Život.

Roku 1873 se stal Strutt členem Královské společnosti, kde působil v letech 1885–1896 jako tajemník a v letech 1905–1908 jako prezident. V roce 1904 se stal laureátem Nobelovy ceny za fyziku, kterou získal za izolování inertního atmosférického argonu. Na zdi kaple svatého Ondřeje ve Westminsterském opatství byla 30. listopadu 1921 na jeho počest odhalena mramorová deska s nápisem: V roce 1861 nastoupil mladý J. W. Strutt na univerzitu do Cambridge na Trinity College (roku 1865 zde získal cenu nejlepšího studenta v oboru matematiky, téhož roku získal i Smithovu cenu, další cambridgeské studentské ocenění). V té době se tu také začal zajímat o projevy mediumity, zvané dnes telekineze a jako matematik se nemohl později vyhnout ani otázkám spojeným se čtvrtou dimenzí. Jeho zájem o metapsychické jevy pak vzrostl poté, co se roku 1871 oženil s Evelyn Balfourovou, s jejímž bratrem Arthurem Jamesem Balfourem (1848–1930) se poznal na studiích. Zároveň ale Strutt díky svému sňatku přišel do kontaktu s další osobností, která na něj měla vliv: se švagrem své ženy Henrym Sidgwickem (1838–1900), který byl zakládajícím členem a prvním prezidentem Společnosti pro psychický výzkum. V dubnu roku 1919 byl pak coby dlouholetý člen této společnosti zvolen jejím prezidentem (ještě jako kancléř univerzity v Cambridge) i sám John William Strutt, 3. baron Rayleigh.  Zájmem o neobjasněné jevy, jimiž se tehdy v Evropě zabývala tzv. věda metapsychická, byla ovlivněna celá jeho rodina. Bratr jeho manželky Arthur Balfour, který se stal v letech 1902–1905 ministerským předsedou Velké Británie, před nástupem do této státnické funkce vykonával funkci prezidenta Society for Psychical Research. Eleanora Sidgwicková (1845–1936), provdaná sestra Struttovy manželky, byla později do čela této společnosti také zvolena. Rovněž jeho syn, fyzik Robert John Strutt, 4. baron Rayleigh (1875–1947), šel ve stopách svého otce a v letech 1937–1938 se v Society for Psychical Research též stal jejím prezidentem.

Objev argonu.

Ve své nobelovské přednášce Rayleigh řekl:

John William Strutt, 3. baron Rayleigh (12. listopadu 1842 – 30. června 1919) byl anglický fyzik.  Zjistil anomálii hustoty dusíku izolovaného z atmosféry, kterou publikoval na svých přednáškách. Tato anomálie zaujala Williama Ramsaye a spolu s Rayleighem objevil argon (Nobelova cena za fyziku 1904) a další vzácné plyny. Zabýval se také akustikou, optickým a elektromagnetickým rozptylem světla, je objevitelem jednoho z vyzařovacích zákonů. Většina historiků a přírodovědců oceňuje jeho vědeckou důkladnost a přesnost, která mu vynesla celou řadu ocenění.

John William Strutt, 3rd Baron Rayleigh, (; 12 November 1842 – 30 June 1919), was a British scientist who made extensive contributions to both theoretical and experimental physics. He spent all of his academic career at the University of Cambridge. Among many honors, he received the 1904 Nobel Prize in Physics "for his investigations of the densities of the most important gases and for his discovery of argon in connection with these studies." He served as President of the Royal Society from 1905 to 1908 and as Chancellor of the University of Cambridge from 1908 to 1919.  Rayleigh provided the first theoretical treatment of the elastic scattering of light by particles much smaller than the light's wavelength, a phenomenon now known as "Rayleigh scattering", which notably explains why the sky is blue. He studied and described transverse surface waves in solids, now known as "Rayleigh waves". He contributed extensively to fluid dynamics, with concepts such as the Rayleigh number (a dimensionless number associated with natural convection), Rayleigh flow, the Rayleigh–Taylor instability, and Rayleigh's criterion for the stability of Taylor–Couette flow. He also formulated the circulation theory of aerodynamic lift. In optics, Rayleigh proposed a well known criterion for angular resolution. His derivation of the Rayleigh–Jeans law for classical black-body radiation later played an important role in birth of quantum mechanics (see Ultraviolet catastrophe). Rayleigh's textbook "The Theory of Sound" (1877) is still used today by acousticians and engineers.


Dějiny.

Burgundsko vděčí za své jméno kmenům germánských Burgundů, kteří založili v 5. století v jihovýchodní Galii svoji říši, jež se v 6. století stala součástí franské říše. Během 7. století se pak Burgundsko konstituovalo jako jedno z jejích dílčích království.  Ve středověku existovalo hrabství burgundské, vévodství burgundské a dolní a horní burgundské království, která se později sjednotila. První (v současnosti Franche-Comté) bylo říšským územím, druhé, tvořené hrabstvími Mâcon, Chalon, Sens, Auxerre, Tonnerre, Nevers, Autun, patřilo pod lenní svrchovanost francouzského království. Burgundské království (též Arelatské království) se v letech 1032-1034 stalo součástí Svaté říše římské. V roce 1378 je daroval císař Karel IV. francouzskému princi (budoucímu králi Karlu VI.) a tím bylo připojeno k Francii. Kromě starého vévodství zahrnuje od roku 1601 většinu savojských provincií na pravém břehu řeky Rhôny a později i někdejší svrchované panství Dombes, které k němu svým ediktem připojil král Ludvík XVI. v roce 1781. Z těchto posledních akvizicí byl v roce 1790 ustaven departement Ain.  V burgundštině se region jmenuje "Bregogne" a v arpitánštině "Borgogne".

Geografie.

Sever.

Severní část, též nazývaná Dolní Burgundsko, se rozkládá v sedimentárních pánvích. Zahrnuje zemědělsky intenzivně obdělávané území "Sénonais" a lesnatý kraj "Othe", převážně náležející do povodí řek Yonne a Armançon. Nejznámějším a největším městem severu Burgundska je Auxerre.

Východ.

Východní část Burgundska se rozkládá především v povodí řeky Saône. Nacházejí se v ní především četné rozlehlé louky a pole, na nichž se nejčastěji pěstuje pšenice, kukuřice, olejniny a květiny; intenzivní je také zahradnická a ovocnářská produkce.

Střed.

Střed Burgundska charakterizují vápencové plošiny, které klesají zvolna k severozápadu a prudce k jihovýchodu. Nachází se zde například kraj Auxerrois, skalnatá plošina osázená vinicemi (Chablis v nejsevernějším koutě burgundského vinařského regionu, známé bílým vínem), kraj Tonnerrois v nižších polohách, lesnatý kraj Chatillonnais, tzv. dijonská křižovatka a kuesta Côte-d'Or na západní straně údolí Saôny, jedna z nejslavnějších vinařských oblastí ve Francii. K méně známým patří starý lesnatý masiv vrchoviny Morvan, regionální přírodní park obklopený hlinitými plošinami s intenzivním zemědělstvím.

Jih.

JIh Burgundska, obvykle nazývaný Maconnais podle největšího tamního města, je kraj se smíšenou rostlinnou i živočišnou výrobou a vinicemi. Nachází se v podhůří Francouzského středohoří. Maconnais je nejjižnější částí Burgundska a svým návštěvníkům nabízí přitažlivou krajinu s pahorkatým až vrchovinným reliéfem (s kopci vysokými kolem 700 m n.m.), kterou protéká řeka Saône.

Ekonomika.

Burgundské zemědělství je dynamické, výkonné a vysoce specializované: obilniny (pšenice a ječmen v Yonne a na Côte-d'Or), olejniny, chov skotu (Charolais, Morvan, Nivernais), vinařství (Côtes de Beaune, Nuits, Hautes-Côtes, Côte Chalonnaise, Mâconnais, Beaujolais).  Průmysl, jenž se rozvíjí již od 19. století (těžba uhlí v Montceau-les-Mines, ocelářství v Creusot, doly v La Machine), doznal nového rozmachu po roce 1945, zejména v povodí Saony, v Dijonu a v Yonne, avšak nebyl ušetřen hospodářské krize. Naproti tomu severní část regionu, která je na velké podniky poměrně chudá, získává svou obživu v zavedení lehčích forem průmyslu – více diverzifikovaných a méně zranitelných: lehká chemie, farmaceutický průmysl, elektronika, plastikářský a papírenský, strojírenský, automobilový a potravinářský průmysl. Významný je také zahraniční obchod a cestovní ruch (související obory gastronomie, kulturní a zelená turistika – viz Přírodní park Morvan)

Obyvatelstvo a společnost.

Demografie.

Počet obyvatel Burgundska a regionu Franche Comté(Bourgogne-Franche-Comté) činí 2 820 623 (údaj k 1.1.2014). Nejlidnatějším útvarem je Saône-et-Loire. Nejhustěji zalidněnou oblastí je Doubs, který se svou hustotou blíží větším metropolím. Ostatní oblasti Burgundska jsou mnohem méně zalidněné. Nejmenší oblast regionu představuje Territoire de Belfort se svou rozlohou  609 km² obývanou jen 238 obyvateli.  Region Burgundsko

Vývoj populace.

Mezi nejlidnatější regiony se řadí Saône-et-Loire, Doubs a Côte-d'Or, jejichž počet obyvatel přesahuje 500 000 (tj. více než polovina celkového regionálního obyvatelstva). V posledních desetiletích zůstala populace stabilní pouze v regionu Saône-et-Loire.  Demografická situace se v obou regionech značně liší. Západně od hranice Dijon-Macon je populace starší a počet klesá, zatímco na východě je populace mladší a její počet roste. Obyvatelstvo regionu Franche-Comté oproti obyvatelstvu Burgundska mladší a dynamičtější.

Městské oblasti.

Region se skládá z šestnácti městských oblastí. Každý pátý obyvatel pochází z části Dijon nebo Besançon.

Vzdělávání a výuka.

Stejná jména jako nejobývanější městské části se nazývají i akademie, které se nachází v těchto regionech.  Středoškolské vzdělání dokončí zhruba jedna desetina všech zapsaných studentů. Počet studentů zapsaných k základnímu vzdělávání se z posledních letech také sniuje a to v důsledku pomalé regionální demografie. Region Bourgogne a Franche Comté se řadí mezi regiony s nejmenším počtem absolventů vysokých škol mezi 25-34 lety.  L'université Bourgogne - Franche-Comté (UBFC) je společenství univerzit a zařízení asi 56 000 studentů, rozložených na 22 místech. Patří sem Burgundská univerzita, University of Franche-Comté, University of Technology v Belfort-Montbéliard, AgroSup Dijon a další. Každé zařízení si zachovává svoji právní samostatnost. Hlavní univerzitní sídlo se nachází v Besançonu.

Zdraví.

Průměrná délka života se pohybuje kolem 78 let u mužů a 85 let u žen (údaj z  roku 2013).  Nejčastější příčinou úmrtí je rakovina (28%) a na druhém místě jsou kardiovaskulární choroby (26%).  Nabídka lékařů je velmi slabá. Počet praktických lékařů se pohybuje kolem 5 600, zdravotních sester kolem 6 400 (tzn. 10 sester na 10 000 obyvatel), zubařů 2 600 a fyzioterapeutů kolem 5 700, což představuje na hustotu obyvatel v tomto regionu opravdu silný deficit.

Sporty.

Region je známý pro své basketbalové, fotbalové, rugbyové a házenkářské kluby. Mezi nejznámější patří:

Média.

V regionu funguje hustá síť poboček France 3, spojením sil France 3 Bourgogne a France 3 Franche-Comté vznikla redakce France 3 Bourgogne-Franche-Comté. Každá pobočka však stále vysílá odděleně a nezávisle. Známá je také síť France Bleu. Písemný tisk je zde velmi rozmanitý. Est Républicain je velmi známým tiskem v regionu Franche- Comté s výjimkou Jury, kde byl již v minulosti zřízen zpravodaj Progress. Denní výtisk vydává nakladatelství Le Bien  v Côte d'Or, v Chalon-sur-Saône se sídlem v Le Journal de Saône-et-Loire a v Auxerre L'Yonne Républicaine.

Kultura.

Přírodní a kulturní památky.

Burgundsko je proslulé jak přírodním bohatstvím, tak hmotným kulturním, a to především stavbami. Mezi hojně navštěvovaná architektonická díla patří, středověké hrady, renesanční zámky, ale i velké množství staveb sakrálních. Konkrétně pak: vévodský palác v Dijonu Palais des ducs de Bourgogne, zámky Château de Cormatin a Château de Tanlay, hospic Hospices de Beaune, kláštery Abbaye Saint-Philibert de Tournus a Abbaye de Pontigny, katedrály Cathédrale Saint-Étienne de Sens, Cathédrale Saint-Lazare d'Autun nebo Cathédrale Saint-Étienne d'Auxerre a mnoho dalších. V tomto regionu se také nachází významná muzea jako Musée des Beaux-Arts de Dijon a Le musée Nicéphore-Niépce de Chalon-sur-Saône nebo divadla, například Théâtre Dijon Bourgogne.

Kulturní akce.

Zde je důležité zmínit svátek Kvetoucích vinic v Auxerre, Mezinárodní festival sakrální hudby v Dijonu a festival Chalon v ulicích Chalon-sur-Saône se svátky vína, historickými představeními a pouličním uměním. Mezi další oblíbené akce se dále řadí: Mezinárodní festival barokní hudby v Beaune, Gurmánské dny v Saulieu en Côte-d’Or a další hudební festivaly jako Blues en Bourgogne v Creusot nebo D'Jazz Nevers Festival.

Kuchyně.

