Historie.

Královský palác byl původně postaven jako radnice. Stavba nové radnice započala dne 20. ledna 1648 na náměstí Dam. Krátce poté, dne 15. května 1648, byl podepsán Vestfálský mír, kterým skončila Třicetiletá válka (pro Nizozemce skončila Osmdesátiletá válka – do války počítají ještě předchozí boje za nezávislost na Španělsku). A protože se uvolnila značná část kapitálu, peníze mohly být směrovány do budovy příliš malé nově dokončené radnice. Vláda proto povolala architekta Jacoba van Campena, který měl za úkol postavit novou radnici v klasicistním stylu. Stará radnice byla zničena a postavena větší a prestižnější radnice. I když zdaleka nedostavěná, radnice otevřela své dveře v roce 1655. Potěšení občané Amsterdamu hrdě prohlašovali radnici za osmý div světa.  Poté, co v roce 1795 obsadila republikánská Francie Republiku sedmi spojených provincií Nizozemských, odešel místodržitel Vilém V. Oranžský se synem Vilémem do exilu v Anglii. Francouzi na obsazeném území vyhlásili Batávskou republiku, což byla jedna z francouzských sesterských republik. V roce 1806 sem Napoleon Bonaparte dosadil jako krále svého bratra Ludvíka Napoleona. V roce 1808 se Ludvík rozhodl, že v radnici bude jeho sídlo. Tak začaly velké přestavby na královský palác ve francouzském empírovém slohu. Král Ludvík také založil Královské muzeum, které bylo základem pro dnešní známé Rijksmuseum.  Po skončení Napoleonských válek a Vídeňském kongresu (1814–1815) se stalo území součástí nově vytvořeného Spojeného království Nizozemského. Vilém I. Nizozemský se vrátil do Nizozemí a přijal roli panovníka. Královský palác zůstal ve francouzském stylu, jen s drobnými úpravami nového panovníka. Od této doby se korunovace nových králů odehrává v kostele Nieuwe Kerk nedaleko Královského paláce. Královský palác ovšem není hlavním sídlem králů a královen – je jím palác ve městě den Haag.

Královský palác (Koninklijk Paleis) se nachází v centru Amsterdamu na okraji náměstí Dam. Objekt je považován za nejvýznamnější historickou a kulturní památku zlatého věku Holandska a je jeden ze tří oficiálních paláců holandské královské rodiny. Další dva jsou palác Noordeinde a Huis ten Bosch, oba v Haagu. Ještě je nutno podotknout, že celý Amsterdam leží na vodě a četných ostrůvcích – tento palác proto stojí na 13 659 dřevěných pilotech. Nízká hladina vody byla v kanálech udržována díky přehradám. Ve 13. století byla přehrada postavena v ústí řeky Amstel, tak vzniklo jméno Amsterdam (Dam – přehrada). Jedna přehrada byla také postavena na náměstí Dam.

The Royal Palace of Amsterdam in Amsterdam (Dutch: "Koninklijk Paleis van Amsterdam" or ) is one of three palaces in the Netherlands which are at the disposal of the monarch by Act of Parliament. It is situated on the west side of Dam Square in the centre of Amsterdam, opposite the War Memorial and next to the Nieuwe Kerk.  The palace was built as a city hall during the Dutch Golden Age in the 17th century. The building became the royal palace of King Louis Napoleon and later of the Dutch Royal House.


Zápletka.

S Mauricem se čtenář poprvé setkává v jeho čtrnácti letech, kdy právě diskutuje se svým učitelem Benem Duciem na základní škole (preparatory school) o sexu a ženách předtím, než postoupí na soukromou střední školu (public school). V duchu tohoto rozhovoru se pak nese celý román, protože pro Maurice si nedokáže představit sňatek se ženou jako cíl života.  Když se Maurice dostane na univerzitu, brzy se spřátelí s jedním ze svých spolužáků Clivem Durhamem, který ho zasvětí do literatury starověkého Řecka o stejnopohlavní lásce. Po dva roky spolu žijí v oddaném partnerství, které před ostatními skrývají. Maurice doufá, že z jejich vzájemné náklonnosti by mohlo vzejít něco víc, ale brzy je jasné, že Clive se chystá oženit, ačkoliv Forster nenechává žádné pochybnosti o tom, že takový sňatek nebude příliš šťastný.  Maurice je rozchodem zničený a nachází si dobré zaměstnání na pozici burzovního makléře. Ve svém volném čase pomáhá s chodem křesťanské boxerské tělocvičny pro chlapce z dělnické třídy v East Endu, ačkoliv své křesťanské přesvědčení kvůli vlivu Clivea dávno opustil.  Maurice si ve snaze "vyléčit se" domluví schůzku s hypnotizérem Laskerem Jonesem. Lasker Jones jeho stav označí jako "vrozenou homosexualitu" a tvrdí, že existuje padesátiprocentní šance na "vyléčení". Po první schůzce je ale jasné, že terapie nefungovala.  Mauricovy nenaplněné touhy mají blíže k realizaci ve chvíli, kdy je pozvaný Durhamovými do Penge, kde pracuje Alec Scudder (v knize se mu obvykle říká pouze Scudder, aby byl jasný rozdíl ve společenském postavení), jenž si Maurice povšimne. Jednou v noci po žebříku vyleze až do Mauriceovy ložnice, když jako jediný uslyší Mauriceovo volání.  Poté, co spolu stráví svoji první noc, Maurice zpanikaří a kvůli tomu, jak se choval k Alecovi, mu Alec vyhrožuje vydíráním. Maurice ještě jednou navštíví Laskera Jonese. Vzhledem k tomu, že si je Jones vědom toho, že terapie nefunguje, navrhne Mauriceovi, aby se přestěhoval do země, ve které platí Code civil, podle něhož není stejnopohlavní náklonnost záležitostí státu. Maurice se zamyslí nad tím, zdali někdy budou stejnopohlavní vztahy v Anglii přijatelné, na což Jones odpoví: "O tom pochybuji. Anglie byla vždy neochotná přijímat lidskou podstatu."  Maurice se v Britském muzeu v Londýně setká s Alecem kvůli údajnému vydírání. V tomto okamžiku je jasné, že se navzájem milují a Maurice Alecovi poprvé řekne jménem.  Stráví spolu další noc, při níž se Maurice dozví, že Alec má lístek na cestu do Argentiny a nehodlá se vracet. Maurice ho požádá, aby s ním zůstal a naznačí mu, že si je vědom toho, že by se musel vzdát svého sociálního a finančního postavení, a dokonce i svého třídního statusu. Alec tuto nabídku ale nepřijme. Maurice popadne vztek, ale když se uklidní, rozhodne se, že se s Alecem půjde rozloučit. Zarazí ho však, když Aleca v přístavu nenajde. Spěchá tedy do Penge, kde se předtím měli setkat v přístřešku pro lodě. Najde tam Aleca, který mu řekne, že mu poslal telegram, v němž mu napsal, že má přijít do přístřešku. Alec změnil názor a nyní chce s Mauricem zůstat.  Maurice navštíví Clivea a poví mu, co se stalo mezi ním a Alecem. Clive na to nedokáže nic říct a neumí to pochopit. Maurice jde do přístřešku, kde doufá, že najde Aleca, jak na něho čeká. Skutečně ho tam najde a pak plánují šťastný společný život.

Původní konec.

V původních rukopisech se objevuje epilog, ve kterém je zachycen osud Maurice a Aleca. Ten ale Forster nakonec nepoužil, protože se lidem, kterým ho ukázal, nelíbil. Tento epilog je však pořád možné najít v Abinger Edition, tedy ve kompletním nezměněném vydání románu. Toto vydání také obsahuje souhrn rozdílů mezi různými verzemi knihy.  Abinger verze zachovává Mauricovo původní příjmení Hill. (Ačkoliv bylo toto příjmení pro postavu Maurice vybráno předtím, než se geofyzik Maurice Hill vůbec narodil, nemohlo být v knize dále ponecháno jakmile se Maurice Hill stal se posluchačem v King's College v Cambridgi, kde Forster sám studoval.) Epilog dále zachycuje Maurice, jak se o několik let později potkává se svou sestrou Kitty. Alec a Maurice se v tomto okamžiku živí jako dřevaři a Kitty si uvědomí, proč její bratr zmizel. Tato část románu podtrhává extrémní nelibost, kterou Kitty vůči svému bratrovi cítí. Epilog končí ve chvíli, kdy se Maurice a Alec na konci dne objímají a baví se o setkání s Kitty. V tu chvíli se rozhodnout, že musí jít dál, aby se vyhnuli odhalení nebo dalšímu takovému setkání.

Adaptace.

Z románu vznikla filmová adaptace "Maurice" (1987), kterou režíroval James Ivory. Hlavní roli si v ní zahrál James Wilby jako Maurice, Hugh Grant obsadil roli Clivea a Rupert Graves Aleca.  Divadelní adaptace vznikla pod vedením Rogera Parsleyho a Andyho Grahama a v roce 1998 ji produkovala divadelní společnost SNAP Theatre Company, která svoje turné zakončila v londýnském Bloomsbury Theatre. Další produkce pochází z roku 2010. Zhostil se jí soubor Shameless Theatre Company v divadle Above The Stag Theatre v Londýně. V Americe měl Maurice premiéru 24. února 2012 v New Conservatory Theatre Center v San Franciscu.

Maurice je román E. M. Forstera. Jde o milostný příběh mezi dvěma muži v Anglii na počátku dvacátého století a sleduje život Maurice Halla od jeho školních let přes univerzitu a dále. Román byl napsán v letech 1913-1914 a revidován v letech 1932 a 1959-1960. Kniha byla vydána až v roce 1971 po Forsterově smrti, ačkoliv ji Forster ukázal vybraným přátelům, jako byl například Christopher Isherwood. Autor během svého života neusiloval o vydání románu, protože byl přesvědčen, že byl v té době nepublikovatelný. Forster byl blízkým přítelem Edwarda Carpentera a návštěva v jeho domě v Derbyshiru v roce 1912 Forstera jej podnítila k napsání "Maurice". Vztah Carpentera a jeho partnera George Merrilla byl inspirací pro vztah mezi Mauricem a Alecem Scudderem.  Forster se publikování románu bránil kvůli postojům veřejnosti a zákonům vůči stejnopohlavní lásce – v rukopise byla nalezena poznámka, na které stálo: "Publikovatelné, ale stojí to za to?" Forster toužil obzvláště po tom, aby měl jeho román šťastný konec, uvědomoval si ale, že by poté byla kniha příliš kontroverzní. Nicméně už před jeho smrtí se britské názory a zákony změnily.  Z románu vznikla jedna filmová a jedna divadelní adaptace.

Maurice is a novel by E. M. Forster. A tale of homosexual love in early 20th-century England, it follows Maurice Hall from his schooldays through university and beyond. It was written in 1913–1914, and revised in 1932 and 1959–1960. Forster was close friends with the poet Edward Carpenter, and upon visiting his Derbyshire home in 1912, was motivated to write "Maurice". The relationship between Carpenter and his partner, George Merrill, was the inspiration for that of Maurice and Alec Scudder.  Although Forster showed the novel to a select few of his friends (among them Christopher Isherwood), it was published only posthumously, in 1971. Forster did not seek to publish it during his lifetime, believing it to have been unpublishable during that period due to public and legal attitudes to same-sex love. A note found on the manuscript read: "Publishable, but worth it?". Forster was particularly keen that his novel should have a happy ending, but knew that this would make the book too controversial.  The novel has been adapted once for film and for the stage.


Život.

Mládí.

Viktor Amadeus se narodil 26. června 1726 v královském paláci v Turíně jako syn krále Karla Emanuela a jeho manželky Polyxeny, lankraběnky Hesensko-Rotenburské. Již od narození měl titul vévoda savojský, také se očekávalo, že jako prvorozený syn bude jasným nástupcem otce Karla Emanuela. Karel Emanuel již sice měl syna se svojí první manželkou Annou Kristýnou Falcko-Sulzbašskou, který se dokonce jmenoval Viktor Amadeus, ten ale roku 1725 zemřel. Vychovatelem Viktora Amadea se stal Hyacinthe Sigismond Gerdil a vzdělávání budoucího krále mělo být zaměřeno především na vojenství.  Jako mladý princ se Viktor Amadeus obklopoval mistry a učenci, z nichž mnozí se v době jeho panování dostali do popředí. Již jako mladý byl velice zbožný a stranil se veřejného života. Byl popisován jako dobromyslný, až naivní.

Sňatek.

31. května 1750 v Oulx si Viktor Amadeus vzal španělskou infantku Marii Antonii (1729-1785), nejmladší dceru Filipa V. a jeho manželky Alžběty Parmské. Jejich manželství bylo harmonické, láskyplné a vzešlo z něj dvanáct dětí. Samotný sňatek zosnovoval Ferdinand VI. Španělský. Marie Antonie měla i nabídky na sňatek od francouzského dauphina Františka a dalších významných šlechticů, ale odmítala je. Navíc, jejich sňatek měl původně politický podtext: měl usmířit Turín a Madrid, jejichž vládci bojovali ve válkách o rakouské dědictví na opačných stranách.

Nástup na trůn a vláda.

