Život.

Valdemarovým otcem byl dánský princ Knut Lavard, syn Erika I. Valdemarova otce dal zřejmě zavraždit Magnus Nilsson těsně předtím, než se Valdemar narodil. Jeho matka Ingeborg Kyjevská syna pojmenovala po svém dědovi, kyjevském knížeti Vladimírovi II.  V roce 1146, když bylo Valdemarovi patnáct let, král Erik III. Dánský abdikoval a rozpoutala se občanská válka. O trůn se ucházeli Sven III., syn Erika II., a Knut V., syn Magnuse Nilssona. Valdemar nejdříve podporoval Svena, poté ale vytvořil alianci s Knutem, který ho zvolil za svého spoluvládce. Tato válka trvala zhruba deset let a Valdemar se během ní (od roku 1152) stal šlesvickým vévodou.  V roce 1157 se trojice dohodla, že si zemi rozdělí mezi sebou. Sven III. pořádal slavnost pro Knuta, Valdemara a biskupa Absalona, během které se jich chtěl všech zbavit. Podařilo se mu zbavit se Knuta, Absalon a Valdemar unikli. Valdemar se vrátil do Jutska, kam Sven rychle vedl invazi. Valdemar ho bitvě u Grathe Hede porazil a Sven byl na útěku zřejmě rolníky zabit. Valdemar tak přežil další dva uchazeče o trůn a stal se jediným dánským králem.  V roce 1158 byl Absalon zvolen biskupem z Roskilde a Valdemar z něj udělal svého nejbližšího rádce. Roku 1168 dobyl pohanský ostrov Rujána a jeho středisko Arkona bylo z podnětu dánského arcibiskupa Absalona zničeno. Socha boha Svantovíta byla rozsekána a spálena před zraky slovanských obyvatel. Na celém ostrově byla provedena násilná christianizace.  Valdemar se velmi angažoval v procesu kanonizace svého otce, což se mu roku 1169 za papeže Alexandra III. zdařilo. Zemřel o dvanáct let později a byl uložen k poslednímu odpočinku v klášteře Ringsted. Ovdovělá Sofie se podruhé vdala za durynského lantkraběte Ludvíka a na dánský trůn usedl Valdemarův syn Knut.

Potomstvo.

Valdemarovou manželkou byla Sofie z Novgorodu (asi 1141–1198). Jejich dětmi byli:

Valdemar I. Veliký (14. leden 1131 – 12. květen 1182, Vordingborg) byl původně vévoda šlesvický, od roku 1154 kníže jutský a od roku 1157 dánský král, první představitel královské dynastie Valdemarů, jež v letech 1157–1241 dovedla Dánsko k výraznému politickému a hospodářskému rozmachu.

Valdemar I of Denmark (14 January 1131 – 12 May 1182), also known as Valdemar the Great (), was King of Denmark from 1146 until his death in 1182. The reign of King Valdemar I saw the rise of Denmark, which reached its zenith under his second son, and successor, King Valdemar II of Denmark.


Podkovárna.

Podkovárna byla zpravidla místnost u kovárny, kam se vešlo zvíře i s majitelem a s podkovářem. Podkovárna vyžaduje rovnou podlahu a oddělení od výhně, protože zvířata se bojí otevřeného ohně. Pokud podkovárna nebyla spojena s kovárnou, byla výheň ve zvláštní místnosti také. Zařízení podkovárny bylo velmi prosté, v podkovárně je pouze kozlík (tj. třínohá židlička), malá kovadlina a stůl na nářadí.

Podkovářské nářadí.

Podkováři nepotřebují velké množství nářadí. Větší část nářadí, které potřebují, je součástí každé kovárny. Podkovářské nářadí lze rozdělit podle účelu na nářadí sloužící k podkování a nářadí sloužící k výrobě podkov.

Nářadí k podkování.

K podkování zvířete je třeba snímacích kleští, které slouží k sundání podkovy; jedná se o velké obloukovité kleště, které jsou určeny pouze k tomuto účelu. Dále podkovář potřebuje podkovářské kleště, což jsou silné kleště se zhruba dva centimetry dlouhým ostřím, které slouží ke štípání podkováků. Poslední kleště, které jsou používány při podkování, jsou štípací kleště s třícentimetrovým ostřím, sloužící k úpravě rohoviny kopyta. K úpravě rohoviny a vyřezání chodidel slouží tzv. kopytní nože, kterých je více druhů různé velikosti. Na úpravu rohoviny je dále třeba několika speciálních tzv. podkovářských rašplí. Vyloženě speciálními nástroji jsou podkovářská kružítka, která slouží k přidržování žhavé podkovy, a podkovářský struh, který slouží k úpravě nášlapné části kopyta. K přitloukání podkov se používá podkovářské kladívko, což je vlastně menší palička.

Nářadí k výrobě podkov.

Výroba podkov je vlastně téměř kovářská práce, k níž je potřeba klasického kovářského nářadí, tj. výhňové kleště, úzké kovářské kleště, kovářské kladivo, sekáče a průbojníky (na díry pro podkováky), závitník na vyřezání závitů pro šroubové ozuby pro zimní podkování a pilník na konečnou úpravu podkov.

Historie podkovářství.

Za první podkováře jsou považováni Keltové, kteří vynikali zpracováním kovů. Právě oni začali vyrábět kovové podkovy. Historie podkovářství je spjata s kovářstvím; prakticky ve všech zemích tuto práci dříve vykonávali kováři a teprve v 19. století vzniklo podkovářství jako specializované řemeslo (např. na území Rakouska-Uherska se tak stalo v roce 1874). K vyčlenění došlo proto, že nesprávné podkování může způsobit až zchromnutí zvířete; tím, jak se především městští kováři stávali úzce specializovaní na několik činností, byla jejich zručnost v tomto oboru značně snížena.  V dnešní době se podkování týká prakticky pouze koní, dříve vesničtí podkováři nepodkovávali pouze koně, ale i jiná zvířata (krávy a prasata). S rozvojem velkých chovů dobytka a s vytlačením pracovních koní došlo k velkému omezení tohoto řemesla, což způsobilo velký nedostatek podkovářů. S problémem nedostatku podkovářů se tak nesetkáváme pouze na úrovni amatérského chovu, ale i na úrovni profesionálních závodních chovů.

Podkování koní.

Prohlídka zvířete.

Samotnému podkování předchází podrobná prohlídka zvířete, jež je velmi důležitá, neboť správné podkování je závislé na správném vyhodnocení této prohlídky. Pro její účely je nutno mít nějaký rovný povrch, aby zvíře stálo co nejrovněji. Podkovář musí znát účel, k němuž je zvíře určeno, protože podle tohoto stanoví typ podkovy. Dále musí vidět, jak jsou vyvinuty nohy a kopyta, jaký má kopyto tvar a jak je kvalitní. Dalším významným znakem, kterého si podkovář všímá, je velikost kopyta vzhledem ke stavbě zvířete a vzhledem k ostatním kopytům. Dále si všímá opotřebení a poškození kopyt, nárůstu rohoviny a průběhu osy prstu.  Při prohlídce koně potřebuje podkovář vidět, jak zvíře našlapuje při normální chůzi a při klusu. Jak při stání, tak při chůzi i klusu musí podkovář prohlížet kopyto ze všech stran. Poté je nutno prozkoumat přímo kopyto a starou podkovu. Pokud se tato činnost provádí správně, je časově náročná a vyžaduje značné znalosti nejen kovařiny, ale i anatomie koně.

Sejmutí staré podkovy.

Po dokončení prohlídky je nutno sundat starou podkovu. Před samotným sundáním podkovy je nutno celé kopyto pečlivě očistit a omýt vodou; to se dělá proto, aby byly dobře vidět nýty podkovy a aby se do kopyta zbytečně nezanášely nečistoty.  Sundání podkovy je fyzicky velmi náročná činnost, při které je nutno udržet kopyto. Levou rukou (leváci pravou) pevně uchopí kopyto, poté sekáčem a kladívkem napřímí (otevřou) nýty všech hřebů – podkováků. Je nutno napřímit vždy všechny, protože podkova se nemůže páčit. Po otevření nýtů se kleštěmi v zadní části uchopí celá podkova a plynulým pohybem se zvedá směrem od kopyta, čímž se docílí nadzvednutí podkováků (hřebů připevňujících podkovu). Podkova se nesmí strhávat násilně a není možné podkováky uvolňovat trhavými pohyby, protože takové chování poškozuje kopyto, může poškodit klouby a způsobuje neklid koně. Po uvolnění podkováků se podkova kladívkem přiklepne zpět a povytažené podkováky se již mohou chytnout za hlavy a vytáhnout. Po vyndání všech podkováků podkova odpadne. V případě zdravých kopyt se postupně sundají všechny podkovy a teprve poté se kůň znovu okuje. Pokud je jedno kopyto nemocné, sejme se napřed podkova z nemocného kopyta, poté se provede kompletní podkování nemocného kopyta a teprve poté podkovář podková ostatní nohy. Tento postup se volí, protože kůň není nucen stát na nemocném kopytu a v okamžiku, kdy na něj stoupá, má již novou podkovu.

Příprava kopyta.

Po sejmutí podkov podkovář prohlédne kopyto a podkovu, podle rovnoměrnosti opotřebení a podle předchozí prohlídky určí způsob podkování koně. Poté připraví kopyto k podkování, to znamená, že nejprve kopytním nožem a štípacími kleštěmi odstraní přebytečnou a odumřelou rohovinu, upraví střel, čímž zdravé kopyto získá přirozený a rovnoměrný tvar. Tyto práce lze také dělat struhem a sekáčem na rohovinu. Nakonec se rašplí srovná podkovonosný okraj, případně srazí ostrá hrana okolo kopyta. U nezdravého kopyta lze správnou úpravou, která ho přibližuje ke správnému tvaru, nemoc potlačit nebo vyléčit. Úspěšnost léčby koňských kopyt je tak z velké části závislá na správném ořezání.

Příprava podkovy.

Po oštípání přebytečné rohoviny a zarovnání chodidla rašplí si podkovář natvaruje podkovu. Účelem je přizpůsobit podkovu pro chodidlo tak, aby celý podkovonosný okraj kopyta byl položen na horní ploše podkovy. Podkova musí kopírovat vnější hranu kopyta v jeho nejširší části, v patkových částech pak přesahuje chodidlo podle určení koně (u jezdeckých koní je přesah minimální (někdy i necelý milimetr), zatímco u tažných koní může být až 11–12 milimetrů.  Dříve podkovář vyráběl buď celou podkovu, nebo dotvářel pouze ohnutý a rýhovaný polotovar od kováře. Ve 20. století se rozmohla strojová výroba a tak jsou sériově vyráběné podkovy prakticky hotové – včetně otvorů, čapek, zakončení a dokonce i označené (P, L). Ručně vyráběné podkovy jsou dražší, ale jejich výhodou je, že jsou dělány přesně na kopyto a zvláště u nemocných a atypických kopyt mohou zvířeti výrazně lépe vyhovovat.

Připasování podkovy.

Po vykování, natvarování nebo vyhlazení nosného okraje pokud byla podkova již použita využije podkovář zbytkové teploty oceli to znamená, že má barvu (je tmavě červená) a přiloží podkovu ke kopytu. Přidržení podkovy u kopyta musí být krátké a dostatečně silné. Provádí se za pomocí podkovářského kružítka. Podkovář druhou rukou omakem kontroluje,  zda podkova kopíruje hranu kopyta a dodržuje zamýšlený přesah. Pokud by podkova neměla dostatečnou barvu, došlo by k popálení podkovářovi ruky, jelikož ocel bez barvy se ke kůži a masu přiškvaří!!!!! Naopak pokud je podkova příliš teplá dochází k vzplanutí kopyta. To podkovář nesmí dopustit, ač to u některých vidíme a jejich snahou je srovnání a splynutí nosného okraje. Po sundání podkovy je vidět, zda podkova přilehla přesně. V místech, kde podkova nepřiléhá, jsou patrna světlejší místa. Pokud podkova nepřiléhá, musí podkovář svou práci opravit. V žádném případě nesmí podkovář přizpůsobovat kopyto podkově. Vždy se podkova upravuje danému kopytu!!!!!  Když podkova dokonale sedí, přitluče se podkováky. Počet podkováků je závislý na účelu a velikosti koně a pohybuje se od pěti do devíti. Velikost podkováků je závislá na tomtéž a pohybuje se mezi 41 a 77 milimetry; použití jiné velikosti je zcela ojedinělé. Jiný počet se nepoužívá nikdy. Přikování samotné musí být provedeno co nejpřesněji. Podkovář přiloží podkovu na kopyto a pomocník, který drží nohu koně, ji palci přidrží na obou ramenech podkovy. Podkovář pak nasadí podkovák tak, aby kopíroval směr kopyta, což je nutné proto, aby nedošlo k poškození měkké části kopyta. Poté podkovář podkovářským kladívkem přitluče podkovu. Dokud podkovák v měkké části kopyta vydává při přitloukání hluboký, tlumený zvuk, je nutno ho přitloukat lehkými údery, když se podkovák dostane do tvrdé části kopyta, začne vydávat vysoký a jasný zvuk. V této fázi již není nutno podkovu přidržovat a lze zatloukat větší silou. Pokud by podkovák vydával dlouho tlumený zvuk a byl tedy zatloukán do měkké části, musí být ihned vytažen. Cílem zatloukání je, aby vyšla zhruba jedna třetina podkováku ze stěny, pokud se tak nestane je nutno podkovák ihned vyndat. V okamžiku, kdy je podkovák zatlučen, musí se část podkováku, která vyšla z kopyta, ohnout směrem ke kopytu, aby se o ní kůň nebo podkovář nepoškrábali. Po zaražení předních dvou podkováků se kůň nechá došlápnout, aby se zjistilo, zda se podkova neposunula. Pokud se podkova posune málo, lze toto posunutí srovnat poklepem kladívka z boku a doražením podkováků, při větším posunu bylo nutno podkovu vyndat a znovu přitlouci. Poté se přitlučou zadní a nakonec ostatní podkováky.  Podkováky se do kopyta zarážejí minimálně pět milimetrů a maximálně čtyři centimetry v závislosti na velikosti kopyta. Pokud je ve zcela výjimečných případech zvolen jiný způsob zatlučení, znamená to nějaké omezení související s léčbou kopyta. Vzdálenost všech podkováků musí být stejná, to lze nedodržet jen při větších poškozeních kopyt. Po zaražení všech podkováků je nutno ještě upravit zatlučení hřebů tak, aby dokonale zapadly do rýhy v podkově, poté se přidrží na špičce podkováku konec rašple a kladivem se pevně přirazí. Pak se kleštěmi hned u kopyta štípou vyšlé části podkováků, poté se orašpluje trochu rohoviny u konců podkováků, ty se vypilují do čtverce a rašplí se ohnou a zatlučou do kopyta. Pokud nejsou dokonale v kopytě, je nutno je ještě zapilovat pilníkem.

