Zásluhy společnosti DeinBus.

Od roku 1934 existoval v Německu zákon, který neumožňoval, aby se na trhu objevila firma konkurující železniční společnosti Deutsche Bahn. Ta tak v Německu držela monopol. Zákon téměř zakázal jakoukoliv dálkovou autobusovou dopravu a měl za úkol ochránit státní železniční společnost před konkurencí. To se mu dlouhou dobu dařilo. Zlom přišel až v březnu roku 2009, kdy tři mladí studenti Christian Janisch, Alexander Kuhr a Ingo Mayr-Knoch začali hledat způsob, jak zákon obejít. Rádi totiž cestovali dálkovými autobusy po Evropě a uvědomili si, že v Německu takovou možnost lidé nemají. Podrobně prostudovali celý zákon a našli v něm mezeru. Zákon totiž výrazně neomezoval příležitostnou autobusovou dopravu. Zastaralý zákon též nepočítal s rozmachem moderních technologií a tedy i s rozmáhajícím se trhem se sdílených službami. Právě na těchto dvou bodech studenti vystavěli svůj nový byznys a 4. prosince 2009 poprvé vyrazili na první "zájezdovou" cestu mezi Frankfurtem a Kolínem nad Rýnem. V autobuse nabídli za 12,5 euro spolujízdu dalším desítkám cestujících. Pro porovnání je zajímavé uvést skutečnost, že srovnatelná jízdenka na vlak by stála kolem 64 eur. Díky tomu se jejich služba spolujízdy stala brzo populární.

Pyrhovo vítězství DeinBusu.

Vznik těchto služeb se samozřejmě nelíbil společnosti Deutsche Bahn, která správně odtušila, že další rozvoj DeinBusu a podobných služeb může ohrozit její monopol. Podala tak na společnost DeinBus žalobu. Ta však vyvolala opravdu silný zájem medií a mezi veřejností se začalo diskutovat, zda není čas zastaralý zákon změnit. Trojici studentů totiž dal sice soud za pravdu a ti tak nadále rozvíjeli své služby, ale zákon stále platil. Tlak veřejnosti na změnu nepolevoval, až se nakonec roku 2012 německá vláda rozhodla přepracovat celý zákon o přepravě osob. Již na začátku následujícího roku začal platit nový zákon, který umožňoval vznik soukromých vnitrostátních dálkových autobusových linek. Dein Bus vyhrál a měl volnost pro svůj rozvoj. Příležitost však vycítila i spousta jiných společností, které si chtěly též uzmout kus trhu pro sebe. V tuto chvíli vstoupila na trh i společnost FLIXBUS.

Vznik společnosti.

U vzniku společnosti FLIXBUS stáli, stejně jako u DeinBusu, tři mladí muži. Jednalo se o dva spolužáky - inženýra André Schwämmleina a informatika Daniela Krausse a Kraussova pracovního kolegu Jochena Engerta. Všichni již měli pracovní zkušenosti od velkých technologických společností a ani podnikání jim nebylo cizí. Společně správně zanalyzovali, že uvolnění trhu jim přinese skvělou příležitost, která se nemusí opakovat. V roce 2011 založili společnost GoBus a postupně se připravovali na možné uvolnění trhu. Když uvolnění v roce 2013 opravdu přišlo, tak byli připraveni a 13. února 2013 na německé silnice vyjeli jejich první autobusy, avšak již pod nový názvem FlixBus. V té době ještě s jinou grafikou a především modrou barvou. Svůj provoz začínali se spoji mezi Mnichovem, Norimberkem a Erlangenem. Do konce roku již vytvořili napříč celým Německem síť svých spojů. K tomu, aby zažili takto raketový start bylo samozřejmě potřeba peněz. Ty jim zajistily rozsáhlé investice od společnosti Daimler v kooperaci se společností Holtzbrinck Ventures.

Otevření trhu.

Téměř ihned po otevření trhu se v Německu objevila velká spousta nových dopravců. Velké procento z nich bylo založeno silnými investory, kteří neváhali do nového byznysu vložit miliony Eur. Nově otevřený trh nabízel všem spoustu možností, ale i tak začalo být na trhu autobusové dopravy brzo těsno. Dopravci zajištěni výraznými investory, kteří ale požadovali obvykle neustálý růst tržeb, se pustili do cenové války. Ceny za jízdné dosáhly takové úrovně, že dopravci již nedokázali býti v zisku. Menší dopravci začali postupně odpadat. Na konci roku 2014 ohlásil bankrot i nám již známý průkopník - společnost DeinBus. Díky investicím se ji sice nakonec podařilo zachránit, ale v současné době už pouze prodává jízdenky ostatních dopravců. Problémy s financemi začínal mít i FlixBus. Objem cestujících sice rostl, ale ziskový nadále nebyl. Zakladatelé se však rozhodli byznys nevzdat a začali s hledáním dalšího investora.

Zelená + modrá = Zelená.

Novým investorem se stala společnost General Atlantic. Právě díky její investici došlo na začátku roku ke spojení FlixBusu se silnějším konkurentem - společností MeinFernbus. Tato společnost provozovala spoustu linek svými autobusy zelené barvy s bílým názvem společnosti. Po krátké epizodě, kdy byly používány oba názvy spojených společností (název byl MeinFernbus Flixbus), došlo k ustálení jen na názvu FlixBus. Grafický jazyk společnosti se ustálil na jednoduchém základu, tedy jasné zeleno-oranžové barvě v kombinaci s bílými nápisy. Tato jednoduchá grafika je přesně tím co si dnes člověk představí, když se řekne slovo FlixBus. Převzato bylo i motto - Fahr grün!

Rozmach největší Evropské sítě.

Díky výrazné finanční podpoře investorů již v roce 2016 spojené společnosti přepravili přes 20 milionů cestujících. U toho společnost nezůstala a míří stále výše. I díky převzetí svých konkurentů postupně obsadil svými linkami většinu států Západní Evropy. V domácím Německu zaujímá dominantní postavení a patří mu tak více než 90% místního autobusového trhu. V současné době (konec roku 2018) spolupracuje s více než 320 dopravními partnery s 8000 řidičů, kteří řídí přes 2000 autobusů po 30 zemích Evropy. Každý den na skoro 300 000 spojů přepraví tisíce cestujících mezi 1800 destinacemi.

Síť v Česku.

V roce 2016 FlixBus rozšířil svoji síť i do České republiky. Postupně začal nabízet různá spojení s okolními státy, především však s Německem. V půlce roku 2015 vstupuje FlixBus v ČR i na trh vnitrostátní dopravy. Začal nabízet linky z Prahy do Brna, Plzně či Českých Budějovic. V Praze vzniklo nové středisko pro expanzi do Střední Evropy a Východní Evropy. Díky tomu brzy přibyla spojení třeba na Slovensko či do Chorvatska. I v České republice zaznamenává úspěch a nadále se rozvíjí.Česko má jednu z nejlepších a nejrozvinutějších sítí autobusové a celkově veřejné dopravy. Svou pozici si tak musí tvrdě dobývat dlouhodobou cenovou válkou. Největším konkurentem FlixBusu v Česku je společnost RegioJet českého podnikatele Radima Jančury. Nejdůležitější místní partner FlixBusu je autobusová společnost Umbrella bývalého českého fotbalisty Pavla Steinera. Postupně však získává i další partnery, například společnost ICOM.

FlixTrain.

V srpnu roku 2017 si společnost zaregistrovala značku FlixTrain. Za pomoci českého dopravce Leo Express, který předtím získal insolventní společnost Locomore, spustil FlixBus (potažmo mateřská společnost FlixMobility) přepravu na trase Berlín – Stuttgart. Od 23. března 2018 nabízí Flixtrain také spojení mezi Hamburkem a Kolínem nad Rýnem, které bylo dříve provozováno pod názvem Hamburg-Cologne-Express (HKX). Provozovatelem tohoto spojení je společnost Bahntouristikexpress. Od dubna 2018 jsou všechny vlaky FlixTrain v jednotném vzhledu, který je velmi podobný autobusům. V únoru 2019 byl oznámen plán na rozšíření provozu na trasu Berlín - Kolín nad RýnemKolín nad Rýnem. V současné době (březen 2019) je FlixTrain jediným konkurentem Deutsche Bahn na německém trhu dálkové železniční dopravy.

FlixBus je německá značka provozující meziměstskou autobusovou dopravu po celé Evropě a též v USA. Společnost zahájila svou činnost v roce 2013 po deregulaci německého trhu mobility. FlixBus původně usiloval o zavedení nového dopravního prostředku jako „alternativní, spolehlivé a zelené“ cesty autem, spolujízdou nebo s využitím státního železničního dopravce Deutsche Bahn. Po uvolnění trhu dálkové linkové autobusové dopravy ve Spolkové republice Německo však nakonec vsadil na autobusy. Dne 13. února 2013 poprvé vyjel na silnice autobus s logem FlixBus a začala rychlá expanze nových linek, která trvá dosud.  Dopravce provozuje také vlakovou dopravu v Německu pod značkou FlixTrain.

Flixbus (; styled FLiXBUS) is a German brand that offers intercity bus service in Europe and the United States. It is owned by FlixMobility GmbH, which also operates FlixTrain and FlixCar.  FlixBus does not own any buses and does not employ drivers; its services run in co-operation with regional bus companies. Local partners are responsible for the day-to-day running of routes, while Flixbus is responsible for permits, network planning, marketing, pricing, quality management and customer service and retains 25-30% of the ticket price, remitting the remainder to its operating partners. This business model is highly scalable and has enabled the company to grow quickly. As of 2018, the company has a 90% market share of bus travel in Germany.  FlixBus emphasizes the sustainability of its buses, lower prices, and free Wi-Fi on board. Customers can choose to offset their carbon footprint when buying a ticket online. The offset costs between 1-3% of the ticket price and goes to internationally certified climate projects. Flixbus has routes served by electric buses made by BYD Auto and Yutong in France and Germany.


Kariéra.

Atletiko Madrid/Rayo.

V mládežnickém věku prošel 3 kluby, poté se přestěhoval do Madridu, kde nastupoval za C tým Atletika Madrid. V létě roku 2009 přestoupil do Raya Vallecana.

Karpaty Lvov/Dynamo Kiev.

17. ledna 2011 přestoupil do Karpaty Lvov jako volný hráč. První gól v dresu Lvovu dal v ukrajinské Premier league 17. července proti FC Chornomorets Odesa a pomohl tak ke konečné remíze 1-1. Svůj První hattrick za Lvov dal 4. listopadu 2012 proti FC Kryvbas Kryvyi Rih. V roce 2013 odešel na půlroční hostování do Dynama Kiev. Vůbec se mu nevydařilo, a tak on sám ho označil za noční můru.

PAOK FC/Deportivo.

5. července 2013 přestoupil za 700 000€ do týmu řecké Superligy PAOK FC, podepsal smlouvu na 3 roky. První soutěžní gól dal proti Skoda Xanthi FC a přispěl tak k domácí výhře 3-0. Další gól přidal 24. listopadu v derby severního Řecka proti Aris Thessaloniki FC, když vyhráli 3-1.  18. července 2014 se vrátil do Španělska odešel na roční hostování s výkupní klauzulí do svého rodného města, do týmu Deportivo de La Coruña. První gól dal 19. října 2014 ve svém debutu v La Lize proti Valencii CF. V následujícím zápase střídal už v 15. minutě díky zranění kolena. Na trávníky se vrátil v lednu 2015, když odehrál 12 minut proti Barceloně. 23. května proti stejnému soupeři na Camp Nou zachránil Deportivo vyrovnávajícím gólem na 2-2 od možného sestupu do druhé nejvyšší španělské ligy.  23. července 2015 ve svém prvním soutěžním zápase po návratu do POAKu vstřelil první gól druhého předkola Ligy Mistrů UEFA proti NK Lokomotiva Záhřeb.  12. srpna 2015 podepsal smlouvu na čtyři roky s Deportivem. 12. prosince vstřelil 11. gó z 15 zápasů a pomohl k remíze proti Barceloně. Lucas Perez zatím jeho nejúspěšnější sezónu zakončil s 17 góly a znovu pomohl Deportivu k záchraně v La Lize.

Arsenal FC.

30. srpna byl potvrzen jeho přestup do londýnského Arsenalu za 17.1 milionu liber. Debut v Premier League si odbyl 10. září proti Southamptonu. O deset dní později vstřelil svůj první gól v EFL cupu proti Nottinghamu Forrest. První hattrick v dresu Arsenalu vstřelil za 39 minut proti Basileji v Lize Mistrů UEFA, přispěl k výhře 4-1. 3. ledna 2017 vstřelil svůj premiérový gól v Premier League proti Bournemouthu a pomohl tak k remíze 3-3.

West Ham United.

Španělský útočník přestupující z Arsenalu FC 9.8.2018 za 4 400 000€.

Lucas Pérez Martinéz (* 10. října 1988 A Coruña) je španělský fotbalový útočník, od srpna roku 2018 hráč West Ham United.

Lucas Pérez Martínez (, born 10 September 1988) is a Spanish professional footballer who plays as a forward for Deportivo Alavés.  After spending the first years of his career in the lower leagues, only appearing sporadically for the first team of Rayo Vallecano in the Segunda División, he first made a name for himself with Karpaty Lviv in the Ukrainian Premier League. In 2013, he signed with PAOK from Greece, and later returned to La Liga with Deportivo, where he amassed a total of 93 matches and 32 goals; subsequently, he represented English clubs Arsenal and West Ham United in the Premier League, before rejoining Alavés where he had played as a youth.


