Stupeň polynomu.

Stupeň nulového polynomu je roven -1, stupeň nenulového polynomu je roven největšímu formula_16 takovému, že formula_17 je nenulové. Stupeň polynomu formula_1 značíme formula_19.

Algoritmus dělení polynomů.

Algoritmus pro výpočet podílu a zbytku pracuje podobně jako algoritmus pro dělení čísel zapsaných v nějaké soustavě: postupně se dělí nejvyšší člen dělence, vypočítává se prozatímní zbytek a postup se pro něj opakuje, dokud se buď nezastavíme u nejmenšího členu, kde dělení dává smysl, nebo nenajdeme výsledek s nulovým zbytkem.  Ukažme si například, že  Částečný podíl a zbytek po dělení lze nalézt v průběhu provádění následujících kroků:  1. Vydělíme první člen prvního polynomu prvním členem druhého polynomu, umístíme výsledek pod čarou formula_21.  2. Vynásobíme dočasný výsledek s dělitelem. Zapíšeme výsledek pod první polynom formula_23.  3. Odečteme získaný výsledek z kroku 2 od celého prvního polynomu, zapíšeme výsledek pod čarou formula_25.  4. Opakujeme všechny předchozí kroky používajíce jako dělitel výraz pod čarou.  5. Opakujeme krok 4.  6. Algoritmus zde končí.  Znamená to, že polynom formula_29 je častečný podíl a formula_30 je zbytek po dělení.

Dělitelnost polynomů.

Jestliže zbytek při dělení polynomu formula_1 polynomem formula_2 je nulový polynom, říkáme, že polynom formula_2 dělí polynom formula_1, nebo že polynom formula_1 je dělitelný polynomem formula_2, nebo také, že polynom formula_2 je dělitelem polynomu formula_1.

Kořen polynomu.

Prvek formula_39 se nazývá kořen polynomu formula_1, jestliže platí formula_41. Prvek a je kořenem polynomu formula_1 právě tehdy, když polynom formula_43 dělí polynom formula_1.

Praktické použití.

Určení zbytku po dělení má použití ve sféře algebry a programování. Zbytek po dělení je součástí operace modulo. Obvykle tuto operaci lze aplikovat v oblasti výpočetní techniky a síťových zařízení pro vytvoření kontrolních číslic a získávání náhodných čísel. Náhodná čísla mají největší využití v oborech jako šifrování, počítačová simulace a modelování.

Dělení polynomu polynomem se zbytkem je algoritmus dělení polynomu formula_1 polynomem formula_2, kde stupeň formula_2 je menší než stupeň formula_1. Algoritmus je součástí algoritmu dělení se zbytkem.  Mějme dva polynomy formula_1 a formula_2, kde formula_2 je nenulový. Pak existují polynomy formula_8 a formula_9 takové, že  Tyto polynomy jsou určeny jednoznačně. Polynomu formula_8 se říká částečný podíl, polynom formula_9 je zbytek při dělení polynomu formula_1 polynomem formula_2.

In algebra, polynomial long division is an algorithm for dividing a polynomial by another polynomial of the same or lower degree, a generalised version of the familiar arithmetic technique called long division. It can be done easily by hand, because it separates an otherwise complex division problem into smaller ones. Sometimes using a shorthand version called synthetic division is faster, with less writing and fewer calculations. Another abbreviated method is polynomial short division (Blomqvist's method).  Polynomial long division is an algorithm that implements the Euclidean division of polynomials, which starting from two polynomials "A" (the "dividend") and "B" (the "divisor") produces, if "B" is not zero, a "quotient" "Q" and a "remainder" "R" such that and either "R" = 0 or the degree of "R" is lower than the degree of "B". These conditions uniquely define "Q" and "R", which means that "Q" and "R" do not depend on the method used to compute them.  The result "R" = 0 occurs if and only if the polynomial "A" has "B" as a factor. Thus long division is a means for testing whether one polynomial has another as a factor, and, if it does, for factoring it out. For example, if a root "r" of "A" is known, it can be factored out by dividing "A" by ("x"–"r").


Původ.

Původ a život reptiliánů na Zemi bývá vysvětlován hned několika hlavními teoriemi. Podle jedné z nich jde o bytosti žijící v podzemních městech v dutinách hlubin Země. Dle některých tvrzení tam takto žijí už dlouhé miliony let. Jiné teorie je označují za bytosti příchozí z planet jiných solárních systémů. Další možností je jejich existence v jiné realitě nebo dimenzi, ze kterých mohou volně přecházet do naší reality.

Vzhled.

Údajní svědkové uvádí, že reptiliáni jsou většinou většího vzrůstu, sportovní postavy, bez srsti, bezocasí, pokrytí šupinami a odpovídající ještěří barvy ve spektru od hnědé po zelenou. Obličej pak připomíná ještěra – svislé zorničky, velké oči, plochý nos a malé nebo nezřetelné uši.

Zastánci teorie.

Prvním známým člověkem, který se reptiliány šířeji zabýval, byl v devadesátých letech John Rhodes. Vytvořil i web „Reptiloids Research Center“, který má za úkol hromadit záznamy o těchto tvorech.  Známým zastáncem reptiliánů je bývalý hlasatel sportovních zpráv pro BBC a známý konspirátor David Icke. Jedna z mnoha jeho konspiračních teorií mluví o rase s ještěří podobou, jež bývá v jeho vyjádřeních označována jako „reptiliánská“. Ta prostřednictvím kříženců ještěří a lidské rasy ovládá světový řád a to mimo jiné tím, že vytváří a kontroluje média, vlády, armády, bankovní i obchodní sektor. Za zástupce těchto kříženců přitom považuje všechnu aristokracii i vládnoucí politiky (zmiňován bývá například George Washington, George W. Bush nebo britská královna Alžběta II.). Tuto rasu také spojuje se vznikem skupiny Iluminátů a prohlašuje, že jejich cílem je ovládnout lidstvo. V roce 2016 přednášel o svých domněnkách v rámci svého turné i na konferenci pořádané v Praze.  Někteří autoři včetně Ickeho spojují reptiliány s Mezopotámskými bohy Anunnaky. Odkazují přitom na dezinterpretace špatných překladů sumerských hliněných tabulek záhadologem Zechariem Sitchinem, který zmiňuje, že Anunnakové, přicházející z vesmíru z planety Nibiru, byli odlišného vzhledu než Sumerové, kteří jim měli sloužit jako otroci pro těžbu zlata. Nutno podotknout, že Anunnakové se v sumerské literatuře skutečně objevují a v době babylonské byli původně božstvy plodnosti, která vládla podsvětí.

Reptiliáni v kultuře.

Reptiliáni se pravidelně objevují ve sci-fi nebo hororové literatuře i ve filmové tvorbě. V povídce Bezejmenné město se o nich zmiňuje již H. P. Lovecraft. Děj popisuje fiktivní město v poušti, které mělo být obýváno rasou ještěřího vzezření, která se před postupující pouští ukryla do hlubin Země a stále tam žije. Národ reptiliánů žijící v hlubinách Země známý jako Siluriané se objevil například v britskéch sci-fi seriálu Doctor Who. Humaniodní ještěři jsou v tomto seriálu zobrazováni i ve více formách a druzích. Ještěří humanoidi se také v několika formách objevili ve slavném seriálu Star Trek.  Lidé ještěřího vzezření jsou také nedílnou součástí širokého spektra bytostí vytvořených pro fantasy RPG Dungeons and Dragons a objevují se i mezi postavami v komiksech vydávaných společností Marvel.

Reptiliáni (nebo také "Reptoidi") jsou fiktivní národ bytostí ještěřího vzhledu. Příběhy o nich bývají součástí sci-fi románů i pseudovědních teorií a konspirací. Jejich definice díky tomu není příliš jednotná.

Reptilians (also called reptoids, lizard people, reptiloids, saurians, draconians) are purported reptilian humanoids that play a prominent role in fantasy, science fiction, ufology, and conspiracy theories. The idea of reptilians was popularised by David Icke, a conspiracy theorist who claims shape-shifting reptilian aliens control Earth by taking on human form and gaining political power to manipulate human societies. Icke has stated on multiple occasions that many world leaders are, or are possessed by, so-called reptilians.


Mládí.

Narodil se v istanbulské čtvrti Beyoglu v roce 1928 arménským rodičům. Studoval na místní arménské střední škole Getronagan. Jeho otec vlastnil lékárnu na Istiklalské třídě a měl široký okruh přátel z uměleckého světa. Ara Gülerův raný kontakt s tímto světem ho inspiroval a začal se věnovat kinematografii. Během střední školy nastoupil do filmových studií a navštěvoval dramatické kurzy Muhsina Ertuğrula, zakladatele moderního tureckého divadla. Kinematografii však opustil, aby se mohl věnovat fotožurnalistice. V roce 1950 se připojil k zaměstnancům novin "Yeni Istanbul" jako fotožurnalista a současně studoval ekonomiku na univerzitě v Istanbulu. Poté přešel k dalším novinám – "Hürriyet".

Kariéra fotografa.

V roce 1958 otevřel americký časopis "Time-Life" pobočku v Turecku a Güler se stal prvním korespondentem pro Blízký východ. Brzy obdržel zakázky od magazínů "Paris Match, Stern" a "The Sunday Times" v Londýně"." Po dokončení vojenské služby v roce 1961 byl Güler zaměstnán v tureckém časopise "Hayat" jako vedoucí fotografického oddělení.  V této době se setkal s Henri Cartier-Bressonem a Marcem Riboudem, který ho přijal do agentury Magnum Photos, do níž vstoupil (ačkoli později odešel). V roce 1961 byl představen v britské "Fotografické ročence (1961 Photography Yearbook)". V tomto roce byl také přijat jako jediný turecký člen do Americké společnosti časopiseckých fotografů (American Society of Magazine Photographers - ASMP) (dnes nazvaná American Society of Media Photographers). Švýcarský časopis "Camera" mu věnoval zvláštní vydání.  V šedesátých letech minulého století byly Gülerovy fotografie používány jako ilustrace v knihách významných autorů a vystavovány na různých výstavách po celém světě. Jeho díla byly vystaveny v roce 1968 na akci "10 Masters of Color Photography" v newyorském muzeu moderního umění a na veletrhu Photokina v Kolíně nad Rýnem. Jeho kniha "Türkei" byla vydána v Německu v roce 1970. Jeho fotografie o umění a historii umění byly použity v časopisech "Time, Life, Horizon a Newsweek" a publikacích švýcarské "Skiry."  Güler navštívil Írán, Kazachstán, Afghánistán, Pákistán, Indii, Keňu, Novou Guineu, Borneo, stejně jako všechny části Turecka. V roce 1970 portrétoval politiky a umělce, jako byli například: Indira Gándhíová, Maria Callas, John Berger, Bertrand Russell, Willy Brandt, Alfred Hitchcock, Ansel Adams, Imogen Cunninghamová, Marc Chagall, Salvador Dalí a Pablo Picasso. Někteří kritici považují za jeho nejznámější fotografie melancholické černobílé snímky pořízené převážně fotoaparátem Leica v Istanbulu, hlavně v padesátých a šedesátých letech.  Od té doby často vystavoval a také své práce publikoval ve speciálních přílohách. Velmi často si jeho fotografie vybírali mezinárodní vydavatelé.  Gülerova díla shromažďuje Národní knihovna Francie v Paříži ; muzeum George Eastmana v Rochesteru v New Yorku ; Univerzita Nebrasky-Lincoln Sheldon Memorial Art Gallery; Muzeum Ludwig Köln a Das imaginäre Photo-Museum Kolín nad Rýnem.  V sedmdesátých letech Güler pracoval ve filmu, režíroval dokument "The End of the Hero" (1975). Ten byl založen na smyšlené demontáži veteránského bitevníku "TCG Yavuz "během 1. světové války"."  Gülerův archiv obsahuje asi 800 000 fotografických snímků.

Gülerova „filozofie“ fotografie.

Güler přikládal ve svých fotografiích největší důležitost lidské přítomnosti a označil se za „vizuálního historika“. Věřil, že fotografie by měly poskytovat vzpomínku na lidi, na jejich životy a zejména na jejich utrpení. Zatímco se domníval, že umění klame, tak zároveň věřil, že fotografie musí pouze odrážet realitu. Přijal poslání fotožurnalisty, protože nepřikládá fotografii velkou hodnotu jako uměleckému dílu, které pro něj mělo malou hodnotu. Nepovažoval fotografování za umění.

Smrt.

Güler zemřel na infarkt dne 17. října 2018. Trpěl selháním ledvin a léčil se dialýzou.

Ara Güler, rodným jménem Aram Terteryan (16. srpna 1928 Istanbul – 17. října 2018 tamtéž), byl arménsko-turecký fotožurnalista, přezdívaný „Oko Istanbulu“ nebo „fotograf Istanbulu“. Byl jedním z mála mezinárodně známých tureckých fotografů.

Ara Güler (16 August 1928 – 17 October 2018) was an Armenian-Turkish photojournalist, nicknamed "the Eye of Istanbul" or "the Photographer of Istanbul". He was "one of Turkey's few internationally known photographers".


Životopis.

Mason se narodila v Miami na Floridě, ale vyrůstala ve městě Pinecrest. Ve třech letech začala navštěvovat hodiny baletu a flamenca, poté studovala jazz, akrobacii, hip-hop a moderní scénický tanec. Na jaře roku 2014 odmaturovala na Kalifornské univerzitě v Los Angeles.  Její sestra Alexis se zúčastnila konkurzů osmé řady soutěže "Umíte tančit?" a dostala se do TOP 20 tanenčíků.

Kariéra.

Umíte tančit?

