Historie.

Před nástupem automobilů byla používána nosítka v podobě trůnu, tzv. gestatoria, která neslo dvanáct mužů.  Potřeba reprezentativního automobilu pro hlavu římskokatolické církve se ukázala již v dobách raného automobilismu. Mnozí výrobci aut přicházeli již od konce 19. století se speciálně upravenými automobily pro papeže. Například Ford nabídl upravené prezidentské limuzíny. V roce 1930 věnovala společnost Mercedes-Benz Piovi XI vůz typu Nürnberg 460, kromě dalších vozů Mercedes používal papež též vozy italských značek nebo Citroën.  Během návštěvy Pavla VI. v New Yorku a v Bogotě v 60. letech 20. století sloužil papeži speciálně vybavený vůz Lehmann-Peterson. Nicméně se však stále ještě nejednalo o klasický „papamobil“ jaký se objevil až po pontifikátu Jana Pavla II., tedy upravené bílé terénní auto.  První papamobil byl použit pro papeže Jana Pavla II. na jeho cestě do Polska, kdy jako vozidlo posloužilo otevřené nákladní auto "Star 660 M2" od polského výrobce. Původní použité vozidlo se ale do dnešních dnů nezachovalo; dvě skupiny tvrdí, že mají původní podvozek (jeden vlastní podnikatel Marek Adamczak, druhý, s nečitelným číslem, Muzeum přírody a techniky ve městě Starachowice), dále se dochovalo pět kol, kus motoru, chladič. Během návštěvy papeže v Británii v roce 1979 byl použit upravený automobil typu Ford Transit, o rok později při návštěvě západního Německa mohli věřící a poutníci spatřit hlavu katolické církve v přestavěném terénním automobilu Mercedes-Benz 230 G. Vozy této značky se začaly v pozdějších dobách používat stále častěji a i dnes je německý výrobce luxusních automobilů významným dodavatelem "papamobilů".  První moderní papamobil současného vzhledu se objevil roku 1980, kdy na terénní podvozek byla přidána skříň z plexiskla, která umožňovala snazší průjezd mezi věřícími, ochranu před počasím a lepší viditelnost papeže v davu. Od roku 1981 byly papamobily vybaveny neprůstřelným sklem, poté co na papeže Jana Pavla II. byl spáchán neúspěšný atentát.  Během návštěvy papeže v Kanadě v roce 1984 byl použit speciální vůz postavený firmou Thibault Fire Engine Company v Pierreville v Kanadě. Opětovně se s ním papež svezl při návštěvě Kuby v roce 1998. Od roku 2005 je tento vůz v kanadském národním technickém muzeu.

Mercedes-Benz ML 430.

V roce 2009 papež použil na návštěvu Česka dva (jeden do Brna a druhý do Prahy) upravené vozy Mercedes-Benz ML 430, osmiválec o objemu 4,3 litru schopný maximálního výkonu 279 koní. Rozvor náprav automobilu je 2,8 metru, ze stran i podvozek je navíc pancéřovaný a celý stroj váží okolo 4 tun. V přední části se nachází místo pro řidiče, v zadní pak upravená vyvýšená kabina chráněná 3 centimetry silným neprůstřelným sklem umožňující papeži pohodlně sedět během cesty. Do papežovy kabiny se vejdou ještě jeho dva pobočníci, kteří podobně jako papež nastupují do kabiny ze zadní části vozidla. Papež usedá na křeslo z bílé kůže, které je vyzvednuto do vyvýšené pozice hydraulickým výtahem.  Pro případ nenadálé poruchy je automobil vybaven duplikátním systémem zapalování. Pomocí mikrofonů je zajištěna komunikace papeže s posádkou.

Papamobil je zvláštní druh automobilu, který slouží pro přepravu a ochranu papeže v průběhu jeho venkovních cest. Původně byl papamobil navržen pro zviditelnění papeže během přesunu skrze davy věřících. Existuje celá řada aut, která jsou speciálně upravena pro potřeby papeže. Ta se v průběhu let vyvíjela, bylo používáno několik druhů aut. Nejznámější je papamobil, který používá hlava katolické církve pro zahraniční cesty. Tím je v současnosti k roku 2009 speciálně upravený Mercedes-Benz ML 430. První papamobil svezl papeže Jana Pavla II. na jeho první cestě do Polska coby nově zvoleného papeže.  Existují různé varianty papamobilu, některé mají otevřenou střechu, takže papež může žehnat věřícím přímo, u jiných je papež chráněn neprůstřelným sklem (v případě Mercedesu ML 430 až 3 cm silným). V současnosti je hlavním dodavatelem papamobilů německá automobilka Mercedes-Benz.. Dnešní papamobily mají registrační značku „SCV 1“, což je zkratka pro stát Vatikán (Stato della Citta del Vaticano). Od dob Jana Pavla II. provozuje Vatikán současně několik obrněných papamobilů, v řadě zemí však při návštěvách používal speciální vozy místních automobilek. Když byly do České republiky v roce 2009 dopraveny dva papamobily shodného typu (jeden do Prahy a jeden do Brna), podle tiskových zpráv měly oba shodnou registrační značku; ze zpráv vyplývá, že všechny papamobily mají shodnou registrační značku.  Přestože se o bezpečnosti hlavy katolické církve velmi často diskutuje, používají se hlavně při akcích na Svatopetrském náměstí často papamobily otevřené. To již vedlo k několika incidentům; například v roce 2007 27letý muž přeskočil bezpečnostní pásku a pokoušel se vniknout dovnitř do vozidla. Papež Benedikt XVI. však nebyl zraněn a incidentu si ani nevšiml.

A popemobile is a specially designed motor vehicle used by the pope of the Catholic Church during public appearances. It is usually considered as the successor to the antiquated "sedia gestatoria" and was designed to allow the pope to be more visible when greeting large crowds.  There have been many different designs for popemobiles since Pope Paul VI first used a modified Lincoln Continental to greet crowds in New York City in 1965. Some are open air while others have bulletproof glass walls to enclose the pope (deemed necessary after the 1981 Pope John Paul II assassination attempt). Some allow the pope to sit, while others are designed to accommodate him standing. The variety of popemobiles allows the Roman Curia to select an appropriate one for each usage depending upon the level of security needed, distance, speed of travel, and the pope's preferences.  The vehicle registration plates of Vatican City all begin with the letters "SCV", abbreviation of the Latin "Status Civitatis Vaticanae" ("Vatican City State"), followed by the vehicle fleet number. The registration plate for the Ford Focus currently used by Pope Francis is "SCV 00919". In the past, the popemobile has typically used registration plate "SCV 1", but plates "SCV 2" to "SCV 9" have also been used.


Život.

Připojil se ke skupině Nightwish v roce 2002, kdy nahráli album Century Child, a nahradil tak předchozího baskytaristu Sami Vänska. Byl také hostujícím hudebníkem v Delain, skupiny složené především ze Gothic metalových a Symphonic metalových hudebníků, například bývalým klávesistou skupiny Within Temptation, Martijinem Westerholt. Hietala je také členem skupin Sinergy, Tarot a Northern Kings. Od jeho příchodu do Nightwish bylo několik písní napsáno jako duet pro něj a bývalou zpěvačku Nightwish, Tarju Turunen. Příkladem je coververze písně „The Phantom of the Opera“, uveřejněná na jejich albu Century Child.  Po příchodu Marca také nahráli Nightwish několik cover verzí známých metalových písní. Při koncertech Nightwish zazněly písničky jako "Crazy Train" od Ozzyho Osbourna, "Wild Child" od W.A.S.P., "Don't Talk to Strangers" od Dia, "Symphony of Destruction" od Megadeth, a také jeden z jejich nejznámějších coverů - "High Hopes od Pink Floyd". Některé z těchto písní se Nightwish rozhodli později i uveřejnit na svých albech. Hietalův hlas se už více uplatnil v albu Dark passion Play', vydaného v září roku 2007. V tomto albu zpívá i sólově, a napsal také některé celé písně jako „The Islander“, ve které hraje na akustickou kytaru namísto baskytary. Na tomto albu už ale není zpěvačka Tarja Turunen, ale nová zpěvačka Nightwish Anette Olzon. V posledním albu Nightwish - Imaginaerum (dřívější název Imaginarium) složil hudbu i text k písni The Crow, The Owl and Dove.  Ve skupině Delain hrál Hietala na basovou kytaru v albu „Lucidity“ a v tom samém albu byl také hlavním zpěvákem. Jeho hlas je také slyšet ve dvou písních v pozdějším albu Delain April Rain.  V březnu 2009 se Marco přidal ke skupině Sapattivuosi. Společně nahráli například coververze písní skupiny Black Sabbath, ale ve finštině.  V květnu 2019 vydal pod svým rodným jménem Marko Hietala první sólové album Mustan sydämen rovio nahrané ve finštině. Album obsahuje písně, které byly příliš osobní na to, aby je vydal s některou z kapel, ve kterých vystupuje.

Vybavení.

Marco používá baskytary značky Warwick, především 4-strunné modely Infinity a Vampyre laděné na standard D (DGCF) nebo na DROP C (CGCF).

Osobní život.

Hietala je ženatý a má dvě děti, chlapce - dvojčata. On a jeho rodina žijí ve městě Kuopio ve Finsku. Když zrovna není na turné, libuje si ve čtení knih (hlavně fantasy a sci-fi), hraní videoher a sledování filmů.

Marko Tapani "Marco" Hietala (* 14. ledna 1966, Tervo, Finsko) je finský heavy metalový zpěvák a baskytarista. Je znám především jako baskytarista, zpěvák a skladatel symphonic metalové skupiny Nightwish. Je také baskytaristou, zpěvákem a textařem heavy metalové skupiny Tarot.

Marko Tapani "Marco" Hietala (born 14 January 1966) is a Finnish heavy metal vocalist, bassist and songwriter. Internationally, he is most known as the current bassist, male vocalist and secondary composer to Tuomas Holopainen, of the symphonic metal band Nightwish. He is also the vocalist and bassist as well as composer and lyricist for the heavy metal band Tarot.  He is also a member of the supergroup Northern Kings, and portrayed one of the main characters in Ayreon's 2013 album "The Theory of Everything".


Čupakabra jako moderní mýtus.

V moderním kontextu je slovo čupakabra spojováno se zprávami o spatření neznámého zvířete poprvé zaznamenanými v Portoriku a posléze v Mexiku a Spojených státech (zde zejména v latinskoamerické komunitě). První očitá svědectví byla nahlášena v Portoriku v roce 1995. Od té doby byl čupakabra údajně zpozorován dále na severu (až po Maine), dále na jihu (až po Chile), a dokonce i mimo americký kontinent (v Rusku a na Filipínách). Nejvíce svědectví o zahlédnutí čupakabry však pochází z Mexika a jihozápadu USA (Texas, Nové Mexiko). Biologové a přírodovědci jsou toho názoru, že čupakabra je pouhou moderní pověstí.

Popis.

Fyzický popis čupakabry není ve všech svědectvích stejný. Podle prvních svědků z Portorika to má být malý, štíhlý, chlupatý humanoid, s útlou malou čelistí a černýma očima, který se kromě masa a krve živí také melouny. Jiní viděli těžkopádné lysé zvíře velikosti malého medvěda s řadou ostnů sahajících od krku až po ocas, nebo naopak lehké zvíře pohybující se po zadních končetinách jako klokan. Podle některých zpráv může mít i křídla podobná netopýřím. Zbarvení má být šedé, pestré, nebo proměnlivé jako u chameleona. Popisy se shodují na několika charakteristikách: lysé kůži, pohybu po zadních končetinách, dlouhých tesácích a inteligentních, téměř lidských očích mandlového tvaru. V letech 2004–2011 byl několikrát vyfotografován, uloven nebo byla nalezena uhynulá zvířata pokládaná za čupakabru. Vždy se však jednalo o kojota nebo domácího pejska postiženého kožní nebo jinou chorobou (nejčastěji svrabem), takže zvířata byla lysá, případně i jinak zdeformovaná.

Historie.

Poprvé zaznamenané útoky se odehrály v květnu 1995 v Portoriku. Bylo nalezeno osm mrtvých ovcí, každá se třemi kousnutími v oblasti hrudníku a zcela bez krve. Téhož roku v srpnu uhynulo v portorickém městě Canóvanas údajně 150 hospodářských a domácích zvířat a jedna svědkyně, Madelyne Tolentino, nahlásila spatření čupakabry. Místní se původně domnívali, že zvířata v Portoriku zabíjel jakýsi satanistický kult. Podobný případ se odehrál v roce 1975 v městečku Moca, ovšem tam byla smrt zvířat přisouzena Upíru z Moca (el gracinha de Moca). Nahlášených zabití a záhadných úmrtí zvířat na ostrově přibývalo, přičemž z každého byla několika okrouhlými rankami vysáta krev. Termín el chupacabras prý zavedl portorický komik a podnikatel Silverio Pérez brzy po ohlášení prvních incidentů v tisku. Krátce po prvních zprávách o čupakabrovi v Portoriku byla zaznamenána úmrtí zvířat v dalších zemích, jako je Dominikánská republika, Argentina, Bolívie, Chile, Kolumbie, Honduras, Salvador, Nikaragua, Panama, Peru, Brazílie, USA a Mexiko.

Čupakabra v České republice.

V dubnu 2015 v brněnské městské části Kohoutovice procházející se žena spatřila a vyfotografovala neznámé zvíře. V diskuzích a médiích bylo následně označeno za čupakabru. Podle vyjádření zoologů šlo pravděpodobně o vyhublého bezsrstného psa.

Čupakabra (mužský rod, ze španělského el chupacabras, výslovnost: / tʃupa'kabɾa /, složené ze slov "chupar" – „vysávat“, a "cabra" – „koza“, doslova „vysávač koz“) je pověstné zvíře údajně žijící v některých částech Severní a Jižní Ameriky.

