Výsledky voleb do Sejmu.

Do Sejmu se dostalo celkem 5 politických stran a uskupení. PiS získala většinu 235 mandátů, PO získala 138 mandátů, Kukiz'15 42 mandátů, .Nowoczesna 28 mandátů a PSL 16 mandátů.

Výsledky voleb do Senátu.

Do Senátu se dostaly celkem 3 politické strany a uskupení a 4 nezávislí kandidáti. 61 mandátů a většinu získala PiS, 34 mandátů PO, 1 mandát PSL a 4 mandáty získali nezávislí kandidáti.

Volební systém.

Polsko volí v parlamentních volbách vždy obě komory parlamentu, přičemž moc je vychýlená ve prospěch Sejmu, který jako jediný rozhoduje o důvěře vlády či o odvolávání ministrů.  Sejm má 460 poslanců, kteří jsou volení ve vícemandátových obvodech na základě poměrného volebního systému (D'Hondtova metoda). Ke vstupu do Sejmu je pro samostatně kandidující strany stanovená uzavírací klauzule 5 % celostátního podílu hlasů; volební koalice musí však překročit 8 %. Klauzule neplati pro volební strany národnostních menšin.  Senát má 100 členů a ti jsou voleni v jednomandátových obvodech na základě systému relativní většiny. V praxi se tak stává, že zatímco v Sejmu potřebuje vítězná politická strana koaličního partnera pro sestavení kabinetu, tak v Senátu disponuje nadpoloviční většinou křesel.

Kandidující strany.

Následující výčet uvádí volební kandidátky sestavené pro volby do Sejmu. V praxi se tak může jedna kandidátka skládat z více politických subjektů.

Občanská platforma.

Do té doby nejsilnější parlamentní strana, která vládla od roku 2007. Strana ve volbách sázela zejména na stabilitu uplynulých osmi let a rovněž na proevropskou politiku. Přesto zaznamenala strana v posledních měsících před volbami prudký pokles popularity a nebyla považována za favorita voleb. Její preference se pohybovaly mezi 20-30%, což ji podle většiny průzkumu mělo sesadit na druhé místo. Volebním lídrem byla předsedkyně PO a stávající polská premiéra Ewa Kopaczová.

Právo a spravedlnost.

Nejsilnější opoziční strana PiS byla od roku 2007 v opozici, předtím působící dva roky ve vládě. Strana se profilovala jako sociálně-konzervativní a euroskeptická. Jejím předsedou byl expremiér Jarosław Kaczyński, ale stranu do voleb jako lídryně vedla poslankyně Beata Szydło. Důvodem byla zřejmě i kontroverznost předsedy Kaczyńského. PiS byla před volbami považována za jasného favorita voleb, některé průzkumy dávaly kandidátce až 40%. PiS kandidovala ve volbách společně s menšími pravicovými subjekty- Sjednoceným Polskem, Polskem společně a Pravicí republiky

Sjednocená levice.

Sjednocená levice je polskou kandidátkou, která vznikla v létě 2015. Hlavními dvěma subjekty jsou SLD vedený expremiérem Leszkem Millerem a Tvé hnutí v čele s kontroverzním poslancem Januszem Palikotem.Mimo SLD a TR byli na kandidátce zastoupeni i členové Unie práce, Strany zelených a celé řady dalších levicových stran, hnutí a zájmových seskupení. Přestože Palikotovo hnutí a SLD získaly v minulých parlamentních volbách téměř 20% hlasů a samotná SLD byla dokonce na počátku století dominantní silou Polska, byla před těmito volbami podpora obou subjektů velice malá. Palikotovo hnutí opustila většina poslanců a od roku 2013 se trvale drželo pod pětiprocentní hranicí, SLD pod tuto hranici podle řady průzkumů spadla po debaklu prezidentské kandidátky Magdaleny Ogorekové. Podpora Sjednocené levice se v předvolebních průzkumech pohybovala mezi 4-10%.

Polská lidová strana.

PSL je politickou stranou s více než stoletou tradicí. Do parlamentu se dostává pravidelně každé volby od roku 1989. Od listopadu 2007 byla menším koaličním partnerem PO, s níž vládla ve třech vládních kabinetech. Preference strany se před volbami pohybovaly okolo 5% hranice nutné pro vstup do Sejmu. Volebním lídrem byl předseda strany a vicepremiér Janusz Piechociński.

KORWiN.

Koalice Obnovy Republiky Volnost i Naděje, zkráceně KORWiN (: KORViN), je pravicově-libertariánská politická strana hájící konzervativní hodnoty polského národa společně se silným důrazem na individuální volnost a původní myšlenky republikanismu, v rámci těchto svých idejí se staví negativně vůči demokraticko-socializujícím tendencím, vůči hospodářskému i společenskému etatismu a vůči imigraci z kulturně vzdálených zemí, tedy i vůči tzv. islamizaci Evropy a multikulturalismu, taktéž zastává přirozený pro národní postoj a podporuje koncept přímé demorkacie. Strana byla založena 22. ledna 2015 myslitelem a politikem Januszem Korwinem-Mikkem, který je za své názory ohledně individuální volnosti někdy označován jako sociální darwinista.

Kukiz 15.

Hnutí neúspěšného kandidáta na prezidenta Pawła Kukize bylo považováno za černého koně podzimních voleb. Volební program hnutí nebyl jasně vyprofilovaný a stavěl zejména na popularitě lídra, který získal 20% v prezidentských volbách a na podpoře přímé demokracie. Bezprostředně po prezidentských volbách se preference hnutí pohybovaly na 20% a hnutí ohrožovalo druhou pozici PO, ale v předvolebních průzkumech preference hnutí klesaly až k jednociferným hodnotám, přesto většina agentur předpokládala, že se hnutí do parlamentu dostane.

Nowoczesna.

Moderní.pl je liberální politickou formací, v jejímž čele stojí ekonom Ryszard Petru, který je žákem otce polské ekonomické reformy Leszka Balcerowicze. Strana měla ambici získat zejména dosavadní voliče PO, ale v předvolebních průzkumech se pohybovala pod pětiprocentní hranicí.

Bílo-červení.

Bílo-červení jsou polskou středolevicovou formací založenou v polovině roku 2015 bývalým předsedou SLD a současným poslancem Grzegorzem Napieralskim. Vyvrcholily tím dlouhodobé spory mezi vedením SLD a Napieralského skupinou. V létě 2015 se hnutí odmítlo zapojit do koalice Sjednocené levice a rozhodlo se kandidovat samostatně. V průzkumech veřejného mínění se však prakticky neobjevovalo.

Předvolební situace v Polsku.

V Polsku již druhé volební období vládla koalice liberální Občanské platformy a agrární Polské lidové strany. V čele vlády stál do Září 2014 Donald Tusk, který se však posléze stal předsedou Evropské rady a v pozici premiéra i předsedy PO jej nahradila Ewa Kopaczová. Dlouhodobá stabilní podpora vlády se však začala v druhé polovině volebního období bortit, mimo jiné i kvůli aféře s odposlechy některých vládních činitelů.  V evropských a regionálních volbách se opoziční formace Právo a spravedlnost prakticky vládní platformě vyrovnala a v roce 2015 se pak dokonce kandidátovi opoziční strany PiS Andrzeji Dududovi podařilo porazit v prezidentských volbách dosavadního prezidenta Bronisława Komorowského, což představovalo zásadní porážku pro tehdejší vládní koalici.  Opozici vůči koalici na půdě Sejmu tvořily mimo již zmiňované strany PiS též Twoj Ruch, Svaz demokratické levice a dále strany, které byly na půdě Sejmu díky odštěpení od pěti stran, které uspěly v předcházejících volbách. Šlo o Sjednocené Polsko, Polsko společně, Unii práce,Stranu zelených, Bílo-červené a Koalici pro obnovu republiky-svoboda a naděje

Polské parlamentní volby 2015 se uskutečnily v neděli 25. října 2015. Šlo o řádné parlamentní volby, ve kterých se se volilo celé složení polského Sejmu i Senátu, a po osmé plně demokratické parlamentní volby od pádu komunistického režimu v roce 1989. S velkým náskokem v nich zvítězila strana Právo a spravedlnost, která získala absolutní většinu v obou komorách coby první strana, které se to od pádu komunismu podařilo.

Parliamentary elections to both the Sejm and Senate were held in Poland on 25 October 2015.  The election was won by the largest opposition party, the right-wing Law and Justice (PiS), with 37.6% of the vote against the governing Civic Platform (PO), which achieved 24.1%. Official results, announced on 27 October, gave Law and Justice 235 of 460 seats (51 percent), a majority of four. PiS vice chairwoman Beata Szydło succeeded PO leader Ewa Kopacz as Prime Minister of Poland, heading a one-party cabinet.  It was the first election for a national parliament in Europe since the 1993 Norwegian elections in which the two largest parties were led by a female candidate, and the second election in history (also since the 1993 Norwegian election) where more than three parties fielded female leadership candidates. It was also the first election in Poland since the restoration of full democracy that a party won an absolute majority in the Sejm.


Život.

Byl synem skladatele Władysława Żeleńskeho (1837–1921) a Wandy Grabowské, bratrem architekta Stanisłava Gabriela Żeleńskeho (1873–1914) a bankovního úředníka Edwarda Narcyza Żeleńskeho (1878–1910). Tadeusz Żeleński v letech 1892-1900 studoval medicínu na Jagellonské univerzitě v Krakově. Brzy vstoupil do prostředí krakovské umělecké bohémy, která se setkávala v lokále „Jama Michalikowa“.  Když v roce 1901 nakonec získal lékařský diplom, stal se pediatrem v nemocnici sv. Ludvíka. V roce 1904 se oženil se Sofií Pareńskou (1886–1956), později se stal otcem budoucího herce Stanisława Żeleńskiho (1905–1981).  Když odjel na stipendium do Paříže, začal se zajímat o francouzskou literaturu a zůstal jí pak věrný po celý zbytek života, překládajíc do polštiny nejdůležitější díla této literatury.  Po návratu do země, od roku 1906, založil kabaret „Zielony Balonik“ (Zelený balónek) v „Michalikové Jamĕ“ a psal pro něj satirické texty. V té době též přijal anglickou přezdívku "Boy". Z těchto kabaretních textů vznikla antologie "Słówka" (Slovíčka).  Během první světové války sloužil jako železniční lékař v rakouské armádě. V roce 1919 opustil práci lékaře a byl zaměstnán jako divadelní recenzent v krakovském časopise "Czas". Roku 1922 se usadil ve Varšavě, kde se ujal literárního a dramaturgického vedení v Polském divadle. Boy-Żeleński také psal pravidelně recenze divadelních představení ve Varšavě.  Přeložil asi sto děl klasické francouzské literatury, které vycházely v jeho vlastnim nakladatelství. Mezi jím překládanými francouzskými spisovateli a dramatiky byli mimo jiné Honoré de Balzac, Denis Diderot, Anatole France, Molière, Alfred de Musset, Marcel Proust, Stendhal, François Villon či Voltaire.  Začal též psát publicistiku s levicovými sklony, bojoval za práva žen a proti vlivu katolické církve na státní záležitosti. Z těchto textů byly m.j. sestaveny knihy: Po vypuknutí druhé světové války se přestěhoval do Lvova, připojeného k Sovětskému svazu. Zde se stal profesorem francouzské literatury na místní univerzitě.  Po vpádu německé armády do SSSR 22. června 1941 byl zatčen a popraven spolu se skupinou profesorů vysokých škol Lvova.

Tadeusz Kamil Marcjan Żeleński, alias "Boy" (21. prosince 1874 Varšava – 4. července 1941 Lvov) byl jednou z nejdůležitějších postav polské kultury v posledních letech rakousko-uherské monarchie a v meziválečném období. Patřil do okruhu umělců nazývaný "Mladé Polsko".

Tadeusz Kamil Marcjan Żeleński (better known by his pen name, Tadeusz Boy-Żeleński; 21 December 1874 – 4 July 1941) was a Polish stage writer, poet, critic and, above all, the translator of over 100 French literary classics into Polish. He was a pediatrician and gynecologist by profession.  A notable personality in the Young Poland movement, Boy was the "enfant terrible" of the Polish literary scene in the first half of the 20th century. He was murdered in July 1941 by the Germans during the Nazi occupation of Poland, in what became known as the massacre of Lviv professors.


Mládí.

Candace se narodila v Panorama City, Los Angeles v Kalifornii. Jejím rodiči jsou Robert Cameron a Barbara Bausmith Cameron. Je jedna z jejich čtyř dětí.

Kariéra.

Zlom v kariéře nastal s obsazením do role D.J. Tanner v seriálu "Plný dům". Seriál se vysílal od roku 1987 do roku 1995. V roce 1990 moderovala ceremoniál Kid's Choice Award s kolegy ze seriálu Davidem Coulierem a Davidem Faustinem. Znovu ceremoniál moderovala v roce 1994 s Joeym Lawrencem a Marcem Weinerem. Stala se tak první osobností, která moderovala předávání cen dvakrát (následovali ji Whitney Houston, Rosie O'Donnell a Jack Black). Po skončení seriálu "Plný dům", se objevila v seriálech jako "Cybill", "That's So Raven" a vrhla se také na televizní filmy, především z dílny stanice Hallmark. Hlavní roli získala v seriálu "Make It Or Break It", který byl po třech letech zrušen. Netflix oznámil spin-off seriálu "Plný dům" s Candace v hlavní roli "Fuller House". Od srpna 2015 je jednou z moderátorek pořadu "The View".

"Dancing with the Stars".

Candace odstartovala soutěž se skóre 25 bodů se svým tancem a v tomto týdnu byla na 2. místě. Dostala se postupně až do semifinále a celkově skončila na 3. místě. Jejím profesionálním partnerem byl Mark Ballas.