V 18 letech se rozhodla zúčastnit se páté řady americké taneční soutěže "Umíte tančit?" a stala se nejmladší vítězkou historie soutěže. Prvních pět týdnů soutěže byla spárovaná s tanečníkem Phillipem Chbeebem. Během šestého týdne tančila moderní scénický tanec s Jasonem Gloverem, v choreografii Travise Walla. Později tančila s Brandonem Bryantem, Adem Obayomim, Evanem Kasprzakem a Kaylou Radomski.  Během podzimu 2009 vyjela na turné po Spojených státech s nejlepší dvanáctkou tanečníků souteže.

Herecká kariéra.

Krátce po vítězství v soutěži "Umíte tančit?" se vrhla na herectví. Kariéru nastartovala v seriálu stanice Nickelodeon "Big Time Rush". V roce 2011 si zahrála roli Bosso v televizním filmu stanice Lifetime "The Bling Ring". V roce 2013 získala vedlejší roli Cozzette v seriálu stanice ABC Family "Bunheads". Během let 2011 až 2014 si zahrála v seriálech "The Secret Life of the American Teenager", "Kriminálka Las Vegas"", Nešika, Nejsem do tebe blázen" nebo "Námořní vyšetřovací služba: L. A.". V roce 2017 získala vedlejší roli Dr. Sam Bello v seriálu stanice ABC "Chirurgové". V únoru roku 2018 bylo oznámeno, že získala hlavní roli Liz Ortecho v seriálu stanice The CW "". Seriál měl premiéru dne 15. ledna 2019.

Osobní život.

Od roku 2011 chodí s hercem Beau Mirchoffem.

Jeanine Marie Mason (* 14. ledna 1991 Miami, Florida) je americká herečka a tanečnice. Po vítězství páté řady taneční soutěže "Umíte tančit?", se začala věnovat své herecké kariéře. Objevila se v seriálech jako "Bunheads", "Nešika", "Námořní vyšetřovací služba: L. A.", "Kriminálka Las Vegas" nebo "Big Time Rush". V roce 2017 získala vedlejší roli Dr. Sam Bello v seriálu stanice ABC "Chirurgové". Od roku 2018 hraje hlavní roli v seriálu stanice The CW "".

Jeanine Marie Mason (born January 14, 1991) is an American actress and dancer. Her acting career began after winning the fifth season of the Fox television show "So You Think You Can Dance". She is best known for her role as Liz Ortecho in the CW's drama series "Roswell, New Mexico (TV series)".  Mason had a recurring role as Dr. Sam Bello on "Grey's Anatomy". She has also appeared in "Bunheads", "Of Kings and Prophets," "You’re the Worst", "Awkward", "Major Crimes", ", ," and "Big Time Rush".  Mason became the first Cuban-American to win "So You Think You Can Dance". Her film credits include the thriller "Default" opposite David Oyelowo and "The Archer" opposite Bailey Noble.  On stage, she was last seen in Center Theatre Group's 2017 revival of Zoot Suit directed by playwright Luis Valdez opposite Demian Bichir.


Přehled.

RS2 je produkt spoluvývojového projektu mezi automobilkami Audi a Porsche založené na Audi 80 Avant a postavené na platformě Volkswagen Group B4. Bylo poháněno upravenou verzí 2,2-litrového řadového pětiválcového 20-ventilového přeplňovaného motoru. Tento motor poskytoval výkon 232 kW/ 315 koní při 6500 ot./min. Ačkoli mnoho základních dílů vyrobilo Audi, montáž probíhala u Porsche v závodě Rössli-Bau v Zuffenhausenu v Německu, který byl k dispozici po ukončení výroby modelu Mercedes-Benz 500E, který vyráběla automobilka Porsche na základě smlouvy. V závodě Rössle-Bau se rovněž vyrábělo slavné Porsche 959.  Stejně jako ostatní vozidla i 5-válcový řadový motor RS2 byl založen na pohonné jednotce, který Audi už vyráběla, ačkoli Porsche ho značně upravil; standardní turbodmychadlo bylo vyměněno za větší spolu s výkonným mezichladičem a vstřikovači s větším průtokem, nově navrženými vačkovými hřídeli, účinnějším sacím systémem a nízkotlakým výfukovým systémem, který nahradil standardní systém. Nová byla firmou Bosch dodávaná řídicí jednotka motoru.  S takovým výkonem k dispozici RS2 zrychluje z 0 na 100 km/h za 4,8 sekundy a dosahuje maximální rychlosti 262 km/h (elektronicky omezena) a to i přes hmotnosti více než 1 600 kg. V silničním testu provedeném v roce 1995 britský automobilový magazín "Autocar" naměřil zrychlení z 0 na 48 km/h za 1,5 sekundy, což potvrdilo, že byl v té době rychlejší než McLaren F1 a také monopost Formule 1 Jacquesa Villeneuva.  6-rychlostní manuální převodovka (převodové poměry - 1. st: 3.500, 2. st: 1.889, 3. st: 1.320, 4. st: 1.034, 5. st: 0.857, 6. st: 0.711) byla jedinou převodovkou v nabídce. Stálý pohon všech kol na základě diferenciálu Torsen, quattro byl standardem. Na přední a zadní nápravě je konvenční 'otevřený' diferenciál, s poměrem 4,111, i když má na zadní nápravě elektromechanickou uzávěrku.  Brzdy a odpružení navržené automobilkou Porsche nahradily standardní vybavení z Audi 80, ale antiblokovací systém (ABS) Bosch byl ponechán. Přední brzdy jsou vybaveny buď radiálně odvětranými kotouči o průměru 302 mm a tloušťce 32 mm s použitím třmenů se čtyřmi protiběžnými písty nebo 'upravená' verze s použitím větších brzdových kotoučů (které jsou dostupné pouze u 17" disků) s průměrem 322 mm a tloušťkou 32 mm s kvalitnějšími brzdovými destičkami. Zadní brzdy jsou vybaveny radiálně odvětranými brzdovými kotouči o průměru 299 mm a tloušťkou 24 mm, rovněž se 4-pístovými brzdovými třmeny Brembo a 'upravenou' možností se stejnou velikostí kotoučů, ale křížem vrtaných spolu s kvalitnějšími brzdovými destičkami. Ruční brzda působí na brzdy zadních kol a skladá se z kabelem ovládaného systému 'drum in disc'.

Audi RS2 Avant byla limitovaná edice vysokovýkonného pětidveřového a pětisedadlového kombi, které vyráběla automobilka Audi od března 1994 do července 1995. Byla navržena během joint venture mezi automobilkami Audi AG a Porsche a postavená na základě modelu Audi 80 Avant. Byla prvním "RS" automobilem Audi, a rovněž prvním z jejich vysokovýkonných Avant modelů (kombi); používá nejvýkonnější a nejdůkladnější přepracovanou verzi ze všech pětiválcových řadových přeplňovaných motorů od Audi.  Plánovaná byla stejně jako Avant i sedan, kterého se vyrobily pouze 3 kusy.  Přestože nebylo ve velkých počtech exportováno mimo Evropu, s výjimkou některých států jako Hongkong, Jižní Afrika, Brazílie a Nový Zéland, působivě si nashromáždilo příznivce po celém světě a je často považováno za vozidlo, které pevně zavedlo automobilku Audi do pozice výrobce praktických vysokovýnových vozidel: jeho kombi karoserie, sezení pro pět osob a 'quattro' pohon všech kol jako standard pro každodenní komfortní ježdění a také při špatných povětrnostních podmínkách.

The Audi RS2 Avant, usually known as Audi 80 RS2, was a limited edition, high-performance Audi five-door, five-seat estate car (station wagon), manufactured from March 1994 to July 1995. Collaboratively designed as a joint venture between Audi AG and Porsche and built on Audi's 80 Avant, designated internally as P1 (instead of B4/8C that it was based on). It was Audi's first "RS" vehicle, and the first of their high-performance Avants (Audi's name for an estate car or station wagon); it used the most powerful and most thoroughly developed version of Audi's inline-five cylinder turbocharged internal combustion engine.  Although it was not widely exported outside of Europe, except for a few to Hong Kong, South Africa, Brazil, and New Zealand, the RS2 has amassed a cult following worldwide, and it is often regarded as being the vehicle that finally firmly established Audi as a producer of practical high-performance vehicles: its estate body, seating for five persons, and Audi's 'trademark' quattro permanent four-wheel-drive system as standard made it usable as a comfortable daily driver, even in poor weather conditions.


Dějiny.

Termín datová věda se objevoval v různých souvislostech už desítky let, ale až donedávna se neustálil. Dříve byl používán jako synonymum informatiky Peterem Naurem v roce 1960. Naur později představil termín "datalogy". V roce 1974 vydal Naur knihu "Concise Survey of Computer Methods" ("Stručný přehled počítačových metod)", kde volně využíval termín data science v přehledu současných metod zpracování dat používaných v široké škále aplikací.  V roce 1996 se členové Mezinárodní federace klasifikačních společností (Federation of Classification Societies, IFCS) sešli v Kóbe na konferenci konané každé dva roky. Zde se poprvé termín data science objevil v názvu konference (Data Science, classification, and related methods - Věda o datech, klasifikace a související metody). poté, co byl zaveden v neformální diskusi Chikiem Hayashim.  V listopadu 1997 přednesl C. F. Jeff Wu inaugurační přednášku nazvanou "Statistics = Data Science?" u příležitosti jmenování profesorem Michiganské univerzity. V přednášce charakterizoval statistickou práci jako trojici sběru dat, modelování či analýzy dat a rozhodování. Na závěr uvedl moderní použití termínu data science mimo kontext informatiky a navrhl přejmenování statistiky na data science a statistiků na data scientisty, datové vědce. Později přednášku "Statistics = Data Science"? zopakoval roku 1998 jako první ze svých Mahalanobisovských přednášek.  V roce 2001 William S. Cleveland uvedl datovou vědu jako nezávislou disciplínu, která rozšiřuje oblast statistiky tak, aby zahrnovala "pokroky v oblasti výpočetní techniky s daty". Myšlenku uveřejnil v článku "Data Science: An Action Plan for Expanding the Technical Areas of the Field of Statistics" ("Data Science: akční plán rozšiřování technických oblastí statistiky"), který byl publikován ve svazku 69, č. 1, dubnového vydání International Statistical Review / Revue Internationale de Statistique z dubna 2001. Cleveland zde stanovil šest oblastí, o kterých věřil, že zahrnují data science: multidisciplinární bádání, modely a metody pro zpracování dat, výpočty s daty, pedagogika, hodnocení výzkumných nástrojů a teorie.  V dubnu 2002 zahájila Mezinárodní rada pro vědu (International Council for Science, ICSU) a její Výbor pro data pro vědu a technologii (Committee on Data for Science and Technology, CODATA) vydávání časopisu "Data Science Journal" zaměřeného na otázky, jako je popis datových systémů, na internetu, aplikace a právní otázky. Krátce poté, v lednu 2003, Columbijská univerzita začala publikovat časopis "Journal of Data Science" který poskytl platformu všem datovým pracovníkům, aby prezentovali své názory a vyměňovali si nápady. Časopis byl z velké části věnován aplikaci statistických metod a kvantitativního výzkumu. Národní vědecká rada (National Science Board) vydala v roce 2005 text "Long-lived Digital Data Collections: Enabling Research and Education in the 21st Century" ("Dlouhodobý sběr digitálních dat: umožnění výzkumu a vzdělávání v 21. století"), definující datové vědce jako "informační a počítačové vědce, databázové a softwarové tvůrce a programátory, experty jednotlivých disciplín, kurátory a odborní anotátory, knihovníky, archiváře a další, kteří mají zásadní význam pro úspěšné řízení sběru digitálních dat", jejichž hlavní činností je" provádět tvůrčí výzkum a analýzu".  Okolo roku 2007 Jim Gray představil „vědu řízenou daty“ jako „čtvrté paradigma“ vědy, které využívá počítačovou analýzu velkých dat jako základní vědeckou metodu a přál si „mít svět, v němž veškerá vědecká literatura je online a všechny vědecké údaje jsou online a vzájemně spolupracují."  V článku z roku 2012 Harvard Business Review "Data Scientist: The Sexiest Job of the 21st Century" ("Data Scientist: Nejvíce sexy povolání 21. století" DJ Patil tvrdí, že tento termín vytvořili v roce 2008 s Jeffem Hammerbacherem, aby definovali svou práci v LinkedIn a Facebooku. Tvrdí, že datový vědec je "nové plemeno" a že "nedostatek datových vědců se v některých sektorech stává vážným omezením" a popisuje mnohem více podnikatelsky orientované role.  V roce 2013 byla založena pracovní skupina IEEE pro data science a pokročilou analýzu (IEEE Task Force on Data Science and Advanced Analytics). V roce 2013 byla v Lucembursku zorganizována první Evropská konference o data science (European Conference on Data Analysis ECDA), která zřídila Evropskou asociaci pro datovou vědu (EuADS). První mezinárodní konference IEEE International Conference on Data Science and Advanced Analytics se konala v roce 2014. V tomtéž roce sekce American Statistical Association (Amerického statistického sdružení) věnovaná statistickému učení a data miningu přejmenovala svůj časopis na "Statistical Analysis and Data Mining: The ASA Data Science Journal" a v roce 2016 změnila svůj název na "Statistical Learning and Data Science". V roce 2015 začalo nakladatelství Springer vydávat časopis International Journal on Data Science a Analytics mající za úkol publikoval originální díla o datové vědě analýze velkých dat. V září 2015 přidala Gesellschaft für Klassifikation (GfKl) ke jménu společnosti "Data Science Society".

Vztah ke statistice.

