Herecká kariéra.

Narodil se 26. srpna 1991 v New Yorku do rodiny, která měla blízko k filmu. Matka Lisa O'Brienová, rozená Rhodesová byla za mlada herečka a poté vedla hereckou školu, otec Patrick O'Brien pracoval jako filmový kameraman. Rané dětství prožil ve Springfieldu v New Jersey, ale ve 12 letech se s rodinou přestěhoval do Hermosa Beach v Kalifornii. Chodil na střední školu Mira Costa v sousední Manhattan Beach a po jejím dokončení v roce 2009 zamýšlel pokračovat studiem filmařské školy na Syrakuské univerzitě ve státě New York, kde dostal stipendium pro sportovní přenosy.  Už kolem svých 14 let, od roku 2006, začal na YouTube publikovat svá vlastní videa a získal si poměrně široký okruh fanoušků. Poté byl přizván k účinkování v sérii webových videí a při jejím natáčení se setkal s hercem, který ho představil manažerovi. Bylo mu tehdy 17 let. Místo odchodu na univerzitu na východním pobřeží Spojených států tedy zůstal v Santa Monice, asi rok chodil na zdejší vysokou školu Santa Monica City College a při tom i na herecké konkurzy.

Seriál "Vlčí mládě".

První velký herecký úspěch se dostavil, když byl před koncem roku 2009 vybrán do čtveřice hlavních hrdinů seriálu "Vlčí mládě" ("Teen Wolf"), jehož pilotní díl připravoval tvůrce Jeff Davis pro televizi MTV. Podle vlastního vyjádření měl O'Brien původně usilovat o ústřední postavu náctiletého vlkodlaka Scotta McCalla, ale když se seznámil se scénářem, dal přednost roli jeho nejlepšího přítele a spolužáka Stilese Stillinského, který do seriálu vnáší komediální prvek. Pilotní díl "Vlčího mláděte" byl vzápětí rozšířen ve 12dílnou sérii, kterou televize MTV nasadila do vysílání od června 2011. Po jejím úspěchu seriál pokračoval i v dalších sezónách a v létě 2014 tvůrci ohlásili přípravu již páté řady. Seriál v českém znění připravila do vysílání od 1. června 2012 televizní stanice AXN a O'Brienovu postavu pro ni nadaboval Radek Škvor.  Ačkoli je Stiles jednou z hlavních kladných postav, v druhé polovině 3. řady ho posedl zlý duch, a právě to O'Brienovi vyneslo v roce 2014 cenu Teen Choice Awards za nejlepšího televizního zlosyna. V létě 2015 a počátkem roku 2016 MTV odvysílala již 5. sérii, šestá řada, vysílaná od 15. listopadu 2016, však již byla ohlášena jako závěrečná.

Filmové komedie.

Účinkování v seriálu mu otevřelo i cestu na filmové plátno. Pro debut mu v roce 2011 posloužila nezávislá improvizační komedie "High Road" režiséra Matta Walshe, v níž hrál Jimmyho, 16letého souseda hlavního hrdiny Fitze.  Následovala romantická komedie Jona Kasdana "The First Time" a v ní role staršího ostýchavého středoškoláka Davea Hodgmana, který začne randit s Aubrey (Britt Robertsonová), i když měli původně každý zájem o někoho jiného. Film měl svou premiéru 21. ledna 2012 na festivalu Sundance, kde byl uveden v soutěžní sekci amerických dramatických filmů.  O rok a půl později, 7. června 2013 šel do amerických kin film "Stážisti" ("The Internship"), v ČR uváděný od 11. července téhož roku. Šlo o komedii z prostředí firmy Google s Vincem Vaughnem a Owenem Wilsonem v hlavních rolích a O’Brien v ní ztvárnil cynického IT génia Stuarta Twomblyho, jehož ústřední dvojice uchazečů o práci dostala přiděleného do týmu. Pro "Teen Vogue" popsal herec dvouapůlměsíční natáčení na atlantské Georgia Tech i v sanfranciském sídle Googlu jako častou improvizaci a svou postavu jako sarkastického synka britského otce. V české verzi O'Brienovi propůjčil svůj hlas Vojtěch Hájek.

Trilogie "Labyrint".

A pak přišel vstup do žánru akčních filmů, když si ho režisér Wes Ball vybral pro svůj dobrodružný thriller "" ("The Maze Runner"), adaptující stejnojmennou první knihu z postapokalyptické sci-fi série Jamese Dashnera. Casting byl vyhlášen v únoru 2013 a konkurz probíhal v polovině dubna. O'Brien se do něj přihlásil, a ačkoli později popisoval historku, že se režisérovi nepozdával jeho „účes příliš ve stylu MTV“, 18. dubna bylo ohlášeno jeho obsazení do ústřední role náctiletého Thomase. Ten se po ztrátě paměti ocitá v komunitě chlapců, odříznuté od ostatního světa obřím smrtícím labyrintem. Fyzicky náročné natáčení pro studio Fox probíhalo od 13. května 2013 po osm týdnů především v Baton Rouge v Louisianě. Termín premiéry byl původně stanoven už na 14. února 2014, ale později odložen na 19. září téhož roku. Společnost CinemArt film připravila k uvedení od stejného data i do českých kin, a to v původním znění s titulky.  Tvůrci už před uvedením filmu mluvili o přípravě podle další knihy z Dashnerovy série, a ačkoli se O'Brien v březnu 2014 nechal slyšet, že v něm už do ústřední role nenastoupí, v září 2014 společnost Fox oznámila jeho účast a ohlásila začátek natáčení na konec října téhož roku. Probíhalo v okolí Albuquerque během listopadu i následujících měsíců až do ledna 2015. Do kin byl snímek uveden rok po prvním dílu, v září 2015. O'Brien za svůj výkon obdržel Filmovou cenu MTV v kategorii Nejlepší herec v akčním či dobrodružném filmu a spolu s Thomasem Brodie-Sangsterem také v kategorii Nejlepší filmová chemie.  V březnu 2015 společnost Fox ohlásila zahájení prací i na třetím pokračování "". Při natáčení tohoto snímku v kanadském Vancouveru se však O'Brien 17. března 2016 těžce zranil a další natáčení muselo být odloženo nejprve na květen a později na neurčito. Koncem května pak společnost ohlásila přesunutí plánované premiéry snímku z původního termínu 17. února 2017 na 12. ledna 2018. V srpnu 2016 se objevily zprávy, že se natáčení filmu mělo obnovit v únoru následujícího roku. Film měl nakonec premiéru v lednu roku 2018.

Další filmy.

V létě 2013 také probíhalo jednání o jeho obsazení do chystaného sci-fi snímku režiséra Ringana Ledwidgeho "Glimmer". Začátek jeho natáčení se původně plánoval od ledna 2014, aby jej O'Brien stihl v pauze mezi natáčením další řady "Vlčího mláděte", které mělo po pěti měsících skončit v prosinci 2013. V říjnu 2013 už však herec hovořil o natáčecím termínu v létě 2014. Film společnosti DreamWorks měl pojednávat o skupině mladistvých, kteří se pomocí časového portálu přenesou do 70. let 20. století, a vedle O'Briena v něm měl účinkovat např. Jeremy Allen White.  V únoru 2015 některá americká média spekulovala o tom, že by mohl být jedním ze zvažovaných herců, kteří by měli nahradit Andrewa Garfielda v novém filmu Sony Pictures o Spider-Manovi, chystaném na rok 2017. Později však citovala jeho vlastní vyjádření, že o tuto roli ani neusiloval.  V dubnu 2015 se objevily úvahy o jeho obsazení do katastrofického filmu "" režiséra Petera Berga po boku Marka Wahlberga, Kurta Russella, Johna Malkoviche a dalších. Snímek společnosti Lionsgate vycházející ze skutečných událostí nehody na stejnojmenné ropné plošině v dubnu 2010, tak jak byla popsána v článku "The New York Times", měl premiéru na Torontském filmovém festivalu a do kin byl uveden koncem září 2016.  V květnu 2016 přišla informace o tom, že by O'Brien měl hrát titulní postavu Mitche Rappa v akčním špionážním snímku "American Assassin", který podle románové série Vince Flynna převedené do scénáře Stephenem Schiffem měl pro společnosti CBS Films a Lionsgate natočit režisér Michael Cuesta. Roli protiteroristického zabijáka CIA dříve v roce 2012 odmítl Chris Hemsworth, úloha jeho filmového mentora připadla Michaelu Keatonovi. Natáčení začalo v září 2016 a probíhalo v Evropě, konkrétně v Londýně a Budapešti.  V květnu roku 2018 získal hlavní roli v thrillerovém snímku "The Education of Frederick Fitzell" a roli ve filmu "The Bayou," ve kterém by měl hrát po boku Garyho Oldmana. Na rok 2019 byla naplánována také jeho účast ve sci-fi seriálu Jordana Peela "Weird City".

Soukromý život.

Dylanův otec Patrick je původem Ir, matka Lisa po své matce Italka a po svém otci napůl Angličanka a Španělka. Má asi o rok starší sestru Julii.  V červnu 2013 pro "Teen Vogue" uvedl, že má přítelkyni a média poté psala o jeho vztahu s Britt Robertsonovou, který měl vzniknout na základě jejich společného natáčení filmu "The First Time". V srpnu 2014 "Teen Vogue" psal, že herec drží vztah s Robertsonovou v tajnosti. Pár se v roce 2018 rozešel.  V rozhovoru pro "Teen Television" O'Brien uvedl, že významnou součást jeho života tvoří hudba. Od dětství hrál na klavír a na kytaru, zejména pak na bicí. Během svých středoškolských let, v únoru 2009, spoluzakládal hudební skupinu "Slow Kids at Play", v níž působil jako bubeník a zpěvák. Po odchodu ze střední školy a zejména poté, co se stal televizní hvězdou v seriálu "Vlčí mládě", však účinkování v kapele přerušil. Uvedl, že i v přestávkách mezi natáčením seriálu často jamovali spolu s hereckým kolegou Tylerem Poseym, rovněž hudebníkem.

Dylan O'Brien (* 26. srpna 1991 New York) je americký herec a hudebník. Pochází z filmařské rodiny, v širší známost vešel zejména jako představitel jedné z hlavních postav v televizním seriálu stanice MTV "Vlčí mládě" ("Teen Wolf"). Účinkoval i v nezávislém filmu "High Road" (2011), v romantickém snímku "The First Time" (2012) a komedii "Stážisti" (2013). Režisér Wes Ball ho pak obsadil do hlavní role akčního sci-fi thrilleru "" (2014) včetně jeho dvou pokračování (2016 a 2018). Následovalo i angažmá v katastrofickém thrilleru "" (2016).

Dylan O'Brien (born August 26, 1991) is an American actor. He is known for his lead role as Thomas in the "Maze Runner" dystopian science fiction trilogy and for his role as Stiles Stilinski in the MTV television series "Teen Wolf". O'Brien's other work includes starring roles in films such as "The First Time" and "American Assassin" and supporting roles in "The Internship" and "Deepwater Horizon".


Dějiny.

Název Wieden je poprvé zmíněn v roce 1137, a je tudíž nejstarším předměstím ("Vorstadt") někdejšího města uvnitř hradeb ("Innere Stadt") Vídně. Hlavní ulice (Wiedner Hauptstraße) je ještě staršího data. Území obvodu bylo někdejší královské a císařské letní sídlo, dokončené za panování Ferdinanda II. a později bylo mnohokrát rozšiřováno až do doby Marie Terezie, která ho prodala jezuitům. Dnes je zde Theresianum, prestižní soukromá internátní škola, v jejíž budově sídlí rovněž Diplomatická akademie ve Vídni.  Na počátku 18. století začal rozvoj předměstí Wieden. V té době zde vzniklo mnoho paláců a budov. V místě dnešního čtvrtého obvodu bývala dvě malá předměstí "Hungelbrunn" a "Schamburgergrund".  Tyto tři lokality ještě s mnoha dalšími byly začleněny do velké Vídně souhrnně jako čtvrtý obvod 6. března 1850. Kvůli sociálním a ekonomickým rozdílnostem byla roku 1861 ze čtvrtého obvodu vydělena část Margareten.  Tzv. "Freihaus" postavený v roce 1700 a největší obytná a činžovní budova své doby se skromným bydlením až pro tisíc lidí stála právě zde. Už v 19. století byla v tak špatném stavu, že se uvažovalo o zboření, které se však uskutečnilo teprve 1937 a poslední zbytek, za války poškozený bombami byl stržen roku 1968. V posledních letech byl původní název obnoven pro nové budovy Technické univerzity a dal tak identitu místním barům, restauracím a maloobchodníkům.  Během spojenecké okupace po druhé světové válce byl obvod Wieden v letech 1945-1955 součástí sovětské okupační zóny Vídně.  Ve Wiedenu rovněž sídlí Vídeňská technická univerzita se svou hlavní správní budovou na Karlově náměstí a nedaleký přidružený kampus v 6. obvodě přes Wienzeile.

Zajímavosti.

Od názvu předměstí a městské části Wieden se pravděpodobně odvozuje neobvyklý český název celé rakouské metropole. Stejně jako Wieden je i české "Vídeň" ženského rodu.  Ve wiedenském Freihausu bylo v letech 1787 - 1801 divadlo "Fraihaustheater", či "Theater auf der Wieden", divadlo na předměstí Vídně, česky známé jako Divadlo na Vídeňce, kde měla 30. září 1791 premiéru Mozartova opera Kouzelná flétna. Opera zde pak měla ještě 223 repríz.

Wieden () je 4. městský obvod ( "4. Bezirk") Vídně. Nachází se na jižním okraji historického města, zhruba mezi Karlsplatz a Hlavním nádražím. Vznikl začleněním dřívějšího předměstí Wieden do hlavního města v roce 1850, avšak od té doby se jeho hranice měnily.