Roku 1773 nastoupil Viktor Amadeus na sardinský trůn a hned se pustil do vydávání nových vyhlášek a zlepšování vojenské situace Sardinie. Pro chudé zavedl placené veřejné práce, začal přestavbu města Nice, nechal postavit vodní přehrady a rozšiřoval i silnice.  Roku 1786 pak nechal přemístit ostatky mnoha svých předků do baziliky Superga v Turíně, kde byl nakonec sám pohřben. 21. května 1793 založil nové vyznamenání pro vojáky.  Když vypukla ve Francii Velká revoluce, dal na přání své snachy Marie Klotildy a poskytl přístřeší pro francouzské princezny Marii Adélu a Viktorii Luisu a tehdejšího hrabě z Provence, později známého jako Ludvík XVIII. Po čtyřech letech bojů Francouzi pod vedením Napoleona Bonaparta porazili Viktorovu armádu v bitvě u Montenotte, bitvě u Millesima a nakonec i v bitvě u Mondovì. Na okupovaných územích pak Napoleon vyhlásil Republiku Albu. Nicméně, s Cherascoským příměřím se území vrátila zpět Viktoru Amadeovi. Podmínkami smlouvy bylo zastavení strategických měst Cuneo, Ceva, Alessandria, a Tortona. Viktor Amadeus města skutečně Napoleonovy dal a byl nucen i k podepsáno Pařížského míru (1796). Napoleon ale nepolevil a po zchudlém králi chtěl i Savojsko a Nice; i tentokrát se Viktor Amadeus podvolil. Musel také umožnit průchod francouzské armády dále do italského vnitrozemí.  Ještě toho roku, kdy byl Viktor Amadeus III. nucen zastavit svá města a země, konkrétně 16. října 1796, prodělal sedmdesátiletý král mrtvici a zemřel. Jeho království zůstalo ekonomicky nestabilní, chudé a rozvrácené. Byl pohřben v bazilice Superga v Turíně.

Potomci.

Ze sňatku se španělskou infantkou Marií Antonií vzešlo dvanáct dětí, z nichž devět (čtyři snové, pět dcer) se dožilo dospělosti.

Viktor Amadeus III. (celým jménem "Vittorio Amedeo Maria di Savoia", 26. června 1726, Turín – 16. října 1796, tamtéž) byl sardinský král a savojský vévoda od roku 1773 až do své smrti. V politice se prezentoval jako konzervativec a během své vlády uskutečnil několik administrativních reforem, od roku 1792 navíc vedl válku s Francouzskou republikou. Byl otcem všech tři posledních sardinských králů z dynastie savojských.

Victor Amadeus III (Vittorio Amadeo Maria; 26 June 1726 – 16 October 1796) was King of Sardinia from 1773 to his death. Although he was politically conservative, he carried out numerous administrative reforms until he declared war on Revolutionary France in 1792. He was the father of the last three mainline Kings of Sardinia.


Biografie.

Začátky.

Kapela vznikla v létě roku 1990 ve složení: Název "Pagan Angel" si kapela po krátké době změnila na výstižnější - Anathema. V tomto případě se jejich název nelze brát jako vyloučení z církve ("anathema" je církevní kletba), ale spíše jako vyloučení z mainstreamové hudby (distancování se od hlavního hudebního proudu).

Debut.

Jejich první demo "An Iliad of Woes" skupina nahrála v listopadu téhož roku. Druhé demo s názvem "All Faith Is Lost" bylo nahráno v létě 1991. Písně z obou demokazet se dočkaly pozitivního ohlasu, takže zanedlouho se opět vrátili do studia, kde nahráli singl They Die se dvěma písněmi - "Crestfallen" a "They Die". Zanedlouho na to odešel z kapely baskytarista Jamie Cavanagh a nahradil ho Duncan Patterson.  V létě 1992 se skupina opět setkala ve studiu, aby nahrála své debutové EP - "The Crestfallen", po kterém o rok později následovalo album "Serenades". O úspěšnosti alba svědčí to, že Anathema byla předskokanem na turné legendy Cannibal Corpse. Album bylo oceněno časopisem Metal Hammer a klip k písni "Sweet Tears" se dlouhé týdny držel v žebříčku hudební stanice MTV. Na podzim skupina vyrazila na evropské turné po státech jako jsou Nizozemsko, Belgie a Irsko. Na jaře 1994 navštívili Německo spolu s kapelami Cradle of Filth a At the Gates. Následovaly koncerty ve Finsku, Rakousku, Švýcarsku a Rumunsku. V srpnu se podívali do daleké Brazílie, kde vystupovali na "Indipendent Rock Festivalu". Po návratu pokračovali znovu v Belgii a Nizozemsku. Ještě předtím však stihli natočit další singl, "Pentecost III". V následujícím roce odešel z kapely zpěvák Darren White (založil kapelu The Blood Divine). Za mikrofon se postavil mladší z bratrů Cavanaghových, kytarista Vincent.  Odchod zpěváka neovlivnil úspěšnost kapely, spíše naopak. Vincent ukázal, že má na zpívání opravdu talent. Nové album "The Silent Enigma" spatřilo světlo světa na konci října 1995. Mnozí nadšenci přirovnali toto album ke srážce Pink Floyd s Black Sabbath. Jako předkapela vystupovali na turné Paradise Lost, později na "Dynamo festivalu" v Nizozemsku.

Další tvorba.

Téměř přesně o rok vyšlo jejich další, podle mnohých nejúspěšnější album "Eternity". V květnu 1997 vyšlo první video s názvem "A Vision Of A Dying Embrace". O měsíc odešel z kapely bubeník John, dočasně nahrazen Shaunem Steels (ex-Solstice).  V lednu 1998 za začalo nahrávání dalšího alba, "Alternative 4". Zajímavé, ale už ne metalové album se dostalo na pulty prodejen v polovině téhož roku. Kapela opustila vydavatelství Peaceville a podepsala kontrakt s Music For Nations. Po neshodách v kapele se rozloučil Duncan, jehož vystřídal Dave Pybus. V listopadu se do kapely znovu vrátil John.  Na začátku roku 1999 začali s nahráváním alba "Judgement". V roce 2000 se znovu objevili na nizozemském "Dynamo festivalu" a v Polsku v rámci "Judgement Tour 2000". V květnu se stal novým členem kapely klávesák Les Smith (spolupracoval s nimi již na albu "Eternity"). Zbytek roku věnovali dalšímu nahrávání. Nové album vyšlo v roce 2001 pod názvem "A Fine Day To Exit". Z kapely odešel Dave Pybus, kterého na turné nahradil George Roberts. Krátce na to vyrazili na evropské turné, skládající se z dvaceti tří koncertů.  V únoru 2002 opustil kapelu kytarista Danny, který se na čas připojil k Duncanově kapele "Antimatter", ale v dubnu se znovu vrátil. Po jedenácti letech se v sestavě znovu objevil Jamie. Na konci roku 2003 vyšlo album "A Natural Disaster", nejprogresivnější album z jejich tvorby. Atmosférická hudba, podle někoho možná pomatená. V roce 2004 vyšel záznam z koncertu pojmenováný "Were You There?" v polském vydavatelství Metalmind. Po něm následovalo další DVD - "A Moment In Time", také záznam z koncertu v Polsku.  Nejnovější album se mělo původně jmenovat "Everything". Datum vydání byl několikrát odsunuto a název přejmenován, což vyvolalo mnoho polemik a spekulací mezi fanoušky. Dne 20. března 2010 kapela oznámila na svých oficiálních internetových stránkách a oficiální Facebook stránce datum vydání pro své nové album na 31. května 2010. Jméno alba je "We're Here Because We're Here".

Anathema je britská rocková skupina z Liverpoolu založená v roce 1990. Sestava se skládá ze zpěváků a kytaristů – bratrů Vincenta a Daniela Cavanaghových, jejich bratra Jamieho Cavanagha, jež hraje na basovou kytaru, sourozenců Johna a Lee Douglasových, z nichž první je zpěvákem a druhý bubeníkem, a dále klávesisty Daniela Cardosa (od listopadu 2012).

Anathema are a British rock band from Liverpool. The line-up consists of the multi instrumentalist brothers, Vincent and Daniel Cavanagh, drummer/keyboardist John Douglas, singer Lee Douglas, and keyboardist/bassist Daniel Cardoso since November 2012.  The band was founded as Pagan Angel in 1990 by the three Cavanagh brothers, drummer John Douglas, and singer Darren White, as a death/doom band. At the time White was the only singer of the band. The following year, Jamie left and was replaced by Duncan Patterson. Under this line-up, Anathema released their first EP, "The Crestfallen" (1992), and their first album, "Serenades" (1993). However, White left in 1995; Vincent decided to act as Anathema's vocalist in addition to his guitarist function in the albums "The Silent Enigma" (1995) and "Eternity" (1996), which were going into a more gothic metal direction.  In 1997, John left the band, and was replaced by Shaun Steels for the album "Alternative 4" (1998). Both Patterson and Steels left the same year, replaced by Dave Pybus and a returning John Douglas, while former My Dying Bride keyboardist and violinist Martin Powell also joined the band (Daniel Cavanagh was also acting as the band's only keyboardist, and shared this position since). The only album released with this line-up was "Judgement" (1999): the same year Powell switched positions with Cradle of Filth's keyboardist Les Smith who joined Anathema, and Lee Douglas, John's sister, was added to the line-up as a backing and occasional lead vocalist.  The band released their sixth album "A Fine Day to Exit" in 2001, turning to an alternative sound. Shortly after the release, Pybus announced his departure and was replaced by the band's original bassist, Jamie Cavanagh, reuniting the three brothers in the band for the first time since 1991. There were no new members for the next ten years, with the albums "A Natural Disaster" (2003) and "We're Here Because We're Here" (2010) all being recorded and released by the same line-up, with the sound turning even more towards progressive rock; however, Daniel Cavanagh left Anathema in 2002 to join Antimatter, returning in 2003. Smith left Anathema in 2011, and Vincent and Daniel both assumed the function of keyboardist for the band's ninth album, "Weather Systems", in 2012. The same year, Cardoso, the band's live keyboardist since 2011, joined as a full-time member.


Koncept.

Podle listu "The Economist" bylo hlavní myšlenkou nabízet na trhu telefony výhradně jako módní doplňky, v duchu slov: "„Když můžete utratit 20 000 dolarů za hodinky, tak proč ne za mobilní telefon?“" Telefony Vertu, neboli „mobilní komunikační nástroje“, jsou vyráběny v dílnách společnosti v Church Crookhamu, v hrabství Hampshire v Anglii. Prodejní strategie zdůrazňuje hlavně kvalitu výroby, styl a servis, ne tolik funkce mobilního telefonu. Firma má sídlo ve Velké Británii, kanceláře se nalézají v New Yorku, Dubaji, Moskvě, Frankfurtu, Hongkongu, Paříži a Singapuru. V listopadu Massimiliana Poglianiho v roli CEO společnosti Vertu nahradil Billy Crotty, který byl o tři měsíce později vystřídán Gordonem Watsoem. Společnost má 900 zaměstnanců.

Kolekce.

Model, který je vlajkovou lodí firmy, se jmenuje Signature. Jeho klávesnice obsahuje téměř 5 karátů rubínových ložisek. Dalšími modely jsou Ascent, Constellation Classic, Constellation Ayxta, společně s chytrými telefony Constellation Quest a Constellation (na trh uveden v říjnu 2011). Telefony Ascent jsou navrženy tak, aby byly lehké a odolné, jsou vyrobené z hliníku nebo titanu a vulkanizované gumy a kůže. Modely Classics jsou jednoduché a malé přístroje. Ayxtas – to jsou „véčkové“ telefony, které jsou nabízeny v různých variantách a barvách. Model Quest je prvním chytrým telefonem značky Vertu, který je vybaven plnou QWERTY klávesnicí s tlačítky vyrobenými ze safíru. Po tomto modelu následoval v roce 2011 model Constellation, první model této značky s dotykovým displejem.  V únoru 2013 uvedla společnost Vertu na trh model Vertu Ti, první telefon značky Vertu s operačním systémem Android, po němž v červnu 2014 následoval model Signature Touch. Model Signature Touch je špičkový přístroj, který běží na čtyřjádrovém procesoru Snapdragon 801 s frekvencí 2,3 GHz. Je vyráběn s 4,7 palcovým displejem s rozlišením 1080p, 64GB úložného prostoru, LTE, NFC a bezdrátovým nabíjením Qi. Cena telefonu Signature Touch je od 10 300 USD/7 900 EUR za základní model po maximální cenu 21 900 USD/16 900 EUR za model Pure Jet Red Gold.  Vertu vyrábí také limitované edice telefonů ve spolupráci se společnostmi Ferrari, Bentley, Lapo Elkann a Ermenegildo Zegna.

Distribuce.

Značka Vertu je k dispozici ve zhruba 500 obchodech, včetně 70 značkových butiků Vertu Boutiques, v 66 zemích. Telefony Vertu jsou nabízeny ve značkových prodejnách, v rámci koncese pak v předních obchodních domech jako Harrods a Selfridges v Londýně a u dalších autorizovaných maloobchodníků, jako například Tourneau v USA, v Pařížské ulici v Praze a DLF Emporio v Novém Dillí v Indii. Butik Vertu se nalézá i v Pekingu, v Oriental Plaza v nákupní čtvrti Wang-fu-ťing. Tři butiky Vertu Boutiques se nacházejí i ve Spojených státech: na Madison Avenue v New Yorku, resortu a kasinu Wynn v Las Vegas a na Rodeo Drive v Beverly Hills. V Dubaji je řada obchodů, například Mall of the Emirates, Dubai Mall a Burjuman Mall.

Krach.

Společnost Vertu se v červenci 2017 dostala do insolvence, kdy dlužila částku 128 milionů liber šterlinků, v přepočtu 4 miliardy korun českých. Propuštěno bylo na 200 zaměstnanců. Současný majitel turecký miliardář Uzan si však hodlá ponechat licence na značku a případně ji v budoucnu obnovit.

Vertu byl britský výrobce a prodejce luxusních a ručně vyráběných mobilních telefonů. Značku založil v roce 1998 finský výrobce mobilů Nokia. V říjnu 2012 Nokia prodala značku Vertu soukromé investiční skupině EQT VI za blíže nespecifikovanou cenu, (neoficiální informace uvádějí částku cca 200 milionů USD), ale ponechala si 10% podíl. Koncem roku 2013 měla společnost kolem 350 000 zákazníků a její telefony se prodávaly v 500 maloobchodních prodejnách, včetně 70, které provozovala přímo společnost. V roce 2015 bylo oznámeno, že EQT prodala svůj podíl ve Vertu společnosti Godin Holdings, holdingové společnosti se sídlem v Hongkongu.