Popularita pojmu "data science" v podnikatelském i akademickém prostředí prudce narostla, což ukazuje nárůst nabídek práce pro datové vědce. Nicméně mnoho kritických akademických pracovníků a novinářů nevidí žádný rozdíl mezi datovou vědou a statistikou. Gil Press v časopise Forbes uvedl, že data science je "buzzword" bez jasné definice a jednoduše nahradil „obchodní analýzu“ v kontextech jako jsou postgraduální studijní programy. V rámci otázek a odpovědi po své plenární přednášce na konferenci American Statistical Association aplikovaný statistik Nate Silver řekl: "Myslím, že datový vědec je sexy termín pro statistika. ... Statistika je odvětví vědy. Data scientist je lehce nadbytečný a lidé by neměli opouštět termín statistik." Stejně tak v podnikatelském sektoru řada výzkumníků a analytiků uvádí, že samotní data scientisté zdaleka nestačí dát podnikům skutečnou konkurenční výhodu a považují je za pouze jednu ze čtyř velkých skupin profesí potřebných k tomu, aby podniky efektivně využívaly velká data; jsou to analytici, data scientisté, vývojáři velkých dat a inženýři velkých dat.  Na tuto kritiku přišla řada reakcí. V článku ve Wall Street Journal v roce 2014 Irving Wladawsky-Berger porovnává nadšení nad data science s úsvitem počítačové vědy. Argumentuje, že data science stejně jako jakákoli jiná interdisciplinární oblast využívá metodiky a praktiky z celé akademické i komerční sféry, ale pak je přetvoří do nové disciplíny. Uvádí ostré kritiky, kteří v minulosti útočili na informatiku, nyní uznávanou akademickou disciplínou. Podobně Vasant Dhar z New York University stejně jako řada dalších akademických zastánců datové vědy v prosinci 2013 konkrétněji argumentoval, že se data science liší od stávající praxe analýzy dat ve všech oborech, která se zaměřuje pouze na vysvětlení datových souborů. Data science hledá uplatnitelné a konzistentní pravidelnosti v datech vhodné prediktivní využití. Tento praktický inženýrský cíl vyděluje datovou vědu mimo rámec tradiční analytiky. Nyní lze data hledat a využívat i v těch disciplínách a aplikovaných oborech, které nemají spolehlivé teorie, jako jsou zdravotnictví a společenské vědy, a mohly by zde být na základě těchto dat vytvořeny silné prediktivní modely.  V podobném duchu se v září 2015 vyjádřil profesor ze Stanfordu David Donoho. Přitom odmítl tři zjednodušující a zavádějící definice data science, jež bývají předmětem kritiky. Za prvé se podle Donoha datová věda nedá ztotožnit s velkými daty, neboť velikost datového souboru není kritériem pro rozlišování mezi datovou vědou a statistikou. Za druhé datová věda není definována výpočetními schopnostmi zpracování velkých souborů dat, neboť tyto možnosti jsou již obecně používány pro analýzy ve všech oborech. Za třetí datová věda je silně aplikovaný obor, v němž akademické programy v současné době dostatečně nepřipravují dorost, protože řada absolventských programů zavádějícím způsobem inzeruje svou analytickou a statistickou výuku jako podstatu kurikula pro datovou vědu. Donoho jakožto statistik spolu s mnoha kolegy jeho oboru podporuje rozšíření rozsahu učiva adeptů datové vědy. Také John Chambers žádá statistiky, aby přijali inkluzivní koncepci učení z dat, a William Cleveland požaduje, aby se upřednostňovalo vytváření predikcí nad vysvětlujícími teoriemi. Společnou vizí těchto statistiků je stále obsáhlejší aplikovaný obor, které přerůstá hranice tradiční statistiky.  Budoucnost datové vědy vidí Donoho v neustále rostoucím prostředí otevřené vědy, kde jsou datové soubory využívané akademickými publikacemi přístupné všem výzkumníkům. Americký národní zdravotní ústav již oznámil plány na zvýšení reprodukovatelnosti a průhlednosti výzkumných údajů. Některé velké odborné časopisy již následují tento trend. Tímto způsobem budoucnost datové vědy nejen překračuje hranice statistické teorie co do rozsahu a metodologie, ale data science znamená výzvu současným akademickým a výzkumným paradigmatům. Jak dodává Donoho, "rozsah a dopad datové vědy se v nadcházejících desetiletích bude nadále rozšiřovat, neboť vědecká data i data o samotné vědě se stanou všeobecně dostupnými".

Data science neboli datová věda je interdisciplinární obor, který využívá vědecké metody, procesy, algoritmy a systémy pro získávání znalostí a poznatků z dat v různých podobách, jak strukturovaných, tak nestrukturovaných podobně jako data mining.  Data science "sjednocuje statistiku, analýzu dat, strojové učení a související metody" s cílem "pochopit a analyzovat skutečné jevy" na základě dat. Využívá techniky a teorie čerpané z mnoha oblastí matematiky, statistiky, informatiky a matematické informatiky.  Nositel Turingovy ceny Jim Gray si data science představoval jako „čtvrté paradigma“ vědy (empirické, teoretické, výpočetní a nyní založené na datech) a tvrdil, že „všechno ve vědě se mění v důsledku vlivu informačních technologií“ a záplavy dat.  V roce 2012, kdy Harvard Business Review nazval data science "nejvíce sexy zaměstnáním 21. století" se tento termín stal módním slovem. To je nyní často používáno zaměnitelně se staršími pojmy jako business analytics, business intelligence, prediktivní modelování, data mining a statistika. Dokonce i myšlenka, že datová věda je sexy, parafrázuje Hanse Roslinga, který v dokumentu BBC 2011 prohlásil: "Statistika je nyní nejvíce sexy téma, které tu máme." Nate Silver označil datovou vědu za sexy termín pro statistiku. V mnoha případech jsou nyní dřívější přístupy a řešení jednoduše přejmenovávány jako data science, aby byly atraktivnější, což může způsobit, že termín se "zředí [...] za hranici užitečnosti". I když mnohé univerzitní programy nyní nabízejí titul v oboru datové vědy, neexistuje konsensus o její definici nebo o obsahu učebních osnov. K diskreditaci data science přispívá mnoho projektů v oblasti datové vědy a velkých dat, které nedokázaly poskytnout užitečné výsledky, často v důsledku špatného řízení a využívání zdrojů.

Data science is an inter-disciplinary field that uses scientific methods, processes, algorithms and systems to extract knowledge and insights from many structural and unstructured data. Data science is related to data mining, deep learning and big data.  Data science is a "concept to unify statistics, data analysis, machine learning, domain knowledge and their related methods" in order to "understand and analyze actual phenomena" with data. It uses techniques and theories drawn from many fields within the context of mathematics, statistics, computer science, domain knowledge and information science. Turing award winner Jim Gray imagined data science as a "fourth paradigm" of science (empirical, theoretical, computational and now data-driven) and asserted that "everything about science is changing because of the impact of information technology" and the data deluge.


Život.

Konspirační činnosti se věnoval spolu se svou manželkou Christel. Oba absolvovali ve Východním Berlíně špionážní výcvik a během května 1956 odešli jako uprchlíci do Západního Německa. Po svém přechodu hranice se ubytovali u Christeliny matky Erny Boomové, která coby Nizozemka bydlela ve Frankfurtu nad Mohanem. Proto manželé Guillaumeovi nemuseli projít uprchlickým táborem, kde by tamní úředníci mohli jejich vyzvědačské úmysly prohlédnout.  Manželé Guillaumeovi si otevřeli obchod s fotografickými potřebami a aktivně se angažovali v německé sociálnědemokratické straně (SPD). Například v roce 1968 se Guillaume stal předsedou městské organizace této strany a byl zvolen mezi městské zastupitele ve Frankfurtu. Postupně se mu povedlo dostat až do nejvyšších pater své strany a když byl Willy Brandt jmenován německým kancléřem, stal se Guillaume jeho pravou rukou.  Na podzim roku 1972 se uskutečnila schůzka Wilhelma Gronaua, který stál v čele Německého odborového svazu, a jeho instruktora ze Stasi. Její konání ale odhalila západoněmecká kontrašpionáž Bundesamt für Verfassungsschutz (BfV) a oba její účastníky zatkla. Od obou zatčených vedly stopy ke Guillaumovi. Špion Gronau se s ním služebně stýkal a zatčený východoněmecký instruktor měl Guillaumovo jméno poznamenané na papírku, jenž měl při svém zatčení u sebe. Vlivem toho se kontrašpionáž na Guillaumeho zaměřila. Nezatkla ho, ale jeho činnost sledovala a se svými podezřeními pracovníci BfV seznámili jak příslušného západoněmeckého ministra, tak kancléře Brandta. Brandtovi však informaci prezentovali pouze jako podezření a ten jí tak nevěnoval nijak zvýšenou pozornost. Obě rodiny, jak Brandtovi, tak Guillaumeovi například i přesto absolvovaly společnou dovolenou v Norsku.  Nakonec se roku 1974 rozhodla západoněmecká policie manžele Guillaumeovy zatknout. Během zatýkání Günter Guillaume sám dobrovolně prohlásil, že je agentem východoněmecké Stasi. Poté, co Guillaumeova špionážní činnost vyšla najevo, začali někteří politici kancléře kritizovat a vytýkat mu, že úzce spolupracoval s východoněmeckým agentem. Brandt odolával, ale nakonec těmto tlakům podlehl a 6. května 1974 na svůj post rezignoval. I nadále však zůstával předsedou SPD. Během prosince 1975 odsoudil Vrchní zemský soud v Düsseldorfu Guillaumeho na 13 let do vězení a jeho manželku na osm. V rámci výměn špionů mezi Západem a Východem se ale oba manželé v roce 1981 dostali do Východního Německa. Christel během března a její manžel v říjnu. V rámci Guillaumeho výměny se na Západ vrátilo osm britských, amerických a západoněmeckých špionů. Oba manželé Guillaumeovi následně získali vysoká východoněmecká státní vyznamenání.  Posléze se ale manželství Guillaumeových rozpadlo. Günter byl navíc nemocen, když měl problémy s játry a s krevním oběhem. Starala se o něj ošetřovatelka Elke, se kterou se posléze sblížil, a spolu se odstěhovali na venkov u Berlína. Na následky cévní mozkové příhody Guillaume 10. dubna 1995 zemřel.

Günter Guillaume (1. února 1927 Berlín – 10. dubna 1995 Petershagen-Eggersdorf) byl německý špion, který coby občan Spolkové republiky Německo pracoval pro tajnou službu Německé demokratické republiky (Východního Německa) známou též jako Stasi.

Günter Guillaume (1 February 1927 – 10 April 1995), was an intelligence agent for East Germany's secret service, the Stasi, in West Germany. Guillaume became West German chancellor Willy Brandt's secretary, and his discovery as a spy led to Brandt's downfall in the Guillaume affair.


Založení.

Hnutí vorticismu mělo počátek v Rebel Art Center, které Wyndham Lewis a další založili jako vyjádření nesouhlasu se zakladatelem "Omega Workshops" Rogerem Fryem. Má kořeny ve skupině anglických spisovatelů, intelektuálů, filozofů a umělců "Bloomsbury Group a" kubismu a futurismu. Lewis sám viděl vorticismus jako nezávislou alternativu ke kubismu, futurismu a expresionismu. Ačkoli tento styl vyrůstal z kubismu, je více příbuzný futurismu ve svém pojetí dynamiky, věku strojů a obecně moderních věcí (viz kubofuturismus). Vorticismus se však od futurismu lišil způsobem, jakým se tento styl snažil zachytit pohyb v obraze. Ve vorticistní malbě je moderní život zobrazen jako změť odvážných linií a drsných barev, které vedou oko diváka do středu plátna. Název Vorticismus vytvořil Ezra Pound v roce 1913, ačkoli Lewis, obvykle považovaný za ústřední postavu hnutí, maloval obrazy v tomto stylu již o rok či dva dříve.

Manifest vorticismu.

Jedenáct signatářů manifestu vorticismu bylo:  Ostatní umělci, kteří přispěli k rozvoji hnutí: David Bomberg, americký fotograf Alvin Langdon Coburn, sochař Jacob Epstein (zejména skulptura "Rock Drill", "Vrtací kladivo"), Frederick Etchells, anglický malíř Christopher Nevinson nebo Dorothy Shakespear.

Časopis "BLAST".

Vorticisti publikovali dvě vydání literárního časopisu "BLAST", editovaného Lewisem, v červnu 1914 a červenci 1915. Obsahovala práce Ezra Pounda a Thomase S. Eliota, stejně jako samotných vorticistů. V prvním vydání publikoval Ford Madox Ford pod jménem Ford Madox Hueffer „The Saddest Story“ ("Nejsmutnější příběh"), desetistránkový výtah ze začátku svého románu "The Good Soldier". Jeho typografickou odvážnost označil ruský umělec El Lisickij za jednu z předzvěstí revoluce v grafickém designu během dvacátých a třicátých let 20. století.

Rozpad hnutí.

