Pozadí.

Rumunská vláda původně plánovala konání referenda na konci 2017 poté, co se občanské iniciativě odmítající stejnopohlavní manželství Coalitia pentru Familie podařilo úspěšně nasbírat tři miliony podpisů na podporu manželství definovaného jako svazek muže a ženy. Poslanecká sněmovna pak následně 9. května 2017 hlasovala ve prospěch této občanské výzvy poměrem hlasů 232:22.. Samotné referendum se však nestihlo ten rok uspořádat.  Na konci března 2018 řekla rumunská vláda, že by referendum mohlo proběhnout v květnu 2018, ale později toto datum posunula na 10. červen 2018. Nicméně ani v červnu se to nestihlo. Někteří socialističtí zákonodárci pak následně navrhovali konání referenda na konci září, nebo na začátku října 2018. Předseda Poslanecké sněmovny Liviu Dragnea pak následně oznámil, že se referendum bude konat buď 30. září, nebo první neděli v říjnu. Na začátku září byl zveřejněn definitivní termín konání plebiscitu, a to 7. října 2018. 11. září se iniciativě dostalo podpory také ze strany Senátu. 14. září se Amnesty International, Evropský výbor pro sexuální menšiny a ILGA-Europe rozhodly podat žalobu proti konání referenda u rumunského ústavního soudu. 17. září 2018 rozhodl soud ve prospěch referenda. Dříve byla pro platnost ústavního referenda požadována volební účast minimálně 50 % oprávněných voličů. Legislativní změny v roce 2014 toto kvórum snížila na 30 % s tím, že je ale potřeba, aby alespoň 25 % vyjádřilo jasné "ano", nebo "ne".

Podpora a opozice.

Novelu rumunské ústavy definující manželství jako svazek muže a ženy podporuje několik náboženských skupin, včetně neoprotestantů a Rumunské řeckokatolické církve. Rumunská pravoslavná církev podpořila iniciativu v polovině ledna 2016.  Legalizace stejnopohlavního manželství, nebo registrovaného partnerství má v Rumunsku velmi malou podporu. Výjimku tvoří středolevicový rumunský prezident Klaus Iohannis, etnický Němec (Sedmihradští Sasové), který řekl, že jako příslušník etnické a náboženské minority podporuje toleranci a otevřenost vůči odlišnostem navzdory přetrvávajícímu společenskému klimatu, fanatismu a náboženským dogmatům. Opoziční strana Braňme jednotné Rumunsko uspořádala vnitrostranické referendum, v němž se usnesla na odmítavém stanovisku ke konání referenda. Hnutí sjednoceného Rumunska vedené bývalým rumunským premiérem Dacianem Ciolem doporučilo svým příznivcům neúčast v referendu omezujícím základní práva a svobody.

Výsledky.

Na konci prvního dne konání referenda byla registrovaná účast 5,72 %. Po uzavření volebních místností v sobotu 6. října v 21:45 bylo referendum prohlášeno za neplatné kvůli nízké účasti, která činila pouhých 21,1 %. Nízká volební účast se setkala s překvapením pozorovatelů, protože veškeré průzkumy předpokládaly, že k volebním urnám přijde minimálně 34 % oprávněných voličů. Z těch, co se zúčastnili referenda, se drtivá většina více, než 90 % vyslovila pro přijetí ústavní novely chránící manželství jako svazek muže a ženy.

Referendum o změně článku 48 rumunské ústavy definující manželství jako muže a ženy proběhlo v Rumunsku 6. a 7. října 2017. Důvodem jeho konání bylo zabránit budoucím snahám o legalizaci manželství pro páry stejného pohlaví. V pozadí chystaného lidového hlasování stála občanská iniciativa "Coalitia pentru Familie" (Koalice za rodinu) vzniklá na konci roku 2015, které se podařilo sehnat tři miliony podpisů za vypsání celonárodního ústavního referenda, což je víc, než požadované minimum 500 tisíc. Za současné právní úpravy je manželství v rumunské ústavě definované jako svazek mezi manžely bez jakékoli zmínce o pohlaví. Aktivisté z Koalice za rodinu se proto snaží docílit změny ústavy tak, aby vnímala rodinu a manželství jako jedinečný svazek muže a ženy podléhající zvláštní ochraně ze strany státu. V případě, že se většina rumunských voličů vysloví "pro", bude stejnopohlavní manželství v Rumunsku ústavně zakázané.  Referendum bylo neplatné kvůli nízké volební účasti, která činila 21,1 %, což je o devět procentních bodů méně, než požadované minimum 30 %.

A referendum took place in Romania on 6 and 7 October 2018 regarding the definition of the family in the Romanian Constitution. The referendum asked voters whether or not they approve a change to the family's definition as provided by Article 48 of the Constitution, to prohibit same-sex marriage.  The referendum followed a citizens' initiative launched by "Coaliția pentru Familie" (the Coalition for Family) in late 2015 which gathered over three million signatures, substantially more than the 500,000 required to initiate the process for a constitutional amendment referendum. The Romanian Constitution defines the family as being founded on the free-willed marriage "between spouses", but the initiative's promoters sought to amend the gender-neutral language with an explicit reference to marriage as a union between a man and a woman. Had the measure passed, it would have made same-sex marriage unconstitutional in the country. Romanian statute law does not permit same-sex marriage.  The referendum failed as the turnout was only 21.1%, below the required voter turnout threshold of 30%.


Životopis.

Jessica Lucas se narodila a vyrostla ve Vancouveru v Kanadě. S herectvím začala v sedmi letech a vzdělávala se v dětské divadelní škole Children's Art Theatre School v Torontu. Svojí kariéru nastartovala v divadelních produkcí, včetně místních produkcí "Sněhurky a sedmi trpaslíků", "Pomády", "Popelky", "Past na myši" nebo "Music Medley."

Kariéra.

V roce 2001 se připojila k obsazení kanadského dramatického seriálu "Edgemont" v roli Bekky Lawrence. V seriálu hrála až do jeho ukončení v roce 2005. Hlavní roli také ztvárnila v dalším kanadském seriálu "2030 CE". Hostujíci roli Roxanne si zahrála v seriálu "Láska je Láska". V další hlavní roli, Sue, se představila v dramatickém seriálu stanice ABC "Life as We Know It", který však byl zrušen po odvysílání první řady. V roce 2006 si zahrála ve filmu "Super náhradník". Byla obsazena do pilotního dílu seriálu "Secrets of a Small Town", stanice ABC si jej ale nevybrala do svého vysílacího období.  V roce 2007 se připojila k obsazení seriálu "Kriminálka Las Vegas". Přesto, že si zahrála pouze ve čtyřech dílech, proslýchalo se, že se stane náhradnicí končící postavy Sary Sidle. Role Jessiky Lucas však byla ze seriálu odepsaná bez vysvětlení. V roce 2008 si zahrála v seriálu "" a ztvárnila jednu z hlavních rolí ve filmu "Monstrum". V roce 2009 vyšel film "Hra na utrpení", ve kterém si zahrála roli Lisy. Tentýž rok získala roli Riley Richmond v seriálu "Melrose Place", remaku stejnojmenného seriálu z 90. let. Hlavní roli si zahrála v sitcomu NBC "Friends with Benefits". V roce 2011 se v roli Haley objevila ve filmu "". V roce 2012 získala hlavní roli Skye Yarrow v seriálu "Cult". V roce 2014 se představila ve filmu "Pompeje". V letech 2015–2019 hrála roli Tabithy Galavanové v seriálu stanice Fox "Gotham".

Osobní život.

V dubnu 2017 potvrdila zasnoubení s šéfkuchařem Alexem Jermasekem.

Jessica Lucas (* 24. září 1985 Vancouver, Britská Kolumbie) je kanadská herečka.  V televizi debutovala v roce 2000 epizodní rolí v seriálu "Sedm dní". Hlavní role ztvárnila v seriálech "2030 CE" (2002–2003), "Edgemont" (2001–2003 vedlejší, 2003–2005 hlavní), "Life as We Know It" (2004–2005), "Melrose Place" (2009–2010), "Friends with Benefits" (2011), "Cult" (2013), "Gracepoint" (2014) a "Gotham" (2015–2019), od roku 2019 působí v seriálu "The Murders". Hrála také v několika filmech, např. "Síly temna" (2006), "Monstrum" (2008) či "Lesní duch" (2013).

Jessica Lucas (born September 24, 1985) is a Canadian actress and singer. She is known for her roles in television, such as "Edgemont", "Melrose Place", "Cult", and "Gotham", and in the films "The Covenant", "Cloverfield" and the 2013 "Evil Dead". She also starred in the music video for Coldplay's 2014 single "True Love".


Výroba.

Tetrafluorethan se obvykle vyrábí reakcí trichlorethylenu s fluorovodíkem:

Použití.

1,1,1,2-tetrafluorethan je nehořlavá látka, která se používá hlavně jako „vysokoteplotní“ chladivo v domácnostech a v automobilových klimatizacích. Tato zařízení začala být používána v 90.letech 20. století jako náhrada za pro životní prostředí škodlivější látku R-12. Také se používá na foukání molitanu, jako čisticí rozpouštědlo, hnací plyn při doručování léčiv (například bronchodilatancií), na odstraňování korkových uzávěrů a ve vysušovačích vzduchu. Další využití nachází jako hnací plyn v airsoftových zbraních.  1,1,1,2-tetrafluorethan je rovněž považován za organické rozpouštědlo vhodné k extrakci aromat a vůní jako možná alternativa k ostatním organickým látkám a superkritickému CO.  Lze jej také použít jako rozpouštědlo v organické chemii (kapalný i superkritický). Rovněž se nachází v některých částicových detektorech v LHC. Může být, namísto fluoridu sírového, použit jako ochranný plyn při tavení hořčíku.

Omezení kvůli vlivu na změnu klimatu.

Používání 1,1,1,2-tetrafluorethanu je omezováno kvůli jeho vlivu na globální oteplování, je to 1300krát silnější skleníkový plyn než oxid uhličitý.

Bezpečnost.

Směsi vzduchu s 1,1,1,2-tetrafluorethanem jsou nehořlavé při normálním atmosférickém tlaku a teplotách do 100 °C. Směsi s vysokým podílem vzduchu ovšem mohou být při zvýšené tlaku či teploty zapáleny. Dostane-li se tato látka do styku s plamenem nebo předmětem zahřátým nad 250 °C, může dojít k rozkladu par a vzniku toxických plynů jako jsou fluorovodík a karbonylfluorid. Samotný 1,1,1,2-tetrafluorethan je relativně netoxický, nebezpečí však představuje při vdechnutí; jelikož je jeho plynná forma hustší než vzduch, usazuje se v plicích, což může způsobit dušení. Toto je příčina většiny úmrtí při vdechnutí.

1,1,1,2-tetrafluorethan, také nazývaný HFC-134a nebo R-134a, je organická sloučenina, tetrafluor<nowiki>derivát</nowiki> ethanu. Používá se jako chladivo, jeho termodynamické vlastnosti jsou podobné R-12 (dichlordifluormethanu), ovšem na rozdíl od něj není škodlivý pro ozonovou vrstvu a má poněkud menší potenciál globálního oteplování (1430 oproti 10 900 u R12). Používá se jako chladivo, ovšem je snaha nahradit jej látkami s nižším potenciálem globálního oteplování jako je 2,3,3,3-tetrafluorpropen.

1,1,1,2-Tetrafluoroethane (also known as norflurane (INN), R-134a, Freon 134a, Forane 134a, Genetron 134a, Florasol 134a, Suva 134a, or HFC-134a) is a hydrofluorocarbon (HFC) and haloalkane refrigerant with thermodynamic properties similar to R-12 (dichlorodifluoromethane) but with insignificant ozone depletion potential and a significantly lower global warming potential (1,430, compared to R-12's GWP of 10,900). It has the formula CHFCF and a boiling point of −26.3 °C (−15.34 °F) at atmospheric pressure. R-134a cylinders are colored light blue. Attempts at phasing out its use as a refrigerant with substances that have lower global warming potential, such as HFO-1234yf, are underway.


Teorie.

Charakteristické vlastnosti.

Molekulové orbitaly.

Pearsonova teorie se doplňuje s teorií molekulových orbitalů, resp. HOMO/LUMO. Energetický rozdíl mezi HOMO/LUMO orbitalem je u komplexu složeného z SA a SB nižší, než u "tvrdých" analogů-

Důsledky na vlastnosti a aplikace.

Sulfanová srážecí metody kvalitativní analýzy kationtů.

Tradiční kvalitativní metoda analýzy kationtů je založena na rozpustnosti, resp. nerozpustnosti sulfidů kovů a jejich následných reakcích.  V prvním kroku (pro vysrážení kationtů I. třídy) se roztok sráží s roztokem kyseliny chlorovodíkové. Chloridový anion je tvrdší zásadou, než sulfidový anion (má menší poloměr) a vysráží proto tvrdší Lewisovy kyseliny (které by se srážely i se sulfanem; v prvním kroku je ale chceme oddělit, aby "nestínily" kationty II. třídy). Mezi tyto tvrdší kyseliny počítáme Ag, Pb Hg.  Sulfanová voda, s níž analyty následně reaguje, obsahuje sulfidový anion, který je měkkou zásadou (SB) a sráží proto kationty měkčí, než kationty I. třídy. Konkrétně jde o kationty Bi, Cd, Cu, Hg, As, As, Sb, Sb, Sn, Sn. Je zřejmé, že vyšší náboj znamená nižší tvrdost.  Od II. třídy tvrdost Lewisových kyselin stoupá, a to až k V. třídě kationtů, která zahrnuje Mg, Li, Na, K a NH. Zvláště kationty alkalických kovů platí za tvrdé kyseliny (HA), které jsou velmi dobře solvatovány vodou (hydratovány) a jejich soli jsou proto dobře rozpustné. Tyto ionty se rozlišují plamennými zkouškami.