Wieden (; Central Bavarian: "Wiedn") is the 4th municipal District of Vienna, Austria (German: "4. Bezirk"). It is near the centre of Vienna and was established as a district in 1850, but its borders were changed later. Wieden is a small region near the city centre. After World War II, Wieden was part of the Soviet sector of Vienna for 10 years.


Historie.

V počátku druhého tisíciletí dochází k mnoha rozporům mezi církví a světskou mocí i konfliktům vně křesťanského hnutí. Tzv. boje o investituru jsou také součástí historie pevnosti Hohensalzburg. Pře mezi papežem a králem vrcholila otázkou, kdo má právo na jmenování biskupů. Křesťanské hnutí bylo oslabeno vnitřními spory a došlo k rozkolu dosud jednotné církve. Na svoji obranu i obranu církve nechal roku 1077 salzburský arcibiskup Gebhard, který stál na straně papeže, postavit pevnosti Hohensalzburg, Hohenwerfen a Friesach. Stavby byly dokončeny mezi lety 1160 a 1147.  Za tak zvané Maďarské války a selských povstání v 15. a 16. století, které se nevyhnuly ani Salzburgu, sloužila pevnost jako nedobytné a bezpečné místo pro salzburské arcibiskupy. Bylo to období, kdy byla pevnost rozbudována Leonhardem von Keutschach do dnešní podoby. Celá stavba byla zvýšena a byly přistavěny sýpky a zbrojnice. Vnitřní prostory dostaly honosnou podobu – ornamentální kresby a gotické reliéfy jsou výzdobou Zlatého sálu a Zlaté komnaty.  V rámci rekonstrukcí hradu mezi lety 1495 a 1519 byla zakreslena i první, velmi jednoduchá zubatka vedoucí na horní nádvoří hradu. Jejím konstruktérem byl Matthäus Lang von Wellenburg pomocník arcibiskupa Loenharda von Keutschacha. Svým způsobem jde o první a nejstarší železnici na světě. Ta funguje, ve zmodernizované podobě, dodnes. Součástí výzdoby hradu se staly i rodové erby Leonharda z Keutschachu – lev držící erb Keutschachů mezi tlapami je symbol síly a pevnosti. Poslední stavební úprava je mohutná obranná věž Khuenburgbastei. Pevnost Hohensalzburg se nikdy nepovedlo dobýt.  Pevnost, ve své dlouhé historii, sloužila jako nedobytný, obranný hradní komplex, jako rezidenční sídlo knížecích arcibiskupů, ale i jako věznice a kasárna. Arcibiskup Wolf Dietrich zde byl doživotně vězněn až do roku 1617, a to svým následovníkem, synovcem Markem Sittikem.

Současnost.

Hrad se stal jednou z hlavních navštěvovaných památek Salzburgu. Do dnešní podoby byl uveden v 19. století. Lanová dráha byla otevřena 1892. Z počátku 20. století byl hrad užíván jako vězení. Za první světové války zde bylo vězněno mnoho italských vojáků, později zde byli zadržováni rakouští nacisté před okupací Rakouska Německem.  Dnes Hohensalzburská pevnost slouží jako každoroční místo setkání pro umělce z celého světa v rámci Salzburg Summer Academy.

Pevnost Hohensalzburg, jinak Horní zámek Salzburg (též tvrz) je situována na vrcholu zvaném Festungsberg, malém kopci v rakouském městě Salzburg. Tvrz byla vystavena na příkaz arcibiskupa salzburského v 11. století. Pevnost je délkou 250 m a šířkou 150 m jedním z nejrozlehlejších středověkých hradů v Evropě.

Hohensalzburg Fortress () sits atop the Festungsberg, a small hill in the Austrian city of Salzburg. Erected at the behest of the Prince-Archbishops of Salzburg with a length of and a width of , it is one of the largest medieval castles in Europe. Hohensalzburg Fortress is situated at an altitude of 506 m.


O muzeu.

Státní ruské muzeum se svým sbírkovým fondem řadí k největším institucím podobného druhu na světě. Svými téměř čtyřmi sty tisíci exponáty z oborů malířství, sochařství, grafiky a užitého umění nemá galerie mezi muzei zaměřenými na shromažďování děl národního umění konkurenci na celém evropském kontinentu. Zvláštností, kterou se Ruské muzeum odlišuje od Treťjakovské galerie, podobně zaměřené instituce, je skutečnost, že téměř tisíciletá historie vývoje ruské umělecké kultury je zde zastoupena nejen tvorbou profesionálních umělců, ale také vynikajícími výtvory lidového umění.  Ředitelem muzea je historik umění Vladimir Alexandrovič Gusev.

Vznik a rozvoj muzea.

Jako oficiální datum založení, původně "Ruského muzea cara Alexandra III.," je uváděn 13. duben 1895. Iniciátorem jeho vzniku byl ruský car Mikuláš II., který tímto pojmenováním chtěl vzdát památku svému otci Alexandrovi III. V březnu 1898 se v Petrohradě, v budově Michajlovského paláce, konalo slavnostní otevření prvního státního muzea národnostního umění na území Ruska. Současně byla muzeu do vínku předána díla ruských mistrů z několika existujících galerií (např. Ermitáže, Akademie umění), ale také z různých soukromých sbírek. O tom, že šlo o akt mimořádného významu svědčí skutečnost, že se od prvních dnů své existence sbírkové fondy rozrůstaly o díla nejvýznamnějších představitelů ruského umění, například Fjodora Stěpanoviče Rokotova, Karla Brjullova, Fjodora Antonoviče Bruniho, Ilji Repina a dalších.  Významné období své existence zaznamenala galerie po roce 1909. Zásluhou kustoda muzea, malíře P. Neradovského, se nejenže obohatily sbírkové fondy o díla např. Alexeje Gavriloviče Venecianova, Antona Pavloviče Losenka, Pavla Andrejeviče Fedotova a dalších výtvarníků, ale kolekce sbírek se začaly třídit do jednotlivých expozic v souladu s logikou dějin a vývoje uměleckých stylů.  Další impuls rozšiřování muzea přineslo období po Říjnové revoluci. Muzeum se obohatilo uměleckými předměty, které byly konfiskovány a znárodněny sběratelům při pokusu o jejich nelegální vývoz za hranice. Muzejní exponáty se díky tomu rozrostly o desetitisíce uměleckých děl. Hned v roce 1917 se do muzea dostal např. známý Repinův obraz "Burlaci na Volze", který od roku 1873 zdobil zábavní salon v paláci velkoknížete Vladimira Alexandroviče. Zvláštní pozornost si zasluhuje sbírka, obsahující téměř dvacet tisíc exponátů, kterou muzeu věnoval syn malíře Jevgrafa Romanoviče Rejterna.  Významným mezníkem v dějinách muzea se stal rok 1922, kdy byla uspořádána první porevoluční umělecká výstava.  S narůstajícím počtem exponátů došlo i k reorganizaci oddělení muzea. V roce 1934 bylo z muzea odděleno etnografické oddělení a oddělení dějin uměleckého slohu; v následujícím roce vzniklo oddělení sovětského umění a za další dva roky oddělení lidového umění.  Během Velké vlastenecké války a blokády Leningradu muzeum přerušilo svou činnost a soustředilo se na záchranu uměleckých exponátů. Činnost obnovilo v roce 1944; u příležitosti stého výročí úmrtí Ilji Repina uspořádalo výstavu jeho děl. Spolu s prohlídkou prací frontových umělců se stala skutečným svátkem umění.  Rozšiřování muzejních fondů se nezastavilo ani v éře poválečného SSSR a stále pokračuje.

Budova muzea.

Hlavní část muzejních exponátů soustřeďuje budova Michajlovského paláce, jedna z nejkrásnějších budov v Petrohradu. Palác v klasicistním slohu byl postaven v letech 1819–1825 pro velkoknížete Michaila Pavloviče, bratra pozdějšího cara Alexandra I. Projektantem budovy byl významný italsko-ruský architekt Carlo Rossi, který je autorem několika staveb ve starém Petrohradě. Palác je hlavním průčelím otočen do stejnojmenného parku, založeného již za vlády Petra I., který je také významným turistickým magnetem města. Na diváka působí stavba především svou majestátností a ušlechtilou vyvážeností proporcí. Slavnostní ráz jí dodává osmisloupový portikus, vztyčený nad arkádou budovy a zakončený mohutným tympanonem, a široké schodiště.  Návštěvníka při vstupu do dvorany upoutá grandióznost prostoru vyplývající z geometricky přísného uspořádání architektonických prvků, velkých oken a širokého dvouramenného schodiště vedoucího do prvního patra s galerií.  Dokonalý dojem budovy dotváří její umělecká výzdoba, stejně jako díla nejvýznamnějších umělců své doby. Celkové architektonické řešení i vnitřní výzdoba vyvolávala nadšený obdiv už při svém zpřístupnění.  Koncem 19. století byla budova zchátralá a nastala potřeba její generální rekonstrukce. Výsledkem rekonstrukce byl značně změněn interiér; původní vzhled si zachovala pouze hlavní dvorana a slavnostní síň zvaná Bílosloupová.  V roce 1912 se začalo s výstavbou nové budovy přiléhající k paláci. Stavba, dokončená v roce 1918, dostala pojmenování podle svého architekta Leontije Nikolajeviče Benua Benuův pavilon. Obě budovy, Benuův pavilon i Michajlovský palác, byly po rekonstrukci pavilonu v letech 1948–1953 propojené spojovací galerií, tzv. Rossiho vilkou.

Prohlídka galerie.

V galerijních fondech, zahrnujících malířství, sochařství, grafiku, užitkové a lidové umění, je hlavní pozornost soustředěna na malířství. Muzejní expozice jsou uspořádány chronologicky a seznamují návštěvníky s vývojem ruského umění od 10. století do současnosti. Kopírující historické epochy. Umění prožívalo střídavě období výrazného vzestupu i úpadku. Nebývalý rozkvět starého ruského umění, ke kterému došlo v souvislosti s politickým a kulturním vzestupem Moskvy na přelomu 14. a 15. století, vystřídala hluboká krize na konci 17. století a téměř úplný zánik ruských uměleckých tradic v 18. století, kdy došlo v Rusku k prudkému zvratu ve společenském a politickém životě a s tím i k souvisejícím změnám v nazírání na kulturní a umělecké hodnoty.

Staré ruské umění.

První patro muzea je věnováno kolekci starého ruského umění, patřícího k nejvýraznějším projevům v dějinách světové kultury. Svou specifickou a neopakovatelnou podobu získalo díky skloubení původního byzantského umění a silných východoslovanských uměleckých tradic. Jeho další vývoj je bezprostředně spojen s existencí Kyjevské Rusi, prvního státního útvaru východních Slovanů.  Sbírka starého ruského malířství patří k nejrozsáhlejším a nejkvalitnějším uměleckým kolekcím svého druhu v celém Rusku. Staré ruské ikony, mozaiky, díla často neznámých mistrů, podávají návštěvníkům obraz o nejstarších uměleckých projevech Ruska. Mezi nejcennější exponáty z kolekce prací neznámých umělců, vystavené v muzeu, patří jedna z nejstarších výtvarných památek na území Ruska, ikona "Anděl se zlatými vlasy" z 12. století. K umělcům známým podle jména, díla které vystavuje Státní ruské muzeum, patří například Andrej Rublev, Dionisius a Simon Ušakov. K nejznámějším Rublevovým pracím v muzeu patří ikony "Apoštol Pavel" a "Apoštol Petr", pocházející původně z ikonostasu Vladimirského Uspenského chrámu. Z díla malíře Simona Ušakova, významného ruského umělce 17. století, muzeum vlastní ikonu "Trojice".

Umění 17. – 19. století.

Přelom 17. a 18. století je v ruském umění charakterizován obrovskými změnami souvisejícími s přerodem ruské společnosti. Nastal očividný ústup od náboženských témat a obrat k "zesvětštění" umění. Významný podíl na tomto přerodu měly reformy cara Petra I., které nasměrovaly Rusko k evropskému pojetí výtvarného umění. Díla umělců tvořících na přelomu uvedených století (například Ivana Nikitiče Nikitina) se staly jakousi oslavou doby Petra I. Jedním z významných umělců tvořících pro Petra I. byl italský sochař Carlo Bartolomeo Rastrelli.  Období 18. století je pro ruské malířství charakterizované nástupem klasicismu. K jeho nejvýraznějším představitelům v ruském umění patřili Anton Pavlovič Losenko (obraz "Vladimír a Rogneda") Dmitrij Grigorjevič Levickij, jehož obraz "Kateřina II. - Zákonodárkyně" z roku 1783 se stal vzorem slavnostního portrétu, portrétista V. L. Borovikovskij a sochaři Fedot Ivanovič Šubin a Michail Ivanovič Kozlovskij. Obrazy čerpající námět z ruských dějin v galerii prezentuje tvorba Grigorije Ivanoviče Ugrjumova (například díla "Dobytí Kazaně vojsky Ivana Hrozného v roce 1552", "Korunovace Michaila Fjodoroviče" či "Zkouška síly Jana Usmara").  Významnou část sbírkového fondu představuje ruské umění první poloviny 19. století. Umění této epochy odráželo společenské změny probíhající na pozadí významných dějinných událostí – vlastenecké války i nárůstu revolučního vystoupení lidových mas. Významnými umělci tohoto období, jejichž díla prezentuje muzeum byli Andrej Ivanovič Ivanov, Fjodor Antonovič Bruni, Karl Pavlovič Brjullov (díla tohoto umělce jsou soustředěna v Benuově pavilonu v Brjullovově sále) či krajinář Ivan Konstantinovič Ajvazovskij.  V první polovině 19. století nastal pod vlivem francouzského romantismu jeho rozvoj i v ruském výtvarném umění. Muzeum uchovává řadu děl ruských romantiků, například Silvestra Feodosjeviče Ščedrina, Oresta Adamoviče Kiprenského a dalších.  Polovina 19. století znamenala nástup kritického realismu, jehož začátek je spojen se jménem Pavla Andrejeviče Fedotova. Galerie vystavuje mimo jiných jeho nejznámější dílo, obraz "Majorovy námluvy".  Velmi početné zastoupení v galerii, nejen co do množství, ale i kvality, má umění druhé poloviny 19. a počátku 20. století. Návštěvník získá ucelený obraz o vývoji umění v této etapě ruských dějin. Naplno v umění zdomácněl kritický realismus. Umění se postupně vymanilo z vlivu oficiálních uměleckých institucí (například Petrohradské Akademie umění) a vznikala nezávislá sdružení výtvarníků; nejznámějším bylo "Sdružení putovních uměleckých výstav", takzvaných peredvižniků, ve kterém se spojili odpůrci akademické malby. Galerie ze zástupců tohoto sdružení představuje díla Ivana Nikolajeviče Kramského (portrétní díla), Vasilije Grigorijeviče Perova, nádherné krajinomalby Ivana Ivanoviče Šiškina a Vasilije Dmitrijeviče Polenova, Ilji Repina (například díla "Burlaci na Volze" či "Záporožští kozáci píší dopis tureckému sultánovi") a dalších.

