Život.

Narodil se jako syn původem dánského malíře Ismaela Mengse, v době kdy byl otec saským dvorním malířem a rodina bydlela v Ústí nad Labem. První malířské školení získával spolu s bratrem Moritzem a sestrami Theresií Concordií a Julií Carlottou v ateliéru svého otce. Tyranské vyučovací metody otce dovedly Julii k sebevraždě. S otcem také v letech 1741 - 1744 podnikl první studijní cestu do Říma, kde se rodina na čas usadila a Anton Rafael dále studoval v ateliéru Antona Marona, oženil se s jeho dcerou. Na Akademii v Římě rovněž vyučoval malbu. Při pobytu tam vyzdobil freskami chrám sv. Eusebia na Esquilinu a Vatikánskou knihovnu. Papež Klement XIII. jej za zásluhy jmenoval rytířem Řádu zlaté ostruhy. Roku 1751 byl jmenován vrchním dvorním malířem saského kurfiřta Fridricha Augusta II. v Drážďanech, kterého portrétoval, i jeho manželku, a mj. namaloval Nanebevstoupení Páně pro hlavní oltář, a Navštívení Panny Marie a Josefův sen na postranní oltáře novostavby Dvorního chrámu Nejsvětější Trojice (Katholische Hofkirche der heiligsten Trinität). Roku 1759 pobýval na královském dvoře v Neapoli, kde vytvořil královské portréty a fresky v královském paláci. Dvakrát pobýval ve Španělsku, v letech 1761 - 1769 vytvořil portrét krále Karla III., nástropní fresky v Palacio real v Madridu podle antických předloh z Herculanea a podobizny šlechticů. Stal se ředitelem Španělské královské akademie, na níž např. v roce 1770 vyučoval Francisca Goyu. Pro španělskou královskou kapli v Aranjuez vytvořil svůj poslední oltářní obraz "Zvěstování P. Marie" roku 1779. Pro anglický královský dvůr namaloval obraz "Perseus osvobozuje Andromedu". Mengsovým poslední nedokončeným dílem byla kresba ruky s lilií archanděla Gabriela. Po smrti byl se všemi poctami pohřben v Panteonu v Římě.

Tvorba.

Proslul jako portrétista, malíř náboženských obrazů monumentálních rozměrů a nástěnných maleb. Myšlenkově vycházel z osvícenství. Stýkal se s mnoha intelektuály (např. bavorskou markraběnkou Vilemínou), vědci, výtvarnými umělci a literáty. Pobýval na malířských akademiích v Římě, Florencii, Benátkých, Boilogni či Augsburgu. Ve svých memoárech o něm píše Giacomo Casanova. Následoval společnost Johanna Joachima Winckelmanna a čerpal z jeho díla "Myšlenky o nápodobě řeckých děl v malířství a sochařství". Původně byl evangelík, ale roku 1756 pod vlivem Říma konvertoval ke katolicismu a s tolerancí se pohyboval v prostředí různých konfesí (v luteránském Sasku i v katolickém Římě a Španělsku). Prostřednictvím námětů z antické mytologie i z křesťanství, často alegorických scén monumentálního měřítka, prosazoval myšlenky kosmopolitní osvícenské kultury. V portrétní malbě se snažil o realistické vystižení charakteru osob.  Sám sebe považoval za proroka "nového umění" a tvrdil, že jeho úlohou je vdechnout "skomírajícímu a pokleslému umění" nový život. Ve freskové malbě jako kritizoval jako úpadek dílo pozdně barokního Benátčana Giovanniho Battisty Tiepola, který působil ve Španělsku a v Neapoli současně s Mengsem. Věřil v nápravu společnosti skrze umění. Zejména se věnoval olejomalbě, nástěnné malbě, kresbě pastelem a grafickým technikám. K jeho grafickým návrhům patří medaile papeže Klemenmta XIV.. Malbami je zastoupen především v mnoha kostelech, palácích a galeriích v Evropě, zejména v Drážďanech (32 děl), v Římě, ve Španělsku v Madridu, v USA v New Yorku nebo v Bostonu.

Anton Raphael Mengs (12. března 1728, Ústí nad Labem – 29. června 1779, Řím, Itálie) byl německý malíř raného klasicismu, malíř mytologických scén, náboženských obrazů a portrétů.

Anton Raphael Mengs (22 March 1728 – 29 June 1779) was a German (Saxon) painter, active in Dresden, Rome and Madrid, who while painting in the Rococo period of the mid-18th century became one of the precursors to Neoclassical painting, which replaced Rococo as the dominant painting style.