Vertu was a British-based manufacturer and retailer of luxury handmade mobile phones, established by Finnish mobile-phone manufacturer Nokia in 1998. In October 2012, Nokia sold Vertu to private equity group EQT VI for an unspecified amount, but retained a 10% share. By the end of 2013, the company had around 350,000 customers, and phones were on sale in 500 retail outlets, including 70 run by the company. In 2015, it was announced that EQT had sold its share of Vertu to Godin Holdings, a Hong Kong-based holding company.. In March of 2017 Godin Holdings sold to Baferton Ltd. a Cyprus-based Turkish company. In July of 2017, the new shareholders applied to the Court of England for bankruptcy protection, the company went into voluntary liquidation after plans to save it failed and Vertu Corporation Ltd. was put into liquidation, leaving its residual staff of 200 unpaid and unemployed.. Vertu AK France, is the parent company of Vertu Corporation, through which the Vertu Brand and company continues its business today. In May 2020 the factory and office complex in Church Crookham England, that has been empty since July 2017 was demolished to make way for a retail park.


Vznik tradice.

Poprvé představení živého betléma uspořádal František z Assisi v roce 1223 v obci Greccio v provincii Rieti ve střední Itálii. František z Assisi se usídlil v tomto chudém kraji, jehož obyvatelé trpěli neúrodou a útoky divé zvěře, zejména vlků, poprvé již v roce 1209. Na hoře Lacerone si vybudoval chatrč jako poustevnu a obyvatelé Greccia jej tam chodili navštěvovat a poslouchat jeho kázaní. Poté, kdy papež Honorius III. v listopadu roku 1223 potvrdil Františkem navrženou řeholi Řádu menších bratří, se František začal zabývat realizací svého nápadu na dosud nevídanou oslavu narození Ježíše Krista. Obzvláště vhodné mu pro tento účel připadalo Greccio, které mu připomínalo palestinský Betlém. S podporou místního pána Giovanni Velita tak zorganizoval o vánočních svátcích roku 1223 první představení "živého betléma", v němž účinkovali nejen lidé - obyvatelé Greccia a řádoví bratři - ale i zvířata. V obci Greccio se každým rokem o Vánocích koná rekonstrukce tohoto historického příběhu, ilustrující vznik tradice živých betlémů. Tyto události v Grecciu připomíná také svatyně ze 13. století a místní Muzeum betlémů.

Rozšíření.

Tradice pořádání živých betlémů se nejprve rozšířila na území dnešní Itálie a posléze také do dalších zemí křesťanského světa. Tuto tradici podporuje nejen katolická církev, ale i některé další křesťanské církve, například baptisté.  V samotné Itálii na počátku 21. století byla organizována představení živých betlémů téměř na 200 místech. V některých lokalitách je tato tradice vcelku nová – například v "Sassi di Matera", nejstarší části města Matery (Basilicata), zapsaném na seznamu světového dědictví UNESCO, byl na prosinec roku 2016 připraven teprve sedmý ročník představení živého betléma. Za největší živý betlém na světě je považováno představení "Presepe di Genga", kterého se každoročně v prostorách jeskyní a jejich okolí na svazích hory Frasassi účastní kolem 300 obyvatel italské obce Genga v provincii Ancona.  Živé betlémy jsou organizovány i v jiných evropských zemích (Španělsko, Francie, Německo), včetně zemí střední Evropy, jako je například Česko a Polsko. Tato tradice si našla své místo i v zemích Střední a Jižní Ameriky a v některých státech USA. Živé betlémy pořádala například baptistická církev ve městě Lafayette v Indianě či v dalších městech v Texasu a Arkansasu. V Mount Laurel ve státě New Jersey se představení konají v prosinci na 13 uzavřených i venkovních scénách, na nichž vystupuje na 200 účinkujících a každoročně je zhlédne kolem 13 000 návštěvníků.

Živý betlém je specifické divadelní představení, vycházející z křesťanské tradice a zobrazující události a postavy, související s narozením Ježíše Krista. Představení živých betlémů, která se konají v době vánočních svátků, zpravidla pořádají místní komunity v obcích a městech ve spolupráci se zástupci církve.

A Nativity play or Christmas pageant is a play which recounts the story of the Nativity of Jesus. It is usually performed at Christmas, the feast of the Nativity.


Život.

Mládí.

Alžběta Filipína se narodila 7. května 1764 na zámku ve Versailles jako nejmladší dcera francouzského dauphina Ludvíka Ferdinanda a jeho druhé manželky Marie Josefy Saské. Z otcovy strany byli jejími prarodiči francouzský král Ludvík a jeho manželka Marie, z matčiny strany to byl polský královský pár August a Marie Josefa. Právě jako vnučce francouzského krále jí příslušel titul "Petite-Fille de France".  Roku 1765 na souchotiny nečekaně zemřel Alžbětin otec a její nejstarší bratr se tak stal francouzským dauphinem, který byl později známý jako král Ludvík XVI. Jejich matka Marie Josefa se nikdy ze ztráty milovaného manžela nevzpamatovala a zemřela o dva roky později. Z dvouleté Alžběty Filipíny i jejích starších sourozenců se tak stali sirotci.  Ji i její sestru Marii Klotildu vychovávala a vzdělávala Marie Luisa de Rohan, jedna z mnoha příslušnic rodu Rohanů, které vychovávaly francouzské prince a princezny. Z Alžběty Filipíny se stala dobrá jezdkyně na koni, s dobrým vzděláním a citem pro umění. Podobně jako její sestra Marie Klotilda nacházela zalíbení ve hře na hudební nástroje, především pak na violu da gamba a harfu. Byla také hluboce věřící. Nakonec roku 1774 umírá Alžbětin děd Ludvík XV. a jeho nástupcem se stává Alžbětin nejstarší bratr Ludvík August.  Alžbětě Filipíně byl navržen například sňatek s císařem Josefem II., synem Marie Terezie. Nicméně Alžběta Filipína Josefa odmítla a její bratr Ludvík se za ni postavil – tak mohla zůstat ve Francii se zbytkem rodiny.

Revoluce.

17. července 1789, tři dny po dobytí Bastily, byl na přání krále Ludvíka vyslán vévoda Karel, Alžbětin bratr a budoucí francouzský král, do zahraničí, aby se skryl před revolucionáři. I Alžběta Filipína měla možnost odjet s tetami Marií Adélou a Viktorií Luisou do Itálie, kde by se jich ujala Marie Klotilda, královna sardinská a sestra Alžběty Filipíny. Nicméně, tuto nabídku odmítla a zůstala se zbytkem rodiny ve Francii. I když jí byl útěk nabídnut podruhé, odmítla.  10. srpna 1792 povstalci napadli Tuilerijský palác, kde zrovna královská rodina pobývala. Královští se pokusili najít záchranu na Zákonodárném národním shromáždění, nicméně ani ti jim nepomohli. O tři dny později byla rodina převezena do Templu v Paříži. 21. ledna 1793 proběhla poprava bývalého krále a Alžbětina bratra. Následník trůnu, Ludvík XVII., byl oddělen od rodiny. 2. srpna 1793 byla Marie Antoinetta převezena do Conciergerie a následně popravena. Krátce před popravou ještě napsala dopis adresovaný Alžbětě Filipíně, ten ale adresátce nikdy nedorazil. Ještě dlouho po smrti Marie Antoinetty žila Alžběta Filipína a její společnice, královnina dcera Marie Terezie, v nevědomosti; žádná z nich netušila, že královna je mrtvá.

Poprava.

Podle Robespierra byla Alžběta Filipína nebezpečná, avšak jeho původním plánem bylo pouze ji vyhnat z Paříže.  9. května 1794 ale byla převezena do Conciergerie a postavena před Revoluční tribunál. Byla obviněna z napomáhání při králově útěku a finanční podpory francouzské protiodbojové armády. Během procesu byla označována jako „sestra tyrana“ a ona na takové označení pohotově zareagovala:  Následujícího dne byla odsouzena k popravě. Byla popravena společně s dalšími třiadvaceti muži a ženami, kteří byli souzeni ve stejnou dobu. Údajně také pro podporu ostatních odříkávala žalm 130, "De Profundis", dokud nepřišla řada na ni. Byla gilotinována. Její tělo bylo pohřbeno v hromadném hrobě na bývalém hřbitově Errancis. Nicméně, její bratr Ludvík XVIII. se snažil o řádné pochování svých předků a příbuzných a nezapomněl ani na Alžbětu Filipínu. Avšak když byl hrob otevřen, byla těla natolik rozložená, že nešlo poznat, kdo je kdo. Proto bylo každé jedno tělo uloženo do samostatného hrobu v Pařížských katakombách.  Roku 1924 bylo navrženo Alžbětino blahořečení, tato záležitost ale zůstává nedořešena.

Alžběta Filipína Francouzská (celým jménem "Alžběta Filipína Marie Helena Bourbonská", 7. května 1764, Versailles – 10. května 1794, Paříž) byla francouzská princezna, sestra tří francouzských králů: Ludvíka XVI., Ludvíka XVIII. a Karla X. Během Velké francouzské revoluce se jí, na rozdíl od tet Marie Adély a Viktorie Luisy, nepodařilo utéct za hranice a byla na Place de la Concorde v Paříži popravena.

Élisabeth of France ("Élisabeth Philippe Marie Hélène de France"; 3 May 1764 – 10 May 1794), known as "Madame" Élisabeth, was a French princess and the youngest sibling of King Louis XVI. She remained beside the king and his family during the French Revolution and was executed at Place de la Révolution in Paris during the Terror. She is regarded by the Roman Catholic Church as a martyr and is venerated as a Servant of God.


Historie konceptu.

Anglický vědec, politik, historik a filosof Francis Bacon, vztahuje vývoj technovědy k počátkům moderních věd. Věda nám poskytuje vědění o fenoménech a možnost s nimi efektivně zacházet. Koncept začal být pevněji ohraničen během první poloviny 20. století. Francouzský filosof a spisovatel Gaston Bachelard v knize "'Le nouvel esprit scientifique' (1934)" uvádí, že 'vědecký duch' je ovlivněn matematickými a technickými operacemi a používá techniku aby vytvořil moderní vědu. Termín 'technověda' byl však popularizován až v roce 1977 belgickým profesorem filosofie, v jeho díle "'Le signe et la technique'"(1977)"."

Koncepční úrovně technovědy.

Na technovědu lze nahlížet ze tří úrovní.

Popisně-analytická úroveň.

Technovědné studie zde zkoumají rozhodující roli vědy a techniky v tom, jak se vyvíjí poznání. Jakou roli hrají velké výzkumné laboratoře, ve kterých se provádějí experimenty na organismech, z hlediska úhlu pohledu na věci kolem nás? Do jaké míry tyto výzkumy, experimenty a zjištění formují pohled na „přírodu“ a „naše“ těla? Do jaké míry tyto postřehy utvářejí technologické inovace? Může být laboratorium chápáno jako metafora na sociální struktury v jejich plném rozsahu? Těmito otázkami se hlouběji zabývají entnografické studie vědy a techniky v rámci tzv. Science and Technology Studies – STS; např. "'Give Me a Laboratory and I will Raise the World'" (Bruno Latour, 1999) nebo "'What is a Laboratory?"' (Karin Knorr Cetina, 1983).

Dekonstrukční úroveň.

Teoretický přístup k technovědě s cílem kriticky stanovit vědecké postupy, například Bruno Latour (sociologie), Donna Haraway (historie vědy a gender studia), nebo Karen Barad (teoretická fyzika). Důraz se zde klade na fakt, že vědecké popisy jsou pouze hypoteticky objektivní a že existují způsoby, jak je můžeme odkrývat (tzv. dekonstrukcí). Rovněž jsou vyhledávány i nové formy reprezentace výsledků / vědeckých popisů ve výzkumu.

Vizionářská úroveň.

Na této úrovni zahrnuje koncept technovědy řadu sociálních, literárněvědných, uměleckých a materiálních dovedností západních kultur třetího tisíciletí. Cílem je zaměřit se na souhru dosud oddělených oblastí a zpochybnit tradiční hranice mezi vědeckými disciplínami, různými výzkumy, technologiemi, uměním a politikou. Jedním z cílů je rozšířit pojem „technika“ (řecké "techné" znamená umění, řemesla i zručnost), za účelem vzniku nových možností účasti na produkci vědomostí a na uvažování o strategických spojenectvích. Technovědu lze srovnávat s řadou dalších inovativních interdisciplinárních oblastí vzdělání, které se objevily v posledních letech, a to zejména s etikou a kritikou moderních technologií (biotechnologie, nanotechnologie, genetika).

Aspekty technovědy.

Sociální aspekty.

Na přelomu 20. a 21. století století je věda a technika jedním z ústředních rysů životů lidí po celém světě. Ať už se jedná o klinické testy, mechanizace, ohrožení pracovních pozic počítači, chemické továrny v okolí našeho bydliště nebo fenomén globálního oteplování, vědecký výzkum a technická vylepšení zásadně mění způsob, jakým funguje lidská společnost. O technovědě hovoříme v rámci širokého sociálního kontextu. Vývoj technologií, přestože je popoháněn pokrokem ve vědeckém výzkumu, je neodmyslitelně také společenským procesem. „Ani technická ani společenská vize nemůže být realizována jedna bez druhé, ačkoli s dostatečným společným úsilím mohou být zrealizovány obě dohromady"

Politické aspekty.