Prohlídka zvířete.

Po přikování podkovy je nutno znovu prohlédnout zvíře jak při chůzi, tak při běhu a zkontrolovat, zda zvíře nekulhá. Pokud kulhá, je nutné podkovu sejmout, odhalit problém a koně překovat. Dále je třeba zkontrolovat, zda kůň rovnoměrně došlapuje, zda koni vyhovují rozměry a tvar podkovy.

Dokončovací práce.

Pokud prohlídka dopadne dobře, zarovná podkovář pilníkem všechny nerovnosti a okraje u podkovy. Poté podkovář podkovářským tmelem zaplní všechny díry v kopytní rohovině a přetře kopyto mastným hadrem. Díry se zalepují především kvůli tomu, aby nedocházelo k dalšímu poškozování rohoviny. Natírání mastnotou je věc čistě estetická, neboť kopyta se pěkně lesknou a zvýrazní se jejich zbarvení.  Pokud je třeba vyspravit nějakou větší část kopyta, je nutno ji napřed pečlivě umýt, poté odmastit, což se dělá buď odmašťovacím přípravkem, nebo se dané místo rychle přejede rozžhaveným plíškem. Poté se poškozené místo zalije rozehřátým tmelem, který má konzistenci husté kaše. Při takové činnosti je nutno tmel rychle chladit vodou, aby koně nepálil a ten nebyl neklidný; zároveň s tím je třeba tmel zarovnávat. Po ukončení tmelení se takové místo ještě rychle přejede do hněda rozpáleným plíškem, čímž se uhladí povrch.

Zvláštní způsoby okutí koně.

V zimě nebo v horách je potřeba okout koně tak, aby byl jistý na klouzavém terénu. Proto se používá tzv. "okutí na ostro", což znamená, že se buď použijí podkovy s ostrým hmatcem anebo se ozuby a hmatec přiostří. Další možností, jak tento problém vyřešit, je využít našroubovací či nasouvací ozuby. Odlišně od standardu se dále kovají staří koně, protože kůň ve stáří nedostatečně zvedá nohu, což může vést k jeho zakopnutí. To se zpravidla řeší speciálně ohnutou podkovou. Speciální podkovy dostávají i koně s různými zdravotními problémy – pokud má kůň nějak nemocné kopyto, je to často zohledňováno při způsobu okutí i při samotném postupu. V takových případech může dojít k nedodržení některých postupů, které jsou běžné. V případě nemocného kopyta je velmi důležité správné seříznutí a tvar podkovy, která pak umožňuje koni méně namáhavou chůzi.

Ortopedické podkování.

Je podkování nohy koně speciální podkovou, která má za úkol eliminovat vady a nemoci kopyta. Provádí ve většině případů ve spolupráci s veterinářem. Nejčastější podkovy pro ortopedické kování jsou zámkové (zastavení mechaniky kopyta, podpora střelu), částečné (zamezení opotřebování kopyta v exponovaném místě), podkova na schvácené kopyto a další.

Podkování skotu.

Zhruba do druhé světové války se podkováři starali i o úpravu paznehtů skotu, tato práce postupem času přešla na veterináře. Navíc je výrazně častější, že se zvíře s problémy kopyt porazí, protože jeho reálná hodnota díky velkochovům výrazně poklesla.  Problémy s paznehty vznikají kvůli ustájení zvířat, což výrazně snižuje jejich pohyb a tím i obrušování rohoviny, ta pak nadměrně narůstá a bylo třeba ji odstraňovat. K odstranění muselo docházet zhruba jednou ročně, jinak zvíře přestalo našlapovat na patní část kopyta a paznehty tak nesly příliš velkou váhu, což způsobovalo zranění, která se velmi problematicky hojí.  Skot si, na rozdíl od koně, nenechá zvednout nohu, proto je třeba zvolit jiný způsob úpravy kopyt. Při odstraňování přebytečné rohoviny nebylo nutno nohu příliš pečlivě prohlížet. Samotné odstraňování se dělalo tak, že se noha zvířete opřela o špalek a podkovář napřed dlátem odsekal přebytečnou rohovinu, kopyto pak ještě upravil pomocí kopytního nože a štípacích kleští a konečnou úpravu pak udělal pomocí struhu a rašple.  Pokud byl skot využíván i pracovně, bylo třeba ho podkovat, což zvýšilo jeho tažnou sílu. Sundání podkovy a přikování nové probíhalo velmi podobně jako u koní. Nejvýraznějším rozdílem je důkladnost prvotní prohlídky a to, že se skot koval výhradně za studena, protože anatomie kopyta skotu neumožňuje nasazení za tepla. Podkovy používané pro skot se výrazně lišily od koňských (je to sudokopytník), při dělání podkov pro skot nebyla nutná taková přesnost, protože se zpravidla podkovávalo zdravé zvíře, od něhož se očekávala pouze síla do tahu, nikoli běh. V dnešní době se podkování skotu už prakticky nevyskytuje.

Podkovářství je řemeslo úzce související s kovářstvím, které se zabývá výrobou a připevněním podkov ke kopytům a paznehtům zvířat, v dnešní době především koním. Podkova chrání kopyto před nadměrným opotřebením, podkování do jisté míry může napravit nepravidelné postoje a nesprávný chod koně, snižuje namáhání kloubů a šlach. Dnes převládá názor, že u rekreačních koní není podkování nezbytné (tzv. bosonožci). Odpůrci kování dokonce tvrdí, že podkova může snížit schopnost koňského kopyta tlumit nárazy. U koní, které podávají nějaký výkon (práce v lese, dostihy) je však i dnes podkova nutná a užitečná. Při některých onemocnění kopyt je dokonce nezbytná (tzv. ortopedické podkování).

A farrier is a specialist in equine hoof care, including the trimming and balancing of horses' hooves and the placing of shoes on their hooves, if necessary. A farrier combines some blacksmith's skills (fabricating, adapting, and adjusting metal shoes) with some veterinarian's skills (knowledge of the anatomy and physiology of the lower limb) to care for horses' feet.


Historie.

Slavným a úspěšným se klub stal až po znovuzaložení roku 1996. Až poté získal první titul ve nejvyšší běloruské lize. V roce 1999 se poprvé probojoval do evropských pohárů a o dva roky později do hlavní soutěže Poháru UEFA. V ročníku 2008/09 prošel přes tři předkola Ligy mistrů, když postupně vyřadil Valur, RSC Anderlecht a Levski Sofia čímž se stal historicky prvním klubem z Běloruska, který se probojoval do hlavní fáze Ligy mistrů. Skupinu, ve které narazil na věhlasné soupeře Real Madrid, Juventus FC a FK Zenit Sankt-Petěrburg, zakončil klub se ziskem tří bodů na posledním místě .  Následující dva ročníky vedly po vypadnutí ze 3. předkola k následnému postupu do základních skupin Evropské ligy. V prvním případě se ještě postup do 3. kola i přes zisk sedmi bodů nepodařil a tým skončil ve skupině třetí. O poznání lepšího výsledků dosáhli hráči běloruského mistra o rok později, kdy se jim podařilo postoupit ze skupiny obsazené Dynamem Kyjev či holandským AZ Alkmaar. Ve třetím kole pak po dvou remízách vypadl klub s Paris Saint-Germain FC. V právě probíhající sezoně se klub podruhé v historii probojoval do základní skupiny Ligy mistrů. Ve třech po sobě jdoucích předkolech vyřadil mistry svých zemí Linfield FC, FK Ekranas i rakouský SK Sturm Graz. Do základní skupiny mu pak los v Nyonu přisoudil soupeře FC Barcelona, AC Milán a českého mistra FC Viktoria Plzeň. Na své soupeře však nestačil a ve skupině skončil poslední se dvěma body a skóre 2:14.

Soupiska.

"Aktuální k 3. květenu 2020"

Postavení klubu v jednotlivých sezonách.

"Od znovuzaložení klubu roku 1996"

FK BATE Borisov (: ФК БАТЭ Барысаў), je běloruský fotbalový klub sídlící ve městě Borisov. Působí v nejvyšší běloruské soutěži Vasšaja liga, kde v posledních 13 sezonách vždy získal mistrovský titul. Celkem má na kontě 15 běloruských titulů, což ho řadí první pozici (druhé FK Dinamo Minsk 7x) historické tabulky. FK BATE patří k předním a nejtradičnějším klubům Běloruska.  Založen byl roku 1973, později zanikl a roku 1996 byl znovuzaložen. Název "BATE" pochází od názvu hlavního sponzora, jímž jsou závody na výrobu automobilových součástek (Borisov Works of Automobile and Tractor Electric Equipment). Domácí zápasy hraje od roku 2014 na stadionu Borisov Arena s kapacitou cca 13 100 míst, předtím to byl Horodskij Stadion s kapacitou 5 500 diváků. Kromě patnácti titulů v domácí soutěži je největším úspěchem klubu dvojnásobná účast v základní skupině Ligy mistrů UEFA z ročníků 2008/09 a 2011/12. Při druhé účasti narazil tento klub mimo jiné i na českého mistra FC Viktoria Plzeň.

FC BATE Borisov (, ; , "FK BATE Borisov" ) is a professional Belarusian football team from the city of Barysaw. The club competes in the Belarusian Premier League, of which they are the league's most successful club with 15 titles, including 13 won consecutively. The club has also won four Belarusian Cups and four Belarusian Super Cups.  BATE is the only Belarusian team to have qualified for the group stage of the UEFA Champions League (2008–09, 2011–12, 2012–13, 2014–15 and 2015–16) and one of two to qualify for the group stage of the UEFA Europa League (2009–10, 2010–11, 2017–18 and 2018–19), along with Dinamo Minsk.  The club's home stadium is Borisov Arena, which was opened in 2014.


Životopisná data.

Auguste Piccard i jeho dvojče Jean Felix se narodili ve švýcarské Basileji. Už jako dítě se zajímal o vědu. Studoval fyziku na ETH v Curychu, v roce 1910 získal doktorát a stal se asistentem na technice. V době první světové války sloužil zpočátku u letectva, později odešel do Curychu přednášet na vojenskou akademii. V letech 1917‑1922 vyučoval experimentální fyziku na své alma mater. V roce 1922, kdy se mu narodil syn Jacques, se stal profesorem fyziky na univerzitě v Bruselu. Zde přednášel až do odchodu do důchodu v roce 1954. V době druhé světové války se po okupaci Belgie vrátil do Švýcarska, kde pracoval jako konstruktér. V roce 1954 se usadil ve švýcarské vesnici Chexbres na břehu Ženevského jezera, kde v roce 1962 zemřel.  Za svou práci byl ve Francii vyznamenán Řádem čestné legie a v Belgii Leopoldovým řádem.

Výzkumná činnost.

V roce 1927 se Auguste Piccard účastnil Solvayovy konference. Kromě jeho průkopnických experimentů ve stratosféře, se také zabýval jadernou fyzikou. V roce 1917 předpověděl existenci třetího izotopu uranu, který nazval „Actinuran“. Ten skutečně v roce 1937 objevil Arthur Jeffrey Dempster a identifikoval jej jako izotop U. Piccard mimo jiné navrhl i přesný seismograf.  Už od mládí se zajímal o balonové létání. Do roku 1914 absolvoval šest letů, při nichž prováděl různá měření, která ho přivedla k myšlence na využití balonu pro let do stratosféry. První let stratosférickým balonem uskutečnil v roce 1932. V průběhu dalších letů shromáždil velké množství údajů o kosmickém záření, zabýval se měřením fyzikálních podmínek ve vrchních vrstvách atmosféry, prozkoumal vznik ozónu, formování ozónové vrstvy, šíření radiových vln a další jevy. Kromě toho fotografoval zemský povrch z do té doby nedostupné výšky a vytvořil sérii jedinečných snímků. Ještě před druhou světovou válkou zahájil práce na vývoji zařízení, které by umožnilo ponor do velkých hloubek pod vodní hladinu. V říjnu 1948 proběhly první úspěšné zkoušky s batyskafem. Při stavbě nového batyskafu a dalších experimentech mu pomáhal jeho syn Jacques.

Rekordman v balónu.

Byl průkopníkem moderního výzkumu ve stratosféře. První let v obyčejném balonu absolvoval již v roce 1912. V roce 1930 se rozhodl studovat ve velké výšce kosmické záření. Balon plněný vodíkem o objemu 14 tisíc krychlových metrů a váze 700 kg byl dobře připraven. Vzduchotěsná gondola balónu, vyrobená ze slitiny hliníku a cínu, byla vytápěna s pomocí slunečního záření a mohla se otáčet ke Slunci buď tmavou, či bílou stranou. Měla tvar koule o průměru přes dva metry a osm pozorovacích okének. Veškeré přístroje byly upevněny zvenčí. Kvůli nepříznivému počasí byl let odložen. Spolu s asistentem Paulem Kipferem se stratosférickým balónem "FNRS-1" chystali ještě v Augsburgu na balónu 27. května 1931 různé úpravy (těsnost), když se balón závanem větru utrhl, vystoupal s nimi do výšky 15 785 m. Nefungovala regulace teploty, tlaku a měřicí přístroje, poté začal docházet kapalný kyslík. Až při západu Slunce ochlazený balón začal klesat a přistál na ledovci v Rakousku.  Následující rok 18. srpna 1932 s belgickým fyzikem Maxem Cosynsem podruhé vzlétl v balónu, tentokrát ze švýcarského města Dübendorf. Dosáhli nového světového rekordu – 16 940 metrů. Celkem uskutečnil 27 letů a jeho poslední rekord měl hodnotu 23 000 m.