Popis.

Čiatura se nachází na březích řeky Kvirily, vtěsnané do údolí mezi hřebeny úpatí Velkého Kavkazu. Díky své poloze a blízkosti subtropických nížin zde vládne horké suché léto a vlhká a mírná zima.  Mezi zdejší památky se řadí katedrála Mgvimevi z 10. století. Město je poměrně odlehlé a se zbytkem země je spojené železničním koridorem ze Zestaponi. V dřívějších dobách žilo v Čiatuře až 30 tisíc obyvatel, nyní však jejich počet prudce klesl na pouhých necelých 14 tisíc. Ve městě sídlí jedna z fakult Gruzínské technické univerzity.

Historie.

Oblast byla osídlena už od pravěku, pozůstatky byly nalezeny v jeskyni Dzudzuana a v dalších jeskyních se v průběhu raného středověku ukrývali uprchlíci z nížin před arabskými nájezdníky.  Toto místo nabylo na významu v roce 1849, když zde byla objevena bohatá ložiska manganové rudy, a roku 1879 bylo založeno moderní město, které rychle rostlo, a zahájena těžba. V té době tvořil mangan z Čiatury více než polovinu světové produkce. Práce v dolech však byla velmi namáhavá a horníci byli často vykořisťováni nízkou mzdou, 18-hodinovou pracovní dobou, naprosto otřesnými sociálními podmínkami a žádnými právy. Situace vyvrcholila lidovými bouřemi v roce 1905 a 55denní generální stávkou v roce 1913, kdy požadovali zvýšení mezd a zkrácení pracovní doby, čemuž nakonec bylo vyhověno.  V době Gruzínské SSR ve městě pokračovala těžba manganových rud. Přestože zde měly sovětské úřady největší podporu ze všech gruzínských měst, vypukly těžké boje při povstání v roce 1924 také zde a byly krvavě potlačené Rudou armádou. Po vyhlášení samostatnosti Gruzie začalo město i hornické odvětví velmi rychle upadat, což se projevilo snížením počtu obyvatel téměř na třetinu a zchátráním četných hornických panelových domů.

Hospodářství.

Město je známé pro své naleziště manganu. V současné době pracuje v dolech na jeho těžbu přes 3500 obyvatel města a další pracují v dolech, kde se těží železná ruda, nebo v lomech na těžbu mramoru.  Dopravu ve městě zajišťuje soustava lanových drah, vybudovaná v roce 1954, jež zjednodušila horníkům přístup na pracoviště, a autobusy. V roce 1964 bylo vybudováno trolejové vedení do sousedního města Sačchere.

Čiatura (gruzínsky: ჭიათურა) je hornické město nacházející se v Imeretii, středozápadním kraji Gruzie. Ve městě se nachází jedny z největších nalezišť manganu na světě.

Chiatura () is a city in the Imereti region of Western Georgia. In 1989, it had a population of about 30,000.


Princip.

MathJax je stažen zároveň s obsahem webu, prohledá stránku, zda obsahuje nějaké vzorce a postará se o zobrazení matematiky. MathJax tedy nepotřebuje žádné dodatečné instalace písem nebo softwaru na straně čtenáře. Jediné, co potřebuje, je podpora Javascriptu v prohlížeči, což mu umožňuje běžet i na mobilních zařízeních.  MathJax může k zobrazení matematiky využít kombinací možností HTML a kaskádových stylů nebo využít podporu MathML v prohlížeči. Jakým způsobem bude matematika zobrazována, to závisí na možnostech prohlížeče, na písmech dostupných v čtenářově počítači a na nastavení. Od verze v2.0-beta je navíc zahrnuta možnost zobrazování pomocí SVG.  V případě zobrazování pomocí HTML a CSS se MathJax snaží použít dostupná matematická písma, případně se u starších prohlížečů uchýlí k obrázkům. Pro nové prohlížeče, které podporují webová písma, MathJax stáhne přes web potřebná písma z předpřipraveného souboru. Pro prohlížeče nepodporující stahování písem MathJax zkusí najít použitelná písma v čtenářově systému. Pokud se ani to nepodaří, MathJax stáhne v potřebných případech obrázky patřičných symbolů. Chování je navíc konfigurovatelné, je možné zapnout či vypnout stahování písem, použití místních písem i použití obrázkového písma.  MathJax umí zobrazit matematické výrazy napsané podle pravidel LaTeXu nebo MathML. Vzhledem k tomu, že MathJax je určený pouze pro zobrazování matematických výrazů, zatímco LaTeX je určený pro sazbu celých dokumentů, nejsou podporovány všechny LaTeXové konstrukce – pouze ty, které sází matematiku.

