Rodina.

Adolf byl synem předchozího nasavského vévody Viléma Nasavského a jeho ženy Luisy von Sachsen-Hildburghausen.  Jeho nevlastní sestra Žofie Nassavská si v roce 1857 vzala za manžela švédského krále Oskara II.  Adolf se v roce 1844 oženil s ruskou velkokněžnou Alžbětou Michailovnou, ta však o rok později zemřela při porodu dcery, která nepřežila rovněž.  Vévoda Adolf se v roce 1851 podruhé oženil s Adelheidou Marií von Anhalt-Dessau, která mu porodila 5 dětí, z nichž pouze dvě, Vilém a Hilda, se dočkaly jeho nástupu na lucemburský trůn.  Adolfova neteř Emma Waldeck-Pyrmont se v roce 1879 provdala za jeho příbuzného, nizozemského krále Viléma III.

Vláda.

v Nasavsku.

Nasavské vévodství bylo vytvořeno v roce 1806. Při pádu ze schodů náhle zemřel 9. ledna 1816 vévoda Fridrich Vilém Nasavsko-Weilburský a Nasavské vévodství tak v roce 1816 zdědil jeho syn Vilém Nassavsko-Weilburský. Po Vilémově smrti v roce 1839 zdědil vévodství právě jeho nejstarší syn Adolf.  Vévoda Adolf však v roce 1866 během prusko-rakouské války podporoval Rakouského císařství, které bylo poraženo a Nasavsko jako jeho spojenec byl oobsazeno a anektováno Pruskem. Vévoda Adolf byl zbaven trůnu a vévodství se stalo součástí Pruska resp. pruského království jako provincie Hesensko-Nasavsko. Vévoda Adolf tak přišel o faktickou vládu v Nasavsku (titul mu zůstal), kde vládl od počátků jeho rod Nasavských.

v Lucembursku.

Vévoda Adolf ale nezůstal s prázdnou. Když v roce 1890 zemřel jeho strýc, nizozemský král a lucemburský velkovévoda Vilém III., nastoupila v Nizozemsku na trůn jeho jediná dcera Vilemína. Lucemburská ústava a rodinný pakt Nassavské dynastie však nepřipouštěl převzetí vlády v Lucembursku ženám, pokud žili další mužští členové rodu schopní vlády (podle salického práva, přesněji polo-salického práva). Proto se v roce 1890, v rámci ústavy, dynastické dohody a také přičiněním vládnoucích kruhů (s vidinou obohacení), stal lucemburským vévodou Adolf. Velkovévoda Adolf vládl Lucembursku až do své smrti roku 1905. Jeho potomci vládnou Lucembursku dodnes.  Po jeho smrti 17. listopadu 1905 se stal velkovévodou lucemburským a titulárním vévodou nasavským jeho syn Vilém IV.

Adolf I. Lucemburský (), 24. červenec 1817, zámek Berg – 17. listopad 1905), byl lucemburský velkovévoda v letech 1890–1905 a (poslední) nasavský vévoda v letech 1839–1866. Byl prvním lucemburským velkovévodou z dynastie Nassau-Weilburg.

Adolphe (Adolf Wilhelm August Karl Friedrich; 24 July 1817 – 17 November 1905) was the last sovereign Duke of Nassau, reigning from 20 August 1839 until the duchy's annexation to Kingdom of Prussia in 1866. In 1890, he became Grand Duke of Luxembourg following the death of King William III of the Netherlands, ending the personal union between the Netherlands and Luxembourg, until his own death in 1905. He was the first monarch of Luxembourg from the House of Nassau-Weilburg.  Adolphe became Duke of Nassau in August 1839, following the death of his father William. After Austria's defeat in Austro-Prussian War of 1866, Duchy of Nassau was annexed to Kingdom of Prussia and he lost his throne.  From 1815 to 1839, Grand Duchy of Luxembourg was ruled by the kings of the Netherlands as a province of the Netherlands. Following the Treaty of London (1839), Grand Duchy of Luxembourg became independent but remained in personal union with the Netherlands. Following the death of his sons, King William III of the Netherlands had no male heirs to succeed him. In the Netherlands, females were allowed to succeed to the throne. Luxembourg, however, followed Salic law which barred females from succession. Thus, upon King William III's death, the crown of the Netherlands passed to his only daughter, Wilhelmina, while that of Luxembourg passed to Adolphe in accordance with the Nassau Family Pact.  Adolphe died in 1905 and was succeeded as Grand Duke of Luxembourg by his son, William IV.


Stavba.

Německé ponorky typu "212" staví loděnice Howaldtswerke-Deutsche Werft a Thyssen Nordseewerke. Německé námořnictvo nejprve objednalo stavbu čtyř jednotek verze typu "212A". Ponorky do služby vstoupily mezi říjnem 2005 a květnem 2007 jako U31 až U34. Dne 22. září 2006 byly přiobjednány další dvě vylepšené ponorky typu "212B", pojmenované U35 a U36. Poslední dvě ponorky byly do služby přijaty v letech 2015–2016.  Italské námořnictvo objednalo stavbu čtveřice ponorek typu "212A" u loděnice Fincantieri. "Salvatore Todaro" a "Scirè" byly dokončeny v letech 2005–2007. Druhá dvojice byla objednána roku 2008 a dokončena v letech 2013–2014.  V roce 2017 byl typ 212CD ("Common Design") byl vybrán jako náhrada norských ponorek třídy "Ula". Celkem mají být pro Norsko postaveny čtyři ponorky. Podepsání kontraktu je očekáváno v roce 2020 a zahájení dodávek v roce 2026.  Jednotky typu 212:

Konstrukce.

Typ 212A.

Ponorky mají šest 533mm torpédometů, uspořádaných do skupin po třech. Mohou nést 12 torpéd Atlas Elektronik DM2A4 či 24 min. Palubní bojový řídící systém MSI-90U vyvinula norská společnost Kongsberg Defence & Aerospace. Ponorky rovněž nesou systém pro elektronický boj FL1800U a protitorpédový systém TAU 2000 firem ATLAS Elektronik a ELAC. Ponorky typu "212A" jsou diesel-elektrické koncepce. Při plavbě na hladině lodi pohání diesel MTU 16V-396, který nabijí baterie pomocí generátoru Piller GmbH. Pro tichou plavbu pod hladinou však mají na vzduchu nezávislý pohon využívající palivové články firmy Siemens ("air-independent propulsion" – AIP). Díky nim může ponorka zůstat ponořená několikanásobně déle, než při použití klasických akumulátorů — uvádí se až 30 dní.  Druhý pár italských ponorek typu 212A by měl být vybaven novými palivovými články, jejich vývoj Itálie objednala roku 2014 u společnosti McPhy Energy.

Typ 212B.

Do konstrukce verze typ 212B byly zapracovány zkušenosti získané provozem prvních jednotek třídy. Ve velitelské věži byla instalována přechodová komora pro čtyři potápěče. Norský bojový řídící systém MSI-90U nahradil domácí ISUS-90. Modernizována byla též elektronika. Například byl instalován systém Callisto B umožňující komunikaci s ponořenou ponorkou pomocí antény vlečené bójí.

Perspektivní výzbroj.

Pro odpalování z torpédometů ponorek typu "212A" jsou vyvíjeny řízené střely krátkého dosahu IDAS ("Interactive Defence and Attack system"). Ty jsou určeny proti vzdušným cílům (primárním cílem jsou protiponorkové vrtulníky), malým hladinovým lodím a pozemním cílům na pobřeží. První zkušební odpal střely IDAS z ponořené U-33 úspěšně proběhl 29. května 2008. Začátek sériové výroby střel se očekává v roce 2016.

Typ 212 je třída pokročilých diesel-elektrických ponorek německého a italského námořnictva. Objednáno bylo celkem 10 jednotek této třídy, z toho šest Německem a čtyři Itálií. Zájem o ponorky projevilo rovněž Norsko. Z typu "212" je odvozena exportní třída ponorek typu "214".

The German Type 212 class, also Italian Todaro class, is a non-nuclear submarine developed by Howaldtswerke-Deutsche Werft AG (HDW) for the German and Italian navies. It features diesel propulsion and an additional air-independent propulsion (AIP) system using Siemens proton exchange membrane (PEM) compressed hydrogen fuel cells. The submarines can operate at high speed on diesel power or switch to the AIP system for silent slow cruising, staying submerged for up to three weeks with little exhaust heat. The system is also said to be vibration-free, extremely quiet and virtually undetectable.  Type 212 is the first fuel cell propulsion system equipped submarine series.


Stereochemie.

Teoreticky jsou možné čtyři stereoizomery. Struktury (1) a (2) jsou známy jako cis- a trans-paraldehyd. Struktury (3) a (4) z prostorových důvodů neexistují.

Reakce.

Při zahřívání s katalytickým množstvím kyseliny paraldehyd depolymerizuje zpět na acetaldehyd:  Protože se s paraldehydem lépe zachází, lze ho použít nepřímo či přímo jako syntetický ekvivalent bezvodého acetaldehydu (bod varu 20 °C). Například se dá použít přímo v původní podobě pro syntézu bromalu (tribromacetaldehydu):

Použití v lékařství.

Paraldehyd byl zaveden do klinické praxe ve Velké Británii italským lékařem Vincenzem Cervellem v roce 1882.  Má tlumivé účinky na CNS a byl brzy shledán jako účinné antikonvulzivum, hypnotikum a sedativum. Stal se součástí některých expektorancií, přestože není znám mechanismus účinku, kromě placebo efektu.  Paraldehyd byl poslední injekcí podanou Edith Alice Morrell v roce 1950 Johnem Bodkinem Adamsem, podezřelým ze sériových vražd. Byl za její vraždu souzen, nicméně osvobozen.

Hypnotikum/sedativum.

Paraldehyd se běžně používal k vyvolání spánku u osob trpících deliriem tremens, byl však pro tyto účely nahrazen jinými léčivy. Je jedním z nejbezpečnějších hypnotik a do 60. let 20. století se normálně podával večer v psychiatrických a geriatrických léčebnách. Až 30 % dávky se vyloučí plícemi, zbytek je metabolizován v játrech. To přispívá k silnému nepříjemnému zápachu dechu.

Antikonvulzivum.

Paraldehyd se používá při léčbě křečí. V dnešní době se s ním někdy léčí status epilepticus. Na rozdíl od diazepamu a jiných benzodiazepinů v terapeutických dávkách nepotlačuje dýchání a je proto bezpečnější, pokud nejsou k dispozici prostředky k resuscitaci nebo pokud je už pacientovo dýchání zhoršeno. To z něj činí užitečné nouzové léčivo pro rodiče a jiné osoby pečující o děti s epilepsií. Protože rozdíl mezi antikonvulzivní a hypnotickou dávkou je malý, léčba paraldehydem obvykle vyvolává spánek.

Paraldehyd (systematický název "2,4,6-trimethyl-1,3,5-trioxan") je cyklický trimer acetaldehydových molekul. Formálně se jedná o derivát 1,3,5-trioxanu. Příslušným tetramerem je metaldehyd. Paraldehyd je bezbarvá kapalina, špatně rozpustná ve vodě, dobře v ethanolu. Na vzduchu pomalu oxiduje, hnědne a páchne po kyselině octové. Silně reaguje s většinou plastů a pryží.  Paraldehyd byl poprvé syntetizován Wildenbuschem v roce 1829. Používá se v průmyslu a v lékařství.

Paraldehyde is the cyclic trimer of acetaldehyde molecules. Formally, it is a derivative of 1,3,5-trioxane, with a methyl groups substituted for a hydrogen atoms in each carbon. The corresponding tetramer is metaldehyde. A colourless liquid, it is sparingly soluble in water and highly soluble in ethanol. Paraldehyde slowly oxidizes in air, turning brown and producing an odour of acetic acid. It quickly reacts with most plastics and rubber.  Paraldehyde was first observed in 1835 by the German chemist Justus Liebig; its empirical formula was determined in 1838 by Liebig's student Hermann Fehling. Paraldehyde was first synthesized in 1848 by the German chemist Valentin Hermann Weidenbusch (1821–1893), another student of Liebig; he obtained paraldehyde by treating acetaldehyde with acid (either sulfuric or nitric acid). It has uses in industry and medicine.


Životopis.

Georgij Lvov se narodil v Drážďanech do rodiny pocházející z rodu Rurikovců. Jeho rodina se brzy přestěhovala do Alexinu. Lvov studoval na Lomonosově univerzitě, pak pracoval ve státních službách až do roku 1893. Jeho manželkou byla hraběnka Julie Alexejevna Bobrinská (1867-1903), prapravnučka carevny Kateřiny II. a jejího milence Grigorije Orlova.

Politika před rokem 1917.

Během rusko-japonské války organizoval Lvov stávky, a po revoluci v roce 1905 se připojil k Konstituční demokratické straně. O rok později byl zvolen do Dumy a po odchodu Sergeje Witteho byl nominován na dalšího ministerského předsedu. Místo Lvova však volby vyhrál Ivan Goremykin.  V době Stolypinových reforem se zaměstnával otázkou kolonizace Sibiře. V roce 1913 byl Lvov zvolen do Moskevské městské rady, ministr vnitra Nikolaj Malkakov však tuto volbu prohlásil za neplatnou. Do vypuknutí první světové války byl Lvov předsedou organizace Zemstvo.

Rok 1917.