Stoupající význam nových technologií a elektronických médií způsobuje vnější změny ve způsobu řízení a kontroly nejen sociálního, ale i politického a ekonomického systému. Mění společenské struktury, ovlivňuje spektrum potřeb a zájmů, je základem šíření nových informací, nových poznatků a mnoha dalších projevů. Jedním z nezanedbatelných důsledků je i to, že nové technologie a elektronická média nabízejí dnes nepoměrně větší rozsah možností, než jsou ty, které mohou být realizovány. Technovědu ve společenském kontextu můžeme chápat jako formu vlády nebo alespoň jako součást vládní moci. Vliv technovědy sahá do velkého množství odvětví, která jsou předmětem jednání politiků, např. životní prostředí, bezpečnost, zdraví.

Environmentální aspekty.

Vědecké teorie a jejich praktické využití jsou odjakživa doprovázeny kritickými reakcemi. Za zlomovou událost lze v tomto ohledu považovat však mobilizaci a využití jaderné fyziky k produkci zbraní hromadného ničení, což vyvolalo intenzivní kritiku nejen z řad samotných vědců a akademiků, ale i napříč širokou veřejností, a vedlo mimo jiné k vývoji a rozšíření mírového hnutí. Širší vlna kritiky zaměřená na vědu a techniku, se základnou v sociálních hnutích, se poprvé zvedla kolem roku 1968 a pojí se s radikalizací studentů a profesorů na univerzitách napříč západním světem. Hlavními okolnostmi vzniku nové kritiky jsou, stručně řečeno, jednak šok po ukončení války ve Vietnamu, a jednak vojensko-průmyslový komplex, neboli propojení vojenských sil, zbrojních firem, politických struktur a jiných uskupení s mocenskými a komerčními zájmy. Neméně důležitou roli sehrály i objev přítomnosti DDT a dalších pesticidů v potravinovém řetězci, Zelená revoluce apod.  Tyto a mnohé další negativní zkušenosti podkopávají důvěru mnoha lidí ve vědu jako neutrální, progresivní sílu, která samovolně vykazuje stále lepší výsledky. Na problematiku vědy lze nahlížet z různých úhlů. Jeden z negativních přístupů chápe vědu jako nedílnou součást války, konfliktů a útlaku. "Věda se ukázala být prostředkem těch, kteří třímají moc. V reakci na to se zrodily asociace pro sociální zodpovědnost ve vědě, byla zmobilizována hnutí prosazující jako hlavní cíl vědy její užitek pro společnost, byl vznesen požadavek na demokratizaci vědy a rozvinuly se kritické analýzy společenských vztahů a vědeckých souvislostí."

Technověda je pojem, který se vztahuje ke spojení techniky s moderní vědou, odkazuje k jejich vzájemné podmíněnosti (dynamické a hybridně chápané ontologii). Technověda je také objektem kritického zhodnocení vývoje ve světě v průběhu 17. a 18. století až do současnosti. V dnešní době je reprezentována především high-tech obory – biotech, nanotech, infotech.  Technověda odráží reálné procesy, které vznikou protnutím základního a aplikovaného výzkumu, a při kterém je důležitá vysoce abstraktní práce i co nejrychlejší praktická aplikace výsledků), vědy a techniky, ekonomiky a politiky do jednoho integrovaného celku. Velké náklady a rizika, k nimž dochází z důvodu obtížnosti oborů, kterých technověda využívá, mohou zvládat pouze globální hráči, kterým se skrze tržní ekonomiku dostává nutných finančních prostředků. Na technovědu navazuje model znalostní produkce sociologa Josepha Gibbonse a jeho kolegů Helgy Nowotny, Petera B. Scotta a Michaela T. Gibbonse. Autoři ve společné knize představili dva režimy produkce vědění:

In common usage, technoscience refers to the entire long-standing global human activity of technology combined with the relatively recent scientific method that occurred primarily in Europe during the 17th and 18th centuries. Technoscience is the study of how humans interact with technology using the scientific method. Technoscience thus comprises the history of human application of technology and modern scientific methods, ranging from the early development of basic technologies for hunting, agriculture, or husbandry (e.g. the well, the bow, the plow, the harness) and all the way through atomic applications, biotechnology, robotics, and computer sciences. This more common and comprehensive usage of the term "technoscience" can be found in general textbooks and lectures concerning the history of science.  An alternate, more narrow usage occurs in some philosophic science and technology studies. In this usage, "technoscience" refers specifically to the technological and social context of science. Technoscience recognises that scientific knowledge is not only socially coded and historically situated but sustained and made durable by material (non-human) networks. Technoscience states that the fields of science and technology are linked and grow together, and scientific knowledge requires an infrastructure of technology in order to remain stationary or move forward.  The latter, philosophic use of the term technoscience was popularized by French philosopher Gaston Bachelard in 1953. It was popularized in the French-speaking world by Belgian philosopher Gilbert Hottois in the late 1970s and early 1980s, and entered English academic usage in 1987 with Bruno Latour's book "Science in Action".  In translating the concept to English, Latour also combined several arguments about technoscience that had circulated separately within science and technology studies (STS) before into a comprehensive framework:


Velitel koloniálních vojsk.

Adrian Dietrich Lothar von Trotha přišel do Afriky v roce 1894 s pověřením potlačit jakoukoliv hrozbu. Byl jmenován velitelem koloniálních vojsk v Německé východní Africe – dnešní Tanzanie, Rwanda, Burundi. Velmi rychle upevnil své postavení svými tvrdými prostředky, které používal na potlačení nepokojů, které hrozili koloniím ze strany afrických kmenů.

Čína a Boxerské povstání.

Kratší dobu poté sloužil v Číně, kde potlačil protizápadní Boxerské povstání roku 1900. Povstání vedla tajná společnost Spravedlivé a harmonické pěsti. Z toho je odvozen název Boxeři. Svým stoupencům tvrdili, že je vycvičí v bojových umění a nakonec se stanou nezranitelní i ve střetu s kulkami. Činnost Boxeři zahájili v Šan – tung, kde si získaly stoupence z venkovské chudiny. Šířili propagandu vedenou vůči katolickým misionářům a západním přistěhovalcům. To vedlo k potyčkám s danými skupinami obyvatel.  Císařovna Cch‘-si se domnívala, že jí Boxeři pomohou se udržet u moci a tak je podporovala. Roku 1900 se povstalcům podařilo oblehnout velvyslanectví západních států v Pekingu. S obležením pomáhala i císařská armáda. Současně bylo vypleněno i město. Trvalo několik měsíců, než se Lotharovi podařilo povstání potlačit.

Kmen Herero.

V květnu 1904 byl Trotha jmenován vrchním velitelem Německé Jihozápadní Afriky. Oblast trpěla kvůli povstání kmene Herero. Trotha do kolonie přišel s armádou 10 000 mužů. Problém se rozhodl řešit zahnáním Hererů na jediné místo, které následně ze tří stran obklíčil a nechal jim jako jediné místo, kam mohli ustoupit Kalaharskou poušť. Již v srpnu 1904 se Trotha hodlal s Herery nadobro vypořádat. S dvěma tisíci muži zaútočil na obklíčené Herery, čítající 50 000 a z toho 6 000 válečníků. Hererové neoplývali moderními zbraněmi a tak je Lothar von Trotha v bitvě u Waterbergu zmasakroval. Ti, jež bitvu přežili, uprchli do pouště. Trotha nařídil otrávit veškeré vodní zdroje v Kalahari. Dále nařídil postavit okolo Kalahari ploty. Vojáci byli umístěni v okolí a postříleli každého, kdo se pokusit z pasti utéci.  Podle použité literatury - "Netvoři: Příběhy nejďábelštějších žen a můžu historie", vydal k příležitosti této akce Vyhlazovací rozkaz:  "Všichni Hererové musí opustit zemi. Pokud odmítnou, přinutím jek tomu… Každý Herero, dopadený na německém území, bude zastřelen… Neberte žádné zajatce. Tak zní mé rozhodnutí o hererském národě."  Rozkaz nebyl naplněn do písmene. Někteří byli posláni do pracovních táborů a otroctví. Avšak nakonec zemřeli vyčerpáním, hladem a nemocemi. Mnoho žen se stalo oběťmi znásilnění a vražd. Další lidé byli využiti jako „pokusné myši“ pro genetika Eugena Fischera, jež se snažil dokázat inferioritu Afričanů. Z původních 80 000 obyvatel kmene Herero přežilo zhruba na 15 000.

Kmen Namů.

V dubnu 1905 povstali Namové. Lothar von Trotha opět využil své osvědčené metody a vydal veřejný výnos, opět podle literatury - "Netvoři: Příběhy nejďábelštějších žen a můžu historie"":"  "Nama, který se nepodrobí a bude spatřen v německé oblasti, bude zastřelen, to platí, dokud nebudou všichni zlikvidování. Ti, kdo se na počátku povstání dopustili vraždy bělochů nebo nařídili bělochy zavraždit, propadli podle zákona hrdlem. Pokud jde o těch pár, kteří nebyli poraženi, povede se jim stejně jako Hererům, kteří ve své zaslepenosti také věřili, že mohou vést úspěšnou válku proti německému císaři a velikému německému národu. A táži se vás: Kde jsou ti Hererové dnes?"  Po vydání ediktu bylo povražděno na 10 000 Namů. 9 000 jich bylo umístěno v koncentračních táborech.

Zpět v Evropě.

Roku 1905 byla Činnost Lothara von Trothy zveřejněna v Německu. Strhla se vlna rozhořčení, avšak císař Trothu nepotrestal, pouze jej odvolal zpět do Evropy. Lothar von Trotha sloužil v první světové válce jako jeden z nejvyšších důstojníků a nakonec zemřel přirozenou smrtí roku 1920.

Odkaz.

Trotha vytvořil „vzorec“, který poté zúročili Nacisti během holokaustu. Německá vláda se v roce 2004 omluvila lidu Namibie a oficiálně přiznala historickou i morální vinu, spolu se zodpovědností za skutky, které spáchal.

Teze.

"V proudech krve a peněz likvidující vzbouřené kmeny. Jedině po této čistce může se vynořit něco nového. Lothar von Trotha"

Adrian Dietrich Lothar von Trotha (3. července 1848 Magdeburg – 31. března 1920 Bonn) byl německý velitel koloniálních vojsk v Africe. Vojenské zkušenosti získal ve válkách Rakousko-pruské a Francouzsko-pruské. Nechvalně se proslavil za zmasakrování mnoha domorodých kmenů v Africe.

General Adrian Dietrich Lothar von Trotha (3 July 1848 – 31 March 1920) was a German military commander during the European new colonial era. As a brigade commander of the East Asian Expedition Corps, he was involved in suppressing the Boxer Rebellion in Imperial China on behalf of the Eight-Nation Alliance. He later served as governor of German South West Africa and Commander in Chief of its colonial forces, in which role he suppressed a native rebellion during the Herero Wars. He was widely condemned for his brutality in the Herero Wars, particularly for his role in the genocide that led to the near-extermination of the Herero.


Vzdělání.

V roce 1998 Jaredův otec, Charles, věnoval Harvardské univerzitě 2,5 milionu dolarů, nedlouho poté byl Jared na tuto prestižní univerzitu přijat a v roce 2003 získal bakalářský titul. Následně v roce 2007 ukončil Univerzitu v New Yorku, kde získal dvojitý titul JD/MBA.

Rodinný život.

Jeho manželkou je Ivanka Trumpová, dcera prezidenta USA Donalda Trumpa.

Aktivity.

V letech 1991 až 2006 byl přitom Kushner přispěvatelem Demokratické strany, k jejímž předním podporovatelům patří jeho otec, developer Charles Kushner.  2016 - Spolu s dalšími příbuznými se tak Kushner stal členem týmu, který pro Trumpa připravoval převzetí moci. Trumpovi pomáhal již v prezidentské kampani sjednávat důležité schůzky a jako stoupenec ortodoxního judaismu mu pomáhal oslovit židovské voliče.  2017 - Donald Trump jmenoval Kushner-a poradcem svého kabinetu, a to pro oblast obchodních smluv a Blízkého východu.  2018 - Kushner pracuje na mírovém plánu pro Izrael a Palestinu. V červnu prohlašuje, že plán je již hotov a bude brzy veřejně oznámen. Kushner a vyslanec pro Stř. východ Jason Greenblatt se setkali s vůdci Izraele, Jordánu, Kataru, Egypta a Saúdské Arábii v červnu 2018 aby prodiskutovali zmíněný mírový plán. Palestinské vedení se odmítlo setkat s Kushnerem Za některými myšlenkami Kushnera týkající se Stř. Východu má být americký velvyslanec v Izraeli Ron Dermer, který má blízký vztah s izraelským ministerským předsedou Benjaminem Netanyahu.

Finance.

2007 - Kushner zakoupil budovu 666 Fifth Avenue building na Manhattan za $1.8 miliardy. Dle informací vizzáležitost kolem budovy 666 Fifth Avenue vyřešil nájemní smlouvou na 99 let s firmou Brookfield.

Zamyšlení.

Kushner o sobě prohlásil, že nemá rád knihy týkající se historie daného regionu.

Jared Kushner (* 10. ledna 1981, Livingston, USA) je americký podnikatel a realitní magnát. Je výkonným ředitelem společnosti zaměřené na nemovitosti Kushner, předsedou a vydavatelem Observer Media (týdeník New York Observer), které koupil v roce 2006. Je také aktivním investorem a spoluzaložil společnost Cadre, firmu, která používá technologii aby propojila instituční investory s potenciálními investicemi do nemovitostí. Od ledna 2017 pracuje Kushner pro Trumpa jako poradce.  Trump Kushnera pověřil několika misemi a odpovědnostmi:

Jared Corey Kushner (born January 10, 1981) is an American investor, real-estate developer, and newspaper publisher who is currently senior advisor to his father-in-law, Donald Trump, the president of the United States. Kushner is the elder son of the former real-estate developer Charles Kushner, the son of Jewish immigrants from the USSR, and is married to Ivanka Trump, President Trump's daughter and fellow advisor. As a result of his father's conviction and incarceration for fraud, he took over management of his father's real estate company Kushner Companies, which launched his business career. He later also bought Observer Media, publisher of the "New York Observer". He is the co-founder and part owner of Cadre, an online real-estate investment platform.  During the 2016 Trump presidential campaign, Kushner helped develop and run Trump's digital media strategy. On January 9, 2017, he was named as a senior White House advisor, raising concerns about nepotism. He also stirred controversy for his conflicts of interest, as he continued to engage in business, even profiting on policy proposals that he himself pushed for within the administration. Kushner was unable to obtain Top Secret Security clearance until May 2018, when Trump reportedly intervened on his son-in-law's behalf.  As senior White House advisor, Kushner pushed strongly for the FIRST STEP Act, a criminal justice reform bill which Trump signed into law in 2018. Kushner authored a peace plan in the Israeli-Palestinian conflict, which was announced in January 2020 and described as highly favorable for Israel. Kushner took a leadership role within the Trump administration in its response to the 2019–20 coronavirus pandemic. In the first two months of the outbreak, Kushner advised Trump that the media was exaggerating the threat of the virus, which shaped the administration's slow and delayed response to the crisis. In March 2020, he drafted Trump's error-riddled Oval Office address about the crisis.