Kompatibilita s prohlížeči.

V nejpoužívanějších prohlížečích funguje MathJax dobře. Příklady takových prohlížečů jsou: Internet Explorer 6, Mozilla Firefox 3, Google Chrome 0.3, Safari 2.0 nebo Opera 9.5. Některé starší verze zmíněných prohlížečů fungují, ale nepodporují webová písma, takže se MathJax uchýlí k obrázkům.  Plný výpis kompatibility s prohlížeči je k disposici na stránkách MathJaxu.

Kompatibilita s publikačními systémy.

MathJax je možné doinstalovat do řady populárních publikačních systémů, například MediaWiki, Drupalu, WordPressu a Joomla!.

Podpora TeXu.

MathJax umí zpracovat příkazy matematického prostředí LaTeXu. Navíc jsou skrze rozšíření podporovány i příkazy AMS-LaTeXu. MathJax také podporuje TeXová makra a některé formátovací příkazy jako \color ("barva") nebo \underline ("podtržení").

Podpora MathML.

Ve verzi beta 2 přidal MathJax částečnou podporu pro MathML 2.0 (a některé konstrukce MathML 3.0), přičemž podporuje pouze prezentační MathML.

MathJax je javascriptová knihovna pro zobrazování matematických výrazů a rovnic ve webových prohlížečích za pomoci LaTeXu a MathML. Jedná se o multiplatformní a otevřený software, je uvolněna pod licencí Apache license.  MathJax se začal vyvíjet v roce 2009 jako následník starší javascriptové knihovny pro zobrazování matematických vzorců, jsMathu, a jeho vývoj je ve správě společnosti Design Science. Kromě ní vývoj podporují American Mathematical Society, Society for Industrial and Applied Mathematics, American Physical Society, Elsevier a Project Euclid.  MathJax je používán na řadě webových portálů, mezi které patří MathSciNet, GitHub, n-category cafe, MathOverflow nebo Scholarpedia.

MathJax is a cross-browser JavaScript library that displays mathematical notation in web browsers, using MathML, LaTeX and ASCIIMathML markup. MathJax is released as open-source software under the Apache License.  The MathJax project started in 2009 as the successor to an earlier JavaScript mathematics formatting library, jsMath, and is managed by the American Mathematical Society. The project was founded by the American Mathematical Society, Design Science, and the Society for Industrial and Applied Mathematics and is supported by numerous sponsors such as the American Institute of Physics and Stack Exchange.  MathJax is used by web sites including arXiv, Elsevier's ScienceDirect, MathSciNet, n-category cafe, MathOverflow, Wikipedia (on the backend), Scholarpedia, Project Euclid journals, IEEEXplore, Publons, Coursera, and the All-Russian Mathematical Portal.


Předcházející události.

Už v listopadu 1974 se začaly obě strany navzájem obviňovat z porušování společné hranice a poté propukly první ozbrojené srážky. Spor byl urovnán roku 1975 na konferenci v tonžském Lomé, v níž se obě strany zavázaly řešit spor mírovou cestou.  V roce 1983 proběhl v Horní Voltě vojenský převrat a moci se chopil radikální kapitán Thomas Sankara, který se ozbrojených výpadů v roce 1974 osobně zúčastnil a mírovou dohodu vnímal jako národní potupu. Při vedení země zvolil vyhraněný nacionální kurz a z jeho iniciativy byla země přejmenována na Burkinu Faso (Země spravedlivých). Napětí mezi zeměmi postupně narůstalo - také proto, že Mali diskrétně podporovalo protisankarovskou opozici. V roce 1985 Sankara na veřejném setkání v Ouagadougou prohlásil, že "burkinafaská revoluce je k dispozici maliskému lidu, který ji potřebuje, pokud tedy nechce být na věky zaostalý"

Průběh bojů.

První válečné srážky v Agacheru začaly 14. prosince 1985, kdy úřady Burkiny Faso uspořádaly ve sporné zóně sčítání lidu. Polovojenské jednotky překročily hranici a obsadily čtyři vesnice na maliské straně. Konflikt, kdy obě strany letecky bombardovaly území protivníka, trval šest dní, od 25. do 31. prosince 1985. Zahynulo při něm přes 150 lidí a ukázala se převaha maliské armády. Maliské letectvo vzbudilo kontroverze svým bombardováním tržiště ve městě Ouahigouya.