Burgundsko je považováno za jednu z oblastí Francie, které se nejvíce podílí na produkci vína, a to jak bílého, tak červeného. Zdejší víno se nejčastěji vyrábí z vinné révy odrůdy rulandské modré a chardonnay. Mezi nejznámější značky vína patří například Romanée-Conti nebo Louis Jadot. Reputace a kvalita vína spolu se skutečností, že bývá produkováno v malém množství, vedla k vysokým poptávkám a cenám. Některé z burgundských vín se řadí mezi nejdražší na světě.  Oblast je také známá svou kuchyní. A to zejména pokrmy, jako je hovězí po burgundsku (Boeuf bourguignon), kohout na víně (Coq au vin), žabí stehýnka (Cuisses de grenouille), Dijonská hořčice nebo šunka v petrželi (Jambon persillé).

Osobnosti.

Region je mimo jiné taky domovem mnoha známých osobností. Patří mezi ně například Gustave Eiffel, konstruktér a architekt, který se proslavil konstrukcí všemi dobře známou Eiffelovou věží a návrhem kostry Sochy Svobody. Burgundy jsou také rodným místem několika zástupců z královské rodiny Valois (ze které pochází i jedna z manželek Karla IV.), jako je třeba Jan I. Burgundský, zvaný též nebojácný, nebo Filip III. Dobrý. Narodil se zde také známý francouzský fotbalista Antoine Griezmann, hrající ve španělském klubu FC Barcelona.

Burgundsko, francouzsky Bourgogne (Burgoň), frankoprovensálsky Borgogne) je bývalý francouzský region, jenž spojoval čtyři departementy: Yonne (89), Côte-d'Or ("Zlaté svahy") (21), Nièvre (58) a Saône-et-Loire (71). Od roku 2016 byl spolu s regionem Franche-Comté sloučen do nového regionu Burgundsko-Franche-Comté.

Burgundy (; ) is a historical territory and a former administrative region of east-central France. It takes its name from the Burgundians, an East Germanic people who moved westwards beyond the Rhine during the late Roman period.  Historically, the name "Burgundy" has denoted numerous political entities, including kingdoms and duchies spanning territory from the Mediterranean to the Low Countries. Geographically speaking, since the inception of the French departmental system in 1790, the name refers to the geographic area comprising the four departments of Côte-d'Or, Saône-et-Loire, Yonne, and Nièvre.  In 2016 Burgundy and Franche-Comté were merged for administrative purposes into the new region of Bourgogne-Franche-Comté.


Historie.

Historicky lze říci, že finanční analýza vznikla brzy po vzniku peněz, neboť bylo třeba provádět rozvahy o tom jak s nimi hospodařit. Tyto rozvahy však byly prováděny bez hlubšího poznání a lze říci i nahodile. Moderní chápání finanční analýzy vzniklo v USA, ke konci 19. století, ovšem i zde se jednalo o chápání na úrovni zobrazování rozdílů v absolutních účetních ukazatelích, přičemž z nich byly uvažovány téměř výhradně peníze. Po první světové válce začaly být v rámci finanční analýzy sledovány účetní výkazy za účelem hodnocení schopnosti splácet úvěr zejména velkých firem. Systematický rozvoj finanční analýzy a jejích nástrojů začal v průběhu Velké hospodářské krize, kdy začala být důležitá problematika likvidity, která se tak stala součástí analytických úvah, vyvrcholení krize pak přineslo uvažování o přežití firmy. Další rozvoj finanční analýzy následoval po druhé světové válce, kdy začala být zohledňována i výkonnost firem. K výraznému posunu možností tohoto druhu řízení firem došlo díky rozvoji počítačů.  V česky mluvících zeních se problematikou finanční analýzy jako první zabýval Josef Pazourek, který v roce 1906 vydal knihu Bilance akciových společností, která byla na tehdejší dobu poměrně moderní, ačkoli ve Spojených státech bylo v danou dobu poznání již dále. Zajímavostí je, že česká literatura původně užívala termín přejatý z němčiny bilanční analýza (Bilanzanalyse či Bilanzkritik), teprve po roce 1989 se prosadil angloamerický termín finanční analýza ( Financial Analysis).

Rozdělení.

Finanční analýzu lze rozdělit do dvou základních skupin na externí a interní, přičemž externí finanční analýza je taková finanční analýza, která je dělána pouze na základě veřejně známých informací. Základními informacemi tak jsou zveřejňované účetní a finanční informace. Za příklad takovýchto informací lze považovat zejména údaje z finančních trhů, dále pak relevantní prognózy hospodářského vývoje a prognózy vývoje daného oboru. Druhou skupinou kalkulovaných údajů jsou očekávané změny, a to zejména měnových kurzů a vstupních produktů, které lze vysledovat pomocí makroekonomických prognóz či burza. Tento typ analýzy může být prováděn bez vědomí firmy, výsledky mohou být bez jejího vědomí také zveřejněny. Externí analýza je dělána pro potřeby bank, investorů, strategických partnerů či významných obchodních partnerů, může být prováděna i na žádost samotné firmy, aby získala představu, jakým způsobem působí na své partnery. Tento typ analýzy je ale zajímavý i pro makléře či konkurenci. U analýzy je důležité si uvědomovat, že se pracuje s ne zcela přesnými daty a její význam by neměl být přeceňován.  Interní finanční analýza je naopak dělána zevnitř firmy a analytikům jsou tak k dispozici veškeré účetní i jiné dokumenty, zejména pak finanční plán a veškeré statistické údaje. Do jejích závěrů se tak promítne prakticky celý chod firmy, včetně takových oblastí jako je např. hodnocení investičních příležitostí. Závěry takové analýzy jsou určeny managementu firmy a jsou zapracovávány do řízení firmy.

Metody provádění finanční analýzy.

Obecně lze konstatovat, že primárním cílem finanční analýzy je udělat rozbor finanční situace firmy, najít a využít silné stránky firmy a zároveň napravit slabiny firmy. V tomto ohledu se využívají statistická data z minulých období, jejich vzájemné srovnání, srovnání s výsledky celého oboru a zároveň se zahrnuje predikce hospodaření do budoucnosti.  Pro vytvoření finanční analýzy existují dvě základní techniky, a to procentuální rozbor a poměrová analýza, tyto nástroje však nejsou schopny zahrnout některé aspekty, které je žádoucí v interní finanční analýze zohlednit, proto je nutno doplnit jejich výsledky tzv pravidly financování, Altmanovou analýzou, případně indexem IN, v některých případech je třeba zohlednit Du Pontův rozklad, analýzu pracovního kapitálu či analýzu nákladů a přínosů a další ekonomické ukazatele.

Nejdůležitější poměrové ukazatele.

Ukazatelé likvidity – schopnost podniku splácet dluhy  Ukazatelé rentability  Ukazatelé obratu Ukazatelé aktivity – schopnost podniku rychle využívat svého majetku  Ukazatelé zadluženosti a finanční struktury

Finanční analýza (ve starší literatuře a nyní výjimečně též bilanční analýza) je specifická část analýzy zdrojů, což v praxi znamená, že se jedná o analýzu činností, v nichž primární úlohu hrají finance či peníze a čas. Cílem takovéto analýzy je odhalit silné a slabé stránky firmy, zjistit její výkonnost a získané informace vyhodnotit tak, aby se z provedené finanční analýzy stal jeden z nástrojů sloužící k řízení podniku.  Z hlediska provedení lze finanční analýzu rozdělit na interní a externí, z hlediska zaměření pak na statickou, dynamickou a poměrovou finanční analýzu.  Makroekonomicky finanční analýza vyhodnocuje situaci států, regionu či celého odvětví průmyslu, což by měl být velmi důležitý ukazatel nejen pro politiky, ale i velké investory či managery velkých firem.

Financial analysis (also referred to as financial statement analysis or accounting analysis or Analysis of finance) refers to an assessment of the viability, stability, and profitability of a business, sub-business or project.  It is performed by professionals who prepare reports using ratios that make use of information taken from financial statements and other reports. These reports are usually presented to top management as one of their bases in making business decisions. Financial analysis may determine if a business will:


Jak to funguje.

Člověk, který se zaregistruje a pošle pohlednici náhodnému člověku do zahraničí, by měl na oplátku jednu obdržet. Každá odeslaná pohlednice musí obsahovat tzv. ID, krátký kód se zkratkou země a pořadím odeslání (např. CZ-4896). Příjemce pak tento kód registruje do systému a tím dá najevo, že pohlednici obdržel.  Každý registrovaný člen má také vlastní profil. Na tom se zobrazují statistiky odeslaných a obdržených pohlednic, kde je rovněž uvedena vzdálenost a čas, kterou každá pohlednice urazila. Také zde může uvést něco o sobě, a jaké pohlednice by rád obdržel. Tento profil je veřejný a vidí ho každý, kdo si danou osobu vylosuje.

Historie.

Projekt byl spuštěn 14. července 2005 Paulem Magalhãesem. Motivací k tomu mu byl fakt, že rád dostával poštu – především pohlednice. Během několika dnů se na Paulovy stránky začalo registrovat čím dál tím více uživatelů z celého světa. V té době Postcrossing stále hostil na svém starém počítači ze svého domu.  Postupem času se projekt, hlavně díky médiím, stával čím dál tím víc populárnější. 11. dubna 2008 tak byla poslána miliontá pohlednice z Turecka do Rumunska.

Přehled uživatelů.

"Údaje z 6. září 2019."

Fórum.

Stránky mají oficiální fórum, které členům umožňuje rozebrat všechny aspekty projektu s ostatními uživateli, účastnit se různých her či se dohodnout na výměně pohlednic (swap), známek a v podstatě čehokoliv.

„Hry“ na fóru.

Na fóru se hraje mnoho „her“. Většina z nich spočívá ve vzájemném posílání pohlednic či jiných předmětů.

Bingo.

Bingo je na fóru velice oblíbená hra. Pokud chcete bingo vyhrát, musíte získat pohledy z co nejvíce různých míst. Umístění „binga“ je různé. Pokud například hrajete "novozélandské bingo", musíte získat alespoň jednu pohlednici z každého ze šestnácti novozélandských regionů. To samé platí pro odesílání pohlednic.

Tagy.

První uživatel zvolí téma tagu (například "Vánoce") a zpravidla nabídne prvnímu, kdo jej „tagne“, že mu pošle pohled k danému tématu. Pod „tagnutím“ rozumíme, že další účastník tagu napíše „tag“ a jméno předchozího hráče (např. "tag Lucy"). Tím se zaváže k tomu, že danému uživateli (v tomto případě "Lucy") pohled k danému tématu. Musí jej proto požádat o adresu a v rozumné době pohled poslat.  Některé tagy fungují i obráceně. Místo toho, abyste pohled posílali, jej od „taglého“ uživatele dostáváte a posíláte jej tomu, kdo vás „tagne“.

Další hry.

Mezi další „hry“ patří například Round Robin, Loterie, Cestující hračky nebo Cestující deníky.

Direct swaps.

Swap je přímá výměna pohlednic s předem domluvenou osobou. Zpravidla se posílají pohlednice, které si předem vyberete. Na svém profilu si můžete nastavit, jestli máte o swap zájem. Poslané pohlednice se však nezapočítávají do statistik uživatele.

Česká postcrossingová známka.

2. září 2015 vydala Česká pošta první poštovní známku s motivem Postcrossingu. Její autorkou je Portugalka Maria Nogueirová. Známka má nominální hodnotu E (35 Kč) a je na ní vyobrazeno, jak celý postcrossing funguje.  Podobnou známku má také například Ukrajina, Finsko, Rusko či Slovinsko.

Postcrossing je projekt umožňující výměnu pohlednic mezi registrovanými uživateli z celého světa. Hlavním jazykem projektu je angličtina. Ta je použita na oficiálních stránkách a měla by se používat i na zadní straně pohlednice, určené pro psaný vzkaz a adresu, pokud nemají odesílatel a příjemce žádný jiný společný jazyk. Registrace je zdarma.  Podle oficiálních statistik se k září 2019 projektu zúčastnilo více než 770 tisíc lidí z 209 různých zemí. Ti společně poslali více než 53 milionů pohlednic, které společně urazily více než 271 miliard kilometrů.  Nejvíce uživatelů pochází z Ruska (12,7 %), Tchaj-wanu (12,1 %) Číny (9,4 %), Spojených států (9,2 %) a Německa (7 %). Z Česka pochází 2,75 % všech registrovaných.

Postcrossing is an online project that allows its members to send and receive postcards from all over the world. The project's tag line is "send a postcard and receive a postcard back from a random person somewhere in the world!" Its members, also known as postcrossers, send postcards to other members and receive postcards back from other random postcrossers. Where the postcards come from is always a surprise.  Postcrossing is the union of the words "postcard" and "crossing" and its origin "is loosely based on the Bookcrossing site". However, the "crossing" or exchange of postcards works in a different way. A member sends a postcard to another postcrosser and receives a postcard back from a random postcrosser. Exchanges between the same two members only occur once; although direct swaps between members happen, they are not part of the official happenings on the site. The project is completely free and anyone with an address can create an account. The postcards and postage fees to mail them are the responsibility of each user.  As of January 2019, Postcrossing has over 750,000 members in 212 countries who have registered and exchanged over 50 million postcards that traveled over 250 billion kilometers.  The highest concentration of Postcrossing members reside (in order) in Russia, Taiwan, the United States, China, Germany, the Netherlands, Poland, Belarus, Ukraine, Finland and the Czech Republic, each with over 20,000 members. Globally, most postcrossers reside in North America, Europe and East Asia. Of particular note, Postcrossing is popular in eastern European and former-Soviet states. As of January 2019, more than one third of the combined total of postcards were sent from Germany, Russia and the United States.


Biografie.

