Rozdělení obsahu sebeobrany dle nauky.

Sebeobranu dělíme podle reálné použitelnosti na několik typů.

Rozdělení sebeobrany dle použití.

Sebeobrana se dělí na dvě základní odvětví podle použití a to na civilní sebeobranu a profesní sebeobranu. Rozdíl v těchto dvou odvětvích je poměrně zásadní, neboť civilní sebeobrana - má za úkol odrazit prvotní útok pachatele a pokud možno co nejrychleji utéci do bezpečí. Naproti tomu profesní sebeobrana - má za úkol nejen odrazit útok na sebe, či na zákonem chráněný cíl (civilní osoby) ale především, má za cíl útočníka zpacifikovat, zadržet na daném místě, nebo eskortovat do vazby apod. Navíc policisté jsou často svázáni nesmyslným pojetím zákonů a nemohou vůči pachateli postupovat dosti účinně tak, aby započatý úkon, nebo zákrok, vedený vůči pachateli, dokončili co nejdříve a bez poškození svého zdraví.  Civilní sebeobrana - cíl odrazit útok a utéci do bezpečí, přivolat pomoc.  Profesní sebeobrana - odrazit útok, zpacifikovat pachatele, omezit jej na osobní svobodě, eskortovat apod.

Reálná sebeobrana a její základní pravidla.

I když reálná sebeobrana jako taková žádná pravidla nemá, tedy říká útoč vším, co máš po ruce a útoč na taková místa, abys rychle ukončil případný útok, tak přece jen z logiky věci je nutné dodržovat určité základy sebeobrany.  a) rozhlížet se kolem sebe a vnímat co se kolem mě děje, pokud totiž o útoku nevím, nemůžu na něj včas reagovat.  b) kontrolovat co lidé kolem mě dělají, co vytahují z kapes (kapesník? nůž?) a reagovat zavčas na dané signály.  c) pokud to lze, vždy v obranné situaci použít něco, co mi poskytne výhodu nad útočníkem (pepřový sprej? obušek? židle?).  d) dodržovat si bezpečný distanc (odstup) od pachatele, udává se minimální vzdálenost 1,5m od útočníka.

Právní posuzování sebeobrany.

Nejprve je nutno říct, že pojem sebeobrana v zákoně neexistuje. Zákony ČR znají jednání v nutné obraně a krajní nouzi. Především institut nutná obrana slouží k tomu účelu, aby nebyl potrestán obránce, pakliže se brání v rámci zákonných norem. Bohužel výklad zákona je strohý a neříká jak můžu a jak už nemůžu útočníka poranit, ale říká, že ten, kdo je nucen se bránit, pokud se na něj někdo chystá zaútočit, nebo na něj útok již vede, může poškodit do jisté míry pachateli zdraví, avšak nebude za toto jednání trestán, protože jednal v rámci nutné obrany, tedy chránil své zdraví, nebo zdraví svých blízkých. (nejedná se o přesnou definici,ale strohý výklad autora pro laiky)  Sám jsem byl účasten několika soudů, kdy v hlavní roli byla "sebeobrana" avšak jednotný názor, na posouzení toho, zda obránce jednal v rámci nutné obrany, nebo krajní nouze, (tabulkově) neexistuje. Soud posuzuje jednotlivé skutky, úkony a stavy, které mohly mít vliv na danou situaci a vyhodnocuje, zda dané jednání nese známky spáchání přestupku, trestného činu, nebo se užije institut nutné obrany či krajní nouze a na obránce se hledí, jako by nespáchal žádné protiprávní jednání.  Pokud na Vás pachatel vytáhne nůž a hodlá Vás okrást, je sice z taktického hlediska vhodné mu raději všechny věci co žádá vydat, ale nálezy ústavního soudu již několikrát potvrdily, že obránce nemusí užívat prvky sebeobrany až jako poslední možnost a může se začít bránit ihned. Pokud tedy místo peněženky vytáhnete pepřový sprej a nastříkáte jej do očí útočníka a z povzdálí přivoláte policii, lze se domnívat, že soud uzná Vaši nevinu (přestupek proti občanskému soužití, napadení, výtržnictví apod.) a nebudete za své jednání trestáni.  Pokud ovšem místo peněženky, spreje, nebo obušku, vytáhnete střelnou zbraň a bez ústního varování, varovných výstřelů, nestřelíte útočníka do nohou, ale přímo do srdce nebo hlavy, budete se ocitat ve velmi složité právní situaci, která obvykle končí odsouzením obránce. Bude záležet pouze na Vás, jak dokážete, že jste se cítili v přímém ohrožení života a že nebylo možné odvrátit útok jinak než přímým usmrcením pachatele. (Řekněme si na rovinu, že je lepší dát pachateli peněženku, kde si všechny platební karty zablokuji a doklady nechám udělat nové, než ho na místě zastřelit - podobný pohled bude mít i soud)

Sebeobrana podle druhu nácviku.

Sebeobrana lze nacvičovat několika možnými způsoby. Účinnost různých nácviků, je přímo úměrná účinnosti sebeobranných technik funkčních při obraně na ulici. Je samozřejmé, že i sebeorbanu je nutno nacvičovat pravidelně.  a) formou kolektivní  Jedná se o cvičení, kdy se sejde neurčitý počet osob v tělocvičně a nacvičují sebeobranu. Nevýhodou je, že trenér se musí věnovat mnoho žákům a není zaručeno, že každý dostane potřebný díl pozornosti. Výhodu můžeme spatřovat v nižší ceně za trénink.  b) formou soukromých lekcí  Jedná se o cvičení, kde cvičí pouze trenér a zájemce. Obrovskou výhodou je, že lze cvičení přizpůsobit konkrétním požadavkům zájemce, jeho zdravotním indispozicím a trenér se věnuje zájemci celou cvičební dobu. Nevýhodou mohou být zvýšené náklady na jednu hodinu.  c) formou seminářů  Seminář je vlastně jednorázová akce, která může trvat hodinu, nebo také 2 dny. Sejde se určitý, obvykle omezený počet osob a cvičí se sebeobranné prvky s určitým zaměřením. Výhodou může být fakt, že pokud někdo nemůže navštěvovat pravidelné lekce, nebo si domlouvat pravidelné soukromé hodiny, může tento cvičební deficit, nahradit touto jednorázovou akcí. Nevýhodou je fakt, že trenér se opět věnuje většímu počtu osob a nemusí být zaručena dostatečná péče pro každého účastníka po celou dobu semináře a navíc návštěva semináře jednou za 6měsíců, není dostatečná pro účinný nácvik. Seminář je tedy vhodný spíše jako doplněk k běžnému cvičení a rozšíření informací.  d) formou kempů  Kemp, to je obvykle více denní akce, kde se účastníci věnují mnoha oblastem použití sebeobrany a vícero nácvikům v různých prostředcích a jedná se tak o intenzivní nácvik, který probíhá po celou dobu kempu. Například ráno, odpoledne, večer a akce mohou probíhat i v noci, či nad ránem. Výhodou je obrovský přínos pro každého zájemce, který projde obvykle velmi fyzicky i psychicky náročným tréninkem a je tak připraven na možné konfliktní situace na ulici. Nevýhodou je pak časová náročnost a mnohdy i velmi vysoká cena.

Pravidla v sebeobraně.

Reálnou sebeobranu, na rozdíl od bojových umění a sportů, dělí jeden propastný fakt. Bojové sporty, či umění, mají jistá pravidla a to na tréninku a stejně tak na zápasech, v konečné fázi i na ulici. Nesmí se bodat do očí, kopat do rozkroku, nesmí se vzít židle a rozbít partnerovi lebku, nesmím jít do šatny pro nůž a partnera pobodat. Reálná sebeobrana, má však jiný názor na řešení konfliktu. Reálná sebeobrana má v podstatě jedno důležité pravidlo. Braň se za jakékoliv okolnosti, proti jakémukoliv útoku, čímkoli co máš po ruce a bojuj, jako by ti šlo o život. Od tohoto "pravidla" pak odvozujeme další logické myšlenkové pochody.  Níže si můžete všimnout, že všechna doporučená pravidla, nemají se zápasem na žíněnce nic společného. Nicméně proto reálná sebeobrana opravdu funguje.  1) zbraň > kop > úder > páka (tedy pravidlo čtyř) říká, že pokud to lze, vždy použij nejdříve něco (zbraň) kterou můžeš posílit svou obranu a zesílit svou akci, pokud zbraň nemáš, nebo ti zbraň selže, udrž si útočníka od těla a vyřaď ho kopem, pokud nemůžeš kopat, tvrdě a opakovaně udeř, pokud nemůžeš udeřit, zajisti útočníka pákou.  2) udržuj si bezpečnou vzdálenost, respektive, čím dál je útočník ode mě, tím méně mi může ublížit a tím méně poškození mi hrozí.  3) pokud budeš nucen bránit se, útoč na citlivá místa na těle (koleno, rozkrok, oči, ohryzek, brada, klouby).  4) bojuj nečestně, na ulici ti jde o život, ne o body, či medaile.

Sebeobrana je sled úkonů, s jejichž pomocí se napadený objekt snaží zabránit útočníkovi ve způsobení možných tělesných zranění či jiných závažných škod. Sebeobranu lze provádět aktivně − beze zbraně (chvaty, údery, kopy atp.), se zbraní (pistole, nůž atp.) nebo "pasivně" − (útěk, zavolání policie). Za sebeobranu již nelze považovat situaci, kdy napadený využije nepřiměřených prostředků, např. útočník se vzdá a napadený i přesto pokračuje v jeho likvidaci. Sebeobrana je předmětem vědecké disciplíny sindefendologie.

Self-defense (self-defence in some varieties of English) is a countermeasure that involves defending the health and well-being of oneself from harm. The use of the right of self-defense as a legal justification for the use of force in times of danger is available in many jurisdictions.


Život.

Le Cléziův otec pocházel z Bretaně, matka z Francie. Dětství prožil střídavě v Nigérii, Francii a Velké Británii. Le Cléziovy literární začátky lze datovat do roku 1948, kdy jako osmiletý chlapec napsal knížku o moři. V roce 1963 debutoval románem "Le Procès-verbal", za který získal Renaudotovu cenu. V průběhu celého svého života hojně cestoval po celém světě (Nigérie, Thajsko, Mexiko, Austrálie) a dlouhodobě pobýval u indiánských kmenů v Panamě a Guatemale, z těchto cest načerpal náměty pro romány a esejistické knihy. Od roku 1990 žije se svojí marockou manželkou střídavě v Albuquerque v Novém Mexiku, na ostrově Mauricius a také na jihu Francie ve svém rodišti v Nice.  Nobelovu cenu získal s odůvodněním, že jde o „autora zlomu, poetického dobrodružství a smyslové extáze, průzkumníka lidství za hranicemi panující civilizace a pod ní“. Do češtiny byla prozatím přeložena tato jeho díla: Zápis o katastrofě (1965), Horečka (1969), Bludná hvězda (1996), Poušť (1996), Lullaby (1996) a Mondo a jiné příběhy (2001).

Literární tvorba.

Formalistické výzkumy v prvních letech.

Vydáním svých prvotních děl ("Procès-verbal", "La Fièvre", "Le Déluge") v šedesátých letech se mladý spisovatel přiblížil k formalistickým výzkumům Nového románu zejména George Pereca, Michela Butora a Nathalie Sarrautové. Tím, že do svých děl zahrnuje téma smutku, strachu a bolu člověka žijícího v městském prostředí, pokračuje tak v existencialistických otázkách a tvrzeních. Navazuje zejména na Alberta Camuse. "Procès-verbal" připomíná jasně "Cizince", ačkoli je zde zároveň určitá podoba s románem "Nexus" od Henryho Millera.

Vliv cest a kulturního bádání.

Avšak od konce šedesátých let získávají Le Cléziova díla osobnější tón, jsou méně poznamenané formalismem, přesto však neubírají na revoltnosti. V jeho publikacích převládá téma objevování jiného a nepoznaného, zájem o ekologii ("Terra Amata", "Le Livre des fuites", "La Guerre" ). Stále větší vliv na autorovu tvorbu mají také jeho cesty do zahraničí a zejména pak pobyt mezi indiány v Mexiku ( "Les Géants" ). Le Cléziovy eseje zobrazují jeho meditativní blouznění podnícené kulturou indiánů kmene Embera směřující k panteismu ("L’Extase materielle"), indiánskou společností, onirismem a drogovými experimenty ( "Mydriase", "Haï" ), a také neustále přítomné téma hledání úniku ze současné západní a urbanizované společnosti.  Le Cléziovy společenské úvahy jsou však podmíněny i jinými vlivy. Autor sám uvádí jako svou inspiraci básníky Johna Keatse a W. H. Audena. Přiznává zejména vliv J. D. Salingera, kterého četl nejvíce ze všech autorů, Williama Faulknera a Ernesta Hemingwaye. Od prvního převzal Le Clézio rozpor mezi jedincem a společností. Od druhého lyričnost (více a více výraznější) a užití vnitřního monologu, “proudu vědomí” (flux de conscience ); od třetího projev a vystupování autora-cestovatele. Zároveň je také ovlivňován Lautréamontovým mysticismem, o němž napsal několik článků a předmluv a také o něm vydal jednu publikaci; některými z postojů a metod Henriho Michauxe (nenávist vůči společnosti, užití drog jako nástroje k rozšíření vědomí), kterému věnoval jednu svou studii; Jako inspirace mu sloužily také projevy duchovní rozepře Antonina Artauda, kterého vnímá jako předchůdce “toho snu o nové zemi kde vše je možné; (…) návratu ke kořenům vědy a poznání; (…) tohoto snu, směsi násilí a mysticismu”. Zkrátka, Le Clézio se nám jeví jako nenasytný autor, prahnoucí po objevování a odhalování nových obzorů, jak to sám dokazuje sepsáním předmluv pro autory rozličného původu: Margaret Mitchellová, Lao She, Thomas Mofolo, V. S. Naipaul a další.  Tento literární vývoj vede k fiktivním románům inspirovaných tématem putování, orinismu a meditace, které nachází velmi pozitivní ohlas u čtenářů, počínaje "Mondo et autres histoires" z roku 1978 a obzvláště "Désert" z roku 1980. Od té doby je Le Clézio charakterizován jako nezařaditelný a pokračuje ve zkoumání témat jiného a nepoznaného v "Le Chercher d’or", "Onitsha" nebo "Poisson d’or".

