla páteční noci, Námořní vyšetřovací služba, Posel ztracených duší, Kravaťácí a mnoho dalších.  V roce 2016 dostal roli Hourmana v seriálu Legends of Tomorrow, kde se poprvé objevil na konci první série jako Rex Tyler.

Osobní život.

Adams začal chodit s hvězdou Prolhaných krásek Troian Bellisario po jejich setkání v roce 2009, když byli oba dva obsazeni ve hře "Equivocation." V roce 2010 se spolu na chvíli rozešli, ale potom, co si Adams zahrál společně s Troian roli Hardyho v Prolhaných kráskách, se dali znovu dohromady. 24. února 2014 se oficiálně potvrdilo jejich zasnoubení a 10. prosince 2016 se v Kalifornii vzali. Dne 8. října 2018 se jim narodila dcera.  V září 2013 udělilo UCD Law Society Adamsovi ocenění "Honorary Life Membership". Adams hraje na kytaru a je také vášnivým fotografem, který vlastní přes 25 fotoaparátů.

Patrick Johannes Adams (* 27. srpna 1981 Toronto, Ontario, Kanada) je kanadský herec, fotograf a režisér. Je znám hlavně díky roli Mika Rosse, kterého ztvárnil v televizním seriálu Kravaťáci.

Patrick Johannes Adams (born August 27, 1981) is a Canadian actor and director. He is best known for playing Mike Ross, a brilliant college dropout turned unlicensed lawyer in USA Network's TV series "Suits". He is also an avid photographer, with many of his photos getting more recognition after Suits' Behind the Lens and #PJAGallery events.


Příprava.

Těstoviny se v osolené vodě uvaří al dente. Mezitím se na olivovém oleji opeče nadrobno nakrájená uzenina guanciale nebo pancetta (může se nahradit uzeným bůčkem), čerstvá vejce se rozkvedlají (někdy se používá pouze žloutek) a vše se smíchá dohromady. Vajíčka se mají pouze prohřát od teplých těstovin tak, aby vytvořila hmotu jemně krémové konzistence: není žádoucí je dále tepelně upravovat, aby se nesrazila jako smažená vajíčka. Špagety obalené vajíčky s kousky slaniny se stočí do hnízdečka a servírují na talíř, kde se posypou strouhaným sýrem pecorino (případně parmezánem) a čerstvě mletým černým pepřem.

Historie.

Výraz „alla carbonara“ znamená doslova „po uhlířsku“. Není jisté, zda se jídlo jmenuje podle výrobců dřevěného uhlí nebo podle tajného spolku karbonářů bojujícího za sjednocení Itálie, každopádně kombinace vajec, slaniny a těstovin je praktická pro muže trávící hodně času mimo domov (romantickou verzi o těstovinách carbonara jako pokrmu vlastenců na počátku 19. století podává Luigi Magni v hraném filmu "La Carbonara" z roku 1999). První zmínka pochází z roku 1837 od neapolského spisovatele Ippolita Cavalcantiho. Ačkoli je recept spojován s Římem, kde se také nachází populární restaurace "La Carbonara", Ada Boni se o něm v knize "La Cucina Romana", vydané roku 1930, vůbec nezmiňuje. Národním jídlem se stal až na konci druhé světové války, kdy jedněmi z mála dostupných potravin byla vejce doma chovaných slepic a slanina z přídělů amerických vojáků. Jídlo se díky své jednoduchosti a rychlé přípravě rozšířilo do světa a řada národních kuchyní si základní způsob různě upravila: může se přidat smetana, bešamelová omáčka, cibule, česnek, brokolice nebo houby, další variantou je "carbonara di mare", v níž se pancetta nahrazuje mořskými plody.

Carbonara je způsob úpravy těstovin pocházející z italské kuchyně, rozšířený především v Římě a okolí. Nejčastěji se vaří ze špaget ("spaghetti alla carbonara") nebo jejich verze z kraje Lazio, zvané bucatini, mohou se však použít i jiné druhy těstovin ("pasta alla carbonara").