Experimentální obrazy a sochařství pomocí úhlového zjednodušení a abstrakce od Lewise, Wadswortha, Shakespearové a dalších, byly vystaveny v "Rebel Art Center" v roce 1914, před vznikem vorticistické skupiny. Tyto práce byly současné a srovnatelné s abstrakcí evropských umělců, jako Wassily Kandinsky, František Kupka a ruská Rayisto Groupe (Rayonismus). Vorticisté uspořádali v roce 1915 pouze jednu výstavu v Doré Gallery v Londýně. Hlavní část výstavy zahrnovala díla umělců: Jessica Dismorr, Frederick Etchells, Wyndham Lewis, Henri Gaudier-Brzeska, William Roberts, Helen Saunders a Edward Wadsworth. Byla tam menší část s názvem "Those Invited To Show" („Ti, kteří byli přizváni k výstavě“). Tato část zahrnovala několik dalších umělců. Překvapivě nebyl zastoupen Jacob Epstein, přestože jeho kresby byly otištěny v časopise "BLAST".  Po této akci se hnutí rozpadlo, z velké části kvůli začátku první světové války a částečně pro nezájem veřejnosti o tento styl. Gaudier-Brzeska byl zabit během vojenské služby, zatímco vedoucí postavy, jako byl Epstein, se od Lewise stylově distancovaly. Krátký pokus Lewise o oživení hnutí v roce 1920 pod názvem "Group X" ("Skupina X") se ukázal neúspěšný. Nicméně Pound, jak je patrné z jeho korespondence s Lewisem, byl oddán cílům hnutí ještě více než čtyřicet roků po jeho zániku.  Zatímco Lewis je obecně považován za ústřední postavu v hnutí, zdá se, že to bylo spíše pro jeho kontakty a schopnosti sebepropagátora a diskutéra než pro kvalitu jeho díla. Výstava z roku 1956 v Tate Gallery nesla název "Wyndham Lewis and Vorticism", zdůrazňující jeho významné místo v hnutí. To rozhněvalo další členy skupiny. Bomberg a Roberts (kteří v této věci publikovali řadu "Vortex Pamphlets" ) silně protestovali proti Lewisově tvrzení vytištěném v katalogu výstavy: "Vorticismus byl ve skutečnosti to, co jsem osobně udělal, a řekl, v určitém období."

Vorticismus bylo krátce trvající modernistické hnutí v Británii počátkem 20. století. Hnutí bylo částečně inspirováno kubismem a bylo vyhlášeno v roce 1914 v prvním čísle časopisu "BLAST", které obsahovalo jeho manifest. Hnutí odmítalo krajinomalbu, akty a jiné realistické zobrazování ve prospěch geometrického stylu směřujícího k abstrakci. Hrůzy první světové války, lidské utrpení a devastace krajiny nakonec vedlo k tomu, že "z těchto umělců zcela vyprchalo jejich nadšení pro vorticismus." Vorticismus byl založen v Londýně, ale měl mezinárodní ambice.

Vorticism was a short-lived modernist movement in British art and poetry of the early 20th century, partly inspired by Cubism. The movement was announced in 1914 in the first issue of "BLAST", which contained its manifesto and the movement's rejection of landscape and nudes in favour of a geometric style tending towards abstraction. Ultimately, it was their witnessing of unfolding human disaster in World War I that "drained these artists of their Vorticist zeal". Vorticism was based in London but was international in make-up and ambition.


Život.

Narodil se v Moskvě do rodiny dirigenta N. P. Anosovа a operní zpěvačky N. P. Rožděstvěnské.  Hudební vzdělání získal na Hudební škole sester Gněsinových a E. F. Gněsinové a Ústřední hudební škole při Moskevské konzervatoři P. I. Čajkovského, kde studoval klavír. V roce 1949 nastoupil na Moskevskou konzervatoř, do třídy klavíristy L. N. Oborinа a obor dirigování, kde byl jeho profesorem jeho otec N. P. Anosov. V roce 1954 konzervatoř úspěšně zakončil, a v roce 1957 získal absolutorium.  Jako dirigent debutoval v roce 1951 ve Velkém divadlе, kdy nastudoval balet P. I. Čajkovského "Šípková Růženka".  Zemřel 16. června 2018 v Moskvě po delší nemoci. Poslední rozloučení a kremace se konaly 19. června. Urna s popelem bylo pochována na Vvěděnském hřbitově do hrobky jeho matky .

Hudební činnost.

Práce s ochestry.

Přes půl století řídil orchestry sovětské, ruské a zahraniční:  Kromě toho pracoval v různých letech také s Berlínským filharmonickým orchestrem, Královským orchestrem koncertgebouw (Amsterdam), symfonickými orchestry Londýnským, Chicagským, Clevelandským, Tokijským (byl čestným dirigentem orchestru Jomiuri) ad.  V sezoně 2000—2001 byl šéfdirigentem a generálním uměleckým ředitelem Velkého divadla.  Od 1. září 2012 byl hudebním ředitelem Moskevského státního akademického komorního hudebního divadla B. A. Pokrovského.

Tvorba.

S orchestrem Velkého divadla nastudoval asi 40 oper a baletů, včetně premiér některých baletů „Hrbatý koník“ R. K. Ščedrina (1960), „Carmen-suita“ na hudbu Georgese Bizet, v instrumentaci R. K. Ščedrina (1967), „Spartakus“ А. I. Chačaturjanа (1968), Louskáček P. I. Čajkovského (1966), opery „Lidský hlas“ F. Poulencа, světová premiéra první verze opery S. S. Prokofjeva „Hráč“ (2001). Dirigoval balety „Bachčisarajská fontána“ B. V. Asafjevа, „Labutí jezero“ P. I. Čajkovského, „Popelka“ S. S. Prokofjeva, „Báj o kamenném kvítku“ S. S. Prokofjeva. Také se zúčastnil provedení celé řady operních představení, např. „Kateřina Izmajlovová“ (Lady Macbeth Mcenského újezdu) D. D. Šostakoviče (1980) a „Zásnuby v klášteře“ S. S. Prokofjeva (1982).  Gennadij Rožděstvenskij také vedl aktivní pedagogickou a hudebně-popularizační činnost. Od roku 1974 vyučoval na katedře operně-symfonického dirigování Moskevské konzervatoře, od roku 1976 zde byl profesorem, od roku 2001 vedoucím katedry. Mezi jeho žáky patřili V. A. Poňkin, V. K. Poljanskij, V. V. Kožin, Т. K. Zangijev, А. R. Kašajev, S. Kondrašov, K. Chvatyněc, Т. A. Abdrašev.

Ocenění.

Za svou uměleckou činnost obdržel Gennadij Rožděstvenskij řadu významných ocenění:

Gennadij Nikolajevič Rožděstvenskij (rusky "Генна́дий Никола́евич Рожде́ственский", 4. května 1931, Moskva — 16. června 2018, tamtéž) byl sovětský a ruský dirigent, klavírista, hudební skladatel, pedagog, hudebně-veřejný činitel.

Gennady Nikolayevich Rozhdestvensky, CBE (; 4 May 1931 – 16 June 2018) was a Soviet and Russian conductor, People's Artist of the USSR (1976), and Hero of Socialist Labour (1990).


Předcházející události.

Podepsání smlouvy o spolupráci mezi Francií a Německem předcházely dlouhodobě posilující vzájemné vztahy mezi oběma zeměmi. Obě země spojuje členství v Evropské unii a v NATO, což jsou instituce, na jejichž činnosti mají obě země nesporný vliv. Německou a francouzskou diplomacii spojuje především společná proevropská politika, dobré vztahy vůdců obou zemí a usilování Německa o místo v Radě bezpečnosti OSN. V den podpisu smlouvy Angela Merkelová před novináři podpořila Macronovu myšlenku vzniku jedné Evropské armády. Podepsání proběhne symbolicky ve městě Cáchy, které bylo v minulosti městem pro obě země společné Franské říše. Podepsání smlouvy je symbolické i datem, poněvadž 22. ledna uběhlo 56 let od podepsání Elysejské smlouvy mezi Francií a Západním Německem, která dala vznik tzv. ose Paříž–Bonn.

Obsah.

Cílem smlouvy je více integrovat francouzskou a německou politiku na mezinárodním spektru a v rámci Evropské unie. Součástí dohody je také větší spolupráce a sjednocení diplomacií obou zemí, kupříkladu jednotný postoj obou zemí při jednání v Evropském parlamentu a s ostatními zeměmi EU. Smlouva hovoří i o spolupráci ve věci obrany a společné obraně obou zemí před vnitřními a vnějšími hrozbami. Kromě obrany se má také koordinovat společný vývoz zbraní do zahraničí a zbraňový průmysl celkově. Z ekonomického hlediska má smlouva dosáhnout propojení energetiky, průmyslu a zemědělství, a vznik společné hospodářské zóny.  Jedním z hlavních bodů je vznik tzv. německo-francouzských rad, které mají být těmi orgány, které budou vzájemnou spolupráci řídit a iniciovat. Rady se mají scházet třikrát ročně a jejich prostřednictvím se mohou scházet i členové vlád obou států. Ze smlouvy vyplývá, že ministerstva obou zemí mohou očekávat zásahy vlády druhého státu v rámci integrační politiky. S touto politikou jsou spjaté i body zaručující začleňování evropských zákonů mezi zákony států.  Mezi body smlouvy je také zařazena výuka obou jazyků v obou zemích vzájemně, především v pohraničním Alsasku. Integrace se pak týká rozšíření spolupráce francouzských a německých partnerských měst.

Kritika.

Podle kritiků ratifikací smlouvy vznikne de facto francouzsko-německý superstát. Kvůli důležitosti obou zemí také podle nich hrozí monopolizace evropské politické scény ve prospěch jádra EU a zvýšení brojení proti národním státům a státům s protievropskými tendencemi, především proti Polsku a Maďarsku.  Veřejnost smlouvu kritizuje pro nedostatek informací o jejím obsahu s veřejností. Občanská sdružení lidí žijících v Alsasku smlouvu označují za ignorování výsledku prusko-francouzské války, při níž bylo Alsasko anektováno Německým císařstvím. Europoslanci České republiky smlouvu označili za nečekanou a za překvapení a tvrdí, že neproběhla jakákoliv debata o její podobě a ratifikaci.  Existují tvrzení, že smlouva je reakcí na nadcházející Brexit a upevnění francouzsko-německé hegemonie v EU, zejména krátce před konáním voleb do Evropského parlamentu, kde se předpokládá posílení euroskeptiků a nacionalistů. Italský vicepremiér Matteo Salvini oznámil plány sblížit politiku Itálie a Polska jako protiváhu francouzsko-německého paktu.

Cášská smlouva (německy "Vertrag von Aachen"; francouzsky "Traité d'Aix-la-Chapelle"), celým jménem Cášská smlouva o francouzsko-německé spolupráci, je třináctistránkový dokument, který byl podepsán 22. ledna 2019 francouzským prezidentem Emmanuelem Macronem a německou kancléřkou Angelou Merkelovou v německém městě Cáchy.

The so-called Aachen Treaty, formally Treaty on Franco-German Cooperation and Integration, and also known as the Treaty of Aachen (, , ) is a bilateral agreement between the Federal Republic of Germany and the French Republic, which has not entered into force. It was signed by Federal Chancellor Angela Merkel and President Emmanuel Macron in the coronation hall of the Aachen City Hall on 22 January 2019.


Časný život.

Gormé se narodila v Bronxu sefardským židovským rodičům. Její otec se narodil na Sicílii, její matka v Turecku. Mluvili doma několika jazyky, včetně Ladino, který má kořeny ve španělštině. Po absolvování vysoké školy William Howard Taft, kterou navštěvovala se Stanleym Kubrickem, našla Gormé práci překladatele. V noci studovala na City College. O víkendech zpívala v kapele vedené Kenem Greengrassem.

Diskografie.

Alba.

Solo  Se Steve Lawrence S Trio Los Panchos

Děti.

Gormé a Lawrence měli dva syny. David Nessim Lawrence (nar. 1960) je ceněný skladatel ASCAP, který složil hymnu pro High School Musical. Michael Robert Lawrence (1962-1986) zemřel ve věku 23 let na komorové fibrilace z nediagnostikovaného srdečního stavu.  Gormé a Lawrence byli v Atlantě, v Georgii, v době smrti Michaela Lawrencea, který předtím hrál v divadle Fox. Frank Sinatra, rodinný přítel, poslal své soukromé letadlo, aby letělo do New Yorku, aby se setkal s Davidem Lawrenceem, který navštěvoval školu. Po smrti svého syna Gormé a Lawrence pozastavili turné po dobu jednoho roku.

Úmrtí.

Gormé zemřela 10. srpna 2013, šest dní před 85. narozeninami, v Sunrise Hospital & Medical Center v Las Vegas po krátké nezveřejněné nemoci. Byla pohřbena na Hillside Memorial Park v Los Angeles v Kalifornii.  Lawrence vydal prohlášení: "Eydie byla mým partnerem na jevišti a v životě více než 55 let. Zamiloval jsem se do ní od chvíle, kdy jsem ji uviděl a ještě víc, když jsem ji slyšel poprvé zpívat. Je nepředstavitelné, že svět ztratil jednoho z největších popových zpěváků všech dob."

Eydie Gormé, rodným jménem Edith Gormezano (16. srpna 1928 New York – 10. srpna 2013 Las Vegas, Nevada), byla americká zpěvačka, která měla hity na popových a latinských popových žebříčcích. Zpívala sólově a se svým manželem, Stevem Lawrenceem, na albech, v televizi, na Broadwayi a v Las Vegas.

Eydie Gormé (born Edith Gormezano; August 16, 1928 – August 10, 2013) was an American singer who had hits on the pop and Latin pop charts. She sang solo and with her husband, Steve Lawrence, on albums, television, Broadway, and in Las Vegas. Gormé was a first cousin to renowned singer-songwriter-pianist Neil Sedaka.


Klasifikace.

Frýžština tvoří samostatnou skupinu indoevropské jazykové rodiny, která je nejblíže příbuzná starořečtině a staromakedonštině. Se starořečtinou ji spojují zejména tyto znaky: Hypotéza o blízkosti frýžštiny k thráčtině či arménštině naopak nenachází oporu v jazykovém materiálu.

Historie jazyka.

