Dětství.

Princezna Beatrix se narodila 20. dubna 1884 v Eastwell Park v Kentu jako dcera prince Alfréda, druhého syna královny Viktorie a prince Alberta. Její matka, Marie Alexandrovna Romanovová, byla jedinou přeživší dcerou cara Alexandra II. a Marie Alexandrovny.  Pokřtěna byla v Eastwell Park 17. května 1884 Reverendem Williamem Lloydem, otcovým kaplanem; mezi jejími kmotrami byla teta z otcovy strany, princezna Beatrix.  Beatrix strávila většinu raného dětství na Maltě, kde její otec sloužil v Královském námořnictvu. Spolu se starší sestrou Alexandrou byla družičkou na svatbě svého bratrance vévody z Yorku s Marií z Tecku 6. července 1893.  Po smrti otcova strýce Arnošta II., vévody sasko-kobursko-gothajského, stal se jeho dědicem právě princ Alfréd, vévoda z Edinburghu. Princ z Walesu, jeho starší bratr, se totiž práva na následnictví vévodství zřekl. Vévoda Alfréd s manželkou a pěti dětmi odcestoval krátce poté do Coburgu.

Manželské vyhlídky.

V roce 1902 měla Beatrix románek s ruským velkoknížetem Michailem, mladším bratrem cara Mikuláše II. a tou dobou domnělým dědicem carského trůnu. V září 1902 od něj začala dostávat dopisy, a ačkoli on byl ruským velkoknížetem a ona nyní německou princeznou, dopisovali si v angličtině a on jí přezdíval "Sima". Velkoknížete si však vzít nemohla, protože Ruská pravoslavná církev zakazuje manželství mezi prvními bratranci. Přestože takové sňatky byly v dynastii Romanovců dříve povoleny (velkokněžně Kateřině Pavlovně, jež odmítla sňatek s Napoleonem I., bylo dvakrát povoleno provdat se za své první bratrance), pobožný Mikuláš II., oficiální hlava ruské církve, odmítl uvolnit pravidla kvůli svému bratrovi.  V listopadu 1903 Michail napsal Beatrix vysvětlení o tom, proč se s ní nemůže oženit. Situaci zhoršil dopis, který Beatrix obdržela od své starší sestry Viktorie Melity ("Ducky"), v níž byl Michail obviňován z toho, že neopatrně zahájil odsuzovaný románek. Ponížená Beatrix byla poslána do Egypta, aby se z hlubokého žalu zotavila, ale chřadla a psala Michailovi až do roku 1905 vyčítavé dopisy.  O Beatrix se pak mluvilo jako o nevěstě krále Alfonse XIII., ale ukázalo se to jako mylná zpráva, král Alfons se oženil s její sestřenicí Viktorií z Battenbergu. Na jejich svatbě se Beatrix setkala s Alfonsovým bratrancem Alfonsem de Orleans y Borbón, španělským infantem a 5. vévodou z Galliery. Španělská vláda vznesla námitky proti navrhovanému sňatku infanta s britskou princeznou, která na rozdíl od královny Viktorie Evženie nesouhlasila s konverzí na římské katolictvíː král byl povinen páru ujasnit, že pokud se uskuteční svatba, budou manželé muset žít v exilu.  Přesto se Beatrix a Alfonso v Coburgu 15. července 1909 vzali. Konal se římskokatolický i luteránský obřad. Pár se usadil v Coburgu, dokud mu v roce 1912 nebylo dovoleno vrátit se do Španělska a jeho titul "Infant" byl obnoven.  V srpnu 1913 byla Beatrix přijata do římskokatolické církve.

Skandál a exil.

Během manželství měl král Alfons XIII. četné aféry a kratičké poměry, z nichž vzešlo několik nemanželských dětí. Údajně usiloval i o princeznu Beatrix, která ho však rázně odmítla. Král ji i jejího manžela vykázal ze Španělska, pod záminkou vyslání infanta na misi do Švýcarska. Tou dobou králův okruh přátel, který opovrhoval jak Beatrix, tak královnou Enou, začal šířit zlomyslné fámy, mluvící o tom, že byla Beatrix vykázána ze Španělska kvůli svému špatnému chování, což nebyla pravda.

Potomci.

Beatrix měla s Alfonsem tři synyː

Občanská válka.

Rodina se přestěhovala do Anglie, kde se jejich tři synové vzdělávali na Winchester College. Španělská královská rodina nakonec ustoupila a Beatrix s rodinou se mohla vrátit do Španělska.  Ve 30. letech 20. století nastaly pro rodinu nešťastné časy, kdy se zhroutila španělské monarchie a následně vypukla občanská válka, která vedla ke ztrátě rodinného majetku. Po zřízení Druhé Španělské republiky v roce 1931 odešel král Alfons s rodinou do exilu v Itálii. V následujících letech se situace ve Španělsku zhoršovala, jak spolu různé skupiny soupeřily o moc. Ke konci 30. let se konflikt rozrostl v totální občanskou válku. Beatrix a Alfonso ztratili za války pozemky a prostředního syna, který byl zabit v boji proti republikánům.

Pozdější život.

Beatrix zemřela v El Botánico v Sanlúcar de Barrameda 13. července 1966. Manžel ji přežil o devět let. Jejich syn Ataulfo zemřel svobodný v roce 1974. Děti měl pouze nejstarší syn Alvaro.  Beatrix byla posledním žijícím potomkem prince Alfréda a velkokněžny Marie Alexandrovny.

Beatrix Sasko-Koburská (20. dubna 1884 – 13. července 1966) byla členkou britské královské rodiny, vnučka královny Viktorie. Provdala se do španělské královské rodiny, za infanta Alfonsa z Galliery, bratrance krále Alfonsa XIII. Rodina jí říkala "Baby Bee".

Princess Beatrice of Saxe-Coburg and Gotha (Beatrice Leopoldine Victoria; 20 April 1884 – 13 July 1966) was a member of the British royal family, a male-line granddaughter of Queen Victoria. She later married into the Spanish royal family, and was the wife of Prince Alfonso de Orleans y Borbón, Infante of Spain, a first cousin of Alfonso XIII of Spain.


Život.

Benno se narodil kolem roku 1010 v Hildesheimu v Dolním Sasku. Poprvé je v písemných pramenech zachycen jako kanovník v dolnosaském Goslaru. Roku 1028 se stal mnichem a roku 1040 byl vysvěcen na kněze. Podle pozdější legendy měl roku 1042 sloužit v kostele svatého Michaela archanděla v rodném Hildesheimu. Roku 1066, údajně ve věku 56 let, byl jmenován biskupem v Míšni.  Roku 1073 vypukla saská válka (1073–1075). Benno se sice zprvu zkoušel sporu neúčastnit, ale římský král Jindřich IV. (1050–1106) jej kvůli tomu obvinil z velezrady, protože mu po celou dobu neprojevil věrnost, a následně jej nechal uvěznit. Roku 1076 se král zaručil papeži Řehoři VII. (okolo 1020–1085), že Benna propustí pod podmínkou, že jej biskup podpoří v boji o investituru. Benno se prý po propuštění přiklonil na stranu papeže a saských knížat a roku 1077 se podílel na zvolení protikrále Rudolfa Švábského (asi 1025–1080). Po Rudolfově smrti v roce 1080 se přidal na stranu nového protikrále Heřmana Lucemburského (asi 1035–1088). Z tohoto důvodu byl roku 1085 Jindřichem IV. spolu s dalšími biskupy zbaven úřadu. Benno prosil u vzdoropapeže Klementa III. (okolo 1029–1100) o milost a ten jej roku 1088 vrátil zpět do úřadu míšeňského biskupa. Když Jindřich IV. vyhlásil roku 1103 zemský mír, Benno jej podporoval.  Během své biskupské služby se Benno soustředil na šíření křesťanské víry mezi Slovany, proto se mu také dostalo označení „apoštol Slovanů“. Naučil se slovanskému jazyku, zakládal nové kostely a také nová sídla, mezi nimi Bischofswerdu a Bischheim. Připisován je mu počátek vinařství v labském údolí v okolí Drážďan. Až do vysokého věku měl většinou pěšky cestovat po Via regia. Mnoho křesťanských poutníků z řad Slovanů naopak cestovalo za Bennem.  Benno zemřel mezi roky 1105 a 1107. Tradované datum úmrtí 16. června 1106 není podloženo dobovými prameny.

Legenda.

Informace, že byl Benno nelegitimním synem paní Derksen a saského hraběte Friedricha z Woldenburgu není potvrzena. Několik legendárních příběhů obsahuje světcův životopis "Vita Bennonis" z roku 1512 od Hieronyma Emsera (1478–1527). Připisovány jsou mu různé zázraky, například měl úderem své berly nechat vytrysknout pramen v údolí Svatodol ve chvíli, kdy byl nedostatek vody a shromáždění lidé čekající na křest omdlévali. Markrabě Jindřich I. z Eilenburgu (okolo 1070–1103), který jej urazil, měl do roka zemřít, jak mu Benno prorokoval. Když byl Benno roku 1085 sesazen z biskupského úřadu, vhodil prý klíč od míšeňské katedrály do řeky Labe. Když se vracel do úřadu, zastavil se v hostinci, kde mu připravovali rybu, v jejíž útrobách se klíč našel. Pravděpodobné jsou pověsti o Bennově misionářské činnosti, zakládání kostelů a podpoře církevních zpěvů.

Hrob a ostatky.

Bennovy ostatky byly uloženy v románské míšeňské katedrále a kolem roku 1270 vyzdviženy biskupem Withegem I. (před 1250–1293). Uloženy byly do nově vybudované kamenné schránky ve tvaru tumby, doplněné roku 1370 nebo 1390 o baldachýn a roku 1512 o dřevoryt. V letech 1523–1524 byla původní tumba nahrazena mramorovou, do které byly Bennovy ostatky uloženy po jeho svatořečení. Po přenesení ostatků byla tumba roku 1539 zničena.  Po zavedení reformace v Sasku roku 1539 přenesl biskup Jan VIII. († 1549) Bennovy ostatky na biskupský hrad Stolpen, poté je uložil v kostele Panny Marie ve Wurzenu. Poslední míšeňský biskup Jan IX. z Haugwitz (1524–1595) je nakonec spolu s potvrzením pravosti roku 1576 daroval vévodovi Albrechtovi V. (1528–1579) do Bavorska, kde také byly roku 1580 v mnichovském Frauenkirche pohřbeny.  Místo, kde stála tumba, je od roku 2017 označenou prostou pískovcovou deskou umístěnou uprostřed katedrály, která nese prostý nápis „BENNO +“ a na jiném místě je na podlaze světec vyobrazen.

Úcta.

Uctívání biskupa Benna je doloženo od poloviny 13. století. Historické prameny vyprávějí o velkých zástupech lidí, které putovaly po Svaté cestě k Bennově hrobu v očekávání zázraků a uzdravení. Roku 1366 kanovník Konrad Preuß zavedl slavnost na Bennovu památku a usiloval o jeho svatořečení. Proces vedoucí k Bennově svatořečení začala roku 1498 míšeňská kapitula spolu se saským vévodou Jiřím Vousatým (1471–1539). Benno byl kanonizován papežem Hadriánem VI. (1459–1523) dne 31. května 1523, což vyvolalo prudkou polemiku mezi Martinem Lutherem (1483–1546) a představiteli katolické církve. Luther v tom viděl pokus, jak zabránit šíření reformace v Sasku, a napsal polemiku "Wider den Abgott und Teufel, der zu Meißen soll erhoben werden" (česky "Proti modle a ďáblu, který má být v Míšni povýšen").  Benno je uctíván jako patron města Mnichova a drážďansko-míšeňské diecéze. Mimo to je ochráncem rybářů a soukeníků. Jeho atributy jsou klíč, ryba a biskupský oděv s insigniemi. Římskokatolická církev slaví jeho svátek 16. června jako nezávaznou památku. Svátek slaví drážďansko-míšeňská diecéze, mnichovsko-freisingská arcidiecéze a město Freising.

Svatý Benno z Míšně (kolem 1010 v Hildesheimu – 16. června 1106 v Míšni) byl v letech 1066–1106 v pořadí 10. biskupem míšeňské diecéze. Proslul svou misijní činností mezi Slovany v oblasti Horní Lužice. K jeho kanonizaci došlo 31. května 1523. Svatý Benno je zobrazován jako biskup s klíčem a rybou.

Saint Benno ( – 16 June 1106) was named Bishop of Meissen in 1066. Venerated since the 13th century, he was canonized in 1523. Benno did much for his diocese, both by ecclesiastical reforms on the Hildebrandine model and by material developments. He was venerated in his native Saxony throughout the later Middle Ages.


Historie.

Podobně jako jiná sídla v Yvelines, v 11. století bylo Louveciennes majetkem opatství Saint-Denis. Jednalo se o zemědělskou obec, pro niž bylo typické ovocnářství a pěstování vinné révy.  Radikální změnu v historii Louveciennes přineslo období vlády Ludvíka XIV. a realizace jeho monumentálních stavebních projektů v oblasti Versailles, kdy na břehu Seiny severně od Louveciennes byl vybudován mohutný čerpací stroj a přes obec byl postaven vodovod a akvadukt. V městečku v 17. století vznikla také řada panských sídel a zámků. Obec, která se do té doby jmenovala "Luciennes", bylo na konci 17. století změněno jméno na "Louvetienne".  V průběhu 19. století bylo v postupně budováno železniční spojení do Versailles a později i do Noisy-le-Roi a Saint-Germain-en-Laye přes Louveciennes a Marly (tzv. trať "Ligne L du Transilien") a podél této trati vznikla nová zástavba, určená k rekreaci i trvalému bydlení. Proslulost Louveciennes přineslo i to, že jej v 19. století objevili francouzští impresionisté, kteří se inspirovali zdejší krajinou. Malíři Pierre-Auguste-Renoir, Camille Pissarro, Alfred Sisley, Claude Monet a další zde vytvořili celkem na 120 impresionistických děl.  V letech 1959 - 1967 bylo v Louveciennes sídlo Vrchního velitelství spojeneckých sil v Evropě (angl. "SHAPE - Supreme Headquarters" "Allied Powers Europe") a "American School of Paris" .