Goldschmidtova geochemická klasifikace prvků.

Švýcarsko-norský geochemik Victor Goldschmidt (1888-1947) publikoval v roce 1937 klasifikaci prvků periodické tabulky, které rozdělil na litofilní, siderofilní, chalkofilní a atmofilní.  Litofilní prvky vykazují silnou afinitu ke kyslíku, vyskytují se v silikátových minerálech, případně jako halogenidy. Litofilní prvky tedy tvoří kationty, které považujeme za tvrdé Lewisovy kyseliny (HA). Ty se vážou s kyslíkem jakožto π-donorem.  Chalkofilní prvky mají silnou afinitu k síře; tvoří s ní sulfidy. Oproti litofilním prvkům jsou jejich kationty měkčími kyselinami.  Pomocí konceptu HSAB můžeme vysvětlit, proč se vápník vyskytuje v litosféře jako síran nebo uhličitan (HA-HB, neboť anionty kyslíkatých solí obsahují atomy kyslíku sloužící jako donoři π-elektronů), olovo jako sulfid a zlato jako tellurid anebo ryzí (elementární zlato je nejměkčí kyselinou, což je dáno velikostí, elektronovou strukturou i nulovým nábojem).

Rozpustnost ve vodě.

Voda rozpouští látky, které disponují alespoň jednou "tvrdou" částí. Například sulfid olovnatý není rozpustný ve vodě (sulfidový anion je měkčí zásadou než oxidový anion; olovnatý kation je měkkou Lewisovou kyselinou). Sulfid sodný ale rozpustný ve vodě je, protože sodný kation je tvrdou Lewisovou kyselinou, kterou voda dobře solvatuje.

Barevnost solí.

Absorpce záření je u komplexů způsobena vnitřními elektronovými přechody o konkrétní energetické hodnotě. Pokud absorbovaná energie odpovídá vlnové délce v oblasti viditelné části spektra (380 až 770 nm), jsou komplexy barevné.  Sůl tvořená SA-SB je tmavší než její "tvrdý" analog. Příkladem může být oxid olovnatý PbO (SA-HB), respektive sulfid olovnatý. (SA-SB). Zatímco PbO je žluto-oranžová látky, PbS je černý.

Katalytické jedy.

Jako katalyzátory se často užívají elementární kovy (platina, nikl ad.), tedy velmi měkké Lewisovy kyseliny (mají nulový náboj). Jako katalytické jedy proto fungují měkké Lewisovy zásady, např. sulfidy. Kovy s nimi zreagují.

Popis vazby mezi ligandy a centrální částicí v koordinační chemii.

Teorie HSAB dobře popisuje výběr ligandů k centrálním částicím v komplexních (koordinačních) sloučeninách. Obecně platí, že centrální částice (atom přechodného kovu, případně jeho kation) je Lewisovou kyselinou a ligandy pak zásadami. Stabilní jsou takové komplexy, v nichž se váže tvrdá Lewisovou kyselina s tvrdou Lewisovou zásadou (a měkká s měkkou).

Chemická tvrdost.

V roce 1983 Pearson společně s Robertem Parrem rozšířil dosud kvalitativně orientový koncept HSAB o kvantitativní aspekt prostřednictvím nové veličiny nazvané chemická tvrdost (η). Chemická tvrdost je úměrná druhé derivaci celkové energie systému.

HSAB je akronym pro "hard and soft (Lewis) acids and bases" (teorie tvrdých a měkkých, kyselin a zásad). Tato teorie bývá někdy nazývána Pearsonův koncept kyselin a zásad, fakticky ale jen rozšiřuje Lewisovu teorii kyselin a zásad. Teorie HSAB se hojně používá v chemii pro vysvětlení stability chemických sloučenin, rozpustnosti nebo reakčních mechanismů. Přívlastek "tvrdý" znamená, že daná částice je malá, má vysoký náboj (kritérium náboje se vztahuje zejména ke kyselinám, k zásadám jen v menší míře), a je slabě polarizovatelná. "Měkký" naopak znamená velký poloměr, malý náboj a velkou polarizaci.  Teorii představil v roce 1963 americký chemik Ralph Pearson.

HSAB concept is an initialism for "hard and soft (Lewis) acids and bases". Also known as the Pearson acid-base concept, HSAB is widely used in chemistry for explaining stability of compounds, reaction mechanisms and pathways. It assigns the terms 'hard' or 'soft', and 'acid' or 'base' to chemical species. 'Hard' applies to species which are small, have high charge states (the charge criterion applies mainly to acids, to a lesser extent to bases), and are weakly polarizable. 'Soft' applies to species which are big, have low charge states and are strongly polarizable. The concept is a way of applying the notion of orbital overlap to specific chemical cases.  The theory is used in contexts where a qualitative, rather than quantitative, description would help in understanding the predominant factors which drive chemical properties and reactions. This is especially so in transition metal chemistry, where numerous experiments have been done to determine the relative ordering of ligands and transition metal ions in terms of their hardness and softness.  HSAB theory is also useful in predicting the products of metathesis reactions. In 2005 it was shown that even the sensitivity and performance of explosive materials can be explained on basis of HSAB theory.  Ralph Pearson introduced the HSAB principle in the early 1960s as an attempt to unify inorganic and organic reaction chemistry.


Život.

Walter Hamor Piston se narodil 20. ledna 1894 v Rocklandu v americkém státě Maine. Jeho dědeček, Antonio Pistone, byl italský námořník z Janova, který si po příchodu do USA změnil jméno na Anthony Piston. V roce 1905 se celá rodina přestěhovala do Bostonu.  Walter nejprve studoval na průmyslové škole v Bostonu (nyní John D. O'Bryant School of Mathematics & Science). Absolvoval v roce 1912. Vzhledem ke svému uměleckému založení pokračoval ve studiu na Massachusetts Normal Art School, které dokončil v roce 1916. Živil se hrou na klavír a na housle v tanečních orchestrech, později v orchestrech vedených Georgem Longy. Po vstupu USA do První světové války se rychle naučil hrát na saxofon a stal se členem orchestru amerického námořnictva. Postupně se pak naučil hrát na většinu dechových nástrojů.  Po skončení války byl přijat na Harvardovu univerzitu, kde studoval kontrapunkt u A. T. Davisona, kánon a fugu u Clifforda Heilmana, harmonii u Edwarda Ballantina a skladbu a hudební dějiny u Edwarda B. Hilla. Pracoval také jako asistent několika profesorů a řídil studentský orchestr. V roce 1920 se oženil se svou spolužačkou z Massachusetts College of Art, malířkou Kathryn Nason (1892–1976). Školu absolvoval s vynikajícím prospěchem (summa cum laude) a získal stipendium na další studium v zahraničí - "John Knowles Paine Traveling Fellowship". Odjel do Paříže, kde v letech 1924–1926 studoval na "Ecole Nationale de Musique" u Nadii Boulangerové, Paula Dukase a George Enescu.  Po svém návratu do USA se stal profesorem na Harvardu a působil tam až do odchodu do důchodu v roce 1960. Mezi jeho žáky byli např. Samuel Adler a Leonard Bernstein.  Zemřel ve svém domě v Belmontu 12. listopadu 1976.

Dílo.

Piston studoval dvanáctitónovou techniku Arnolda Schoenberga a zkomponoval takto několik skladeb (např. Sonátu pro flétnu a klavír, Symfonii č. 1 nebo Chromatickou studii na jméno BACH pro varhany. Většinu svého díla však napsal klasickou harmonií.  Za své dílo obdržel řadu ocenění. Za Třetí symfonii a za Symfonii č. 7 obdržel Pulitzerovu cenu. Koncert pro violu a orchestr a Smyčcový kvartet č. 5 získal cenu americké hudební kritiky.

Walter Hamor Piston Jr. (20. ledna 1894 Rockland, Maine – 12. listopadu 1976 Belmont, Massachusetts) byl americký hudební skladatel, teoretik a pedagog.

Walter Hamor Piston Jr, (January 20, 1894 – November 12, 1976), was an American composer of classical music, music theorist, and professor of music at Harvard University.


Historie.

Město bylo významnou křižovatkou saharských karavan, jeho název vznikl z výrazu "egadaz", který znamená v jazyce tamašek „tržiště“. Původními obyvateli byli Sanhadžové, v roce 1449 zde vznikl Agadezský sultanát, který v šestnáctém století ovládla Songhajská říše, po jejím rozpadu obnovil sultanát nezávislost. Roku 1900 dobyli Agadez Francouzi, v roce 1916 potlačili Kaocenovo povstání domorodých Tuaregů proti koloniální nadvládě. Od roku 1960 je Agadez součástí nigerského státu, v letech 1990–1995 a 2007–2009 probíhaly ve městě a okolí srážky mezi nigerskou armádou a Tuaregy bojujícími za nezávislost. V roce 2013 ve městě útočili atentátníci ze skupiny džihádisty Mochtára Belmochtára.

Ekonomika.

Agadez má aridní podnebí, letní teploty dosahují až 45 °C. Severně od města, například v okolí sídel Imouraren nebo Arlit, se nacházejí bohatá ložiska uranu, práva na jejich využívání i ekologické dopady těžby jsou předmětem četných sporů. Město je také střediskem obchodu a uměleckých řemesel, typickým zdejším artefaktem je stříbrný přívěsek zvaný „agadezský kříž“. Centrum města bylo v roce 2013 zapsáno na seznam Světového dědictví UNESCO, významnou architektonickou památkou je mešita postavená roku 1515 z vepřovic, jejíž minaret je vysoký 27 metrů. Město má univerzitu, založenou v roce 2014, a Mezinárodní letiště Mano Dayaka, pojmenované po vůdci místních Tuaregů. Po vypuknutí občanské války v Libyi se stal Agadez centrem pašeráků drog a zbraní, vede tudy také jedna z hlavních tras migrantů ze subsaharské Afriky směřujících do Evropy. V dubnu 2018 se v oblasti Agadezu uskutečnilo společné vojenské cvičení Flintlock 2018, zaměřené na posílení kapacity afrických zemí z oblasti Sahelu pro boj s terorismem a extremistickými hrozbami. Cvičení, iniciovaného ze strany USA, se zúčastnilo na 1500 příslušníků vojenských sil ze dvou desítek západních a afrických zemí.

Demografické složení.

Obyvatelstvo tvoří Hausové, Tuaregové, Fulbové, Kanuriové a Arabové.

Agadez nebo také Agadès je město ve střední části Nigeru, které má okolo 120 000 obyvatel. Nachází se na jižním okraji Sahary v pohoří Aïr, 900 km severovýchodně od hlavního města Niamey, a je správním střediskem stejnojmenného regionu.

Agadez, formerly spelled Agadès, is the 5th largest city in Niger, with a population of 110,497 (2012 census). The capital of Agadez Region, it lies in the Sahara desert, and is also the capital of Aïr, one of the traditional Tuareg–Berber federations. The historic centre of the town has been designated a World Heritage Site by UNESCO.


Život.

Narodil se v Jerevanu 23. září 1920. V letech 1934–1941 studoval na jerevanské konzervatoři hru na klavír u O. A. Babasjana a skladbu u S. V. Barchudarjana a V. G. Taljana. V letech 1942–1943 pokračoval ve studiu hry na klavír ve třídě K. N. Igumnova a v letech 1944–1946 studoval skladbu a kontrapunkt pod vedením Ch. S. Kušnareva. Studia dokončil v Domě arménské kultury v Moskvě.  Po dokončení studia vystupoval jako klavírista a interpret vlastních skladeb. V roce 1954 se stal šéfdirigentem Arménské filharmonie v Jerevanu. Filharmonii řídil až do roku 1990. V letech 1965–2008 vyučoval skladbu na Jerevanské konzervatoři. Profesorem byl jmenován roku 1977. Byl jedním z členů tzv. Arménské mocné hrstky.  Od roku 1939 byl členem Svazu skladatelů SSSR a členem vedení Svazu arménských skladatelů. Od roku 1975 byl také členem Svazu filmových umělců Arménské sovětské republiky. Byl často zván do porot mezinárodních hudebních soutěží.  Tvůrčí styl Aruťunjana vycházel z bohatého arménského hudebního dědictví a byl postaven na principech klasicismu a romantismu. To se týkalo nejen klasického střídání rychlých a pomalých částí, ale i návratu k formám klasických suit a koncertů. Velký význam v jeho díle měla tradice lidových arménských pěvců – ašugů, jejichž hudba byla založena na improvizaci. Aruťunjanova díla jsou naplněna citem, nostalgií a ironií. Jeho nejslavnějším dílem je "Koncert pro trubku a orchestr" z roku 1950. Spolu s Haydnovým a Hummelovým koncertem, je nejhranějším trumpetovým koncertem.  Zemřel 28. března 2012 v Jerevanu a byl tamtéž pochován v Panteonu Komitasova parku.

Alexandr Grigorjevič Aruťunjan (rusky: Арутюнян Александр Григорьевич; arménsky: Ալեքսանդր Գրիգորի Հարությունյան) (23. září 1920 Jerevan – 28. března 2012 tamtéž) byl arménský hudební skladatel, klavírista a hudební pedagog. Národní umělec SSSR (1970) a laureát Stalinovy ceny prvního stupně (1949).