Podle Hérodotova tvrzení migrovali Frygové z Makedonie do Malé Asie přibližně v dobách Trojské války. Moderní badatelé rovněž hledají pravlast Frygů v jihovýchodní Evropě. Dříve převládal názor, že Frygové dorazili do Malé Asie již kolem 1200 př. n. l. a podíleli se na zničení Chetitské říše, nyní však badatelé inklinují spíše k posunutí jejich příchodu o dvě až tři století později. Největší územní expanze dosáhla Frýgie v 8. stol. př. n. l., kdy se začaly objevovat první nápisy psané frýžštinou. Nicméně již kolem roku 700 př. n. l. se fryžský stát zhroutil pod nájezdy Kimmerijců. Od té doby byli Frygové součástí jiných říší, ovládaných Lýdy, Peršany, Řeky a nakonec Římany.  Historie frýžštiny se rozděluje na dvě období – starofrýžštinu (8. – 5. stol. př. n. l.) a novofrýžštinu (1. – 3. stol. n. l.). V pramenech se frýžština naposledy zmiňuje v 5. století n. l., ale existují náznaky, že konečný zánik jazyka nastal až po arabské invazi v 7. stol. n. l. Ze starofryžského období se dochovalo okolo 400 nápisů, z nichž přibližně 250 bylo nalezeno v okolí hlavního města Gordia. Novofryžských nápisů bylo nalezeno kolem 120 a téměř výhradně představují epitafy, doprovázené kletbami vůči narušitelům či vykradačům hrobů. Dosud nejdelší nalezený nápis z Vezirhanu obsahuje téměř 90 slov. Fryžská slova jsou rovněž doložena formou glos ve starořeckých pramenech, zejména u Hésychia Alexandrijského, a jako výpůjčky v řeckojazyčných nápisech z Frýgie.  Ve starofryžském období se používala vlastní abeceda odvozená od řecké alfabety, obsahující archaické znaky digamma Ϝ a sampí Ͳ. Psalo se zprava doleva anebo střídavě zprava doleva a zleva doprava (bústrofédon), přičemž slova se oddělovala znakem sestávajícím z tří nebo čtyř teček. Nápisy ze starofryžského období byly nalezeny v historických oblastech západní Frýgie, Bithýnie, Galacie a Kappadokie. V novofryžském období vešla v užívání klasická řecká alfabeta a rozdělení na slova se nevyznačovalo. V důsledku makedonského záboru a vtrhnutí Galatů se oblast rozšíření frýžštiny významně snížila. Kromě toho se fryžská elita rychle helenizovala a frýžština se v posledních staletích své existence stala jazykem venkova.  Frýžština je doložena zlomkovitě z poměrně malého korpusu textů nápisného charakteru. Celkem je doloženo několik set fryžských slov; význam a etymologie mnoha z nich však zůstávají nejasné.

Fryžské glosy.

Význam mnoha fryžských slov se dochoval v řeckých pramenech v podobě glos, jejichž celkový počet se odhaduje okolo třiceti. Největší množství glos uvádí Hésychios Alexandrijský ve svém Slovníku, kde shromáždil cizí slova ze starších literárních a lexikografických děl. Mezi nejznámějšími glosami lze uvést např. "bekos" „chléb“, "brekun" „Fryg“, "brig" „svobodný“, "glúros" „zlato“, "zelkia" „zelenina“, "zemelos" „otrok“.  Platón v dialogu "Kratylos" poznamenal, že řecká slova "pýr" „oheň“, "hydór" „voda“, "kynes" „psi“ a mnohá další jsou podobná svým fryžským ekvivalentům. Klémés Alexiandrijský upřesnil, že se při orfických mystériích používalo slovo "bedu" „voda“ (← ide. "*wed-").  Stefanos Byzantský uvedl, že Zeus byl v Bithýnii znám jako "Tios".

Charakteristika.

Fonologie.

Pro frýžštinu lze rekonstruovat tyto souhlásky:  Vedou se spory o tom, zda frýžština podléhala hláskovému posunutí podobnému Grimmovu zákonu v pragermánštině, který zahrnoval ztrátu aspirace znělých aspirát ("*D" → "D"), ztrátu znělosti ("*D" → "T") a aspiraci neznělých konsonantů ("*T" → "T"). Vědci se shodují, že ztráta aspirace v jazyce proběhla a nová aspirace se neudála, diskutuje se však stále o ztrátě znělosti. Jako argumenty ve prospěch ztráty znělosti jsou uváděna tato slova: "Ti-" „boží jméno“ (řec. Ζεύς), "bekos" „chléb“ (← ide. "*bhĝos"), "kenos-" „pokolení“ (← ide. "*ĝenhos-"), "knaik-" „žena“ (← ide. "*gnehik-"), "lak-" „dát, věnovat“ (řec. λαβεῖν), "tetikmenos" „proklatý“ (← ide. "*dediḱmhno-") a "ti" (řec. διά). Ve prospěch neexistence této hláskové změny lze uvést slova "bagun" „dar“ (← ide. "*bagom"), či "podas" „nohy“ (řec. πόδας)..  Frýžština měla tyto samohlásky:  Praindoevropské "*ē" se ve frýžštině změnilo v "ā": např. "mātār" (← ide. "*méhtēr"), dat. "māterei" (← ide. "*méhtr-"); nové dlouhé "ē" vzniklo historicky z diftongu "*ei"..  Slabika "-on" na konci slova se změnila v "-un": např. "kakun" (řec. κακόν), "awtun" (řec. αὐτὸν).  Přízvuk byl volný a pohyblivý. Nepřízvučné samohlásky měly tendenci k redukci.

Morfologie.

Substantiva.

Ve frýžštině jsou doloženy 4 pády – nominativ, genitiv, dativ, akuzativ. Je možné, že jich bylo více, ale v nápisech se neobjevily anebo se jejich tvary nepodařilo spolehlivě identifikovat.

Zájmena.

Osobní zájmena se ve fryžských pramenech nedochovala. V nápisech se objevují ukazovací zájmena "tos", "*sos " (dat. "soi") vztažné "ios" a tázací "kos". Za sdílenou inovaci s řečtinou lze považovat vytýkací "awtos" (řec. αὐτός), zvratné "wenawtun" (řec. ἑαυτόν) a neurčité "panta" (řec. πάντα).

Slovesa.

Fryžská slovesa rozlišovala kategorie osoby, čísla (sg. a pl.), rodu (aktivum, mediopasivum), způsobu (indikativ, imperativ, konjunktiv) a času (prézens, aorist, imperfektum, perfektum a snad i futurum). Aorist se tvořil pomocí augmentu, což frýžštinu spojuje se starořečtinou, arménštinou a indo-íránskými jazyky.  Participium perfekta mediopasiva se tvořilo pomocí sufixu "-men-"; náslovný konsonant je v perfektu reduplikován.

Syntax.

Frýžština měla slovosled obvykle typu SOV (podmět, předmět, přísudek). Po prvním přízvučném slově věty mohl následovat řetězec enklitik (Wackernagelův zákon).

Příklady textů.

Starofryžské období.

Tento starofryžský nápis z 7. či 6. stol. př. n. l. se nachází nad římsou tzv. „Midovy hrobky“, monumentu vytesaného do 17 metrů vysoké skály zobrazujícího chrám s akrotériem, který byl zasvěcen bohyni Kybelé. Obsahem nápisu je zbudování památníku pro krále Mida vysokým chrámovým hodnostářem: Překlad: Ates, syn Arkia, velekněz (?), Midovi, vojevůdci a vládci, vystavěl.

Novofryžské období.

Typickým žánrem novofryžského období jsou epitafy provázené kletbou vůči narušiteli hrobu. Níže je uveden rekonstruovaný tvar jedné z kleteb, která byla složena snad původně v hexametru: Překlad: Kdokoli tomuto hrobu zlé učiní anebo náhrobku (?), mezi smrtelníky a bohy Diem proklet nechť bude.

Frýžština je mrtvý indoevropský jazyk, jímž hovořili starověcí Frygové, kteří v předhistorické době přesídlili z Balkánu do Malé Asie. Tvoří samostatnou skupinu v rámci indoevropské jazykové rodiny a nejblíže má k starořečtině. Je doložena od 8. stol. př. n. l. na nápisech psaných vlastní abecedou příbuznou archaické řecké alfabetě.

The Phrygian language was the Indo-European language of the Phrygians, spoken in Asia Minor during Classical Antiquity (c. 8th century BC to 5th century AD).  Phrygian is considered by some linguists to have been closely related to Greek and/or Armenian. The similarity of some Phrygian words to Greek ones was observed by Plato in his "Cratylus" (410a).


Strategie a vztah k Hadriánovu valu.

Římští velitelé si velmi dobře uvědomovali strategický význam kvalitní komunikace mezi pevnostmi v této úzké části ostrova, a to dávno před tím, než byl vybudován Hadriánův val. Stanegate ho předešla o několik desetiletí; val pak postavili jen o něco málo severněji. Někdy se píše, že Stanegate "tvoří osu Hadriánova valu".

Síť římských cest.

Stanegate je jednou z mnoha silnic, které Římané v provincii Británie postavili; jejich délka bývá odhadována na více než tři tisíce kilometrů. Síť silnic tvořila kupříkladu Watling Street (dlouhá 322 km), Fosse Way, Ermine Street, Devil´s Highway, Cade´s Road, Fen Causeway či Icknield Street.

Jedinečnost silnice Stanegate.

Stanegate je svým způsobem výjimečná: od většiny římských silnic se liší tím, že byla často vedena především po vrstevnicích, takže měla tendenci tvořit zatáčky; naproti tomu typické římské silnice se vyznačovaly dlouhými rovnými úseky, a to dokonce i v tom případě, že pak bylo nutné zdolávat příkré svahy.

Původ jejího názvu.

Římané tuto silnici jistě nějak pojmenovali, ale její název se do našich dob nedochoval. Stanegate, "stone road", je pozdější pojmenování složené z norských slov "stan" 'stone' (kámen) a "gata" ('silnice').

Časové zařazení a účel.

Silnici Stanegate pravděpodobně postavili v době, kdy od (roku 77 n. l. do roku 85 n. l.) římskou provincii Británie spravoval guvernér Agricola a v Římě se na trůnu vystřídali tři císaři, Vespasianus a jeho synové, Titus a Domitianus.  Údajně byla postavena jako strategická vojenská silnice v době, kdy severní hranice Římské říše vedla až na linii řek Forth a Clyde. Hranice se k této silnici posunula až později, poté, co se Římané stáhli z území moderního Skotska. Tomu odpovídá fakt, že pevnosti, které na ní byly postaveny, stály od sebe jeden den pochodu (14 římských mil neboli 21 km), což pro strategickou silnici mimo hranici stačilo. Pevnosti Vindolanda (Chesterholm) a Nether Denton pocházejí ze zhruba stejné doby jako Corstopitum a Luguvalium, tedy z 70. a 80. let prvního století.

Zahuštění řady pevností.

Když se Římané rozhodli ze Skotska stáhnout, silnice se dostala na hranici provincie a celé říše, takže bylo nutné ji posílit pevnostmi vzdálenými od sebe jen půl dne pochodu. Tyto pozdější pevnosti se jmenují Newbrough, Magnis (Carvoran) a Brampton Old Church. Pravděpodobně byla mezi nimi postavena ještě celá série menších pevností; takovými pevnůstkami či signálním stanicemi můžou být Haltwhistle Burn a Throp, ale není dostatek důkazů, které by potvrdily, že tvořily celou řadu. Odchod vojsk ze Skotska proběhl přibližně v roce 105, a proto k posilování obrany Stanegate došlo zhruba v té době.

Trasa z východu na západ napříč ostrovem.

Stanegate vycházela z pevnosti Corstopitum, odkud mířila na sever, do Skotska, důležitá silnice Dere Street. Západně od pevnosti Corstopitum přešla Stanegate říčku Cor Burn, přítok řeky Tyne, a potom sledovala severní břeh řeky Tyne až k řece North Tyne blízko vesnice Wall u Hadriánova valu. Přes North Tyne musel vést římský most, dále cesta míjela moderní vesnici Fourstones a směřovala do vesnice Newbrough, kde leží první pevnost (ve vzdálenosti 12 km od vesnice Corbridge a téměř 10 km od pevnosti Vindolanda). Jde o pevnůstku o rozloze zhruba 40 arů; nachází se v Newbrough na hřbitově kostela, který stojí za vesnicí směrem na západ.  Odtud pokračuje Stanegate k západu, rovnoběžně s řekou South Tyne, dokud nedorazí k další velké pomocné pevnosti, kterou je Vindolanda (Chesterholm). Potom kříží trasu později vybudované Military Road a vede jižně od menší pevnosti Haltwhistle Burn. Od ní pokračuje na západ,vzdaluje se od řeky South Tyne a míjí velkou pevnost Magnis (Carvoran), která leží 10,5 km od pevnosti Vindolanda a 32 km od pevnosti Corstopitum. Zde se k silnici připojuje Maiden Way, která přichází z jihu z pevnosti Epiacum (Whitley Castle).  Za pevností Magnis se silnice stáčí k jihovýchodu, aby sledovala tok řeky Irthing, kolem pevnůstky Throp míří a k pevnosti Nether Denton, která leží 7,2 km od pevnosti Magnis a 39,4 km od pevnosti Corstopitum. Tato pevnost se rozkládala na ploše přibližně 12 tisíc čtverečních metrů.  Z pevnosti Nether Denton silnice sleduje řeku Irthing a míří k modernímu Bramptonu. Míjí pevnůstku Castle Hill Boothby a potom, 1,6 východně od Bramptonu, se dostává k následující velké pevnosti zvané Brampton Old Church (leží téměř 10 km od Nether Denton a 49 km od pevnosti Corstopitum). Pevnost takto pojmenovali, protože její polovina se nachází pod starým kostelem sv. Martina a přilehlým hřbitovem. Za pevností Brampton Old Church silnice překračuje řeku Irthing a míří na východ přes Irthington a High Crosby, kde byla pravděpodobně, vzhledem ke vzdálenosti od okolních pevností, postavena další pevnůstka, kterou se zatím však nepodařilo dohledat. Stanegate potom překročila řeku Eden u kriketového hřiště v moderním městě Carlisle a nakonec dorazila do pevnosti Luguvalium (Carlisle), kde stojí Carlisle Castle (12 km od Brampton Old Church a 61 km od pevnosti Corstopitum).