Umění od 20. století do současnosti.

Umění 20. století, charakterizované zejména náměty vážící se k velkým historickým epochám ruských dějin (Říjnová revoluce, pád carismu, občanská válka v Rusku, Velká vlastenecká válka, nástup socialismu aj.), je stejně bohatě zastoupeno ve sbírkovém fondu muzea. Mezi nejvýznamnější zástupce umění tohoto období patří např. Nikolaj Alexejevič Kasatkin ("sběračky uhlí") Valentin Alexandrovič Serov, Andrej Petrovič Rjabuškin, významný představitel tzv. národního stylu; muzeum vlastní i několik prací jedné z nejvýznamnějších sochařských osobností začátku 20. století Anny Semjonovny Golubkinové.  V přízemí Benuovova pavilonu je soustředěna poslední expozice malířských děl – sovětské umění od 20. století až do současnosti. Vzhledem k faktické přítomnosti této epochy a neustálého rozšiřování sbírkových fondů, si tato expozice vyžaduje časté úpravy a změny. Expozice sovětského umění umožňuje návštěvníkům galerie seznámit se z nejvýznamnějšími etapami a vývojovými směry socialistického realismu v umění a s tvorbou umělců, tvořících v tomto duchu.

Lidové umění.

Státní ruské muzeum se může pochlubit unikátní expozicí lidového umění, tvořícího důležitou část jeho sbírkového fondu. Lidové umění představuje jeden z nejvýznamnějších jevů ruského kulturního dědictví a jeho záchrana pro následující generace je nezbytným předpokladem pozdvihování národního povědomí. I když se zejména v období carského Ruska na umění lidových mas hledělo s nedůvěrou, přesto si jeho hmotný projev našel trvalé místo v kulturním odkazu ruského národa.  Sbírka lidového umění se vyvíjela dlouhou dobu a jejím základem se staly exponáty pocházející ještě z předrevoluční dob. Původně byly součástí komplexní umělecké kolekce muzea, ale jejich kvantitativní nárůst v 30. letech 20. století podnítil vytvoření samostatného oddělení.  Vynikající výtvory kovářského, keramického, řezbářského řemeslného umění ale i např. doklady o výrobě tradičních perníků svědčí o kulturní vyspělosti a dovednosti prostých lidí.

Dekorativní a užitkové umění.

Zvláštní oddělení Ruského muzea uchovává hmotné doklady dekorativního a užitého umění, pocházejícího z období od 17. století do současnosti. Poskytuje přehled o vývoji uměleckých řemesel, jejichž výtvory sloužily každodenní potřebě. Rozšiřující se obchodní kontakty Ruska se zahraničím zrcadlící rozvoj který nastal zejména v období vlády Petra I. a později, daly impuls k mohutnému rozmachu nových technologií a tím i zhotovování vysoce umělecky hodnotných předmětů. V oblasti dekorativního a užitého umění vznikaly výrobky na takové umělecké úrovni, že v konečném důsledku lze hovořit o vzniku samostatného uměleckého směru.  Expozice umístěné v přístavbě mezi Michajlovském palácem a Benuovým pavilonem, zvané Rossiho vilka, dokumentují výrobu porcelánu (např. výrobky Carské porcelánky), starožitného nábytku, gobelínů pocházejících z významných manufakturních dílen, ale i kovolijectví a nebo tkalcovství.  Unikátní porcelánovou kolekci představuje tzv. Arabeskový servis pocházející z roku 1784. Jde o soubor devíti set sedmdesáti tří vysoce hodnotných uměleckých předmětů, který svůj název dostal podle typu ornamentů, tvořených arabeskami. Vznikl na objednávku carevny Kateřiny II.

Státní ruské muzeum (), do roku 1917 Ruské muzeum cara Alexandra III. (Ру́сский Музе́й Импера́тора Алекса́ндра III), je uměleckohistorické muzeum v ruském městě Petrohradě. Je to největší muzeum specializující se výhradně na ruské a sovětské výtvarné umění. Hlavní část sbírek muzeum soustřeďuje v klasicistní budově Michajlovského paláce. Expozice muzea se nacházejí v Michajlovském paláci, v Mramorovém paláci, Letním paláci Petra I. a ve Stroganovovově paláci. Muzeum spravuje také Michajlovskou zahradu, Letní zahradu, zahradu Michajlovského paláce a domek Petra I.

The State Russian Museum (), formerly the Russian Museum of His Imperial Majesty Alexander III (), on Arts Square in Saint Petersburg, is the world's largest depository of Russian fine art. It is also one of the largest art museums in the world with total area over 30 hectares.


Sportovní kariéra.

S judem začinala v 6 letech na předměstí Daytonu v Centreville v klubu Renshuden Judo Academy pod vedením Daniela Doyla. Po osobních problémech s trenérem Doylem se koncem roku 2007 přesunula do Bostonu, kde se na jeho předměstí ve Wakefieldu připravuje pod vedením Jima Pedra a Jimmyho Pedra. V roce 2008 byla ve Wakefieldu dvorní sparingpartnerkou Rondy Rouseyové, se kterou se připravovala na olympijské hry v Pekingu. V polotěžké váze do 78 kg však nedostala možnost startovat na květnovém panamerickém mistrovství v Miami, kde její krajanka Katie Moccová olympijskou kvalifikační kvótu v polotěžké váze pro Spojené státy nezískala.  Mezi světovou špičkou v polotěžké váze se prosazuje od roku 2010 a v témže roce získala nečekaný titul mistryně světa. Své vysoké sportovní ambice potvrdila o dva roky později na olympijských hrách v Londýně. Kritickou chvíli prožila ve čtvrtfinále, kdy otočila nepříznivě vyvíjecí se zápas s Maďarkou Abigél Joóovou až po jejím zranění. Ve finále porazila Britku Gemmu Gibbonsovou a získala pro Spojené státy první zlatou olympijskou medaili z judistických soutěží. V roce 2016 na olympijských hrácj v Riu zlatou olympijskou medaili obhájila po zcela dominantním výkonu v boji na zemi.  Od svého prvního trimfu na olympijských hrách odolává lukrativním nabídkám profesionální zápasnické organizace Ultimate Fighting Championship zápasit v MMA.  Kayla Harrisonová je judistka s nestandartním pravým úchopem. V technikách v postoji (tači-waza) u ní dominuje pravé ko-uči-gake, o-soto-gari nebo krásné sode-curikomi-goši. Ve finále mistrosvtví světa v roce 2010 zaskočila svojí soupeřku technikou o-soto-gari provedenou na levo. Její doménou na tatami je však boj na zemi (ne-waza). Její specialitou jsou techniky sumbise – páčení (kansecu-waza), škrcení (šime-waza). Tyto techniky piluje s grapplery (tzv. Brazilské jiu-jitsu).

Kayla Harrisonová-Yazellová (* 2. července 1990 Middletown, Ohio) je americká zápasnice–judistka a grapplerka, dvojnásobná olympijská vítězka z let 2012 a 2016.

Kayla Harrison (born July 2, 1990) is an American former judoka who competed in the 78 kg weight category, and is currently a mixed martial artist who competes in the lightweight division. She won the 2010 World Championships, gold medals at the 2012 and 2016 Olympics, and gold at the 2011 and 2015 Pan American Games.


Klubová kariéra.

Goiás Esporte Clube.

Douglas se narodil 6. srpna roku 1990 v městečku Monte Alegre do Goiás a s fotbalem začínal právě v tamním Esporte Clubu, do jehož mládežnického systému vstoupil ve svých 12 letech, tedy v roce 2002. O sedm let později, v roce 2009, se dostal do A-týmu, kde dělal hlavně náhradníka za Vítora. Svůj profesionální debut a premiéru v brazilské nejvyšší soutěži zvané Brasileirão zažil 20. června toho roku, když nastoupil jako náhradník v závěru utkání s Grêmiem, které skončilo remízou 2:2.  První start v základní sestavě přišel 15. července toho roku při domácí prohře 0:2 s Avaí Futebol Clube. Sezónu 2009 zakončil se 741 odehranými minutami a 14 odehranými zápasy, z nichž bylo 7 v úvodní jedenáctce. Goiás skončil v tabulce na deváté příčce.  V roce 2010 se Douglas stal po odchodu Vítora do Sociedade Esportiva Palmeiras volbou číslo jedna a zahrál si v celkem 24 střetnutích. Jeho klub však v tom roce spadl do nižší soutěže, ve které dal rok na to svůj první gól. Ten padl do sítě Vitórie 15. července 2011 a přispěl k domácí výhře 4:1.  Ročník 2011 završil Douglas s 26 zápasy na svém kontě a rovnou pěti brankami. Esmeraldino, jak se Goiásu přezdívá, skončili jedenáctí.

São Paulo Futebol Clube.

11. února 2012 podepsal Douglas tříletou dohodu se São Paulem, nicméně tehdejší ročník tamního mistrovství Campeonato Paulista zmeškal celý kvůli sportovní kýle.  Dres Trikolóry na sebe poprvé navlékl 6. června, když jako člen základní sestavy byl u porážky 0:1 na hřišti Internacionalu. Premiérovou trefu zaznamenal 14. října, když se prosadil proti Figueirense a podílel se tak na vítězství 2:0. Pravidelně nastupoval i v Copa Sudamericana, který ten rok São Paulo vyhrálo.  V roce 2013 se v sestavě celku z největšího města Brazílie působícím na stadionu Morumbi objevoval pravidelně, nicméně tentokrát čelil konkurenci v podobě Paula Mirandy. V pokročilé fázi sezóny jej však trenérský tým začal stavět na pozici stopera a Douglase po několika pokusech ve středu zálohy vrátili na post pravého beka. Tehdy se rovněž zúčastnil soutěží Recopa Sudamericana (střetnutí mezi vítězi Copa Sudamericana a Copa Libertadores) a Suruga Bank Championship (zápasem mezi vítězi Copa Sudamericana a J. League Cup), v obou případech skončil jako finalista.  O rok později měl na své pozici opět konkurenta, kterým se stal Luis Ricardo. V průběhu toho ročníku ligy státu São Paula byl právě Douglas náhradníkem, ale nakonec se do sestavy vrátil.

FC Barcelona.

26. srpna 2014 však oznámil klub FC Barcelona dohodu se São Paulem na přestupu čtyřiadvacetiletého hráče za 4 miliony eur v hotovosti + dalšího 1½ v bonusech. Prezentaci zažil hráč o tři dny později a její součástí byl i podpis smlouvy, která jej v katalánském klubu má udržet do 30. června roku 2019.

Reprezentační kariéra.

Douglas reprezentoval svou domovinu pouze na mládežnické úrovni ve výběru U20. V něm si v roce 2009 zahrál jak na Mistrovství Jižní Ameriky, které pořádala Venezuela, tak na Mistrovství světa 2009 v Egyptě (zde porážka ve finále s Ghanou).

Úspěchy.

Goiás São Paulo FC

Douglas Pereira dos Santos (* 6. srpna 1990 v Monte Alegre de Goiás), známý pod přezdívkou Douglas, je brazilský fotbalista působící na pozici pravého obránce a v současné době hraje za španělský klub FC Barcelona.

Douglas Pereira dos Santos (born 6 August 1990), simply known as Douglas (), is a Brazilian professional footballer who plays as a right-back for Beşiktaş.


Život.

Mládí.

Narodil se jako Charles Marie de Chargé v Colmaru ve Francii v roce 1937. Jeho otec byl vojákem sloužícím v Alžírsku, kde Charles strávil část dětství. Od dětství cítil povolání ke kněžství. Věnoval se rovněž skautingu. Od roku 1958 studoval bohosloví. V roce 1964 přijal kněžské svěcení a několik let působil jako kaplan basiliky na Montmartru v Paříži. V roce 1969 vstoupil do noviciátu v trapistickém opatství Aiguebelle a přijal řeholní jméno Christian. Po třech letech přešel do trapistického kláštera v Tibhirine v Alžírsku.

Působení v Alžírsku.