Během únorové revoluce, která svrhla cara Mikuláše II., se Lvov stal hlavou prozatímní vlády, formálně jmenované carem jako jeho posledního zásah do politiky.  Lvovova vláda však neměla dostatečnou podporu, Lvov proto v červenci roku 1917 odstoupil ve prospěch ministra spravedlností jeho vlády Alexandra Kerenského.

Po boševické revoluci.

Osm měsíců po svržení panovníka převzali moc v zemi bolševici pod Leninovým vedením. Po Říjnové revoluci odcestoval Lvov i s rodinou do Ťumeně, kde jej v roce 1918 zatkla nově založená sovětská tajná policie Čeka a převezla ho do Jekatěrinburgu. O tři měsíce později byl ještě s dalšími dvěma osobami (jednou z nich byl Nikolaj Dmitrijevič Golicyn, Lvovův předchůdce ve funkci carského ministerského předsedy), propuštěn s podmínkou, že neopustí město. Tuto podmínku však Lvov nedodržel a bez prodlení uprchl do Omska. Tam se mu pod ochranou Československých legií podařilo sestavit protibolševickou vzdorovládu. Jejím jménem byl poté vyslán do USA, aby zde zajistil podporu a finanční prostředky pro bílou armádu v boji proti bošelvikům.  Ještě před definitivní porážkou bílých emigroval kníže Lvov do Paříže, kde znovuzaložil Semgor, organizaci na podporu ruského exilu, kterou bolševici v Rusku roku 1919 zakázali. Za tímto účelem do Evropy převedl majetek výboru uložený u amerických bank. Sám Georgij Jevgeňjevič Lvov žil téměř bez prostředků v Paříži, kde byl i nadále činný v ruském emigrantském hnutí až do své smrti 7. března 1925. Byl pochován na pravoslavném ruském hřbitově v Sainte-Geneviève-des-Bois nedaleko Paříže.

Georgij Jevgeňjevič Lvov (rusky "Георгий Евгеневич Львов"; , Drážďany, Sasko – 7. března 1925, Paříž, Francie) byl ruský kníže ze šlechtického rodu Lvovů, politik a předseda ruské prozatímní vlády v roce 1917.

Prince Georgy Yevgenyevich Lvov (; 7/8 March 1925) was a Russian statesman and the first post-imperial prime minister of Russia, from 15 March to 21 July 1917.


Život.

Narodil se v rodině Baltských Němců na statku Lahetaguse na estonském ostrově Saaremaa (Ösel). Ten patřil v době jeho života k Ruskému impériu. Jeho otec byl Fabian Ernst von Bellingshausen a matka Anna Katharina von Folckern.  V deseti letech se přihlásil jako kadet k carskému námořnictvu a v osmnácti absolvoval námořní akademii v Kronštadtu. Během studia poruštil své jméno a přestal používat šlechtické „von“. Stal se velkým obdivovatelem Jamese Cooka.  V letech 1803 až 1806 sloužil na Kruzenšternově lodi "Naděžda", se kterou se účastnil první ruské námořní výpravy kolem světa. Zde prokázal mimo jiné i své vlohy pro kartografii. Po výpravě byl povýšen do hodnosti kapitán-poručíka a pokračoval v kariéře v ruském námořnictvu. Sloužil nejprve na Baltu, od roku 1810 pak prováděl rozsáhlý hydrografický výzkum v Černém moři.  V letech 1819 – 1821 velel námořní výpravě k jižnímu polárnímu kruhu a velmi významně přispěl k objevům a výzkumu v antarktické oblasti. Pravděpodobně byl prvním, kdo Antarktidu spatřil.  Po návratu byl povýšen na kontradmirála a sloužil dál v ruském námořnictvu. V roce 1826 se oženil s Annou Dmitrijevnou Bajkovou. Měl 7 dětí, z nichž čtyři se dožily dospělosti. V letech 1828 až 1829 sloužil v rusko-turecké válce a v září 1828 velel útoku na Varnu. V roce 1838 byl povýšen na admirála a roku 1839 se stal přístavním velitelem Kronštadtu, kterým byl až do své smrti. Zároveň mu byl udělen Řád sv. Vladimíra prvního stupně.

Výprava k Antarktidě.

Když v roce 1819 car Alexandr I. vydal zplnomocnění k uspořádání námořní výpravy do jižních polárních oblastí, byl Bellingshausen pověřen velením. Byl osloven v květnu 1819 a na přípravu expedice měl jen velmi málo času. Přesto byla výprava velmi dobře vybavená jak potřebami pro posádku, tak moderními přístroji. Cílem totiž nebylo pouhé probádání neznámých oblastí, ale také mnohá vědecká pozorování. Bellingshausen sledoval při své plavbě trasu Jamese Cooka, na jehož cestu měla výprava oficiálně navázat. Podle rozkazů měl nejprve prozkoumat Jižní Georgii a Jižní Sandwichovy ostrovy a potom pokračovat v cestě na jih, až kam to bude možné. Ruská expedice tak Antarktidu obeplula kolem dokola.  Dne 4. července 1819 vyplul Bellingshausen z přístavu Kronštadt se dvěma loděmi; výpravě velel z 600tunové válečné korvety "Vostok" doprovázené 530tunovou nákladní lodí "Mirnyj", kterou řídil Michail Petrovič Lazarev. Posádka čítala 205 mužů. Obě plavidla měla jako jedinou ochranu proti ledu měděné oplechování. Příliš pomalé tempo lodě Mirnyj však ztěžovalo průběh celé výpravy.  První zastávkou byl anglický přístav Portsmouth. V Anglii se Bellingshausen setkal se sirem Josephem Banksem. Ten se o 50 let před ním účastnil první výpravy Jamese Cooka a mohl ruské expedici poskytnout cenné informace, včetně map. Rusové opustili Anglii 5. září a před Rio de Janeiro, kde kotvili od 2. do 20. listopadu, se vydali k Jižní Georgii. Dorazili tam 27. prosince 1819 a pak pluli dál k Jižním Sandwichovým ostrovům.  Dne 26. ledna 1820 překročil Bellingshausen se svými lidmi jako druhý v historii jižní polární kruh (první byl James Cook v roce 1773). O dva dny později, 28. ledna 1820 se přiblížili k antarktické pevnině v místech dnešního pobřeží princezny Marty (). Kvůli šelfovému ledu však nemohli přistát a museli zůstat kotvit asi 40 km od pobřeží. Spor o první zhlédnutí Antarktidy podle nejnovějších bádání A. G .E. Jonese vyhrává právě Bellingshausenova výprava. Jen o dva dny později Antarktidu spatřil Brit Edward Bransfield a po několika měsících (17. listopadu) i Američan Nathaniel Palmer. K pevnině se ruské lodě přiblížily během týdne ještě jednou, tentokrát v místech pobřeží princezny Ragnhildy. 22. února 1820 se však dostaly do těžké bouře, a Bellingshausen byl nucen odvelet výpravu k severu.  Dne 11. dubna Vostok zakotvil v zálivu Port Jackson v dnešním Sydney. Pomalejší Mirnyj dorazil o 8 dní později. 20. května lodě opět vypluly, tentokrát však do Tichomoří, kde strávily zimní sezónu. Výprava navštívila během července a srpna roku 1820 Nový Zéland a část Polynésie, přičemž zde zaznamenala množství dosud neznámých atolů v souostroví Tuamotu. Do Sydney se vrátili 21. září a po krátké přestávce vypluli znovu k jihu. Ještě několikrát překročili jižní polární kruh, ale bouře je vždy donutily zamířit zpět na sever. Až 21. ledna 1821 objevili nový antarktický ostrov a pojmenovali jej podle Petra I. Zde dosáhli nejjižnějšího bodu celé výpravy – 69°59´ jižní šířky. Kvůli špatnému počasí nemohli přistát, a tak se plavili dál k Jižním Shetlandám. 28. ledna spatřili další pevninu a pojmenovali ji jako pobřeží Alexandra I. Jedná se o dnešní ostrov Alexandra I., který je s pevninou spojen mocnou vrstvou šelfového ledu. Zde také potkali osm anglických a amerických tuleňářských lodí a setkali se s Nathanielem Palmerem. Vostok a Mirnyj se poté vrátily přes Rio de Janeiro a Lisabon do Kronštadtu 4. srpna 1821. Plavba tedy trvala celkem 751 dní a zemřeli při ní pouze 3 muži.  Výprava může být hodnocena jako velmi úspěšná. Kromě objevení Antarktidy bylo nalezeno mnoho nových ostrovů v antarktické oblasti i v Tichomoří. Byla provedena různá hydrografická, atmosférická, zoologická, botanická i etnografická pozorování a byly zpracovány nové mapy. Ty dosáhly takové kvality, že byly používány až do roku 1940. Přesto nebyly lodě uvítány s přílišným nadšením a Bellingshausen dokázal své objevy publikovat až deset let po návratu, v roce 1831. I dlouho poté byla jeho výprava mimo Rusko jen málo známá, neboť spisy byly z ruštiny poprvé přeloženy až v roce 1902 (do němčiny) a 1945 (do angličtiny).

Fadděj Faddějevič Bellingshausen (, poněmčeně Fabian Gottlieb Thaddeus von Bellingshausen) (20. září 1778 – 25. ledna 1852) byl důstojník Ruského carského námořnictva, mořeplavec a kartograf. Je považován za objevitele Antarktidy.  Po Fabianu Gottliebu Bellingshausenovi je pojmenováno mnoho míst, například Bellingshausenovo moře v Jižním oceánu, Bellingshausenův ostrov v Jižních Sandwichových ostrovech, Faddějovy ostrovy v moři Laptěvů, Bellingshausenova stanice na Ostrově krále Jiřího, Bellingshausenova litosférická deska, kráter Bellinsgauzen na Měsíci a planetka 3659 Bellingshausen.

Fabian Gottlieb Thaddeus von Bellingshausen (; – ), a Russian naval officer, cartographer and explorer of Baltic German extraction, who ultimately rose to the rank of admiral. He participated in the First Russian circumnavigation of the globe and subsequently became a leader of another circumnavigation expedition that discovered the continent of Antarctica.  Bellingshausen was born on Osel Island. He started his service in the Russian Baltic Fleet, and after distinguishing himself joined the First Russian circumnavigation of the Earth in 1803–1806, serving on the merchant ship "Nadezhda" under the captaincy of Adam Johann von Krusenstern. After the journey he published a collection of maps of the newly explored areas and islands of the Pacific Ocean. Subsequently, he commanded several ships of the Baltic and Black Sea Fleets.  As a prominent cartographer, Bellingshausen was appointed to command the Russian circumnavigation of the globe in 1819–1821, intended to explore the Southern Ocean and to find land in the proximity of the South Pole. Mikhail Lazarev prepared the expedition and was made Bellingshausen's second-in-command and the captain of the sloop "Mirny", while Bellingshausen himself commanded the sloop "Vostok". During this expedition Bellingshausen and Lazarev became the first explorers to see the land of Antarctica on 27 January 1820 (New Style). They circumnavigated the continent twice and never lost each other from view. Thus they disproved Captain Cook's assertion that it was impossible to find land in the southern ice-fields. The expedition discovered and named Peter I Island, Zavodovski, Leskov and Visokoi Islands, the Antarctic Peninsula and Alexander Island (Alexander Coast), and made other discoveries in the tropical waters of the Pacific.  Made counter admiral on his return, Bellingshausen participated in the Russo-Turkish War of 1828–1829. Promoted to vice-admiral, he again served in the Baltic Fleet in 1830s, and from 1839 he was the military governor of Kronstadt, where he died. In 1831 he published the book on his Antarctic travels, called "Double Investigation of the Southern Polar Ocean and the Voyage Around the World" ("Двукратные изыскания в южнополярном океане и плавание вокруг света"). Russians remember him as one of their greatest admirals and explorers. Multiple geographical features and locations in the Antarctic, named in honor of Bellingshausen, commemorate his role in the exploration of the southern polar region.


Vznik filmu.