Pravděpodobné navazující kilometry cest.

Silnice pravděpodobně pokračovala ještě asi 7 km na západ do římské pevnosti ve vesnici Kirkbride u zálivu Moricambe Bay. Tam byl sice nalezen rozsáhlý tábor o ploše 20 000 metrů čtverečních, ale důkazy o existenci silnice zatím nejsou dostatečné.  Dále se odhaduje, že Stanegate mohla vést směrem na východ z pevnosti Corstopitum směrem k pevnosti Pons Aelius, kde leží Newcastle upon Tyne, a končit v římské pevnosti Washing Wells ve městě Whickham, ale zatím to žádné objevy nepodpořily.

Pozdější vývoj.

Značná část Stanegate posloužila jako základ silnice Carelgate (Carlisle Road), středověké silnice z tržiště ve vesnici Corbridge, která se napojuje na Stanegate západně od pevnosti Corstopitum. Stav Carelgate se nakonec tak zhoršil, že se po ní nedalo jezdit. V letech 1751–1752 tam generál George Wade postavil novou silnici, tzv. Military Road. Velká část Stanegate se však stále užívá; jde o moderní silnici nižšího řádu v hrabství Northumberland mezi vesnicí Fourstones a Vindolanda.

Odkazy.

Literatura.

Přehled literatury

Stanegate byla důležitá římská vojenská silnice postavená na území, které se později začalo nazývat severní Anglie. Silnice o délce 61 km spojovala dvě pevnosti: Corstopitum (Corbridge) u řeky Tyne na východě a pevnost Luguvalium (Carlisle) na silnici Dere Street a řece Eden na západě. Pevnosti mimo jiné střežily významné přechody přes tyto řeky.

The Stanegate (meaning "stone gate" or "stone road" in Northumbrian dialect ), was an important Roman road built in what is now northern England. It linked two forts that guarded important river crossings: Corstopitum (Corbridge) on the River Tyne in the east, and situated on Dere Street, and Luguvalium (Carlisle) on the River Eden in the west. The Stanegate ran through the natural gap formed by the valleys of the River Tyne in Northumberland and the River Irthing in Cumbria. It predated Hadrian's Wall by several decades; the Wall would later follow a similar route, slightly to the north.  The Stanegate should not be confused with the two Roman roads called Stane Street in the south of England, namely Stane Street (Chichester) and Stane Street (Colchester). In both these cases the meaning is the same as for the northern version, indicating a stone or paved road.  The Stanegate differed from most other Roman roads in that it often followed the easiest gradients, and so tended to weave around, whereas typical Roman roads follow a straight path, even if this sometimes involves having punishing gradients to climb.  A large section of the Stanegate is still in use today as a modern minor road between Fourstones and Vindolanda in Northumberland.


Struktura a reakce.

Trimethylglycin je "N"-trimethylovaná aminokyselina. Tato kvartérní amoniová sloučenina se při neutrálním pH vyskytuje v podobě zwitteriontu . Silné kyseliny, jako kyselina chlorovodíková, přeměňují TMG na odpovídající soli, což v případě HCl vede k tvorbě hydrochloridu betainu.  Demethylací TMG vzniká dimethylglycin. Degradace TMG vede ke vzniku trimethylaminu, vůně hniloby ryb.

Výroba a biochemické procesy.

Zpracování sacharózy z cukrové řepy vytváří glycin betain jako vedlejší produkt. Množství TMG soupeří s obsahem cukru v cukrové řepě.

Biosyntéza.

Ve většině organismů je glycinbetain biosyntetizován oxidací cholinu ve dvou krocích. Meziprodukt, betainaldehyd, je generován působením enzymové mitochondriální cholin oxidasy (cholín dehydrogenázy, EC 1.1.99.1). Betainový aldehyd je dále oxidován v mitochondriích u myší na betain pomocí enzymu betaine aldehyddehydrogenázy (EC 1.2.1.8). U lidí se aktivita betainealdehydu provádí nešpecifickým enzymem cytosolové aldehyddehydrogenázy (EC 1.2.1.3)

Biologická funkce.

TMG je organický osmolyt. Cukrová řepa byla vypěstována z mořské řepy, která k přežití ve slaných půdách pobřežních oblastí vyžaduje osmolyty. TMG se také vyskytuje ve vysokých koncentracích (~ 10 mM) v mnoha mořských bezobratlých, jako jsou korýši a měkkýši. Slouží jako silný apetitivní atraktant pro masožravce, jako jsou dravý mořský slimák "Pleurobranchaea californica".  TMG je důležitým kofaktorem při methylaci, což je proces, který probíhá v savčích buňkách donací methylových skupin (-CH) pro další procesy v těle. Tyto procesy zahrnují syntézu neurotransmiterů, jako jsou dopamin a serotonin. Methylace je také zapotřebí pro biosyntézu melatoninu a koenzymu Q pro elektronový transportní řetězec, stejně jako methylace DNA pro epigenetiku.  Hlavním krokem v methylačním cyklu je remethylace homocysteinu, sloučeniny, která se přirozeně utváří při demethylaci esenciální aminokyseliny methioninu. Navzdory své přirozené tvorbě byl homocystein spojován se záněty, depresí, specifickými formami demence a různými typy vaskulárních onemocnění. Remethylační proces, který detoxikuje homocystein a převede ho zpět na methionin, může probíhat dvěma cestami. Cesta probíhající prakticky ve všech buňkách zahrnuje enzym methioninsyntázu (MS), který vyžaduje vitamín B jako kofaktor a také je nepřímo ovlivňován kyselinou listovou a dalšími vitaminy skupiny B. Druhá cesta (omezená na játra a ledviny u většiny savců) zahrnuje betain-homocystein-methyltransferasu (BHMT) a vyžaduje TMG jako kofaktor. Během normálních fyziologických podmínek obě cesty přispívají stejně k odstranění homocysteinu v těle . Další degredace betainu prostřednictvím enzymu dimethylglycindehydrogenázy produkuje folát, čímž přispívá ke zpětné syntéze methioninu. Betain se tedy podílí na syntéze mnoha biologicky důležitých molekul a může být ještě důležitější při ohrožení hlavní cesty regenerace methioninu z homocysteinu genetickými polymorfismy, jako jsou mutace v genu MS.

TMG v zemědělství a akvakultuře.

Tovární farmy obohacují krmivo TMG a lysinem za účelem zvýšení svalové hmoty hospodářských zvířat (množství použitelného masa).  Lososí farmy používají TMG k uvolnění osmotického tlaku na lososích buňkách, při přenášení ryb ze sladké vody do slané vody.  Doplněk TMG snižuje množství tukové tkáně u prasat; výzkumy u lidí však neprokázaly žádný účinek na tělesnou hmotnost, složení těla nebo výdaje na odpočinek.

TMG v lidské stravě.

Doplněk stravy.

Přestože TMG snižuje množství tukové tkáně u prasat, výzkum na lidských subjektech neprokázal žádný účinek na tělesnou hmotnost, složení těla ani na spotřebu energie na odpočinek, pokud se používá ve spojení s nízkokalorickou dietou. Úřad pro kontrolu potravin a léčiv Spojených států schválil bezvodý trimethylglycin (také známý pod značkou Cystadane ) pro léčbu homocystinurie, choroby způsobené abnormálně vysokými hladinami homocysteinu při narození. TMG se také používá jako hydrochloridová sůl (prodává se jako hydrochlorid betainu nebo betain HCl). Betainhydrochlorid byl povolen ve Spojených státech v lécích, které nejsou v prodeji (OTC), jako žaludeční antacidum. Americký kodex federálních předpisů, hlava 21, oddíl 310.540, který vstoupil v platnost dne 10. listopadu 1993, zakázal použití betainhydrochloridu v OTC produktech kvůli nedostatečným důkazům pro jeho klasifikaci jako "všeobecně uznávané jako bezpečné a účinné".  TMG může způsobit průjem, žaludeční nevolnost nebo nevolnost. Doplněk TMG snižuje hladinu homocysteinu, ale také zvyšuje hladinu LDL.

Jiné použití: PCR.

Trimethylglycin může působit jako adjuvans procesu polymerázové řetězové reakce (PCR) a dalších DNA polymerázových testů, jako je sekvenování DNA. Neznámým mechanismem pomáhá při prevenci sekundárních struktur v molekulách DNA a zabraňuje problémům spojeným s amplifikací a sekvenováním oblastí bohatých na GC. Trimethylglycin dává guanosinu a cytidinu (silným pojivům) termodynamiku podobnou termodynamice thymidinu a adenosinu (což jsou slabá pojidla). Experimenty bylo zjištěno, že se nejlépe uplatňuje při konečné koncentraci 1 M.

Spekulativní použití.

Laboratorní studie a dvě klinické studie ukázaly, že TMG by mohl být použit k léčbě nealkoholické steatohepatitidy.  TMG byl navržen pro léčby deprese. SAMe jako výživový doplněk funguje jako nespecifické antidepresivum.  Při výzkumu zaměřený na vývoj ekologicky nezávadných biomimetických povlaků lodí se TMG využívá mimo jiné jako netoxický protipovodňový nátěr.

Chromatografie iontové výměny IEX.

V knize od společnosti Amersham Biosciences / GE Healthcare, Ion Exchange Chromatography & Chromatofocusing - Principy a metody, strana 48. "Zwitterionové přísady, jako je betain, mohou zabránit srážení a mohou být použity ve vysokých koncentracích bez zásahu do gradientové eluce"

Trimethylglycin (TMG je který se vyskytuje u rostlin. Trimethylglycin byl první nalezený betain ; původně byl nazýván betainem, protože v 19. století byl objeven v cukrovce (lat. beta = řepa). Od té doby se objevilo mnoho dalších betainů a specifičtější název "glycinbetain" tento zachycuje.

Trimethylglycine (TMG) is an that occurs in plants. Trimethylglycine was the first betaine discovered; originally it was simply called betaine because, in the 19th century, it was discovered in sugar beets. Since then, many other betaines have been discovered, and the more specific name "glycine betaine" distinguishes this one.


Životopis.

Narodil se v indickém Manali ve státě Himáčalpradéš v Himálaji. Jeho otec je Ind a matka Italka, seznámili se při její dovolené v Indii. Ve městě provozují italskou restauraci.  Vystudoval politologii na Florentské univerzitě, pracuje v rodinné italské restauraci a zastává funkci předsedy Indické sáňkařské federace.  V roce 2002 mu bylo nabídnuto italské občanství, možnost závodit za italský sáňkařský tým i letní zaměstnání u italské policie, nabídku však odmítl.

Sport.

V šesti letech začal lyžovat na místní jediné 300 metrů dlouhé sjezdovce (bez vleku). Později dostal k Vánocům od italských prarodičů sáňky, na kterých také jezdil.  Ve 14 letech chodil na internátní školu, kam přišla pozvánka na tábor pro zimní sportovce. Jako aktivní sportovec, fotbalista a pozemní hokejista, se přihlásil a by vybrán. Očekával, že půjde o lyžařský kurz.  Kurz však vedl bývalý bývalý rakouský sáňkař Günther Lemmerer, mistr Evropy z roku 1982, který do Indie přišel v rámci programu Mezinárodní sáňkařské federace na propagaci sáňkařského sportu v rozvojových zemích. Vzhledem k tomu, že v Indii není žádná sáňkařská dráha, trénovali na saních opatřených kolečky. Lemmester v Kešavanovi rozpoznal sáňkařský talent.  O dva měsíce později byl tak pozván na výcvikový tábor do Rakouska již na skutečných sáňkách. Na začátku roku 1997 se do Rakouska vrátil aby trénoval a sledoval sáňkařské mistrovství světa. Při jednom ze závodů byl předjezdcem.  Koncem roku pokračoval v tréninku, úspěšně se zúčastnil několika závodů a splnil kvalifikační kritéria na Zimní olympijské hry v Naganu v roce 1998, kterých se v 16 letech jako jediný indický závodník zúčastnil.  I nadále se sportu věnoval, nemohl si dovolit realizační tým ani trenéra, saně na trénink a závody si obvykle půjčoval od jiných závodníků. Někdy také při závodech přespával v autě nebo na ně cestoval z letiště stopem. Protože v Indii není k dispozici sáňkařská dráha, v Indii se připravoval sjížděním horských silnic na saních opatřených kolečky.  V roce 2002 dostal nabídku závodit za italský sáňkařský tým a získat italské občanství, tuto nabídku však odmítl. Zimních olympijský her v Salt Lake City v roce 2002 se tak zúčastnil opět pod indickou vlajkou a opět jako jediný indický účastník. Jeho letadlo do Montrealu bylo zpožděné, čímž zmeškal autobus do Salt Lake City a do města tak cestoval autostopem. V olympijském závodě skončil 33. z 50 závodníků.  Zúčastnil se i Zimních olympijských her v Turíně v roce 2006, tentokrát již indická výprava čítala 4 závodníky. V olympijském závodě skončil 25. z 36 závodníků, čímž předčil např. i českého sáňkaře Jakuba Hymana, který skončil 27.  Účast na Zimních olympijských hrách 2010 mu umožnili zaměstnanci indického nejvyššího soudu, kteří pro něj vybrali 450 000 rupií na zakoupení nových závodních saní. V olympijském závodě skončil 29. z 39 závodníků.  Na Zimních olympijských hrách 2014 závodil jako nezávislý olympijský účastník, když Indická olympijská asociace byla od roku 2012 suspendována kvůli korupci. V olympijském závodě skončil 37. z 39 závodníků. Během her však byla indická federace přijata zpět, závěrečného ceremoniálu se tak zúčastnil již v indické výpravě.  Od konce roku 2014 si již mohl dovolit spolupracovat s trenérem, začal tedy spolupracovat s americkým sáňkařem Duncanem Kennedym. Již naposledy se zimních olympijských her zúčastnil v roce 2018 v Soči. V olympijském závodě skončil 34. ze 40 závodníků.