The chupacabra or chupacabras (, literally "goat-sucker"; from "chupar", "to suck", and "cabra", "goat") is a legendary creature in the folklore of parts of the Americas, with its first purported sightings reported in Puerto Rico. The name comes from the animal's reported habit of attacking and drinking the blood of livestock, including goats.  Physical descriptions of the creature vary. It is purportedly a heavy creature, the size of a small bear, with a row of spines reaching from the neck to the base of the tail.  Eyewitness sightings have been claimed in Puerto Rico, and have since been reported as far north as Maine, and as far south as Chile, and even being spotted outside the Americas in countries like Russia and the Philippines, but many of the reports have been disregarded as uncorroborated or lacking evidence. Sightings in northern Mexico and the southern United States have been verified as canids afflicted by mange. According to biologists and wildlife management officials, the chupacabra is an urban legend.


Cesta na francouzský trůn.

Bertrada se narodila jako dcera hraběte Simona z Montfortu a jeho druhé ženy Anežky. Po smrti rodičů roku 1087 se dostala do poručnictví strýce Viléma z Évreux. Ten mladou dívku na základě politických machinací záhy provdal. Snad roku 1089 se tak stala čtvrtou či pátou manželkou postaršího Fulka z Anjou a dala mu syna, budoucího jeruzalémského krále.  Berta údajně utekla manželovi z Tours ke králi v noci 15. května 1092 a snad téhož dne se konala svatba. Král Filip kvůli této ženě zapudil svou choť Bertu Holandskou, s níž měl jediného syna. Kromě "hříšné náklonnosti" ke krásné Bertradě hrála svou roli také potřeba dalšího syna a podle soudobého kronikáře Viléma z Malmesbury prý také to, že zapuzená královna byla příliš tlustá.  Nejostřejší byl konflikt mezi králem a odpůrci jeho sňatku s Bertradou v letech 1093–1096, kdy také reformátor Yves ze Chartres sepsal své dílo "Panormia" pojednávající o manželství. Dne 15. října 1094 v Autunu byl král společností dvaatřiceti biskupů a papežského legáta exkomunikován a totéž se opakovalo o rok později znovu v Clermontu, kde papež Urban II. mimo jiné také svolal první kruciátu. O dva roky později se Filip naoko "cizoložství zřekl" a získal papežské odpuštění. Exkomunikován byl znovu roku 1099 a roku 1104 či 1105 složil Filip společně s Bertradou v Paříži další planou přísahu, že se od sebe odloučí. Po Filipově smrti roku 1108 Bertrada odešla do Anjou, prodala svůj vdovský majetek a založila klášter v Haute-Bruyère. Poté pobývala v klášteře Fontevrault, kde o pár let později také zemřela. Předtím se však dle dobových svědectví pokusila zvrátit manželovo rozhodnutí o nástupnictví na francouzském trůně tím, že chtěla nechat jeho nástupce, syna z prvního manželství s Bertou Holandskou Ludvíka otrávit.

Bertrada z Montfortu (1060 – po 1115, klášter Fontevrault) byla hraběnkou z Anjou a poté francouzskou královnou. Filip I. ji jako vdanou ženu unesl Fulkovi z Anjou a stal se díky své hříšné náklonnosti k Bertradě bigamistou.

Bertrade de Montfort (c. 1070 – 14 February 1117) was a queen consort of France by her marriage to Philip I of France.


Historie.

Majetek George Eastmana, včetně jeho domu, byl odkázán po jeho smrti Univerzitě v Rochesteru. Dům se stal domovem prezidenta University of Rochester Rushe Rheese do roku 1935. Po druhé světové válce univerzita převedla majetek na dozorčí radu.  George Eastman House byl pronajmut v roce 1947. Dnes jeho úplné jméno zní George Eastman House International Museum of Photography and Film neboli George Eastman House – Mezinárodní muzeum fotografie a filmu. Od samého počátku mělo muzeum za cíl a poslání shromažďovat, uchovávat a prezentovat historii fotografie a filmu. Muzeum bylo otevřeno v roce 1949, s výstavou jádra sbírky v bývalé veřejné místnosti Eastmanova domu.  Původní muzejní sbírky – včetně sbírky fotografií z Občanské války Alexandra Gardnera, historické sbírky Eastman Kodak Company a sbírky Gabriela Cromera z Francie – přilákala další významné přírůstky v průběhu dalších čtyřiceti let. Celý archiv, firemní sbírky, a portfolia umělců byly darovány instituci Eastman House.  Jako kurátor Mezinárodního muzea fotografie v George Eastman House pracoval v období 1948 – 1958 americký kurátor, historik umění, textař a fotograf Beaumont Newhall. Později se stal jejím ředitelem 1958 – 1971. Během působení v Eastman House byl Newhall odpovědný za shromažďování jedné z největších fotografických sbírek na světě. Jeho kniha "The History of Photography" zůstává jednou z nejvýznamnějších v této oblasti a stala se klasickou učebnicí historie fotografie.

George Eastman House Collection.

George Eastman House Collection je fotografická sbírka, která se nachází v domě George Eastmana a spravuje ji organizace a muzeum se stejným názvem – George Eastman House. Kolekce obsahuje více než 400 000 fotografií a negativů od vynálezu fotografie až po současnost. Zaměřuje se na západní americkou fotografii 19. století, ranou francouzskou fotografii a vlastní nejrozsáhlejší sbírku daguerrotypií na světě.  Roku 1966 vystavoval v George Eastman House Garry Winogrand s Lee Friedlanderem, Duane Michalsem, Bruce Davidsonem a Danny Lyonem v rámci výstavy s názvem Toward a Social Landscape "Směrem sociální krajina".  Archiv obsahuje díla autorů:

Archiv technologií.

Muzeum obsahuje mimo jiné také archiv technologií. Lze v něm nalézt první camery obscury, sbírku fotoaparátů Brownie, časovou osu vývoje technologií fotoaparátů, vybrané filmové kamery nebo Lumière Cinématographe.  Součástí sbírky je například letecký fotoaparát Fairchild K-20 používaný během druhé světové války v letecké fotografii. Navrhla jej firma Fairchild pana Shermana Millse Fairchilda a vyráběl se pod licencí pro vojenské kontrakty.

George Eastman House Museum of Photography (česky Muzeum fotografie dům George Eastmana) je fotografické muzeum v Rochesteru, státu New York, USA, které patří mezi nejstarší na světě. Otevřelo se pro veřejnost v roce 1949. Muzeum proslulo svou sbírkou fotografií a filmovým archivem; muzeum je také jedničkou v archivaci filmů a konzervaci fotografií, provádí kurzy vzdělávání archivářů a „konzervátorů“ z celého světa.  Muzeum se nachází v domě, který postavil George Eastman, zakladatel společnosti Kodak. Dům byl prohlášen za národní kulturní památku v roce 1966.

The George Eastman Museum, the world's oldest museum dedicated to photography and one of the world's oldest film archives, opened to the public in 1949 in Rochester, New York.  World-renowned for its collections in the fields of photography and cinema, the museum is also a leader in film preservation and photograph conservation, educating archivists and conservators from around the world. Home to the 500-seat Dryden Theatre, the museum is located on the estate of entrepreneur and philanthropist George Eastman, the founder of Eastman Kodak Company. The estate was designated a National Historic Landmark in 1966.


Přehled.

JLL je finanční a poradenská firma, která se zaměřuje na realitní služby a investiční poradenství. Jako člen Fortune 500 pomáhá JLL majitelům nemovitostí, nájemníkům a investorům dosáhnout svých obchodních ambicí. V roce 2016 měla společnost JLL příjmy ve výši 6,8 miliardy dolarů, příjmy z odměn ve výši 5,8 miliardy dolarů, a v zájmu svých klientů spravovala 409 milionů metrů čtverečních a dokončila prodejní akvizice a finanční transakce ve výši přibližně 145 miliard dolarů. Na konci třetího čtvrtletí roku 2017 měla JLL téměř 300 kanceláří ve více než 80 zemích světa a globálně disponovala přes 80 tisíci zaměstnanci. K 30. září 2017 měla LaSalle Investment Management ve správě nemovitosti v hodnotě 59 miliard dolarů. JLL je obchodní značka společnosti Jones Lang LaSalle Incorporated.

Ocenění.

Několikanásobný vítěz CIJ Awards, v roce 2017 ve dvou kategoriích v rámci ČR.

Mezinárodní ocenění.

LinkedIn Top Companies: Where the world wants to work now  JLL ranks #21 out of 50

Ethisphere Institute.

Ethics Inside™ certification 2008, 2009, 2010, 2011, 2012, 2013, 2015, 2016  World's Most Ethical Companies 2008, 2009, 2010, 2011, 2012, 2013, 2014, 2015, 2016, 2017

Glassdoor Employees' Choice Awards.

Highest Rated CEOs by Glassdoor in the U.S. Large Company category 2016

Estate Gazette Awards.

Global Real Estate Company of the Year 2015

Corporate Responsibility (CR) Magazine.

100 Best Corporate Citizens 2009, 2013, 2015, 2016

Managing Partners Forum.

MPF Awards for Client Experience  Best Thought Leadership 2016

MPF Awards for Management Excellence.

Best Performing Property Brand 2013

U.S. Environmental Protection Agency.

ENERGY STAR Partner of the Year 2007, 2010, 2011, 2013, 2014, 2015 (U.S.)

JLL je mezinárodní realitní poradenská společnost s více než 92 000 zaměstnanci v přibližně 300 kancelářích ve více než 80 zemích světa. Na český trh vstoupila společnost v roce 1992. Firma se zabývá pronájmem kanceláří, obchodů a logistických parků, průzkumem trhu, oceňováním nemovitostí atd.

Jones Lang LaSalle Incorporated (JLL) is an American commercial real estate services company. The company also provides investment management services worldwide, including services to institutional and retail investors, and to high-net-worth individuals. It is the second-largest company of its kind in the world. The company is ranked 189th on the Fortune 500.


Předvolební situace.

Rok 2006.

Předcházející parlamentní volby v roce 2006 provázela masivní kampaň. Obě nejsilnější strany, levicová MSZP a pravicový Fidesz-MPS, si dělaly velké naděje na vítězství. Možná právě zatajování informací o skutečném stavu ekonomiky a hospodářství ze strany MSZP přispělo k jejímu vítězství. V premiérském křesle tak i nadále zůstal, v té době ještě populární, Ferenc Gyurcsány.  Dne 17. září 2006 v odpoledních hodinách odvysílal Maďarský rozhlas úplný záznam z neveřejného povolebního projevu Ference Gyurcsánye k poslancům své strany, na níž emotivně a vulgárně přiznává, že v zájmu volebního úspěchu lhal o skutečném stavu ekonomiky, a že se Maďarsko podařilo udržet nad vodou jen díky boží prozřetelnosti, spoustě peněz ve světovém hospodářství a stovkám podvodů. Okamžitou reakcí se staly stotisícové protivládní demonstrace po celé zemi. Všichni požadovali Gyurcsányho rezignaci. Ten však ve své funkci zůstal. Jeho vláda se okamžitě stala značně nepopulární a preference MSZP začaly prudce klesat.

Vládní krize.

Premiér Ferenc Gyurcsány byl v čele nepopulární vlády, která zemi značně zadlužila. V roce 2008 se navíc z vládní koalice odloučil SZDSZ. To už byl krůček k vládní krizi. Ta vypukla na jaře 2009, kdy předseda vlády oznámil svou rezignaci a odchod z vedení strany. Prezident republiky László Sólyom a opoziční strany požadovaly vypsání předčasných voleb. K tomu však nedošlo a byla vytvořena úřednická vláda, v jejímž čele stanul nestraník Gordon Bajnai. Jeho vláda by měla zemi vést do termínu těchto voleb (2010) a hlavně ji dostat z hospodářské krize, která Maďarsko skutečně silně zasáhla. I přesto, že premiér Bajnai vytvořil úsporný balíček a sám bral výplatu pouze jeden forint měsíčně, Maďaři jeho vládě příliš nevěřili.  Od roku 2006 je tedy maďarská pravice na velkém vzestupu. Sám předseda nejsilnější opoziční strany Fidesz Viktor Orbán se už v květnu 2009 cítil být příštím maďarským premiérem. Naopak popularita MSZP se tehdy pohybovala na historicky nejhorší úrovni od samotného vzniku strany.

Volby do EP 2009.

Růst popularity pravicových stran se projevil již během voleb do Evropského parlamentu 2009, kdy Fidesz (v koalici s KDNP) získal 14 mandátů, zatímco levicová MSZP jen 4 mandáty. Do parlamentu se také dostala krajně pravicová strana Jobbik se ziskem 3 mandátů. Konzervativní MDF obhájilo svůj 1 mandát.

Kandidátky a seznamy.

Registrace kandidující stran.

Strany zaregistrované u Országos Választási Bizottság (Celostátní volební výbor) pro parlamentní volby 2010. V první závorce je uvedena zkratka strany, ve druhé datum její registrace:

Počet jednotlivých kandidátů.

Termín pro doporučení jednotlivých kandidátů byl 19. březen 2010. Registrace kandidáta v jednomandátovém obvodu je podmíněna shromážděním 750 podpisů. Strany doporučující své kandidáty voličům: Fidesz, MSZP, Jobbik, LMP

Republikové kandidátky.

Republikové kandidátky stran:

Volební výsledky.