Původně bylo plánováno natočit 20 epizod pro každý obvod jednu. Dvě povídky však nakonec nebyly do filmu zahrnuty. 12. obvod, o kterém točil Raphaël Nadjari a 15. obvod, který tvořil Christoffer Boe. Povídky byly natáčeny v letech 2002-2005. Každý z režisérů dostal jednu čtvrť a měl natočit krátký film (5-8 minut), jehož ústředním motivem je láska.  Muž projíždí čtvrtí a hledá místo k zaparkování, což se mu nakonec podaří. Frustrovaný z toho, že žije sám, pozoruje z auta kolemjdoucí páry, těhotné ženy a matky s dětmi. Ale pak u jeho auta omdlí procházející žena. S pomocí kolemjdoucích ji naloží do auta. Když žena přijde k sobě, nabídne jí, že ji odveze a ona jej uchopí vděčně za ruku.  Tři chlapci sedí na nábřeží Seiny, plkají a pokřikují na procházející mladé dívky. Nedaleko sedící mladá muslimka v doslechu se shovívavě usmívá. Když odchází, zakopne a rozbije si koleno. Jeden z mladíků jí přiběhne na pomoc a snaží se jí uvázat šátek. Ptá se ho, proč říkají ženám věci, které nechtějí slyšet a on jí, proč nosí šátek, když je tak hezká. Dívka jde do pařížské mešity a mladík ji po malém zaváhání doprovází. Potkají jejího dědečka, který ho přátelsky vyzve, aby je doprovodil. Mladý muž a žena přijdou jako zákazníci do tiskárny, aby zde nechali reprodukovat obraz. Zatímco žena odejde s tiskařem dohodnout odstín barvy, mladík se obrátí na mladého dělníka a vypráví mu o svých pocitech, jako by se už někdy viděli a dá mu své telefonní číslo. Druhý mladík ale nic neříká. Když zákazníci odejdou, zeptá se anglicky tiskaře, že dostal nějaké číslo od muže, kterému francouzsky nerozuměl ani slovo. Ten mu vysvětlí, že je to telefonní číslo. Mladík vyběhne z tiskárny a běží ulicemi.  Na lavičce ve stanici metra čeká americký turista na vlak a čte si v průvodci, že je nevhodné dívat se lidem přímo do očí. Na protějším nástupišti vidí mladý pár, jak se hádá. Pohledy mužů se střetnou a Francouz mu začne nadávat. Dívka přeběhne k turistovi, sedne si vedle něj a políbí ho. Její přítel přiběhne a turistu zbije. Pak se s dívkou usmíří a odcházejí pryč. Turista leží mezi pohlednicemi s Monou Lisou zakoupenými v Louvru.  Mladá žena vstává brzy ráno na chudém předměstí. Odnese své dítě do obecních jeslí, kde mu zazpívá španělskou ukolébavku ("Qué Linda Manita"), aby usnulo. Po dlouhé cestě do centra s mnoha přestupy dorazí do práce. Pracuje v bohaté domácnosti jako chůva. Aby dítě uspala, zazpívá mu stejnou ukolébavku. Příběh se odehrává v pařížské asijské čtvrti. Postarší obchodní zástupce kadeřnické firmy při výstupu z metra vyleká ženu, až ta pustí nákupní tašku. Chce se jí jen zeptat, kde najde kadeřnický salón. Majitelkou kadeřnického salónu je paní Li, která dělá thaibox. Pomáhá jí v salóně a ona mu vysvětlí, že jeho jméno Henny připomíná v její řeči větu „"Miluji tě"“. Nakonec ho doprovodí na metro.  Muž sedí v bistru a čeká na svou ženu, které chce oznámit, že ji už nemiluje a odejde ke své milence. Vybavuje si, co všechno už na své ženě nemiluje. Když přijde, žena se rozpláče ještě dřív, než jí stačí něco říct. Jde zrovna od lékaře, který jí oznámil, že má vzácnou formu leukemie a bude žít jen pár měsíců. Muž se rozhodne stát při ní až do konce. Rozejde se s milenkou a postupně se do své ženy opět zamiluje. Po její smrti zůstane sám.  Od smrti svého malého syna trpí matka depresemi. Jednou v noci ji probudí jeho hlas. Vyběhne na náměstí "Place des Victoires", kde potká kovboje na koni, který ji zavede za synem, aby se s ním naposledy rozloučila a mohla se vrátit ke své dceři a manželovi. Chlapec vypráví, jak se seznámili jeho rodiče. Jeho otec je mim, který bydlel sám a nedopatřením byl zatčen. Ve vězení na strážnici se setká s ženou - také mimem. Oba jsou propuštěni a projíždějí se nočními ulicemi kolem Eiffelovy věže.  Celý příběh je natočen bez střihu v jediném záběru. Mladá žena se na ulici setkává se starším mužem. Hovoří spolu o Gaspardovi. Žena se bojí, aby Gaspard nic nezjistil. Teprve v závěru vyjde najevo, že se jedná o dceru a jejího otce a Gaspard je její malý syn, který spí v kočárku. Dcera si chce zajít s kamarádkou do kina. Dědeček tedy hlídá venku dítě v kočárku, jakmile ale dcera odejde a on si zapálí cigaretu, Gaspard se probudí a začne křičet.  Americká herečka natáčí v Paříži film. Na večírek za ní přijde její dealer, ona si jde vybrat peníze a pak potřebuje rozměnit. Jdou proto do bistra. Ona mu dá své telefonní číslo a on slíbí, že za ní přijde na natáčení. Nakonec ale místo sebe pošle náhradníka, protože musel odejet za významným zákazníkem.  Na náměstí "Place des Fêtes" je těžce zraněný černoch. Mladá záchranářka mu dává první pomoc a on ji poprosí, aby si spolu vypili kávu. Zatímco její pomocník jde do bistra, on jí vypráví, že se spolu už jednou setkali v podzemní garáži, kde pracoval. Tehdy se do ní zamiloval. Pak přišel o místo v garáži. Později mu na náměstí skupina mladíků ukradne kytaru a pobodá. Poté umírá. Postarší muž jde do nevěstince a na baru potká ženu. Poté odejde na pokoj za prostitutkou, kam za ním přijde žena z baru. Ukáže se, že to jsou manželé a pohádají se, protože ona se nechala přemluvit k této hře. Obviní ho, že ji už nedokáže ničím překvapit. Když se blíží ke svému domu, před vchodem stojí skupina hudebníků, která hraje její oblíbenou písničku. On jí řekne, že je jediná žena, kterou kdy miloval.  Mladý turista kráčí noční Paříží a překvapí krásnou upírku, jak ze své oběti saje krev. Ona ho nakonec nekousne a jen na něj zamilovaně hledí. Mladík si střepem z láhve rozřízne zápěstí a nabízí jí svou krev. Ona ale odmítne. Mladík ztratí vědomí, spadne ze schodů a zabije se. Ona ho oživí vlastní krví, takže se z něj stane též upír a vzájemně se poté láskyplně zakousnou do krku. Dva turisté se procházejí po hřbitově Père Lachaise. Jsou v Paříži na líbánkách. William je nespokojený, protože nedodržují stanovený plán, Frances hledá hrob Oscara Wilda, jehož humor miluje. Její snoubenec ale žádný smysl pro humor nemá, což ženě vadí a nechce si ho proto vzít. Uteče. Muži se zjeví duch Oscara Wilda a povzbudí ho, jak získat snoubenku zpět vtipnými citáty.  Tato epizoda byla uváděna též samostatně jako krátkometrážní film pod názvem "True".

Jednotlivé epizody.

Slepému mladíkovi zavolá přítelkyně a oznámí mu definitivní rozchod. Thomas si vzpomíná, jak se poprvé setkali. Šel po ulici a slyšel nějakou dívku volat o pomoc. Přistoupil k oknu a dívka mu řekla, že se připravuje na přijímačky na hereckou školu. Následuje klipovitě natočený sestřih z uplynulého společně prožitého roku. Ona přijímačky udělá, přestěhuje se z Bostonu do Paříže. Stane se z nich pár a najdou si podnájem v ulici "Faubourg Saint-Denis". Pak se telefon ozve znovu. Volá opět Francine a ptá se, jestli její divadelní replika byla přesvědčivá a že se přerušilo spojení. Protože se mladík hned neozývá, ptá se ho, jestli ji slyší. On odpoví: „"Ne, já tě vidím"“. Dva starší manželé žijící již velmi dlouho odděleně (ona v Paříži, on v USA), se setkávají v bistru vedle Lucemburských zahrad, aby se dohodli na oficiálním rozvodu. Ona žije s mladým cyklistou, on má velmi mladou přítelkyni, se kterou čeká dítě. Vedou spolu velmi sarkastický rozhovor, ze kterého je přesto cítit oboustranná náklonnost.  Příběh vypráví americká účastnice kursu francouzštiny, která jako turistka odjela na týden do Paříže, aby zažila město a procvičila se v jazyce. Není už mladá, hezká ani štíhlá a žije bez partnera, takže do Paříže přijíždí sama. Prochází se městem, zajde si na oběd do čínské restaurace, navštíví hřbitov Montparnasse, kde rozjímá o smrtelnosti před hrobem Porfiria Díaze a zastaví se u společného hrobu Jeana-Paula Sartra a Simone de Beauvoir, kterou si splete se Simonem Bolívarem. Vyjede si na Věž Montparnasse a prohlíží si město z výšky a zalituje, že zde není nikdo, komu by mohla říct, jak je ten výhled krásný. V jedné uličce si představuje, jaké by to bylo, kdyby roznášela dopisy v Paříži a ne ve svém rodném Denveru, takže by znala zdejší obyvatele. Nakonec se posadí v parku Montsouris na lavičku a tu náhle ucítí, že miluje Paříž a Paříž miluje ji.  V poslední krátké sekvenci filmu se některé příběhy a osudy vzájemně prolnou.  Režie: Bruno Podalydès Režie: Gurinder Chadha  Režie: Gus Van Sant Režie: Ethan a Joel Coenovi  Režie: Walter Salles, Daniela Thomas  Režie: Christopher Doyle Režie: Isabel Coixet Režie: Nobuhiro Suwa  Režie: Sylvain Chomet Režie: Alfonso Cuarón  Režie: Olivier Assayas  Režie: Oliver Schmitz  Režie: Richard LaGravenese Režie: Vincenzo Natali  Režie: Wes Craven Režie: Tom Tykwer  Režie: Gérard Depardieu, Frédéric Auburtin Režie: Alexander Payne

Paříži, miluji tě ("Paris, je t'aime") je romantický povídkový film z roku 2006 natočený v koprodukci Francie, Lichtenštejnska, Švýcarska a Německa, který se odehrává v Paříži. Film se skládá z 18 epizod, jejichž ústředním motivem je láska a francouzská metropole. Každou povídku natočil jiný režisér a každá se odehrává v jiném pařížském obvodu.  Film byl poprvé uveden 18. května 2006 na 59. mezinárodním filmovém festivalu v Cannes. V České republice měl premiéru 1. května 2008. V roce 2009 byl obdobně natočen povídkový film o New Yorku s názvem "New York, I Love You".

Paris, je t'aime (; "Paris, I love you") is a 2006 anthology film starring an ensemble cast of actors of various nationalities. The two-hour film consists of eighteen short films set in different arrondissements. The 22 directors include Gurinder Chadha, Sylvain Chomet, Joel and Ethan Coen, Gérard Depardieu, Wes Craven, Alfonso Cuarón, Nobuhiro Suwa, Alexander Payne, Tom Tykwer, Walter Salles, Yolande Moreau, and Gus Van Sant.


Diagnostika.

Někdy není snadné seboreu diagnostikovat, protože příznaky se kryjí s jiným kožním onemocněním, např. způsobených alergií, atopickým ekzémem nebo lupenkou. Seboreu však bezpečně pozná zkušený tricholog, který je vyškolený na anomálie vlasů a vlasové pokožky. Seboroická dermatitida často postihuje kojence v prvních měsících života, stejně tak mladé muže.  Serborea se objevuje postupně, většinou jsou prvními příznaky odlupující se šupiny kůže nejčastěji kdekoliv v oblasti skalpu, za ušima, na tváři a v oblastech, kde se přehýbá kůže. Šupiny mívají žlutou, bílou nebo našedlou barvu. Ve vážnějších případech se pak mohou nažloutlé až načervenalé šupiny objevovat podél vlasů, za ušima, v ušním kanálku, na obočí, na nose a jeho okolí, na trupu a na vršku zad.  Běžně se pacienti setkávají s mírným zčervenáním šupinaté kůže a v některých případech i se ztrátou vlasů. Mezi další symptomy se řadí slabá či silná vrstva filmu na kůži, mastná kůže pokrytá bílými či žlutými šupinami, svědění a pálení.

Příčina.

V současnosti nejsou konkrétní příčiny známy. Je možné, že roli hrají: oslabený imunitní systém, výkyvy počasí, hormonální nerovnováha, stres, nedostatek spánku, únava, nebo genetické dispozice. Symptomy se mohou zhoršit během stresu nebo zimního období. U dětí se ukázala spojitost mezi nadměrným množství vitamínu A.  Další možnou příčinou je přemnožení kvasinek rodu Malassezia, jejichž odstranění vede ke zmírnění odlupování šupin. Přesto tato teorie zatím nebyla vědecky potvrzena.

Léčba.

Seborea často léčí antimykotiky, kortikosteroidy a keratolytiky (např. antiandrogeny, antihistaminiky). Vlasová pokožka se může ošetřit rašelinovými zábaly, které odstraní stroupky a lupovitost. V těžkých případech jsou lékařsky předepisovány kortikoidy, které ale při dlouhodobém užívání mají výrazné negativní účinky. Pobyt na slunci nebo na čerstvém vzduchu, nejlépe u moře nebo na horách může mít velmi pozitivní účinek a výrazně zmírnit příznaky. Seboroická dermatitida se vyskytuje i u zvířat, kde lze zmírnit obtíže používáním šamponů s biotinem.

Antimykotika.

Každodenním používáním antimykotických přípravků (ať už volně prodejných, nebo na předpis) může pomoci pacientům se znovu objevujícími se případy Seborei. Léčiva s obsahem Ketokonazolu a Ciklopiroxu mají nejlepší výsledky. Studie jiných antimykotik zatím nebyla provedena, a tak není jisté, jestli nějaká jiná kombinace léčiv není srovnatelně účinná.  Další možností je přirozené, nebo umělé UV záření, které dokáže udržet na uzdě kvasinky Malassezia.

Antiandrogeny.