Carbonara () is an Italian pasta dish from Rome made with egg, hard cheese, cured pork, and black pepper. The dish arrived at its modern form, with its current name, in the middle of the 20th century.  The cheese is usually Pecorino Romano, Parmigiano-Reggiano, or a combination of the two. Spaghetti is the most common pasta, but fettuccine, rigatoni, linguine, or bucatini are also used. Normally guanciale or pancetta are used for the meat component, but lardons of smoked bacon are a common substitute outside Italy.


Všeobecné údaje.

Státní knihovna Bamberg je všeobecná knihovna, která pokrývá potřeby města a regionu, slouží bezplatně k vědeckým a pracovním účelům jakož i osobnímu vzdělávání. Svůj historicky rostoucí inventář průběžně doplňuje novými přírustky ze všech oborů, zejména z historie, dějin umění a knižní kultury. Těžiště knihovního fondu však tvoří především regionální a vlastivědná literatura kraje Horní Franky. Od roku 1987 je dokonce zodpovědná za uchování povinných exemplářů tohoto kraje, tj. ukládá natrvalo povinný výtisk každé publikace vydané v tomto kraji. Knihovna dále uchovává celou řadu vzácných rukopisů (částečně digitalizované) a starých tisků. Při získávání nových exemplářů, při katalogizaci a užívání licenčních databází spolupracuje Státní knihovna úzce s místní Univerzitní knihovnou ( "Universitätsbibliothek Bamberg"). Mezi obzvláště výjimečné patří tyto sbírky a fondy: Historický spolek Bamberg, Přírodovědecká společnost Bamberg, Společnost E.T.A. Hoffmanna a Bamberská skupina Franckého svazu. Mezi výjimečné patří sbírka středověkých rukopisů, která sahá až k císaři Jindřichu II., jenž 1. listopadu 1007 založil bamberské biskupství.  Tři z těchto rukopisů byly přijaty do seznamu UNESCO Dědictví světových dokumentů ( "Memory of the World"):

Historie.

Jádro knihovny a především pak rukopisné sbírky se váže k římskoněmeckému císaři Jindřichu II., který v roce 1007 založil tamní biskupství. Mezi jeho dary patřilo velké množství vzácných rukopisů, které získal či nechal vyhotovit on anebo jeho předchůdci. Proto se do Bamberka dostaly manuskripty z mnoha tehdejších duchovních center západního světa. Poté se Bamberk samotný stal regionálním centrem vzdělanosti, v němž bylo napsáno a iluminováno (opatřeno knižní malbou) mnoho knih, zvláště pak ve 12. století benediktýnskými mnichy z kláštera "Michelsberg". Dále pak od 15. století patřily bamberské tiskárny mezi první, které německy tištěné knihy doplňovaly dřevořezy. Ačkoliv se nyní ve Státní knihovně nacházejí jen fragmenty z těchto tisků, dokumentuje sbírka 3500 inkunábulí v plném rozsahu knižní výrobu tamních tiskáren prvního století knihtisku.  Během sekularizace a mediatizace v letech 1802/1803, kdy se Bamberké biskupství stalo součástí Bavorského kurfiřtství, byly rukopisy a knihovny biskupství a městských klášterů sloučeny do současné Státní knihovny. Ta se poté ještě spojila s knihovnou staré bamberské univerzity, jež byla roku 1648 založena jako jezuitská kolej a uzavřena právě v době sekularizace. Během 19. století byla knihovna obohacena dary. Mezi nejznámější patří stále doplňovaná sbírka významného sběratele a historika umění Josepha Hellera, obsahující dnes asi 80.000 tisků a kreseb a rovněž i neméně významná literární sbírka E.T.A. Hoffmanna, kde vynikají zejména autorovy autografy z 18. a 19. století.

Budova.