Knihy.

Cameron Bure napsala knihu, "Reshaping It All: Motivation for Physical and Spiritual Fitness "(), kterou vydala v roce 2011 a stala se bestsellerem. Poté napsala druhou knihu "Balancing It All: My Story of Juggling Priorities and Purpose " (), kterou vydala v roce 2014.

Osobní život.

Cameron se v roce 1996 provdala za ruského hokejistu z NHL, Valerije Bureho. Seznámili na charitativním hokejovém zápase, kam šla Cameron spolu se svým kolegou z Plného Domu, Davem Coulierem. Cameron a Valerij spolu mají tři děti; dceru Natashu (* 15. srpna 1998), syna Lva (* 2000) a syna Maksima (* 2002). Ve svých dvaceti letech přijala křesťanskou víru a také s Valerijem měla svatbu podle křesťanských tradic.

Candace Helaine Cameron Bure (* 6. května 1976) je americká herečka, producentka a spisovatelka. Její nejznámější role je D.J. Tanner, nejstarší dcera, v televizním seriálu "Plný dům" (1987-95), kde hrála od svých deseti do osmnácti let. V roce 2014 se účastnila soutěže "Dancing with the Stars: 18. ročník", kde skončila na 3. místě. Roli D.J. Tanner si zopakovala v seriálu "Fuller House".

Candace Cameron Bure (; born Candace Helaine Cameron; April 6, 1976) is an American actress, producer, author, and talk show panelist. She is known for her role as D.J. Tanner on "Full House", which she reprised as D.J. Tanner-Fuller on "Fuller House". She is also known for her work with Hallmark Channel, playing the title character in Hallmark Channel's film adaptation of the Aurora Teagarden novel series, as well having starred in many of their holiday films.  In 2014, she was a contestant on season 18 of "Dancing with the Stars", finishing in third place. She also starred as Summer van Horne on "Make It or Break It". She is the sister of actor Kirk Cameron, known for "Growing Pains." From 2015 to 2016, she was a co-host of the daytime television talk show "The View".


Vznik plotu.

Maďarská vláda dne 17. června 2015 rozhodla o tom, že způsobem obdobným jako je tomu již na části řecko-turecké nebo na bulharsko-turecké hranici uzavře do té doby volně průchozí hranici mezi Maďarskem a Srbskem. K jejíž ochraně coby vnější hranice Schengenského prostoru zavazuje Maďarsko Schengenská smlouva. Za tímto účelem vydala vláda usnesení č. 1401/2015 o vybudování „dočasného plotu“ v délce 175 kilometrů a s výškou 3–4 metry. Rozpočet na vybudování plotu na maďarsko-srbské hranici se pohyboval ve výši 6,5 miliardy forintů. Rozhodnutí maďarské vlády v závěru června 2015 o vybudování plotu na hranici se Srbskem překvapilo maďarské sousedy, především Srbsko. V prvních měsících roku 2015 se počet migrantů přicházejících do Maďarska pohyboval v řádech stovkách denně. Během léta 2015 před výstavbou plotu pronikalo přes společnou maďarsko-srbskou hranici denně 1 400–2 000 migrantů. Na přelomu srpna a září dorazila do Maďarska velká migrační vlna a hranici se Srbskem překračovalo denně přes 5 000 migrantů. V polovině září, těsně před dokončením bariéry, překračovalo hranice více než 8 000 imigrantů za jeden den.  Po dokončení celého plotu a úplném uzavření maďarsko-srbské hranice klesl počet přicházejících migrantů nejprve jen na několik stovek lidí denně. Po několika dnech ale začalo Chorvatsko vozit migranty vlaky a autobusy k chorvatsko-maďarské hranici. Jejich počet strmě narostl a vzhledem k vzrůstajícímu proudu migrantů na Balkánské trase překonal hranici 10 000 lidí denně. Tento fakt pobouřil maďarskou vládu, která pohrozila, že v případě pokračování svážení běženců k maďarským hranicím bude blokovat vstup Chorvatska do Schengenského prostoru. Maďarští představitelé oznámili dne 18. září záměr postavit pohraniční plot o celkové délce několika desítek kilometrů také ve dvou župách na maďarsko-chorvatské hranici, ve kterých tato hranice není tvořena řekami Dráva a Mura.  Hraniční bariéra se pro Maďarsko ukázala jako účinné opatření jak k prevenci nelegální migrace, tak i k redukci celkového množství běženců; vzhledem k přesměrování migrační trasy z maďarského území do jiných států se z několika tisíc migrantů denně snížil od poloviny října počet běženců přicházejících do Maďarska jen na několik desítek lidí denně. Tento radikální pokles přetrvával i během zbytku roku 2015 a prvních měsíců roku 2016. Se střežením maďarsko-srbských hranic pomáhal v průběhu listopadu a prosince 2015 i kontingent 50 českých policistů a také skupina policistů vyslaná Slovenskem.

Výstavba plotu.

První fáze výstavby plotu začala 13. července 2015 a hranice byla plně dokončena ke 14. září téhož roku. Ve snaze plot vybudovat co nejrychleji přijal maďarský parlament urychleně příslušný zákon, vyvlastnil pozemky při hranici se Srbskem a do výstavby nasadil vězně, policisty i armádu. Stavba plotu byla zahájena na několika místech najednou, a postupovala víceméně z východu, kudy přicházelo nejvíce migrantů, a kde se také nacházejí hlavní dopravní tahy se Srbskem, na západ.  Původní termín dokončení plotu byl stanoven nejprve na 30. listopadu 2015, nicméně vzhledem k neustále rostoucímu proudu uprchlíků ze Srbska přes společnou hranici směrem do Budapešti, se maďarská vláda rozhodla výstavbu maximálně urychlit a první část stavby dokončit do 31. srpna. Ve druhé polovině srpna byla dokončena první část projektu, která spočívala v položení žiletkového drátu; poté zbývalo ještě postavit tři až čtyři metry vysokou ohradu za plotem z žiletkového drátu. V rámci výstavby plotu byla rovněž rozšířena i záchytná centra pro zadržené migranty, kteří překročí nelegálně hranici.  Hraniční bariéra se nachází celá na území Maďarska; tvoří ji první linie žiletkového drátu a tři až čtyři metry vysoký pevně ukotvený plot. Ocelové sloupy plotu jsou zakotveny v betonu do hloubky 1,5–2 metry.  Budování pohraniční bariéry se neobešlo bez problémů. Přestože maďarská vláda vyčlenila mimořádné síly i prostředky na jeho zbudování, okamžitě po natažení první linie žiletkového drátu byl plot opětovně poškozován ze strany migrantů. Ti jej překonávali buď tak, že přes něj hodili deku, a nebo že jej přestříhávali nůžkami na drát. V závěru měsíce srpna, kdy byla budována již druhá linie, sestávající ze tři až čtyři metry vysokého pevně ukotveného plotu, byly v srbském městě Subotica a jeho okolí vyprodány všechny nůžky vhodné k přestříhání plotu a žiletkového drátu (tzv. NATO drátu).  Výstavbu plotu kritizovala řada mezinárodních organizací. Srbská vláda projekt odmítla a zdůraznila, že vláda premiéra Aleksandra Vučiće se staví proti výstavbě jakýchkoliv plotů na srbských hranicích. Do Budapešti poslala z toho důvodu protestní nótu. Některé mezinárodní lidskoprávní organizace, jako např. Úřad vysokého komisaře OSN pro uprchlíky, projekt plotu odsoudily s odůvodněním, že budou uprchlíci vystaveni větším rizikům překupníků a pašeráků lidí. Kritika ze zahraničí se rovněž soustředila na fakt, že bylo očekáváno přesměrování hlavního imigračního proudu na území Chorvatska nebo Rumunska. Maďarská vláda v reakci na útoky migrantů na budovaný pohraniční plot zpřísnila dohled nad staveništěm; do pohraniční oblasti se Srbskem vyslala několik tisíc policistů. Některé země Evropské unie zvážily možnost pomoci maďarským pohraničním složkám.  Plot byl na několika místech přerušen z důvodu vedení železničních tratí, které překonávají maďarsko-srbskou hranici. Právě tyto tratě sloužily uprchlíkům a ekonomickým migrantům k překračování hranice. Maďarsko se z tohoto důvodu rozhodlo v polovině září plot doplnit speciálními branami, které se budou otevírat pouze tehdy, bude-li se blížit vlak, který by měl překročit hranici. Ještě před výstavbou bran zablokovali Maďaři volný koridor na trati Subotica-Szeged pomocí nákladního vozu obtaženého žiletkovým drátem. V průběhu pondělí 14. září 2015 byla druhá etapa výstavby plotu dokončována. Na zbývajících místech, kde nebyl ještě mezi jednotlivými ocelovými sloupy natažen tří- až čtyř- metrový plot, a přes které přecházeli migranti, začaly hlídkovat zesílené policejní jednotky. Ještě téhož dne se jim podařilo zastavit všechny příchozí uprchlíky a nasměrovat je k silničnímu hraničnímu přechodu v Röszke, kde Maďarsko imigranty přijímá. Před půlnocí téhož dne byl na poslední volný úsek představující několik metrů v kolejišti železniční trati v blízkosti města Röszke, přisunut nákladní vagón s konstrukcí z ostnatého drátu. Tento počin sledovalo mnoho zástupců mezinárodního tisku a také velké množství televizních stanic. Od 15. září nabyl účinnosti také nový paragraf maďarského trestního zákoníku, podle kterého je každý nelegální průnik pohraničním plotem kvalifikován jako trestný čin, za který může následovat trest odnětí svobody až na tři roky, v případě poškození plotu až na pět let. Od tohoto dne nebylo kvůli hotovému plotu po celé délce hranice možné nelegálním způsobem překročit maďarské hranice. Plot začali ve velkém množství hlídat také jednotky maďarské armády a hlídkovaly kolem něj i vojenské helikoptéry. Nad samotným plotem byl také uzavřen vzdušný prostor.  Žadatele o azyl v Maďarsku od tohoto dne čekalo zrychlené řízení, které probíhá ve speciálních kontejnerech umístěných přímo na hranici se Srbskem. U dálnice na hranici bylo několik kontejnerů, do nichž migranti po jednom vchází dveřmi ze srbské strany. Pokud je žádost zamítnuta, migrant je vrácen na území Srbska, v opačném případě je vpuštěn do Maďarska.  Den po uzavření hranic se Srbskem, 16. září 2015, došlo u hraničního přechodu Horgoš – Röszke k incidentu. Za plotem se shromáždil velký dav migrantů, který házel na maďarské policisty kameny a kusy dřeva. Podařilo se jim strhnout část plotu a dali policii hodinové ultimátum, aby je vpustila do země. Proti tomuto davu zasáhla maďarská policie slzným plynem a vodními děly, aby jej od plotu odtlačila. Mnoho osob, mezi nimi i děti, bylo zraněno. Hraniční přechod zůstal do 20. září zcela uzavřen, poté byl obnoven provoz.  Maďarsko chystalo i další opatření na hranicích. Ministr zahraničí Péter Szijjártó dne 15. září 2015 informoval, že vláda zahájila přípravné práce na možnou výstavbu plotu u hranic s Rumunskem, ovšem jen na kratším úseku od společných hranic se Srbskem. Maďarští představitelé opakovaně avizovali připravenost zahájit výstavbu plotu na hranici s Rumunskem v případě přesunutí Balkánské trasy migrantů do Rumunska.  Balkánská migrační trasa se ale přesunula ze Srbska západním směrem do Chorvatska. Maďarsko uzavřelo sedm z osmi hraničních přechodů s Chorvatskem a vyslalo na hranice armádu. Samotná výstavba plotu byla zahájena dne 18. září 2015. Na jeho stavbě se podílelo v rámci mimořádného cvičení přes 4 000 maďarských vojáků a také vězni a nezaměstnaní. K dokončení plotu došlo 15. října a maďarsko-chorvatská hranice byla úplně uzavřena dne 17. října. Chorvati začali následně vozit migranty namísto Maďarska do Slovinska.

Maďarský pohraniční plot byl vybudován v létě roku 2015 podél maďarsko-srbské hranice (celkem 175 km) a na podzim téhož roku byl postaven také na části maďarsko-chorvatské hranice, které jsou obě současně vnějšími hranicemi Schengenského prostoru. Celkové náklady na výstavbu hraničních bariér se pohybovaly ve výši 8,5 mld. maďarských forintů. Jde o reakci maďarské vlády Viktora Orbána na probíhající Evropskou migrační krizi, v jejímž průběhu se Maďarsko ocitlo na Balkánské migrační trase.  Cílem pohraničního plotu je podle oficiálních vyjádření Vikora Orbána legitimizovat příchozí uprchlíky, pro překročení hranice se totiž musí registrovat při průchodu oficiálními přechodu. Nicméně vláda nepopírá, že jedním ze zamýšlených důsledků je také snížení množství (vedle intenzity) procházejících migrantů.

In 2015, Hungary built a border barrier on its border with Serbia and Croatia. The fence was constructed during the European migrant crisis (see timeline), with the aim to ensure border security by preventing illegal immigrants from entering, and enabling the option to enter through official checkpoints and claim asylum in Hungary in accordance with international and European law. The number of illegal entries to Hungary declined greatly after the barrier was finished as it effectively abolished the access to asylum in Hungary.  Following an increased influx of asylum-seekers and migrants into the Schengen Area despite the Dublin Regulation, Hungary stated that the EU was "too slow to act", and started construction of the barrier in June 2015. According to BBC News, "many of the migrants currently in Hungary have been refusing to register there, in order to continue their journeys to Germany before seeking asylum". Hungarian Prime Minister Viktor Orbán commented: "Our job is only to register them". The barrier was completed in September. Later, Hungary constructed barriers on minor sections of the Croatian border that are not separated by the Drava river.