Revoltnost.

V roce 1980 se stává "Désert" prvním úspěšným Le Cléziovým románem.  Rozepře a odpor jsou všudypřítomnými rysy Le Cléziovych děl. Po obviňování urbanistické společnosti a její brutálnosti v jeho prvních dílech, se v autorově pozdější tvorbě objevuje všeobecné zpochybnění západní společnosti. Inspirován svou osobní zkušeností vyhlašuje tak Le Clézio cynicky “válku” obchodnímu světu ("La Guerre"), skandálnímu vykořisťování dětí ("Hasard") a menšinových kultur ( od konce osmdesátých let podporuje organizaci ONG Survival International, kde je členem čestného výboru ). Zájem o životní prostředí a znečišťování, který je v Le Cléziových dílech opakovatelně zaznamenán, byl vyzdvihnut Švédskou akademií, která ho kvalifikovala jako “angažovaného ekologistického spisovatele”: pod tímto titulem je označen jako autor knih z let 1960-1970: "Terra Amata", "Le livre des fuites", "La Guerre", "Les Géants".  Tato revoltnost zůstává patrná i v autorových úspěšnějších dílech z osmdesátých let: nenávist ke koloniálnímu imperialismu ("Désert") a k systému který je jeho důsledkem ("Onitsha"), odpor k válce ( První světová válka v "Le Chercher d’or", válka v Biafře v knize "Onitsha"), k novým formám vykořisťování (prostituce, obchod s bílým masem… v "Le Désert"). Všechny tyto postoje a aktivity ho vedou na počátku 21.století k napsání děl s daleko více zahořklým tónem a více kritickým vůči modernizaci západního světa, obzvláště tomu tak je v románu "Ourania" (2005). Kniha popisuje příběh skupiny vědců z jednoho zatraceného mexického údolí, kteří kategoricky odmítají moderní svět. Jiným příkladem je román " Raga.Approche du continent invisible" (2006), horoucí obhajoba obyvatel ostrovů ležících v Oceánii, kteří jsou ohroženi globalizací.

Téma rodiny a znaky autobiografie.

V polovině osmdesátých let začíná Le Clézio zahrnovat do svých děl i osobnější témata, zvláště pak ta která mu připomínají jeho rodinu. Zápletky a osoby v jeho dílech jsou inspirovány jeho blízkými. Vypravěč Alexis, z "Cercheur d’or" (1985) je inspirován Le Cléziovým dědečkem Léonem, kterému je román věnován a který zároveň vypráví "Voyage à Rodrigues". Tato tendence je ještě silnější v románu "Onistha" z roku 1991, vydaného na poctu Africe, který je inspirován Le Cléziovým dětstvím. Poté se do středu dění opět dostává Le Cléziův dědeček v díle "La Quarantaine" z roku 1995. Sklon k autobiografii se pak jasně projevuje v díle "Révolutions" z roku 2003. Po dědečkovi je na řadě Le Cléziův otec, který vystupuje v díle "L’Africain" z roku 2004 předtím než se Le Clézio nechá inspirovat svou matkou pro postavu Ethel Brun v knize "Ritournelle de la faim".

Jean-Marie Gustave Le Clézio, podepisující svá díla jako J. M. G. Le Clézio (* 13. dubna 1940, Nice, Francie), je francouzský spisovatel, romanopisec a překladatel, autor více než čtyř desítek děl. V roce 2008 získal Nobelovu cenu za literaturu.

Jean-Marie Gustave Le Clézio (; 13 April 1940), usually identified as J. M. G. Le Clézio, of French and Mauritian nationality, is a writer and professor. The author of over forty works, he was awarded the 1963 Prix Renaudot for his novel "Le Procès-Verbal" and the 2008 Nobel Prize in Literature for his life's work, as an "author of new departures, poetic adventure and sensual ecstasy, explorer of a humanity beyond and below the reigning civilization".


Popis.

Automobil patří do kategorie malých kompaktních vozů. Model C2 je nabízen s motory od klasických zážehových 1.1i až po čistě sportovní verzi VTS se šestnácti palcovými koly s nízkoprofilovými pneumatikami či výraznými spoilery, zesíleným bočním vedením a především živým atmosférickým benzínovým motorem 1.6i.  Ve základní výbavě jsou z bezpečnostních prvků zahrnuty čelní airbagy řidiče a spolujezdce, elektronický imobilizér, automatické zamykání dveří za jízdy, zvuková výstraha při překročení naprogramované rychlosti či programované deformační zóny. V oblasti komfortu se jedná o variabilní posilovač řízení, výškově a podélně nastavitelný volant, dělená zadní sedadla, dvoukřídlé víko zavazadlového prostoru, tónovaná okna.

Motorizace.

Benzínový motor 1,1–1,6i, 44–90 kW Naftový motor 1,4–1,6 HDi, 50–82 kW

Závodní verze.

Rallyeový speciál Citroën C2 S1600 se stal základem pro civilni verzi Citroënu C2 a C2 R2 a pohárový C2 Challenge.

Citroën C2 S1600.

Závodní verze má otevřenou masku chladiče, rozšířené blatníky, otvory sání v nárazníku a spojler nad zadním sklem. Motor je čtyřválec o objemu 1587 cm³ má výkon 225 koní a maximální rychlost je 185 km/h. Točivý moment má hodnotu 200 Nm. Vůz váží 1000kg. Poháněná je jen přední náprava. Převodovka je šestistupňová sekvenčí s řazením na volantu. C2 S1600 byl poprvé homologován prvního dubna 2004, první soutěží byla Rallye du Var, kde startoval Sebastien Loeb. Závodní prototyp byl představen dříve než sériový model na Ženevském autosalonu v roce 2003. Soutěží se s tímto vozem zúčastňoval český jezdec Martin Prokop.

Citroën C2 R2.

Technicky vychází z typu C2 Challenge. Motor je upraven z verze VTS. Má ale jiný blok, větší vrtání, kované písty a pístní kroužky shodné s verí S1600, vyvážené ojnice, upravené vačky a odlehčený strvačník. Sekvenční pětistupňová převodovka Sadev je z typu Saxo S1600. Motor je šestnáctiventilový řadový čtyřválec o objemu 1592 cm³, který dosahuje výkonu 185 koní a kroutícího momentu 175 Nm. Diferencial s omezenou svorností je od firmy ZF, brzdy od firmy Brembo a tlumiče od firmy BOS. Poprvé vůz startoval na Rally du Var 2005.  Rozměry

Citroën C2 je malý vůz vyráběný francouzskou automobilkou. V Číně je jako "Citroën C2" prodáván vůz, který je v Evropě známý jako "Peugeot 206", se kterým má společný podvozek, stejně jako s modelem C3, který je sice designově odlišný, ale prakticky se jedná o pětidveřovou variantu C2 a na rozdíl od Peugeotu 206 má i stejnou palubní desku.

The Citroën C2 is a supermini that was produced by the French manufacturer Citroën, with production starting August 2003. It replaced the Citroën Saxo, and was built at the Aulnay plant, on the outskirts of Paris. A different design of the C2, based on that of the Peugeot 206, is sold in China. The Citroën C2 was discontinued in October 2009, and replaced by the Citroën DS3 in January 2010.  Along with the Citroën C3, the C2 successfully replaced the popular, but ageing Citroën Saxo. The two cars have relatively different designs, allowing Citroën to grab different sub markets of the supermini class. The C2 was designed by Donato Coco. The C3 was originally designed as a larger "family friendly vehicle", with its five doors, whereas the C2 was to project a "young driver" image with two doors and flatter styling.  Unlike the Saxo, with 2 of 5 stars from Euro NCAP, the C2 achieved 4 out of 5 stars.


Ilustrace problému obědvajících filosofů.

Představme si kulatý stůl, na kterém je po obvodu položených 5 talířů. Mezi každými dvěma talíři je jedna čínská hůlka, celkem je jich tedy také 5. Dále si představme, že za tímto stolem sedí pět filozofů, každý za svým talířem. Filozof představuje nějaký proces a může provádět dvě činnosti - buď obědvat (oběd), nebo filozofovat. Aby mohl obědvat, musí si vzít dvě čínské hůlky. Pokud chce filozofovat, nedrží ani jednu hůlku.  Když spolu filosofové (procesy) nekomunikují nebo komunikují nesprávně, může se každý z nich rozhodnout, že vezme například levou hůlku. Teď chce každý z nich vzít pravou hůlku, ale ta je obsazena, takže filozof nemůže ani obědvat, ani filosofovat. Takový stav se nazývá uváznutí (). Musí tedy buď počkat, než se hůlka uvolní, nebo hůlku položit a zkusit to později znovu.  Jiným kritickým stavem je vyhladovění (, ), které nastává, když se filozof nedostane po určité době k jídlu (resp. proces ke zdrojům). Nastává například při velmi krátkých intervalech jezení a filosofování.  Vyhladovění by mohlo také nastat nezávisle na deadlocku, pokud je filozof neschopný získat obě hůlky během stejného časového úseku. Například můžeme uvažovat pravidlo, že filozof pustí jednu hůlku z ruky za 5 minut od okamžiku, kdy si ji vezme, a čeká dalších 5 minut na to, aby udělal další pokus najíst se. Tento režim eliminuje možnost deadlocku (systém se vždy může dostat do jiného stavu), ale stále je problémem livelock. Když totiž všichni filozofové položí najednou hůlky a pak si je za 5 minut opět vezmou, situace se opakuje, znovu mají po jedné hůlce všichni filosofové.  Nedostatek volných hůlek je analogií k zamykání sdílených prostředků v reálném počítačovém programování, situace známá, jako souběžnost. Zamykání prostředku je běžná technika, jak zajistit konzistenci daného zdroje v čase. Když zdroj, se kterým program pracuje, už je uzamčen jiným programem, program čeká, dokud není odemčen. Pokud některé programy vyžadují zamykání zdrojů, může nastat deadlock. Závisí tudíž na okolnostech. Například, jeden program potřebuje dva soubory ke zpracování. Když dva takové programy uzamknou každý jeden z těchto souborů, oba budou čekat na to, aby ten druhý uvolnil zdroj, který má k dispozici, což se nikdy nestane.  Obecně je problém obědvajících filozofů běžným abstraktním problémem používaným pro vysvětlení různých otázek, které se objevují v záležitosti vzájemné výlučnosti jako hlavní myšlenky daného problému.

Řešení.

Řešení za pomocí přidání číšníka.

Jednoduché řešení lze dosáhnout zavedením číšníka u stolu. Číšník určí, kdo si hůlky vezme, co v podstatě vyřeší problém rozhodování. Protože si uvědomuje, které hůlky jsou použity, je schopen rozhodnout a zabránit tak deadlocku. Protože na stole zůstala v případě 5 filozofů ještě jedna hůlka, je zřejmé, že následovat v jezení bude ten filozof, který se stal jejím dočasným majitelem. Tomu pak číšník přisoudil hůlku, kterou zrovna obsluhuje vedle sedící filozof.  Konkrétní řešení: "Označíme si filozofy podle hodinových ručiček od A po E. Pokud A a C jedí, tak jsou použité 4 hůlky. B nemá k dispozici žádnou hůlku, pokud D a E mají mezi sebou jednu nevyužitou hůlku. Řekněme, že D chce jíst. Pokud by si filozof tuto hůlku vzal, může nastat deadlock. V našem případě však o tom rozhoduje číšník, který ví, že je třeba počkat na uvolnění další hůlky, aby se později mohl alespoň jeden filozof naobědvat."

Řešení s hierarchií zdrojů.

Další jednoduché řešení dostaneme vyhrazením částečného pořadí, nebo hierarchie pro zdroje (v tomto případě hůlky), a zřízením konvence, že všechny zdroje budou dosahované v určitém pořadí a v opačném pořadí uvolněné. V našem případě budou zdroje (hůlky) očíslované od 1 po 5 v nějakém pořadí a každý filozof si vždy vezme nejdříve hůlku s menším číslem a až potom hůlku s větším číslem. Pak vždy položí nejdříve hůlku s vyšším číslem, následně hůlku s menším číslem. Pokud tedy 5 filozofů simultánní zvedne hůlku s menším číslem, tak zůstane na stole hůlka s největším číslem, takže 5. filozof bude bez hůlky. Navíc pouze jeden z filozofů bude mít přístup k oběma hůlkám. Když dojí, pustí obě hůlky, přičemž tu hůlku s nižším číslem pustí dříve, což umožní, aby se najedl filozof sedící vedle něj.  Toto řešení i navzdory vyhýbání se deadlokům není příliš praktické, speciálně v případě, pokud neznáme předem používanou množinu zdrojů. Například pokud program drží zdroje 3 a 5 a potřebuje ještě zdroj 2, musí vypustit zdroj 5, pak 3, aby mohl požádat o 2 a opět požádat o zdroje 3 a 5 v tomto pořadí. Právě proto je tento způsob velmi neefektivní.

Řešení Chandel-Misra.

V roce 1984, K. Mani Chandel a J. Misra navrhli jiné řešení problému obědvajících filosofů, aby povolili libovolnému počtu programů (číslovaných P1, ..., Pn) soutěžit o libovolný počet zdrojů (číslovaných R1, ..., Rm). Na rozdíl od Dijkstrova řešení, tato označení mohou být libovolná. Uvědomme si, že toto není skutečný problém obědvajících filozofů, protože "vyžaduje" jejich vzájemnou komunikaci.  Toto řešení umožňuje velké množství paralelních programů a vyřeší libovolně velký problém s předpokladem, že každé vlákno potřebuje právě jeden zdroj v čase.