Historie.

V Bulgaru byly objeveny archeologické vykopávky z období neolitu, doby bronzové a železné, které evidentně souvisí s výhodnou polohou místa u řeky Volhy. První opevněné osídlení zde bylo vystavěno na vyvýšeném pahorku u řeky někdy v 4. - 7. století n. l.

Volžské Bulharsko.

Název "Bulgar" souvisí s etnonymem "Bulhaři". Nejstarší bulharská osídlení na území současného Bolgaru vznikla na přelomu 9. a 10. století. Nejstarší opevnění bylo vybudováno na místě současného hradiště již v 10. století.Předpokládá se, že vznik opevněného bulharského sídla na vysokém břehu Volhy poblíž ústí Kamy souvisí s výhodnou pozicí, která umožňovala kontrolovat rozsáhlá území. Výrazným podnětem pro vznik hradiště v těchto místech byla také skutečnost, že přes místo vedla důležitá obchodní trasa. Podle názoru ruského historika V. L. Janina "„po celé období od konce 8. až do začátku 11. století byl jedinou branou, přes kterou probíhal obchod Rusi s Východem, právě Bulgar“".  Roku 920 arabský geograf Abú Zaíd al-Balchí poprvé zmiňuje Bulgar. Tehdy zde působili vyhlášení mistři - klenotníci, kameníci, kožišníci a kováři. Bulgarské výrobky jako kůže, kožichy, med či drátěné košile byly známy v mnohých zemích a byla po nich velká poptávka. Bulgarští kupci čile obchodovali s mnohými zeměmi Evropy i Asie. Na výroční jarmark sem přijížděli kupci z Číny, Bagdádu, Damašku, Hispánie a Skandinávie. Mnozí zahraniční obchodníci měli ve městě své čtvrtě a ulice. Al-Balchí píše: "„Co se týče vzhledu, Bulgar je malé město, není nijak rozlehlý, známý je pouze tím, že je hlavním obchodním místem tohoto státu.“"  Arabský cestovatel Ibn Haukal potom píše: "„Bulgar je neveliké město, nemající mnoho majetku, známý byl proto, že byl přístavem těch států.“"  Geograf Al-Idrísí na své mapě podrobně zmapoval Volžské Bulharsko i sám Bulgar.  Do dobytí Mongoly v roce 1236 bylo město jedním z center zahraničního obchodu Volžského Bulharska. Podle tatarského historika F. Š. Chuzina dosahovala rozloha města včetně předměstí až 12 ha, avšak v 10. - 13. století stál Bulgar ve stínu Biläru a Suvaru. Rozkvět Bulgaru přišel až pod nadvládou Zlaté hordy, kdy se jeho území téměř zdesetinásobilo a objevily se monumentální stavby.

Mongolská nadvláda.

Na přelomu roku 1223-1224 (konec roku 620 podle islámského kalendáře) mongolská vojska pod vedením generálů Džebeje a Sübeteje, která prošla přes Írán a Kavkaz, rozbila ruská a kumánská vojska v bitvě na řece Kalce, porážku utrpěla až od Bulharů. Nicméně roku 1229 uspořádali Mongolové nové tažení, obsadili město Saksin v dolním Povolží a napadli strážné osady na řece Ural. V témže roce Bulhaři prodloužili mírovou smlouvu s Vladimirským knížectvím.  Bulgar byl dobyt a vypálen roku 1236 v rámci mongolského vpádu do Evropy, vedeného druhým panovníkem Zlaté hordy Bátúem.  Do vybudování hlavního města Saraj-Batu se hlavní stan Bátúa nacházel právě v Bulgaru. Za vlády muslimského panovníka Berke se stal Bulgar centrem zemí bývalého Volžského Bulharska. Právě v tomto období vznikly v Bulgaru stavby, které se částečně dochovaly dodnes.  Roku 1361 vypálil Bulgar v rámci bojů o následnictví ve Zlaté hordě emír Bulat-Timur, město však bylo znovu obnoveno. Po bitvě na Kondurče (1395) byl Bulgar, stejně jako jiná bulharská města, zničen vojsky emíra Timura. Záhy byl zase obnoven, avšak roku 1431 ho definitivně zničil Fjodor Pjostryj, vévoda velkoknížete Vasilije II., což definitivně ukončilo veškeré naděje na obnovení Volžského Bulharska. Novým centrem oblasti se stala Kazaň a Bulgar zůstal opuštěn.

Novověk.

V bezprostřední blízkosti trosek Chrámové mešity vyrostl na počátku 18. století pravoslavný Chrám Zesnutí přesvaté Bohorodice.  Roku 1722 navštívil Bulgar Petr I. Veliký, který nařídil místní správě provést obnovu dochovaných staveb, kterých zde tehdy údajně stálo ještě 70. Jeho příkazu však bylo uposlechnuto velmi vlažně (byl např. opraven Velký minaret), a tak v době návštěvy Kateřiny II. Veliké bylo zaznamenáno už jen 44 staveb, na konci 19. století 6.  Památkově chráněným se stalo bulgarské hradiště roku 1969, tehdy také začaly práce na obnově a konzervaci dochovaných památek. Intenzivní renovátorské práce se rozeběhly roku 1998 v souvislosti s kandidaturou památky na zápis do seznamu UNESCO. Roku 2000 byl podle starých náčrtů obnoven Velký minaret. V roce 2010 začal být na území hradiště a přilehlého města Bolgar realizován velkolepý projekt renovace památek starého Bulgaru a výstavby nové infrastruktury, podporující rozvoj turismu. U jižní brány Bulgaru tak vznikla nová Bílá mešita s turistickým zázemím na břehu hradiště nový říční přístav pro výletní lodě z Kazaně, dále informační centrum, nové expozice aj.  Roku 2014 byl bulgarský historický a archeologický komplex zapsán na seznam světového dědictví UNESCO.

Příčiny zápisu na seznam UNESCO.

Bulgarský historický a archeologický komplex naplňuje následující kritéria světového dědictví UNESCO:  Kritérium II: Historický a archeologický komplex Bulgaru dokládá vzájemné ovlivňování a reintegraci několika po sobě jdoucích kulturních tradic a různých vládců, které se odráží v architektuře, urbanismu a tvorbě krajiny. Zdejší stavby ilustrují kulturní výměny mezi turkickými, ugrofinskými, slovanskými a jinými tradicemi. Tento vzájemní kulturní vliv se týká dřevostaveb (region je bohatý na dřevo), přínosu stepních turkických kmenů, orientálního vlivu spojeného s přijetím islámu i evropsko-ruských slohů, které dominovaly po přičlenění této oblasti k ruskému státu.  Kritérium VI: Bulgar zůstává místní připomínkou tatarských muslimů a pravděpodobně také dalších muslimských skupin širšího regionu Eurasie. Jeho prostřednictvím dochází k propojování náboženství a duchovních hodnot, což dokládá především každoroční náboženská pouť. Bulgar poskytuje důkazy o existenci nejsevernější rané muslimské enklávy, etablované v souvislosti s oficiálním přijetím islámu Volžskými Bulhary za státní náboženství roku 922, což mělo trvalý dopad na kulturní a architektonický rozvoj širšího geografického regionu.

Nevýznamnější památky Bulgaru.

Chrámová mešita a Velký minaret.

Stavba Chrámové mešity byla započata po dobytí města mongoly a dokončeno bylo v 60. letech 13. století. Byla dominantou města, měla vyjadřovat moc vládců, nadvládu islámu a udivovat svými rozměry a svou nádherou cizince. Tato stavba zbudovaná z bílého vápence na vyvýšenině jednoznačně dominovala okolní zástavbě a z jejích věží byl výhled na kilometry daleko.  Chrám měl původně 32x34 m, strop neslo 20 čtverhranných sloupů. Stěny chrámu byly zpevněny vnějšími podpěrami. Výraznou přestavbou prošla mešita na přelomu 13. a 14. století, když byly odstraňovány následky poničení. Čtyřhranné sloupy byly nahrazeny osmihrannými, z nichž se jeden dochoval dodnes. Po poničení města Bulat-Timurem došlo k další přestavbě, při které byly mj. přistavěny čtyři rohové pevnostní věže. Hlavní chrám totiž plnil v případě ohrožení města také obranné funkce, jak to bylo ve středověku u východních muslimů běžné.  V 60. letech byly provedeny rozsáhlé archeologické vykopávky a ruiny mešity byly očištěny od pozdějších nánosů. Nyní je na místě k vidění kromě původně zachovaných elementů také několik kopií vytvořených na základě nálezů, např. kopie sloupu a kamenného rámu okna s původními dekoracemi.  U severní stěny Chrámové mešity se dochovaly základy Velkého minaretu, jehož podoba se dochovala na starých vyobrazeních a byla i poměrně podrobně popsána. Víme tak, že dosahoval výšky 24 m. Ačkoli byl na příkaz Petra I. opraven, do našich dob se nezachoval (zřítil se roku 1841). Jeho replika byla na základě náčrtů vystavěna roku 2000.

Severní mauzoleum.

Proti hlavnímu vchodu Chrámové mešity bylo v 30. letech 14. století postaveno Severní mauzoleum pro uchovávání ostatků význačných lidí, jak to bylo tehdy v muslimském světě běžné. Po příchodu křesťanů sloužilo jednu dobu jako sklad potravin. Z původní stavby se zachovaly pouze základy a zbytky zdí. Při restaurátorských pracích v 60. letech byla na mauzoleum usazena železobetonová kupole obložená kamenem.  V mauzoleu se dochovala také řada náhrobních desek, které jsou důležitým svědectvím o jazyce, sociálních vztazích a náboženských zvyklostech povolžských Bulharů. Nápisy na náhrobcích mají v souladu s tradicemi 8-12 řádků. První řádek je vždy citát z koránu, nejčastěji: "„On je živý, který neumírá.“" Následuje jméno zemřelého, specifikace předků do několika pokolení a datum smrti, mnohdy s přesností na den. Končí opět citátem z koránu: "„Smrt je branou a všichni lidé do ní vejdou.“"

Chrám Zesnutí přesvaté Bohorodice.

Chrám Zesnutí přesvaté Bohorodice (nebo též Uspenský chrám) byl vystavěn v letech 1732-1734 na náklady kazaňského kupce Michljajeva. Stavba byla založena nejspíše na troskách někdejšího chánského paláce, přičemž při stavbě byl evidentně použit materiál z okolních bulharských staveb, včetně hrobek. Výstavba tohoto chrámu je považována za projev carské politiky rusifikace. To potvrzuje i skutečnost, že v době výstavby chrámu v bezprostřední blízkosti stále ještě stál minaret někdejší mešity, který se zřítil až roku 1841, přičemž vážně poškodil věž kostela.  Po vzniku SSSR byl chrám zrušen, od 60. letech funguje jako výstavní síň. Jsou v něm vystaveny předměty objevené při vykopávkách v Bulgaru, zejména keramika a různé nástroje.

Východní mauzoleum.

Tato hrobka bulgarské šlechty se nachází na východ od Chrámové mešity. Vznikla na počátku 14. století. Základ stavby je čtvercový, výše stavba plynule přechází do osmiúhelníku, chráněná je jehlanovitou střechou. Velmi cenná je dochovaná klenba. Stejně jako ostatní bulgarské stavby, i Východní mauzoleum je zhotoveno z bílého a šedého vápence a z lehkého volžského pěnovce.  Na počátku 18. století byla stavba přeměněna v pravoslavný chrám. Ventilační štěrbiny byly rozšířeny na okna, byl vybudován nový vchod, provedena štukatura stěn, zbudováno vytápění, položena podezdívka pod ikonostas a zhotovena nová podlaha.  Při rekonstrukci v 90. letech 19. století byl nalezen vzácný náhrobní kámen datovaný 4. června 1291.  V 60. letech bylo mauzoleum očištěno od většiny zásahů souvisejících s přeměnou na křesťanský chrám a zbudována byla jehlanovitá střecha, na niž byl v 90. letech usazen islámský půlměsíc. V současnosti se zde nachází expozice provedených vykopávek.

Chánská lázeň.

Roku 1984 byly v centrální části hradiště nalezeny pozůstatky další kamenné stavby. Po provedení archeologického průzkumu byly objeveny zbytky pece a kanálků k vyhřívání lázně. Nalezena byla také celá řada předmětů jako keramika, mince, vodovodní trubky či fragmenty architektonických detailů. Kulturní vrstva zde dosahuje tloušťky více než 3 metrů a obsahuje pozůstatky od předbulharské éry (do 10. století) až po nánosy z ruské vesnice 17. - 19. století.

Malý minaret a Chánská hrobka.