Život.

Narodil se v Salzburgu na ulici Steingasse 9 ve velmi chudých poměrech jako druhé nemanželské dítě Anně Schoiber(ové). Matka pracovala jako pletařka svetrů, které zároveň prodávala. V domě žila se svou matkou a s ještě jedním vlastním a jedním adoptivním dítětem. Po Josephovi se jí narodily ještě dvě další děti, které měla každé s jiným mužem. Nejednalo se však o lehkovážnou nebo nemravnou ženou, ale o důsledek bídy způsobený napoleonskými válkami, kdy pouze necelých 30 procent tamní populace žilo v řádně uzavřeném manželském svazku. Z důvodu bídy totiž byl vydán úřední zákaz uzavírat sňatky. Úředníci totiž vycházeli z předpokladu, že chudý člověk nemůže založit rodinu a vychovávat děti. Nařízení vedlo k tomu, že se lidé nevdávali a neženili, a děti se rodily jako nemanželské. Také Anna Schoiberin při oznámení narození svého čtvrtého syna uvedla do protokolu: „Toto je můj čtvrtý prohřešek“. Mohr dostal jméno Joseph, po svém otci, po zběhlém vojákovi, kterého však nikdy nepoznal. Při křtu mu byl kmotrem salcburský popravčí, který si tak vylepšoval svou nevalnou společenskou reputaci.  Jako chudé dítě neměl šanci studovat, avšak všiml si ho dómský vikář "Johann Nepomuk Hiernle". Mohr jako sedmiletý dělal zkoušky v základní, předpřípravné třídě pro studium na akademickém gymnáziu, kde se ukázal jako jeden z nejlepších. Toho si všiml Hiernle a zafinancoval mu celé studium. Reciprocitně musel mladý Mohr zpívat a hrát na housle ve sborech univerzitního kostela a v chrámu benediktinského kláštera v Salzburgu (1808-1810). Na jedné straně byl nadaný a patřil mezi premianty, na druhé straně se chvála představených mísila s kritikou jeho mladické nerozvážnosti a rozpustilosti. Po skončení gymnázia se rozhodl díky kontaktům s profesory ke studiu teologie, kterou studoval v Salzburgu v letech 1811-1815. Na kněze byl vysvěcen 21. srpna 1815 pasovským světícím biskupem Karlem Kajetánem von Gaisruck.  Jako kněz začal působit v zapadlé vesnici Mariapfarr ve funkci výpomocného duchovního. Zde pravděpodobně napsal v roce 1816 i text slavné koledy. Hudbu k této koledě složil Mohrův přítel pomocný varhaník Franz Xaver Gruber během Štědrého dne v roce 1818 pro kostel v Oberndorfu. Pozice výpomocného duchovního, dána jeho nízkým původem, byla nejnižší možná v církevní hierarchii. Navíc Mohr inklinoval k lidu a proslul velikým sociálním cítěním jako kněz-lidumil. V Mariapfarr žil v jednoduchém domku, často se setkával s lidmi v hospodě, chodil na divadelní představení loďařů a přátelil se s chudými. Když nebral příliš ohledy na kněžský společenský status, který předpokládal minimálně úroveň střední třídy, stal se pro ostatní klérus nepohodlným. Z toho důvodu byl často překládán a působil nadále pouze jako výpomocný duchovní. Teprve v roce 1837, ve věku 45 let byl jmenován kaplanem, což pouze nepatrně pozdvihlo jeho společenskou úroveň, ve vesnici Wagrain u Sankt Johann im Pongau. V Mohrově době bylo toto místo malou osadou a lidé žili roztroušeně po horách a živili se chovem dobytka. I zde však působil jako kněz-lidumil. Ležel mu na srdci osud dětí sluhů a služebných, ale i děti sedláků, kteří od nejútlejšího mládí pracovaly na statcích a rodiče neměli peníze, aby je mohli poslat na školy. Zvláště při pohledu na dětskou práci bez vyhlídek na lepší život prožíval duševní utrpení. I jemu osobně se to spojovalo s vlastním těžkým dětstvím. Díky sponzorům se mu podařilo vybudovat školu a získat i finanční prostředky, aby děti mohly mít vzdělání. V této škole pak vyučoval před svou smrtí 170 dětí. Ve Wagrain je dodnes možné vidět stát původní faru, ve které bydlel a zemřel, i školu „Joseph-Mohr-Schule“, kterou založil. Pohřben je zde na místním hřbitově.  Kromě slavné koledy a několika jiných textů, se po něm mnoho nezachovalo. Zemřel v takové bídě, že musely být prodány jeho osobní věci, i kytara, na které kdysi poprvé hrál dnes světoznámou koledu "Tichá noc", aby mohly být uhrazeny náklady spojené s jeho pohřbem.

Odkazy.

Reference.

"S využitím údajů z německé verze wikipedie."

Joseph Mohr, též Josef Mohr (11. prosince 1792 Salzburg – 4. prosince 1848 Wagrain) byl rakouský římskokatolický kněz, básník a autor textu vánoční koledy "Tichá noc".

Josephus Franciscus Mohr, sometimes spelled Josef (11 December 1792 – 4 December 1848) was an Austrian Roman Catholic priest and writer, who wrote the words to the Christmas carol "Silent Night."


Popis.

Kigélie je strom s rozložitou korunou, dorůstající výšky až 18 metrů a šířky koruny až 20 metrů. Listy jsou lichozpeřené, až 50 cm dlouhé, řapíkaté, vstřícné nebo v přeslenech po 3, nahloučené u konců větví, složené ze 3 až 6 párů lístků. Jednotlivé lístky jsou eliptické, podlouhlé až kopinaté, až 20 cm dlouhé a 6 cm široké, poněkud kožovité, na vrcholu zaokrouhlené, celokrajné nebo při vrcholu drobně zubaté, přisedlé nebo krátce řapíčkaté. Žilnatina je zpeřená, tvořená 7 až 12 páry postranních žilek. Květenství jsou latovitá, převislá, až 90 cm dlouhá. Květy jsou kaštanově červené, miskovité, 6 až 13 cm dlouhé. Kalich je zvonkovitý, zakončený 2 laloky. Koruna je zvonkovitá, dvoupyská, s krátkou korunní trubkou. Horní pysk je dvoulaločný, spodní trojlaločný. Tyčinky jsou 4 + 1 staminodium. Plody jsou válcovité, až 100 cm dlouhé a 18 cm široké. Mohou vážit až 12 kg a připomínají šišku salámu. Plod je nepukavý a obsahuje vláknitou dužninu a velká bezkřídlá semena.

Rozšíření.

Kigélie africká je rozšířená v celé tropické subsaharské Africe a zasahuje až do Jižní Afriky. Nejčastěji roste jako součást řídké stromové vegetace na vlhčích savanách, v galériových poříčních lesích a ve vlhkých lesích podél řek. Je rozšířena od nížin do nadmořských výšek okolo 1800 metrů.

Ekologické interakce.

Květy kigélie se otevírají na noc, visí na dlouhých stopkách, nepříjemně páchnou a jsou opylovány zejména netopýry. Spodní pysk květu má vrásčitý povrch, aby se na něm mohl netopýr dobře zachytit. Květy navštěvuje i různý hmyz, zejména včely a lišaji.<ref name="mam-8/2"></ref>

Taxonomie.

Druh "Kigelia africana" je silně variabilní a v minulosti bylo rozlišováno až 18 jednotlivých druhů, které byly později shrnuty do jediného variabilního druhu. Mnohé formy se ukázaly být ekologickými adaptacemi, podmíněnými prostředím.

Význam.

Nápadné plody kigélie jsou nejedlé a pro člověka jedovaté. Pražená semena slouží v Africe v dobách hladu jako nouzová potravina. Smažené či fermentované plody se používají k ovonění místního piva. Kigélie je v Africe, Austrálii, jihovýchodní Asii i jiných částech světa vysazována jako zajímavý okrasný strom, poskytující kvalitní stín. Kvůli masivním plodům nebývá vysazována na ulicích měst a ve veřejných parcích. Dřevo je tuhé a místně je využíváno např. k výrobě dlabaných kánoí.  Kigélie je složkou různých komerčních přípravků na kožní choroby. V místní africké medicíně jsou využívány všechny části rostliny. Slouží zejména při léčení zranění, vředů, syfilis, revmatismu a při ledvinových a žlučníkových chorobách. Odvar z kůry a listů slouží jako protijed při hadím kousnutí. Kigélie je využívána i v indické medicíně.  V mnohých afrických komunitách jsou tyto stromy uctívány a ochraňovány před pokácením.

Kigélie africká ("Kigelia africana") je tropický strom z čeledi trubačovité. Je to jediný druh rodu kigélie. Je to rozložitý strom se zpeřenými listy a nápadnými kaštanově červenými miskovitými květy, které opylují netopýři. Masivní, válcovité, nejedlé plody daly stromu jméno salámový strom. Kigélie je rozšířena v tropické Africe a pěstuje se v tropech všech kontinentů. Má význam zejména v medicíně a jako tropická okrasná dřevina.

Kigelia is a genus of flowering plants in the family Bignoniaceae. The genus consists of only one species, Kigelia africana, which occurs throughout tropical Africa. The so-called sausage tree grows a fruit that is up to long, weighs about , and resembles a sausage in a casing.


Rozšíření.

Pochází ze západní Evropy, Středozemí a Malé Asie. Druhotně se rozšířila do zbytku Evropy, na Sibiř a do Východní Asie, na Arabský poloostrov, do Ameriky, Afriky, Austrálie i na Nový Zéland. V České republice, kde je považována za archeofyt, se vyskytuje na většině území roztroušeně až hojně, v polohách nad 750 m n. m. však chybí.

Ekologie.

Světlomilná a teplomilná rostlina, upřednostňuje suché a výhřevné, kamenité, písčité či hlinité půdy. Špatně snáší zamokřená a zastíněná stanoviště, stejně jako místa s dlouho ležící sněhovou pokrývkou. Přežívá i velká letní sucha při nichž nehyne, nýbrž po větším letním nebo podzimním dešti opět pokračuje v růstu. Přezimuje v listové růžici.  Roste na obdělávaných polích a zahradách, v suchých trávnicích, na pastvinách, úhorech, podle cest, na železničních náspech a rumištích. Do Česka se dostala, patrně ze západní či jižní Evropy, poměrně dávno a zcela zdomácněla, nyní je na velké části území běžnou rostlinou.

Popis.

Jednoletá až dvouletá, nepříjemně zapáchající bylina s trsy bohatě větvených lodyh které jsou poléhavé či vystoupavé a dorůstající do výše 20 až 50 cm. Z tenkého kůlovitého kořene, se sekundárními vláknitými kořínky, vyrůstá listová růžice a z ní vyrůstají chlupaté lodyhy. Lodyžní listy rostou střídavě nebo protistojně, jsou řapíkaté, eliptické, jejich čepele jsou sudo nebo lichozpeřené a bývají dlouhé do 5 a široké do 3 cm, směrem vzhůru se zmenšují. Přisedlé lístky jsou jednou až dvakrát ostře peřenoklané a oboustranně chlupaté, vrcholové lístky jsou třídílné. Všechny listy bývají tvarově velice variabilní, listová růžice za plodu usychá. Vytrvalé, široce kopinaté palisty jsou zelené a později načervenalé.  Okoličnatá květenství na dlouhých a chlupatých stopkách jsou tvořena třemi až osmi pětičetnými květy s listeny u báze srostlými. Stopky květů jsou při kvetení vzpřímené, při zrání plodů se prodlužují a sklánějí dolů, plody visí. Stopky se přitom hákovitě ohýbají nahoru, takže visící plody směřují vzhůru. Elipsovité kališní lístky jsou po obvodě blanité, na vrcholu hrotité se štětinatou osinkou, chlupaté a mají tři až pět žilek. Dvojnásobně větší, obvejčité korunní lístky, 4 až 10 mm dlouhé, bývají růžové, světle karmínové, růžovofialové nebo vzácně bílé a u báze někdy mívají purpurovou skvrnu. Z deseti tyčinek bývá pouze pět vnitřních tyčinek plodných, zbylé vnější nemají prašníky. Plodné tyčinky mají vespod medové žlázky. Rostliny kvetou nejčastěji od dubna do července, ojediněle až do října. Květ je otevřen pouze necelý den, před sklonkem dne se zavře, korunní lístky uvadnou a opadají.

Rozmnožování.

Poltivý zobanitý plod, až 5 cm dlouhý, se skládá z pěti jednosemenných pouzder, která jsou svými prohnutými a napjatými osinami přirostlá ke společnému střednímu sloupku. V době zralosti vztyčený plod ve střední části puká a předpjaté osiny vymršťují nažky (plůdky) až do vzdálenosti dvou metrů. Chlupaté nažky (semena) jsou podlouhlé, zašpičatělé a přecházejí v dlouhou, hydroskopickou osinu, která je za sucha spirálovitě stočená. Osina reaguje zkrucováním a napřimováním na změnu vlhkosti a zavrtává nažku do země, chloupky nažky směřující vzhůru brání zpětnému pohybu k povrchu.  Pumpava obecná se rozmnožuje pouze semeny, která jsou nepravidelně dlouze dormantní a podržují si klíčivost až osm let, na polích se objevují její mladé semenáčky po celý rok. Na rostlině vyroste ročně několik stovek semen která se rozšiřují mimo balisticky i za pomoci zvířat, zachycují se osinami za srst nebo peří živočichů.

Význam.