Christian šel do Alžírska s úmyslem žít v míru mezi muslimy, aniž by je chtěl mermomocně převádět na katolickou víru. V komunitě pro tyto své úmysly však příliš pochopení nenašel. Na pokyn představeného odešel do Říma studovat "Papežský institut pro arabská a islámská studia". Do Tibhirine se vrátil v roce 1974. Mezi spolubratřími vzbuzoval určitý rozruch svými zvyky - postil se během ramadánu, před vstupem do kaple či kostela si zouval boty a podobně.  V roce 1976 složil Christian v Tibhirine věčné sliby. Nadále se snažil inovovat klášterní zvyklosti, čímž často u spolubratří vzbuzoval odmítavé reakce. Přesto jej komunita v roce 1984 zvolila převorem. Tibhirinský klášter získal určitá specifika, netypická pro trapistický řád (mniši udržovali čilé kontakty s lidmi vně kláštera, jeden z mnichů fungoval pro vesničany jako lékař a podobně). Christian se musel potýkat i se svou svévolí – stávalo se, že někdy udělal rozhodnutí týkající se celé komunity aniž by se zajímal o názor ostatních mnichů. Řada bratří proto v klášteře nevydržela. Situaci vyřešil příchod několika trapistů z Francie, kteří poměry v komunitě stabilizovali.

Smrt.

Trapistická komunita v Tibhirine dokázala dlouhou dobu žít s okolními obyvateli – většinou muslimy – v míru a pokoji. Od začátku 90. let 20. století se v Alžírsku komplikovala celková situace. Začala občanská válka a docházelo k násilnostem a vraždám. Na Štědrý den roku 1993 byl tibhirinský klášter přepaden ozbrojenci. Převor Christian ale dokázal přesvědčit jejich velitele (mimo jiné tím, že mu doslovně citoval pasáže z Koránu), aby mnichy nechali být. Jeden člen komunity v důsledku tohoto přepadení utrpěl srdeční záchvat. Po této události byla mnichům nabídnuta vojenská ochrana klášterního areálu, což ale odmítli. Měli za to, že by přítomnost vojáků narušila pokojné vztahy komunity s venkovským obyvatelstvem z okolí. Rovněž tak odmítli možnost opuštění kláštera a návratu do Francie (opět s ohledem na vesničany, kteří přítomnost komunity vnímali jako jakousi známku jistoty a bezpečí).  Pod dojmem vánočního přepadení kláštera napsal Dom Christian svou závěť. V jejím závěru připouští možnost, že bude zabit a odpouští svému vrahovi.  V roce 1996, v noci z 26. na 27. března vtrhli do kláštera ozbrojenci a mnichy odvlekli neznámo kam. Po šedesáti dnech byly nalezeny pouze odřezané hlavy převora Christiana a šesti jeho spolubratrů. Dodnes není zcela vyjasněno, kdo za smrt trapistů nese odpovědnost. Původní verze, že mnichy zavraždili islamističtí radikálové byla v roce 2009 zpochybněna. Hlavy mnichů jsou dnes pohřbeny v tibhirinském klášteře. Co se stalo s ostatními částmi jejich těl není dodnes známo.

Ohlasy.

V roce 2010 natočil francouzský režisér Xavier Beauvois film O bozích a lidech, popisující život tibhirinských mnichů. Vzhledem k nevyjasněnosti jejich úmrtí má i film otevřený konec. Přes původní záměr natáčet přímo v Tibhirine byl film nakonec natočen v bývalém klášteře benediktinů v Tioumliline v Maroku. Bylo rovněž napsáno několik knih, které se zabývaly i osobnostmi ostatních zavražděných mnichů tibhirinské komunity.

Proces blahořečení.

Dne 31. března 2007 se započal jeho proces blahořečení, ve skupině s 18 dalšími mučedníky. Tento proces probíhá v arcidiecézi Alžír.

Dom Christian de Chergé, OCSO byl francouzský římskokatolický kněz, člen řádu trapistů. V roce 1996 byl spolu se svými šesti spolubratry za dodnes nevyjasněných okolností zavražděn.

Charles-Marie Christian de Chergé, O.C.S.O (Colmar, 18 January 1937 - 21 May 1996), was a French Roman Catholic Cistercian monk. He was one of the seven monks from the Abbey of Our Lady of Atlas in Tibhirine, Algeria, kidnapped and believed to have been later killed by Islamists. He was beatified with the eighteen others Martyrs of Algeria on December 9, 2018.


Život.

Narodil se jako syn Viktora Emanuela Savojského a jeho ženy Mariny Ricolfi Doria v Ženevě, kde jeho rodiče žili v exilu. Je vnukem italského krále Umberta II. Při křtu dostal jméno "Emanuele Filiberto Umberto Reza Ciro René Maria di Savoia".  Jeho třetí jméno "Umberto "(Hubert), následované jmény Ciro (Cyril) a Reza, (jako pocta přátelství Savojských s perským šáhem Muhammad Rezá Pahlaví, jehož syn má jméno Kýros (Ciro) Rezá.  Král Umberto II. se ovšem později zúčastnil křtu svého vnuka. Ten však nedostal tradiční křestní jméno "Viktor Emanuel" po svém dědovi, jméno které jeho předkové dědili po generace již od doby sjednocení Itálie. Přesto král Umberto vnukovi udělil titul kníže piemontský, který sám nosil až do doby, než se stal králem, a který se – stejně jako jméno – dědilo a který se střídal s titulem neapolského knížete. Tyto skutečnosti podle některých poukazují na snahu Umberta II. o usmíření rodiny, aniž by přitom považoval narození Emanuela Filiberta za významné z dynastického hlediska. Naproti tomu, pro téhož Emanuela Filiberta, jenž ve chvíli svého křtu dostal titul benátského knížete, byla účast děda při udílení svátosti jasným dynastickým znamením a také uznáním sňatku jeho rodičů ex post.

Soukromý život.

25. září 2003 se Emanuel Filibert v Římě oženil s francouzskou herečkou Clotilde Courau. Obřad se konal v bazilice Santa Maria degli Angeli e dei Martiri, tedy v místě svatby svého pradědečka z otcovy strany. Spolu mají dvě dcery.  Emanuel Filibert po absolvování vysoké školy studoval ještě na Ženevské univerzitě.

Otázka následnictví.

Jako syn Viktora Emanuela Savojského, následníka italského trůnu, se stává příštím v pořadí následnictví v rámci savojské dynastie, čímž zároveň vzniká dynastický nárok na pořadí následnictví italského trůnu v mužské linii. Tento nárok je však předmětem sporů ohledně následnictví kvůli jeho narození mimo italské území. Důvodem byl dlouholetý nesouhlas krále Umberta II. se sňatkem syna Viktora Emanuela s Marinou Ricolfi Doria, který se nakonec odehrál bez ohlášení.  Dočasné ustanovení italské ústavy mu jako mužskému následníkovi dynastie Savojských, zakazovalo vstup na italskou půdu. Emanuel Filibert se však virtuálně přiblížil v letech 1995-96 jako stálý host v oblíbeném sportovním televizním pořadu italské televize “Quelli che il calcio”.

Emanuel Filibert Savojský ( "Emanuele Filiberto di Savoia", * 22. června 1972, Ženeva), je televizní herec, potomek italské královské dynastie savojských. Narodil se ve Švýcarsku, kde také žije. Se svou rodinou je nucen žít v exilu, neboť jeho předkové byli vyhoštěni na základě republikánské ústavy. Jeho první návštěva Itálie byla umožněna až na konci roku 2002.

Prince Emanuele Filiberto of Savoy, Prince of Venice (Emanuele Filiberto Umberto Reza Ciro René Maria di Savoia; born 22 June 1972), usually called Emanuele Filiberto di Savoia, is a member of the House of Savoy. He is the son and heir of Vittorio Emanuele di Savoia and only male-line grandson of Umberto II, the last King of Italy. In his latter days, Umberto II created and gave the title of "Prince of Venice" to his grandson Emanuele Filiberto, but as heir-apparent to the disputed headship of the House of Savoy, Emanuele Filiberto also styles himself as "Prince of Piedmont".  Emanuele Filiberto grew up as an exile from Italy, in accordance with the provision of the Italian constitution prohibiting the male issue of the Savoy kings of Italy from entering or staying on Italian territory. Since returning to Italy he has made many appearances on national television, including his participation as a contestant in "Ballando con le stelle" (the Italian version of "Dancing with the Stars"), and the Sanremo Music Festival.  He is married to French actress Clotilde Courau.


Historie psů asistentů.

Jako první se začali cvičit psi pro zrakově postižené. Výcvik psů pro vozíčkáře začal v 70. letech v USA a odtud se postupně dostávají informace do celého světa. V České republice je několik neziskových organizací (občanských sdružení či obecně prospěšných společností), které se výcviku a předávání asistenčních psů klientům věnují. Asistenční pes není v ČR uznán jako kompenzační pomůcka pro postižené a není tedy hrazen státem. Toto postavení má v českých zákonech pouze pes vodicí. Organizace zabývající se výcvikem asistenčních a dalších psů pro postižené klienty tedy náklady na pořízení, přípravu, výcvik psa a následné služby klientům hradí ze sponzorských darů, dotací a příspěvků dobrovolníků.

Co umí asistenční pes.

Každý pes je cvičen individuálně pro konkrétního klienta. Všichni psi musejí ovládat povely základní poslušnosti (sedni, lehni, vstaň, zůstaň, přivolání, aport). K těmto povelům se přidávají specifické úkony dle potřeb postiženého. Celkový počet povelů, které pes ovládá, je kolem 50, na příklad:

Výcvik asistenčního psa.

Pečlivě vybrané štěně přibližně ve věku 8 týdnů opouští matku a vydává se do tzv. "pečovatelské rodiny". Zde o štěně 24 hodin denně pečuje dobrovolník, který jej hravou formou učí socializaci, hygienickým návykům i základním povelům poslušnosti. Až nastane doba vhodná k začátku výcviku (většinou v jednom roce věku, kdy je již ukončen fyzický růst i psychický vývoj psa), vrací se pes k mateřské organizaci a nastává pro něj školní období. Pes projde sérií zdravotních testů, aby se vyloučila onemocnění neslučitelná s "profesí" asistenčního psa. Výcvik konkrétních povelů u zkušených cvičitelů je zakončen zkouškou pod dohledem státních orgánů. Pes se za pomoci cvičitelů seznamuje s novým pánem, jeho potřebami a prostředím a po vzájemném secvičení odchází ke klientovi domů.

Asistenční pes je pes vyškolený na pomoc, či asistenci osobě se zdravotním postižením. Asistenční psi bývají vyškoleni buď ve specializovaných organizacích, nebo mohou být vyškoleni jejich majitelem (někdy s pomocí profesionálního cvičitele).

In general, an assistance dog, known as a service dog in the United States, is a dog trained to aid or assist an individual with a disability. Many are trained by an assistance dog organization, or by their handler, often with the help of a professional trainer.


Rozšíření.

Druh je původní v Severní Americe, odkud se druhotně rozšířil nejen do celé Ameriky, ale na sklonku 19. století i do Evropy. Postupně pronikl i do severní Afriky, a místy do Asie, Austrálie a Oceánie včetně Nového Zélandu.  V české přírodě byla ambrozie peřenolistá poprvé zaznamenána již v roce 1883 a v současnosti se v Česku vyskytuje místy hojně. Je považována za invazní neofyt, který byl do ČR neúmyslně zavlečen ze Severní Ameriky.  V České republice roste hlavně v klimaticky teplejších oblastech, zejména v Polabí, méně často na jižní Moravě a Ostravsku. Na území státu se dostala hlavně s dovozem americké sóji a osiva jetelovin, kanadského obilí i železné rudy. Její dlouhodobě životné nažky do ČR putují hlavně vodní cestou po Labi a po železnici. Nejčastěji vyrůstá na plně osvětlených místech na ruderálních stanovištích, kolem lidských sídel, podél železničních tratí a silnic, na okrajích polí nebo i přímo na orné půdě. Pro velký vzrůst, bohatý květ i tvorbu semen potřebuje výživnou půdu.

Popis.

Jednoletá jednodomá rostlina s lodyhou vysokou až 150 cm, ojediněle vyrůstá i do výše 200 cm. Tupě čtyřhranná, přímá, vespod dřevnatějící lodyha bývá nahoře bohatě větvená a je obvykle porostlá přilehlými chlupy. Vyrůstá z kůlovitého rozvětveného kořene, který proniká do hloubky i 4 m. Až 15 cm dlouhé listy, rostoucí vespod lodyhy vstřícně a výše střídavě, mají krátké řapíky a jsou v obrysu vejčité. Chlupaté čepele jsou jednoduše až trojnásobně peřenosečné a jejich úkrojky mohou být obvejčitě kopinaté nebo podlouhlé, po obvodu bývají celokrajné, zubaté či laločnaté; z lícní strany jsou tmavě zelené a z rubové našedlé.  Květní úbory jsou jednopohlavné, samčí vyrůstají ve vrcholových hroznovitých bezlistenných květenstvích a samičí v úžlabních svazečcích nebo jednotlivě. Nicí zelenožluté stopkaté samčí úbory bývají 4 až 5 mm široké a v počtu 10 až 100 úborů vyrůstají na vřetenu hustého hroznu, vysokého až 20 cm. Úbor obsahuje 5 až 15 světle žlutých, 2 mm dlouhých trubkovitých kvítků s pětilaločnou korunou a s pěti tyčinkami s prašníky. Nenápadné samičí květy s redukovaným okvětím vyrůstají nejčastěji jednotlivě v úžlabí listu nebo pod samčím květenstvím. Květy jsou větrosnubné, rostliny kvetou od srpna do října.  Plodem je semeno obalené tvrdými, miskovitě srostlými listeny zákrovu. Vytváří vzhledově velmi variabilní nažku, která může mít barvu od světle po tmavě hnědou nebo i černou s bílými tečkami. Nažka je obvejčitého tvaru a na vrcholu má kuželovitý zobáček, pod níž je několik ostnitých výrůstků. Bývá 1,5 až 4 mm dlouhá, 0,75 až 2 mm široká a poměrně lehká, HTS je udávána od 1,5 do 2 gramů. Ploidie druhu je 2n = 36.

Rozmnožování.