Rekordman s batyskafem.

Zabýval se vývojem batyskafů ("FNRS-2" a "Trieste"), k hloubkovému výzkumu moří. Batyskaf Trieste postavený podle jeho projektu se poprvé ponořil v roce 1954. V roce 1960 dosáhl rekordní hloubky téměř 11 000 m, když v průběhu pěti hodin sestoupil na dno Mariánského příkopu.  Jeho jménem pojmenoval jeho syn Jacques Piccard turistický mezoskaf "Auguste Piccard (PX-8)", který byl uveden do provozu na Ženevském jezeře v rámci "Schweizerische Landesausstellung" (EXPO 1964).

Auguste Piccard (28. ledna 1884, Basilej – 24. března 1962, Lausanne) byl švýcarský vědec, fyzik a vynálezce batyskafu. Průkopník stratosférických letů v balonu.

Auguste Antoine Piccard (28 January 1884 – 24 March 1962) was a Swiss physicist, inventor and explorer, known for his record-breaking helium-filled balloon flights, with which he studied the Earth's upper atmosphere. Auguste was also known for his invention of the first bathyscaphe, "FNRS-2", with which he made a number of unmanned dives in 1948 to explore the ocean's depths.  Piccard's twin brother Jean Felix Piccard is also a notable figure in the annals of science and exploration, as are a number of their relatives, including Jacques Piccard, Bertrand Piccard, Jeannette Piccard and Don Piccard.


Geografie.

Město leží na severozápadě Islandu v regionu Vestfirðir (""západní fjordy"") v obci Ísafjarðarbær, která je odvozena od názvu města. Se svými 2 742 obyvateli v roce 2006 je největším městem regionu i obce. Nachází se 220 km severně od Reykjavíku a 235 km západně od Akureyri. Je obklopen horami Eyrarfjall (731 m) a Kirkjubólsfjall (832 m).  Podnebí v Ísafjörðuru je chladnější od zbytku Islandu, přesto průměrná zimní denní teplota neklesne pod nulu. Průměrné zimní teploty jsou od -2°C v noci do 0 °C přes den, letní od 10 °C v noci do 13 °C přes den. Průměrný roční úhrn srážek je 1028 mm, z toho nejméně srážek spadne v květnu, nejvíce v říjnu. Relativní vlhkost vzduchu se celoročně pohybuje mezi 76 až 81 %.

Doprava.

Městem vede silnice, která spojuje osady Suðavík (22 km od města na východ) a Bolungarvík (14 km od města na severozápad). 3,5 km od města začíná 9 km dlouhý tunel Breiðadals-og Botnsheiðagöng postavený roku 1996, který spojuje vesnice Flateyri, Suðureyri a ostatní části na jihu regionu s městem. Ísafjörður má také své letiště, ze kterého se nejčastěji létá do Reykjavíku a Keflavíku. Leží v nadmořské výšce 2 m. (IATA: IFJ, ICAO: BIIS)

Ekonomika.

Velký význam pro město je rybolov. Město je jedno z největších rybářských oblastí na Islandu. Obrovský pokles rybaření v 80. letech 20. století vedl obyvatelstvo k tomu, aby si našli práci jinde a tím se počet obyvatel zmenšoval a ještě zmenšuje. Důvodů bylo mnoho. Přístav také slouží trajektům, které plují do nedalekých osad, stejně tak slouží turistům k prohlížení okolní krajiny.

Kultura.

Přes svou malou rozlohu a malým počtem obyvatel má Ísafjörður dost městskou atmosféru. Ísafjörður má hudební školu i nemocnici. Dřívější stará budova nemocnice nyní slouží jako kulturní centrum s knihovnou. Nedávno se město mělo stát známé i mimo Island jako centrum pro alternativní hudbu. Každoroční festival "Aldrei fór ég suður" (""já nikdy nešel na jih"") byl založen okolními, ale i zahraničními hudebníky. Univerzitním centrem regionu je Háskólasetur Vestfjarða. Do univerzity chodí studenti z celého regionu. Byla založena v březnu 2005.

Architektura.

Ve městě jsou jedny z nejstarších domů na Islandu postaveny v 18. století. V jedné z nich je Mořské Muzeum. V centru města je kostel Ísafjarðarkirkja (""Kostel na ledovém fjordu""). Její konstrukce je betonová. Jejím architektem byl Hróbjartur Hróbjartsson.

Ísafjörður je rybářské město, nacházejícím se na severozápadním pobřeží Islandu. Leží na malé ploché písčině (islandsky: Eyri) ve fjordu Skutulsfjörður, který se na konci setká s velkým fjordem Isafjarðardjúp. Název znamená v překladu ""ledový fjord"".  Podle knihy Landnámabók, která popisuje osidlování Islandu, byl fjord, ve kterém se nyní město nachází, poprvé obydlen norským Vikingem Helgi Magri Hrólfssonem v 9. století. Městský status získal v roce 1786.

Ísafjörður (pronounced , meaning "ice fjord" or "fjord of ice", ice in plural genitive) is a town in the northwest of Iceland.  The oldest part of Ísafjörður with the town centre is located on a spit of sand, or "eyri", in Skutulsfjörður, a fjord which meets the waters of the larger fjord Ísafjarðardjúp. With a population of about 2,600, Ísafjörður is the largest settlement in the peninsula of Vestfirðir (Westfjords) and the administration centre of the Ísafjarðarbær municipality, which includes – besides Ísafjörður – the nearby villages of Hnífsdalur, Flateyri, Suðureyri, and Þingeyri.


Realizace.

SLI podporuje dva, tři nebo čtyři grafické procesory (GPU) pro sdílení výkonu při zobrazování 3D počítačové grafiky v reálném čase. Ideálně jsou na základní desku nasazeny stejné GPU aby obsahovaly dostatek PCI-Express slotů, nastavené v master-slave konfiguraci. Všechny karty jsou stejně zatížené a data z každé karty jsou odeslána do hlavní (master) karty přes konektor zvaný SLI Most. Pro příklad, v zapojení dvou grafických karet, hlavní karta pracuje na vrchní části obrazu a podřízená karta (slave) pracuje na spodní části obrazu. Když podřízená karta udělá svou část práce, odešle jí do hlavní karty, kde se obraz zkombinuje než se odešle do monitoru.  SLI Most je použit k omezení šířky pásma a přímé odesílání dat mezi grafickými kartami. Je možná používat SLI i bez propojení přes SLI most (např. 7100GS nebo 6600GT) s ovladači NVIDIA Forceware verze 80.XX nebo novější. Protože tyto karty nepoužívají tak velkou šířku pásma, data mohou být přenesena přes čip datové sběrnice na základní desce. Avšak pokud nepoužijeme SLI most u nejnovějších karet, jejich výkon bude velice snížen z nedostatku šířky pásma.  NVIDIA po dohodě s vývojáři her vytvořila několik herních profilů, které automaticky zapnou SLI v případě potřeby většího výkonu.

SLI metody.

SLI lze využít v těchto modech:

Split Frame Rendering (SFR).

Po analýze se renderovaný obraz rozdělí tak, aby zatížení grafických karet bylo 50/50. Aby to bylo možné, obraz je rozdělen horizontálně podle jeho geometrie. Například pokud je na horní půlce obrazu prázdná obloha, dělicí čára se posune níže, aby se vybalancovala zátěž grafických karet. Tato metoda nefunguje tak dobře jako AFR.

Alternate Frame Rendering (AFR).

Každá grafická karta zpracovává celé snímky v pořadí - jedna GPU zpracovává každý sudý snímek, druhá karta zpracovává každý lichý. Když podřízená karta dodělá svou práci, pošle svá data přes SLI most do hlavní karty, která zobrazí výsledek. Ideálně se tímto čas na zpracování zkrátí na půl, a tedy zdvojnásobí výkon karet. I přesto, že AFR může zobrazit více snímku za sekundu než SFR, muže občas způsobovat „trhání“ obrazu.

SLI Antialiasing.

Samostatná metoda, která má dvojnásobně vylepšit vyhlazovací výkon, rozdělením vyhlazovací zátěže mezi dvě grafické karty, nabízející lepší kvalitu obrazu. Jedna GPU poskytne vyhlazovací vzorek, který je posunut (například vpravo nahoru) a druhá GPu použijte tento vzorek aby posunula svůj vzorek na opačnou stranu (dolu doleva). Následným spojením těchto dvou výsledků je poskytnut mnohem kvalitnější obraz. Tuto metodu nelze využít pokud chceme vyšší počet snímku za sekundu, naopak počet snímku muže klesnout v závislosti na výsledné kvalitě obrazu. Pokud použijeme tuto metodu, SLI Antialiasing může poskytnout tyto možnosti vyhlazování: SLI 8×, SLI 16×, a SLI 32× (dostupné pouze na novějších nebo nejnovějších modelech GPU počínajících u 8800 série). Po použití Quad SLI mužem využít vyhlazování SLI 64×.

Hybrid SLI.

Další metoda, který nezvýší počet snímku za sekundu. Sestava skládající se z IGP (integrovaný grafický procesor) a GPU na MXM (mobilní PCI modul). IGP může pomoct GPU pro zvýšení výkonu, když je laptop zapojen do napájení ze sítě. Naopak pokud dojde k odpojení napájení ze sítě, MXM modul se vypne, aby se zmenšila spotřeba energie. Hybrid SLI je také v dostupný na základních deskách pro desktop počítače a počítačích s oddělenou PCI-E kartou.  NVIDIA má také podobnou technologii zvanou Nvidia Optimus.

Scalable Link Interface (SLI) je technologie umožňující propojení více grafických karet na jedné základní desce (s podporou této technologie) tzv. SLI můstkem tak, aby se obě karty či více karet (maximálně, ale 4 karty s limitem 4 GPU) podílely na vykreslování scény za účelem dosažení vyšší rychlosti renderování.  Samotná technologie je poměrně stará, poprvé se objevila u karet 3dfx Voodoo 2, kde však zkratka SLI znamenala „Scan-Line Interleaving“ a rovněž princip byl odlišný od dnešní technologie SLI. Společnost 3dfx Interactive postupně ztrácela své postavení a byla odkoupena společností nVidia.  Původní SLI společnosti 3dfx funguje tak, že každá z karet renderuje jiný řádek tj. jedna sudé a jedna liché. Příslušnost sudých nebo lichých řádků se určuje pomocí čísla slotu. Nižší (pci0) je lichý tj. první. Výsledná velikost paměti snímku (framebuffer) takto spojených karet byla rovna součtu kapacit snímkových pamětí jednotlivých karet (2MB + 2MB = 4MB), paměť pro textury se však nesčítala (měly by být spojovány pouze karty stejného výrobce se stejnou kapacitou pamětí - 6MB a 6MB dalo dohromady 6MB pro textury a v případě karet s 6MB a 8MB byla výsledná kapacita pro textury rovněž pouze 6MB - limitující je karta s menší kapacitou paměti pro textury). Při spojení dvou karet Voodoo 2 bylo mimo vyšší výkon možné dosáhnout vyššího rozlišení 1024x768 bodů oproti původním 800x600 bodů s jednou kartou.  Technologie SLI společnosti nVidia nevykresluje prokládaně jednotlivé řádky ale rozděluje celý obraz v určitém poměru, přičemž je zohledněna složitost jednotlivých částí scény (každá karta potom renderuje část scény). V případě soustavy 4 karet (4-Way SLI) je rozdělen obraz na kvadranty. Obsah paměti takto zapojených karet je duplicitní a výsledná velikost grafické paměti se tedy nenavyšuje (výsledná velikost je dána kartou s nejmenší kapacitou grafické paměti).  Při zapojení SLI může docházet v určitých případech k nepříjemnému lehkému trhání obrazu, které se neprojeví na FPS ani jeho průběhu (tzv. "micro stuttering").

Scalable Link Interface (SLI) is a brand name for a multi-GPU technology developed by Nvidia for linking two or more video cards together to produce a single output. SLI is a parallel processing algorithm for computer graphics, meant to increase the available processing power.  The initialism SLI was first used by 3dfx for Scan-Line Interleave, which was introduced to the consumer market in 1998 and used in the Voodoo2 line of video cards. After buying out 3dfx, Nvidia acquired the technology but did not use it. Nvidia later reintroduced the SLI name in 2004 and intended for it to be used in modern computer systems based on the PCI Express (PCIe) bus; however, the technology behind the name SLI has changed dramatically.


Změna modelového označení.

Modelová čísla nové řady procesorů byla změněna z PR systému, který byl používán u předchůdce Phenomu a to u Athlon 64 X2. Schéma číslování pro novější procesory Athlon X2 je čtyř číselný kód modelu. Jako rozlišovací znak jednotlivých skupin procesorů slouží první číslice kódu modelu. Některé procesory Athlon X2 používají BE prefix (např. Athlon X2 BE-2400) a některé procesory Sempron používají LE prefix (např. Sempron LE 1200):

Modely.

AMD vydalo už druhou verzi Phenomu, se jménem Phenom II.

K10.

Specifikace Technologie a jména jader

Chyba v TLB.