Ukončení konfliktu.

Znepřátelené strany se poté rozhodly vyřešit spor u Mezinárodního soudního tribunálu v Haagu, který Agacher rozdělil na dvě stejné poloviny. Vyměřování hranice začalo v roce 1990, definitivně vyměřena byla až v květnu 2004. Válka umožnila prezidentu Mali Traorému odvést pozornost od vnitřních problémů země a provést další čistky v armádě.

Válka o Agacher, známá také pod názvem "vánoční válka", byl ozbrojený spor mezi Mali a Burkinou Faso (Horní Voltou) na konci roku 1985 o příhraniční území Agacher - nepříliš rozsáhlý region na severovýchodní společné hranici. Vzhledem k tomu, že oblast nemá žádnou strategickou hodnotu a jen hypotetickou hodnotu ekonomickou (jsou zde naleziště manganu, jeho těžba je však v současnosti nerentabilní), šlo spíše o prestižní spor.

The Agacher Strip War was a war fought by Burkina Faso and Mali over a long strip of land located in the northern Burkina Faso province of Oudalan. The area, thought to contain considerable amounts of natural gas and mineral resources, was the center of a long-term border dispute between the two countries that erupted into an armed conflict on two occasions (in 1974 and 1985).


Historie.

Ryan Higa a Sean Fujiyoshi (spoluzakladatel kanálu Nigahiga) započali svoji kariéru zveřejňováním tzv. playback písní v roce 2006, kdy stále ještě navštěvovali Waiakea High School. Jejich písně se pak začaly rozšiřovat o celou řadu parodií a komických videí. Občasnými hosty ve videích byli Tim Enos, Ryan Villaruel, Kyle Chun a Tarynn Nago, společně známí jako „Yabo Crew“.  Na Štědrý den roku 2008 byla dvě z jejich nejznámějších videí, "How To Be Gangster" a "How To Be Emo", smazána z důvodu porušování autorských práv. Dne 21. ledna 2009 byl účet Nigahiga dočasně zablokován s požadavkem, aby byla smazána i další autorsky chráněná videa. Z tohoto důvodu byla odstraněna téměř všechna playback videa Ryana Higy (s výjimkou „You're Beautiful“) a stejně tak i další videa, která obsahovala písně chráněné autorským právem. Následně už všechny písně či skladby použité ve videích pocházely výhradně z vlastní tvorby. Videa "How to be Gangster" a "How to be Emo" byla znovu zveřejněna na kanálu Nigahiga v srpnu roku 2009, avšak za pár dní byla společně s "How to be Ninja" a "How to be Nerd" opět smazána. Na jaře roku 2010 byla videa "How to be Ninja", "How to be Gangster" a "How to be Emo" znovu zveřejněna. Ryan Higa si založil nový YouTube kanál s názvem „HigaTV“, kde začal zveřejňovat video blogy a videa ze zákulisí.  Kanál Nigahiga byl spuštěn 20. července 2006. Ke dni 21. prosince 2010 dosáhl 3 milionů odběratelů a v květnu 2012 byla jeho videa zhlédnuta více než 1,17miliardkrát.

Filmy.

V roce 2008 jim losangeleský producent Richard Van Vleet nabídl pomoc při natáčení jejich prvního celovečerního filmu. Výsledný film, "Ryan and Sean's Not So Excellent Adventure", byl režírován Richardem Van Vleetem a měl premiéru v kinech na Havaji a v Kalifornii 14. listopadu 2008. DVD vyšlo v USA 14. července 2009. "Ryan and Sean's Not So Excellent Adventure" pojednává o nepříliš úspěšném producentovi, ztvárněném Michaelem Buckleym, který musí sehnat známé celebrity a natočit filmový hit během 30 dnů, nebo ho vyhodí z práce. Ryan a Sean nabídku přijmou a octnou se ve spoustě komických situací.  "Ninja Melk" je krátký šestadvacetiminutový film o ninjovi. Premiéra filmu proběhla v srpnu 2009. Děj se točí kolem ninji jménem mistr Ching Ching, který posílá svého studenta Lapchung (hraje Bryson Murata), aby našel náhradu. Ten najde Ryana a Seana, aby dopadli zlého Bokchoy (hraje Tim Enos) a jeho pomocnici Ginu (hraje Tarynn Nago).  Další nezávislý film, dlouhý 35 minut, vytvořil s Wong Fu Productions pod názvem "Agents of Secret Stuff" a byl zveřejněn na Ryanově kanálu 24. listopadu 2010. Hráli v něm i další známé tváře YouTube, jako např. Aki Aleong. "Agents of Secret Stuff" je o mladém A.S.S. (Agent of Secret Stuff, hraje Higa), který je v utajení poslán na střední školu, aby ochránil jednu žákyni, dívku jménem Taylor (hraje Arden Cho), před "the S.I.N.S" (Society Involving Not-So-Good Stuff). Ve filmu se objevily i osobnosti jako Ian Hecox (Smosh), D-Trix (Quest Crew), Kassem G nebo Hiimrawn.