Ambrozie peřenolistá se rozmnožuje výhradně semeny, která dozrávají většinou až koncem zář; na jedné rostlině jich uzraje 500 až 3000. Vlastní holé semeno se v přírodě běžně nevyskytuje, je vždy obaleno ztvrdlým zákrovem, pod semenem je zde myšlena nažka.  Nažky opadají z rostliny obvykle až během zimy a musí projít obdobím dormance. Klíčí v polovině dubna při teplotě 6 až 8 °C z hloubky nejvýše 8 cm. Nažky, které nemají chmýr, jsou šířeny větrem, vodou nebo přichycením na srst zvířat, na velké vzdálenosti jsou však rozšiřovány hlavně lidským zapříčiněním při přepravě zboží. V půdě si podržují extrémní klíčivost, je uváděno 25 až 40 roků.

Význam.

Ve své severoamerické domovině je ambrozie peřenolistá místně používána jako léčivka: využívá se olej ze semen. Pro pasoucí se dobytek a koně je čerstvá rostlina pochoutkou. V Americe má několik přirozených hmyzích škůdců, požírajících listy nebo semena, a je napadána i houbami, které se v Evropě nevyskytují.  Patří mezi rostliny s bohatou produkcí pylu. Obsahuje proteiny, které jsou nebezpečnými alergeny s nepříjemnými dopady na zdravotní stav lidí. Tím, že kvete až od srpna do října, šíří svůj pyl v období, kdy většina stromů i travin již odkvetla a u mnoha lidí tak prodlužuje období alergické rýmy. Odhaduje se, že v Německu po rozšíření ambrozie peřenolisté stouply náklady na léčbu senné rýmy přibližně o 3 miliardy eur ročně.  V Severní Americe i dalších zemích, kde zdomácněla, se jedná o závažný plevel. Je to konkurenčně silná rostlina, která kulturním plodinám odčerpává velké množství vody i živin a silně je zastiňuje. Nejvíce škodí v širokořádkových plodinách, např. slunečnici, kukuřicei nebo kořenové zelenině. Českou republiku zatím tento plevel příliš nepostihuje, jen ojediněle se vyskytuje na polích v kukuřičné nebo řepařské oblasti.  Na zemědělské půdě lze její výskyt potlačit pravidelným zpracováním půdy a střídáním plodin, na nezemědělské půdě aplikací herbicidů. Pokud se rostliny pokosí v době, kdy kvetou, velmi rychle regenerují. V USA však existují klony s velkou rezistencí vůči běžným herbicidům. Hledá se způsob, jak její výskyt omezit použitím fytofágního hmyzu, konají se pokusy využít můru světlopásku "Tarachidia candefacta" nebo brouka mandelinku "Zygogramma saturalis".  Ambrozie peřenolistá je zařazena mezi 100 nejnebezpečnějších invazivních druhů bioty, které se v Evropě vyskytují.

Taxonomie.

Ambrosia artemisiifolia je vzhledově dosti proměnlivá a někdy jsou uváděny tři její variety:

Ambrozie peřenolistá ("Ambrosia artemisiifolia") je statná, expanzivní, plevelná rostlina šedozelené barvy, jednoletý druh z rodu ambrozie. Rostlina je jednodomá a má samčí a samičí květy seskupené do jednopohlavných úborů.

Ambrosia artemisiifolia, with the common names common ragweed, annual ragweed, and low ragweed, is a species of the genus "Ambrosia" native to regions of the Americas.


Kategorie.

Pamětní mince mohou být rozděleny do základních dvou kategorií:

Oběžné pamětní mince.

Oběžné pamětní mince jsou emitovány na určité časové období. Jsou považovány za běžné platidlo, ale zároveň mají významnou sběratelskou hodnotu. Nejznámějším reprezentantem oběžných pamětních mincí jsou pamětní 2 € mince. Tyto mince oslavují nějakou historickou událost z evropských dějin nebo upozorňují na to, co se právě v Evropě děje.

Neoběžné pamětní mince.

Neoběžné pamětní mince jsou teoreticky legálním platidlem, ale nejsou zařazeny v oběhu. Centrální banka tak musí tyto mince vykoupit za nominální hodnotu, avšak soukromými subjekty mohou, ale nemusí být přijaty jako prostředek směny. Cena, za jakou jsou sběratelům neoběžné pamětní mince prodávány převyšuje jejich nominální hodnotu.

Historie.

Pamětní mince vždy vykazovaly větší historickou, než ekonomickou hodnotu. Připomínaly důležité milníky a osobnosti dějin. Mezi sběrateli jsou tedy pamětní mince oblíbené převážně pro jejich historická témata.  Témata pamětních mincí jsou závislá převážně na situaci v daném státu a období. Například římské mince často odkazovaly na vojenské akce a úspěchy. Takové mince se pak také stávaly prostředkem politické propagandy.

České pamětní mince.

Podobnost historických mincí na českém území s dnešními pamětními mincemi je shledávána zejména v obsaženém množství drahých kovů. Platidlo se měnilo podle rodu, který na našem území zrovna vládl.  Historické prameny se přesně neshodují v tom, za kterého knížete z rodu Přemyslovců začala na českém území ražba mincí. Je však jisté, že po roce 955 se zde objevily denáry, které vedle obchodních účelů sloužily jako demonstrace státní suverenity. Vedle rodu Přemyslovců razili denáry i Slavníkovci. Po vyvraždění Slavníkovců v roce 995 získal výsadní právo na ražbu mincí pouze český panovník.  Na počátku 13. století reformoval Přemysl Otakar I. českou měnu. Od denárů se přešlo k českým brakteátům. Ani ne o sto let později, za vlády Václava II., došlo k další mincovní reformě a přechodu k pražským grošům. Veškerá ražba byla zároveň převedena do Kutné Hory. Díky tomu byla zajištěna jednotná forma mincí. Pražský groš byl ražen celých 247 let. Za tak dlouhé období došlo k silnému oslabení měny.  Začátkem 16. století se v českých zemích objevil tolar, který postupně groš vytlačil. Brzy poté se však habsburští monarchové snažili ve svých zemích sjednotit měnu a zavést jednotné krejcary. To se podařilo až po tzv. velké kaladě roku 1623. Měna však byla nestabilní vlivem velkých útrat šlechty a vojenských výdajů. Ke stabilizaci došlo za vlády Marie Terezie. Takzvaný Tereziánský stříbrný tolar se stal silným platidlem a významně se zapsal do dějin peněz.  Se vznikem samostatného Československého státu vznikla i Národní banka Československá. Během této doby začalo být raženo více stříbrných a zlatých pamětních mincí. V období okupace přestaly být pamětní mince raženy. Po druhé světové válce byla ražba pamětních mincí znovu zavedena a docházelo k ní v pravidelných emisích.

Pod pojmem pamětní mince jsou nejčastěji chápány takové mince, které jsou vydávány jako připomínka určité příležitosti nebo věci. Přesná definice podle zákona zákon č. 136/2011 Sb., o oběhu bankovek a mincí, zní: „"Pamětní mince je tuzemská mince vyrobená z obecných nebo drahých kovů určená ke sběratelským účelům."“ Pamětní mince mají design odkazující na událost nebo osobu, kvůli které byly emitovány. Mince i pamětní mince vykazují společné charakteristiky – nominální hodnotu, rok emise a název emitenta. Největší rozdíl mezi mincemi a pamětními mincemi spočívá v hodnotě kovu, ze kterého jsou vyrobeny. Pamětní mince jsou vyráběny z hodnotnějších kovů a jejich emise jsou přísněji limitovány.  Od roku 1993 jsou české pamětní mince emitovány Českou národní bankou. Až na první čtyři stříbrné 200 Kč byly a jsou všechny české pamětní mince raženy Českou mincovnou v Jablonci nad Nisou.

Commemorative coins are coins issued to commemorate some particular event or issue with a distinct design with reference to the occasion on which they were issued. Many coins of this category serve as collectors items only, although some countries are also issuing commemorative coins for regular circulation.


Historie.

Pobřeží severní a východní části Nové Guineje bylo poprvé zmapováno na počátku 17. století. Němečtí kartografové se zaměřovali hlavně na pobřežní oblasti a povodí řek, kde byly zakládány plantáže. Hranice mezi Papuou a Zemí císaře Viléma byla ustanovena společnou britsko-německou expedicí, vnitrozemí nebylo zmapováno. V roce 1884 byla v Berlíně založena obchodní společnost "„Německá Novoguinejská společnost“" ( "Neuguinea-Kompagnie"). Jejím zakladatelem byl Adolph von Hansemann, významný německý bankéř z Cách. Hlavním cílem a předmětem činnosti společnosti bylo získání území v Pacifiku a následný ekonomický rozvoj území. S vědomím kancléře Otto von Bismarcka byla vypravena expedice pod vedením ornitologa a výzkumníka Dr. Otta Finsche. Jeho úkolem bylo vybrat místo pro plantáže na severovýchodním pobřeží Nové Guineje a založení obchodních stanic. Jeho vliv se brzy rozšířil na celý severovýchod Nové Guineje a některé ostrovy při pobřeží.  Expedice Německé Novoguinejské společnosti vyplula ze Sydney na Novou Guineu na parolodi Samoa. Kapitánem lodi byl Eduard Dallmann. Kancléř Bismarck zavedl německý protektorát nad severovýchodní částí Nové Guineje a Bismarckovým souostrovím 19. srpna 1884.  V letech 1885 a 1887 založil Johann Flier misie v Simbangu a ostrově Timba. Po epidemiích malárie v letech 1889 a 1891, která zabila téměř polovinu evropského obyvatelstva na u Finschhafenu se většina Evropanů přesunula do Friedrich Wilhemshafenu (nyní Madang). Flierl založil misii v Sattelbergu, na vysočině 700m nad mořem v letech 1890 a 1891 a vybudoval silnici dlouhou cca 24 kilometrů do přístavu Finschhafenu. Tato silnice zkrátila cestu ze tří dnů na pět hodin.  Německá koloniální správa na Nové Guineji trvala 30 let. Prvních patnáct let byla kolonie spravována soukromou společností pod dohledem státu po vzoru Nizozemské Východoindické společnosti, ale s menší úspěšností. V letech 1899 až 1914 byla Nová Guinea řízena guvernérem. Po této změně byl guvernérovým prvořadým úkolem rychlý ekonomický rozvoj založený na plantážích.

Zánik.

Po vypuknutí 1. světové války v roce 1914 obsadily australské jednotky Zemi císaře Viléma. Podepsáním Versailleské smlouvy ztratilo Německo své veškeré kolonie včetně Německé Nové Guineje, jejíž součástí byla Země císaře Viléma. 17. prosince 1920 bylo ustanoveno mandátní území Společnosti národů jménem Teritorium Nová Guinea. Toto území spadalo pod správu Austrálie.

Země císaře Viléma byla částí Německé Nové Guineje ( "Deutsch-Neuguinea"). Území bylo pojmenováno na počest německého císaře a pruského krále Viléma II. a rozkládalo se na severovýchodní části dnešní Papui Nové Guineje. Mezi lety 1884 a 1918 bylo kolonií Německého císařství.  Většina německých osadníků v Zemi císaře Viléma byla vlastníky plantáží, horníci a státní úředníci a počet evropských přistěhovalců nebyl nikdy příliš vysoký. V roce 1885 se v zemi pohybovali také katoličtí a luteránští misionáři. Území kolonie nebylo Němci nikdy zcela prozkoumáno, přestože v roce 1914 byla vyslána expedice s úkolem prozkoumat a zmapovat vnitrozemí. Luteránští misionáři byla často prvními Evropany zkoumajícími vnitrozemí a objevovali různé druhy fauny a flóry.

Kaiser-Wilhelmsland formed part of German New Guinea (German: "Deutsch-Neuguinea"), the South Pacific protectorate of the German Empire. Named in honour of Wilhelm I, who reigned as German Emperor ("Kaiser") from 1871 to 1888, it included the northern part of present-day Papua New Guinea. From 1884 until 1920 the territory was a protectorate () of the German Empire. Kaiser-Wilhelmsland, the Bismarck Archipelago (including New Mecklenburg and New Pomerania), the northern Solomon Islands, the Caroline Islands, Palau, Nauru, the Mariana Islands, and the Marshall Islands comprised German New Guinea.  Most of the German settlers in Kaiser-Wilhelmsland worked as plantation owners, miners, or government functionaries; the number of European settlers, including non-Germans, was never very high. In 1885, Lutheran and Catholic congregations sent clergy to establish missions; they experienced moderate, but very slow, success with the indigenous peoples. Missionaries and plantation owners alike were limited by tropical diseases and by travel and communication barriers.  The Germans never fully explored the protectorate, though in 1914 the Imperial German Government mounted an expedition to explore and map the interior. Lutheran missionaries were frequently the first Europeans to explore the interior and to examine the different fauna and flora.  Following the outbreak World War I in July 1914, Australian troops quickly overran the German protectorate (September to November, 1914) and it came under Australian military administration. In accordance with the settlements ending World War I, from 1920 the Commonwealth of Australia, a British dominion, administered Kaiser-Wilhelmsland as part of the Territory of New Guinea, a League of Nations mandate.


Osobní život.

Narodil se roku 1973 v Lucemburku do rodiny obchodníka s vínem Claudea a Francouzky ruského původu Aniely Bettelových. Matka byla praneteří hudebního skladatele Sergeje Rachmaninova. Po dokončení středoškolského stupně vzdělání získal magisterský diplom ve veřejném a evropském právu a titul DEA ("Diplôme d'études approfondies", dříve udělovaný titul ve Francii standardně po jednoletém postgraduálním studiu) v politologii a veřejném právu na univerzitě v Nancy. V řecké Soluni také studoval námořní právo a církevní právo na Aristotelově univerzitě v rámci výměnného studentského programu Erasmus. Kvalifikaci právníka získal 12. července 2001.  Na počátku třetího tisíciletí účinkoval po čtyři roky v pořadu nazvaném "Sonndes em 8", již zaniklého soukromého televizního kanálu T.TV.