Historie.

Chemická inženýrka Catherine Hettingerová je označována za vynálezkyni fidget spinnerů. Sama však uznala, že její původní nápad nemá se současnou hračkou moc společného. V roce 1993 podala společnost Hettinger patentovou přihlášku pro „spinningovou hračku“. Hlavním cílem fidget spinners je zábava. Některé kousky jsou vyráběny hlavně s důrazem na vzhled, jiné hlavně pro „fidgeting“.

Dělení a druhy.

Existuje mnoho druhů fidget spinnerů. Spinnery můžeme dělit dle materiálu. Tělo spinnerů je vyrobeno z plastu či kovu. Fidget spinnery se vyrábí v různém tvaru, nejčastější je tvar se 3 hlavami, na trhu najdeme však také dvouhlavé spinnery. Dále mohou mít kruhový, čtvercový či jiný atypický tvar.  Můžete se setkat i se spinnery, které ve tmě svítí či mají v sobě zabudované LED diody a při točení blikají.  Rozhodující vliv na kvalitu spinneru má druh použitého ložiska a také vlastní hmotnost těla fidget spinneru (větší hmotnost = větší setrvačnost po roztočení). U levných fidget spinnerů se používají levná celokovová ložiska. U dražších typů ložiska kombinovaná (ocel-keramika) nebo celokeramická. Rozdíly v kvalitě jednotlivých kusů ložisek stejného typu jsou však dost výrazné.

Spotřebitelské testy.

Ve spotřebitelských testech bylo prokázáno, že některé spinnery mohou ohrožovat zdraví. Dánská spotřebitelská rada zveřejnila v září 2017 výsledky laboratorních testů, které u 4 z 12 testovaných spinnerů nalezly závažný problém, protože v nich byla vysoká koncentrace olova, uvolňovaly nikl nebo baterie v nich nesplňovala pravidla pro hračky.

Dvojí rotace čtyřložiskových spinnerů.

Ačkoli většina levných spinnerů, které dnes zaplavují výprodeje, má jediné ložisko, pro držení v prstech, původní trojramenný spinner měl ložiska čtyři:  Pak nejen že se při roztočení otáčelo středové ložisko, a to dlouho, díky velkému momentu setrvačnosti celého spinneru, nýbrž díky masivním nábojům vrcholových ložisek se svou setrvačností okamžitě roztočila i tato. Vrcholová ložiska se sice při otáčení spinneru posouvají po společné kruhové dráze, díky své setrvačnosti si však zachovávají orientaci v prostoru. Tedy při zanedbání tření: Postupně se zpomaluje jak celý spinner, tak se časem i zastavují ložiska v ramenech, jejich středové náboje. Pro zlepšení tohoto efektu mají čtyřložiskové spinnery ve vrcholových ložiscích úmyslně masivní a těžké vnitřní kroužky. A při jejich barevném označení, například na čtvrtiny jako má terčík na crash test dummy nebo znak BMW, je prvotní efekt dobře pozorovatelný, než se terčíky postupně před očima také roztočí, tedy zpomalí vůči svým ložiskům.  Pro tento efekt dvojí rotace je však potřeba spinner kvalitní, s ložisky s minimálním třením, což však u levných výprodejových nemá smysl očekávat. Pro levnou výrobu, která neumožňuje dosáhnout potřebné kvality ložisek, a také pro snižování výrobnách nákladů obecně, už vlastně levné modely ani tolik ložisek nemají, jen jedno středové: Levní výrobci spinnerů na okrajová ložiska rezignovali.

Pozorování dvojí rotace.

Efekt dvojí rotace lze pozorovat  Frekvenci záblesků stroboskopu pak  Jednotlivá pole terčíků při pozorování lze identifikovat i konkrétně: Uvažujeme-li dvě světlá pole na čtvrťových terčících, stačí označit jediné světlé pole na každém terčíku. Nejpraktičtější jsou takové značky, jež se nepřekrývají (nekolidují), ani při překryvu obrazů všech tří terčíků, tedy například jako na šestibokých herních kostkách:  Výsledný obrazec při prolnutí všech tří obrazů bude vypadat jako 1 a 6 z herních kostek, ve tvaru „H“. Jde sice na první pohled o složité značení, zato se jím garantuje:

Účinek spinnerů.

Vlna zájmu o spinnery byla spojena se zprávami, že by měly údajně pomoci dětem s hyperaktivitou nebo dospělým při léčbě závislostí. Odborníci jsou k takovým tvrzením skeptičtí, podle psychologů nejsou k dispozici objektivní vědecké důkazy, že jde o víc než o běžnou hračku.

Fidget spinner (anglická výslovnost [ˈfidžit ˈspinə(r)]; též finger spinner, ), je druh odreagovací hračky. Principiálně jde o setrvačník. V jejím středu je ocelové či keramické ložisko, díky kterému se otáčí zbytek hračky, ten může být z materiálů jako mosaz, nerezová ocel, titan, měď či plast, ale třeba i ze zlata. Byl prodáván jako hračka, která má pomáhat lidem s různými problémy jako hyperaktivitou, ADHD, autismem, úzkostí či „vrtěním“ (v angličtině „fidgeting“), ale odborníci takové tvrzení považují za fakty nepodložený marketing.  Ačkoliv tato hračka byla vynalezena již v 90. letech 20. století, začala být velmi populární až na jaře 2017, zejména na americkém trhu. Od té doby se hračka velmi rychle rozšířila do dalších zemí po celém světě. V českých médiích se boom fidget spinnerů projevil v květnu 2017, s explozí jejich nabídky i klesla cena (pod 100 Kč ve výprodejích).  K začátku srpna 2017 se v Česku prodalo přes milion fidget spinnerů.

A fidget spinner is a toy that consists of a ball bearing in the center of a multi-lobed (typically two or three) flat structure made from metal or plastic designed to spin along its axis with very little effort. Fidget spinners became trending toys in 2017, although similar devices had been invented as early as 1993.  The toy has been promoted as helping people who have trouble focusing or those who may need fidget to relieve nervous energy, anxiety, or psychological stress. There are claims that a fidget spinner can help calm down people who have anxiety and other neurological disorders like ADHD and autism. However, as of May 2017, there is no scientific evidence that they are effective as a treatment for ADHD.


Výskyt.

DMS vzniká v přírodě hlavně z DMSP, který je významným metabolitem u některých mořských řas. DMS je množstvím nejvýznamnější sirnou biomolekulou vypouštěnou do atmosféry Země. Dalším významným přírodním zdrojem DMS je fytoplankton. DMS také přirozeně vzniká bakteriální přeměnou dimethylsulfoxidu (DMSO)  DMS se v atmosféře oxiduje za vzniku různých produktů, jako například oxidu siřičitého, dimethylsulfoxidu, methylsulfonylmethanu, kyseliny methansulfonové a kyseliny sírové. Kyselina sírová může tvořit aerosoly, které slouží jako kondenzační jádra. Díky tomuto působení může mít značná tvorba DMS nad oceány vliv na podnebí. Dimethylsulfid je také vytvářen mořským fytoplanktonem a při bakteriálním štěpení mimobuněčného DMSP. DMS je často nazýván „zápach moře“, i když by bylo přesnější jej nazývat složkou zápachu moře; další jeho složky jsou deriváty DMS jako například oxidy, a další látky.  U zdravých lidí se dimethylsulfid vyskytuje ve velmi malých koncentracích, například <7 nmol/l v krvi, <3 nmol/l v moči a 0,13-0,65 nmol/l ve vydechovaném vzduchu.

Výroba.

Dimethylsulfid se průmyslově vyrábí reakcí sulfanu s přebytkem methanolu za přítomnosti oxidu hlinitého jako katalyzátoru.

Použití v průmyslu.

Dimethylsulfid se používá při rafinaci ropy, i když jsou upřednostňovány jiné disulfidy a polysulfidy, a také jako presulfidační činidlo ovlivňující tvorbu koksu a oxidu uhelnatého při výrobě ethylenu. DMS se také využívá v mnoha organických reakcích, například jako redukční činidlo při ozonolýze. Rovněž jej lze použít jako složku potravinářských aromat. Dá se též zoxidovat na dimethylsulfoxid (DMSO), ktertý je důležitým průmyslovým rozpouštědlem.

Ostatní použití.

DMS nalézá využití jako přemístitelný ligand v chlor(dimethylsulfid)zlatném kationtu a dalších koordinačních sloučeninách. Také se používá v ozonolýze alkenů, kde redukuje meziprodukt trioxolan a oxiduje se na DMSO: alken + ozon + DMS → aldehyd(1) + aldehyd(2) + DMSO

Bezpečnost.

Dimethylsulfid je vysoce hořlavý a dráždivý pro oči a kůži. Je zdraví škodlivý při polknutí a má netpříjemný zápach i při velmi nízkých koncentracích. Jeho teplota vznícení je 205 °C.

Dimethylsulfid (DMS) je organická sloučenina se vzorcem (CH)S, jedná se o nejjednodušší thioether. Je to hořlavá těkavá kapalina s teplotou varu 37 °C a charakteristickým nepříjemným zápachem. Je složkou zápachu vznikajícího při vaření některé zeleniny a obilnin, například kukuřice, zelí a červené řepy. Také je indikátorem bakteriální kontaminace při výrobě sladu. Jedná se o produkt rozkladu dimethylsulfoniopropionátu (DMSP) a také metabolismu methanthiolu u bakterií.

Dimethyl sulfide (DMS) or methylthiomethane is an organosulfur compound with the formula (CH)S. Dimethyl sulfide is a flammable liquid that boils at and has a characteristic disagreeable odor. It is a component of the smell produced from cooking of certain vegetables, notably maize, cabbage, beetroot, and seafoods. It is also an indication of bacterial contamination in malt production and brewing. It is a breakdown product of dimethylsulfoniopropionate (DMSP), and is also produced by the bacterial metabolism of methanethiol.


Hosté.

Fórum pravidelně navštěvují prezidenti, premiéři, ministři, evropští komisaři, poslanci, předsedové největších podniků, experti, zástupci samospráv, světa kultury a také novináři. 26. ročníku Ekonomického fóra v roce 2016 se zúčastnilo více než 3000 hostů z 60 zemí – čelných představitelů politického, ekonomického a společenského života z Evropy, Asie a Spojených států.  Zatím se Fóra zúčastnili m.j.:  Valdas Adamkus, José María Aznar, Gordon Bajnai, José Manuel Barroso, Marek Belka, Elmar Brok, Jerzy Buzek, Emil Constantinescu, Massimo D’Alema, Norman Davis, Valdis Dombrovskis, Roland Dumas, Andrzej Duda, Mikuláš Dzurinda, Robert Fico, Vlad Filat, Kolinda Grabar-Kitarović, Alfred Gusenbauer, Dalia Grybauskaitė, Rebecca Harms, Danuta Hübner, Toomas Hendrik Ilves, Ďorge Ivanov, Arsenij Jaceňuk, Viktor Janukovyč, Viktor Juščenko, Jarosław Kaczyński, Ewa Kopacz, Aleksander Kwaśniewski, Bronisław Komorowski, Gediminas Kirkilas, Horst Kohler, Milan Kučan, Vytautas Landsbergis, Thomas de Maizière, Stjepan Mesić, Mario Monti, Leszek Miller, Giorgio Napolitano, Viktor Orbán, Andris Piebalgs, Andreas Kaplan, Petro Porošenko, Viviane Reding, Micheil Saakašvili, Jorge Sampaio, László Sólyom, Beata Szydło, Boris Tadić, Donald Tusk, Vaira Vīķe-Freiberga, Lech Wałęsa, José Luis Zapatero

Češi na Ekonomickém fóru.

Krynické konference se zúčastnily také významné osobnosti z České republiky, např.:  Jakub Dürr, Petr Dvořák, Martin Ehl, Jan Fischer, Štefan Füle, Jiří Gruša, Jan Hamáček, Václav Havel, Jan Mládek, Luboš Palata, Karel Schwarzenberg, Bohuslav Sobotka, Cyril Svoboda, Vladimír Špídla, Jaromír Štětina, Mirek Topolánek, Lubomír Zaorálek.

Setkání předsedů vlád zemí V4.

26. ekonomické fórum v Krynici se stalo příležitostí k setkání premiérů státu Visegrádské skupiny: polské premiérky Beaty Szydło, českého premiéra Bohuslava Sobotky, slovenského premiéra Roberta Fica, mad´arského premiéra Viktora Orbána, a také ukrajinského premiéra Volodymyra Hrojsmana. Během diskuse „Střední a východní Evropa – mluvíme jedním hlasem?“ předsedové vlady hovořili o potenciálu zemí V4, kooperaci v rámci Visegrádské skupiny a budoucnosti Evropské unie. Prodiskutovali rovněž otázky spolupráce s Ukrajinou a připojení státu do EU.

Debaty.

Během Fóra se koná přes 150 debat  skladajících se z tematických bloků, které zahrnují klíčové oblasti ekonomiky, m.j.:

Média.