Alexander Grigori Arutiunian (), also known as Arutunian, Arutyunyan, Arutjunjan, Harutyunian or Harutiunian (23 September 1920 – 28 March 2012), was a Soviet and Armenian composer and pianist, widely known for his 1950 trumpet concerto. A professor at Yerevan State Conservatory, he was recognized with many awards for his work, including the Stalin Prize in 1949 and People's Artist of the USSR in 1970, as well as numerous honors from his homeland of Armenia.


Historie instituce.

Počátky sbírky jsou spjaté s Drážďanskou obrazovou galerií (Dresdner Gemäldegalerie). Poté, co se Bernhard August von Lindenau stal ředitelem Královských muzeí, začaly se pro nově zřízené Moderní oddělení ve větší míře nakupovat soudobá umělecká díla. Lindenau pro ně v roce 1843 zřídil nadaci ve výši 700 zlatých ročně. Také akademická rada, která měla na starosti sbírkotvornou činnost Umělecké akademie a Drážďanské obrazové galerie, určila 50 % čistého zisku ze všech akademických uměleckých výstav na nákup obrazů. Přesto se nové akvizice musely omezit především na německé malíře, protože galerie i tak disponovala omezenými finančními prostředky.  Až do roku 1882 se ve sbírce nalézala jen čtyři významná díla německého romantismu: Od Caspara Davida Friedricha "Dva muži pozorují měsíc" a "Pohanský hrob", od Ludwiga Richtera pak "Svatební průvod na jaře" a "Přívoz přes Labe pod Střekovem u Ústí". Za ředitele Karla Woermanna se ale díky umělecky ambiciózním nákupům kolekce Moderního oddělení výrazně rozšířila. Poté, co se v roce 1897 konala v Drážďanech mezinárodní umělecká výstava, zakoupila galerie také obrazy cizích soudobých malířů.  Za Hanse Posseho, který se stal ředitelem galerie v roce 1910, se v Moderním oddělení vytvořily dodnes stěžejní tematické okruhy: německý romantismus, měšťanský realismus 2. poloviny 19. století a impresionismus. V důsledku založení Drážďanského muzejního spolku roku 1911 a Podpůrného spolku Drážďanské brazové galerie v roce 1917 byla galerie finančně velmi posílena.  V roce 1931 byla Galerie nových mistrů jako samostatná expozice Drážďanské obrazové galerie umístěna do budovy zvané Sekundogenitura na Brühlově terase. V rámci akce "zvrhlé umění" nacisté 56 významných obrazů zabavili a prodali. Při bombardování Drážďan 13. února 1945 shořelo 196 obrazů na nákladním autě.  Roku 1959 byla Galerie nových mistrů založena znovu. Od roku 1965 se nachází v budově Albertinum. Za existence Německé demokratické republiky se podařilo získat některé zabavené obrazy zpět.  Dne 19. června 2010 bylo Albertinum po rozsáhlých sanačních pracích a přestavbách znovuotevřeno. Sanace budovy a vestavba depozitáře chráněného před povodněmi byly po záplavách v roce 2002 nezbytné. Po přestěhování Grünes Gewölbe (Zelené klenby) do rezidenčního zámku má galerie k dispozici další prostory. Zde se na ploše 1200 m² konají výstavy soudobého umění.

Expozice.

Celkový sbírkový fond galerie obnáší přibližně 3000 obrazů; asi 300 z nich, zahrnujících období od 19. století po současnost, je vystaveno. Kromě toho se ve výstavních prostorách prezentují sochy ze sbírky plastik z téhož období.

Galerie nových mistrů (německy Galerie Neue Meister) v Drážďanech patří svými přibližně 300 vystavenými obrazy z 19. a 20. století k nejdůležitějším německým galeriím zabývajícími se modernou. Těžiště sbírky tvoří německý romantismus, měšťanský realismus 2. poloviny 19. století a impresionismus. Galerie vznikla v roce 1931 z moderního oddělení Drážďanské obrazové galerie. Galerie Neue Meister je začleněna do Státních uměleckých sbírek Drážďany (Staatlichen Kunstsammlungen Dresden). Od roku 1965 se nachází v budově Albertinum na Brühlově terase.

The Galerie Neue Meister (, "New Masters Gallery") in Dresden, Germany, displays around 300 paintings from the 19th century until today, including works from Otto Dix, Edgar Degas, Vincent van Gogh and Claude Monet. The gallery also exhibits a number of sculptures from the Dresden Sculpture Collection from the same period. The museum's collection grew out of the Old Masters Gallery, for which contemporary works were increasingly purchased after 1843.  The New Masters Gallery is part of the Staatliche Kunstsammlungen (State Art Collections) of Dresden. It is located in the Albertinum.


Život a dílo.

Narodil se v roce 1929 v Suchumi v Sovětském svazu. Byl synem íránského otce a matky, pocházející z kavkazského Čegemu (přesněji z Kabardsko-balkarské republiky). V době, kdy mu bylo 9 let, však o otce přišel, neboť ten byl v roce 1938 ze SSSR deportován do Íránu, kde byl poslán do pracovního tábora, v němž nakonec v roce 1957 zemřel. Mladého Fazila i jeho sourozence tak vychovávala jeho matka za pomoci širší rodiny, a tak trávil letní prázdniny v horách u příbuzných, kteří ho zasvětili do abchazských dějin a folkloru.  Po maturitě Abcházii opustil, aby studoval v Moskvě na Gorkého literárním institutu, kde promoval v roce 1954. Ještě v době studií začal psát první básně a po promoci začal svou kariéru jako novinář v Brjansku a v Kursku, pak se v roce 1956 vrátil zpět do Abcházie, kde nastoupil do Abchazského státního nakladatelství. Zde o rok později vydal svou první básnickou sbírku "Horské cesty (Горные тропы)" a v dalších letech ji následovala další díla. V roce 1962 opět opustil Abcházii a natrvalo se přestěhoval do Moskvy (ačkoliv se do Abcházie pravidelně vracel na návštěvy), kde začal pracovat v redakci časopisu Junosť. V Moskvě dále tiskli jeho první krátká prozaická díla, a tak se Iskander stával v SSSR pozvolna známý svou prózou. Zlom nastal v roce 1966, když v literárním časopise Novyj Mir vyšla první a také zároveň jedna z nejznámějších Iskanderových novel, "Patálie s kozloturem (Созвездие Козлотура)", jež vypráví příběh o mladém novináři, který se vrátil do Abcházie, kde vznikl kozlotur jako výsledek experimentů s křížením koz a divokých turů. V knize paroduje teorie agronoma a genetika Trofima Lysenka a vysmívá se nejen jemu, ale i nedávno padlé Chruščovově administrativě, zvláště v souvislosti se zemědělskou politikou, a obecně celé společnosti. Souhvězdí kozoroha bylo dvakrát navrženo na Státní cenu za literaturu, avšak hodnotící kritika to v roce 1966 i 1968 zamítla z důvodu přílišné kritiky režimu a popisu Sovětského svazu ve špatném světle. Knižně toto dílo vyšlo až v roce 1970.  Od roku 1966 do 1973 vydal další krátké novely a pozvolna začal sepisovat svůj nejznámější román na pokračování "Strejček Sandro z Čegemu (Сандро из Чегема)", jehož první kapitola byla uveřejněna už v roce 1966 v časopise Nedělja. Celkem osm dílů bylo dále vydáno opět v Novém Miru, ale byly kvůli cenzuře výrazně zkráceny na téměř polovinu, avšak Iskander tuto cenzuru toleroval z důvodu, aby toto dílo mohlo být aspoň takto vydáno v jeho vlasti. Prvních osm dílů pak bylo v roce 1977 vydáno knižně. Tento román se stal díky spolupráci se společností Ann Arbor Publisher Ardis v roce 1979, spolu s ostatními třinácti dosud nezveřejněnými díly v roce 1981, světoznámý (tentokrát bez cenzury) a byl přeložen do mnoha jazyků, včetně češtiny, a v anglických zemích autora přirovnali k Marku Twainovi. V díle se odehrává běžný život v jedné fiktivní horské vesničce Čegem ve 20. století až po zhruba 70. léta. Strýčku Sandrovi z Čegemu nechyběla ironie, vzpomínání na dětství a mládí ani magičnost, a tak byl Iskander považován též za představitele magického realismu a přirovnáván k jihoamerickému autorovi Gabrielu Garcíovi Márquezovi, avšak sám Iskander takováto srovnání odmítal. Iskander byl kvůli vydání tohoto díla v USA vyšetřován sovětskými úřady, avšak nebyl nijak postihnut díky tvrzení, že je mu to jedno a že se rukopis zřejmě nějak dostal do samizdatu. Navíc dříve téhož roku, 1979, si Iskander spolu s 22 dalšími autory vysloužil pozornost spisem "Metropol (Метрополь)", zprvu pětidílným souborem satir, básní a krátkých próz od zkušených i začínajících autorů, u kterého požadovali uveřejnění bez cenzury. Svaz sovětských spisovatelů však Metropol odmítli vydat, a tak se dostal do samizdatu, byl propašován do USA a nakonec ho vydala v zahraničí opět společnost Ardis, za což si mnoho přispěvatelů do Metropole vysloužilo zničující kritiku a bylo ze Svazu sovětských spisovatelů vyloučeno, jiní sami z organizace vystoupili a Vasilij Aksjonov se rozhodl emigrovat ze země. Iskander však ve Svazu sovětských spisovatelů setrval a nebyl vyloučen, avšak ocitl se na černé listině a přední vydavatelé odmítali několik let vydávat jeho další romány. Dle Iskandera samotného ho však tato kauza nijak vážněji neohrozila v souvislosti s vydáním Strejčka Sandra z Čegemu v zahraničí, neboť přehnaná reakce sovětských orgánů na Metropol vytvořila v zahraničí až tak negativní dojem v tisku, že se úřady rozhodly ho potom za Sandra nijak vážněji netrestat. Samotné dílo Strejček Sandro z Čegemu se stalo předlohou pro pět filmů.  V roce 1982 vydal další známé dílo, "Králíci a Hroznýši (Кролики и удавы)", které v reakci na problémy s Metropolem a Strejčkem Sandrem znamenal změnu v pojetí, neboť zcela chyběla témata vzpomínek na dětství a mládí, smysl pro veselost a také nepopisoval život na Kavkazu. Místo toho nešetřil kritikou a popsal tam projevy nevraživosti mezi jednotlivými králičími klany, na které útočí hroznýši. Tímto alegoricky a pohádkově popsal spory uvnitř Svazu sovětských spisovatelů a politiky, navíc toto dílo v SSSR odmítli uveřejnit úplně. Bylo tedy také publikováno v zahraničí společností Ardis, dle komentáře Karen Ryan-Hayesové jako facka sovětským cenzorům, kteří svými skutky ničili kreativitu. V SSSR se dočkalo zveřejnění až v roce 1987 v souvislosti s uvolňováním díky politice Glasnosť. V roce 1986 též došlo k dotisku všech dosud neuveřejněných dílů románu Strejček Sandro z Čegemu v časopisu Znamja. Bylo vydáno i mnoho dalších dosud neuveřejněných děl.

Angažmá v politice.

Od 80. let se jako respektovaná autorita dotýkal i politiky a opakovaně publikoval vyjádření, v nichž podporoval malé národy a vyzýval k jejich ochraně. Také připojoval své podpisy pod petice žádající svobodu pro deportované spisovatele. Stal se poslancem Nejvyššího sovětu Abchazské ASSR a byl na rok 1989 jako jeden z jedenácti představitelů opozice vůči vládnoucímu režimu zvolen členem Nejvyššího sovětu SSSR pro 12. sjezd, kde setrval až do rozpadu SSSR v roce 1991. Po rozpadu SSSR se již dále politikou nezabýval a distancoval se od Vladislava Ardzinby, vůdce abchazských separatistů. Během války v Abcházii setrval v ústraní a nikdy nevydal žádné prohlášení ohledně nezávislosti své vlasti. Naopak, dle pamětí Stanislava Rassadina litoval, že se nestavěl otevřeně proti nacionalizmu, proti odtržení Abcházie od Gruzie a nevyzýval, aby se raději řešily ekonomické problémy Abchazské ASSR. Připomněl podobné případy Basků ve Španělsku, Irů v Severním Irsku, a byl proto přesvědčen o tom, že jiné cesty než setrvat v Gruzii není, jinak je čeká krvavá slepá ulička jako v Karabachu.  Za svůj postoj byl v Abcházii kritizován a v roce 1995 přišla reakce i od Ardzinby, jenž se mezitím stal prvním prezidentem Abcházie. Iskanderovi vytkl, že se během svého politického angažmá stokrát vyjadřoval na obranu různých národů, avšak po celou dobu trvání války Abcházie s Gruzií ani jednou nezvýšil hlas na obranu své rodné Abcházie, kde ho znají všichni v každém domě.

Závěr života.

Po opuštění politiky byl spolupředsedou sekretariátu rady Svazu spisovatelů SSSR (do 1991), členem komise pro lidská práva (do roku 1996). Dále byl místopředsedou ruského klubu PEN (1989) a znovu se pustil do literární činnosti. Byl členem redakcí časopisů a almanachů Kontinent, Akademické tetrady, Kruh čtení, časopisů Znamja, Junosť, Družba národů, Čtení Ruska a dalších.  Iskander zemřel 31. července 2016 na své dače v Peredělkinu nedaleko Moskvy ve věku 87 let. 2. srpna téhož roku byl pochován na Novoděvičím hřbitově v Moskvě, kde spočinul po boku mnoha jiných významných literátů. V Abcházii byl téhož dne vyhlášen státní smutek.  Dle vyjádření Alexandra Mitrofanova, českého novináře, který v Sovětském svazu v mládí studoval, byl Fazyl Abdulovič Iskander „"posledním mohykánem a velkým spisovatelem ruské literatury"“.