Parlamentní volby 2010 vyhrála pravicová strana Fidesz – Magyar Polgári Szövetség, kterou vedl Viktor Orbán. Tato strana ovšem nastoupila do voleb spolu se stranou KDNP. Se ziskem 263 mandátů porazilo toto spojenectví levicovou Magyar Szocialista Párt, která v zemi vládla po dvě uplynulá volební období (osm let), ale v těchto volbách získala jen 59 mandátů, přičemž v předchozích volbách jich měla 190. Na třetím místě byla se ziskem 47 mandátů krajně pravicová strana Jobbik Magyarországért Mozgalom. Čtvrtá skončila nově vzniklá Zelená strana Lehet Más a Politika, která dostala 16 mandátů. Poslední mandát obsadil nezávislý kandidát Oszkár Molnár.  Dvě tradiční politické strany po 20. letech parlament opustily. Jednalo se o konzervativní MDF a liberální SZDSZ. Paradoxně ve volbách 1990 to byly dvě nejsilnější politické strany v zemi.

Výsledky v jednomandátových obvodech.

V jednomandátových obvodech se většinovým systémem rozděluje 176 mandátů z celkového počtu 386. V případě, že některý kandidát získá již v prvním kole více jak 50 % hlasů, tak vyhrává a druhé kolo se v daném obvodu již nekoná. Pokud žádný z kandidátů nezíská nadpoloviční většinu, koná se druhé kolo voleb, v němž zvítězí kandidát s nejvyšším počtem hlasů.  Již v prvním kole voleb, které se konalo 11. dubna 2010, získalo 119 kandidátů Fidesz-KDNP nadpoloviční většinu hlasů. Ve zbývajících 56 obvodech byli rovněž nejúspěšnější kandidáti Fidesz-KDNP, ale se ziskem nižším než 50 %. Pouze v jednom budapešťském obvodu vedl kandidát levicové MSZP.  Ve druhém kole, které se konalo 25. dubna 2010 v 56 obvodech, zvítězilo 53 kandidátů Fidesz-KDNP. V Budapešti vyhráli dva kandidáti MSZP (Tibor Szanyi a József Tóth). V jednom obvodu v župě Borsod-Abaúj-Zemplén zvítězil nezávislý kandidát Oszkár Molnár.

Politické důsledky.

Společně kandidující strany Fidesz a KDNP získaly ve volbách ústavní dvoutřetinovou většinu a měly tak otevřenou cestu ke změnám ústavních zákonů. Novým maďarským premiérem se tak stal Viktor Orbán.  V reakci na nedostatečný výsledek odstoupila hned po prvním kole Ibolya Dávid z funkce předsedkyně MDF. Stejně tak po druhém kole odstoupila Ildikó Lendvai z funkce předsedkyně MSZP.  První zasedání nového parlamentu proběhlo 14. května 2010. Novým předsedou parlamentu byl zvolen Pál Schmitt (Fidesz).

Parlamentní volby v Maďarsku v roce 2010 byly šesté svobodné volby Maďarské republiky od pádu komunismu v roce 1989. Prezident republiky László Sólyom vypsal první kolo voleb na 11. dubna, druhé kolo na 25. dubna 2010.  Výsledkem voleb je, že se do parlamentu dostaly čtyři strany a jeden nezávislý kandidát: Fidesz-KDNP (263 mandátů), MSZP (59 mandátů), Jobbik (47 mandátů), LMP (16 mandátů) a nezávislý kandidát Oszkár Molnár.

Parliamentary elections were held in Hungary on 11 and 25 April 2010 to choose MPs for the National Assembly. They were the sixth free elections since the end of communist era. 386 members of parliament were elected in a combined system of party lists and electoral constituencies. The electoral law does not allow all adult citizens to stand for being elected unless they can validate 500 signatures of other citizens supporting their candidacy.  In the first round of the elections, the conservative party Fidesz won the absolute majority of seats, enough to form a government on its own. In the second round Fidesz-Christian Democratic People's Party (KDNP) candidates won enough seats to achieve a two-thirds majority required to modify major laws and the country's constitution.


Historie.

Společnost byla založena v roce 1963 Prof. Georgem Nemetschkem pod názvem "Inženýrská kancelář pro stavebnictví (Ingenieurbüro für das Bauwesen)" s těžištěm projektování nosných konstrukcí. Přitom inženýrská kancelář používala jako jedna z prvních společností v branži počítače a vyvíjela software pro vlastní potřebu. V roce 1977 zahájil Nemetschek distribuci svého "Programového systému Statika 97/77" pro inženýrské stavby.  Na Hannoverském veletrhu (Hannover Messe) v roce 1980 prezentoval Nemetschek softwarový balík pro integrované výpočty a konstrukce standardních stavebních dílů pro masivní konstrukce. Tak byl poprvé umožněn Computer Aided Engineering (CAE) na Mikropočítačích, produkt měl dlouhá léta monopolní postavení.  V roce 1981 byla založena společnost "Nemetschek Programmsystem GmbH", která převzala distribuci softwaru; vývoj programů prováděla nadále inženýrská kancelář Georga Nemetschka. Hlavní produkt Allplan, CAD systém pro architekty a inženýry, byl představen v roce 1984. S ním mohli projektanti modelovat budovy trojrozměrně. Koncem 80. let zahájil Nemetschek mezinárodní expanzi: v roce 1996 měla společnost dceřiné společnosti v osmi evropských zemích, distribuční partnery v devíti zemích Evropy a od roku 1992 také další vývojové stanoviště v Bratislavě, Slovensko. Koncem 90. let k tomu přibyly první koupě společností, například společnosti nabízející programy pro statiku "Friedrich + Lochner".  Společnost vystupující od roku 1994 pod názvem Nemetschek AG šla v roce 1999 na burzu a je od té doby notována v Prime Standard ve Frankfurtu. Následovala řada převzetí podniků, mezi nimi jako jedna z největších akvizicí americká "Diehl Graphsoft" (dnes "Nemetschek Vectorworks" s produktem "Vectorworks") a "MAXON Computer" se softwarem "Cinema 4D" pro vizualizaci a animaci. Po fázi konsolidace následovala v roce 2006 další převzetí: přikoupením maďarské "Graphisoft" a belgické "SCIA Internationa'l" se společnost Nemetschek vypracovala k jedné z vedoucích společností nabízejících AEC softwarová řešení (Architecture, Engineering, Construction) v Evropě.  Nemetschek je mj. členem "BuildingSMART e.V." a "Deutschen Gesellschaft für Nachhaltiges Bauen" (Německá společnost pro trvale udržitelnou výstavbu) (DGNB).

Oblasti působnosti.

Od roku 2008 působí Nemetschek AG jako holding se čtyřmi divizemi: Projektování (architektura a inženýrské stavitelství), Výstavba, Užívání a Multimedia. Pod střechou holdingu je vedeno dvanáct dalekosáhle samostatných značek výrobků.

Největší dceřiné společnosti.

Allplan  Allplan se sídlem v Mnichově byla založena 1. ledna 2008. Vyvíjí a distribuuje dlouholetý klíčový produkt společnosti Nemetschek, výrobkovou řadu Allplan. Společnost zaměstnává podle vlastních údajů přibližně 400 zaměstnanců (2012). Allplan je platformovým softwarem pro architekty, projektanty, dodavatele staveb a facility manager pro projektování a využívání objektů a je používán po celé Evropě. Allplan Campus se obrací speciálně na studenty, internetová platforma pro školáky, studenty a učitele. Poskytuje downloady, filmy pro e-learning a materiál pro školení pro budoucí architekty, stavitelské kresliče nebo inženýry.  Graphisoft  Graphisoft je mezinárodně působící společnost nabízející software pro architekty. Společnost byla založena v roce 1982 a dnes zaměstnává více než 230 zaměstnanců. Centrála je v Budapešti a vlastní mezinárodní pobočky v USA, ve Velké Británii, ve Španělsku, Japonsku a v Singapuru. Software pro architekty ArchiCAD používá podle vlastních údajů ve více než 80 zemích světa přibližně 100.000 zákazníků.  Vectorworks  Vectorworks, dřívější "Diehl Graphsoft", se sídlem ve státu Columbia (Maryland), vyvíjí a distribuuje více než 20 let celosvětově software pro projektanty. Je zde zaměstnáno přibližně 90 zaměstnanců (2009). Výrobková řada Vectorworks nabízí profesionální projektová řešení pro architekty, úpravu interiérů, zábavní průmysl, zahradní a krajinnou architekturu a strojírenství. Vectorworks je podle údajů výrobce používán po celém světě v 85 zemích.  Scia  V roce 1974 založená Scia (název stojí pro Scientific Applications) se sídlem v belgickém Herk-de-Stad vyvíjí a distribuuje software pro statické výpočty, plánování a výrobu nosných konstrukcí s těžištěm na "Building Information Modeling (BIM)". Scia nv je 100% dcerou společnosti Nemetschek AG a podle vlastních údajů zaměstnává v deseti sídlech po celém světě více než 100 zaměstnanců.

Koncern Nemetschek je celosvětově vedoucím výrobcem softwaru pro architekty, inženýry a stavební průmysl. Společnost vyvíjí a distribuuje řešení pro projektování, výstavbu a užívání stavebních objektů a nemovitostí jakož i multimédia. Koncern Nemetschek má podle vlastních údajů se všemi dceřinými společnostmi asi 300 000 zákazníků ve více než 142 zemích (stav 2012).

Nemetschek Group is a vendor of software for architects, engineers and the construction industry. The company develops and distributes solutions for designing, building and managing buildings and real estate as well as multimedia.


Život a kariéra.

Mládí.

Pocházel z italské Parmy, již od osmi let žil se svou rodinou v Paříži, jeho otec krátce poté rodinu opustil, takže zůstal sám s matkou. V únoru 1942 dostal povolávací rozkaz, aby sloužil v italské armádě u horských myslivců, avšak krátce po nástupu na vojnu dezertoval zpět do Francie a už se do armády nevrátil. Už od 10 let se živil všelijak, kromě toho se věnoval i sportu. Krátce poté co se stal mistrem Evropy (v zápasení ve volném stylu) mu soupeř nešťastně zlomil nohu a tak musel vrcholového sportu předčasně zanechat, nicméně do konce svého života dále intenzivně sportoval rekreačně.

Filmová kariéra.

V roce 1954 se uchytil u filmu, jeho drsný a zároveň i velice přirozený civilní herecký projev byl velice přesvědčivý. Hned ve svém prvním filmu "Nesahejte na prachy" si zahrál s Jeanem Gabinem, se kterým se později velmi spřátelil.  Zpočátku hrál většinou jen samé drsné a tvrdé postavy, gangstery, zločince, policisty, lidi na okraji společnosti. Postupem doby se ale vypracoval i na vynikajícího charakterního herce. Kromě francouzských filmů také hrál (díky svému původu) i v celé řadě italských filmů. Přátelil se také s šansoniérem Jacquesem Brelem, se kterým natočil snímek "Daleký západ".  Za ztvárnění postavy Jeana Valjeana ve snímku Ubožáci natočeném v roce 1982 byl nominován na Césara. Bránil se všem cenám a oceněním i poctám, odmítl převzít i vysoké francouzské státní vyznamenání – Řád čestné legie.  Během své kariéry natočil zhruba 70 filmů. I přes lákavé nabídky ale nikdy nevstoupil na divadelní jeviště, snad proto, že byl herec samouk.

Osobní život.

Společně se svojí manželkou se velmi intenzivně věnoval charitativní činnosti. Jejich dcera Linda byla zdravotně postižená a proto se věnovali především postiženým dětem. Jeho žena Odette Lecomte v roce 1987 obdržela za svoji charitativní činnost Řád čestné legie.  Zemřel náhle v roce 1987 na infarkt. Je pohřben na hřbitově ve francouzské obci Le Val-Saint-Germain.

Lino Ventura, rodným jménem Angiolino Giuseppe Pasquale Ventura (14. července 1919, Parma – 22. října 1987, Saint-Cloud), byl francouzsko-italský filmový herec a sportovec italského původu, mistr Evropy v zápase ve volném stylu pro rok 1950 ve střední váze, muž sveřepého vzezření a citlivé duše.

Angiolino Giuseppe Pasquale Ventura (14 July 1919 – 22 October 1987) was an Italian actor who grew up in France and starred in many French films. Born in Italy, he was raised in Paris by his Italian mother. After a first career as a professional wrestler was ended by injury, he was offered a part as a gang boss in the Jacques Becker film "Touchez pas au grisbi" (1954) and rapidly became one of France's favourite film actors, playing opposite many other great stars such as Bourvil, Jean Gabin, Alain Delon, Claude Rich, Bernard Blier, Jacques Brel, Michel Serrault, Jean-Paul Belmondo, and working with other leading directors such as Louis Malle, Claude Sautet, Claude Miller, and the great script writer Michel Audiard. Usually portraying a tough man, either a criminal or a cop, he also featured as a leader of the Resistance in the Jean-Pierre Melville directed "Army of Shadows" ("L'armée des ombres", 1969). Having a daughter born handicapped, he and his wife founded a charity Perce-Neige (Snowdrop) which aids disabled children and their parents. Though he never renounced his Italian citizenship, he was voted 23rd in a poll for the 100 greatest Frenchmen.


BSA v ČR.

V současné době nemá BSA v České republice žádnou právní subjektivitu. Původně zde působila pod názvem BSA CS, ale v roce 1999 prohrála soudní spor s firmou Digisys s.r.o. a měla dle rozsudku zaplatit pokutu 300 tis. Kč + soudní výlohy. BSA CS ovšem zaplacení pokuty odmítla a svou českou pobočku rozpustila. Od té doby působí BSA výhradně ze zahraničí, čímž komplikuje svou případnou další právní postižitelnost.  Zdá se, že dále používá už jen služby českých právních kanceláří.  V roce 2008 se BSA chtěla zaměřit na malé a střední firmy, kde se podle Jana Hlaváče podle dostupných analýz vyskytovalo nejvíce nelegálního softvare.<ref name="www.novinky.cz/internet-a-pc/software/138804-bsa-bude-kontrolovat-nelegalni-software-i-v-domacnostech"></ref>  V červenci 2013 představila kampaň založenou na placeném udávání. Podle zástupce BSA Jana Hlaváče získala BSA od lovců pirátů přes 150 oznámení, z nichž 30 se dostalo do fáze podání trestního oznámení a první výplaty za tato oznámení měly proběhnout do léta, přičemž v průběhu celého roku 2014 mělo být na těchto odměnách vyplaceno celkem přes milion korun. Protože jsou za odhalení pirátů vypláceny odměny, stále více „lovců pirátů“ vystupuje z anonymity. Podle Jana Hlaváče je nejtypičtějším agentem nespokojený bývalý zaměstnanec.