Na Fóru se podílejí zástupci medií z celého světa, relace z debat se objevují v mezinárodních tiskových agenturách, například: Bloomberg, AFP, Reuters nebo TASS a také v nejčtenějších denících, m.j. The Wall Street Journal, Die Welt, Kommersant, Financial Times, Le Figaro či Euronews.

Ekonomické fórum v Krynici je každoroční mezinárodní setkání zástupců ekonomických a politických kruhů regionu střední a východní Evropy, konající se v Krynici-Zdrój od roku 1992 v první polovině září. Tvůrcem události je Zygmunt Berdychowski, a pořadatelem nadace Institut východních studií.  Ekonomické fórum v Krynici se vyvinulo z malé konference, na niž v roce 1992 přijelo asi 100 účastníků – hlavně z Polska. V současné době je považováno za největší a nejznámější setkání zástupců světa politiky a byznysu ve střední a východní Evropě .  Podle organizátorů, mise Ekonomického fóra spočívá v vytváření příznivého klimatu pro rozvoj politické a ekonomické spolupráce v Evropě. V Krynici jsou vydávána důležitá prohlášení na téma ekonomické politiky, zatímco názory účastníků jsou citovány ve světových mediích a projednávány v expertním prostředí..

Krynica Economic Forum is an annual international meeting of economic and political elites held in the first half of September at the ski and spa resort of Krynica-Zdrój in southern Poland. The Forum was founded by Zygmunt Berdychowski in 1992 and it is organised by the Foundation Institute for Eastern Studies in Warsaw. Within 25 years of its history the Krynica Economic Forum has evolved from a small conference, with about 100 participants, to one of the biggest and most recognisable meetings of the political and business leaders of Central and Eastern Europe, and is therefore sometimes referred to as the "Eastern Davos".  According to the organisers, the mission of the Economic Forum is to create a favorable climate for development of political and economic cooperation in Europe. The opinions of the Forum's speakers are often quoted by the international media and discussed by leading analysts.


Výskyt.

Tyto reliktní, třetihorní stromy rostou hlavně v Turecku na několika chráněných územích. Největší oblast (286 ha) se nachází na jihozápadním pobřeží v provincii Muğla, velká populace (100 ha) je také v provincii Aydin a třetí (88 ha) v provincii Burdur; mimo tyto vyrůstají roztroušeně na dalších menších výměrách, většinou v jihozápadní části země. Zavedením přísných ochranných opatření došlo k zastavení jejich úbytku, od roku 1940 do konce 20. století byly zmenšeny plochy na kterých rostou o více než 6000 ha.  Roste na plném slunci, snáší i polostín. Nejvhodnější půda je hlinitá nebo slabě jílovitá, neutrální až mírně kyselá. Preferuje vlhké, ale odvodněné stanoviště. Potřebuje klima ve kterém teplota neklesá pod bod mrazu a teplé, vlhké léto.  Ambroň východní roste i v turisticky vyhledávaném Údolí Motýlů na řeckém ostrově Rhodos, kde se vyskytuje velké množství přástevníků kostiválových.

Popis.

Opadavý, jednodomý, zvolna rostoucí strom obvykle vyrůstající do výšky 4 až 10 m, ve své domovině však ojediněle dosahuje výšky blízké 30 m. Kmen má šedou kůru hluboce vrásčitou, korkovitou, lysé letorosty jsou oranžovohnědé. Střídavě vyrůstající listy s dlouhými řapíky jsou 4 až 8 cm široké, mají čepele dlanitě pětilaločné, špičaté laloky jsou hrubě zubaté. Matně zelené listy se na podzim vybarvují žlutohnědé až červenožlutě.  Jednopohlavné, drobné, zelenavě žluté květy vyrůstají v kulovitých květenstvích na stopkách. Samčí květy s drobnými listeny a bez okvětních lístků mívají čtyři až deset tyčinek a jsou vespod dohromady srostlé v kulovité květenství hlávku s krátkou stopkou, několik hlávek je sestaveno do vztyčeného přetrhovaného hroznu. Samičí květy s nepatrným kalichem a se dvěma čnělkami také společně srůstají polospodním dvoudílným semeníkem do kulovitého květenství hlávky s dlouhou, bezlistou stopkou. Kvetou obvykle v květnu, v době rašení listů.  Z každého samičího květu v hlávce se po opylení vytvoří tobolka se zobánkem, která obsahuje několik semen. Tobolky jsou v hlávce spolu taktéž srostlé a vytvářejí plodenství podobající se ježaté kouli. Je asi 2,5 cm velká, visí na dlouhé stopce a trčí z ní zobánky nažek.

Význam.

Poraněná kůra stromu roní vonnou, nažloutlou pryskyřici, která se získává po umělém poranění kůry nebo poražením stromu a vylisováním kůry; na vzduchu pryskyřice tvrdne, teplem opět měkne. Pryskyřice se nazývá "storax" (Balsam Storax, Liquid Storax), nezaměňovat za "styrax", což je pryskyřice z tropických stromů rodu sturač ("Styrax"), obě mají podobné vlastnosti. V minulosti se dřevo stromů hojně využívalo pro stavební účely.  Pryskyřice má antibakteriální, antiseptické a protizánětlivé účinky, hojně se používá v tradiční medicíně. Smíchána s olejem slouží zevně k léčbě ran, vředů a svrabu, pevná se inhaluje proti kašli a vnitřně se jí léčí křeče, nemoci srdce, rakovina i následky mrtvice. Pryskyřice se používá také v kosmetice, kde stabilizuje vůně v parfémech i mýdlech, nebo pro výrobu cukrovinek, při náboženských obřadech je spalována jako náhrada kadidla.  Dřeviny jsou pro své na podzim výrazně zbarvené listy vysazované solitérně nebo do menších skupin v parkových úpravách. Na obruby okolo chodníků a cest se příliš nepoužívají, neboť svými opadanými plody znečišťují pozemek a plytkými kořeny poškozují chodníky.

Ambroň východní ("Liquidambar orientalis") je teplomilná, opadavá dřevina pocházející z Malé Asie. Je původním druhem v asijské části Turecka (střední, západní a severozápadní Anatólie) a na řeckém ostrově Rhodos. Byla hojně využívána již od počátku letopočtu a druhotně se dostala do okolních zemí se subtropickým podnebím.

Liquidambar orientalis, commonly known as oriental sweetgum or Turkish sweetgum, is a deciduous tree in the genus "Liquidambar", native to the eastern Mediterranean region, that occurs as pure stands mainly in the floodplains of southwestern Turkey and on the Greek island of Rhodes.


Historie.

Původní jednopatrovou budovu bez křídel, zato s městskou přední částí a zahradou nechal postavit Alberto V. d'Este (1385) jako malé útočiště určené výhradně k odpočinku, slavnostním večeřím a banketům, kratochvílím ("delizie") a zábavě. Jako ekvivalent románské příměstské vily ("villa suburbana"), Palazzo Schifanoia předcházel výstavbu dalších rekreačních vil postavených v renesančním slohu v Římě jako například "Cortile del Belvedere" (Belveder), jež byla postavena pro papeže Mikuláše V.  Příležitostí k vytvoření cyklu fresek byla očekávaná investitura Borsa d'Este (1413–1471) jako ferrarského vévody. Titul získal v roce 1452 od císaře Fridricha III. Habsburského a stal se i vévodou Modeny a Reggia Emilia.

Popis paláce.

Fasáda byla původně vyzdobena římsou předstírající cimbuří, povrch byl hladký štuk zdobený geometrickými vzory a imitací mramoru. Tato výzdoba je bohužel ztracena. Bohatě zdobený vchod z bílého mramoru se zachoval, ačkoli jeho barvy časem zvětraly. Historikové umění se neshodují, zda autorem byl malíř a designér Francesco del Cossa (c. 1430 – c. 1477, italský renesanční malíř ferrarské školy) nebo Biagio Rossetti. Nad obloukovými dveřmi lemovanými pilastry jsou zobrazeny symboly domu d'Este – jednorožec jako symbol vévodské shovívavosti a zdroje přízeň. V roce 1493 byla přidána terakotová římsa podle návrhu Biagio Rossettiho. Ten byl rovněž pověřen Ercolem d'Este I. rozšířit palác.  Od "Salone dei Mesi" (Salonu měsíců) návštěvník vešel přímo do zahrady a došel k monumentálnímu schodišti, vycházejícímu z letní lodžie. Obojí bylo zbořeno v 18. století.  Nejvýznamnější výzdobou paláce jsou alegorické fresky vytvořené malířem Francescem del Cossou ve spolupráci s Cosimem Turou kolem roku 1469.  Tématem slavností zobrazených ve freskovém cyklu je správné uspořádání lidstva a přírody pod dobrou vládou vévody, garanta míru a prosperity v panství d'Este. Borso d'Este vyzval architekta Pietra Benvenuto degli Ordini aby vytvořil vévodský byt v horních prostorách paláce a poskytl budově "salon" vhodný pro přijímání velvyslanců a delegací. Palác měl být jakýmsi protipólem k paláci "Palazzo della Ragione" ve Ferraře, kde sídlila ferrarská šlechta. "Palazzo della Ragione", který byl často používán italskou šlechtičnou Marfisou d'Este, velkou patronkou umění, byl zničen za druhé světové války.  V Palazzo Schifanoia v "Salone dei Mesi" (Salon měsíců) je zobrazen čistě pohanský cyklus měsíců od malíře Cosima Tury. Cyklus zobrazuje jednotlivé měsíce jako alegorický souboj olympijských bohů vládnoucím jednotlivým měsícům. Bohové jsou zobrazeni se svými atributy a zvířaty, jež každého jednotlivého boha personifikují a spojují ho se znameními souhvězdí ve zvěrokruhu. Fresky byly vytvořeny kolem roku 1469, většinou umělci domu d'Este. Na freskách Cosimo Tury jsou k jednotlivým měsícům přiřazeny činnosti obvyklé v tomto období na ferrarském dvoře pod dobrotivým okem Borso d'Este. Fresky jsou lemovány astrologickými osobnostmi podle návrhů Francesca del Cossy a Ercole de 'Roberti. Promyšlený a komplikovaný systém alegorií musel pocházet z bezprostředního okolí Borso d'Este, možná od jeho dvorního astrologa Pellegrina Prisciani, s některými podrobnostmi odvozenými od Giovanni Boccaccio, autora" Genealogie deorum ".  V sousedním sále "Sala delle Virtù" (Sál ctností) sochař Domenico di Paris vytvořil štukové reliéfy ve stylu "frize putti" (zobrazení nahého dítěte, zejména cheruba či Kupida, v renesančním umění) a symboly kardinálských a teologických ctností pod stropem.  Po opuštění Ferrary rodinou d'Este v roce 1598 byl palác součástí dědictví dalších rodin až k rodině Tassoni, která nechala vzácné fresky zamalovat. Když se vévodství Ferrara stalo součástí "Papežských států", z "Palazzo Schifanoia" se stala manufaktura a tabákové skladiště. Když po první světové válce "Palazzo Schifanoia" přešel opět do vlastnictví Ferrary, pouze sedm fresek v "Salone dei Mesi" "Salone" zůstalo zachováno.  "Palazzo Schifanoia" je součástí dědictví Ferrary uchovávaného pod záštitou "Musei Civici d'Arte Antica di Ferrara". V prostorách určených pro 14. a 15. století najdete sbírky starožitností, numismatickou sbírku a medaile od Pisanella a díla dalších umělců období italské renesance, která připomínají členy rodiny d'Este.

Palazzo Schifanoia je renesanční palác v italském městě Ferrara v regionu Emilia-Romagna. Jméno „Schifanoia“ pochází zřejmě z italského „schivar la noia“, což znamená doslova „útěk z nudy“, což přesně popisuje původní záměr využití paláce a dalších vil v jeho těsné blízkosti, kam se dvůr rodu d'Este uchyloval k odpočinku.  Palác byl postaven pro rod d'Este, starou evropskou knížecí dynastii. Ze starší větve domu d'Este pocházeli němečtí králové a bavorští, saští a brunšvicko-lüneburští vévodové (1208–1218). Byli též předky hannoverské dynastie a ruského cara Ivana VI. Z mladší větve rodu d'Este pocházeli vládci Ferrary (1240–1597), Modeny a Reggia Emilia (1288–1796).

Palazzo Schifanoia is a Renaissance palace in Ferrara, Emilia-Romagna (Italy) built for the Este family. The name "Schifanoia" is thought to originate from "schivar la noia" meaning literally to "escape from boredom" which describes accurately the original intention of the palazzo and the other villas in close proximity where the Este court relaxed. The highlights of its decorations are the allegorical frescoes with details in tempera by or after Francesco del Cossa and Cosmè Tura, executed ca 1469–70, a unique survival of their time.  This palace forms part of a catalogue of pleasure palaces for the Este family, including the following:  The "Palace of Belfiore" which once held the Studiolo of the Palazzo Belfiore, no longer exists.


Život a dílo.