Na polích zapleveluje prořídlé pícniny, ale bývá hojná i v přezimujících obilninách, řepce, okopaninách a zelenině. Jedná se o však méně nebezpečný plevelný druh.  Pumpava obecná se používá v léčitelství, je to léčivka se svíravým a krev stavícím účinkem. V květnu až červnu se sbírá se její nať „Herba erodii“, jejíž odvar v malých dávkách zvyšuje a ve velkých snižuje krevní tlak. Největší využití však nacházela v gynekologii, např. při nadměrné menstruaci nebo nepravidelném krvácení.

Externí odkazy.

Pumpava obecná ("Erodium cicutarium") je nevysoká, pižmem páchnoucí, planě rostoucí rostlina, druh rodu pumpava. V české přírodě je nepůvodní druh, roste v ní však již po staletí, bývá považována za léčivku i plevel.

Erodium cicutarium, also known as redstem filaree, redstem stork's bill, common stork's-bill or pinweed, is a herbaceous annual – or in warm climates, biennial – member of the family Geraniaceae of flowering plants. It is native to Macaronesia, temperate Eurasia and north and northeast Africa, and was introduced to North America in the eighteenth century, where it has since become naturalized, particularly of the deserts and arid grasslands of the southwestern United States.


Dětství, vzdělání a rodina.

Asaad se narodil v Palmýře a strávil tam většinu svého života. Vystudoval univerzitu v Damašku a získal diplom z historie. Měl jedenáct dětí, šest synů a pět dcer.

Kariéra.

Archeolog.

Věnoval se vykopávkám v Palmýře a obnově jejích památek. Stal se hlavním správcem památek v Palmýře v roce 1963. Spolupracoval s kolegy archeology ze Spojených států, Německa, Polska, Francie a Švýcarska. Dosáhl zapsání Palmýry do seznamu Světového kulturního dědictví UNESCO. Plynně hovořil aramejsky a až do roku 2011 pravidelně překládal.  V roce 2003 byl členem syrsko-polského týmu, který objevil mozaiku ze 3. století zobrazující souboj člověka s okřídleným stvořením. Popsal ji jako "jeden z nejcennějších objevů kdy učiněných v Palmýře". V roce 2001 ohlásil objev 700 stříbrných mincí ze 7. století se zobrazením králů Husrava I. a Husrava II., kteří patřili k dynastii, jež vládla Persii před jejím ovládnutím muslimy.  Byl vyhledávaným mluvčím na konferencích, kde prezentoval výsledky svého rozsáhlého výzkumu. Jeho pozitivní význam pro Palmýru a jeho historická erudice byly velmi vysoce hodnoceny předními akademiky a výzkumníky z oboru. Když v roce 2003 odešel do důchodu, převzal jeho dílo syn Wáled. Spolu byli v srpnu 2015 zadrženi po ovládnutí Palmýry Islámským státem, když byl pak otec zavražděn, nebylo o osudu jeho syna nic známo.

Politika.

V roce 1954 vstoupil do syrské strany Baas, nebylo ale jisté, zda patřil k aktivním podporovatelům režimu Bašára Asada. Deník "The Economist "ale zaznamenal některá svědectví, že byl Asadovým "věrným příznivcem".

Smrt.

V květnu 2015 oblast města Tadmur (moderního města Palmýra) a přilehlé památky obsadili ozbrojenci z hnutí Islámský stát (ISIS). Chálid Asaad pomáhal evakuaci sbírek místního muzea před příchodem islamistů. Při obsazení byl zadržen a ISIS se ho snažil přimět, aby prozradil, kam byly cenné památky ukryty. 18. srpna 2015 byl zavražděn v Tadmuru. Za přihlížení davu mu byla sťata hlava. Podle cedule, kterou měl po vraždě pověšenou na prsou, ho ISIS popravil za odpadlictví, zastupování Sýrie na "konferencích nevěřících", vedení palmýrských "modloslužeben", návštěvu "kacířského Íránu" a za kontakty s bratrem, který působil v syrských tajných službách.

Reakce.

Jeho smrt odsoudili nejen jeho kolegové v Sýrii, ale také v zahraničí, např. italský ministr pro památky a turistiku Dario Franceschini, který nechal vlajky na všech italských muzeích spustit na Asaadovu památku na půl žerdi, generální ředitelka UNESCO Irina Bokovová a další.

Chálid Asaad (arabská výslovnost: , arabsky خالد الأسعد, 1932 nebo 1934 – 18. srpna 2015) byl syrský archeolog a správce památek města Palmýry, které patří do seznamu Světového dědictví UNESCO. Byl v této pozici déle než 40 let. 18. srpna 2015 byl veřejně popraven teroristy z hnutí Islámský stát.

Khaled al-Asaad (, , January 1932 – 18 August 2015) was a Syrian archaeologist and the head of antiquities at the ancient city of Palmyra, a UNESCO World Heritage Site. He held this position for over 40 years. Al-Asaad was publicly beheaded by the Islamic State of Iraq and Syria (ISIS) on 18 August 2015, at the age of eighty three.


Život.

Byl nejstarší z pěti synů tiskaře. Od osmnácti měsíců do jedenácti let byl umístěn v klášterním ústavu a v různých chlapeckých penzionátech. Od roku 1940 žil u rodičů, vystudoval gymnázium, poté navštěvoval sochařskou třídu výtvarné akademie a divadelní akademii v Gentu.  V 50. letech se stal členem umělecké skupiny "CoBrA". Tři roky (1950-1953) žil v Paříži, kde se stýkal se surrealisty a existencialisty. Poté žil v Římě, od roku 1955 v Gentu, v 70. letech načas v Amsterdamu.  Roku 1979 získal nizozemskou cenu Constantijn Huygensprijs, v roce 1986 Cenu nizozemského písemnictví.  Proslul svými vztahy s populárními herečkami. V letech 1955-65 žil s herečkou Elly Overzierovou. V roce 1970 se seznámil s nizozemskou herečkou Kitty Courboisovou (o tomto vztahu napsal knihu "Het jaar van de kleft"; "Rok raka"). Později žil s nizozemskou herečkou Sylvií Kristelovou, známou z erotického trháku "Emanuelle".  Na konci života trpěl Alzheimerovou chorobou a v březnu 2008 se rozhodl ukončit život eutanazii.

Dílo.

V roce 1947 vydal první sbírku experimentální poezie nazvanou "Kleine reeks" ("Malá řada"). Roku 1950 vydal první román, poprvé pod názvem "De eendenjacht" ("Lov na kachny"), později jako "De Metsiers" ("Metsiersové"). Známým se stal roku 1952 díky románu "De Hondsdagen" ("Psí dny"), který zaznamenal velký úspěch. Roku 1955 napsal svou první divadelní hru "Een bruid in de morgen" ("Jitřní nevěsta"). Roku 1965 debutoval i jako filmový scenárista a režisér – natočil film "De Vijande"n ("Nepřátelé"). V roce 1969 představil divadelní hru "Vrijdag" ("Pátek"). Zdaleka největšího ohlasu mezinárodního dosáhl však až roku 1983 knihou "Het verdriet van België" ("Smutek Belgie").

Hugo Claus (5. duben 1929, Bruggy – 19. březen 2008, Antverpy) byl belgický spisovatel vlámské národnosti, známý svým zvláštním jazykem, v němž spisovnou nizozemštinu obohacují prvky různých vlámských nářečí. Proslavil ho román "Smutek Belgie".

Hugo Maurice Julien Claus (; 5 April 1929 – 19 March 2008) was a leading Belgian author who published under his own name as well as various pseudonyms. Claus' literary contributions spanned the genres of drama, the novel, and poetry; he also left a legacy as a painter and film director. He wrote primarily in Dutch, although he also wrote some poetry in English.  His death by euthanasia, which is legal in Belgium, led to considerable controversy.


Rozšíření.

Pochází z jihovýchodní Evropy, Malé Asie a okolí Kavkazu. V současnosti roste v celé Evropě a byla zavlečena i do Číny, obou Amerik, severní Afriky i Austrálie; místy se stává invazní rostlinou. V České republice byla odedávna jako léčivá rostlina pěstována v zahradách, dnes převládají zplaněné populace ve volné přírodě v blízkosti lidských sídel.

Ekologie.

Řimbabě obecné se nejlépe daří na teplých a osluněných stanovištích, na půdách dostatečně propustných a bohatých na živiny, hlavně dusík. Roste v zahradách, okolo zdí, v parcích, na návsích a na různých ruderálních stanovištích.

Popis.

Vytrvalá rostlina s lodyhou vysokou 30 až 60 cm. Lodyha je krátce vystoupavá až přímá, mělce rýhovaná, v dolní části lysá a v horní chlupatá a okoličnatě rozvětvená. U starší rostliny obvykle vyrůstá ze šikmého, drobnými kořínky porostlého oddenku lodyh několik. Lodyžní listy jsou střídavé, řapíkaté, měkké, světle zelené nebo žlutozelené a v obryse vejčité. Jejich čepele, 5 až 7 cm dlouhé a 4 až 5 cm široké, jsou peřenoklané se dvěma až pěti páry úkrojků které jsou vroubkovaně pilovité, na koncích tupé a na rubu hustě žláznaté. Rozemnuté listy i lodyha silně voní po heřmánku.  Dlouze stopkaté květní úbory o průměru 1,5 až 2,5 cm vyrůstají v počtu 15 až 20 v chocholičnaté latě. Úbor je tvořen ve středu rostoucími oboupohlavnými kvítky se žlutými, trubkovitými, pěticípými korunami a po obvodě 10 až 20 samičími jazykovitými kvítky s krátkou bílou ligulou. Trojřadý zákrov je zploštěle polokulovitý, zelené zákrovní listeny jsou podlouhlé a mají široký suchomázdřitý lem. Kvetou od června do září. Plody jsou vejčité nažky asi 1 mm velké, které mají na vrcholu zubatou blanitou korunku a po bocích podélná bílá žebra. Ploidie druhu je 2n = 18.

Význam.

Řimbaba obecná bývá pěstována jako okrasná a léčivá rostlina. Pěstuje se v několika kultivarech, bývají plnokvěté nebo mívají žlutavé listy. Rostliny jsou nejčastěji vysazují na obruby záhonů.  Kvetoucí nať sbírána na počátku květu obsahuje sekviterpenové laktony, mnohé silice s pinenem a bornylacetátem, třísloviny, pyrethrin, deriváty acetylenu, chrysanthemonin a další látky; nejvíce účinných látek je obsaženo v listech. V léčitelství se droga používá nejčastěji ve formě nálevu. Působí proti horečce a protirevmaticky, snižuje bolest, rozšiřuje cévy, podporuje trávení a užívá se také při menstruačních bolestech. Bývá také lékem proti migréně, rozžvýká se a spolkne preventivně jeden a při záchvatu pět čerstvých listů. Při zánětu středního ucha pomáhá vsunout do ucha čerstvý list. Z květů se vyrábí tinktura používána jako repelent proti hmyzu a léčivá mast na hmyzí kousnutí.

Řimbaba obecná ("Tanacetum parthenium") je středně vysoká, vytrvalá, aromatická rostlina s množstvím drobných květních úborů podobných kopretině. Na základě nových výzkumů byl rod ("Pyrethrum") zrušen a jeho druhy, které se v české přírodě vyskytují, byly začleněny do rodu vratič ("Tanacetum").  Bylina řimbaba obecná tak dostává nové vědecké jméno "Tanacetum parthenium". V české literatuře však bývá stále uváděna pod jménem "Pyrethrum parthenium", nebo ještě se starším "Chrysanthemum parthenium".

Tanacetum parthenium, known as feverfew, is a flowering plant in the daisy family, Asteraceae. It is a traditional medicinal herb that is used commonly to prevent migraine headaches. Occasionally, it is grown for ornament. It usually is identified in the literature with its synonyms, "Chrysanthemum parthenium" and "Pyrethrum parthenium".


Výroba a vlastnosti.

Sloučenina se vyrábí několika metodami, tou hlavní je cesta přes acetonkyanhydrin (ACH). ACH se vyrábí kondenzací acetonu a kyanovodíku. Kyanhydrin za přítomnosti kyseliny sírové hydrolyzuje na sulfátester methakrylamidu, methanolýzou tohoto esteru se získá hydrogensíran amonný a MMA. Tato metoda jako vedlejší produkt poskytuje významná množství síranu amonného. Vzniká sulfátester, adukt s kyselinou sírovou, která se v krakovacím kroku odstraní. Sulfátester se potom methanolyzuje (reaguje s methanolem): Jak vyplývá z poslední reakce, na každý kilogram vzniklého methyl-methakrylátu vzniká 2,5 kg hydrogensíranu amonného a odstranění této soli je energeticky náročné. Toto technologií se získávají více než 3 miliony tun MMA ročně. Ekonomika této cesty výroby MMA byla výrazně optimalizována.

Ostatní metody výroby MMA.

Vzhledem k měřítku výroby MMA bylo vyvinuto mnoho metod, které vycházejí z prekurzorů C2-C4.

Přes propionaldehyd.

Výchozí ethylen se nejdřív hydroformyluje, čímž se získá propanal (propionaldehyd). Ten se poté kondenzuje s formaldehydem za vzniku methakroleinu. Kondenzace se katalyzuje sekundárním aminem. Syntézu kyseliny methakrylové dokončuje vzdušná oxidace methakroleinu:

Methylpropionátové cesty.