Obesílání podnikatelů.

V dubnu 2011 BSA rozeslala dopis 12 tisícům podnikatelů s podezřením o užívání nelegálních programů a žádala od nich prověření, že se u nich nelegální softvare nepoužívá.<ref name="www.podnikatel.cz/clanky/bsa-funguje-na-zaklade-udani-na-dopis-nereagujte"></ref> V případě, že jejich software je v pořádku, žádala BSA do 14 dnů odeslat o této skutečnosti čestné prohlášení. Pokud by si podnikatel nebyl jistý, měl se registrovat do legalizačního programu na stránkách BSA. Přestože dopis nemá žádnou právní váhu a právníci radí na takový dopis nereagovat, mnozí podnikatelé sami sebe přivedou do problémů tím, že odpoví. Podle statistika BSA na podobný dopis reagovala asi polovina obeslaných firem a 11 % firem se zúčastnilo legalizačního programu.  Jan Hlaváč se k obesílání vyjádřil, že:  Toto prohlášení ale neodpovídá na otázku odkud BSA vzala všechny adresy, proč je přesvědčena, že dané firmy porušují zákon, a proč používá termín „obsílka“.<ref name="lupa.cz/clanky/kontroverzni-bsa-opet-vyhrozuje-firmam-udajnou-obsilkou"></ref>  Na začátku roku 2015 BSA rozeslala přibližně deseticům firem varovnou obsílku, že možná používají nelegální software, a vyzvala k doložení, že se software používají legálně.<ref name="zive.cz/bleskovky/bsa-rozeslala-prvni-letosni-varku-varovnych-protipiratskych-obsilek/sc-4-a-176819/default.aspx"></ref>  Podle Jana Hlaváče BSA často provádí na internetu tzv. kontrolní nákupy, ze kterých bylo zjištěno, že až 80 % nabízeného software nemá řádnou licenci nebo se jedná o padělek.<ref name="podnikatel.cz/clanky/10-tisic-podnikatelu-dostane-pod-stromecek-dopis-s-varovanim-od-bsa"></ref> V roce 2016 se proto v době před vánočními svátky BSA rozhodla zaslat varování před nelegálními praktikami, které zaznamenala na tuzemském trhu, 10 tisícům malých a středních firem.  Podle Úřadu pro ochranu osobních údajů lze hromadné odesílání dopisů BSA podnikatelům považovat za spam, podle BSA se o spam nejedná, podle ní jde o přímý marketing, který probíhá v souladu se zákonem.

Obesílání institucí.

V roce 2013 rozeslala strašící dopisy 7000 „organizacím veřejného sektoru, orgánů veřejné správy či místní samosprávy“.<ref name="root.cz/zpravicky/bsa-rozesila-uradum-muzeim-skolam-a-knihovnam-dalsi-varku-obsilek"></ref> Obsílka se tvářila úředně a naprosto oficiálně, ale měla pouze nahnat strach a pochyby.

Co má probíhat a probíhá po udání.

V roce 2015 se redaktor serveru Měšec.cz rozhodl otestovat, co se stane po kliknutí na tlačítko "Vím o pirátství a chci odměnu" na stránce softwarelegalne.cz, v testu vystupoval jako jeho vlastní bývalá zaměstnankyně na pozici účetní.<ref name="mesec.cz/clanky/jak-jsem-nahlasil-nelegalni-software-bsa-test"></ref> V září 2015 sám sebe udal, v prosinci 2015 už dostal zprávu od advokátní kanceláře, že byla zahájena procedura, která může mít za následek vznik nároku na odměnu podle pravidel BSA. Koncem ledna 2016 byl kontaktován policí se žádostí o zkontaktování se s policií. Protože k testu použil i IP adresu vydavatele, byl policií kontaktován i vydavatel. Protože cílem testu nebylo testování policie, redaktor se začátkem března 2017 spojil s příslušným policejním komisařem, aby mu vysvětlil, že jde o test, co se stane po odeslání hlášení přes tlačítko na webu BSA. Následně byla u u redaktora provedena domovní prohlídka a kontrola software.  Redaktor při svém testu zjistil, že proces probíhá jinak, než jak by měl probíhat podle Jana Hlaváče. Neproběhl telefonický kontakt s oznamovatelem ani nebylo navrženo osobní setkání k prověření oznamovatele. S oznamovatelem nebyla sepsána smlouva, která má být podle Jana Hlaváče s oznamovatelem sepsána po vyhodnocení případu jako relevantního a vhodného pro podání trestního oznámení. Vymyšlený příběh redaktora musel být zřejmě dostatečně hodnověrný, protože podle Jana Hlaváče se BSA anonymními oznámeními zabývá jen ve výjimečných případech.  Po podání trestního oznámení by pak podle Jana Hlaváče měla Policie ČR provést u obviněného audit používaného software pomocí speciálního softwarového nástroje, ovšem při domovní prohlídce u redaktora žádný speciální softwarový nástroj použit nebyl.

Business Software Alliance (BSA) je sdružení firem působící ve více než 80 zemích světa, prosazující zájmy softwarového průmyslu.  Mezi členy BSA patří například Adobe Systems, Autodesk, Microsoft. Veřejně známa je BSA zejména svými "protipirátskými" aktivitami a kampaněmi proti nelegálnímu používání počítačových programů. Například v říjnu 2009 organizace v České republice představila kampaň, v jejímž rámci vyzývá firmy, aby udávaly svou konkurenci používající nelegální software.  Podle BSA lze označit za piráta kohokoli, kdo používá nelegální software.<ref name="autodeskclub.cz/clanek/2823-bsa-pirat-je-kazdy-kdo-pouziva-nelegalni-software-treba-i-nevedome"></ref>

The Software Alliance, also known as BSA, is a trade group established by Microsoft in 1988 to represent commercial software makers. It is a member of the International Intellectual Property Alliance. Its principal activity is trying to stop copyright infringement of software produced by its members. Founded as the Business Software Alliance, it dropped "Business" from its name in October 2012, and styles itself "BSA | The Software Alliance".  It is funded through membership dues based on member company's software revenues, and through settlements from companies it successfully brings action against. Many Microsoft EULAs include a clause requiring users to agree to audits by software companies.


Biografie.

Philip Carteret se narodil roku 1733 na ostrově Jersey. Jeho otcem byl Charles de Carteret a matkou Françoise Marie de Saint-Paul.  K námořnictvu se Carteret přidal v anglickém Plymouthu ve 14 letech a účastnil se několika různých expedic. V hodnosti nadporučíka se na lodi HMS "Tamar" zúčastnil expedice Johna Byrona.  V roce 1766 byl povýšen na kapitána a svěřeno velení nad HMS "Swallow". Carteret společně s další lodí "Dolphin" pod velením Samuela Wallise měl obeplout svět; Carteret byl ve velení druhý v pořadí. Lodě poté, co propluly Magalhãesovým průlivem, byly rozděleny; navzdory poškození lodi Carteret proplul bouří a zamířil západním směrem do Tichého oceánu, hledaje „Davisovu zemi“. 3. července Carteret objevil Pitcairnův ostrov, který byl pojmenován po patnáctiletém poddůstojníkovi Robertu Pitcairnovi, který ostrov jako první spatřil a v noci z 24. na 25. srpna Carteretovy ostrovy. V roce 1767 objevil nové souostroví v průlivů svatého Jiří, mezi Novou Británií a Novým Irskem, které pojmenoval ostrovy vévody z Yorku. Pro Evropu také znovuobjevil Šalamounovy ostrovy, poprvé spatřené Španělem Álvarem de Mendañou roku 1568. 20. března 1769 dorazil zpět Anglie. V následujících letech se vrátil na Jersey, kde se stal pánem v Trinity a angažoval se v jerseyjské politice. Ze své cesty kolem světa se vrátil s nalomeným zdravím, od britské Admirality dostal jen malou odměnu. V té době byl ke kariérnímu postupu v námořnictvu zapotřebí vlivný patron, kterého však Carteret neměl. To i jeho stížnosti na nevhodnost lodi "Swallow" pro plavbu kolem světa způsobily, že jeho žádosti o přidělení nové mise roku 1769 nebylo vyhověno. Protože pobíral jen polovinu platu, uspořádal petici mezi námořními důstojníky za zvýšení platů o polovinu; mnohým důstojníkům byl žold skutečně zvýšen, avšak samotnému Carteretovi ne. Mezitím roku 1773 vydal svou knihu o své plavbě kolem světa, která se stala součástí syntetického díla "An Account of the Voyages undertaken by Byron, Wallis, Carteret and Cook"; nicméně editor John Hawkesworth v jeho knize provedl mnohé změny a tak Carteret připravil znovu svou vlastní verzi (kterou však vydala až Hakluyt Society roku 1965).  V roce 1779 byl pověřen velením nové expedice. Carteretova nová loď, 44dělová HMS "Endymion" se měla připojit k loďstvu admirála Rodneyho. Přestože výprava měla potíže v kanálu La Manche, v Senegalu i poblíž Závětrných ostrovů, kde v hurikánu Carteret málem zahynul, doplula výprava podle instrukcí Admirality do Západní Indie. Navzdory čtyřem dalším kořistním lodím, kterými v Západní Indii disponoval, byl Philip Carteret vyplacen a "Endymion" přidělena jinému kapitánovi. Do Anglie se vrátil roku 1781. Všechny jeho protesty a žádosti o novou loď byly neúspěšné. Roku 1792 utrpěl mrtvici a vrátil se do jihoanglického Southamptonu. O dva roky později byl povýšen na kontradmirála.  Zemřel roku 1796 a byl pohřben v katakombách v southhamptonského kostela Všech svatých.

Rodina.

Dne 5. května 1772 se Philip Carteret v Londýně oženil s Mary Rachel Silvesterovou, s níž měl čtyři děti. Z nich se pouze dvě dožily dospělosti:

Philip Carteret (také Philippe de Carteret (22. leden 1733 Trinity Manor, Jersey – 21. červenec 1796 Southampton) byl britský námořní důstojník a objevitel francouzského původu. Podílel se na britské cestě kolem světa roku 1766, kde pro Velkou Británii znovuobjevil mnohé ostrovy, které před ním objevili španělští mořeplavci.

Philip Carteret, Seigneur of Trinity (22 January 1733, Trinity Manor, Jersey – 21 July 1796, Southampton) was a British naval officer and explorer who participated in two of the Royal Navy's circumnavigation expeditions in 1764–66 and 1766–69.


Život a dílo.

Ačkoli byl Antonello už za svého života uznávaný malíř, o jeho životě bylo málo známo, až v posledních letech se výzkum posunul. Antonello se narodil ve středostavovské rodině kameníka-mramoráře (možná i sochaře) Giovanniho de Antonia Mazona a jeho manželky Garity v Messině na Sicílii. Matčin otec se věnoval zámořskému obchodu, vlastnil loď brigantinu. O Antonellově školení svědčí zpráva z korespondence neapolského humanisty Pietra Summonte z roku 1524, podle níž byl Antonello kolem roku 1450 žákem malíře Niccoly Colantonia v Neapoli, kde byla tehdy v módě nizozemská malba s popisnými realistickými detaily a s tvářemi osvětlenými prudkým světlem. Malířství se snad učil také v Palermu. Domněnky o jeho pobytu ve Flandrech se nepotvrdily, ale flanderské zboží včetně uměleckých děl pravděpodobně dovážel Antonellův dědeček. Nejspíše z Itálie Antonello znal některá díla Rogiera van der Weyden a Jana van Eyck a na jejich základě si vytvořil vlastní styl malby. Maloval technikou tempery nebo olejomalby, převážně na dřevěnou desku. V roce 1460 pobýval s rodinou v Kalábrii, v letech 1473-74 opět v Messině a v letech 1474-1476 žil na pozvání svého sponzora v Benátkách. Tam vytvořil většinu svých dochovaných děl, setkával se tam také s Giovannim Bellinim a dalšími slavnými malíři.  Jeho slavnými díly jsou - vedle jedné desítky převážně mužských portrétů - hlavně oltářní obrazy: Ukřižování se třemi kříži (1455) ze Sibiu, Kristus jako Salvator mundi nebo jako Ecce homo (1470), Svatý Jeroným na poušti (1460) nebo ve své pracovně (1474), tři verze Zvěstování Panny Marie (1476), tři madony s dítětem, polyptych s madonou a sv. Mikulášem z Messiny, nebo Svatý Šebestián (1479).

Antonello da Messinapůvodně Antonello di Giovanni di Antonio, zvaný také Antonello degli Anton (kolem 1430 Messina – 1479 tamtéž) byl italský (sicilský) malíř rané renesance, jeden z průkopníků olejomalby v jižní Itálii.

Antonello da Messina, properly Antonello di Giovanni di Antonio, but also called Antonello degli Antoni and Anglicized as Anthony of Messina ( 1430February 1479), was an Italian painter from Messina, Sicily, active during the Early Italian Renaissance. His work shows strong influences from Early Netherlandish painting although there is no documentary evidence that he ever travelled beyond Italy. Giorgio Vasari credited him with the introduction of oil painting into Italy. Unusually for a south Italian artist of the Renaissance, his work proved influential on painters in northern Italy, especially in Venice.