Seborea se považuje za citlivou na množství androgenu v lidském těle. Je tedy způsobena, nebo ji je alespoň podporují androgeny (pohlavní hormony) jako je testosteron a dihydrotestosteron a je častým příznakem hyperandrogenismu. Seborea je tak, stejně jako např. akné, často spojována s pubertou, kvůli zvýšené produkci androgenů v tomto období.  Kombinace antiandrogenů jako je Cyproteron, Spironolakton a Flutamid je velmi účinná ve zmírnění příznaků seborei. Efektivnost tohoto druhu léčení se liší, podle použitých antiandrogenů. Zatímco u spironolakton (poměrně slabého antinadrogenu) bylo zjištěno 50% zlepšení již po 3 měsících, u Flutamidu to bylo 80% po 3 měsících, přesto se tato metoda používá jenom v těžkých případech seborei. Terapie antiandrogeny by měla být použita pouze pro léčbu žen, nikdy mužů, neboť u mužů mohou způsobit feminizaci (např. růst prsou), sexuální dysfunkci a neplodnost. Antiandrogeny mohou teoreticky způsobit feminizaci lidského fetu a proto by se tato léčba u sexuálně aktivních žen, které mohou otěhotnět, měla vždy kombinovat s antikoncepcí.

Antihistaminikum.

Primárně jsou určena pro zmírnění svědění, pokud jím pacient trpí. Nicméně výzkumy ukazují, že některá antihistaminika mají i protizánětlivé účinky.

Protizánětlivá léčiva.

V krátkodobém horizontu se ukázaly lokální steroidy jako efektivní léčba seborei, která je stejně účinná, nebo i účinnější než léčba azolem. Také jsou důkazy, které naznačují účinnost calcineurinu a lékům na bázi lithiové soli.

Výskyt.

Seborea postihuje zhruba 1 – 5% světové populace. Větší závažnost má nemoc ve vlhčích oblastech.  Zatímco seboroická dermatitida u kojenců se obvykle hojí spontánně po několika týdnech, v dospělosti se často vrací. Další vrchol výskytu je mezi dvacátým a třicátým rokem života, častěji u mužů, ale postihuje i ženy, které mívají vážnější příznaky. Ženy jsou postiženy zejména po menopauze. Velmi často je nemoc pozorována u pacientů, jejichž imunitní systém je podstatně oslaben.

Prevence.

Seboree nejde obecně předejít. Pokud je pokožka náchylná k nadměrnému maštění, měla by jí být věnovaná zvláštní pozornost. Pravidelně čistit, ale nevysušovat a naopak ji hydratovat nemastnými krémy, např. s obsahem kolagenu. Vlasové pokožce také velmi pomáhá po umytí vlasů vysušení fénem, aby se zabránilo delšímu působení vody na pokožce, které zvýší její pH a podráždí ji.

Seboroická dermatitida (nebo také seborhoická dermatitida nebo seborea) je dlouhodobá porucha kůže. Postihuje zejména části pokožky, které jsou mastné, čili tam, kde se nalézají mazové žlázy, jako je skalp, obličej a trup. Projevuje se mastnými, lupovitými a zánětlivými ložisky kůže. Místa postižená seboreou jsou potažená červenými a žlutými šupinkami, které mohou, ale nemusí svědit. Nadměrné maštění pokožky vede k vytvoření silného mazového filmu na kůži.

Seborrhoeic dermatitis, also known as seborrhoea, is a long-term skin disorder. Symptoms include red, scaly, greasy, itchy, and inflamed skin. Areas of the skin rich in oil-producing glands are often affected including the scalp, face, and chest. It can result in social or self-esteem problems. In babies, when the scalp is primarily involved, it is called cradle cap. Dandruff is a milder form of the condition without inflammation. The cause is unclear but believed to involve a number of genetic and environmental factors. Risk factors include poor immune function, Parkinson disease, and alcoholic pancreatitis. The condition may worsen with stress or during the winter. The "Malassezia" yeast is believed to play a role. It is not a result of poor hygiene. Diagnosis is typically based on the symptoms. The typical treatment is antifungal cream and anti-inflammatory agents. Specifically, ketoconazole or ciclopirox are effective. It is unclear if other antifungals, such as miconazole, are equally effective as they have been poorly studied. Other options may include salicylic acid, coal tar, benzoyl peroxide, and phototherapy. The condition is most common in infants within the 3 first months or in adults aged 30 to 70 years. In adults between 1% and 10% of people are affected. Males are more often affected than females. Up to 70% of babies may be affected at some point in time.


Situace po druhé světové válce.

Italské námořnictvo vzniklo z pozůstatků někdejšího královského námořnictva, které vstupovalo do druhé světové války jako čtvrté nejsilnější námořnictvo světa, ale utrpělo v ní velké ztráty. Italská kapitulace roku 1943 znamenala předání části lodí do rukou Spojenců a ukořistění dalších lodí Německem (řada z nich byla postupně potopena v přístavech spojeneckým letectvem). Větší část lodí, které válku přečkaly, si poté rozdělily vítězné státy — například lehké křižníky "Attilio Regolo" a "Scipione Africano" převzalo francouzské námořnictvo, "Duca d'Aosta" sovětské námořnictvo a "Eugenio di Savoia" řecké námořnictvo. Rovněž italské přístavy byly po válce poškozené a mnohdy zablokované potopenými plavidly.  Mírová smlouva podepsaná Itálií roku 1947 přinesla obnovovanému námořnictvu řadu omezení — nesmělo vlastnit jaderné zbraně, bitevní lodě, ponorky a rovněž mělo zakázáno provozovat letouny s pevnými křídly z palub lodí. Během několika let však kulminovala studená válka a z Itálie se brzy stal důležitý spojenec USA proti Sovětskému svazu ve strategickém prostoru Středomoří.

Studená válka.

Itálie se proto stala 4. dubna 1949 zakládajícím členem NATO. Jelikož nemohla provozovat letouny s pevnými křídly z palub lodí, zaměřila se na stavbu vrtulníkových nosičů. V polovině 60. let na sebe italské námořnictvo připoutalo poznornost zavedením trojice vrtulníkových křižníků tříd "Andrea Doria" a "Vittorio Veneto". Ke stavbě lehké letadlové lodi "Giuseppe Garibaldi" se země odhodlala až v polovině 80. let.

Současnost.

Nároky kladené v současnosti na italské námořnictvo zahrnují operace ve Středozemním moři i mimo něj. Prioritou je zesílení kapacity výsadkových sil. Nejnovější letadlová loď "Cavour" je proto víceúčelové konstrukce s možností nesení až 400 námořních pěšáků. "Cavour" nahradila ve funkci vlajkové lodě letadlovou loď "Giuseppe Garibaldi", která byla převedena k podpoře výsadkových sil. Trojici obojživelných výsadkových lodí třídy "San Giorgio" navíc mají v nejbližších letech nahradit mnohem větší plavidla. Mimo letadlové lodi "Cavour" však v posledních letech probíhá obměna i v dalších kategoriích. Zaváděny jsou například moderní torpédoborce a fregaty tříd "Orizzonte" a "FREMM" či ponorky třídy "Todaro". Všechny tyto lodě jsou vyvíjeny v mezinárodní spolupráci.  Italské námořnictvo je v oblasti Libanonu součástí mezinárodních sil OSN a jejich mírové mise UNIFIL. Po vypuknutí konfliktu Libanonu s Izraelem roku 2006 vysadily "Giuseppe Garibaldi" a ostatní výsadkové lodi mezinárodní kontingent 1000 mužů.  V současnosti se Itálie zapojila do boje proti modernímu námořnímu pirátství v oblasti Somálska. Italské námořnictvo je součástí protipirátské mise EU (EU NAVFOR) — Operace Atalanta. Mezi lednem a dubnem 2010 dokonce bude této operaci velet. Italský kontradmirál Giovanni Gumiero velí svazu "Task Force 465" z paluby zásobovací a podpůrné lodi "Etna".

Plánované akvizice.

Italské námořnictvo postupně do služby zařazuje 10 fregat třídy FREMM. Na počátku roku 2017 zbývalo dokončení ještě 5 univerzálních fregat této třídy.  V květnu 2015 byl společnostem Fincantieri, Finmeccanica a Raggruppamento Temporaneo di Impresa (RTI) zadán kontrakt ve výši 3,5 miliardy Euro na stavbu jedné zásobovací podpůrné lodě "Vulcano" (A5335), která má být dodána do roku 2019 a šesti víceúčelových oceánských hlídkových lodí třídy "Thaon di Revel" s termínem dodání v letech 2021–2025.  V červenci 2015 společnosti Fincantieri a Finmeccanica získaly kontrakt ve výši 1,1 miliardy euro na stavbu víceúčelové vrtulníkové výsadkové lodě (LHD) "Trieste" (L9890) s délkou 200 metrů a výtlakem asi 20 000 t. Plavidlo má být dokončeno v roce 2022.  Dvě hlídkové lodě třídy "Angelo Cabrini".  Záchranná loď ponorek USSP ("Unità Supporto Subacqueo Polivalente") - náhrada plavidla "Anteo" (A5309).  Hydrografická výzkumná loď UIOM ("Unità Idro Oceanografica Maggiore") - od roku 2020 náhrada plavidla "Ammiraglio Magnaghi" (A5303).

Italské námořnictvo je jednou ze čtyř složek ozbrojených sil Itálie. Je pokračovatelem italského královského námořnictva, jež nahradilo roku 1946 při změně státního zřízení země z monarchie na republiku. Oficiálním svátkem námořnictva je 10. červen. Jedná se o výročí potopení rakousko-uherského dreadnoughtu SMS "Szent István" dvojicí italských torpédových člunů MAS roku 1918.

The Italian Navy (, "Military Navy"; abbreviated as MM) is the Navy of the Italian Republic. It is one of the four branches of Italian Armed Forces and was formed in 1946 from what remained of the "Regia Marina" (Royal Navy) after World War II. As of August 2014, the Italian Navy had a strength of 30,923 active personnel with approximately 184 vessels in service, including minor auxiliary vessels. It is considered a multiregional and a blue-water navy.


Životopis.

Vladimir Alexandrovič Antonov Ovsejenko se narodil 9. (21.) března 1883, v Černigově v ukrajinské rodině jako syn carského důstojníka.  V roce 1903 vstoupil do Ruské sociálně demokratické dělnické strany, do menševické frakce. Během revoluce roku 1905 vedl povstání v Novo-Alexandrii v Polsku a Sevastopolu na Krymu. Následně byl zatčen a odsouzen k trestu smrti, rozsudek mu byl nakonec změněn na dvacet let exilu na Sibiři. Brzy však unikl a roku 1910 emigroval do Paříže.  Brzy po vypuknutí první světové války Antonov-Ovsejenko proti tomuto konfliktu protestoval. Roku 1917 se připojil k bolševikům, s falešným pasem se v roce 1917 vrátil do Ruska a převzal významnou úlohu v říjnové revoluci, kdy zahájil výstřelem z křižníku Aurora útok na Zimní palác a nechal zatknout členy prozatímní vlády.  Po revoluci byl zvolen do Vojenského výboru a brzy poté působil v rudé armádě. V prosinci roku 1917 se stal vůdcem Rudé armády na Ukrajině, kde bojoval proti povstání carského generála Kaledina, a v jižním Rusku. Rudá armáda následovně pod jeho velením vstoupila do Charkova. V březnu 1918 vydal "dekret vděčnosti za Bachmač", oceňující boj Masarykových československých legionářů při jejich odchodu z Ukrajiny. V letech 1918–1919 dohlížel na porážku ukrajinských nacionalistů, bělogvardějců a utváření ukrajinské SSR.  Do konce ruské občanské války byl starostou Tambova, kde roku 1921 spolu s Michailem Tuchačevským brutálně potlačil povstání proti bolševické vládě. V roce 1920 byl blízkým spojencem Lva Trockého v sovětské vládě, což se mu později stalo osudným.  V letech 1922–1924 byl náčelníkem politické správy revoluční vojenské rady. V letech 1924-1928 byl vedoucím zastupitelství SSSR v Československu, v letech 1928-1930 v Litvě a v roce 1930 v Polsku. V letech 1930 – 1937 pracoval na různých pozicích týkajících se jurisprudence včetně státního zástupce RSFSR (1934) a lidového komisaře spravedlnosti RSFSR (srpen-říjen 1937). Během španělské občanské války byl Antonov-Ovsejenko sovětským generálním konzulem v Barceloně (1936-1937), kde podporoval španělskou republikánskou vládu a komunistické složky zásoboval zbraněmi.  V srpnu 1937 byl Antonov-Ovsejenko povolán do Moskvy, kde Stalinovi referoval o událostech ve Španělsku. Po měsíci bez práce se v září 1937 stal lidovým komisařem pro justici. V říjnu 1937 byl Antonov – Ovsejenko, nový komisař spravedlnosti Ruské federace, zatčen. 8. února 1938 byl v rámci tzv. Velké čistky odsouzen za přátelství s Trockým, za špionáž a za údajné spiknutí proti Stalinovi k trestu smrti a 10. února 1938 byl zastřelen na polygonu Kommunarka.  25. února 1956 byl Antonov-Ovsejenko Nikitou Chruščovem rehabilitován.  V roce 1958 vyšel v nakladatelství překlad jeho knihy pod názvem: V revoluci. Je to vzpomínková práce aktivního účastníka Říjnové revoluce, která je podložená bohatým dokumentárním materiálem, líčí s barvitými podrobnostmi revoluční vření mezi baltickým námořnictvem, činnost vojenského revolučního výboru a průběh vojenských revolučních akcí až do dobytí Zimního paláce.  Antonov-Ovsejenko byl jako obchodní přidělenec v Praze reprezentantem SSSR v letech, kdy Československo ještě neuznávalo existenci Sovětského svazu. Jak vzpomínal jeho syn Anton Vladimirovič Antonov-Ovsejenko, v Praze bydleli ve vile Tereza a jezdili rolls-roycem nejen po Praze, ale po celém Česku a také Slovensku.