První fáze zahrnuje hydroesterifikaci ethylenu za vzniku methylpropionátu (MeP): První krok tohoto procesu, syntéza MeP, se provádí v nepřetržitě promíchávaném tankovém reaktoru za mírné teploty a tlaku a za pomoci speciální agitace a zařízení pro směšování plynu a kapaliny.  V druhém kroku MeP kondenzuje s formaldehydem v jediném heterogenním reakčním kroku za vzniku MMA:  Reakce MeP a formaldehydu probíhá na roštovém katalyzátoru. Tento katalyzátor, oxid cesný na oxidu křemičitém, zajišťuje dobrou selektivitu získávání MMA z MeP. Tvorba malého množství těžkých, poměrně netěkavých sloučenin otravuje katalyzátor. Aktivitu a selektivitu katalyzátoru lze snadno obnovovat řízeným procesem přímo na místě. Proud reakčních produktů je separován primární destilací, kdy vzniká surový MMA neobsahující vodu, MeP a formaldehyd. Nezreagovaný MeP a voda jsou recyklovány při formaldehydovém dehydratačním procesu. Čistý MMA (více než 99,9 %) vzniká ze surového sérií vakuových destilací a separací. Vyseparované proudy se vracejí do procesu; jen jeden malý proud těžkých esterů je odpadní. Ten lze snadno zlikvidovat v tepelném oxidátoru, kde vzniká teplo využitelné v procesu.  V posledním čtvrtletí roku 2008 představila firma Lucite International továrnu Alpha MMA na Jurong Islandu v Singapuru. Tamní proces je o 30–40 % investičně i provozně levnější než konvenční systémy, neprodukuje prakticky žádný odpad a jako surovinu lze využít biomasu.

Methyl-methakrylát (MMA) je organická sloučenina se vzorcem CH=C(CH)COOCH. Tato bezbarvá kapalina je methylesterem kyseliny methakrylové (MAA) a je to monomer vyráběný ve velkých množstvích pro polymerizaci na polymethylmethakrylát (PMMA, akrylátové sklo, plexisklo).

Methyl methacrylate (MMA) is an organic compound with the formula CH=C(CH)COOCH. This colorless liquid, the methyl ester of methacrylic acid (MAA), is a monomer produced on a large scale for the production of poly(methyl methacrylate) (PMMA).


Život.

Jeho rodiči byli Mosze Tancman z Pinsku a Anna Gurwiczová pocházející z Vilniusu .  Své první hudební vzdělání získal v Lodži. Zde působil v místním symfonickém orchestru pod vedením Tadeusze Mazurkiewicze. Zároveň studoval ve Varšavě hudební teorii u Piotra Rytla, kompozici u Henryka Melcera a hru na klavír u Wojciecha Gawrońského. Na Varšavské univerzitě též studoval právo.  Od roku 1920 až do své smrti žil trvale v Paříži, s přestávkou během druhé světové války, kdy jeho rodina kvůli hrozbě holocaustu žila ve Spojených státech. Do Francie se vrátil v roce 1946.  Alexandre Tansman cestoval jako koncertní pianista po Evropě, Severní Americe i Dálném východě. Zasloužený věhlas získal nejen jako virtuózní klavirista a dirigent, ale i jako skladatel.  Tansman byl první polský skladatel, který se rozhodně rozešel s vlivem neoromantismu, zejména utvrzovaným v německé tradici, a přiklonil se k tradici románské. Stal se nesporným spoluzakladatelem neoklasicismu ve světové hudbě, po boku Igora Stravinského, Paula Hindemitha, Francise Poulenca či Alfreda Caselly. Tvorba Tansmana je velmi bohatá a všestranná. Je uznávaný skladatel hudby pro orchestr, klavír a kytaru. Navazoval na polské a židovské tradice se silnými vlivy francouzské a americké hudby.  V letech 1932-1933 Tansman absolvoval umělecké turné po celém světě, během kterého byl poctěn osobně Mahátmou Gándhím a japonským císařem, který dal mu medaili „za jeho příspěvek ke světové kultuře“.  V roce 1977, jako uznání svého příspěvku k hudební kultuře Evropy, se Tansman jako první polský umělec stal členem Královské akademie věd, literatury a umění v Bruselu.  Skladby si u něj objednávaly, mimo jiné, UNESCO a belgická královna. Jedním z projevů uznání za práci skladatele byl úzký vztah, který měl s Charlie Chaplinem, Georgem Gershwinem, Albertem Einsteinem, Thomasem Mannem, Stefanem Zweigiem nebo Pablem Picassem. Ovocem přátelství se Stravinským byla Tansmanova kniha – jeden z nejcennějších a nejspolehlivějších pramenů o zdroji Stravinského kreativity a estetiky – "Igor Stravinsky", vydaná v Paříži roku 1948.  Tansmanova díla provedli největší světoví umělci – Sergej Koussevitzky, Tullio Serafin, Arturo Toscanini, Leopold Stokowski, Pierre Monteux, Hermann Abendroth, Andrés Segovia, Erich Kleiber, Otto Klemperer a Grzegorz Fitelberg.  Jeho komorní díla hrála nejznámější smyčcová kvarteta, sólové skladby zavedení klavíristé: Walter Gieseking, José Iturbi, Mieczysław Horszowski, houslisté: Bronisław Huberman, József Szigeti a violoncellisté: Pablo Casals a Grigorij Pjatigorskij.  Svaz polských skladatelů ho jmenoval čestným členem a Akademie múzických umění v Lodži ho poctila čestným doktorátem.

Alexandre Tansman (polsky Aleksander Tansman, 11. června 1897, Lodž – 15. listopadu 1986, Paříž) byl polský skladatel a klavírní virtuóz žijící ve Francii.

Alexandre Tansman (; 12 June 1897 – 15 November 1986) was a Polish composer and virtuoso pianist of Jewish origin. He spent his early years in his native Poland, but lived in France for most of his life, being granted French citizenship in 1938. His Polish identity influenced several orchestral and chamber works, such as "Rapsodie polonaise" and "Quatre Danses polonaises", and some guitar works, such as "Hommage à Lech Walesa" and "Hommage à Chopin". His music is often said to be primarily neoclassical, drawing on his Polish Jewish heritage as well as his French musical influences.


Historie.

Vývoj GSLV Mk.3 začal krátce po roce 2000. První start byl plánován na rok 2009–2010. Zpoždění bylo způsobeno několika faktory, včetně havárie horního kryogenního stupně, vyvinutého Indickou kosmickou agenturou (ISRO), dne 15. dubna 2010. Tento stupeň byl vynesen ještě předchozím letem nosiče GSLV Mk.2 D3 .  Suborbitální letový test nosiče GSLV Mk.3 (LVM 3-X), s pasivním horním stupněm, byl uskutečněn 18. prosince 2014. Při letu na suborbitální trajektorii byl otestován přistávací modul kosmické lodi. První start s vynesením nákladu na oběžnou dráhu byl uskutečněn 5. června 2017. Při tomto startu byla podle plánu na dráhu přechodovou ke geostacionární vynesena telekomunikační družice GSAT-19 o hmotnosti 3136 kg. Při dalším startu dne 14. listopadu 2018 byla úspěšně vynesena telekomunikační družice GSAT-29 o hmotnosti 3423 kg.  První předstartovní odpočítávání nosiče GSLV Mk.3 M1 začalo 14. července 2019. Bohužel, před startem byla zaregistrována anomálie nosné rakety a proto byl start odložen.  Start nosiče GSLV Mk.3 M1 proběhl 22. července 2019 a vynesl při něm indický komplex Čandraján-2, skládající se z orbiteru (družice Měsíce), landeru (sonda), roveru (vozítko) a laserového odražeče, vše o celkové hmotnosti 3890kg.

Budoucí vývoj.

První start s kosmickou lodí Gaganyaan a kosmonauty na palubě je plánován po roce 2020.  V budoucnu je předpokládán vývoj částečně kryogenního (na kapalný, tedy kryogenní kyslík a letecký petrolej (RP-1)) motoru pro druhý stupeň tohoto nosiče, který umožní zvýšení nosnosti na GTO na 6 tun.

Popis nosiče.

První stupeň.

GSLV Mk.3 používá raketové motory na pevná paliva (boostery) typu S200. Každý z nich má průměr 3,2 metru, délku 25 metrů a obsahuje 207 tun paliva. Tyto motory hoří 130 sekund a oba celkem produkují tah přibližně 10 000 kilonewtonů (což znamená asi 1000 tun tahu).

Druhý stupeň.

Centrální stupeň, označený L110, má průměr 4 metry. Spaluje kapalná paliva: nese 110 tun UDMH a NO. Tento stupeň je prvním indickým klusterem (svazkem motorů) na kapalná paliva. Používá dva vylepšené motory Vikas, každý o tahu okolo 700 kilonewtonů (asi 70 tun tahu). Raketové motory používají regenerativní chlazení, a v porovnání s předchozími motory Vikas mají sníženou hmotnost a zvýšenou účinnost (specifický impuls). Tento stupeň, L110, se spouští 113 sekund po startu a poskytuje tah po dobu přibližně 200 sekund.

Třetí stupeň.

Kryogenní třetí (tzv. horní) stupeň je označen C25 resp. C30 a je poháněn raketovým motorem CE-20 vyvinutým v Indii. Tento motor spaluje kryogenní O2 a H2. V případě horního stupně C25 produkuje 186 kilonewtonů (přibližně 18 tun tahu), po dobu přibližně 640 sekund. Stupeň má průměr 4 metry a délku 13,5 metru. Obsahuje 25 resp. 30 tun tohoto paliva.

Kryt nákladu.

Kryt nákladu má průměr 5 metrů a umožňuje nést náklad o objemu 110 kubických metrů.

Varianty.

GSLV Mk.3 X.

První letová vývojová verze. Místo horního stupně nesla experiment CARE, což byl test schopnosti návratového modulu zajistit indické kosmické lodi s kosmonauty, průchod zemskou atmosférou a jejich měkké přistání na Zemi.

GSLV Mk.3 D1.

První let kompletního nosiče. Vývojová verze schopná vynést náklad na geosynchronní oběžnou dráhu. Vynesla indický satelit GSAT-19. Lepší aerodynamika než u GSLV Mk.3 X.

GSLV Mk.3 D2.

Druhá vývojová verze. Vynesla indický satelit GSAT-29. Používá výkonnější a efektivnější motory 2. stupně (stupeň L110, s dvěma motory Vikas verze HPVE-1).

GSLV Mk.3 M1.

První operační verze nosiče. Vynesla indický komplex pro výzkum Měsíce, Čandraján-2.

GSLV Mk.3 nebo GSLV Mk III nebo LVM 3 nebo také Geosynchronous Satellite Launch Vehicle Mark III (hindsky: भूस्थिर उपग्रह प्रक्षेपण यान एमके-३) je středně těžká nosná raketa, vyvinutá Indickou kosmickou agenturou (ISRO).  Tato nosná raketa je schopná umístit čtyřtunovou družici na GTO a umožňuje tak Indii zachovat si úplnou soběstačnost v oblasti vypouštění družic na oběžnou dráhu. Díky GSLV Mk.3 má Indie nový první stupeň tvořený dvěma boostery na TPH, dále vlastní druhý stupeň (svazek 2 účinnějších motorů na KPH, namísto 4 starších a izolovaných) a také svůj nový a silnější horní stupeň na plně kryogenní palivo, s vyšší nosností a efektivitou, než má horní stupeň GSLV Mk.2 . GSLV Mk.3 bude možné využít, jak jako nosič družic na GEO, tak i jako nosič indické kosmické lodi. Umožňuje používat indický kryogenní horní stupeň s větším nákladem, než dosavadní nosič GSLV Mk.2 .

The Geosynchronous Satellite Launch Vehicle Mark III (GSLV Mk III), also referred to as the Launch Vehicle Mark 3 (LVM3), is a three-stage medium-lift launch vehicle developed by the Indian Space Research Organisation (ISRO). Primarily designed to launch communication satellites into geostationary orbit, it is also identified as launch vehicle for crewed missions under the Indian Human Spaceflight Programme and dedicated science missions like Chandrayaan-2. The GSLV Mk III has a higher payload capacity than the similarly named GSLV Mk II.  After several delays and a sub-orbital test flight on 18 December 2014, ISRO successfully conducted the first orbital test launch of GSLV Mk III on 5 June 2017 from the Satish Dhawan Space Centre, Andhra Pradesh.  In June 2018, the Union Cabinet approved to build 10 GSLV Mk III rockets over a five-year period.  GSLV Mk III launched CARE, India's space capsule recovery experiment module, Chandrayaan-2, India's second lunar mission and will be used to carry Gaganyaan, the first crewed mission under Indian Human Spaceflight Programme.


Historie obrazu.

Oltář pro klášter augustiniánů v Kladsku (německy "Glatz"; polsky od roku 1945 "Kłodzko") dal zhotovit před rokem 1350 jeho zakladatel, arcibiskup Arnošt z Pardubic, který v Kladsku strávil mládí a v tamním farním kostele byl jako dítě údajně svědkem zjevení Panny Marie. Jako arcibiskup byl zakladatelem mariánského kultu v českých zemích. Ve farním kostele Nanebevzetí Panny Marie v Kladsku je pohřben.  Původní křídlový oltář, ke kterému patřily další čtyři desky s malovanými výjevy ze života Krista ("Narození Páně, Obřezání, Útěk do Egypta, Dvanáctiletý Kristus v Chrámu") viděl a popsal Bohuslav Balbín ve spisu "Vita Venerabilis Arnesti primi archiepiscopi Pragensis" (1664). Klášter po augustiniánech převzali jezuité a do roku 1618 zde byla jezuitská kolej. Za třicetileté války bylo Kladsko obléháno a poničeno, ale oltář zachránil purkrabí Johann Georg Semling a luteránský šlechtic Adrian von Eckersdorf. Po roce 1625 byl oltář chloubou místního farního kostela a v 19. století se nacházel v královském gymnasiu v Kladsku. Odtud obraz s trůnící Madonou koupilo roku 1902 berlínské Kaiser-Friedrich-Museum. V současnosti je v majetku Státního muzea Gemäldegalerie Berlin Berlin-Dahlem.