Popis.

Hortenzie jsou opadavé nebo stálezelené, vzpřímeně nebo šplhavě rostoucí polokeře, keře a stromy s jednoduchými vstřícnými listy. Na listech, větévkách a v květenství jsou chlupy různých typů. Čepele listů jsou celistvé a na okraji celokrajné či různě zubaté, řidčeji zpeřeně laločnaté. Palisty chybějí. Květy jsou uspořádány v hustých vrcholových (řidčeji úžlabních) vrcholících či thyrsech. U některých druhů jsou na okraji květenství přítomny sterilní květy se zvětšenými kališními lístky, u některých pěstovaných kultivarů vyplňují celé květenství. Plodné květy bývají drobné, oboupohlavné, krátce stopkaté. Kališní trubka je přirostlá k semeníku a zakončená 4 nebo 5 zuby. Koruna je tvořena 4 nebo 5 volnými nebo řidčeji srostlými, vejčitými až lžicovitými korunními lístky. Tyčinek je nejčastěji 10, řidčeji jiný počet (8 nebo až 25), mají tenké nitky a jsou přirostlé ke květnímu terči. Semeník je spodní nebo až ze 2/3 svrchní, uvnitř zcela nebo nedokonale rozdělený na 2 až 5 komůrek. V každé komůrce je mnoho vajíček, placentace je axilární nebo parietální. Čnělky jsou volné nebo na bázi srostlé, ve stejném počtu jako jsou komůrky semeníku. Blizna je vrcholová nebo sbíhavá. Plodem je drobná tobolka s mnoha semeny, pukající ve vrcholové části mezi vytrvalými čnělkami. Semena jsou drobná, křídlatá nebo bez křídla.

Rozšíření.

Rod hortenzie zahrnuje asi 73 druhů. Nejvíce druhů roste ve východní Asii. V samotné Číně se vyskytuje 33 druhů, z toho 25 endemických. Několik druhů roste i v jihovýchodní Asii a v Americe. V Evropě není žádný druh hortenzie původní.

Taxonomie.

Rod "Hydrangea" je v rámci čeledi "Hydrangeaceae" řazen do podčeledi "Hydrangeoideae" a tribu "Hydrangeeae". Výsledky molekulárních studií ukázaly, že rod "Hydrangea" je v klasickém pojetí silně parafyletický a ostatní rody tribu "Hydrangeeae" tvoří klady roztroušené mezi vývojovými větvemi tohoto rodu. Proto byly všechny tyto rody ("Broussaisia", "Dichroa", "Decumaria", "Hydrangea", "Platycrater", "Schizophragma") vřazeny do rodu "Hydrangea".  Některé druhy hortenzií mají neustálenou taxonomii, např. "Hydrangea petiolaris" je někdy uváděna jako "Hydrangea anomala" subsp. "petiolaris", "Hydrangea bretschneideri" jako "Hydrangea heteromalla" 'Bretschneideri'.

Význam.

Některé druhy hortenzií náležejí mezi okrasné dřeviny, cenné zejména bohatými květenstvími a letním kvetením. Některé druhy se pěstují ve velkém množství okrasných kultivarů, zejména hortenzie velkolistá ("Hydrangea macrophylla"). Mezi druhy častěji pěstované v České republice náleží dále hortenzie latnatá ("Hydrangea paniculata"), hortenzie stromkovitá ("Hydrangea arborescens") a liánovitě rostoucí hortenzie řapíkatá ("Hydrangea petiolaris"). Hortenzie se uplatní především jako efektní solitéry, některé druhy lze použít i pro tvorbu větších skupin. Hortenzie popínavá je použitelná jako pnoucí i jako pokryvná dřevina.

Pěstování a množení.

Hortenziím se nejlépe daří v poněkud zastíněné poloze, při dostatku vláhy však snesou i přímé slunce. Všechny druhy jsou citlivé na vápník a v zásaditých půdách neprospívají. Půda by měla být humózní a dostatečně vlhká, avšak nepřemokřená. Vhodný je přídavek rašeliny. Vůči promrzání je nejodolnější hortenzie stromkovitá, pro ostatní druhy je vhodné vybrat chráněné stanoviště a opatřit je lehkým zimním krytem. Způsob prořezávání je u různých druhů hortenzií různý podle toho, kdy se vyvíjejí květní základy. U některých druhů se květy zakládají již na sklonku léta a pokud se provede jarní řez, rostliny v daném roce nepokvetou. To se týká např. hortenzie velkolisté. Naopak u druhů kvetoucích na nových výhonech se citlivým jarním řezem podpoří tvorba květů (např. hortenzie latnatá).

Hortenzie ("Hydrangea") je rod rostlin patřící do čeledi hortenziovité ("Hydrangeaceae"). Zahrnuje přes 70 druhů a je rozšířen v Asii a v menší míře i v Americe. Hortenzie jsou keře, stromy a řidčeji i liány s jednoduchými vstřícnými listy a květy v bohatých květenstvích. Některé druhy jsou v České republice pěstovány jako okrasné dřeviny.  Do rodu "Hydrangea" byly na základě výsledků fylogenetických studií vřazeny některé další rody, mj. "Schizophragma" (klanostěnka) a "Decumaria" (dekumarie).

Hydrangea (; common names hydrangea or hortensia) is a genus of 70–75 species of flowering plants native to Asia and the Americas. By far the greatest species diversity is in eastern Asia, notably Korea, China, and Japan. Most are shrubs 1 to 3 meters tall, but some are small trees, and others lianas reaching up to by climbing up trees. They can be either deciduous or evergreen, though the widely cultivated temperate species are all deciduous.  ‘Hydrangea’ is derived from Greek and means ‘water vessel’, which is in reference to the shape of its seed capsules. The earlier name, "Hortensia", is a Latinised version of the French given name Hortense, referring to the wife of Jean-André Lepaute.


Stručný životopis.

Dětství a počátky kariéry.

Karel Kryl se narodil v rodině knihtiskařů, která vlastnila tiskárnu, založenou roku 1909 v Novém Jičíně jeho dědečkem a Ferdinandem Scottim. Tiskárna Kryl & Scotti (od roku 1936 tiskárna Karel Kryl) vydala za téměř 30 let své existence velké množství především bibliofilských tisků. V roce 1936 vyplatil Karel Kryl nejst. Ferdinanda Scottiho a provoz tiskárny převzal sám. Po záboru Sudet v roce 1938 našla rodina útočiště v Kroměříži, kde jeho děd Karel Kryl nejst. tiskárnu obnovil. Jeho matka Marie, rozená Šebestová, pocházela z Frýdku. Kromě Karla měli další dvě děti, dceru Marii (* 1943) a syna Jana (* 1947). Tiskárna byla v roce 1950 komunisty zlikvidována (tiskařské stroje byly před zraky Karla, jeho sourozenců a rodičů rozbity a odvezeny do šrotu) a rodina přestěhována do suterénu neudržovaného domku v Pavlovského ulici (později kapitána Jaroše). Karel Kryl chtěl být zpočátku hrnčířem po pradědečkovi (absolvoval Keramickou školu v Bechyni v letech 1958–1962), posléze se ale rozhodl věnovat hudbě a poezii. Jeho první vydanou písní je "Nevidomá dívka", kterou v roce 1968 nahrála skupina The Bluesmen a nazpívala Hana Ulrychová.

Srpen 1968 a exil.

Jeho první deska byla vydána půl roku po invazi armád pěti socialistických států v čele se Sovětským svazem, přičemž titulní písnička "Bratříčku, zavírej vrátka" vznikla údajně naprosto spontánně v noci 21. srpna 1968, jako okamžitá reakce na vpád vojsk Varšavské smlouvy do Československa. Jeho písně se hrály od roku 1966 v rozhlase (Anděl, Pieta, Salome, Tak vás tu máme (Bratři), Bílá Hora s varhanami a další). V pořadu "Čtrnáct na houpačce" moderátora a hudebního kritika Jiřího Černého a jeho ženy Miroslavy bylo nasazeno několik Krylových písní, uspěla ale až píseň "Bratříčku, zavírej vrátka", (napoprvé byla druhá a další kolo dokonce vyhrála) která se držela v hitparádě několik kol. Později byla zakázána a s ní byl nakonec zrušen i pořad samotný.  Karel Kryl odjel z Československa 9. září 1969 na písničkářský festival v západoněmeckém hradě Waldecku. Po dvou týdnech se rozhodl podat si žádost o politický azyl a v Německu zůstal dalších dvacet let. Počátky života v exilu pro Karla nebyly lehké. Cítil se osamocený, ztracený v cizí kultuře s cizím jazykem. Naštěstí pro něj se setkal s lidmi, kteří mu poskytli pomoc. V dopise svým rodičům potom napsal: „Žádnej strach, ve světě se neztratím. A hlavně klid, nic se neděje. Chleba je tu stejnej jako doma, lidi jsou dobří i zlí jako doma, snad se mi příliš nebude stýskat.“ Ostatní desky (až do roku 1989) vycházely v exilu, v normalizačním Československu se jeho nahrávky pomocí magnetofonů často kopírovaly a mnohé jeho písničky se dostaly do všeobecného povědomí. V roce 1973 se oženil se svou první manželkou Evou Sedlářovou, dcerou MVDr. Dušana Sedláře a PhDr. Vlasty Sedlářové. D. Sedlář byl v letech 1959–1968 ředitelem Zoologické zahrady v Ústí nad Labem, V. Sedlářová byla ve stejné ZOO zaměstnána jako inspektorka chovu. V roce 1968 celá rodina odešla do emigrace.Manželství Karla Kryla a Evy Sedlářové po dvou letech skončilo rozvodem. Kryl k tomu v knize Půlkacíř říká: „To nebyl obyčejný milostný vztah, ale stav duše. Odhodlání a rozhodnutí s někým zestárnout. Proto to pro mě bylo tak bolestné, když to nevyšlo. Na duši mi zůstala jizva, jež se nezacelí. Moje žena Eva si našla jiný vztah, rozvedli jsme se.“  Od roku 1976 do své smrti žil s Marlene Brousert, po sňatku Marlene Kryl.  Spolupracoval s redakcí Svobodné Evropy, nejprve externě, od roku 1983 pak jako zaměstnanec. Podílel se na sportovních a hudebních pořadech. Psal básně, písně a knihy.  Nepožádal o německé občanství, protože by přišel o československé a toho se nevzdal po celý exil.

Návrat do vlasti.

Do Československa se Karel Kryl vrátil 30. listopadu 1989, aby se zúčastnil pohřbu své matky (zemřela 24. listopadu). Jelikož na rozdíl od mnoha dalších exulantů a emigrantů měl Kryl stále československé státní občanství, nebylo možné odhadnout, jak se zachovají celníci, až se pokusí překročit hranice. Požádal proto o pomoc svého přítele, opata Anastáze Opaska, který mu přes bavorskou vládu sehnal tzv. humanitární vízum. I přesto, že přijel na pohřeb své matky, mluvil později o týdnu zde stráveném jako o nejhezčím týdnu svého života.  Kryl se s Marlene oženil v únoru 1991. Žil po revoluci střídavě v Praze a Mnichově, později se v Německu přestěhovali blíž Čechám. Do Pasova. Marlene Kryl je držitelkou autorských práv jeho děl.  V roce 1995 vydala Markéta Matoušková knihu "1063 dnů s Karlem Krylem; Legenda očima důvěrné přítelkyně". Městská knihovna v Praze ji uvádí větou "Téma je časově vymezeno Krylovými pobyty ve vlasti po roce 1989."

Zklamání z polistopadového vývoje.

Po krátkém nadšení ze Sametové revoluce Kryl na počátku roku 1990 uveřejňuje kritickou píseň "Sametové jaro" (album "Tekuté písky"). Písní "Od Čadce k Dunaju" (1991, album "Monology"), jako jeden z mála, otevřeně protestuje proti možnému rozpadu Československa. Později v kritice polistopadového vývoje pokračuje například v básni "Timur a jeho parta" (červen 1990), písni "Kádrují mě" (z let 1988 a 1990), albu "Monology" (1992), písni "Demokracie" (květen 1993) a dalších dílech.  V roce 1993 Karel Kryl poskytl Miloši Čermákovi velmi rozsáhlý – knižně vydaný – rozhovor "Půlkacíř" (slovo "půlkacíř" již dříve Kryl použil v básni "Jde jaro do léta"). Podle svého vyjádření v Půlkacíři byl hrubě nespokojen se společenskou situací, politickou reprezentací a celkovým směřováním; proto byl rozhodnut v České a Slovenské republice se již nijak neangažovat. Toto však již v době vydání knihy nebylo aktuální, Karel Kryl se k situaci v Česku a na Slovensku vyjadřoval i nadále.  Karel Kryl zemřel náhle a zcela nečekaně na srdeční příhodu dne 3. března 1994 v Mnichově ve věku nedožitých 50 let; dva dny předtím byl ještě v Praze. Dokument České televize "Příběhy slavných: Občan Karel Kryl" uvedl omylem za místo úmrtí Pasov. Zádušní mši celebroval jeho přítel arciopat benediktinského Kláštera břevnovského Jan Anastáz Opasek v klášterním kostele sv. Markéty v Praze. Mnoho lidí se nedostalo dovnitř, přesto se před klášterem sešlo přibližně čtyři tisíce osob. Účast politické reprezentace byla minimální. Ivan Martin Jirous se k tomu vyjádřil slovy: „Nasralo mě, že mu nebyl Havel ani na pohřbu, když na Hradě přijímá takový kreatury jako Jacksona!“ Jediný vyslaný reprezentant Hradu Ivan Medek při projevu prohlásil: „...Karel se mýlil, když se domníval, že ti, které kritizoval, ho pro to nemají rádi,“ načež se z publika ozvalo několik výkřiků: „Lžete!“  Karel Kryl je pochován na Břevnovském hřbitově sv. Vojtěcha.  V roce 2019 se v archivech norské televize objevil záznam recitálu Karla Kryla z roku 1969. Česká televize vyjádřila zájem o odvysílání pořadu.