Knihovna obývá převážně východní křídlo bamberské Nové Rezidence, která byla postavená podle plánů známého barokního stavitele Johanna Leonharda Dientzenhofera v letech 1697–1703 pro tehdejšího knížecího biskupa Lothara Franze von Schönborn (vládl v letech 1693–1729). V tomto traktu se původně nacházely správní orgány biskupa. K místnostem, které nejsou veřejně přístupné, patří tzv. Dominikánské místnosti. Jejichž název je odvozen od původních dřevěných knižních regálů pocházejících z bamberského dominikánského kláštera, zrušeného během sekularizace. K interním místnostem patří také sál Čtrnácti svatých pomocníků ( "Vierzehnheiligenpavillon") ve třetím patře, kde měl knížecí biskup uloženou vlastní knihovnu a který případně používal k soukromým účelům. Za hezkého počasí lze odtud spatřit asi 30 kilometrů vzdálenou poutní Baziliku Čtrnácti svatých pomocníků poblíž Bad Staffelsteinu. Knihovna používá od roku 1978 i bývalý vinný sklep pod čítárnou, jenž je dnes využíván jako příruční sklad. Veřejně přístupná je vstupní hala, v níž jsou prezentovány kulturněhistoricky cenné vitráže ze 16. a 17. století, za jejichž vlastnictví vděčí knihovna jednomu ze svých podporovatelů Josephu Hellerovi. Vstupní hala je propojená s čítárnou, která se skládá z původního audienčního a letního sálu knížecího biskupa. Čítárna nabízí okouzlující výhled na Růžovou zahradu, jež dal založit sám iniciátor Nové Rezidence Lothar Franz von Schönborn. Státní knihovna pořádá při zvlášních příležitostech rovněž i výstavy, během nichž si návštěvníci mohou prohlédnout hvězdnou klenbu ( "Sterngewölbe") a bývalý Zahradní sál, nazývaný též Scaglioliho sál ( "Scagliolasaal").

Státní knihovna Bamberg ( Staatsbibliothek Bamberg) je vědecká knihovna s důrazem na humanitní vědy ve městě Bamberku, ležící v Horních Francích. Dnes se knihovna nachází v prostorách Nové Rezidence ( "Neue Residenz") na katedrálním náměstí ( "Domplatz") a jejím zřizovatelem je Svobodný stát Bavorsko.

The Bamberg State Library () is a combined universal, regional and research library with priority given to the humanities. Today it is housed in the New Residence, the former prince-bishop's new palace. The Free State of Bavaria is responsible for the library.


Respekt k porodnímu procesu.

Má-li žena porodit bez lékařských zásahů, je nezbytné respektovat tzv. přirozené porodní mechanizmy. Prožívá-li žena svůj porod v prostředí, které je jí příjemné, vyprodukuje její tělo dostatečné množství hormonů potřebných pro spontánní porodní činnost. Aby hormony mohly být vyprodukovány přirozenou cestou, musí během porodu pracovat podkorová centra mozku, zatímco mozková kůra se dostává do stavu jakéhosi útlumu vůči okolnímu prostředí a rodící žena se ocitá v „posunutém“ stavu vědomí.  Přirozený porod bývá narušen, nejsou-li respektovány základní potřeby rodící ženy: nerušený klid, teplo, intimita a pocit bezpečí. To může mít za následek, že se porod zpomalí nebo zcela zastaví.  Nepostupující porod je často vyhodnocen jako „komplikace“ a ke slovu přichází medikace. Jakmile žena ztratí důvěru v porodní proces, nemohou pro ni optimálně pracovat všechny biochemické mechanismy.

Role psychiky.