Osobnosti, spojené s Louveciennes.

Arnold de Ville, stavitel a správce La Machine de Marly, obýval Pavillon des Eaux  Madame du Barrry, milenka francouzského krále Ludvíka XV. Obývala "Vodní pavilón", který byl později přebudován na zámek, nesoucí její jméno  Básník André Chénier, navštívil Louveciennes v druhé polovině 18. století  Malířka Élisabeth Vigée-Lebrun, zemřela v Louveciennes 30. března 1842 ve věku 86 let  Bernard Pierre Magnan, maršál Francie, žil louvenciennském zámku v letech 1852 - 1865  Malíř Auguste Renoir, pobýval v Louveciennes u svých rodičů na přelomu let 1869 a 1870  Malíř Alfred Sisley, pobýval v Louveciennes v letech 1870 - 1874  Skladatel Camille Saint-Saëns, žil v Louveciennes v letech 1865 - 1870  Malíř Georges Henri Manzana-Pissarro, třetí syn malíře Camilla Pissarra, narodil se v Louveciennes v roce 1871  Malířka Jeanne Baudot, žačka a modelka Augusta Renoira, dcera Renoirova lékaře z Louveciennes  Joseph Joffre, maršál Francie, účastník první světové války. Ve 20. letech 20. století si v Louveciennes nechal postavit v koloniálním stylu dům, zvaný "Le pavillon" "de la Châtaigneraie". Joseph Joffre je pohřbený v Louveciennes  Americko-francouzská spisovatelka Anaïs Nin (francouzsko-dánského původu po matce a kubánsko-katalánského původu po otci), žila v Louveciennes v letech 1930 -1936  Skladatel Kurt Weill, po roce 1933 opustil nacistické Německo a do roku 1935, kdy emigroval do USA, žil v Louveciennes  Fyzik Louis de Broglie (7. vévoda de Broglie), nositel Nobelovy ceny za fyziku z roku 1929, zemřel v Louveciennes 19. března 1987 ve věku 94 let.

Cesta impresionistů.

V městečku byla vybudována naučná stezka "Cesta impresionistů" (""Le Chemin des impresionistes""). Na čtyřkilometrovém okruhu, začínajícím a končícím u sídla městského úřadu, někdejšího zámku Beauséjour, lze navštívit místa, kde pracovali nebo která ve svých dílech zobrazili malíři, jako Élisabeth Vigée-Lebrun, Auguste Renoir, Cammille Pissaro, Alfred Sisley a další.

Louveciennes je malé městečko ve francouzském departementu Yvelines v regionu Île-de-France. Je součástí aglomerace sídel východně od hlavního města Francie Paříže, od níž je vzdáleno necelých 20 km. Někdejší královský zámek ve Versailles se nachází od Louveciennes zhruba 5 km vzdušnou čarou směrem na jih.

Louveciennes is a commune in the Yvelines department in the Île-de-France region in north-central France. It is located in the western suburbs of Paris, between Versailles and Saint-Germain-en-Laye, and adjacent to Marly-le-Roi.


Aplikovaná harmonická analýza.

Mnoho aplikací harmonické analýzy ve vědě a technice vychází z myšlenky nebo hypotézy, že určitý jev nebo signál je tvořen součtem dílčích oscilačních složek. Obvyklými a jednoduchými příklady jsou slapové jevy v oceánech a kmitající struny. Pak je často používaným přístupem zkusit systém popsat diferenciální rovnicí nebo soustavou rovnic, ze kterých lze předpovědět základní vlastnosti, jako jsou amplitudy, frekvence a fáze jednotlivých oscilačních složek. Konkrétní rovnice mohou být různé, ale teorie usiluje o takový výběr rovnic, aby reprezentovaly obecně použitelné principy.  Při experimentálním přístupu je nezbytné získat data, která příslušný jev přesně kvantifikují. Například při studiu slapových jevů je třeba získat vzorky hodnot hloubky vody jako funkce času v dostatečně krátkých intervalech, aby byly vidět všechny oscilace, a za dostatečně dlouhý časový interval, aby pokryly několik period oscilací. Při studiu kmitajících strun je obvyklé, že experimentátor získává tvar zvukové vlny vzorkované nejméně dvojnásobnou frekvencí, než je nejvyšší očekávaná frekvence a s trváním mnohanásobku periody nejnižší očekávané frekvence.  Horní z dvojice obrázků vpravo ukazuje průběh zvukové vlny vytvořené záznamem zvuku prázdné struny A basové kytary. Je patrné, že základní frekvence je 55 Hz; průběh je (přibližně) periodický, ale mnohem složitější než jednoduchá sinusová (harmonická) vlna, což ukazuje na přítomnost zvuků dalších frekvencí. Různé vlnové složky přispívající k výslednému zvuku lze odhalit aplikací techniky matematické analýzy známé jako Fourierova transformace, jejíž výsledek je zobrazen na spodním obrázku. Na obrázku je patrný první výrazný vrchol na frekvenci 55 Hz, existují však další maxima na 110 Hz, 165 Hz a dalších frekvencích odpovídajících celočíselným násobkům 55 Hz. V tomto případě je frekvence 55 Hz základní frekvence vibrací struny a její celočíselné násobky jsou vyšší harmonické složky.

Abstraktní harmonická analýza.

K nejmodernějším odvětvím harmonické analýzy s kořeny v polovině dvacátého století je analýza na topologických grupách. Hlavními motivacemi jsou různé Fourierovy transformace, které lze zobecnit na transformaci funkcí definovaných na Hausdorffových lokálně kompaktních topologických grupách.  Teorie abelových lokálně kompaktních grup se nazývá Pontryaginova dualita.  Harmonická analýza studuje vlastnosti této duality a Fourierových transformací, a snaží se tyto vlastnosti aplikovat na další případy, například na neabelovské Lieovy grupy.  Pro obecné neabelovské lokálně kompaktní grupy má harmonická analýza těsnou souvislost s teorií reprezentací unitárních grup. Pro kompaktní grupy vysvětluje Peter–Weylova věta, jak lze dostat harmonické složky výběrem jedné irreducibilní reprezentace z každé třídy ekvivalence reprezentací. Tato volba harmonických složek využívá některé užitečné vlastnosti klasické Fourierovy transformace přenesením nesoucí konvoluce na bodové součiny a demonstruje jistý způsob chápání podkladových grupových struktur. Viz také Nekomutativní harmonická analýza.  Pro grupy, které nejsou ani abelovy ani kompaktní, neexistuje v současnosti žádná obecná uspokojivá teorie („uspokojivou“ je myšleno aspoň tak silná jako Plancherelova věta). Bylo však analyzováno mnoho speciálních případů, například speciální lineární grupa SL. V tomto případě hrají klíčovou roli grupy reprezentací nekonečné dimenze .

Harmonická analýza je odvětví matematiky zabývající se reprezentacemi funkcí nebo signálů jako superpozicí základních vlnění a studiem zobecnění pojmů Fourierova řada a Fourierovy transformace (tj. rozšířený tvar Fourierovy analýzy). V posledních dvou stoletích se harmonická analýza stala rozsáhlým oborem s aplikacemi v mnoha různých oblastech jako teorie čísel, teorie reprezentací, zpracování signálu, kvantová mechanika, teorie přílivu a neurověda.  Termín „harmonický“ je odvozený ze starořeckého slova "harmonikos" znamenající „hudebně vzdělaný“. Ve fyzikálních problémech vlastní hodnota se tímto slovem označují vlny, jejichž frekvence jsou celočíselnými násobky jiné, stejně jako u harmonických tónů v hudbě, ale termín byl oproti původnímu významu zobecněn.  Klasická Fourierova transformace na R je stále předmětem výzkumu, především Fourierova transformace na obecnějších objektech, např. na temperovaných distribucích. Určitá omezení na distribuci "f" se můžeme např. snažit přenést na Fourierovu transformaci distribuce "f". Příkladem je Paleyova–Wienerova věta, z níž okamžitě plyne, že pokud "f" je nenulovou distribucí kompaktního nosiče (zahrnující funkce kompaktního nosiče), pak jeho Fourierova transformace nikdy nemá kompaktní nosič, což je základní tvar principu neurčitosti v harmonické analýze; viz také konvergence Fourierových řad.  Fourierovy řady lze pohodlně zkoumat v kontextu Hilbertových prostorů, což poskytuje spojení mezi harmonickou analýzou a funkcionální analýzou.

Harmonic analysis is a branch of mathematics concerned with the representation of functions or signals as the superposition of basic waves, and the study of and generalization of the notions of Fourier series and Fourier transforms (i.e. an extended form of Fourier analysis). In the past two centuries, it has become a vast subject with applications in areas as diverse as number theory, representation theory, signal processing, quantum mechanics, tidal analysis and neuroscience.  The term "harmonics" originated as the Ancient Greek word "harmonikos", meaning "skilled in music". In physical eigenvalue problems, it began to mean waves whose frequencies are integer multiples of one another, as are the frequencies of the harmonics of music notes, but the term has been generalized beyond its original meaning.  The classical Fourier transform on R is still an area of ongoing research, particularly concerning Fourier transformation on more general objects such as tempered distributions. For instance, if we impose some requirements on a distribution "f", we can attempt to translate these requirements in terms of the Fourier transform of "f". The Paley–Wiener theorem is an example of this. The Paley–Wiener theorem immediately implies that if "f" is a nonzero distribution of compact support (these include functions of compact support), then its Fourier transform is never compactly supported. This is a very elementary form of an uncertainty principle in a harmonic-analysis setting.  Fourier series can be conveniently studied in the context of Hilbert spaces, which provides a connection between harmonic analysis and functional analysis.


Věkové omezení.

Nárok na výběr v draftu měli lední hokejisté narození v období od 1. ledna 1997 do 15. září 1999. Kromě toho, nedraftování hráči, kteří se narodili mimo Severní Ameriku v roce 1996, mohli být rovněž vybráni v draftu. Navíc hráči, kteří byli draftováni v roce 2015, ale nepodepsali do draftu žádnou profesionální smlouvu v NHL, a kteří se narodili po 30. červnu 1997, mohli být rovněž oprávnění být znovu draftováni.

Loterie před draftem.

Všech čtrnáct týmů, které se v sezóně NHL 2012/2013 neprobojovali do play-off o Stanley Cupu měly větší šanci získat první celkový výběr tohoto draftu. Počínaje sezónou 2014/2015 změnila NHL systém, který byl použit v minulých letech. Podle nového systému se šance na výhru v loterii před draftem pro čtyři nejhorší týmy v lize snížily, zatímco šance pro ostatní nepostupující týmy do play-off se zvýšily. Počínaje tímto návrhem budou první tři výběry uděleny losováním. Do draftu byl začleněn nový tým NHL - Vegas Golden Knights, jenž byl nasazen jakoby v předešlé sezóně získal stejně jako třetí nejslabší tým (Arizona Coyotes). Šance na výhru druhého a třetího výběru se zvýší podle toho, který tým vyhrál předchozí losování. Loterie před draftem se konala dne 29. dubna 2017. Nejlépe z ní vyšlo New Jersey Devils, které si tak polepšilo z 5. místa předloterijní pozice, také druhá v pořadí Philadelphia Flyers a třetí Dallas Stars svá umístění v prognózách pro výběr vylepšili, když se posunuli z třináctého, respektive osmého místa. V tomto procesu původně největší favorit Colorado Avalanche kleslo o tři místa z první výběrové příčky na čtvrtou celkově.

Draftovaní podle národnosti.

Externí odkazy.

Vstupní draft NHL 2017 na stránkách draftsite.com

Vstupní draft NHL 2017 byl 55. vstupním draftem v historii NHL. Konal se od 23. června do 24. června 2017 v United Center v Chicagu, ve státě Illinois, ve Spojených státech amerických (v domácí aréně Chicaga Blackhawks). Chicago hostilo vstupní draft poprvé.

The 2017 NHL Entry Draft was the 55th NHL Entry Draft. The draft was held on June 23–24, 2017, at the United Center in Chicago, Illinois. The first three selections were Nico Hischier going to the New Jersey Devils, Nolan Patrick going to the Philadelphia Flyers, and Miro Heiskanen going to the Dallas Stars.


Dětství a rodina.

Mariin otec, leuchtenburský vévoda Maximilian de Beauharnais, jako mladý muž přijel v roce 1837 do Petrohradu na manévry jezdectva, kde se seznámil s nejstarší dcerou cara Mikuláše I., velkokněžnou Marií a posléze získal její ruku, třebaže pro velkokněžnu, dceru jednoho z nejmocnějších panovníků Evropy, to byl sňatek pod její úroveň. Manželství bylo uzavřeno roku 1839 a vévodovi byl udělen titul "Imperátorská Výsost", roku 1852 pak výnosem byly jeho potomkům uděleny titul a jméno knížat Romanovských.  Jako s dětmi ruské velkokněžny bylo s Marií ("Marusja") a jejími sourozenci (Mikulášem, Evženem, Evženií, Sergejem a Jiřím) vždy zacházeno jako s velkoknížaty s titulem "Imperátorská Výsost". Otec v roce 1852 zemřel a matka se dva roky na to morganaticky provdala za hraběte Grigorije Alexandroviče Stroganova. Sňatek byl uzavřen v tajnosti ještě za vlády Mikuláše I., avšak bez jeho vědomí. Mariin strýc Alexandr II. existenci tohoto svazku uznal, avšak pod podmínkou, že zůstane nadále v tajnosti; pokud chtěla velkokněžna Marie Nikolajevna žít se svým manželem, musela opustit Rusko. Alexandr nicméně se svou mladší sestrou soucítil a věnoval zvláštní pozornost dětem z jejího prvního manželství, které náhle v Petrohradě zůstaly nejen jako sirotci bez otce, ale i bez matky.  Marii se dostalo vynikajícího domácího vzdělání a výchovy pod vedením Varvary Pavlovny Barykovovoé († 1861). Podle současníků zdědila mnoho po své matce, byla stejně půvabná, ale přívětivější a otevřenější.