Fazyl Abdulovič Iskander (; ; 6. března 1929, Suchumi, Abchazská SSSR – 31. července 2016, Peredělkino nedaleko Moskvy) byl sovětsko-ruský spisovatel abchazského původu, píšící rusky.

Fazil Abdulovich Iskander (; ; 6 March 1929 – 31 July 2016) was a Soviet and Russian writer and poet known in the former Soviet Union for his descriptions of Caucasian life. He authored various stories, most famously "Zashita Chika", which features a crafty and likable young boy named "Chik".


Ekologie.

Je dřevinou prosperující i bez lidské péče v chudých, kyselých i zásaditých půdách v tropickém i částečně subtropickém klimatu. "Muntingia calabura" se ve své domovině vyskytuje až do nadmořské výšky 1300 m, je sice odolná vůči suchu, ale pro tvorbu plodů potřebuje dostatek vláhy. Potřebuje plné slunce a snáší znečištěné ovzduší velkoměst, nevyhovuje však zasolená půda. Kolonizuje narušená stanoviště v tropických nížinných oblastech, stává se součástí sekundární vegetace a galerijních lesů, uměle jsou jimi osazováné kamenité, neplodné půdy.  V tropech roste, kvete a plodí průběžně po celý rok, v subtropech (např. na Floridě) přestává růst, kvést i vytvářet plody během nejchladnějších měsíců. Přirozeně roste rozptýleně v lesích na březích potoků a říček, opadané plody jsou potravou ryb. Ploidie druhu je 2n = 30.

Popis.

Vyšší keř nebo strom, často s více kmeny, dorůstající do výšky až 10 m. Strom může mít kmen až o průměru 15 cm, jeho tenká a hladká kůra bývá tmavě šedá a u mladých větví je šedohnědě proužkovaná. Četné podlouhle, kopinaté listy s krátkými řapíky vyrůstají střídavě, jejich čepele jsou 4 až 18 cm dlouhé a 2 až 6 cm široké, bázi mají šikmou, vrchol dlouze zašpičatělý, po obvodě jsou nepravidelně pilovité, na lícní straně sytě zelené a na rubu bělavé, oboustranně jsou krátce pýřité.  Květy o průměru až 2,5 cm vyrůstají z úžlabí listů jednotlivě nebo společně po dvou až třech ve svazečcích. Jsou oboupohlavné, pěti nebo šestičetné, mají stopky 2,5 cm dlouhé a vzhledem připomínají květy jahod. Kališní lístky jsou volné, zelené, chlupaté, kopinaté a většinou okolo 1 cm dlouhé. Široce obvejčité, rozložené, nehetnaté korunní lístky jsou bílé, mají kopisťovitý tvar a bývají 1,3 cm dlouhé. V květu je větší počet nestejně dlouhých tyčinek (25 až 70) a svrchní, pěti až sedmipouzdrý semeník s mnoho vajíčky a s přisedlou bliznu bez čnělky. Květy kvetou pouze jeden den, v odpoledních hodinách již uvadají, jsou samosprašné a bývají opylovány včelami.  Plodem je ve zralosti jasně červená (řídce žlutá), kulovitá, zploštělá, dužnatá bobule mívající 1,5 cm v průměru, která obsahuje četná drobná, hnědě zbarvená, asi 0,5 mm dlouhá semena o hmotnosti nejvýše 25 µg. Stromy produkují průběžně velké množství bobulí, které mají tenkou, jemnou kůži obalující velmi sladkou, chutí fíky připomínající dužinu. Obsažená semínka jsou tak drobná, že při jídle nejsou postřehnutelná. Zralé plody se s větví setřásají, později opadávají samy.

Rozmnožování.

Rozšiřují se semeny, která přirozeně s plody roznášejí ptáci, plodožraví netopýři a jiní savci. Uměle se množí výsevem vodou propláchnutých a ve stínu usušených semen. Semenáče po výsadbě do vyhnojené půdy rychle rostou a začínají kvést již ve věku dvou let. Semena dobře a rychle klíčí a muntingia calabura je proto někdy považován i za invazní dřevinu.

Význam.

Stromy většinou bohatě plodí několikrát za rok a množstvím květů jsou také významnou medonosnou rostlinou, bývají proto vysazovány v blízkosti obydlí. Plody jsou velmi sladké a bývají konzumováné jako ovoce syrové, nebo slouží pro výrobu džemů, sirupů, želé a případně se z nich pálí alkohol. Přirozeně slouží i jako potrava asi pro 60 druhů obratlovců.  Dřevo je lehké, nažloutlá běl je měkká, červené jádro je tvrdé, jemně zrnité a dobře opracovatelné. Je ceněno pro tesařskou výrobu a hlavně jako palivo pro vaření, rychle se zapálí, intenzivně hoří a vydává málo kouře. Ve průmyslové výrobě slouží jako zdroj celulózy pro výrobu papíru. Z kůry se spřádají měkká vlákna pro motouzy i hrubá lana.

Muntingia calabura je stálezelený strom nebo keř, jediný druh monotypického rodu kalabura ("Muntingia"); v angličtině bývá nazýván jamajská třešeň. V minulosti byl součásti čeledi slézovitých, ze které je na základě molekulárních studií přeřazen do nové čeledi kalaburovitých. Je pěstován pro nevelké, ale chutné plody.  Pochází z Nového světa, kde je rozšířen od severoamerického jižního Mexika přes Střední Ameriku a ostrovy Karibiku až po severní oblasti jihoamerické Argentiny. Byl zavezen a pěstuje se i na dalších místech s tropickým podnebím, např. v Kalifornii, na Floridě, ostrovech v Pacifiku, Filipínách, v Indii, Indonésii i Malajsii v takovém rozsahu, že tam bývá pokládán za původní druh. V severní Austrálii se rychle šíří, že je dokonce považován za invazní druh.

Muntingia is a genus of plants in the family Muntingiaceae, comprising only one species, Muntingia calabura, and was named in honour of Abraham Munting. It is native to the neotropics, from Mexico south to Bolivia. In Kerala it is seen in the areas adjacent to the Western Ghat. Usually it serves as a shade plant. The edible fruit ripens during November to January and is said to help diabetic patients. A small reduction was recorded in patients' blood sugar levels after consumption. A popular belief is that this tree leads to prosperity. 'Kattilanthi' is the colloquial name which means 'wild cherry'. It is also known as "Company Pazham" in the Palakkad Walayar area. The tree is quite common in the dry land of Palakkad and planted for its shade along highways.


Popis.

Difenbachie jsou pozemní, vytrvalé, poměrně robustní byliny. Při naříznutí nebo jiném porušení roní mléčnou, ostrou šťávu a často nepříjemně, čpavě páchnou. Stonek je masivní, nevětvený, s jizvami po opadlých listech, zakončený olistěným vrcholem. Spodní bezlistá část bývá často poléhavá, vrcholová část roste zpravidla vzpřímeně. Čepele listů jsou podlouhlé až vejčité, často rozměrné, se žíhanou žilnatinou. Žilnatina je zpeřená, postranní žilky jdou obloukovitě k okraji čepele a nejsou spojeny sběrnou žilkou. Řapíky jsou dužnaté a poměrně dlouhé. Květenství jsou buď jednotlivá nebo ve skupinách až po 8, tvořená palicí obalenou poměrně štíhlým toulcem. Květy jsou jednopohlavné, dobře ohraničené, samčí květy jsou v palici oddělené od samičích holou zónou. Samčí květy obsahují 4 nebo 5 tyčinek srostlých do synandria. V samičích květech je laločnatý semeník srostlý ze 2 nebo 3 plodolistů a se stejným počtem komůrek, obklopený 4 nebo 5 staminodii delšími než pestík. Každý plodolist obsahuje jediné vajíčko. Blizna je přisedlá, bez čnělky. Plodem jsou žluté až červené bobule sdružené do palicovitého plodenství.

Rozšíření.

Do rodu difenbachie je řazeno asi 30 druhů. Je rozšířen v tropické a subtropické Americe od Mexika po jižní Brazílii a severní Argentinu a vyskytuje se i na některých Karibských ostrovech. Difenbachie rostou na světlejších místech ve vlhkých, převážně nížinných tropických deštných lesích, v bažinách a na březích vodních toků. V některých oblastech vytvářejí rozsáhlé, husté porosty.

Ekologické interakce.

Květy difenbachií jsou opylovány hmyzem. U druhu "Dieffenbachia longispatha" byli jako hlavní opylovači zjištěni vrubounovití brouci rodu "Cyclocephala" a "Erioscelis".

Jedovatost.

Většina árónovitých rostlin obsahuje v pletivech jehlicovité krystaly (rafidy) šťavelanu vápenatého. Ty jsou sdruženy ve specializovaných buňkách (idioblastech), obsažených u difenbachií v pokožce i vnitřních tkáních listů i stonků. Difenbachie jsou vesměs jedovatější než ostatní árónovité a jsou jednou z nejčastějších příčin otrav pokojovými rostlinami u zvířat i u lidí. Při rozžvýkání části rostliny rychle dochází k intenzivnímu, silně bolestivému, zánětlivému otoku sliznic úst (stomatitida) a trávicího traktu. Bylo zjištěno, že rafidy šťavelanu do tkání zprostředkovávají vstup dalším obsaženým látkám bílkovinné povahy, jako jsou histaminy, proteolytické enzymy a prostaglandiny, které spouštějí zánětlivou reakci. Bolestivý otok sliznic v ústech se naštěstí dostavuje záhy po rozžvýkání rostliny a zpravidla odradí zvíře od další konzumace. Mezi hlavní příznaky otravy náleží silné slinění, poruchy příjmu potravy, zvracení a otoky, u lidí může dojít i k dočasné ztrátě hlasu. Některé příznaky mohou připomínat poleptání chemickými látkami. Prognóza bývá většinou příznivá, a to nehledě na silné slinění a zvracení. Otok úst odeznívá v průběhu několika dní. Při silném zánětu sliznice dutiny ústní je třeba nasadit protizánětlivé prostředky. Ve vážných případech přicházejí potíže s dýcháním vlivem silného otoku hrtanu a zvíře hyne zadušením. Kontakt se šťávou z rostliny může způsobit podráždění pokožky. Pokud se šťáva dostane do oka, způsobuje velmi silné pálení a slzení a může následovat vážný zánět spojivek či rohovky. Jako první pomoc při požití je doporučováno vypít roztok jedlé sody, lze jej také aplikovat zevně na podrážděnou pokožku. Šťáva amazonského druhu "Dieffenbachia paludicola" způsobuje v kontaktu s kůží dočasně velmi silné svědění.

Taxonomie a původ jména.

Rod "Dieffenbachia" popsal v roce 1829 Heinrich Wilhelm Schott a pojmenoval jej na počest J. Dieffenbacha, což byl hlavní zahradník vídeňského zámku Schönbrunn, v němž byl H. W. Schott ředitelem. V současné taxonomii čeledi "Araceae" je rod "Dieffenbachia" řazen do podčeledi "Aroideae" a tribu "Spathicarpeae".

Význam.

Difenbachie jsou jedny z nejčastěji pěstovaných pokojových rostlin. Jsou relativně nenáročné a dobře snášejí bytové prostředí. Mezi nejčastěji pěstované druhy náleží difenbachie pestrá a difenbachie skvrnitá, které také daly vzniknout celé řadě pěstovaných kříženců. Bylo vypěstováno množství různých kultivarů s všelijak kolorovanými listy. Mnohé tyto kultivary mají nejasný původ.  Indiáni na horním toku Amazonky přidávají difenbachii pestrou ke kurare na otrávené šípy. Domorodci v Karibiku žvýkají rostlinu k dosažení dočasné neplodnosti, která trvá až 48 hodin.

Pěstování.

Difenbachie prospívají ve výživné, dobře propustné půdě a na světlém místě s rozptýleným světlem. Nejlépe rostou v teplém a vlhkém prostředí. Vyžadují střední zálivku, kterou je vhodné v chladné části roku poněkud omezit. Zimní teploty by neměly klesat pod 10 °C. Na příliš suchý vzduch nebo nedostatek vláhy reagují hnědnutím okrajů listů. Při fatálním nedostatku vláhy, příliš nízkých teplotách nebo kolísání teplot mohou listy i opadat. Pokud má rostlina příliš dlouhý, vyholený kmen, lze ji na jaře asi 10 cm nad zemí seříznout. Odřezanou část lze následně použít k řízkování.

Difenbachie ("Dieffenbachia") je rod rostlin z čeledi árónovité. Jsou to poměrně robustní byliny s přímým nebo vystoupavým stonkem a jednoduchými, střídavými, různým způsobem skvrnitými listy. Květy jsou uspořádány do palice obalené toulcem. Plodem jsou bobule. Rod zahrnuje asi 30 druhů a je rozšířen v tropické a subtropické Americe.  Difenbachie náležejí mezi oblíbené a velmi rozšířené pokojové rostliny s ozdobným listem. Nejčastěji se pěstují druhy difenbachie pestrá a difenbachie skvrnitá a jejich kříženci a kultivary. Rostliny jsou jedovaté a při požití či kontaktu se šťávou mají silně dráždivý účinek.