Před vydáním Phenomů byla objevena chyba v TLB (), která může u čtyř jádrových procesorů společnosti AMD způsobit ve výjimečných případech systémové zamrznutí. Phenom byl díky této chybě vylepšen a zahrnuje krokování „B2“ a „BA“. Jsou tam BIOS a softwarové pracovní cykly aby se tomuto problému předešlo a to vyřazením TLB. Pracovní cykly však zatěžují procesor a způsobují výkonové ztráty (minimálně 10%). Mnozí testeři potvrdili, že se ta chyba projevuje jenom v daných případech (virtualizace a výkon CPU na 100%). Většina uživatelů na ni nenarazí, ale může se výjimečně projevit.  Tyto ztráty nebyly prozkoumány u prvních předběžně uvolněných Phenomů. Počítá se s tím, že výkon prvních Phenomů, které se dostaly k uživatelům, bude trochu nižší. Procesory s odstraněnou chybou mají na konci modelového čísla „50“ (např. 9650 s krokováním „B3“) a byly uvedeny na trh 27. března 2008.  Dceřiná společnost AMD vydala záplatu pro Linux Kernel, která přijímá minimální funkční testování k překonání této chyby softwarovou emulací přístupných a nepřístupných bitů. Což způsobuje malé ztráty výkonu.

Budoucí modely.

Budoucí modely budou představeny v druhé polovině roku 2008. AMD předpokládá spuštění série 45 nm procesorů. Od října 2007 jsou veřejnosti známa pouze kódová jména. To jsou Deneb FX pro Phenom FX, Deneb pro čtyř jádrové procesory, Heka pro tří jádrové procesory Phenom a Regor pro Athlon X2. U těchto procesorů se předpokládá, že budou dostupné na konci roku 2008 nebo na začátku roku 2009, s podporou paměti DDR3 a předpokládá se, že budou mít větší sdílenou L3 cache (6 MB) stejně tak jako implementaci Socketu M3 pro jednoprocesorový systém a Socket G3MX pro dva procesory s Quad FX platformou.

Procesor AMD Phenom byl oficiálně společností AMD představen spolu s grafickými kartami Radeon řady HD2900. Jedná se o variantu architektury K10, která je určena pro stolní počítače. Phenomy se objevily ve 4. čtvrtletí roku 2007 jako nástupce Athlonů s jádry K8. Na jednom kusu křemíku jsou integrována až čtyři jádra. Dvoujádrová varianta má kódový název „Kuma“, čtyřjádrová má název „Agena“, resp. „Agena FX“. První dvě jmenované varianty jsou určeny do socketu AM2+, avšak pasují i do současného socket AM2, i když s mírně nižším výkonem paměťového řadiče a L3 cache. „Agena FX“ je určena do socketu F1207+, což umožňuje propojení procesorů na jedné základní desce pomocí HT a stavbu víceprocesorových stanic (FASN8). Ve hře je také tříjádrová varianta „Toliman“, která má jedno ze čtyř jader vypnuto (pravděpodobně nejslabší nebo vadné). Každé jádro má 64 kB L1 cache pro data, 64kB L1 pro strojové instrukce a 512 kB společné L2 cache. Jádra sdílejí ještě L3 cache o velikosti 2 MB. Phenom obsahuje klasické rozšiřující instrukce pro x86 od MMX po SSE3 a navíc speciální rozšíření SSE4A vyvinuté společností AMD. Je vyráběn 65 nm technologií.  Společnost AMD v prosinci 2008 uvedla nástupce AMD Phenom II.

Phenom is the 64-bit AMD desktop processor line based on the K10 microarchitecture, in what AMD calls family 10h (10 hex, i.e. 16 in normal decimal numbers) processors, sometimes incorrectly called "K10h". Triple-core versions (codenamed "Toliman") belong to the Phenom 8000 series and quad cores (codenamed "Agena") to the AMD Phenom X4 9000 series. The first processor in the family was released in 2007.


Vznik onemocnění.

Oko při pohledu na blízko akomoduje, čočka svojí pružností zvyšuje svoji optickou mohutnost a umožňuje zaostření na blízko. V průběhu života se ale v čočce, krom jiných změn, usazují látky bílkovinné povahy, které mají za následek snížení její pružnosti, a tedy zhoršení schopnosti zaostřit na blízko. Vzniká stařecká vetchozrakost. Doba nástupu obtíží závisí hlavně na tom, jaký je zrak před jejím vznikem.

Typy léčby.

Bezzásahová léčba.

Při dalekozrakosti (hypermetropie) a nošení plusových brýlí (spojky) se projevují obtíže jako první a lidé si nejdříve chodí pro brýle „na čtení“. To jsou opět spojky, ale silnější než předtím. Často jsou potřeba i brýle „na střední vzdálenosti“. Ve vyšším věku potřebují brýle na čtení lidé s emetropií, tedy s „normálním zrakem“, kteří doposud brýle nenosili.  U krátkozrakých se projevuje vada nejpozději. Ve stáří se jim zdánlivě zlepší zrak a na blízko si svoje dosavadní minusové brýle (rozptylky) sundavají. Jako ostatní ale časem potřebují i oni brýle nejen na dálku, ale i na blízko a často i na střední vzdálenosti.  Brýle, které se používají, jsou buď určeny na jednu vzdálenost, ale pak jsou potřeba často dvoje, nebo i troje (i vícery). Dále existují brýle, které kombinují dvě a více čoček s rozdílnou mohutností v jedné. Známé jako "bifokály" nebo "trifokály." Někdy jsou konstruovány jako čočka s postupnou změnou ohniska, kdy se mění ohnisko plynule při pohledu dolů nebo opět nahoru.

Chirurgický zákrok.

Další možností je operačně, za pomocí laseru, změnit optikou mohutnost rohovky a tím i celého oka, a dosáhnout tak snížení potřebného množství brýlí jen na jedny či dvoje. Existuje i možnost chirurgicky změnit ostrost každého oka jinak, takže jedním je vidět ostře na dálku a druhým na blízko. Zde je nutno velmi pečlivě pomocí kontaktních čoček vyzkoušet, jak by toto řešení pacientovi vyhovovalo. Ne každý se s tímto řešením dobře vyrovná. Také je nutno zvážit riziko případných pooperačních komplikací.  Poslední možností je implantace zvláštní nitrooční čočky. Výměna původní čočky z důvodu presbyopie se nazývá PRELEX (presbyopia lens exchange). Speciální nitrooční čočka ale může být implantována i během běžné operace katarakty.  Multifokální nitrooční čočky, pracují buďto na základě difrakce - difrakční multifokání čočky, nebo na základě refrakce - refrakční multifokální čočky. V obou případech je pacient po implantaci schopen vidět ostře na všechny vzdálenosti zároveň. Z počátku se proto může objevit pocit nevolnosti.  Difrakční čočky mají na povrchu soustředné vrypy které fungují jako ohybová mřížka. Na sítnici vytvoří dva obrazy - jeden z blízkých z druhý ze vzdálených předmětů. Difrakční čočky pracují pouze s nultým a prvním difrakčním maximem a proto jsou schopny zužitkovat pouze 80% přicházejícího světla. Častým problémem jsou dysfotoptické jevy halo a glare.  Refrakční multifokální čočky mají obvykle tvar pěti soustředných kroužků. Tyto kroužky mají různé dioptrie umožňují vidět ostře na všechny vzdálenosti, tedy i na střední. Díky střídání kroužků na blízko a na dálku jsou navíc nezávislé na velikosti zornice. Dysfotoptické jevy jsou méně časté než u difrakčních čoček. Multifokální čočky jsou kontraindikovány pacientům s astigmatismem. Nejnovější multifokální čočky se proto vyrábí zároveň i jako torické.  Akomodační čočky představují nejmodernější metodu korekce presbyopie. Jejich funkce je inspirovaná samotným procesem akomodace v oku. Dosahuje se s nimi menší addice, zato však zachovávají přirozené vidění jako s původní čočkou. Výskyt dysfotoptických jevů i jiných komplikací je minimální a pacienty jsou subjektivně vnímány velmi pozitivně.

Etymologie.

Slovo pochází z řeckého πρέσβυς "presbys" "starý člověk" (srovnej presbyter) a ὤψ "ōps" "vidění" ( ὠπός "ōpos"))

Presbyopie, neboli starším českým názvem "stařecká vetchozrakost" (český název se prakticky nepoužívá, i vzhledem k tomu, že příliš zdůrazňuje stáří pacienta, ačkoliv se vyskytuje již ve věku, kdy se jen málokdo cítí být staříkem) je oční vada, která se objeví u každého člověka ve vyšším věku jako projev přirozené degenerace materiálu oční čočky. První příznaky presbyopie se objevují přibližně kolem 45. roku věku a uvádí se, že kolem 60 let se situace často stabilizuje a dále se již podstatněji nemění. Není to tedy oční vada v pravém smyslu slova, ale spíše přirozený důsledek stárnutí organizmu.

Presbyopia is a condition associated with the aging of the eye that results in progressively worsening ability to focus clearly on close objects. Symptoms include difficulty reading small print, having to hold reading material farther away, headaches, and eyestrain. Different people will have different degrees of problems. Other types of refractive errors may exist at the same time as presbyopia. Presbyopia is a normal part of the aging process. It occurs due to hardening of the lens of the eye, causing the eye to focus light behind rather than on the retina when looking at close objects. It is a type of refractive error along with nearsightedness, farsightedness, and astigmatism. Diagnosis is by an eye examination. Treatment is typically with eyeglasses. The eyeglasses used have higher focusing power in the lower portion of the lens. Off the shelf reading glasses may be sufficient for some. Contact lenses may also occasionally be used. People over 40 are at risk for developing presbyopia and all people become affected to some degree. Around 25% of people (1.8 billion globally) are currently affected. The condition was mentioned as early as the writings of Aristotle in the 4th century BC. Glass lenses first came into use for the problem in the late 13th century.


Geografie.

Systém začíná na severu na jižním úpatí Julských Alp, od nichž je oddělen údolími Soče a jejího přítoku Idrijce a okrajem Lublaňské kotliny. Táhne se obloukovitě od severozápadu k jihovýchodu v délce asi 700 km mezi pobřežím Jaderského moře a nížinou podél řeky Sáva (Posavina) – celý tento rozsáhlý horský makroreliéf je tedy ohraničen dvěma rozsáhlými sníženinami, na severu je to Panonská pánev, na jihozápadě Jadranská pánev, která je vyplněna mořem. Na východě jej ukončuje tektonická linie Drin – Peć a řeky Ibar a Velika Morava. V severních oblastech je horské pásmo užší (35 km) a poměrně nižší (1200 – 1800 m), směrem k JV se rozšiřuje až na 250 km (u Dubrovniku) s největší výškou 2694 m (Maja e Jezercës). Jadranská část tohoto systému spadá strmě k moři, kdežto vnitrozemské svahy se snižují povlovně k Panonské pánvi.

Členění.

Příčná údolí řek Rječina, Kupa či Neretva, Prača a Západní Morava dělí systém na tři části: Severozápadní, střední a jihovýchodní.  Kromě těchto tří základních částí patří do Dinárského systému ještě následujících šest horských subsystémů:

Geologické složení.

Celá tato rozsáhlá oblast má dost komplikované geologické složení. Dinárská soustava byla vyvrásněna alpsko-himálajským orogénem, ovšem začátkem neogénu byla téměř zarovnána denudací a následně etapovitě zdvihána a přitom silně rozčleněna říční erozí. Proto jsou zde charakteristické zarovnané povrchy ve třech výškových úrovních a také hluboká říční údolí, soutěsky a kaňony (Tara, Neretva, Diva Grabovica, Krka, Zrmanja, Piva, Morača). Převládajícím stavebním prvkem ve většině skupin jsou vápenec a dolomit s četnými krasovými tvary (jeskyně, sloje, závrty, ponorné řeky). Největší rozmanitost takových útvarů a speleologických objektů je v oblasti Velebitu. Z propastí jsou to Jazben u Gorice -(518 m), Puhaljka (-318 m), Mamet (-206 m), z jeskyní Postojnska jama, Manita, Jama vodarica, Cerovačke pečine aj. Dinárský kras má rozlohu 55 600 km². Z typických krasových tvarů jsou význačná především rozsáhlá polje (Livanjsko polje 405 km², Nevesinjsko polje 189 km², Popovo polje 185 km²).V centrální části Černé hory došlo horotvorným procesem k vytvoření mnoha skupin, pro něž jsou charakteristické rozsáhlé, vysoko položené vápencové náhorní plošiny (1500 – 1700 m) doprovázené hlubokými údolími a strmými stěnami. Tato stavba je příznačná pro Durmitor, Sinjajevinu, Moračské hory a další oblasti. V některých místech doprovázejí vápenec jílovo – slínovité vrstvy, břidlice nebo pískovec. Tuto charakteristiku mají masivy Bjelašnica, Igman, Treskavica, Bjelasice a Prokletije. Vnitřní pásma soustavy jsou však často složena z jiných hornin – Rudné hory (Vlašič, Vranica, Bitovnja), flyšové hory (Kozara). Zpravidla jsou nižší a mají erozně denudační reliéf s hustou říční sítí.

Podnebí.

Klima jednotlivých oblastí je rozdílné a závisí na zeměpisné šířce, nadmořské výšce, expozici svahů a dalších vlivech. Nejvyšší horské oblasti mají alpinské podnebí, charakterizované krátkým a svěžím létem a dlouhými, na sníh bohatými zimami. Podzim bývá teplejší než jaro, atmosférických srážek je dostatek. Nejvyšší horské partie bývají dlouho pod sněhem, na jaře i v létě se zde vyskytují mlhy. Takové alpinské klima má např. horská skupina Bjelašnica nad Sarajevem (průměrná teplota nižší než 0 °C bývá po dobu šesti měsíců, průměrná roční teplota je 0,7°C). Na Bjelašnici byla rovněž naměřena nejnižší teplota na území bývalé Jugoslávie : -41,8 °C (17. 2. 1946). Subalpinské podnebí (v horstvech od 1000 m do 2000 m) je teplejší, také rozdíly maximálních a minimálních teplot jsou menší. Průměrná roční teplota se pohybuje kolem 5 – 7 °C. Takové podnebí je typické např. pro Durmitor. Horské oblasti s mírným kontinentálním klimatem, obvykle ne vyšší než 1000 m, mívají dlouhé a teplé léto a krátké zimy, často jen s malým množstvím sněhu. Průměrná roční teplota přesahuje 7 °C, v červenci činí průměr 18 °C i více, v lednu -1 °C. Podobné podmínky jsou ve všech přímořských horských oblastech, tj. na Velebitu, Bioći, Lovćenu i jinde.