Pokus o atentát 1866.

4. dubna 1866 doprovázela Marie s bratrem Mikulášem strýce, cara Alexandra II. na procházce v petrohradském Letním sadu v okamžiku, když byl na něj spáchán pokus o atentát. Alexandr se zastavil, aby si oblékl kabát, než vstoupí do kočáru, když na něj atentátník Dmitrij Karakozov namířil pistoli a vystřelil; jen rychlá akce poblíž stojícího rolníka Osipa Komissarova, který zadržel útočníkovu ruku ve vzduchu, zachránila carovi život.

Manželství.

Marie měla různé nabídky k sňatku. Koncem roku 1858 ji velmi obletoval přítel cara Alexandra Petr Andrejevič Šuvalov a nebyl by proti tomu oženit se s ní, to se však nepodařilo. Velkokněžna Marie si velmi zakládala na svém vysokém postavení a rozhodla se, že se provdá pouze za prince patřičného původu, neboť jí nikterak nelákal příklad matky, jež se provdala sice z lásky, ale pod svou úroveň.  11. února 1863 v kapli Zimního paláce se Marie provdala za prince Viléma Bádenského (1829–1897), třetího syna bádenského velkovévody Leopolda I. a jeho manželky Sofie Švédské.  Prezident Spojených států amerických Abraham Lincoln napsal dopis Vilémovu bratru Fridrichovi I., bádenskému velkovévodoviː "Podílím se na spokojenosti této šťastné události a modlím se, aby k této příležitosti Vaše královská Výsost přijala mé upřímné blahopřání společně s ujištěním mé nejhlubší úcty".  Marie měla s Vilémem dvě dětiː

Pozdější život.

Po svatbě trávila Marie většinu času v Německu v Karlsruhe, v létě v Baden-Badenu; Rusko navštívila jen vzácně. Marie začala s povinnostmi novomanželky už brzy po svatbě, například zastupovala manželovu příbuznou, bádenskou velkovévodkyni Luisu při křtu dcery prince z Leiningenu. Během Prusko-francouzské války sloužil Vilém v pruské armádě pod vedením Viléma I. 29. července Marie a její manžel pobývali s korunním princem Fridrichem a podle princových pamětí ""nás na okamžik rozptýlili od úzkostí současnosti"".  Princ Vilém zemřel 27. dubna 1897. Po jeho smrti Marie založila novou organizaci pod názvem "Německé sdružení pro boj proti nemorálnosti", jejímž cílem bylo zamezit nemravnému chování a neřesti vyšších vrstev společnosti. Marie s pomocí hesenské velkovévodkyně a württemberské královny vyčlenila fond určený k výrobě brožury s výzvou všem královským osobnostem, aby byly příkladem morálky; rozeslala rovněž dopisy všem svým příbuzným a přátelům, v nichž je prosila, aby se zdrželi amorálního konání po dobu jednoho roku.  Princezna Marie zůstala vdovou až do své vlastní smrti 16. února 1914 v Karlsruhe. Stejně jako dvůr v Petrohradu pohroužila Mariina smrt do smutku i dvůr berlínský, což narušilo plánované slavnosti. Pochována byla v kryptě pravoslavného Preobraženského chrámu v Baden-Badenu.

Marie Maxmilianovna z Leuchtenbergu (16. října 1841 – 16. února 1914) byla členkou ruského panovnického rodu (s titulem ""Imperátorská Výsost""). Narodila se jako dcera Maximiliana de Beauharnais, vévody z Leuchtenbergu, a jeho manželky, ruské velkokněžny Marie Nikolajevny Ruské. Sňatkem s Vilémem Bádenským se stala bádenskou princeznou.

Princess Maria Maximilianovna of Leuchtenberg, also known as Princess Maria Romanovskya, Maria, Princess Romanovskaja, Maria Herzogin von Leuchtenberg or Marie Maximiliane (16 October 1841 – 16 February 1914) was the eldest daughter of Maximilian de Beauharnais, 3rd Duke of Leuchtenberg and his wife Grand Duchess Maria Nikolaevna of Russia. She married Prince Wilhelm of Baden. The couple's son, Prince "Maximilian" of Baden, was Germany's last Imperial chancellor.


Historie.

První informace o tahači Tesla Semi se objevily v plánech firmy Tesla v roce 2016. Tehdy Tesla uvedla, že existuje funkční prototyp, který používá několik elektrických motorů Tesla Model 3. Samotný prototyp tahače Tesla Semi byl odhalen až na tiskové konferenci 16. listopadu roku 2017 v prostorách SpaceX v kalifornském Hawthorne. Ve stejný den bylo uveřejněno také krátké představující video.

Specifikace.

Provoz tahače Tesla Semi má být o dvacet procent levnější než provoz dieselového tahače. Při plném naložení ujede 805 km, přičemž utáhne až 36 300 kg. Očekávaná cena sériově vyráběných verzí s baterií pro dojezd 483 km a 805 km bude 150 tisíc amerických dolarů a 180 tisíc dolarů (v přepočtu 3 215 000 Kč nebo 3 860 000 Kč bez započtení daní). Společnost také nabídne speciální edici pod označením Founders Series. Její cena bude 200 tisíc dolarů a zájemcům o tento model společnost zaručí získání jednoho z prvního tisíce vyrobených tahačů. Žádné další výhody nejsou známy.  Tesla v listopadu roku 2017 uvedla, že tahač Tesla Semi bude poháněn čtyřmi elektromotory stejného typu jako má Tesla model 3. V plánu jsou dvě konfigurace baterií s dojezdem 483 km a 805 km, které budou umístěné v podlaze kabiny. Zrychlení tahače z 0 na 100 km bude za 5 sekund (klasický tahač to zvládne za 15 s), v případě plně naloženého tahače pak za 20 sekund (klasickému tahači to trvá minutu). Společnost nabídne záruku dojezdu 1,6 miliónů kilometrů.  V předvedeném prototypu se sedadlo řidiče nacházelo uprostřed prostorné kabiny. Kabina nebyla tak protažená jako u klasického tahače. Kolem sedadla byly umístěné dva dotykové panely, nic víc. K dispozici bylo i odnímatelné vyklápěcí sedadlo pro dalšího cestujícího. Místo na spaní nebylo přítomné. Generální ředitel Tesly Elon Musk mimo jiné uvedl, že čelní sklo bude odolné proti výbuchu. Místo zpětných zrcátek používá tahač kamery, což zajistí také jeho lepší aerodynamičnost. Ta dokonce překonává sporťák Bugatti Chiron. Tesla má koeficient aerodynamického odporu 0,36, Bugatti Chiron 0,38.  Standardním vybavením tahače Tesla Semi má být pokročilý autopilot (Enhanced Autopilot), který mu dodá poloautonomní schopnosti. Použití více radarových zařízení a kamer než mají Tesla auta, tahači dovolí bez zásahu řidiče zůstat na dálnici ve vlastním pruhu a v bezpečné vzdálenosti od ostatních vozidel. Tahač bude schopen sám nouzově zpomalit nebo upozornit řidiče na případná nebezpečí v blízkosti vozidla.  Musk dále uvedl, že autopilotní systém dovolí jízdu několika tahačů v konvoji za sebou. Řidič musí být přítomen pouze v prvním z nich. To by z této dopravy udělalo levnější alternativu dokonce i k železniční dopravě. Taková jízda v kolonách je však momentálně povolena např. jen v 8 amerických státech a ve všech je třeba řidiče v každém z tahačů. Uskutečnění této vize tedy předpokládá změnu legislativy.  Výhodnost provozu tahače Tesla Semi má ale i další háčky. Cena samotného provozu tahače je závislá na ceně elektřiny v místě nabíjení. Dražší elektřina může výhodu levnějšího provozu snadno smazat. Výhodnost tahačů zpochybnili i výzkumníci z prestižní Carnegie Mellon University. Ti na základě analýz zjistili, že by tahače Tesla Semi musely jezdit v konvojích minimálně 7 vozů, aby byly ekonomicky konkurenceschopné.  Tahač Tesla Semi si lze objednat v USA, Kanadě, Velké Británii, Norsku a Nizozemsku. S dodávkami na evropský trh se počítá až v roce 2020.

Tesla Semi je prototyp tahače třídy 8 s elektrickým pohonem, který byl odhalen 16. listopadu 2017 firmou Tesla v prostorách SpaceX v kalifornském Hawthorne. Jeho výroba je naplánovaná na rok 2019. Tento tahač ujede na jedno nabití 805 km, přičemž 80 % jeho baterie lze dobít solární nabíjecí stanicí „Tesla Megacharger“ do 30 minut. Tahač bude standardně vybaven autopilotem Tesla Autopilot, který umožňuje z části automatizovanou jízdu po dálnici.

The Tesla Semi is an all-electric battery-powered Class 8 semi-truck in development by Tesla, Inc. Two concept vehicles were unveiled in November 2017, and production in 2021 is planned.  The company initially announced that the truck would have a range on a full charge and with its new batteries it would be able to run for after an 80% charge in 30 minutes using a solar-powered "Tesla Megacharger" charging station. Tesla CEO Elon Musk said that the Semi would come standard with Tesla Autopilot that allows semi-autonomous driving on highways.


Život.

Bramer se narodil v Delftách. V roce 1614, ve věku 18 let, se rozhodl cestovat. V roce 1616 dorazil přes francouzská města Arras či Atrecht, Amiens, Paříž, Aix- en-Provence (Aix, únor 1616), Marseille, italský Janov a Livorno do Říma. V Římě se stal jedním ze zakladatelů umělecké skupiny Bentvueghels. Dostal přezdívku "Nestelghat" (Neposeda). Žil s nizozemským malířem Wouterem Pietersz. Crabethem II. (1594 – kolem 18. června 1644). Dostal se do sporu s Claudem Lorrainem. Věnoval báseň malíři Wybrandem Simonsz. de Geestem z Fríska (16. srpna 1592 - kolem 1661). Bramer žil v Římě přerušovaně do října 1627, navštěvoval Mantovu a Benátky, často z důvodu dodávek či setkání s Domenicem Fettim. V Itálii Bramer získal přezdívku "Leonardo della Notte" ("Leonardo noci"). V roce 1628 se vrátil do Delftu, kde vstoupil do uměleckého spolku Cechu svatého Lukáše. V roce 1629 se stal členem "schutterij" – dobrovolné městské stráže nebo občanské milice ve středověkém a raném Nizozemsku, jejichž cílem bylo chránit město před útokem a jednat v případě vzpoury nebo požáru. Mezi jeho četnými patrony byli členové dynastie Nasavských, která hrála ústřední roli v politice a vládě Nizozemska. Jeho obrazy si ve velkém množství kupovali také přední měšťané, radní či soudci. Byl to všestranný umělec, navrhoval tapisérie pro firmy v Delftu, maloval nástěnné malby a stropy, z nichž některé jsou v iluzionistickém stylu. Vytvořil fresky v Domě občanské gardy, v blízkých místodržitelských palácích v Honselersdijku, Rijswijku a v paláci Prinsenhof v Delftu. Vzhledem k nizozemskému klimatu se nedochovaly. V roce 1648 Bramer odcestoval podruhé do Říma.

Dílo.

Svým malířským stylem se Leonaert Bramer přikláněl spíše k italské než holandské malbě. Vybíral si náměty mytologické, alegorické, historické či biblické scény (jako je "Zapření sv. Petra", Rijksmuseum, Amsterdam). Jeho obrazy málokdy ukazují typické nizozemské motivy, jako jsou krajiny, zátiší, portréty či žánrové scény a jen zřídka maloval pastorální italské scény oblíbené u utrechtských caravaggistů. Jeho styl je nervózní, ale jeho technika, zvláště se světlem je úchvatná. Jeho práci ovlivnil Adam Elsheimer a Agostino Tassi. Po jeho smrti v roce 1649 byla jeho díla nabízena podle inzerátu v regionálních novinách "Haarlems Dagblad" v nizozemském Haarlemu k prodeji. Bylo to pravděpodobně zaviněno neutěšenou ekonomickou situací v Nizozemsku.  Text inzerátu: Překlad:

Leonaert Bramer, také Leendert nebo Leonard (24. prosince 1596 – pohřben 10. února 1674) byl nizozemský malíř. Je známý především svými žánrovými obrázky, maloval obrazy s náboženskými a historickými tématy, S oblibou zobrazoval nočních scény s exotickými detaily. Velmi plodný byl také jako návrhář. Maloval také fresky, což nebylo severně od Alp obvyklé. Fresky se nedochovaly, stejně jako nástěnné malby na plátně, z nichž existuje jen málo. Bramer je jednou z nejzajímavějších osobností v nizozemském umění 17. století.

Leonaert Bramer, also Leendert or Leonard (24 December 1596 – 10 February 1674 (buried)), was a Dutch painter known primarily for genre, religious, and history paintings. Very prolific as a painter and draftsman, he is noted especially for nocturnal scenes which show a penchant for exotic details of costume and setting. He also painted frescos—a rarity north of the Alps—which have not survived, as well as murals on canvas, few of which are extant. Bramer is one of the most intriguing personalities in seventeenth-century Dutch art.


Život.