V porodním procesu se psychika ženy stává biologicko-chemickou potřebou pro jeho zdárný průběh. Mozek rodící ženy udává pokyny k vyplavování hormonů oxytocinu a endorfinu, které porodní proces spouštějí a podporují, a vedou tak k jeho plynulosti. Naopak při pocitu ohrožení (ať už reálného, nebo jen představovaného), nebo pocitu ponížení, dochází k vyplavování stresových hormonů (katecholaminů). Ty porodní proces, zvlášť v I. době porodní, zpomalují či zastavují.  Své představy porodu může žena sdělit prostřednictvím porodního přání. Uznávaný francouzský porodník Michel Odent (nar. 1930), který se proslavil aktivní podporou přirozeného porodu, potvrzuje, že ticho je základní potřebou rodící ženy. Další základní potřebou je soukromí, neboť porod je intimní záležitost, která se chemickými procesy i psychologickou stránkou v mnohém velmi podobá pohlavnímu styku. Tato paralela není náhodná – hormon oxytocin, který je klíčový pro porodní proces, se uvolňuje i při orgasmu. Podmínky k potřebnému „uvolnění“ jsou individuální.  Pocit bezpečí rodící ženě navozuje zdravotnický personál, který vytváří atmosféru důvěry. Je ideální, pokud o ženy při porodu pečují osoby, ke kterým si vytvořily důvěru již před porodem. Proto je v západních zemích běžná tak zvaná kontinuální porodní péče. Výzkumné studie WHO zjistily, že žena s nízkým rizikem, která rodí své první dítě ve fakultní nemocnici, může být ošetřována až 16 lidmi během 6 hodin porodu, avšak po většinu času je sama. Rutinní postupy, které jsou pro tyto ženy neznámé, přítomnost cizích lidí a osamělost během I. doby porodní způsobují stres, a stres může mít vliv na prodloužení porodu nebo na nastartování procesu, který byl popsán jako „kaskáda intervencí“. Bohužel ani urychlování porodu umělým oxytocinem, ani následné tišení bolesti, ani nástřih hráze, ani další opatření, ke kterým se běžně v nemocnici přistupuje nejsou bez rizika.  Ženy, které přijíždějí do porodnice, aby byly v rukou lékařů, mohou být zklamány, že lékař obvykle přichází až na konci I. doby porodní a současně ženy, které nechtějí rodit doma, ale chtějí respektující přístup k porodním mechanismům, mohou být zaskočeny řadou rutinních postupů zdravotnického zařízení (administrativa, zavedení kanyly, holení, klystýr, častá vyšetření). Ve vyspělých zemích je vějíř možností porodní péče mnohem pestřejší a ženy mají možnost si v široké nabídce vybrat. Například jsou běžnou součástí péče porodní domy, ty však v České republice zatím nejsou provozovány.

Intervence do přirozeného porodu.

Protože čtyři pětiny žen jsou zdravé a jejich porod normální, mělo by se k porodu přistupovat jako k přirozenému, dokud se neobjeví indikátory k přehodnocení rizika. Převážně ve východních zemích naopak můžeme pozorovat všeobecný sklon k intervencím do průběhu porodu, a to i v případech, které žádný zásah nepotřebují a v míře, kterou vyžadují porody komplikované. To má řadu negativních dopadů, včetně těch, že některé ženy mohou mít snahu se porodnicím vyhnout. Mimo jiné proto, že ženy i jejich děti mohou být zbytečnými zásahy poškozeny (např. kontroverzní přidržení děložního fundu může způsobit rupturu dělohy, vybavování ramének může způsobit poranění brachiálního plexu). Porodnice, kam jsou odesílány patologické porody (komplikované či vysokorizikové), pak může poskytnout ještě lepší péči a pozornost ženám a dětem, které to skutečně potřebují, ve chvíli, kdy většina normálních porodů probíhá bez finančně nákladné péče.

Přirozený porod je porod, který probíhá fyziologicky, tedy samovolně a bez vnějších zásahů. Důraz je kladen na respektování přání rodící ženy, která se rozhoduje kde a jak porodit. Na průběh porodu dohlíží porodní asistentka, která s ohledem na nejnovější výzkumy v oboru porodnictví vyhodnocuje případné komplikace. Podle statistik Světové zdravotnické organizace je schopno přirozeně (tedy bez rutinních zásahů) porodit 70 až 80 procent těhotných žen.  Při přirozeném porodu: "„Obecně lze stupeň rizika na počátku I. doby porodní považovat za nízký u 70 až 80 % těhotných žen.“" Čtyři ženy z pěti tedy k porození svého dítěte nepotřebují asistenci a zásahy lékařů, ale pouze vhodné podmínky. Za tři základní je považován pocit bezpečí, klid a trpělivost.