Vodstvo.

Dinárské hory tvoří rozvodí mezi Jaderským a Černým mořem. Ve vnitrozemských skupinách, kde je vápenec doprovázen břidlicí je vody hojně (Igman, Bjelašnica, Treskavica, Trebevič, Jahorina). Zvlášť centrální část celého systému je odvodňována významnými řekami. Do Jaderského moře tečou Zrmanja, Krka, Cetina, Neretva a Drin. K úmoří Černého moře náleží sávské přítoky Una, Vrbas, Bosna a Drina (se zdrojnicemi Piva a Tara a s přítokem Lim) a také Západní Morava a její přítok Ibar. Vápencová část horstva (Snježnik, Velika Kapela, Velebit, Biokovo, Prenj, Orjen) je téměř bez vody a jsou pro ni typické ponorné řeky a potoky. Řada z nich končí jako podmořské vyvěračky. Největší množství ponorných řek je ve Velebitu. Na mořském pobřeží u Dubrovníka vyvěrá řeka Trebišnjica, jejíž ponor je na Popovom polji. Mnoho horských skupin je bohatých na jezera a plesa – v Durmitoru se nachází Crno jezero, Zminje jezero a Malo jezero, v Prenji Boračko jezero, v Bjelasici Biogradsko jezero a Pešića jezero, ve Vranici Prokoško jezero, na rozhraní Magliće a Volujaku Trnovačko jezero a v Prokletije Plavsko jezero. Největším je Skadarské jezero, které leží na západních úbočí masívu Prokletije na hranicích Černé hory a Albánie.

Příroda.

Flora Příroda celé oblasti je značně pestrá. Rozlišujeme zde tři rostlinná pásma : přímořské, horské a kontinentální. Přímořská vegetace je velmi chudá, roste převážně na skalách. Chudost vegetace na přímořských svazích však není způsobena jen klimatickými podmínkami (vichřice, odvívání), přispělo k ní hlavně dlouholeté pasení koz a ovcí. V horském pásmu se střídá lesní vegetace s travnatými porosty a rostlinami skalních stěn. Zjara svahy rozkvetou ranými cibulovitými rostlinami (krokusy, ladoňky). Později vynikají až metr vysoká květenství bílého asfodelu nebo žluté vysoké hořce. Nápadné jsou také česneky (žlutý a červený). Bohatě je zastoupena i květena alpinská (lomikámen, modrouška, hořec dinárský, zvonek, protěž aj.). Vnitrozemské svahy jsou bohaté na bukové lesy, v nižších polohách převažují bukové a borové lesy. Vyskytují se i jedlové porosty, kdežto smrků je poměrně málo (endemitní smrk Pančicův v povodí Driny). Tyto porosty jsou charakteristické pro oblast Veliké Kapely, Velebitu, Prenje, Durmitoru a dalších horstev. Fauna I fauna je rozdílná na přímořských svazích a ve vnitrozemských oblastech. Nalezneme zde velké množství endemitů a glaciálních reliktů, zvlášť "motýl"ů a brouků. V mnoha horských oblastech "dinárského" žijí medvědi, vlci či lišky (Prenj, Bjelašnica, Igman, Trebevic, Durmitor, Bjelasica, Vraca). Téměř všude lze potkat vysokou zvěř a uvidět kamzíka či divoké prase. Hojní jsou hadi, ještěrky atd. Ochrana přírody Rozmanitost krajinných typů i mimořádnou pestrost živostního prostředí pro živočichy podmiňuje také rostlinstvo. Na mnoha místech byla vyhlášena chráněná území a národní parky. Jde např. o oblasti: Paklenica ve Velebitu u Zadaru, Durmitor, Lovćen a Biogradska gora v Černé hoře, Kozara a Sutjeska v Bosně a Hercegovině.

Obyvatelstvo.

Tím že bývalá Jugoslávie (na které Dinárské hory leží) byla mnohonárodnostní stát je dána i značná odlišnost současného obyvatelstva. Severní oblasti obývají Slovińci a Chorvaté, střední a jižní Srbové, Černohorci, Albánci a Bosňané. Na jednotlivých územích žije řada etnických skupin, vzešlých z původních obyvatel. Např. v okolí Makarské v oblasti Biokova jsou to Dalmatinci. Ti se živili převážně zemědělstvím a rybolovem. Oblast Durmitoru obývají původní obyvatelé Černé hory – Pivljané a Drobnjakové, oblast Komů pak černohorské národnostní skupiny Vasojevičové a Kučové. Celým regionem vedla už ve starověku řada důležitých obchodních cest a jednotlivé oblasti se stávaly předmětem rozmanitých mocenských zájmů. Téměř na každém kroku zde narazíme na památky z jednotlivých epoch lidské činnosti už od dob antiky. V nedávné době došlo k rozpadu Jugoslávie, státu uměle založeného po 1. světové válce, a několik let se vlekly válečné spory o rozdělení území i o nové územní uspořádání následních státních celků. Až do dnešních dnů dosud nejsou všude přesně vymezeny státní hranice a příslušnost jednotlivých horských oblastí ke konkrétním nově vzniklým státům není zcela jasná.

Dinárské hory (též "Dinárská planina, Dinárské pohoří", "Dinárské Alpy, Dinaridy"; slovinsky "Dinarsko gorovje"; srbsky "Динарске планине" Dinarskije planine; chorvatsky "Dinarsko gorje;" albánsky "Malet Dinarike;" bosensky "Dinaridi", "Dinarske Alpe") jsou složitě větvená soustava horských pohoří umístěných na severozápadě Balkánského poloostrova, mezi Panonskou pánví a Jaderským mořem. Název celá soustava získala podle jednoho z dílčích pásem – Dinara planiny. Z velké většiny se rozkládají na území bývalé Jugoslávie (Slovinsko, Chorvatsko, Bosna a Hercegovina, Černá Hora, Kosovo, Srbsko) a také v Albánii. Celý systém je dlouhý 700 km.

The Dinaric Alps (; , , , ), also commonly Dinarides, are a mountain range in Southern and Southeastern Europe, separating the continental Balkan Peninsula from the Adriatic Sea. They stretch from Italy in the northwest through Slovenia, Croatia, Bosnia and Herzegovina, Serbia, Montenegro, Kosovo to Albania in the southeast.  The Dinaric Alps extend for approximately along the Western Balkan Peninsula from the Julian Alps to the northwest in Italy, downwards to the Šar and Korab massif, where their direction changes. The Albanian Alps, or Prokletije, is the highest section of the entire Dinaric Alps; this section stretches from Albania to Kosovo and eastern Montenegro. Maja Jezercë is the highest peak and is located in Albania, standing at above the Adriatic.  The Dinaric Alps are one of the most rugged and extensive mountainous areas of Europe, alongside the Caucasus Mountains, Alps, Pyrenees, Carpathian Mountains and Scandinavian Mountains. They are formed largely of Mesozoic and Cenozoic sedimentary rocks of dolomite, limestone, sandstone and conglomerates formed by seas and lakes that once covered the area. During the Alpine earth movements that occurred 50–100 million years ago, immense lateral pressures folded and overthrust the rocks in a great arc around the old rigid block of the northeast. The main tectonic phase of the orogenesis in the area of the Dinaric Karst took place in Cenozoic Era (Paleogene) as a result of the Adriatic microplate (Adria) collision with Europe, and the process is still active. The Dinaric Alps were thrown up in more or less parallel ranges, stretching like necklaces from the Julian Alps as far as northern Albania and Kosovo, where the mountainous terrain subsides to make way for the waters of the Drin River and the plains of Kosovo.


Kroužky.

Ptačí kroužky jsou obvykle malé plechové hliníkové nebo ocelové proužky, na kterých jsou lisem vyraženy základní identifikační údaje vztahující se ke kroužku - unikátní alfanumerický kód, země původu, identifikace příslušné kroužkovací stanice, popř. další evidenční údaje. Ptačí kroužky jsou obvykle ptákům připevňovány na nohu, a to nejčastěji na tarsus. K tomu, aby byl výzkum prováděn efektivně a seriózně musí být vedena systematická a velmi podrobná evidence všech kroužků jakož i velmi jasná a naprosto přesná evidence všech kroužkovaných ptáků, a to, pokud možno, koordinovaně v rámci všech zemí světa.

Odchyt a značkování.

Po šetrném odchycení (zpravidla do ornitologické sítě) příslušného jedince je pták ornitologickým specialistou pečlivě prohlédnut, popř. i zvážen a změřen. Zároveň s tím je i identifikován podle svého biologického druhu (specie), a pokud je to možné, je určeno jeho pohlaví a přibližný věk. Pokud již odchycený jedinec kroužek má z nějakého předchozího kroužkování (tzv. zpětný odchyt neboli retrap), je do evidence zapsán jeho odchyt, jsou zapsány identifikační údaje z jeho kroužku a pták je puštěn na zpět na svobodu. Pokud ještě žádný kroužek nemá a jedná se o druh, který je předmětem výzkumu, respektive je schválen pro kroužkování, potom je mu šetrným způsobem na nožičku připevněn kroužek příslušné velikosti, který se jemně secvakne kleštěmi tak, aby mu z nohy během života nepadal a ani nijak zvlášť nepřekážel nebo jej nezraňoval. Veškeré údaje se pečlivě zaevidují a pták je vypuštěn na svobodu.

Odchytová zařízení.

Pro odchyt ptáků za účely kroužkování se používají zpravidla ornitologické nárazové sítě. Ty se umisťují do míst, kde lze předpokládat pohyb ptáků a to nejlépe mezi vegetaci tak, aby z pohledu ptáka byly co nejméně viditelné. Velmi používanou metodou je odchyt pomocí nárazových sítí v rákosinách, kde lze odchytit velké množství nocujících ptáků. Mimo nárazových sítí se při odchytu ptáků používají i další zařízení, jako například sklopné pasti opatřené návnadou, nebo velké víceméně permanentní pasti typu Helgoland pro odchyt velkého množství migrujících jedinců. Zejména při ochytu bahňáků se používají „vrše“ (anglicky "walk-in trap"), do kterých bahňáci sami vstoupí, ale už z nich nenaleznou cestu ven. Nejen při výzkumu bahňáků se používají i tzv. „kanónové sítě“, kdy jsou ptáci nejprve ornitology vlákáni do cílového prostoru pasti, kam je na ně pomocí dálkového ovládání vystřelena složená síť. Některé ptáky (jako např. mláďata v budkách nebo labutě) je možno odchytávat i do rukou.

Další metody značení.

Pro účely individuálního rozpoznávání jedinců je pro určité druhy výzkumu vhodné ptáky označovat také barevnými rozlišovacími kroužky popř. dalšími metodami individuálního značení, jako jsou různé krční límce používané zejména pro vrubozobé nebo křídelní značky a nebo tzv. „vlaječky“ používané zejména pro bahňáky. Ty bývají doplněny i o alfanumerický kód. Pro menší druhy ptáků se často používají kombinace dvou nebo tří barevných kroužků, které se umisťují na nohu jedince a nesou tak jedinečný barevný kód, který lze odečítat v terénu např. pomocí dalekohledu. Pro koordinaci značení bahňáků, kteří mnohdy migrují na velké vzdálenosti mezi kontinenty, byly vytvořeny manuály obsahující barevná schémata k odlišení země kroužkování daného jedince.

Národní kroužkovací stanice.

Hlavní národní kroužkovací stanicí v České republice je již dlouhou dobu zoologické oddělení Národního muzea v Praze, které také vede všechny potřebné evidence a provádí pravidelné vyhodnocování všech zachycených kroužků (a to i ze záchytů od mrtvých respektive uhynulých ptáků) a provádí to jak u kroužků vlastních (tedy pocházejících z naší národní kroužkovací stanice) tak i kroužků z jiných zemí, tedy z cizích kroužkovacích stanic.  Vzhledem k tomu, že ptáci migrují (přelétají z místa na místo) po celém světě neznajíce žádných geografických hranic musí být tato vědecká činnost mezinárodně řízena a koordinována a musí být též zajištěna mezinárodní pravidelná výměna všech získaných informací respektive dobré sdílení všech potřebných dat. Jinak by tato činnost neměla vůbec žádný efekt a ztratila by svůj praktický smysl.

Česká společnost ornitologická.

Práci spojenou s kroužkováním ptáků provádí, mimo jiné, též řada odborných nadšenců z řad amatérských ornitologů, kteří jsou sdruženi v České společnosti ornitologické. Jedná se o odborné občanské sdružení zabývající se, mimo jiné, zejména výzkumem života ptáků, dále též ochranou ptačích druhů či osvětovou činností na poli ochrany přírody. Česká společnost ornitologická také úzce spolupracuje s řadou profesionálních odborných zoologických pracovišť i občanských sdružení. Jedná se, kromě již zmíněného Národního muzea v Praze, také o katedry zoologie jednotlivých vysokých škol či univerzit (přírodovědné fakulty), zoologické zahrady, odborné ústavy Akademie věd ČR apod. Z občanských sdružení je vhodné připomenout především Český svaz ochránců přírody.

Poznámka.

Kroužkování je mimo již psané také technika při tvorbě šperků a historické kroužkované zbroje. K výrobě se používají prefabrikované kroužky z barveného obecného kovu, bižuterního kovu bez obsahu niklu, pro historickou zbroj také ze železa. Kroužky se podle různých technik spojují dohromady a vytvářejí tak nepřeberné množství ozdobných řetízků i plošných útvarů. Pro manipulacis kroužky se používají nejčastěji ketlovací kleště, nebo speciální prstýnky z otvory pro snadné rozevírání kroužků.