Aage N. Bohr se narodil v Kodani v roce 1922 jako čtvrtý syn Nielsu Bohrovi a Margarethe Bohr rozené Nørlund. Vyrůstal obklopen takovými fyziky jako Wolfgang Pauli a Werner Heisenberg, kteří pracovali společně s jeho otcem v Ústavu teoretické fyziky (nyní Niels Bohr Institute) při Kodaňské universitě.  V roce 1940, v témže roce kdy se začal věnovat studiu fyziky na Kodaňské univerzitě, obsadila Dánsko okupační vojska nacistického Německa. V roce 1943 utekl jeho otec Niels Bohr i s rodinou před zatčením do Švédska. Krátce na to se odstěhoval do Anglie, kde začal pracovat na projektu Manhattan. Syn Aage N. Bohr jej následoval a jako jeho asistent s ním cestoval mezi Londýnem, Washingtonem a Los Alamos a podílel se na jeho práci.  V roce 1945 se rodina Bohrova vrátila do Dánska a Aage pokračoval v přerušeném studiu fyziky, které dokončil v roce 1946. Začátkem roku 1948 začal pracovat v Institute for Advanced Study v Princetonu. Od ledna 1949 do srpna 1950 působil na Columbia University v New Yorku. Při svém pobytu ve Spojených státech si v New Yorku roku 1950 vzal za ženu Mariettu Soffer. Pár má spolu tři děti, které pojmenovali Vilhelm, Tomas a Margrethe.  Bohr se stal profesorem na univerzitě v Kodani v roce 1956 a po smrti svého otce v roce 1962 ho nahradil na místě ředitele Niels Bohr Institute. Tuto pozici zastával až do roku 1970. Byl také členem představenstva Nordic Institute for Theoretical Physics (Nordita) od jejího vzniku v roce 1957, v roce 1975 se stal jejím ředitelem. Od roku 1978 byl členem Papežské akademie věd.

Fyzika.

Do konce čtyřicátých let dvacátého století bylo známo, že částice atomového jádra nemohou být vysvětleny pomocí v té době známých modelů (mimo jiné ani kapkovým modelem jádra atomu od Nielse Bohra). Slupkový model, vytvořený v roce 1949, umožnil vysvětlit další funkce a to zejména tzv. magická čísla. Nicméně neobjasňoval všechny vlastnosti, včetně nesférického rozmístění náboje v některých jádrech.  James Rainwater z Columbia University navrhl model jader, který mohl vysvětlit nesférické rozmístění náboje ve svém spisu z roku 1950. Bohr, v tu dobu pobývající na Columbia University, nosil v hlavě podobnou teorii, která zpracovávala stejnou otázku jen v obecnějších rysech a publikoval ji ve svém spisu přibližně měsíc po Rainwaterovi. Bohr později rozvinul tuto ideu šířeji a v roce 1951 publikoval spis, který souhrnně vysvětloval vztahy mezi oscilacemi na povrchu jádra a pohyby jednotlivých nukleonů.  Po svém návratu do Kodaně v roce 1950 začal Bohr spolupracovat s Benem Mottelsonem. Porovnávali teoretické práce s experimentálními daty. Ve třech spisech, které společně publikovali v roce 1952–1953, demonstrovali úzkou souvislost mezi teorií a výsledky pokusů, svědčících například o tom, že energetické hladiny některých jader by mohly být popsány pomocí rotačního spektra. Tato práce stimulovala další teoretické a experimentální studie.  Bohr a Mottelson pokračovali v práci společně a publikovali dvousvazkovou monografii Nuclear Structure, první díl Single-Particle Motion vychází v roce 1969 a druhý díl Nuclear Deformations v roce 1975.  Bohrovi, Mottelsonovi a Rainwaterovi byla udělena Nobelova cena za fyziku v roce 1975 za objev vztahů mezi pohybem jádra atomu a pohybem částic uvnitř tohoto jádra a rozvoj teorie struktury atomových jader na základě těchto vztahů. Tato teorie je známa jako kolektivní model.

Aage Niels Bohr (19. června 1922 Kodaň – 8. září 2009 Kodaň) byl dánský fyzik zabývající se jadernou fyzikou a kvantovou mechanikou, nositel Nobelovy ceny za fyziku z roku 1975. Jeho otcem byl fyzik Niels Bohr, laureát téže ceny z roku 1922.

Aage Niels Bohr (; 19 June 1922 – 8 September 2009) was a Danish nuclear physicist who shared the Nobel Prize in Physics in 1975 with Ben Mottelson and James Rainwater "for the discovery of the connection between collective motion and particle motion in atomic nuclei and the development of the theory of the structure of the atomic nucleus based on this connection". Starting from Rainwater's concept of an irregular-shaped liquid drop model of the nucleus, Bohr and Mottelson developed a detailed theory that was in close agreement with experiments. Since his father, Niels Bohr, had won the prize in 1922, he and his father were one of the six pairs of fathers and sons who have both won the Nobel Prize and one of the four pairs who have both won the Nobel Prize in Physics.


Život.

Po smrti otce v roce 1433 byl společně s bratry vládcem nevelkého teritoria okolo města Opavy. Dbaje o prestiž rodu udržoval politické svazky s vratislavským biskupem Konrádem IV. Umožnilo mu to stát se roku 1443 generálním starostou Slezska a po smrti matky převzetí minstrberského údělu. 8. července 1445 se Vilém jako starosta přičinil o zavedení zemského pořádku na Slezsku.

Boj o Minstrbersko.

V roce 1440 se chopil dědictví po Půtovi z Častolovic, které obnášelo i Minstrbersko, Hynek Krušina IV. z Lichtenburka. To se setkalo s nesouhlasem minstrberských stavů, kteří hledali podporu mimo zemi. Dne 25. dubna 1443 provolali svým novým zeměpánem Viléma, který byl synovcem posledního minstrberského knížete Jana a také Půtovým zetěm. Spolu s jednotkami vratislavského biskupa Konráda IV. vpadl Vilém v červnu 1443 do Minstrberska a Kladska a dobyl pevnosti Neuhaus, Karpenštejn a Chałupky, v červenci Warkocz, Jagielnici a Ciepłowody a v srpnu pak Rummelsberg. Boje pak probíhaly se střídavými úspěchy, když například Hynek Krušina obsadil biskupskou pevnost v Otmuchově. Vilém s Krušinou ještě do konce roku 1444 dospěli ke smíru, když se spojili proti Vilémovu dřívějšímu spojenci biskupu Konrádovi. Vilém si, snad za nějakou finanční kompenzaci, ponechal Minstrbersko, i když se Hynek Krušina právních nároků na ně nikdy nevzdal.

Rodina a smrt.

Vilém byl asi od roku 1435 ženatý se Salomenou z Častolovic, od které se dočkal pěti dětí – tří synů Bedřicha, Václava III. a Přemysla III.) a dvou dcer: Kateřiny (zm. 1504, vdaná za hlohovsko-zaháňského knížete Jana II.) a Anny (zm. 1515, abatyše v klášteře v Trzebnici). Zemřel 15. srpna 1452 a je pochován ve kostele sv. Ducha v Opavě. Poručnictví nad dětmi svěřil bratru Arnoštovi, který majetek svůj i bratrův rozprodal.

Vilém I. Opavský (asi 1410 – 15. srpen 1452) byl synem Přemysla I. Opavského z jeho manželství s Kateřinou z Minstrberka . Byl spoluvládcem na Opavsku společně se starším bratrem Václavem II. v letech 1433-1445/9, poté samostatným knížetem opavsko-ratibořickým (formálními spoluvládci byli mladší bratři – Arnošt a Přemysl II.) a minstrberským. Pocházel z dynastie opavských Přemyslovců.

Duke William of Opava (; – 15 August 1452) was a member of Opava branch of the Bohemian Přemyslid dynasty. He was Duke of Opava from 1433 to 1452 and Duke of Münsterberg from 1443 to 1452.


Tělo.

Tělo sklípkanů se dělí na dvě části, hlavohruď a zadeček. Mají osm nohou, díky nimž se mohou rychle pohybovat. Převážně u sklípkanů čeledi "Theraphosidae"se na spodní straně chodidla nacházejí zvláštní chloupky, které jsou na konci rozštěpeny do mikroskopických chloupků. To jim umožňuje se pohybovat i po hladkých plochách, například šplhat po skle. Na hlavohrudi se nacházejí klepítka (chelicery), pomocí nichž kořist usmrtí vstříknutím jedu. Chelicery jsou tzv. ortognátně orientovány tzn., že se chelicery otevírají podélně s osou pavoukova těla. Vedle klepítek mají ještě makadla (pedipalpy), která slouží k opoře při běhu a k rozmnožování. Na konci těchto makadel mají samečci tzv. samčí bulby, ve kterých samci přenáší sperma, když hledají samici a chtějí se s ní spářit. Na zadečku se nacházejí čtyři snovací bradavky, pomocí nichž mohou tkát pavučiny. Sklípkani netkají sítě, pavučinu používají například při rozmnožování, k vytvoření kokonu nebo při svlékání. Dále mají mnozí sklípkani na zadečku žahavé chloupky, které slouží k obraně.

Nohy.

Sklípkan má celkem 6 párů končetin:

Způsob života.

Sklípkani se dělí podle způsobu života na stromové, zemní a podzemní druhy. Stromoví sklípkani žijí hlavně v pralesích, kde přebývají v korunách stromů a kde si také stavějí hnízda. Zemní sklípkani se skrývají v úkrytech na zemi, například pod kameny čí kousky dřeva, a opouští je při hledání potravy. Podzemní sklípkani žijí ve zvláštních chodbičkách tvaru trubice, jež jsou vystlány pavučinou. Samičky těchto druhů tráví skoro celý život v úkrytu a živí se hmyzem, který se ocitne v blízkosti vchodu do jejich nory.

Potrava.

Menší, převážně pouštní druhy se živí hmyzem či jinými pavoukovci. Větší druhy loví hmyz, ale také ještěrky, malé hady, hlodavce, stromové druhy také ptačí mláďata. Sklípkan probodne svou kořist klepítky a vstříkne do těla jed, čímž ji ochromí. Kořist sežere tak, že ji do těla vstříkne trávící enzymy a pozře již rozloženou potravu v tekutém stavu. Zbytky kořisti, které sklípkan nedokáže rozložit (kosti,kůže), jsou zformované do takřka pravidelné „kuličky“ a odhozeny. V případě, že jsou sklípkani chováni v zajetí v teráriu je zajímavostí, že tyto „kuličky“ zpravidla nosí na jedno místo v teráriu.

Obrana.

Sklípkani mají několik obraných taktik.

Obranné postavení s kousnutím.

Většina sklípkanů používá k obraně právě tuto metodu. Nejdříve zaujme obranné postavení - vzpřímí hlavohruď a roztáhne klepítka. Pokud toto nepřítele neodradí, bleskurychle se na něj vrhne a silně jej udeří. Pokud ani toto nezapůsobí, vrhne se na nepřítele po druhé a tentokrát již s jedovatým kousnutím. Pro člověka je kousnutí sice velmi bolestivé, ale ne smrtelně nebezpečné. Nejnebezpečnější jsou rody z Asie a Afriky, které jsou i zdraví nebezpečné. Ostatní sklípkani mají jed člověku neškodný.

Uvolnění žahavých chloupků.

Tento způsob obrany mají většinou jen sklípkani z Ameriky. Pokud je pavouk v nebezpečí, nastaví proti útočníkovi zadeček a rychlými pohyby zadních nohou z něj stírá chloupky, které se uvolňují do vzduchu k útočníkovi. Tyto chloupky při kontaktu s kůží způsobují svědění a pálení; jejich vdechnutí je ještě nebezpečnější. Chloupky se sklípkanovi obnovují při dalším svleku.

Ostřikování výkaly.

Při tomto druhu obrany pavouk nadzvedne zadeček a ostříkne útočníka proudem trusu. Tuto taktiku však používají jen zřídka.

Zajímavosti.

Největším sklípkanem je sklípkan největší ("Theraphosa blondii"), který má tělo dlouhé 12 cm a rozpětí nohou dosahuje až 30 cm.  Ve střední Evropě žije několik druhů pavouků, kteří jsou blízkými příbuznými sklípkanů (patří do stejného podřádu). Jsou to sklípkánci rodu "Atypus" patřící do čeledi Atypidae.  Přímo z čeledi Theraphosidae (sklípkani) se v Evropě vyskytuje rod Chaetopelma, jehož výskyt je potvrzen například na území Řecka a Kypru.  Samičky některých druhů se mohou dožít až 25 let. Samci sklípkanů se obvykle dožívají okolo dvou až tří let po dosažení pohlavní dospělosti.  Všechny tři druhy sklípkánků vyskytující se v České republice jsou zařazeny na červený seznam.

Sklípkani v historii.

Při zkoumání zkamenělých pozůstatků zvířat (fosilií) je možné vypozorovat zpětné klíče k jejich kmenovému vývoji. První odkazy na fosilní příbuzné dnešních sklípkanů byly objeveny v úlomcích jantaru ze středního devonu v Severní Americe, a jsou tedy staré téměř 350 milionů let. Před 310 až 240 milionů, v tzv. karbonu, patřili sklípkani k nejhojnějším druhům pavouků vůbec. Teprve ode dvou milionů let př. n. l., od třetihor, žili také ve střední Evropě. Protože se sklípkani během milionů let tělesně skoro vůbec nezměnili, jsou po právu označováni jako „živoucí fosilie“.

Sklípkani jsou členovci třídy pavoukovci (Araneida). Patří k největším suchozemským bezobratlým živočichům. Jsou to dokonalí lovci, kteří se během 300 miliónů let téměř nezměnili. Běžně chovaní sklípkani patří do čeledi sklípkanovití (Theraphosidae).  Sklípkanům se lidově říká nesprávně tarantule. Tento název přísluší původně pavoukům z čeledi slíďákovití, které poprvé popsal Carl von Linné a podle lokality výskytu v jihoitalské provincii Tarent je pojmenoval "aranea tarantula". Ovšem i cizojazyčné formy tohoto jména se v běžné řeči často přenášejí na zcela jiné druhy velkých pavouků.