Umělecká tvorba.

Karel Kryl je jedním z nejuznávanějších zástupců protikomunistického protestsongu i angažované písně po roce 1989. Měl velký rozsah tvorby a schopnost tvořit radikálně odlišné skladby, počínaje zpívanými veršovanými pamflety ("Tak hle jak se perou", "Bakterie", "Král a klaun", "Dívka havířka") a konče zpívanými básněmi ("Lilie", "Rakovina", "Plaváček", "Divný kníže", "Blátivá stráň", "Dvacet", "Smečka", "Ignác", "Habet", "Atlantis", "Monology"), které pracují s hlubokými alegoriemi a složitými jazykovými a významovými konstrukcemi. Významnou roli hraje i jeho tvorba inspirovaná biblickými texty ("Žalm 71", "Žalm 120", "Zapření Petrovo", "Jidáš", "Děkuji"), která se ovšem obrací i do moderní doby. Mimo zpívanou poezii vydal také několik sbírek poezie i delších básnických skladeb knižně, většinou je doprovodil vlastními grafickými díly. Jeho texty i nezpívaná poezie vynikají hlubokou obrazností a metaforikou a velkou formální dokonalostí. Krylova tvorba vychází rovněž z jeho znalostí politiky, umění, historie a dalších oblastí.  Příležitostně se zabýval výtvarnou tvorbou. V mládí to byly především práce z keramiky a šamotu, dalšími technikami pak linoryty, grafiky, kresby (např. kreslené vtipy, karikatury), oleje a koláže. Množstvím kreseb doprovázel svou korespondenci i věnovaní svým příznivcům.

Bibliografie.

Diskografie.

V roce 2014 vyšlo také tributní album CD + DVD "Karel Kryl 70".

Karel Kryl (12. dubna 1944 Kroměříž – 3. března 1994 Mnichov, někdy také mylně uváděn Pasov) byl československý písničkář a básník, hlavní představitel československého protikomunistického protestsongu v letech 1963–1989. Mnohé jeho písně zlidověly a staly se z nich symboly boje proti totalitní moci. Po roce 1989 dále v rozhovorech pro média a ve své tvorbě komentoval dění ve společnosti. Psal si vlastní hudbu i texty, v jeho repertoáru byly jak satirické nebo vážné písně reflektující společnost, tak poetické a melancholické balady. Někdy se mu přezdívá „básník s kytarou“.

Karel Kryl (April 12, 1944 Kroměříž – March 3, 1994 Munich) was an iconic Czechoslovak (Moravian born and Czech speaking) poet, singer-songwriter and author of many hit protest songs in which he identified and attacked the hypocrisy, stupidity and inhumanity of the Communist (and later also the post-communist) regime in his home country.  The lyrics of Kryl's songs are highly poetic and sophisticated, with perfect rhyming and a frequent use of metaphors and historical allusions. The sparse sounds of his guitar served to underscore the natural flow of the lyrics themselves. In certain respects—especially the complexity of his lyrics, his accompaniment by a single acoustic guitar, and also his great popularity—Kryl was similar to a young Bob Dylan. However, unlike Dylan, the Czech singer had a smooth and pure, though forceful voice, which gave a hauntingly moving quality to his mournful lyrics.  Having lived for twenty years in forced exile, he was initially keen on the collapse of communism in his country, but very quickly he became bitterly and uncompromisingly critical of the new regime and its protagonists as well, including Václav Havel, and especially of those who were responsible for the dissolution of Czechoslovakia in 1992.


Montparnasse – Bienvenüe (stanice metra v Paříži)

Historie.

Stanice byla otevřena 24. dubna 1906 pod názvem "Bienvenüe" při prodloužení tehdejší linky "2 Sud" (2 Jih), též nazývána "Circulaire Sud" (Jižní okruh) od Passy po Place d'Italie. 14. října 1907 byla linka "2 Sud" zrušena a připojena k lince 5. Stanice byla vybudována za bývalou budovou nádraží Montparnasse. 21. ledna 1937 byla mezi stanicemi "Bienvenüe" a Porte de Vanves nová linka s číslem 14.  9. ledna 1910 byl zprovozněn úsek na lince 4 mezi stanicemi Châtelet a Raspail, ovšem stanice s názvem "Montparnasse" byla otevřena až 6. dubna tohoto roku. 5. listopadu 1910 bylo v této stanici otevřeno nástupiště nové "linky A" (dnes linka 12). Tím se stanice "Montparnasse" stala přestupní stanicí mezi linkou 4, která patřila "Compagnie du chemin de fer métropolitain de Paris" a "linkou A", kterou provozovala konkurenční "Compagnie Nord-Sud". Tato stanice se nacházela pod "Boulevardem du Montparnasse" před vchodem do bývalého nádraží Montparnasse.  Na konci 30. let byly obě stanice spojeny 185 metrů dlouhou přestupní chodbou, takže bylo možné přestupovat vzájemně mezi všemi čtyřmi linkami. 6. října 1942 byl úsek Étoile ↔ "Place d'Italie" opět odpojen od linky 5 a spojen s linkou 6, která tak získala dnešní podobu. Od tohoto dne byly rovněž obě stanice sloučeny v jednu. Poslední změna v systému linek proběhla 9. listopadu 1976, kdy linka 14 zanikla, neboť byla sloučena s linkou 13.  V roce 2002 byl na stanici instalován velmi rychlý pohyblivý chodník. Jednalo se o experiment - „"nejrychlejší chodník na světě"“, který se zpočátku pohyboval rychlostí 12 km/h. Později byla rychlost snížena na 9 km/h. Spojuje vlakové nádraží a nástupiště linek 6 a 13 na jedné straně a linky 4 a 12 na druhé straně. Protože byl chodník velmi poruchový, byl zpomalen na stejnou rychlost jako konvenční jezdicí chodníky, které jej obklopují. Působil především ve směru nádraží → metro. V květnu 2009 společnost RATP oznámila, že chodník bude v březnu 2011 odstraněn a nahrazen klasickým pohyblivým chodníkem, kvůli četným stížnostem zákazníků na bezpečnost a kvůli nedostatečné spolehlivosti.

Název.

Stanice "Montparnasse" byla pojmenována po zdejší čtvrti Montparnasse. Stanice "Bienvenüe" nesla jméno hlavního projektanta pařížského metra Fulgence Bienvenüe (1852–1936). Po sloučení stanic v říjnu 1942 se spojila i jména stanice do "Montparnasse – Bienvenue".

Vstupy.

Stanice má několik východů:

Montparnasse – Bienvenüe je rozsáhlá přestupní stanice pařížského metra mezi linkami 4, 6, 12 a 13. Prostřednictvím nádraží Montparnasse je možný též přestup na linky Transilien a spoje SNCF. Stanice leží na hranicích 6., 14. a 15. obvodu v Paříži. Nástupiště linek 4 a 12 se nacházejí v severní části náměstí "Place du 18 juin 1940", zatímco nástupiště linek 6 a 13 jsou v blízkosti vlakového nádraží. Každý den projde stanicí přes 110 000 cestujících. V roce 2004 byla stanice "Montparnasse – Bienvenüe" s 29,46 milióny pasažérů čtvrtou nejvytíženější stanicí pařížského metra.

Montparnasse – Bienvenüe () is a station of the Paris Métro which is a transfer point between Line 4, Line 6, Line 12 and Line 13. The fourth busiest station on the Métro system, it is located in Montparnasse at the intersection of the 6th, 14th and 15th arrondissements.


Patogenita.

Onemocnění rostlin.

"A. niger" způsobuje černou plíseň na cibuli. Infekce sazenic cibule houbou "A. niger" může být systémová a projevit se jen za příznivých podmínek. "A. niger" způsobuje běžně posklizňovou chorobu cibule, kdy lze černá konidia pozorovat mezi slupkami na jednotlivých cibulích. Plíseň napadá také arašídy a hroznové víno.

Onemocnění člověka a zvířat.

"A. niger" způsobuje onemocnění člověka méně často než jiné druhy rodu "Aspergillus", ovšem pokud člověk vdechne velkém množství spor, může se u něj vyvinout vážné onemocnění, aspergilóza. Aspergilóza se často vyskytuje hlavně u pracovníků v zahradnictví, kteří vdechují rašelinový prach, obsahující velké množství spor hub rodu "Aspergillus". Byly nalezeny také ve zdech hrobek starověkých Egypťanů a lze je tedy vdechnout, pokud se příslušné místo rozruší. "A. niger" je jednou z nejčastějších příčin otomykózy (houbové infekce uší), která způsobuje bolest, dočasnou ztrátu sluchu a ve vážných případech i poškození zvukovodu a bubínku.

Využití v průmyslu.

Houba "A. niger" se kultivuje pro průmyslovou výrobu mnoha různých látek. Různé kmeny "A. niger" mohou průmyslově vyrábět kyselinu citronovou (E330) a kyselinu glukonovou (E574), byly vyhodnoceny WHO z jako přijatelné pro denní požívání. Fermentace pomocí "A. niger" je americkou FDA "všeobecně považována za bezpečnou" (GRAS).  Průmyslovou fermentací pomocí "A. niger" se vyrábí mnoho užitečných enzymů. Například glukoamyláza "A. niger" se využívá k výrobě fruktózového kukuřičného sirupu, pektináza se zase používá k čiření moštu a vína. α-galaktózidáza, enzym štěpící některé složité cukry, je složkou beana a jiných léčiv, o kterých výrobci tvrdí, že snižují flatulenci. Jiným použitím "A. niger" v biotechnologickém průmyslu je výroba magnetických izotopových variant biologických molekul pro NMR analýzu.

Jiná použití.

V roce 2006 bylo ohlášeno, že RNáza vylučovaná houbou "A. niger", nazývaná "actibind", má antiangiogenní a antikarcinogenní vlastnosti.  "A. niger" se také kultivuje pro získávání enzymů glukózaoxidázy (GO) a alfa-galaktózidázy (AGS). Glukózaoxidáza se používá při návrhu biosenzorů glukózy, díky vysoké afinitě pro β-D-glukózu. Alfa-galaktózidázu lze vyrábět fermentací pomocí "A. niger"; využívá se k pro hydrolýzu vazeb alfa 1-6 v melibióze, rafinóze a stachyóze.  Výzkum publikovaný v letech 2006-2008 zkoumal prolylendoproteázu "A. niger" (AN-PEP), mikrobiální prolylendoproteázu štěpící lepek. To má silné implikace pro léčbu celiakie nebo jiných metabolických chorobných procesů s citlivostí na lepek. V prosinci 2008 byla spuštěna placebo-kontrolovaná, dvojitě slepá studie, která má určit účinnost tohoto enzym při léčbě celiakie  Při rozmachu obchodu s opiem bylo vyráběno "chandoo" opium (určené ke kouření) pomocí dlouhodobé fermentace surového opia plísní "A. niger" a jinými plísněmi.  "A. niger" je hlavním činidlem při fermentaci čaje Pu-erh.

Genetika.

Byl plně sekvenován genom dvou různých kmenů "A. niger".

Kropidlák černý ("Aspergillus niger") je houba patřící mezi nejrozšířenější druhy rodu "Aspergillus". Způsobuje chorobu nazývanou "černá plíseň" na ovoci a zelenině, např. na hroznovém víně, cibuli nebo arašídech, a je častým kontaminantem potravin. Tato plíseň je velmi rozšířená v půdě a často se objevuje i ve vnitřním prostředí, kde si její černé kolonie lze plést s koloniemi plísně "Stachybotrys" (též se označuje jako "černá plíseň").  U některéch kmenů "A. niger" se zjistilo, že produkují silné mykotoxiny nazývané ochratoxiny, jiné zdroje s tím však nesouhlasí a považují to za chybnou identifikaci druhu houby. Čerstvé důkazy napovídají, že některé kmeny "A. niger" skutečně produkují ochratoxin A.  Houba je odolná a vysoce rezistentní vůči radiaci, takže zamořila i Mezinárodní kosmickou stanici ISS.

Aspergillus niger is a fungus and one of the most common species of the genus "Aspergillus".  It causes a disease called "black mold" on certain fruits and vegetables such as grapes, apricots, onions, and peanuts, and is a common contaminant of food. It is ubiquitous in soil and is commonly reported from indoor environments, where its black colonies can be confused with those of "Stachybotrys" (species of which have also been called "black mold").  Some strains of "A. niger" have been reported to produce potent mycotoxins called ochratoxins; other sources disagree, claiming this report is based upon misidentification of the fungal species. Recent evidence suggests some true "A. niger" strains do produce ochratoxin A. It also produces the isoflavone orobol.


Historie.

Antika.

Místo bylo osídleno od 5. tisíciletí př. n. l. Thráky. Město bylo založeno Římany v roce 29 př. n. l. pod jménem Durostorum a byla významným vojenským centrem, přístavištěm a silniční stanice provincie Moesie. Po skončení dáckých válek, které vedl císař Traján zde byla umístěna Legio XI Claudia kvůli ochraně dunajských hranic. Za císaře Gordiána III. se v okolí města Durostorum válčilo. Za císaře Diokleciána se stalo Durostorum hlavním místem provincie Scythia Minor. V roce 388 se město stalo sídlem biskupství. Jedním z prvních biskupů byl Auxentius z Dorostoma. Po rozdělení říše patřilo město k Východořímské říši a později Byzantské říši.

Středověk.