Kroužkování je pomocná specializovaná vědecká činnost, kterou lze jednoduše popsat jako evidenční značkování ptáků (týká se ptáků žijících divoce i chovaných v zajetí buď v zoologických zahradách, nebo i hospodářsky) a letounů. Tato činnost pak slouží zoologům, a z nich pak zejména ornitologům, k podrobnému výzkumu života jednotlivých ptačích druhů. Byly to právě ornitologické kroužky, které v minulosti vědcům objasnily systém pravidelné ptačí migrace a další nejasnosti z jejich života. Poprvé vědecky použil kroužkování v roce 1899 Hans Christian Cornelius Mortensen.

Bird ringing or bird banding is the attachment of a small, individually numbered metal or plastic tag to the leg or wing of a wild bird to enable individual identification. This helps in keeping track of the movements of the bird and its life history. It is common to take measurements and examine conditions of feather molt, subcutaneous fat, age indications and sex during capture for ringing. The subsequent recapture or recovery of the bird can provide information on migration, longevity, mortality, population, territoriality, feeding behavior, and other aspects that are studied by ornithologists. Other methods of marking birds may also be used to allow for field based identification that does not require capture.


Plánovaná rekonstrukce.

Po poslední rekonstrukci v 90. letech 20. století se kapacita snížila na 30 087 sedících fanoušků. V roce 2006 bylo rozhodnuto, že chátrající starý stadion bude zbořen a na jeho místě bude postaven nový moderní stadion vhodný pro mezinárodní akce a turnaje.  První idea byla, že se začne bourat v průběhu 2008/2009, dokončení výstavby nového stadionu bylo plánováno na 4. čtvrtletí 2010. Hlavním investorem měly být firmy J&T a akciová společnost Národný futbalový štadión a.s. Firmy se začaly vymlouvat na nedostatek financí a že postavení nebude možné postavit bez finanční pomoci státu. Požadavek byl na cca 30 mil. eur, což premiér Robert Fico odmítl s odkazem na světovou finanční krizi. V červenci 2009 nakonec vláda změnila názor a vyčlenila na stavbu nového stadiónu 69,12 mil. eur. Bourací práce se očekávaly na přelomu března a dubna 2010 s tím, že nový stadion bude dokončen v květnu 2012 s kapacitou 22 000 diváků s možností zvýšení na 30 000 diváků. Nakonec se nerealizovalo nic.  Podle informací z listopadu 2011 se "Národný futbalový štadión (NFŠ)" měl začít stavět v průběhu roku 2012 a měl by být postaven na místě současného Tehelného pole. Projekt s jeho realizací měl mít připravený majitel ŠK Slovan Bratislava Ivan Kmotrík a současně i investor, obdržel podporu i od primátora hlavního města SR Milana Ftáčnika. Plánovaná kapacita byla 20 000 míst, cena 55 miliónů eur, stavba měla trvat 15–17 měsíců. Bourací práce nakonec začaly 10. července 2013.

Mistrovství Evropy U21.

V roce 2000 stadion hostil několik zápasů Mistrovství Evropy hráčů do 21 let poté, co bylo pořadatelství přiřknuto Slovensku. Byly to následující:

Tehelné pole byl fotbalový stadion Slovanu Bratislava ve slovenském hlavním městě Bratislavě ve stejnojmenné čtvrti. Stadion býval za federálních časů druhým největším domácím stadionem, vešlo se sem až 50 000 diváků. Byl vybudován v letech 1939–1940 a měl vyčleněno až 13 000 míst na sezení.

Tehelné pole was a neighborhood in Bratislava, Slovakia, characterized by the presence of several sports facilities. Administratively, the neighborhood belongs to Nové Mesto borough, situated around 5 km north-east of the centre. The German and Hungarian names for this locality are "Ziegelfeld" and "Téglamező".


Historie přijetí úmluvy.

Této úmluvě předcházela Deklarace o ochraně všech osob před mučením a jiným krutým, nelidským či ponižujícím zacházením nebo trestáním, kterou přijalo Valné shromáždění OSN dne 9. prosince 1975. Valné shromáždění požádalo Komisi pro lidská práva o sledování, zda jsou učiněny veškeré nezbytné kroky pro zajištění dodržování Deklarace.  O dva roky později (8. prosince 1977) požádalo Valné shromáždění Komisi pro lidská práva, aby vypracovala návrh úmluvy proti mučení a jinému krutému, nelidskému či ponižujícímu zacházení nebo trestání v souladu se zásadami obsaženými v Deklaraci. Komise zahájila zasedání v roce 1978 a hlavní návrh úmluvy předložilo Švédsko. Skupina se scházela až do roku 1984. Valné shromáždění dne 10. prosince 1984, na doporučení Třetího výboru, hlasovalo a úmluva byla přijata a připravena k podpisu. V platnost vstoupila 26. června 1987 ratifikací 20 států.

Obsah úmluvy.

Úmluva má za cíl zabraňovat mučení a jinému krutému, nelidskému či ponižujícímu zacházení nebo trestání po celém světě a hájit tak lidská práva. Obsahem úmluvy jsou jednak ustanovení hmotněprávní, která specifikují závazek státu zabránit mučení a jinému krutému, nelidskému či ponižujícímu zacházení nebo trestání na území pod jeho jurisdikcí, jednak ustanovení organizační a procesní povahy. Úmluva je rozdělena na tři části a má 33 článků.  Část I. (články 1–16) obsahuje v článku 1 definici mučení, které představuje jakékoli jednání, jímž je člověku úmyslně působena silná bolest nebo tělesné či duševní utrpení s cílem získat od něho nebo od třetí osoby informace nebo přiznání, potrestat jej za jednání, jehož se dopustil on nebo třetí osoba nebo z něhož jsou podezřelí nebo s cílem zastrašit nebo přinutit jej nebo třetí osobu nebo z jakéhokoli jiného důvodu založeného na diskriminaci jakéhokoli druhu, když taková bolest nebo utrpení jsou působeny veřejným činitelem nebo jinou osobou jednající z úředního pověření nebo z jejich podnětu či s jejich výslovným nebo tichým souhlasem. Toto vymezení nezahrnuje bolest nebo utrpení, které vznikají pouze v důsledku zákonných sankcí, jsou od těchto sankcí neoddělitelné nebo jsou jimi vyvolány náhodou.  Zavazuje smluvní strany k přijetí účinných opatření, které zabrání mučení na celém území pod jejich jurisdikcí. Dále mimo jiné obsahuje, že stát nesmí vydat, vypovědět či vrátit osobu jinému státu, má-li podezření, že by jí následně hrozilo mučení. Popisuje proces trestního řízení v případě, že nějaká osoba spáchala některý z trestných činů uvedených v čl. 4. Trestné činy uvedené v článku 4 musí být zahrnuty do každé extradiční smlouvy, kterou daný stát sjedná. Trestní řízení musí být provedeno příslušnými orgány a to urychleně a nestranně. Státy jsou si navzájem zavázány poskytnout pomoc v trestním řízení a poskytnutí všech důkazů. Státy jsou povinny zajistit, učební materiály a informace týkající se zákazu mučení osobám, které se vyskytují v profesi, ve které by mohlo dojít k mučení.  V případě, že osoba se stala obětí mučení, má právo podat stížnost. Oběť má právo na spravedlivé a přiměřené odškodnění. Strany jsou rovněž povinny zabránit dalším činům krutého, nelidského či ponižujícího zacházení nebo trestání, a zkoumat jakékoliv tvrzení o takovém zacházení v rámci své pravomoci.  Část II. (články 17–24) popisuje volbu členů do Výboru proti mučení, postup šetření systematického mučení a řešení sporů mezi smluvními stranami.  Část III. (články 25–33) upravuje ratifikaci úmluvy, kdy vstoupí úmluva v platnost, změny této úmluvy a  její vypovězení.

Výbor proti mučení.

Úmluva disponuje vlastním kontrolním mechanismem - "Výborem proti mučení", který hodnotí každé čtyři roky na základě zpráv předkládaných smluvními státy podle čl. 19 úmluvy praktické uplatňování úmluvy. Využít může i podklady poskytnuté specializovanými orgány a mezinárodními či nevládními organizacemi. Po vyhodnocení podkladů a projednání se zástupci států výbor vydá doporučení, která by smluvní státy měly naplňovat.  Výbor se schází dvakrát ročně v Ženevě.  Na každém zasedání zkoumá zprávy států, které jsou smluvními stranami úmluvy.  Každá zpráva je zkoumána ústně v přítomnosti jednoho nebo více zástupců státu. Každý stát, jehož zpráva bude projednávána na zasedání, je předem informován o hlavních otázkách, které chce Výbor projednávat.  Po přezkoumání každé zprávy, Výbor přijme své závěry a doporučení.  Výbor může rovněž přijmout obecné připomínky týkající se zvláštních ustanovení této úmluvy, nebo otázky týkající se jejich provádění.  Výbor proti mučení rovněž zřídil pracovní skupinu, která připravuje posouzení jednotlivých sdělení a dává doporučení Výboru.  Výbor proti mučení se skládá z deseti expertů vysokého morálního charakteru a uznávaných schopností v oblasti lidských práv, působících v něm jako soukromé osoby. Experti musí mít právnické zkušenosti. Experti jsou voleni státy, které přijaly úmluvu a z každého státu může být jen jeden zástupce. Členové Výboru jsou voleni tajným hlasováním na zasedání států, svolávaných generálním tajemníkem OSN. Členové jsou voleni na čtyři roky, mohou být zvoleni opakovaně v případě, že budou znovu navrženi.  Kromě toho úmluva zakotvuje i další kontrolní procedury - provedení důvěrného šetření, posouzení oznámení státu a posouzení oznámení jednotlivců.

Podpisy a ratifikace.

Ke dni 30. července 2014 přijalo Úmluvu proti mučení a jinému krutému, nelidskému či ponižujícímu zacházení nebo trestání 155 států.

Úmluva proti mučení a jinému krutému, nelidskému či ponižujícímu zacházení nebo trestání je mezinárodní smlouva, která byla přijata Valným shromážděním OSN dne 10. prosince 1984 v New Yorku. Úmluva vstoupila v platnost 26. června 1987 poté, co byla ratifikována 20 státy.  Československo úmluvu podepsalo 8. září 1986 a následně ratifikovalo Federálním shromážděním Československé socialistické republiky a prezidentem. Úmluva byla vyhlášena vyhláškou Ministerstva zahraničních věcí ČSSR č. 143/1988 Sb. Česká republika závazky plynoucí z úmluvy při svém vzniku převzala.

The Convention against Torture and Other Cruel, Inhuman or Degrading Treatment or Punishment (commonly known as the United Nations Convention against Torture (UNCAT)) is an international human rights treaty, under the review of the United Nations, that aims to prevent torture and other acts of cruel, inhuman, or degrading treatment or punishment around the world.  The Convention requires states to take effective measures to prevent torture in any territory under their jurisdiction, and forbids states to transport people to any country where there is reason to believe they will be tortured.  The text of the Convention was adopted by the United Nations General Assembly on 10 December 1984 and, following ratification by the 20th state party, it came into force on 26 June 1987. 26 June is now recognized as the International Day in Support of Victims of Torture, in honor of the Convention. Since the convention's entry into force, the absolute prohibition against torture and other acts of cruel, inhuman, or degrading treatment or punishment has become accepted as a principle of customary international law. As of October 2019, the Convention has 169 state parties.


Stavba.

Jílové minerály jsou podobně jako fylosilikáty tvořeny vrstvami tetraedrů a oktaedrů. Tetraedry (čtyřstěny) jsou molekuly tvořené křemíkem obklopeným 4 atomy kyslíku (SiO). Spojením několika tetraedrů, sdílením 3 okrajových kyslíků, mohou vzniknout větší destičky tvořené tetraedry, ve kterých se nesdílené kyslíku nacházejí na stejné straně, zatímco druhou stranu tvoří hexagonální mřížka sdílených atomů kyslíku.  Oktaedrická vrstva je tvořena dvěma vrstvami blízko sebe se nacházejících kyslíků nebo hydroxylových kationtů, mezi nimiž se nachází jeden kation (XO). Tímto kationem (X) může být hliník, železo nebo hořčík. Kvůli různému podílu nábojů kationtů (např. Al, Fe, Fe) jsou rozeznávána dioktaedrická (s trojmocnými kationty) a trioktaedrická uspořádání (s bivalentními ionty).  Spojováním vrstev oktaedrů a tetraedrů lze vytvořit různé typy vrstevnatých struktur, což má v přírodě za následek existenci různých typů jílových minerálů. Zajímavostí je že 1 g smektitu může mít díky komplikované rozvrstvené struktuře jeho minerálů povrch 500 až 850 m², přičemž illit, jehož krystaly jsou větší, má při stejné hmotnosti povrch jen 7 až 30 m².

Členění.

Jílové minerály se dělí na tyto skupiny (za hlavní jílové minerály, tvořící jílovité sedimenty jsou považovány především první 3 skupiny):

Vznik.

Jíly vznikají přestavbou struktury jiných minerálů nebo hornin, nejčastěji chemickým zvětráváním nebo hydrotermálně. Zvětráváním živců vzniká kaolinit, zvětráváním slíd illit a zvětráváním vulkanického skla smektit. K nahromadění jílů pak může docházet dodatečnou erozí kůr zvětrávání a přesunu tohoto materiálu do sedimentační pánve.

Význam.

Jílové minerály mají velký hospodářský význam. Tvoří základ půd a mnoha usazených hornin. Jsou použitelné jako účinný indikátor geologických procesů (např. charakter a rychlost zvětrávání, (paleo) klima, PT podmínky diageneze a anchimetamorfózy a další). Používají se při výrobě keramiky a porcelánu. Využívají se jako absorbenty ropy, plnidla (bílá barva), vrtné výplachy, izolanty a jiné. Důležité je jejich použití při peletizaci železných rud. Některé lze považovat za nanomateriály (např. smektit).

