Poloha.

Evropa má výhodnou polohu v srdci severní zemské polokoule, která je maximálně efektivní pro kontakty se světem. Významnou roli hraje moře. Je to spojnice se světem a poskytuje „dary moře“, ryby a suroviny. Jižní, západní a severní Evropa je tvořena převážně poloostrovy a ostrovy.  Hraničním bodem na severu je mys Kinnarodden v Norsku na 71°8′ s.š., pro celý kontinent ale mys Fligely na Rudolfově ostrově v zemi Františka Josefa na 81°51′ s.š. Další významný mys na severu je Severní mys v Norsku, považovaný mylně za nejsevernější bod pevniny. Mys leží na ostrově, ne na pevnině, a má nižší zeměpisnou šířku než Kinnarodden.  Na jihu dosahuje Evropa mysem Marroqui ve Španělsku 35°59′ s.š. Pro celý kontinent je to ostrov Gavdhos v Řecku na 34°48′ s.š. Další pozoruhodné mysy na jihu Evropy jsou: Spartivento a di Venta v Itálii a Matapan v Řecku.  Na západě je nejzazším bodem mys Roca v Portugalsku na 9°29′ z.d., pro celý kontinent je to však irský ostrov Tearaght na 10°39′ z.d. nebo mys Faj Grande na azorském ostrově Flores na 31°16′ z.d., pokud považujeme Azory za součást Evropy a nikoliv Afriky. Další mysy na západě Evropy jsou: Land's End ve Velké Británii, Dunmore v Irsku a Cabo de Fisterra a Mys svatého Vincence na Pyrenejském poloostrově.  Na východě má Evropa smluvní hranici na pevnině. Za nejvýchodnější bod je považováno východní úpatí Polárního Uralu v Rusku na 67°20′ v.d.  Evropa je s spolu s Asií nejméně vymezený kontinent. Východní hranice je smluvní na linii: Bajdaracký záliv - řeka Kara - východní svahy Uralu - řeka Emba - kaspické pobřeží po ústí řeky Kumy - Kumomanyčská propadlina - dolní Don - Azovské moře. Existují i jiné názory na vedení hranice mezi Evropou a Asií, podrobnosti jsou uvedeny v článku Evropa.

Rozloha.

Evropa měří 10 382 000 km², tj. 7 % světové souše. Je to druhý nejmenší světadíl.  Největší délka od mysu sv. Vincenta k severovýchodu je 5000 km.

Horizontální členitost.

Evropa má velmi členité pobřeží o délce 37.900 km. Je nejčlenitější ze všech světadílů. Třetinu rozlohy zaujímají ostrovy (750 000 km²) a poloostrovy (2 500 000 km²).  Největší poloostrovy jsou: Skandinávský (774 000 km²), Pyrenejský (581 400 km²) a Balkánský (496 700 km²) s Peloponésem. Další významné poloostrovy jsou: Finský, Kanin, Kola, Jutsko, Bretaň, Apeninský, Istrie a Krym.  Největší ostrovy jsou: Velká Británie (216 325 km²), Island (102 820 km²) a Irsko (83.849 km²). Další pozoruhodné ostrovy Evropy jsou: Severní a Jižní ostrov Nové země, Spitzbergen a Nordaustlandet na Špicberkách, Sicílie, Sardinie, Korsika, Kréta, Sjaelland, Kolgujev, Euboia a Mallorca.

Podoba.

Evropa se skládá ze dvou pevninských trupů: severovýchodního a jihozápadního. Severovýchodní trup postupuje od asijské hranice na jihozápad. Na jihu z něj vyčnívá poloostrov Krym a na severu poloostrovy Kanin a Skandinávský, který je spojen s pevninou Finským poloostrovem, od nějž na sever leží poloostrov Kola. Na jižním konci se Skandinávie rozděluje na dva výběžky, na severu leží poloostrov Nordkinn a na blízkém ostrůvku Severní mys.  Západně od Skandinávie leží na severním okraji Atlantiku druhý největší evropský ostrov Island, severně od ní souostroví Špicberky a na severovýchodě za 80° s.š. Země Františka Josefa. Jižně od ní se nacházejí dva podlouhlé ostrovy Nové země.  Od severovýchodního trupu na jihozápad se táhne menší a užší trup jihozápadní. Na jihu vybíhá ve velké poloostrovy Balkánský, Apeninský a Pyrenejský a v menší Istrii. Na západě ční poloostrovy Bretaň a Normandie, oddělené Lamanšským průlivem od Velkou Británii. Na severu je poloostrov Jutsko.  Nejblíže k Asii leží na jihovýchodě Evropy Balkánský poloostrov. Na severu je spojen s pevninou, na ostatních stranách ho obklopuje moře. Na jihu je ukončen menším poloostrovem Peloponessem.  Balkán je provázen ostrovy:  Od Balkánu na západ leží štíhlý Apeninský poloostrov jihovýchodního směru. Na jižním konci je rozdělen ve dva výběžky. U jižnějšího z nich leží trojhranná Sicílie, oddělená od pevniny úzkým Messinským průlivem. Severozápadně od Sicílie se rozkládá Sardinie a severněji Korsika.  Na jihozápadě Evropy se nachází nejzápadnější z jihoevropských poloostrovů Pyrenejský, podobný čtyřúhelníku. Na jih trčí mysy Gibraltar a Marroqui a na jihozápadě mys Roca. Východně od poloostrova leží souostroví Baleáry.  Na západě Evropy severně od 50° s.š. najdeme Velkou Británii a západně od ní menší Irsko. U severního cípu Velké Británie jsou rozhozeny drobné skalnaté ostrůvky: západně Hebridy a severně Orkneje a Shetlandy.

Povrch.

Evropa má pestrý reliéf. Průměrná nadmořská výška činí 290 m. Evropa je tak nejnižší ze všech světadílů. Nížiny zaujímají 60 % rozlohy. Vysočiny převažují na většině poloostrovů a na Islandu.  Evropský povrch se dělí do 11 soustav: pyrenejské, apeninské, alpské, karpatské, hercynské, Středoevropské nížiny, Fennoskandie, islandské, Východoevropské roviny a uralské.

Pyrenejská soustava.

Na Pyrenejském poloostrově se rozkládá pyrenejská soustava. Skládá se z plošin a tabulí, z nichž hlavní je Meseta (600-800 m) složená ze starých hornin. Kastilské pohoří ji dělí na Starokastilskou rovinu na severu a Novokastilskou rovinu na jihu.  Mesetu obklopují horská pásma, především nejvyšší pohoří pyrenejské soustavy Sierra Nevada (trvale zaledněný Mulhacén, 3478 m) na jihu a Pyreneje (Pico de Aneto, 3404 m), které vznikly v třetihorách alpinským vrásněním a které daly jméno celé soustavě i poloostrovu a dělí na severu Pyrenejský poloostrov od zbytku Evropy. Západním pokračováním Pyrenejí je Kantaberské pohoří.  Na jihu Pyrenejského poloostrova leží Andaluská nížina. Pyreneje a Mesetu dělí Eberská rovina.

Apeninská soustava.

Apeninský poloostrov vyplňuje apeninská soustava. Táhne se mezi Alpami a Messinským průlivem. Vznikla alpínským vrásněním ve třetihorách. Její páteří jsou Apeniny, dlouhé 1500 km. Nejvyšší částí Apenin jsou Abruzzy (masiv Grand Sasso s nejvyšším vrcholem Corno Grande, 2914 m).  Na západním pobřeží se setkáváme s pozůstatky sopečné činnosti v podobě kráterových jezer (Bolsena, Bracciano a Trasimenské) a sopky Vesuv (1277 m), která zničila roku 79 Pompeje. Na Sicílii se tyčí nejvyšší činná sopka Evropy Etna (3340 m) a na Liparských ostrovech sopky Stromboli a Vulcano. Od Alp je apeninská soustava oddělena Pádskou nížinou.

Balkánská soustava.

Na Balkáně se rozkládá balkánská soustava. I ona vznikla alpínským vrásněním v třetihorách. Dělí se na dvě podsoustavy: Dinaridy, Helenidy a Thrácko-makedonský masiv.

Dinaridy.

Hlavní část Dinarid, pohoří Velebit, Biokovo a Orjen se rozkládají podél západního pobřeží Balkánu od severovýchodního cípu Pádské nížiny na jihovýchod a od řeky Sávy na jih do Istrie a na Balkán. Byla vytvořena v minulosti svislými pohyby ker podél zlomů severozápado-jihovýchodního směru. Západní část poklesla a byla zalita mořem. V Dinárských horách se často vyskytují krasové jevy: závrty, polje a rozsáhlá Postojenská jeskyně.

Thrácko-makedonský masiv.

Thrácko-makedonský masiv leží na jihovýchodě Balkánu. Západní část byla zalita mořem, jehož pozůstatkem jsou jezera Ochridské a Prespanské. V oblasti jsou častá zemětřesení. Jedno z nich zničilo roku 1963 Skopje. Nejvyšší pohoří zde jsou Pirin (Vichren, 2915 m) a Rila (Musala, 2925 m) patřící do Rilsko-rodopského masivu.

Alpská soustava.

Severně od apeninské soustava se rozkládá nejvyšší a nejmohutnější soustava alpská. Vznikla ve třetihorách alpínským vrásněním, které má po ní jméno. Dělí se na dvě podsoustavy: západoalpskou a východoalpskou. Hranicí podsoustav je linie údolí Rýna - Splužský průsmyk - jezero Como.

Západní Alpy.

Jádro západoalpské podsoustavy je z krystalických hornin. Nejvyšší jsou Masiv Mont Blanc (Mont Blanc, 4807 m) a Walliské Alpy (Dufourspitze, 4634 m). Mezi oběma pohořími je průsmyk Col du Grand-Saint-Bernard (2469 m) s proslulým hospicem.  Dalšími významnými celky jsou:

Východní Alpy.

Východoalpská podsoustava se dělí na tři pásma a předhůří. Nejvyšší je střední krystalické pásmo. Nejvyšším masivem Východních Alp je Bernina (Piz Bernina, 4049 m - jediná čtyřtisícovka). Střední pásmo tvoří ho mohutné Vysoké Taury (Grossglockner, 3798 m). Jejich východním pokračováním jsou Nízké Taury (Hochgolling, 2863 m) Západně od Brennerského průsmyku se táhnou Stubaiské AlpyÖtztalské Alpy (Wildspitze, 3770 m, s ledovci v okolí). Rétské Alpy (Sesvenna, Bernina, Albula) jsou rozděleny dlouhým údolím Engadin, kde protéká řeka Inn. Severní vápencové pásmo tvoří Rakouské Alpy a Bavorské Alpy, jejichž nejvyšším celkem jsou Lechtalské Alpy Parseierspitze (3036 m)a Skupina Dachsteinu Hoher Dachstein (2995 m). Severně od Rakouských Alpy a Bavorských Alp se rozkládá k hornímu Dunaji horský systém Jura. Od Švýcarské vysočiny je oddělen Bodamským jezerem. V jižním vápencovém pásmu jsou dominantní Dolomity (Marmolada, 3343 m). Předhůří tvoří Bakoňský les mezi Velkou a Malou uherskou nížinou, Varaždínské vrchy mezi Sávou a Drávou a Fruška Gora mezi Sávou a Dunajem.

Karpatská soustava.

Východně od alpské soustavy se rozkládá karpatská soustava, vytvořená alpínským vrásněním ve třetihorách. Dělí se na pět podsoustav: Západní, Východní a Jižní Karpaty, Transylvánskou vysočinu, Starou Planinu a Vnitrokarpatské sníženiny.

Západní Karpaty.

Západní Karpaty se táhnou na severozápadě karpatské soustavy mezi horní Odrou a Dukelským průsmykem. Centrální část tvoří krystalické pásmo obklopené druhohorními usazeninami z vápenců a dolomitů. Nejvyšším pohoří jsou Vysoké Tatry (Gerlachovský štít, 2655 m). Z jihu přiléhá vnitřní oblouk sopečných vyvýšenin: Slovenské rudohoří, Mátra a Zemplínské vrchy.

Východní a Jižní Karpaty.

Tato horstva vyplňují severovýchodní část karpatské soustavy mezi Velkou uherskou nížinou a Valašskou nížinou k údolí Dunaje, který obě nížiny spojuje. Nejvyšší pohoří jsou Fagarašské vrchy (Moldoveanu, 2543 m).

Stará Planina.

Stará planina (Botev, 2376 m) leží v jihovýchodní část karpatské soustavy. Ve vrcholové části se nachází rozsáhlá plošina.

Vnitrokarpatské sníženiny.

Vnitrokarpatské sníženiny zaujímají polohu v jihozápadní části karpatské soustavy. V neogénu byla oblast zaplavena mořem. Tvoří ji Podunajská, Velká a Malá uherská a Valašská (Rumunská) nížina (do 200 m). Ve východní části je pokryta spraší.

Hercynská soustava.

Rozkládá se v západní Evropě a v jižní části Evropy střední. Vznikla hercynským vrásněním koncem prvohor. Je značně protažena v rovnoběžkovém směru a vykazuje proto odlišnosti v podnebí i ve vegetaci. Dělí se na tři podsoustavy: středoevropskou, přímořskou pevninskou a přímořskou ostrovní.

Středoevropská podsoustava.

Vyplňuje jižní část střední Evropy. Převažuje horský terén. Ve sníženinách leží mohutné uhelné vrstvy.  Hlavní částí je Českoněmecká vysočina mezi Hornorýnskou rovinou, Moravským polem na řece Moravě a údolím řeky Odry. Na jihu ji dělí Dunaj od Švábskobavorské vysočiny. Ze severu přiléhá nízká Středoevropská nížina.  Ústřední roli hraje horský uzel Smrčiny. Z nich vybíhá:

Přímořská pevninská podsoustava.

Leží v pevninské západní Evropě. Převažují zde roviny (Francouzská nížina) a pánve (Akvitánská a Pařížská pánev).  Nejvýznamnější pohoří jsou: s výraznými Cevennami, odděleným od Alp dolnorhônským údolím a nízkou Provensálskou rovinou  Na západě podsoustavy se rozkládá Francouzská nížina a na severu Dolnorýnská rovina.

Přímořská ostrovní podsoustava.

Na Britských ostrovech se rozkládá přímořská ostrovní podsoustava. Vznikla kaledonským a na jihu hercynským vrásněním. Ledovec vytvořil fjordy a jezera. Nejvyšším pohořím jsou Grampiany (Ben Nevis, 1343 m).