Vladimir Alexandrovič Antonov-Ovsejenko (rusky "Владимир Александрович Антонов-Овсеенко", ukrajinsky "Володимир Антонов-Овсєєнко"; , Černigov – 10. února 1938, Věznice Butyrka, Moskva) byl prominentní sovětský bolševický vůdce a diplomat, popravený za Velké čistky. Jeho synem byl ruský historik a publicista Anton Antonov-Ovsejenko.

Vladimir Alexandrovich Antonov-Ovseyenko (; ; 9 March 1883 – 10 February 1938), real surname Ovseyenko, party aliases the 'Bayonet' (Штык) and 'Nikita' (Ники́та), a literary pseudonym A. Gal (А. Га́льский), was a prominent Ukrainian Bolshevik leader and diplomat.


Letouny CASA v AČR.

V dubnu roku 2009 schválila vláda Mirka Topolánka nákup čtyř letounů C-295M Casa, které měly nahradit dosluhující stroje Antonov An-26. Za letouny a logistiku měla ČR zaplatit 3,5 miliardy korun a přidat pět nepotřebných bitevníků L-159. Již od počátku panovaly kolem této transakce pochybnosti. V interní zprávě Armády ČR se např. cituje, že "„pořízení čtyř letounů C-295M v rámci barterového obchodu, tedy výměnou nadbytečných letounů L-159 Alca (v poměru 1:2–3), není pro transportní letectvo AČR vhodným řešením.“" Ve zprávě se rovněž hovoří, že letoun nesplňuje požadavky vyspecifikované Armádou České republiky (AČR), a to zejména v požadované přepravní kapacitě a doletu.  V lednu 2010 uvedl časopis Týden, že cena letadel CASA by měla být kvůli dodávkám náhradních dílů a dalšího vybavení vyšší zhruba o jednu miliardu korun.  V květnu roku 2010 zažalovala Evropská komise Českou republiku u soudního dvora Evropské unie z důvodu nedodržení předpisů EU o hospodářské soutěži, protože vláda nevyhlásila na nákup strojů CASA řádné výběrové řízení.  8. února 2011 Armáda ČR informovala, že letadlo CASA se 3. února při cvičném letu propadlo o několik desítek metrů, a proto až do vyšetření události nemohou letadla tohoto typu létat.  14. června přepravil jeden z letounů čtyři koně Převalského do Mongolska.  20. června 2011 uvedl časopis Euro, že ÚOHS dokončil prověrku nákupu strojů, kterou oznámí do 14 dnů.  V červenci 2012 bylo ministerstvem obrany oznámeno, že systém pasivní ochrany proti raketám na letounech CASA C-295M české armády nesplnil vojskové zkoušky. Systém nevyhověl v 7 ze 17 prověřovaných oblastí. Stejný systém už vojskovými zkouškami neprošel rok před tím, a proto nemohou letadla být vyslána do mise v Afghánistánu.  Tyto základní požadované parametry letoun stále nesplňoval ani koncem roku 2012. Teprve 15. července 2013 oznámil ministr obrany Vlastimil Picek, že systém ochrany letounů před raketami úspěšně prošel opakovanými zkouškami a že letouny "mohou být využívány pro naše potřeby v případném nasazení v zahraničních operacích nebo nebezpečných prostorech".

Policejní vyšetřování.

V červnu 2012 policie dospěla k závěru, že bývalá ministryně Vlasta Parkanová je podezřelá z nezákonného jednání v souvislosti s nákupem letounů. Detektivové protikorupční služby chtějí Parkanovou obvinit ze zneužití pravomoci úřední osoby a porušení povinnosti při správě cizího majetku. 13. června 2012 požádali sněmovnu, aby poslankyně TOP 09 byla vydána k trestnímu stíhání. Policie chce stíhat Parkanovou údajně kvůli tomu, že nenechala udělat znalecký posudek k ověření ceny letounů. Tím měla stát připravit o 658 milionů korun, což je rozdíl mezi kupní cenou a později dopracovaným znaleckým odhadem. Druhým obviněným v kauze je bývalý šéf sekce vyzbrojování ministerstva obrany Jiří Staněk.

CASA C-295 je dvoumotorový vojenský transportní letoun od španělského výrobce EADS-CASA. Stroje CASA C-295 se vyrábějí v několika variantách. Letoun dovede přepravit až 71 vybavených vojáků (či 49 výsadkářů) nebo tři lehká vozidla, například typu Land Rover. Vzdušné síly AČR obdržely 4 kusy typu C-295M, přičemž první letoun přistál v lednu 2010 na letišti Praha-Kbely.

The EADS CASA C-295 is a twin-turboprop tactical military transport aircraft, and is currently manufactured by Airbus Defence and Space in Spain.


Popis.

Tělo lišky horské dosahuje délky 49 až 70 cm, ocas měří 22 až 29 cm. Samice je menší a váží od 3 do 4,1 kg, samci mohou vážit až 5,7 kg. Jde o podsaditou šelmu s dlouhým čumákem, malýma ušima a malýma očima posazenýma daleko od sebe. Zbarvení je světle rezavé na hřbetě, hlavě a dolních částech nohou, spodní část těla a ocas má barvu šedou až téměř bílou.

Rozšíření a habitat.

Liška horská se vyskytuje na Tibetské náhorní plošině, což zahrnuje jižní část Číny, sever Nepálu a Ladak v Indii. Obývá především stepi, horské louky a svahy ve výškách 2500 až 5200 m n. m. Toleruje teplotu od -40 °C do + 30 °C.

Biologie.

Liška horská je masožravec a predátor, ačkoliv masitou stravu doplňuje i ovocem. Živí se především pišťuchami, s nimiž je úzce svázán její život. Další důležitou kořistí jsou myši a cokorové. Požírá i zajíce, sviště, ptáky, ještěrky, hmyz a různé bobule. Přiživuje se na mršinách ulovených většími predátory, například vlky a medvědy. Lišky horské někdy doprovází medvědy a snaží se profitovat z jejich rozhrabávání pišťuších nor.  Lišky horské žijí v párech nebo malých skupinách, ale loví obvykle osamoceně. K páření dochází mezi prosincem a březnem. Březost trvá 50–55 dnů. Počet mláďat ve vrhu je 2 až 5.

Hrozby.

Liška horská je početná a široce rozšířená, tudíž jí nehrozí zásadní nebezpečí. Jediným potenciálním problémem je státem řízené hubení hlodavců, jenž může negativně ovlivnit kolonie pišťuch a tím i lišek. V některých oblastech mohou pro šelmu představovat hrozbu domácí psi. Lidé lišku horskou někdy loví, neboť její kožešina se používá ke zhotovování tradičních tibetských čepic.

Liška horská čili liška tibetská ("Vulpes ferrilata") je menší druh lišky žijící na Tibetské náhorní plošině. Je přizpůsobena vysokohorskému způsobu života, živí se především pišťuchami.

The Tibetan sand fox ("Vulpes ferrilata") is a species of true fox endemic to the high Tibetan Plateau, Ladakh plateau, Nepal, China, Sikkim, and Bhutan, up to altitudes of about . It is listed as Least Concern in the IUCN Red List, on account of its widespread range in the Tibetan Plateau's steppes and semi-deserts.  It is sometimes referred to as the Tibetan fox, or simply as the sand fox, but this terminology is confusing because the corsac fox ("Vulpes corsac"), which lives in arid environments north and west of the Tibetan Plateau, is often called the "sand fox" or "Tibetan fox" as well. The Rüppell's fox ("Vulpes rueppellii") is also known as the "sand fox", but is native to arid desert regions of North Africa and Middle East.


Geografie.

Leží v nadmořské výšce 262 metrů, v údolí Bejt ha-Kerem, na pomezí Horní a Dolní Galileji. Město je rozloženo na pahorcích při jihozápadním okraji tohoto údolí. Na západní straně je to vrch Har Karmi, na jihu Giv'at Makoš a Giv'at Cuf a hora Har Kamon. Další pahorky se nalézají přímo v zastavěném území obce a jsou vesměs stavebně využity. Směrem k severnímu okraji zástavby se terén postupně vyrovnává, ale vystupuje zde ze dna údolí izolovaný pahorek Giv'at Zakif. Severní sektor města je odvodňován tokem vádí Nachal Šagor, jihovýchodní část spadá do povodí Nachal Šezor, které pak jižní stranou opouští údolí a vstupuje do kaňonu vádí Nachal Chilazon.  Nachází se cca 105 kilometrů severovýchodně od centra Tel Avivu a cca 30 kilometrů severovýchodně od centra Haify, v hustě zalidněném pásu. Osídlení v tomto regionu je smíšené. Vlastní město je židovské, v jeho okolí převažují vesnice a města osídlená Araby  Karmiel je na dopravní síť napojen pomocí Dálnice číslo 85, která ve východozápadním směru vede napříč Galileou. Od roku 2011 byla budována železniční trať Akko–Karmiel, která zde má koncovou stanici Karmiel. Provoz na nové železniční trati byl zahájen 20. září 2017.

Dějiny.

Karmiel byl založen roku 1964. Příprava založení nového města započala v roce 1960. Mělo jít o plánovitý akt posilující demograficky židovské osídlení v této části Galileji, kde dosud existoval jen souvislý blok arabských sídel. O vznik Karmielu usiloval Levi Eškol, který roku 1963 nastoupil do funkce izraelského premiéra. Stavební práce na budování nového města začaly v dubnu 1963 a 29. října 1964 zde byly do užívány slavnostně předány první domy, do kterých se nastěhovalo prvních 16 rodin. Šlo o poslední takzvané rozvojové město, zřízené v Izraeli v období let 1948–1967. Do roku 1967 byl růst Karmiel pozvolný, ale pak se město začalo rychle rozvíjet. Roku 1969 byl zveřejněn územní plán města, který předpokládal postupný nárůst a rozvoj obytných, komerčních i průmyslových okrsků. První osadníci byli mixem rodilých Izraelců a nových přistěhovalců. Roku 1982 zde bylo otevřeno městské kulturní a společenské centrum. 20. listopadu 1986 získal Karmiel status města. Během Druhé libanonské války v roce 2006 dopadly na město rakety vypálené z Libanonu.  Ve městě funguje deset sekulárních základních škol, čtyři střední školy a působí zde vysoká škola ORT Braude College s bakalářskými studijními programy. Dále zde existuje náboženská základní i střední škola a také ultraortodoxní židovské školy a ješivy. Severovýchodně od města leží velká průmyslová zóna Karmi'el-východ.

Demografie.

Karmiel je město se smíšenou, tedy sekulární i náboženskou populací. Podle údajů z roku 2009 tvořili naprostou většinu obyvatel Židé - cca 38 000 osob (včetně statistické kategorie "ostatní", která zahrnuje nearabské obyvatele židovského původu ale bez formální příslušnosti k židovskému náboženství, cca 43 300 osob). Karmiel byl navržen jako ryze židovské město. Populace je i nadále většinově židovská, ale ve městě se usadili i někteří Arabové z okolních obcí. V roce 2008 se uvádělo, že v Karmielu je registrováno 500 arabských voličů.  Jde o středně velkou obec městského typu s dlouhodobě rostoucí populací. K 31. prosinci 2017 zde žilo 45 900 lidí. Počátkem 90. let 20. století zaznamenala obec skokový nárůst v souvislosti s přílivem přistěhovalců z bývalého SSSR. Například roku 1991 zde kromě 21 000 starousedlíků žilo už 4451 těchto nových přistěhovalců. Růst populace ale počátkem 21. století výrazně zpomalil. Do roku 2020 mohlo město podle plánů z počátku 21. století dosáhnout počtu obyvatel 120 000. Ve skutečnosti, ale populační růst byl daleko pozvolnější.

Karmiel (, "Karmi'el", doslova "„má vinice je Bůh“", v oficiálním přepisu do angličtiny Karmi'el) je město v Izraeli, v Severním distriktu.

Karmiel (, "lit." "God's vineyards") is a city in northern Israel. Established in 1964 as a development town, Karmiel is located in the Beit HaKerem Valley which divides upper and lower Galilee. The city is located south of the Acre-Safed road, from Safed and from Ma'alot-Tarshiha and from Acre. In Karmiel had a population of .


Příběh.