Ryan Higa (* 6. června 1990 Hilo, Havaj) je americký komik a herec japonského původu a zároveň provozovatel YouTube kanálu Nigahiga.  Přestěhoval se do Las Vegas, studovat filmovou tvorbu na Nevadské univerzitě v Las Vegas a začal vytvářet videa společně i s dalšími osobnostmi YouTube, jako je KevJumba. Jsou známí pro svá komická videa, která dosáhla přes 1,6 miliardy zhlédnutí. K prosinci 2013 se kanálu Nigahiga přičítalo přes 11 milionů odběratelů a byl devátým nejsledovanějším YouTube kanálem. Název kanálu vznikl z kombinace slova „Niga“, což v překladu z japonštiny znamená „chvástat se“, a jeho příjmení Higa.

Ryan Higa (born June 6, 1990), also known as nigahiga (), is an American comedian, YouTuber, musician, and actor. He is known for his comedy videos on YouTube. His YouTube channel, nigahiga, was the most subscribed channel on YouTube for 677 consecutive days from 2009–2011.  Higa was nominated for "Best Video Blogger" at the 6th Shorty Awards.


Život a kariéra kondotiéra.

Budoucí kondotiér Muzio Attendolo se narodil do rodiny bohatých venkovských šlechticů. Podle legendy zrovna oral otcovo pole, když kolem prošla skupina verbířů, hledající nové rekruty do armády. Muzio se při pohledu na ně rozhodl, že s nimi odejde. Ukradl otci jednoho z jeho hřebců a svůj domov opustil.  Muzio se přidal k družině prvního italského kondotiéra Alberica da Barbiano. Pro svou mimořádnou sílu a spolehlivost si zde získal přezdívku "Sforza". Během své kariéry vystřídal mnoho pánů, často přebíhal k nepříteli, což je rys pro všechny italské kondotiéry a žoldnéře společný. Tak například, roku 1398 se nechal najmout od města Perugia, které čelilo vojskům milánského vévody Giana Galeazza Viscontiho. Nedlouho na to ovšem hrdě bojuje v jeho službách a v roce 1402 proti němu opět vede vojska Florencie a Bologně. Tentokrát se mu ovšem nedaří, Albarico da Barbiano ho poráží v bitvě u Casalecchia.  Krátký čas působil ve službách markýze z Ferrary Niccolò d'Este III. Nejvíce byl ceněn v Neapolském království. Ladislav I. mu dokonce za jeho zásluhy v bitvách s Florencií a papežem udělil titul konstábla. Po jeho smrti v roce 1414 setrval Muzio ve službách královny Johany II. - vedly se řeči, že byl dokonce její milenec. Královnin druhý manžel Jakub z Bourbonu ho dokonce nějaký čas věznil.  Leč Muzio s jeho synem Francescem pomáhali papeži Martinu V. v roce 1417 při boji s nezdařilým kondotiérem jménem Braccio da Montone, měl hlavu katolické církve za nepřítele. Když Johanka odmítla na radu svého prvního ministra a milence Giovanniho Caracciola papeži poskytnout finanční pomoc na obnovu jeho armády, exkomunikoval ji Martin V. z církve a pobídl anjouského vévodu Ludvíka k napadení jejího království.  Královna jako svého dědice ustanovila Alfonsa V. Aragonského. Neb se musela dostat do bezpečí před zmatenými událostmi boje o neapolský trůn, nařídila Muziovi, aby jí a Caracciolovi pomohl uprchnout do Aversa.  Muzio zemřel na začátku roku 1424, když byl královnou Johanou poslán, aby dobyl vzbouřenecké město Aquila. Utopil se při brodění skrz řeku u města Pescara.

Muzzio Attendolo Sforza (28. května 1369, Cotignola - 4. ledna 1424, Pescara) byl italský kondotiér z Romagni a zakladatel dynastie Sforzů, ze které vzešlo několik milánských vévodů. První z nich byl jeho syn Francesco I. Sforza.