Středoevropská nížina.

Rozkládá se v severní části střední Evropy. Tvoří ji druho- a třetihorní usazeniny převážně mořského původu. Nížina byla domodelována ledovcem, po jehož činnosti zůstala charakteristická říční síť s pravoúhle lomenými říčními koryty a jezerní plošiny.  Na severozápadním pobřeží se vyskytují periodicky zaplavované nížiny watty a za nimi pásy rovin, zvaných marše. Na severu vzniklo ledovcovou činností boddové pobřeží. Na plochém pobřeží najdeme mělčiny a kosy.

Fennoskandie.

Vyplňuje prakticky celou pevninskou severní Evropu. Dělí se ve dvě podsoustavy: horskou a rovinnou.

Horská podsoustava.

Rozkládá se na západě Fennoskandie. Souvislý zarovnaný povrch byl rozdělen mladými tektonickými pohyby na kry, tvořící plochá pásma (fjeldy), oddělená sníženinami. Nejvyšším celkem je Skandinávské pohoří (Glittertind, 2472 m, Galdhopiggen, 2471 m). Pohoří vzniklo kaledonským vrásněním v prvohorách a je považováno za nejstarší evropské pohoří. Na západě spadá vysokým zlomovým pobřežím do moře, na východě se snižuje stupňovitými plošinami. Výrazná je ledovcová činnost, vytvářející ledovcová údolí s profilem „U“, jezera a fjordy. Nejdelším fjordem je Sognefjord (220 km, hloubka do 1200 m).

Rovinná podsoustava.

Leží ve Finsku a jižním Švédsku. Tvoří ji Skandinávská nížina a Finská jezerní plošina. Převažují roviny. Ledovce vytvořily jezera a zanechaly morény. Dodnes pevnina, nezatížena ledovcem, stoupá o 1 m za 100 let. U pobřeží jsou ostrovy Gotland (3000 km) a Öland (1300 km).

Islandská soustava.

Islandskou soustavu na ostrově Island tvoří mladé sopečné horniny v rozsáhlých tabulích. Pleistocenní ledovce pokrývají 12 % Islandu. Největší z nich je Vatnajökull. Na Islandu se tyčí 150 sopek, z toho 26 činných (Hekla, 1491 m, Askja, 1510 m, 3. nejvyšší v Evropě). Na blízkém ostrově Jan Mayen leží sopka Beerenberg (2278 m, 2. nejvyšší v Evropě).

Východoevropská rovina.

Pokrývá převážnou část evropského Ruska. Na jihu přechází do Kubáňské nížiny v jihozápadní Asii. Na východě ji lemuje Ural. Podklad její nejstarší části tvoří krystalický Baltský štít pokrytý usazeninami. Rovina má jednotvárný povrch do 500 m n. m., ale je mírně zvlněná. Nejvyšší jsou Povolžská a Valdajská vrchovina. Nejnižší je Kaspická nížina (-28 m, nejnižší v Evropě). Na Krymu se tyčí Krymské hory.

Uralská soustava.

S nejvyšší horou Narodnou (1894 m) tvoří nesporně evropsko-asijskou hranici. Má poledníkový směr o délce 2000 km.

Vodstvo.

Okolní moře.

Evropu omývají dva oceány: Atlantský a Severní ledový.  Severní ledový oceán zabíhá do Evropy vnitřním Bílým mořem, odděleným od vlastního oceánu poloostrovem Kolou.  Atlantský oceán odděluje od Evropy celá řada vnitřní a okrajových moří: • vnitřním Černým mořem, spojeným Kerčským průlivem

Řeky.

V Evropě je hustá říční síť. Řeky se však od sebe liší svými režimy. Většina Evropy má vodními maxima v jarních měsících, kdy taje sníh a led. Týká se to západní, střední i východní Evropy, zatímco severní Evropa má maxima posunuta k létu v souvislosti s pozdním táním. Jižní Evropa má vodní režimy nevyrovnané se zimními maximy v závislosti na zimních srážkách; v létě naopak jsou některé řeky blízké vyschnutí.  Také spádovými křivkami nebo průběhem koryta se říční systémy liší. V Norsku a na Islandu jsou spádové křivky nevyrovnané a řeky tvoří četné peřeje a vodopády. V Severoněmecké nížině zase řeky kopírují ledovcová údolí a je pro ně typické ohýbání koryt v pravém úhlu. Ve Švédsku a Finsku se ledovcová činnost postarala o nevyvinutou říční síť na zabahněném terénu s četnými jezery.

Úmoří Atlantského oceánu.

80 % Evropy je odvodňováno do Atlantského oceánu. Přímo do vlastního oceánu tečou např.:  Do Biskajského zálivu ústí Garonna, pramenící v Pyrenejích, jejíž jednotné otevřené ústí se nazývá Gironde, a Adour.  Do průlivu Lamanšského průlivu teče Seina.  Baltské moře přijímá:  Do Severního moře teče:  Do Středozemního moře ústí:  Do Tyrhénského moře ústí Tiber.  Do Jaderského moře plynou:  Do Egejského moře ústí Vardar, Struna a Marica.  Do Černého moře odvádí vody především Dunaj (2850 km, druhá nejdelší řeka v Evropě, povodí 817 000 km, druhé největší v Evropě). Pramení ve Schwarzwaldu a odděluje Českoněmeckou vysočinu od Alp. Středním tokem patří Uherské nížině a tokem dolním nížině Rumunské. Napájí ho četné alpské řeky. Ústí deltou. Jeho přímka měří 500 km jihovýchodního směru, ale skutečný tok tvoří obšírné okliky na obě strany.  Dunajské přítoky jsou:  Do Černého moře dále tečou:

Úmoří Severního ledového oceánu.

Do Bílého moře tečou:  Barentsovo moře přijímá mocnou Pečoru, která pramení na Uralu a protéká širou močálovitou tundrovitou rovinou.  Malá řeka Kara je zajímavá pouze jako část evropsko-asijské hranice.

Bezodtoká oblast.

Zaujímá 20 % Evropy a je odvodňována do Kaspického moře. Bezkonkurenčním tokem je zde Volha (3531 km, nejdelší v Evropě, Povolží 1 360 000 km², největší v Evropě). Pramení na Valdajské vrchovině. Tok se odchyluje od přímky pravým úhlem k severozápadu a dalšími menšími odchylkami. Skutečná délka je oproti přímce dvojnásobná. Volha protéká nádržemi Samarskou (6500 km², největší v Evropě), Rybinskou (4500 km², 3. největší v Evropě), Volgogradskou, Čeboksarskou a Saratovskou.  Přítoky Volhy jsou:  Volžsko-donský průplav spojuje volhu s Černým mořem.  Do Kaspického moře ústí i Ural (2428 km, 3. nejdelší v Evropě).

Jezera.

Evropská jezera jsou hlavně tektonicko-ledovcového původu. Jsou soustředěna v Karélii v severozápadním Rusku, ve Finsku a Skandinávii. Patří mezi ně šest největších jezer Evropy, nepočítáme-li Kaspické moře. Jsou to: Ladožské jezero (18 390 km², největší v Evropě, hloubka 225 m, 26. nejhlubší v Evropě), Oněžské jezero (9616 km², 2. největší v Evropě, hloubka 124 m), Vänern (5585 km², 3. největší v Evropě), Saimaa, Čudské jezero a Vättern. Nejhlubší jezero v Evropě - Hornindalsvatnet (Norsko) je hluboké 514 m.  Další ledovcová jezera leží v Alpách, z nichž největší a nejznámější jsou jezero Ženevské (hloubka 310 m, nejhlubší v Evropě) a Bodamské.  Ledovcová jezera menší se nacházejí ještě v Meklenbursku a Mazovsku. Tektonickým jezerem je ještě Balaton.  Jiným typem evropských jezer jsou jezera zbytková, vzniklá oddělením části moře od světového oceánu. Patří sem především Kaspické moře (371 000 km², největší na světě, hloubka 1025 m, 3. nejhlubší na světě), které ale Evropě patří jen severním pobřežím. Zbytkovými jezery jsou i jezera Neziderské, Skadarské a Ochridské. Svým způsobem je zbytkovým jezerem i Ijsselmeer, který byl ale vytvořen uměle realizací projektu Zuiderzeewerken.  Malá ale zajímavá jsou krasová jezera, zejména Plitvice a Cirknické jezero.

Ostatní vodstvo.

Největší ledovec je norský Jostedal. Další ledovce jsou na Islandu a v Alpách, hlavně Ötzhalské ledovce. Největší zásoby podzemní vody se nacházejí pod Pařížskou a Akvitánskou pánví. Na Islandu jsou horké prameny (75 °C), využívané k vytápění.

Podnebí.

Evropa zasahuje do tří podnebných pásem: studeného, mírného a subtropického.  Studený pás se dělí na dvě podnebné oblasti: polární (= arktickou) a subpolární (= subarktickou). Polární podnebí na severních ostrovech charakterisuje celoroční mráz a nízké srážky.  Severoevropské pobřeží a Island mají podnebí subpolární s dlouhou, mrazivou zimou (pod -10 °C) a krátkými, chladnými léty (do 15 °C). Nízké srážky dosahují 200-600 mm ročně. Leží zde i absolutně nejchladnější místo Evropy Usť-Cilma (-69 °C). Zimu prohlubuje otevřenost krajiny v severu. Tundrovité močály nevysychají v důsledku nízkého slunečního svitu a mnohdy ani nerozmrzají.  Mírný pás se v Evropě dělí na podnebné oblasti: západopřímořskou, přechodnou a vnitrozemskou.  Západopřímořské podnebí na západoevropském pobřeží určují teplá zima (0-10 °C) a chladné léto (10-20 °C). Je velmi deštivé (nad 600 mm, v jižním Norsku do 3500 mm ročně) a proměnlivé . Prší každý druhý den. Na severu je drsnější, vyskytují se mlhy, oblačnost a vítr s letními teplotami do 10 °C. Zimu zmírňuje Golfský proud a nezamrzající moře, které je současně zdrojem četných srážek.  Mezi západopřímořskou oblastí a Uralem a mezi severním polárním kruhem a 45°s.š. leží přechodná oblast. Je typická výrazným střídáním čtyř ročních dob: chladné zimy (-15-0 °C), mírného jara a podzimu a teplého léta (20-30 °C), do něhož jsou soustředěny mírné srážky (400–1500 mm ročně). Ve vyšších polohách jsou vyšší i srážky. Směrem k východu a k severu rostou vnitrozemské podnebné znaky: mrazivá zima (-20 °C) a krátké léto (25 °C). V Alpách vane jarní a podzimní padavý teplý vítr fén.  Vnitrozemská (= kontinentální) oblast zasahuje do Kaspické nížiny. Studená zima (-15/-5 °C) se výrazně liší od horkého léta (25-30 °C). Nízké srážky (do 400 mm ročně) se soustřeďují do léta. Leží zde nejsušší místo Evropy Astrachaň (180 mm).  Subtropický pás má v Evropě jedinou oblast - středomořskou. Rozkládá se na středomořském pobřeží. Podnebí charakterisuje mírná, vlhká zima (0-15 °C) a horké, suché léto (nad 25 °C). Srážky dosahují 400–1000 mm ročně. Španělská Meseta má velmi vnitrozemské rysy: velmi chladnou zimu (-25 °C) a extrémně horká léta s nízkými srážkami. Ve středodmořské oblasti vanou suché, horké, jižní větry scirocco a jug a v jižní Francii horský padavý, studený vítr mistrál. Leží zde i nejteplejší místo Evropy močál Pantano de Guadalmellato u Córdoby (52 °C) a také nejvlhčí místo Evropy Crkvica (4500 mm ročně) na Černé Hoře.  Zde použité rozdělení podnebných pásů a oblastí není jediné možné. Existuje více kritérií, podle kterých je možné toto rozdělení provést. Použité rozdělení je obvykle aplikováno při středoškolské výuce.

Přírodní krajiny.

Evropské přírodní krajiny, někdy označované jako vegetační pásy, jsou rozděleny podle podnebných poměrů. Ve většině případů však už v původním stavu neexistují. Přírodní krajiny byly proměněny v krajiny kulturní, uzpůsobené a současně vytvářené hospodářskou činností člověka.  Na severních ostrovech a v islandském vnitrozemí se rozkládají mrazové pustiny. Hospodářské využití se omezuje na lov ryb a mořských živočichů v okolních mořích.  Severoevropské a islandské pobřeží zaujímají tundry a lesotundry. Krátká vegetační doba a dlouhodobě zmrzlá půda (= permafrost) dovolují vyrůst jen omezené floře; tvoří ji mechy, lišejníky, odolné byliny, břízy aj. Vznikají zde rašelinné bažiny a vřesoviště. Typickou faunu zastupují: sob, liška polární, lumík, sněžný kur a ryby v moři. Hospodářské využití spočívá v chovu sobů a lovu kožešinové zvěře.  Jehličnaté lesy označované jako tajga zabírají rozsáhlý prostor mezi severním polárním kruhem a 55°s.š. Tajgu tvoří jehličnatý les, složený ze smrku, borovice, jedle, břízy aj. Ve Finsku se uprostřed tajgy tyčí bezlesé pahorky tunturi, podle nichž má jméno tundra. Ve vyšších polohách této přírodní krajiny se vyskytuje horská tundra s mechy, lišejníky a křovinami. Faunu tajgy tvoří: los, hnědý medvěd, vlk, jelen, rosomák, sobol ad. O hospodářské využití se dělí lesnictví a lov kožešinové zvěře.  Nejrozsáhlejší evropskou přírodní krajinou je ta, která už v podstatě neexistuje - smíšené a listnaté lesy mezi 55 a 45°s.š. Východně od 30° v.d. se pás zužuje do úzkého pruhu podél 55. rovnoběžky. Základní floru zastupuje: buk, dub, smrk, bříza, borovice, javor, habr, lípa ad. Ve vyšších polohách převažuje: buk, jedle, smrk, modřín a borovice. V těchto polohách leží nejzalesněnější evropské oblasti, zejména v Karpatech. V nejvyšších polohách tohoto pásu jsou křoviny (jalovec, borovice, kleč, kosodřevina), alpské louky (= Alpen) a kamenité pustiny místy s porosty trav a bylin (hořec, prvosenka, lomikámen, sasanka). Na Britských ostrovech se vyskytují rašeliniště, vřesoviště (vřes, borůvka, jalovec), bažiny a louky. Faunu representuje: liška, zajíc, divoká kočka, rys ostrovid, divoké prase, srnec a jelen, ve vyšších polohách horský kamzík, horská ovce a medvěd brtník. Hospodářské využití je všestranné: pěstují se obiloviny, brambory a cukrová řepa a chová se skot a prasata.  Jižně od 55° s.š. a východně od 30° v.d. a dále v Uherské nížině a ve španělském vnitrozemí se vyskytují stepi a lesostepi. Floru tvoří suchomilné bylinné formace, traviny (kostřava, kavyl, pelyněk) a kosatec. Faunu zastupuje: zajíc, hlodavci (sysel, stepní svišť) a v dunajské deltě, která sem geograficky patří také množství ptáků (růžový plameňák, velký kormorán). Step je hospodářsky většinou využívána k pěstování obilovin, kukuřice a slunečnice, sušší oblasti k chovu skotu a koní.  Středomořské pobřeží zaujímají subtropické lesy a křoviny. Floru representují vždyzelené suchomilné lesy (dub korkový, olivovník, kaštanovník setý, dub, borovice), trnité keře a macchie (= husté formace vždyzelených křovin a bylin: vřes, myrta, pistácie, levandule, tymián, jalovec). Ve vyšších polohách (do 1800 m) rostou smíšené dubobukové lesy. V nejvyšších polohách jsou horské louky a kamenité pustiny. Faunu zastupují ptáci, hadi, ještěrky a hmyz, ve vyšších polohách hnědý medvěd a kamzík.  Poslední a poměrně zachovalou přírodní krajinou jsou pouště a polopouště v Kaspické nížině s nesoluvislým rostlinným krytem, který tvoří křoviny a byliny (pelyněk). Zvířena se soustřeďuje na Kaspiku: plameňák, volavka, pelikán a jeseter.  Zbytky přírodních krajin chrání národní parky. Největší jsou: Jugyd Va (19 000 km²) v Rusku, Hohe Tauern (10.000 km) v Rakousku a Pečoro-Ilyčskij zapovednik (7213 km²) v Rusku.