Narodil se do maďarské šlechtické rodiny Gyulovi Gömbösovi st. a jeho manželce Marii Weitzel. Dětství strávil v obci Murga, která se nachází v župě Tolna. Jeho rodina se hlásila k luteránství.  Jako mladý vstoupil do rakousko-uherské armády a účastnil se bojů I. světové války. Po roce 1919 se angažoval v boji proti představitelům komunistické Maďarské republiky rad, jenž dočasně existovala od 21. března do 1. srpna 1919. Byl jedním z čelných představitelů tzv. Bílého teroru.Po porážce komunistů a vzniku Maďarského království se stal významnou politickou osobností nového státu. V roce 1929 byl jmenován generálmajorem a zaujal místo maďarského ministra obrany. V říjnu 1932 nahradil v premiérském úřadě nevýrazného Gyulu Károlyiho a zahájil sbližování Maďarska s fašistickou Itálii. Jeho politický program, nesoucí jméno "Národní pracovní plán", měl celkem 95 bodů, k nimž patřil například odklon od demokratických principů či revize Trianonské mírové smlouvy z roku 1920. Roku 1934 Gömbös navštívil Itálii, kde spolu s Mussolinim a rakouským kancléřem Dollfußem uzavřel tzv. Římské protokoly, jejichž cílem bylo oslabit pozice států Malé dohody a tím dosáhnout budoucí možné revize Pařížských předměstských smluv. Gömbös se též snažil udržovat dobré vztahy s nacistickým Německem. Byl prvním zahraničním politikem, který v Berlíně navštívil nového kancléře Adolfa Hitlera. Ten však Gömböse příliš nepodporoval a na rozdíl od Mussoliniho nesouhlasil ani s Gömbösovými ambiciozními plány na rozšíření maďarské armády.  Snahy Gyuly Gömböse o přeměnu Maďarska na totalitní diktaturu narážely na odpor konzervativních kruhů, v jejichž čele stál tehdejší regent Maďarského království Miklós Horthy.  V průběhu roku 1935 těžce onemocněl rakovinou varlat, které v říjnu 1936 podlehl. Pohřben byl na hřbitově Kerepesi v Budapešti. Novým maďarským premiérem se stal Kálmán Darányi, jeden z představitelů konzervativní politiky.

Gyula Gömbös de Jákfa (26. prosince 1886 Murga – 6. října 1936 Mnichov) byl maďarský šlechtic, politik a premiér Maďarského království v letech 1932 až 1936.

Gyula Gömbös de Jákfa (26 December 1886 – 6 October 1936) was a Hungarian military officer and politician, and served as Prime Minister of Hungary from 1 October 1932 until his death on 6 October 1936.


Historie.

V 70. letech 20. století byl švýcarský hodinářský průmysl v hluboké krizi. Asijské firmy vsadily na tehdy moderní quartzovou technologii a společnosti jako SEIKO se svými analogovými a digitálními quartzovými hodinkami válcovaly světový trh s hodinkami. Za pouhých 10 let zbankrotovalo 1000 švýcarských hodinářů, hodnota vývozu hodinek klesla na polovinu a podíl švýcarských hodinek na světovém trhu klesl ze 43 % na 15 %.  A zatímco v Japonsku sjížděly z automatizovaných linek tisíce levných quartzových hodinek, byla ve švýcarském hodinářském segmentu situace úplně jiná. Zde stovky drobných hodinářů vyráběly hodinky většinou pod svou značkou a díly odebíraly od zhruba tisícovky dodavatelů.  Jedním z lidí, který si uvědomoval, že švýcarský hodinářský průmysl bude potřebovat radikální změnu, byl Ernst Thomke. Thomke přišel do ASUAG v roce 1978 a ihned začal se změnami. Snížil výrobní náklady, propustil 60 % zaměstnanců, zkonsolidoval výrobu strojků pod společnost ETA SA a urychlil přechod ETA na výrobu quartzových analogových hodinek.  Thomke si také uvědomoval, že se musí zjednodušit a sjednotit nejenom výroba strojků, ale celých hodinek, čímž vznikly ultratenké hodinky Delirium s tělem z jednoho kusu (nahrazuje pouzdro hodinek, základnu strojku a dýnko), do kterého se ukládal strojek číselníkem (stejně jako u hodinek Swatch). Plán byl začít montovat strojky ETA do hodinek (nejlépe plastových) a začít tak s masovou produkcí dostupných švýcarských hodinek, které by konkurovaly Asijské produkci.  Thomke měl však jeden zásadní problém — kde vzít na svůj plán peníze? Banky už byly unavené z neustálého pumpování peněz do nemocného švýcarského hodinářského průmyslu. Naštěstí se Thomke setkal s investorem Nicolasem Hayekem a ukázal mu své tajné plány.  Hayek, který zrovna sloučil SSIH a ASUAG a určil jim, že se mají soustředit pouze na design hodinek (ETA se měla starat o dodávky hodinek pro všechny značky skupiny), slíbil, že peníze od bank sežene. Peníze opravdu sehnal a v roce 1983 se na trhu objevily první „Swatchky“. A byl to ohromný úspěch od samého začátku, i když nikdo nevěřil, že se v tomto segmentu švýcarské hodinky opět někdy vrátí na scénu.

Swatch je švýcarská hodinářská společnost založená v roce 1983 Nicolasem Hayekem, organizačně součást společnosti Swatch Group. Produktová řada Swatch byla vytvořena jako reakce na "quartzovou krizi" sedmdesátých a osmdesátých let, kdy levné asijské digitální i analogové hodinky zaplavily světový trh s hodinkami.  Název "swatch" je zkratkou ze "second watch", tedy druhé hodinky, které člověk vlastní pro neformální volnočasové příležitosti, současně nejsou drahé, jsou tudíž postradatelné v případě poškození nebo ztráty. Postupem času si Swatch vybudoval renomé, díky němuž hodinky této značky lidé používají také jako své primární hodinky.

Swatch (stylized as swatch) is a Swiss watchmaker founded in 1983 by Nicolas Hayek and a flagship subsidiary of The Swatch Group. The Swatch product line was developed as a response to the "quartz crisis" of the 1970s and 1980s, in which Asian-made digital watches were competing against traditional European-made mechanical watches.  The name Swatch is a contraction of "second watch", as the watches were intended as casual, disposable accessories.


Život.

Albert Cossery se narodil v Káhiře do řecké pravoslavné rodiny syrského původu. Jeho rodiče byli majiteli malých nemovitostí, kteří původně vlastnili půdu v Damiettě. V rozhovoru s libanonským spisovatelem Abdallahem Naamanem v roce 1998 Cossery řekl, že jsou Šavání Egypta. Jeho otec byl ortodoxní řecký rodák z vesnice al-Qusayr, poblíž Homs v Sýrii. Při příjezdu do Káhiry na konci 19. století přijala rodina jméno "Cossery", podle vesnice al-Qusayr, se zjednodušenou výslovností. Cosseryova rodina, stejně jako všechny elity žijící v Egyptě během této éry, byly ve francouzské kultuře dobře ponořené. Ve věku 17 let, inspirovaný četbou Honoré de Balzaca, emigroval do Paříže, aby pokračoval ve studiu, které však nikdy nedokončil. Od roku 1945 až do své smrti roku 2008 žil a psal v Paříži.  Za 60 let svého života napsal pouze osm románů v souladu s jeho filozofií života, ve které "lenost" není zlozvykem, nýbrž formou kontemplace a meditace. Svými slovy: "Tolik krásy na světě, tak málo očí, aby to viděly." Ve věku 27 let vydal svou první knihu "Les hommes oubliés de Dieu" ("The God Forgot"). Během své literární kariéry se stal blízkým přítelem dalších spisovatelů a umělců, jako jsou Lawrence Durrell, Albert Camus, Jean Genet a Giacometti.  Cossery zemřel 22. června roku 2008 ve svých 94 letech.  Jeho knihy, které se vždy odehrávají v Egyptě nebo v jiných arabských zemích, zobrazují kontrast mezi chudobou a bohatstvím, mocným a bezmocným, vtipným, i když dramatickým způsobem. Jeho psaní zesměšňuje marnost a houževnatost materialismu a jeho hlavní postavy jsou převážně tuláky, zloději nebo dandy, které rozvracejí pořádek nekalé společnosti. Jeho romány často obsahují auto-biografické postavy, jako je Teymour, hrdina románu "Uncomplot de Saltimbanques", mladý muž, který místo diplomu v chemickém inženýrství po návratu do svého rodného města vstoupí do neočekávaného intrudu proti úřadům se svými dandy přáteli. Někteří Cosseryho považují za svého posledního skutečného "anarchistu" nebo svobodně myslícího spisovatele západní kultury. A to díky jeho humornému a provokativnímu, i když jasném a hlubokém, pohledu na lidské vztahy a společnost. Jeho styl písma nepodléhá akademickému nebo experimentálnímu přístupu, který z něj činí živého, chytlavého vypravěče, bez nudy ani umělé nejednoznačnosti některých klasických (kteří jsou) nebo avantgardních spisovatelů. Světovost jeho děl je památkou svobody bytí a myšlení proti materialismu, současná posedlost se spotřebou a produktivitou, arogance a zneužívání autority, marnost sociálních formalit a nespravedlnost bohatých vůči chudým.  V roce 1990 získala Cossery cenu Grand prix de la francophonie z francouzské akademie a v roce 2005 cenu Grand Prix Poncetton de la SGDL.  První z jeho knih přeložených do angličtiny jsou "Muži, kteří zapomněli" (nejprve přeložili Harold Edwards z Faruk univerzity, Alexandrie, Egypt, ne Henry Miller, jehož zpráva o Cossery se objevila na pozdějším 1963 City Lights Books vydání, a publikoval ve Spojených státech v roce 1946 Georgeem Leitem Circle Editions of Berkeley), "Dům jisté smrti" (New Directions, 1949), "Lazy Ones" (New Directions, 1952) a "Proud Sheggars" (Black Sparrow Press, 1981).  Tři další z Cosseryových románů jsou od té doby publikovány v angličtině: Anna Moschovakis 'The Jokers (NYRB Classics) a Alyson Waters' A Splendid Conspiracy a Color of Infamy (New Directions). Od roku 2014 zůstává Une ambition dans le desert nepřekládanou do angličtiny.

Dílo.

Filmy.

V roce 1978 byl zfilmován "Les fainéants dans la vallée fertile" řeckým režisérem Nikosem Panagiotopoulosem, přičemž film vyhrál první cenu na Filmovém festivalu v Locarnu a druhou cenu na Filmovém festivalu v Chicagu."

Albert Cossery (3. listopadu 1913 – 22. června 2008) byl egyptský spisovatel narozený ve Francii. Většinu svého života strávil v Paříži a svá díla publikoval pouze ve francouzštině. Všechny jeho novely se odehrávaly buď v jeho domovském Egyptě nebo v imaginární "zemi na středním východě". Přezdívali mu "Voltaire Nilu". Jeho psaní vzdává hold jeho skromnému dětství v Káhiře, kdy nezapadal, stejně jako vychvaluje formu lenosti a jednoduchosti, které jsou tak vzdálené od naší současné společnosti. Albert Cossery byl dobře známým v Saint-Germain-des-Prés, kde od roku 1945 pobýval v hotelu La Louisiane.

Albert Cossery (3 November 1913 – 22 June 2008) was an Egyptian-born French writer of Levantine origin. Although Cossery lived most of his life in Paris and only wrote in the French language, all of his novels were either set in his home country of Egypt or in an imaginary Middle Eastern country. He was nicknamed "The Voltaire of the Nile". His writings pay tribute to the humble and to the misfits of his childhood in Cairo, as well as praise a form of laziness and simplicity very distant from our contemporary society.  Albert Cossery was well known in Saint-Germain-des-Prés, where he lived in the same hotel, Hotel La Louisiane, since 1945.


Životopis.

Život.

Narodil se jako nemanželský syn Ramnulfa II., hraběte z Poitou a vévody akvitánského, který se od roku 888 nechal titulovat jako akvitánský král. Snaha o nezávislost Akvitánie na Západofranské říši, kde dočasně karolinskou dynastii vystřídali Robertovci v osobě Ody Pařížského, se mu vymstila, neboť tento nový panovník se nepohodlného rivala údajně zbavil tím, že jej nechal otrávit při návštěvě svého dvora. Jediný legitimní syn Ramnulfa II. (Ramnulf III.) zemřel jako dítě (?) následujícího roku. Bezdětní bratři Ramnulfa II. Gauzbert (pařížský biskup) a Ebalus, který byl sice opat, ale zároveň i úspěšný válečník proti Vikingům, se postavili na stranu synovce Ebaluse (pravděpodobně spoluvládce zemřelého nevlastního bratra) a odešli bránit Akvitánii proti Odovi, ale na podzim následujícího roku 892 oba padli v bitvě.  Hrabství Poitou obsadil Adémar z Angoulême, syn bývalého hraběte z Poitou Emenona, kterého odtud vyhnal děd Ebaluse Ramnulf z Poitiers, zakladatel rodu Ramnulfidů. Adémara v tomto činu podporoval samotný Odo Pařížský a Ebalus musel vyhledat azyl, který mu poskytl straník jeho otce Vilém, hrabě z Auvergne (později zvaný Zbožný), ten se taktéž postaral i o jeho vzdělání.  Roku 898 nastoupil na západofranský trůn Karel III., zvaný Prosťáček. Ebalus se s ním důvěrně znal již od dětství, neboť tento panovník z karolinského rodu byl po dobu svého exilu vychováván na akvitánském dvoře jeho otce Ramnulfa II., čehož roku 902 využili Ebalus a jeho ochránce Vilém Zbožný a v okamžiku, kdy nebyl Adémar přítomen v Poitou, tak toto hrabství Ebalus obsadil a posléze Adémara porazil i v bitvě. Karel Prosťáček jeho nároky uznal, Ebalus se stal hrabětem z Poitou a Vilém Zbožný obdržel titul vévody akvitánského, který po jeho smrti postupně přešel na jeho dva synovce z rodu Bellonidů. V roce 904 byl Ebalus úspěšný při obsazení Limoges a roku 911 se významně podílel na porážce Vikingů vedené náčelníkem Rollem, což patřilo k významným mezníkům francouzské historie a k vytvoření normandského vévodství.  Po smrti vévody akvitánského a hraběte z Auvergne Acfreda roku 927 se podle jeho posledního přání stal dědicem obou titulů právě Ebalus. Vedle toho ovládal i krajiny Berry a La Marche. Ebalus byl věrným straníkem Karla Prosťáčka (†929), proto se snažil po uvěznění a smrti tohoto krále nový panovník západofranské říše Rudolf Burgundský o omezení vévodovi moci. Roku 929 převedl panství Berry pod francouzskou korunu, hrabství La Marche učinil samostatným a udělil jej pánům z Charroux, roku 932 mu byl odejmut i titul hraběte z Auvergne a vévody akvitánského, kdy oba udělil Raimondu Ponsovi, hraběti z Toulouse, fakticky si však Ebalus podržel moc nad Akvitánií až do své smrti roku 935.