Muzio Attendolo Sforza (28 May 1369 – 4 January 1424), was an Italian "condottiero". Founder of the Sforza dynasty, he led a Bolognese-Florentine army at the Battle of Casalecchio.  He was the father of Francesco Sforza, who ruled Milan for 16 years.


Kariéra.

První výrazné úspěchy na mezinárodní scéně zaznamenala v roce 2003, kdy obsadila páté místo na mistrovství Evropy do 23 let v Bydhošti a na světové letní univerziádě v jihokorejském Tegu. Na letních olympijských hrách 2004 v Athénách nepřekonala kvalifikační limit a do finále nepostoupila.

Světové rekordy.

15. července 2005 na mítinku v Moskvě překonala po necelých šesti letech světový rekord Rumunky Mihaely Melinteové. Jeho hodnotu vylepšila na Memoriálu Vladimira Kuce o 99 centimetrů na 77,06 m. O necelý měsíc později vybojovala na světovém šampionátu v Helsinkách bronzovou medaili, když její nejdelší výkon měřil 72,46 m.  12. června 2006 světové maximum Lysenkové vzala její krajanka Gulfija Chanafejevová, která na domácím šampionátu v Tule poslala kladivo do vzdálenosti 77,26 m. O dvanáct dní později však byla držitelkou světového rekordu znovu Lysenková, která na Memoriálu bratří Znamenských ve městě Žukovskij posunula hodnotu historického maxima o dalších 15 centimetrů na 77,41 m. 8. srpna se stala v Göteborgu novou mistryní Evropy. K titulu by ji stačil každý z jejich pěti finálových hodů (74,85 m, 73,00 m, 76,67 m, 72,35 m, 73,37 m). 15. srpna 2006 v estonském Tallinnu vylepšila vlastní světový rekord o 39 centimetrů na 77,80 m.

Doping.

Počtvrté v kariéře vytvořila světový rekord 26. května 2007 v Soči, kde vlastní maximum vylepšila o dalších 81 centimetrů na 78,61 m. 20. července 2007 však byla atletka obviněna z dopingu. Pozitivní dopingový nález měla mít podle ruských médií 9. května po mimosoutěžní kontrole v Moskvě, kde se v jejím těle objevily stopy látky s protiestrogenovou aktivitou, která blokuje ženské hormony. Podle trenéra Nikolaje Beloborodova se zakázaná látka do těla Lysenkové mohla dostat z nápoje s velkým obsahem umělých barviv. Očekávaný dvouletý trest Lysenkové potvrdila IAAF 20. května 2008. V trestu byla kladivářka od 15. července 2007 do 14. července 2009. Zároveň ji byly anulovány všechny její výsledky, kterých dosáhla od 9. května 2007.  V dubnu 2015 jí byla kvůli dopingu pozastavena činnost. Podle ruských médií odhalil doping zpětný test vzorku z mistrovství světa 2005 v Helsinkách. Za opakovaný doping hrozí atletce doživotní trest.

Návrat.

Po návratu obsadila 6. místo na MS v atletice 2009 v Berlíně. O rok později získala stříbrnou medaili na evropském šampionátu v Barceloně, kde měřil její nejdelší pokus 75,65 m. Ještě významnějšího úspěchu dosáhla v roce 2011 na světovém šampionátu v Tegu, kde se stala mistryní světa. K titulu ji dopomohl hod dlouhý 77,13 m, ale ke zlatu ji stačily rovněž výkony z první (76,80 m) a druhé série (77,09 m). Stříbro získala držitelka světového rekordu Němka Betty Heidlerová za 76,06 m.

Taťjana Viktorovna Lysenková, (* 9. října 1983 Batajsk, Rostovská oblast) je ruská atletka, dvojnásobná mistryně světa a mistryně Evropy v hodu kladivem. Ve své disciplíně celkově čtyřikrát posunula hodnotu světového rekordu. Ten poslední, jehož hodnota byla 78,61 m ji však byl později anulován kvůli pozitivnímu dopingovému nálezu. V roce 2014 se provdala za svého trenéra Nikolaje Běloborodova a přijala jeho jméno.  La Gazzetta dello Sport přinesla v květnu 2016 zprávu, že při opakovaném testu vzorků z olympiády v Londýně byl prokázán doping, což by znamenalo třetí pozitivní nález. Pokud by při testu B vzorku byl nález potvrzen, znamenalo by to ztrátu olympijského zlata, druhého titulu mistryně světa a rovněž doživotní zákaz účasti ve sportovních soutěžích.  V říjnu téhož roku ji byla zlatá medaile z LOH 2012 odebrána.