Název Evropa je odvozen od akkadského slova ereb, tj. západ slunce. Evropa je vlastně obrovský poloostrov dvojkontinentu Eurasie a tvoří severozápadní část Starého světa.  Evropa je světadíl velkých kontrastů. Vedle horkého pobřeží Středomoří je zde i chladný sever. V populaci jsou velké rozdíly s rozdílnými jazykově-kulturními kořeny. Existují i další fyzickogeografické a socioekonomické rozdíly. Rozdíly byly ale i impulsem pro rychlý kulturně-hospodářský rozvoj.  Velké je přírodní bohatství se širokou škálou povrchových, podnebných i rostlinných podmínek. Významné nerostné suroviny jsou však už značně vyčerpané.

Europe is traditionally defined as one of seven continents. Physiographically, it is the northwestern peninsula of the larger landmass known as Eurasia (or the larger Afro-Eurasia); Asia occupies the eastern bulk of this continuous landmass and all share a common continental shelf. Europe's eastern frontier is delineated by the Ural Mountains in Russia. The southeast boundary with Asia is not universally defined, but the modern definition is generally the Ural River or, less commonly, the Emba River. The boundary continues to the Caspian Sea, the crest of the Caucasus Mountains (or, less commonly, the river Kura in the Caucasus), and on to the Black Sea. The Bosporus, the Sea of Marmara, and the Dardanelles conclude the Asian boundary. The Mediterranean Sea to the south separates Europe from Africa. The western boundary is the Atlantic Ocean. Iceland, though on the Mid-Atlantic Ridge and nearer to Greenland (North America) than Mainland Europe, is generally included in Europe for cultural reasons and because it is over twice as close to mainland Europe as mainland North America. There is ongoing debate on where the geographical centre of Europe falls.


Počátky dynastie.

Po celou dobu turecké nadvlády, která trvala od roku 1389, kdy proběhla nešťastná bitva na Kosově poli, přecházela mezi Srby legenda, že po čtyři sta letech přijde ten, kdo Turky vyžene. Byla to srbská legenda, ale jak se chýlila doba, Turky zneklidňovala stále více. Zřejmě cítili, jak pod jejím vlivem sílí odpor Srbů. A tak dokonce Srbům zabíjeli novorozené chlapce. Zakladatel dynastie Karađorđe se proto podle legendy narodil potajmu v dutém stromě a tím ho matka zachránila před jistou smrtí. Přesné datum není známo, odvozuje se od toho, že se při narození tohoto muže zjevilo na obloze velké světlo. I proto ho později mnoho lidí považovalo za vyvoleného.

První srbské povstání.

Počátkem 19. století v Srbsku došlo k dvěma významným povstáním proti Osmanské nadvládě. První vypuklo v roce 1804 jako následek dlouhodobých nepokojů, které vyvolávalo kruté prosazování slábnoucí turecké moci na svých balkánských teritoriích. Vůdcem povstání se stal obchodník s dobytkem a bojovník Đorđe Petrović (1762-1817), který byl Turky nazýván Kara Đorđe (Černý Jiří) a stal se zakladatelem vládnoucí dynastie Karađorđevićů. Jeho povstalecké oddíly se z několika set mužů rozrostly na tisíce a porážely turecké řadové jednotky, které se stále více omezovaly pouze na udržení městských pevností a po řadě bojů vytvořil na území bývalého bělehradského pašalíku vládu, nezávislou na sultánovi. Turci se dál snažili Karađorđa buď zabít, nebo alespoň podplatit a nabízeli mu poklady. Úspěchy povstání však zmařily výsledky bukurešťského míru a Karađorđe v roce 1813 uprchl do Rakouska.

Zrada Miloše Obrenoviće.

V Rakousku se ale roku 1817 nechal se přesvědčit, že je třeba potajmu se vrátit do Srbska a připravit a posílit rodící se další povstání společně s knížetem Milošem Obrenovićem. Ten však byl mezitím Turky za svoji účast v protitureckém hnutí omilostněn a také měl jiný plán na osvobození Srbska, který spočíval ve smírnějším postupu proti Turecku. Charismatický a v národě oblíbený vojevůdce Karađorđe Petrović však do těchto záměrů nezapadal a velmi se příčil Istanbulu. Sultán přikázal knížeti Milošovi Obrenovićovi, aby Karađorđeho zabil, ten ho ale nemohl a nedokázal zabít a tak úkol svěřil Nikolovi Novakovićovi. Ten úkol vykonal a dne 13. července 1817 Karaďordeho zabil. Společně s kumpány mu usekl hlavu a tu na znamení loajality Miloš Obrenović poslal do Istanbulu (nikdy se už do Srbska nevrátila).  Nikola Novaković, který vlastní rukou usekl Karađorđovi hlavu, se později utopil a jeho rod se v Srbsku považuje dodnes za prokletý. Miloš Obrenović sice vládl nějaký čas Srbsku, ale syna mu zabili v puči sami Srbové. Ti se dodnes jako národ stydí za to, že utlačovatelům, Turkům, Srb vydal Srba.

Podruhé na trůně.

Potom co v roce 1815 vypuklo druhé srbské povstání, které svým rozsahem a úspěšnosti nezaostávalo za povstání prvním, vedené Milošem Obrenovićem vedly srbské vítězné akce k mírovému jednání s Turky. Obrenović dosáhl svého uznání dědičným srbským knížetem ze strany Turků.  Již následující rok však vypuklo další povstání, tentokrát úspěšnější. Bylo vedené jedním z vojenských velitelů prvního povstání Milošem Obrenovićem, které tentokrát definitivně vymanilo zemi z osmanského područí. Srbsko bylo vyhlášeno autonomním knížectvím v rámci Osmanské říše, jejíž moc však byla silně omezena. I přesto se ale jednalo o velkou vzpruhu pro srbský národ. Osmané si pouze zachovali právo na nevelký roční poplatek a kontrolu nad 6 městy a 2 pevnostmi. Miloš Obrenović byl nucen abdikovat v roce 1839 a po krátké vládě jeho syna Michala Obrenoviće byl k moci povolán syn zakladatele srbského státu Alexandr Karađorđević. Roku 1858 se však role vyměnily a Obrenovićové se vrátili na trůn. Téměř 80letý Miloš Obrenović zemřel roku 1860, jeho syn Mihailo při své druhé vládě roku 1867 dosáhl úplné nezávislosti na Turecku a rozšíření území Srbska směrem na jih.

Potřetí na trůně.

V roce 1889 je však nucen abdikovat. Po něm nastupuje jeho syn Alexandr I. Obrenović. Počátek jeho vlády doprovázely jeho nápady vládnout autoritativně a také sňatek s prostou vdovou, kterou byla Draga Mašínová. Krále v té době zaměstnávaly politické problémy v zemi.  Jelikož manželka prince Mirka byla vnučkou Alexaxdra Konstantinoviće a jeho ženy, srbské královny Anky Obrenovićové, bylo ustanoveno srbskou vládou, že se Mirko stane srbským korunním princem, protože manželství Alexandra Obrenoviće a jeho ženy Dragy zůstávalo bylo bezdětné.  Z obecného hnutí odporu se zformovala organizovaná skupina, která naplánovala atentát na panovnický pár. V roce 1903 byla tedy v Srbsku krvavým pučem sesazena a vyvražděna nepopulární královská dynastie Obrenovićů v čele s králem jímž byl Alexandr I. Obrenović, upřednostňujících prorakouskou politiku a k moci se dostal rod Karađorđevićů, který zaujímal protirakouské pozice. Karađorđevićové měli zřejmě zásluhu na vyvraždění Obrenovićů, který provedla organizace Černá ruka.  Po atentátu na Alexandra a Dragu ztratil Mirko šanci pro nástup na srbský trůn, ovšem v roce 1911 se stal členem společnosti Černá ruka, která usilovala o sjednocení Srbů na Balkáne, ale i předtím zabila srbského krále Alexandra I. a jeho ženu Dragu.  Dynastie Obrenovićů však skončila neslavně. Po Milanovi II., který prohlásil Srbsko královstvím, nastoupil na trůn Alexandr II. Jeho vládu poznamenaly skandály kolem královny Dragy, rozené Lunjevica, vdovy po ing. Mašínovi, a královská rodina byla nakonec vzbouřenci roku 1903 vyvražděna. Následně se již potřetí na trůn vrátili Karađorđevićové, reprezentováni nyní králem Petrem I. Ten žil téměř celý život po vyhnání svého otce Alexandra ve francouzském exilu, získal vysoké hodnosti ve francouzské armádě, zúčastnil se bosenského povstání a byl ženat s dcerou černohorského knížete Nikoly Zorkou. Za jeho panování Srbsko zažívalo velký hospodářský a kulturní rozkvět. I přesto ale zemi tížily mnohé spory, hlavně s Bulharskem, se kterým Srbsko svedlo válku v polovině 80. let 19. století. Nová generace politiků, umělců a společnost vůbec se zaměřila na Anglii a Francii a odpoutala se od Německa a Rakouska.

Žijící členové rodu.

Uvedeny nejsou princezny.  Příslušníci mladší vedlejší větve. Potomci prince Arsena (bratr Petra I.) a jeho syna prince-regenta Pavla:

Dynastie Karađorđevićů (, někdy Karadjordjevićové) nebo jen Karađorđevićové byla vládnoucí dynastií v Srbsku v letech 1806-1813, 1842-1858 a 1903-1918 a později v letech 1918–1941 v Království Srbů, Chorvatů a Slovinců resp. Království Jugoslávie. Za zakladatele dynastie je považován Karađorđe Petrović vůdce prvního srbského povstání proti Osmanské říši, který zemřel roku 1817. Po jeho smrti se dostala k moci v Srbsku dynastie Obrenović a od této doby vedla dynastie Karadjordjevićů krvavý boj o vládu s dynastií Obrenovićů. Až roku 1903 po vyvraždění královské rodiny se stali (opět vládci) králi Srbska. Dynastie trůn oficiálně ztratila roku 1946, když se komunistická strana dostala v Jugoslávii k moci, ale již od roku 1941 byla v exilu kvůli nacistické okupaci. Král Petr II. nikdy neabdikoval.  Současnou hlavou dynastie je korunní princ Alexandr, syn krále Petra II.  Dynastie měla starší, ale nevládnoucí větev, která vymřela v roce 1920, když zemřel princ Alexis Karageorgevich.

The Karađorđević (, Karađorđevići / Карађорђевићи, ) is a Serb dynasty, founded by Karađorđe Petrović, the "veliki vožd" ("grand leader") of Serbia in the early 1800s during the First Serbian Uprising. The relatively short-lived dynasty was supported by the Russian Empire and was opposed to the Austria-Hungary-supported Obrenović dynasty. After Karađorđe's assassination in 1817, Miloš Obrenović founded the House of Obrenović. The two houses subsequently vied for the throne for several generations. Following the assassination of Alexander in 1903, the Serbian Parliament chose Karađorđe's grandson, Peter I Karađorđević, then living in exile, for the throne of the Kingdom of Serbia. He was duly crowned as King Peter I, and shortly before the end of World War I, representatives of the three peoples proclaimed a Kingdom of the Serbs, Croats and Slovenes with Peter I as sovereign. In 1929, the kingdom was renamed Yugoslavia, under Alexander I, the son of Peter I. In November 1945, the throne was lost when the League of Communists of Yugoslavia seized power, during the reign of Peter II.


Johann I Joseph, Prince of Liechtenstein

Vojenská kariéra.

Jan Josef si zvolil vojenskou kariéru a ve 22 letech nastoupil do armády v hodnosti poručíka. Později během osmanských válek v Evropě se stal plukovníkem. Na významu získal během napoleonských válek, kdy byl povýšen na post polního maršála a stal se vrchní velitelem armády Rakouského císařství. Vedl rakouské vojsko v bitvě u Slavkova. Později byl obviněn kvůli nevýhodným mírovým smlouvám s Napoleonem - prešpurský mír a schönbrunnský mír. Obě tyto dohody byly velmi výhodné pro Napoleona a tvrdé pro Rakousko a Jan Josef byl nařčen, že má malé diplomatické schopnosti, a proto aby unikl před kritikou, odešel v roce 1810 z armády.

Kníže.