Einstein se narodil v Mnichově. Zpočátku studoval práva, avšak rychle zjistil, že jeho hlavním zájmem je hudba. Ve svém studiu na Mnichovské univerzitě, kde získal svůj doktorát, se věnoval především instrumentální hudbě období pozdní renesance a raného baroka, zejména pak hudbou pro violu da gamba. V roce 1918 se stal prvním editorem "Zeitschrift für Musikwissenschaft" a o něco později se stal hudebním kritikem pro deník "Münchner Post" a v roce 1927 se stal hudebním kritikem pro "Berliner Tageblatt". V této době se také přátelil s hudebním skladatelem Heinrichem Kasparem Schmidem v Mnichově a Augšpurku. V roce 1933, kdy se v Německu chopil moci Adolf Hitler, opustil Německo. Odcestoval nejprve do Londýna, poté do Itálie a nakonec, v roce 1939, do Spojených států, kde přednášel na několika univerzitách včetně Smith College, Kolumbijské univerzity, Princetonské univerzity, Michiganské univezity, či Hartt School of Music v Hartfordu ve státě Connecticut ad.  Einstein se nezabýval pouze bádáním a psaním odborných esejů na určitá témata, ale psal také populární historické spisy o hudbě, včetně "Short History of Music" (1917), či "Greatness in Music" (1941). Zvláště díky své hluboké znalosti díla W. A. Mozarta, publikoval významnou a rozsáhlou revizi Köchelova seznamu Mozartových skladeb (1936). Tato práce je zřejmě nejznámějším počinem Alfreda Einsteina. Einstein publikoval také comprehensive, třísvazkový soubor "The Italian Madrigal" (1949) o této italské světské hudební formě, což byl zároveň první detailní rozbor tohoto tématu. Jeho kniha "Mozart: His Character, His Work" z roku je významná studie Mozarta.

Příbuzenský vztah s Albertem Einsteinem.

Jeden z pramenů z roku 1980 uvádí Alfreda, coby bratrance fyzika Alberta Einsteina, jiný z roku 1993 tvrdí, že that no relationship has been verified. Některé internetové zdroje uvádějí, že oba měli společného předka Moysese Einsteina o sedm generací dříve, byli tudíž bratranci v šesté generaci. Albertova dcera Eva ovšem tvrdí, že nebyli příbuzní. Nicméně Alfredova dcera Eva v roce 2003 napsala, že byli bratranci páté generace, podle výzkumu George Arnsteina. Byli společně vyfotografováni v roce 1947, kdy Albert Einstein přebíral čestný doktorát na Princetonské univerzitě.

Alfred Einstein (30. prosince 1880, Mnichov – 13. února 1952 El Cerrito, USA) byl německo-americký muzikolog a hudební kritik. Je znám zejména díky editaci první největší revizi Köchelova seznamu, která byla vydána v roce 1936. Köchelův seznam je souborný katalog skladeb Wolfganga Amadea Mozarta.  Podle některých zdrojů byl vzdáleným příbuzným Alberta Einsteina.

Alfred Einstein (December 30, 1880February 13, 1952) was a German-American musicologist and music editor. He was born in Munich and fled Nazi Germany after Hitler's "Machtergreifung", arriving in the United States by 1939. He is best known for being the editor of the first major revision of the Köchel catalogue, which was published in the year 1936. The Köchel catalogue is the extensive catalogue of the works of Wolfgang Amadeus Mozart.


Mládí.

František se narodil v Château de Neuilly, Neuilly-sur-Seine ve Francii. Vzdělán pro námořnictvo, byl v roce 1836 jmenován poručíkem. Jeho první zřetelná služba byla v bitvě u Veracruzu v listopadu 1838, velel lodi "Créole", když zajal mexického generála Mariana Aristu.  Princ byl povýšen na kapitána a v roce 1840 byl pověřen převezením pozůstatků Napoleona ze Svaté Heleny do Francie.

Manželství.

1. května 1843 se v Rio de Janeiro oženil s Františkou Karolínou Portugalskou, sestrou Petra II. Brazilského. Jejich syn Petr z Penthièvre (1845–1919) byl také vychováván do námořnictva a nějaký čas navštěvoval Námořnickou Akademii v USA. Kníže ze Joinvillu navštívil akademii a požádal o upřímný odhad charakteru jeho syna, chování a jeho schopnost pro námořní službu. Petr se nikdy neoženil, ale byl otcem dvou nemanželských dětí. Pár měl také dceru Františku, která se v roce 1863 provdala za svého bratrance Roberta ze Chartres. Tímto sňatkem se Františka stala předkem žadatele francouzského trůnu, Henriho d'Orléans.

Námořní operace.

V roce 1844 vedl námořní operace na pobřeží Maroka, bombardování Tangeru a okupaci As-Sawíry a byl odměněn hodností Viceadmirála. V následujícím roce publikoval v "Revue des deux Mondes" článek o nedostatcích Francouzského námořnictva, který přitahoval značnou pozornost, a svým nepřátelstvím vůči ministru Guizotovi, stejně jako strojeností špatné vůle vůči Spojenému království, získal značnou popularitu. Únorová revoluce 1848 ho přesto stejně jako ostatní orléanská knížata zasáhla. Urychleně opustil Alžírsko, kde sloužil, a našel útočiště v Claremontu, Surrey, se zbytkem své rodiny.  Dále už nemohl pokračovat v kariéře u námořnictva. V roce 1851 oznámil svou kandidaturu na francouzské prezidentské volby, které se konaly v roce 1852 a doufal, že připraví cestu pro případnou obnovu monarchie. Pokus stát se druhým "princem-prezidentem" byl přerušen, když první prezident Ludvík Napoleon Bonaparte uskutečnil vlastní nástup na trůn. V roce 1861, po vypuknutí americké občanské války, jednal s Washingtonem, D.C. a poskytl službu svého syna a dvou synovců k dispozici vládě Spojených států.  Po svržení Druhého Francouzského císařství vstoupil v roce 1870 do Francie, odkud byl okamžitě vyhoštěn vládou národní obrany. Když se vrátil do Francie inkognito, vstoupil do armády generála Louise d'Aurelle de Paladines pod jménem "plukovník Lutherod", bojoval statečně před Orléansem a poté, když prozradil svou totožnost, oficiálně požádal o povolení sloužit. Gambetta ho však zatkl a poslal zpět do Anglie.

Pozdější život.

V Národním shromáždění v únoru 1871 byly knížeti navráceny dva departmenty a byl zvolen k zasedání za Haute-Marne. Po dohodě s Thiersem však kníže nezaujal své místo, dokud nebyl Thiers zvolen prezidentem prozatímní republiky. Jeho hluchota mu zabránila, aby v Shromáždění přispěl jakýmkoli příspěvkem, a v roce 1876 odstoupil. V roce 1886 ho ustanovením zákona proti předchůdcům na trůně zbavili jeho postavení viceadmirála, ale i nadále žil ve Francii a zemřel v Paříži v červnu 1900.

Práce.

Kníže ze Joinville byl autorem několika esejů a pamfletů o námořních záležitostech a dalších záležitostech veřejného zájmu, které byly původně publikovány z větší části buď anonyně nebo pseudonymně a následně byly publikovány pod jeho vlastním jménem po pádu císařství. Jeho díly bylo napříkladː "Essais sur la marine française" (1853); "Études sur la marine" (1859 and 1870); "Guerre d'Amérique, campagne du Potomac" (1862 and 1872); "Encore un mot sur Sadowa" (Brusel, 1868); a "Vieux souvenirs" (1894). Joinville měl také pověst malíře. Byl přítomen červencové revoluci v roce 1830, kdy byl král Karel X. nahrazen orléanským francouzským králem Ludvíkem Filipem. V řadě portrétů francouzského národního života zobrazoval několik významných událostí v životě bourbonské monarchie. Jakmile se králové vojáci objevili na náměstí Place de la Concorde, vykreslil je, jak střílejí na dav. Když dav napadl Palais Royal, namaloval Karla X. s Ludvíkem Filipem, jeho uchvatitelem, stojícím za ním a král mával davům dole. Ve slavné scéně nakreslil ženu na vrcholu, jak ji nějací muži podávají Trikoloru, když pochodovali 31. července 1830. Delacroixův obraz silně kontrastoval s královským motivem obrazů Joinvilla. Celkem Joinville namaloval 35 akvarelů.

František Ferdinand Francouzský (14. srpna 1818 – 16. června 1900) byl třetím synem orléanského vévody a pozdějšího krále Francie Ludvíka Filipa a jeho manželky Marie Amálie Neapolsko-Sicilské. Byl také admirálem Francouzského námořnictva a talentovaný umělec.

François-Ferdinand-Philippe-Louis-Marie d'Orléans, prince de Joinville (14 August 1818 – 16 June 1900) was the third son of Louis Philippe, Duke of Orléans, afterwards king of the French and his wife Marie Amalie of Bourbon-Sicilies. He was an admiral of the French Navy, and a talented artist.


Výskyt.

Druh obývá oblast Nového Zélandu o rozloze 3 300 km. Jedná se o zdejší endemit. Žije na Jižním ostrově, ale v minulosti byl rozšířen i na Severním. Obývá zde oblast Waitaki a k hnízdění využívá místa, kde vodní tok divočí, lze ho najít ale také v bažinách. Důležitá je přítomnost štěrkových břehů, které sem přinášejí proudy řek z hor. Některé pisily tráví zimu v níže položených oblastech; jedná se o částečně tažné ptáky.

Popis a chování.

Pisila černá je pták štíhlého těla a dosahuje velikosti mezi 37 až 40 cm, přičemž váží 195 až 220 g. Má dlouhé končetiny červeného zbarvení. Dlouhý je rovněž zobák jemného vzezření, ten má ale barvu černou. Peří má černou barvu, křídla a záda se navíc mohou zeleně lesknout. Mladí ptáci se od dospělců odlišují bílými znaky. Dospělého zbarvení dosáhnou v osmnácti měsících věku. Hybridy s pisilou bělohlavou mohou mít různé zbarvení a od pisil černých je odlišují tmavší barva společně s kratšíma nohama. Naopak zobák bývá delší než u pisil černých.  Pisily černé se ozývají hlasitým vysokým voláním, jejich zvuk zní jako "jek", "jek", "jek". Žerou drobné ryby, ale hlavní část potravy tvoří hmyz, konzumují i jiné bezobratlé. Potravu pisily vybírají z bahna svým zobákem. Tento monogamní druh, který si hlídá území před jinými pisilami, tvoří páry, které spolu zůstávají až do smrti jednoho z partnerů. Vrchol období páření, kdy si druh staví hnízdo, připadá na říjen, ale rozmnožování nastává už od srpna a končí v lednu. Snůška činí čtyři vejce, na jejichž vysezení spolupracují oba rodiče a spolu krmí následně i vylíhnutá mláďata. Pohlavní dospělosti je dosaženo mezi druhým a třetím rokem života.

Ohrožení.

Pisila černá patří mezi nejohroženější ptačí druhy, podle Mezinárodního svazu ochrany přírody je kriticky ohrožena. Řeky, které ptákům přinášejí potřebný štěrk k hnízdění, lidé přehradili, což vedlo ke snížení vhodných hnízdišť. Nebezpečí představuje i další ztráta přirozeného prostředí, například kvůli přetváření krajiny na zemědělské oblasti, některá hnízda zničí turisté. Největší hrozbu však představují introdukované (nepůvodní) druhy savců (kočky domácí, fretky, hranostajové či potkani), které mohou žrát ptákům vejce a zabíjet dospělce. Nakonec pak představuje problém hybridizace s pisilou bělohlavou probíhající od roku 1960.  Ve 40. letech 20. století druh přestal hnízdit na Severním ostrově, do roku 1981 pak populace pisil černých poklesla na 23 jedinců, zhruba za dvacet let bylo objeveno ve volné přírodě jenom osm chovných jedinců. Díky rychlému odchovu v zajetí a následnému vypouštění desítek ptáků do volné přírody se velikost populace v roce 2016 dostala na 93 ptáků a má vzrůstající tendenci. Oblast, kde se pisila černá vyskytuje, byla vyhlášena chráněnou rezervací, ze které byly vybity nepůvodní druhy savců. Ve volné přírodě jsou párům odebírána vejce (a následně odchována v zajetí), díky čemuž samice položí další snůšku. Probíhá rovněž kontrola hybridizace a obnova přirozeného prostředí. Navržena jsou rovněž další ochranná opatření.

Pisila černá ("Himantopus novaezelandiae") je kriticky ohrožený druh dlouhokřídlého ptáka, jenž se řadí do čeledi tenkozobcovití (Recurvirostridae) a rodu "Himantopus". Nevytváří žádné poddruhy, jedná se tedy o monotypický taxon. Příbuzný je s pisilou čáponohou ("Himantopus himantopus"), křížení pak probíhá s pisilou bělohlavou ("Himantopus leucocephalus").

The black stilt ("Himantopus novaezelandiae") or kakī (Māori) is a wading bird found in New Zealand. It is one of the world's rarest birds, with 132 adults surviving in the wild as of August 2018. Adult kakī have distinctive black plumage, long pink legs, and a long thin black bill. Black stilts largely breed in the Mackenzie Basin in the South Island, and are threatened by introduced feral cats, ferrets, and hedgehogs as well as habitat degradation from hydroelectric dams, agriculture, and invasive weeds.


Taxonomie.

Vřešťan mono patří do čeledi chápanovití (Atelidae) a rodu vřešťan ("Alouatta"), kde se řadí do skupiny "Alouatta palliata" (tvořené vřešťanem pláštíkovým, vřešťanem panamským a vřešťanem mono). Vřešťana mono popsal americký zoolog George Newbold Lawrence. Lawrence zhodnotil starší jméno "Mycetes villosus" jako nepoužitelné, protože holotyp byl částečně poškozen a částečně ztracen a typová lokalita byla zmatečná. Jako sesterský taxon k druhu "A. pigra" vychází vřešťan pláštíkový ("Alouatta palliata"), oba druhy se od sebe oddělily před asi 3 miliony lety. Genetická studie zároveň oba druhy uznala jako samostatné.  Rodové jméno "Alouatta" má svůj původ v nové latině nebo pochází z francouzštiny.