The Mygalomorphae, or mygalomorphs, are an infraorder of spiders. The name is derived from the Greek "mygalē", meaning "shrew", plus "morphē" meaning form or shape. An older name for the group is Orthognatha, derived from the orientation of the fangs which point straight down and do not cross each other (as they do in the araneomorphs). In 1802, Charles Athanase Walckenaer separated mygalomorph spiders into a separate genus, "Mygale", leaving all other spiders in "Aranea".


Historie.

Skupina byla založena ve městě Dunfermline ze zbytků polo-profesionální místní kapely "The Shadettes" (původně Mark V a The Red Hawks) zpěvákem Danem McCaffertym, kytaristou Mannym Charltonem, basákem Petem Agnewem a bubeníkem Darrellem Sweetem. Jméno získali ze skladby „The Weight“ od skupiny The Band („I pulled into Nazareth/Was feelin' half past dead…“). V roce 1970 se skupina přesunula do Londýna, kde roku 1971 vydala své první, stejnojmenné album.  Po získání nějaké té pozornosti díky albu "Exercises" z roku 1972, Nazareth vydali album "Razamanaz" na začátku roku 1973. Skladby jako „Broken Down Angel“ a „Bad Bad Boy“ se umístily v britském žebříčku Top 10 list. Poté následovalo album "Loud 'N' Proud" na konci roku 1973, které obsahovalo hit „This Flight Tonight“, původně od Joni Mitchell. Roku 1974 vydali album "Rampant", které bylo neméně úspěšné, třebaže neobsahovalo žádný singl. Další skladba (neobjevuje se na žádném albu), opět coververze, tentokrát skladby „My White Bicycle“, se na začátku roku 1975 umístila v UK Top 20.  Album "Hair of the Dog" bylo vydáno roku 1975. Americké vydání alba obsahuje skladbu "Love Hurts", původně od The Everly Brothers a také nahranou Royem Orbisonem. Tato skladba byla ve Spojeném království a USA vydána jako singl. V USA byla oceněna jako platinová. Je to jediná skladba od Nazareth, která se umístila v americkém Top Ten. Titulní skladba alba se totožným názvem (nesprávně známá také jako „Now You're Messing With a Son of a Bitch“) se stala základem rockových rádií 70. let a objevila se také na albu The Spaghetti Incident od Guns N' Roses. Traduje se, že zpěvák GNR Axl Rose začal používat svůj pověstný ječák poté, co ho jeho kytarista Izzy Stradlin slyšel zpívat ve sprše vysoko položeným hlasem právě „Hair of the Dog“. Tento styl zpěvu Izzyho údajně zaujal natolik, že Axlovi doporučil ho používat i při vystoupeních s kapelou.  V roce 2013 ze skupiny kvůli zdravotním potížím odešel původní zpěvák Dan McCafferty. V únoru 2014 jej nahradil Linton Osborne. V prosinci 2014 byla kapela kvůli Osbornově nemoci nucena zrušit několik koncertů a odložit turné po Spojeném království. 16. ledna 2015 Osborne na svém Facebooku oznámil odchod z Nazareth. 16. února 2015 skupina představuje novou posilu, kterou je jedinečný zpěvák Carl Sentance.

Nazareth je skotská rocková skupina, známá několika hard rockovými hity, stejně jako coververzí balady „Love Hurts“ z poloviny 70. let.

Nazareth are a Scottish hard rock band formed in 1968 that had several hits in the United Kingdom, as well as in several other West European countries in the early 1970s. They established an international audience with their 1975 album "Hair of the Dog", which featured their hits "Hair of the Dog" and a cover of the ballad "Love Hurts". The band continues to record and tour.


Geografie.

Bora-Bora je poloatol, což znamená, že uvnitř korálového útesu nad bývalou kalderou leží mělká modrá laguna, nad jejíž hladinu se zvedají poslední trosky kráteru, v tomto případě v podobě velkého ostrova a dvou dalších ostrovů – Toopua a Toopuaiti. Hlavní ostrov je hornatý a jeho dominantu tvoří Pahia a Otemanu, dva ostré skalnaté vrcholy dosahující výšky 660 m n. m. a nejvýše položeným bodem Mt. Otemanu dosahující výšky 725 m n. m. V prstenci korálových ostrovů, ostrůvků a útesů, který ostrov Bora-Bora obklopuje, existuje jediná úžina, volná mořská cesta známá jako "motus", jíž mohou lodě proplouvat až do vnitřní laguny, která je přírodním, dobře chráněným přístavem.

Flóra.

Návětrné deštivé svahy zarůstá džungle, ve vlhkých údolích rostou háje mohutných tahitských kaštanů ("Inocarpus edulis") s jedlými plody. V roklích bují stromové kapradiny a na horských stráních banánovníky ("Musa fehi"). Závětrné, sušší svahy kryjí travnaté savany s občasnými keři a stromy. Pobřeží jako na všech ostrovech Tichomoří obsadily kokosové palmy, v jejichž stínu rostou ibišky lípolisté a přesličníky. Tropické teploty od 24 °C zmírňují čerstvé brízy východních směrů.

Historie.

Polynésané, kterých žije dnes na ostrově asi 6000, kolonizovali ostrov před 1100 lety a dodnes se na něm zachovalo několik starobylých chrámů. V jednom z nich byly nalezeny dlaždice s vytesanými posvátnými mořskými želvami. Jako první Evropan navštívil ostrov Bora-Bora v roce 1722 holandský cestovatel Jacob Roggeveen. Kapitán James Cook spatřil ostrov poprvé v roce 1769 a v prosinci 1777 u něho přistál. Zaznamenal si, že se jmenuje „Bola Bola“ (Prvorozený). V roce 1895 se Bora-Bora stal součástí Francouzské Polynésie. Ostrov sloužil během 2. světové války jako americká letecká a námořní základna. Dnes je Bora-Bora stále častěji cílem turistů z celého světa. Kromě příjmů z turistiky je hlavním zdrojem obživy vývoz kopry, vanilky a perleťoviny.

Ráj turistů.

Bora-Bora nabízí širokou paletu aktivit a zajímavých míst, kvůli kterým na ostrov každoročně jezdí řada turistů. Na samotné pevnině existují dvě centra. Administrativním centrem ostrova je Vaitape, které se nachází na západním pobřeží a je zároveň i nejživější a nejobydlenější částí celého ostrova. Druhým centrem je Matira, též nazývaná „Matira point“, jedná se o nejjižnější cíp ostrova s nádhernými plážemi a rozsáhlými lagunami.  Na ostrově žije cca 6 000 stálých obyvatel, jejichž počet každý rok rozšiřují tisícovky turistů, kteří zde tráví své dovolené. Dovolená na Bora-Bora je synonymem luxusu, tento sopečný atol je všeobecně považován za jednu z nejdražších dovolenkových destinací světa, kde však solventní turista může očekávat maximální míru komfortu a luxusu. Svou cenovou úrovní se značně vymyká i obecně vyšším cenovým relacím v celé Francouzské Polynésii.

Sportovní vyžití.

K nejoblíbenějším aktivitám na ostrově patří: jízda na kajaku, paragliding, vodní lyžování, šlapadla, výlety na lodi s proskleným dnem, windsurfing, tenis, stolní tenis, plážový volejbal, plavání v bazénu nebo projížďka na vodním skútru. K těm nejoblíbenějším činnostem na ostrově však patří šnorchlování a potápění a to především pro pestrobarevnost zdejší mořské fauny. Pod vodou se lze setkat s houfy pestrobarevných ryb, barakudami, rejnoky, mantami, murénami, želvami či žraloky. Se zkušeným místním průvodcem se lze vydat i na pěší túru na nejvyšší dominanty ostrova – horu Pahia či Otemanu, ze kterých se návštěvníkům naskytne výhled na rozsáhlé laguny podél celého ostrova.

Bora-Bora (psáno též "Bora Bora") je atol v souostroví Francouzská Polynésie sestávající z 29 ostrovů. Jeho jméno je odvozeno od polynéského výrazu „Pora Pora“, což znamená „prvorozený“. Jeho původní polynéský název byl Vava’u. Leží v jižním Pacifiku ve skupině Společenských ostrovů, 280 km severozápadně od ostrova Tahiti, největšího ostrova této skupiny. Každý ze zdejších ostrovů je pozůstatkem jedné nebo více sopek a většinu z nich navíc obklopují prstence korálového útesu.

Bora Bora (French: "Bora-Bora"; Tahitian: "Pora Pora") is a island group in the Leeward group in the western part of the Society Islands of French Polynesia, an overseas collectivity of the French Republic in the Pacific Ocean. The main island, located about northwest of Papeete, is surrounded by a lagoon and a barrier reef. In the center of the island are the remnants of an extinct volcano rising to two peaks, Mount Pahia and Mount Otemanu, the highest point at . It is part of the commune of Bora-Bora, which also includes the atoll of Tūpai.  Bora Bora is a major international tourist destination, famous for its aqua-centric luxury resorts. The major settlement, Vaitape, is on the western side of the main island, opposite the main channel into the lagoon. Produce of the island is mostly limited to what can be obtained from the sea and the plentiful coconut trees, which were historically of economic importance for copra.


Starověk.

Poprvé je motiv hada zakousnutého do vlastního ocasu doložen v období Staré říše ve starověkém Egyptě, kde byl příznačně nazýván jako "„Ocas v tlamě“". Objevuje se v tzv. podsvětních knihách a v pohřební ikonografii, kde symbolizuje čas a nekonečný a nepřetržitý běh života. V Knihách mrtvých je dáván do souvislosti např. s motivem sloupu džed, v ne zcela srozumitelných souvislostech je použit na sarkofágové skříni z Tutanchamonovy pohřební výbavy. Nejhojněji je používán v Pozdní době, odkdy je přejímán antickými autory.  Autor David Talbott, který se též věnuje mytologii, v dokumentu "Blesky bohů" uvádí, že Uroboros se neobjevil pouze v Egyptě ale „na všech obydlených světadílech“ podle nálezů ve starověké Indii, Číně, Japonsku, na území dnešního Mexika a kontinentálních Spojených států amerických, dokonce i na Aljašce.

Popkultura.

V sedmé řadě seriálu Červený trpaslík je epizoda s názvem Uroboros, ve které je odhaleno, že jedna z hlavních postav, technik Dave Lister, je svůj vlastní syn - našli ho v krabici v baru pod kulečníkovým stolem. Do této krabice se sám uložil, když se vrátil v čase. Uroboros je použit jako symbol této události.  Slovo "uroboros" v anglickém zápise "ouroboros", je v příběhu z počátku vykládáno (a Listerovými adoptivními rodiči chápáno) jako nerozhodnost Listerových rodičů při výběru jména pro syna, a tedy i důkaz jejich nezodpovědnosti: ""our rob o ros"" čili ""our Rob(ert) or Ross"", v překladu ""náš Rob(ert) nebo Ross"". Ve skutečnosti Lister použije krabici od "nekonečných" baterií ourroboros, jak později vysvětlí Kryton.  Urobora také často vzpomíná ve své pentalogii o zaklínači Andrzej Sapkowski.

Uroboros (též úroboros, ouroboros, uroborus, ( — požírač ocasu) je starodávný symbol, který zobrazuje hada nebo draka požírajícího svůj vlastní ocas. Tento symbol se pojí s alchymií, gnosticismem a hermetismem. Představuje cyklickou podstatu věcí, nekonečný návrat od konce k začátku, sebezničení a sebeobnovu. Na některých zobrazeních je Uroboros z poloviny bílý (světlý) a z poloviny černý (tmavý), což naznačuje symboliku jin-jang, znázorňující dualitu věcí; vzájemně se doplňujících opačných principů. Také bývá stočený do tvaru ležící osmičky, symbolu nekonečna.

The ouroboros or uroboros (, , ) is an ancient symbol depicting a serpent or dragon eating its own tail. Originating in ancient Egyptian iconography, the ouroboros entered western tradition via Greek magical tradition and was adopted as a symbol in Gnosticism and Hermeticism and most notably in alchemy. The term derives from , from ("oura"), "tail" + ("bora"), "food", from ("bibrōskō"), "I eat". The "ouroboros" is often interpreted as a symbol for eternal cyclic renewal or a cycle of life, death, and rebirth. The skin-sloughing process of snakes symbolizes the transmigration of souls, the snake biting its own tail is a fertility symbol. The tail of the snake is a phallic symbol, the mouth is a yonic or womb-like symbol.


Mládí.

Reinhardt se narodil v židovské rodině nedaleko Vídně. S divadlem se poprvé setkal ve vídeňském Burgtheatru, kam pravidelně chodíval jako divák a začal se zajímat i o divadelní tvorbu. Nastoupil na hereckou školu ve Vídni. V roce 1894 ho na vystoupení v Salcburku objevil ředitel Deutsches Theater v Berlíně Otto Brahm nabídl mu angažmá. Nabídku přijal, vytvořil si zde však odpor ke strohému naturalistickému divadlu, sám měl rád barokní a pohádkové lidové divadlo.  Vystupoval s Brahmovým souborem, současně však inscenačně experimentoval v kabaretu, pro jehož intimní atmosféru měl velký cit. Své první režisérské zkušenosti získal v letech 1902–1905 v Kleines Theater, v němž uvedl téměř padesát her z nejrůznějších zemí a nejrůznějšího stylu. Významná kapitola jeho díla se otevřela roku 1905, kdy se stal Brahmovým nástupcem v roli ředitele Deutsches Theater. Tam roku 1906 otevřel v návaznosti na velký dům malé divadlo, Kammerspiele. Pružnost programu i inscenačního stylu, které toto uspořádání dovolovalo, ovlivnila téměř všecka státní divadla v Německu a nakonec i ve Spojených státech a jinde.

Tvorba.