Jako lichtenštejnský kníže provedl pokrokové reformy, i poté však země zůstávala absolutistickou monarchií. V roce 1818 však potvrdil platnost nové ústavy, jež omezovala moc panovníka. Zlepšil podmínky v zemědělství a lesnictví a radikálně reorganizoval svou administrativu, aby vyhověl požadavkům o modernizaci země. Stal se propagátorem nového uměleckého směru v zahradnictví biedermeier.  Janu I. Josefovi se také podařilo získat další panství, která věnoval svým synům, jako sekundo- a tertiogeniturní fideikomis: na přelomu let 1820/21 získal panství Deutschlandsberg-Hollenegg (pro prince Františka de Paula), roku 1823 Neulengbach (pro prince Karla Jona) a roku 1831 panství Rosegg v Korutanech (pro prince Bedřicha).  V roce 1806 Napoleon začlenil Lichtenštejnsko do Rýnského spolku a udělil mu nezávislost. Na Vídeňském kongresu byla suverenita Lichtenštejnska potvrzena. V roce 1815 se země stala členem Německého spolku, a tak upevnila svou suverenitu.

Manželství a rodina.

V roce 1792 se kníže Jan oženil s Josefou Žofií z Fürstenbergu-Weitry, s níž měl 11 dětí - 7 synů (mj. následník kníže Alois II.) a 4 dcery.

Pohřeb.

Po smrti knížete Jana I. byly jeho ostatky dne 23. dubna 1836 s vojenskými poctami převezeny z Lichtenštejnského paláce do Michaelerkirche k poslednímu požehnání a poté do Vranova, kde byl pochován. Kníže Jan I. i jeho manželka byli pochováni v nové lichtenštejnské rodinné hrobce ve Vranově, severně od Brna, kterou dal kníže vystavět.

Jan I. Josef, kníže z Lichtenštejna, "Johann I. Josef von Liechtenstein", (26. června 1760 Vídeň - 20. dubna 1836 Vídeň) byl rakouský polní maršál a 10. kníže z Lichtenštejna v letech 1805 - 1806 a pak znovu v letech 1814 - 1836.  Byl posledním lichtenštejnským knížetem, který vládl pod Svatou říší římskou. Byl druhorozeným synem knížete Františka Josefa I.

Johann I Joseph ("Johann Baptist Josef Adam Johann Nepomuk Aloys Franz de Paula"; 26 June 1760 – 20 April 1836) was Prince of Liechtenstein between 1805 and 1806 and again from 1814 until 1836. He was the last Liechtenstein prince to rule under the Holy Roman Empire between 1805 and 1806 and as regent of Liechtenstein from 1806 until 1814. He was the fourth son of Franz Joseph I, Prince of Liechtenstein.


Boj o veliké knížectví vladimirské.

Dmitrij Donský byl synem knížete Ivana II. Ivanoviče, po jehož smrti zdědil moskevský trůn. Bylo mu však teprve devět let, proto mu chán Zlaté hordy neudělil "jarlyk" na veliké knížectví vladimirské, které získal suzdalský kníže Dmitrij Konstantinovič. Kromě toho byla z jeho držav vyňata Halič a polovina Rostova, které získal jeho děd Ivan I. Kalita. Na počátku Dmitrijovy vlády se tak državy moskevských knížat ztenčily a navrátily téměř k hranici z roku 1327, než se první z nich, Ivan Kalita, stal velikým knížetem vladimirským.  Moskevská regentská vláda za nezletilého Dmitrije, složená z předních představitelů služebných bojarů a především metropolita Alexej, který stál v jejím čele, energicky usilovala o návrat velkoknížecího titulu do Moskvy. To se jí také roku 1362 podařilo, když získala pro Dmitrije "jarlyk" na veliké knížectví od jednoho z dalších chánů. Dmitrij Konstantinovič se zpočátku nehodlal velkoknížecího stolce vzdát a doufal v novou změnu politických poměrů v Hordě, ale nakonec ustoupil před demonstrací vojenské síly. Moskevské vojsko, vedené nezletilým knížetem, se zmocnilo Vladimiru a nakonec oblehlo soupeře v Suzdalu. Dmitrij se zřekl velkoknížecí hodnosti a později dokonce požádal v Moskvě o vojenskou pomoc proti svému bratru Borisovi, který zabral nižněnovgorodské knížectví. V letech 1365 - 1366 se vztahy mezi Moskvou a Dmitrijem, nyní již suzdalsko-nižněnovgorodským knížetem konsolidovaly a mladý moskevský kníže se oženil s Dmitrijovou dcerou Jevdokijí.

Bitva na Kulikově poli.

Po odstranění chána Berdi Bega roku 1359 se Zlatá horda ocitla v občanské válce a velmi oslábla. Poměr sil mezi Rusy a Tatary se v této době významně změnil a ruská knížectví začala pomýšlet na ozbrojený odpor. Dmitrij Donský dokázal dvakrát porazit chána Mamaje, roku 1378 na řece Voži a roku 1380 na Kulikově poli poblíž Donu (odtud přízvisko "Donský"). Vítězství se stalo významnou morální vzpruhou v boji Rusů proti Tatarům. Dmitrij je využil k zastavení odvádění poplatku, který Moskva Hordě odváděla. Uvolnění však nemělo dlouhého trvání: nový tatarský chán Tochtamyš již roku 1382 dobyl a vyplenil Moskvu a znovu nastolil daňovou povinnost ruských knížectví.  V roce 1386 si Dmitrij podřídil město Novgorod a posiloval svůj vliv i v dalších ruských knížectvích. Ve sjednocování ruských zemí pokračoval jeho syn Vasilij I. Dmitrijevič.

Dmitrij Ivanovič řečený Donský (; 12. října 1350 - 19. května 1389) byl kníže moskevský a velkokníže vladimirský. S jeho jménem je spojeno první velké vítězství Rusů nad Tatary v bitvě na Kulikovském poli. Byl kanonizován pravoslavnou církví.

Saint Dmitry Ivanovich Donskoy (, also known as Dimitrii or Demetrius), or Dmitry of the Don, sometimes referred to simply as Dmitry (12 October 1350 – 19 May 1389), son of Ivan II the Fair of Moscow (1326–1359), reigned as the Prince of Moscow from 1359 and Grand Prince of Vladimir from 1363 to his death. He was the first prince of Moscow to openly challenge Mongol authority in Russia. His nickname, Donskoy (i.e., "of the Don"), alludes to his great victory against the Tatars in the Battle of Kulikovo (1380), which took place on the Don River. He is venerated as a Saint in the Orthodox Church with his feast day on 19 May(O.S.), or June 1.


Situace před bitvou.

Od 4. července 1942, kdy německá armáda dobyla Sevastopol, okupovali Němci (tehdy ještě ruský) poloostrov Krym. V září roku 1943, kdy se válečná karta obrátila, opustila 17. německá armáda Kubáňské předmostí a stáhla se přes Kerčskou úžinu na Krym. Bylo plánováno, že tato vojska budou přesunuta k obraně Dněpru před postupem sovětských vojsk a uvažovalo se i opuštění krymského poloostrova. Hrozilo však nebezpečí, že by z Krymu mohla sovětská vojska podnikat nálety proti rumunským naftovým polím, Hitler musel brát ohledy i na rumunské a bulharské spojence, takže jeho vojska na krymském poloostrově zůstala. Když v říjnu 1943 prolomila vojska Rudé armády německou obranu a postupovala k Dněpru, byl vypracován plán na případný únik 17. armády z poloostrova na pevninskou část SSSR, který se měl uskutečnit v samém závěru měsíce října. Hitler však tuto ústupovou akci 28. října zakázal, což však v důsledku na konečné situaci nic neměnilo. 2. gardová tanková armáda 4. ukrajinského frontu totiž dorazila 30. října před Perekopskou šíji a německá a rumunská vojska na Krymu uzamkla. Velkoadmirál Dönitz se zavázal Hitlerovi, že zásobování 17. armády německým loďstvem není problém a že vše zabezpečí, což se mu dařilo. Německé lodě i letectvo drželo v ruských přístavech sovětské vojenské lodi, které se německá zásobovací plavidla ani nepokoušela napadat. Až do dubna 1944 se dařilo 17. armádě vzdorovat sovětským vojskům, které se pokoušely proniknout na Krym u Perekopu. U Kerče se Sovětům podařilo vytvořit malé předmostí na Sivaši.

Bitva.

Sovětský útok na německá a rumunská vojska začal 8. dubna 1944. Z Perekopské šíje zaútočila vojska 4. ukrajinského frontu, další útok byl proveden z předmostí Sivaše na východní části poloostrova. Do 10. dubna byly provedeny průlomy fronty a německé a rumunské jednotky začaly ustupovat. Vojska Rudé armády však nezahálela a začala nepřítele pronásledovat. Na německá a rumunská vojska začaly dotírat i partyzánské skupiny. Německá vojska vedla postupné ústupové boje a stahovala se směrem k Sevastopolu, kde se formovala obrana s opevněním a s těžkými děly. Dne 16. dubna 1944 zahájila německá 17. armáda obranný boj na území sevastopolské pevnosti. Mezitím docházelo k evakuaci raněných vojáků a členů týlového zabezpečení, přičemž do 20. dubna se podařilo odvézt 67 tisíc mužů. Do této situace se vložil Adolf Hitler, který si přál Sevastopol udržet. Evakuace byla zastavena a Hitler slíbil dodat posily. Až do 4. května ostřelovalo sovětské dělostřelectvo Sevastopol a podnikalo průzkumné výpady. 5. května začala za podpory dělostřelectva a letectva rozhodující sovětská ofenzíva. 8. května 1944 obsadily jednotky Rudé armády Sapunské výšiny, čímž získaly důležitý strategický bod. Situace již byla neudržitelná a Hitler musel dát na základě žádosti generálplukovníka Schörnera souhlas k vyklizení pevnosti a města Sevastopol. 9. května se bránící vojska stáhly na novou linii v Taurském Chersonesu, kterou však Sověti začali ostřelovat těžkými kanóny. 10. května 1944 začaly na naloďující se Němce a Rumuny útočit sovětské bitevní, torpédové a bombardovací letouny a potopily dvě dopravní lodě i s naloděnými vojáky. O den později nemohly najít německé přepravní lodě vojáky kvůli mlze, která byla v přístavu vyvolána zničením sudů se zamlžovací látkou sovětským dělostřelectvem. Evakuační plavidla odplula prázdná zpět do Rumunska. 12. května zaútočily sovětské tanky proti poslednímu zajišťujícímu postavení nepřítele, které prolomily a nepřátelská vojska tak byla poražena.

Krymská operace (též Bitva na Krymu) byla vojenská operace Velké vlastenecké války, která probíhala od 8. dubna 1944 do 12. května 1944.

The Crimean Offensive (8 April – 12 May 1944), known in German sources as the Battle of the Crimea, was a series of offensives by the Red Army directed at the German-held Crimea. The Red Army's 4th Ukrainian Front engaged the German 17th Army of Army Group A, which consisted of Wehrmacht and Romanian formations. The battles ended with the evacuation of the Crimea by the Germans. German and Romanian forces suffered considerable losses during the evacuation.


Charakteristika.

Karmín patří mezi chinony (odvozené od fenolu), přesněji řečeno mezi antrachinony. Nachází se ve vyšších rostlinách, houbách, lišejnících a některých druzích hmyzu. Košenila je nejvýznamnější barvivo z této skupiny. Hlavní barevnou složkou je kyselina karmínová.  Kyselina karmínová je 7-(α--glukopyranosyl)-9,10-dihydro-3,5,6,8-tetrahydroxy-1-methyl-9,10-dioxoanthracen-2-karboxylová kyselina. Je to stálá, ve vodě rozpustná látka, která při různé hodnotě pH mění barvu. Roztok o pH 3 je oranžový, při pH 5,5 červený a purpurový při pH 7.  Barevná intenzita je poměrně malá, a proto se barvivo používá ve formě laků. Jedná se o látku k povrchové úpravě dodávající potravině barvu a lesk.  Karmín je hlinitý nebo hořečnatý lak karmínové kyseliny na hydroxidu hlinitém a obsahuje až 50 % této kyseliny. Je to výraznější barvivo než košenila samotná.

Označení, struktura.

Košenila je barvivo přírodního, živočičného původu s označením E120.  CAS registrační číslo karmínu je 1390-65-4.  CI číslo (colour index) je 75470.  Přijatelná denní dávka byla stanovena na 0-5 mg/kg tělesné hmotnosti.

Původ.

Červec nopálový je hmyz rodu "Dactylopius, řád polokřídlí (Hemiptera)" velkého hospodářského i historického významu"," pochází z centrální a jižní Ameriky, z oblastí jako Mexiko a Arizona. Dále se rozšířil celosvětově jako vývozní surovina, nicméně největším výrobcem barviva zůstává Peru.  Tento hmyz se nachází na kaktusech rodů Opuntia a Nopalea, žije přisedle v stinných zákoutích rostliny, kde kolem sebe vytváří ochranný bílý povlak. Hmyz saje mízu rostlin obsahující živiny a karmínové barvivo tvoří jako obranu proti predátorům.  Košenila se získává z oplodněných samiček , hmyz se suší a mele, barvivo tvoří až 22% sušiny, některé zdroje uvádí pouze 12-16 % nebo až 25 %. Hlavní barevnou složkou je již zmíněná kyselina karmínová.

Výroba.

Hmyz se chová na kaktusech přibližně tři měsíce. Pro výrobu 1 kg košenily je potřeba 70 000 – 155 000 jedinců. Při vaření se koncentrovaná barva sráží na dně nádoby, po odstranění kapaliny dostaneme čistý karmín. Při výrobě je možné využít kyselinu citrónovou, želatinu, chlorid cínatý nebo borax.  Hmyz se sesbírá z rostlin, usmrtí v horké vodě, páře nebo žárem, což ovlivňuje různé zbarvení komerčního pigmentu, a poté se suší na slunci nebo v sušárnách na zhruba 30 % své původní hmotnosti. V této podobě je možné jej uskladnit. Americké výrobní společnosti uvádí výrobní přepočet 5 000 000 kusů hmyzu na výrobu 32 liber extraktu (asi 14,5 kg). K extraktu se přidá voda spolu s amoniakem nebo hydrogenuhličitanem, aby se dosáhlo zásaditého pH. Výsledkem je ve vodě rozpustná kyselina karmínová.  Komerčně významnější jsou deriváty kyseliny karmínové, tzn. karmíny, což jsou hlinité laky. Evropská legislativa označila obě barviva E120, tudíž není možné z obalu výrobku vyčíst, co bylo použito.  Karmín se vysráží z kyseliny karmínové za použití hlinitého substrátu. Je ve vodě nerozpustný, ale lze jej rozpustit reakcí se silnou zásadou. Výsledný roztok je výrazně červený a je stabilní vůči světlu, teplu a oxidaci, mnohdy více než barviva syntetická.  Karmíny lze dělit podle obsahu kyseliny karmínové na kvalitu sekundární (18-19,97 %), primární (20-20,75 %) a nejvyšší (nad 21 %) nebo také podle velikosti částic získaných proséváním na primární (0,3-0,7 mm), sekundární (0,1-0,2 mm) a terciární (méně než 0,1 mm).