Výskyt.

Vřešťan mono je zvířetem neotropické oblasti. Lze jej najít v Belize (celá země), Guatemale (sever) a Mexiku (Yucatánský poloostrov, kde se vyskytuje jako jediná opice, Campeche a další), nepotvrzeně potom v Hondurasu. Se vřešťanem pláštíkovým oba druhy odděluje horstvo. Druh ve své domovině obývá tropický deštný les, lze jej najít jak v opadavých lesích tak neopadavých, vyskytovat se může i v lesích sekundárních (obnovených) i nenarušených, žije rovněž v oblastech porostlých mangrovníky. Žije především ve stromovém baldachýnu a preferuje místa u řek nebo záplavové oblasti. Co se týče nadmořské výšky, ve které se vřešťan mono vyskytuje, nedělá mu problém život v nížinách ani ve vyšších nadmořských výškách; na základě studie uveřejněné roku 2007 byl nalezen až do 2 705 m n. m., odlišuje se tak od vřešťana pláštíkového, který preferuje především níže položené oblasti.

Popis.

Vřešťan mono je jedna z největších opic Ameriky. Samci dosahují velikosti 67 až 71 cm s ocasem dlouhým 60 až 67 cm a hmotností okolo 11,4 kg, samice jsou menší, měřící 52 až 64 cm a jejich ocas dosahuje velikosti 50 až 54 cm. Hmotnost samic činí zhruba 6,4 kg. U druhu se vyvinul pohlavní dimorfismus. Ocas je schopen úchopu, končetiny jsou dlouhé. Zbarvení srsti, dosahující velké délky, je černé, některé části mohou být zabarveny hnědě; tato dospělá barva se vyvine asi za 9 až 10 týdnů, předtím jsou mladí vřešťani světlí. Šourek má barvu růžovou.

Chování.

Tlupa, čítající 4 až 11 členů, z nichž je jeden samec a samice s mláďaty, někdy zde mohou žít i jiní samci, si brání území o rozloze mezi 3 a 25 hektary. Využívají k tomu hlasité volání, které vydávají samci, a je pro vřešťany typické. U vřešťana mono může řev dosáhnout hlasitosti až 88 decibelů. Vřešťani mono jsou aktivní nejvíce ráno a večer. Den většinou ze 70 % proodpočívají; nedokonalé trávení potravy jim neumožňuje velkou aktivitu. Shánění potravy zabírá vřešťanům okolo 18 % dne, 5 % využívají k přesouvání se na jiná stanoviště a okolo 1 % k socializaci mezi členy tlupy. Vřešťan mono je býložravec. Preferuje převážně ovoce, pokud ovoce není, živí se listy. Podle studie, která byla uveřejněna v roce 2004 v periodiku "Primates" bylo zjištěno, že během ledna až března jídeníček tvořily hlavně listy, a to z 86 %. Během dubna až července opice přešly na ovoce, které tvořilo 67 % stravy. Přiživit se mohou i na květech a sežrat někdy mohou i hmyz.  Rozmnožování může nastat během celého roku. Samice mají estrální cyklus trvající dva až čtyři dny a samci, pářící se s více samicemi, při něm olizují samicím genitálie. Kopulaci, trvající maximálně 1 minutu, pár několikrát opakuje. Březost trvá okolo 180 dní, přičemž mladší samice mají větší šanci na zplození potomka. Rodí se pouze jeden a samice se o něj stará rok. Pohlavní dospělosti je dosaženo za tři až čtyři roky a druh se může dožít i dvaceti let, pokud se nestane kořistí nějakého dravce: opici loví například harpyje pralesní ("Harpia harpyja"), pumy ("Puma concolor") a jaguáři ("Panthera onca"). Dospělí samci vřešťanů pak mohou zabíjet mláďata.

Ohrožení.

Vřešťan mono patří podle Mezinárodního svazu ochrany přírody mezi ohrožené druhy s klesající populací s 10,8 (± 5,7) opicemi na km. Nebezpečí představuje ztráta přirozeného prostředí, na vině je také lov lidmi a v neposlední řadě také nemoci. Úmluva o mezinárodním obchodu s ohroženými druhy volně žijících živočichů a rostlin jej zařadila na první přílohu. Vřešťan mono obývá ve svém areálu výskytu řadu chráněných oblastí − v Belize se jedná o dvanáct oblastí, v Mexiku o jedenáct a v Guatemale téměř čtyřicet.

Vřešťan mono ("Alouatta pigra") je ohrožený druh opice z čeledi chápanovití (Atelidae) a rodu vřešťan ("Alouatta") obývající Belize, Mexiko a Guatemalu.

The Guatemalan black howler, or Yucatan black howler, ("Alouatta pigra") is a species of howler monkey, a type of New World monkey, from Central America. It is found in Belize, Guatemala and Mexico, in and near the Yucatan Peninsula. It lives in evergreen, semideciduous and lowland rain forests. It is also known as the baboon in Belize, although it is not closely related to the baboons in Africa.


Život.

Podle děl "Heimskringla" a "Fagsrkinna" byl Halfdan synem ynglingského krále Gudrøda zvaného Lovec a královny Åsy. Když byl král Gudrod zabit, Åsa vzala svého, tehdy ještě ročního syna a uprchla s ním do Agderu, kde oba našli útočiště a kde Halfdan vyrostl. Ve věku 18 nebo 19 let se Halfdan stal králem Agderu. Pomocí válečných tažení a mírových jednání rychle začal své území rozšiřovat. Se svým bratrem Olafem, si rozdělil území Vestfoldu napůl, načež vojenskou akcí přiměl krále Gandalfa z Vingulmarku, aby se vzdal poloviny svého království.  Za jeho další významný úkon se považuje ovládnutí oblasti zvané Raumarike. Pro uplatnění svého nároku na Raumarike Halfdan nejprve porazil v bitvě a následně i zabil jejího předchozího vládce, Sigtryga Eysteinssona. Poté v řadě bojů zvítězil i nad Sigtrygovým bratrem a právoplatným nástupcem Eysteinem. To zajistilo Halfdanovi nárok nejen na Raumarike, ale i na polovinu Hedmarku, jádra Sigtrygova a Eysteinova království.  "Heimskringla" a "Fagsrkinna" uvádějí, že Halfdanovou první ženou byla Ragnhilda, dcera krále Haralda Zlatovouse ze Sognu. Halfdan a Ragnhilda měli syna, který dostal po Ragnhildině otci jméno Harald. Brzy byl poslán do Sognu, kde vyrůstal na dvoře svého děda, jenž ho na sklonku života jmenoval svým nástupcem. Zanedlouho po smrti svého otce zemřela i Ragnhilda. Mladý král Harald těžce onemocněl a na jaře příštího roku zemřel také. Když se Halfdan dozvěděl o smrti svého syna, odcestoval do Sognu, kde si nárokoval titul krále. Nesetkal se s žádným odporem, a proto připojil Sogn ke své říši.  I jeho druhá žena se jmenovala Ragnhilda. Ragnhilda Sigurdsdotter byla dcerou Sigurda Harta, krále Ringerike. Druhý syn se jmenoval opět Harald.

Halfdan Černý (; asi 810 – asi 860) byl král území známého jako Vestfold. Patřil do dynastie Ynglingů a byl otcem historicky prvního norského krále Haralda I. Krásnovlasého.

Halfdan the Black (Old Norse: "Halfdanr Svarti") ( – ) was a ninth-century king of Vestfold. He belonged to the House of Yngling and was the father of Harald Fairhair, the first king of a unified Norway.


Historie.

Řád založil dne 10. dubna 1875 japonský císař Meidži a původně byl udílen pouze japonským mužům v osmi třídách. Dne 4. ledna 1888 byla k řádu přidána devátá, speciální třída. V roce 1981 byl řád zpřístupněn cizím státním příslušníkům (ačkoliv několik cizinců jím bylo vyznamenáno již před druhou světovou válkou) a od roku 2003 může být udělen i ženám (do té doby byl ženám udílen Řád drahocenné koruny).  Až do reformy řádu v roce 2003 byl řád udílen v devíti třídách. Během reformy byly dvě nejnižší třídy řádu zrušeny a zároveň z nejvyšší třídy vznikl nový řád, Řád květů paulovnie, s jedinou třídou velkostuhy.

Pravidla udílení.

Řád je udílen za vynikající úspěchy na poli mezinárodních vztahů, za povznesení japonské kultury, za pokroky přinášející zvyšování blahobytu nebo za ochranu přírody. Před druhou světovou válkou byl udílen také za vojenskou službu.  Ačkoliv se jedná v hierarchii japonských řádů až o třetí nejvyšší řád, je nejvyšším pravidelně udíleným řádem, neboť nejvyšší řád, Řád chryzantémy, je vyhrazen pro zahraniční hlavy států a příslušníky královských rodin a druhý nejvyšší řád, Řád květů paulovnie, se většinou udílí politikům.  Administrativu řádu zajišťuje "Kancelář řádů vládní kanceláře" v čele s předsedou vlády Japonska. Udílen je jménem císaře a může být udělen i posmrtně.

Insignie.

Řádový odznak má tvar osmicípé hvězdy s červeným středovým kotoučem. V I. až IV. třídě je lem paprsků pozlacený, v V. třídě je u čtyř cípů pozlacený a u čtyř stříbrný a v VI. třídě je lem stříbrný. Každý cíp sestává ze třech bíle smaltovaných paprsků. Ke stuze je připojen pomocí přechodového prvku v podobě tří zeleně smaltovaných listů a fialově smaltovaných květů paulovnie. Řádový odznak VII. a VIII. třídy sestával ze stříbrné medaile ve tvaru tří listů a květů paulovnie, v případě VII. třídy smaltované.  Řádová hvězda má tvar stříbrné osmicípé hvězdy na které je položen řádový odznak.  Stuha je bílá s širokými červenými pruhy při okrajích.

Třídy.

Do roku 2003 byl řád udílen v devíti řádných třídách. Obvykle je řád udílen i s diplomem, který je ve výjimečných případech doplněn o osobní podpis císaře. Od roku 2003 je řád udílen v šesti řádných třídách.

Řád vycházejícího slunce (, "Kjokudžicu-šó", Hepburnův přepis "Kyokujitsu-shō") je japonský řád založený roku 1875 císařem Meidžim. Byl prvním národním řádem udíleným japonskou vládou. Vzhled řádu v podobě paprsků vycházejícího slunce symbolizuje energii tak silnou jakou má samotné vycházející slunce. Tato symbolika je pro Japonsko jakožto „zemi vycházejícího slunce“ důležitá.

The is a Japanese order, established in 1875 by Emperor Meiji. The Order was the first national decoration awarded by the Japanese government, created on 10 April 1875 by decree of the Council of State. The badge features rays of sunlight from the rising sun. The design of the Rising Sun symbolizes energy as powerful as the rising sun in parallel with the "rising sun" concept of Japan ("Land of the Rising Sun").  The order is awarded to those who have made distinguished achievements in international relations, promotion of Japanese culture, advancements in their field, development in welfare or preservation of the environment. Prior to the end of World War II, it was also awarded for exemplary military service. Beginning in 2003, the two lowest rankings (7th and 8th classes) for the Order of the Rising Sun were abolished, with the highest degree becoming a separate order known as the Order of the Paulownia Flowers, with the single rank of Grand Cordon.  While it is the third highest order bestowed by the Japanese government, it is however generally the highest ordinarily conferred order. The highest Japanese order, the Order of the Chrysanthemum, is reserved for heads of state or royalty, while the second highest order, the Order of the Paulownia Flowers, is mostly reserved for politicians.  The modern version of this honour has been conferred on non-Japanese recipients beginning in 1981 (although several foreigners were given the honor before World War II); and women were awarded the Order starting in 2003 (previously, women were awarded the Order of the Precious Crown). The awarding of the Order is administered by the Decoration Bureau of the Cabinet Office headed by the Japanese Prime Minister. It is awarded in the name of the Emperor and can be awarded posthumously.


Klubová kariéra.

Real Madrid (2010–2015).

Vázquez přišel do juniorského týmu Realu v roce 2007 v 16 letech. V seniorském fotbalu si poprvé zahrál za C-tým Realu v sezoně 2010/11. Svými 23 góly v sezoně 2011/12 pomohl B-týmu Realu k postupu do 2. španělské ligy. Svůj debut v 2. lize odehrál 17. srpna 2012, když odehrál závěrečných 6 minut v zápase proti Villarrealu (1:2). Svůj premiérový gól v 2. lize vstřelil 15. října 2012 proti UD Las Palmas (3:2).

RCD Espanyol (hostování).

19. srpna 2014 byl Vázquez poslán na hostování do Espanyolu hrajícím v Primera División. Svůj debut v La Lize odehrál 30. srpna 2014 proti Seville (1:2). Svůj první gól vstřelil 5. října 2014 proti Realu Sociedad (2:0). 3. června 2014 Vázquez podepsal čtyřletý kontrakt s Espanyolem za 2 miliony €.

Real Madrid (2015–).