Rodina.

S druhou manželkou Emiliennou měl dva syny, sňatek se uskutečnil po roce 911.

Ebalus (870 - 934/935) byl vévoda akvitánský a hrabě z Poitiers a Auvergne, nelegitimní syn vévody a samozvaného krále Akvitánie Ramnulfa II. a jeho konkubíny neznámého jména. V historických podkladech je k jeho jménu často přiloženo přízvisko "Manzer", "Mancer" nebo "Manser", což může být nesprávně zapsané slovo "mamzera", znamenající hebrejské slovo pro bastarda, potomka zplozeného mimo manželské lože, což samo napovídá o jeho původu.

Ebalus or Ebles Manzer or Manser (c. 870 – 935) was Count of Poitou and Duke of Aquitaine on two occasions: from 890 to 892; and then from 902 until his death in 935 (Poitou) and from 928 until 932 (Aquitaine).


Životopis.

Narodil se v Pont-d'Ain jako prvorozený syn vévody Filipa II. Savojského (1438–1498), přezdívaného "Bezzemka", a jeho první manželky Markéty Bourbonské (1438–1483). Do roku 1496 byl Filibert pouze mladším členem vévodské rodiny. Když 16. dubna 1496 zemřel vévoda Karel II. Savojský, Filibertův prasynovec, vévodský titul tak připadl Filibertovu otci Filipovi. Ten však již následujícího roku zemřel a titul tak zdědil Filibert. V témže roce se šestnáctiletý vévoda oženil se svou devítiletou sestřenicí Jolandou Luisou Savojskou. Jolanda Luisa byla dcerou vévody Karla I. Savojského (1468–1490) a savojské vévodkyně Blanky z Montferratu (1472–1519), tedy vnučka Filibertova strýce Amadea IX. Savojského. Po smrti svého bratra měla nárok na titul kyperské, jeruzalémské a arménské královny, ten ovšem získal Filibertův otec. Brzy však zemřel a jeho smrtí se Jolanda skutečně stala královnou Kypru, Jeruzaléma a Arménie.  Filibertova první manželka zemřela ve 12 letech a dědičkou jejich titulů byla její sestřenice, princezna Šarlota Neapolská, později hraběnka z Lavalu. Filibert ovšem i po smrti své ženy užíval tituly krále kyprského, jeruzalémského a arménského.  Jeho další manželství jej spojilo s rodem Habsburků, kteří v té době vládli Nizozemsku, Alsasku, Franche-Comté, Tyrolsku a dalším zemím. V roce 1501 se oženil s arcivévodkyní Markétou Habsburskou (1480–1530), kněžnou asturijskou a vévodkyní savojskou, dcerou císaře Maxmiliana I. a jeho první manželky Marie Burgundské.  Filibert zemřel v roce 1504 ve věku 24 let jako bezdětný. Jeho následníkem se stal jeho nevlastní bratr, vévoda Karel III. Savojský (1486–1553), který vládl v Savojsku od roku 1504 až do své smrti v roce 1553.

Filibert II. Savojský, přezdívaný Krásný nebo Dobrý (10. dubna 1480, Pont-d'Ain – 10. září 1504), byl savojský vévoda, kníže piemontský, hrabě z Aosty, Maurienne a Nice a titulární král kyperský, jeruzalémský a arménský.

Philibert II (10 April 1480 – 10 September 1504), nicknamed the Handsome or the Good, was the Duke of Savoy from 1497 until his death.


Životopis.

Narodil ve městě Gandža v roce 1881. Středoškolské vzdělání získal na gymnáziu v Gandže. V roce 1902 nastoupil na Právnickou fakultu Císařské univerzity v Oděse, ale univerzitu nemohl dokončit. Poté, co carská vláda dočasně zavřela univerzitu ze strachu z revolucionářských aktivit studentů, odešel do Bahchesaraje (Krym), kde si našel práci v novinách "Tercuman" Ismaila Gaspiraliho.  V roce 1908 se přestěhoval do Istanbulu, kde pokračoval v práci publicisty a také založil „"Turecké sdružení"“. Oženil se s Shafigou Soltan khanum, dcerou Ismaila Gaspiraliho a usadil se v Istanbulu. V roce 1909 se vrátil do Gandži, kde pracoval v městské radě. V roce 1911 psal články pro časopis „"Molla Nasreddin"“ a jiné noviny, úzce se podílel na aktivitách „"Muslimské charitativní společnosti"“, „"Společnosti školství muslimů"“ a „"Společnosti herců"“. V té době se seznámil s Mammadem Aminem Rasulzadem a začal se zajímat o politiku.  V březnu 1917 založil spolu se svými příbuznými tzv. ""Tureckou stranu národních federalistů"" v Gandže. Hlavním cílem nově vytvořené strany byla národně územní autonomie Ruského impéria. V červenci 1917 se tato strana pod vedením Mammada Amina Rasulzada spojila s ""Muslimskou demokratickou musavatskou stranou"" a získala jméno "Musavat". V programu byl ovšem zachován hlavní požadavek nacionalistických federalistů, národně územní autonomie Ruského impéria. Po zvolení Mammada Amina Rasulzada na pozici předsedy ústředního výboru strany "Musavat" se Nasib bey Yusifbeyli stal vedoucím strany v Gandže. Poté, co se v roce 1917 dostali v Rusku k moci bolševici, změnila strana svůj program a začala požadovat úplnou nezávislost Ázerbájdžánu.  Byl členem Transkavkazského sejmu, ministrem školství v Transkavkazské federativní vládě, ministrem školství ve vládě Ázerbájdžánské demokratické republiky od 28. května 1918 do března 1919, premiérem od března 1919 do března 1920 a také ministrem vnitra od 16. června 1919 do 22. prosince 1919. Po okupaci Ázerbájdžánu Sovětským svazem v roce 1920 a ustavení komunistického režimu, opustil Baku, aby unikl stíhání, přesto byl 31. května 1920 ve vesnici Garkun v Kurdamiru zadržen a zavražděn.

Rodina.

Měl rodinu s Shafigou Gasprinskayou, dcerou Ismaıla Gasprinského.

Nasib Yusif oglu Yusifbeyli (1881 Gandža - 31. května 1920 Kürdəmir, Ázerbájdžán) byl ázerbájdžánský publicista, politik a státník, významná postava v Ázerbájdžánské demokratické republiky.

Nasib Yusif oglu Yusifbeyli () or Usubbeyov ( ; 5 July 1881, Ganja - 31 May 1920) - Azerbaijani publicist, statesman and major political figure in Azerbaijan Democratic Republic.


Produkce.

Vývoj.

Dne 16. května 2017 prezident ABC Channing Dungey oznámil na prezentaci ABC, že dal přímý povel k objednání spin-offu seriálu "Chirurgové". Stacy McKee, dlouhodobá scenárista a výkonná producentka "Chirurgů" byla oznámena jako tvůrkyně a výkonná producentka, společně se Shondou Rhimes a Betsy Beers. Režisér oceněný cenou Emmy Paris Barclay byl také oznámen jako výkonný producent. Stanice oznámila, že název seriálu bude "Stanice 19".  Díl "Chirurgů", který sloužil jako backdoor pilotu se měl původně vysílat na podzim roku 2017, namísto toho byl vysílán v březnu 2018. Díl představil hlavní postavu ze spin-offu, Andy Herreru. Dne 11. května 2018 stanice objednala druhou řadu seriálu. Dne 10. května 2019 seriál získal třetí řadu, jejíž premiéra se uskutečnila 23. ledna 2020. V březnu 2020 stanice objednala čtvrtou řadu.

Casting.

Dne 26. července 2017 byla obsazena Jaina Lee Ortiz do hlavní ženské role. V září roku 2017, bylo oznámeno, že Jason George, který hrál doktora Bena Warrena od šesté řady v seriálu "Chirurgové". Nadále se bude objevovat pravidelně v seriálu "Chirurgové", než začne produkce spin-offu. Dne 6. října byl obsazený do role Jacka herec Grey Damon, herec Jay Hayden do role Travise, Okieriete Onaodowan do role Deana, Danielle Savre do role Mayi a Barrett Doss do role Victorie. Krátce na to následovalo obsazení Miguela Sandovala do role kapitána Pruitta, a Alberta Frezza do role policisty Ryana.

Natáčení.

Natáčení seriálu začalo dne 18. října 2017. Natáčení seriálu se odehrává převážně v Los Angeles.

Stanice 19 je americký dramatický televizní seriál, jehož tvůrkyní je Stacy McKee. McKee, Shonda Rhimes, Betsy Be a Paris Barclay jsou výkonnými producenty. Seriál je spin-offem seriálu "Chirurgové" a sleduje životy skupiny hasičské stanice 19 v Seattlu. Seriál je produkován společnostmi Shondaland a ABC Studios. Hlavní role hrají Jaina Lee Ortiz, Jason George, Grey Damon, Barrett Doss, Alberto Frezza, Jay Hayden, Okieriete Onaodowan, Danielle Savre a Miguel Sandoval.  V květnu roku 2017 byla objednána první řada spin-offu. Premiérový byl odvysílán 22. března 2018. Dne 11. května 2018 stanice objednala druhou řadu, která měla premiéru dne 4. října 2018. Dne 10. května 2019 seriál získal třetí řadu, jejíž premiéra se uskutečnila 23. ledna 2020. V březnu 2020 stanice objednala čtvrtou řadu.

Station 19 is an American action-drama television series created by Stacy McKee for ABC that premiered on March 22, 2018. It is the second spin-off of "Grey's Anatomy" (after "Private Practice"). Set in Seattle, the series focuses on the lives of the men and women at Seattle Fire Station 19. It stars Jaina Lee Ortiz, Jason George, Grey Damon, Barrett Doss, Alberto Frezza, Jay Hayden, Okieriete Onaodowan, Danielle Savre, and Miguel Sandoval.  McKee, Shonda Rhimes, Betsy Beers, and Paris Barclay serve as executive producers on the series. It is produced by Shondaland and ABC Studios, with McKee serving as showrunner for its first two seasons, later replaced by Krista Vernoff since season three.  In May 2017, the spin-off received a series order from ABC. Ortiz was cast in July 2017, and the cast was filled out by October. Filming for the series takes place primarily in Los Angeles. In May 2018, ABC renewed the series for a second season, which premiered on October 4, 2018. In May 2019, the series was renewed for a third season which premiered on January 23, 2020. In March 2020, ABC renewed the series for a fourth season to air during the 2020–21 television season.


Kariéra.

Úvodní část kariéry věnovala běhu na lyžích. Ve Světovém poháru v běhu na lyžích debutovala v sezóně 1984/85, ještě pod dívčím jménem Romanovová. 14 února 1985 poprvé stála v individuálním závodě na stupníéch vítězů, když v německém Klingenthalu obsadila 3. místo v běhu na 10 km klasivky. O několik dní později obsadila 2. místo v závodě na 5 km klasicky v Novém Městě na Moravě. Vzestup dovršila na MS 1985 v rakouském Seefeldu, kde jako finišmenka dovezla sovětskou štafetu ke zlatu. Ve své úvodní sezóně ve Světovém poháru obsadila 6. místo v celkovém hodnocení, což je dodnes jeden z vůbec nejúspěšnějších debutů.  V sezóně 1985/86 stála ve Světovém poháru 3× na stupních vítězů v individuálních závodech, celkově skončila na 15. místě.  Sezóna 1986/87 byla nejúspěšnější sezónou Rezcovové mezi lyžařkami-běžkyněmi. V individuálních závodech se sice nedočkala vítězství, ale skončila 5× druhá, z toho dvakrát na mistrovství světa. Na MS 1987 v německém Oberstdorfu skončila stříbrná v závodech na 5 km klasicky a 20 km volně, k tomu přidala zlato se štafetou. V celkovém hodnocení světového poháru skončila druhá za Finkou Marjo Matikainenovou.  V olympijské sezóně 1987/88 zůstala poněkud za očekáváním. V celkovém hodnocení Světového poháru se nevešla do první desítky, na ZOH 1988 v Calgary zářily především její reprezentační kolegyně Tamara Tichonovová a Vida Vencienė. Rezcovová se však na olympiádě neztratila: vybojovala své první olympijské zlato jako členka štafety na 4×5 km a přidala stříbro ze závodu na 20 km volně.  Nenaplněné ambice během olympijské sezóny vedly k rozkolu mezi Rezcovovou a trenérským štábem, což jí dovedlo k radikálnímu rozhodnutí: přestoupit k biatlonu. V roce 1989 se jí narodila dcera Darja, od roku 1990 závodila ve Světovém poháru v biatlonu.  V debutové sezóně 1990/91 se jí příliš nedařilo, potýkala se pčedevším se špatnou střelbou. V celkovém hodnocení skončila na 48. místě.  Sezóna 1991/92 znamenala velký průlom. Získala svůj první Velký křišťálový glóbus za vítězství v celkovém hodnocení Světového poháru, na ZOH 1992 v Albertville vybojovala zlatou medaili ve sprintu na 7,5 km a bronz se štafetou, na MS pak stříbro v závodě týmů. Dominovala především zásluhou vynikajícího běhu, kde měla často takovou převahu nad konkurencí, že si mohla dovolit i několik chybných zásahů na střelnici. Například v individuálním závodě v norském Holmenkollenu zvítězila i přesto, že na střelnici 7× (!) minula terč.  V sezóně 1993/94 její dominance vs Světovém poháru pokračovala, podruhé získala Velký křišťálový glóbus. Na mistrovství světa se jí ovšem nedařilo, se štafetou skončila na 5. místě, v individuálních závodech pak dvakrát na 11. místě.  Sezóna 1994/95 znamenala výrazný ústup ze slávy. Ve Světovém poháru se v žádném závodě nevešla do desítky nejlepších. Na mistrovství světa skončila na 20. místě ve sprintu a na 6. místě se štafetou. V ruském biatlonovém týmu došlo ke konfliktu mezi Rezcovovou a hlavním trenérem Leonidem Gurevem, který předznamenal odchod Rezcovové z biatlonu.  Po narození druhé dcery Kristiny v roce 1996 se rozhodla vrátit k běhu na lyžích.  V sezóně 1998/99 skončila ve Světovém poháru v běhu na lyžích na 9. místě v celkovém hodnocení, přičemž obsdila 8. místo jak v hodnocení sprintů, tak v hodnocení dostančních závodů. Na Mistrovství světa v klasickém lyžování 1999 v Ramsau dopomohla ruské štafetě ke zlatu.  V sezóně 1999/00 skončila v celkovém hodnocení až na 32. místě. Silná konkurence v reprezentaci a nástup mladých talentovaných závodnic přiměl Rezcovovou po sezóně 2001/02 ukončit kariéru.