Příběh začíná v r. 3508 od nástupu Leta II. Atreida na imperiální trůn. Za tu dobu Impérium prodělalo značné změny. Leto rozpustil sardaukary, fanatické imperiální vojáky, a protože nadále nepotřeboval vojsko, které by útočilo, ale pouze armádu schopnou udržovat mír, vytvořil vojsko Rybích mluvčích, tvořené výhradně ženami – protože tvrdil, že ženy mají spíše ochranitelské než útočné sklony. Dále Leto zakázal výcvik mentatů, takže zůstává jediným mentatem ve vesmíru. Většina velkorodů už zanikla a rozptýlila se mezi běžné lidi, protože vše podléhá Letově nadvládě. Melanž už na Arrakis není a kromě malých zásob, které si uchovávají některé skupiny (Bene Gesserit, Kosmická gilda) se prakticky veškeré koření nachází v Letových rukou v jeho ohromných zásobárnách, zbudovaných v prastarém fremenském síči Tabr. Na Arrakis už také zbývá jen malý zbytek původní pouště a píseční červi už nežijí – poslední písečí pstruzi ve vesmíru se nacházejí v Letově těle.  Také Leto se za tu dobu změnil. Jeho tělo se už nepodobá lidskému, vypadá asi jako sedmimetrový červ s lidskýma rukama a lidskou tváří. Díky své dokonalé předzvěstné schopnosti dokáže prakticky všechny činy předvídat. Věnuje se genetickému křížení lidí, jehož cílem je vypěstování rodu, který nebude možno žádnou předzvěstnou schopností sledovat. Tento genetický plán, který nazývá Zlatá stezka, je v jeho očích jedinou možností, jak zachránit lidstvo ve vzdálené budoucnosti před naprostým zánikem. Používá k tomu Atreidy – potomky své sestry Ghanimy a také klony Duncana Idaha, které si nechává neustále znovu a znovu dodávat od Tleilaxanů.  Ze všech sil se snaží Impérium udržovat v naprosté nehybnosti, aby lidstvo, až jednou Leto zemře, bylo dlouhou neměnností tak vyčerpáno, že okamžitě expanduje do vzdálených končin vesmíru – a protože se do této expanze zapojí i produkty jeho Zlaté stezky, nebude už nikdy možné dohledat všechny lidmi osídlené planety a vyhubit lidstvo jako celek.  Součástí plánu je i ukončení cyklu písečných červů na Arrakis, jehož produktem je koření. Leto si uvědomuje, že právě závislost lidstva na melanži může vést k naprosté zkáze, pokud bude zničen zdroj – Kosmická gilda bez něj nebude moci cestovat mezi hvězdnými systémy. Proto podporuje iksanský výzkum, který vyvíjí přístroj, posilující navigační schopnosti běžných navigátorů, bez nutnosti melanžového transu. Zároveň se Tleilaxané snaží vytvořit náhražkovou melanž, kterou lze vyrábět synteticky.  Politika udržování v nehybnosti však nutně vede ke krutovládě, což s nelibostí sleduje poslední klon Duncana Idaha (kterému smysl Letovy Zlaté stezky zůstává utajen) a rozhodne se spáchat na Leta atentát. Ke stejnému závěru došla i většina předchozích Idahových klonů, kteří poté zhynuli Letovou rukou. K Idahovi se připojí Siona Atreidová, jejíž otec, Moneo Atreides, je loajálním Letovým služebníkem.  Také Tleilaxané se rozhodnou připravit tajný plán na Letovo svržení, a proto vytvoří Hwi Nori, dívku, která je připravena tak, aby se do ní Ateides zamiloval a ona otrávila jeho mysl (podobně jako ghola Duncana Idaha ve "Spasiteli Duny"). Aby byl plán vůbec uskutečnitelný, je Hwi Nori vychována ve speciální kupoli, kolem níž nejnovější iksanský vynález generuje nepole, bublinu, do níž není možné nahlédnout předzvěstnou schopností. Nepole se později v budoucnosti vesmíru Duny stane důležitým technickým prostředkem.  Leto si je vědom, že Iksané vytvořili Hwi Nori a jeho původním záměrem bylo oddat ji s Moneem, avšak proti své vůli se do ní zamiluje a rozhodne se vzít si ji sám. To umocní hněv Duncana Idaha, který rovněž podlehne Hwiinu kouzlu – Hwi totiž měla být neodolatelně přitažlivá pro Atreidy a Idaho byl vždy svou duší a povahou opravdovým Atreidem, ač nebyl z jejich rodu.  Proto když Leto jede na velikém voze na svatbu s Hwi po visutém mostě, Idaho (s obdivuhodným fyzickým vypětím) na most vyšplhá a spolu se Sionou most odstřelí. Leto s vozem spadne do řeky Idaho a protože píseční pstruzi z jeho těla jsou vodou neodolatelně lákáni, odtrhnou se od něj a Leto bez své ochranné pokožky zahyne. S ním ovšem zemře i Hwi. Před smrtí si Leto uvědomí, že jeho plán došel naplnění – Sionin úmysl nedokázal vidět v žádné předzvěstné vizi a Siona je tak oním produktem jeho Zlaté stezky. Kromě toho ví, že píseční pstruzi se budou množit a za několik staletí se z Arrakis znovu stane pouštní planeta s ohromnými písečnými červy a melanží. Navíc jeho dlouhodobá symbióza s písečnými pstruhy způsobila, že tito pstruzi získali část jeho vědomí, které si budou jejich potomci předávat, a proto budoucí píseční červi budou mnohem úskočnější a nebezpečnější než kdy dříve, takže těžba koření bude vyžadovat ještě větší odvahu a kuráž.  Také Siona konečně pochopí část Letova plánu a uvědomí si, že musí pokračovat v genetické linii. Proto si vezme Idaha, s nímž bude mít devět dětí, které se stanou základem nové atreidské linie.  Celý příběh je zapojen do rámce, který se odehrává přibližně o tisíc let později, kdy byly nalezeny Letovy tajné osobní deníky, které obsahují značnou část jeho vnitřních myšlenek a vysvětlení jeho záměrů.

Česká vydání.

Román vyšel v češtině prozatím dvakrát – v l. 1996 a 2001.

Božský imperátor Duny (v originále God Emperor of Dune, 1981) je sci-fi román amerického spisovatele Franka Herberta. Jde o čtvrtý díl série románů o pouštní planetě Arrakis, nazývané Duna, navazující na autorovy předchozí romány "Duna" ("Dune", 1965), "Spasitel Duny" ("Dune Messiah", 1970) a "Děti Duny" ("Children of Dune", 1976). Odehrává se více než 3500 let po předchozích třech knihách, v době, kdy imperiálnímu trůnu stále vládne Leto II. Atreides, zmutovaný člověk s mimořádnými psychickými schopnostmi, který dokáže předvídat budoucnost, a vidí, že jedinou cestou, jak zachránit lidstvo před budoucí naprostou zkázou, je udržovat je pod tvrdou tyranskou nadvládou, která po jeho smrti povede k uvolnění poměrů a rozptýlení lidstva do vzdálených končin vesmíru.

God Emperor of Dune is a science fiction novel by Frank Herbert published in 1981, the fourth in his "Dune" series of six novels. It was ranked as the No. 11 hardcover fiction best seller of 1981 by "Publishers Weekly".


Herecká kariéra.

Jako kluk Kaplan aspiroval na to se stát hráčem prvoligového baseballu v USA. Nicméně, nebyl schopný se dva roky v tréninkovém týmu prosadit na soupisku prvního týmu a rozhodl se věnovat dalším svým zájmům. Po ukončení sportovní kariéry pracoval jako hotelový poslíček. Později díky pocestným komediantům Kaplan započal svou vlastní kariéru, a to jako stand-up komik. Kaplanovy scénky byly natolik úspěšné, že se svou hrou motivovanou zkušenostmi z mládí v Brooklynu procestoval celou zemi. Pětkrát se také objevil v tehdejší velmi úspěšné TV show „The Tonight Show Starring Johnny Carson“. Během této doby stihl také natočit komediální album „Holes and Mello-Rolls“, které obsahovalo mnoho zážitků z jeho středoškolského studia. V sitcomu „Welcome Back, Kotter“ hrál charismatického učitele Gabea Kottera, který se vrátil do ne zrovna správně fungující střední školy, kde sám byl jako mladý studentem. Tato série běžela v letech 1975–79.

Pokerová kariéra.

Během své herecké kariéry se také věnoval finančním trhům a pokeru. V sérii World Series of Poker se poprvé objevil v roce 1978. Roku 1980 se Kaplan stal uznávaným hráčem pokerové elity, a to díky vítězství nad Amarillo Slimem v hlavním eventu série Super Bowl of Poker. Po dalších 5 let své postavení více posílil, a to díky dvěma umístěními na finálovém stole Super Bowl of Poker, a také 6. místem na hlavním eventu WSOP 1985.  V červenci 2004 skončil třetí v sérii World Poker Tour a vyhrál přes 250 tisíc dolarů. V dalším roce se umístil v $5000 Limit Hold´em eventu série WSOP na 2. místě, a odnesl si výhru 222,515 dolarů. V letech 1997-2002 se stal spolukomentátorem eventů série WSOP. V roce 2007 vyhrál v pořadu společnosti NBC „Poker After Dark“ v díle „Queens and Kings“ nad Kristy Gazes. V témže roce v sérii WSOP skončil na 9. místě v $50,000 World Championship H.O.R.S.E eventu, a odnesl si výhru ve výši 131,424 dolarů. Krátce po začátku roku 2010 vyhrál Gabe Kaplan opět v jednom z dílů TV show Poker After Dark. Do roku 2009 Gabe Kaplan výhrami v pokeru vydělal 1300000 dolarů.

Gabriel W. „Gabe“ Kaplan (* 31. března 1945 Brooklyn, New York, USA) je americký komik, herec, pokerový komentátor a profesionální hráč pokeru. V USA je lépe znám díky své roli ze 70. let Gabea Kottera ze sitcomu "Vítej zpět, Kottře". O pár let později se stal ještě mnohem známějším díky svým úspěchům v "No-Limit Texas Hold-'Emu". Zvláště v posledních letech se dostal do povědomí jako spolukomentátor, společně s A.J. Benzou, v pořadu High Stakes Poker vysílaného na stanici GSN. Pro nadcházející sérii High Stakes Poker, která se začne vysílat v polovině února roku 2010, bude jeho spolukomentátorem kolegyně ze světa profesionálního pokeru Kara Scott.

Gabriel Weston Kaplan (born March 31, 1945) is an American comedian, actor and professional poker player. He played the eponymous teacher in the 1970s sitcom "Welcome Back, Kotter". He later became a professional poker player, and commentator for the series "High Stakes Poker" on GSN.


Začátky.

Než Allen Carr přestal kouřit a začal se profesionálně věnovat problému kouření, živil se jako účetní. Provedl mnoho pokusů přestat kouřit a vždy trpěl silnými abstinenčními příznaky.  V posledních letech dokázal vykouřit i 100 cigaret denně, ovšem nikdy méně než tři krabičky denně. 15. července 1983 přestal kouřit natrvalo. Začal zkoumat, proč bylo tak jednoduché přestat kouřit, ale nemohl tomu přijít na kloub, než zjistil, že problém není nutno hledat v tom, proč to bylo tak jednoduché, nýbrž spíše proč se to zdá jiným kuřákům tak těžké. Začal se profesionálně věnovat problému závislosti na nikotinu a léčit z této závislosti kuřáky; nejdříve svou metodu používal na individuálních sezeních ve svém bytě a nakonec při skupinových seminářích. Dnes se tyto skupinové semináře konají po celém světě pod značkou Allen Carr´s EASYWAY®. V roce 1985 Carr napsal svou nejznámější knihu "Snadná cesta jak přestat kouřit." Dodnes je to nejprodávanější kniha o odvykání kouření na světě.

Filozofie Carrovy metody.

Metoda EASYWAY je v principu protikladem tradiční „metody silné vůle“. Allen Carr tvrdil, že k tomu, aby člověk přestal kouřit, silnou vůli nepotřebuje. Potřebuje se pouze myšlenkově naladit do stavu, kdy nebude po cigaretách tesknit. Jestliže se takto kuřák naladí ještě během doby, co kouří, bude vyléčen ze své závislosti v momentě, kdy típne svou poslední cigaretu.  Metoda se zakládá na analýze a racionálním vhledu. Carr kuřákům vysvětloval, že samotná drogová (fyzická) závislost na nikotinu je poměrně slabá, kuřák při odvykání necítí žádnou fyzickou bolest, je to jen pocit prázdnoty. Skutečným problémem jsou podle něj pochybnosti. Kuřák sice chce přestat, avšak má pocit, že se musí něčeho vzdát, že cigareta je něčím skvělým, že uvolňuje, zbavuje stresu, zahání nudu, pomáhá se koncentrovat, umožňuje lepší relaxaci. Tyto mýty Carr argumentačně zpochybňoval a objasňoval jejich absurditu.  Carr se moc nezabýval zdravotními riziky kouření a dalšími negativními jevy, nezabýval se tím, proč by kuřák neměl kouřit, jelikož to on sám moc dobře ví. Carr se naopak zabýval tím, proč navzdory zjevným nevýhodám kuřák přesto dál kouří.

Semináře.

Metoda je z odborného hlediska kognitivně-behaviorální terapií. Kuřák si při účasti na semináři nebo při čtení knihy postupně uvědomuje skutečné důvody, proč kouří, a postupně začíná chápat hloubku a mechanismus své závislosti. Kliniky fungují v asi čtyřiceti zemích světa a celkově jich existuje kolem sta. Původně vznikly v Anglii a fungovaly jen na bázi doporučení.  Známými osobnostmi, kteří přestali kouřit díky metodě Allena Carra, jsou například Anthony Hopkins, Anjelica Huston, Ruby Wax, Johnny Cash a mnoho dalších.  Kurz se zpravidla skládá z jednoho sezení v trvání asi šesti hodin. Den konání semináře je pro kuřáka zároveň dnem D, kdy vykouří svoji poslední cigaretu, což se děje na závěr semináře. Jestliže se kuřákovi nepodaří po tomto semináři přestat kouřit, může absolvovat ještě jedno a maximálně dvě kratší sezení. Jestliže se kuřákovi ani po absolvování všech tří kurzů nepodaří přestat kouřit, platí tříměsíční záruka na vrácení peněz. Úspěšnost metody je na základě záruky na vrácení peněz devadesát procent a úspěšnost po jednom roce organizace uvádí asi 53 procent. Všichni instruktoři, kteří na sezeních léčí kuřáky ze závislosti, byli dříve též kuřáky, kteří přestali kouřit pomocí Carrovy metody.

Názor na tzv. náhradní uspokojení.