V druhé polovině 14. století byla ta část hradiště poblíž Malého minaretu vylidněna, což souvisí nejspíše s důsledky vypálení města Bulak-Timurem roku 1361. Nejspíš proto právě zde vzniklo pohřebiště místní šlechty, z kterého se dochovalo několik hrobek a pahorků, skrývajících ruiny dalších kamenných staveb.  Na sever od Malého minaretu na území bývalého hřbitova se nachází ruiny čtyř hrobek ze 14. století, z nichž ta nejzachovalejší nese název Chánská hrobka. Z ní se dochovaly téměř kompletně dvě stěny, proto byo možno provést věrnou rekonstrukci do předpokládané původní podoby.

Bílý palác.

Jedná se o pozůstatky lázně z 14. století, tedy zařízení, které hrálo na východě tradičně důležitou roli nejen při vykonávání hygieny, ale i ve společenském životě jakožto místo setkávání a trávení volného času. Bílý palác zahrnoval převlékárnu, síň se studenou lázní, síň s teplou lázní a technické zázemí. Kromě společných místností zde byly také oddělené pokoje s koupelemi a fontánami.

Černý palác.

Ze všech památek bulgarské architektury je právě tzv. Černý palác nejlépe dochovaný.  Název Černý palác je spojen s legendou, podle které se stala tato budova posledním útočištěm místního chána Abdulláha, když město dobývala vojska emíra Timura. Emír proto rozkázal, aby budovu obložili dřevem a zapálili. Dobyvatelé předpokládali, že všichni uvnitř zahynou od ohně či dýmu. K jejich překvapení však po pohasnutí ohně zůstala na střeše živá dívka v bílém, chánova dcera. Emír Timur byl učarován její statečností i krásou, a tak jí nabídl sňatek. Zoufalá dívka souhlasila, avšak pod podmínkou, že její dva bratři, lapení a odsouzení k smrti, budou před jejími zraky propuštěni na svobodu. Emír tedy vydal patřičný rozkaz, a když se bratři uchýlili do bezpečí, ukončila dívka svůj život skokem do žhavého spáleniště. Od té doby se paláci říká Černý, neboť jeho ohořelé zdi zůstaly ještě dlouho zbarvené sazemi.  Pravděpodobnější však je, že název získala budova podle udírny, jež zde byla zřízena v 19. století.  Černý palác má čtvercový základ, na nějž je postaven osmiúhelník zakončený kupolovitou střechou. Budova je dvoupatrová, v patře byl prostorný světlý a bohatě dekorovaný sál. Účel budovy není zcela jasný. Podle dochovaného ústního podání se jednalo o soud, s čímž se někteří badatelé ztotožňují. Jiní hovoří o mešitě či dervišské chanace. Podle nejnovjěších výzkumů byla budova součástí většího komplexu - okolo se našly základy dalších sedmi staveb.  Díky své zachovalosti zde kazaňská univerzita otevřela muzeum již v 70. letech 19. století.

Malé městečko.

Tzv. Malé městečko představuje architektonický komplex, rozkládající se za hlavní obrannou linií hradiště u jeho jižní brány. Byly zde odhaleny zbytky dvou věží a několika dalších staveb, z nichž některé jsou evidentně nedokončené. Předpokládá se, že záměry stavitelů zhatil vpád emíra Timura. Dochoval se zde také příkop, který měl tento komplex staveb chránit. Funkce Malého městečka není úplně jasná. Existují tři teorie - mohlo se jednat o předsunutou pevnost, mimoměstskou rezidenci chána, nebo zázemí pro obchodní karavany.

Zbytky opevnění.

Zlatá horda nedovolovala porobeným městům budovat opevnění. Když však došlo v druhé polovině 14. století k vážným sporům o následnictví, využili bulgarští chánové oslabení moci a vystavěli okolo hradiště hradby. Ty obklopovaly město ze tří stran (ze čtvrté jej chránila řeka, viz plánek Bulgaru). Před hradbami byl vykopán 6-8 m široký a 2,5 m hluboký příkop, naplněný vodou. Přístup k němu na jihu a na západě omezovaly ještě čtyři řady nahoře zašpičatěných kůlů, které znemožňovaly pohodlný přístup válečným strojům. Na příkop navazoval val z navršené hlíny, vysoký 6 m, na kterém stála 2 m silná dřevěná hradba. Tu zpevňovaly bašty, rozmístěné ve vzdálenosti 25-30 m. Město mělo 3 brány - západní, jižní a východní.

Situační plán.

1 - Chrámová mešita a Velký minaret • 2 - Severní mauzoleum • 3 - Chrám Zesnutí přesvaté Bohorodice • 4 - Východní mauzoleum • 5 - Chánská lázeň • 6 - Chánská hrobka • 7 - Malý minaret • 8 - Bílý palác • 9 - Černý palác • 10 - Malé městečko • 11 - Západní brána • 12 - Jižní brána • 13 - Mauzolea • Černá linka - příkop a val

Bulgar (, , ) je zaniklé město někdejšího Volžského Bulharska, později jedno z největších měst Kazaňského knížectví Zlaté hordy. Hradiště se nachází v blízkosti nynějšího města Bolgar v ruské republice Tatarstán.  Bulgar byl založen volžskými Bulhary v 10. století, roku 1361 vypleněn vojsky Zlaté hordy. Potom byl opět obnoven, ale roku 1431 jej zničil ruský vévoda Fjodor Pjostryj, načež byl Bulgar opuštěn a již nikdy nebyl obnoven.  Roku 2014 byl bulgarský historický a archeologický komplex zanesen na seznam světového dědictví UNESCO. Zahrnuje pozůstatky opevnění města, mešity, lázní, hrobek a jiných středověkých staveb povolžských muslimů.

Bolghar (, ) was intermittently capital of Volga Bulgaria from the 8th to the 15th centuries, along with Bilyar and Nur-Suvar. It was situated on the bank of the Volga River, about 30 km downstream from its confluence with the Kama River and some 130 km from modern Kazan in what is now Spassky District. West of it lies a small modern town, since 1991 known as Bolgar. The UNESCO World Heritage Committee inscribed Bolgar Historical and Archaeological Complex (ancient Bolghar hill fort) to the World Heritage List in 2014.


Děj.

Hlavní hrdinka Ea je desetiletá dcera Boha a jeho manželky. Žije oddělená od okolního světa v malém bytě v Bruselu se svým despotickým a hrubým otcem, Bohem, který celý den prosedí u počítače, kde vymýšlí nejnovější hloupé zákony (Zákon 21.29: „Vždy, když se ponoříme do vany, zazvoní telefon.“). Její starší bratr Ježíš se ze zajetí dostal a našel si svých dvanáct apoštolů, kteří jeho jméno rozhlašovali. Ea se rozhodně také z bytu odejít, jediná cesta vede přes pračku, ve které je ukrytá tajná cesta do světa lidí. Bratr Ježíš jí poradí, že by si také měla najít apoštoly, ale mělo by jich být šest, tím pádem by jich celkem bylo osmnáct, přesně jako v baseballových týmech, které jejich matka tak miluje. Ea ale nejdříve ukradne otcův klíč od pracovny a rozešle všem lidem čas, který jim zbývá, než zemřou. Také si v jeho složkách vyhledá šest náhodných lidí, kteří se stanou jejími apoštoly. Pak počítač rozbije a uteče.  Ea se octne ve světě lidí a protože neumí sama příliš psát, požádá prvního člověka kterého potká, bezdomovce Victora, aby zapisoval vše, co její apoštolové řeknou, do "Zbrusu Nového zákona". Prvním apoštolem, respektive apoštolkou, se stává samotářská dívka Aurélie, které vůz metra utrhl paži, místo které nosí silikonovou náhražku. Je krásná, ale myslí si, že kvůli jejímu postižení ji nemůže nikdo milovat. Druhým apoštolem je Jean-Claude, který svůj život zasvětil práci a když zjistil, kolik života mu zbývá, sedl si na lavičku a zapřísáhl se, že se už nepohne. Ea se s ním setká. K Jeanu-Claudovi přiletí pták a zeptá se ho, proč zůstává tam, kde je, když může odejít. Jean-Claude se tedy vydává na cestu s hejnem ptáků až na Arktidu. Třetí apoštol, Marc, nemá úspěch u žen a je z toho frustrovaný. Stále je zamilovaný do německé dívky, kterou potkal v dětství. Když zjistí, kolik času mu zbývá, rozhodne se vybrat všechny své úspory a investovat je do prostitutek a striptérek. Peníze mu ale rychle dojdou a rozhodně se, že si začne vydělávat hlasem – začne dabovat filmy. A hned při prvním filmu se setká s onou německou dívkou, do které se v dětství zamiloval. Čtvrtý apoštol François je posedlý smrtí. Má manželku a syna, ale není šťastný a když se dozví, kolik let života mu zbývá, koupí si zbraň, se kterou střílí na lidi. Pokud člověka netrefí, znamená to, že ještě nenadešel jeho čas. Když parkem prochází osamělá Aurélie, vystřelí a trefí ji do ramene, Aurélie ale nic nepocítí a François v tom vidí zázrak, netuší, že za to může silikonová ruka. Do Aurélie se zamiluje a vyzná se jí ze svých citů. Ona je opětuje. Pátým apoštolem je žena středního věku Martine, která je sice bohatá, ale žije v manželství bez lásky. Ea jí poradí, že hudba v jejím srdci je jako z cirkusu, ať se tedy jde na cirkusové představení podívat. Ta si zamiluje místní gorilu a od majitele ji odkoupí. Nakonec manžela z domu vyhodí. Šestý a poslední apoštol je asi desetiletý chlapec Willy, kterému z celé skupiny zbývá nejméně času. Jeho matka byla psychicky nemocná a protože si myslela, že je její syn stále nemocný, píchala mu inzulin. Willy se rozhodl prožít poslední dny svého života jako dívka a tak také udělal. Poslední den chce prožít u moře na pláži.  Mezitím se Bůh dozví, co Ea udělala s jeho počítačem a také se rozhodne jít do světa lidí a dceru najít. Nechá doma manželku samotnou a ta den ode dne zjišťuje, že její obraz dvanácti apoštolů se plní lidmi, kteří tam nepatří, až je na obrazu Poslední večeře všech osmnáct apoštolů, přesně jako v baseballovém týmu hráčů.  Bůh se pomocí pračky dostane do světa lidí, ale rozzlobí každého, koho potká, až nakonec skončí v nemocnici. Jde pro pomoc do kostela, kde rozzuří i faráře, který jej vyhodí. Nakonec dceru Eu najde, ale ona mu uteče po vodě, zatímco on po vodě chodit neumí. Sám se chce vrátit ze světa lidí, ale průchod pračkou je zavřený.  Ea je i se šesti apoštoly a zapisovatelem Victorem na pláži u moře, kde Willy čeká, až mu dojde čas. Čtou si ze "Zbrusu Nového zákona". Najednou se na pláž začne řítit letadlo, ve kterém, shodou okolností, sedí i Bůh společně s policejním doprovodem a ilegálními přistěhovalci. Mezitím, Bohova manželka, Bohyně, při uklízení vypojí ze zásuvky Bohův počítač a když jej znovu zapojí, podaří se jí ho zprovoznit. Odstraní zprávy o čase smrti, který Ea poslala a díky tomu se letoun, který mířil na pláž plnou lidí, odkloní a úspěšně vzlétne. Bůh se dostává do továrny na pračky, kde každý výrobek kontroluje, zda v něm nenajde průchod do svého bytu.

Zbrusu Nový zákon (francouzsky: "Le tout nouveau testament", anglicky: "The Brand New Testament") je francouzská fantasy komedie od belgického režiséra Jaco van Dormaela (* 1957). Film získal několik ocenění, například vyhrál ocenění pro nejlepší film od Belgické asociace filmových kritiků. Na filmovém festivalu Biografilm též získal dvě ocenění. "Zbrusu Nový zákon" byl nominován na Zlatý Glóbus a Césara pro nejlepší film, nicméně, ani jednu tuto nominaci neproměnil.

The Brand New Testament () is a 2015 fantasy dark comedy film written, produced, and directed by Jaco Van Dormael. It is a co-production among Belgium, France, and Luxembourg. The film was screened at the Directors' Fortnight section at the 2015 Cannes Film Festival. It was selected as the Belgian entry for the Best Foreign Language Film at the 88th Academy Awards, making the December shortlist of nine films, but was not nominated. "The Brand New Testament" received ten nominations at the 6th Magritte Awards, winning four awards, including Best Film and Best Director for Van Dormael. The film has become a cult film.


Život.

Desmond Doss se narodil ve městě Lynchburg ve Virginii, jako syn tesaře a veterána první světové války Williama Thomase Dosse a dělnice v továrně na obuv, Berty E. (Oliver) Doss. Pracoval ve vojenských loděnicích v Newport News ve Virginii.  Do armády dobrovolně narukoval v dubnu 1942. Jako člen křesťanské církve Adventisté sedmého dne Doss odmítl zabíjet nepřátelské vojáky nebo nosit zbraň do boje kvůli svému osobnímu přesvědčení. Jeho přáním bylo stát se zdravotníkem a to se mu splnilo. Byl přidělen jako medik k rotě B 1. praporu 307. pěšího pluku americké 77. pěší divize, která byla za 2. světové války nasazena proti Japonskému císařství. Zúčastnil se bitvy o Guam a bojů o Filipíny v roce 1944, kde získal dvě Bronzové hvězdy za chrabrost. Později, během nasazení v bitvě o Okinawu v roce 1945, zachránil Desmond Doss více než 75 zraněných vojáků z frontové linie, aniž by slevil ze svého náboženského přesvědčení nepoužít zbraň. Za prokázané hrdinství mu byla 12. října 1945 ve Washingtonu udělena Medaile cti z rukou amerického prezidenta Harryho S. Trumana. Sám Doss byl však na Okinawě čtyřikrát zraněn, za což opakovaně obdržel Purpurové srdce, a krátce před jeho odchodem do civilu v roce 1946 mu byla diagnostikována tuberkulóza, která jej nakonec stála jednu plíci. Po propuštění z armády strávil následujících pět let v lékařské péči kvůli následkům svých zranění a onemocnění z války.  Doss si vzal za ženu Dorothy Schutte, měli spolu jednoho syna, Desmonda Thomase ml. (zvaného Tommy). Dorothy zemřela v roce 1991 při autonehodě. Po dvou letech od její smrti si Desmond vzal jako druhou ženu Frances Duman.  Desmond měl z války těžké zdravotní postižení a pracoval na své malé farmě v Georgii. Trávil mnoho času přednášením o zkušenostech z války a sloužil také ve své církvi ve skautském programu pro děti a mládež.  Doss zemřel v roce 2006 v kruhu svých nejbližších ve městě Piedmontu v Alabamě poté, co byl hospitalizován pro dýchací problémy. Ve stejný den zemřel i jiný nositel Medaile cti, David B. Bleak.  Desmond Doss byl pohřben se všemi vojenskými poctami na Národním hřbitově v Tennessee. Při slavnostním pohřbu vezl jeho rakev přikrytou americkou vlajkou koňský povoz. Americká armáda vyslala na pohřeb mimo jiné formaci vojenských vrtulníků k provedení čestného přeletu nad hrobem.