Dieffenbachia is a genus of tropical flowering plants in the family Araceae. It is native to the New World Tropics from Mexico and the West Indies south to Argentina. Some species are widely cultivated as ornamental plants, especially as houseplants, and have become naturalized on a few tropical islands.  "Dieffenbachia" is a perennial herbaceous plant with straight stem, simple and alternate leaves containing white spots and flecks, making it attractive as indoor foliage. Species in this genus are popular as houseplants because of their tolerance of shade. Its English names, dumb cane and mother-in-law's tongue (also used for "Sansevieria" species) refer to the poisoning effect of raphides, which can cause temporary inability to speak. "Dieffenbachia" was named by Heinrich Wilhelm Schott, director of the Botanical Gardens in Vienna, to honor his head gardener Joseph Dieffenbach (1796–1863).


Popis.

Kulkas je vytrvalá bylina s krátkým, tlustým, podzemním oddenkem, který je přeměněným stonkem rostliny. Rostlina vytváří i kořenové hlízy, v nichž se hromadí škrob. Listy jsou vzpřímené, zpeřené, dužnaté, se sukulentním, ztlustlým vřetenem, přecházejícím ve ztlustlý řapík vyrůstající z oddenku. Jednotlivé lístky jsou podlouhle eliptické, tlustě kožovité, se zpeřenou žilnatinou a síťovitými drobnými žilkami. Rostlina může růst buď celoročně nebo v suchém období prodělává dormantní fázi, při níž lístky opadají z vytrvalého vřetene. Květenství se rozvíjí u země a spočívá na velmi krátké stopce. Toulec je vně zelený, uvnitř bílý, i za plodu vytrvalý. Květy jsou jednopohlavné, se čtyřčetným okvětím. Zóna samičích květů je na palici oddělena od samčích květů zónou sterilních květů. Samčí květy obsahují 4 volné tyčinky. Ve sterilních květech je kyjovitý zakrnělý semeník (pistilodium). Semeník v samičích květech obsahuje 2 komůrky, v nichž je po 1 vajíčku, a nese velkou, diskovitě hlavatou bliznu. Plodem je bílá, zploštěle kulovitá bobule, obsahující 1 nebo 2 semena a obklopená vytrvalým okvětím. Plody jsou uspořádány do elipsoidního, palicovitého plodenství. Semena jsou elipsoidní, hladká, hnědá, bohatá na škrob.

Rozšíření.

Druh se vyskytuje v tropické a subtropické východní Africe v oblasti od Keni po severovýchod Jihoafrické republiky (provincie KwaZulu-Natal). Vytváří porosty v podrostu pobřežních lesů, kde roste na písčito-humózních půdách nebo na humusu akumulovaném mezi skalami, a také v podrostu vlhkých tropických pralesů a na savanách. Je schopen růst v silném zastínění i na osluněných stanovištích.  Na některých zahradnických internetových portálech je mylně uváděno, že rostlina pochází z Madagaskaru.

Ekologické interakce.

O způsobech opylování kulkasu nejsou dostupné žádné informace.

Taxonomie.

Rod "Zamioculcas" je spolu s rody "Gonatopus" a "Stylochaeton" řazen do podčeledi "Zamioculcadoideae". Podle výsledků molekulárních studií představuje tato podčeleď sesterský klad podčeledi "Aroideae".

Význam.

Kulkas je pěstován jako zajímavě vyhlížející a poměrně nenáročná pokojová rostlina. Jde o poměrně novou pokojovku, která začala být komerčně pěstována a prodávána okolo roku 2000. Navíc bylo prokázáno, že výrazně zlepšuje kvalitu ovzduší v místnosti (konkrétně byly analyzovány hodnoty benzenu a oxidu uhličitého). Často se také pěstuje v halách, obchodních centrech a podobně.  V Malawi a Tanzanii je kulkas využíván v domorodé medicíně. Listy slouží při bolestech v uchu a kožních chorobách. Listy jsou podle některých informací jedovaté pro kozy.

Pěstování.

Rostlina nejlépe prospívá na polostinném stanovišti bez přímého slunce, které může být v domácím prostředí příčinou popálení listů. Vyhovuje mu klasická zemina pro pokojové rostliny. Navzdory sukulentnímu vzhledu je třeba kulkas přiměřeně zalévat. Na suché prostředí reaguje shozením lístků a přechodem do dormantní fáze, přelívání může způsobit hnilobu kořenového systému a odumření rostliny. Kulkas lze množit výsevem. Semena klíčí již za 7 až 10 dnů. Rostlinu lze snadno rozmnožit vegetativně výsadbou jednotlivých lístků, které snadno opadávají z dužnatého vřetene a na jejich řapíčcích se vytvářejí dceřiné hlízky.

Kulkas zamiolistý ("Zamioculcas zamiifolia") je druh rostliny z čeledi árónovité a jediný druh rodu kulkas. Je to sukulentní, vytrvalá bylina s krátkým podzemním oddenkem, z něhož vyrůstají dužnaté, zpeřené listy. Květenstvím je palice s toulcem, spočívající blízko povrchu země, plodem je bobule obalená vytrvalým okvětím. Druh se přirozeně vyskytuje ve východní Africe v oblasti od Keni po jihoafrický Natal, kde roste zejména v podrostu tropických lesů.  Kulkas je poměrně často pěstován jako zajímavě vyhlížející pokojová rostlina, která se na trhu objevila až kolem roku 2000. Je využíván též v africké domorodé medicíně.

Zamioculcas (common names Zanzibar gem, ZZ plant, Zuzu plant, aroid palm, eternity plant or emerald palm) is a genus of flowering plant in the family Araceae, containing the single species Zamioculcas zamiifolia. It is a tropical perennial plant native to eastern Africa, from southern Kenya to northeastern South Africa. "Zamioculcas" is grown as an ornamental plant, mainly for its attractive glossy foliage and easy care.  Dutch nurseries started wide-scale commercial propagation of the plant around 1996. It was first described as "Caladium zamiifolium" by Loddiges in 1829, moved to his new genus "Zamioculcas" by Heinrich Wilhelm Schott and given its established name "Zamioculcas zamiifolia" by Adolf Engler.


Rozšíření.

Za místa původního výskytu této květiny jsou považované oblasti Číny, Mongolska a Vietnamu, odkud se v dávné minulosti rozšířily do Japonska, na Korejský poloostrov a jih ruského Dálného východu. V současnosti bývají pivoňky čínské běžně pěstované v zahradách téměř celého mírného pásma, téměř vždy se však nejedná o původní rostliny, nýbrž o vyšlechtěné křížence.

Ekologie.

Ve své domovině rostou na loukách, na kamenitých i křovinami porostlých stráních i po okrajích lesů. Vyskytují se na osluněných stanovištích s vlhkou, mírně kyselou a živinami bohatou půdou až do nadmořské výšky 2300 m. Za vhodných podmínek rostou a kvetou na stejném místě po desítky let. Jsou tolerantní k široké škále půdních podmínek, ale dlouho nepřežijí na stanovištích trvale zamokřených nebo dlouhodobě suchých. Je geofyt s ploidií 2n = 10.

Popis.

Vytrvalá bylina vysoká okolo 60 cm vyrůstající z hustých, ztlustlých kořenů. Lodyha je rozvětvená, lysá a její jarní, mladé odbočky bývají tmavočerveně naběhlé. Listy jsou velké, lesklé, kožovité, a obvykle dvakrát trojčetné, na líci bývají tmavě a na rubu světle zelené, okraj mají chrupavčitý a někdy vroubkovaný. Lístky jsou oválné až kopinaté, mívají krátké řapíčky nebo jsou po stranách přisedlé.  Na koncích z lodyhy odbočujících větví vyrůstají vonné květy velké 7 až 10 cm, jsou růžové nebo bílé, u zahradních kultivarů bývají větší a purpurové až červenofialové. Květy jsou oboupohlavné a mají volný, zelený, pětičetný kalich a korunu složenou z osmi a více obvejčitých lístků. Obsahují zvětšený nektarový terč, žluté tyčinky s prašníky a tři až šest pestíků s růžovou, zakřivenou bliznou. Květy se mohou opylit i vlastním pylem přeneseným hmyzem, nejčastěji motýly, přilétajícími pro nektar. Plod je dřevnatějící, podlouhle elipsoidní měchýřek dlouhý asi 2,5 cm a vyrůstající obvykle v souplodí. Po dozrání podélně puká a vypouští velká, hnědá semena.

Rozmnožování.

Přírodní odrůdy se množí semeny nebo rozrůstáním kořenů. Vyšlechtěné odrůdy se pro zachování vlastností množí oddělky kořenů, navíc často nevytvářejí plody nebo jejich semena neklíčí. Semena původních kultivarů vysetá brzy po dozrání klíčí asi za šest týdnů, mladým semenáčům škodí brzké přesazení, vysazují se na stanoviště obvykle až ve dvou letech. Kvetou za čtyři až pět let. Silnější rostliny lze dělit na jaře i na podzim. Oddělek s jedním nebo dvěma pupeny bude po několik let vytvářet jen listy, s více pupeny pokvete mnohem dřív.

Význam.

Pivoňka čínská má velký význam pro okrasné zahradnictví, přestože se nyní pěstuje jen výjimečně, téměř všechny současné odrůdy jsou kříženci, kteří z ní pocházejí. Uplatňuje se v zahradách jako solitéra i ve skupinách různých odrůd rozkvétajících postupně. Je také vhodnou květinou k řezu.  Vědecké jméno rodu "Paeonia" je odvozeno ze jména Paean, řeckého boha lékařů, v Číně je pivoňka využívána více než 1500 let jako léčivá rostlina. Používá se hlavně kořen starší rostliny sklízený na podzim. Hlavní léčivou složkou je paeonol, paeoniflorin a mnoho dalších monoterpenů a flavonoidů.

Pivoňka čínská ("Paeonia lactiflora") je vytrvalá, původem východoasijská květina, která byla v zahradách Číny a Japonska pěstována již v pátém století našeho letopočtu. V roce 1754, kdy byla dovezena do Evropy, existovalo v Asii již více než sto kultivarů vzniklých přirozeně nebo šlechtěním. Dovezené rostliny se od v Evropě známé pivoňky lékařské odlišovaly a zalíbily se, což bylo popudem pro další šlechtění evropskými zahradníky. Je považována za mateřskou rostlinu téměř všech dnes pěstovaných kultivarů bylinných pivoněk.

Paeonia lactiflora (Chinese peony or common garden peony) is a species of herbaceous perennial flowering plant in the family Paeoniaceae, native to central and eastern Asia from eastern Tibet across northern China to eastern Siberia.


Děj.

Kdysi dávno v prokletém městě Derry v Maine, se spojilo čtyř celoživotních přátel: Gary "Jonesy" Jones, Pete Moore, Joe "Bobr" Clarendon a Henry Devlin. Kteří, jako mladí teenageři, zachránili Douglase "Dadice" Cavella, staršího chlapce s Downovým syndromem, když ho jiná parta mlátila. Díky jejich novému přátelství s Dadicem, Jonesy, Bobr, Henry a Pete začali sdílet neobvyklé schopnosti včetně telepatie, sdílené sny, a  psychické stopy lidí.  Jonesy, Bobr, Henry a Pete sjíždějí na každoroční loveckou sezonu do "zastrčenky", izolované chaty v severním Maine. Ale v této lovecké sezóně se na zem dostanou mimozemšťané, kteří zahájí invazi, a na oblast je uvalena karanténa. Šílený plukovník americké armády Abraham Kurtz dostal za úkol mimozemšťany zničit. Jonesy a Bobr zůstávají v chatě, zatímco Henry a Pete jedou do obchodu pro zásoby, ale když odjedou, přijde do chatky dezorientovaný a ustrašený cizinec, který se potuloval poblíž během vánice. Mluví o světlech na obloze a vypadá že byl obětí mimozemského únosu. Tomu muži roste víc břicho a je i víc nemocný a umírá, zatímco sedí na záchodě. Mimozemský parazit si vykousá svou cestu ven z jeho těla řitním otvorem a vleze do záchodu. Poté zaútočí na Bobra, kterého také zabije. Jonesy se nadýchá spórů podivné načervenalé houby a poté pozná, že cizinec a s ním ten vesmírný parazit se šíří po chatě, a mimozemská entita ("Pan Šedý"), začíná ovládat jeho mysl.  Henry a Pete se setkávají se ženou, která byla z lovecké skupiny jako podivný muž v chatě. Ona je také v depresi a infikovaná stejným parazitem. Po havárii jejich auta Henry odejde a Pete zůstává se ženou. Henry se málem setká s Jonesym, když šel pro sněžný skútr do chaty. Uprostřed lesa mu dá jeho telepatické vnímání vědět, že Pete je v průšvihu, Bobr je mrtev a Pan Šedý zmanipuloval Jonesyho tělo. Snaží se opustit oblast a dozví se, že tito mimozemšťané se pokusili infikovat Zemi už několikrát. Počínaje havárií v Roswellu v roce 1947, ale složení vzduchu a složení životního prostředí je vždy zastavilo, a americká vláda na něž se pokaždé zaměřovali neúspěšné pokusy o invazi. Infikovaný Jonesy, který má Pana Šedého ve své mysli a také může šířit infekci, Pan Šedý se stal dokonalou Tyfovou Mary—a on to ví.  Henry, který je teď v uvězněn karanténě armády, se snaží přesvědčit Kurtze, aby šli zničit Jonesyho/Pana Šedého, než bude příliš pozdě. Jonesy sám, nyní vězeň ve své vlastní mysli, se snaží pomoci. Oba začínají být přesvědčeni, že jejich starý přítel Dadic může být klíčem k záchraně světa.