Politická dráha.

Místní politika.

V komunálních volbách 1999 byl poprvé zvolen do zastupitelstva Lucemburku, když na kandidátce Demokratické strany skončil šestý. Po volbách do zastupitelstev v roce 2005 se umístil na čtvrté pozici a v rámci sboru byl zvolen do úřadu zvaného "échevin" (konšel). Sbor konšelů spolupracuje se starostou.  Po obecních volbách konaných 9. října 2011 se ve třiceti osmi letech stal starostou Lucemburku. Slib složil 24. listopadu 2011. Ve funkci setrval do prosince 2013, kdy byl jmenován lucemburským premiérem.

Celostátní politika.

Do jednokomorového parlamentu kandidoval ve volbách 1999, kdy v centrálním obvodu skončil na 10. místě demokratické kandidátky – tři příčky pod čarou, za sedmi přímo zvolenými poslanci. Přesto v Poslanecké sněmovně zasedl vzhledem k tomu, že Demokratická strana jako druhá v pořadí přeskočila třetí Socialistickou dělnickou stranu, a s vítězem voleb Junckerovou Křesťanskosociální lidovou stranou zformovala vládu. Zvolené demokratické poslankyně Lydie Polferová a Anne Brasseurová se staly členkami kabinetu. V důsledku klouzavého mandátu tak uvolnily svá poslanecká křesla pro dva náhradníky. Bettel jako třetí náhradník pak do parlamentu pronikl 12. srpna 1999 díky uvolněnému křeslu Colette Fleschové, která byla zvolena v eurovolbách 1999 do Evropského parlamentu a v národním zastupitelském sboru nezasedla.  V parlamentních volbách 2004 skončil na čtvrté pozici kandidátky, z níž se do sněmovny dostalo pět členů, a pokračoval tak v mandátu.

Předseda vlády.

V průběhu roku 2013 se stal předsedou Demokratické strany a ve všeobecných volbách 2013 kandidoval jako její lídr. Poté, co subjekt dovedl s třinácti mandáty k třetímu místu, jmenoval jej velkovévoda Jindřich I. Lucemburský za tzv. "formateura", osobu která vede jednání o sestavení budoucí vlády. Lucemburským premiérem se stal 4. prosince 2013, když byl dohodnut koaliční kabinet na půdorysu jeho demokratů, socialistické dělnické strany (držících také 13 mandátů) a Zelených (se 6 mandáty). Ve vládě současně zastával pozice státního tajemníka, ministra spojů a sdělovacích prostředků a ministra pro náboženské záležitosti.  Od jeho vlády se očekávala právní reforma v oblasti uzavírání stejnopohlavních sňatků (účinnost přijatého zákona od 1. ledna 2015), změna náboženských pravidel ve školách a omezení výdajů, aby Lucembursko udrželo nejvyšší rating AAA.

Soukromý život.

Otevřeně se hlásí k homosexuální orientaci. Podle jeho názoru stále více Lucemburčanů neřeší skutečnost, jestli je či není někdo gay. Stal se tak prvním lucemburským premiérem, který se otevřeně přihlásil k homosexuální orientaci, a historicky třetí takovou hlavou vlády na světě, po islandské premiérce Jóhanně Sigurðardóttirové a belgickém ministerském předsedovi Eliu Di Rupovi.  Od března 2010 byl v partnerském vztahu s architektem Gauthierem Destenayem, jenž ho v srpnu 2014 požádal o ruku. K uzavření sňatku došlo 15. května 2015. Právní úprava umožňující uzavírání stejnopohlavních manželství vstoupila v Lucembursku v účinnost 1. ledna téhož roku.

Xavier Bettel (* 3. března 1973 Lucemburk) je lucemburský politik a právník, který od prosince 2013 zastává úřad předsedy vlády Lucemburska, v němž nahradil Jeana-Claudea Junckera.  V roce 1999 se stal zastupitelem Lucemburku. O šest let později byl zvolen do městské rady a v letech 2011–2013 působil jako starosta metropole velkovévodství. Od roku 1999 také zasedal v Poslanecké sněmovně. Roku 2013 vystřídal v čele Demokratické strany Claudea Meischa.

Xavier Bettel (; born 3 March 1973) is a Luxembourg politician who has been Prime Minister of Luxembourg since 2013. He has previously served as Mayor of Luxembourg City, and was also a Member of the Chamber of Deputies.  Bettel is a member of the Democratic Party. Following the 2018 Luxembourg general election he became the first openly gay Prime Minister in the world to be re-elected for a second term.


Generalplan Ost.

Po podepsání paktu mezi Hitlerem a Stalinem obdržel Heinrich Himmler 28. září 1939 rozkaz zřídit Říšské komisařství pro upevnění německého národa (Reichskommissariat zur Festigung deutschen Volkstums), které jako první předložilo na jaře 1940 návrh na Generalplan Ost. Generalplan Ost se týkal vystěhovávání židovského a polského obyvatelstva z Povartí, Západního Pruska (Svobodné město Gdaňsk a Polský koridor) a z Generálního gouvernementu na východ. Od podzimu 1939 bylo Polsko rozděleno na tři zhruba stejně velké části – východní území obsadil Sovětský svaz (až do června 1941), v centrální části země fungoval Generální gouvernement se sídlem v Krakově a třetí část od Pomoří na severu až po Slezsko na jihu byla připojena ke Třetí říši jako župa Poznaň (Reichsgau Posen), od roku 1940 Povartí (Wartheland) s celkem 4,2 mil. obyvateli (85 procent Poláci, 7 procent Němci a 8 procent Židé) a župa Gdaňsk-Západní Prusko (Danzig-Westpreußen).

Vznik Volksdeutsche Mittelstelle.

V roce 1933 vznikla z popudu Rudolfa Hesse pod VDA (Verein für das Deutschtum im Ausland) rada «Volksdeutsche Rat», která se velmi brzo dostala do konfliktu se stranickou organizací Auslandsorganisation (AO) pod vedením Ernsta Wilhelma Bohleho. V roce 1935 byl prací pro menšiny v zahraničí pověřen Otto von Kursell (tzv. Büro von Kursell). Himmlerovi a Heydrichovi se na přelomu let 1936/37 podařilo Kursella vyřadit, na jeho místo 1. ledna 1937 dosadit Wernera Lorenze a Kursellovu kancelář (Büro von Kursell) přejmenovat na «Volksdeutsche Mittelstelle». Jak samotný název napovídá, středem zájmu se stali etničtí Němci, „kteří mluvili německy a patřili k německému národu a měli německou krev, ale nepatřili k Německé říši, jelikož zapustili kořeny v zahraničí (die zwar deutsch sprechen und deutschen Stammes und Blutes sind, aber nicht mehr zum Deutschen Reich gehören, sondern im Ausland Wurzel gefasst haben)“. Výraz «Mittelstelle» měl asociovat představu «zprostředkovací centrály». VoMi sice celkem brzy zaujala pozici „nejvyššího říšského úřadu“, ale její pravomoc nebyla vůči NSDAP, jednotkám SS a říšským ministerstvům zcela definována. Zrovna tak nebyl jasný vztah VoMi k vůdci. Organizační a hierarchické vztahy, úkoly a pracovní metody VoMi se nedržely nějakých stálých pravidel, úřad se podřizoval dané politické situaci a požadavkům nacistického vedení.  Hlavním úkolem úřadu byl finanční a politický kontakt s „etnickými Němci“ v zahraničí a jejich zasvěcování do nacistické ideologie. To se dělo jak veřejně oficiální cestou tak pomocí akcí poloveřejných či cestou zcela soukromé podpory. VoMi se také snažila o neustálé vymezení vůči stranické zahraniční organizaci AO (Auslandsorganisation) a o získání opoziční VDA. Spolek VDA (Verein für das Deutschtum im Ausland) v čele s Hansem Steinacherem prosazoval sice také podporu etnických menšin v zahraničí, ale bez vytržení z jejich domova a následného přesídlení, které se tak stalo mezi oběma organizacemi základní třecí plochou. Po spojenectví s Itálií a Sovětským svazem začaly menšiny v daných zemích představovat pro plánovanou zahraniční politiku Třetí říše potenciální nebezpečí, které se Adolf Hitler rozhodl přesídlením odstranit. Vztahy mezi VDA a VoMi zatěžovala zejména otázka Jižního Tyrolska. Steinacher byl nakonec poslán 19. října 1937 „na dovolenou“ a po nařízení z 2. července 1938 se VoMi stala jediným úřadem pro záležitosti etnických Němců. Ze své práce se zodpovídala přímo Adolfu Hitlerovi.

Přesídlení etnických Němců z Jižního Tyrolska.

V květnu 1939 podepsal Benito Mussolini a Adolf Hitler pakt o vyřešení otázky Jižního Tyrolska ve stylu přesídlení „Heim ins Reich“. Ještě téhož roku byla podepsána opce, podle které se německé a ladinské obyvatelstvo mělo rozhodnout, zda bude emigrovat do Třetí říše nebo zůstanou bez ochrany pro etnické menšiny ve svých domovech. Jednalo se přibližně o 200 000 etnických Němců s italským občanstvím. Curt von Gottberg, šéf Pozemkového úřadu (Bodenamt) v Praze, počítal s tím, že po rasovém průzkumu usadí tyrolské přesídlence (přibližně 2 750 rodin) na 1 500 statcích zadlužených a nebo rasově nevhodných sedláků v Severním Tyrolsku (Nordtirol) a 12 000 v protektorátě na zabraných statcích židovských či protistátních osob. K masovému přesídlení začalo docházet až po 1. lednu 1940. Z předpokládaného počtu 200 000 se rozhodlo k odchodu maximálně 81,8 procent tyrolských Němců a z plánů na poněmčení protektorátních oblastí se podařilo splnit jen minimum.  Přesídlení etnických Němců z Jižního Tyrolska se ale od transferu ostatních „Volksdeutschen” z Pobaltí, východu a jihovýchodu Evropy odlišovalo. Jednak trvalo mnohem déle, ale také se na něm podílel jiný přesídlovací aparát. Hlavní slovo měl Říšský komisař pro upevnění německého národa. Registraci a přípravu k transportu optantů prováděl namísto VoMi úřad „Amtliche deutsche Ein- und Rückwanderungsstelle” (ADERSt) v Bolzanu s pobočkami v Bolzanu, Meranu, Brixenu, Brunecku a Sterzingu, kterému pomáhala společnost „Arbeitsgemeinschaft der Optanten für Deutschland” (AdO). Prověřování, rasovou kontrolu a udílení občanství (Durchschleusung) měla na starost úřadovna „Dienststelle Umsiedlung Südtirol” (DUS) v Innsbrucku se svou italskou firmou pro správu majetku „Abwicklungs-Treuhand-Gesellschaft” (DAT) a říšskou „Deutsche Ansiedlungsgesellschaft” (DAG).  Jednalo se o oblasti: okres Bozen (Bolzano) a Fassatal, okres Meran, okres Brixen, okres Bruneck (Cortina a Buchenstein), okres Sterzing, italské oblasti (Lusern a Fersental), údolí „Kanaltal” (Val Canale) a říšské Němce s italským občanstvím. K 1. červenci 1942 přesídlilo 76 824 osob a do konce roku 1943 se počet navýšil na 81 500 osob. Skoro polovina jich byla umístěna v župě „Tirol-Vorarlberg” (34 000 osob). Toto číslo není zcela přesné, jelikož zahrnuje i některé tyrolské odvedence k wehrmachtu, kterých bylo od roku 1940 do konce války kolem 25 000. Výstavba nových bytů pro přesídlence z Jižního Tyrolska na území Východní marky byla schválená jako „Sondermaßnahme S”. Jen v Tyrolsku a Vorarlbersku jich postavila firma „Neue Heimat” (Gemeinnützige Wohnungs- u. Siedlungsgefellschaft der Deutschen Arbeitsfront) na 7 000 (tzv. Südtiroler-Siedlung). Hned po ukončení války se snažila část etnických Němců z Jižního Tyrolska vrátit do své domoviny (8 000 - 12 000 osob).

Volksdeutsche Mittelstelle.

Heinrich Himmler se mohl sice na základě Hitlerovy vyhlášky, co se přesídlování obyvatelstva a jeho ubytování týče, opřít o rozsáhlé znalosti a zkušenosti řady orgánů a subjektů, ale jen na poli vojenských či trestaneckých táborů. VoMi jako jediná nacistická instituce disponovala potřebnými zkušenostmi s přesídlováním celých rodin. Od roku 1934 vedla tzv. „Informační centrum pro přistěhovalce” (BFE), které poskytovalo etnickým uprchlíkům z Rakouska a Polska hned po překročení říšské hranice první záchytné ubytování.  Vzhledem k tomu, že se počítalo pro přesídlenecké tábory s „nepoužívanými“ továrnami, prázdnými školami a „židovskými vilovými koloniemi“, stala se VoMi v letech 1942–1945 jedinou autorizovanou institucí pro zabavování vhodných budov, bytů a místností po neněmeckých občanech nebo Židech. Činnost úřadu sestávala z transportu etnických Němců do říše, ze zajištění potravin, zdravotní služby a z organizování ubytování. K ubytování sloužily dva druhy táborů (Vomi-Lager-Typen). Jednak sběrné tábory tzv. „Auffang-“ nebo „Sammellager“ a za druhé pozorovací tábory ve Staré říši (Altreich - Deutsches Reich, Österreich a Sudetenland) tzv. „Beobachtungslager“. Přesídlovací akce etnických Němců se z různých důvodů protahovaly, takže mnohé sběrné tábory sloužily i jako tábory pro delší ubytování – tedy pozorovací.

Zahraniční úřady a přesídlovací cenrály.