Šiva Kešavan ( शिवा केशवन, * 25. srpna 1981 Manali) je indický sáňkař. V letech 1998 až 2018 reprezentoval svoji zemi na šesti olympiádách v řadě, čtyřikrát byl vlajkonošem indické výpravy. Je čtyřnásobným mistrem Asie z let 2011, 2012, 2016 a 2017 a držitelem kontinentálního rekordu rychlostí 134,3 km/h.

Shiva Keshavan (born 25 August 1981) is a six time Olympian and the first Indian representative to compete in luge at the Winter Olympic Games. He set a new Asian speed record at after beating the previous record of and won gold medal in the 2011 Asian Luge Cup at Nagano in Japan. In 2012, he set a new Asian track record at 49.590 seconds. He is the reigning Asian Champion.


Historie, popis a zánik divadla.

Divadlo nechal v roce 1709 postavit vídeňský magistrát u bývalé Korutanské brány ("Kärtnertor") podle návrhu italského architekta Antonia Beduzzi. Otevřela ho italská divadelní skupina a prvním představením byla italská opera. V letech 1712–1727 je vedl Josef Stranitzky a po jeho smrti pak pozůstalá vdova. Roku 1728 vedení převzali dvorní umělci Borosini a Selliers. Hrálo se zde v italštině a v němčině. Od roku 1742 byl Selliers jediným nájemcem. V roce 1751 převzal divadlo na jeden rok Rocco de Lopresti. Do roku 1752 mělo divadlo císařská privilegia, která však Marie Terezie zrušila, a divadlo opět připadlo vídeňskému magistrátu.  Roku 1761 bylo zničeno požárem. Znovu jej postavil dvorní architekt Nikolaus Pacassi a o dva roky později bylo otevřeno jako „Císařské a královské dvorní divadlo ve Vídni“ ("„Kaiserliches und Königliches Hoftheater zu Wien“"). Až do počátku 19. století se zde hrály jak opery, tak i činohry, později pak výlučně balety a italské a německé opery. Také se zde hrály Mozartovy opery, avšak ne vždy jejich premiéry. Ty se většinou uváděly v premiérovém divadle, kterým byl "Burgtheater am Michaelerplatz". Někdy se ale stejná díla hrála ve dnech po sobě jdoucích nejprve v jednom divadle a pak ve druhém. Například opera Ferdinanda Paëra "Leonora" měla první premiéru 8. února 1809 v Kärntnertortheateru a druhou o den později v původním divadle Burgtheater.  V letech 1811–1814 byl dvorním dramatikem divadla Ignác Franz Castelli. Ve správě divadla nebo jako dramaturgové působili Ignaz Franz von Mosel, Moritz Graf Dietrichstein, ale také Georg Friedrich Treitschke a Joseph Kupelwieser.

Domenicko Barbaja.

Kvůli finančním a organizačním turbulencím v letech 1820 bylo divadlo dvakrát na delší dobu uzavřeno. Domenicko Barbaja byl impresiario divadla Teatro San Carlo v Neapoli. Od konce roku 1821 mu bylo divadlo "Theater am Kärtnertor" pronajato. Jeho zástupcem ve Vídni byl tanečník Louis Duport. Během této doby zde slavil triumfální úspěchy se svými operami Gioachino Rossini. Vrcholem v historii divadla se stal koncert, který tam 7. května 1824 uspořádal Beethoven. Ve vídeňské premiéře tehdy zazněly části "Missy solemnis" a premiéra "deváté symfonie", se sólisty i sborem Dvorního divadla a Vídeňského pěveckého spolku. Později (1828) si divadlo pronajal rakouský skladatel Wenzel Graf von Gallenberg.

V roce 1836 si dvorní divadlo opět pronajali Italové Carlo Balochino a jeho společník Bartolomeo Merelli. Kvůli revolučním událostem roku 1848 ve Vídni, které vyvrcholily rezignací Metternichovy vlády, byl K. K. Hof-Operntheater na nějakou dobu uzavřen. Ačkoli ho 18. března znovu otevřeli, italská sezona plánovaná od 1. dubna musela být zrušena, protože piedmontský král Carlo Alberto vyhlásil 26. března Rakousku válku. Obyvatelstvo se obrátilo proti Itálii, nájemce divadla Balochino obdržel výhružné dopisy a rezignoval.

Franz Ignaz von Holbein.

Vedení divadla převzal výbor, složený z předních umělců Kärntnertortheater. Jeho předsedou se stal ředitel Burgtheateru Franz Ignaz von Holbein. Kärntnertortheater ztratil titul "Hofoperntheater" a stal se prostým, ale privilegovaným operním divadlem s finanční podporou ze státní pokladny. Nová éra divadla se otevřela 29. dubna 1848 představením "Kouzelná flétna" ("Die Zauberflöte"). V ní zazněla poprvé v původní verzi opera Giacomo Meyerbeera, "Hugenoti" ("Hugenotten"). V roce 1849 se divadlo dostalo zpátky pod dvorní správu a dne 1. dubna byl Holbein jmenován ředitelem. Nejprve na dobu jednoho roku, ale pak až do roku 1853. Od 28. února 1850 neslo divadlo opět název „Císařské a královské dvorní divadlo u Korutanské brány“ ("„k. k. Hoftheater nächst dem Kärnthnerthore“"). Dvojitá funkce ředitele Burgtheater a Kärntnertortheater Holbeina příliš namáhala, a proto se na konci prosince 1849 vzdal vedení divadla. Výjimečnou událostí éry Holbein byla vídeňská premiéra opery "Prorok" ("Le prophète"), kterou dirigoval sám Meyerbeer (1850). Hlavním zájmem ředitele Holbeina bylo zachování francouzského repertoáru. Premiéru měly čtyři opery od Aubera, dvě od Adama, jedna od Halévyho. Německou operu zastupovaly premiéry od Nicolaie, Flotowa, Hagera, Dessauera, Fuchse a Ernsta ze Saxe-Coburg-Gotha.  Od roku 1851 byla opět možná italská sezona (pod vedením Merelliho). Většinu nových oper dodal Giuseppe Verdi s osmi premiérami, například "Rigoletto", "Trubadúr" a "La traviata". Verdiho opery "Macbeth", "Rigoletto", "Trubadúr" nebo "La Traviata" byly hrány v němčině. Naproti tomu díla jeho italských současníků (Mercadante, Pacini, Ricci a další) zapadla. Největší úspěchy slavili Italové s díly Mozartovými. "Don Giovanni", "Figarova svatba" a "Così fan tutte" se po desetiletích poprvé hrály v původním jazyce - italsky.

Julius Cornet.

Holbeinovým nástupcem se stal v roce 1853 Julius Cornet. Toto období bylo charakterizováno spíše revitalizací starších děl Luigiho Cherubiniho, Glucka, Webera a Mozarta, než novinkami. Největší úspěch slavil opět Meyerbeer ("Hvězda Severu" – "L’étoile du nord", 1855). Premiéry ostatních skladatelů (Flotow, Thomas, Balfe nebo Dorn) byly na denním pořádku. Wagnerova dramatická díla však byla, navzdory Cornetovu úsilí, z repertoáru Dvorní opery odstraněna. Nicméně v rámci takzvaných "hudebních akademií" zazněly poprvé výňatky z "Lohengrina" a také předehra k "Faustovi". Odchod ředitele Corneta byl neslavný. Jeho chování k zaměstnancům bylo hrubé a jedna zpěvačka jej zažalovala pro urážku na cti. Svůj post proto musel v roce 1857 opustit.

Carl Florian Anton Eckert.

Ředitelem, nejprve provizorně a posléze v listopadu 1858 definitivně, byl jmenován Carl Florian Anton Eckert. Mimořádnou událostí byly pod jeho vedením vzniklé premiéry Wagnerových oper "Lohengrin" (1858), "Tannhäuser" (1859) a "Bludný Holanďan" ("Der fliegende Holländer", 1860). Ostatní novinky byly méně úspěšné, například Lortzingův "Pytlák" ("Wildschütz") nebo Verdiho "Sicilské nešpory" "(Les vêpres siciliennes)". Jeho "Trubadúr", převzatý do německého repertoáru, však byl trvale oblíbený. Eckert, vyčerpaný vážnou nemocí, byl zbaven svého postu v září roku 1860. Na krátkou dobu pak panovalo provizorium s dirigentem Heinrichem Esserem a hlavním režisérem Schoberem v čele divadla.

Matteo Salvi.

Ital Matteo Salvi byl jmenován ředitelem Dvorní opery dne 1. února 1861. Pod jeho vedením se konala 1864/65 uzavřená italská sezona a 1866/67 ještě další série italských inscenací. Kromě Verdiho oper "Maškarní ples" ("Un ballo in maschera") a "Síla osudu" ("La forza del destino"), to byly premiéry oper od Pedrottiho a od bratrů Ricci. V německých sezónách to byly premiéry od Meyerbeera "Dinorah", "Afričanka" ("L'Africaine"), dále Gounodův "Faust" nebo Lortzingův "Zbrojíř" ("Der Waffenschmied") a také premiéra Offenbachovy romantické opery "Rýnské rusalky" ("Les fées du Rhin").

Franz von Dingelstedt.

Franz Dingelstedt se stal ředitelem po Salvim 1. října 1867 a i v této době docházelo v opeře k uměleckým zážitkům. Premiéru měly Gounodova opera "Romeo a Julie" a Thomasova opera "Mignon". Sám Dingelstedt inscenoval Gluckovu operu "Iphigenie v Aulidě" ("Iphigénie en Aulide") podle úpravy Richarda Wagnera. Poslední uvedenou operou byl dne 17. dubna 1870 Rossiniho "Wilém Tell" ("Guillaume Tell"). Brzy poté bylo divadlo zbořeno.

Theater am Kärntnertor, (také "Kärntnertortheater" nebo podle starého pravopisu "Kärnthnerthor-Theater)," česky Divadlo u Korutanské brány, bylo prestižní divadlo ve Vídni během 18. a 19. století. Uvádělo operní, baletní a činoherní představení a spolu s původním divadlem "Burgtheater am Michaelerplatz" je považováno za předchůdce Vídeňské státní opery. Po ukončení činnosti v roce 1870 bylo zbořeno. Na jeho místě dnes stojí hotel Sacher.

' or ' (English: Carinthian Gate Theatre) was a prestigious theatre in Vienna during the eighteenth and nineteenth centuries. Its official title was "", the "Imperial and Royal Court Theater of Vienna".


Historie.

Rua do Barão je jednou z ulic Freguesia da Sé (farnosti u lisabonské katedrály), která začíná u Rua São João da Praça (kde dříve stála brána Dveře do Alfamy) a končí u Rua Augusta Rosa (u hradeb katedrály). Název "Rua do Barão" značí, že tu žil João Fernandes da Silveira, první baron z Alvita, ministr portugalských králů Dom Afonso V a Dom João II .  Během doby maurské nadvlády tvořila Alfama celé město, které se později rozšířilo na západ (čtvrť Baixa). Alfama byla obývána rybáři a chudinou a tak je Alfama vnímána dodnes. Velké zemětřesení v Lisabonu čtvrť nezničilo, Alfama zůstala malebným labyrintem úzkých ulic a malých náměstí. Později byla čtvrť oživena renovací starých domů a otevřením nových restaurací, kde se hraje typická melancholická portugalská hudba Fado.  Nad Alfamou stojí středověký hrad São Jorge (svatého Jiří), který sloužil jako královská rezidence až do počátku 16. století a nyní nabízí jako památka nejlepší výhled na město. Na svazích "Alfamy" jsou další vyhlídkové terasy (portugalsky "miradouros"), z nichž je vidět na město, jednou z nich je "Miradouro de Santa Luzia", která se nachází u stejnojmenného kostela a nad zbytky maurských městských hradeb. Další je například "Miradouro das Portas do Sol" (terasa brány slunce). Nedaleko Miradouro Santa Luzia se v paláci ze 17. století nachází Muzeum dekorativních umění ("Museu de Artes Decorativas").  Mezi kostely ve čtvrti Alfama patří lisabonská katedrála (ze 12.–14. století), je to nejstarší městský kostel ležící na západním okraji čtvrti, klášter milosti ("Convento da Graça", z 18. století), v blízkosti hradu stojí manýristický Klášter Sao Vicente de Fora (konec 16.–18. století), kde jsou pohřbeni králové rodu Braganzy a barokní kostel svaté Engrácie (ze 17. století), ten slouží jako národní panteon významných portugalských osobností.  Od roku 2012 je Alfama součástí civilni farnosti Santa Maria Maior.

Alfama je nejstarší čtvrť v Lisabonu, rozkládající se na svahu mezi hradem svatého Jiří a řekou Tajo. Název čtvrti pochází z arabského "Al-hamma", což znamená "horká fontána" nebo "koupel". Ve čtvrti se nachází několik civilních farností ("freguesias)," jsou jimi São Miguel, Santo Estêvão, São Vicente de Fora a část dvou ulic, "Freguesia da Sé: Rua do Barão" a "Rua São João da Praça". Ve čtvrti se nachází mnoho významných historických památek a množství Fado barů a restaurací.

The Alfama () is the oldest neighborhood of Lisbon, spreading on the slope between the São Jorge Castle and the Tagus river. Its name comes from the Arabic "Al-hamma" (), meaning "hot fountains" or "baths". The district includes the "freguesias" (parishes) of São Miguel, Santo Estêvão, São Vicente de Fora and part of the two streets, "Freguesia da Sé: Rua do Barão" and "Rua São João da Praça". It contains many important historical attractions, as well as an abundance of Fado bars and restaurants.


Život a kariéra.