Pavučina snů (v anglickém originále Dreamcatcher) je román amerického spisovatele Stephena Kinga s prvky hororu, thrilleru a mimozemské invaze. Kniha z roku 2001, psaná v kurzívě, pomohla autorovi zotavit se z autonehody a byla dokončena za půl roku. Podle Kinga měla mít název "Rakovina," ale jeho manželka Tabitha Kingová ho přesvědčila, aby změnil název. Filmová adaptace byla natočena v roce 2003.  V roce 2014 Stephen King řekl magazínu "Rolling Stone", že „Pavučinu snů nemám moc rád“.

Dreamcatcher (2001) is a novel by American writer Stephen King, featuring elements of body horror, suspense and alien invasion. The book, written in cursive, helped the author recuperate from a 1999 car accident, and was completed in half a year. According to the author in his afterword, the working title was "Cancer". His wife, Tabitha King, persuaded him to change the title. A film adaptation was released in 2003.  In 2014, King told "Rolling Stone" that "I don't like "Dreamcatcher" very much," and stated that the book was written under the influence of Oxycontin.


Historie.

Ve starověkém Řecku byl termín areté používán pro různá označení, například prvotřídní komín, vynikající býk či dokonalý člověk. Význam slova se mění v závislosti na tom, co popisuje, protože všechno má svoji specifickou vlastnost; areté člověka se liší od areté koně. Tento způsob myšlení se prvně objevil v Platónově Podobenství o jeskyni. Na základě Platónova díla víme, že zejména tehdejší aristokracie byla prostřednictvím svého původu brána za skutečný příklad areté. Mimo jiné „kořen areté je stejný jako u slova aristos. Význam slov tak poukazuje na jejich výjimečnost a nadřazenost, kdy jsou současně používány v množném čísle pro označení privilegovaných elit."  V 5. a 4. století př. n. l. se z areté aplikovaného na muže vyvinuly i jiné ctnosti, jako je dikaiosyne (spravedlnost) a sophrosyne (zdrženlivost, střídmost). Byl to právě Platón, kdo vytvořil morální základ, který zahrnoval tato nová uplatnění, avšak právě v díle Aristotela byla definice areté rozvinuta v jeho plném rozsahu. Aristotelova „Doktrína prostřednosti“ je pak paradigmatickým příkladem tohoto vědění.  V Platónově díle je areté taktéž interpretováno v souvislosti s atletickým výcvikem a vzdělávání mladých chlapců. Stephen G. Miller toto pojetí použil ve své knize Ancient Greek Athletics, kde uvádí, že Aristotelovo smýšlení o areté je podloženo obecným úmyslem vést k výchově. Výchova a vzdělávání ve smyslu areté znamená, že chlapci budou učeni takových věcí, které jsou životu přínosné. Nicméně dokonce sám Platon říká, že areté není něco, co bychom mohli jasně definovat, ale naopak uvádí, že "„neexistuje dohoda o tom, co představuje areté, což logicky vede k neshodě o jeho vhodném učení". Tvrdit tak, že areté má obecnou definici dokonalosti či naplnění, může být přehnané, jednoduše proto, že by bylo velmi obtížné přesně definovat jeho samotný význam, a s ním i jedinou správnou cestu jeho dosažení.

Atletika.

Ve starém Řecku panovala obecná víra v to, že každá mysl, tělo a duše musí být dostatečně připravena a vyvinuta pro život v souladu s areté. To vedlo k myšlence, že pro získání areté musí být přítomna atletika. Není potřeba jí obětovat celý život, stačí díky ní uvést tělo do správného stavu areté, stejně tak jako, když jsou mysl a duše rozvíjeny „svými“ prostředky.

Homér.

V Homérově básni Ilias a Odyssea se výraz areté používá především k popisu hrdinů či aristokracie a jejich pohybových obratností, se zvláštním zřetelem na sílu a odvahu. Přesto není tato definice jednotná. Například areté Penelopy se týká spolupráce, pro kterou je Agamemnonem chválena. Či dokonalost bohů, která obecně zahrnovala jejich sílu, ale v Odyssey, měli bohové schopnost udělit životu dokonalost, který je kontextuálně chápán jako znamení prosperity. Areté bylo také jméno manželky krále Alcinousa.  Na základě poznámek Bernarda Knoxe, které jsou součástí překladu Odyssey od Roberta Faglesa, je areté také spojeno s řeckým slovem araomai, jehož význam je v překladu modlit se.  Co se týče Iliady, to jakým způsobem Homer popisuje Achillese, je také příkladem areté. Areté je spojeno s dobrem a zdatností bojovníka. Debra Hawhee poukazuje na to, že normy a praktiky aténské virtuosity „působí v rámci reputace politiky, jejímiž normativními póly jsou čest a hanba". To znamená, že areté funguje jako vnější jev v závislosti na vnějším příjmu a potvrzení jeho konkretizace. Smrt v bitvách či vítězství na olympijských hrách bylo považováno za projev dobra, šlechetnosti a čestnosti, a právě proto si zasloužily svůj čas. Takže nejenže je Achilles statečným a znamenitým válečníkem, ale současně je také od svého počátku předurčen zemřít v trójských válkách s tou největší slávou – zaručeným areté.

Areté (řecky: ἀρετή) ve svém základním smyslu znamená „dokonalost jakéhokoliv druhu“ a současně může být ve své definici pojato jako vyšší princip ve smyslu morální ctnosti. V nejstarších zmínkách z dob starého Řecka byla tato představa o dokonalosti nedílnou součástí pojetí o naplněném životě s využitím jeho veškerého potenciálu.  Pojem z Homérovy doby není genderově specifikován. Sám Homér používá termín jak pro řecké a trojské hrdiny, tak i pro velké ženy své doby, jakou byla např. Penelope, manželka řeckého hrdiny Odyssea. V Homérových básních je areté především spojováno se statečností, ale ještě častěji s efektivitou. Žena nebo muž areté je osoba s maximální výkonností, využívající všech svých schopností – síly, statečnosti a vtipu – pro dosažení skutečných výsledků. Areté tak zahrnuje veškerý potenciál, který je lidem k dispozici.  V některých kontextech je areté explicitně spojeno s lidským poznáním, kde jsou výrazy jako „ctnost je poznání“ a "areté je poznání" používány zaměnitelně, neboť nejvyšší lidskou způsobilostí je poznání a všechny ostatní fyzické schopnosti jsou odvozeny od této hlavní úlohy. Je-li areté učením a poznáním, pak nejvyšším poznáním člověka je poznání samotného vědomí; v tomto světle je teoretická studie lidského poznání, kterou Aristoteles definuje jako „rozjímání", nejvyšší lidskou schopností a štěstím.

Arete (Greek: ἀρετή), in its basic sense, means "excellence" of any kind. The term may also mean "moral virtue". In its earliest appearance in Greek, this notion of excellence was ultimately bound up with the notion of the fulfillment of purpose or function: the act of living up to one's full potential.  The term from Homeric times onwards is not gender specific. Homer applies the term of both the Greek and Trojan heroes as well as major female figures, such as Penelope, the wife of the Greek hero Odysseus. In the Homeric poems, Arete is frequently associated with bravery, but more often with effectiveness. The person of Arete is of the highest effectiveness; they use all their faculties—strength, bravery, and wit—to achieve real results. In the Homeric world, then, Arete involves all of the abilities and potentialities available to humans.  In some contexts, Arete is explicitly linked with human knowledge, where the expressions "virtue is knowledge" and "Arete is knowledge" are used interchangeably. The highest human potential is knowledge and all other human abilities are derived from this central capacity. If Arete is knowledge and study, the highest human knowledge is knowledge about knowledge itself; in this light, the theoretical study of human knowledge, which Aristotle called "contemplation", is the highest human ability and happiness.


Studie.

Manske se narodil v Kolíně nad Rýnem v Německu.  Manske studoval biochemii na Kolínské univerzitě. Toto studium zakončil v roce 2006 ziskem titulu PhD.; jeho dizertační práce byla open source nástrojem pro molekulární biologii nazvaným GENtle.

Kariéra.

Jako student byl Manske jedním z prvních editorů encyklopedie Nupedie, předchůdce Wikipedie. Později napsal jednu z prvních verzí software MediaWiki, na kterém Wikipedie běží. Manske od roku 2007 pracuje ve Welcome Trust Sanger Institute, ale stále zůstává aktivní i ve vývoji nástrojů pro Wikipedii a její sesterské projekty Wikidata a Wikimedia Commons.

Vývoj MediaWiki.

Jako student byl jedním z nejvíce aktivních editorů Nupedie, kam vkládal obsah týkající se biologie. Kromě toho také vyvíjel několik nástrojů a rozšíření pro Nupedii. Později, když byl nespokojen s limity současného softwaru, vyvinul jednu z prvních verzí software, který se později stal MediaWiki.  Software, který byl nejprve pro Wikipedii používán, se nazývá UseModWiki a byl napsaný v Perlu. Vzhledem k problémům, které s tímto softwarem byly, Magnus v létě 2001 začal pracovat na náhradě pro UseModWiki. Tato náhrada měla ukládat data do databáze a měla obsahovat funkce specifické pro Wikipedii. 25. ledna 2002 Manske uvolnil první verzi wiki engine založeného na PHP a MySQL, který se v té době jmenoval "Phase II". Jedna z inovací, kterou Manske v Phase II implementoval, bylo využití jmenných prostorů pro separování rozličných typů stránek, jako je jmenný prostor "Diskuse" nebo "Wikipedista". Phase II také přineslo mnoho dalších funkcí, které jsou stále používány, například nahrávání souborů, sledování stránek, automatické podpisy a seznam uživatelských příspěvků. Manskeho nový software také zjednodušil integrování fotografií do článků na Wikipedii a přinesl novou uživatelskou skupinu: správce, kteří mohli mazat stránky a blokovat vandaly.  Manske byl podporovatelem open source programů, zejména licence GPL. Jeho práce na prvotních verzích tohoto software byla uvolněna právě pod touto licencí.  Manskův software Phase II byl kvůli výkonnostním problémům spojených s tím, jak Wikipedie nadále rostla, v červnu 2002 znovu přepsán a od roku 2003 byl nazýván MediaWiki. Výsledný software je nyní používán jako hlavní platforma pro Wikipedii i její sesterské projekty a jako software pro mnoho dalších organizací a institucí.

Uznání.

Manske je uznán jako autor prvního článku na německé Wikipedii, který byl o polymerázové řetězové reakci.  Jimmy Wales v roce 2002 určil 25. leden jako den Magnuse Manskeho jako ocenění jeho příspěvků do Wikipedie. Tvrdil, že „tento den by si každý wikipedista měl na Magnuse připít a poděkovat mu za mnoho jeho vynálezů“.

Heinrich Magnus Manske (* 24. května 1974) je vědcem ve Welcome Trust Sanger Institute v Cambridgi ve Spojeném království a jedním z vývojářů první verze MediaWiki.

Heinrich Magnus Manske (born 24 May 1974) is a senior staff scientist at the Wellcome Trust Sanger Institute in Cambridge, UK and a software developer of one of the first versions of the MediaWiki software, which powers Wikipedia.


Herní režimy.

osu!

Hlavní herní režim osu! (někdy nazýván osu!standard) je možné hrát pomocí klávesnice a myši nebo grafického tabletu. Většina hráčů využívá kombinaci myši k ovládání kurzoru a klávesnici ke klikání na herní objekty (nejčastěji kombinace tlačítek Y a X). Ke hraní lze také použít dotyková obrazovka. Cílem hry je úspěšně dohrát beatmapu tím, že hráč správně zasáhne dostatečné množství herních objektů tak, aby udržel klesající hodnotu zdraví nad 0.  Beatmapy standardního režimu se skládají ze základních herních objektů – hit circle (kruh), slider (posuvník) a spinner (kolotoč). Načasování udává tzv. approach circle (kruh přiblížení), který se postupně změnšuje a při doteku s herním objektem slouží jako signalizace pro hráče, který v tento okamžik musí kliknout.  Každý z herních objektů má svá vlastní kritéria pro úspěšný zásah. U kruhu hraje roli pouze správně načasované kliknutí. Posuvník se skládá ze dvou kruhů propojených cestou, po které musí hráč pohybovat kurzorem z bodu A do bodu B ve správném časovém úseku. Některé posuvníky obsahují tzv. reverse arrow (zpětnou šipku), která značí, že hráč musí projít cestu posuvníku zpět z bodu B do bodu A. Spinner je velký kruh uprostřed obrazovky, pro jehož správné zahrání musí hráč točit kurzorem kolem jeho osy a splnit určitý počet otáček (při vyšším počtu otáček hra uděluje bonusové body).

osu!mania.

osu!mania je režim inspirovaný hrou Beatmania IIDX, kterou byl ovlivněn samotný vývojář. Režim připomíná hru na klavír. Hráč kliká na klávesy do rytmu přilétajících not, jejichž počet je různý – od 4 po 9 kláves. Počet kláves může být též manuálně upraven pomocí herních modifikátorů (od 1 po 9 kláves). osu!mania se nejčastěji hraje pomocí klávesnice, ale lze použít i taneční podložky známé z herní série Stepmania.

osu!taiko.

Režim osu!taiko je inspirovaný japonskou videohrou Taiko No Tatsujin od společnosti Namco. Herní mechanika je založena na reálních taiko bubnech, na které hráč bubnuje do rytmu přilétajících koleček, které značí typ bubnu, který má hráč použít. Bubny se dělí na červené a modré a je jich celkem 8 typů – katsu, don, velký katsu, velký don, drum roll a denden. Velký katsu a don přičítají dvojnásobek bodů a aktivují se stisknutím dvou správných kláves najednou. Drum rolly se hrají nepřetržitým klikáním libovolných kláves a dendeny střídavým klikáním červených a modrých bubnů.

osu!catch.

osu!catch (také Catch the Beat, nebo osu!fruit) je režim inspirovaný skrytým režimem hry Beatmania, ve kterém 2 hráči chytají objekty padající seshora dolů. Hráč pomocí šipek ovládá postavu, která nad hlavou drží tác a chytá padající ovoce do rytmu skladby. osu! verze se odlišuje hlavně v tom, že je pro jednoho hráče a tím, že její obtížnost je kompenzována technikou "dashování" která hráči umožňuje rychlý přesun po obrazovce.