V kultuře.

"" je celovečerní film založený na jeho životě a službě v americké armádě. Režíroval ho Mel Gibson a Desmonda Dosse hraje Andrew Garfield.  "The Conscientious Objector" je oceňovaný dokumentární film o jeho životě z roku 2004.  Příběh Desmonda Dosse je také náplní knihy z roku 1967 "The Unlikeliest Hero".  18. února 1959 se Doss objevil na kanále NBC v televizní show Ralpha Edwardse "This Is Your Life".

Desmond Thomas Doss (7. února 1919 – 23. března 2006) byl během druhé světové války desátník Armády Spojených států a vojenský zdravotník. Kvůli své víře se odmítal dotknout zbraně. Přesto však jako medik zachránil více než 75 lidských životů a stal se válečným hrdinou. Za své hrdinství v bitvě o Okinawu obdržel jako první a jediný odpírač plné vojenské služby za druhé světové války nejvyšší americké vojenské vyznamenání, Medaili cti.

Desmond Thomas Doss (February 7, 1919 – March 23, 2006) was a United States Army corporal who served as a combat medic with an infantry company in World War II. He was twice awarded the Bronze Star Medal for actions in Guam and the Philippines. Doss further distinguished himself in the Battle of Okinawa by saving 75 men, becoming the only conscientious objector to receive the Medal of Honor for his actions during the war. His life has been the subject of books, the documentary "The Conscientious Objector", and the 2016 film "Hacksaw Ridge".


Život.

Byl nemanželským dítětem, jeho otec pocházel ze Španělska a matka z domorodého národa Kečuů. Vstoupil do armády, roku 1841 se vyznamenal v bitvě u Ingavi, kde bolivijská armáda porazila Peruánce, což odstartovalo jeho kariérní růst. V roce 1854 se zúčastnil vzpoury proti prezidentovi Manuelovi Isisdorovi Belzú a po jejím potlačení byl odsouzen k trestu smrti, ale dostal milost poté, co se omluvil a vysvětlil, že byl v té době příliš opilý, než aby si uvědomil následky svých činů. Později dosáhl Melgarejo hodnosti generála, podpořil převrat v roce 1861, po němž se stal prezidentem José María Achá, ale v roce 1864 vedl další povstání a díky jeho úspěchu se stal v 44 letech hlavou státu. V březnu 1865 se vrátil z exilu bývalý prezident Belzú a Melgarejo ho pozval do prezidentského paláce v La Pazu, kde ho nechal zastřelit; podle legendy se pak objevil na balkoně s Belzúovou mrtvolou a zvolal: „"Belzú je mrtvý. Kdo žije?“, načež shromážděný dav křičel: „Ať žije Melgarejo!"“  Melgarejovo působení ve funkci prezidenta bylo ovlivněno jeho bezohledností, pologramotností a závislostí na alkoholu. Vládl jako caudillo, tvrdě likvidující veškerou opozici, do ústavy dokonce vložil článek, kterým si vyhradil právo zabíjet protivníky. Zahájil rozsáhlé vyvlastňování indiánské půdy a její přidělování velkostatkářům, provedl devalvaci měny, která vedla k hospodářskému propadu země. K jeho nevyzpytatelným rozhodnutím patřilo odstoupení rozsáhlého území Brazílii údajně za to, že mu Brazilci darovali bílého koně, nebo přidělení koncesí na těžbu ledku na bolivijském území Chilanům, které připravilo státní pokladnu o důležitý zdroj příjmů. Poté, co se pohádal s britským velvyslancem, nechal diplomata přivázat na osla a vozit po hlavním městě; dobová anekdota praví, že když se to dozvěděla královna Viktorie, škrtla na mapě světa Bolívii a zakázala veškeré zmínky o této zemi.  Melgarejo byl velkým obdivovatelem Francie. Když mu roku 1870 oznámili, že vypukla prusko-francouzská válka, rozhodl o vyslání bolivijské armády na pomoc Francouzům. Tento exces proti němu definitivně popudil armádní vedení, vypukla vzpoura a v lednu 1871 obsadil hlavní město generál Agustín Morales a prohlásil se prezidentem. Melgarejo se svojí milenkou Juanou Sanchezovou uprchl do Peru, zde ho Juana opustila a když se exprezident snažil znovu získat její přízeň, byl zastřelen jejím bratrem.

Manuel Mariano Melgarejo Valencia (13. duben 1820 Tarata, Cochabamba – 23. listopadu 1871 Lima) byl bolivijský generál a v letech 1864–1871 prezident republiky.

Manuel Mariano Melgarejo Valencia (13 April 1820 – 23 November 1871) was President of Bolivia, from December 28, 1864, to January 15, 1871.


Účast.

Událost byla otevřená všem členům WOSM, kteří dosáhli věku 14 až 17 let na začátku Jamboree 27. července 2007. Členové WAGGGS, se mohly zúčastnit v případě, že příslušná národní organisace WOSM souhlasila. Lidé, kteří se chtěli zúčastnit, museli být vybrán jejich skautskou organisací.  Dospělí se účastnili jako členové mezinárodního servis týmu, vůdci oddílů, zástupci členských států, pracovníci programů mimo tábořiště, nebo členové přípravného týmu. Vítány byly také jednodenní návštěvy ze všech věkových kategorií. Nicméně byl omezen čas ve který mohli návštěvníci přijít kvůli hranici kapacity parku.  Tato událost byla druhým největším jamboree s 38 074 účastníky a IST, ale z více zemích než kdy předtím, a více než 42 000 jednodenních návštěvníků Největším bylo 3. světové skautské jamboree v roce 1929, s 50 000 účastníky.

Téma.

Každé Jamboree má své téma a na jamboree 2007 jím bylo Jeden svět, jeden slib. Toto motto je začleněno na odznaku stého výročí a je k dispozici v místním jazyce všechny skautských organisací, kteří jsou členy Světové organisace skautského hnutí. Toto motto je také součástí textu oficiální písně tohoto jamboree "Jambo".

Atrakce.

Klíčové atrakce a události :

Subkempy.

Každé centrum obsahoval čtyři subkempy každý s 2 000 skauty s vlastním programu činností. V rámci subkempů měl každý oddíl 36 účastníků. Čtyři centra byly:  Dospělý a IST měly vlastní program na:

Přípravy.

Přípravy na akci zahrnuli Jamboree v menším měřítku, EuroJam 2005, kde 12 000 skautů, z celé Evropy, tábořili na stejném místě. Tato generální zkouška umožnila pořadatelům jamboree vyzkoušet celou řadu aspektů akce, včetně kontroly masivního přílivu kontingentů do prostoru. Jídlo a zásoby pro EuroJam také vytvořil světový rekord pro největší jediné internetové objednávky do supermarketu, přičemž dodávka byla přivezena ve velkých kloubových nákladních automobilech.  Scouts Shops Ltd, zodpovědná za dodání mnoha vybavení pro 21. světové jamboree, hlásil, že cena ocely na světovém trhu vzrostla v důsledku zadání objednávky na Jamboree

Mezinárodní servis tým.

Mezinárodní servisní tým (IST) byli skauti ve věku 18 let a více, kteří pomáhali budovat rozsáhlé skautské akce, největšími z nich jsou Světové skautské jamboree. Přijeli týden před začátkem akce.  Na místě bylo více než 8 600 členů IST, kteří pomáhali stavět, provozovat, uklízet a organisovat události, činnosti a služby na místě Jamboree. IST byly rozděleny do dvou hlavních částí, a čtyř dílčích úseků, v závislosti na jejich zájmech a kvalifikaci:  Včetně vody, plynu a elektřiny, IST vybudovali a udržovali v parku páté největší město v Essexu za méně než jeden měsíc.

21. světové skautské jamboree se konalo v červenci a srpnu 2007, a bylou součástí oslav Sto let skautingu světového skautského hnutí. Hostitelem bylo Spojené království, jako připomínka 100. výročí založení skautingu na Brownsea.  Akce trvala 12 dní od 27. července do 8. srpna, v Hylands Parku, Chelmsford v Essexu. Toto místo bylo vybráno pro snadnou leteckou i námořní dostupnost a také kvůli blízkosti Gilwell Parku, důležitého kempu a školícího centra skautských vůdců.  Více než 38 000 skautů vůdců ze 158 zemí, kteří byli členy některé z uznaných národních skautských organisací (uznání znamená členství ve WOSM) na akci tábořilo, zatímco více než 50 000 se zúčastnilo formou jednodenní návštěvy. Na místě bylo také více než 8600 členů mezinárodního servisního týmu z celého světa.

The 21st World Scout Jamboree was held in July and August 2007, and formed a part of the Scouting 2007 Centenary celebrations of the world Scout Movement. The event was hosted by the United Kingdom, as 2007 marked the 100th anniversary of the founding of Scouting on Brownsea Island.  The event was held for 12 days between 27 July and 8 August, in Hylands Park, Chelmsford, Essex. This site was selected because of the easy access to air and sea transport, and it is also near Gilwell Park, an important campsite and training centre for Scout Leaders.  Over 38,000 Scouts and leaders from 158 countries which have a recognised National Scout Organization (recognition is conferred by membership in the World Organization of the Scout Movement) camped for the event, while over 50,000 others attended for day visits. There were also over 8600 members of the International Service Team who also came from all over the world.


Historie.

První kód na GitHub přidal 23. června 2013 uživatel irungentoo. Pre-alfa testovací binární soubory byly pro uživatele dány k dispozici 3. února 2014 a noční sestavení Tox zveřejnil Jenkins Automatron. Dne 12. července 2014, Tox vstoupil do alfa fáze vývoje a pro tuto příležitost byla přepracovaná stránka pro stažení.

Vlastnosti.

Uživatelé mají přidělen veřejný a soukromý klíč, a navzájem se propojí přímo ve zcela distribuované peer-to-peer síti. Uživatelé mají možnost s přáteli posílat zprávy, připojit se k chatu s přáteli nebo cizinci, uskutečňovat hlasový/video chat a posílat si navzájem soubory. Veškerý provoz přes Tox je end-to-end šifrován pomocí NaCl (software) NaCl knihovny, která poskytuje ověřené šifrování a perfektní dopřednou bezpečnost.  Mainstream klienti Tox mají za cíl poskytnout podporu IM, chatovací místnosti, hlasové a videohovory, hlasové a videokonference, sledování příchozích emailů, sdílení souborů, šifrování, a sdílení plochy. Další funkce mohou být realizovány pomocí libovolného klienta, pokud je podporováno jádra protokolu. Funkce, které nejsou spojené s jádrem síťového systému jsou ponechány na klientovi. Vývojářům klientů se důrazně doporučuje dodržovat Tox Client standard s cílem zachovat kompatibilitu mezi klienty a zachování nejlepších bezpečnostních postupů.

Architektura.

Jádro.

Tox jádro je knihovna, která stanovuje protokol a API. Uživatelské klienty, jsou postaveny na tomto jádře. Kdokoliv může vytvořit klienta využívajícího jádro. Technické dokumenty popisující design jádra, které napsal je vývojář jádra irungentoo, jsou veřejně přístupné.

Protokol.

Jádrem Tox je implementace protokolu Tox, příklad aplikační vrstvy OSI modelu a pravděpodobně prezentační vrstva. Implementace protokolu Tox dosud neučinily v rámci projektu příklad Xotu.  Tox používá formát zvuku Opus pro audio streaming a VP8 pro video streaming.

Šifrování.

Tox využívá kryptografických primitiv přítomných v knihovně NaCl, přes libsodium. Konkrétně používá Tox Curve25519 pro výměnu klíčů, xsalsa20 pro symetrické šifrování a Poly1305 pro počítače Mac.

Klienti.

Klient je program, který používá jadernou knihovnu Tox pro komunikaci s ostatními uživateli protokolu Tox. Pro širokou škálu systémů jsou k dispozici různé klienty. Následuje neúplný seznam: Existují také pluginy pro Pidgin a Miranda NG.

Odloučení od Tox Foundation.

11. července 2015, vývojáři Tox oficiálně oznámili jejich odloučení od Tox Foundation, kvůli sporu o „zneužívání darovaných finančních prostředků“ od Tox Foundation CEO, podle LWN.net. Vzhledem k tomu, že doména je pod kontrolou Tox Foundation, hlavní vývoj projektu byl převeden do nové infrastruktury, serverů a na novou doménu.

Reakce.

Tox získal významnou pozornost medií v jeho rané koncepční fázi, získal pozornost globálních internetových stránek Tech News a dne 15. srpna 2013, byl Tox číslo pět na seznamu "Trending" na GitHubu. Vznikly obavy o únik metadat, na to vývojáři reagovali zavedením směřování procesu hledání přátel přes síť Tor. Tox byl přijat do Google Summer of Code jako Mentoring organizace v roce 2014 a 2015.