Allen Carr nedoporučoval v období odvykání používat jakékoli náhražkové produkty, např. žvýkačky, bonbóny a další, zvláště tehdy, když náhražka obsahuje nikotin. Vysvětloval, že budou-li kuřáci místo cigaret např. žvýkat žvýkačky, jen se v nich umocní pocit, že se museli něčeho vzdát a musejí to proto nahrazovat něčím jiným. Říkal, že abstinenční symptomy jdou snadno zaměnit s hladem, ovšem hlad uspokojíme jídlem, kdežto touha po nikotinu nejde uspokojit ničím jiným než nikotinem. Tedy i kdyby se kuřák žvýkačkami nacpal k prasknutí, nepomůže mu to a svou náladu si jenom zhorší.  Podobnou argumentaci používal při řešení problému se vzrůstem tělesné hmotnosti při odvykání kouření. Kuřák musí rozlišit, co je skutečný hlad a co jsou abstinenční příznaky. On sám poté, co přestal kouřit, zhubl třináct kilo. Vysvětloval, že kuřáci často příliš mnoho jedí, protože neustále trpí abstinenční symptomy, ale schopnost snést škodlivé látky je u každého individuální, což staví množství vykouřených cigaret určité hranice. Čili mnoho kuřáků v určitých chvílích radši jí, přestože nemají hlad, nýbrž trpí nedostatkem nikotinu.

Názor na náhradní nikotin.

Carr byl silný odpůrce tzv. náhradní nikotinové terapie. Sice uznával, že některým kuřákům se podařilo přestat kouřit současně s užíváním těchto prostředků, ale tvrdil, že se jim to podařilo navzdory těmto výrobkům, nikoli jejich zásluhou. Jeho názor se dá ve stručnosti vyjádřit tak, že je absurdní léčit závislost na nikotinu užíváním nikotinu. Při náhradní nikotinové terapii není nikotin nahrazen, je to jen pokračování užívání nikotinu, udržení závislosti na něm a zbytečné prodlužování utrpení.  Původně se na Carra lékaři dívali s velkou dávkou skepse a byl považován skoro až za šarlatána; a to i přesto, že jeho metoda je založena čistě na zdravém rozumu a používá analytické myšlení. Dnes už tomu tak není, Allen Carr je i po své smrti považován za předního celosvětového odborníka na odvykání kouření a některé jeho argumenty i lékaři používají, chtějí-li svému pacientovi pomoci přestat kouřit. Přesto měl stále své odpůrce a mnozí jeho metodu neuznávali. Největší boj sváděl s firmami na náhradní nikotin. Tvrdil, že se mu spíše zdá, že místo toho, aby tyto firmy bojovaly proti tabákovým firmám a snažily se kuřáky vyléčit, jsou spíš jejich konkurenty a bojují o ten samý výsledek – aby člověk zůstal závislý na nikotinu. Na toto téma Carr krátce před svou smrtí napsal svou poslední knihu "Scandal".

Nemoc Allena Carra.

V roce 2006 byl Allenu Carrovi zjištěn karcinom dlaždicových buněk, forma plicní rakoviny. Carr věnoval své poslední dny sebepropagaci jako příkladu nesmyslného riskování kouřením. Neví se, zda mu nemoc způsobilo jeho dřívější nezřízené, třiatřicet let trvající kouření, nebo pasivní kouření na seminářích, kdy léta léčil osoby závislé na nikotinu, kteří v místnosti mohli v přítomnosti Carra kouřit. Sám Carr se ovšem na vše díval velmi pozitivně. Tvrdil, že kdyby tenkrát nepřestal kouřit, už by byl dávno mrtvý, a byl vděčný za ta léta navíc. Zemřel v okruhu své rodiny, ve svém domě ve Španělsku, ve věku 72 let.

Allen Carr (2. září 1934 – 29. listopadu 2006) byl britský odborník na odvykání kouření. Založil síť klinik, které léčí kouření jeho metodou EASYWAY. Do roku 1983, než přestal kouřit, kouřil třiatřicet let, v posledních letech až 100 cigaret denně.

Allen Carr (2 September 1934 – 29 November 2006) was a British author of books about stopping smoking and other psychological dependencies including alcohol addiction.


Základní charakteristické rysy MAS.

Multiagentní systém lze rozlišit podle následujících rysů:  Někdy jsou multiagentní systémy chápány díky svému charakteru jako nové paradigma pro konceptualizaci, návrh a implementaci softwarových systémů, zvláště těch, které se využívají v prostředí, jež je distribuované a otevřené jako např. internet.  Na rozdíl od klasických výpočetních algoritmů, které vedou k predikovatelným výsledkům, vznikají v multiagentních systémech díky interakci agentů emergentní jevy připomínající živé ekosystémy a projevující určitou inteligenci. V tom je hlavní rozdíl oproti agentním systémům, kde se pracuje jen s jedním agentem, neboť mnohost agentů je základním rysem MAS.  V některých případech se také o těchto systémech z hlediska jejich projevů hovoří jako o nejslabší formě tzv. umělého života či nové umělé inteligenci, případně distribuované umělé inteligenci. Oproti modelům klasické umělé inteligence s centralizovanou jednotkou pracující s reprezentací prostředí, poznatků a rozhodovacím mechanismem tato nová umělá inteligence využitá v multiagentních systémech vychází z následujících principů:

Historie, současnost a budoucnost.

Vývoj MAS kopíruje historii computingu a otázky po využití agentů se objevily souběžně s rozvojem distribuovaného výpočetního prostředí. Prvotní zájem lze vysledovat do přelomu 70. a 80. let 20. století, kdy došlo k pokrokům v expertních systémech a začal se využívat distribuovaný computing přes sítě typu LAN. V té době se také začíná hovořit právě o zmíněné distribuované umělé inteligenci. Princip autonomního agenta (tzv. reaktivního agenta) popsal Rodney Brooks, pracovník laboratoří umělé inteligence Massachusettského technologického institutu. Princip inteligentních agentů pak popsal M. J. Wooldridge. Zájem byl v této fázi zaměřen na problém kooperace v rámci jedné konkrétní organizace, v níž byl systém vyvíjen. Jedna z prvních laboratoří orientovaná na multiagentní systémy vznikla v roce 1977 v rámci ústavu informatiky na Massachusettské univerzitě v Amherstu.  V 90. letech pak zvýšilo atraktivitu tohoto přístupu propojení lokálních počítačových sítí s internetem, v němž mohou být agenti implementováni a udržováni více než jednou organizací. Výzkum v této sféře se posunul směrem k možnostem interakcí obecně s důrazem na možnosti emergentního chování. V roce 1996 vzniká nezisková asociace s názvem FIPA (Foundation for Intelligent Physical Agents) , která byla založena jako organizace s cílem produkovat softwarové standardy pro heterogenní a agentní systémy a jejím hlavním cílem je propagovat technologii založenou na agentech a interoperabilitu mezi jinými technologiemi. Zaměřuje se hlavně na oblasti modelování, metodologií, bezpečnosti a komunikace v MAS. Od roku 1997 je na její půdě rozvíjen jazyk ACL (Agent Communication Language), určený pro vzájemnou komunikaci agentů, který vychází z jazyka KQML (Knowledge Query Manipulation Language). V roce 2005 se FIPA stala součástí organizace IEEE (Institute of Electrical and Electronics Engineers) .  Aktuálními otázkami pro dnešní dobu je v oblasti MAS hlubší rozpracovávání otázek autonomie, kooperace, vazeb a společných akcí. V současnosti lze již tvrdit, že multiagentní systémy dosáhly stupně dospělosti, který je spojený s jejich nasazením v řadě oborů a kromě původní oblasti výzkumu a pronikají do prostředí, která fungují jako rozhraní mezi člověkem a počítačem. Lze se s nimi setkat např. v astronautice při ovládání vesmírných lodí, zpracování zdravotních záznamů, plánování vojenských misí, správě síťových zdrojů, plánování řešení katastrof nebo třeba v aukcích. MAS již ovlivnily takové oblasti, jako je vzdělávání, zábava, simulace, designování mechanismů, uživatelská rozhraní a modely založené na agentech se používají pro simulaci nejrůznějších typů societálních sítí a lidských organizací. Příliš ovšem tento přístup zatím ještě nepronikl např. do oblasti návrhů architektury informačních systémů.  Budoucí výzkumy by pak mohly rozšířit měřítko využitelnosti MAS, jejich heterogenitu a přímé nasazení v reálném světě pro zkoumání, porozumění a ovládání komplexních a propletených vztahů ve fyzickém světě a to způsoby, které byly s dosavadními metodami prakticky nepředstavitelné. Jako budoucí aplikace v horizontu zhruba 10 let si lze představit např. tzv. chytré domy, inteligentní dálniční systémy a podobně. Za 15 let by pak mohly být multiagentní systémy kompletně integrovány do systémů, které podporují a sloužit pro sledování a opravu jakéhokoliv nesprávného chování těchto systémů.

Možnosti a způsoby využití MAS.

Motivace pro zvyšující se zájem o multiagentní systémy vychází z možnosti jejich využití v následujících oblastech:  Při konkrétních aplikacích multiagentních systémů se pak hovoří o multiagentních modelech či o multiagentním modelování. Jedná se o základní přístup pro analýzu multiagentních systémů a o způsob jejich uvádění do praxe.  I když MAS přinášejí řadu potenciálních výhod, je tento přístup spojen i s určitými specifickými nároky, které se u tradičních výpočetních systémů nevyskytovaly a vytvořit kvalitní multiagentní systém může být proto obtížné. Jedná se hlavně o návrh a implementaci MAS, neboť není vždy snadné popsat, zformulovat, dekomponovat a alokovat problémy a syntetizovat výsledky mezi skupinou inteligentních agentů. Je také potřeba vyhnout se nepředvídatelnému a chaotickému chování multiagentních systémů, které může plynout z chybějícího globálního pohledu, který v MAS z principu není obsažen. Problémem může být použití optimálních komunikačních protokolů mezi agenty a spolupráce mezi heterogenními entitami, zajištění koherentního jednání agentů a zprostředkování individuálním agentům informace o akcích, plánech a znalostech dalších agentů. Nedostatečné jsou také systematické metodologie, které by návrhářům přinesly jasné specifikace a strukturu pro jejich aplikace a nástrojové balíčky a jazyky pro tvorbu MAS, kterých existuje jen omezený počet.  Moderní platformy pro multiagentní simulace podporují využití statisíců až milionů souběžně aktivních agentů, přičemž toto množství umožňuje porozumět na systémové úrovni chování i v relativně složitých a komplexních situacích.  Vzhledem k možnosti paralelního postupu agentů při výpočtech dochází také ke zkrácení doby řešení úkolu, nicméně s rostoucím počtem agentů se výrazně zvyšují i nároky na hardware počítače, provádějícího výpočty. Jednou z možných cest by mohlo být např. využití jader grafických čipů od společnosti nVidia s podporou architektury CUDA či od AMD s technologií ATI Stream, vhodných pro zpracování masivně paralelizovaných úloh, jakými modely s velkým množstvím agentů jsou.

Praktické aplikace.

Pilotní aplikace pro multiagentní systémy se objevily v první polovině 80. let a zahrnovaly řešení problémů z řady oblastí, počínaje řízením výrobního procesu přes letovou kontrolu až po informační management.  Jedna z prvních MAS aplikací od Victora R. Lessera a Daniela D. Corkilla byla zaměřena na distribuovaný monitoring vozidel, v níž se vyskytovaly geograficky rozmístění agenti, kteří monitorovali vozidla, projíždějící jimi sledovanými lokalitami a výsledkem byl pokus o interpretaci toho, jak tato vozidla projíždějí celým prostorem a snaha analyzovat jejich pohyby. Výsledky byly publikovány v roce 1983 pod názvem The Distributed Vehicle Monitoring Testbed: A Tool for Investigating Distributed Problem Solving Networks v časopise "AI Magazine".  Van Dyke Parunak v roce 1987 popsal výrobní systém (YAMS), ve kterém se využívá pro výrobu protokol CNP (Contract Net Protocol), který je určen pro spolupráci mezi agenty. Továrny v simulaci se skládají z jednotlivých buněk, tvořících funkční celky, které jsou zastoupeny agenty. Úkolem je docílit co nejefektivnější produkce, čehož je dosaženo vyjednáváním mezi zainteresovanými agenty.  Velmi známá je softwarová platforma pro procesní řízení s názvem Archon, spojená s metodologií pro budování aplikací na této platformě. Jednalo se o jednu z prvních platforem využívající MAS, která se dočkala použití v reálné praxi. Archon byl totiž využit v několika aplikacích řízení procesů, např. při správě transportu elektřiny v severním Španělsku či při řízení urychlovače částic. Další systémy procesního řízení využívající agenty byly vytvořeny pro monitoring a diagnostiku selhání v atomových elektrárnách, řízení raket či pro dohled nad klimatem.  V roce 1992 popsali autoři Magnus Ljungberg a Andrew Lucas sofistikovaný systém řízení letového provozu využívající agenty, který nesl název Oasis. Agenti v něm reprezentují jednotlivé stroje, které mají různé cíle (např. přistát v konkrétní dobu na určité ranveji) a další agenti, kteří jsou zodpovědní za letový provoz, mají na starost, aby byly tyto cíle splněny. Další známou aplikací, jež vznikla v 90. letech, je systém pro správu finančního portfolia s názvem Warren, který integruje informace, které získává a filtruje z internetu tak, aby podpořil uživatele ve správě jeho portfolia. Řada multiagentních systémů našla uplatnění v oblasti telekomunikací a např. autoři Robert Weihmayer a Hugo Velthuijsen v roce 1994 použili agenty pro vyjednávání o podmínkách uskutečnění telefonních hovorů v případě, že došlo ke konfliktu. Existují i obdobné multiagentní systémy pro řízení počítačových sítí, pro směrování a přepínání, pro správu služeb a podobně, přičemž stupeň jejich využití v posledních letech narůstá.