Tatyana Viktorovna Lysenko (, born October 9, 1983 in Bataysk) is a Russian hammer thrower. A two-time World Champion, her career has been blighted by repeated doping infractions. In February 2019, the Court of Arbitration for Sport handed her an eight-year ban for doping, starting from 2 July 2016.


Styl.

Před první světovou válkou se fotografie změnila. Nesnažila se již napodobovat malířství jako piktorialismus, ale obrátila se k tzv. přímé fotografii ("straight photography"). Za tohoto objektivního přístupu (viz též Nová věcnost) se na počátku dvacátých let rozvíjelo přání, udržet sociální zvraty, optimismus a dynamiku. Směr Neues Sehen, jako rezultát přehnaného požadavku označil takzvanou „"pupeční perspektivu"“ jako nepodstatnou a interpretoval vyhasínající současnou fotografii jako neatraktivní a nezajímavou reprezentaci reality.  Především mladí ruští konstruktivisté okolo Alexandra Rodčenka a rostoucí počet fotografů Bauhausu vnímali budoucnost v zajímavých úhlech (extrémní nadhledy nebo podhledy) ve svém bezprostředním okolí. Také se experimentovalo se světlem a stíny, což v konečném důsledku vedlo často k příliš velkým stinným plochám v obrazu. Kompozičně si nekladl styl Nového vidění žádná pravidla. Spíše aplikoval tvůrčí impulsy na osvícení předmětů a vytváření nového výkladu reprodukovaných momentů ve fotografii.  Celkově lze zařadit Neues Sehen do kategorie velmi experimentálních stylů, které jsou vždy otevřeny novým impulsům a nejsou prezentovány jednotně. Záměrem Nového vidění bylo rozšířit fotografii od pouhého kopírování a reprodukování k produkčnímu médiu. Autoři měli asi tento didaktický přístup: divák musí být nejprve uveden do nových zobrazovacích metod a vypořádat se s vnímáním toho, co líčí. Jemu doposud známé předměty jsou pak uváděny v neznámém vyobrazení.

Kritika.

Hnutí Neues Sehen je vytýkán často experimentální charakter a s tím související také neschopnost vyjádření jednotného stylu. Především zástupci nové věcnosti a přímé fotografie odsoudili amatérské pokusy a očividný nedostatek technického fotografického vzdělání fotografů Neues Sehen.  Se zavedením vyhraněných (čistých) fotografických tříd v Bauhausu bylo určitým způsobem na tuto kritiku reagováno, ale vedlo to také k tomu, že se – do té doby nejvíce – tvůrčí přístup fotografie v Bauhausu změnil na velmi objektivní formu.

Příklady.

László Moholy-Nagy, odmítající současnou uměleckou fotografii jako neorganicky a bez vnitřního oprávnění vázanou na formální snahy malířství, učil své žáky znovu vidět a překvapujícím způsobem zobrazovat svět novou perspektivou, zdánlivě náhodnými (ve skutečnosti však dokonale promyšlenými) výřezy, jejichž absurdnost, nevídané nadhledy nebo podhledy by mohly být považovány za pouhou provokaci nebo plytké novotářství, kdyby za nimi nestála rozsáhlá a poctivá teoretická zdůvodňující práce. Fotografie byla pro Moholyho-Nagye buď čistou kompozicí světelných hodnot, nebo zprávou, opticky nedosažitelně názornou a autentickou. Neuznával kompromisy. Pro realizaci světelné kompozice používal záměrně a promyšleně i technik s expresivním abstraktním efektem – montáže, inverze světelných hodnot, dvojího osvětlení, fotografiky. K získání přesné a detailní zprávy však naopak učil žáky používat nejpokročilejších technických pomůcek, tehdejší výtvarnou fotografií jednoznačně odmítaných, a ve své fotografické výuce vycházel spíše z metod např. kriminalistické a lékařské fotografie než z fotografie tzv. umělecké.

Neues Sehen (Nové vidění, New Vision nebo Neue Optik) je specifický styl ve fotografii, který se rozvíjel ve 20. letech. O Novém vidění se hovoří společně se směrem Bauhaus. Obrazové vyjadřování Neues Sehen chtělo uvolnit zkostnatělé struktury ve fotografické kompozici, osvětlení a exponování. Místo toho tento styl předpokládal dynamickou orientaci, která odpovídala sociálnímu pokroku a tento dokumentovala odpovídajícím způsobem.