Dílo.

Monumentální obraz o velikosti 186 × 95 cm je namalován temperou na desce z topolového dřeva, potažené plátnem. Je dílem pocházejícím z okruhu Mistra vyšebrodského oltáře nebo jeho následovníka.  Motiv "Trůnící Madony" obklopené anděly, kompozice prostoru sjednoceného perspektivním ubíháním linií, snědý pigment pleti, neobvyklá velikost dítěte a záliba v drahocenných tkaninách má původ v severní Itálii, ale řada detailů naznačuje přímý vliv francouzský, zprostředkovaný Porýním. Jako archaické francouzské vzory, vyskytující se v české knižní malbě už počátkem 14. stol., se jeví zejména koruna s listy a bohatě řasená rouška Madony. Také architektura trůnu souvisí s francouzskými slonovinovými reliéfy.  S dílem Mistra vyšebrodského oltáře obraz spojuje měkká modelace obličejů a podoba Madony a andělů s deskami "Klanění tří králů", "Zvěstování", "Zmrtvýchvstání" a "Oplakávání" vyšebrodského cyklu. Existuje také analogie s Mosteckou madonou (hlava Krista).  Do stejného časového období patří také Madona z Veveří a Strahovská madona a do širšího okruhu, možná spojeného předchozím školením v dílně Mistra Klosterneuburského oltáře, také autor tzv. Kaufmannova Ukřižování.  Kladská madona vykazuje ve srovnání s vyšebrodským cyklem některé důležité inovace, zejména v perspektivní projekci trůnu a zvýraznění prostorové hloubky barevným odstupňováním ploch, modelaci vysokého reliéfu drapérií a v celkovém zlidštění a citové vroucnosti podání, od kterého se odvíjí celá typologie českých milostných Madon až do počátku 15. století.

Kladská madona ("Madona Kladská") je česká desková gotická malba z let 1343–1344, původně střední část většího křídlového oltáře. Donátorem oltáře byl arcibiskup Arnošt z Pardubic, který je zobrazen v levém dolním rohu.

The Enthroned Madonna of Kłodzko (de: Glatzer Madonna) is a Bohemian panel painting dating from 1343-1344 that was originally the central part of a larger winged altarpiece. The altarpiece's donor was Archbishop Arnošt of Pardubice, who is portrayed in the bottom left-hand corner.


Práce v koncentračním táboře.

Na podzim roku 1941 získal Krebsbach hodnost Standortarzt (vězeňského doktora) v koncentračním táboře Mauthausen a byl pověřen dozorem a vedením táborového zdravotnického personálu. Byl zodpovědný za zavedení hromadného zabíjení věznů smrtící injekcí, která byla naplněna většinou benzínem a byla aplikována do srdce vězně. Za jeho působení bylo tímto způsobem popraveno asi 900 vězňů (povětšinou Rusů, Poláků a Čechů). Kvůli této „zálibě“ obdržel přezdívku Dr. Spritzbach (Dr. Injekce). Byl také zodpovědný za stavbu plynové komory v sklepení nemocnice v Mauthausenu.  Krebsbach často navštěvoval a vybíral vězně, určené k popravě. Jeho bývalý kolega z tábora popsal tyto selekce takto: "Jako starší doktor z řad SS, Krebsbach občas obešel bloky a zastavil se v bloku, kde bylo několik přeživších židů. Poté co se před ním postavili do řady se jich zeptal, zda byl některý z nich doktorem. Pokud některý odpověděl, že ano, zařval na něj, že je pouze židovské prase a ne lékař a příštího dne by si tohoto neštastníka odvedli kápové.  Pokud měl některý z vězňů zlomenou končetinu (v táboře ne neobvyklá situace), kápo tohoto vězně zvedl a hodil s ním o zeď.  Přihlížející Krebsbach k tomuto jednou poznamenal, že 'jeho zlomenina je nyní beznadějný případ'."<br>  Jozef Hezret, kolega Krebsbacha z Mauthausenu (AMM V3/22).  Během podzimu roku 1943 byl doktor Krebsbach přesunut do koncentračního tábora v Kaiserwaldu v Lotyšsku, jelikož byl obviněn ze zastřelení německého vojáka Josefa Breitenfellnera.  Když byl tento koncentrační tábor osvobozen, byl Krebsbach jmenován jedním z inspektorů, kteří řešili problémy nakažených vězňů a infekce na území Lotyšska, Estonska a Litvy. Později byl přesunut do armády, kde sloužil jako doktor. V roce 1944 z armády odešel a pracoval jako závodní doktor v továrně v Kasselu.

Poválečné soudní procesy v Dachau.

Po konci války byl zatčen a byl odsouzen ke trestu smrti v takzvaných „Dachauských procesech“. Souzen byl americkou armádou dne 13. května 1946 a popraven byl 28. května 1947 v landsberském vězení.

Eduard Krebsbach (8. srpna 1894 – 28. května 1947) byl německý lékař a příslušník jednotek SS, který většinu války působil jako doktor v koncentračním táboře Mauthausen.  Po válce byl odsouzen za zločiny proti lidskosti a popraven.

Eduard Krebsbach (8 August 1894 – 28 May 1947) was a former German physician and SS doctor in the Nazi concentration camp in Mauthausen from July 1941 to August 1943. He was executed for crimes against humanity committed at the Mauthausen camp.


Život.

Narodil se jako Cyril Budniewicz roku 1937 v Moskvě, během vrcholu Velké čistky. Jeho otec, podpraporčík Vysoké důstojnické školy, byl krátce po narození syna zatčen a odsouzen na 8 let v pracovním táboře. Již dříve byl zatčen dědeček, který byl inženýr a bývalý menševik. Cyrilova matka, Natalia Wilderová, překladatelka a literární vědkyně, absolventka literárního institutu Maxima Gorkého v Moskvě, se poté v roce 1939 provdala za polského komunistického aktivistu Zygmunta Modzelewskiho, který až do roku 1937 žil v exilu ve Francii. I on však byl v letech 1937–1939 byl podroben represím a uvězněn v Sovětském svazu.  Po propuštěni z gulagu a vypuknutí německo-sovětské války Zygmunt Modzelewski působil v komunistickém Svazu polských vlastenců. Od roku 1944 byl v Moskvě velvyslancem komunistického polského Výboru národního osvobození a v roce 1947 se stal ministrem zahraničních věcí Polské lidové republiky. Cyryl Budniewicz dostal příjmení adoptivního otce a začal používat jméno Karol Modzelewski. V roce 1941 navštěvoval školu pro ruské politické exulanty v Gorkém u Moskvy. V roce 1945 odešel do Polska, teprve pak se začal učit polštinu. V roce 1954 zemřel jeho adoptivní otec Zygmunt Modzelewski, který byl od roku 1951 zbaven politického vlivu.  V roce 1954 též absolvoval střední školu a téhož roku začal studovat historii na univerzitě ve Varšavě. Zde se setkal se skupinou mladých historiků, jako byli, mimo jiné, Jacek Kuroń, Andrzej Garlicki, Andrzej Krzysztof Wróblewski, Krzysztof Pomian či Teresa Monasterská, s níž se zapojil v roce 1956 do studentského hnutí revisionistů. V jeho rámci byl zodpověden za kontakty s mladými dělníky. V roce 1959 absolvoval na Varšavské univerzitě, jako student Alexandra Gieysztora. V letech 1962–1964 působil jako asistent a doktorand na Ústavu dějin varšavské univerzity.  V březnu 1957 vstoupil do vládnoucí Polské sjednocené dělnické strany. V roce 1964 byl spolu s Jackem Kuroněm vyloučen ze strany, pak také ze Svazu socialistické mládeže. V reakci na vyloučení oba napsali „otevřený dopis straně“, ve kterém kritizovali politickou linii komunistické strany a navrhovali změny. Po tomto kroku byl vyloučen z doktorského studia a vyhozen práce. Nakonec byl v roce 1965 odsouzen k 3,5 letům vězení. Po dvou letech a pěti měsících ve vězení byl podmínečně propuštěn, dne 3. srpna 1967. V březnu 1968 se zúčastnil studentských protestů, za což byl v roce 1969 znovu odsouzen ke 3,5 letům vězení. Propuštěn byl v září 1971.  V letech 1972–1983 byl zaměstnán v Ústavu dějin hmotné kultury Polské akademie věd ve Vratislavi. V roce 1974 získal doktorát na základě práce „Hospodářská organizace Piastovského státu“ a o čtyři roky později získal doktorát za práci věnovanou raně středověké Itálii.  V roce 1980 vstoupil do Nezávislých samosprávných odborů „Solidarita“. Modzelewski byl dokonce autorem názvu této organizace.  Byl členem prezidia Mezitovárního výboru svazů Dolního Slezska. Po vyhlášení stanného práva 13. prosince 1981 byl internován. V září 1982 byl oficiálně zatčen a obviněn z pokusu o svržení komunistického režimu. 6. srpna 1984 byl propuštěn na amnestii.  V roce 1989 byl pozván na dvouměsíční sérii přednášek na Collège de France, ale bylo to zamítnuto z politických důvodů. Ve stejném roce, v souvislosti se změnami ve společnosti, se však vrátil ke své vědecké práci.  Do roku 1992 pracoval v Ústavu dějin Polské akademie věd, v roce 1990 získal titul profesora.  V letech 1992–1994 byl zaměstnán v Ústavu dějin na univerzitě ve Vratislavi. Od roku 1994 působil jako profesor v Ústavu dějin na univerzitě ve Varšavě. Stal se členem Polské akademie věd, v prosinci 2006 byl jmenován jeji viceprezidentem. Působil též ve Varšavské vědecké společnosti.  V letech 1989-1991 byl zvolen ve Vratislavském vojvodství za senátora, a to v prvním funkčním období Senátu Třetí Polské republiky. Založil politickou stranu "Solidarność Pracy", později se stal čestným předsedou strany "Unia Pracy". V roce 1995 ukončil svoji činnost v polské politice, ale stále ji komentuje a občas do ní i zasahuje: V roce 2005 byl například členem volební komise Włodzimierze Cimoszewicze v prezidentských volbách.  V roce 1998 mu byl, společně s Jackem Kuroněm, udělen Řád bílé orlice.  Kromě mnoha vědeckých prací, Karol Modzelewski napsal v roce 2013 autobiografii pod názvem upomínajícím na Majakovského (("Клячу истории загоним" (Левый марш)): "Zajeździmy kobyłę historii: wyznania poobijanego jeźdźca" (Zaženem dějin klisny!: vyznání potlučeneho jezdce).

Karol Cyryl Modzelewski (23. listopadu 1937 Moskva – 28. dubna 2019 Varšava) byl polský historik, medievalista, profesor humanitních oborů, opoziční aktivista během Polské lidové republiky, senátor prvního období, Rytíř Řádu Bílého orla.

Karol Cyryl Modzelewski (23 November 1937 – 28 April 2019) was a Polish historian, writer, politician and academic of Russian origin, one of the leading figures of the democratic opposition in the Polish People's Republic from the 1960s to the 1980s.


Život.

Goldfinger se narodil v Budapešti jako syn židovského podnikatele zabývajícího se lesnictvím a stavbou průmyslových pil. V Maďarsku žil do roku 1919, kdy se po rozpadu Rakousko-uherské monarchie dostala krajina pod kontrolu komunistů. Jeho rodina se odstěhovala do Rakouska. Po roce odešel studovat do Švýcarska a odtud do Paříže, kde v roce 1923 začal studovat na École nationale supérieure des Beaux Arts. V té době pracoval i v ateliéru Léona Jausselyho. Byl ovlivněn publikací "Vers une architecture" od Le Corbusiera, přičemž se stal horlivým obdivovatelem jeho bývalého učitele, experta na navrhování železobetonových konstrukcí Auguste Perreta. Toto bylo později inspirací při navrhování vlastního domu.

Předválečná tvorba.

Ještě během studia začal Goldfinger praktikovat s Andráse Szivessym. Společně pracovali na návrzích interiérů a obchodů. V roce 1930 se rozdělili a Goldfinger pokračoval v práci sám s podobnými projekty. Navrhl interiér cestovní kanceláře Central European Express v Paříži a kosmetický salon Helena Rubinstein v Londýně.  V 30. letech se setkal a oženil s Uršulou Blackwellovou a spolu se odstěhovali do Londýna v roce 1934. Před 2. Světovou válkou postavil Goldfinger pouze jeden tříbytový dům (jeho součástí byl i jeho vlastní dům) na Willow Road v Hampsteadu (Severní Londýn) a další v Broxtedu v Essexu. Jeho vlastní dům na Willow Road 2 je dnes součástí národního dědictví.

Tvorba po 2. světové válce.