V červnu 2015 uplanil Real na Vázqueze výstupní klauzuli a Vázquez se vrátil do Realu. Svůj debut odehrál 12. září 2015 proti svému bývalému klubu, Espanyolu (6:0). V základní sestavě se poprvé objevil o týden později v utkání s Granadou (1:0).  Svúj první gól vstřelil 30. prosince 2015 Realu Sociedad (3:1).  Vázquez se objevil i v 7 utkáních Ligy mistrů 2015/16. Ve finále proti Atléticu Madrid vstřelil gól v penaltovém rozstřelu a potvrdil tak výhru Realu (2:1 ). Následně si zahrál i v Superpoháru proti Seville. V poslední minutě nastavení nahrál Sergiu Ramosovi, který vstřelil gól a srovnal skóre zápasu na 2:2 ().  V říjnu podepsal nový kontrakt trvající do roku 2021.

Reprezentační kariéra.

Vázquez nikdy Španělsko nereprezentoval na juniorské úrovni. Svůj reprezentační debut odehrál 7. června 2016 v přátelském utkání s Gruzií (0:1).  Jeden start si připsal na ME 2016 v osmifinále s Itálií (0:2).

Lucas Vázquez Iglesias (* 1. července 1991, Curtis) je španělský fotbalista hrající za Real Madrid a španělskou fotbalovou reprezentaci na postu pravého křídelního útočníka.

Lucas Vázquez Iglesias (; born 1 July 1991) is a Spanish professional footballer who plays for Real Madrid and the Spain national team as a right winger.  Starting his career at Real Madrid, he made his first-team debut in 2015 after a season on loan at Espanyol. He made his La Liga debut with the latter, and won several major honours with the former including three Champions Leagues and the 2017 national championship.  Vázquez represented Spain at Euro 2016 and the 2018 World Cup.


Historie.

Úmluva byla schválena na zvláštní konferenci OSN 28. července 1951. První smlouvu ratifikovalo 4. prosince 1952 Dánsko. Smlouva vstoupila v platnost 22. dubna 1954. Nejprve se týkala ochrany evropských uprchlíků z období před rokem 1951 (po druhé světové válce), ale státy se mohly dobrovolně zavázat, že její ustanovení vztáhnou i na uprchlíky z jiných míst.  V roce 1967 byl schválen doplňkový protokol, který rozšířil platnost úmluvy na uprchlíky „bez jakýchkoli zeměpisných omezení“, přičemž ale zůstala v platnosti dříve vydaná prohlášení smluvních stran omezující zeměpisný rozsah.  K dubnu 2015 přistoupilo k úmluvě 145 zemí a k protokolu z roku 1967 celkem 146 zemí. Madagaskar a Svatý Kryštof a Nevis jsou smluvní stranou pouze úmluvy, zatímco Kapverdy, Spojené státy americké a Venezuela jsou smluvní stranou pouze protokolu.  V současnosti existují i názory, že komplexní povaha situace uprchlíků ve 21. století volá po nové úmluvě.

Definice uprchlíka.

Článek 1 úmluvy ve znění protokolu z roku 1967 definuje uprchlíka jako: Některé novější smlouvy a dohody definují uprchlický status odlišněji, např. Úmluva o zvláštních aspektech problémů uprchlíků v Africe z roku 1969, sjednaná Organizací africké jednoty a tzv. Cartagenská deklarace z roku 1984, nezávislá dohoda o regionálních standardech pro uprchlíky ve Střední Americe.

Práva a povinnosti smluvních stran úmluvy.

Země, které ratifikovaly Úmluvu o právním postavení uprchlíků, jsou povinny chránit uprchlíky, které jsou na jejich území.

Rovnost uprchlíků s domácími státními příslušníky.

Smluvní stát musí zacházet s uprchlíky stejně jako se svými vlastními občany ve věcech:

Rovnost uprchlíků s cizími státními příslušníky.

Smluvní stát musí zacházet s uprchlíky stejně jako s jinými cizími státními příslušníky ve věcech:

Úmluva o právním postavení uprchlíků, někdy zvaná též Ženevská úmluva o uprchlících, je multilaterální mezinárodní dohoda vypracovaná na půdě Organizace spojených národů v roce 1951. Definuje, kdo je uprchlík, a stanoví práva jednotlivců, kteří hledají a získají azyl, a povinnosti národů, které azyl udělují. Úmluva také stanoví, kteří lidé nemají nárok na status uprchlíka, jako např. váleční zločinci.  Jelikož bývá označovaná za ženevskou úmluvu o uprchlících, je třeba dávat pozor na její chybné zaměňování se čtyřmi ženevskými úmluvami, které upravují jednání stran v ozbrojených konfliktech.  Úmluva vychází z článku 14 Všeobecné deklarace lidských práv z roku 1948, které uznává práva osob požádat o azyl před pronásledováním v jiných zemích.

The Convention Relating to the Status of Refugees, also known as the 1951 Refugee Convention or the Geneva Convention of 28 July 1951, is a United Nations multilateral treaty that defines who a refugee is, and sets out the rights of individuals who are granted asylum and the responsibilities of nations that grant asylum. The Convention also sets out which people do not qualify as refugees, such as war criminals. The Convention also provides for some visa-free travel for holders of refugee travel documents issued under the convention.  The Refugee Convention builds on Article 14 of the 1948 Universal Declaration of Human Rights, which recognizes the right of persons to seek asylum from persecution in other countries. A refugee may enjoy rights and benefits in a state in addition to those provided for in the Convention.  The rights created by the Convention generally still stand today. Some have argued that the complex nature of 21st century refugee relationships calls for a new treaty that recognizes the evolving nature of the nation-state, population displacement, environmental migrants, and modern warfare. Nevertheless, ideas like the principle of non-refoulement (Article 33) are still applied today, with the 1951 Convention being the source of such rights.


Život.

Johanna Klara Eleonore Renner se narodila v Berlíně, ale dětství prožila v Lipsku. Otec Wilhelm Renner byl inženýr a pracoval ve funkci provozního ředitele vojenského podniku HASAG, až do skončení války nejmohutnějším podniku na východě Německa. Její matka Irene sloužila v pomocných armádních silách. Dcera Johanna se dobře učila, byla klidná a tichá. Již v dětství však dostala přezdívku Hannelore, vytvořenou sloučením částí jejích dvou jmen Johanna a Eleonore. Tato přezdívka se později stala jejím jediným jménem.  V zimě 1944/45 odjela s dalšími dětmi do Döbelnu, kudy projížděly vlaky ze Sovětského svazu s raněnými německými vojáky. Dívky a mladé ženy pomáhaly s péčí raněným a uprchlíkům, v mrazu a v otevřených vagónech. Spousta z nich onemocněla a zemřela.  Německý novinář Heribert Schwan v knize vydané po deseti letech od smrti Hannelore tvrdí, že na sklonku války, kdy bylo Sasko obsazeno Rudou armádou, byly Irene a Hannelore Renner obě znásilněny vojáky Rudé armády, kteří pak vyhodili Hannelore z okna „jako pytel cementu“, což přivodilo bolesti páteře, které ji sužovaly po celý zbytek života.  Počátkem května 1945 přijela s matkou zpět do Lipska k Wilhelmu Rennerovi. V červenci toho roku, když západní Sasko a Durynsko opustili američtí vojáci a kontrolu nad oblastmi předali sovětským vojskům, rodina uprchla do Ludwigshafenu ve Falci, kde žili otcovi rodiče. Hannelore, její otec a matka zpočátku přebývali u prarodičů v prádelně a pak měnili bydliště ještě několikrát.  Hannelore pokračovala ve studiu, učila se anglicky a francouzsky a začala hrát na piano a na varhany. Po náhlé smrti svého otce se rozhodla pro povolání tlumočnice, když oba jazyky dokonale zvládla. Na jaře roku 1949 se při tanci setkala s osmnáctiletým Helmutem Kohlem, rodákem z Ludwigshafenu. Již tehdy Kohl aktivně působil v mládežnické organizaci křesťanských demokratů ve spolkové zemi Porýní-Falc. Když zjistil, že Hannelore chodí do tanečních, také se přihlásil a překvapil ji svojí houževnatostí.  Námluvy budoucího kancléře se protáhly na téměř dvanáct let, za tu dobu jí napsal na dva tisíce dopisů. Až v roce 1960 se vzali. Tehdy Hannelore dokončila institut cizích jazyků v Mohuči (německy Mainz), když v době studií absolvovala stáž v Paříži. Po dokončení studia se stala diplomovanou tlumočnicí francouzštiny a angličtiny a nastoupila do velkého chemického koncernu BASF.

Manželství.

Tři roky po sňatku se narodil Walter, který dostal jméno po Kohlově starším bratrovi, jenž padl ve válce, a v roce 1965 se narodil Peter. Po narození synů pečovala o rodinu a současně plnila společenské povinnosti a věnovala svůj čas dobročinným aktivitám. Její manžel pokračoval v kariéře politika: ponejprv se stal poslancem, poté ministerským předsedou spolkové země Porýní-Falc, předsedou CDU v celém Západním Německu, až byl 1. října 1982 zvolen německým kancléřem.  Coby manželka kancléře se Hannelore Kohlová chovala korektně a zdrženlivě. Odmítala rozhovory na politická témata, setrvávala ve stínu manžela a více se angažovala v dobročinných projektech. V roce 1983 byl z jejího podnětu zřízen fond pomoci nemocným s chorobami CNS, v jehož čele stanula. Jejím přičiněním nashromáždil zhruba 25 miliónů marek, které rozdělil mezi více než stovku německých klinik. Mimo to se věnovala vaření, vystupovala v kulinárních pořadech v televizi, kde připravovala manželova oblíbená jídla, a účastnila se zábavných talk-show. Veškeré honoráře věnovala na pomoc nemocným.  V roce 1996 vydala knihu obsahující recepty německých národních pokrmů.  I přes své značné pracovní vytížení trávil Helmut Kohl pravidelně dovolenou s manželkou a se syny. Ještě jako premiér Porýní-Falce dal ženě v roce 1975 jako dárek společný zájezd do Lipska (tehdy v NDR). Celá rodina také pravidelně jezdila na dovolenou k jezeru Wolfgangsee v Rakousku.  Když se Gorbačov dostal v Sovětském svazu k moci a zahájil reformy domácí i zahraniční politiky, Kohl vycítil příležitost brzkého spojení SRN a NDR v jeden stát. Po osobním setkání v roce 1989 a po zjištění, že Gorbačov s myšlenkou znovusjednocení německého lidu souhlasí, ještě tu noc začal Kohl vytvářet plán. Hannelore byla u toho a na psacím stroji návrh sepsala.

Nemoc.

V roce 1993 dostala Hannelore Kohlová chřipku, užívala penicilin. V důsledku toho se u ní rozvinula zřídkavá choroba – alergie na světlo. Přinášela jí utrpení fyzické stejně jako duševní, obavu z kontaktu s denním světlem. Kvůli tomu se odstěhovala z tehdejšího sídelního města německé vlády Bonnu zpět do Ludwigshafenu. Protože bylo rozhodnuto o nemoci první dámy nemluvit, mnozí novináři se domnívali, že se manželé rozešli.  Na veřejnosti se objevovala méně a méně a s novináři se pravidelně setkávala v nočním čase. Avšak v roce 1998, když Helmut Kohl hodlal kandidovat v příštích volbách na německého kancléře, Hannelore přemohla bolest, podporovala jej ve volební kampani a spolu s ním jezdila po celé zemi a sháněla hlasy. Ale ve volbách nakonec zvítězil Gerhard Schröder. Brzo poté, co Kohl prohrál volby, propukl v Německu politický skandál související s "černými fondy" jeho strany. Uprostřed skandálu tisk obvinil Kohla z praní špinavých peněz prostřednictvím Fondu pomoci nemocným chorobami CNS, jenž založila Hannelore. Později si zapsal do deníku: „Bál jsem se, že to moje žena nevydrží.“ Po tomto incidentu se skutečně stala ještě uzavřenější.  Půldruhého roku před smrtí se choroba ještě zhoršila. Ve vile v Ludwigshafenu-Oggersheimu na Marbacher Straße měla celé dny spuštěny žaluzie a udržovala minimální teplotu. Ven vycházela jen v noci. Němečtí ani zahraniční lékaři jí nedokázali pomoci. Užívala silné medikamenty, zejména morfin. V dubnu 2001 v rozhovoru pro týdeník "Welt am Sonntag" přiznala: „Nevím, co mám udělat s mojí alergií. A lékaři to také nevědí.“ Kvůli nemoci se nemohla zúčastnit svatby mladšího syna s Turkyní Elif Sözen v Istanbulu 28. května 2001.

Smrt.