Použití.

Potravinářství.

Barvivo patří mezi potravinová aditiva – označení E120. Protože se jedná o barvivo živočišného původu, vegani jej ve své stravě odmítají.  Používá se k barvení potravin, kosmetiky, léčiv nebo mikroskopických preparátů. Lze jej také využít k barvení textilií a při malbě.

Účinky na zdraví.

Karmín je sloučenina s nízkou molekulovou hmotností, která může působit jako hapten a kombinovat se s bílkovinami za vzniku imunologické odpovědi. Společně s dalšími barvivy může být zodpovědný za astmatické a dýchací potíže, alergie a za idiopatickou nebo rekurentní anafylaxi u citlivých osob. Z tohoto důvodu by měla být vyšetřována citlivost na toto barvivo v případech jinak nevysvětlitelné anafylaxe. Provedení detailní klinické anamnézy je prvním krokem k určení správné diagnózy, zejména v případě alergických reakcí po požití potravin nebo konzumaci léků bez předpisu. Předpokládá se, že v komerčním barvivu jsou přítomny bílkovinné zbytky, které jsou zdrojem alergenu. Karmín obsahuje méně proteinů než košenilový extrakt (pigment přímo ze sušeného hmyzu), také případná reakce může být způsobena rozdílnými bílkovinami obsažených v barvivech.  Některé zdroje uvádějí, že karmín může u dětí vyvolat hyperaktivitu, vědecké studie spojující potravinářská barviva a hyperaktivitu ovšem vliv karmínu na hyperaktivitu nezkoumaly a karmín většinou se vznikem hyperaktivity spojován není. S hyperaktivitou jsou spojovány syntetické, chemicky nepříbuzné látky indigový karmín (E132), košenilová červeň A (E124) a karmoisin (E122).

Náhrada.

Jako červené barvivo lze použít betanin z červené řepy s označením E162, zařazené v kategorii neškodných barviv.

Barvení biologických preparátů.

Karmín se používá v biologii k přípravě preparátů pro mikroskopii, barví červeně mimo jiné jádra a glykogen. Speciálně připravený roztok karmínu v kyselině octové je acetokarmín.

Karmín (též karmazín nebo košenila) je přírodní červené barvivo vyráběné z vysušených těl hmyzu červce nopálového ("Dactylopius coccus"). Původem pochází z amerického kontinentu, odkud pochází rostliny druhu opuncie, na kterých hmyz rodu "Dactylopius" žije a jejichž samička obsahuje tohoto barviva přibližně 10 % sušiny. Po usušení se červci uvaří a barvivo se vysráží síranem hlinitoamonným. Jako barvivo se používá např. v potravinách a kosmetice. Kvůli svému původu nemůže být označováno za vegetariánské, košer nebo halal. Vzhledem k poměrně vysoké ceně je často nahrazováno jinými barvivy.

Carmine ( or ), also called cochineal, cochineal extract, crimson lake or carmine lake, natural red 4, C.I. 75470, or E120, is a pigment of a bright-red color obtained from the aluminium salt of carminic acid; it is also a general term for a particularly deep-red color. The pigment is produced from some scale insects such as the cochineal scale and certain "Porphyrophora" species (Armenian cochineal and Polish cochineal). Carmine is used in the manufacture of artificial flowers, paints, crimson ink, rouge and other cosmetics, and some medications. It is routinely added to food products such as yogurt, candy and certain brands of juice, the most notable ones being those of the ruby-red variety.


Zasvěcený život.

V řeckokatolické církvi na Slovensku působí dva mužské a tři ženské řeholní řády. Řád svatého Basila Velkého (baziliáni - vasiliáni) je východní mnišský řád, který je založen na pravidlech sv. Basila Velkého z druhé poloviny 4. století. Dnes na Slovensku vykonává zejména apoštolskou a pastorační práci. Baziliáni mají monastýr v Krásném Brode, v Bukové hôrce, v Prešově a v Trebišově. Druhý řád - Kongregaci Nejsvětějšího Vykupitele (redemptoristé) založil roku 1723 sv. Alfons z Ligouri. Na Slovensku byla v roce 1921 vytvořena jeho východní větev. Redemptoristé konají misie na Slovensku i v Podkarpatské Rusi, organizují pravidelná duchovní cvičení pro rodiny a mládež.  Řád sester sv. Basila Velkého založila sestra sv. Basila Velkého sv. Makrína. Baziliánky pracují ve výchovné sféře - spravují Střední zdravotnickou školu svatého Basila Velkého v Prešově, pracují v sociálních ústavech, organizují letní duchovní setkání mládeže. Kongregace sester služebnic Neposkvrněné Panny Marie byla založena v roce 1892. Jejími zakladateli jsou baziliáni Jeremiáš Lomnický, Cyril Selecký a Jozefáta Michaela Hordaševská. Charismatem této kongregace je „sloužit lidem tam, kde je to nejvíce potřebné". Cílem činnosti kongregace je výchova dětí a mládeže, pomoc starým, nemocným a opuštěným. Na Slovensku působí i redemptoristky byzantského obřadu. Monastýr mají v Lomnici u Vranova nad Topľou. Jejich posláním je život modlitby (jedná se o kontemplativní řeholi).

Svatí a blahoslavení.

K významným světcům nejstaršího období na území Slovenska patří svatí sedmipočetníci a přepodobný Mojsej Uhrín. Další světci pocházejí z období komunistického pronásledování řeckokatolické církve. Papež Jan Pavel II. prohlásil za blahoslavené: biskupa Pavla Petra Gojdiče, řeholníka Metoděje Dominika Trčku, kteří zemřeli mučednickou smrtí v komunistickém vězení, a biskupa Vasila Hopku. K příležitosti 7. výročí vzniku Slovenské republiky bylo na návrh Vlády SR biskupu Pavlovi Petrovi Gojdičovi uděleno státní vyznamenání Pribinův kříž I. třídy in memoriam. 27. ledna 2008 mu bylo uděleno i nejvyšší státní vyznamenání udělované lidem nežidovského původu Spravedlivý mezi národy za záchranu Židů během holokaustu. Na Ukrajině byl blahořečen mukačevský biskup Teodor Romža, pod jehož správu patřil i jižní (dolní) Zemplín.

Poutní místa.

Mezi nejznámější řeckokatolická poutní místa na Slovensku patří např. Ľutina, Klokočov, Krásny Brod, Buková hôrka, Šašová, Čirč, Rafajovce, Litmanová. V roce 2010 byly chrámy Narození Přesvaté Bohorodičky v Žilině, litmanovská hora Zvir a poutnické místo v Ľutině poutem duchovního příbuzenství svázány s bazilikou Santa Maria Maggiore v Římě. Chrámu Zesnutí Přesvaté Bohorodičky v Ľutině a chrámu Sestoupení Svatého Ducha v Michalovcích byl udělen titul basilica minor. V zahraničí jsou známými poutními místy například Máriapócs v Maďarsku a Svatouspenská univská lávra na Ukrajině, kam putuje spoustu slovenských řeckých katolíků.

Další aktivity.

Oficiálním časopisem je řeckokatolický časopis Slovo, který vychází v Prešově. Kromě něj vychází i časopisy Misionár a Blahovistnik. Publikační činnosti se věnuje např. vydavatelství Spolku sv. Cyrila a Metoděje Byzant v Košicích a redemptoristické vydavatelství Misionár. V Prešově má církev teologickou fakultu a kněžský seminář. Řeckokatolická církev má i několik církevních škol. Pro pomoc potřebným provozuje charitu v Prešově a Košicích, provozuje i řeckokatolické centrum pro mladé Bárka v Jurskové Voli a centrum pro rodinu v Sigordě. Práci s Romy se věnuje pastorační centrum Romů v Čičavě. Slovenští řeckokatolíci používají pozdrav "Slava Isusu Christu! - Slava i vo viki!" V období svátku Velikonoc se však používá "Christos voskrese! - Voistinu voskrese!" a v období svátku Narození Ježíše Krista se zdraví "Christos raždajetsja! - Slavite jeho!"

Slovenská řeckokatolická církev je jedna z východních katolických církví užívajících byzantský ritus. Od 30. ledna 2008 je tvořena třemi slovenskými eparchiemi (metropolitní archieparchií prešovskou a eparchiemi košickou a bratislavskou) a kanadskou Torontskou slovenskou řeckokatolickou eparchií.  Podle sčítání lidu z roku 2001 se k ní hlásilo 219 831 (4,09 %) obyvatel Slovenska. Podle sčítání z roku 2011 to bylo 206 871 věřících (3,83 % obyvatel Slovenska). Počtem věřících je sice na Slovensku podstatně slabší než římskokatolická církev, na druhé straně má na rozdíl od ní nadbytek kněží a je považována za církev sílící. Slovenští řeckokatoličtí biskupové mají vlastní Radu hierarchů a také vytváří společně s římskokatolickými biskupy Konferenci biskupů Slovenska.

The Slovak Greek Catholic Church (Slovak: "Gréckokatolícka cirkev na Slovensku", "Greek-Catholic Church in Slovakia"), or Slovak Byzantine Catholic Church, is a Metropolitan "sui iuris" Eastern particular Church in full union with the Catholic Church. Its liturgical rite is the Byzantine Rite. L'Osservatore Romano of January 31, 2008 reported that, in Slovakia alone, it had some 350,000 faithful, 374 priests and 254 parishes. In addition, the 2012 Annuario Pontificio gave its Canadian Eparchy of Saints Cyril and Methodius of Toronto as having 2,000 faithful, 4 priests and 5 parishes. The Slovak Greek Catholic Church is in full communion with the Holy See.


Mládí.

Petr Arnošt pocházel z rodu, který vlastnil území Mansfeld v Horním Sasku. Narodil se jako levoboček budoucímu nizozemskému místodržiteli Petru Arnoštovi I. Mansfeldovi. Většinu svého mládeneckého života prožil v paláci svého otce v Lucemburku. První vojenské zkušenosti získal při tažení v roce 1594 do Uher s císařskou armádou, kde sloužil pod svým nevlastním bratrem Karlem.  Po tomto tažení se mezi lety 1601 až 1604 účastnil dobývání nizozemského Ostende pod vedením španělského generála Ambrosia Spinoli. Poté se dostal do vojska pasovského biskupa arcivévody Leopolda. V jeho službách se zúčastnil roku 1609 bojů o dědictví julišsko-clevské. Následujícího roku změnil tábor a přidal se na stranu Protestantské unie.

Během třicetileté války.

V roce 1618 byl Petr Arnošt vyslán savojským vévodou Karlem Emanuelem v čele asi 2000 mužů na podporu českých stavů v boji proti Habsburkům v Českém království. Během své kariéry byl označen za vůbec nejschopnějšího vojevůdce v českých službách, ale také se jeho vojsko stalo známé kvůli svým loupeživým výpadům a rabování. Podařilo se mu dobýt Plzeň, ale později byl poražen hrabětem Buquoyem v bitvě u Záblatí. Další skvrnou na jeho kariéře bylo pochybné jednání při tažení císařsko-ligistických vojsk přes Čechy a kolem Plzně 8. října 1620.  V této době si Petr Arnošt nadiktoval nesplnitelné podmínky, za kterých mínil kapitulovat: požadoval povýšení do stavu říšských hrabat, místodržitelství v Lucembursku a 400 000 zlatých. Problém byl, že povýšení by musel posvětit císař ve Vídni a místodržitelství by musel udělit nizozemský místodržící Albrecht a to nejspíše s povolením španělského krále. Nakonec poněkud slevil, a za úplatek 100 000 rýnských se stal neutrálním a do bitvy na Bílé hoře se nezapojil, místo toho zůstal se svým vojskem v Plzni. Přestože by se toto jednání mohlo zdát zrádné, obvykle takto nebývá označováno ani dobovými historiky, například Pavel Skála ze Zhoře píše:  Petr Arnošt zůstal v Plzni, dokud se Fridrich Falcký nestáhl pryč z Koruny české, a pak se odtud také stáhl. Ve Falci se úspěšně bránil nájezdům císařského generála Jana Tillyho. Ve Falci se spojil s Fridrichem a podařilo se mu porazit Tillyho v bitvě u Wieslochu. Poté ho Friedrich propustil ze svých služeb a Petr Arnošt se spojil s Kristiánem Brunšvickým a vstoupil do služeb Nizozemské republiky.  Okolo roku 1624 navštívil třikrát Londýn, kde ho lidé vítali jako hrdinu, nejméně jednou navštívil také Paříž. Anglický král Jakub I. se nejprve zdráhal poskytnout pomoc na obnovu Falce, ale později, v roce 1625, Petr Arnošt odjel z Doveru do Nizozemí se svou armádou podpořenou Jakubem I. Ještě téhož roku byla třicetiletá válka obnovena založením Haagské koalice. Do čela vojsk Haagské koalice byl zvolen dánský král Kristián IV. a Petr Arnošt byl pověřen jako velitel armády Haagské koalice pro střední Evropu. Jeho vojska byla ale vzápětí poražena Albrechtem z Valdštejna v bitvě u Dessau. Petr Arnošt nelenil a velmi brzo sestavil novou armádu, se kterou vtrhl do habsburských dědičných držav. Odsud byl ale Albrechtem z Valdštejna vytlačen na Opavsko, kam se navrátila část uprchlých českých stavů a organizovala zde odboj. Později, kdy už byl nucen ze Slezska ustoupit do Uher, doufal Mansfeld v pomoc sedmihradského vévody Gabriela Betlena. Betlen ale záhy změnil názor a na podzim roku 1626 zahájil mírová jednání s císařem Ferdinandem II., jež vedla k uzavření bratislavského míru. To donutilo Mansfelda k opuštění jeho mužů.  Mansfeld se bez svého vojska vydal do Benátek, kde chtěl vyjednat spojenectví, ale když dosáhl vsi Rakovica poblíž Sarajeva, náhle onemocněl a 29. listopadu 1626 vydechl naposled.

Petr Ernst II. hrabě Mansfeld, nebo také Petr Arnošt Mansfeld (1580 – 29. listopadu 1626), byl nelegitimní syn Petra Arnošta I. Mansfelda, byl také vojenský důstojník, který se vyznamenal během bojů třicetileté války na straně protihabsburského odboje především v období česko-rakouské války.