Po válce byl Goldfinger pověřen výstavbou nových kanceláří pro noviny Daily Worker (1946). Také postavil budovu Alexandra Fleminga jako sídlo Ministerstva zdravotnictví (1962-67) a divadlo Odeon ve čtvrti Elephant and Castle (1962-67) na jihovýchodě Londýna. V 50. letech navrhl dvě základní školy (Brandehow Rd a Westville Rd) z prefabrikovaného betonu s cihlovou výplní.  Ve snaze vyřešit nedostatek obytných budov, které byly během 2. světové války zničeny, začala Britská vláda uvažovat o výškových budovách jako řešení a Goldfinger se stal předním designérem věžových domů. Mezi jeho nejdůležitější budovy z tohoto období patří Balfron Tower (27-patrová budova ve Východním Londýně), přilehlá Carradale House (11. pater) a Glenkerry House (14. pater). Zajímavostí je, že aby Goldfinger zjistil, zda byla jeho práce dostatečně kvalitní a zda se v těchto bytech příjemně žije, nastěhoval se na dva měsíce do jednoho z bytů v Balford Tower. Na základě poznatků ke kterým přišel za ten čas, pak začal navrhovat další, ještě větší budovu - Trellick Tower (31 pater, North Kensington, zač.: 1968- dok .: 1972). Tato budova je světlejší a vzdušnější jako Balford.  Zpočátku byly jeho budovy velmi nepopulární mezi lidmi ale i mezi postmodernistickými architekty. Zajímavostí je, že jeho soused Ian Fleming byl natolik znechucen bytovými domy, které navrhoval, že po něm nazval protivníka Jamese Bonda v knize vydané v roce 1959 (ten byl později i zfilmován). Teprve koncem 20. století začala být Goldfingerova prce ceněná. Trellick Tower se stal něčím jako ikona - objevuje se na tričkách, malbách ale i v textech písní.  V říjnu roku 1971 se stal řádným členem Royal Academy of Arts. Goldfinger zemřel v roce 1987, čtyři dny po 85. narozeninách, a byl zpopelněn v Golders Green Crematorium. Od roku 1999 uděluje Royal Institute of British Architects z části jeho dědictví stipendium Erno Goldfingera.

Ernő Goldfinger (* 11. listopad 1902 - † 15. listopad 1987, Londýn, Spojené království) byl architekt a interiérový designér narozený v Maďarsku, byl klíčovou osobností architektonické moderny.

Ernő Goldfinger (11 September 1902 – 15 November 1987) was a Hungarian-born architect and designer of furniture. He moved to the United Kingdom in the 1930s, and became a key member of the Modernist architectural movement. He is most prominently remembered for designing residential tower blocks, some of which are now listed buildings.


Život.

Leon Chwistek byl syn lékaře Bronisława a koncertní klavíristky a malířky Emilie, rozené Majewské. Dětství strávil v Zakopaném. K okruhu jeho přátel patřili mimo jiné Stanisław Ignacy Witkiewicz, Bronisław Malinowski či Karol Szymanowski.  V letech 1903-1904 studoval na Akademii výtvarných umění v Krakově pod vedením Józefa Mehoffera. Studoval také filozofii a matematiku na Jagellonské univerzitě v Krakově. V roce 1906 získal doktorát na základě disertační práce o axiomech.  Od roku 1906 učil matematiku na gymnáziu Jana III. Sobieskiho v Krakově. V letech 1908-1909 pokračoval ve studiu filozofie na univerzitě v Göttingenu. V roce 1910 navštívil Vídeň, kde ho fascinovaly benátské renesanční malby. V letech 1913-1914 studoval v Paříži kreslení. Tam se poprvé setkal s prací kubistů.  V letech 1914–1916 působil jako voják první brigády Polské Legie.  V roce 1917 spoluzaložil polskou skupinu „Ekspresjoniści Polscy”, přejmenovanou v roce 1919 na „Formiści“. Chwistek byl vedoucí teoretik této skupiny. Od roku 1922 učil matematiku na Jagellonské univerzitě, kde také v roce 1928 habilitoval.  Učil, mimo jiné, na Lvovské univerzitě Jana Kazimierze. Po vypuknutí druhé světové války a sovětské okupaci Lvova zůstal na univerzitě. V červnu 1941, těsně před vstupem německých vojsk, byl evakuován ze Lvova sovětskými silami. Od roku 1941 do roku 1943 žil v Tbilisi, kde učil matematickou analýzu, a v roce 1943 v Moskvě. Byl aktivní v Komunistickém svazu polských vlastenců v SSSR. Zemřel v roce 1944.  Jeho žena Olga byla sestrou matematika Hugo Steinhause.  Jako logik Chwistek patřil do jisté míry k tzv. Lvovsko-Varšavské škole, založené Kazimierzem Twardowskim. Jeho koncepce logiky (rozšíření teorie logických typů) byla vytvořena v reakci na díla Bertranda Russella a Henri Poincarého.  Chwistek byl vedoucí teoretik uměleckého hnutí formismu. V malbě žádal spontánní kreativitu. Byl fascinován městem a jeho dynamikou. Značnou oblibu získal jeho obraz „Šermování“ z roku 1919. V letech 1926–1930 vytvořil portréty asi stovky osobností z akademických a intelektuálních kruhů Krakova. Samostatné výstavy jeho obrazů se konaly v roce 1927 v Krakově a v roce 1934 ve Lvově.

Leon Chwistek (13. června 1884 Krakov – 20. srpna 1944 Barvicha u Moskvy) byl polský malíř, filosof, matematik a teoretik umění.

Leon Chwistek (Kraków, Austria-Hungary, 13 June 1884 – 20 August 1944, Barvikha near Moscow, Russia) was a Polish avant-garde painter, theoretician of modern art, literary critic, logician, philosopher and mathematician.


Život.

Narodil se v rodině židovských imigrantů z východní Evropy v New Jersey. Jako ateista se později židovského náboženství zřekl. Vystudoval fyziku a matematiku, bakalářský titul získal na University of California v Los Angeles (1945), magisterský na California Institute of Technology (1948). Poté pracoval pro letecké společnosti a pro RAND Corporation. Zde, ještě v předpočítačové éře, vymyslel systém, který dramaticky zkracoval čas řešení matematických problémů. V Lawrence Livermore Laboratory se podílel jako fyzik též na vývoji jaderných zbraní.  V USA se stal veřejnou osobou roku 1960, poté co vydal svou první knihu "On Thermonuclear War". Zde vyslovil svou základní tezi, že termonukleární válka je reálnou možností, ale nemusí nutně znamenat zničení civilizace. „Existují různé stupně hrůzy“ („There are degrees of awfulness“), byla jeho slavná věta. Chlad, s nímž analyzoval různou míru destrukce, k níž by vedly jaderné konflikty různého typu, či analýzy, jak je třeba atomovou válku vést či ji ospravedlnit před veřejností, šokovaly jistou část intelektuálů a bojovníků za odzbrojení. Kahn se stal dokonce určitým symbolem „válečnické“ ideologie – byl předobrazem hlavního hrdiny černé komedie Stanley Kubricka z roku 1964 "Dr. Divnoláska aneb Jak jsem se naučil nedělat si starosti a mít rád bombu" (dalšími předobrazy dle Kubricka byli John von Neumann, Edward Teller nebo Wernher von Braun).  Jeho kritici tvrdili, že činil jadernou válku přijatelnější. Sám na to reagoval slovy, že je bojovníkem proti „uhlazenému myšlení“ („Fashionable Thinking“).  Po úspěchu své knihy roku 1961 založil a až do své smrti vedl Hudson Institute, soukromou výzkumnou instituci věnující se otázkám národní bezpečnosti a prognózám vývoje světa. Sídlo měla v Croton-on-Hudson. Pro institut se mu podařilo získat sociologa Daniela Bella (autora pojmu postindustriální společnost), politologa Raymonda Arona či spisovatele Ralpha Ellisona.  Sám pokračoval v provokativních analýzách knihami "Thinking About the Unthinkable" (1962) a "On Escalation" (1965). Jeho práce krom jiných podrobili velké kritice environmentalisté, neboť Kahn ve svých pracích odmítal „zelený pesimismus“ v otázkách budoucnosti a tvrdil, že hrozba znečištění či vyčerpání zdrojů není zdaleka tak veliká, jak ekologové s oblibou tvrdí. Podobně Kahn oponoval pesimistickým výhledům Paula Ehrlicha v jeho knize "The Population Bomb" z roku 1968, jež varovala před problémem přelidnění planety, či závěrům tzv. Římského klubu.  Institut i Kahn osobně sehrál velkou úlohu ve strategii americké administrativy ve Vietnamské válce. Sám Kahn měl být autorem pojmu „vietnamizace konfliktu“ a tedy také strategie postupného stažení Američanů z konfliktu. Kahn soudil, že omezená vojenská přítomnost USA ve Vietnamu byla nesmyslná, neboť při protipovstalecké válce má malá armáda smysl jen jako podpora policejních jednotek – přičemž argumentoval britským potlačením povstání v Malajsii a jinými podobnými příklady.  Roku 1967 napsal s Anthony Wienerem knihu "The Year 2000: A Framework for Speculation on the Next Thirty-Three Years", kde se pokusil předpovědět sto klíčových změn, k nimž do roku 2000 dojde. Na prvním místě jmenoval rozvoj technologie laseru a jeho široké využití v průmyslu. K úspěšným předpovědím patřil vznik nového typu finančního podnikání založeného na využití počítačů. Naopak mu nevyšla například předpověď č. 10, že do roku 2000 budou pozemní dopravní prostředky poháněny novým typem zdroje energie.  I později proslul některými úspěšnými prognózami, když například predikoval ekonomické potíže Japonska v době jeho rozkvětu – ty přišly v 90. letech s tzv. deflační krizí. K ještě větším úspěchům patřila jeho předpověď ze 70. let, že Jižní Korea (tehdy nerozvinutá) bude do roku 2000 patřit k deseti největším ekonomikám světa.  Populární se stala i jeho kniha "The Next 200 Years" z roku 1976 (napsaná spolu s Williamem Brownem a Leonem Martelem), kde prezentuje svůj názor, že kapitalismus je systém schopný mimořádné a často nečekané obrody. Jde o velmi optimistický pohled na možnost jeho rozvoje. Kniha počítá též s kolonizací vesmíru, byť v delším výhledu.  Podle New York Times se s ním radili všichni američtí prezidenti od Harry Trumana až po Ronalda Reagana, během jehož prezidentování Kahn zemřel, a jehož politiku Kahn také otevřeně podpořil v jedné ze svých posledních knih "The Coming Boom: Economic, Political, and Social".

Herman Kahn (15. únor 1922, Bayonne – 7. červenec 1983, Chappaqua) byl americký futurolog, který sehrál významnou úlohu v americké jaderné strategii během tzv. studené války. Jako teoretická základna jeho futurologických prací mu sloužila teorie her a teorie systémů.

Herman Kahn (February 15, 1922 – July 7, 1983) was a founder of the Hudson Institute and one of the preeminent futurists of the latter part of the twentieth century. He originally came to prominence as a military strategist and systems theorist while employed at the RAND Corporation. He became known for analyzing the likely consequences of nuclear war and recommending ways to improve survivability, making him one of the historical inspirations for the title character of Stanley Kubrick's classic black comedy film satire "Dr. Strangelove".  His theories contributed heavily to the development of the nuclear strategy of the United States.


Historie.

Ve středověku byla oblast údolí řeky Lim, která se nachází v blízkosti dnešního města, součástí středověkého srbského státu. Podle oficiálních zdrojů zde existovala osada na počátku 15. století. Poprvé však osadu na tomto místě zaznamenal arabský cestovatel El Idriz Abdulláh v roce 1153.  Město se dostalo pod tureckou nadvládu postupně v období od let 1459 až 1463. Součástí Osmanské říše bylo až do roku 1912, kdy připadlo spolu s regionem Sandžak Srbsku. Během období turecké nadvlády byl Priboj administrativně součástí několika okolních administrativních jednotek (spadal pod Višegrad, Čajniče, Novu Varoš, Prijepolje a Pljevlju). Po Berlínském kongresu v roce 1878 byla v Priboji umístěna rakousko-uherská vojenská posádka, která zde zůstala až do roku 1909. Rakousko-uherské vojsko přineslo do města vymoženosti moderní civilizace. Přestože Priboj zůstával i nadále součástí Osmanské říše, přicházely sem evropské zvyky, zboží a byl tu vybudován také i první hotel evropského typu. Roku 1865 byla do Priboje zavedena elektřina. V roce 1888 byla vybudována dodnes dochovaná mešita.  Po vypuknutí první světové války získalo město strategicky značný význam. Jako jedno z posledních srbských měst u hranice s Bosnou a Hercegovinou se nacházelo přímo na linii s nepřátelským Rakousko-Uherskem. Po zhroucení srbské obrany v roce 1915 však byl i Priboj obsazen, stejně jako zbytek Srbska, vojsky Rakousko-Uherska. Od roku 1918 bylo město součástí Království Srbů, Chorvatů a Slovinců a později Jugoslávie. V meziválečném období byl rozvoj města velmi pomalý, především díky špatné hospodářské situace království. V roce 1921 mělo město 220 domů a 1050 obyvatel. Místní pravoslavný chrám byl dokončen v roce 1940.  Priboj byl v druhé světové válce obsazen jako jedno z posledních měst v Jugoslávii, dne 17. dubna 1941. Nejprve jej obsadily německé jednotky, nicméně město bylo připojeno k italské okupační zóně, kde zůstalo až do roku 1943 (tj. do kapitulace Itálie). Následně vykonávalo okupační správu nad městem Bulharsko. Dne 12. září 1943 byl Priboj obsazen jednotkami JVuO (četniků). Na začátku roku 1945 se uskutečnily vojenské operace partyzánského vojska s cílem osvobození města a 12. ledna 1945 byl Priboj osvobozen.  Po skončení války bylo město industrializováno. V roce 1946 zde bylo otevřeno gymnázium a roku 1976 bylo napojeno na jugoslávskou železniční síť dokončením trati Bělehrad–Bar.

Známé osobnosti.

Z Priboje pocházely následující slavné osobnosti:

Priboj (v srbské cyrilici Прибој) je město v srbském Zlatiborském okruhu. Nachází se na západě země, na samé hranici s Bosnou a Hercegovinou v hornaté krajině. V roce 2011 mělo podle sčítání lidu 14 920 obyvatel. Je sídlem stejnojmenné opštiny.

Priboj (, ) is a town and municipality located in the Zlatibor District of southwestern Serbia. The population of the town is 14,920, while the population of the municipality is 27,133.


Život.