Největším Reinhardtovým přínosem je jeho zjištění, že neexistuje žádný přístup, který by se hodil pro inscenace všech her. Až do dvacátého století inscenovali režiséři všecky hry ve velmi podobném stylu. Každý režisér si osvojil – přesto, jak široce bylo v druhé polovině devatenáctého století rozšířeno experimentování – jeden výrazný přístup, který pak aplikoval na všechny hry. Pro Reinhardta se každá nová inscenace stala novým problémem k řešení, a to ne pomocí osvědčených receptů, ale podle vodítek obsažených v díle samém. Gorkého drama "Na dně", které uvedl v Malém divadle, se dočkalo pěti set repríz a vidělo ho přes čtvrt milionu diváků. Bez ostychu využíval řadu dobových novinek – jako otáčivé jeviště, elektrické a barevné světlo, nebo dokonce běžící pás. Pohrával si se světelnými kontrasty, stínem, barvami. Například, když na hnědém pozadí vynikaly světlejší barevné kostýmy herců, říkalo se, že Reinhardt dělá Rembrandta, že scéna připomíná obrazy tohoto slavného holandského malíře. Jeho přístup k režii se stal v celém dvacátém století nejběžnějším.  Reinhardtova koncepce divadelního stylu zahrnovala fyzické uspořádání jeviště a prostorový vztah mezi hledištěm a herci. V jeho pojetí vyžadovaly některé hry intimní prostředí, jiné zas velké prostory; některé rampu, jiné otevřené pódium. Například "Oidipa Vladaře" inscenoval v cirku, poněvadž ze všech moderních staveb se zdá cirkusová konfigurace antickému řeckému divadlu nejpodobnější. Reinhardt byl přesvědčen, že režisér je pánem nad všemi složkami inscenace. Pro inscenaci si zpracovával režijní knihu, v níž zachycoval každý detail pohybu, scény, rekvizit, zvuku, světla a kostýmu. V Berlíně koupil a postavil další divadla, roku 1917 založil experimentální scénu Mladé Německo. V roce 1920 založil Max Reinhardt s Richardem Straussem a Hugo von Hofmannsthalem Salcburský festival, ten nese jeho jméno dodnes. Získal vlastní divadlo ve Vídni, podnikal zájezdy do Ruska, Švédska a Velké Británie. Za svůj život pracoval na víc, jak stovce inscenací, proslavil se však především adaptacemi Shakespearova "Snu noci svatojánské". Ke tomuto dílu se za svůj život několikrát vracel. Pro jednu z inscenací dokonce nechal vykácet stromy a převézt je na jeviště, navozit tuny mechu a nachytat tisíce světlušek, aby vytvořil dokonalou iluzi lesa. V letech 1905-1933 Reinhardt sám režíroval 136 her a svými experimenty v oblasti inscenačního stylu i divadelní architektury nadlouho ovlivnil německé divadlo.

Film.

O film se Reinhardt zajímal víc, než bylo u většiny jeho divadelních kolegů obvyklé, vedle divadelní práce se tedy stal i filmovým režisérem a producentem. Jeho prvním snímkem byl film "Sumurûn" v roce 1910. Po této zkušenosti si založil vlastní filmovou společnost. V roce 1912 prodal práva na natočení filmu na motivy své divadelní inscenace „Zázrak“, filmová plnobarevná verze se pak dočkala celosvětového úspěchu. Dva filmy natočil s producentem Paulem Davidsonem snímek "Die Insel der Seligen" (Ostrov blažených), který přitahoval diváky zejména díky svému erotickému charakteru – herci se objevovali nazí, a "Eine Nacht venezianische" (Benátská noc) Karla Gustava Vollmoellera, která se točila přímo v Benátkách. K oběma filmům požadoval účast kameramana Karla Freunda, který si dokázal poradit s Reinhardtovými speciálními potřebami, třeba natáčení laguny v měsíčním světle.  Po anšlusu Rakouska v roce 1938 emigroval nejprve do Velké Británie, pak do Spojených států a na Sunset Boulevard v Hollywoodu otevřel vlastní divadelní školu režie a herectví. V roce 1940 se stal občanem Spojených států. Zemřel roku 1943 v New Yorku.

Max Reinhardt (9. září 1873 Baden, Dolní Rakousko – 31. října 1943 New York), vlastním jménem Maximilian Goldmann, byl rakouský divadelní režisér a správce divadla.

Max Reinhardt (September 9, 1873 – October 30, 1943) was an Austrian-born theatre and film director, intendant, and theatrical producer. With his innovative stage productions, he is regarded as one of the most prominent directors of German-language theatre in the early 20th century. In 1920, he established the Salzburg Festival with the performance of Hofmannsthal's "Jedermann".


Život.

Narodila se v rakouském Braunau am Inn jako druhé dítě celníka Aloise Hitlera a jeho druhé ženy Franzisky Matzelberger. Matka jí zemřela rok po jejím narození. Ona a její bratr Alois Hitler mladší byli vychováváni otcem a jeho třetí ženou Klarou Hitler. V dětství si byla velmi blízká s o šest let mladším polorodým bratrem Adolfem a později byla jediná žijící příbuzná, ke které se veřejně hlásil – zmínil ji i ve svém díle "Mein Kampf".  Po úmrtí své nevlastní matky Klary Hitlerové roku 1907 se Angela provdala za úředníka Leo Raubala, s nímž měla dcery Angelu („Geli“) a Elfriede a syna Lea. Roku 1910 její manžel zemřel a Angela se s dětmi přestěhovala do Vídně, kde byla během první světové války vedoucí "Mensa Academica Judaica". V té době prý ještě bránila židovské studenty před útoky jejich „árijských“ spolužáků, později se ale nikdy nevyjádřila proti holocaustu. S bratrem Adolfem znovu navázala kontakt teprve poté, co byl propuštěn z armády.  Roku 1924 nebo 1925 se Angela přestěhovala s dětmi do Mnichova a vedla zde svému bratrovi domácnost. Později vedla jeho letní sídlo Berghof u Berchtesgadenu. Roku 1935 došlo mezi Adolfem a Angelou k roztržce. Angela opustila s dcerou Elfriede Berchtesgaden a přestěhovala se do Radebeul u Drážďan, kde se roku 1936 provdala za architekta Martina Hammitzsche. Podle Angelina synovce Williama Patricka Hitlera byl důvodem roztržky příliš otevřený vztah Angely ke Hermannu Göringovi, který si tehdy zamýšlel koupit pozemek poblíž Hitlerova domu. Podle jiných zdrojů mohl za hádku Hitlerův vztah k Evě Braunové, která se od roku 1935 chovala na Berghofu jako domácí paní, ačkoli byla o téměř třicet let mladší než Angela.  Po této hádce už spolu sourozenci byli v kontaktu jen minimálně, Hitler se ani nezúčastnil sestřiny druhé svatby. Počátkem roku 1945 nechal Hitler Angelu převést do Berchtesgadenu, aby nepadla do rukou Rusům. Její manžel Martin Hammitzsch spáchal v květnu 1945 sebevraždu.

Angela Franziska Johanna Hammitzsch, rozená Angela Hitler, během 1. manželství Angela Raubal, (28. července 1883 Braunau, Rakousko – 30. října 1949) byla starší polorodá sestra Adolfa Hitlera.

Angela Franziska Johanna Hammitzsch (née Hitler; 28 July 1883 – 30 October 1949) was the elder half-sister of Adolf Hitler. By her first husband, Leo Raubal Sr., she was the mother of Geli Raubal.


Osobní život.

Vladimír Růžička se narodil v mostecké porodnici, ale vyrůstal v Litvínově. V deváté třídě na základní škole poznal svou budoucí manželku Evu (* 1962), která v té době bydlela v Meziboří. Po základní škole se vyučil elektrikářem a současně od šestnácti let začal hrát v československé nejvyšší hokejové lize. V devatenácti letech se oženil, vzápětí se jim narodila dcera Eva (* 1982) o sedm let později syn Vladimír (* 1989), který je rovněž hokejistou. Manželka Eva s ním prošla všechna angažmá, podporovala jej, když odmítl emigraci a NHL. Jako hráč si Růžička vydělal miliony korun ve Slavii i před tím v NHL, miliony bral i jako kouč a manažer v té době bohaté Slavie. Hokejové prostředí ovlivnilo život nejen Růžičkova syna, aktivního hokejisty, ale i dcery Evy – někdejší slávistický obránce Jan Novák byl až do roku 2008, kdy se po takřka deseti letech soužití rozešli, jejím partnerem. V roce 2012 se Eva seznámila s Lukášem Stránským, kondičním trenérem, kterého do Slavie přivedl právě její otec. V červenci 2015 se Růžička stal dědečkem, když se dceři Evě a Lukáši Stránskému narodil syn Lukáš. Růžičkova manželka Eva podlehla 20. února 2016 ve svých třiapadesáti letech těžké nemoci. V červnu 2017 se na zámku Červený Hrádek oženil s Marií Pavlovskou, 10. října 2017 se jim narodila dcera Lejla.

Hráčská kariéra.

Lední hokej začal hrát v pěti letech v přípravce v litvínovském klubu HC Chemopetrol. V severočeském městě prošel všemi mládežnickými kategoriemi a nastoupil za něj i ve svém debutu v první lize.  První zápas v extralize odehrál v roce 1979 proti HC Dukla Jihlava. V tomto zápase potvrdil pozici opory celého týmu a vstřelil svůj první gól. Úspěchy a mimořádné výkony ho provázely celou kariéru. Čtyřikrát vyhrál kanadské bodování ligy a pětkrát se stal nejlepším střelcem. V letech 1986 a 1988 získal Zlatou hokejku.  V roce 1987 odešel na dvouletou vojenskou službu do Trenčína a po jejím skončení v roce 1989 odešel do zámořské NHL. Byl prvním hráčem po revoluci, který do Ameriky odešel. Jeho prvním týmem byli Edmonton Oilers. Růžička odehrál za Edmonton Oilers jen 25 utkání v základní části, do playoff nezasáhl, díky tomu obdržel prsten pro vítěze Stanley Cupu, ale jeho jméno není vyryto na poháru. Po neúspěšném angažmá přestoupil do Boston Bruins a poté do Ottawa Senators. V obou týmech se mu celkem dařilo.  V roce 1994 se vrátil do Evropy. Nejprve odehrál několik utkání za švýcarský Zug, poté přestoupil do týmu HC Slavia Praha, kterému pomohl probojovat se do české hokejové extraligy. Ve slávistickém dresu pak působil až do konce své aktivní hráčské kariéry v roce 2000. Je členem Klubu hokejových střelců deníku Sport.

Reprezentační kariéra.

V reprezentaci poprvé nastoupil v roce 1983, kdy s týmem Československa získal stříbrné medaile na hokejovém mistrovství světa v Německu. Tento úspěch si zopakoval o rok později na olympijských hrách v Sarajevu. V roce 1985 pak přispěl k vítězství týmu na domácím mistrovství světa v Praze. Největším reprezentačním úspěchem pak jistě je, že jako kapitán dovedl tým ke zlatým olympijským medailím v Naganu 1998.

Loučení s hráčskou kariérou.

Definitivně se rozloučil se svou bohatou hráčskou kariérou v duelu vlastního Výběru s hvězdným Jágr Teamem. Zápas se odehrál dne 5. srpna 2000 ve vršovickém Edenu. Do svého výběru pozval bývalé spoluhráče a kamarády z reprezentace. V zápase si zahrál i jeho tehdy jedenáctiletý syn.  Sestavy:  Výběr Vladimíra Růžičky: Ladislav Blažek - Miloslav Hořava, Ľubomír Sekeráš, Antonín Stavjaňa, Jaroslav Špaček, František Procházka, František Kučera, Petr Kadlec - Vladimír Růžička ml., Vladimír Růžička st., Michal Sup - Martin Ručinský, Robert Reichel, Josef Beránek ml. - Viktor Ujčík, Zdeno Cíger, Ivo Prorok - Petr Rosol, Jiří Hrdina. Trenéři: Ivan Hlinka a Josef Beránek st.  Jágr Team: Roman Turek (31. Milan Hnilička) - Tomáš Kaberle, František Kaberle, David Volek, Roman Hamrlík, Michal Rozsíval, Martin Straka, Pavel Kubina, Václav Varaďa - Jaromír Jágr, Jan Hrdina, Václav Prospal - Milan Hejduk, Petr Sýkora, Patrik Eliáš - Radek Dvořák, Petr Nedvěd, Jan Hlaváč - Tomáš Vlasák, Pavel Patera, Martin Procházka. Trenéři: Richard Farda a Marian Jelínek.

Góly.

Za reprezentační tým Československa odehrál celkem 186 zápasů a vstřelil 107 gólů. Za reprezentaci samostatné České republiky pak 14 zápasů, ve kterých dal pět gólů.  V ligové soutěži vstřelil 431 gólů, součet se zásahy v národním týmu tedy činí 543 branek, což ho řadí na druhé místo historických tabulek a Klubu hokejových střelců za Milana Nového.  První ligový gól dal ve věku 16 let ve svém prvním ligovém startu Jiřímu Králíkovi po deseti sekundách pobytu na ledě.  Poslední gól pak dal z trestného střílení 21. listopadu 1999 proti Pardubicím.

Trenérská kariéra.