Osobní život.

Narodila se v dělnické rodině: otec byl stavitelem, matka pracovala v chemičce. V rodině byli kromě Anfisy tři bratři.  V roce 1985 se provdala za biatlonistu a později biatlonového trenéra Leonida Rezcova. Mají spolu čtyři dcery, Darju, Kristinu (obě jsou biatlonistky, Darja je známější pod manželovým příjmením jako Darja Virolainenová), Vasilisu a Mariju. Manželství se však rozpadlo.

O dopingu.

V interview z roku 2009 přiznala použití nepovolených podpůrných přípravků v sezóně 1999/2000.

Anfisa Anatoljevna Rezcovová (: Анфиса Анатольевна Резцова), rozená Romanovová (* 16. prosince 1964, Jakimec, Vladimirská oblast, Sovětský svaz) je bývalá sovětská a ruská biatlonistka a běžkyně na lyžích. Reprezentovala postupně Sovětský svaz, Společenství nezávislých států a Rusko. Na ZOH 1988 v Calgary získala jako reprezentantka Sovětského svazu v běhu na lyžích zlato ze štafety na 4×5 km a stříbro v závodě na 20 km volně. Na ZOH 1992 v Albertville reprezentovala Společenství nezávislých států v biatlonu a vybojovala zlato ve sprintu a stříbro ve štafetě na 3×7,5 km. Na ZOH 1994 v Lillehammeru přidala již v dresu Ruska ještě další zlato ze štafety na 4×7,5 km.  Zlatem z biatlonového sprintu na ZOH 1992 se stala první a na delší dobu poslední ženou, která vybojovala na zimních olympijských hrách dvě zlaté medaile ve dvou různých sportech (další byla až Ester Ledecká v roce 2018, které se podařilo vybojovat dvě zlata ve dvou různých sportech dokonce během jedněch her).  Je rovněž dvojnásobnou vítězkou celkového hodnocení Světového poháru v biatlonu, v celkovém hodnocení Světového poháru v běhu na lyžích skončila nejlépe na 2. místě.

Anfisa Anatolyevna Reztsova, née Romanova, () (born 16 December 1964 in the village of Yakimets, Gus-Khrustalny District, Vladimir Oblast) is a former Soviet (until 1991) and Russian biathlete and cross-country skier who competed in both sports from 1985 to 2000.


Život.

Francesca Cacciniová se narodila ve Florencii. Zde získala humanistické vzdělání (latina, řečtina, moderní jazyky, literatura a matematika). Současně jí její otec poskytl základní hudební vzdělání. První zmínka o jejím vystoupení na veřejnosti pochází z roku 1602. Medicejský dvůr se zdržoval v postní době v Pise. Zde dne 3. dubna 1602 byla v kostele svatého Mikuláše uvedena vícehlasá hudba řízená Giuliem Caccinim, přičemž vystoupila i jeho žena (druhá manželka Margherita) a dvě dcery (Settimia a Francesca), které "zpívaly dobře". V mládí Francesca vystupovala s rodiči, sestrou Settimií a nevlastním bratrem Pompeem a dalšími žáky svého otce. Tento soubor byl současníky označován jako "Le donne di Giulio Romano". I když byla později angažována u dvora, stále vystupovala i s tímto rodinným souborem, dokud se její sestra Settimia nevdala a nepřestěhovala do Mantovy.  Působila pak na medicejském dvoře jako učitelka hudby, zpěvačka a skladatelka komorní i scénické hudby až do začátku roku 1627. Po roce 1614 byla nejlépe placeným hudebníkem u dvora. Vedle její hudební virtuozity a představy o ženské dokonalosti měla na tuto skutečnost vliv i přízeň Kristiny Lotrinské, která tehdy ve Florencii vládla jako regentka. Je pravděpodobné, že byla rychlá a plodná skladatelka, jako její kolegové u dvora Jacopo Peri a Marco da Gagliano. Velmi málo jejích skladeb se však dochovalo. Většina její jevištní hudby byla složena pro komedie básníka Michelangela Buonarroti mladšího (prasynovec stejnojmenného sochaře), kterými jsou "La Tancia" (1613), "Il passatempo" (1614) a "La fiera" (1619). V roce 1618 byla zveřejněna sbírka třiceti šesti písní pro dvojhlas soprán / bass ("Il primo libro delle musiche"). V tomto díle je sbírka písní a madrigalů různých dobových stylů v italštině a latině na církevní i světské texty.  V zimě roku 1625 složila hudbu pro 75 minutovou komedii-balet s názvem "La liberazione di Ruggiero dall'isola d'Alcina", který byl uveden během návštěvy polského korunního prince Vladislava Zikmunda, pozdějšího krále Vladislava IV. Vasy. Kombinace vtipných parodií skladeb rané opery s momenty překvapivé citové intenzity ukazuje, že skladatelka měla přehled o světové produkci v tomto žánru a současně silný smysl pro kompozici rozsáhlejších děl. Představení prince tak nadchlo, že bylo provedeno znovu ve Varšavě v roce 1628.  Poprvé se Francesca Cacciniová provdala v roce 1622 za Giovanniho Battistu Signoriniho. Měla s ním dceru Margheritu. Manžel zemřel v roce 1626. Znovu se provdala v roce 1627 v Lucce za velkého hudebního nadšence, šlechtice Tommasa Raffaelliho. Žila pak v domě svého manžela v Lucce a v roce 1628 mu porodila syna Tommasa. Během pobytu v Lucce se stýkala se zdejší hudební rodinou Buonvisiů. Její druhý manžel zemřel v roce 1630.  Jako vdaná žena odmítla nabídku na vystoupení (v roce 1628 v Parmě), po ovdovění se ale snažila o návrat do služeb medicejského dvora. Návrat zdržely morové epidemie v letech 1630-33 a 1634. Poté Francesca Cacciniová působila u dvora jako učitelka hudby princezen rodu Medicejů, které často navštěvovaly klášter La Crocetta nebo v něm žily. Dále skládala a hrála komorní skladby a zábavné kousky pro dámy u dvora. Služby medicejského dvora opustila dne 8. května 1641. Po tomto datu o ní není žádná dochovaná zmínka.

Dílo.

Francesca Cacciniová napsala pravděpodobně hudbu k nejméně šestnácti dramatickým dílům. Kromě opery "La liberazione di Ruggiero" a několika úryvků z "La Tancia" a "Il passatempo", které byly publikovány v roce 1618, jsou všechna ostatní její díla považována za ztracená.

Francesca Cacciniová (18. září 1587 – po 1641) byla italská skladatelka, zpěvačka, loutnistka, básnířka a učitelka hudby z počátku barokní éry. Florenťané ji přezdívali "La Cecchina", což je pravděpodobně zdrobnělina jména Francesca. Jejím otcem byl Giulio Caccini. Jediná její práce, která se dochovala, je opera "La liberazione di Ruggiero", která je nejstarší doloženou operou od ženy - skladatelky.

Francesca Caccini (; 18 September 1587 – after 1641) was an Italian composer, singer, lutenist, poet, and music teacher of the early Baroque era. She was also known by the nickname "La Cecchina" , given to her by the Florentines and probably a diminutive of "Francesca". She was the daughter of Giulio Caccini. Her only surviving stage work, "La liberazione di Ruggiero", is widely considered the oldest opera by a woman composer.


Historie.

Galerii založil kurfiřt August Saský roku 1560, ale teprve kurfiřt a volený polský král August II. Silný (1670–1733) a jeho syn August III. Polský (1696–1763) začali obrazy sbírat systematicky. Jejich sbírka rychle rostla, roku 1747 musela být přestěhována ze zámku do sousedních stájí a získala si velkou pověst. Vrcholem byl nákup nejslavnějšího z obrazů, Raffaelovy Sixtinské madony v roce 1754.  Roku 1838 byl architekt Gottfried Semper pověřen, aby navrhl budovu pro galerii, a v letech 1847–1854 byla podle jeho návrhu postavena tzv. Semperova galerie na místě provizorní zdi, která ze severovýchodu uzavírala nádvoří Zwingeru. Roku 1855 byla nová budova v novorenesančním slohu slavnostně otevřena jako „Nová královská galerie“ a v téže budově je umístěna dodnes. Pro nedostatek místa muselo být umění 19. a 20. století přemístěno do budovy Albertinum na Brühlově terase nad řekou, která je součástí Galerie nových mistrů ("Galerie Neue Meister"). Barokní části Zwingru však mezitím silně chátraly a opravy začaly až v roce 1911.  Roku 1938 byla galerie uzavřena a obrazy odvezeny do bezpečí. 13. února 1945 byl Zwinger spolu s celým městem silně poškozen bombardováním a v květnu jej obsadila Rudá armáda, která sbírky konfiskovala a odvezla do Moskvy. Roku 1955 byla část sbírek navrácena a roku 1960 po velké rekonstrukci byla galerie opět otevřena. Ztráty byly přesto značné, 206 obrazů bylo zničeno a dosud se pohřešuje asi 450 dalších.

Provoz.

Roku 2016 skončila rekonstrukce východního křídla a zahájena rekonstrukce západního, takže expozice je přechodně omezena na jedno z křídel Semperovy galerie. Galerii navštíví přes půl milionu návštěvníků ročně. Vchod je z Divadelního náměstí ("Theaterplatz").

Sbírky.

Galerie vystanuje asi 750 obrazů z celkového počtu téměř 1900 v jejích sbírkách. Jsou mezi nimi například italští malíři Raffael Santi, Tizian, Giorgione, Correggio, Tintoretto nebo Guercino, nizozemští malíři "zlatého věku" jako Peter Paul Rubens, Rembrandt, Jakob Jordaens, Anthonis van Dyck nebo Jan Vermeer. S 58 obrazy od Lucase Cranacha a jeho syna má Galerie starých mistrů největší sbírku jejich obrazů na světě.

Galerie starých mistrů ("Gemäldegalerie alte Meister") je sbírka obrazů od 15. do 18. století, vystavená v drážďanském Zwingeru, součást Státních uměleckých sbírek Drážďany ("Staatliche Kunstsammlungen Dresden"). Vystavuje asi 750 obrazů zejména italské renesance a italského, nizozemského, španělského, německého a francouzského baroka, které většinou nasbírali saští kurfiřti.

The Gemäldegalerie Alte Meister (, "Old Masters Gallery") in Dresden, Germany, displays around 750 paintings from the 15th to the 18th centuries. It includes major Italian Renaissance works as well as Dutch and Flemish paintings. Outstanding works by German, French and Spanish painters of the period are also among the gallery's attractions.  The Old Masters are part of the Dresden State Art Collections. The collection is located in the Semper Gallery, the gallery wing of the Zwinger.


Životopis.