Peter Ernst, count of Mansfeld (; c. 158029 November 1626), or simply Ernst von Mansfeld, was a German military commander who, despite being a Catholic, fought for the Protestants during the early years of the Thirty Years' War.


Historie.

S myšlenkou sblížit evropská města je projekt Evropské město kultury představen 13. července 1985 na Radě Evropské unie pod iniciativou řecké ministryně kultury Meliny Mercouriové. Od té doby se změnilo nahlížení na tuto iniciativu mezi obyvateli evropských měst a kulturní a sociálně ekonomický přínos tohoto titulu pro město stále roste díky velkému počtu návštěvníků, které přináší.  V roce 1990 ministři kultury zahájili akci zvanou "Evropský kulturní měsíc". Tato událost byla podobná Evropskému městu kultury, ale trvala kratší dobu a navíc byla určena zemím mimo Evropskou unii.  V roce 1991 vytvořili organizátoři různých Evropských měst kultury síť, která dovolovala výměnu a porovnávání informací pro budoucí organizátory. Tato síť vypracovala v roce 1994 studii o přínosu Evropských měst kultury od jejich vytvoření.  V roce 1999 bylo Evropské město kultury přejmenováno na Evropské hlavní město kultury a bylo financováno programem Kultura 2000. 25. května stejného roku evropský parlament navrhl začlenit tuto událost v rámec Evropského společenství a představil nový postup výběru Evropských hlavních měst kultury v období 2005–2019. Tento návrh byl přijat, a proto každý členský stát má možnost hostit Evropské hlavní město kultury nejméně jednou.  Zástupci Evropských hlavních měst kultury, Evropských měsíců kultury, zástupci kandidátských měst a síť hlavních měst kultury mimo Evropskou unii vytvořili síť Evropských hlavních měst a Měsíců kultury (ECCM), což je nevládní organizace se sídlem na ministerstvu kultury v Lucemburku. Jejím hlavní cílem je zajišťovat výměnu poznatků a zkušeností mezi hlavními městy kultury, poskytnout nezbytnou dokumentaci a pomáhat budoucím Evropským hlavním městům kultury.

Titul Evropské hlavní město kultury je vždy na jeden rok propůjčován Evropskou unií jednomu či více evropským městům, která tak mají po celý rok možnost představit Evropě svůj kulturní život a jeho rozvoj. Původně byla tato města volena na základě kulturní historie, naplánovaných akcích a schopnosti projekt podpořit finančními prostředky a infrastrukturou. Nová studie z roku 2004 nyní považuje udělení titulu spíše jako podnět ke kulturnímu vývoji a změnám v daném městě.

A European Capital of Culture is a city designated by the European Union (EU) for a period of one calendar year during which it organises a series of cultural events with a strong pan-European dimension.  Preparing a European Capital of Culture can be an opportunity for the city to generate considerable cultural, social and economic benefits and it can help foster urban regeneration, change the city's image and raise its visibility and profile on an international scale.  In 1985, Melina Mercouri, Greece’s minister of culture, and her French counterpart Jack Lang came up with the idea of designating an annual Capital of Culture to bring Europeans closer together by highlighting the richness and diversity of European cultures and raising awareness of their common history and values. It is strongly believed that the ECoC significantly maximises social and economic benefits, especially when the events are embedded as a part of a long–term culture-based development strategy of the city and the surrounding region.  The Commission of the European Union manages the title and each year the Council of Ministers of the European Union formally designates European Capitals of Culture: more than 40 cities have been designated so far.


Předválečný život.

Ostendorff se narodil 15. srpna roku 1903 ve městě Königsberg ve východním Prusku a po složení maturitní zkoušky v březnu roku 1923 začal pracovat v průmyslu až do roku 1925.

Počátky vojenské kariéry.

Svojí vojenskou kariéru začal budovat již v roce 1925, kdy vstoupil do armády a byl přiřazen ke "Jäger regiment 1" (1. prapor myslivců). Zde zůstal pouze do roku 1934, kdy vstoupil k Luftwaffe. Ostendorff byl kvalifikovaný pilot a měl možnost sloužit v Sovětském svazu během technického výměnného programu mezi SSSR a Německem. Avšak dne 1. března roku 1934 je kvůli zranění oka přeřazen do "Deutsch-Luftsportverband" (německý letecký svaz sportu) a už nikdy se nestane znovu pilotem. Během roku je povýšen do hodnosti "Oberleutnant" (nadporučík) a přeřazen do "Fliegertruppe Jüterbog" (letecké jednotky Jüterborg), kde působí jako profesor taktiky v sekci analýzy fotografií.  Po vstupu do SS dne 1. října roku 1935 je jako důstojník zapsán "SS-Führerschule" (škola pro důstojníky SS) ve městě Bad Tölz. Ve stejný měsíc téhož roku se i ožení.

Druhá světová válka.

V dubnu roku 1938 Ostendorff přebírá velení 4. roty pluku "Der führer" a zde působí až do 1. června roku 1939, kdy je povýšen na SS-Sturmbannführera ("Major") a je mu svěřeno velení "Fliegerabwehr-Machinengewehr-Abteilung" (kulometný oddíl protiletecké obrany). Poté, co se začne zajímat o taktiku obrněných jednotek, tak zažádá o přeložení k Panzer Division Kempf, kam je ke konci srpna roku 1939 dosazen jako pozorovatel během Invaze do Polska.  Poté se dne 1. dubna roku 1940 stává náčelníkem štábu u 2. SS-Panzer Division „Das Reich“, kde slouží až do 31. května roku 1942. Poté mu byla přidělena menší bojová skupina, která získala název "Kampfgruppe Ostendorff". Za vedení této skupiny byl 5. června 1942 vyznamenán Německým křížem ve zlatě. Potom se stává náčelníkem štábu (Chef des Gerneralstabes) u II. tankového sboru SS pod velením SS-Oberstgruppenführera Paula Haussera a slouží s touto jednotkou v bojích u Charkova a Kursku.  Dne 23. listopadu roku 1943 je dosazen do velení nově zformované 17. SS-Panzergrenadier Division „Götz von Berlichingen“, které velí během obtížných bojů v Bitvě o Normandii. Během bojů u města Carentan je raněn a velení divize přebírá SS-Standartenführer Otto Binge. K velení divize se vrátí opět až v říjnu téhož roku, ale v listopadu je znovu raněn a nahrazen SS-Standartenführerem Hansem Lingnerem. Zároveň je dne 1. prosince povýšen na SS-Gruppenführera.  Poté co se zotaví, tak zastává funkci náčelníka štábu u Heeresgruppe Oberrhein, které velí SS-Oberstgruppenführer Paul Hausser než je dne 20. ledna roku 1945 znovu jmenován velitelem 2. SS-Panzer Division „Das Reich“. Zde ovšem zůstane pouze do 9. března než je naposledy raněn.

Úmrtí.

Zemřel dne 5. května roku 1945 v reservní polní nemocnici ve městě Bad Aussee v Rakousku na následky zranění, které utrpěl v bojích se sovětskou armádou dne 9. března téhož roku u města Székesfehérvár v Maďarsku zápalnou bombou. Jeho tělo bylo zpopelněno a pohřbeno na hřbitově v Bad Aussee. Nutno podotknout že Ostendorff patřil ve věku 42 let mezi nejmladší divizní velitele.

Shrnutí vojenské kariéry.

Data povýšení  Významná vyznamenání

Werner Ostendorff (15. srpna 1903 - 5. května 1945) byl důstojník jednotek Waffen-SS v hodnosti SS-Gruppenführer "und Generalleutnant der Waffen-SS" (Generálporučík) za druhé světové války. Zároveň to byl držitel mnoha vojenských vyznamenání včetně rytířského kříže železného kříže s dubovými ratolestmi.

Werner Ostendorff (15 August 1903 – 1 May 1945) was a German SS-general during World War II who served as chief of staff of the II SS Panzer Corps and divisional commander of the SS Division Das Reich. He died of wounds in May 1945.


Život.

Mládí a první léta vlády.

Narodil se jako druhý syn rakouského markraběte Leopolda III. a Anežky z Waiblingenu, dcery německého císaře Jindřicha IV. a sestry císaře Jindřicha V. Jeho otec byl později svatořečen a v 17. století prohlášen za rakouského národního patrona. Matka byla vdovou po Fridrichu Štaufském. Jindřich tak byl spřízněn s předními říšskými rody. Byl nevlastním bratrem německého krále Konráda III. a strýcem pozdějšího císaře Fridricha Barbarossy.  Poté co byl Konrád III. v roce 1138 zvolen německým králem, udělil vévodství bavorské Leopoldu IV. Jindřich se již dříve stal držitelem statků své matky v Porýní a jeho postavení bylo posíleno, když se v roce 1140 stal falckrabím rýnským.

Boje o bavorské vévodství.

Když bavorský vévoda Leopold 18. října 1141 nečekaně zemřel, získal Bavorsko jeho starší bratr Jindřich Jasomirgott. Aby otupil hroty nepřátelství s Welfy, uzavřel v květnu 1142 "„politický sňatek“" s Gertrudou, vdovou po zemřelém bavorském vévodovi Jindřichu Pyšném a dcerou zemřelého císaře Lothara III. Naděje, že Jindřich Lev akceptuje svou matku jako bavorskou vévodkyni a že také Welf VI. nebude proti své (bývalé) švagrové nic podnikat, se zdály oprávněné. Avšak smrt Gertrudy po porodu dcery 18. dubna 1143 vedla k tomu, že už po necelém roce došlo ke ztroskotání tohoto plánu. A tak i když Jindřich Lev už po navrácení Saska nároky na Bavorsko dále nevznášel, pokračoval v zápase jeho strýc Welf VI. Spory o vévodství bavorské mezi Welfy na jedné a Babenberky a Štaufy na druhé straně dále pokračovaly. Při bojích Jindřich neušetřil ani statky svého bratra, biskupa ve Freisingu.  V následujících letech mohl Welf VI. počítat s podporou uvnitř i vně Bavorska. Na jeho straně stáli štýrský vévoda Otakar III., jehož matka pocházela z rodu Welfů, uherský král Gejza II. a možná i Fridrich Barbarossa, který byl synovcem jak Welfa, tak i císaře Konráda III. Jindřich měl dosud podporu salcburského arcibiskupa Konráda a také mohl počítat s ostatními bavorskými biskupy. Avšak spor s řezenským biskupem Jindřichem přinesl vážné oslabení jeho pozice. Zatím co Jindřich, podpořený svým švagrem, českým knížetem Vladislavem, soustředil své vojenské akce na Řezno, vpadlo štýrské vojsko do Rakouska a způsobilo tam těžké škody. Mnoho hněvu vyvolalo české vojsko, které při svém vpádu na území řezenského biskupství neušetřilo ani kostely. Hladomor, který propukl, ještě znásobil všeobecnou nouzi. Poměry byly tak zlé, že dokonce sám salcburský arcibiskup Konrád spolu se svým sufragánem řezenským biskupem Jindřichem vyhlásil nad českým knížetem, bavorským vévodou, stejně jako i nad jejich hlavními straníky Otou z Wittelsbachu a Fridrichem z Bogenu církevní klatbu. Tuto klatbu potvrdil sám papež Evžen III. V této situaci zasáhl král Konrád, který svolal v červenci do Řezna dvorský sněm, na kterém se mu podařilo prosadit ukončení ničivých bojů.  Brzy poté se Jindřich zapletl do sporů s Uherskem. Důvodem sporů byl Boris, údajný syn uherského krále Kolomana a jeho druhé manželky Eufemie, který v roce 1146 opětovně vystoupil se svými nároky na uherský trůn. Z jeho návodu přepadli rakouští šlechtici důležitou uherskou pohraniční pevnost Prešpurk. Uherský král je odtud vypudil, protože Jindřich, zaneprázdněný v Bavorsku, jim nemohl nijak pomoci. Gejza podněcovaný Welfem VI. se s tímto úspěchem nespokojil. Přichystal velký protiúder a v září 1146 připravil Jindřichovi na řece Fischa těžkou porážku. Po této porážce se situace Babenberků stávala kritickou. Teprve vyhlášení druhé křížové výpravy, ke které se připojil jak císař Konrád III., markrabě Jindřich II. Babenberský i představitelé welfské strany v čele s Welfem VI., situaci v Bavorsku uklidnilo.

Křížová výprava.

Spolu s králem Konrádem přijali výzvu ke křížové výpravě přední představitelé Říše. Zúčastnili se mimo jiné bavorský vévoda a rakouský markrabě Jindřich, český kníže Vladislav II., štýrský markrabě Otakar III., hrabě Bernard z Trixenu a mnozí další, jakož i Welf VI. a Fridrich Barbarossa.  Z Konstantinopole vyrazilo německé vojsko napříč Malou Asií, která byla z větší části pod tureckou vládou. O to složitější zde bylo získávání zásob a vody. Dne 25. října 1147 se u Dorylea střetla unavená křižácká armáda s tureckým vojskem a byla rozprášena. Sotva desetině výpravy se podařilo probít zpátky k Nikai. Zde Konrád vyčkal příchodu francouzské výpravy, ke které se zbytek německé výpravy připojil. Po dosažení Svaté země se spojená německá a francouzská výprava spolu s vojskem jeruzalémského království rozhodla k útoku na Damašek. Přes křižáckou převahu útok nedosáhl svého cíle a po zprávě, že se blíží turecké vojsko vedené aleppským vládcem Núr ad-Dínem, křižáci raději ustoupili.  Po neúspěchu útoku na Damašek přijal císař Konrád III. pozvání k byzantskému dvoru. V Konstantinopoli uzavřel alianci s byzantským císařem Manuelem. Výsledkem této aliance pro Babenberky byl sňatek Jindřicha s neteří byzantského císaře Theodorou.  Přes uzavřené dohody se příliš nezměnil názor byzantského dvora na „kulturní méněcennost“ západních barbarů a dvorní dámy považovaly sňatek Theodory za neštěstí a byly zhrozeny, že tak jemné stvoření má být „obětováno“ nestvůře ze Západu.  Příměří uzavřené mezi Štaufy a Welfy vypršelo po Konrádově návratu z křížové výpravy na jaře 1149 a brzy poté se rozhořely nové boje. V nich se králi podařilo vynutit si převahu nad Welfem VI. a ten nakonec roku 1150 kapituloval. Mezitím ale dospěl jeho synovec Jindřich Lev, který se podrobit odmítl. K dalšímu měření sil už ale nedošlo, protože 15. února 1152 Konrád zemřel. Nově zvolený král Fridrich Barbarossa byl po otci Štauf a po matce Welf a se svými welfskými příbuznými měl mnohem lepší vztahy než jeho předchůdce (a strýc) Konrád. Zlepšení vztahů k Welfům však zároveň věštilo blížící se konec babenberské vlády v Bavorsku. Když se Jindřich Jasomirgott bez ohledu na předvolání nedostavil na dvorský sjezd v Goslaru v červnu roku 1154, Barbarossa na základě rozhodnutí knížat přiznal nárok na vévodství Bavorské Jindřichu Lvovi. Faktickým vládcem Bavorska ale stále zůstával Jindřich II. Jasomirgott. Nedůvěra ke králi Fridrichovi také způsobila, že se Jindřich nezúčastnil jeho římské jízdy. Po návratu z Itálie se císař Fridrich Barbarossa několikrát znovu sešel s Jindřichem ve snaze konečně vyřešit bavorskou otázku.