Během přesídlovacích akcí vznikaly i dočasné zahraniční centrály tzv. „Umsiedlungskommandos“. Například 1944 vznikla taková dočasná centrála v Budapešti, která se starala o německou menšinu v době se blížící Rudé armády. Na jaře 1943 měla dočasně fungovat centrála VoMi v Praze, která by se starala o etnické Němce z jihovýchodu. Zamýšlený příliv etnických Němců ze Sovětského svazu do Protektorátu se K. H. Frankovi nezamlouval a postavil se proti.

Organizační struktura.

Od roku 1942 byla instituce rozdělena do jedenácti úřadů:

Přistěhovalecké oblasti.

Jako první procházeli přistěhovaleckým přezkumným procesem (Durchschleusung) od listopadu 1939 až do března 1940 v Poznani, Gdyni a v Kolobřehu etničtí pobaltští Němci z Estonska, Lotyšska a později z Litvy. Celkem 87 000 pobaltských přistěhovalců bylo rozmístěno v říšské župě Povartí, v Západním Prusku a malá část ve Staré říši. Další velká skupina přijížděla od prosince 1939 z Haliče (70 000 z území mezi řekami Bug a San), z oblasti Narewu (Białystok) a z Volyně (65 000 z území mezi řekami Bug a Dněpr). Jen do Povartí přišlo 128 000 přistěhovalců. Třetí velká vlna 30 000 Němců pocházela z oblasti Generálního gouvernementu (Chełm a Lublin).  Následovala vlna 187 000 etnických Němců z Rumunska, Besarábie, severní Bukoviny a po 7. září 1940 také z Dobrudže. V říjnu 1940 došlo k přesídlení Němců z Chełmu, v lednu 1941 k dosídlení z Estonska, Lotyšska a Litvy, v říjnu 1942 ze Srbska a Chorvatska, z Kočevska a z Bulharska. Poslední přesídlovací akci do Povartí od listopadu 1943 do poloviny roku 1944 představovalo 370 000 ruských Němců, především z oblasti Černého moře (340 000 z jihu SSSR, 30 000 od Leningradu a Minska). Do začátku března 1942 se podařilo umístit z celkem 511 142 etnických Němců 287 000 v anektovaných východních zemích a 93 000 ve Staré říši, přičemž se z valné části jednalo o provizorní bydlení, 131 000 přistěhovalců žilo stále nouzově po táborech.  Přesídlování etnických Němců se odehrávalo skoro pět let podle stále stejného scénáře: z popudu uzavření smlouvy nebo z úředního nařízení bylo svoláno místní obyvatelstvo k registraci, po souhlasu s přesídlením pod tlakem nacistické propagandy následovalo přidělení oblasti (ve Staré říši, na území sídelního mostu Povartí nebo v Generálním gouvernementu). Podle přidělené oblasti byli přesídlenci rozděleni do táborů (Umsiedlungslager), kde po rasovém přezkoumání tvořili tři skupiny. Skupinu „O” (Osten-Siedlungsbrücke Warthegau) - rasově nejčistší pro župu Povartí, skupinu „A” (Altreich) - rasově vhodnou k rychlému poněmčení pro Starou říši a skupinu „S” (Sonderfälle) - rasově méněcenné obyvatelstvo určené pro Generální gouvernement. V případě rumunských Němců nastalo 7 267 případů, kdy byli pro rasovou nezpůsobilost posláni zpět domů. Proces rasového přezkumu nazývali nacisté „Durchschleusung”.

Vysídlení polského obyvatelstva.

K vysídlení polského obyvatelstva ze zemědělských statků docházelo těsně před osídlením etnickými Němci a to téměř na poslední chvíli. Jednak z toho důvodu, že nemělo docházet k přerušení zemědělských prací, především k výpadkům v krmení a dojení, ale také z toho důvodu, aby překvapené polské obyvatelstvo nemělo příliš času k útěku. Celý proces nového osídlení se tak měl odehrát během dvou hodin. „Evakuovaní” Poláci putovali do tzv. „Auffanglager” (sběrných táborů) a následně do „Evakuierungslager“ (evakuačních táborů) v Lodži. Opuštěný majetek hlídal pomocný policista (Hilfspolizist). Dům musel být vyčištěn, zbaven veškerých náboženských předmětů a místnosti pokud možno vyzdobeny. Pověřenci osídlovacího štábu pak přidělovali „nové domovy” vybraným etnickým Němcům.  V dubnu 1940 zřídila Bezpečnostní policie (SiPo) v Lodži (Litzmannstadt) úřadovnu „Umwandererzentralstelle” (UWZ), která spadala pod Hlavní úřad říšské bezpečnostní policie (Reichssicherheitshauptamt) a Heinricha Himmlera, říšského komisaře pro upevnění německého národa (RKF). „Umwandererzentralstelle” měla na starost odsun nežádoucích Poláků a Židů z říšských žup do Generálního gouvernementu. Do února 1940 přemístila 300 000 Poláků (z Povartí 120 000 statkářů, z Gdaňska-Západního Pruska 35 000 a z Horního Slezska 15 000), jejichž majetek byl téměř okamžitě rozdělován přistěhovalým etnickým Němcům (47 000 polských statků, 9,22 mil. hektarů půdy). Z 60 000 polských podniků patřila více jak polovina domácím Němcům, 20 procent získali etničtí Němci, 8 procent říšští Němci a 21 procent zůstalo pod správou. V druhé polovině října 1939 proběhly první židovské transporty. Z říšských žup byl vyhnán téměř jeden milión Poláků.  U likvidace etnických Poláků se nacisté zaměřili na vůdčí osobnosti a polskou inteligenci. Na území německého záboru zahynulo 7 500 lékařů, 4 500 advokátů, 4 200 inženýrů, 700 profesorů a vědeckých pracovníků, 3 963 učitelů základních škol, 848 učitelů středních škol a 2 647 kněží. Největší část obětí v německé části tvořili Židé. Celkem jich během německé okupace zahynulo 2 900 000. Během okupace východního Polska Sovětským svazem tvořili Poláci více jak jednu třetinu z celkového počtu obětí NKVD.

Přesídlení baltských Němců.

Během druhé světové války prošlo Pobaltí nejprve okupací sovětskou a posléze nacistickou. V paktu mezi Hitlerem a Stalinem o neútočení z roku 1939 bylo Lotyšsko a Estonsko označeno za sovětské zájmové oblasti. K těm následně přibyla na základě smlouvy z 28. září 1939 i Litva. Na podzim 1939 vpochodovala Rudá armáda na území Litvy, Estonska a Lotyšska. V srpnu 1940 Sovětský svaz tyto tři republiky anektoval (Litva 15. června 1940 okupace Rudou armádou a 3. srpna 1940 začleněna do Sovětského svazu, Lotyšsko 17. června 1940 okupace Rudou armádou a 5. srpna 1940 začleněno do Sovětského svazu, Estonsko 17. června 1940 okupace Rudou armádou a poté 6. srpna 1940 začleněno do Sovětského svazu). Téměř celá populace německého obyvatelstva se rozhodla na základě předtím uzavřené smlouvy své domovy opustit.  Po obsazení sovětských pobaltských území v roce 1941 byly pobaltské státy začleněny do tzv. říšského komisariátu (Reichskommissariat Ostland), který zahrnoval také část Běloruska a část severovýchodního Polska v čele s Heinrichem Lohsem v Rize. „Reichskommissariat Ostland” spolu s říšským komisariátem Ukrajina spadal pod správu ministerstva pro východní území, které řídil Alfred Rosenberg. Od 10. ledna 1941 započalo přesídlení etnických Němců z Litvy a ještě zůstávajících 17 000 Němců z Estonska a Lotyšska. Na majetkové vyrovnání se ale vztahovaly jiné dohody. Sovětský svaz připsal Třetí říši k dobru 200 mil. RM, z kterých mělo být odečteno 50 mil. za majetek vysídlených 21 306 Litavců, Rusů a Bělorusů z německého říšského území (Memel-Suwalki Gebiet). Během přesídlovacích akcí, které trvaly až do 25. března 1941, zažívali etničtí pobaltští Němci obrovské mrazy a sněhové bouře. Z celkového počtu 50 000 německých Litevců organizovala VoMi transport pro 34 347 osob po železnici, pro 6 890 osob autobusy, 1 349 osob přecházelo do říše kvůli blízkosti hranice pěšky a 6 773 osob cestovalo v kolonách na koňských povozech.

Přesídlování etnických Němců z východního Polska.

V důsledku rozdělení Polska mezi Hitlerem a Stalinem se Volyň stala od září 1939 součástí sovětského území. Německé obyvatelstvo z bývalého polského území bylo v roce 1939 během akce „Heim ins Reich“ z větší části přesídleno do Říšské župy v Povartí. Jednalo se asi o 65 000 osob. Realizaci přesídlení prováděla VoMi. Do roku 1940 přesídlila do Povartí a Západního Pruska kolem jednoho milionu Němců. Od března 1941 byli v rámci Německo-sovětské smlouvy o přátelství, spolupráci a vymezení demarkační linie přesídlováni hlavně Pobaltští Němci. (Galerie: Povartí – osídlování Volksdeutschen z východního Polska).

Přesídlení Volksdeutschen z Besarábie, Bukoviny a Haliče.

Podle tajného protokolu mezi Hitlerem a Stalinem z roku 1939 souhlasila Třetí říše s obsazením Besarábie, ale nebylo jí lhostejné, co bude s 94 000 příslušníky německy mluvící menšiny. Dne 5. září 1940 podepsal Sovětský svaz a Německá říše v Moskvě dohodu o přesídlení. Nicméně 28. června 1940 zabral Sovětský svaz vedle území Besarábie také severní část Bukoviny. Pro německou menšinu platil tedy nejzazší termín vysídlení do 15. listopadu 1940 a Němci byli přesídleni do Německé říše nebo okupovaných území v Polsku. Západní oblast Haliče se stala součástí Generalgouvernementu a východní oblast připadla k Ukrajině. Po napadení Sovětského svazu připadla i východní oblast Haliče k Třetí říši a stala se součástí Generalgouvernementu.

VoMi tábory v Povartí.

Průmyslové město Lodž se stalo již v listopadu 1939 přesídlovacím centrem. Ve městech Pabianice a Zgierz vznikla celá řada přijímacích táborů. V případě přeplnění táborů byli přistěhovalci posíláni po odvšivení do táborů ve Staré říši a do okolí Lodže. Tábory v Lodži se využívaly zejména pro etnické Němce, u kterých se předpokládalo, že velmi brzy nastoupí cestu do Staré říše. Již necelý měsíc po rozběhnutí přesídlovací akce v prosinci 1939 existovalo 47 táborů pro 30 000 etnických Němců (31 v Lodži, 10 v Zgierzu a 6 v Pabianicích). Samozřejmě po příchodu Němců z východního Polska číslo značně narostlo. Jen v samotném městě Lodž fungovalo 33 táborů pro 25 000 osob. Pabianice s 12 tábory pojmuly 20 000 osob, 8 táborů ve městě Zgierz 10 000 a 13 táborů v oblasti Kalische 7 000 osob. Táborové štáby opatrovaly celkem 66 táborů, které se většinou nacházely v budovách škol, továren, věznic nebo v bývalých židovských bytových koloniích.

Organizace tábora.

Táborovému štábu velel jeden vedoucí, který měl k dispozici malý tým spolupracovníků. Až do února 1940 zastávali pomocné práce Židé. Budovy v táborech se členily na tzv. čisté a nečisté (unreine und reine Gebäude), podle absolvování odvšivení a kontroly infekčního nakažení. Tato kontrola se evidovala orazítkováním kenkaret. Teprve po obdržení razítka obdrželi povolení k přístupu do čistých budov (Quartierschein). Dva dny nato absolvovali proces „Durchschleusung“, po jehož ukončení obdrželi taktéž razítko. Třetí den už etničtí Němci putovali do Staré říše do tzv. pozorovacích táborů (Beobachtungslager).

Vybavení a režim tábora.

Všechny tábory disponovaly jídelnou, která sloužila také jako společenská místnost, knihovnou, spacím sálem a vlastní školou. Prostředky denní potřeby se prodávaly v táborové kantýně. Voda k pití se podávala pouze převařená. Tábor musel mít samozřejmě také umývárny, vytápěné a větratelné pokoje se zavedenou elektřinou. Stravu připravovaly velkokapacitní kuchyně organizace Nationalsozialistische Volkswohlfahrt v Lodži a Pabianicích, kterou rozvážely nákladními auty do táborů. Spalo se na slámě s přidělenými látkovými polštáři též plněnými slámou. Pouze ženy a děti obdržely deky. Muži v rámci přípravy v plnění budoucích povinností dodržovali stanovený denní režim:  Všeobecně platil zákaz vycházení z tábora, po ukončení karantény mohli etničtí Němci navštěvovat okolí pouze ve skupinách a s táborovým doprovodem. Kulturní vložku obstarávala nacistická propaganda. Nejprve se jednalo o společenské večery a krátké, lehce pochopitelné politické přednášky, které vedli odborníci na říšské zemědělství. Teprve po uvolnění financí z ministerstva propagandy (Reichspropagandaministerium) se mohly v táboře odehrávat poslechy gramofonových desek, hudební koncerty, promítání propagandistických filmů, zábavná představení umělců a artistů či loutková divadla pro děti. Tábory obdržely také vlastní rádio.  Vzhledem k tomu, že z nedostatku zemědělských statků se počítalo s delším pobytem etnických Němců v táborech, byly z Himmlerova příkazu v březnu 1940 všechny sběrné tábory (Sammellager) v Lodži přeměněny na pozorovací (Beobachtungslager). Pod dozorem táborových VoMi vedoucích o ně pečovala „Volkswohlfahrt” (NSV). V táborech zřídila krejčovny (Nähstuben) pro tvorbu jednoduchých oděvů a drobné opravy, školky, školy a domovy pro seniory. Ke kojencům a malým dětem docházely NS-sestry. Děti do 14 let dostávaly půl litru mléka na den. Existovaly i dětské tábory pro sirotky nebo pro děti, jejichž rodiče se nacházeli ještě na cestě. Podpora v pozorovacích táborech patřila i dobrovolnému sportu. Pro muže a chlapce od 10 let platil každodenní ranní nástup se vztyčením vlajky. Mládež byla zařazena do HJ a BDM.  Obzvláštní péče se věnovala zřízeným zdravotním oddělením. Lehce nemocní měli k dispozici nemocniční pokoj, ošetřovnu s lékařem, sesternu a nemocniční stanici pro minimálně 3 400 pacientů. Těžké případy přejímalo pět nemocnic v Lodži s kapacitou 51 400 osob. K nouzovému využití sloužil i lazaret NS-Červeného kříže. I přes veškeré snahy byla situace v táborech tristní. Do 9. dubna 1940 zemřelo 918 osob a 131 dětí se narodilo. Velká úmrtnost dětí způsobovala, že i rodiny, které přicestovaly s osmi a více dětmi, opouštěly tábor bezdětní. S mnohými nemocemi a vrozenými vadami již mnozí přijížděli. Častá byla hluchota, katastrofální stav zubů a po obtížné cestě omrzliny.