Problém obědvajících (též večeřících) filosofů je myšlenkový experiment, který se používá k ověření správné činnosti správy procesů. Formuloval jej Edsger Dijkstra v roce 1965. Každý operační systém má správu procesů, což je vlastně algoritmus, který řídí vznik, zánik a plánování procesů (běžících programů) v operačním systému.

In computer science, the dining philosophers problem is an example problem often used in concurrent algorithm design to illustrate synchronization issues and techniques for resolving them.  It was originally formulated in 1965 by Edsger Dijkstra as a student exam exercise, presented in terms of computers competing for access to tape drive peripherals. Soon after, Tony Hoare gave the problem its present formulation.


Mládí.

Narodil se v roce 1916 ve Vídni. Dne 8. června 1916 byl v zámku Schönbrunn pokřtěn, za přítomnosti jeho pra-prastrýce, císaře Františka Josefa I. Na konci první světové války, v roce 1918 v době zániku Rakouska-Uherska musel s rodiči emigrovat do Švýcarska a v roce 1921 do Portugalska, na ostrov Madeira, kde v roce 1922 jeho otec zemřel.

Návrat do Rakouska.

Na podzim roku 1937 mu bylo dovoleno vrátit se do Rakouska, kde se přihlásil na Tereziánskou vojenskou akademii ve Vídeňském Novém městě a tím se stal prvním Habsburkem, který po zrušení monarchie vstoupil do rakouské armády. S blížícím se začátkem druhé světové války byl nucen spolu s jeho sestrou arcivévodkyní Adelheid prchnout přes Československo ze země před rakouskými nacionalisty. Během války se spolu s bratrem Karlem Ludvíkem dobrovolně přihlásili ke službě v americkém 101. pěším praporu známém jako "Free Austria Battalion".

Život po válce.

Na rozdíl od svého bratra Otty von Habsburga se odmítal vzdát se jeho práva na rakouský trůn a dědictví Habsburské rodiny. V důsledku toho mu byl zakázán vstup do Rakouska s výjimkou krátkého třídenního pobytu v roce 1989 za účelem účasti na pohřbu své matky Zity. Dne 10. března 1996, kdy po vstupu Rakouska do Evropské unie zanikly hraniční přechody mezi Rakouskem a ostatními zeměmi Evropské unie, vstoupil ilegálně do Rakouska z Německa a uspořádal tiskovou konferenci, aby na sebe upozornil. Následně byl varován rakouskou vládou, že bude čelit trestnímu stíhání, pokud se znovu pokusí vstoupit ilegálně do země. Nakonec se spolu s bratrem Karlem Ludvikem dohodli s rakouskou vládou. V dohodě deklarovali věrnost republice.  Vybudoval řadu úspěšných podniků ve městě Ciudad de Méxicu a v Bruselu. Pracoval jako marketingový konzultant. Během svého života v exilu žil v Portugalsku, Belgii, Mexiku a ve Spojených státech amerických. V závěru života žil v San Ángel nedaleko hlavního města Ciudad de México, kde 6. září 2011 zemřel. Byl pohřben v rodinné hrobce pod Loretánskou kaplí v klášteře Muri nedaleko Curychu. Klášter je oblíbeným pohřebištěm habsburské dynastie. Je zde také pohřbena jeho manželka a některé ostatky dalších členů Habsburku.

Felix Rakouský celým jménem "Felix Friedrich August Maria vom Siege Franz Joseph Peter Karl Anton Robert Otto Pius Michael Benedikt Sebastian Ignatius Marcus d'Aviano von Habsburg-Lothringen", (* 31. května 1916 Schönbrunn, Vídeň – 6. září 2011 San Ángel, Mexiko) byl rakouský arcivévoda a syn posledního rakouského císaře Karla I. a jeho ženy císařovny Zity Parmské. Byl mladším bratrem korunního prince Otty, předchozího hlavního představitele Habsbursko-Lotrinského arcidomu.

Archduke Felix of Austria (given names: "Felix Friedrich August Maria vom Siege Franz Joseph Peter Karl Anton Robert Otto Pius Michael Benedikt Sebastian Ignatius Marcus d'Aviano"; 31 May 1916 – 6 September 2011) was the last surviving child of the last Austrian Emperor Charles I and a member of the House of Habsburg. He was a younger brother of former Crown Prince Otto of Austria, who predeceased Felix by two months.


Panevropské hnutí za nacismu.

Nacisté, kteří zakladatele Panevropského hnutí Richarda Mikuláše Coudenhove-Kalergi podle své ideologie označovali za rasového „křížence“ a také ho na základě politického obsahu jeho spisů roku 1938 donutili opustit vlast, Panevropskou unii roku 1933 zakázali. Na jedné straně rétorika jejích kritiků spočívala v tom, že spojení evropských států by vedlo ke smíchání ras. Na druhé straně byly požadavky Panevropanů škodlivé pro jejich nacionalistické představy a válečně-štvavou nepřátelskou propagandu.

Politika po roce 1945.

Socialisté od 50. let 20. století kritizovali Panevropské hnutí jako pravicově konzervativní nebo jako pravicově radikální. Důvodem je konzervativní, křesťanský směr, jeho částečné silné monarchistické tendence, jakož i v jejím všeobecně negativním postoji vůči socialismu a komunismu.

Panevropská unie v letech studené války.

Po druhé světové válce PU aktivně podporovala evropskou integraci. Současně vyslovovala kritiku na jednostranně ekonomické směřování a technokratický funkcionalismus nově vzniklých evropských institucí. Také její konzervativní křesťanský profil se názorově střetával s jinými proevropskými organizacemi. Roku 1965 došlo k názorovému rozdělení s Evropským hnutím, jelikož to se během prezidentské volební kampaně ve Francii otevřeně vyslovilo pro socialistického vyzyvatele Françoise Mitterranda, zatímco Panevropská unie podporovala konzervativce Charlese de Gaulla.  Během studené války zaujala PU ofenzivní postoj vůči socialistickým státům střední a východní Evropy a podporovala tamější opoziční hnutí. Vytvořily se podskupiny Panevropské unie, které v zemích východního bloku napomáhaly zhroucení komunistického systému. Tak byla například založena ještě před sametovou revolucí Panevropská unie Čechy a Morava (Paneuropa-Union Böhmen und Mähren) jejím dnešním předsedou Rudolfem Kučerou. Světovou pozornost vzbudilo také zorganizování panevropského pikniku u Šoproně, který 19. srpna 1989 umožnil 661 občanům tehdejší NDR vycestování přes maďarsko-rakouské hranice.

Program.

V Bamberském programu z roku 1996 byly stanoveny nové politické cíle pro Evropu. Poté se Panevropská unie zasazuje za sjednocování Evropy na základě práv národnostních skupin a menšin stejně jako za "právo na vlast" . Taková Evropa má být nadále utvářena k „politické vnější i vnitřní jednotě se schopností jednat“, a „nebýt podřízena žádné jiné mocnosti“. Doporučuje „sebevědomé jednání Evropské unie v mezinárodní politice“ na základech vojensky jednotné Evropy, jež „na celém světě vystupuje na obranu svých zájmů a ideálů svobody a lidských práv“.  Dále Panevropská unie usiluje o Evropu postavenou na základech křesťanství a bojuje proti "veškerým tendencím, které podkopávají duchovní a morální sílu Evropy", jako je "nihilismus, ateismus a nemorální konsumismus". Ty konzervativní postoje se projevují i v definici rodiny coby "přirozeného společenství", stejně jako odmítnutí interrupce, eutanazie a genetické manipulace.  Německá frakce „Paneuropa-Union“ má názorově blízko k bavorské politické straně Křesťansko-sociální unie Bavorska a k vyhnaneckým organizacím ("Vertriebenenverband"). Na rozdíl od některých jiných pravicově-konzervativních sdružení je odpůrcem nacionalismu, z čehož vyplývá, že chce zastupovat zájmy vysídlených lidí pokud možno v rámci evropského sjednocování.

Panevropská unie, něm. Paneuropa-Union je nejstarší, doposud existující, hnutí za sjednocení starého kontinentu. Zastává myšlenku politického a hospodářského sjednocení evropských národů na demokratických a přátelských základech, s plným vědomím křesťanských kořenů našeho kontinentu. Myšlenkový obsah tohoto hnutí formuloval Richard hrabě Coudenhove-Kalergi na svém panství Poběžovice na Domažlicku. Samotná Panevropská unie pak byla hrabětem Coudenhove-Kalergim založena roku 1922, respektive 1924, jako přímá reakce na hrůzy první světové války.  Mezi historické členy Panevropské unie patřili mimo jiné Albert Einstein, Thomas Mann, Edvard Beneš, Franz Werfel, Salvador de Madariaga, Otto von Habsburg, Charles de Gaulle, Aristide Briand, Konrad Adenauer, Franz Josef Strauss, Bruno Kreisky či Georges Pompidou. Od roku 1933 byla Panevropská unie v nacistickém Německu zakázána, po skončení druhé světové války byla v Západním Německu opět obnovena.  Předsedou mezinárodní Panevropské unie se po smrti Coudenhova-Kalergiho stal Otto von Habsburg, který tuto funkci zastával v letech 1973-2004. Po svém odstoupení zůstal až do své smrti v létě roku 2011 mezinárodním čestným předsedou unie. Jejím novým vrcholným představitelem je od roku 2004 předseda francouzské frakce Paneuropa-Union, Alain Terrenoire.  Od roku 1975 existuje též dceřiná organizace mládeže, Panevropská mládež.

The International Paneuropean Union, also referred to as the Paneuropean Movement and the Pan-Europa Movement, is the oldest European unification movement. It began with the publishing of Count Richard von Coudenhove-Kalergi's manifesto "Paneuropa" (1923), which presented the idea of a unified European State. Coudenhove-Kalergi, a member of the Bohemian Coudenhove-Kalergi family and the son of an Austro-Hungarian diplomat and a Japanese mother, was the organisation's central figure and President until his death in 1972.  It is independent of all political parties, but has a set of four basic principles by which it appraises politicians, parties, and institutions: liberal conservatism, Christianity, social responsibility, and pro-Europeanism.


Tenisová kariéra.

2011.

Švedovová vynechala úvodní část sezóny, až do turnaje BNP Paribas Open, pro zranění kolena.  Stabilní partnerkou pro čtyřhru byla nadále Američanka Vania Kingová. Spoluhráčky si zahrály jediné grandslamové finále na US Open, z něhož odešly poraženy dvojicí Huberová a Raymondová 6–4, 6–7, 6–7.  První titul sezóny získaly na Western & Southern Open, když ve finále porazily 6–4, 3–6, [11–9] pár Natalie Grandinová a Vladimíra Uhlířová. Dále se probojovaly do dvou neúspěšných finále. V prvním z nich na mezinárodním mistrovství Itálie nestačily na Číňanky Šuaj Pchengovou a Ťie Čengovou 2–6, 3–6, a ve druhém pak na japonském HP Open podlehly Asiatkám Dateové Krummové s Čangovou po setech 5–7, 6–3, [9–11]. Na istanbulský Turnaj mistryň se kvalifikovaly 16. října a vypadly na něm v semifinále (úvodním utkání) s nasazenými jedničkami Peschkeovou a Srebotnikovou ve dvou sadách.  Švedovová zvítězila společně s Indkou Saniou Mirzaovou na úvodním ročníku washingtonského Citi Open po finálové výhře nad dvojicí Olga Govorcovová a Alla Kudrjavcevová 6–3, 6–3.

2012.

Na French Open došla do čtvrtfinále, v němž ji vyřadila turnajová čtyřka Petra Kvitová, přestože měla v rozhodující sadě výhodu získaného podání soupeřky, kterou prohospodařila.

Zlatý set.

Do Wimbledonu vstupovala jako 65. tenistka světové klasifikace a dosáhla v něm jako první žena v otevřené éře tenisu na tzv. zlatý set, když v úvodní sadě třetího kola nedovolila italské turnajové desítce a finalistce uplynutého French Open Saře Erraniové uhrát ani jeden míč a vyhrála jej poměrem 6–0. Utkání pak dovedla do vítězného konce poměrem 6–4 ve druhém setu a postoupila do osmifinále. Tento výkon se od roku 1968 podařil pouze Američanu Billu Scanlonu, který v úvodním kole na turnaji WCT Gold Coast Classic 1983 v Delray Beach porazil brazilského hráče Marcose Hocevaru 6–2 a 6–0.

Jaroslava Švedovová, rusky: Ярослава Вячеславовна Шведова, "Jaroslava Vjačeslavovna Švedova" (* 12. září 1987 Moskva, Sovětský svaz) je kazašská profesionální tenistka, v současné době reprezentující Kazachstán, vítězka dvou grandslamů v ženské čtyřhře na Wimbledonu 2010 a US Open 2010, kde byla její spoluhráčkou Američanka Vania Kingová. Spolu s Rakušanem Julianem Knowlem také hrála finále smíšené čtyřhry na French Open 2010. Ve Wimbledonu 2012 zahrála jako první hráčka otevřené éry tzv. Zlatý set.  Na žebříčku WTA pro dvouhru byla nejvýše klasifikovaná v říjnu 2012 na 25. místě a pro čtyřhru pak v červnu 2011 na 4. místě. Ve své dosavadní kariéře vyhrála na okruhu WTA Tour jeden turnaj ve dvouhře a třináct ve čtyřhře. V rámci okruhu ITF získala čtyři tituly ve dvouhře a čtyři ve čtyřhře.  S tenisem začala v šesti letech, jejím trenérem je její otec. Ve dvouhře grandslamu dosáhla na dvě čtvrtfinále - první na French Open 2010, druhé na French Open 2012 . Ruskou národnost za kazašskou vyměnila v roce 2008 v rámci své snahy zlepšit podmínky profesionální kariéry, které jí nový stát nabídl.