Po skončení aktivní hráčské kariéry se stal sportovní manažerem HC Slavia Praha. Ještě v roce 2000 převzal i post trenéra a posléze změnil funkci sportovní manažera na manažera generálního. Jeho práce brzy přivedla výsledky a v sezóně 2002/2003 získala Slavie extraligový titul. Druhý vybojoval jeho tým v sezóně 2007/2008. Ve Slavii byl nějakou dobu rovněž spolumajitelem, svůj podíl však prodal v průběhu sezony 2013/2014, na jejímž konci rovněž ohlásil konec ve funkci trenéra A-týmu a generálního manažera. Jako trenér působil u Slavie nepřetržitě od roku 2000 až do konce ročníku 2013/2014, kdy se přesunul k české hokejové reprezentaci. Ve Slavii však nadále působí jako konzultant a trenér mládeže.  V letech 2002–2004 byl Vladimír Růžička také asistentem trenéra české reprezentace. Poté, co se týmu v roce 2004 ujal Ivan Hlinka, opustil reprezentaci a věnoval se pouze své práci ve Slavii. Po Hlinkově tragické smrti v srpnu toho roku se však stal jeho nástupcem. Poprvé vedl český tým na Světovém poháru 2004, kde skončil v semifinále, když podlehl Kanadě 3:4. Trenérský vrchol zažil na světovém šampionátu ve Vídni v roce 2005, kdy s českými hokejisty získal zlatou medaili, první od tzv. „zlatého hattricku“ v letech 1999–2001. Následně se však vrátil pouze k práci v extraligovém klubu a post reprezentačního trenéra přenechal Aloisi Hadamczikovi.  Trenérem české hokejové reprezentace se stal opět 21. června 2008. V první sezoně se týmu nepodařilo postoupit do semifinále Mistrovství světa, v dalším roce obdobně dopadlo i české působení na olympiádě ve Vancouveru. Vladimír Růžička oznámil svůj odchod po skončení sezony 2009/2010, přitom na posledním turnaji, Mistrovství světa 2010, dovedl své svěřence k titulu mistrů světa.  Po Zimních olympijských hrách v Soči 2014 se stal nástupcem odstoupivšího Aloise Hadamczika; jeho smlouva má trvat do konce sezóny 2015/2016. Kvůli obvinění z přijímání finančních obnosů od rodičů za možnost, aby jejich děti hrály ve Slavii, ale 9. června 2015 odstoupil z pozice reprezentačního trenéra. Jeho svěřenci skončili na MS 2014 i 2015 shodně čtvrtí.  Krátce po skončení šampionátu 2015 podepsal desetiletou trenérskou smlouvu s extraligovým týmem Piráti Chomutov, kde se zároveň stal sportovním manažerem. Po sezóně 2018/2019, v níž Chomutov sestoupil do první ligy, se klub dohodl s Růžičkou na předčasném ukončení smlouvy. V srpnu 2019 se stal konzultantem prvoligové Kadaně. a v říjnu nastoupil do funkce jednoho ze dvou hlavních trenérů extraligového Mounfieldu HK.

Obvinění ze zpronevěry.

Při vyšetřování údajné úplatkářské aféry z let 2012 a 2013, kdy měl Růžičkovi, v té době hlavnímu trenérovi Slavie, předat podnikatel Miroslav Palaščák půl milionu korun, aby se jeho syn stal součástí prvního týmu, byl v roce 2016 Růžička obžalován z dvojnásobné zpronevěry. V září 2016 byl uznán vinným ze zpronevěry 500 tisíc Kč a následně nepravomocně odsouzen k peněžitému trestu ve výši 400 tisíc Kč; v případě neuhrazení měl nastoupit na 16 měsíců vězení. Růžička se proti rozsudku odvolal, ale pražský městský soud v lednu 2017 rozsudek pravomocně potvrdil a odvolání zamítl.

Souhrnné statistiky.

Jako hráč.

Extraliga: 17 sezon, 680 utkání (431 branek + 433 asistencí = 864 bodů)  NHL: 5 sezon, 233 utkání (82 branek + 85 asistencí = 167 bodů)  Reprezentace: 200 utkání (112 branek)  Mistrovství světa:  ZOH:  Individuální trofeje:

Jako trenér.

se Slavií Praha  s reprezentací  úspěchy s reprezentací

Statistiky reprezentace.

Celková bilance 200 utkání/112 branek

Vladimír Růžička (* 6. června 1963 Most) je český hokejový trenér a bývalý hokejový útočník. V letech 2004–2005, 2008–2010 a 2014–2015 působil jako hlavní trenér české hokejové reprezentace. Mezi lety 2000–2014 byl hlavním trenérem a generálním manažerem týmu HC Slavia Praha, se kterým v sezónách 2002/2003 a 2007/2008 získal extraligové tituly. V letech 2015–2019 byl trenérem klubu Piráti Chomutov, od roku 2019 je trenérem týmu Mountfield HK.  Je držitelem zlaté medaile z pražského Mistrovství světa 1985, jako kapitán dovedl český tým k vítězství na olympijském turnaji v roce 1998 v Naganu. V trenérské kariéře u reprezentace dosáhl největších úspěchů na světových šampionátech ve Vídni 2005 a v Kolíně nad Rýnem 2010, kde jeho svěřenci získali zlaté medaile. Rovněž je členem Síně slávy českého hokeje.

Vladimír Růžička (; born 6 June 1963) is a Czech ice hockey coach and former professional player. Růžička was twice named the top player in the Czechoslovak Elite League, and was on the gold medal team in the Ice Hockey World Championship in 1985 and 1998 Olympic Games. He also played 233 games in the National Hockey League (NHL). Since 2008, Růžička has been the head coach of both HC Slavia Praha and the Czech national ice hockey team.


Struktura.

Římskokatolická církev působí v České republice v rámci 8 diecézí sdružených ve 2 církevní provincie, v jejichž čele stojí arcibiskupové-metropolité. Česká církevní provincie v Čechách sestává z arcidiecéze pražské (arcibiskup pražský je metropolita České církevní provincie s čestným označením primas český) a diecézí českobudějovické, královéhradecké, litoměřické a plzeňské. V rámci Čech existuje i titulární Biskupství litomyšlské. Moravská církevní provincie na Moravě a ve Slezsku se skládá z arcidiecéze olomoucké (arcibiskup olomoucký je metropolita Moravské církevní provincie) a diecéze brněnské a ostravsko-opavské.  Zvláštní status má tzv. vojenský vikariát, který působí při jednotkách Armády České republiky po celém světě. Sídelní a pomocní biskupové diecézí obou provincií tvoří společně s biskupy apoštolského exarchátu pro katolíky východního obřadu Českou biskupskou konferenci, která má status právnické osoby a zastupuje celou katolickou církev v České republice.  Vzhledem ke svému masovému charakteru je římskokatolická církev jedinou církví v Česku, jejíž struktura farností funkčně pokrývá území celé země a která provozuje (ať už na úrovni celostátních, diecézních či řádových struktur) komplexní systém školských, charitativních a zdravotnických zařízení. Česká katolická charita je největší charitativní organizací České republiky. Římskokatolická církev či katolické řády a kongregace provozují řadu mateřských, základních a středních škol a případně mají patronát a podíl na vedení tří teologických fakult veřejných vysokých škol. Svatý stolec je u vlády České republiky diplomaticky zastoupen apoštolským nunciem.

Struktura diecézí a kněžstvo.

Základní strukturní jednotkou diecéze jsou farnosti, které se pro usnadnění správy sdružují do svazků. U České církevní provincie se nazývají vikariáty, na území Moravské církevní provincie pak děkanáty. Ještě za první republiky byla samostatnou farností s vlastním knězem prakticky každá jen trochu významná obec, ovšem komunistický režim pronásledováním a omezováním možností výchovy nového kněžstva dosáhl značné sekularizace společnosti. To je jedním z důvodů dnešního nedostatku kněží. Ten je ještě zvýrazněn tím, že velkou část dnešního kněžstva tvoří starci, kteří přesluhují daleko do důchodu, což je třeba zohlednit při jejich úkolování. Uchazečů o kněžské povolání je málo a posily z Polska nejsou tak velké, aby tento fakt vyrovnaly.  Proto došlo (dokonce i v nejzbožnějších oblastech Moravy) k připojování menších a méně významných farností k větším – farář tak často má ke své hlavní farnosti na starost i několik menších v okolí. Zatímco na Moravě je toto sdružování prováděno spíše jako dočasné, diecéze v Čechách je často formalizují a jednotlivé farnosti ruší a slučují (viz např. plzeňská diecéze). Pomocné síly v podobě kaplanů mají pouze velké farnosti (obvykle ty ve městech). Částečně mimo strukturu farností a diecézí stojí katolické řády a řeholní kongregace, částečně ve farnostech řády vypomáhají.  Katoličtí duchovní působí i v ozbrojených silách ČR a českých věznicích: v roce 2010 šlo o 14 vojenských kaplanů (z toho 10 kněží a čtyři trvalí jáhni), 1 kněze určeného pro spolupráci s policií, 10 vězeňských kaplanů a téměř stovka dobrovolníků docházejících do věznic.

Věřící.

Při posledním sčítání lidu z roku 2011 se k římskokatolické církvi v České republice přihlásilo 1 083 899 obyvatel (tj. 10,26 %), což je proti sčítání z roku 2001 pokles o 1,6 milionu věřících (tj. 60,45 %) a proti sčítání z roku 1991 pokles o 2,9 milionu věřících (tj. 73,04 %). Tento rozdíl je vysvětlován jednak poklesem popularity tradičních náboženství ve srovnání s polistopadovou euforií, která v roce 1991 ještě působila, jednak přirozenou obměnou obyvatelstva: nejstarší ročníky obyvatel vykazují vůči statistice celé české populace silně nadprůměrný podíl jak praktikujících katolíků, tak lidí formálně se ke katolické církvi hlásících, jednak velkým množstvím respondentů, kteří při sčítání v roce 2011 nechali tuto otázku nezodpovězenou.  Rozložení katolíků na českém území není samozřejmě rovnoměrné. Obecně lze říci, že venkov je mnohem religióznější než velká města, a že katolická církev má mnohem silnější pozici na Moravě než ve zbytku republiky. Na území Moravské církevní provincie činí podíl katolíků na veškerém obyvatelstvu 37,65 % oproti 19,69 % na území České církevní provincie (dle sčítání lidu 2001). Podle téhož zdroje je nejkatoličtější obyvatelstvo olomoucké arcidiecéze (41,39 % obyvatel se deklaruje za katolíky), těsně v závěsu je brněnská diecéze (39,37 %). Protipólem s nejmenším podílem katolíků je diecéze litoměřická (zde se ke katolické církvi hlásí pouze 12,8 % obyvatel)

Statistiky úkonů duchovní správy.

Hojně diskutovanou otázkou je, nakolik je hlášení se k církvi spjato s praktikováním katolické víry a nakolik jde pouze o formální deklaraci. ČBK zorganizovala v letech 1999, 2004 a 2009 sčítání účastníků bohoslužeb o první povelikonoční nedělní mši, což může být vnímáno jako celkový obraz průměrné pravidelné návštěvnosti katolických kostelů. V roce 1999 zašlo na mši o první povelikonoční neděli 414 539 věřících (bez litoměřické diecéze), v roce 2004 pak 405 446 (s litoměřickou diecézí). Sčítání návštěvnosti v roce 2009 uveřejnily jen dvě diecéze (královéhradecká a litoměřická), které zaznamenaly pokles o 5,9, respektive 5,0 procenta oproti roku 2004. V jednotlivých měřeních je znatelná klesající tendence v řádu stovek, v některých diecézích v řádu tisíců, a není tak výrazná, jako je tomu u dat ze sčítání lidu, kde je rozdíl v řádu milionů. Regionální rozdíly v návštěvnosti bohoslužeb víceméně kopírují rozdíly v počtu lidí hlásících se k římskokatolické církvi ve sčítání lidu (tj. v oblasti, kde se hlásí k římskokatolické církvi více obyvatel, též více obyvatel navštěvuje bohoslužby a naopak. Církev odhaduje, že její nedělní bohoslužby navštěvuje téměř 600 tisíc obyvatel, včetně malých dětí a těch, co se kvůli zaměstnání či chatrnému zdraví nemohou účastnit zcela pravidelně.  V roce 2009, ve výzkumu agentury STEM, 30% dotazovaných, kteří se pokládají za římské katolíky, uvedlo, že církve považuje za neužitečné organizace.

Hospodářská situace.

V důsledku čtyřicetiletého pronásledování ze strany komunistického režimu je hospodářská situace celé české církve velice špatná. Komunistický režim ji připravil o prakticky veškerý výdělečný majetek a finanční rezervy (částečně je zestátnil, částečně bez jakéhokoliv zákonného podkladu zabral). Církvi byla ponechána pouze většina kostelů a far. Od pádu komunismu byla zatím vrácen pouze nepatrný zlomek církevního majetku (většinou klášterní budovy), který byl zpravidla nevýdělečný a v katastrofálním stavu. Otázka restitucí dalšího majetku, včetně polností, lesů a dalších položek, je stále otevřená a dané položky chrání tzv. blokační paragraf.  V současné jsou příjmy katolické církve v České republice tvořeny zejména státním příspěvkem na platy duchovních, státními příspěvky na opravu památek, dary od věřících a vlastním podnikáním. Obecně lze říci, že církev trpí obrovským nedostatkem financí. Jelikož však nehospodaří jako celek, ale převážně v rámci jednotlivých diecézí a řeholních společenství, existují zde velké místní rozdíly. Zatímco např. arcidiecéze olomoucká a diecéze brněnská těží z toho, že pokrývají oblasti s velkým podílem praktikujících věřících a jejich finanční situace je díky jejich pomoci únosná, jiné diecéze, zejména ty pokrývající silně ateistické oblasti (např. diecéze plzeňská a litoměřická) se neustále potácejí na hranici finančního kolapsu a nejsou schopny plnohodnotně udržovat ani klíčové církevní stavby či financovat základní náboženské činnosti. Některé české diecéze (českobudějovická, královéhradecká, plzeňská) začaly rozprodávat či pronajímat fary, pro něž nemají použití nebo (ještě častěji) na jejichž údržbu a opravy nemají peníze. V některých případech též převedly několik kostelů na nové majitele (obvykle občanská sdružení či obce), v případě plzeňské diecéze se jedná o desítky kostelů.  Právě udržování církevních staveb, zejména kostelů, představuje pro většinu diecézí neúnosnou zátěž. Konec komunistického režimu zastihl církevní stavby většinou v katastrofálním stavu. Jelikož jde velmi často o významné kulturní památky, není možné je opravit svépomocí místních věřících a ceny oprav tak dosahují astronomických výšek, které si diecézní rozpočty nemohou dovolit. Ačkoliv stát je povinen na takovéto opravy přispívat, často tak nečiní, resp. tak sice činí, ale v naprosto nedostatečné míře. Dalším problémem je, že takovéto starší objekty už často nevyhovují zcela požadavkům kladeným na kostel v moderní době, ale jelikož jsou to památkově chráněné budovy, není možné je přestavovat a upravovat.