Prvky multiagentních systémů.

Mezi základní prvky každého multiagentního systému patří zmínění agenti a prostředí, v němž se vyskytují.

Agenti.

Agenti fungují jako autonomní systémy a vazby mezi nimi jsou většinou volné, mohou se měnit dle aktuální situace či zanikat. V multiagentních systémech je lze chápat jako aktivní prvky, které jsou vytvořeny za určitým účelem. Agenty lze rozlišit např. dle typu na umělé (fyzické a softwarové) a na přirozené, dle komplexnosti na jednoduché či složité nebo podle chování např. na reaktivní, deliberativní (též označovaní jako inteligentní či intencionální), hybridní a sociální.  Agenti jakožto hlavní aktéři v multiagentních systémech se v každém okamžiku nalézají v určitém stavu, označovaném jako lokální stav, jenž obsahuje veškerou jim dostupnou informaci, kterou je možné označit jako znalost. Prostředí, v němž je agent zasazen, lze pak chápat jako vše ostatní, co je relevantní pro řešenou úlohu. Vývoj systému v diskrétním čase pak popisuje globální stav.

Prostředí.

V multiagentních systémech lze chápat prostředí nebo také okolí jako vše, s čím agent přichází do styku. Je možné odlišit prostředí agentů (přímo v rámci konkrétního modelu) a prostředí pro celou simulaci. To je z programátorského hlediska možné brát jakožto vrstvu mezi systémem a aplikací, která zprostředkovává agentům jejich interakce a přístup ke zdrojům a přirovnat jej k middlewaru v konvenčních aplikacích. Toto prostředí je možné tedy obecně považovat za sadu specifických komponent a služeb pro konkrétní aplikaci.  Agentní prostředí může být: plně pozorovatelné / částečně pozorovatelné, statické / dynamické, deterministické / nedeterministické či diskrétní / spojité.

Multiagentní systém (Multi-agent system, zkráceně MAS) je simulované prostředí se síťovým charakterem, v němž dochází k interakci určitých typů aktérů (agentů) mezi sebou a / nebo s prostředím, ve kterém se nacházejí. Tito agenti řeší společně problémy, které přesahuji možnosti a znalosti každého z nich.

A multi-agent system (MAS or "self-organized system") is a computerized system composed of multiple interacting intelligent agents. Multi-agent systems can solve problems that are difficult or impossible for an individual agent or a monolithic system to solve. Intelligence may include methodic, functional, procedural approaches, algorithmic search or reinforcement learning.  Despite considerable overlap, a multi-agent system is not always the same as an agent-based model (ABM). The goal of an ABM is to search for explanatory insight into the collective behavior of agents (which don't necessarily need to be "intelligent") obeying simple rules, typically in natural systems, rather than in solving specific practical or engineering problems. The terminology of ABM tends to be used more often in the science, and MAS in engineering and technology. Applications where multi-agent systems research may deliver an appropriate approach include online trading, disaster response and social structure modelling.


Gameplay.

Hlavním úkolem ve hře je řešit adventurní puzzly a hlavolamy. Puzzly jsou spojeny dohromady v klasickém point-and-click příběhu. Největší odklon od klasických postupů je ten, že hráč může používat pouze ty předměty, které jsou v dosahu hráčova avatara.  Machinarium je známé tím, že ve hře nepoužívá verbální komunikaci ani text. Veškerá komunikace, která ve hře je, probíhá přes klasické komiksové „bubliny“. Jediný text, který se ve hře vyskytuje, je v menu a v úvodní obrazovce s tutoriálem.  Hra obsahuje vestavěný dvouúrovňový systém nápovědy. Jednou za level může hráč získat drobnou radu, jak pokračovat v dané oblasti. Kromě toho má Machinarium také tzv. walkthrough (průvodce hrou), který je spuštěn po dohrání vložené „old-schoolové“ minihry. Walkthrough je stejně jako rozhovory zpracován jako soubor nákresů a komiksů.

Vývoj.

Machinarium bylo vyvíjeno přes tři roky, sedmi až dvanácti českými vývojáři, kteří financovali projekt z vlastních úspor. Rozpočet hry byl něco pod 1000 $. Vývoj skončil bez zadluženosti vývojářů.  Většina programátorů má za sebou uměleckou školu, a proto vsadili místo nejlepší 3D grafiky na humor, styl a grafické zpracování. Na hře se podílel český skladatel Tomáš Dvořák (držitel Anděla), který používal „staré, pochroumané a špinavé“ hudební pasáže.  Pozadí jednotlivých obrazovek bylo ručně nakresleno na papír, a poté naskenováno do počítače. Animace jsou klasické ruční ploškové animace.

Hodnocení.

Machinarium bylo dobře přijato po vydání, servery Game Rankings a Metacritic mají průměrné hodnocení okolo 85 %.  Hra získala cenu "Excellence in Visual Art Award" na dvanáctém ročníku nezávislých her Annual Independent Games Festival.  Na serveru DDWorld byla hra označena za 2. nejlepší hru roku 2009. Na jiném serveru Hrej.cz se hra umístila na 7. místě. V obou žebříčcích se však, v rámci českých her, umístila nejlépe.

Machinarium [machinárium] je point-and-click adventura vyvinutá firmou Amanita Design, grafickým stylem zaměřená na kompletní ruční kresbu. Byla vydána 16. října 2009 pro Microsoft Windows, Mac OS X, Linux, Android a iOS. PC a Mac demo bylo vydáno 30. září 2009. Dne 26. října 2018 vývojáři na svém twitterovém kanále oznámili vydání hry i na Nintendo Switch, tam titul vyšel 1. listopadu 2018.

Machinarium is a puzzle point-and-click adventure game developed by Amanita Design. It was released on 16 October 2009 for Microsoft Windows, OS X, Linux, on 8 September 2011 for iPad 2 on the App Store, on 21 November 2011 for BlackBerry PlayBook, on 10 May 2012 for Android, on 6 September 2012 on PlayStation 3's PlayStation Network in Europe, on 9 October 2012 in North America and on 18 October 2012 in Asia, and was also released for PlayStation Vita on 26 March 2013 in North America, on 1 May 2013 in Europe and on 7 May 2013 in Asia. Demos for Windows, Mac and Linux were made available on 30 September 2009. A future release for the Wii's WiiWare service was cancelled due to WiiWare's 40MB limit.  Microsoft Windows, OS X, Linux and Android versions of this game were released along with Humble Indie Bundle for Android 4 on 8 November 2012, to customers who paid over the average price. The Windows Phone version was released on 22 March 2014. In 2017, the developer released a "Definite Edition" of the game that is based on a DirectX engine instead of Adobe Flash and can be played in fullscreen mode. The Xbox One version of the game was released on 16 April 2020.


Synonyma.

Podle biolib.cz je pro druh s označením "Anemone nemorosa "používáno více rozdílných názvů, například "Anemonidium nemorosum," ale byly používány i "Anemone nemorosa-alba", "Anemone pentaphylla", nebo "Anemonoides nemorosa".

Rozšíření.

Roste v Evropě, ve východní Asii zasahuje do oblastí severní Koreje. V oblastech Severní Ameriky oblast rozšíření druhu sahá od Kalifornie až k jihovýchodnímu okraji Aljašky.

Evropa.

V Evropě se vyskytuje na téměř celém území až po Laponsko, s výjimkou některých teplých oblastí jako je Sicílie, Sardínie a Řecko.

V ČR.

V České republice se sasanka vyskytuje prakticky všude. Od nížin do podhorských oblastí hojně, v horských polohách roztroušeně až vzácně, nebo chybí (max. asi do 1 000 m n. m.). V ČR se ve vyšších (alpinských) polohách nachází na území Hrubého Jeseníku, v oblasti Keprníku, a na Králickém Sněžníku.

Morfologické znaky.

Oddenek je tmavohnědý až černý. Brzy zjara z něj vyrůstá přízemní list a jednoduchý stonek. Stonek je nejčastěji 8–25 cm vysoký, lysý nebo roztroušeně chlupatý. Často nafialovělý. Většinou se zde vyskytuje jeden přízemní list.

List.

Přízemní list je dlouze řapíkatý, řapík je většinou chlupatý. Čepel má dlanitě troj- nebo pětičetnou s řapíkatými lístky, v obrysu je široce vejčitá až okrouhlá. Jednotlivé lístky čepele se dají rozdělit na prostřední třídílný a postranní dvojsečné. Všechny jsou hrubě vroubkovaně pilovité až peřenoklané.  V horní třetině stonku se vyskytuje přeslen řapíkatých listenů. Čepel je opět troj- nebo pětičetná, v obrysu mnohoúhelníkovitá. Prostřední listen je tříklaný, postranní jsou pak dvojsečné. Všechny jsou nepravidelně hrubě nebo vroubkovaně pilovité.

Květ.

Sasanka hajní kvete v březnu až květnu. Květní stonek je obvykle jeden, výjimečně bývají dva, povrch květního stonku je ochlupený a v plném rozkvětu je přímý.  Květ miskovitého tvaru má 1,5-4,0 cm v průměru. Okvětních lístků bývá zpravidla 6 (může jich být méně i více). Jsou bílé, někdy z vnější strany růžově naběhlé. Mají souměrný vejčitý tvar. Květ je oboupohlavní, tyčinky jsou krátké (asi 4× kratší než okvětní lístek) a prašníky jsou žluté.

Plod.

Sasanka hajní patří mezi entomogamní rostliny. Plodem je nažka cca 3–5 mm velká. Ta je nekřídlatá, chlupatá, s krátkým zakřiveným zobánkem, na bázi je často drobné masíčko.

Ekologie.

Sasanku hajní můžeme nalézt v listnatých až smíšených lesích, křovinách, na lesních loukách a pastvinách, také v obhospodařovaných sadech a parcích. Základem pro výskyt jsou kypré, vlhké humózní půdy s dostatkem světla. Tato rostlina tvoří rozsáhlé kobercovité porosty.  Svým květem tvoří součást jarního aspektu lesa, kdy využívá dostatku světla pod ještě neolistěnými stromy. Po dozrání nažek nadzemní část rostliny odumírá.

Obsahové látky a použití.

Čerstvě utržená rostlina je jedovatá. Obsahuje mnoho látek jako jsou glykosidy, saponiny, někdy se uvádí i alkaloidy. Hlavní jedovatou složkou je protoanemonin, který má bakteriostatický účinek na streptokoky a stafylokoky, také působí fungicidně.  Znaky otravy jsou obdobné jako u otravy pryskyřníkem prudkým, tedy zvracení, bolest břicha, průjem, zánět ledvin. Uvádí se, že pro dospělého člověka je smrtelné požití 30 rostlin. Nicméně, více než požití je pravděpodobnější jiný kontakt s jedovatou šťávou. Při přenosu do očí, například při sbírání květů, vyvolává podráždění spojivek, může dojít i k zánětu. Potřísnění kůže šťávou vyvolává záněty nebo zpuchýření, které se špatně hojí.  Otravy byly kromě pasoucího se hovězího dobytka zaznamenány u koní, hrabavé drůbeže a u pasoucích se prasat.  Po usušení jedovatost zčásti mizí. V lidovém léčitelství byla sasanka užívána jako lék proti revmatismu, šťáva z nadzemní části se užívala zevně k léčení puchýřů a kožních chorob nebo do koupelí. Pro nebezpečné vedlejší účinky se však již v léčitelství sasanka nepoužívá.  Jako okrasná květina se používá ve výsadbách na záhony, do skalek, roztroušeně do výsadeb, nebo do skupin. Jsou pěstovány také plnokvěté odrůdy.  V průmyslu se pro toxicitu nepoužívá.

Množení.

Rozmnožuje se generativně, což je však zdlouhavé. Vegetativně jsou množeny kultivary. Vegetativně lze sasanku hajní množit dělením oddenků anebo dělením trsů.

Variabilita.

Je známo asi 40 druhů sasanek. Sasance hajní je nejblíže příbuzná sasanka pryskyřníkovitá ("Anemone ranunculoides"), která je často zastoupena v jejím porostu. Má nejčastěji žlutozlaté květy s 5 okvětními lístky. V takto smíšeném porostu lze nalézt křížence obou rostlin, který má, často sterilní, sírově žluté květy.

Choroby a škůdci.

Na sasance parazituje houba hlízenka sasanková ("Dumontinia tuberosa").

Odkazy.

Externí odkazy.

Sasanka hajní ("Anemone nemorosa") je rostlina z čeledi pryskyřníkovitých. Sasanka patří k prvním poslům jara, je to vytrvalá bylina, nanejvýš 30 centimetrů vysoká. Charakteristický je pro ni plazivý oddenek a na konci lodyhy zpravidla jeden bílý květ s nejčastěji šesti okvětními lístky. Roste v listnatých lesích, kde je dostatek světla, vysoká vlhkost a silná vrstva humusu.

Anemone nemorosa, the wood anemone, is an early-spring flowering plant in the buttercup family Ranunculaceae, native to Europe. Other common names include windflower, thimbleweed, and smell fox, an allusion to the musky smell of the leaves. It is a herbaceous perennial plant growing tall.