Yaroslava Vyacheslavovna Shvedova (, born 12 September 1987) is a tennis player who was born in Russia and who represented Kazakhstan.  She won one singles title and 13 doubles titles on the WTA Tour, one singles and one doubles title on tournaments of the WTA 125K series, as well as four singles and three doubles titles on the ITF Women's Circuit. On 29 October 2012, she reached her best singles ranking of world No. 25. On 22 February 2016, she peaked at No. 3 in the doubles rankings.  Shvedova has made three Grand Slam singles quarterfinals: at the 2010, the 2012 French Open and the 2016 Wimbledon Championships. She has won two Grand Slam women's doubles titles, the 2010 Wimbledon Championships and the 2010 US Open, partnering American player Vania King in both. Shvedova is also one of only seven players to record a golden set in the professional era. She achieved this feat at the 2012 Wimbledon Championships in her match against Sara Errani, the only time a golden set was recorded in a Grand Slam.


Život.

Ludwig se narodil ve vesnici Friedrichstadt na levém břehu Labe. Roku 1835 byla obec připojena k Drážďanům. Jeho otec Carl August byl malíř a mědirytec a syna v oboru vzdělával. V roce 1816 byl Ludwig přijatý na drážďanskou akademii. V letech 1820–1821 pobýval ve službách ruského komořího Alexandra Naryškina v jižní Francii a v Paříži. Pro Naryškina pracoval jako kreslíř.  Pro jeho umělecký vývoj byla důležitá cesta do Itálie, kterou podnikl v letech 1823 až 1826. Umožnila ji finanční podpora otcova přítele, nakladatele Johanna Christopha Arnolda. V Římě poznal Julia Schnorra z Carolsfeldu a Josepha Antona Kocha, jejichž tvorba ho velmi ovlivnila. Výsledkem Richterova putování po Itálii bylo několik krajinomaleb, které namaloval až po svém návratu domů. Patří k nim "Civitella (Ráno)", "Ariccia (Večer)" či "Ráno u Palestriny". Na "Civitelle" vyobrazil také svou manželku Augustu rozenou Freudenbergovou (1804–1854), se kterou uzavřel sňatek v listopadu 1827. Richter tudíž musel pro svou rodinu získat stálý příjem, a tak v roce 1828 přijal místo učitele kreslení v míšeňské porcelánce.  Odloučenost od výtvarných center ho však neuspokojovala. Když se v roce 1826 na drážďanské Akademii po otci uvolnilo místo učitele malířství se specializací na krajinomalbu a znázornění zvířat, vrátil se domů. Dalším zdrojem jeho příjmů bylo vytváření předloh pro dřevořezy knížek, které v Lipsku vydával Georg Wigand. Richterova kariéra na Akademii měla vzestupnou tendenci: roku 1840 se stal vedoucím ateliéru krajinomalby, rok nato byl jmenován profesorem a v roce 1853 byl zvolen do akademické rady. Své alma mater zůstal věrný po zbytek života – do důchodu odešel až v roce 1876.  Na Světové výstavě roku 1855 v Paříži získal Richter cenu za obraz "Svatební průvod na jaře" z roku 1847, inspirovaný operou Richarda Wagnera "Tannhäuser". Koncem 50. let se u malíře začalo projevovat oční onemocnění, které ho postupně stále víc omezovalo v tvorbě. V roce 1859 obdržel čestný doktorát od Lipské univerzity.  Z podnětu svého přítele a sběratele Eduarda Cichoria (1819–1907) začal v roce 1869 Richter sepisovat své paměti, které však vyšly až posmrtně pod názvem "Lebenserinnerungen eines deutschen Malers". Kniha naposledy vyšla v roce 1922.  Na konci života se Richterovi dostalo několika veřejných poct. Dne 9. března 1876 pro něj uspořádala drážďanská umělecká veřejnost velkou slavnost spojenou s průvodem městem. O dva roky později, při příležitosti 75. narozenin, obdržel čestné občanství Drážďan a byly mu uspořádány výstavy v Lipsku a Berlíně. V té době už byl umělec takřka slepý. Zemřel v Drážďanech 19. června 1884. Pohřbený byl na Vnějším katolickém hřbitově ve svém rodném městě.

Richter a Čechy.

Richter se na českou stranu Krušnohoří dostal už jako patnáctiletý. Doprovázel svého otce, který v krajině okolo Ústí nad Labem kreslil předlohy pro album "70 mahlerische An- und Aussichten der Umgegend von Dresden", které v roce 1820 vydal již zmíněný Johann Christoph Arnold. V létě 1834 plánoval Richter další cestu do Itálie. Poněvadž jeho manželka prodělávala rekonvalescenci po těžké nemoci, rozhodl se podniknout cestu do blízkých severních Čech, kterou popsal i ve svých pamětech. Z této cesty se dochovaly kresby s náměty zejména z Ústecka. Obzvláště zřícenina Střekova ho nepřestávala fascinovat. Tato labská dominanta se stala námětem několika skic a olejomaleb. Z roku 1835 např. pochází plátno "Začínající bouře nad Střekovem". České středohoří Richtera přitahovalo. Je doloženo kolem dvaceti jeho pobytů v Čechách. Někdy jezdil sám, jindy se svými žáky z Akademie. Ve svých pamětech píše o návštěvách Krupky, Bohosudova, Sebuzína či hradu Kamýka. Naposledy Ústí nad Labem navštívil v roce 1875. K jeho nejznámějším obrazům patří "Přívoz pod Střekovem" ("Überfahrt am Schreckenstein") z roku 1837. Obraz má monumentální rozměry 116,5x156,5 cm a je uchováván v Drážďanech v Galerie Neue Meister. Vlevo na skále se nachází střekovská zřícenina, uprostřed na Labi pluje loďka s převozníkem a cestujícími, v horní části obrazu je obloha zlatavě zbarvená zapadajícím sluncem. Obraz má mnoho významových poloh. Richter ho koncipoval v přeneseném slova smyslu jako "hudební obraz". Akustický rozměr přináší šum vodního proudu, údery převozníkových vesel o hladinu ale především harfenistova hra. Jedním z aspektů obrazu je protiklad mládí a stáří, symbolizovaný letitým harfenistou a mileneckým párem na loďce. Richter na loďku umístil i sám sebe v podobě malíře hledícího na hrad. Jedním z inspiračních zdrojů obrazu byla báseň Theodora Körnera "Střekov a Labe".

Dílo.

Richterovo malířské dílo patří bytostně do romantismu. Proslavil se paradoxně právě tím, ačkoliv v souhrnu jeho tvorby tvoří výraznou menšinu. Po delší odmlce namaloval v roce 1847 obraz "Svatební průvod na jaře" a pak, opět z popudu Eduarda Cichoria, roku 1859 plátno "V červnu". To byla jeho poslední olejomalba. Nejvíce olejů, celkem jedenáct, vlastní a vystavuje drážďanská Galerie Neue Meister. Richter si velmi cenil svého předchůdce, o generaci staršího Caspara Davida Friedricha. O jeho obrazech prohlásil: "Otřesou námi, pak náhle přetnou nit a přenechají nás našim zjitřeným citům."  Těžiště Richterovy práce ale spočívalo v grafice, která sloužila jako ilustrace k různým knížkám lidového čtení, sbírkám básní a písní či pohádkám. Odhaduje se, že Richter vytvořil kolem tří tisíc dřevorytů. Znázornil v nich biedermeierovskou atmosféru tehdejších německých zemí. Mezi jeho žáky patřil například fotograf Hermann Krone. Národní galerie v Praze vlastní jeden Richterův obraz, a to "Chrám Minervy v Římě".

Adrian Ludwig Richter (28. září 1803 Friedrichstadt (Drážďany) – 19. června 1884 Loschwitz) byl německý malíř a ilustrátor období romantismu.

Adrian Ludwig Richter (September 28, 1803June 19, 1884), a 19th-century German painter and etcher, who was strongly influenced by Erhard and Chodowiecki.  He was the most popular, and in many ways the most typical German illustrator of the middle of the 19th century. His work is as typically German and homely as are the fairy-tales of Grimm, for whom he produced several woodcuts.


Historie.

Omezení volebního práva, které přinesla ústava z roku 1795, bylo nutné, aby se parlamentní většina případně nedostala do protikladu k Direktoriu. Nejasný vztah kompetencí mezi parlamentem a vládou byl faktorem politické nestability. Po volbách v roce 1797 v parlamentu posílili monarchisté. Následkem toho proběhl Fructidorský převrat a vznik triumvirátu okolo Paula de Barasse a odstranění monarchistů z parlamentu. Další zákrok následoval 11. května 1798, když byli jakobíni a pravice nahrazeni umírněnými poslanci. Po návratu z egyptského tažení Napoleon a jeho spojenci začali s přípravou dalšího převratu. Důležitým faktorem byla volba jeho bratra Luciena Bonaparta za předsedu Rady pěti set. Odpor členů Rady pěti set proti brumairovému převratu zlomil Lucien Bonaparte vojenskými oddíly, které vyklidily jednací sál. Později část poslanců odhlasovala změnu ústavy a zavedení Konzulátu.

Volební právo.

Ústava z roku 1795 stanovovala jako reakci na předchozí období Hrůzovlády omezené volební právo. Byla zavedena nepřímá volba voliteli. V souvislosti s volebním cenzem klesl počet oprávněných voličů ze sedmi na pět miliónů mužských občanů. Pasivní volební právo bylo rovněž omezeno na malou skupinu nejvýše zdaněných.  Volební období bylo tříleté, přičemž se každý rok obnovila jedna třetina poslanců, jejichž místa byla obsazena podle nových voleb.

Složení.

Parlament měl celkem 750 míst. Z toho pocházelo 711 zástupců z kontinentální Francie a zbytek z kolonií. Ze zvolených poslanců byli ti, kteří byli starší 40 let, ženatí nebo ovdovělí, jmenováni do Rady starších. Tato komora měla 250 členů a očekával se od ní zmírňující vliv na dolní komoru Radu pěti set.

Kompetence.

Zákonodárné právo bylo u obou komor oddělené. Rada pěti set měla právo zákonodárné iniciativy a Rada starších mohla návrhy zákonů odsouhlasit nebo zamítnout.  Obě komory působily také na obsazení exekutivního orgánu - Direktoria. Rada pěti set navrhovala direktory a Rada starších je poté volila.

Vztah k vládě.

Zákonodárná a výkonná moc byly přísně odděleny. Členové Direktoria nesměli být členy parlamentu. Direktorium se nesmělo účastnit zasedání parlamentu. Nemělo také právo k jeho rozpuštění nebo odročení. Oproti tomu neměli poslanci žádný vliv na rozhodnutí vlády.

Rada pěti set (francouzsky "Conseil des Cinq-Cent") byla dolní komora francouzského parlamentu v období Velké francouzské revoluce a tedy jedním z předchůdců dnešního Národního shromáždění. Působila od nástupu Direktoria v roce 1795 do vlády Konzulátu na konci roku 1799. Horní komora se nazývala "Rada starších" (Conseil des Anciens)

The Council of Five Hundred (Conseil des Cinq-Cents), or simply the Five Hundred, was the lower house of the legislature of France under the Constitution of the Year III. It existed during the period commonly known (from the name of the executive branch during this time) as the Directory ("Directoire"), from 26 October 1795 until 9 November 1799: roughly the second half of the period generally referred to as the French Revolution.


Budova.

Muzeum se nachází v budově bývalého Nádraží d'Orsay, otevřeného při příležitosti Světové výstavy roku 1900. Nádraží, které fungovalo téměř 40 let, bylo postaveno na místě Paláce d'Orsay. O vzniku muzea rozhodl francouzský prezident Valéry Giscard d'Estaing. Muzeum d'Orsay bylo po rekonstrukci nádražní budovy otevřeno v roce 1986. Výstavní plocha má rozlohu 26 000 m.

Historie budovy.

V 19. století stály na pozemku budoucího nádraží dvě budovy: vojenská kasárna a Palác d'Orsay, dokončený v roce 1838. Za Pařížské komuny v roce 1871 byl palác zničen a dalších téměř 30 let připomínaly zbytky zdí tragické události francouzské historie. V roce 1898 bylo rozhodnuto postavit novou budovu nádraží podle projektu architekta Victora Lalouxe. Nádraží a přilehlý hotel byly vybudovány během dvou let a byly slavnostně otevřeny 14. července 1900. V případě nádraží se jednalo o 32 m vysokou, 40 m širokou a 138 m dlouhou halu kovové konstrukce zakryté zvenku kamenným obkladem v eklektickém stylu. V roce 1939 bylo z důvodů plánované modernizace železničních tratí nádraží, jako již nevyhovující svému účelu, uzavřeno. Za druhé světové války plnilo funkci seřadiště a po válce sloužilo jako ateliér pro natáčení filmů i jako experimentální divadelní scéna.  V roce 1973 bylo navrženo přeměnit nádraží na muzeum umění 2. poloviny 19. století. Oficiálně bylo rozhodnuto o vybudování muzea v prostorách nádraží díky iniciativě hlavy státu v roce 1977. V roce 1978 byly zahájeny rekonstrukční práce a 9. prosince 1986 bylo za účasti prezidenta republiky François Mitterranda otevřeno Muzeum d'Orsay veřejnosti.  V upomínku na původní účel budovy jsou v interiéru muzea umístěny velké nádražní hodiny. Na prostranství před vchodem do muzea bylo instalováno šest bronzových soch představujících různé světadíly. Tyto sochy vytvořilo při příležitosti Světové výstavy 1878 šest různých sochařů

Sbírky.

Soubor: | Muzeum je specializováno zejména na francouzské umění z let 1848-1914 a láká svou jedinečnou sbírkou impresionistů. Jsou zde obrazy, sochy, ukázky užitého umění a architektonické modely.  Mezi nejvýznamnější zde vystavované umělce patří Vincent van Gogh, Claude Monet, Édouard Manet, Edgar Degas, Henri de Toulouse-Lautrec, Pierre-Auguste Renoir, Paul Gauguin, Paul Cézanne a Gustave Courbet.

Historie sbírek.