Patřila k vysoce urozené a movité franské rodině. Její otec Charibert byl hrabětem z Laonu, jeho matka, po které získala Bertrada křestní jméno, patřila k zakladatelům kláštera Prüm, který se po dlouhou dobu stal rodovým majetkem karolínské dynastie. Sestra její babičky, Plectruda, byla manželkou Pipina Prostředního a zároveň macechou Karla Martela. Patřili ke genealogicky označovanému rodu Hugobertinů a svazkem s tímto rodem získal Pipin mocnější spojenectví a vazby na rody v Austrasii.  Sňatek Bertrady a Pipina se patrně konal roku 744, i když některé prameny uvádějí rok 740. Z tohoto svazku vzešlo několik dětí, nejvýznamnější byl nejstarší syn zvaný později Karel Veliký. Podílníkem na vládě se v prvních letech po smrti Pipina Krátkého stal i druhý syn Karloman, který však roku 771 náhle zemřel. Podle historických tvrzení neměl Pipin po dobu jejich manželství vztah s jinou ženou, nevydržoval si konkubíny a neměl nemanželské děti. Avšak pro blízké příbuzenství byl sňatek legalizován až roku 749. Podle některých tvrzení měl být manželem "starší" Berty (zakladatelky kláštera v Prümu) Martin z Laonu (či také Martin "Heristal"), jehož bratrem měl údajně být Pipin II. Prostřední, což by znamenalo, že Pipin Krátký a Bertrada byli k sobě vlastníci, tedy (vzdálený) bratranec a (vzdálená) sestřenice z druhé generace. Měli tedy společné předky - Ansegisela a svatou Beggu. Svého manžela Pipina podporovala v jeho politických i vojenských krocích a společně s ním byla roku 751 v Soissons pomazána na královnu. Její manžel Pipin, do té doby mocný královský správce - majordomus, ve spolupráci s papežem Štěpánem III. odstranil do kláštera posledního žijícího merovejského krále Childericha III. a sám se chopil franského trůnu. Podruhé proběhla korunovace krále a královny 28. června roku 754 v bazilice Saint-Denis od téhož papeže, který nutně potřeboval zasáhnout proti Langobardům, kteří Itálii ovládali. Král Pipin následujícího roku skutečně napadl Langobardské království a na této výpravě ho Bertrada doprovázela.  Agilní královna se účastnila i dalších válečných taženích svého manžela a to přinejmenším při konfliktu s Bretonci a při vpádu do Akvitánie odbojného vévody Waiofara (767 a 768) a při výpravě do Septimánie.  Po Pipinově smrti v září 768 se rozhodla aktivně zapojit do franské politiky a snažila se svým vlivem působit na oba syny, aby mezi nimi zabránila zbytečným konfliktům. I tak se například stalo, že během vojenské kampaně proti Akvitánii, kterou měli společně řešit oba bratři, se Karloman odmítl ke Karlovi připojit. Ten i tak dosáhl nad Akvitánci konečného vítězství a tuto zemi pevně připojil k Franské říši. Dalším politickým tahem matky královny byla sňatková politika s Langobardským královstvím. Po jednání s králem Desideriem se uskutečnil sňatek s jeho jménem neznámou dcerou a jejím synem Karlem. Ten se tomuto rozhodnutí podřídil a tímto sňatkem vznikla příbuzenská koalice mezi Franským a Langobardským královstvím a také Bavorským vévodstvím, které bylo sice formálně podřízeno Frankům, ale v podstatě si její vévoda Tasisilo III. uskutečňoval samostatnou politiku a to poměrně úspěšně, navíc byl i v blízkém příbuzenském svazku z karolínským rodem i Desideriem. Tento stav věcí se pramálo líbil papeži Štěpánu III., který podotýkal v listu zaslanému mladému králi Karlovi, že je již tento ženat (z Himiltrudou, kterou zapudil). Ovšem Karlův sňatek z Himiltrudou je sporný, kronikáři je tradičně jmenována jako konkubína, ovšem na druhou stranu mohlo jít o jistou formu necírkevního svazku na základě germánských tradic.  Úmrtím mladšího krále Karlomana dne 4. prosince roku 771 vzaly snahy královny-matky za své. Karel, již jako jediný vládce říše, langobardskou manželku poslal zpět za Alpy a o tři roky později si království jejího otce podmanil. Bertrude ustoupila po Karlomanově smrti z veřejného života, ovšem i nadále se u Karla těšila velké úctě.  Zemřela 12. července 783 a byla pohřbena v bazilice Saint-Denis vedle svého muže Pipina.

Rodina.

Z manželského svazku s králem Pipinem vzešli tito potomci:

Bertrada v chansons de geste.

Z konce 13. století pochází francouzský epos, tzv. "chansons de geste" Berta s velkýma nohama, který líčí příběh krále Pipina a Berty Uherské, která trpěla vadou nohy (nohou) a stala se obětí dvorských intrik, díky čemuž se Pipin oženil s nepravou ženou, která se za Bertu vydávala. Pipin však po čase podvod odhalil, se skutečnou Bertou se sešel a pojal ji za manželku.

Bertrada z Laonu (720/727 - 12. července 783 Choisy-au-Bac) byla franskou královnou, manželkou Pipina III. Krátkého a matkou císaře Karla Velikého.

Bertrada of Laon (born between 710 and 727 – 12 July 783), also known as Bertrada the Younger or Bertha Broadfoot (cf. Latin: "Regina pede aucae" i.e. the queen with the goose-foot), was a Frankish queen. She was the wife of Pepin the Short and the mother of Charlemagne, Carloman and Gisela.


Senoni v Itálii.

Podle legendy se tento kmen připojil k Bellovesově migraci do Itálie, společně s Aedui, Ambarry, Arverny, Aulerky a Carnuty. V roce 400 př. n. l. překročili Alpy a postupovali na jih k území kmene Umbrů, aby se usadili na východním pobřeží Itálie mezi městy Forlì, Ancona a Terni, kde založili město Sena Gallica, které se stalo jejich hlavním městem. V roce 391 př. n. l. pod vedením Brennuse napadli území Etrusků a obléhali Clusium. Obyvatelé města apelovali na Řím, jehož zásah posléze vedl ke konfliktu, který vyvrcholil 18. července 390 př. n. l. porážkou Římanů v bitvě na řece Allia. Po více než 100 let mezi Senony s Římany vznikaly konflikty, až v roce 283 př. n. l. byli z Apeninského poloostrova vyhnáni konzulem Corneliem Dolabellou. V Itálii již o nich nebyla zmínka. Je možné, že se stali součástí galských gangů, které pobývali v Podunají, Makedonií a Malé Asii.

Senoni v Galii.

Část kmene Senonů (nebo jiný kmen stejného jména) byl usazený v okolí dnešních francouzských departementů Seine-et-Marne, Loiret a Yonne. V letech 54-51 př. n. l., byli zapojeni do galských válek Julia Caesara, v nichž spolu s treverským vůdcem Indutiomarem obléhali zimní tábory Tita Labiena a následující rok se angažovali v bitvě u Lutetie. Po galských válkách Senoni zmizeli z dějin. V pozdější době se pravděpodobně smísili s obyvateli římské provincie Gallia Lugdunensis. Jejich hlavním městem bylo Agedincum (později Senones a dnes Sens), dalšími založenými městy byly Metiosedum, (dnešní Melun, podle A. Holdera spíše Meudon) a Vellaunodunum jehož lokace je nejistá.

Senoni (starořecky: Σήνωνες) byl starověký keltský kmen, který v druhé polovině tisíciletí př. n. l. obýval Apeninský poloostrov a je známý také z období galských válek.

The Senones or Senonii (Gaulish: "the ancient ones"; ) were an ancient Gallic tribe that dwelled in the Seine basin, around present-day Sens, in Caesar's time.  Part of the Senones settled in the Italian peninsula, where they ousted the Umbrians between Ariminum (modern-day Rimini) and Ancona. They are described in classical sources as the leaders of the Gallic war-band that captured Rome during the Battle of the Allia in 390 BCE. They remained a constant threat until Rome eventually subjugated them in 283 BCE, after which they disappeared from Italy.


Rodina a vzdělání.

Jacques Fesch byl synem bohatého kupce z Belgie. K předkům rodiny Fesch také patří příbuzenské pouto s kardinálem Josephem Feschem, strýcem Napoleona Bonaparte. Vzdělání se Jacquesovi dostalo mezi lety 1938 a 1947 na Ecole Saint-Erembert a později také na Lycée Claude Debussy v Paříži. Od roku 1950 do roku 1951 absolvoval základní vojenskou službu u francouzských ozbrojených sil v Německu.  V roce 1951 se Jacques Fesch oženil s Pierrette Polack, se kterou se mu narodila dcera Veronique. Později zanechal své práce v otcově bance a opustil svou manželku kvůli jiné ženě, se kterou měl syna jménem Gérard. Jeho snem byla cesta lodí po jižním Pacifiku. Jeho rodiče však odmítli mu takovouto cestu financovat.

Přepadení, proces a poprava.

Dne 24. února 1954 přepadl Jacques Fesch směnárníka Alexandra Silbersteina, který se ubránil a alarmoval policii. Jacques však neměl svoje brýle, což mu dělalo kvůli jeho problému se zrakem veliké potíže. Zmateně vystřelil a trefil policistu Jeana Vergneho, kterého takto zabil. Jacques sice mohl uniknout do metra, byl však policií na místě zatčen. 6. dubna 1957, na jeho narozeniny, jej odsoudil pařížský soud na smrt pod gilotinou. Byl popraven 1. října 1957 ve věznici La Santé katem André Obrechtem a pochován na hřbitově v Saint-Germain-en-Laye.

Návrh blahořečení.

Po svém obrácení ve vězení sepsal Jacques Fesch mnoho mystických spisů. Též se usmířil se svou rodinou a den před popravou si vzal svou manželku Pierrette Polack s církevním obřadem. Svůj deník končí slovy: "Za pět hodin uvidím Ježíše Krista."  Po své smrti začal být Jacques Fesch mnoha katolíky považován za příklad vykoupení skrze křeťanskou víru. Jeho manželka a dcera Veronique se starají o jeho odkaz v jeho spisech, které sepsal ve vězení. S jejich souhlasem zpracovali jeho literární pozůstatky pater Augustin-Michel Lemonnier, karmelitánka sestra Veronika a pater Giacomo Maria Medica SDB. V sedmdesátých letech byly Feschovy spisy poprvé publikovány a od té doby častěji vydávány a překládány do dalších jazyků. 21. září 1987 předložila jeho manželka Pierette pařížskému arcibiskupovi jeho spisy a petice, kvůli započetí procesu jeho blahořečení. Tento proces zaháji Jean-Marie Lustiger v roce 1993.

Na pódiu a ve filmu.

Příběh konverze Jacquese Fesche byl ve Francii dvakrát zfilmován: "Le glaive et la balance" (1989) a "Retour en grâce" (1995).  V roce 2009 se v Paříži konala premiéra divadelní hry o jeho obrácení pod režií Marie Blanco. Příběh tohoto muže však není známý jen v jeho rodné Francii. 11. března 2018 měla premiéru v Divadle Andreje Bagara hra "Spomeň si na mňa", kterou režírovala sr. Mária Marthe Gálová a ve které účinkovali především studenti Gymnázia sv. Cyrila a Metoděje v Nitře.

Jacques Fesch (6. dubna 1930, Saint-Germain-en-Laye – 1. října 1957, La Santé) byl v roce 1957 kvůli loupežnému přepadení, při kterém zastřelil policistu, odsouzen na smrt a následně popraven. Při svém tříletém pobytu ve vězení se obrátil na katolickou víru. 36 let po jeho popravě započal bývalý kardinál a pařížský arcibiskup, Jean-Marie Lustiger, proces jeho blahořečení.

Jacques Fesch (April 6, 1930, Saint-Germain-en-Laye – October 1, 1957, La Santé Prison, Paris) was the murderer of a French police officer, who became such a devout Roman Catholic while in prison awaiting execution that he has been proposed for beatification.


Výskyt.

Původní areál morindy barvířské se rozkládal v jižní Asii od indického subkontinentu přes Malajský poloostrov, Indočínu, jižní oblasti Číny, Tchaj-wan, Indonésii a ostrov Novou Guineu až do severovýchodních oblastí Austrálie. Druhotně se rozšířila na převážnou část pacifických ostrovů i na území Ameriky, kde se vyskytuje od Floridy ve Spojených státech, přes území Střední Ameriky a ostrovy Karibiku až do tropických oblastí Jižní Ameriky.

Ekologie.

Vyskytuje se v podrostu tropických lesů nebo po jejich okrajích v oblastech s vydatnými celoročními srážkami, krátkodobě toleruje i období sucha. Může růst i v silném stínu, tam ovšem málo kvete i plodí. Objevuje se též často v lesích podél mořského pobřeží, vyhovuje ji písčitá i kamenitá půda, snáší její zasolení a nevadí ani brakická voda. Je dřevinou teplomilnou, začíná chřadnou při teplotě pod +15 °C a odumírá při poklesu pod +4 °C. Nejčastěji bývá spatřena v malé nadmořská výšce, obvykle do 100 a jen řídce do 300 m n. m.

Popis.

Morinda barvířská vyrůstá jako keř nebo strom vysoký 5 až 10 m s kmenem tlustým do 15 cm. Listy mají lesklé čepele široce eliptické až vejčité, celistvé, lysé, u báze klínovité a na vrcholu tupé či špičaté. Bývají dlouhé 15 až 30 cm a široké 5 až 20 cm, lícní stranu mají tmavě zelené a rubovou o poznání světlejší, obě strany jsou lysé a lesklé. Žilnatina kožovitých listů je vystouplá a tvoří ji hlavní žilka s pěti až sedmi páry žilek postranních, mezi nimi bývají domatia obývaná symbiotickými mravenci ("Oecophylla smaragdina"), chránící rostlinu před jiným hmyzem.  Květenství je vytvořeno ze 70 až 90 drobných bílých květů seskupených do kulovitých strboulů asi 10 mm velkých. Květenství na stopkách a listy s řapíky vyrůstají v opakujících se modulech na sympodiálně se větvících letorostech. Z prvé uzliny rostou dva vstřícné listy, o internodium výše roste z druhé uzliny jediný list a proti němu z terminálního pupenu květenství a mezi nimi vyrůstá axiální pupen, kterým se letorost prodlužuje. Další růst letorostu probíhá ve stejném modulu (prvá uzlina dva listy, druhá uzlina jeden list, květenství a pupen, atd.). Internodia mezi uzlinami jsou nestejně dlouhá a bývají velmi krátká, takže listy i květenství mnohdy vyrůstají ve zdánlivých přeslenech. Palisty jsou podlouhlé až okrouhle trojúhlé, průměrně bývají 15 mm dlouhé, 10 mm široké a bývají částečně srostlé s řapíky.  Květy v hustých květenstvích jsou téměř přisedlé, bezlistenné, oboupohlavné, bílé, pětičetné a jejich semeníky postupně srůstají dohromady. Kališní lístky většiny květů jsou krátké s uťatým vrcholem a vytrvalé, některé květy ve strboulu však mívají kališní lístky zvětšené, obkopinaté a až 15 mm dlouhé. Koruna s krátkou trubkou má nálevkovitý tvar a její bílé lístky jsou asi 6 mm dlouhé. V květu je pět tyčinek s krátkými nitkami a podlouhlými prašníky, dvě blizny, polokulovitá češule a semeník s dvěma oddíly po jednom vajíčku. Květy rozkvétají průběžně po celý rok a stejně tak dozrávají plody.  Srůstem spodních dvouplodolistových semeníků květů sdružených ve strboulu vzniká netypické dužnaté plodenství podlouhle vejčitého tvaru. Bývá až 10 cm dlouhé a v průměru mívá do 5 cm, je zprvu nazelenalé, později bílé či nažloutlé a přezrálé nahnědlé, tvarem připomíná velký plod moruše. Je vytvořeno srůstem peckovic a obsahuje mnoho (100 a více) červenohnědých, obvejčitých semen asi 4 mm velkých, která mají na povrchu velmi tvrdý endokarp a uvnitř vzduchovou komůrku umožňující jim dobře plavat. Šestiúhelníky vyznačené na povrchu plodenství vyznačují plod jednoho květu. Je jedlé, ale ve zralém stavu má silné, pro mnoho lidí zapáchající aroma. V přírodě je konzumují mnozí savci, hlavně kaloni, kteří se starají o rozptýlení semen po okolí. Byly vyšlechtěny kultivary s plodenstvím velkým až 20 cm.