Natural childbirth is childbirth without routine medical interventions, particularly anesthesia. Natural childbirth arose in opposition to the techno-medical model of childbirth that has recently gained popularity in industrialized societies. Natural childbirth attempts to minimize medical intervention, particularly the use of anesthetic medications and surgical interventions such as episiotomies, forceps and ventouse deliveries and caesarean sections. Natural childbirth may occur during a physician or midwife attended hospital birth, a midwife attended homebirth, or an unassisted birth. The term "natural childbirth" was coined by obstetrician Grantly Dick-Read upon publication of his book "Natural Childbirth" in the 1930s, which was followed by the 1942 "Childbirth Without Fear".


Princess Elisabeth of Saxe-Altenburg (1865–1927)

Život.

Alžběta Augusta Marie Anežka se narodila 25. ledna 1865 v Meiningenu, odkud pocházela její matka, která zde zůstala i po svatbě. Byla druhým potomkem vévody Mořice a jeho manželky Augusty. Vyrůstala s jedním bratrem a třemi sestrami, avšak jedna z nich zemřela poměrně mladá.

Manželství.

V roce 1882, jako sedmnáctiletá, poznala svého budoucího chotě, který byl právě v Altenburgu na návštěvě u svých příbuzných: sama Alžběta byla jeho sestřenkou. Ačkoliv sama byla ke sňatku svolná, Konstantin údajně zaváhal. Byl navíc o sedm let starší, a když se oba rozešli, on jí slíbil, že si s ní bude dopisovat: nikdy jí ale žádný dopis neposlal. Nicméně psal o ní básně, které nikdy nezveřejnil. O dva roky později, roku 1884, se vydala Alžběta do Ruska a byla oznámena svatba s Konstantinem. První zádrhel se objevil poměrně rychle: ještě před svatbou se nechala slyšet, že je jejím přáním, aby si mohla ponechat luteránsku víru, ve které byla vychována. To samozřejmě otřáslo Konstantinem, který byl pravoslavný.  I přes rozdíly v povahách obou svatebčanů se 27. dubna 1884 odehrála svatba. Alžběta jej prý vroucně a oddaně milovala. Nakonec z manželství vzešlo devět dětí: šest synů a tři dcery, přičemž jedna z dcer zemřela v dětství. Alžběta, která po svatbě přijala jméno Elezaveta Mavrikievna a v rodině byla oslovována „Mavra“, byla velice populární a měla velice dobré vztahy s carem Mikulášem II. Svoji víru si ponechala a s manželem se usadili v paláci Marble.  Sama přežila většinu svých dětí, konkrétně pět. Její nejmladší dcera Věra se dokonce dožila čtyřiadevadesáti let a zemřela roku 2001. První zemřela dcera Natálie ve věku necelých dvou měsíců. Když vypukla první světová válka, podporovala zbrojení proti vlastní rodné zemi a její synové se také do armády rekrutovali. Právě během jedné z bitev v Litvě byl zabit Alžbětin syn Oleg. Když se dozvěděla, že její syn umírá, vypravila se za ním a skutečně k němu dorazila ještě před jeho smrtí. O rok později zemřel předčasně i její manžel Konstantin a umírá i zeť (manžel Taťány) Konstantin Bagration.

Nástup bolševiků.

Po skončení války musela spěšně Rusko opustit, aby ji nezadrželi bolševici. Jí se to skutečně podařilo, nicméně tři její synové, nejstarší Konstantin, Jan a Igor, byli chyceni a zastřeleni v Alapajevsku. Roku 1919 pak zemřel i velkokníže Dmitrij Konstantinovič Romanov. Princ Jiří a princezna Věra se mezitím ukrývali v palác Pavlovsk a na podzim 1918 dostali od bolševiků povolení k opuštění země. Na pozvání švédské královny Viktorie Bádenské se tedy vypravili přes Tallinn a Helsinky až do Stockholmu. Zde se Věra i Jiří opět setkali s Alžbětou.

Pozdější léta.