Sbírky Muzea d'Orsay pocházejí převážně ze 3 zdrojů: Musée du Luxembourg (česky Lucemburské muzeum) nyní Musée national d'art moderne (Národní muzeum moderního umění), Musée du Jeu de Paume (česky Muzeum Míčovna) nyní Galerie nationale du Jeu de Paume (česky Národní galerie Míčovna) a Musée du Louvre (Muzeum Louvre).  Musée du Luxembourg (Lucemburské muzeum), založené Ludvíkem XVIII. roku 1818 jako muzeum žijících autorů, získávalo své sbírky především nákupem děl těchto autorů na Salonech. Sbírky tak zpočátku odrážely pouze dobový vkus a názor na krásné umění, zálibu v historických námětech, klasických portrétech a krajinách podle zavedené hierarchie žánrů. V průběhu času se však v muzeu podařilo shromáždit ucelený soubor uměleckých děl mapující období 1848–1850 (konec romantismu), Druhé císařství (eklektismus) a Třetí republiky (oficiální umění). Koncem roku 1880 se však muzeum uzavřelo všemu novému a nepřijímalo do svých sbírek díla moderních malířů. To se nelíbilo umělcům, jejich rodinám ani galeristům a obchodníkům s uměním, kteří si přáli, aby moderní umění bylo zařazováno do francouzských národních sbírek. Byla to především soukromá aktivita, která otevřela francouzská muzea těm nejmodernějším malířům. Dary příbuzných a známých malířů, často i samotných umělců a později rozhodnutí francouzské Muzejní rady umožnilo zařazovat tato díla do národních sbírek.  Do Lucemburského muzea se tak dostala díla Edouarda Maneta "Déjeuner sur l'herbe" ("Snídaně v trávě") a "l'Olympia" ("Olympie"), ta na žádost veřejnosti a přímluvu malíře Claude Moneta, jehož 4 obrazy Rouenské katedrály byly rovněž zařazeny do sbírek muzea. Zlom nastal v roce 1894 po smrti malíře Gustava Cailebotta, velkého přítele a obdivovatele impresionistických malířů. Podle jeho přání byl do sbírek muzea zařazen soubor 60 obrazů, ve kterém byli zastoupeni malíři: Degas, Manet, Cézanne, Monet, Renoir, Sisley, Pissarro a Millet. Přes velké administrativní obtíže bylo nakonec povoleno tato díla v Lucemburském muzeu vystavit. Kromě francouzských malířů byli do sbírek zařazováni i umělci z ostatních zemí západního světa, tvořící v tomto období: rakouský malíř Gustav Klimt, anglický malíř Edvard Coley Burne-Jones, norský malíř Edvard Munch, italský malíř Giovanni Giacometti, švýcarský malíř Cuno Amiet a další. Průnik avantgardy do Lucemburského muzea se tak dal nazvat od realismu k impresionismu. V roce 1937 bylo v nově postaveném Palais de Tokyo zřízeno muzeum moderního umění a Lucemburské muzeum se svými sbírkami se tam přestěhovalo. Za války byly sbírky odvezeny do bezpečí mimo Paříž a po válce rozděleny na umění 19. století a 20. století. Sbírky 19. století byly převedeny do Musée du Jeu de Paume (Muzeum Míčovna) a z Lucemburského muzea se stalo Musée national d'art moderne (česky Národní muzeum moderního umění), které od roku 1977 sídlí v Centre Georges Pompidou.  Musée du Jeu de Paume ["myzé dy žö dpóm"] (Muzeum Míčovna) vzniklo jako nezávislé muzeum v roce 1922 v budově míčovny, postavené v rohu Tuilerijské zahrady naproti Oranžerii. Již od roku 1909 byly v prostorách míčovny vystavovány obrazy nejen francouzských impresionistů, které nesměly být zařazovány do národních sbírek. Od těch dob se podařilo tomuto muzeu soustředit ojedinělou sbírku impresionistického umění, které se později stalo základem sbírek nově vzniklého Musée d'Orsay (Muzeum d'Orsay). Počátkem 90. let byla budova zrekonstruována a muzeum dostalo statut Galerie nationale du Jeu de Paume (česky Národní galerie Míčovna) se specializací na soudobé moderní umění (fotografie, video umění a experimentální film).  Musée du Louvre (Muzeum Louvre) mělo též ve svých depozitářích díla impresionistických malířů, která však nevystavovalo a v roce 1947 je převedlo do Musée du Jeu de Paume. Se vzrůstajícím zájmem veřejnosti o díla impresionistů vyvstal problém s uchováváním sbírek v odpovídajícím prostředí a s potřebnou bezpečností. Rozhodnutí vybudovat nové Musée d'Orsay (Muzeum d'Orsay) v budově bývalého nádraží tento problém vyřešilo.  Nově vzniklé muzeum převzalo sbírky z Národního muzea moderního umění a z Národní galerie Míčovna, které se nehodily pro jejich tematické zaměření a doplnilo je o impresionistické malíře z depozitářů Muzea Louvre. V Musée d'Orsay se tak podařilo vytvořit ojedinělý soubor uměleckých děl dokumentujících jednu historickou epochu let 1848–1914. Široké veřejnosti se tak mohl představit pohled na západoevropskou uměleckou tvorbu od poloviny 19. století do 1. světové války s důrazem na její různorodost a početnou základnu umělců žijících a tvořících v tomto období.

Současnost.

Sbírky jsou v neustálém vývoji. Každý rok jsou obohacovány nákupy, dary a akvizicemi. V roce 2000 získalo muzeum od anonymního dárce 24 děl, jejichž autory byli francouzští malíři: Pierre Bonnard (5 obrazů), Édouard Vuillard (5 obrazů), Paul Cézanne (3 obrazy), Georges Seurat (3 obrazy), Edgar Degas (2 obrazy), Henri Fantin-Latour (2 obrazy), Claude Monet (1 obraz), Édouard Manet (1 obraz), dánský malíř Vilhelm Hammershoi (1 obraz) a nizozemský malíř Piet Mondrian (1 obraz).  Nákupy v posledních letech byla např. získána díla: Félix Edouard Vallotton: "Misia à sa coifeuse" ("Misie u svého toaletního stolku"), Jean-Léon Gérôme: "Réception de Grand Condé par Louis XIV." ("Přijetí Velkého Condé Ludvíkem XIV."), Ferdinand Hodler: "Le bûcheron" ("Dřevorubec"), Maurice Denis: "Soir d'octobre" ("Říjnový večer") a další.  Tyto koupě, dary a akvizice oživují sbírky nabízené veřejnosti, aby obraz jednoho z nejtvořivějších období v historii umění byl co nejúplnější.

Výstavy.

Umělecká díla v Muzeu d'Orsay lze rozdělit zhruba do 6 kategorií  V roce 2010 bylo k Musée d'Orsay připojeno Musée de l'Orangerie (česky Muzeum Oranžérie), které se nachází v zrekonstruované budově bývalé oranžerie v jihozápadním rohu Tuilerijské zahrady a vystavuje malíře z období impresionismu a postimpresionismu.

Muzeum Orsay (francouzsky Musée d'Orsay ["myzé dorse"]) je pařížské muzeum umění, ležící na levém břehu řeky Seiny, naproti Tuilerijským zahradám a na dohled od Louvru. Specializuje se na evropské umění mezi lety 1848 a 1914, zejména na francouzské impresionisty. Muzeum tak navazuje na program Louvru a na ně naopak navazuje sbírka Muzea moderního umění v Centre Georges Pompidou.

The Musée d'Orsay ( , , ) is a museum in Paris, France, on the Left Bank of the Seine. It is housed in the former Gare d'Orsay, a Beaux-Arts railway station built between 1898 and 1900. The museum holds mainly French art dating from 1848 to 1914, including paintings, sculptures, furniture, and photography. It houses the largest collection of impressionist and post-Impressionist masterpieces in the world, by painters including Monet, Manet, Degas, Renoir, Cézanne, Seurat, Sisley, Gauguin, and Van Gogh. Many of these works were held at the Galerie nationale du Jeu de Paume prior to the museum's opening in 1986. It is one of the largest art museums in Europe. Musée d'Orsay had more than 3.6 million visitors in 2019.


Charakteristika.

Za standardních okolností nelze činnost superuživatele omezit, což lze považovat za vadu bezpečnostního návrhu systému, protože správce může v systému provést jakoukoliv činnost a posléze o ní zničit všechny stopy a důkazy. Odlišným modelem jsou systémy, kde může být vytvořeno několik oddělených administrátorů s omezenými oprávněními (například systém OpenVMS), takže případná nekalá činnost může být ostatními správci odhalena (tzv. "princip tří klíčů od trezoru").  Pro správce systému nejsou ve většině případů jádrem systému vyhodnocována oprávnění a jiná omezení, která jsou jinak pro běžné uživatele limitující. V některých případech však může být správce systému omezen, avšak toto omezení může sám snadno zrušit. V unixových systémech například nemůže uživatel "root" manipulovat se souborem, který má nastaven atribut "immutable bit" (pomocí příkazu chattr). V systémech Windows NT například nemůže "Administrator" přistupovat do adresáře, do kterého nemá nastavena oprávnění, avšak může převzít vlastnictví a oprávnění si přidělit.

Unixové systémy.

V Unixu a v ostatních unixových systémech je účet správce systému nazýván "root", někdy též "toor" (tj. pozpátku). Jeho UID i GID je rovno číslu 0 (nula). V moderních distribucích Linuxu bývá znemožněno se přihlásit pod účtem root. Místo toho má účet libovolné určené osoby přiděleno právo získat dočasně root oprávnění příkazy sudo <příkaz> nebo su.

Microsoft Windows.

V operačních systémech řady Windows NT (tj. též Windows XP, Windows 7 apod.) je ekvivalentním správcem systému účet "Administrator". Pod kapotou operačního systému ale existuje ještě skrytý uživatel pojmenovaný SYSTEM, který může provádět mnoho operací navíc přímo bez varovných hlášek nebo přebírání oprávnění. Klasický správce může získat tato maximální oprávnění utilitou třetí strany zvanou psexec. Výsledek se blíží unixovému účtu root.  Administrátor v systémech Windows NT není stejný jako administrátor (root) v unixových systémech, některá práva jsou přidělena výše zmíněnému Local System účtu. Administrátorský účet slouží k tomu, aby nám povolil dělat různé změny napříč systémem (výjimkou jsou pak funkce, na které má právo jen Local System).

Novell Netware.

V systému Novell NetWare byl účet správce systému nazýván "supervisor", později "admin".

OpenVMSA.

V systému OpenVMSA je účet správce systému nazýván "SYSTEM".

Starší personální systémy.

V mnoha starších operačních systémech, které byly používány primárně k domácímu/personálnímu využití měl uživatel plnou kontrolu nad operačním systémem (měl všechna práva). Spousta z těchto operačních systémů, jako například MS-DOS, neměla koncept multi-accountingu. Nicméně verze Windows 95 již povolovala mít více účtů, avšak pouze proto, aby si uživatelé mohli přizpůsobit svůj profil dle vlastních potřeb. Nijak tyto účty nezasahovaly do práv v systému, tudíž všechny účty měly všechna práva.

Správce počítače je v informatice název pro systémového administrátora, tj. systémového uživatelského účtu (též "správce systému", "superuser" nebo "root"), který má operačním systému nejvyšší oprávnění, které je prakticky absolutní. Jednoduchý princip absolutních oprávnění (tzv. „boha“) je základem mnoha operačních systémů, mezi něž patří řada Windows NT (Windows XP, Windows 7 atp.), všechny unixové systémy a další.

In computing, the superuser is a special user account used for system administration. Depending on the operating system (OS), the actual name of this account might be root, administrator, admin or supervisor. In some cases, the actual name of the account is not the determining factor; on Unix-like systems, for example, the user with a user identifier (UID) of zero is the superuser, regardless of the name of that account; and in systems which implement a role based security model, any user with the role of superuser (or its synonyms) can carry out all actions of the superuser account. The principle of least privilege recommends that most users and applications run under an ordinary account to perform their work, as a superuser account is capable of making unrestricted, potentially adverse, system-wide changes.


Voltiž jako sport.

Ve voltiži je možné soutěžit v kategorii jednotlivců, párů či skupin. Začátečníci závodí v kroku, ostatní cvičí na koni ve cvalu. Voltižní kůň, který je dobře vycvičen, se pohybuje v kruhu o průměru 15 metrů a je ovládán lonžérem.  Soutěže ve voltiži sestávají z povinných cviků a volné sestavy na hudbu. Povinných cviků je celkem šest: náskok, základní sed, váha, mlýn, střih, stoj a odskok. Každý cvik je ohodnocen známkou na škále od 0 do 10. Kůň je rovněž hodnocen – posuzuje se kvalita jeho chodu.  Voltižéři také soutěží ve volných sestavách. Součástí volné sestavy mohou být náskoky, seskoky, stoje na rukou, kleky, stoje a pohyby ve vzduchu jako např. salto. Ve skupinách mohou být jednotliví členové také neseni, zvedáni či dokonce vyhazováni do vzduchu. Posuzuje se typ cviku, jeho technika, obtížnost, rovnováha, bezpečnost a do úvahy se také bere kůň, který se rovněž hodnotí. Voltižní kůň má namísto sedla zapnutý voltižní pás a zádovou podušku. Na voltižním pásu jsou umístěna madla, která pomáhají voltižérovi při předvádění některých cviků, stejně jako kožená poutka (smyčky). Kůň má nasazenu uzdečku a vyvazovací otěže. Lonž se obvykle zapíná na vnitřní kroužek udidla.  V roce 1920 byla voltiž zařazena mezi olympijské sporty.  Vrcholová voltiž je sport, který bere divákům dech – je to téměř „extrémní“ sport, avšak obohacený o umělecké mistrovství a krásné silné zvíře. Na rozdíl od ostatních extrémních sportů je ale ve voltiži poměrně nízký výskyt úrazů.  V roce 2008 se v Brně uskutečnilo mistrovství světa ve voltiži.

Voltiž je nejčastěji popisována jako gymnastika a tanec na koni. A stejně jako tyto disciplíny je považována spíše za umění než soutěživý sport. Je to jedna z deseti soutěžních jezdeckých disciplín uznávaných Mezinárodní jezdeckou federací. Voltižní ježdění může sloužit také jako terapie pro děti a dospělé s poruchami rovnováhy či pozornosti, pro jedince mající problémy s hrubou motorikou nebo v sociální oblasti.