Narodil se v Neosho, Missouri Jamesi Scottovi Sr. a Molly Thomas Scott, oba bývalí otroci. V roce 1901 se jeho rodina přestěhovala do Kartága, Missouri, kde navštěvoval Lincoln High School. V roce 1902 začal pracovat v hudebním obchodě Charlese L. Dumarse, nejprve umýval okna, pak začal hrát na klavír včetně jeho vlastních kusů. Poptávka po jeho hudbě přesvědčila Dumarse, aby vytiskl první z Scottových publikovaných kompozic "A Summer Breeze - March and Two Step" v roce 1903. Do roku 1904 byly vydány a dobře prodávány dvě další skladby od Scotta, "Fascinator March" a "On the Pike March", ale nestačilo to, aby se Dumars udržel v podnikání a brzy společnost přestala vydávat. V roce 1904 James Scott napsal "On the Pike", který se odkazuje na polovinu St. Louis světového veletrhu 1904.  Ragtimoví historici Rudi Blesh a Harriet Janis uvádějí, že Scott šel do St. Louis, Missouri v roce 1905 při hledání svého idolu Scotta Joplina. Našel Joplina a zeptal se, jestli by si poslechl jednu z jeho kompozic. Po vyslechnutí ragtimu ho Joplin představil svému vydavateli Johnovi Stillwellovi Starkovi a doporučil mu, aby skladbu vydal. Stark ji publikoval o rok později jako "Frog Legs Rag". To se rychle stalo hitem a bylo druhé v prodeji v katalogu Stark za Joplinovou vlastní "Maple Leaf Rag". Scott se stal pravidelným přispěvatelem do katalogu Stark do roku 1922.  V roce 1914 se Scott přestěhoval do Kansas City, Missouri, kde se oženil s Norou Johnsonovou, učil hudbu a doprovázel němé filmy jako varhaník a aranžér v divadle Panama. Ti, kteří ho znali, si připomínají, že divadelní dílo je velkou částí jeho činnosti. Jeho bratranec Patsy Thomas si vzpomíná: "Každý ho nazval" Malým profesorem ". Vždycky kráčel rychle, díval se na zem - minul tě na ulici a nikdy tě neviděl - zdálo se, že je vždy hluboce zamyšlený."  Scott se v posledních letech svého života zabýval výukou, skladáním a vedením osmičlenné kapely, která hrála v různých pivních barech a kinech. S příchodem zvukových filmů však jeho bohatství kleslo. Ztratil divadelní práci, jeho žena zemřela bez dětí a jeho zdraví se zhoršilo. Přestěhoval se se svým bratrancem Ruth Callahanem do Kansas City v Kansasu a přesto, že trpěl chronickou vodnatelností, pokračoval v komponování a hraní na klavír. Scott zemřel v nemocnici Douglas 30. srpna 1938 ve věku 52 let a byl položen vedle své ženy na Westlawnském hřbitově.  Mezi nejznámější skladby Jamese Scotta patří "Climax Rag", "Frog Legs Rag", "Grace and Beauty", "Ophelia Rag" a "The Ragtime Oriole".

James Sylvester Scott (12. února 1885 − 30. srpna 1938) byl afroamerický skladatel ragtimeů a klavírista. Je považován za jednoho ze tří nejvýznamnějších skladatelů klasického ragtime, společně s Scottem Joplinem a Josephem Lambem.

James Sylvester Scott (February 12, 1885 – August 30, 1938) was an American ragtime composer and pianist, regarded as one of the three most important composers of classic ragtime, along with Scott Joplin and Joseph Lamb.


Chov v zoo.

Patří mezi raritně chované druhy. Historicky byla chována jen v několika zoo ve Spojeném království. V roce 2013 se poprvé dostala také do kontinentální Evropy. Na počátku roku 2019 byla chována v osmi evropských zoo: třech britských (konkrétně v Anglii), v české Zoo Praha (od 2013) a nověji třech francouzských a jedné německé zoo.

Chov v Zoo Praha.

Vydra hladkosrstá je v Zoo Praha chována od roku 2013. V té době se tak pražská zoo stala první a v tu dobu také jedinou zoo v kontinentální Evropě, kde bylo možné tento druh vidět. Původně přišly dvě samice ze Zoo Colchester ve Spojeném království. V listopadu 2015 dorazil samec, a mohly taky začít snahy o odchov. Z původních plánů chovu ve skupině sešlo – samice se nesnesly, a tak jedna ze sester opustila Prahu a byla převezena zpět do Spojeného království. Na počátku roku 2017 se samici Kiri (v té době šestiletá, pochází z prvního odchovu v Colchesteru z roku 2011) a samci Scottymu narodilo sedm mláďat. Přestože mezitím přibyla na seznam zařízení na evropské pevnině dvě francouzské zoo, jednalo se o první úspěšný odchov tohoto druhu v kontinentální Evropě.  Tento druh je k vidění v pavilonu Indonéská džungle v horní části zoo, a to v expozici společně s binturongy palawánskými.

Zajímavosti.

Skotský přírodovědec, dobrodruh a také spisovatel Gawin Maxwell (1914–1969) zkoumal tento druh vyder v Iráku a také si do Skotska v roce 1957 dovezl samečka jménem Mijbil. Následně o svých zkušenostech a soužití s vydrami napsal knihu "Ring of Bright Water", tedy Prsten čiré vody (prvně vydané 1960). Prvního vydání se prodalo přes dva miliony výtisků. V Česku byla tato kniha vydána pod názvem "Jasná voda vůkol". Podle knihy byl natočen i úspěšný film "Kruhy na vodě"/"Ring of Bright Water" (1969). Zajímavostí je, že se ukázalo, že Maxwellem ochočované vydry patří k samostatné populaci, a tak byla vyčleněna jako třetí samostatný poddruh. Ten dostal na počest tohoto přírodovědce, díky němuž byl právě tento poddruh zkoumán a popularizován, latinský název "L. p. maxwelli".

Vydra hladkosrstá ("Lutrogale perspicillata") je druh lasicovité šelmy. Jedná se o druhý největší druh vydry na světě a vůbec největší druh vydry v Asii.  Vyskytuje se v regionu jihovýchodní Asie (např. Indonésie, Kambožda, Bangladéš) a také Indii a samostatná populace existuje v Iráku (vzdálena asi 1200 mil západně od hlavní oblasti výskytu). Proto se rozlišují tři poddruhy:  Jednotlivé poddruhy se odlišují zbarvením.  Žije ve sladkých vodách, a to jak v řekách a jejich blízkosti, tak mangrovových oblastech či jezerech. Právě tamní vody jsou často znečištěné, což vede k úbytku populace. Dalším rizikem pro vydry hladkosrsté je taktéž lov na maso a kožešinu.  Jedná se o společenský druh, takže se často pohybuje ve větších rodinných skupinách – v nich také loví. Pro svou povahu je také ochočována – jejích schopností využívají rybáři v Indii a Bangladéši.  Živí se rybami a dalšími vodními živočichy (např. žábami, vodním hmyzem či kraby).  Dosahuje délky 100 až 120 cm, z toho na ocas připadá kolem 40 cm. Váží 7 až 11 kg. Samice běžně rodí jedno až pět mláďat. Např. v Zoo Praha ale samice porodila sedmerčata.

The smooth-coated otter ("Lutrogale perspicillata") is an otter species occurring in most of the Indian subcontinent and Southeast Asia, with a disjunct population in Iraq. It is listed as Vulnerable on the IUCN Red List since 1996 and is threatened by habitat loss, pollution of wetlands and poaching for the illegal wildlife trade. As its name indicates, its fur is smooth and shorter than that of other otter species.


Definice.

Stupeň je primárně definován výskytem určitých druhů fosilií (biostratigrafie) nebo konzistentní magnetickou polaritou (paleomagnetismus) v horninách. Obvykle se používá jeden nebo více nálezů fosilií, které se nacházejí po celém světě, jsou snadno rozpoznatelné a jejich výskyt se omezuje na jeden nebo několik stupňů. Pozice chronostratigrafické jednotky je v hierarchické stupnici určena vztahem mezi její horní a spodní hranici. Dolní hranice (báze) stupně je určena v GSSP ("Global Boundary Stratigraphy Section and Point"). Je to buď první výskyt nebo vymizení živočišných nebo rostlinných druhů z fosilního záznamu, začátek a konec chronozóny magnetické polarity, a nebo závažná zániková událost a nebo anomálie v rozložení prvků, případně jejich izotopů, v sedimentárních horninách jiných časových oblastí. Horní hranice stupně není výslovně definována, ale je jednoznačně určena spodní hranicí následujícího stupně. Jeden stupeň tedy začíná svou bází a končí bázi dalšího, vyššího stupně. Mezinárodně používané chronostratigrafické stupně jsou definovány a ratifikovány Mezinárodní komisí pro stratigrafii (ICS). Stupeň v původním významu je biostratigrafická jednotka definovaná prvním výskytem fosilií určitého rodu. Stupni odpovídá v geochronologii jednotka věk. Vzhledem k tomu, že stanovená stáří hranic chronostratigrafických stupňů se díky jiným nebo novějším metodám mohou stále ještě měnit, je nutno považovat tyto údaje za přibližné.

Rozdělení.

Stupeň představuje nejnižší úroveň v hierarchickém systému chronostratigrafie. Je to základní jednotka. Nejbližší vyšší jednotkou je oddělení, které se většinou skládá z několika stupňů. Stupeň může, ale nemusí, být rozdělen do několika podstupňů. Rozdělení stupně do nižších podstupňů bylo provedeno pouze v několika případech (např. stupeň v juře "Pliensbachium", kde existovaly historické důvody).  Dříve byla nejnižší chronostratigrafickou jednotkou chronozóna, v současnosti spadá mezi nehierarchické jednotky. Chronozóny mohou být založeny na různých stratigrafických jednotkách (biostratigrafii, magnetostratigrafii nebo dokonce litostratigrafii).

Pojmenování.

Pojmenování stupňů by mělo být odvozeno na místních jménech (názvů obcí, měst, regionů). V německém jazyce se názvy stupňů tvoří přidáním koncovky - "ium", v angličtině koncovky - "ian", ve francouzštině - "ien". V češtině jsou názvy stupňů bez přípon (např. prag, givet). Pravopis názvu se běžně řídí původním označením z oblasti vymezení, výjimky podléhají schválení České stratigrafické komise (tremadok, caradok). Nejstarší názvy stupňů jsou z první poloviny 19. století. V mnoha případech však stratotyp GSSP není v blízkosti původní typové lokality, která určovala její pojmenování. Důvody pro to mohou spočívat v tom, že se v oblasti původní typové lokality nenachází vhodný profil, který by byl přístupný a také chráněný pro vědeckou činnost. Dalším důvodem může být neúplnost profilu nebo nedostatek fosílií. Termín stupeň byl v minulosti také běžně používaný pro jiné jednotky chronostratigrafie nebo stratigrafie (např. "stupeň "Lias"": Lias = litostratigrafická jednotka nebo "stupeň "Jura"": Jura = útvar). Některé chronostratigrafické jednotky dříve řazené jako stupně, byly "povýšeny" na oddělení. (např. "Wenlock").

Regionální a historické stupně.

Kromě nyní mezinárodně uznávaných a celosvětově srovnatelných stupňů byla v minulosti definována ještě řada dalších chronostratigrafických stupňů. Důvody těchto návrhů byly rozmanité, stejně jako důvody pro jejich odmítnutí jako mezinárodně schválené nebo jejich snížení na regionální úroveň.

Historické stupně.

Mnoho historických návrhů na stupně se ve vědecké činnosti z různých důvodů neprosadilo. Nejběžnějším důvodem bylo odhalení pozdějšího výzkumu, že typové profily nejsou úplné, nebo že neobsahují žádnou skupinu vůdčích fosilií. Mohou však být často používány v dřívější literatuře a mohou být také nalezeny ve starších geologických mapách. Přesnější korelace těchto starších stupňů s dnešními mezinárodně uznávanými je proto stále nezbytná.

Regionální stupně.

Regionální stupně byly často zavedeny když korelace s mezinárodními stupni nebyla možná nebo jen částečně možná. To bylo například vždy v případě, když se vůdčí fosilie, používané k definování mezinárodního chronostratigrafického stupně v GSSP, v dané oblasti nevyskytují. To se stává například u kontinentálních sedimentů. Zde bylo zavedeno alternativní rozdělení stupňů, které je založeno například v neogénu na pozůstatcích savců (ELMMZ Neogen = "European Land Mammal Mega-Zones"). Nicméně jsou tyto stupně definovány biostratigraficky, a proto je velmi obtížná metodická korelace s mezinárodními chronostratigrafickými stupni. Ale také důvody politické, národní nebo prostě určitá historická tradice, mohou být důvodem pro zachování regionálních chronostratigraficky nebo biostratigraficky definovaných stupňů. Často používané a dobře definované regionální stupně jsou regionální chronostratigrafické stupně v terciéru: paratethys severoněmecké třetihorní pánve.

Stupeň (angl. "stage") je v geologické historii Země celosvětově užívaný název nejnižší geologické jednotky ve chronostratigrafii. V geochronologii jí odpovídá jednotka věk (angl. "age"), která představuje absolutní časový interval a obvykle se jedná o časová rozpětí od stovek tisíců, po miliony let, vzácně více než deset milionů let.

In chronostratigraphy, a stage is a succession of rock strata laid down in a single age on the geologic timescale, which usually represents millions of years of deposition. A given stage of rock and the corresponding age of time will by convention have the same name, and the same boundaries.  Rock series are divided into stages, just as geological epochs are divided into ages. Stages can be divided into smaller stratigraphic units called chronozones. (See chart at right for full terminology hierarchy.) Stages may also be divided into substages or indeed grouped as superstages.  The term faunal stage is sometimes used, referring to the fact that the same fauna (animals) are found throughout the layer (by definition).