Privilegium minus.

Aby zmírnil napětí mezi Štaufy a Welfy přislíbil Fridrich Barbarossa Jindřichu Lvovi vrácení bavorského vévodství a aby odškodnil Jindřicha Jasomirgotta, kterému Bavorsko propůjčil Konrád III., oddělil rakouskou marku definitivně od Bavorska, potvrdil mu její držbu a povýšil jí na vévodství.  Dne 17. září 1156 obdržel Jindřich od císaře Fridricha Barbarossy důležité Privilegium minus, které mimo jiné zaručovalo Babenberkům dědičné právo k Rakousům v mužské i ženské linii. Privilegium na sněmu v Řezně slavnostně vyhlásil český kníže Vladislav.  Přes velkorysé svobody mělo uvedené privilegium jen velmi omezený dosah, protože horní regál, mincování, ochranu Židů, lovecké a rybářské právo stále „vlastnil“ císař. Situaci Babenberků v Rakousku ztěžovalo i to, že zde nevlastnili stabilní majetkové zázemí. Sice vlastnili majetek v Bavorsku, ale v Rakousku se jim významnější majetky podařilo získat až v následujících letech a teprve poté se stali skutečnými pány rakouského vévodství.

Rakouským vévodou.

V polovině 12. století Jindřich zahájil proměnu do té doby provinční Vídně v reprezentativní sídlo a nechal zde vystavět palác s kaplí. V roce 1155 přivedl také do Vídně iroskotské benediktiny, kteří zde založili Skotský klášter.  Rakouský vévoda Jindřich se v roce 1158 zúčastnil tažení císaře Fridricha Barbarossy proti severoitalským městům a především proti Milánu.  Velkou ztrátu pro vévodu Jindřicha znamenala úmrtí jeho dvou mladších bratří, kteří zastávali významné církevní funkce. Ota, biskup ve Freisingu, zemřel 22. září 1158 a salcburský arcibiskup Konrád 28. září 1168.  Když byl v červnu 1174 na sněmu v Řezně zbaven svého úřadu salcburský arcibiskup Vojtěch, byl jeho strýc Jindřich jediným, kdo proti tomu protestoval a kdo se Vojtěcha zastal.

Konec vlády a smrt.

V sedmdesátých letech došlo k pohraničnímu sporu mezi Čechy a Rakušany. Postupující kolonizace z Rakouska posouvala jižní hranici Čech (Vitorazsko) hlouběji do českého vnitrozemí. Český kníže Soběslav II. vyzval Jindřicha, aby mu vydal neprávem osídlená území. Následující spor, kdy obě strany tvrdily, že území patří jim, se Soběslav rozhodl řešit vojensky. Spojil se s uherským králem, štýrským markrabětem Otakarem a moravským údělným knížetem Konrádem a společně několikrát vyplenili Rakousy až k Dunaji a vypálili klášter Zwettl. Jindřichovi synové Leopold a Jindřich ml. sice v odvetu vpadli krátce na Moravu, ale jejich akce nedosáhla výraznějšího úspěchu. Zvláště pak, když zanedlouho poté, 29. listopadu 1176 si vévoda Jindřich II. při pádu s koně zlomil nohu a 13. ledna 1177 tomuto zranění podlehl. Byl pohřben ve Skotském klášteře ve Vídni, který sám v roce 1155 založil.

Jindřich II. Babenberský zvaný též Jindřich Jasomirgott (německy "Heinrich II. Jasomirgott"; 1107/1114 — 13. ledna 1177) z rodu Babenberků byl jako "Jindřich IV." falckrabě rýnský (1140–1141), rakouský markrabě v letech 1141–1156, bavorský vévoda v letech 1143–1156 a od roku 1156 vévoda rakouský.

Henry II (; 1112 – 13 January 1177), called Jasomirgott, a member of the House of Babenberg, was Count Palatine of the Rhine from 1140 to 1141, Duke of Bavaria (as "Henry XI") and Margrave of Austria from 1141 to 1156, and the first Duke of Austria from 1156 until his death.


Systematika.

Vzhledem k tomu, že počet druhů tohoto rodu je obrovský (počty se různí, uvádí se např. 338), dělí se celý rod do třiceti podrodů. Z toho důvodu bylo mimochodem v Anglii založeno speciální biologické odvětví zkoumající ostružiníky, nazvané „batologie“.

Ostružiny.

Plané a šlechtěné ostružiníky, které nenesou maliny, ale ostružiny – souplodí červeno modré (fialové, fialovočerné) – odlišujeme nesystematickým společným názvem ostružiny. Naše plané ostružiníky – ostružiny bývaly často uváděny pod kolektivním jménem "Rubus fruticosus". Šlechtěné ostružiníky – ostružiny jsou nejčastěji uváděny pod kolektivním nesystematickým společným názvem zahradní ostružiny. Obsahují především třísloviny, flavonoidy, menší množství vitaminu C, barviva, cukry, pektin, kyselinu jablečnou a jantarovou.

Obsahové látky.

Plody ostružin a malinoostružin, zejména tmavých odrůd – s tmavě fialovými až černými plody – obsahují vysokou hladinu bioflavonoidů s velkým antioxidačním účinkem, které mohou předcházet nádorovým a srdečním onemocněním, poškození volnými radikály (včetně oxidačního stárnutí buněk), zpomalují stařeckou degradaci mozku, pomáhají léčit zápal plic a jiné záněty, snižují následky ozáření a chemoterapie, působí detoxikačně a řadíme jej k látkám chránících játra (hepatoprotektivum). Chrání i zrak a další orgány před volnými radikály. Antioxidační účinek těchto léčivých rostlinných barviv (bioflavonoidů) se sčítá s antioxidačním účinkem vitamínu C a někdy s ním působí synergicky např. v rámci prevence nádorových a srdečních onemocnění a onemocnění dýchacích cest. Účinnost barviva se zachovává i konzervací a barvivo nemá nežádoucí vedlejší účinky. Maliny mají asi třetinu antioxidační síly ostružin. Tmavší druhy malinoostružin asi polovinu. Ostružiny obsahují také draslík, hořčík, železo, vlákninu a kyselinu listovou. Také pecičky představují pro organismus užitečnou balastní látku. Obsah salycylátů je výhodou při léčbě zánětů, nachlazení, některých forem revmatismu a v prevenci trombóz, u osob s nesnášenlivostí k acylpyrinu však mohou stejnou reakci vyvolat i ostružiny (alergie).  Biolog Gary Stoner z Ohia publikoval v r. 2002 zprávu o tom, že u krys krmených ostružinami se snížil výskyt nádorů tlustého střeva o 60 až 80%. Mikrobiolog Lyndon Larcom z Clemson University dokázal v pokusech dokončených r. 2002, že jahody a maliny blokují karcinogeny dvou tříd – jednak ty, které jsou přímo toxické, jednak ty, které aktivizuje metabolismus lidského těla. Jahody na rozdíl od ostružin jsou však mnohem častěji zasaženy plísněmi a tedy zatíženy plísňovými toxiny.  Vysoká hladina antioxidantů podobného složení a účinku je také v malinách. Malin je však pro dosažení stejného účinku třeba konzumovat asi trojnásobnou dávku než u ostružin. Malinoostružiníky mají obvykle tmavší zbarvení plodů než maliny a mají větší antioxidační efekt na organizmus člověka a dalších savců než maliny a nižší než ostružiny.  Kyslíkové opotřebení (poškození kyslíkovými radikály) buněk mozku a celého těla je podstatně slabší u organizmu chráněného pigmentem ostružin. Ostružiny (resp. maliny a malinoostružiny) prakticky zastavují kyslíkové stárnutí mozku savců, co bylo prokázáno např. na pokusech s potkany.

Využití.

Plody ostružiníků jsou jedlé. Listy, plody i stonky mnohých druhů se používají ve fytoterapii. Z listů je možné připravit chutný čaj. Ostružiníky lze použít jako okrasné rostliny ozdobné listy, květy a plody. Rostou na slunci, v polostínu a některé druhy i ve stínu.

Odkazy.

Externí odkazy.

Ostružiník ("Rubus") je velmi velký rod známých rostlin z čeledi růžovité. Jejich plody jsou známé jako ostružiny a maliny, které jsou z botanického hlediska souplodí peckoviček. Jsou to vzpřímené nebo plazivé keře s ostny.

Rubus is a large and diverse genus of flowering plants in the rose family, Rosaceae, subfamily Rosoideae, with 250–700 species.  Raspberries, blackberries, and dewberries are common, widely distributed members of the genus. Most of these plants have woody stems with prickles like roses; spines, bristles, and gland-tipped hairs are also common in the genus. The "Rubus" fruit, sometimes called a bramble fruit, is an aggregate of drupelets. The term "cane fruit" (or "cane-fruit"), or "cane berry" (or "caneberry"), applies to any "Rubus" species or hybrid which is commonly grown with supports such as wires or canes, including raspberries, blackberries, and hybrids such as loganberry, boysenberry, marionberry and tayberry. The stems of such plants are also referred to as canes.


Život.

Její původní jméno bylo Polyxena. Narodila se jako dcera épeirského krále Neoptolema, který odvozoval svůj původ z rodu Aiakovců, z něhož pocházel mimo jiné i mytický hrdina trojské války Achilleus. Po otcově smrti se její bratr Alexandr I. Épeirský a strýc Arymbás dohodli s makedonským králem Filipem II. na spojenectví a toto ujednání stvrdili zaslíbením Olympiady Filipovi. Filip ji poznal na řeckém ostrově Samothraké, kde byli společně zasvěcováni do mystérií boha Dionýsa, a roku 359 př. n. l. ji pojal za ženu. Olympias se stala v pořadí jeho čtvrtou manželkou.  U makedonské šlechty byla pro svůj původ a povahu velmi neoblíbená. Dva roky po svatbě se rozhodla vrátit do Épeiru, kde si našla milence. Pod tlakem strýce a krále Épeiru Arymba se ale opět vrátila do hlavního města Makedonie Pelly a brzy otěhotněla. 20. července 356 př. n. l. porodila syna Alexandra a nedlouho po něm dceru Kleopatru.  Manželství s Filipem však nebylo příliš šťastné a postupně se z něj stala nekonečná řada roztržek a střetů. K tomuto vývoji přispěl i fakt, že se Filip oženil s Eurydiké Kleopatrou, která patřila k jednomu z nejpřednějších makedonských rodů. Bylo jasné, že ona se stane novou makedonskou královnou a Olympias bude zapuzena. Pokud by se Eurydiké Kleopatře narodil syn, nástupnická práva Alexandra by byla ohrožena.  Olympias se se synem opět uchýlila do Épeiru, kde se mezitím stal králem její bratr. Chtěla se Filipovi pomstít. Podněcovala proti němu bratra. Filip ale nabídl králi za manželku svou dceru Kleopatru. Olympiadin bratr si neteř ochotně vzal a od pomsty upustil, protože mu to zaručovalo přímé spojení s makedonským dvorem. Je možné, že Olympias byla zapletená do pozdější Filipovy vraždy, nechala totiž vrahovi postavit pomník a na její žádost byl meč, kterým byl král ubodán, zavěšen v Apollónově chrámu v Delfách. Také zabila Filipova a Kleopatřina syna Karana a dceru Europu. Následně pak donutila Eurydiké Kleopatru k sebevraždě.  Po smrti Alexandra Velikého se vrátila do Épeiru. Byla plná nenávisti a mstila se. Jejím úhlavním nepřítelem se stal Kassandros, syn makedonského vojevůdce Antipatra a pozdější král Makedonie, který doprovázel Alexandra Velikého na jeho tažení proti Peršanům. Kassandros byl obviňován, že Alexandra otrávil. Olympias postupně vyvražďovala jeho spojence – za oběť jí padli mimo jiné Kassandrův bratr Níkánor a makedonský královský pár Eurydiké a Filip III. Arrhidaios.  Když se Olympias vrátila z exilu v Épeiru, uchýlila se do města Pydna. Kassandros město oblehl a Olympias musela kapitulovat. Pravděpodobně zemřela na následky vržených kamenů příbuzných, jejichž členy rodiny nechala zavraždit.

Olympias (řecky "Ολυμπιάς", 376–316 př. n. l.) byla princezna z épeirského kmene Molossů, manželka Filipa II. Makedonského a matka Alexandra Velikého.

Olympias (, , c. 375–316 BC) was the daughter of king Neoptolemus I of Epirus, the sister of Alexander I of Epirus, the fourth wife of Philip II, the king of the ancient Greek kingdom of Macedonia and the mother of Alexander the Great. She was extremely influential in Alexander's life and was recognized as de facto leader of Macedon during Alexander's conquests. After her son's death, she fought on behalf of Alexander's son Alexander IV, successfully defeating Adea Eurydice. After she was finally defeated by Cassander, his armies refused to execute her, and he finally had to summon family members of those Olympias had previously killed to end her life. According to the 1st century AD biographer, Plutarch, she was a devout member of the orgiastic snake-worshiping cult of Dionysus, and he suggests that she slept with snakes in her bed.


Život a dílo.

Mládí.