Equestrian vaulting, or simply vaulting, is most often described as gymnastics and dance on horseback, which can be practiced both competitively or non-competitively. Vaulting has a history as an equestrian act at circuses, but its origins stretch back at least two-thousand years. It is open to both men and women and is one of ten equestrian disciplines recognized by the International Federation for Equestrian Sports (Fédération Équestre Internationale or FEI). Therapeutic or interactive vaulting is also used as an activity for children and adults who may have balance, attention, gross motor skill or social deficits.  Vaulting's enthusiasts are concentrated in Europe and other parts of the Western world. It is well established in Germany and Switzerland and is growing in other western countries. Vaulting was first introduced in the United States in the 1950s and 60s but was limited only to California and other areas of the west coast. More recently, it is beginning to gain popularity in the United States northeast.


Život.

Terry Riley se narodil 24. června 1935 v Colfaxu v Kalifornii. Jeho otec byl irského původu, zatímco matka měla italské předky (oba jeho rodiče se však narodili v USA). Když bylo Rileymu kolem pěti let, rodina se usadila v nedalekém městě Redding. Jeho otec během druhé světové války sloužil u námořní pěchoty a Riley tak vyrůstal u prarodičů z matčiny strany. Od pěti let hrál na housle a zanedlouho začal dostávat lekce hry na klavír. V letech 1955 až 1957 studoval na Sanfranciské státní univerzitě. Z posledních měsíců jeho studia pochází jeho nejstarší známá (byť nedochovaná) skladba, "Trio pro housle, klarinet a klavír". V lednu 1958 se Riley oženil s Ann Smith a v září toho roku se jim narodila dcera Coleen; později měli ještě dva syny – Shahna (* 1973) a Gyana (* 1977). Koncem padesátých let působil Riley v improvizačním triu s Lorenem Rushem a Pauline Oliveros.  V roce 1959 začal Riley studovat hudbu na Kalifornské univerzitě v Berkeley, kde se seznámil se skladatelem La Monte Youngem, který docházel do stejného ročníku. Young následujícího roku odešel do New Yorku, zatímco Riley zůstal v Kalifornii a pokračoval ve studiu. Zároveň již v té době začal experimentovat s pásky. V únoru 1962 odešel Riley s rodinou do Evropy – žili v Paříži a španělském Algecirasu; zároveň však cestovali, několikrát například navštívili Maroko a byli též v Leningradu, kde Riley pracoval s místním jazzovým kvartetem. V první polovině roku 1963 složil skladbu "She Moves She", v níž jsou z pásky slyšet slova "she moves she", která doprovází živé perkusní zvuky. V roce 1964 se Rileyovi vrátili do San Francisca. Téhož roku složil svou nejvýznamnější skladbu "In C", která je napsána pro „jakýkoliv počet jakéhokoliv druhu hudebních nástrojů“.  V roce 1965 se Rileyovi rozhodli vrátit se do Maroka. Riley měl zprávy o tom, že z mexického města Vera Cruz má vyplouvat levná loď do Tangeru. Vydali se tedy na cestu, která však byla neúspěšná – žádná levná loď do Evropy neplula (Rileyovi plánovali převézt si tam svůj obytný vůz a následně v něm žít). Nakonec v Mexiku několik měsíců zůstali a následně odjeli do New Yorku. Zde se Rileyovi usadili na čtyři roky. V roce 1966 nahradil Johna Calea, který nedlouho předtím založil experimentální rockovou skupinu The Velvet Underground, v souboru Theatre of Eternal Music vedeném La Monte Youngem. Riley ve skupině zpíval neměnné tóny (drone). Nadále se však věnoval také vlastní skladatelské činnosti, v té době stále experimentoval s pásky a roku 1967 nahrál album "A Rainbow in Curved Air". Později též nahrál album s Johnem Calem nazvané "Church of Anthrax". Dvojice spolu v devadesátých letech pracovala na dalším albu, které však nebylo nikdy dokončeno.  V roce 1970 přijel do New Yorku indický hudebník Pandit Pran Nath, který zde žil u La Monte Younga. Riley v té době žil opět v Kalifornii, kam se za ním vydal také Pran Nath. Young a jeho manželka Marian Zazeelaová již v té době byli Nathovými studenty a Riley se jím rovněž stal. Později strávil přibližně půl roku v kolonii v Novém Dillí. Po dobu dvou let studoval hru na tabla a později, stejně jako Young, se začal učit zpěvu v indickém stylu "kirana gharana". V roce 1971 začal Riley vyučovat na Mills College, kde inicioval program pro indickou klasickou hudbu, do něhož později přispíval také Pran Nath. Riley na Mills působil přibližně deset let. Nathovým studentem zůstal až do jeho smrti v roce 1996. Kromě zpívání rág a studia indické hudby se Riley nadále věnoval vlastní tvorbě, významné je například jeho album elektronické hudby "Shri Camel" z roku 1980. Po dobu přibližně deseti let po zahájení studia indické hudby však Riley své skladby nezapisoval do notového zápisu.  V Česku Riley vystupoval pouze jednou, a to v říjnu 2018 na festivalu Struny podzimu. Účastnil se zde představení jeho "In C" v podání souboru Ars Nova Copenhagen (pouze jako divák) a o den později vystoupil v duu se svým synem Gyanem.

Terry Riley (* 24. června 1935) je americký hudebník a hudební skladatel, jeden z průkopníků americké minimalistické hudby. Mezi jeho nejznámější práce patří skladby "In C" (1964) a "A Rainbow in Curved Air" (1967). V roce 1971 vydal album "Church of Anthrax" s velšským hudebníkem a hudebním skladatelem Johnem Calem. V pozdějších letech se věnoval také pedagogické činnosti na různých univerzitách. V roce 2012 vydal u vydavatelství Tzadik Records album "Aleph". Několik jeho skladeb hrál například kvartet Kronos Quartet. Jeho syn Gyan Riley je kytarista. Název písně „Baba O'Riley“ rockové skupiny The Who pochází od Rileyho a Mehera Baba.

Terrence Mitchell Riley (born June 24, 1935) is an American composer and performing musician best known as a pioneer of the minimalist school of composition. Influenced by jazz and Indian classical music, his music became notable for its innovative use of repetition, tape music techniques, and delay systems.  Riley is best known for his 1964 composition "In C" and 1969 album "A Rainbow in Curved Air", both considered landmarks of minimalism and important influences on experimental, rock, and electronic music. Since the 1970s, he has collaborated extensively with chamber ensemble the Kronos Quartet.


Kariéra.

Svou profesionální kariéru zahájil ve švédském týmu Västerås IK. Za svého působení v tomto týmu si mimo jiné zachytal i na MSJ 1991. Po pár letech strávených v SEL si ho jako číslo 118 vybral v draftu NHL 1993 tým New York Islanders. Představitele klubu zaujal svojí vytrvalostí, vynikajícími instinkty a v neposlední řadě také svým úspěchem na ZOH 1994, kde Švédsko vybojovalo ve finále proti Kanadě zlaté medaile. Strhující podívaná, vrcholící až na nájezdy, vstoupila do historie, stejně jako Salův rozhodující zákrok proti Paulu Kariyovi. V tom samém roce si Salo navíc zachytal i na MS 1994, kde získal se svými spoluhráči bronz.  I přes tyto mezinárodní úspěchy byl v Islanders až na místě třetího brankáře za Ericem Fichaudem a Tommym Soderströmem a proto ve své první sezoně v nejznámější lize světa nastoupil jen k šesti zápasům. Svůj debut si odbyl v zápase proti Tampa Bay Lightning, kterým Islanders podlehli 2:5. Většinu sezony tak strávil na farmě, v týmu Denver Grizzlies, působícím v IHL. Zde se mu velmi dařilo a hned ve své první sezoně v této soutěži získal James Gatschene Memorial Trophy pro nejužitečnějšího hráče. Zároveň byl vybrán do prvního All-Star Teamu a obdržel James Norris Memorial Trophy pro brankáře s nejnižším průměrem obdržených branek na zápas, a Garry F. Longman Memorial Trophy pro nejlepšího nováčka. Kontroverzního trenéra Islanders Mikea Milburyho však jeho úspěchy příliš nezaujali a tak i další sezonu strávil z velké části na farmě. Jedinou změnou pro něj bylo to, že se farmářský klub přesunul z Denveru do státu Utah. V tomto roce Salo obhájil James Norris Memorial Trophy a navíc byl vyhlášen nejužitečnějším hráčem playoff. V tu chvíli už bylo jasné, že Salo nebude moci být nadále opomíjen.  V sezoně 1996-97 si nejprve zachytal na Světovém poháru a poté si v předsezonním kempu NHL vybojoval post jedničky. Za svého působení coby jedničky Islanders získal mnoho úspěchů na mezinárodní scéně. Nejprve získal s reprezentací získal stříbrné medaile na MS 1997 v Helsinkách, kde byl jmenován do All-Star Teamu a navíc byl i vyhlášen nejlepším brankářem. V dalším roce si zachytal i na ZOH 1998 v Naganu, kde bylo Švédsko vyzařeno překvapivě už ve čtvrtfinále, když podlehlo Finsku 1:2. Salo si však spravil chuť titulem mistra světa a obhajobou své pozice v All-Star Teamu. Ve finále se Švédsku podařilo udolat Finsko 1:0, a tak si z Curychu odvezli zlaté medaile.  Sezonu 1998-99 začal v Islanders znovu jako jednička, ale v květnu 1999 byl vyměněn do kanadského klubu Edmonton Oilers za Matse Lindgrena a volbu v osmém kole v draftu, kterou Islanders později uplatnili na českého beka Radka Martínka. V dresu Oilers se zařadil mezi brankářskou elitu NHL. Poprvé si také zachytal v playoff, kde však byli Oilers vyřazeni už v osmifinále, když podlehli Dallasu. Salo se tak podíval na MS 1999, kde Švédsko získalo bronzové medaile. Salo byl vyhlášen nejlepším brankářem turnaje a znovu jmenován do All-Star Teamu. V další sezoně si poprvé ve své kariéře zachytal na NHL All-Star Game. Jinak se však situace navlas opakovala. Oilers znovu vypadli v osmifinále s Dallasem a tak znovu putoval na Mistrovství světa. Dallas se postupem času stával velkým rivalem Edmontonu. V sezonách 2000-01 i 2002-03 se mu totiž znovu podařilo Oilers vyřadit už v osmifinále. Díky tomu se však Salo mohl zúčastnit dalšího Mistrovství světa. Z Německa si odvezl bronzové medaile.  Další rok byl pro něj přelomovým. Konaly se ZOH 2002 v Salt Lake City a Švédsko bylo jedním z favoritů hokejového turnaje. V základní skupině rozneslo Kanadu 5:2 a Německo 7:1. Českou republiku pak udolali 2:1. Ukazoval se ve skvělé formě. Ve čtvrtfinále se Švédsko dle křížového pravidla utkalo s nejslabším celkem druhé skupiny – Běloruskem. S postupem hráči neměli mít nejmenší problém, ale tým byl jako vyměněný. Bělorusové je jasně přehrávali a Švédsko muselo pořád dotahovat. Vrchol toho všeho přišel ve třetí třetině za stavu 3:3, když jej překvapil střelou od červené čáry běloruský hráč Vladimír Kopat. Švédsko už vyrovnat nedokázalo a překvapení bylo na světě. Salo se ocitl psychicky na dně. Přestože kapitán Mats Sundin prohlásil, že za vyřazení může celý tým, Salo byl v rodné zemi prohlašován za národního zločince.  Jeho kariéra nabrala strmý spád a od té doby už nikdy neměl jisté místo jedničky a to jak v Edmontonu ,tak ve švédské reprezentaci. Vše vyvrcholilo v roce 2004, kdy byl vyměněn do Colorada, kde působil už jako jasná dvojka za Davidem Aebischerem. V reprezentaci už to také nebývalo jako dřív. Na MS 2003 sice získal stříbro, ale jako náhradník Mikaela Tellqvista. Zúčastnil se i Světový pohár 2004, ale tam Švédsko vypadlo už ve čtvrtfinále.  To byla jeho poslední reprezentační štace a po sezoně se vrátil domů do SEL. V sezoně 2005-06 se mu s týmem Frölunda HC podařilo dostat do finále. Ve Švédsku odehrál ještě jednu sezonu, než svoji kariéru definitivně uzavřel.

Thomas "Tommy" Mikael Salo (* 1. února 1971, Surahammar, Švédsko) je bývalý profesionální hokejový brankář. Nejlepší roky své kariéry strávil v NHL v dresu Edmonton Oilers. Několik let také působil jako brankářská jednička ve švédské reprezentaci.

Tommy Mikael Salo (born February 1, 1971) is a Swedish former professional ice hockey goaltender and the current general manager of Leksands IF of the Swedish Hockey League (SHL). He previously played in the National Hockey League (NHL) for the New York Islanders, Edmonton Oilers and Colorado Avalanche, and previously served as head coach of IK Oskarshamn.


Charakteristika.

Pásková jednotka je vstupně-výstupní zařízení a používá sekvenční přístup k datům, na rozdíl od pevného disku s přímým přístupem (, ). Čtecí hlava harddisku má možnost se během několika milisekund přesunout na jakékoliv místo na disku, avšak pásková jednotka musí postupně převíjet pásku, aby se dostala k požadovanému místu pro zápis nebo čtení dat. Ve výsledku mají páskové jednotky velké zpoždění (tzv. latenci) při vybavování dat. Naproti tomu mají tyto jednotky velkou přenosovou rychlost. Například v roce 2010 technologie Linear Tape Open podporovala rychlosti až 140 MB/s, tedy srovnatelné s rychlostí harddisku.  Páskové jednotky mají rozsahy kapacit od několika megabajtů do stovek gigabajtů nekomprimovaných dat.  Některá data mohou být komprimována na menší velikost. Díky tomu, že některé mechaniky používají kompresní poměr 2:1, může být na pásku uloženo až dvojnásobek původní kapacity. Opravdová úložná kapacita je často zmiňována jako nativní kapacita. Některé firmy jako IBM nebo Sony používají i vyšší kompresní poměry, které hodně záleží na druhu ukládaných dat.  Páskové jednotky se k počítači připojují pomocí SCSI (nejpoužívanější), Fibre Channel, SATA, USB, FireWire, FICON nebo jinými rozhraními. Páskové jednotky jsou používány v kazetových silech, kde dochází k automatickému zakládání a vybavování dat uložených na páskách bez manuálních zásahů zvenčí.