Řády a řeholní kongregace.

Obecně lze říci, že řeholní život není v České republice v dobrém stavu. Většina řádů a kongregací se dosud nevzpamatovala z těžkého pronásledování ze strany komunistického režimu – trpí přestárlostí a nedostatkem členů a finančních prostředků a nutností zrestaurovat zničené kláštery a klášterní domy, navíc často zbavené hospodářského zázemí. Pro některé nevelké mužské řády s vyšším podílem kněží je též vysilující, že vypomáhají v duchovní správě farností, která trpí chronickým nedostatkem kněžstva.  Obecně lze říci, že dosud se v Česku vzpamatovalo a do plně funkčního stavu vrátilo jen malé procento řádů a kongregací a (pokud pomineme ty zcela nové) – žádné neobnovilo svou činnost v rozsahu a významu z první republiky, či let 1945–1948. V roce 2006 žilo v České republice asi 1900 řeholnic a 825 řeholníků o průměrném věku necelých 53 let (v roce 1950 to bylo asi 7800 sester a 1500 bratrů). Post biskupa-delegáta pro zasvěcený život zastává u ČBK Jiří Paďour, OFMCap. V Česku působí řada mužských řeholí, jejichž nejvyšší představení tvoří Konference vyšších představených mužských řeholí v České republice. Z nejvýznamnějších možno jmenovat například salesiány, jezuity, dominikány, premonstráty, františkány, karmelitány, křižovníky s červenou hvězdou a maltézské rytíře. I početné ženské řehole působící v Česku vytvářejí zastřešovací a koordinační orgán, kterým je Konference vyšších představených ženských řeholí v České republice. Z aktuálně nejvýznamnějších řádů a kongregací je možno jmenovat františkánky, dominikánky, boromejky, vincentky, školské sestry Notre Dame, sestry svatého Kříže a paulínky.

Katolická média v Česku a českém jazyce.

Pozice katolické církve v oblasti médií je podstatně slabší než v okolních zemích, což v podstatě odpovídá i jejímu reálnému postavení ve společnosti.

České katolictví na internetu.

Krom oficiální stránek České biskupské konference existuje řada internetových projektů, které jsou zaměřeny buďto jen na katolictví, nebo na křesťanství obecně, přičemž ty samozřejmě mají velkou část agendy spjatou s katolictvím, které českému křesťanství dominuje.  I řada primárně neinternetových mediálních projektů má velkou část své aktivity soustředěné v internetovém světě, buďto proto, že to je běžné rozšíření služeb, nebo proto, že tím nahrazují klasické a pro ně příliš drahé mechanismy činnosti. Například pro převážně křesťansky a katolicky zaměřenou TV Noe je enormně důležité živé internetové vysílání, podstatně méně, ale výrazně je využívá též Radio Proglas. Poměrně nová je zde internetová on-demand televize TV-MIS, provozovaná katolicky orientovaným občanským sdružením A. M. I. M. S. Hojně navštěvované jsou i stránky České sekce Vatikánského rozhlasu. Největším a nejnavštěvovanějším katolickým webem je Vira.cz provozovaný Pastoračním střediskem Arcibiskupství pražského. Za zmínění stojí i Katolik.cz, který je provozovaný Pastoračním střediskem Biskupství brněnského, který je však v poslední době v krizi – řada jeho služeb, jako jsou dotazy a odpovědi, dlouhodobě nefunguje. Velký význam mají internetové stránky Karmelitánského nakladatelství. Významnou roli hraje též ekumenicky zaměřený ChristNet.cz, soukromý magazín specializující se mimo jiné na zpravodajství a publicistiku z křesťanského světa a zprostředkovávání informací o (zejména českých) křesťanských webech a akcích. Impozantní start zaznamenaly přepracované ekumenické stránky pro mladé věřící lidi Signály.cz (jejich třetí verze), odprezentované a zahájené na Celostátním setkání mládeže v Klokotech v létě 2007, které se krátce po svém spuštění na určitou dobu staly nejnavštěvovanějším náboženským webem v českém jazyce (mimo jiné i proto, že poskytovaly podrobný zpravodajský servis po dobu setkání). Samozřejmě se zhodnocením jejich role v rámci křesťanského internetu je třeba posečkat, nicméně vzhledem k jejich unikátní koncepci lze předpokládat, že si udrží současnou významnou pozici.  Mimo tyto obecné weby a internetové stránky křesťanských a katolických médií existují též hojně navštěvované tematické katolické stránky, jako např. stránky o Svatém Hostýně, které byly v roce 2006 podle navrcholu.cz druhým nejnavštěvovanějším webem s tematikou náboženství a církve (s 286 165 návštěvami) (nutno ovšem podotknout, že navrcholu.cz některé velké české náboženské weby (např. katolik.cz) vůbec neměřil).

Český katolický tisk.

Nejvýznamnějším katolickým periodikem je oficiální týdeník české i moravské církevní provincie "Katolický týdeník", poměrně velký vliv má též konzervativní týdeník Matice cyrilometodějské, "Světlo" – obojí zveřejňují své texty na internetu, stejně jako nejvýznamnější odborný teologický časopis "Teologické texty". Dále zde existuje časopis Te Deum, jehož čtenáři jsou především tradicionalisté a skalní konzervativci, včetně těch shromážděných okolo Kněžského bratrstva sv. Pia X.  Z časopisů určených převážně mladým jsou nejdůležitější měsíčník Nezbeda, časopis pro dívky "In!", časopis pro ministranty "Tarsicius" a na novou evangelizaci orientovaný časopis "Milujte se!", který je zároveň věstníkem pro členy iniciativy "Společenství čistých srdcí".

Velká katolická nakladatelství.

V Česku existují desítky křesťansky nebo rovnou katolicky zaměřených vydavatelství, nejvýznamnější z nich jsou Karmelitánské nakladatelství, Matice cyrilometodějská, Nakladatelství Cor Jesu, Paulínky, Vyšehrad, tiskový apoštolát A. M. I. M. S., Cesta a Trinitas, řadu katolické a křesťanství blízké literatury produkuje též salesiánské nakladatelství Portál.

Rádio a televize.

V Česku působí TV Noe a Radio Proglas – obojí představují křesťansky orientovaná média úzce spjatá s katolicismem – spolupracují s křesťanskými a katolickými médii ve světě a v jejich čele stojí katoličtí kněží. Proglas přejal též úkol přejímat české vysílání Radia Vatikán. Katoličtí kněží vedou i televizi TV-MIS s programem on-demand, který je dostupný pouze na internetu. Určitý menší počet pravidelných křesťanských pořadů lze nalézt ve vysílání České televize (např. "Cesty víry") a Českého rozhlasu. Obě veřejnoprávní média též přenášejí významné křesťanské události – například požehnání "Urbi et orbi".

Katolické školství.

Římskokatolická církev je jedinou náboženskou organizací, která společně s dalšími subjekty s ní spojenými provozuje na území České republiky rozsáhlou komplexní síť škol a školských zařízení, od mateřských po vyšší odborné. Podílí se též na řízení tří teologických fakult (Katolická teologická fakulta Univerzity Karlovy, Cyrilometodějská teologická fakulta Univerzity Palackého a Teologická fakulta Jihočeské univerzity). Katolické školy jsou otevřené žákům všech vyznání a řada z nich má pověst prestižních vzdělávacích ústavů (např. Arcibiskupské gymnázium v Kroměříži). Mezi žáky a studenty katolických škol je výrazně vyšší podíl věřících žáků a studentů (obvykle 35-65 %, převážně katolíků). Mimo to katolická církev a další katolické subjekty provozují řadu výchovných a ubytovacích zařízení pro mládež (významnou roli zde hrají např. salesiáni a dominikánky).  K 31. prosinci 2007 římskokatolická církev zřizovala 14 mateřských, 22 základních a 13 středních odborných škol, 18 gymnázií, 5 vyšších odborných škol a 25 školských zařízení. Katolické školy navštěvovalo asi 14 700 žáků a studentů, školská zařízení evidovala ve svých prostorách cca 8 700 dětí a studentů. Zároveň římskokatolická církev zajišťovala vyučování nepovinného předmětu katolické náboženství, který na veřejných školách navštěvovalo 42 342 žáků a studentů.

Sociální a zdravotní péče.

Charita Česká republika (do roku 2006 Česká katolická charita) zřizovaná Českou biskupskou konferencí je největším nestátním poskytovatelem zdravotnické a sociální péče v České republice. Její hlavní náplní je pomoc potřebným v České republice, mimo to ale se též zabývá pomocí potřebným v zahraničí. Organizuje sbírky pro obyvatele oblastí postižených živelními katastrofami a jako první zavedla v ČR adopční programy na podporu vzdělávání dětí z chudých rodin v zahraničí, jichž je i dodnes největším českým organizátorem. Prostřednictví jednotlivých diecézních charit zprostředkovává adopce na dálku v Indii, Ugandě, Litvě, Ukrajině, Bělorusku, Bolívii a Paraguayi.  Česká katolická charita, řeholní společenství a katolické spolky provozují celou řadu domovů důchodců, hospiců, dětských domovů, ústavů pro mentálně postižené i nemocnic. Z posledních je nejznámější Nemocnice Milosrdných sester sv. Karla Boromejského, která patří mezi pacienty nejlépe hodnocené nemocnice v České republice.

Poutní místa.

Nejvýznamnější poutní místa České republiky jsou Velehrad, Svatý Hostýn, Svatá Hora u Příbrami a Stará Boleslav. Velký význam pak dále mají Svatý Kopeček, Zlaté Hory a další…

Čeští a moravští svatí a blahoslavení.

Nejuctívanější světci, kteří působili na českém území, či se v něm narodili, vzešli ze středověkých časů, z období počátků křesťanství do českých zemí. Jde o věrozvěsty Cyrila a Metoděje, sv. Ludmilu, sv. Václava, sv. Prokopa a sv. Vojtěcha. Velký význam má též královská dcera sv. Anežka Česká a další šlechtična a léčitelka, sv. Zdislava z Lemberka. Dále jsou vysoce ctěni raně novověcí světci, z nichž nejznámější jsou sv. Jan Nepomucký a sv. Jan Sarkander. Z moderní doby je třeba zmínit sv. Jana Nepomuka Neumanna, biskupa filadelfského, posledního českého krále bl. císaře Karla Habsburského a oběti nacistického a komunistického teroru, např. bl. Marie Antonína Kratochvílová či bl. Metoděj Dominik Trčka. V současné době se schyluje k blahořečení kardinála a pražského arcibiskupa Josefa Berana. Vedle nich je zde celá řada méně významných lokálně uctívaných patronů – sv. Ivan, bl. Hroznata, sv. Radim (bratr sv. Vojtěcha), bl. Vintíř, znojemský rodák sv. Klement Maria Hofbauer. Středověk znal i další české patrony, dnes už takřka zapomenuté – např. Přemyslovny bl. Přibyslavu (sestra sv. Václava) či ct. Mladu (neteř sv. Václava) nebo bl. Podivena (služebníka sv. Václava) a další.

Římskokatolická církev je největší organizovanou náboženskou skupinou v České republice. Při sčítání lidu v roce 2001 se k ní hlásilo 2 740 780 obyvatel (tj. 26,8 %). Podle sčítání lidu z roku 2011 se k ní hlásilo 1 083 899 obyvatel (tj. 10,37 %), úbytek věřících ve statistice ovšem způsoben i tím, že mnoho lidí na otázku o náboženské víře neodpovědělo, protože byla nepovinná. Podle sčítání účastníků bohoslužeb v roce 2019 minimálně jednou týdne chodí do kostela 375 tisíc obyvatel. Největší zastoupení má v oblasti jižní a střední Moravy, nejmenší v severních Čechách.

The Catholic Church in the Czech Republic is part of the worldwide Catholic Church, under the spiritual leadership of the Pope, curia in Rome, and the Conference of Czech Bishops.


Děj.