Dětství.

György Cziffra pocházel z velmi chudých poměrů. Narodil se v chatrči v romské rodině, chudinské kolonii zřízené Červeným křížem na okraji Budapešti, kam se jeho rodiče museli nastěhovat za první světové války. Předtím žili ve Francii, Cziffrův otec byl muzikantem a hrával v pařížských kabaretech a restauracích. Po vypuknutí války však byl coby státní příslušník nepřátelské země krátce uvězněn a poté i s celou rodinou vyhoštěn z Francie. V Budapešti pak rodina přežívala celé roky prakticky bez prostředků a trpěla často hladem, i malý György byl velmi podvyživený a slabý.  Když mu bylo kolem tří let, situace se mírně zlepšila. Jeho starší sestra získala práci a dokázala si našetřit na zapůjčení klavíru, na který toužila hrát. Když po večerech cvičila, György ji tajně pozoroval z postele a napodoboval její pohyby. O několik měsíců později měl dovoleno začít také hrát a brzy byl ve hře na klavír zběhlejší než jeho sestra. Hrál několik hodin denně, učil se od otce stupnice a akordy i populární melodie. Když mu bylo pět let, přijel cirkus, který ho záhy angažoval jako zázračné dítě a Cziffra s velkými úspěchy improvizoval na melodie zadané publikem. Vystupoval jen dva týdny, poté onemocněl z vyčerpání, ale i tak byl tehdy jeho honorář významným příspěvkem do rodinného rozpočtu.  V devíti letech jej slyšel hrát Ernő Dohnányi, tehdejší ředitel Lisztovy hudební akademie v Budapešti, kam byl poté Cziffra díky svému zjevnému talentu přijat jako vůbec nejmladší student. Mohl dokonce navštěvovat i pokročilé interpretační kurzy normálně určené již vyzrálým dospělým studentům, které vedl István Thomán, žák Ference Liszta, který mimo jiné učil i Dohnányiho nebo Bélu Bartóka. Od poloviny třicátých let koncertoval v Maďarsku i v zahraničí (v Nizozemsku a ve Skandinávii).

Válka a poválečná léta.

V roce 1942 musel Cziffra krátce po svatbě narukovat do maďarské armády, která byla za druhé světové války spojencem Německa. Po krátkém výcviku byl poslán na východní frontu. O Vánocích roku 1943 zde usedl po roce ke klavíru a hrál na večírku pro německé velitele, které velmi zaujal a nabídli mu, ať se s nimi vrátí do Berlína jako klavírista. Cziffra odmítl a shodou okolností ještě téže noci dezertoval na druhou stranu fronty, kde byl ihned zajat partyzány a následně rok držen v podzemním úkrytu v bývalém dole. Koncem roku 1944, po navázání spojenectví Maďarska s Rudou armádou, byl poslán jako velitel tanku na západní frontu, ale přímých bojů se jeho jednotka již neúčastnila. Demobilizován byl až na podzim 1946.  Po návratu domů začal opět hrát v budapešťských restauracích a kavárnách, aby uživil rodinu. Postupem času byl ve městě velmi populární díky svým improvizacím, projevil se také jako velmi schopný jazzový klavírista.  V roce 1950 se i s manželkou a synem pokusili uprchnout z komunistického Maďarska, ale byli přistiženi a uvězněni. Cziffra byl pak do roku 1953 nasazen na nucené práce, kde musel mimo jiné přenášet těžké kamenné bloky, čímž si poškodil vazy v zápěstí. Pro jejich podporu začal nosit široké kožené bandáže, se kterými později i vystupoval.  Po propuštění se opět vrátil k hraní v restauracích, kde jej však zanedlouho vyhledal profesor hudby György Ferenczy a pomohl mu přejít ke kariéře klasického klavíristy. Cziffra pak koncertoval nejen v Maďarsku, ale i jiných komunistických zemích (v roce 1955 hrál v Praze), a mohl také nahrávat.

Emigrace.

V roce 1956 se mu krátce před vypuknutím Maďarského povstání podařilo dostat se i s rodinou do Vídně. Jeho tamější debut o několik týdnů později způsobil naprostou senzaci a totéž se opakovalo i v Paříži a v Londýně. Referoval o něm i americký časopis The New Yorker.  Cziffra se později usadil ve Francii, získal francouzské občanství a změnil si křestní jméno na Georges. V 60. a 70. letech pokračoval v koncertování v Evropě i v Americe.  V roce 1966 založil hudební festival v La Chaise-Dieu, v roce 1969 klavírní soutěž ve Versailles a v roce 1977 nadaci Cziffra Foundation pro podporu začínajících hudebníků, které pak věnoval většinu svého času. Pro potřeby nadace zakoupil bývalý románský kostel ve městě Senlis a vybudoval zde koncertní síň.  Zemřel ve Francii ve věku 72 let na infarkt.  Cziffrův syn György Cziffra mladší (1942 - 1981) byl dirigentem a na několika koncertech a nahrávkách spolupracoval s otcem. Zemřel však poměrně mladý při požáru svého bytu. Tato tragická událost jeho otce velmi zasáhla a od té doby odmítal vystupovat a nahrávat s orchestrem.

György (později Georges) Cziffra (5. listopadu 1921, Budapešť – 15. ledna 1994, Senlis) byl klavírista maďarského původu. V roce 1968 získal francouzské občanství.  Cziffra se proslavil zejména svými nahrávkami virtuózních skladeb Ference Liszta, nahrál také mnohá díla Fryderika Chopina a Roberta Schumanna. Kromě toho sám tvořil technicky náročné transkripce orchestrálních skladeb pro klavír, například Letu čmeláka od Nikolaje Rimského-Korsakova. Je považován za jednoho z technicky nejzdatnějších klavírních virtuózů 20. století.

György Cziffra (in Hungarian form Cziffra György ; 5 November 192115 January 1994), also known as Georges Cziffra and George Cziffra, was a Hungarian-French virtuoso pianist and composer. He is considered to be one of the greatest pianists of the twentieth century. Among his teachers was István Thomán, who was a favourite pupil of Franz Liszt.  He became a French citizen in 1968. Cziffra is known for his recordings of works of Franz Liszt, Frédéric Chopin and Robert Schumann, and also for his technically demanding arrangements of several orchestral works for the piano, including Nikolai Rimsky-Korsakov's "Flight of the Bumblebee" and Johann Strauss II's "The Blue Danube".


Život.

Život umělce je možné částečně rekonstruovat z písemných záznamů. Rodina patřila k občanům Dortmundu nejméně od roku 1306, kdy je zmiňován dekoratér ""Hinricus Sosato"". "Wernerus "pictor" Sosato" je uváděn roku 1348. Je pravděpodobné, že jako tovaryš se učil u místního "Mistra Berswordtského oltáře" a poté putoval do Paříže a Dijonu. Tam zřejmě pracoval u dvorního malíře a iluminátora "Jeana d'Orléans" (alias "le Maître du parement de Narbonne", aktivní 1361–1407) . Z roku 1349 se zachoval doklad o svatební smlouvě, kterou uzavřeli "Conrad von Soest" a "Gertrude, dcera Lamberta van Munster". V letech 1396 - 1422 je zapsán jako člen "laického křesťanského sdružení Panny Marie" ("Marienbruderschaften"). Je zaznamenáno také jeho bydliště na hlavní třídě v Dortmundu. Jeho podpis s datem 1403 byl nalezen na oltáři v Bad Wildungen.  Malíř Gerhard von Soyst' (Soest), patrně Conradův syn, je uveden jako úspěšný člen malířského cechu v Kolíně nad Rýnem, kde pracoval také jeden z Conradových následovníků, dobře obeznámený s Conradovou dílnou, Mistr Svaté Veroniky.

Dílo.

Conrad von Soest je jedním z hlavních gotických malířů "měkkého slohu" v Německu. Měl klíčový význam pro rozšíření tohoto mezinárodního dvorského umění v Severním Německu kolem roku 1390 a ovlivnil německé a severoevropské umění až do pozdního 15. století. Byl mistrem úspěšné dílny a členem městského patriciátu v hansovním městě Dortmundu. V jeho době vrcholila tradice velkých malovaných křídlových oltářů.  Některé realistické detaily Conradova oltáře obsahují motivy z Knihy hodinek ("Les Très Belles Heures de Notre-Dame"), jako mariánské květy a jahodník, šálky, sklenice, mísy, příbory, hrající si chrty, burgundské brokáty. Oděvy králů ve scéně "Klanění" představují dvorní burgundskou módu z přelomu 14. a 15. století.  Za Conradovy následovníky jsou považováni Mistr Fröndenberského oltáře v Soestu a Mistr oltářů v Darupu a Warendorfu, který měl pravděpodobně dílnu v Münsteru.

Známá díla.

Mariánský oltář, Dortmund (kol. 1420)

Conrad von Soest, také Konrad, Conrad van Sost, von Soyst (* kolem 1370, Dortmund - po roce 1422) byl německý gotický malíř z Vestfálska, představitel tzv. Měkkého slohu.

Conrad von Soest, also "Konrad" in modern texts, or in Middle High German "Conrad van Sost" or "von Soyst", (born around 1370 in Dortmund; died soon after 1422) was the most significant Westphalian artist and painted in the so-called "soft style" of International Gothic. He played a leading role in the introduction of this International Courtly Style to Northern Germany around 1390 and influenced German and Northern European painting into the late 15th century. He was the master of a thriving workshop and was accepted into the social circle of the cosmopolitan patrician elite of Dortmund. Dortmund was then a leading and very prosperous member of the influential Hanseatic League.


Rozšíření.

Je bylinou původem z Evropy, severní Afriky a západní Asie. Druhotně se rozšířila do Severní i Jižní Ameriky, Austrálie, na Nový Zéland i ostrovy Oceánie. Na území Česka je hojná a poměrně rovnoměrně rozšířená, vyskytuje se pravidelně i ve vyšších polohách.

Ekologie.

Roste na vlhkých místech, ve světlých lesích, na pasekách, u cest, v křovích, na polích i zahradách a na nejrůznějších místech ovlivněných lidskou činností. Potřebují k růstu dostatek vláhy a proto v suchých oblastech bývá vzácností. Roste hlavně na výživných, nevysychavých hlinitých a jílovitých půdách bohatých na vápník.

Popis.

Jednoletá rostlina s přímou, 20 až 120 cm vysokou lodyhou rostoucí z bohatě větveného kůlovitého kořene. Přímá, hranatá lodyha je v horní části bohatě rozvětvená, bývá lysá nebo roztroušeně chlupatá a v případě poranění mléčí. Spodní listy lodyhy jsou řapíkatá a mají 10 až 15 cm dlouhé vrásčité čepele, ty jsou celistvé nebo lyrovitě peřenodílné s velkým trojúhelníkovitě vejčitým koncovým úkrojkem. Menší listy ve středu lodyhy mají řapíky kratší, ještě menší hořejší listy jsou vejčitě kopinaté a přisedlé klínovitou bázi. Druh je ve tvaru listů a výšce lodyhy variabilní.  Drobné květní úbory, asi 5 mm velké, mají dlouhé stopky a vytvářejí řídká květenství laty. Úbor s lysým lůžkem má pouze 8 až 15 oboupohlavných květů s citrónově žlutou jazykovitou korunou, která má ligulu s pěti zoubky. Dvouřadý zákrov je válcovitého tvaru, jeho vnější listeny bývají zakrnělé a ne delší 1 mm, vnitřních osm až deset čárkovitě podlouhlých a zašpičatělých listenů bývá dlouhých až 8 mm. Kvetou od května do září, za slunného počasí se květy otevírají ráno a již po poledni se zavírají, v noci a za deštivého počasí zůstávají zavřené po celou dobu. Opylovány jsou obvykle drobným hmyzem nebo před koncem kvetení se květy opylí samosprašně vlastním pylem.  Z opylených květů vznikají plody, lesklé nažky bez chmýru, kterých na jedné rostlině dozrává 400 až 800. Jsou okolo 4 mm dlouhé, protáhle, mírně hranaté, prohnuté a zmáčknuté, podélně žebernaté (až 20 žeber), dole zašpičatělé a nahoře mají maličký límec.

Rozmnožování.

Kapustka obecná je rostlina rozmnožující se výhradně semeny (nažkami), která jsou nestejně dormantní. Rostliny většinou dozrávají současně s obilím a největší množství jejich semen je se zrním také sklizeno, menší část vypadá do blízkosti rostlin a jsou případně roznesená větrem do okolí. Na poli klíčí nepravidelně po celou vegetační dobu, ta která vyklíčí již na podzim přezimují v listové růžici, většina semen klíčí na jaře.  Semena uložená v půdě jsou schopná klíčit jen rok nebo dva, jsou-li v suchém prostředí vyklíčí i po šesti létech. Pokud je omezen jejich hlavní zdroj šíření, nevyčištěné osivo s plevelnými semeny, poměrně brzy ze stanoviště vymizí.

Význam.

Kapustka obecná zapleveluje hlavně obilí, luskoviny, trvalé pícniny a okopaniny, na polích však nejčastěji roste jednotlivě a užitkovým rostlinám příliš neškodí. Je sice řazena mezi plevele, ale je považována za málo nebezpečný druh. V minulosti sloužila i jako léčivá rostlina, šťáva z lodyh se používala na zklidnění citlivé pleti.

Externí odkazy.

Kapustka obecná ("Lapsana communis") je středně vysoká, žlutě kvetoucí plevelná rostlina. Je druh nevelkého rodu kapustka a v české přírodě roste pouze tento jediný druh v nominátním poddruhu.

Lapsana communis, the common nipplewort, is a species of flowering plant in the sunflower family. It is native to Europe and southwestern Asia. and widely naturalized in other regions including North America.