Technické problémy.

Určitý problém představuje fakt, že design páskových jednotek je určen pro čtení dat ze stále běžící pásky. Pokud je přenos přerušen, páska se nezastaví hned ale musí být nejdříve zpomalena, poté zastavena, převinuta o kus zpět, jednotka restartována a navedena zpět k bodu přerušení čtení. Právě tato nevýhoda snižuje rychlost a plynulost přenosu a také zkracuje životnost jak jednotky, tak média.  U dřívějších jednotek byl nekontinuální přenos dat normální a také nevyhnutelný – výpočetní síla počítače a paměti obvykle nedokázala dodávat konstantní proud dat. Proto byly první jednotky provedeny jako tzv. "start-stop" systém. Pásky byly na velkých cívkách a špatně se s nimi manipulovalo. Pro zlepšení výkonu spouštění, zastavování a čtení dat, byla část pásky pomocí podtlaku vytvořeném vývěvou zavedena do dvou mezer, kde byly umístěny navijáky a čtecí/mazací hlavy. Pomocí těchto tzv. "vakuových sloupů" a dvou navijáků cívek bylo možno rychle zastavovat, spouštět a převíjet pásku.  Některá moderní pojetí jsou stále vyvíjena jako nelineární. Formát IBM 3xxx používá stálý pohyb pásky bez ohledu na datový buffer - data jsou na pásku zapisována v segmentech pokud jsou k dispozici, pokud ne, zapisují se mezery. Pokud jednotka rozpozná nečinnost, znovu načte fragmentované segmenty do bufferu a zapíše před fragmentované sekce. Tento způsob se nazývá "virtual backhitch".  Později, po roce 1980, byl u většiny jednotek zaveden interní datový buffer pro snížení počtu start-stop situací. Tyto jednotky už byly nazývány jako "páskové streamery". Páska se zastavila pouze v případě, že buffer neobsahoval žádná data pro zápis nebo naopak pokud byl zcela zaplněn.  Od nedávné doby jednotky nepracují pouze s jednou lineární rychlostí, ale s několika. Přímo v jednotce jsou implementovány algoritmy které dynamicky přizpůsobují rychlost pásky vůči rychlosti dodávky dat z počítače. Rychlosti mohou být například 50 %, 75 % a 100 % z plné rychlosti.

Média.

Magnetická páska bývá v současnosti většinou umístěna v kazetě nebo cartridge. Kryt bývá nejčastěji z plastu někdy vyztužen kovovými částmi. Ty mají za úkol zajišťovat bezpečnost křehké pásky při manipulaci. Obyčejné audiokazety byly dříve hojně využívány pro ukládání a distribuci dat pro domácí počítače v dobách, kdy byly diskety příliš drahé.

Trendy na trhu.

V roce 2007 analytik Gartneru Dave Russell předpověděl obnovu záloh z pásek do online cloudů - diskových polí do roku 2011 jako hlavní zájem na zálohovacím trhu.

Budoucí kapacita.

V roce 2011 Fujifilm a IBM referovali, že dosáhli záznamu 29,5 miliardy bitů na palec na magnetické pásce, vyvinutou pomocí BaFe částic a nanotechnologií. Tato technologie umožňuje pojmout 35TB nekomprimovaných dat. Tato technologie však nebude k dispozici pro komerční využití minimálně po další desetiletí.  V dubnu 2014 oznámila firma Sony vývoj nové technologie páskového záznamu, jejíž hustota by měla dosáhnout 148 miliardy bitů na čtvereční palec.Teoreticky by tak bylo možné uložit až 185TB dat na jednu cartridge. Zatím není známo, kdy bude tato technologie komerčně dostupná.

Pásková jednotka (též označován jako streamer) je zařízení pro záznam dat, které provádí čtení a zápis dat na magnetickou pásku. Záznam na magnetické pásky se používá zejména pro archivaci a zálohování důležitých dat, typicky pro vytváření záloh obsahu pevných disků Tento typ média je oblíbený pro jeho relativně nízkou cenu a dlouhou (ověřenou) životnost. Vyplatí se tedy pro ukládání velkého množství dat.

A tape drive is a data storage device that reads and writes data on a magnetic tape. Magnetic tape data storage is typically used for offline, archival data storage. Tape media generally has a favorable unit cost and a long archival stability.  A tape drive provides sequential access storage, unlike a hard disk drive, which provides direct access storage. A disk drive can move to any position on the disk in a few milliseconds, but a tape drive must physically wind tape between reels to read any one particular piece of data. As a result, tape drives have very large average access times. However, tape drives can stream data very quickly off a tape when the required position has been reached. For example, Linear Tape-Open (LTO) supported continuous data transfer rates of up to 140 MB/s, a rate comparable to hard disk drives.


Průběh.

První částí operace bylo shromáždění všech jednotek na námořní základně v Norfolku (některé lodě prozatím kotvily u kalifornského pobřeží). Zde byly rozděleny do pěti skupin (tři skupiny lodní, jedna skupina tvořená jedinou letadlovou lodí a velitelská skupina zapojená nepřímo).  12. prosince 1946 dorazila "Western Group" (západní skupina) na Markézy a začala monitorovat počasí v oblasti. Od 24. prosince začala být vysílána z lodě Currituck letadla na průzkumné lety nad Antarktidu. "Eastern Group" (východní skupina) na konci prosince připlula na ostrov Petra Velikého. 30. prosince skupina zaznamenala ztrátu tří mužů, kteří zemřeli po havárii jejich hydroplánu (George One) v bouři. Zbývajících šest přeživších bylo zachráněno o 13 dní později. "Central Group" (centrální skupina lodí) dorazila dne 15. ledna 1947 do Velrybí zátoky (u Rooseveltova ostrova), kde byly na ledovcích postaveny dočasné přistávací dráhy. V průběhu příštích týdnů probíhala operace jako taková, bylo především pořízeno asi 70 tisíc leteckých snímků. Velká část těchto snímků byla ale později vyhodnocena jako neužitečná, protože jí chyběly pozemní kontrolní body (což znamenalo, že nikdo nedovedl určit, z jakého místa fotky přesně jsou), tento problém byl ale dořešen operací Windmill příští rok.  22. února 1947 byla z oblasti stažena "Central Group", 1. března "Western Group" a 4. března "Eastern Group".

Nasazené lodě.

Eastern Group (východní skupina)  "velel kapitán George J. Dufek"  Western Group (západní skupina)  "velel kapitán Charles A. Bond"  Central Group (centrální skupina)  "velel armirál Richard E. Byrd"  Carrier Group (letadlová loď)

Konspirační teorie.

Podle některých konspiračních teoretiků nebyly oficiální cíle operace jejími skutečnými cíli (například kvůli příliš velkému počtu nasazených jednotek, předčasnému ukončení operace a minimálním výsledkům). Operace prý byla zástěrkou pro eliminaci nacistické letecké nebo vědecké antarktické základny. Na základě tohoto tématu vytvořil Robert Doherty své sci-fi novely "Area 51".

Operace Highjump (zkratka OpHjp) byla operace námořnictva Spojených států organizovaná admirálem Richardem E. Byrdem pod velením armirála Richarda Cruzena. Probíhala v Antarktidě od 26. srpna 1946 do roku 1947. Do akce se zapojilo 4700 vojáků, 23 letadel a 13 lodí (včetně jedné letadlové lodi).  Oficiální cíle mise byly následující:

Operation HIGHJUMP, officially titled The United States Navy Antarctic Developments Program, 1946–1947, was a United States Navy operation organized by Rear Admiral Richard E. Byrd, Jr., USN (Ret), Officer in Charge, Task Force 68, and led by Rear Admiral Richard H. Cruzen, USN, Commanding Officer, Task Force 68. Operation HIGHJUMP commenced 26 August 1946 and ended in late February 1947. Task Force 68 included 4,700 men, 13 ships, and 33 aircraft. Operation HIGHJUMP’s primary mission was to establish the Antarctic research base Little America IV.  HIGHJUMP’s objectives, according to the U.S. Navy report of the operation, were:


Historie.

První známý doklad o Nimcovičově indické je z partie John Cochrane - Moheschunder Bonnerjee, hrané v Kalkatě roku 1851. Vážně se jí ale začal zabývat až představitel hypermodernismu Aaron Nimcovič, po kterém nese jméno. Hráli ji i mistři světa Alexandr Aljechin, Vasilij Smyslov, Boris Spasskij, Anatolij Karpov, Vladimir Kramnik a Višvanáthan Ánand.

Strategie.

Černý dává do vazby bílého jezdce a tím brání postupu bílého pěšce na e4. Ve středu si černý ponechává možnost přizpůsobit svůj nástup podle odpovědi bílého. Černý může podniknout protiakci aktivně pěšci d5 a c5. Někdy jen c5, kdy po přetažení bílého d4-d5 může vzniknout ve středu blokovaná situace. Občas také černý s nástupem pěšců ve středu i vyčkává a volí fianchetto b6, Sb7. Po výměně černého střelce za bílého jezdce na c3 vzniká také často pozice s dvojpěšcem bílého c3-c4, za kterého má bílý dvojicí střelců.

Nejhranější varianty.

Varianta s Db3.

1. d4 Jf6 2. c4 e6 3. Jc3 Sb4 4. Db3 Se vyskytuje dnes vzácně, oproti variantě s Dc2 nemá bílý kontrolu nad polem e4, černý může zareagovat 4... c5 5. dxc5 Jc6 6. Jf3 Je4 7. Sd2 s vyrovnanou hrou

Leningradská varianta.

1. d4 Jf6 2. c4 e6 3. Jc3 Sb4 4. Sg5 Bílý reaguje vazbou černého jezdce. Po 4... h6 5. Sh4 c5 6. d5 je pozice ve středu částečně zablokovaná a černý se tu může rozhodnout mezi agresivním 5... b5 a hlavním 6... d6 7. e3 Sxc3+ 8. bxc3 e5 9. f3 kde je pro černého lepší nespěchat s rochádou, hra je nejasná.

Varianta s fianchettem.

1. d4 Jf6 2. c4 e6 3. Jc3 Sb4 4. g3 (nejčastěji se vyskytuje s přehozením tahů po 4. Jf3 c5 5. g3) Černý se může rozhodnout mezi 4... d5 po kterém získává hra podobnost s Katalánskými systémy a hlavní odpovědí 4... c5 5. Jf3 cxd4 6. Jxd4 0-0 7. Sg2 d5 8. cxd5 Jxd5 kde se bílý může rozhodnout mezi 9. Sd2 a 9. Db3 hra je v rovnováze

Sämischova varianta.

1. d4 Jf6 2. c4 e6 3. Jc3 Sb4 4. a3 Sxc3 5. bxc3 Přímočará odpověď a3 je pojmenována po mistru Friedrichu Sämischovi. Bílý za cenu ztráty tempa nutí černého brát jezdce na c3 a rozhoduje se pro hru s dvojpěšcem kompenzovanou dvojicí střelců. Hra má obvykle ostrý charakter. Velmi často vzniká i z varianty 4. f3 d5 5. a3 Sxc3+ 6. bxc3 c5. Po 5. bxc3 se černý může rozhodnout mezi 5... b6 6. f3 Sa6 7. e4 Jc6 s útokem na pěšce c4 s nejasnou hrou nebo mezi klasickým 5... c5 6. f3 d5 7. cxd5 Jxd5 8. dxc5 (po 8. Dd3 b6 s dobrou hrou černého), kde se černý může rozhodnout mezi 8... f5 nebo 8... Da5 s kompenzací za pěšce.

Varianta s f3.

1. d4 Jf6 2. c4 e6 3. Jc3 Sb4 4. f3 Černý může reagovat 4... c5 kde po 5. d5 nastávají značné složitosti, které může černý umocnit ještě agresivním výpadem 5... Jh5. Černý může zvolit ale i klidnější 4... d5 kde po 5.a3 může pokračovat ústupem 5... Se7 s nejasnou hrou, nejčastěji ale reaguje 5... Sxc3 kde po 6. bxc3 hra přechází do Sämischovy varianty.

Varianta s Jf3.

1. d4 Jf6 2. c4 e6 3. Jc3 Sb4 4. Jf3 Je třetí nejčastější odpovědí v Nimcovičově indické. Tato varianta vede ale velmi často s přehozením tahů k jiným variantám. Hraje-li černý 4... d5 přechází hra do Dámského gambitu; na 4... c5 se bílý může rozhodnout mezi 5. e3 s přechodem do Rubinsteinovy varianty nebo 5. g3 s přechodem do varianty s fianchettem. Černý často odpovídá 4... b6, po čemž se bílý může rozhodnout mezi 5. Db3 c5 6. a3 Sa5 se složitou hrou nebo mezi 5. e3 s přechodem do Rubinsteinovy varianty. Často bílý reaguje 5. Sg5 Sb7 kdy hra přechází do varianty Sg5 v Dámské indické obraně (ECO E12-E13).

Rubinsteinův systém.

1. d4 Jf6 2. c4 e6 3. Jc3 Sb4 4. e3 Poklidné vývinové pokračování patří vedle 4. Dc2 k nejčastější odpovědi bílého. Bílý se vyvíjí a boj se často vede o pole e4, jehož ovládnutí by uvolnilo střelce c1, který je tahem e3 uzavřen, což je jediná nevýhoda tohoto systému. Bílý často umístí černopolného střelce na dámské křídlo, kde se může rozehrát na diagonálách a3-f8 nebo a1-h8 v případě otevření pozice.

varianta s b6.