Tox je peer-to-peer protokol pro instant messaging a videohovory, který nabízí end-to-end šifrování. Uvedeným cílem projektu je poskytnout bezpečnou a snadno přístupnou komunikaci pro každého a referenční implementace protokolu je publikována jako open-source software v souladu s podmínkami GNU General Public License (GPL) verze 3 nebo novější.

Tox is a peer-to-peer instant-messaging and video-calling protocol that offers end-to-end encryption. The stated goal of the project is to provide secure yet easily accessible communication for everyone. A reference implementation of the protocol is published as free and open-source software under the terms of the GNU General Public License (GPL) version 3 or later.


Historie.

Loď byla postavena roku 1925 v Brémách pro firmu Hapag-Lloyd a nesla název "Berlin III". Sloužila zprvu jako pasažérská loď k dopravě mezi Německem a New Yorkem, za nacistického režimu ji využívala k výletům organizace Kraft durch Freude a za druhé světové války byl Berlin III využíván jako lazaretní loď. V lednu 1945 se plavidlo zapojilo do operace Hannibal, jejímž cílem byla evakuace Němců z Východního Pruska. Nedaleko Svinoústí parník najel na minu, byl opuštěn a klesl ke dnu.  V roce 1949 Sověti loď vyzvedli, opravili a dali jí nové jméno podle admirála Pavla Nachimova. Od roku 1957 sloužila k přepravě osob na Černém moři, domovským přístavem byla Oděsa. V období karibské krize v roce 1962 byl "Admiral Nachimov" také využíván k přepravě sovětských vojáků na Kubu. V roce 1984 se kapitánem stal zkušený Vadim Markov.

Katastrofa.

Ve večerních hodinách 31. srpna 1986 posádka zpozorovala, že kurs parníku kříží loď na sypký náklad "Pjotr Vasev", a varovala před možností srážky. Kapitán Vaseva Viktor Tkačenko odpověděl, že má situaci plně pod kontrolou. Když se však obě plavidla těsně přiblížila, důstojník na palubě "Admirala Nachimova" zpanikařil a bez konzultace s kapitánem nařídil zpětný chod. Na tento manévr už nestačil "Pjotr Vasev" zareagovat a ve 23 hodin 12 minut prudce narazil do levoboku osobní lodi. Vznikl otvor o velikosti osmdesáti čtverečních metrů a "Admiral Nachimov" šel ke dnu během pouhých sedmi minut, takže nestačil ani spustit záchranné čluny. Vzhledem k blízkosti pevniny a příznivému počasí byly okamžitě zahájeny záchranné práce, ale z 1243 lidí, kteří byli na palubě "Admirala Nachimova", jich 423 utonulo. Šlo o jednu z největších tragédií v historii sovětské mořeplavby. O rok později se konal soudní proces, při kterém byli kapitáni obou lodí odsouzeni k patnácti letům vězení za zanedbání povinností.

SS Admiral Nachimov ( Адмирал Нахимов) byl sovětský osobní parník, který se potopil 31. srpna 1986 v Černém moři nedaleko Novorossijska. Při neštěstí zahynulo 423 osob.

SS "Admiral Nakhimov (), launched in March 1925 and originally named SS "Berlin, was a passenger liner of the German Weimar Republic later converted to a hospital ship, then a Soviet passenger ship. On 31 August 1986, "Admiral Nakhimov" collided with the large bulk carrier "Pyotr Vasev" in the Tsemes Bay, near the port of Novorossiysk, Russian SFSR, and quickly sank. In total, 423 of the 1,234 people on board died.


Popis.

Osinák má protáhlé štíhlé tělo s krátkýma nohama a bez ocasu dorůstá délky 40–50 cm. Dospělý jedinec váží asi 3 kg. Na rozdíl od ostatních dikobrazovitých má menší a lehčí ostny, které mu vyrůstají jen na zadní části hřbetu. Zbytek těla pokrývají krátké ploché štětiny. Ocas je dlouhý a šupinatý a je zakončen štětkou tuhých chlupů, které mohou, když jimi zvíře potřásá, vydávat šustivý zvuk.

Rozšíření.

Osinák africký žije v oblasti tropického deštného lesa na území Beninu Kamerunu, obou konžských republik, Rovníkové Guineje, Gabonu, Gambie, Ghany, Pobřeží slonoviny, Keni, Libérie, Sierry Leone, Jižního Súdánu, Toga a Ugandy, až do výšek 3000 m n. m.

Způsob života.

Osináci obývají obvykle výše položené lesy, kde žijí v malých rodinných seskupeních, jež tvoří rodičovský pár a mláďata, celkem asi osm jedinců. O zdroje potravy se může dělit i několik takových rodin. Zaútočí-li na osináka afrického dravec, naježí ostny, takže vypadá, že je dvakrát větší, začne potřásat ocasem, aby chlupy na jeho konci šustily, a dupe nohama. Stejně jako ostatní dikobrazovití se natočí k útočníkovi zády a pokouší se ho zranit svými bodlinami. Je-li třeba, uchylují se osináci před nebezpečím na stromy, neboť dovedou obratně šplhat a skákat.  Tito hlodavci jsou noční tvorové, kteří přes den spí v norách či ve skalních rozsedlinách. Jsou to býložravci, kteří se živí převážně spadanými listy, květy a plody. V případě nutnosti nepohrdnou ani kořínky. Nacházejí-li se políčka kukuřice, manioku či banánovníků blízko lesa, mohou škodit na úrodě.

Rozmnožování.

Samec a samice vytvoří v době říje pár. Samice je březí déle než samice ostatních hlodavců – asi 100–110 dní – a rodí 1–4 dobře vyvinutá mláďata, která dospívají asi po 2 letech.

Užití.

Domorodci loví osináky ve značném množství jako potravu.

Chov v zoo.

Osinák africký byl na konci roku 2017 v Česku chován v šesti zoologických zahradách. V roce 2018 se stala chovatelem také Zoo Olomouc. Na počátku roku 2020 tak byl chován v sedmi zoo.  Na Slovensku tento druh chová od roku 2018 Zoo Bojnice. V celé Evropě byl v roce 2018 chován v necelé dvacítce zařízení, na počátku roku 2020 ve 20 zoo, takže české zoo zaujímají významné postavení, když tvoří přibližně třetinu všech veřejných chovatelů.

Chov v Zoo Praha.

Historie chovu v Zoo Praha se začala psát v roce 2007. Na počátku i konci roku 2018 byl chován pár.

Osinák africký ("Atherurus africanus") je africký hlodavec z čeledi dikobrazovitých. Jeho domovem je široký pás tropické Afriky od Guineje na západním pobřeží až po Keňu na východě. Přestože ho domorodci loví pro potravu, je díky svému rozšíření považován Mezinárodním svazem ochrany přírody (IUCN) za málo dotčený druh.

The African brush-tailed porcupine ("Atherurus africanus") is a species of rat-like Old World porcupine, indigenous to a broad belt of Africa ranging from Guinea on the west coast to Kenya on the east. This is a common species with a very wide range, and despite being used extensively for bushmeat, the International Union for Conservation of Nature has rated its conservation status as being of "least concern".


Marie-Caroline of Bourbon-Two Sicilies, Duchess of Berry

Život.

Mládí a život v manželství.

Marie Karolína se narodila 5. listopadu 1798 na zámku Caserta jako jediná dcera ze sňatku sicilského krále Františka I. a jeho sestřenice Marie Klementiny. Byla pokřtěna podle prarodičů z otcovy strany: Marie Karolíny Habsbursko-Lotrinské a Ferdinanda I. a většinu svého dětství pak prožila ve městech Palermo a Neapol. Roku 1801 matka tehdy tříleté Marie Karolíny zemřela a již rok na to se František I. znovu oženil – tentokrát se španělskou infantkou a sestřenicí Marií Isabelou, se kterou měl dvanáct dalších dětí.  V roce 1816 do Neapole dorazil francouzský diplomat "Pierre Louis Jean Casimir de Blacas", který s králem Františkem dojednal sňatek Marie Karolíny a synovce Ludvíka XVIII., Karla Ferdinanda. Svatba se odehrála 24. dubna 1816 v Neapoli a po jejím uskutečnění se Marie Karolíny stala i vévodkyní z Berry. Přestože byl sňatek čistě předem domluveným politických tahem, manželství Marie Karolíny a prince Karla Ferdinanda bylo šťastné. pár pobýval v Elysejském paláci v Paříži, který jim francouzský král daroval. Oba dva navíc s oblibou sbírali výtvarné umění. Sama Marie Karolína finančně podporovala výrobu sévreského porcelánu. V červenci 1817 se páru narodil první potomek: dcera Luisa Alžběta. Nicméně, zemřela den po narození. Půl roku na to už ale byla Marie Karolína znovu těhotná a v září následujícího roku se narodil syn Ludvík – zemřel ještě v den svého narození. Nad rodem Bourbonů se stahovala mračna a Karel Ferdinand byl poslední nadějí na přežití rodu, žádný z dalších členů přímé linie Bourbonů totiž neměl potomky. I další Mariino těhotenství skončilo zklamáním: narodila se dcera, pojmenovaná Luisa Marie Terezie. Ta ale, na rozdíl od prvních dvou potomků Karla a Marie, přežila a zemřela až v roce 1864 jako čtyřiačtyřicetiletá. Krátké manželství Marie a Karla bylo ale ukončeno vraždou Karla. Marie Karolína byla znovu těhotná, když se s manželem vraceli z opery a Karla smrtelně zranil výrobce sedel a zastánce bonapartismu "Louis Pierre Louvel". Karel zemřel následující den, Když se o sedm měsíců později narodil zdravý syn Jindřich, přezdívalo se mu „zázračné dítě“ a byly v něj vkládány velké naděje na udržení Bourbonů na francouzské trůně.

Vdovství.

Díky narození syna, posledního „čistého“ Bourbona, se Marie Karolína stala důležitou postavou restaurace Bourbonů. Roku 1824 pak král Ludvík XVIII. zemřel a na jeho místo nastoupil Mariin tchán Karel. Během červencové revoluce byl ale sesazen a oba jeho starší synové se trůnu dobrovolně vzdali. Na několik minut se francouzským králem stal Mariin syn Jindřich, následně ale Národní shromáždění prohlásilo za krále Ludvíka Filipa z vedlejší linie Bourbonů Bourbon-Orléans. Sám bývalý král Karel jej do této funkce uvedl a sesadil tím hlavní linii Bourbonů z francouzského trůnu.  Marie Karolína odešla i se synem do exilu. Nejdříve žili v Bath, později v Edinburghu.

Druhý sňatek.

Marie Karolína ale nebyla se svým životem v Edinburghu šťastná a stála si za tím, že její syn je právoplatný francouzský král. Nakonec se rozhodla vrátit ke své rodiny do Neapole. Zde začala spřádat plány na navrácení syna Jindřicha na trůn: spojila se s vikomtem de Saint-Priest a započala legitimistické hnutí za návrat Jindřicha na trůn. Mezitím se 14. prosince 1831 tajně provdala za italského šlechtice a vévodu "della Grazia" "Ettora Carla Lucchesi-Palliho". Následně pobývala i Marseille, Vendée a Bretani, kde se jí podařilo vyburcovat vzpouru, která ale byla rychle potlačena. Následujících pět měsíců se skrývala v domě v Nantes, její skrýš ale vyzradil její přítel "Simon Deutz" a Marie Karolína tak byla uvězněna v zámku v Blaye.  Během uvěznění v Blaye porodila zdravou dceru Annu Marii a byl odkryt její tajný sňatek, což způsobilo nevoli legitimistů. Kvůli tomu již nebyla pro francouzskou vládu nebezpečná a byla propuštěna. I s dcerou se vrátila na Sicílii, kde byla Anna Marie dána do pěstounské péče a krátce na to zemřela ve věku tří měsíců. Vrátila se ke svému manželovi Ettorovi a přestože jejich první dítě zemřelo, měli spolu čtyři další zdravé děti. Roku 1844 pak pár koupil palác Ca' Vendramin Calergi.  Během risorgimenta byl pár nucen prodat mnoho uměleckých děl, které vlastnil, a několik pozemků včetně paláce Ca' Vendramin Calergi, který podali vnukovi Jindřichovi. Společně odešli z Itálie do nově vzniklého Rakouska-Uherska, do obce nedaleko Štýrského Hradce. Roku 1864 Mariin druhý manžel zemřel a ona jej přežila o celých šest let. Zemřela 17. dubna 1870 jako jednasedmdesátiletá.

Potomci.

Z manželství s francouzským princem a vévodou z Berry vzešly čtyři děti, přičemž pouze dvě (syn a dcera) se dožily dospělosti: Z druhého a zpočátku utajovaného manželství s italským šlechticem "Ettorem Carlem Lucchesi-Pallim" vzešlo pět dětí, přičemž pouze první dcera, kterou Marie porodila při věznění na zámku v Blaye, zemřela.

Marie Karolína Neapolsko-Siciliská (celým jménem "Marie Karolína Ferdinanda Luisa Neapolsko-Sicilská, vévodkyně z Berry"; 5. listopadu 1798, Zámek Caserta, Caserta, Sicilské království – 17. dubna 1870, Brunnsee, Štýrsko, Rakousko-Uhersko) byla sardinská princezna, po sňatku s Karlem Ferdinandem Bourbonským i princezna francouzská a vévodkyně z Berry. Tento sňatek trval jen krátce a vzešly z něj dvě děti, po smrti manžela se tedy Marie Karolína znovu tajně vdala, tentokrát za italského šlechtice "Ettora Carla Lucchesi-Palliho".

Marie-Caroline de Bourbon-Sicile, duchesse de Berry (Maria Carolina Ferdinanda Luise; 5 November 1798 – 17 April 1870) was an Italian princess of the House of Bourbon who married into the French royal family, and was the mother of Henri, Count of Chambord.