Příchodem Slovanů se jméno pozměnilo na Dorostol a později na Drăstăr (). Za první bulharské říše zde nechal chán Omurtag postavit palác a v roce 927 ho zvolil za sídlo první bulharský patriarcha Damián. V 10. století bylo území severovýchodního Bulharska zpustošeno válkami s Byzantskou říší a Kyjevskou Rusí. Nakonec město dobyl císař Jan Cimiskes, přejmenoval ho na Theodoropolis na počest sv. Theodora Stratelatese a určil ho sídlem provincie Paristrion. V roce 1032 město dobyli Pečeňhové. V době druhé bulharské říše zde sídlil car Teodor Svjatoslav.

Osmanská nadvláda.

Město padlo pod nadvládu Osmanské říše v roce 1388 a následně bylo silně opevněno. Stalo se sídlem Silisterského vilájetu, který se rozkládal na jižním břehu Dunaje a podél pobřeží Černého moře od Istanbulu ke Krymu. V oné době město těžilo ze svého postavení a velmi prosperovalo.  Během rusko-turecké války bylo v roce 1828 dobyto ruskou armádou a zůstalo obsazeno až do roku 1833. V té době zde rozestavěli pravoslavný chrám. Po znovuzískání města Turci zesílil zdejší opevnění. V době bulharského obrození se sem začali ve větší míře stěhovat Bulhaři, kteří si vystavěli na předměstí vlastní čtvrť a v ní i bulharskou školu. Čtvrť Turci vypálili v roce 1853. Do ruské moci se město dostalo znovu v průběhu Krymské války. V roce 1858 ho navštívili američtí misionáři a popsali jako město s 20 tisíci obyvateli, ohrazené valy a zdmi vysokými 4,5 až 6 m. V roce 1872 město navštívil a popsal rakouský cestovatel Felix Kanitz.

Novodobá historie.

Z osmanského područí bylo město osvobozeno na začátku rusko-turecké války a v roce 1878 se stalo součástí Bulharského knížectví. K prudkému hospodářskému rozvoji města došlo v letech 1902 – 1912, kdy zde vzniklo vícero průmyslových podniků, především strojírenských a potravinářských. V důsledku druhé balkánské války ji podle bukurešťského míru muselo Bulharsko odstoupit Rumunsku jako součást celé jižní Dobrudži. Pod bulharskou pravomoc se navrátilo v roce 1940 v souladu s Craiovskou smlouvou.

Památky.

Můžeme tu najít hrobku po Římanech, zbytky středověké pevnosti, tureckou tvrz a galerii umění.

Obyvatelstvo.

Ve městě žije 34 453 stálých obyvatel a je zde trvale hlášeno 43 463 obyvatel. Podle sčítání 1. února 2011 bylo národnostní složení následující:

Silistra () je přístavní město na severovýchodě Bulharska, které leží na jižním břehu řeky Dunaj při hranici s Rumunskem. Také je administrativním centrem stejnojmenné oblasti a obštiny a je důležitým městem v jižní Dobrudži. Žije tu necelých čtyřicet tisíc obyvatel.

Silistra () is a town in Northeastern Bulgaria. The town lies on the southern bank of the lower Danube river, and is also the part of the Romanian border where it stops following the Danube. Silistra is the administrative center of the Silistra Province and one of the important towns of the historical region of Southern Dobrudzha.  Silistra is a major cultural, industrial, transportation, and educational center of Northeastern Bulgaria. There are many historical landmarks including a richly-decorated Late Roman tomb, remains of the Medieval fortress, an Ottoman fort, and an art gallery.


Franklin D. Roosevelt (stanice metra v Paříži)

Historie.

Stanice byla otevřena 19. července 1900 jako součást vůbec prvního úseku linky metra v Paříži. 27. května 1923 sem byla dovedena linka 9 při prodloužení ze stanice Trocadéro do Saint-Augustin. Obě stanice ale byly původně postaveny jako samostatné a nepřestupní.  Až 6. října 1942 byla zprovozněna přestupní chodba mezi oběma stanicemi, které se tak spojily v jednu. Těmito stavebními změnami došlo k tomu, že dva vstupy na nástupiště linky 9 jsou přístupné pouze přes nástupiště linky 1.  "Franklin D. Roosevelt" byla v roce 1952 první stanicí metra v Paříži, kde byly instalovány prosklené reklamní vitriny z nebarveného hliníku a v roce 1957 byla stanice vyzdobena moderními vitrážemi z emailového skla. Tyto vitráže byly odstraněny na počátku 21. století nejprve na nástupišti linky 9, poté i u linky 1.  V rámci modernizace a přechodu na automatizovaný provoz na lince 1, prošla stanice v roce 2008 kompletní rekonstrukcí a byly zde umístěny automatické bezpečnostní dveře. Nástupiště linky 1 byla zvýšena ve dnech 12.– 16. listopadu 2008.

Název.

Stanice linky 1 byla v roce 1900 otevřena pod názvem "Marbeuf" podle ulice R"ue Marbeuf". Stanice linky 9 se původně jmenovala "Rond-Point des Champs-Élysées" podle kruhového objezdu. Po spojení obou stanic v říjnu 1942 se spojila i jejich jména na "Marbeuf – Rond-Point des Champs-Elysées". 30. října 1946 byl název změněn na současný "Franklin D. Roosevelt", neboť i zdejší "Avenue Victor-Emmanuel III" byla přejmenována na "Avenue Franklin D. Roosevelt" na počest amerického prezidenta Franklina D. Roosevelta.

Vstupy.

Stanice má několik východů:

Franklin D. Roosevelt je přestupní stanice pařížského metra mezi linkami 1 a 9. Nachází se v 8. obvodu v Paříži pod Avenue des Champs-Élysées u kruhového objezdu "Rond-point des Champs-Élysées". V roce 2004 byla s 12,19 miliónem cestujících třináctou nejrušnější stanicí pařížského metra.

Franklin D. Roosevelt ( ) is a station of the Paris Métro serving both Line 1 and Line 9. With more than 12 million passengers annually, Franklin D. Roosevelt is the fourteenth busiest station in the Paris Métro system.


Snímání.

Panoramatické fotografie v USA jsou snímány pomocí flotily automobilů typu Chevrolet Cobalt, Saturn Astra nebo Toyota Prius, snímky ulic v Evropě jsou pořizovány z automobilu Opel Astra, v Japonsku jsou snímány pomocí automobilu Toyota Prius, v Austrálii a na Novém Zélandu automobilem Holden Astra, v Brazílii pomocí automobilu Fiat Stilo, v Jižní Africe pomocí automobilu Toyota Yaris a v Mexiku pomocí automobilu Pontiac G5. Náměstí a pěší zóny nepřístupné pro automobily jsou snímány pomocí "Google Trikes" (tříkolek) nebo sněžných skútrů v lyžařských střediscích. V každém z těchto vozů je devět směrových kamer (fotoaparátů), GPS jednotky pozicování, tři laserová měřidla vzdáleností firmy SICK. V autech jsou také nainstalovány skenery signálů Wi–Fi sítí, GSM a 3G , aby bylo možné zjistit přítomnost signálů těchto sítí. V poslední době se používají digitální fotoaparáty s vysokým rozlišením od firmy Elphel, které jsou založené na systému open source hardware. Expozice muzeí a galerií, nebo vnitřní prostory univerzitních kampusů, či stravovacích podniků jsou naskenovány za pomocí vozíku s kamerovým systémem. Některé lokace (např. Grand Canyon), kam se není možné dostat s automobilem, tříkolkou, nebo vozíkem jsou zajišťovány např. batohem s kamerami ("Google Trekker"). Někdy bylo zapotřebí speciálních pomocných prostředků (loď, vlak, ponorka).  Google používá pro svou aplikaci 4 generace kamer. První až třetí generace byla použita na snímkování v USA. První generace byla pro svoji nízkou kvalitu nahrazena 2. a posléze 3. generací s vyšší kvalitou zobrazení. Druhá generace byla použita rovněž v Austrálii. Nejnovější, čtvrtá generace, bude postupně nahrazovat předešlé generace kamer s nižší kvalitou obrazu. Snímky je nyní možné vidět v 57 státech (+ Antarktida) a v některých autonomních oblastech (i když části z jiných zemí lze vidět z míst v blízkosti státních hranic, například lze vidět části Vatikánu při pohledu z ulice Via della Conciliazione v Římě).

Historie.

Street View jsou kromě webové aplikace dostupné také na mobilních platformách. Verze pro Apple iPhone byla uvolněna 21. listopadu 2008, 10. prosince pro Symbian, později i pro Windows Mobile. Také všechny verze aplikace Google Maps pro Android mohou zobrazit pohledy Street View a také používají digitální kompas pro pohyb v záběrech. Až do 26. listopadu 2008, byla hlavní města (a na začátku, jen města) označena ikonami fotoaparátu. Poté byly všechny ikony nahrazeny ve prospěch modrého pokrytí a byly přidány nové prvky pro jednodušší uživatelské prostředí aplikace.  23. dubna 2014 byla přidána možnost porovnávání snímků v čase. Jde o lokality, které byly nasnímány několikrát kvůli aktualizaci.  Od října 2011 běží projekt Business Street View, jenž umožňuje virtuální prohlídky různých podniků ve 30 státech světa (duben 2014).  Společnost Google měla v mnoha zemích problémy s touto službou kvůli ochraně osobních údajů. V Německu muselo být pořizování snímků zastaveno.  Některé společnosti v různých státech světa vytvořili vlastní verzi "Street View", mj. i v zemích, kde ještě služba nebyla spuštěna (např. Bělorusko, Maroko, Kazachstán, Vietnam, nebo Turecko).

Oblasti a lokality dostupné v Google Street View.

Jako první byly zpřístupněny v roce 2007 lokality v USA, v následujícím roce následovaly evropské státy Francie, Itálie a Španělsko, dále Austrálie a Nový Zéland a asijské Japonsko. V následujících letech přibývala místa v dalších státech na všech kontinentech Česko nevyjímaje (2009).  Vedle venkovních prostranství jsou nasnímána též muzea, galerie, univerzity, podniky a jiná veřejná místa:

Street View je aplikace v rámci Google Maps a Google Earth, která nabízí panoramatické pohledy (360 ° horizontálně a 290 ° vertikálně) v mnoha městech a státech v různých částech světa. Pohledy jsou snímány z výšky přibližně 2,5 metru asi každých 10 metrů. Služba byla uvedena 25. května 2007 v několika městech USA a postupně se rozšířila do mnoha států na dalších kontinentech.

Google Street View is a technology featured in Google Maps and Google Earth that provides interactive panoramas from positions along many streets in the world. It was launched in 2007 in several cities in the United States, and has since expanded to include cities and rural areas worldwide. Streets with Street View imagery available are shown as blue lines on Google Maps.  Google Street View displays panoramas of stitched images. Most photography is done by car, but some is done by tricycle, boat, snowmobile, and underwater apparatus, as well as on foot.


Děj.

Příběh vypovídá hlavně o třech lidech. Prvním z nich je jistý kníže Olenin, který žil v Rusku kdesi ve městě a nyní se vypravil spolu s četou vojáků jako kadet, tedy poddůstojník, na Kavkaz, kde se válčilo vždy a kde ho nadchly úžasné hory. Druhou osobou příběhu je Lukaška, mladý kozák, pravý džigit, tj. hrdý bojovník. Je taktéž ve vojenské službě na stanici (vojenská základna a vesnice zároveň), kde očekávají útoky nepřátelských abreků. Třetí osobou příběhu je dívka Marjanka, velice krásná, která bydlí ve vesnici a o kterou se Lukaška uchází, přestože je z lepší rodiny - je dcerou chronužího (důstojník) a on je z prostých rodičů.  Kníže Olenin přijede do vesnice, kde Marjanka sídlí. Mezitím na stanici Lukaška zastřelil abreka, když byl na stráži. Nedlouho poté, co mrtvolu jeho bratr vykoupil, celý Lukaškův oddíl, kde spolu se svým nepříliš udatným přítelem Nazarkou slouží, přesune se do Marjančiny vesnice. Mezi ním a jí vzplane veliká láska, přestože Marjanka je povahy dost odmítavé. Pokud je Ljukaška na lovu, po boku má přítele Jerošku, kterému je však již přes sedmdesát let a také často chodívá na lov sám, jen se psem. V mládí byl opravdový džigit - kradl koně, dělal nájezdy a pořádal výpravy s Turky. Je nejlepším lovcem. Spřátelí se i s přijíždějícím knížetem Oleninem. Tomu se díky jeho romantickým a chudý lid preferujícím názorům (mírně se podobá postavě Nelchjůdova z románu Vzkříšení) na Kavkazu nesmírně líbí a také chodí lovit s Jeroškou. Poté se stane jistá věc a Lukaška, Marjanka a Olenin se dostanou do milostného trojúhelníku - částečně Oleninově lásce k hrdé kozačce přispěje kníže Belecký, který taktéž přijíždí na Kavkaz a který je mnohem více aristokratického smýšlení než Olenin. Celá kniha pak vypovídá hlavně o Oleninovi a o jeho pocitech, přičemž ten vlastně chápe, že o Marjanku nemá usilovat a nechce to, částečně kvůli Lukaškovi, ale stále po ní touží. Vše se změní při závěrečném boji s abreky.

Kozáci je novela ruského spisovatele Lva Nikolajeviče Tolstého píšícím v žánru kritického realismu. Příběh se odehrává v prostředí Kavkazu devatenáctého století.

The Cossacks ( ["Kazaki"]) is a short novel by Leo Tolstoy, published in 1863 in the popular literary magazine "The Russian Messenger". It was originally called Young Manhood. Both Ivan Turgenev and the Nobel prize-winning Russian writer Ivan Bunin gave the work great praise, with Turgenev calling it his favourite work by Tolstoy. Tolstoy began work on the story in August 1853. In August 1857, after having reread the "Iliad", he vowed to completely rewrite "The Cossacks". In February 1862, after having lost badly at cards he finished the novel to help pay his debts. The novel was published in 1863, the same year his first child was born.