1. d4 Jf6 2. c4 e6 3. Jc3 Sb4 4. e3 b6 Hypermoderní postup, kde se místo pěšcového vyjádření ve středu černý snaží působit na dámském křídle fianchettovaným střelcem. Bílý tu může hrát 5. Sd3 Sb7 6. Jf3 (do této varianty vede často i varianta 4. Jf3 b6 5. e3 Sb7 6.Sd3) na což se černý může rozhodnout mezi ambiciozním výpadem 6... Je4 7. 0-0 (7. Dc2 f5) 7...f5 s komplikacemi nebo klidnějším 6... 0-0 7. 0-0 a nyní má černý na výběr mezi přechodem do varianty s 0-0 tahem 7... d5 a mezi flexibilním 7... c5 8. Ja4 cxd4 exd4 kde se černý většinou stáhne černopolným střelcem a postaví ježka tahem d6. Druhou ambicioznější možností bílého proti systému 4... b6 je tah 5. Je2 se snahou narušit černému plány. Po klidném 5... Sb7 6. a3 Se7 7. d5 0-0 8. Jg3 se bílému podaří zablokovat diagonálu bělopolnému střelci černého. Černý tu občas reaguje tahem 5... c5, který přechází do varianty 4... c5; nejčastěji ale černý odpovídá 5... Sa6, zde má bílý na výběr mezi 6. a3 Sxc3 (nebo 6... Se7 7. Jf4 d5) 7. Jxc3 a 6. Jg3 Sxc3 7. bxc3 d5 8. Sa3 s iniciativou

varianta s c5.

1. d4 Jf6 2. c4 e6 3. Jc3 Sb4 4. e3 c5 I zde se může bílý rozhodnout pro 5. Je2 s krytím svého jezce, na což černý může reagovat 5... b6 6. a3 Sa5 7. Vb1 Ja6 se složitou hrou, častěji ale volí výměnu 5... cxd4 6. exd4 a nyní se černý může rozhodnout pro 6... d5 na což bílý reaguje 7. a3 Se7 8. c5 a ještě častěji ihned přetažením 7. c5 se snahou o získání převahy na dámském křídle, kde černý není bez šancí nebo mezi 6... 0-0 7. a3 Se7 8. d5 exd5 9. cxd5 Ve8 10. d6 Sf8 11. g3 kdy vzniká složitá hra, v níž soupeři vedou spor o bílého pěšce d6. Druhou možností je klasický postup 5. Sd3, na který černý nechce-li přejít do hlavních variant může reagovat tahem 5... Jc6 6. Jf3 Sxc3 7. bxc3 d6 se snahou o zablokování pozice. Bílý se může rozhodnout mezi 8. e4 e5 9. d5 Je7 se zablokovanou pozicí a mezi 8. 0-0 e5 9. Jd2 0-0 kde často také dojde k zablokování a hra je nejasná

hlavní varianta.

1. d4 Jf6 2. c4 e6 3. Jc3 Sb4 4. e3 0-0 Černý se vyvíjí, což je nejpřirozenější reakce. Bílý se tu může rozhodnout pro 5. Je2 s pokrytím Jc3, na což černý může reagovat 5... d5 a po 6. a3 Se7 7. cxd5 exd5 8. g3 c6 je pozice v rovnováze. Nejčastěji bílý pokračuje vývinovým tahem 5. Sd3 d5 (5... c5 s dalším d5 vede k přehození tahů) a nyní může opět bílý zkusit tah 6. Je2 kde po 6... c5 se bílý může rozhodnout mezi 7. cxd5 exd4 8. exd4 Jxd5 9.0-0 Jc6 a mezi 7. 0-0 dxc4 8. Sxc4 Jc6 s pozicí v rovnováze. Další možností je 6. a3 Sxc3 (za pozornost stojí 6... dxc4 7. Sxc4 Sd6 s protihrou) 7. bxc3 dxc4 ( po 7... c5 8. exd5 exd5 může bílý mimo přechodu do hlavní varianty 9. Jf3 zvolit vývin 9. Je2 s nadějnou pozicí) 8. Sxc4 c5 a nyní má bílý na výběr mezi 9. Jf3 s přechodem do hlavní varianty a 9. Je2 s šancemi na obou stranách Hlavním pokračováním bílého je přirozený vývinový tah 6. Jf3. Méně často černý hraje na tomto místě 6... b6 po 7. 0-0 Sb7 se bílý může rozhodnout mezi 8. a3 Sd6 s protihrou nebo hlavním 8. exd5 cxd5 9. a3 Sd6 10. b4 se snahou bílého získat převahu na dámském křídle, pozice černého je ale pevná. Nejčastěji ale černý reaguje aktivnějším 6... c5 po 7. 0-0 vzniká hlavní pozice Rubinsteinovy varianty. Černý tu má na výběr dvě nejhranější pokračování

Systém s Dc2.

1. d4 Jf6 2. c4 e6 3. Jc3 Sb4 4. Dc2 Patří k nejlogičtějším odpovědím bílého. A díky používání Garrim Kasparovem se tato varianta stala ve světové špičce nejčastější odpovědí proti Nimcovičově indické. Bílý v případě braní jezdce na c3 ho dobírá dámou a získá tak dvojici střelců bez vytvoření pěšcových slabin. Mimoto si bílý ponechává možnost pozdějším tahem Sg5 svázat černého jezdce na f6. Menší nevýhoda této varianty je spojena s umístěním bílé dámy, kdy nepůsobí na sloupci d a na sloupci c může její postavení ohrožovat černá věž z c8.

varianta s d5.

1. d4 Jf6 2. c4 e6 3. Jc3 Sb4 4. Dc2 d5 Černý nečeká a podniká klasický protiúder v centru. Bílý může zvolit 5. a3 Sxc3+ 6. Dxc3 na což může černý reagovat energicky 6... Je4 7. Dc2 c5 8. dxc5 Jc6 9. cxd5 exd5 10. Jf3 Sf5 11. b4 a ačkoli tu má bílý pěšce více, černý má za něj dobrou protihru díky náskoku ve vývinu. Hlavní odpovědí bílého je 5. cxd5 a černý odpovídá moderním 5... Dxd5 (po 5... exd5 6. Sg5 je bílá pozice nadějnější). Na tomto místě má bílý dvě hlavní pokračování. Jsou jimi

varianta s c5.

1. d4 Jf6 2. c4 e6 3. Jc3 Sb4 4. Dc2 c5 Černý se snaží využít umístění bílé dámy výpadem proti bílému pěšci d4. Tím získává černý svobodnou hru, jeho slabším článkem je zde ale pole d6. 5.dxc5 0-0 Na tomto místě se vyskytuje i 5... Ja6 po 6. a3 Sxc3 7. Dxc3 Jxc5 8. b4 je pozice bílého aktivnější. Na rochádu bílý může zvolit tah 6. Jf3 po 6... Ja6 7. g3 Jxc5 je hra v rovnováze, dobrou protihru má černý i po 6. Sg5 Ja6. Bílý proto nejčastěji pokračuje 6. a3 Sxc5 7. Jf3 Na tomto místě se může černý rozhodnout pro 7... Jc6 8. Sg5 možné jsou i jiné tahy. A nyní může zvolit 8... Jd4 9. Jxd4 Sxd4 10. e3 Da5 11. exd4 Dxg5 12. Dd2 Dxd2 13. Kxd2 koncovka je ale trochu lepší pro bílého. Může však hrát i 8... b6 a hra pak přechází do varianty b6. Často volí černý tah 7... b6 a po 8. Sg5 (možné je i 8. Sf4) 8... Sb7 má bílý na výběr mezi aktivním 9. e4 a klidnějším 9. e3 černý tu není bez šancí.

varianta s 0-0.

1. d4 Jf6 2. c4 e6 3. Jc3 Sb4 4. Dc2 0-0 Touto nejčastější odpovědí se černý v klidu vyvíjí. 5. a3 Na tomto místě hraje-li bílý jiný tah, černý získá protihru odpovědí c5 a po dxc5 Ja6. Na aktivní 5. e4 získává protihru tahem 5... d5 nebo i 5... d6. 5... Sxc3 6. Dxc3 b6 Zde se občas hrávají i jiné tahy 6... b5 překvapivý výpad 7. cxb5 c6 bílý nyní může místo riskantního přijetí oběti pěšce zahrát poklidné 8. Sg5 cxb5 9. e3 Sb7 10. f3 s dobrou pozicí; 6... Je4 7. Dc2 f5 8. Jh3! (po 8. Jf3 má černý dobrou protihru). Dále bílý zažene černého jezdce tahem f3 a po dalším e3 je jeho pozice díky dvojici střelců perspektivnější. 7. Sg5 Vzácně se vyskytuje i mírné 7. Jf3 Sb7 8. e3. 7...Sb7 Na tomto místě se občas vyskytují i tahy 7...c5 a 7...Sa6. Nyní má bílý 2 pokračování 8.f3 d5 9. e3 (alternativa je 9. cxd5 exd5) 9...Jbd7 10. cxd5 Jxd5! 11. Sxd8 Jxc3 12. Sh4 Jd5 13. Sf2 c5 a černý má za dvojici střelců v koncovce dobrou protihru. Druhou možností je 8. e3 po 8... d6 9. f3 Jbd7 10. Sd3 (možné je i 10. Jh3) 10... c5 11. Je2 Vc8 S řadou dalších pokračování. I když si tu bílý drží výhodu dvojice střelců, má černý dobrou hru.

Nimcovičova indická obrana (též zkráceně Nimcovičova indická) (ECO E20-E59) je hypermoderní šachové zahájení ze skupiny indických her charakterizované tahy  1. d4 Jf6 2. c4 e6 3. Jc3 Sb4  Jedná se o běžně hrané zahájení zavřených her, jež je oblíbené i ve světové špičce.

The Nimzo-Indian Defence is a chess opening characterised by the moves:  Other move orders, such as 1.c4 e6 2.Nc3 Nf6 3.d4 Bb4, are also feasible. In the "Encyclopaedia of Chess Openings", the Nimzo-Indian is classified as E20–E59.  This hypermodern opening was developed by Aron Nimzowitsch who introduced it to master-level chess in the early 20th century. Unlike most Indian openings, the Nimzo-Indian does not involve an immediate fianchetto, although Black often follows up with ...b6 and ...Bb7. By pinning White's knight, Black prevents the threatened 4.e4 and seeks to inflict doubled pawns on White. White will attempt to create a and develop his pieces to prepare for an assault on the Black position.  Black's delay in committing to a pawn structure makes the Nimzo-Indian (sometimes colloquially referred to as the "Nimzo") a very flexible defence to 1.d4. It can also transpose into lines of the Queen's Gambit or Queen's Indian Defence. The Nimzo-Indian is a highly respected defence to 1.d4, is played at all levels and has been played by every world champion since Capablanca. White often plays 3.g3 or 3.Nf3 to avoid the Nimzo-Indian, allowing him to meet 3.Nf3 Bb4+ (the Bogo-Indian Defence) with 4.Bd2 or 4.Nbd2, rather than 4.Nc3.


Původ.

Narodil se z manželství Jiřího Ludvíka Šlesvicko-Holštýnsko-Gottorfského (1719–1763) s Sofií Šlesvicko-Holštýnsko-Sonderbursko-Beckou. Otec byl nejmladším synem lübeckého biskupa Kristiána Augusta Oldenburského a Albertiny Badensko-Durlašské († 1755). Matka byla dcerou vévody Fridricha Viléma II. a Oldřišky Anny Dohnské. Protože otec pocházel z početných rodin, měl Petr mnoho mocných příbuzných. Mezi jeho příbuzné patřili mj. švédský král Adolf I. Fridrich nebo ruská carevna Kateřina.  Petr měl také tři sourozence. Sestru Sofii (1740–1798) z matčina prvního manželství a bratry Fridricha (1751–1752) a Viléma (1753–1774).

Život.

Vyrůstal nejprve na dvoře svého strýce Fridricha Augusta a později své sestřenice carevny Kateřiny "Veliké". Roku 1776 se stal biskupem koadjutorem, protože jeho strýc již všechny povinnosti související s úřadem nezvládal, a po jeho smrti v roce 1785 dalším lübeckým biskupem. Ujal se také správy Oldenburského vévodství, jeho právoplatným pánem, jako oldenburský velkovévoda, se ale stal až mnohem později po smrti bratrance Viléma v roce 1823.  Petr se intensivně věnoval právním i sociálním záležitostem a je považován za osvíceného panovníka. Trvale pobýval v Oldenburgu, jejž nechal přestavět v klasicistním stylu. Za francouzské okupace v roce 1811 odešel spolu se synem do Ruska. Po Napoleonově pádu se pak vrátil zpět do vévodství, které bylo na Vídeňském kongrese v roce 1815 povýšeno na velkovévodství a rozšířeno o Birkenfeldské knížectví. V roce 1818 získal Petr I. od cara Alexandra I. zpět Jeverské panství.  Ačkoliv bylo Oldenbursko povýšeno na velkovévodství, nepřijal Petr I. velkovévodský titul, jejž přijal až jeho syn a nástupce August.

Děti.

6. června 1781 se oženil s württemberskou princeznou Bedřiškou, která zemřela při porodu druhého syna.

Petr I. Bedřich Ludvík Oldenburský (17. ledna 1755, Riesenburk – 21. května 1829, Wiesbaden) byl v letech 1785 až 1823 oldenburským regentem, do roku 1803 lübeckým biskupem a od ro roku 1823 oldenburským velkovévodou.

Peter I or Peter Frederick Louis of Holstein-Gottorp () (17 January 1755 – 21 May 1829) was the Regent of the Duchy of Oldenburg for his incapacitated cousin William I from 1785 to 1823, and then served himself as Duke from 1823-1829.  He also served from 1785 to 1803 as the last Lutheran Prince-Bishop of Lübeck, until that Prince-Bishopric was secularized and joined to Oldenburg. His son, Augustus, was the first Duke of Oldenburg to use the style of Grand Duke that was granted in 1815.