Společně žili další dva roky ve Švédsku, ale pak se přestěhovali, na pozvání krále Alberta, do Belgie. Nakonec se ale usadili v Alžbětině rodném Německu, konkrétně v Altenburgu, kde žili jen s krátkou přestávkou dalších třicet let.  24. března 1927 Alžběta umírá v Lipsku na rakovinu.

Alžběta Sasko-Altenburská (též Elezaveta Mavrikievna, celým jménem "Alžběta Augusta Marie Anežka Sasko-Altenburská"; 25. ledna 1865, Meiningen – 24. března 1927, Lipsko) byla dcera sasko-altenburského vévody Mořice a sňatkem s Konstantinem Konstantinovičem ruská velkokněžna.

Elizabeth Mavrikievna (, "née" Princess Elisabeth Auguste Marie Agnes of Saxe-Altenburg; 25 January 1865 – 24 March 1927) was a Russian Grand Duchess by marriage. She was the wife of Grand Duke Konstantin Konstantinovich of Russia (1858–1915), whom she married in 1884 in Saint Petersburg, Russia.


Životopis.

Stevens se vyrostla v Middlebury v Connecticutu Markovi a Claře Stevens. V červnu 2010 odmaturovala na Pomperaugh High School. Na škole byla členkou plaveckého týmu po čtyři roky. Má portugalské kořeny z matčiny strany. Hovoří portugalsky. Poprvé vystupovala před publikem v pěti letech, když zpívala národní hymnu na politické akci ve svém městě. V sedmi letech zpívala „From This Moment On“ na svatbě své tety. Dlouho spolupracovala s místní divadelní komunitou. Hrála Dorothy v produkci "The Wizard of Oz" v BSS Children Theatre a v Main Street Theater. Také hrála roli Sharpey v produkci "Muzikálu ze střední" a roli Kočky v produkci "Honk". Ve třinácti letech vystoupila v Carnegie Hall.

Kariéra.

2009–10: "American Idol".

13. srpna 2009 se zúčasnila Bostonského konkurzu do soutěže "American Idol" s písničkou „At Last“, kde se všichni čtyři porotci, včetně hostující porotkyně Victorie Beckham shodli, že by měla postoupit do dalšího kola - Hollywood. Porotkyně Kara DioGuardi ji nazvala jednou z nejvíce talentovaných šestnáctiletých, které kdy viděla. Během vyřazovaícho večera 24. března 2010 skončila mezi třemi posledními, společně s Paige Miles a Timem Urbanem. Postoupila však do dalšího kola a získala tak místo při letním turné "American Idol". Ze show byla vyřazena 14. dubna 2014, společně s Andrewem Garciou. Od 1. července do 31. srpna 2010 se zúčastnila letního turné American Idols LIVE! Tour 2010. Na turné zpívala písničky „Here We Go Again“ a „Fighter“.

2010–dosud: Po "American Idol", herecká kariéra.

Po vyřazení se objevila v několika televizních show, včetně show Ellen DeGeneresové, kde vystoupila s písní „Over the Rainbow“. V televizní show Wendy Williams vystoupila s písní „Big Girls Don't Cry“. Na začátku roku 2010 napsala 9 písniček. 12. prosince 2010 vystoupila v portugalské verzi American Idol "Ídolos Portugal," kde zazpívala písničku „All I Want for Christmas Is You“ od Mariah Carey. V červnu rok 2012 si zahrála hlavní roli ve videu Todricka Halla „Beauty and the Beat“.  V roce 2014 měl premiéru seriál stanice MTV "Předstírání", ve kterém hrála hlavní roli Karmy Ashcroft. V roce 2015 byla obsazena do role Lindsay Willows v filmu "Immortality," který sloužil jako závěrečný díl seriálu Kriminálka Las Vegas. V roce 2017 získala roli v seriálu stanice Freeform "The Bold Type".

Osobní život.

Dne 24. ledna 2018 herečka na svém instagramovém účtu prozradila, že se zasnoubila se svým dlouholetým přítelem Paulem DiGiovannim.