Děj.

Na počátku tohoto příběhu muž, který zde vystupuje coby první osoba, sedí ve vlaku. Cesta trvá už druhý den a jediní s ním stálí tři cestující jsou dva starší manželé, advokát a žena utrápeného výrazu, a jakýsi zvláštní mladý pán s bílými vlasy, který se stále chová neklidně a občas vydává zvláštní, pro něho charakteristický zvuk, něco jako zakašlání nebo náznak smíchu, a který se s nikým nebaví.  Když na další stanici přistoupí stařec, který je jistě obchodník, a mladík, nejspíše obchodní příručí, dají se ti dva do živého hovoru o všem možném. Ten však není tak důležitý jako rozhovor manželů, kteří se začnou bavit o rozvodech a podobných věcech. Postupně se k debatě přidá celé kupé, nejprve stařec, který tvrdí, že počet manželských potíží pramení ze vzdělání a že bylo lepší, když si lidé partnera nevybírali. Proti tomu protestuje dáma, která tvrdí, že každý má právo si vybrat. Debatu sleduje mladý muž, který také přidá svůj příběh, a tak dále. Když poté stařec vystoupí, dáma začne vyprávět o tom, jak pochybné byly jeho názory a tvrdí, že jen láska může posvětit manželství. Jenže v tu chvíli se k hovoru přidá onen bělovlasý pán, který tvrdí, že žádná láska kromě smyslné neexistuje, že je to netrvalý stav a podobně. Nakonec řekne, že on je Pozdnyšev, muž, který zabil svou ženu. Tím debata skončí. Pak se manželé odstěhují do jiného vozu, příručí usne a Pozdnyšev se dá do hovoru s mužem první osoby. Říká, že právě to, čemu říkají láska, ho dovedlo k vraždě a s vypravěčovým svolením mu poví svůj dlouhý příběh.  Nejprve mluví o tom, jakým mužem byl před sňatkem. Tvrdí, že byl takový jako všichni mladí muži z jeho vrstvy, možná o něco lepší, přesto však strašný. Na rozdíl od nich se oddával ženám pouze v zájmu svého zdraví a zcela slušně. Říká, že byl tenkrát dokonce pyšný na to, o kolik lepší je než ostatní lidé, a podrobně popisuje hrůznost svého chování a při popisu svého života rozvíjí mnohé teorie o strašlivé propasti, do které upadá celá společnost, o tom, že věda, tedy lékaři, toto strašné nebezpečí úplně podporují a tím jsou ještě horší. Dokazuje, že sukničkářství je nemoc, závislost, podobně jako alkoholismus nebo morfinismus.  Zatímco vypráví svůj vlastní příběh, o tom, jak nalezl ženu, kterou zvolil za svoji, o jejich strašných líbánkách, při kterých se začali hádat, nevědouce sami proč, o tom, jak se jim narodily děti, které jim měly pomoci udržet vztah, ale které jim naopak způsobily větší potíže... Zatímco to všechno vypráví, jako vsuvku mezi svá slova vkládá bezpočet převratných teorií (mimoto také svoje charakteristické zvuky), které se týkají lidské sexuality, vztahu muže a ženy, věcí týkající se pohlaví a dětí.  Kreutzerova sonáta se objeví v době, ve které Pozdnyšev popisuje, proč zabil svou ženu a co k tomu vedlo. V té době už byly děti o dost starší a on se často hádal kvůli zbytečnostem se svou ženou, stále krásnou, přestože středního věku. A její Krása vedla k ještě horším věcem. Do domu se dostal jakýsi muž, který uměl dobře hrát na housle. Žena v té době výborně ovládala klavír, proto se také seznámili. Pozdnyšev tušil nebezpečí, viděl v něm člověka, jakým byl on sám před sňatkem, ale odmítl zahnat ho, čímž mohl všechno zastavit, protože by tím dal najevo svůj strach. A tak se žena s tím mužem nepřestala stýkat a když se právě dostali ke koncertu, na kterém společně hráli onu osudnou sonátu, nachýlilo se ke konci celého příběhu.

Adaptace.

Divadelní hra.

Novela byla přepsána na hru americkým dramatikem Langdonem Mitchellem a měla premiéru na Broadwayi 10. září 1906. Roku 2007 ve Wellingtonu na Novém Zélandu byla dále poprvé zahrána zbrusu nová divadelní hra zvaná Kreutzer, která užívala prvky tance, hudby (Beethoven a Janáček), činohry a multimediální projekce. Adaptace, režie a choreografie byla prací Sáry Brodie. Přepracovaná verze byla předvedena na Aucklandském festivalu v Aucklandu v březnu 2009.

Kreutzerova sonáta je novela ruského spisovatele Lva Nikolajeviče Tolstého píšícího v žánru kritického realismu. Autor se v ní rozepisuje na téma problémů sexuality a vyjadřuje (ačkoli ne přímo) převratné názory ohledně toho, jak by se lidé měli v pohlavním životě chovat. Kniha vyšla v roce 1889.

The Kreutzer Sonata (, ) is a novella by Leo Tolstoy, named after Beethoven's Kreutzer Sonata. The novella was published in 1889, and was promptly censored by the Russian authorities. The work is an argument for the ideal of sexual abstinence and an in-depth first-person description of jealous rage. The main character, Pozdnyshev, relates the events leading up to his killing of his wife: in his analysis, the root causes for the deed were the "animal excesses" and "swinish connection" governing the relation between the sexes.


Historie.

Založení řádu.

Zakladatelé řádu Jan z Mathy a Felix z Valois byli vedeni myšlenkou ustanovit řeholní společenství, jehož hlavní náplní bude almužnou shromažďovat prostředky na vykupování zajatců z muslimských rukou. Trvalý válečný konflikt té doby mezi jižní Evropou a muslimským Maghrebem volal po takovém projektu. V roce 1198 byl nový řád schválen a dne 17. prosince téhož roku potvrzen bulou "Operante divine dispositionis" papeže Innocence III.  Král Filip II. August rovněž povolil zavedení nového řádu ve Francii a slíbil mu svou podporu. Pozemek pro stavbu prvního kláštera postoupil jistý šlechtic Gauthier de Châtillon. To byl počátek kláštera Cerfroid v dnešním Brumetz ve Francii, dep. Aisne.

Zvláštnosti řádu.

Řádové stanovy založené na Augustiniánské řeholi mj. ukládaly třetinu veškerých příjmů odvádět na vykupování otroků bez ohledu na momentální ekonomickou situaci komunity. Členové se mohli zavázat slavným slibem, že v případě potřeby sami sebe nabídnou za svobodu zajatce, na jehož vykoupení by už nezbylo peněz.  Významný klášter v Paříži byl zbudován ještě za života sv. Jana z Mathy na místě, kde stával kostel sv. Mathurina. Proto se v Paříži říkalo trinitářům též mathurini.  Zakladatel sv. Jan z Mathy získal důvěru krále Filipa Augusta a stal se jeho dvorním bohoslovcem, duchovním rádcem a osobním kaplanem. Tento úřad byl pak přiřknut všem následujícím vrchním představeným řádu trinitářů.

Doba rozkvětu.

V době největšího rozkvětu v 15. století čítal řád na 800 klášterů po celém světě a několik tisíc členů.

Trinitáři a české země.

V českých zemích neměli trinitáři až do 18. století žádný klášter. Nicméně veřejnosti nebyli neznámí. Zasloužili se o to především mniši z Uher, kteří i českými kraji procházeli, prosíce o almužnu.

Čechy.

V roce 1705 byl založen klášter v Praze-Slupech a v roce 1707 přemístěn do Spálené ulice kde byl vystavěn nový klášter kostelu Nejsvětější Trojice. Klášter ve Štěnovicích u Plzně založen v roce 1753 při kostele sv. Prokopa vzniklého vestavbou do raně barokní sýpky. V roce 1783 zrušen Josefem II.

Morava.

22. října 1722 byla podepsána zakládací listina kláštera v Zašové na Valašsku. Kromě císařského povolení smlouva obsahovala závazek hraběte Karla Jindřicha ze Žerotína předat trinitářům dosud nedokončený kostel v Zašové.  V roce 1747 založil majitel panství Holešov, hrabě František Antonín z Rottalu při obnoveném kostele sv. Anny v Holešově klášter trinitářů. Původní klášterní budovu, dokončenou v tomtéž roce po levé straně presbyteria kostela sv. Anny nemohli nově příchozí mniši kvůli vlhku a zimě obývat a proto jim umožnil majitel panství dočasně přebývat v holešovském zámku. V letech 1748–1750 byla vystavěna nová budova kláštera po pravé straně presbyteria, do které se řádoví bratři definitivně přestěhovali. V roce 1752 byla vedle kostela sv. Anny vystavěna kaple sv. Flámia (sv. Kosmy a Damiána) s nástropními malbami F. Pilze zpodobňujícími panteon svatých se vztahem k trinitářskému řádu. Klášter byl zrušen v rámci josefinských reforem v roce 1782. O rok později byl zrušen také trinitářský klášter v Praze. Reformy císaře Josefa II. ukončily v roce 1783 činnost všech trinitářských klášterů na území habsburské monarchie, tedy i v zemích České koruny.

Trinitáři dnes.

V současné době má řád přibližně 600 členů, z toho asi 400 kněží. Řádoví bratři vypomáhají v duchovní správě katolických farností, konají misie mezi křesťany i nekřesťany a sbírkami podporují výchovnou činnost zejména v zemích Třetího světa.  V čele řádu stojí generál. Jeho podřízenými jsou provinciálové a vikáři odpovědní za řádové provincie. Jednotlivé domy zvané konventy nebo koleje řídí ministr. Členové mají buď kněžské svěcení nebo jsou bratry laiky. Při konventech je zaveden i třetí řád pro laiky.  Řád Nejsvětější Trojice má své domy na starém kontinentě především ve Španělsku a Itálii, dále ve Francii, Rakousku a Polsku. V Americe to jsou USA, Kanada a Mexiko. Samostatnou provincii najdeme též na Madagaskaru.

Řád trinitářů (OSST), přesněji Řád Nejsvětější Trojice pro vykupování zajatců, : "Ordo Sanctissime Trinitatis pro redemptione captivorum", : "Ordre de la Très-Sainte-Trinité pour la rédemption des captifs", je katolický řád, který vznikl na konci 12. století ve Francii coby společenství řeholních kanovníků pro vykupování zajatců od Maurů.  Začátkem 17. století byli trinitáři přetvořeni v žebravý řád.

The Order of the Most Holy Trinity and of the Captives (), also known as the Trinitarian Order or the Trinitarians, is a Catholic religious order founded in Cerfroid, outside Paris, in late 12th century. From the very outset, a special dedication to the mystery of the Holy Trinity has been a constitutive element of the order's life.  Papal documents refer to the founder only as Brother John, but tradition identifies him as Saint John de Matha, whose feast day is celebrated on 17 December. The founding-intention for the order was the ransom of Christians held captive by Muslims, a consequence of crusading and of pirating along the Mediterranean coast of Europe. The Order has the initials "O.SS.T." Its distinctive cross of red and blue can be traced to its beginnings.


Popis.

Karas je velice podobný kaprovi, má vysoké ploché tělo pokryté velkými šupinami. Na hřbetě se nachází vyklenutá hřbetní ploutev. Oproti kaprovi obecnému nemá karas vousky kolem tlamy. Tělo má poměrně vysoké, ze stran zploštělé, v některých lokalitách se vyskytují i formy s nízkým tělem, záleží na prostředí, ve kterém žijí. Hlava je tupá s menšími koncovými ústy. Ploutve mají klasické postavení. Zbarvení je zelenošedé se zlatavým až měděným leskem, na hřbetě je tmavší, boky světlejší žlutošedé. U menších jedinců je na konci těla před ocasní ploutví tmavá skvrna.

Rozšíření.

Vyskytuje se po celé střední a východní Evropě a to až po oblast Ural. Jedná se o původní druh, který se vyskytoval v povodí řek a rybníků v Česku. I přes to, že je schopen snášet menší znečištění, je karas obecný na ústupu a není hojnou rybou. V poslední době obývá spíše oblasti s klidnou vodou, kde se nevyskytují jeho konkurenti jako jsou karas stříbřitý či sumec velký.  Během léta se vyskytuje v přípovrchových vodách, které jsou prohřáté sluncem a to nejčastěji v hejnech a to jak z jedinci svého druhu tak i s dalšími druhy, na zimu se stahuje do hlubších vod, kde jako ostatní kaprovité ryby přezimuje.  Mezi sportovními rybáři nebývá kvůli svému specifickému rozmnožování příliš oblíben.

Potrava.

Karas pro obživu využívá zooplankton, živočichy vodního dna a omezeně i části rostlin.

Rozmnožování.

Karas obecný se rozmnožuje mezi květnem až červencem (jinde se uvádí pouze do června), kdy teplota vody dosahuje 15 až 18 °C.  Pohlavně dospívá ve věku 2 až 3 let.

Karas obecný ("Carassius carassius") je sladkovodní všežravá ryba podobná kaprovi spadající do čeledi kaprovitých, která žije v teplých stojatých vodách, kde se dožívá přibližně 10 let a obvykle dorůstá velikosti 10–30 cm. Jedná se o tzv. plevelnou rybu, u které není zákonem stanovena minimální lovná délka. Největší evidovaný úlovek z povodí Labe měřil 51 cm a vážil 3,4 kg.

The crucian carp ("Carassius carassius") is a medium-sized member of the common carp family Cyprinidae. It occurs widely in northern European regions.