Lokality.

V Čechách se jíly nacházejí blízko Žatce, Loun, v chebské a budějovické pánvi. Kvalitní kaolin se v České republice nachází a těží v okolí Kadaně, Podbořan, Karlových Varů, Plzně a Znojma.  Významným ložiskem bentonitu v ČR je lokalita Rokle u Kadaně.

Jílové minerály jsou široce definovaná skupina hydratovaných hlinitokřemičitanů s rozvrstvenou strukturou (tzv. fylosilikáty), tvořenou tetraedricky a oktaedricky uspořádanými molekulami s kationty (K, Mg, Na, Fe a jiné). Tvoří mikroskopické (méně než 2 um) šestiúhelníkové plotýnkové částice podobné slídě. Vyskytují se však v jemnozrnných agregátech, po smíchání s vodou s různým stupněm plasticity, což je jedna z jejich nejcharakterističtějších vlastností. Pro některé je typické bobtnání (montmorillonit). Tvoří jednu ze základních složek usazených hornin a půd. Vznikají běžně zvětráváním (například ze živců) nebo nízkoteplotní hydrotermálních alterací. Jde o druhotné minerály vznikající většinou v rámci půdotvorného procesu ze seskvioxidů. Většinou mají krystalickou strukturu, pouze alofány jsou amorfní.  Přesná definice termínu jílový minerál však neexistuje. K přesnému určení jílových minerálů je nutná rentgenová prášková difrakční analýza.

Clay minerals are hydrous aluminium phyllosilicates, sometimes with variable amounts of iron, magnesium, alkali metals, alkaline earths, and other cations found on or near some planetary surfaces.  Clay minerals form in the presence of water and have been important to life, and many theories of abiogenesis involve them. They are important constituents of soils, and have been useful to humans since ancient times in agriculture and manufacturing.


Historie.

Vznik města.

Město bylo založeno roku 974 císařem Otou II. jako obrana německých území Svaté říše římské před Francií. Stalo se součástí opevněné linie na řece Šeldě a zároveň tvořilo jedno z hraničních měst mezi Svatou říší římskou a Francií na území Vlámska (další hraniční města byla Valenciennes a Antverpy). Město se rozrůstalo velice rychle, již v roce 1005 mělo několik kostelů a stalo se největším městem vévodství Lotharingie. V roce 1033 dobyl město vévoda Balduin IV. Flanderský, který tak získal důležitou pozici pro postup na císaře Jindřicha III. Černého, vládce Svaté říše římské. V roce 1047 založila manželka Balduina V. Flanderského v Oudenaarde benediktýnské opatství, a tak společně upevnili dobytou pozici jeho otce. V tomto období se do města stěhovaly rodiny obchodníků a řemeslníků z Francie, které překročily řeku Šeldu.

Rozkvět.

Od 11. století se ve městě začaly vyrábět zdobné tapiserie, které přispěly k prudkému rozkvětu města. Podstatný vliv na rozvoj a slávu města měla také výhodná pozice na řece Šeldě. V Oudenaarde postupně vyrostlo několik kostelů, klášterů a nemocnice. Ve středověku bylo známé jako kolébka flanderských hrabat a sídlo šlechty, neboť obrana byla zajištěna z jihu i severně od Gentu. V letech 1526 - 1537 byl v Oudenaarde postavena radnice a známý kostel svaté Walburgy. V roce 1522 zde několik měsíců pobýval král Karel V., kterému se později narodila dcera Markéta Parmská, místodržitelka Nizozemí.

Úpadek a novodobé dějiny.

Obyvatelstvo Oudenaarde se v polovině 16. století vzbouřilo proti protestantské reformaci, přidalo se na stranu Gentu a společně bojovali proti císaři Karlu V. Roku 1582 bylo město dlouhodobě obléháno a nakonec se ho Markétin syn Alexander Farnese Parmský vzdal. Uprchlo odtud množství obyvatelstva, řemeslníků, obchodníků i šlechty. Protireformace přinesla do města nový společenský život a na krátkou dobu obnovila výrobu gobelínů. Největší sláva se mu již ale nevrátila. Francie zaútočila na Oudenaarde hned třikrát během následujícího století. Další významnou kapitolou v historii města byla v roce 1708 bitva u Oudenaarde, součást válek o dědictví španělské. Stalo se tak provincií Habsburků. Po roce 1790 trpělo Oudenaarde, stejně jako jiná města, následky Velké francouzské revoluce. První světovou válku dokumentuje několik památníků, které připomínají poničení částí města při bojích.

Pamětihodnosti.

Radnice Oudenaarde postavená v gotickém slohu a její zvonice byly v roce 1999 připsány na seznam světového dědictví UNESCO. V radnici se nachází unikátní kolekce tapiserií. Je zde také řada kostelů, mezi nejvýznamnější patří kostel Panny Marie z Pamele postavený v roce 1234 na břehu Šeldy a kostel svaté Walburgy. Ve městě sídlí také muzeum cyklistického závodu Kolem Flander. Od roku 2008 je Oudenaarde domovem nejmenšího belgického pivovaru "Smisje Brewery", který dříve sídlil v Bruggách.

Události.

Mezi nejvýznamnější společenské události ve městě patří každoročně pořádaná pivní slavnost. Ta se koná vždy v červnu. Dalšími významnými událostmi jsou hudební festivaly a zemědělský veletrh. Na jaře zde vždy startuje ženská část závodu Kolem Flander ("Ronde van Vlaanderen voor Vrouwen") a mužská část tudy prochází až ke kopci Koppenberg. Každých deset let je na náměstí "Grote Markt" pořádán květinový festival, kdy se na ploše náměstí zobrazí z květin obrazec. Poslední se uskutečnil v roce 2005.  Ve městě působí fotbalový klub K.S.V. Oudenaarde.

Oudenaarde () je město v belgické provincii Východní Flandry ve Vlámském regionu. Současně leží také ve Vlámském jazykovém společenství, kde se hovoří převážně vlámskou nizozemštinou. K městu je přidruženo celkem 13 obcí, které tvoří jeho předměstí. V roce 2013 zde žilo přes 30 tisíc obyvatel.  Město bylo známé především výrobou tapiserií a textilním průmyslem. Tato odvětví se rozvíjela až do 18. století, největší rozkvět a slávu zažily gobelíny v 16. století. Dnes je Oudenaarde známé především jako perla vlámských Arden.

Oudenaarde (, French "Audenarde", English sometimes "Oudenarde") is a Belgian municipality in the Flemish province of East Flanders. The municipality comprises the city of Oudenaarde proper and the towns of Bevere, Edelare, Eine, Ename, Heurne, Leupegem, Mater, Melden, Mullem, Nederename, Volkegem, Welden and a part of Ooike.  From the 15th to the 18th century, but especially in the 16th century, Oudenaarde was a world-known centre of tapestry production. The town's name, meaning “old field”, still lingers on in “outnal”, an obsolete English term for a kind of brown linen thread.


Historie.

Delta řeky Tornionjoki byla osídlena záhy po konci poslední doby ledové. Do 19. století byla oblast obydlena Kemijskými Sámy. Město pojmenováno po řece i pojmenováno, přičemž název je odvozen od finského slova "torni" (věž).  Tornio bylo oficiálně založeno pod švédským jménem Torneå roku 1621 švédským králem Gustavem II. Adolfem na ostrově Suensaari (Vlčí ostrov). Ačkoli bylo město díky své obchodní poloze na čas nejbohatším městem švédské říše, počet jeho obyvatel po staletí nepřesáhl 500. Během 18. století bylo město navštíveno mnohými expedicemi ze střední Evropy zabývajícími se prozkoumáváním arktických oblastí. Nejdůležitější expedicí byla ta z let 1736-1737 vedená členem francouzské akademie Pierrem Louisem Moreau de Maupertuis, která přišla k řece Tornio měřením dokázat zploštělost Země směrem k pólům.  Laponský obchod začal v 18. století upadat, čímž se zmenšovalo i bohatství města. Největší ztráty ale město utrpělo během poslední války mezi Švédskem a Ruskem v roce 1808, kdy Finsko a s ním i Tornio připadlo ruské říši. Švédové pak počali rozvoj vesnice Haparanda na své straně hranice. Během ruské nadvlády město nebylo příliš významné (s výjimkou krymské války a 1. světové války, kdy bylo město důležitou křižovatkou pro transport zboří a osob). Během 1. světové války byla železnice mezi Haparandou a Torniem jedinou železniční tratí spojující Rusko se západními spojenci.  Ačkoli po finském osamostatnění v roce 1917 počet obyvatel začal stoupat, město spíše upadalo. Nesehrálo žádnou roli ve finské občanské válce, avšak zažilo těžké pouliční boje během laponské války mezi Finskem a Německem. Rychlé osvobození finskou armádou patrně uchránilo město před vypálením Němci, které potkalo mnoho laponských měst.  Po 2. světové válce našlo mnoho lidí zaměstnání díky úspěchu místního pivovaru Lapin Kulta a ocelárně Outokumpu. Vzrostl i turismus. Město je centrem západolaponského školství. Ve Torniu (a v Kemi) sídlí univerzita aplikovaných věd.  Tornio a Haparanda mají společnou historii jako partnerská města a hodlají se spojit v jediné město EuroCity. Nové městské centrum je v současnosti budováno na švédsko-finské hranici a mnoho obecních služeb je využíváno společně.

Tornio (severosámsky "Duortnus", švédsky "Torneå") je obec ve finské provincii Lappi (Laponsko). Počet obyvatel obce činil v roce 2006 22 331. Rozloha obce činí 1 227,09 km² (43,85 km² připadá na vodní plochy). Hustota zalidnění dosahuje 18,8 obyvatel na km². Na západě obec hraničí se švédskou obcí Haparanda (finsky "Haaparanta"), avšak obyvatelstvo je finskojazyčné.

Tornio (; ) is a city and municipality in Lapland, Finland. The city forms a cross-border twin city together with Haparanda on the Swedish side. The municipality covers an area of , of which is water. The population density is , with a total population of (). It borders the Swedish municipality of Haparanda (in ).  In spite of being a border city Tornio is unilingually Finnish with a negligible number of native Swedish speakers, although this does not count vast numbers of bilinguals who speak Swedish as a second language, with an official target of universal working bilingualism for both border municipalities.


Životopis.

Bismarck byl synem Herberta von Bismarcka a vnukem bývalého kancléře Otty von Bismarcka. Po maturitě (1915) studoval práva v Berlíně a Kielu, kde absolvoval taktéž své referendářské období. Jeho vzdělávání bylo přerušeno v letech 1917–1918 v důsledku služby v armádě. V letech 1921–1923 byl správcem dědičného dvoru ve Fridrichsruhu a taktéž vlastníkem Schönhausenu. V roce 1927 vstoupil do státních služeb. Službu vykonával v Stockholmu (do roku 1928) a v Londýně. Poté následovala v letech 1937–1940 pozice vedoucího politického oddělení úřadu pro styk s cizinou. V roce 1935 se stal členem organizace Anglo-German Fellowship (Anglo-německý spolek). Do roku 1943 působil na německém velvyslanectví v Římě, poté byl poslán do dočasné výslužby. Poté opět začal obhospodařovat rodinné sídlo ve Fridrichsruhu.

Politické zařazení.

V dobách Výmarské republiky příslušel k DNVP. V srpnu roku 1933 se přidal k NSDAP. V roce 1952 vedl rozhovory s Fridrichem Middelhauvem o možností vstupu do FDP, při kterých mu byla nabídnuta i možnost kandidatury do Bundestagu. Nakonec se rozhodl k členství v CDU.

Poslanec.

Od května 1924 do roku 1928 byl poslancem Reichstagu. Poslancem Bundestagu byl v letech 1953 až 1965. Zde byl činný v zahraničním výboru, ve výboru pro celoněmeckou a berlínskou problematiku a ve výboru pro atomovou problematiku. V parlamentu zastupoval volební obvod Lauenberg.  Jeho vnuk Carl-Eduard je nyní poslancem Bundestagu za CDU.  Von Bismarck byl taktéž členem parlamentního shromáždění rady Evropy. Zde působil v letech 1959–1960 a 1961–1966 jako viceprezident.  Od roku 1957 do roku 1961 byl předsedajícím německé parlamentní společnosti.

Otto "Christian Archibald Fürst (kníže)" von Bismarck (* 25. září 1897 v Schönhausenu; † 24. prosince 1975 v Friedrichsruhu) byl německý politik (DNVP, později CDU) a diplomat.

Otto Christian Archibald, Prince of Bismarck (25 September 1897 in Schönhausen, Brandenburg – 24 December 1975), was a German politician and diplomat, and the Prince of Bismarck from 1904 to his death.


Vznik a vývoj.