Pěstování.

Morinda barvířská se může rozmnožovat vegetativně i generativně. Klíčivost semen je nepravidelná a bez skarifikace trvá doba do vzniku semenáče šest až dvanáct měsíců. Při vegetativním množení zakoření řízky za jeden až dva měsíce, takovýto strom ale neroste pravidelně a je náchylný k rozlomení.  Pro získání většího množství plodenství pro výrobu oblíbené šťávy noni se nové rostliny vysazují na plantáže ve sponu 4 m, kde za dobrých podmínek (světlo, vláha, živiny) rychle rostou a brzy plodí, prvá drobná plodenství se objevují již u rok starých rostlin. Dospělé dřeviny kvetou a plodí průběžně po celý rok, plodenství se sklízejí probírkou třikrát do měsíce. Průměrný strom vyprodukuje ročně až 100 kg, na jednom hektaru se tak urodí až 250 tun, z kterých se vylisuje okolo 600 hektolitrů šťávy.

Význam.

Kůra stromu i kořeny obsahuje látky, které původní obyvatelé tradičně používají jako žluté, oranžové nebo červené barvivo k barvení rituálních oděvů. Dřevo stromů je tvrdé, dobře se opracovává a soustruží, vyrábějí se z něho hračky, talíře a další užitné předměty. Ze semen se lisuje olej vhodný jako insekticid do vlasů. Strom je odolný vůči slané vodě a vysazuje se pro zastavení půdní eroze na pobřeží. Pro obyvatelstvo indomalajské a pacifické oblasti je morinda barvířská jednou z nejdůležitějších tradičních léčivých rostlin. Plodenství jsou téměř nepostradatelná, používají se běžně pro léčbu mnoha nemocí a v čase nouze i k jídlu. Hlavním léčivým prostředkem je vylisovaná šťáva prodávána čerstvá nebo sušená v prášku pod tradičním názvem noni, k léčbě se používají také kořeny, listy i kůra. Těmito léčivy původní obyvatelé zahání malárii, artritidu, cukrovku, vysoký tlak, ošetřují všemožné vředy a rány, zahánějí průjmy a deprese, potlačují rakovinu, AIDS atd. Pro odstranění kašle domorodci přikládají na prsa nahřáté listy nebo výluh z nich a roku 2008 Evropský úřad pro bezpečnost potravin (EFSA) povolil dovoz a používání těchto listů i v EU. Informace o zázračných účincích pocházejí z tvrzení domorodců a jsou silně podporovány výrobci noni, vědecké poznatky jsou však mnohem skeptičtější. Plodenstvími se též krmí prasata, semena se po upražení jedí.

Morinda barvířská ("Morinda citrifolia") je tropický, stálezelený keř nebo strom schopný tolerovat širokou škálu stanovišť nebo ekologických podmínek. Kvete průběžně celoročně a z květů vznikají zvláštní podlouhlá, dužnatá plodenství.  Vědecké rodové jméno "Morinda" vychází z částečné podobnosti plodů s moruši indickou ("Morus indica") a jméno "citrifolia" odkazuje na podobu listů s listy rodu Citrus. Původní české jméno "rojok" (v Indonésii pojmenování pro pestrý maso-zeleninový pokrm "pasembur rojak"obsahující i plodenství morindy) vytvořil Jan Svatopluk Presl. České druhové jméno "barvířská" je odvozeno z tradičního využívání kůry kmene a kořene k barvení látek na červeno nebo žluto. Používané synonymum noni je název vylisované šťávy z plodenství, která je považována za silně léčivou, byť bez vědeckých podkladů.

Morinda citrifolia is a fruit-bearing tree in the coffee family, Rubiaceae. Its native range extends across Southeast Asia and Australasia, and the species is now cultivated throughout the tropics and widely naturalized. Among some 100 names for the fruit across different regions are the more common English names of great morinda, Indian mulberry, noni, beach mulberry, and cheese fruit.  The fresh fruit's strong, vomit-like odor has made it a famine food in most regions, but it remains a staple food among some cultures, and has been used in traditional medicine. In the consumer market, it has been introduced as a supplement in various formats, such as capsules, skin products, and juices.


Historie.

První zaznamenané pozorování barvy roztoků kovových elektridů je připisováno Humphrymu Davymu, který v letech 1807-1809 přidával zrnka draslíku do plynného amoniaku (zkapalnění amoniaku se podařilo až roku 1823). James Ballantyne Hannay a J. Hogarth opakovali tento pokus v letech 1879-1880; W. Weyl v roce 1844 a C.A. Seely v roce 1871 jako první použili kapalný amoniak. Hamilton Cady roku 1897 jako první uvedl ionizační vlastnosti amoniaku do souvislosti s podobnými vlastnostmi vody. Charles A. Kraus změřil elektrickou vodivost amoniakálních roztoků kovů a v roce 1907 poprvé oddělil elektrony od kovu. Roku 1918 G. E. Gibson a W. L. Argo zavedli koncept solvatovaného elektronu. Bylo zjištěno, že absorpční spektra rozdílných kovů v rozdílných rozpouštědlech (methylaminu, ethylaminu...) obsahují stejnou modrou barvu. V 70. letech 20. století byly popsány pevné soli s elektronem jako aniontem.

Příprava a vlastnosti.

Solvatované elektrony lze získat rozpuštěním některého z alkalických kovů, stejně jako vápníku, stroncia, barya, europia nebo ytterbia (také hořčíku při použití elektrolytického procesu) v kapalném amoniaku za vzniku charakteristického modrého roztoku. Jako rozpouštědlo je zde možné použít i aminy jako jsou methylamin a ethylamin.  Roztok lithia při -60 °C je nasycený při molárním zlomku kovu kolem 16 % (16 MPM). Když se koncentrace zvýší na tuto hodnotu, měrná elektrická vodivost vzroste z 10 na 1 Ωcm, což je více, než u kapalné rtuti. Při 8 MPM dochází k „přechodu do kovové fáze“. Při 4 MPM se oddělují řidší zlatožlutá fáze od hustší modré, se kterou se nemísí. Nad 8 MPM má roztok bronzovou až zlatou barvu. V tomto rozmezí koncentrací se hustota snižuje o 30 %.  Zředěnější roztoky jsou paramagnetické až do koncentrace 0,5 MPM, kdy dochází k úplnému spárování elektronů a roztok se tak stává diamagnetickým.  Solvatované elektrony vzniklé rozpouštěním redukujících kovů v amoniaku a aminech jsou anionty v solích nazývaných elektridy. Některé takové soli mohou být izolovány přidáním makrocyklických ligandů jako jsou crown ethery a kryptandy. Tyto ligandy vytvářejí silnou vazbu s kationty a brání jejich zpětné redukci na elektron.  Standardní elektrodový potenciál solvatovaného elektronu je -2,77 V.

Reaktivita a využití.

Solvatovaný elektron reaguje s kyslíkem za vzniku superoxidového radikálu (O), který je silným oxidačním činidlem. Reakcí solvatovaných elektronů s oxidem dusným se tvoří hydroxylové radikály (HO).  Solvatované elektrony ze sodíku rozpuštěného v kapalném amoniaku se využívají při Birchově redukci. Další reakcí využívající sodík (a vzniklé solvatované elektrony) jako redukční činidlo je Bouveaultova–Blancova redukce, kde se používá ethanolový roztok sodíku.

Solvatovaný elektron je volný elektron (solvatovaný) v roztoku a nejjednodušší možný aniont. Solvatované elektrony se vyskytují poměrně často, je ovšem obtížné je pozorovat přímo vzhledem k jejich krátké době existence. Výrazná barva roztoků alkalických kovů, modrá ve zředěných a oranžovohnědá v koncentrovanějších (>3M) roztocích v kapalném amoniaku je způsobena přítomností solvatovaných elektronů. Hydratační energie solvatovaného elektronu může být odhadnuta podle hydratační energie protonu ve vodě v kombinaci s kinetickými daty získanými pulsními radiolytickými experimenty.  Alkalické kovy se rozpouštějí v kapalném amoniaku za vzniku tmavě modrých elektricky vodivých roztoků. Barva těchto roztoků je způsobena amoniovanými elektrony, které pohlcují energii viditelného světla.

A solvated electron is a free electron in (solvated in) a solution, and is the smallest possible anion. Solvated electrons occur widely, although it is difficult to observe it directly since their lifetimes are so short. The deep color of solutions of alkali metals in ammonia arises from the presence of solvated electrons: blue when dilute and copper-colored when more concentrated (> 3 molar). Classically, discussions of solvated electrons focus on their solutions in ammonia, which are stable for days, but solvated electrons also occur in water and other solvents in fact, in any solvent that mediates outer-sphere electron transfer. The real hydration energy of the solvated electron can be estimated by using the hydration energy of proton in water combined with kinetic data from pulse radiolysis experiments. The solvated electron forms an acid-base pair with atomic hydrogen.  The solvated electron is responsible for a great deal of radiation chemistry.  Alkali metals dissolve in liquid ammonia giving deep blue solutions, which are conducting in nature. The blue colour of the solution is due to ammoniated electrons, which absorb energy in the visible region of light. Alkali metals also dissolve in hexamethylphosphoramide, forming blue solutions.


Působení v ozbrojených složkách.

V roce 1999 absolvoval vojenskou akademii v Saint Cyr a v roce 2003 byl jako jeden z mála uchazečů vybraný do elitní četnické jednotky GIGN. V roce 2005 byl nasazený v Iráku a za svoji peacekeepingovou práci obdržel vyznamenání "Croix de la Valeur Militaire" . Po svém návratu do Francie působil v republikánské gardě a měl na starosti ostrahu prezidentského paláce. V roce 2017 se stal zástupcem velitele četnictva v regionu Aude. Během státního pohřbu byl posmrtně povýšen do hodnosti plukovníka.

Tragická smrt při teroristickém útoku v Trébes.

Arnaud Beltrame nabídl pachateli teroristického útoku, Redouane Lakdimovi, že se vymění za ženu, kterou Lakdim držel jako rukojmí. Lakdim souhlasil. Beltrame nechal zapnutý svůj mobil, díky čemuž byly protiteroristické jednotky GIGN lépe informovány. Zhruba po třech hodinách se Beltrame pokusil teroristu odzbrojit a zároveň křikem vyzval intervenční jednotky, aby zaútočily. GIGN vnikly do obchodu a Lakdima zastřelily. Beltrame byl postřelen na předloktí, na ruce a na noze, ale příčinou smrti, k níž došlo o několik hodin později v nemocnici, byla hluboká řezná rána na krku.  Francouzský prezident Emmanuel Macron ho téhož dne veřejně označil za hrdinu, který předvedl mimořádnou statečnost a obětavost. Bratr Beltrameho Beltrama Cedric uvedl pro francouzský rozhlas RTL, že Arnaud si „byl dobře vědom toho, že nemá téměř žádnou šanci, bylo mu jasné, co dělá“. Jeho čin byl „nad rámec služebních povinností“. „Kdybychom ho neoznačili za hrdinu, už nevím, co by člověk musel udělat, aby se hrdinou stal. Myslím, že jde o slovo, které je v souvislosti s ním vhodné použít za těchto tragických okolností.“

Osobní život.

Arnaud Beltrame byl svobodný zednář a praktikující katolík, který měl svoji konverzi zažít kolem roku 2008. Byl ženatý, nicméně se svojí manželkou Marielle byl ale oddaný pouze civilně a na červen plánoval uzavřít také církevní sňatek. Byl bezdětný.

Arnaud Jean-Georges Beltrame (18. dubna 1973, Étampes – 24. března 2018, Carcassonne) byl francouzský četník, který zahynul při teroristickém útoku v Trèbes 23. března 2018.

Arnaud Jean-Georges Beltrame (; 18 April 1973 – 24 March 2018) was a lieutenant colonel in the French Gendarmerie nationale and deputy commander of the Departmental Gendarmerie's Aude unit, who was killed by a terrorist at Trèbes after having exchanged himself for a hostage. French President Emmanuel Macron said that Beltrame deserved "the respect and admiration of the whole nation." For his bravery and adherence to duty he was posthumously promoted to colonel and made a Commander of the Legion of Honour.