Beatmapy.

Herní úrovně v osu! jsou nazývány beatmapy. Beatmapa obsahuje skladbu a do jejího rytmu rozmístěné objekty tvořící "překážkovou dráhu", které se hráč snaží zasáhnout. Beatmapy jsou tvořené komunitou přes editor, který je přístupný v herním klientu, nebo jsou automaticky konvertovány z beatmap standardního režimu na režimy osu!mania, osu!taiko a osu!catch (ne opačně). Dělí se na hodnocené (schválené mapy s tabulkovým hodnocením) a nehodnocené (mapy, které čekají na schválení, nebo nejsou určeny k hodnocenému hraní).  Beatmapy většinou obsahují několik obtížností označených počtem hvězdiček. Čím vyšší počet hvězdiček, tím bývá mapa náročnější. Každá obtížnost má také svůj slovní název – nejčastěji Easy, Hard, Normal, Insane a Expert (obtížnost může pojmenovat i sám její autor). Obtížnost beatmapy záleží na počtu herních objektů a rychlosti jejich kombinací, délce skladby, rychlosti skladby (BPM), velikosti herních objektů (circle size – CS) a rychlosti od zobrazení a zmizení herního objektu (approach rate – AR). Průběh beatmapy může být upraven pomocí herních modifikátorů.

Herní modifikátory.

osu! obsahuje celkem 18 modifikátorů, které mění dynamiku mapy ulehčením nebo ztížením jejího průběhu. Modifikátory mají přímý vliv na výsledné skóre – zlehčující módy skóre snižují, ztěžující módy skóre zvyšují a některé módy skóre nepočítají.

Hodnocení.

Každá dohraná beatmapa se hodnotí podle celkového výsledného skóre, procentuální úspěšnosti, počtu nezasažených objektů a velikosti comba – počtu herních objektů zasažených za sebou bez přerušení. osu! uděluje celkem 8 hodnocení: nejhorší D (červené), C (fialové), B (modré), A (zelené), S (zlaté), S+ (stříbrné), SS (zlaté), až nejlepší (stříbrné) SS+. Například SS+ může obdržet hráč pouze při 100% úspěšnosti a aplikovaným herním modifikátorem, ale na C stačí jen přes 60% správných zásahů.  Čím lepší skóre na těžší beatmapě hráč dostane, tím více roste jeho hodnocení výkonu (performance points – PP), které ho posouvá v žebříčku hráčů.

Kompetitivní scéna.

Do roku 2019 bylo uspořádáno celkem 33 světových pohárů osu! World Cup, které probíhají ve formě 4v4 – čtyři hráči ze stejné země proti dalším čtyřem z jiné země. Ročně osu! pořádá 5 turnajů, z nichž každý je dedikován jinému hernímu režimu (osu!mania turnaje se dělí na 4 klávesové a 7 klávesové). Existují také neoficiální turnaje pořádané komunitou. Hráči se utkávají o ceny v podobě peněžní odměny, předplatného osu!supporter a speciálních výhod.

Kolaborace s umělci.

Tým vývojářů se snaží do osu! přinést novou originální hudbu kolaboracemi s umělci (featured artists), kteří poskytnou své skladby pro volné použití, nebo vytvoří exkluzivní hudbu dostupnou pouze ve hře. Použití těchto skladeb zabraňuje potyčkám ohledně autorských práv a dává šanci zajímavým umělcům prezentovat svoji tvorbu.

osu!supporter.

Jelikož je osu! kompletně free to play, vydělává si na svůj provoz prodejem předplatného po jehož zakoupení dostane hráč převážně možnosti kosmetických změn profilu, ale i užitečné funkce jako automatické stahování map přímo v herním klientu, nebo filtry třídění map.

osu!laser.

Nový open-source osu! klient, který je momentálně ve vývoji a v budoucnu nahradí stávající klient. Zpřístupnění kódu hry dovolí komunitě například vytvářet nové herní režimy a rozšíření. Průběžné testovací verze jsou k dispozici ke stažení.

osu! je free to play open source hudební videohra vytvořená a vyvíjená Deanem (peppy) Herbertem v jazyce C# .NET Framework. Herní mechaniky osu! jsou inspirovány komerčními herními tituly jako Osu! Tatakae! Ouendan, Elite Beat Agents, Taiko no Tatsujin, Beatmania IIDX, O2Jam, nebo DJMax. Hra poprvé vyšla v roce 2007 pro Microsoft Windows a za dobu své existence se rozšířila takřka na všechny moderní platformy včetně mobilních zařízení. osu! má rostoucí fanouškovskou základnu s kompetitivní scénou po celém světě a pořádá své vlastní turnaje.

osu! is a rhythm game primarily developed, published and created by Dean "peppy" Herbert. Originally released for Microsoft Windows on September 16, 2007, the game has also been ported to macOS, Linux, Android and IOS. Its gameplay is based on titles including "Osu! Tatakae! Ouendan", "Taiko no Tatsujin", "Beatmania IIDX", "Elite Beat Agents", "O2Jam", StepMania, and "DJMax". The game has an active esports community, and is also sometimes recommended by professional players of other games to practice or warm up.


Charakter.

Harry Hole je policejní důstojník Osloské kriminální policie. Narodil se roku 1965 a má mladší sestru trpící Downovým syndromem, ke které má velmi dobrý vztah a často se s ní setkává. Jeho matka, která byla mimo jiné potomkem Sámů, zemřela na rakovinu, když bylo Harrymu dvacet let, a nikdy neměl příliš blízký vztah ke svému otci Olavovi, který byl učitelem. Hole je svobodný, ale během série jedenácti románů míval blízké vztahy s nespočtem žen. V každém případě má ale pár velmi blízkých přátel. Hole si dělal často nepřátele i mezi svými kolegy z práce, kteří ho přesto, i nadále, však neochotně respektují.  Mimo jiné je Harry kuřák a alkoholik. Občas má svůj alkoholismus pod kontrolou, občas nikoliv. Následky jeho problémů ho ale někdy dovedly až k opakovaným konfliktům s jeho nadřízenými a některými kolegy. Moller, vedoucí Harryho oddělení a jeden z jeho nejbližších přátel, dokáže stále zabraňovat tomu, aby byl v důsledku toho vyhozen, především proto, že uznává, že Harry Hole je brilantní detektiv. Také zrovna Hole je jeden z mála od policie, kdo byl podroben speciálnímu výcviku ve vyšetřovacích technikách a střelných zbraních u FBI.  Hole má v Osloském policejním oddělení jen málo přátel; výjimkou jsou někteří zaměstnanci kriminalisticko-technického oddělení policie, jako Beáta Lonnová, kterou často využívá k zajištění důležitých informací v kritických situací, v nichž jsou vyžadovány odborné znalosti, a Bjorn Holm, další kvalifikovaný technik. Harry se také přátelí s Gunnarem Hagenem, jeho bývalým důstojníkem před případem zaznamenaném v románu "Přízrak".  V mnoha ohledech hraje autorovo rodné město Oslo v románech s Harrym Holem hlavní roli. Většina detailů okolního prostředí těchto příběhů zahrnuje skutečná místa a lokality, a město je zobrazeno „bez příkras“, od Harryho oblíbených restaurací a klubů, které se zařazují do častého dopravního systému tzv. „Traffic Machine“, tzv. „real-life“ sídlo policejního oddělení, bazén ve Frogner Parku, k pronásledování neonacistů, drogově závislých a prostitutek. To vše živě popsal v různých románech v různých ročních obdobích - od sněžného a mrazivého počasí v zimě po vysoké teploty v obzvlášť teplém létě. Přátelé a známí Harryho Hola patří mezi obyvatele města z každého sociálního zázemí, včetně přistěhovalců z jiných různých částí světa a jeho spolužáci, jako například Oystein Eikeland - nejspíše člověk, s nímž si je Harry nejblíže.  Domovská adresa Harryho Hola je v Sofies Gate ve městě Bislett, v Oslu. Poblíže jeho bydliště se nachází jeho oblíbená "osvěžovna", Restaurant Schroder v St. Hanshaugen, která se nachází ve většině románů. Měl vážný vztah s Rachel Fauke, jejíž syn, Oleg, hledí k Harrymu jako svému otci. Po případě zaznamenaném v románu Sněhulák byl jejich vztah vystaven velkému tlaku a částečnému nebezpečí.  „Hole“, jméno Harryho rodiny, je mimo jiné také název historického Norského města (Hole, Norsko), s dědictvím, které se vrací k Norským původům do doby Vikingů. Název byl odvozen od staroseverského slova Hólar, v množném čísle hóll („kulatý a izolovaný vrch“).

Jiná média.

Film

Harry Hole je hlavní postavou ze série kriminálních románů sepsaných norským autorem Joem Nesbøem. Hole je brilantní a hnavý detektiv s netradičnímí metodami, klasický „sólový hráč“ mezi policejními silami. Kritici přirovnávají osobnost Harryho Hola k některým ostatním slavným literárním detektivům: Sherlock Holmes, Hercule Poirot, Jules Maigret, a Nero Wolfe.

Harry Hole is the main character in a series of crime novels written by Norwegian author Jo Nesbø. Hole is a brilliant and driven detective with unorthodox methods, a classic loose cannon in the police force. Critics link the personality of Harry Hole to those of the famous literary detectives: Sherlock Holmes, Hercule Poirot, Jules Maigret, and Nero Wolfe, but in the word of Jo Nesbo himself it is to Michael Connelly's Harry Bosch, that he refers as a tribute more than a simple inspiration.


Struktura.

Řídicí orgány univerzity jsou univerzitní rada, univerzitní senát a rektor univerzity.  Na univerzitě je pět fakult, které tvoří 13 ústavů, devět oddělení a Business and Media School (ve spolupráci s University Middlesex). Nabízí více než 70 programů na bakalářské, magisterské a doktorské úrovni. Studie se provádějí v souladu s hlavními zásadami boloňského procesu. Hlavní obory studia jsou Obchod, Komunikace, Ekonomie, Pedagogika, Finance, Historie, Management, Informatika, Právo, Filologie, Filosofie, Politologie, Psychologie, Veřejná správa, Veřejná bezpečnost, Sociální práce a Sociologie.

Studium na MRU.

Pro mezinárodní studenty nabízí Universita Mykolase Römerise bakalářské, magisterské a doktorské programy v anglickém jazyce. Je to první univerzita v Litvě, která nabízí možnost výběru mezinárodních společných studijních programů vedoucích k dvojím nebo dokonce trojnásobným diplomům. Společné programy jsou nabízeny ve spolupráci s univerzitami z Velké Británie, Francie, Rakouska, Finska a dokonce i Jižní Koreje.  Asi 500 vysokoškolských studentů se každý rok účastní mezinárodní výměny (studií a stáží) prostřednictvím programu Erasmus, Nordplus nebo jiných mezinárodních programů. V současné době studenti takto navštěvují než 25 zemí, jako je USA, Jamajka, Německo, Ukrajina, Turecko, Ázerbájdžán, Indie atd.  Studijní programy nabízené na univerzitě Mykolase Römerise jsou průběžně obnovovány a aktualizovány, reagující na potřebu společnosti a poskytovat mladým lidem znalosti a dovednosti nezbytné k vybudování úspěšné kariéry. Litevský diplom je uznáván ve všech zemích, které podepsaly Lisabonskou úmluvu o uznávání (podepsalo 50 zeměmi a mezinárodních organizací). To znamená, že si studenti mohou být jisti, že jejich kvalifikace získaná v Litvě bude platná ve všech těchto zemích.  V roce 2010 byla univerzita Mykolase Römerise oceněna štítkem o dodatku k diplomu, který uvádí, že dodatek k diplomu MRU se setkává se vzorkem Evropské komise, Rady Evropy a UNESCO / CEPER. V roce 2012 byla univerzita Mykolase Römerise oceněna značkou ECTS. Značka zvyšuje profil instituce transparentního a spolehlivého partnera v evropské a mezinárodní spolupráci (udělený pouze 64 institucím v Evropě, pouze 2 v Litvě). Jedná se o jeden z nejdůležitějších znaků, které potvrzují vysokou kvalitu studia na univerzitě.

Výzkumná činnost.

Univerzita Mykolase Römerise se zabývá základním a aplikovaným výzkumem, účastní se národních, regionálních a mezinárodních výzkumných programů a projektů a prakticky uplatňuje výsledky výzkumu a šíří je veřejnosti. Výsledky výzkumu prováděné na fakultách, odděleních, laboratořích, institucích a střediscích univerzity tvoří základ integrace mezi výzkumem a studiem. Tradičně univerzita se zabývá výzkumem v oblasti společenských věd a nedávno zahájila výzkum v oblasti biomedicíny, technologie a humanitních oborů.

Internacionalizace.