Firma Napier se v roce 1915 zapojila do výroby motoru R.A.F.3a, o rok později začaly, na základě vládní zakázky, jednání o licenční výrobě tehdy vyvíjeného motoru Sunbeam Arab. Bylo ovšem zřejmé že ani jeden z nich není zrovna špičkovou konstrukcí na výši doby, takže majitel firmy, Montague Stanley Napier (1870 – 1931, nejmladší syn Jamese Murdocha Napiera a vnuk zakladatele firmy Davida Napiera), začal se svými spolupracovníky zvažovat zahájení vývoje vlastního motoru, který měl mít po všech stránkách lepší vlastnosti a vyšší výkony. Práce byly skutečně zahájeny v červenci 1916.  Nový motor se ve své koncepci vyznačoval řadou zajímavých a progresivních prvků, mj. uspořádáním válců ve třech řadách po čtyřech válcích (do tvaru písmene W), což vedlo ke zkrácení klikové skříně a klikového hřídele, a tedy i k úspoře hmotnosti a zmenšení rozměrů motoru, navíc kompaktní motor usnadňoval zástavbu do draku letounu (kratší klikový hřídel byl výhodnější i z hlediska snížení nebezpečí torzních kmitů). K snížení hmotnosti motoru přispělo i rozsáhlé použití hliníkových slitin, včetně použití pístů z Al. slitin (podobně tomu bylo například u osmiválců Hispano-Suiza či u rotačních motorů Bentley B.R.1 a B.R.2), čímž konstruktéři zemí Dohody významně předběhli německé konstruktéry (kupř. na motorech Mercedes D.IIIa byly použity hliníkové písty až v polovině roku 1918). Neméně nezvyklá byla krátkozdvihová koncepce, kdy zdvih pístů byl kratší než vrtání válců (tj. zdvihový poměr "L÷D" byl nižší než 1).  V následujícím roce se začal zhoršovat zdravotní stav M. S. Napiera, který tak byl nucen, ve věku 47 let, výrazně omezit svoji aktivní činnost a nadále se zabýval spíše jen základními otázkami vedení firmy. Většinu času poté strávil ve francouzském Cannes, kde byl až do své smrti 22. ledna 1931. Vedení vývoje nového motoru tak převzal A. J. Rowledge, nový šéfkonstruktér, pod jehož vedením byl vývoj motoru úspěšně dokončen (později jeden z významných techniků pracujících na vývoji leteckých motorů u firmy Rolls-Royce Limited, kam nastoupil v roce 1928).  Konstrukce motoru Lion patřila patrně k největším obchodním úspěchům firmy, ve 20. letech poháněl značné procento letounů ve výzbroji britského Královského letectva. V době největší poptávky, během roku 1927, firma dodávala 50 motorů měsíčně ("!"), což byla výroba na meziválečná léta nevídaná. Dominantní postavení neměl pouze v kategorii jednomotorových stíhacích letounů. Žádná pozdější konstrukce, a to včetně motoru Sabre, nedosáhla takového rozšíření.  Motor se ale dostal do povědomí široké veřejnosti zejména díky rychlostním soutěžím, kdy závodní „speciály“ Lion VII dopomohly Britům k získání řady vítězství. Tyto motory poháněly závodní letouny Gloster III, Gloster IV, Gloster VI Golden Arrow, Supermarine S.4 a Supermarine S.5. Známý je zejména poslední z nich, s nímž Britové vyhráli v roce 1927 Schneider Trophy (soutěž o Schneiderův pohár).

Použití.

Ze skutečně dlouhého seznamu lze kupříkladu uvést letouny Airco D.H.4, Airco D.H.9, Avro 539, Avro 555, Avro 566, Avro 567, Avro 571, Avro 572, Blackburn Blackburn, Blackburn Dart, Blackburn Ripon, Blackburn Swift, English Electric M.3 Ayr, Fairey III, Fairey Fawn, Fokker DC.I, Handley Page O/400, Handley Page V/1500, Handley Page Hendon, Handley Page Hyderabad, Hawker Horsley, Micubiši 1MT, Micubiši B1M1, Parnall Pike, Parnall Possum, Parnall Puffin, Supermarine Sea Lion, Supermarine Seagull, Supermarine Seal, Supermarine Sheldrake, Supermarine Southampton, Supermarine Swan, Vickers Vernon, Vickers Victoria, Vickers Viking, Vickers Virginia, Vickers Vivid, Vickers Vixen, Westland Dreadnought či Westland Walrus.

Napier Lion byl dvanáctiválcový letecký motor s válci do W vyvinutý a vyráběný firmou D. Napier & Son Ltd., šlo jeden z nejrozšířenějších typů leteckých motorů během 20. let XX. století.

The Napier Lion was a 12-cylinder, petrol-fueled 'broad arrow' W12 configuration aircraft engine built by D. Napier & Son from 1917 until the 1930s. A number of advanced features made it the most powerful engine of its day and kept it in production long after other contemporary designs had been superseded. It is particularly well known for its use in a number of racing designs, for aircraft, boats and cars.


Kariéra.

Foé začal svou fotbalovou kariéru v kamerunském týmu Canon Yaoundé. Zúčastnil se i Mistrovství světa ve fotbale v roce 1994, což neuniklo pozornosti vedení týmu RC Lens, kterého si ho k sobě přetáhlo a Foé zde byl dlouhou dobu oporou týmu. Měl se stát poté jedním z největších přestupů roku 1998, kdy o něj měl zájem Manchester United FC, ale těsně před přestupem si zlomil nohu. Díky tomuto zranění zmeškal i fotbalové mistrovství v témže roce. Do Anglie se ale přece jen podíval, a to do týmu West Ham United FC. Zde setrval dvě sezony a poté se stěhoval zpět do Francie, do Olympique Lyon. Po dvou sezonách byl uvolněn na hostování do týmu Manchester City FC, kde zůstal až do své smrti.

Smrt.

26. červen 2003 se stal pro Marca osudným. Zkolaboval během utkání Konfederačního poháru FIFA při zápase s týmem Kolumbie v 71. minutě zápasu. Oživovací manévry byly marné, nepovedlo se ho zachránit. Foé zemřel na následky srdečního selhání. Lékařské testy poté potvrdily, že v těle nebyly nalezeny žádné drogy. O půl roku (25. ledna 2004) později zemřel na stejnou příčinu i Miklós Fehér.

Vyznamenání, uznání, památníky.

Jeho smrt vzbudila na veřejnosti velký zármutek, šok a zároveň snahu o zachování jeho památky. Během semifinále turnaje, při kterém Foé zemřel, reprezentanti Francie vztyčili ukazováčky směrem k nebi poté, co Thierry Henry vstřelil branku na znamení věnování střeleckého úspěchu Foému. Spousta předních funkcionářů navrhovala, aby byl Konfederační pohár FIFA přejmenován na Pohár Marca Viviena-Foé. Padl i návrh, že stadion, na kterém zemřel (Stade Gerland), má být pojmenován po něm. Bývalý manažer Manchester City FC Kevin Keegan uvedl ve známost, že číslo dresu, ve kterém Foé hrál (23) bude navždy vyřazeno z kádru. Foému je také věnována plaketa na zdi v pamětních zahradách týmu Manchester City. Po pohřbu v Kamerunu byl prezidentem tohoto státu vyznamenán za zásluhy při reprezentování své země. Jeho první evropský klub, RC Lens, po něm pojmenoval ulici v blízkosti svého stadionu.

Reprezentace.

Foé za kamerunskou reprezentaci odehrál 64 zápasů, v nichž vstřelil 8 branek.

Marc-Vivien Foé (1. května 1975, Nkolo, Kamerun – 26. června 2003, Lyon, Francie) byl kamerunský fotbalista, který nastupoval především v záložních řadách fotbalového týmu.

Marc-Vivien Foé (1 May 1975 – 26 June 2003) was a Cameroonian professional footballer, who played as a midfielder for both club and country. Foé had success in France's Division 1 and England's Premier League, before his sudden death during an international competitive match which shocked the football community worldwide. He was posthumously decorated with the Commander of the National Order of Valour.


Konstrukce.

Přechodový tunel PMA má tvar kosého komolého kužele s užší válcovou částí na konci. Jeho celková délka je 2,388 m. Největší průměr činí 2,486 m a nejmenší 1,600 m. Na širším konci je stykovací uzel CBM ("Common Berthing Mechanism") určený pro spojování modulů ISS, na jeho užším konci je umístěno aktivní stykovací zařízení APAS ("Androgynous Peripheral Attach System") pro spojení americké a ruské části ISS (PMA-1) nebo pro připojování přistávajících raketoplánů (PMA-2, PMA-3). Když raketoplán přistává ke stanici, jejich vzájemná rychlost je řádově centimetry za sekundu. Jakmile dojde k doteku s PMA, západky automaticky spojí obě tělesa. Když se vzájemný pohyb zastaví, astronaut z raketoplánu pevně uzamkne raketoplán ke stanici.)

PMA-1.

Pomocí robotické ruky raketoplánu připojila posádka STS-88 modul Zarja k adaptéru PMA-1. Opačná strana PMA-1 již byla spojena k zádi amerického modulu Unity. PMA-1 v současné době trvale spojuje tyto dva první komponenty stanice.

PMA-2.

PMA-2 se používal pro připojování přistávajícího raketoplánu ke stanici. Při vynesení do vesmíru byl připojen k přední části Unity. V únoru 2001 byl při misi STS-98 adaptér PMA-2 od Unity odpojen a na jeho místo byla připojena laboratoř Destiny. Adaptér byl přesunut na příď Destiny. Odpojením adaptéru PMA-2 od Unity bylo poprvé vyzkoušeno stykovací zařízení CBM ("Common Berthing Mechanism") při rozpojování dvou komponent ISS.  23. října 2007 odstartovala mise STS-120, při které byl na ISS dopraven modul Harmony (dříve známý jako Node 2). Tento modul byl 14. listopadu posádkou stanice připojen k přídi laboratoře Destiny místo PMA-2, adaptér byl přesunut na přední část Harmony.

PMA-3.

V říjnu 2000 byl při misi STS-92 dopraven spojovací tunel PMA-3 na stanici. Zpočátku byl připojen na spodní část (směrem k Zemi) modulu Unity. O jeden a půl měsíce později parkoval u PMA-3 raketoplán Endeavour při misi STS-97 (přivezl solární panely P6). K tomuto tunelu byl také připojen raketoplán Atlantis, když při misi STS-98 byl přesunován tunel PMA-2 z Unity k Destiny.  PMA-3 byl posádkou STS-102 v březnu 2001 přenesen k bočnímu portu modulu Unity, aby uvolnil místo pro očekávaný nákladový zásobovací modul Leonardo MPLM-1 (Multipurpose Logistics Module). 30. srpna 2007 byl adaptér přesunut zpět na spodní port Unity. K boku Unity byl dočasně připojen modul Harmony, který k ISS dopravila posádka mise STS-120 v říjnu 2007.  Po umístění Node 3 k modulu Unity v roce 2009 či 2010 bude PMA-3 přesunut na svou finální pozici u Node 3.

Historie.

Hermetizované propojovací tunely PMA vyvinula firma Boeing. Podobný se již používal pro připojování amerických raketoplánů k ruské kosmické stanici Mir.

Pressurized Mating Adapter (též PMA) je hermetizovaný propojovací tunel s aktivním stykovacím zařízením na Mezinárodní vesmírné stanici. Slouží k připojování raketoplánů k ISS nebo k vzájemnému spojení modulů. Na Mezinárodní vesmírné stanici jsou použity tři spojovací adaptéry PMA. První dva byly vyneseny do vesmíru spolu s modulem Unity při misi STS-88. Adaptér PMA-3 startoval s STS-92.

The Pressurized Mating Adapter (PMA) is a spacecraft adapter that converts the Common Berthing Mechanism (CBM) used on the US Orbital Segment to APAS-95 docking ports. There are three PMAs located on the International Space Station (ISS). The first two PMAs were launched with the "Unity" module in 1998 aboard STS-88. The third was launched in 2000 aboard STS-92.


Původ.

Alžběta Kristýna přišla na svět na konci srpna roku 1691 jako prvorozená ze čtyř dcer brunšvicko-wolfenbüttelského vévody Ludvíka Rudolfa a jeho manželky Kristýny Luisy Öttingenské.  Měla tři mladší sestry: Šarlotu Augustu (*/† 1692), Šarlotu Kristýnu (1694-1715) a Antonii Amálii (1696-1762).

Ve Španělsku.

1. srpna 1708 se v Barceloně provdala za španělského krále Karla III. (VI.) Habsburského. Cílem sňatku bylo posílení protifrancouzské koalice, protože v té době se vedly války o dědictví španělské a Karel byl pretendentem trůnu.  Do roku 1711 žili manželé ve Španělsku, problémem ovšem bylo, že Alžběta byla protestantka – to bylo v katolickém Španělsku nepřijatelné. Karlova manželka tak musela změnit vyznání.

Královna a císařovna.

V roce 1711 kdy zemřel Karlův starší bratr, císař Josef I., Alžbětin manžel jako bratrův nástupce se pak jako Karel VI. ujal vlády nad habsburskou monarchií a získal i trůn římského císaře. Opustil Španělsko a Alžbětu Kristýnu nechal v zemi jako svou místodržitelku. Až v roce 1713, kdy již bylo jasné, že Karel svůj boj o španělské království v důsledku změny mocensko-politických podmínek v Evropě prohrál, opustila Španělsko i Alžběta a zbytek života prožila v Rakousku.  18.10. 1714 byla v bratislavském Dómu sv. Martina korunovaná uherskou královnou. V září 1723 byli oba manželé v Praze korunováni českým králem a královnou.  Alžběta Kristýna přežila svého manžela o deset let, své dny dožila na císařském dvoře ve Vídni u starší dcery Marie Terezie, která se stala otcovou nástupkyní na trůně. Pochována je v Císařské hrobce.

Potomci.

Alžběta Kristýna na svého prvního potomka čekala dlouho: až v roce 1716, osm let po svatbě, se jí narodil syn Leopold Jan, který však žil jen několik měsíců (* 13.4.1716, † 4.11.1716). Po něm už následovaly jen tři dcery:

Alžběta Kristýna (28. srpna 1691, Brunšvik – 21. prosince 1750, Vídeň) byla brunšvicko-wolfenbüttelskou princeznou z dynastie Welfů a provdanou císařovnou Svaté říše římské, královnou německou, českou, uherskou, chorvatskou, sardinskou, neapolskou a sicilskou.  Byla manželkou Karla VI. a její dcera Marie Terezie se stala první a jedinou ženou na habsburském trůně.

Elisabeth Christine of Brunswick-Wolfenbüttel (28 August 1691 – 21 December 1750) was Princess of Brunswick-Wolfenbüttel, Holy Roman Empress, German Queen, Queen of Bohemia and Hungary; and Archduchess of Austria by her marriage to Emperor Charles VI. She was renowned for her delicate beauty and also for being the mother of Empress Maria Theresa. She was the longest serving Holy Roman Empress.