Hannelore Kohlová spáchala sebevraždu 5. července 2001. Následující den v 11:15 manželka šoféra a domácí pomocnice Kohlových Hilde Zeebergová zjistila, že její paní je mrtvá. Na dveřích pokoje byl připevněn lístek: „Včera jsem šla pozdě spát. Prosím nerušit, chci se vyspat.“ Pomocnice okamžitě zpravila policii.  Kohl se o smrti manželky dozvěděl na zasedání Spolkového sněmu v budově bývalého Reichstagu. Za půldruhé hodiny přiletěl do Ludwigshafenu. V jemu adresovaném dopise na rozloučenou napsala Hannelore Kohlová: „Vždycky jsem tě milovala. A děkuju za vše, cos pro mne udělal.“ Mimo to požádala muže, aby společnost přesvědčil, že zahynula při automobilové nehodě, po přečtení dopisu to však již nešlo. Takových dopisů zanechala celkem osm, adresovala je manželovi, oběma synům a některým přátelům (nikdo z nich obsah neprozradil). Zanechala ještě jeden volný list, který položila na viditelné místo, aby jej mohl přečíst první, kdo do pokoje vejde. Kohl a jeho synové se střídali u rakve do 13 hodin následujícího dne.  Policejní vyšetřování odhalilo, že Kohlova žena spáchala sebevraždu, když smíchala léky na spaní s morfinem a směs vypila brčkem. Prokuratura i příbuzní odmítli pitvu, neboť sebevražda byla nade vše zřejmá. Kohlova kancelář v oficiálním prohlášení uvedla: „Hannelore Kohlová odešla dobrovolně ze života, neboť nemohla déle snášet trýznivou bolest způsobenou alergií na světlo.“  Přestože Hannelore Kohlová sama skoncovala se životem, představitel místního episkopátu řekl, že tato skutečnost nebude „překážkou provedení pohřbu dle církevního obřadu.“ Panychida proběhla 11. července v katolické katedrále ve Špýru, zúčastnilo se jí mnoho německých politiků: úřadující německý kancléř Gerhard Schröder s manželkou, choť německého prezidenta Johannese Raua Christina, Roman Herzog, jenž byl v době Kohlovy vlády německým prezidentem, předsedkyně CDU Angela Merkelová. Na dodržování pořádku dohlíželo na tisíc policistů.  Po obřadu byla rakev s tělem převezena do Ludwigshafenu a uložena do rodinné hrobky Kohlových na hřbitově v Ludwigshafenu-Friesenheimu, kde již byli pochováni Kohlovi rodiče. Přestože jeho manželka byla protestantka, Kohl trval na tom, aby byla pochována na katolickém hřbitově.

Odkaz.

V roce 2004 vyšel první díl Kohlových pamětí, který zachycuje období do roku 1982. Knihu věnoval její památce a zdůraznil: „Bez ní, bez mé Hannelore, by mé úspěchy nebyly.“ Téhož roku bylo nábřeží Rýnа v Ludwigshafenu pojmenováno po Hannelore Kohlové.  Opera , inspirovaná tragickým osudem Hannelore, měla 19. srpna 2004 premiéru v Berlíně-Neuköllnu, libreto napsala Dea Loher, hudbu složil Wolfgang Böhmer. V prosinci téhož roku měl v Bonnu premiéru balet na stejné téma Johanna Kresnika.  Německý novinář Heribert Schwan, který manžele dobře znal a o Kohlovi natočil dokumentární film, vydal deset let po smrti Hannelore knihu "Die Frau an seiner Seite – Leben und Leiden der Hannelore Kohl". Manželka německého kancléře mu v roce 1985 dala první televizní interview. Podle Schwanova vyjádření kontakty s Helmutem Kohlem již dávno ztratil a ten na vydání knihy o zemřelé manželce nereagoval.  Synové Hannelore Kohlové se svými rodinami žijí trvale v USA (Walter) a v Londýně ve Spojeném království (Peter). Kohl sám byl ještě do roku 2002 poslancem Spolkového sněmu a žil v Berlíně. V roce 2008 se oženil se 43letou Maike Richterovou, tehdy zaměstnankyní německého ministerstva průmyslu, kterou znal od roku 1994 z doby jejího působení v kancléřském úřadu v Bonnu. Walter ani Peter na svatbu otce a nevlastní matky nepřijeli.

Hannelore Kohlová, rozená Renner (7. března 1933, Berlín – 5. července 2001, Ludwigshafen am Rhein), byla první manželkou německého státníka Helmuta Kohla, který byl německým kancléřem v letech 1982–1998.

Johanna Klara Eleonore "Hannelore" Kohl (née Renner) (7 March 1933 – 5 July 2001) was the first wife of German Chancellor Helmut Kohl. She met him for the first time at a prom in Ludwigshafen, Germany in 1948, when she was 15 years old, and they became engaged in 1953. They were married from 1960 until her death in 2001, including during his entire political career. They were the parents of Walter Kohl and Peter Kohl.  As the first lady of Rhineland-Palatinate (1969–1976) and later as the wife of the Chancellor (1982–1998) she undertook official duties, and was engaged in philanthropic work. According to their sons she was an important adviser for her husband during his chancellorship, especially concerning the German reunification and in international relations. Her fluency in foreign languages aided her husband in personal diplomacy.


Klasická ekologie.

Nosná kapacita byla nejprve používána pro modelování jednoduchých ekologických vztahů v krajině. Zemědělce např. zajímalo, jaký maximální počet kusů dobytka může spásat louku, aniž by jimi byla pastvina zcela zničena. Nosná kapacita je pro různá území různá a mění se také v čase – např. podle dostupnosti různých přírodních zdrojů nebo potravních návyků. Z výzkumů vyplynulo, že se populace druhů chovají dvěma diametrálně odlišnými způsoby. Populace tzv. K-strategů roste nejprve rychle, ale následně při poklesu dostupných zdrojů růst zpomalí a dosáhne rovnováhy, při níž populace neroste, dokud se neobjeví nové zdroje. Tzv. r-strategie začíná podobně, ale růst neustává a vrcholí stavem, při němž je velikost populace neudržitelná; následuje fáze vysoké úmrtnosti jedinců.

Lidská populace.

Byly učiněny mnohé pokusy o odhad nosné kapacity Země vzhledem k velikosti lidské populace. Podle zprávy OSN z roku 2001 se většina odhadů pohybuje mezi 4 a 16 miliardami jedinců, přičemž medián odhadů je cca na 10 miliardách. Lidská populace je tedy řádově již nyní na úrovni nosné kapacity prostředí. Zpráva OSN z roku 2013 cituje tým "Planetary Boundaries", který vytyčil bezpečné mantinely pro udržitelný rozvoj lidské populace. Tvrdí, že tři z těchto mantinelů již byly překročeny: klimatické změny, rychlost vymírání (pokles biodiverzity) a narušení cyklu dusíku v krajině. Cestou k přežití je podle této zprávy buď omezení růstu či nalezení nových přírodních zdrojů, případně šetrnější přístup k jejich využívání. Ekologickými termíny by se dalo říct, že řešením je nalézt způsob, jak se vydat cestou K-strategie spíše než r-strategie.

Nosná kapacita (též únosná kapacita) je v ekologii termín pro maximální velikost populace daného druhu, která se může na určitém území udržet. Odvíjí se od množství udržitelných (obnovitelných) zdrojů v daném místě. Termín se však nepoužívá jen v klasické populační ekologii, nýbrž i při hodnocení vlivu lidské aktivity na životní prostředí a udržitelném rozvoji – například ve vztahu ke kapacitě chráněných území nebo k tématu udržitelného turismu. Nosná kapacita se zvažuje také při prognózách růstu lidské populace a dopadů, které tento růst může na životní prostředí mít.

The carrying capacity of an environment is the maximum population size of a biological species that can be sustained in that specific environment, given the food, habitat, water, and other resources available. In population ecology, carrying capacity is defined as the environment's maximal load, which is different from the concept of population equilibrium, which may be far below an environment's carrying capacity. The effect of carrying capacity on population dynamics may be modelled with a logistic function.  The specific reason why a population stops growing is known as a limiting or regulating factor. The difference between the birth rate and the death rate is the "natural increase". If the population of a given organism is below the carrying capacity of a given environment, this environment could support a positive natural increase; should it find itself above that threshold the population typically decrease. Thus, the carrying capacity is the maximum number of individuals of a species that an environment can support.  Population size decreases above carrying capacity due to a range of factors depending on the species concerned, but can include insufficient space, food supply, or sunlight. The carrying capacity of an environment may vary for different species.  Carrying capacity was originally used to determine the number of animals that could graze on a segment of land. The idea has recently been applied to humans in the context of environmentalism. For the human population variables such as sanitation and medical care are sometimes, considered as part of the environment.


Historie.

Akademgorodok (v překladu "akademické městečko") byl založen roku 1957 z iniciativy akademiků Michaila Alexejeviče Lavrentěva, Sergeje Lvoviče Soboleva a Sergeje Alexejeviče Christianoviče.  Výstavba začala v roce 1958, budovy prvních institucí a bytových domů byly předány k užívání v roce 1959 (jako první byl otevřen Ústav hydrodynamiky Sibiřského oddělení Ruské akademie věd). V následujících letech bylo otevřeno ještě více než 20 ústavů, nová sídliště a Novosibirská státní univerzita, která zde započala svou činnost 28. září 1959.  Právě v novosibirském Akademgorodku se roku 1968 konal první oficiální sovětský festival autorské písně Pod integrálem ("Под интегралом").  Po rozpadu Sovětského svazu došlo v Akademgorodku, stejně jako v celé zemi, k hluboké hospodářské krizi. Mzdy vědců podlehly tak silné devalvaci, že za ně mnohdy nebylo možno zabezpečit základní životní potřeby, začala proto masová emigrace vědců do zahraničních výzkumných ústavů.  Záhy se však také začali objevovat soukromí investoři (především ze zahraničí), kteří zde otevřeli svá výzkumná zařízení. Vznikla zde tak např. pobočka výrobce procesorů Intel, softwarové firmy IBM či poskytovatele služeb v oblasti těžby ropy Schlumberger. Zrodila se zde také ruská softwarová společnost Novosoft. Roku 2006 dosáhly soukromé investice do Akademgorodku 150 milionů dolarů a dále rostly.  V roce 2013 zde byl odhalen pomník laboratorní myši.

Roku 2013 zde byl dokončen Novosibirský vědecko-technologický park, do jehož budování byla investována asi 1 miliarda dolarů z veřejných i soukromých zdrojů. Tato instituce poskytuje zázemí a bezplatně půjčuje nezbytnou aparaturu pro malé technologické firmy a startupy. V roce 2015 v Novosibirském vědecko-technologickém parku působilo již okolo 300 firem, které se zabývaly nejrůznějšími odvětvími od nanotechnologií až po grafiku. Jejich roční obrat činil asi 17 miliard rublů a zaměstnávaly na 9 tisíc lidí.

Akademgorodok () je vědecké městečko v Sovětském Rajónu Novosibirsku. Nachází se asi 20 km jižně od centra města na břehu Novosibirské přehrady. Jedná se o jedno z nejdůležitějších výzkumných a vzdělávacích center Ruska. Jsou zde situovány desítky vědecko-výzkumných ústavů, Prezidium Sibiřského oddělení Ruské akademie věd, Novosibirská státní univerzita či Novosibirský vědecko-technologický park.

Akademgorodok (, "Academic Town" or "Academic City") is a part of the Sovetsky District of the city of Novosibirsk, Russia, located 30 km south of the city center and about 10 km west of the Science town Koltsovo. It is the educational and scientific centre of Siberia.  It is surrounded by a birch and pine forest on the shore of the Ob Sea, an artificial reservoir on the river Ob. Formally it is a part of Novosibirsk city, and has never been a closed city.  Located within Akademgorodok is Novosibirsk State University, 35 research institutes, a medical academy, apartment buildings and houses, and a variety of community amenities including stores, hotels, hospitals, restaurants and cafes, cinemas, clubs and libraries. The House of Scientists ("), a social center of Akademgorodok, hosts a library containing 100,000 volumes – Russian classics, modern literature and also many American, British, French, German, Polish books and magazines. The House of Scientists also includes a picture gallery, lecture halls and a concert hall.


Životopis.

Moronobu byl synem respektovaného umělce pracujícího se zlatou a stříbrnou nití a řemeslníka v oboru barvení brokátu v obci Hodamura, provincie Awa, poblíž zálivu Edo, v současném městečku Kyonan v prefektuře Čiba. Po přestěhování do Eda, dnešního Tokia, Moronobu, který se naučil řemeslu od svého otce, studoval malbu školy Tosa i školy Kanó. Měl tedy pevný základ jak v dekorativních řemeslech, tak v umělecké malbě, což mu dobře posloužilo v době, kdy se rozhodl pracovat ve stylu ukijo-e. Tuto techniku studoval u svého učitele mistra Kanbuna. Nejstarší známé Hišikawovy práce jsou knižní ilustrace z roku 1672. Celkem Hišikawa vytvořil více než 100 ilustrovaných knih, možná až 150, a dochovalo se i menší množství jeho samostatných tisků.

Dílo.