Mezinárodní spolupráce na MRU je zaměřena na posílení internacionalizace studia a výzkumu. Ve spolupráci s dalšími institucemi jsou vytvořeny společné studijní programy. Studenti, akademici a administrativní pracovníci se účastní výměnných programů, mezinárodních konferencí a dalších akcí. Mezinárodní vazby univerzity se rozprostírají na všech regionech zeměkoule. Má přidružené vztahy s více než 400 zahraničními akademickými a státními institucemi. Od roku 2006 univerzita nabízí společné magisterské studijní programy a povzbuzuje své studenty, aby získaly dvojité nebo trojité diplomy. Jedním z cílů internacionalizace univerzity je diverzifikace studentů, čímž počet zahraničních studentů neustále roste. To umožňuje litevským i zahraničním studentům sdílet zkušenosti a myšlenky a spolupracovat na společných mezinárodních projektech, rozšiřovat jejich světové názory a kulturní povědomí.

Univerzitní prostředí.

Univerzita je známá tím, že má moderní infrastrukturu v zemi. Centrální kampus MRU se nachází v severní části Vilniusu, obklopen parkem. Kampus je snadno dostupný veřejnou dopravou z jakéhokoli místa ve Vilniusu. Do centra města autobusem trvá přibližně 25 minut. Ubytování na akademické půdě je nabízeno všem zahraničním studentům, místo v třílůžkovém nebo dvoulůžkovém pokoji ve Studentském domě univerzity stojí 85–100 eur měsíčně. Pro pohodlí studentů poskytuje univerzita jídelnu a kavárny, kde je možné snídani, oběd nebo večeři za 2–4 eur. Univerzitní knihovna s otevřeným přístupem 24 hodin denně a přednáškové sály jsou vzdáleny pouhých 5 minut chůze od ubytování. Mnoho dalších služeb nabízených univerzitou je zcela zdarma – velké parkoviště, sportovní haly a tělocvičny, venkovní sportovní vybavení, bezdrátové připojení k internetu, kulturní a vzdělávací aktivity, kurzy cizích jazyků atd.

Sport.

Univerzita Mykolase Römerise je ideálním místem pro sport nebo posilování. Studenti jsou povzbuzováni, aby se zapojili do aktivního životního stylu v kampusu prostřednictvím organizovaných aktivit a individuální podpory zdraví. Byly zřízeny nové atletické haly pro gymnastiku, hry a stolní tenis.  MRU byla partnerem EuroBasketu 2011, všech osm nejlepších týmů trénovalo v místním vybavení. Univerzita Mykolas Römeris má dlouhodobě olympijského ducha a jako důkaz dne 1. prosince 2010 udělil Litevský národní olympijský výbor (LNOC) rektorovi univerzity Mykolase Römerise prof. Dr. Alvydasu Pumputisovi čestnou medaili za přínos univerzity pro sport. Artūras Poviliūnas, předseda Litevského národního olympijského výboru, uvedl, že sportovci na této univerzitě mají nejlepší studijní podmínky.

Ostatní sportovci.

Student MRU Giedrius Titenis je dvojnásobný olympijský plavec, který v roce 2009 získal bronzovou medaili v mistrovství světa. Student MRU Andrej Olijnik se účastnil olympijských her v roce 2016 a získal stříbrnou medaili v mistrovství světa v kánoi sprint v roce 2011.

Univerzita Mykolase Römerise () je jednou z největších litevských univerzit, jež je pojmenována po litevském právníku, soudci a otci litevského ústavního zákona Mykolasovi Römerisovi. Po obnovení nezávislosti Litevské republiky v roce 1990 se stala státní univerzitou.  V současné na době MRU studuje přibližně 10 000 studentů z 38 zemí. Univerzitní fakulty se nacházejí ve dvou městech, a to ve Vilniusu a v Kaunasu. Pro mezinárodní studenty nabízí bakalářské, magisterské a doktorské studijní programy v anglickém jazyce v oblasti společenských věd.  Univerzita působí v různých světových univerzitních organizacích, včetně Asociace evropských univerzit (EUA) a Mezinárodní asociace univerzit (IAU). MRU vytvořila mezinárodní partnerství s více než třemi sty univerzitami, veřejnými a soukromými institucemi v zahraničí. Asijské centrum MRU, centrum frankofonních studií a institut King Sejong jsou také známé díky organizovaným akcím, konferencím a četným přednáškám. Mezinárodní vztahy jsou dále posíleny návštěvami a přednáškami badatelů, zástupců velvyslanectví a známých zástupců univerzitních organizací.  Univerzita Mykolase Römerise úspěšně provádí jedno ze svých nejdůležitějších poslání – podporuje kulturu výzkumu a inovace. V roce 2015 bylo uskutečněno téměř 900 výzkumných prací, ke kterým je tevřený přístup a více než 50 akademických akcí. Na univerzitě je šest doktorských studijních programů.  V roce 2015 byla na univerzitě otevřena nová pobočka University Mykolase Römerise, Laboratoř sociálních inovací – MRU LAB s 19 laboratořemi. Laboratoře se snaží využít nejnovější výsledky výzkumu pro potřeby společnosti jako celku. Výzkumné a inovační poradenské centrum bylo zřízeno i v nové budově, která se nazývá zkráceně Lab.

Mykolas Romeris University () is one of Lithuania's largest universities, bearing the name of the Lithuanian legal scholar, judge and father of Lithuania's Constitutional Law Mykolas Römeris. Established after restoration of independence of the Republic of Lithuania in 1990, it became a state university.  Currently MRU enrolls approximately 6,500 students from 58 countries. University Faculties are located in two cities: Vilnius and Kaunas. For International Students University offers Bachelor, Master and Doctoral study programmes in English language in the field of Social Sciences.  The University is active in various world university organizations including the European Universities Association (EUA) and the International Association of Universities (IAU). MRU has forged international partnerships with over 300 universities, public and private institutions abroad. The MRU Asian Centre, Francophone Studies Centre and King Sejong Institute are also known for their organized events, conferences and numerous lectures. International relations are further enhanced by visits and lectures by researchers, Embassy officials and well known university organization representatives.  Mykolas Romeris University is successfully implementing one of its most important missions – to foster a culture of research and innovation. In 2015 there were almost 900 research papers published and more than 50 academic events organized. There are 6 doctoral studies programmes at the University. Open access to research results is implemented.  In 2015 the new Mykolas Romeris University affiliate, the Social Innovations Laboratory Centre - MRU LAB with 19 laboratories, was opened on campus. The Laboratories seek to apply the latest research results to the needs of society at large. The Research and Innovations Aide Centre has been established at the new Lab building as well.


Nacistická strana a SS.

Před 1. světovou válkou střídavě studoval i pracoval. Od roku 1914 sloužil jako důstojník na západní frontě. Za svou službu obdržel mj. vyznamenání železným křížem druhé třídy. Na konci války procházel leteckým výcvikem, ale nasazení nestihl. Po porážce Německa byl propuštěn ze služby a pracoval na farmě u Gdaňsku. Oženil se s Charlottou Hirschovou, dcerou majitele farmy, která byla židovského původu. Měl s ní tři děti, nicméně v roce 1926 se rozvedli. Jeckeln rodinu opustil a neplatil ani požadované alimenty. Několik let měl existenciální potíže. V roce 1929 se oženil znovu s Annemarie Wienessovou, s níž měl následně 5 dětí. Před vstupem do nacistické strany 1. října 1929 pracoval jako inženýr. V prosinci 1930 byl přijat do SS. Do konce roku 1931 byl pověřen velením pluku a následně brigády. V roce 1932 byl zvolen členem Reichstagu. V lednu 1933, když se nacistická strana dostala k moci v Německu, byl pověřen velením SS skupiny Jih. V roce 1936 byl jmenován SS a policejním vůdcem západního Německa a povýšen na SS-Obergruppenführera.  Byl známý svou nemilosrdností a brutalitou. Političtí odpůrci, obzvláště členové KPD, SPD a odborů, byli neúnavně pronásledováni a mnohdy i připraveni o život. Společně s členem strany Friedrichem Alpersem byl primárně zodpovědný za vraždy v Riesebergu v létě roku 1933 (jednalo se o zavraždění 11 komunistů a socialistů). Během křišťálové noci koordinoval protižidovské násilí v Brauschweigu a Hannoveru. Od roku 1941 do roku 1945 působil také jako velitel SS-Oberabschnittu Ostland (součást Říšského komisariátu Ostland).

Druhá světová válka.

Po zahájení druhé světové války byl povolán do služby k Waffen-SS. Stejně jako v předchozí praxi v SS, nejprve získal nižší post z pozice Allgemeine-SS a sloužil jako důstojník v pluku 2. divize "Totenkopf" v letech 1939-1941. Začátkem roku 1941 však byla jeho frontová mise ukončena a byl převeden k Reichsführerovi-SS Heinrichu Himmlerovi. Ten ho následně pověřil, aby sloužil jako vyšší důstojník SS a policejní velitel jižního Ruska (Russland-Süd). V této úloze převzal vedení a kontrolu masových vražd "Einsatzgruppen" a protipartizánských operací na Ukrajině (tedy v oblasti působení "Einsatzgruppe C"). Stejnou pozici zastávali i jeho souputníci Hans-Adolf Prützmann (Russland-Nord) a Erich von dem Bach-Zelewski (Russland-Mitte). V srpnu 1941 dosáhlo i jeho přičiněním masové vraždění na východě prvního vrcholu - při akci v Kamenci Podolském bylo zabito více než 23 000 lidí. Dále měl zásadní podíl na masové vraždě Židů v roklině Babí Jar v září 1941, kdy zemřelo přes 33 000 lidí. Kombinované zabíjení, k němuž docházelo v prvních měsících útoku na Sovětský svaz představuje jeden z největších zločinů za války; bývá označováno jako "holokaust kulkami". Koncem října 1941 se Jeckeln přesunul do Lotyšska, kde nahradil Prützmanna a působil opět jako policejní komisař a vyšší velitel SS. Po celou dobu byl odpovědný přímo Himmlerovi.  Vyvinul vlastní metody zabíjení velkého počtu lidí, později známé jako "Jeckelnův systém". Měl personál, který se specializoval na každou jednotlivou část procesu. Jeho metoda byla použita u masakru Židů v Rumbule 30. listopadu a 8. prosince 1941. Systém fungoval takto:  Tento systém se nazýval "balení sardinek" ("Sardinenpackung"). Z hlášení víme, že i někteří zkušení vrazi z řad "Einsatzgruppen" byli zděšeni jeho krutostí. V Rumbule se díval na oba dva dny masakru a bylo před ním zabito na 25 000 lidí. Ukázal se jako účinný zabiják, který se nezdráhal zajistit vraždění obrovských množství neozbrojených a dokonce nahých mužů, žen, dětí a starších lidí. Jedna ze tří přeživších z masakru Rumbula, Frida Michelsonová, se zachránila předstíráním, že je mrtvá, když vrazi na její tělo vršili boty zavražděných. Později vypověděla následující:  Dne 27. ledna 1942 byl vyznamenán válečným záslužným křížem s meči za zabití 25 000 lidí v Rumbule ""z rozkazu nejvyššího velení a s nejvyšší možnou prioritou"". V letech 1942 a 1943 se více zapojil do protipartyzánských akcí, především v Bělorusku. V té době navrhoval Himmlerovi, aby se zasadil o větší zapojení pobaltských a ukrajinských jednotek v boji po boku nacistů. V roce 1944 mu zemřeli dva jeho synové. V únoru 1945, nyní jako "General der Waffen-SS und Polizei", byl jmenován do velitelství "SS-Freiwilligen-Gebirgs-Korps" a sloužil také jako velitel náhradních jednotek SS a policejní velitel v jihozápadním Německu.

Zatčení a odsouzení.

Zajatý byl sovětskými vojsky v blízkosti Halbe u Berlína 28. dubna 1945. Spolu s ostatními německými zajatci, kteří sloužili ve vojenském okrsku Riga, byl od 26. ledna 1946 do 3. února 1946 souzen před sovětským vojenským tribunálem v Rize. Při vyšetřování byl klidný a v podstatě odpověděl na všechny otázky vyšetřovatelů. Prodělal celkem 29 výslechů. Po celou dobu vypadal nudný a nestranný. Byl ve svých posledních slovech zdrženlivý, plně uznal svou vinu a souhlasil, že nese plnou zodpovědnost za činnost sobě podřízené policie SS a SD v Ostlandu. V závěru svého projevu řekl:  Jeckeln a ostatní obžalovaní byli odsouzeni k smrti za spolupodíl na vraždě několika set tisíc lidí. Oběšeni byli v Rize dne 3. února 1946 před asi 4 000 diváky. Poprava se uskutečnila na Náměstí vítězství v Rize ("Uzvaras laukums"), nikoli jak je někdy mylně uváděno na půdě bývalého rižského ghetta.

Friedrich Jeckeln (2. února 1895 Hornberg - 3. února 1946 Riga) byl vysoký německý důstojník SS, který sloužil jako vyšší velitel policie a SS v obsazeném Sovětském svazu během druhé světové války. Podílel se na nasazení a koordinaci pohotovostních skupin "Einsatzgruppen" a byl osobně zodpovědný za organizaci zabití více než 200 000 Židů, Slovanů, Romů a dalších "nežádoucích osob". Po skončení druhé světové války byl za své válečné zločiny sovětským vojenským tribunálem v Rize odsouzen a popraven v roce 1946.

Friedrich Jeckeln (2 February 1895 – 3 February 1946) was a German SS commander during the Nazi era. He served as a Higher SS and Police Leader in the occupied Soviet Union during World War II. Jeckeln was the commander of one of the largest collection of "Einsatzgruppen" death squads and was personally responsible for ordering and organizing the deaths of over 100,000 Jews, Romani, and others designated by the Nazis as "undesirables". After the end of World War II in Europe, Jeckeln was convicted of war crimes by a Soviet military tribunal in Riga and executed in 1946.