Katherine Mari „Katie“ Stevens (* 8. prosince 1992, Southbury, Connecticut, Spojené státy americké) je americká herečka a zpěvačka. V soutěži "American Idol" se v deváté řadě umístila na osmém místě. Jako herečka se proslavila díky roli Karmy Ashcroft v seriálu "Předstírání" a role Jane Sloan v seriálu "The Bold Type."

Katherine Mari Stevens (born December 8, 1992) is an American actress and singer, known for finishing in eighth place on the ninth season of "American Idol" and starring as Karma Ashcroft in "Faking It" and Jane Sloan in "The Bold Type".


Dětství.

Princezna Augusta se narodila 19. července 1822 v paláci Montbrillant v Hannoveru. Její otec byl Adolf z Cambridge, sedmý syn krále Jiřího III. a Šarloty Meklenbursko-Střelické. Augustinou matkou byla Augusta Hesensko-Kaselská. Jako vnučka Jiřího III. v mužské linii měla titul britská princezna s předponou Její Královská Výsost. Malá princezna byla pokřtěna v paláci Montbrillant 16. srpna 1822, reverendem Edwardem Curtisem Kempem (kaplan britského velvyslance v Berlíně, sira George Rose). Tři z jejích kmoter byly křtu přítomnyː  Zbytek kmotrů nebyl přítomen, případně byl reprezentován zástupci:  Princezna strávila své dětství v Hannoveru, kde byl její otec místokrálem, jménem svého bratra Jiřího IV.  Augusta měla jednoho bratra, Jiřího, budoucího vévodu z Cambridge, a jednu sestru, Marii Adelaidu, budoucí vévodkyni z Tecku. Byla také sestřenicí královny Viktorie a tetou Marie z Tecku, manželky krále Jiřího V.

Manželství.

28. června 1843 se Augusta v Buckinghamském paláci v Londýně provdala za svého bratrance Fridricha Viléma Meklenbursko-Střelického. Po svatbě se stala "Její Královskou Výsostí" meklenbursko-střelickou dědičnou velkovévodkyní a 6. září 1860, po tchánově smrti, "Její Královskou Výsostí" meklenbursko-střelickou velkovévodkyní. Augusta měla s Fridrichem Vilémem dva synyː

Pozdější život.

Přestože trávila Augusta většinu své dospělosti v Německu, udržovala úzké osobní vztahy s britskou královskou rodinou. Často navštěvovala svou matku, vévodkyni z Cambridge, v jejích pokojích v Kensingtonském paláci.  Po matčině smrti v roce 1889 získala Augusta dům v londýnské čtvrti Buckingham Gate, kde trávila část roku až do pokročilého stáří.  Při přípravě na korunovaci krále Eduarda VII. a královny Alexandry, s ní vévoda z Norfolku konzultoval otázky oblečení a etikety. To proto, že byla o sedmdesát jedna let dříve přítomna korunovace krále Viléma IV. a královny Adelheid. Byla také schopna podat podrobnosti z korunovace královny Viktorie.  Augusta si byla obzvláště blízká se svou neteří, budoucí královnou Marií. Nicméně, stáří jí zabránilo v účasti na korunovaci Jiřího V. a Marie z Tecku 22. červnu 1911.  Po vypuknutí První světové války jí britská vláda pozastavila důchod, který obdržela jako člen královské rodiny.  Jako stará paní byla Augusta známá svou nevrlostí. Byla ale také velmi chytrá a inteligentní. Augusta zemřela jako meklenbursko-střelická velkovévodkyně vdova 5. prosince 1916 v Neustrelitz a byla pohřbena v Mirow.

Augusta z Cambridge (19. července 1822 - 5. prosince 1916) byla členkou britské královské rodiny a vnučkou krále Jiřího III. Sňatkem s Fridrichem Vilémem se stala meklenbursko-střelickou velkovévodkyní.

Princess Augusta of Cambridge (19 July 1822 – 5 December 1916) was a member of the British Royal Family, a granddaughter of George III. She married into the Grand Ducal House of Mecklenburg-Strelitz and became the Grand Duchess of Mecklenburg-Strelitz.