Jeho první známé podepsané a datované dílo byla knižní ilustrace z roku 1672, ačkoli mohou existovat i předchozí práce. Do poloviny šedesátých let se Moronobu stal nejdůležitějším grafikem "ukijo-e" a toto postavení si udržel až do své smrti. Vytvořil více než 100 ilustrovaných knih, možná až 150, je ovšem obtížné připisovat mu některá nepodepsaná díla (např. učenec Kiyoshi Shibui předložil v roce 1926 práci, ve které položil základ pro připsání některých návrhů Moronobuovi, i když byly předtím považovány za práci umělce Sugumury Džiheiho). Velmi málo z tisků Moronobuových listů přežilo a většina, ne-li všechny, jsou nepodepsané. Mezi těmito jednotlivými listy jsou také tisky erotických alb. Moronobu nebyl zakladatelem stylu "ukijo-e", jak se někteří přední učenci domnívali. Ale byl autorem inovací, které umožnili použít návrhy předchozích umělců, konsolidoval tento styl a vytvořil nové postupy pro tisk obrázků "ukijo-e" umožňující použít vícebarevnou reprodukci. Právě Moronobu vytvořil první opravdu zralou formu "ukijo-e" ve stylu velké síly a imaginativní prezentace, která stanovila standardy pro další generace umělců. Moronobuovo zvládnutí linky bylo často citováno při hodnocení jeho díla, stejně jako interaktivní uspořádání figur, které se zdají vždy sloužit dramatické funkci, což se obvykle nevidí v díle jeho předchůdců.  Některé z Moronobuových tisků byly doplněny ručním kolorováním. Obraz vpravo, tuš na papíře, je "sumizuri-e" ("obraz tištěný tuší", technika černobílého dřevořezu), v původním nekolorovaném stavu. Moronobova čistá linka a umístění černé a bílé je často mnohem dekorativnější než tisky ručně dobarvované. Skupiny dvanácti obrazů byly v Japonsku po staletí běžné u dvorních a žánrových obrazů. Mezi slavnými dochovanými ranými exempláři jsou malované jednotlivé listy od mistra Tosy Micunobua (1434 – 1525). Když tedy Moronobu vytvořil vlastní sérii dvanácti obrazů, bylo to velmi konvenční, zejména proto, že takové uspořádání poskytovalo kontext, ve kterém bylo možné měnit vybavení, oděv a navrhované vzory, a také se to víceméně srovnávalo s dvanácti měsíci v roce. Nicméně nelze říci, že "se šunga", tedy erotické umění, hodně přísně drží dvanácti příběhů podle ročních období. Moronobův tisk se kvalifikuje jako "abuna-e" ("risqué print"), není to prvoplánově erotický návrh typu, který se často vyskytuje buď jako frontispis šungových souborů nebo je rozptýlený mezi dalšími tisky. Moronobův formalismus je zde zjevný, s křivkami a rovnými liniemi vyrovnanými v téměř dokonalém poměru. Pokud jde o milostný pár, svádění právě začalo s uvolněním obi. Erotická gesta pak obohacují scénu. Například mladá kráska přitáhne svůj pravý rukáv k ústům v gestu potlačovaných emocí. Vodní obrazy evokují ženskou sexualitu, s ženskými neboli "jin" erotickými symboly, zatímco stojící kvetoucí strom "ume" - čínská švestka či japonská meruňka - slouží jako metafora pro mužskou neboli "jang" sexualitu.  Moronobuova práce je vystavena v mnoha muzejních sbírkách po celém světě a také v knihovně amerického Kongresu).

Hišikawa Moronobu (japonsky 菱川 師宣; 1618 – 25. července 1694) byl japonský umělec známý svými dřevořezy, považovaný za prvního velkého mistra a popularizátora stylu ukijo-e („obrazy prchavého světa“) z konce 17. století..

Hishikawa Moronobu (; 1618 – 25 July 1694) was a Japanese artist known for popularizing the ukiyo-e genre of woodblock prints and paintings in the late 17th century.


Klubová kariéra.

Začínal v klubu Liévin Basket 62, odkud jako patnáctiletý přestoupil do prvoligového Cholet Basket. V roce 2005 se stal juniorským mistrem Francie, v roce 2008 vyhrál s týmem dospělých turnaj Semaine des As a v roce 2009 byl finalistou FIBA EuroChallenge. Téhož roku odešel do Španělska, kde hrál za Valencia Basket, v roce 2010 s ním získal ULEB Eurocup. Od roku 2012 působil v zámořské National Basketball Association v klubu San Antonio Spurs, kde byl jeho spoluhráčem krajan Tony Parker. V roce 2013 si zahrál ve finále NBA, v němž San Antonio podlehlo v sedmi zápasech týmu Miami Heat. Od roku 2014 hraje za CSKA Moskva. Třikrát vyhrál ruskou nejvyšší soutěž VTB United League (2015, 2016, 2017) a v roce 2016 Euroligu. Získal Cenu Alphonsa Forda pro nejlepšího střelce tohoto ročníku Euroligy (průměr 18,9 bodu na zápas) a cenu pro nejužitečnějšího hráče Final Four, na konci roku 2016 byl vyhlášen nejlepším evropským basketbalistou roku.

Reprezentační kariéra.

Za francouzskou reprezentaci sehrál od roku 2008 145 zápasů a zaznamenal v nich 1483 bodů. Získal zlatou medaili na mistrovství Evropy v basketbalu mužů 2013, stříbrnou na mistrovství Evropy v basketbalu mužů 2011 a bronzovou na mistrovství Evropy v basketbalu mužů 2015, na ME 2015 byl vybrán do týmu all-stars. Startoval také na mistrovství světa v basketbalu mužů 2010 (13. místo), olympijských hrách 2012 (6. místo) a olympijských hrách 2016 (6. místo). Vyhrál anketu o nejlepšího francouzského basketbalistu 2015 a 2016.

Osobní život.

Je ženatý, má dceru. Pochází z rodiny portugalských přistěhovalců, basketbal hrála jeho matka i mladší sestra Jessie de Colo, juniorská mistryně Evropy z roku 2009.

Nando de Colo (* 23. června 1987 Sainte-Catherine) je francouzský basketbalový reprezentant, hrající za ruský klub PBC CSKA Moskva na pozici rozehrávače nebo křídla. Měří 196 centimetrů.

Nando de Colo (born 23 June 1987) is a French professional basketball player for Fenerbahçe of the Turkish Basketball Super League and the EuroLeague. Standing at a height of , he plays at the Point guard and Shooting guard positions. A four-time All-EuroLeague selection, he won the EuroLeague title in 2016 and 2019 with CSKA Moscow, earning both the EuroLeague MVP and Final Four MVP awards in the process.


Kariéra.

V roce 1933 vystudoval lékařskou fakultu v Innsbrucku a o rok později získal doktorát. V roce 1935 působil jako asistent lékařů. Ještě jako student medicíny dne 8. prosince 1931 vstoupil do NSDAP. Byl pevným zastáncem masového vraždění lidí s duševními poruchami. Velmi ochotně se proto přihlásil do nacistického programu eutanazie s krycím názvem Akce T4. Ve svých 29 letech se stal lékařským ředitelem ve středisku Brandenburg a v roce 1941 v téže funkci nastoupil do stejného zařízení v Bernburgu. Přestože nebylo oficiálně nařízeno, aby se psychiatři vraždění lidí s duševními poruchami účastnili, Eberl se sám tohoto procesu dobrovolně účastnil a to ve všech fázích, tedy od plánování, vraždění až po odůvodnění. Později toto využil při masovém vraždění Židů a dalších nežádoucích osob. Po protestech německé veřejnosti proti programu T4 (stalo se tak jedinkrát za válku, kdy Hitler dal na projev veřejnosti), který musel oficiálně skončit, se ocitl bez práce. Tato situace však netrvala dlouho a nacistické vedení se rozhodlo personál, který vykonával Akci T4, použít v Polsku.  Nejprve byl převelen do vyhlazovacího tábora Chełmno na krátkou instruktáž. Dne 11. července 1942 byl převelen do vyhlazovacího tábora Treblinka, která byla součástí Operace Reinhard, vyhlazení polských Židů. V Treblince se chopil velení se vší vervou a nechával posílat tolik transportů, že je nebylo možné v táboře zpracovávat. Kapacita tábora nestačila a těla mrtvých lidí v horkém létě zapáchala. Personál tuto situaci nebyl schopen řešit a stále přicházející transporty musely někdy i dny čekat na odbavení, které mnoho lidí ve vagónech stálo život, protože nebylo možné v letních vedrech bez vody a jídla přežít. V táboře se také tvořily obrovské hromady šatů, kufrů, cenností a jiných věcí po zavražděných.  Jeho cílem bylo zabít vyšší počet lidí, než jiné tábory, které byly do akce Reinhard začleněny. Na strašnou situaci poukázali ostatní důstojníci v táboře a po kontrole vyšších velitelů SS (Odilo Globocnika a Christiana Wirtha) byl Eberl 26. srpna 1942 okamžitě zbaven funkce velitele Treblinky. Na jeho místo byl dosazen Franz Stangl, který musel dát věci do pořádku. Eberl byl dále zbaven jakékoliv jiné práce v této operaci, protože bylo shledáno, že není schopen pořádně a efektivně zabíjet lidi a skrýt toto zabíjení před okolními obyvateli. Zápach z rozkládajících se těl byl cítit i na 10 km daleko, což vyvolalo mezi místními obyvateli velikou obavu o jejich život a bylo jasné, co se kousek od jejich domovů děje. Eberl byl dále obviněn z kradení majetku po zavražděných, které výslovně zakázal Heinrich Himmler. Vše mělo být odesíláno do Berlína. Eberl byl následně poslán zpět do centra Bernburg. V roce 1944 nastoupil do wehrmachtu a zde strávil zbytek války. Po skončení války provozoval svou lékařskou praxi ve městě Blaubeuren. V lednu roku 1948 byl zatčen a měsíc po zatčení spáchal sebevraždu, aby nemusel vypovídat o zvěrstvech, kterých byl účastníkem.

Irmfried Eberl (8. září 1910 Bregenz, Rakousko-Uhersko – 16. únor 1948 Ulm, Německo) byl rakouský psychiatr a "Obersturmführer" Waffen-SS za druhé světové války. Byl lékařským ředitelem v ústavech pro eutanazii v Braniborsku a v Bernburgu. Pomáhal zakládat vyhlazovací tábor Treblinka a byl jeho druhým velitelem. Po skončení války byl v lednu 1948 zatčen a předán do rukou spravedlnosti. Aby nedošlo k procesu, Eberl se následující měsíc oběsil.

Irmfried Eberl (8 September 1910 – 16 February 1948) was an Austrian psychiatrist and medical director of the euthanasia institutes in Brandenburg and Bernburg, who helped set up and was the first commandant of the Treblinka extermination camp where he worked as SS-"Obersturmführer" from 11 July 1942 until his dismissal on 26 August 1942. He was arrested after the end of the war in January 1948. Eberl hanged himself the following month to avoid trial.


Kariéra.

V roce 1936 vstoupil do NSDAP, jeho členské číslo bylo 6 369 213. O rok později, v roce 1937 vstoupil do svazků Zbraní SS jako člen s číslem 357 065. Svou kariéru zahájil na místním oddělení gestapa v Linci. Později byl zařazen do akce s krycím názvem Akce T4 v programu "Hartheim Euthanasia Centre" na zámku Hartheim. Nejprve sloužil jako asistent (společně s Franzem Stanglem) Christiana Wirtha, než později tuto pozici po Wirthovi převzal a stal se hlavním vedoucím programu "Hartheim Euthanasia Centre". Dne 1. září 1942 byl odeslán do vyhlazovacího tábora pro Židy v Sobiboru, kde převzal velení. Na velícím místě nahradil svého známého Franze Stangla, který byl odvelen do vyhlazovacího tábora Treblinka. V táboře se ukazoval jen zřídka. I přes to v táboře panoval daleko přísnější režim, než za jeho předchůdce.  Trpěl alkoholismem a v alkoholu utápěl svou odpovědnost za to, čeho byl svědkem. Vždy se oblékal velmi elegantně a vždy nosil rukavice. Neměl přímý kontakt s Židy z transportů, tomu se vyhýbal. Věděl, že se může spolehnout na své loajální podřízené, kteří se ho báli. Vyhlazovací tábor vedl s německou precizností, i když byl rakouské národnosti. Každý transport, který dorazil, byl ještě tentýž den zlikvidován. Za jeho působení tábor spolehlivě fungoval.  Dne 12. února 1943 tábor osobně navštívil Heinrich Himmler a Reichleitnera povýšil. Himmler dal také pokyn k ještě většímu zabezpečení tábora druhým ostnatým drátem a po obvodu tábora nechal udělat minová pole (Sobibor byl jediným táborem za druhé světové války, kde toto opatření bylo), přesto když byl Reichleitner na dovolené, tak dne 14. října 1943 došlo v táboře ke vzpouře. Z celkového počtu 600 vězňů se podařilo utéci téměř polovině vězňů. Ti, kterým se nepodařilo prchnout, byli zastřeleni na přímý rozkaz Heinricha Himmlera. V následujících dnech byl tábor uzavřen, zbourán a o jeho existenci se nemělo vědět. Na místě původního tábora došlo k obnově přírody. Po uzavření Sobiboru, na podzim roku 1943, byl Reichleitner jako většina důstojníků z Operace Reinhard odeslán do Itálie do boje proti místním partyzánům a k vraždění Židů. Dne 3. ledna 1944 byl zabit partyzány.

Franz Karl Reichleitner (24. listopadu 1906 Ried im Traunkreis – 3. ledna 1944, Fiume) byl rakouský Hauptsturmführer a člen Waffen-SS během druhé světové války.

Franz Karl Reichleitner (2 December 1906 – 3 January 1944) was an Austrian member in the SS of Nazi Germany who participated in Operation Reinhard during the Holocaust. Reichleitner served as the second and last commandant of Sobibór extermination camp from 1 September 1942 until the camp's closure on or about 17 October 1943. As the commanding officer of the camp, Franz Reichleitner directly perpetrated the genocide of Jews.