Přistěhovalecká centrála / Einwanderungszentrale.

Z Himmlerova příkazu byl v říjnu 1939 zřízen imigrační úřad tzv. „Einwanderungszentrale” (EWZ), který prováděl přezkum árijské a rasové čistoty, politického smýšlení a hospodářských možností přistěhovalých etnických Němců. Tento proces se nazýval „Durchschleusung“. K udělení občanství mohlo dojít teprve po důkladném přezkoumání árijské čistoty a po zdravotní prohlídce. Úřednická komanda tzv. „Fliegende Kommissionen“ sídlila většinou ve velkých táborech, jelikož disponovaly dostatečným prostorem pro kanceláře. Do míst, kde nebylo možné kanceláře zřídit, zajížděl od roku 1940 zvláštní vlak „Sonderzug der Fliegende Kommission“, který sestával z 15 vagonů. Hitler si přál, aby „zejména vnitřní vybavení vlaku udělalo na přesídlence dojem“, proto se na návrzích vybavení podíleli také architekti.  Úřednická komanda imigračního úřadu (Fliegende Kommissionen a Sonderzug der Fliegende Kommission) spojovala na jednom místě úřady: Bezpečnostní policie (Sicherheitspolizei), Pořádkové policie (Ordnungspolizei), Ministerstva vnitra (Reichsministerium des Inneren), Ministerstva práce (Reichsarbeitsministerium) a říšského vůdce zdravotnictví (Reichsgesundheitsführer), takže bylo možné během 3-4 hodin prozkoumat dotyčnou osobu, popřípadě rodinu a na základě vyšetření udělit říšské občanství a rozhodnout o umístění v nových župách nebo Staré říši. Podstatou celého procesu byl samozřejmě rasový přezkum.

Sídla imigrační centrály EWZ.

Sídla vrchního štábu EWZ  Sídla poboček EWZ  V tomto oddělení byla německým imigrantům založena do kartotéky „EWZ-Karte” (Einwanderungskarte), která je provázela po celou dobu pobytu po táborech až po obdržení polského bytu nebo zemědělského statku.  Na oddělení probíhal popis osoby a příprava osobního dokladu nazývaný „Umsiedlerausweis”.  Fotografie pro EWZ-Karty a osobní dokumenty se pořizovaly s tzv. EWZ-číslem (EWZ-Nummer). Oddělení sepisovalo jak majetek zanechány v zemi původu tak majetek, s kterým se vydali na cestu. Do 10. května 1940 procházel tímto procedurálním procesem každý Němec nad 15 let.  Nejdůležitější oddělení Rasového a osidlovacího úřadu, tajně nazývané „RuS-Stelle“ (Rasové a osídlovací oddělení). Zde etnické Němce SS-lékaři a RuSHA rasoví experti z podrobovali zdravotní, genetické a rasové prohlídce. Zjišťována byla také plodnost a dědičná genetická onemocnění. Následně přesídlenci obdrželi přiřazení ke skupině: I - nadprůměrný rasový původ, II - průměrný rasový původ, III - podprůměrný rasový původ a IV - nevhodný rasový původ pro nasazení na východě.  Oddělení posuzovalo všechny předložené dokumenty a na základě rozhodnutí přiznalo nebo odepřelo udělení říšského občanství. Na základě důkladného pohovoru (vzdělání, dosavadní zkušenosti a znalosti) zaznamenal vedoucí oddělení výsledek šetření do EWZ-karty. Pokud však bylo předchozí šetření záporné, zápis o pracovním nasazení neudělil. Relevantní výsledky z šetření všech oddělení se archivovaly na pracovní kartotéční kartě tzv. „AK-Karte“ (Arbeitskarteikarte).  Zpracovávalo veškeré posbírané údaje, přirozeně už bez přítomnosti přesídlenců.

Přidělení nových domovů a osídlení.

Poslední úřední proces (letzte Musterung) před obdržením nového domova sestával z převozu etnických Němců do transportního tábora (Transportlager), kde proběhla kontrola AK-karet (AK-Karten). Zrovna tak musely být před předáním překontrolovány i zemědělské statky. Nakonec přesídlenci obdrželi přidělovací listiny (Hofzuweisungslisten) a pracovní štáb převzal velení transportu. Každý zemědělec nesl na hrudi číslo, které bylo připevněno také na jeho zavazadlech, dobytku a budoucím domově. Čtyřicet osm hodin před vlastní osídlením převzala policie přidělovací listiny a provedla vyhnání polského obyvatelstva. Novopečení říšští Němci nesměli v žádném případě přijít do kontaktu s polskými domorodci. Teprve když bylo polské obyvatelstvo z dohledu, mohlo dojít k osídlení a předání nových domovů.  Vedoucí transportu přidělil podle listiny „novým majitelům” jejich domovy, kde je uvítal okresní pověřenec a hlídkující pomocný policista. V jejich doprovodu proběhla obhlídka hospodářství a inventáře, kterou ukončovalo slavnostní předání s darovaným obrazem vůdce Adolfa Hitlera. Polnosti předával později pověřenec Okresního rolnictva (Kreisbauernschaft). Problémy nastávaly se zběhlými Poláky. Polští zběhové se snažili získat svůj majetek zpět a stávalo se, že některé osídlenecké rodiny byli polskými partyzány zcela vyhlazeny. Valná většina zemědělských přesídlenců své nové domovy obdržela do konce léta 1940. Bez domova zůstávali živnostníci, hlavně mlynáři a obchodníci. Jejich pozdější osídlení probíhalo podle stejného schématu.  Dohled nad přesídlenci přebírala Nationalsozialistische Volkswohlfahrt. NSV přidělovala podle velikosti osídlenecké rodiny startovací kapitál 60 - 80 RM, oděvy, prádlo, obuv, domácí potřeby, nádobí nebo i nábytek. Poradenské hospodářské oddělení (Beratungsstelle der Wolhynien- und Galiziendeutschen beim Ansiedlungsstab) v Lodži vysílalo do rodin své zemědělské poradce. Jejich úkolem bylo, aby novopečení majitelé správným vedením statku získali co nejlepší zemědělské výnosy. Pomáhali s jarní objednávkou osiva, sepsáním potřebných oprav a prostředků atp.  Jiná situace nastala u skupiny „A”, která putovala do Staré říše. Většina bývalých statkářů hospodařila pod správcem na deputátním statku. Zrovna tak byli u zemědělských závodů zaměstnáni i přesídlení živnostníci. To samozřejmě vzbuzovalo u bývalých hospodářů a majitelů živností značnou nelibost a nechápali, proč nemohou také obdržet vlastní hospodářství jako skupina „O” v Povartí. Nacistické ideology stálo hodně práce, přesvědčit takové přesídlence o nutnosti „zatím provizorní práce zemědělského dělníka” a to zejména pod příslibem, že až válka skončí, obdrží svou vlastní půdu a hospodářství.  Další nespokojenost přivodila každodenní diskriminace a šikana na pracovišti. S etnickými Němci se ve Staré říši často zacházelo jako se zahraničními dělníky a majitelé závodů je stavěli na úroveň Poláků nebo Čechů, jelikož byli mnohdy od „Ostarbajtrů” k nerozeznání. K tomu přispívala i jejich nedokonalá němčina nebo dokonce její neznalost. Skupina „S” přetrvávala nadále ve sběrných táborech, kde byla podrobována nacistické indoktrinaci a nucenou prací připravována na poválečný život v národně-socialistické společnosti.

Norimberský proces.

V následném norimberském procesu bylo obžalováno mimo předních představitelů RuSHA také několik členů a zaměstnanců Lebensborn a VoMi. Jádrem obžaloby se stala nacistická národnostní politika na anektovaných polských územích a v Generalgouvernementu. Šéf VoMi Werner Lorenz dostal dvacetiletý trest, který byl v roce 1951 snížen na patnáct let. Na počátku roku 1955 byl z vězení propuštěn.

Volksdeutsche Mittelstelle (VoMi - Středisko na podporu etnických Němců) byl jeden z hlavních úřadů SS. Zodpovídal za německé obyvatelstvo žijící mimo Třetí říši, tzv. „Volksdeutschen“. Od února 1937 stál v čele úřadu SS-Obergruppenführer Werner Lorenz. V roce 1938 disponoval úřad VoMi rozpočtem 50–60 milionů říšských marek pro správu a distribuci všech fondů pro etnickou práci (Volkstumsarbeit). V období 1939–1940 se úřad zaměřoval hlavně na organizaci přesídlení německých národních skupin pod heslem „Heim ins Reich“. V poválečných norimberských procesech s RuSHA byl VoMi usvědčen z účasti na masovém vyhánění obyvatel z okupovaných území Evropy.

The Volksdeutsche Mittelstelle or VoMi (Coordination Center for Ethnic Germans) was an NSDAP agency in Nazi Germany founded to manage the interests of the ethnic Germans (population of German ethnicity living outside the borders of the Reich).  Under "Allgemeine-SS" administration, it became responsible for orchestrating the Nazi ideology of Lebensraum () in Eastern Europe.


Hráčská kariéra.

Juniorskou kariéru strávil v celku OHL Oshawa Generals, za který nastupoval v letech 1984–1987 (v roce 1987 soutěž klub vyhrál). V roce 1985 Paeka draftoval klub NHL Pittsburgh Penguins. Po skončení juniorské části kariéry hrál až do roku 1990 farmářskou ligu IHL za mužstvo Muskegon Lumberjacks.  Sezonu 1990/91 načal v kanadské reprezentaci (za tu odehrál 48 utkání a vstřelil dvě branky), ale dokončoval jí v dresu Pittsburghu. Do NHL nastoupil jako první hráč korejského původu a hned premiérový ročník s Penguins získal Stanleyův pohár. O rok později Pittsburgh i s Paekem v sestavě titul obhájil. V průběhu ročníku 1993/94 došlo k výměně hráče do Los Angeles Kings. Sezonu 1994/95 odehrál v dresu Ottawa Senators.  Později už se do NHL neprosadil, v letech 1995–2000 nastupoval v IHL postupně za týmy Houston Aeros, Minnesota Moose, Manitoba Moose a Cleveland Lumberjacks. Dohromady v IHL odehrál za kariéru 613 utkání, ve kterých nasbíral 271 bodů (38 gólů a 223 asistencí) a dvakrát se radoval z mistrovského titulu (1988/89 s Muskegonem a 1998/99 s Houstonem).  Závěrečné tři roky kariéry pak strávil v britské lize, kde hájil barvy Nottingham Panthers. V průběhu ročníku 2001/02 část sezony odehrál v nižší soutěži za klub z Aljašky

Trenérská kariéra.

Po ukončení hráčské kariéry se hned ujal trénování. V sezoně 2003/04 jako hlavní trenér vedl celek nižší soutěže WHA2 Orlando Seals a následující sezonu jako asistent trenéra v univerzitní lize USHS pracoval u týmu St. Edward High.  V období 2005-2014 působil jako asistent trenéra u Grand Rapids Griffins, farmě Detroit Red Wings v AHL. S tímto celkem v roce 2013 slavil i zisk Calder Cupu pro vítěze soutěže.  Od roku 2014 vede reprezentaci Jižní Koreje a jeho úkolem bylo pozvednout mužstvo na dostatečnou úroveň, aby mohlo důstojně startovat na domácím olympijském turnaji 2018. Po předložení projektu rozvoje se v létě 2014 mezinárodní federace ledního hokeje rozhodla pro účast Jižní Koreje na tomto turnaji bez nutnosti podstoupit kvalifikaci.  Dokázal s mužstvem postoupit na MS 2018. Na olympijských hrách i na MS se Korea umístila poslední. Paek vede tým i nadále.

Jim Paek ( "Pek Či-sun", *7. dubna 1967 Soul, Jižní Korea) je bývalý kanadský profesionální hokejista korejského původu, který nastupoval v NHL, kde oblékal dresy celků Pittsburgh Penguins, Los Angeles Kings a Ottawa Senators.  Momentálně je trenérem jihokorejské reprezentace.

Jim Paek (, born April 7, 1967) is a Canadian former professional ice hockey player, who is currently the director of hockey for the Korea Ice Hockey Association and head coach of the South Korean national team. Paek played in the National Hockey League (NHL) from 1990–91 to 1994–95, and won the Stanley Cup twice, in 1991 and 1992 with the Pittsburgh Penguins. He is both the first Korean-born hockey player to play in the NHL, and to have his name engraved on the Stanley Cup.