Hlavní postavou je andaluský chlapec, pastýř Santiago. Poté co se mu již dvakrát zdá stejný sen o pokladu ukrytém u pyramid v Egyptě, dojde za vědmou, aby mu ho vyložila. Při cestě od ní narazí Santiago na starce, který mu začne vyprávět o Osobním příběhu, o znameních, o Řeči a Duši světa a o lidech, kteří se rozhodli jít za svým Osobním příběhem. Chlapec se tedy vydá za oním snem a několikrát už se málem vzdá a chce jít zpět. Vždy v takové chvíli se mu však opět ukáže nějaké znamení a on se rozhodne pokračovat. Jeho cesta je plná nástrah a překvapení, po cestě objeví svou opravdovou lásku, až nakonec svůj poklad najde.  Podrobnější vyprávění:  Na začátku nás příběh zavede do starého opuštěného kostela. Na místě sakristie, kde vyrostl fíkovník, spí hlavní hrdina Santiago a zdá se mu sen. Ráno se probudí a vzpomíná si, že tento sen se mu už jednou zdál. Chvíli nad tím hloubá a pak se rozhodne, že zajde do města a nechá si sen vyložit.  V Tarife vyhledá starou cikánku. A říká jí, co se mu zdálo. Ve snu k němu přišlo dítě, vzalo ho za ruku, vedlo ho k Egyptským pyramidám. Tam mu řeklo: „Když sem přijdeš, najdeš zakopaný poklad“ a v tu chvíli se vždy chlapec probudil. Cikánka mu slíbila sen vyložit, když jí dá desetinu toho, co nalezne. Mladík souhlasil. Ona pravila: „Jdi do Egypta k pyramidám a najdi tam ten poklad.“ Santiago si pomyslil, to jsem sem nemusel chodit. Ale co, je to zadarmo. Když nepůjdu poklad hledat, cikánka také nic nedostane.  A jelikož byl pasáček ovcí, vydal se s nimi do dalšího města prodávat vlnu. Jednou sedí na náměstí a čte si svou jedinou knihu a tu k němu promluví starý král a nabádá ho, aby si splnil svůj „Osobní příběh“ – šel hledat poklad. Mladík nakonec svolí, prodá všechny svoje ovečky a za utržené peníze jede do Egypta.  Sice se neumí domluvit arabsky, ale ze svého putování s ovcemi zjistil, že nejen slovy se člověk domluví. Zajde do první hospody, co najde, a rád by se někoho zeptal na cestu. Tu si k němu jeden Arab přisedne a promluví španělsky. Vyjedná si od Santiaga všechny peníze na nákup dvou velbloudů a jde je koupit. Z hospody ještě vyšli spolu, ale najednou po průvodci ani stopy a mladík přišel o všechny své úspory.  Smutný se toulal městem, až narazil na sklenářství. Majiteli krámku nabídl vyleštit všechny sklenice ve výloze za trochu jídla. Nakonec se domluvili, že Santiago bude u sklenáře pracovat za podíl ze zisku. Majitel si pomyslel, že to moc peněz nebude, protože poloha krámku je daleko od centra a už dlouhou dobu nic neprodal. Ale Santiago měl plno dobrých nápadů na zlepšení prodeje a zisk se mnohonásobně zvýšil, protože viděl svůj cíl – nashromáždit peníze na cestu.  Za rok měl mladík dost peněz na uskutečnění svého snu. Domluvil se s jednou Karavanou, že se s nimi vydá do pouště. V oáze Al-Fajjúm se zamiloval do ženy pouště Fátimy. Už si myslel, že našel svůj poklad, tedy ženu, ale nakonec potkal Alchymistu a ten ho přesvědčil, že jeho poklad přece leží u Egyptských pyramid, nikoli v oáze. Tak se tedy tentokrát v doprovodu Alchymisty vydali k pyramidám. Cestu jim znepříjemňovala válka mezi kmeny pouště.  Nakonec dorazili do kláštera nedaleko pyramid. Zde se Alchymista se Santiagem rozloučil. Ještě mu dal na cestu kousek zlata a další kousek mu nechal u mnichů, kdyby ho potřeboval, až se bude vracet. Santiago nazítří vyrazil k pyramidám a jeho srdce k němu promluvilo: „Až se rozpláčeš, tak budeš na místě pokladu.“  Mladík začal kopat nedaleko pyramid. Už kopal dlouho a najednou k němu přišli dva muži a chtěli vědět, co dělá. Mysleli si, že něco schovává, proto Santiaga prohledali a našli u něj zlato, to mu sebrali. Pak ho tloukli a nakonec z něj vymlátili odpověď, že hledá poklad. Lupiči se mu vysmáli a nechali ho jít. Ještě než odešel, tak ten větší z lupičů prohlásil: „Zrovna před dvěma roky se mi na tomto místě zdál dvakrát po sobě sen. Zdálo se mi, že mám jet do Španělska a vyhledat polo zbořený kostel, v němž uprostřed roste fíkovník a kde pastýři často přespávají. Ve snu se mi zdálo, že když pod fíkovníkem budu kopat, naleznu poklad. Nejsem takový blázen, abych putoval přes celou poušť jenom proto, že se mi zdál sen.“  Po těchto slovech Santiago pochopil, že nalezl poklad. Vrátil se do Španělska s posledním kusem zlata, které mu Alchymista nechal u mnicha, a našel poklad. Náhle na tváři ucítil závan větru a povídá: „Fátimo, ženo mého srdce, už jdu.“

Vydání na CD.

Román byl v češtině vydán i jako audiokniha na CD. V roce 2003 zkrácenou verzi načetl Marek Eben spolu s dalšími českými herci. V roce 2008 pak celou knihu načetl Lukáš Hlavica.

Alchymista (v portugalském originále "O Alquimista") je román brazilského spisovatele Paula Coelha, poprvé byl vydán Rio de Janeiru roku 1988, v češtině v roce 1999.  Kniha vypráví o cestě mladého pastýře za svým snem. Autor čtenáře přesvědčuje o smysluplnosti cesty za osobním štěstím. Je přesvědčen, že každý člověk má svůj "Osobní příběh", ale jen málokdo ho dokáže prožít. Lidé volí raději pohodlí a jistotu místo rizika.  Doba, ve které se příběh odehrává, není jasně vymezena. Dá se jen usuzovat, že to muselo být nejdříve po roce 1887. V tom roce se začalo používat esperanto, které se naučil Angličan putující s pastýřem v karavaně. Děj se odehrává ve španělské Andalusii, ve městě Tarifa, Tanger, v poušti Sahara nebo u egyptských pyramid. Vzdálenost mezi Tangerem a pyramidami, kterou musel pastýř Santiago s karavanou urazit, měří vzdušnou čarou přes 3 500 km.

The Alchemist () is a novel by Brazilian author Paulo Coelho that was first published in 1988. Originally written in Portuguese, it became a widely translated international bestseller. An allegorical novel, "The Alchemist" follows a young Andalusian shepherd in his journey to the pyramids of Egypt, after having a recurring dream of finding a treasure there.


Technika.

Tato technika závisí na schopnosti oka a mysli diváka smíchat barevné skvrny do plnější škály tónů. Souvisí to s divizionismem, odlišnou technickou variantou této metody. Divizionismus se zabývá teorií barev, zatímco pointilismus je více zaměřen na specifický styl štětce používaného k nanášení barvy. Moho malířů tuto techniku nepoužívalo. Od roku 1905 do roku 1907 Robert Delaunay a Jean Metzinger malovali v divizionistickém stylu s velkými čtverci nebo „kostkami“ barvy: velikost a směr každého tahu dával malbě smysl pro rytmus, ale barva se měnila nezávisle na velikosti a umístění. Tato forma oddělení pointilismu od divizionismu byla významným uměleckým pokrokem. V roce 1906 umělecký kritik Louis Chassevent rozpoznal rozdíl a, jak zdůraznil historik umění Daniel Robbins, použil slovo „krychle“, které později převzal Louis Vauxcelles, aby tímto termínem pokřtil kubismus. Chassevent píše:

Praxe.

Praxe Pointillismu je v ostrém kontrastu s tradičními metodami míchání pigmentů na paletě. Je analogický čtyřbarevnému procesu tisku CMYK používanému některými velkými či barevnými tiskárnami, které umisťují tečky azurové, purpurové, žluté a klíčové (černé). Televize a počítačové monitory používají podobnou techniku k prezentaci barev obrazu pomocí červené, zelené a modré (RGB) barvy.  Pokud se smíchá červené, modré a zelené světlo (primární aditiva), výsledkem je něco podobného bílému světlu (viz Prism (optika)). Malování je ze své podstaty subtraktivní, ale pointilistické barvy se často zdají jasnější než typické smíšené subtraktivní barvy. To může být částečně proto, že je zamezeno míchání pigmentů a protože někdy se ponechané bílé plátno může zobrazovat mezi aplikovanými tečkami.  Technika malování použitá pro míchání barev v technice pointilismu je na úkor tradičního štětce používaného k vymezení textury. Většina pointilistických obrazů je provedena v olejové barvě. Je možno použít cokoli, ale oleje jsou upřednostňovány pro svou hutnost a tendenci nestékat ani neslévat se.

Běžná použití pointilismu.

Pointilismus se běžně používal v 17. století při úpravě složitého vázání ručně vyráběných přebalů knih, pro výzdobu kovových zbraní a brnění a pro dekoraci ručně vyráběných střelných zbraní.

Hudba.

Pointillismus se také se odkazuje na styl hudební kompozice 20. století. Tento typ hudby je také známý jako punctualismus. (viz Karlheinz Stockhausen)

Pointillismus je technika malby, která kombinací malých od sebe vzdálených bodů základních barev vytváří dojem složité barevnosti. Technika je založena na schopnostech vnímání oka a mysli, které míchají jednotlivé body do celé škály barev a blíží se divizionismu, ještě techničtější varianty. Tento pracný styl malby mnoho malířů nepoužívalo. Tvořili tak především Georges Seurat, Paul Signac a Henri-Edmond Cross. (Viz však také raná díla Andyho Warhola a Pop Art.) Termín byl poprvé použit uměleckými kritiky na konci 80. let 19. století jako posměšné označení děl těchto umělců, avšak v současnosti již ztratil svůj původně hanlivý význam. Hnutí zahájené Seuratem pracujícím touto technikou je známé jako neoimpresionismus. Divizionisté používali podobnou techniku vzorů k tvorbě obrazů, i když s většími tahy silnějších štětců.

Pointillism () is a technique of painting in which small, distinct dots of color are applied in patterns to form an image.  Georges Seurat and Paul Signac developed the technique in 1886, branching from Impressionism. The term "Pointillism" was coined by art critics in the late 1880s to ridicule the works of these artists, but is now used without its earlier mocking connotation. The movement Seurat began with this technique is known as Neo-impressionism. The Divisionists used a similar technique of patterns to form images, though with larger cube-like brushstrokes.


Pozadí.

18. února 1942 japonský invazní svaz začal vyloďovat vojska na ostrově Bali, aby obsadila strategické letiště, z něhož bylo možné ovládat celou Jávu. Tento invazní svaz, kterému velel kontradmirál Kjúdži Kubo, byl složen z křižníku "Nagara", 7 torpédoborců a 2 transportních lodí.  Kontradmirál Karel Doorman, který velel spojeným námořním silám USA, Velké Británie, Nizozemska a Austrálie (ABDA-FLOAT), nemohl toto vylodění nechat bez povšimnutí. Nemohl však svoje jednotky soustředit ke společnému útoku, a proto napadl japonský invazní svaz v několika vlnách. Jako první zaútočily ponorky USS "Seawolf" a HMS "Truant", ale nedosáhly žádného úspěchu. Pak došlo k náletu 13 bombardérů B-17 a sedmi A-24, které poškodily transportní loď "Sagami Maru".  Poté, co byly transportní lodě úspěšně vyloženy, odplul Kubo s křižníkem "Nagara" a 3 torpédoborci směrem k Makasaru. V průlivu, který odděluje Bali od ostrova Nusa Besar a který je široký jen 15 mil, zůstaly jen torpédoborce "Asašio" a "Óšio" doprovázející transportní loď "Sasago Maru" a torpédoborce "Mičišio" a "Arašio" doprovázející poškozenou transportní loď "Sagami Maru".

Bitva.

V noci z 19. na 20. února 1942 dorazily do průlivu Bandung postupně 3 spojenecké skupiny lodí. První pod osobním velením kontradmirála Doormana připlula z Tjilatjapu ve složení: křižníky De Ruyter a Java, torpédoborce "Piet Hein", "John D. Ford" a "Pope". Kolem 23. hodiny se Doormanova skupina dostala do přestřelky s torpédoborci "Asašio" a "Óšio". "Asašio" při ní torpédem potopil torpédoborec "Piet Hein". Doormanova skupina pak odplula z bojiště na severovýchod.  Tři hodiny poté dorazila na bojiště 2. skupina spojeneckých lodí pod velením fregatního kapitána T. Blinforda ve složení lehký křižník Tromp a torpédoborce USS "Stewart", USS "Parrott", USS "John D. Edwards" a USS "Pillsbury". I tato skupina se dostala do přestřelky s torpédoborci "Asašio" a "Óšio". Při ní byl poškozen na jedné straně torpédoborec "Óšio" a na druhé křižník "Tromp" a torpédoborec "Stewart". Pak ze severu přispěchaly Japoncům na pomoc torpédoborce "Mičišio" a "Arašio". "Mičišio" se dostal do křížové palby amerických torpédoborců a po několika zásazích zůstal ležet bez pohybu na hladině. Obě skupiny lodí se potom ztratily z dohledu a spojenci odpluli zpět do Surabaje.  Třetí a poslední vlnu tvořilo 7 nizozemských motorových torpédových člunů, které na nepřítele nenarazily a vrátily se zpět do Surabaje.

Po bitvě.

Torpédoborec "Mičišio" byl odvlečen k opravě do Kendari. "Steward" byl opravován v Surabaji a po jejím obsazení sloužil Japoncům jako hlídková loď "P-102". Křižník "Tromp" byl provizorně opraven v Surabaji odkud 24. února odplul k dalším opravám do Sydney.

Bitva v Badungském průlivu byla námořní bitva během bojů o Nizozemskou východní Indii za druhé světové války. Odehrála se v noci z 19. na 20. února 1942 v Badunském průlivu mezi ostrovy Bali a Nusa Penida, když námořní síly Nizozemského království a USA zaútočily na zbytek japonských invazních sil po japonském vylodění na Bali. Během bitvy dokázaly čtyři japonské torpédoborce odrazit útok silnějšího protivníka, ochránit obě opožděné transportní lodě a potopit torpédoborec Hr. Ms. "Piet Hein". Bitva ukázala převahu Japonců v nočním boji během úvodní fáze války v Pacifiku.

The Battle of Badung Strait was a naval battle of the Pacific campaign of World War II, fought on the night of 19/20 February 1942 in Badung Strait (not to be confused with the West Java city of Bandung) between the American-British-Dutch-Australian Command (ABDA) and the Imperial Japanese Navy. In the engagement, the four Japanese destroyers defeated an Allied force that outnumbered and outgunned them, escorting two transports to safety and sinking the Dutch destroyer . The battle demonstrated the Japanese Navy's considerable superiority over the Allies in night fighting which lasted until the Battle of Cape St. George.