Alois Senefelder se narodil jako syn mnichovského dvorního herce Petera Senefeldera, pocházejícího z Königshofenu ve Frankách a jeho ženy, herečky Kathariny, rozené von Volk. Senefelder se narodil během hostování svých rodičů v Nostitzově divadle v Praze v domě v Rytířské ulici, který stál v místě dnešní staroměstské tržnice.  Školní léta strávil v Mnichově, kde otec získal angažmá ve dvorním divadle. Kromě obecné školy a gymnasia navštěvoval hodiny klavíru a zpěvu u bavorského dvorního varhaníka Antona Ferchla. Díky dobré finanční situaci rodiny mohl v letech 1789 až 1793 studovat práva na jezuitské universitě v Ingolstadt. Všestranně nadaný a vynalézavý Alois kromě studia stihl vystupovat v divadle, psát literární díla a starat se o reklamu. Po náhlé otcově smrti se musel postarat o matku a osm sourozenců. Odešel ze školy a stal se hercem nejprve ve dvorním divadle, později se přidal ke kočovným společnostem.

Vynález litografie.

Na divadelních štacích měl Alois Senefelder problémy s včasným a levným vytištěním divadelních her i plakátů. Pokoušel se o různé způsoby tisku, mimo jiné vytlačením sazby do směsi těsta, písku a uhelného prachu, kterou pak vyléval pečetním voskem. Stal se tak vynálezcem tiskařské techniky stereotypie. Pokračoval v experimentech v polygrafii a hledal vhodnější materiál, než byl dosud používaný kov.  V r. 1796 princip litografie objevil náhodou, když si ve spěchu udělal poznámky mastným inkoustem na desku solnhofenského vápence, který užíval ke tření barev. Všiml si, že se mastná tekutina zatáhla do povrchu kamene a odpuzuje vodu. Po vyleptání kyselinou dusičnou získal z kamene první tisky. Senefelder se pak technikou tisku z kamene soustavně věnoval a sám vyřešil veškeré technické postupy. Spojil se s mnichovským dvorním hudebníkem Františkem Gleissnerem a za jeho finanční podpory pořídil 120 exemplářů Gleissnerova hudebního alba "12 neue Lieder mit Begleitung des Klaviers" (Mnichov 1796). Roku 1799 navázali spolupráci s vydavatelem hudebnin a tiskařem Johannem Antonem Andrém (1775–1842). Ten roku 1800 založil první litografickou dílnu v Offenbachu a vzápětí další pobočky v Paříži a Londýně. Senelfeder si nechal metodu litografie patentovat v Anglii a v Bavorsku.  Roku 1801 Senefelder s Gleissnerem založili v Mnichově novou litografickou dílnu, kde byly dělány další pokusy s metalografií (r. 1805), tónovou litografií (r. 1807) a také barevnou litografií (r. 1808).  Nová, laciná a rychlá metoda tisku se rychle prosadila a Senefelder byl v roce 1809 jmenován inspektorem speciálně vytvořeného litografického institutu v Mnichově. Podobné instituce vytvořené pod jeho vedením vznikly v Berlíně, Paříži, Londýně a ve Vídni. V Praze litografii brzy zavedl do učebních osnov nově založené kreslířské Akademie její ředitel Josef Bergler. na základě školení se litografii začali věnovat také jeho žáci. K prvním, kdo si pořídil litografický lis a zařídil litografickou dílnu, patřil již roku 1813 malíř Antonín Machek.  Koncem roku 1813 zemřela při porodu syna Senefelderova manželka. S podporou své druhé manželky dokončil práci na dlouho plánované učebnici litografie. Jeho spis spis "Vollständiges Lehrbuch der Steindruckerey" byl vydán v roce 1818 v Mnichově.  Roku 1826 Senefelder zavedl vícebarevnou litografii a v roce 1833 tisk olejem ředitelnými barvami z litografického kamene na plátně. Jeho metalografické pokusy o tisk z oceli, zinku, mosazi a mědi se později se staly základem pro ofsetový tisk.  Senefelder získal za svůj objev litografie řadu ocenění – roku 1808 navštívil jeho dílnu bavorský korunní princ a udělil mu titul "primus auctor". Téhož roku byla jeho busta umístěna v mnichovské Síni slávy. Další ceny obdržel v zahraničí a znovu v Bavorsku – 1819 Zlatá medaile, Society of Arts, London, 1827 Stříbrná medaile, Soc. d'encouragement, Paris, 1827, Goldene Ehrenmedaille d. bayer. Zivilverdienstordens. Kamenotisk je vhodný především pro tisk obrazových předloh, reprodukcí kreseb či k volné tvorbě "a la prima". Soutiskem dvou či více desek vzniká barevná litografie. Princip kamenotisku využívá donedávna nejrozšířenější tisková technika ofset. Litografie je dodnes používaná jako umělecká tisková technika.

Aloys Johann Nepomuk Franz Senefelder, česky Alois Jan Nepomuk František Senefelder (6. listopadu 1771 v Praze – 26. února 1834 v Mnichově) vynálezce litografie, neboli kamenotisku, který se 350 let po vynálezu knihtisku stal další tiskovou technikou.

Johann Alois Senefelder (6 November 177126 February 1834) was a German actor and playwright who invented the printing technique of lithography in the 1790s.


Historie.

Grapefruit byl poprvé objeven na ostrově Barbados v Karibském moři, odkud byl odvezen do Ameriky. Jedná se o křížence jamajské odrůdy pomeranče "(Citrus sinensis)" a indonéského pomela "(C. maxima)". Grep se pak pěstoval jako okrasná rostlina, jako ovoce je však populární až od 19. století. Dnes známe čtyři barevné formy: bílý, žlutý, růžový a červený.

Popis.

Grapefruity obvykle rostou do výšky 5-6 metrů, vzácně až 13-15 m. Listy jsou tmavě zelené, dlouhé až 150 mm, úzké a neopadávají. Květy mají 5 okvětních lístků a jsou velké asi 5 cm. Plod - grapefruit - má žlutou slupku (exokarp) a v průměru má 10-15 cm. Vnitřní dužina je dělená na oddíly, její barva je proměnlivá, od bílé a růžové až k červené. Liší se i sladkostí. Grapefruitový strom ročně rodí až 700 kusů grepu. Pěstuje se v Brazílii, Izraeli, Texasu, Kalifornii, na Floridě nebo i v Turecku a ve Španělsku.

Vliv na zdraví.

Grapefruit obsahuje vysoké množství vitamínu C, B1 a K, samotný plod je napěchován blahodárně působícími přírodními flavonoidy. Grep zvyšuje obranyschopnost organismu, zlepšuje krevní oběh, snižuje hladinu cholesterolu v krvi a jeho častá konzumace snižuje riziko rakoviny plic a žaludku.  Hořká chuť grapefruitu svádí k použití cukru, ale toto spojení není příliš vhodné, protože grapefruit s cukrem v žaludku kvasí.

Interakce s léky.

Kombinace některých léků s grapefruitem totiž může vést k závažným nežádoucím účinkům. Nežádoucí účinky jsou různé a závisí na typu preparátu. Například lék proti vysokému krevního tlaku felodipin může při kombinaci s grepy vést k příliš velkému snížení tlaku krve. Nežádoucí účinky může mít grapefruitová šťáva také v kombinaci s některými léky proti rakovině, imunosupresivy, antidepresivy, s léků užívanými při vředové nemoci žaludku nebo při onemocněních prostaty.  Za tyto účinky jsou zodpovědné v grepu obsažené furanokumariny bergamotin a 6',7'-dihydroxybergamotin, které inhibují cytochromy P450 (zejména CYP3A4) zodpovědné za odbourávání xenobiotik (tj. také léčiv).

Průměrný obsah látek a minerálů.

Tabulka udává dlouhodobě průměrný obsah živin, prvků, vitamínů a dalších nutričních parametrů zjištěných v čerstvých plodech grapefruitu.

Grapefruit, někdy zkráceně grep (botanicky "Citrus paradisi" nebo "Citrus × paradisi", kodifikovaná česká výslovnost [grejpfrút] nebo [grejpfrut] podle anglické výslovnosti, častější výslovnost [grepfrujt] podle pravopisu je však rovněž správná), je subtropická dřevina pěstovaná pro své citrusové plody stejného názvu.

The grapefruit ("Citrus × paradisi") is a subtropical citrus tree known for its relatively large sour to semi-sweet, somewhat bitter fruit. Grapefruit is a citrus hybrid originating in Barbados as an accidental cross between the sweet orange ("C. sinensis") and pomelo (or shaddock; "C. maxima"), both of which were introduced from Asia in the seventeenth century. When found, it was nicknamed the "forbidden fruit". Frequently, it is misidentified as the very similar parent species, pomelo.  The "grape" part of the name alludes to clusters of fruit on the tree that often appear similar to grape clusters. The interior flesh is segmented and varies in color from white to yellow to red to pink.


Biografie.

Narodil se jako Robert Lawrence Leonard ve Westwoodu ve státě New Jersey. Na divadelních prknech stanul poprvé již v 11 letech a od 15 let je profesionálním hercem. Absolvoval Fordhamovu univerzitu a poté Kolumbijskou univerzitu. Poté co byl přijat do Screen Actor's Guild si změnil své druhé jméno na Sean. Jeho první hereckou rolí byla malá postava v televizním filmu My Two Loves z roku 1986. V témže roce hrál také ve filmu Vražedné hry ("The Manhattan Project"). Tato komedie, kde hrál i John Lithgow, je o vědeckém experimentu, který se odehrává v budoucnosti.  Dalším filmem v jeho začátcích byl Bluffing It z roku 1987 a poté o rok později teenagerovská komedie My Best Friend Is a Vampire. Jeho další role, která přišla o rok později, se stala jednou z jeho nejvýznamnějších. Byl jí student Neil Perry ve filmu Společnost mrtvých básníků, kde si zahrál po boku Robina Williamse a Ethana Hawkea. Neil Perry je mladý student, jehož vášeň pro herectví byla udušena strachem z otce a dominance rodičů v jeho životě.  V té době dvacetiletý herec byl ve své kariéře na dobré cestě, a získal roli ve filmu, který získal nominaci na Oscara, Pan a paní Bridgeovi ("Mr. & Mrs Bridge") z roku 1990, kde si zahrál po boku Paula Newmana. O rok později následoval ne příliš úspěšný film Married to It. O dva roky zaznamenal velký úspěch ve třech různých filmech.  Nejprve hrál v adaptaci Shakespearovy komedie Příliš povyku pro nic ("Much Ado About Nothing"). Tento film, který s počátečním rozpočtem 8 milionů dolarů nakonec vydělal 60 milionů se stal jedním z nejúspěšnějších filmů založených na hře Williama Shakespeara. Ve filmu Leonard hrál po boku dalších talentovaných herců, jako jsou Keanu Reeves, Denzel Washington, Michael Keaton a Emma Thomson. Ve filmu ztvárnil postavu florentského šlechtice Claudia, jehož láska k dceři messinského krále dojde naplnění.  Ve stejném roce si zahrál v hudební retrokomedii Swing Kids, kde ztvárnil naivního a ušlechtilého hamburského gymnazistu Petera Müllera, který se společně se svými dvěma kamarády snaží žít podle vlastních ideálů navzdory nacistické zvůli. Ve filmu si zahrál společně s Christianem Balem, Frankem Whaleym, Barbarou Hershey a Kennethem Branaghtem.  Třetím filmem, kde Leonard v tomto roce zaznamenal úspěch bylo milostné drama Věk nevinnosti, natočené na motivy stejnojmenného románu Edith Whatronové. V tomto filmu, kde si zahrál po boku Daniela Day-Lewise, Winony Ryder a Michelle Pfeiffer, ztvárnil postavu aristokrata Larryho Leffertse, který byl blízkým přítelem hlavního hrdiny. Winona Ryder získala za roli ve filmu nominaci na Oscara a film samotný získal Oscara v kategorii Nejlepší kostým.  Po těchto třech velkých filmech se Leonardův profesní růst zpomalil. V roce 1996 sice hrál ve třech různých filmech (Deník vraha, Kluci ze sousedství a Má mě rád, nemá mě rád), žádný z nich však nebyl úspěšný jako trojice filmů z roku 1993. Dále hrál mimo jiné ve filmu Poslední dny disca a thrilleru Přistání naslepo, kde si zahrál po boku Kiefera Sutherlanda, Henryho Winklera a Bruce McGilla. Mezi jednu z jeho nejlepších televizních rolí patří postava Dannyho v rodinném dramatu Za soumraku, který umírá na AIDS.  Leonardova práce se změnila s příchodem nového milénia. Začal hrát v televizních seriálech, ale i tak stále hrál i ve filmech. V roli hosta se objevil v televizních seriálech Pustina ("Wasteland") a Krajní meze ("The Outer Limits"). V roce 2001 hrál v dramatickém filmu Přiznání ("Tape"), televizním filmu Záblesk z pekel ("A Glimpse of Hell") a Formule ("Driven"), kde si zahrál po boku Sylvestera Stallona a Burta Reynoldse. Poté byl Leonard obsazen do seriálů, které mu přinesly slávu.  Mezi jednu z jeho posledních rolí patří postava onkologa Dr. Jamese Wilsona v televizním seriálu Dr. House. Seriál, který se začal natáčet v roce 2004, je o Wilsonovu příteli Gregory Housovi, který je cynický, asociální a částečně chromý lékař, který však téměř vždy stanoví správnou diagnózu u neřešitelných případů. Leonard byl prvním hercem, který byl v seriálu obsazen. Wilson je mnohem lidštější než House a díky jejich přátelství spolu často debatují. Sám se však potýká se svými vlastními problémy. Postava Dr. Wilsona je pravděpodobně nejznámější postavou v Leonardově kariéře.

Robert Sean Leonard (* 28. února 1969 Westwood) je americký herec a držitel ceny Tony Awards za nejlepšího herce v divadelní hře. Nejvíce se proslavil rolí studenta Neila Perryho ve filmu Společnost mrtvých básníků z roku 1989 a rolí Dr. Jamese Wilsona v seriálu Dr. House.

Robert Lawrence Leonard (born February 28, 1969), known by his stage name Robert Sean Leonard, is an American actor. He is known for playing Dr. James Wilson in the television series "House" (2004–2012) and Neil Perry in the film "Dead Poets Society". Leonard won a Tony Award for Best Featured Actor in a Play for his performance in "The Invention of Love" in 2001. His other theater credits include "Candida", "Long Day's Journey Into Night", "Breaking the Code", "The Speed of Darkness", "Philadelphia, Here I Come!", "Arcadia", "The Music Man", "Born Yesterday", and "To Kill a Mockingbird". From 2013 to 2014, Leonard had a recurring role as Dr. Roger Kadar on the television series "Falling Skies". He also starred as the leading role in "Swing Kids" and played Peter.