The Neues Sehen, also known as New Vision or Neue Optik, was a movement, not specifically restricted to photography, which was developed in the 1920s. The movement was directly related to the principles of the Bauhaus. Neues Sehen considered photography to be an autonomous artistic practice with its own laws of composition and lighting, through which the lens of the camera becomes a second eye for looking at the world. This new way of seeing was based on the use of unexpected framings, the search for contrast in form and light, the use of high and low camera angles, etc. The movement was contemporary with New Objectivity with which it shared a defence of photography as a specific medium of artistic expression, although Neues Sehen favoured experimentation and the use of technical means in photographic expression.


Biografie.

Začátky.

Na přelomu milénia se baskytarista Máté Molnár a kytarista Gábor Kovács díky svým společným přátelům často potkávali ve stejných klubech a hospodách. V té době měl Gábor poměrně známou kapelu, jenž dosáhla úspěchu díky jejich jediné demo nahrávce. Tato nahrávka se velmi líbila právě Mátému, který brzy začal uvažovat o založení nové heavy metalové či power metalové kapely. Na různých akcích se tedy začaly objevovat první společné myšlenky: Máté měl cíl zformovat kapelu, ve které by hráli dobří hudebníci maďarského undergroundu společně. Gábor tuto myšlenku podporoval, až nakonec došlo k dohodě: pokud Máté najde pro kapelu ty správné lidi, začnou hrát.  Po 1–2 letech hledání skutečně našli ty správné členy. Těmi byli István Nachladal (zpěvák a bývalý člen kapely Morpheus), Balázs Hornyák (bubeník kapely Dynasty), Zsolt Galambos (kytarista Gáborovy kapely Legendary). Během seskupování kapely měl Gábor jednu námitku – nechtěl míchat svou stávající kapelu Legendary s novou, vznikající formací, takže byl potřeba další kytarista, aby nahradil Zsolta. První setkání nové kapely se odehrálo v říjnu roku 2001: Máté, Gábor a István seděli v hospodě a plánovali, co dál, jak započnou svou činnost. Dohodli se tak na tom, že vytvoří několik coververzí známých skladeb (Gamma Ray – Man On A Mission, Judas Priest – Night Crawler, Helloween – Eagle Fly Free).  Brzy již začaly první zkoušky, které probíhaly v garáži Gáborova bytu. V této době kapele pomohl Olivér Lukács, kytarista Mátého druhé kapely. Když však Gáborova kapela Legendary neprokazovala žádné známky života, Zsolt se k dosud nepojmenované kapele připojil. Tak byla dokončena první kompletní sestava.

Jméno Wisdom.

I když byla sestava kompletní, stále kapele něco rozhodujícího scházelo: jméno. Mnoho týdnů projednávali různé nápady, avšak bez výsledku. Nakonec si Máté vzpomněl na film z roku 1986, ve kterém hrál Emilio Estevez hlavního hrdinu jménem John Wisdom. Mátému přišlo toto jméno pozoruhodné jakožto název pro rockovou kapelu, a tak dal svůj návrh ke zvážení ostatním členům. Gáborovi se nápad okamžitě zalíbil, a tak již zbývalo pouze zjistit jedinou věc: jestli již existuje jiná kapela s tímto jménem. Po krátkém průzkumu se ukázalo, že toto jméno před svým rozpadem používala německá old school skupina a také rapová skupina. Rozhodlo se však, že vzhledem k rozdílu v hraných žánrech by nemělo dojít k žádné záměně, a tak bylo rozhodnuto: zrodili se Wisdom.

První koncerty.

První zkoušky započaly s nacvičováním domluvených písní od jiných kapel. Poté Gábor přišel s novou písní (a tím pádem první písní Wisdom), později nazvanou Fate. Ta byla vzápětí následována další: King Of Death, načež začalo přicházet stále více a více nápadů. Po roce tvrdého nacvičování, zkoušení a psaní písní se kapela konečně rozhodla představit publiku. Snažili se vstoupit ve známost doma v Maďarsku za pomoci známějších kapel, díky svým 3 demo nahrávkám. Poté se však kapela Kalapacs rozhodla vzít Wisdom na turné jako svou předkapelu. Skoro přesně rok poté, co se obě kapely poprvé setkaly v klubu, odehráli Wisdom svůj první koncert ve městě Miskolc. Díky prvním koncertům tak kapela získala první fanoušky, publikum z jejich vystoupení bylo obvykle nadšené a novou skupinu přijalo. Na jednom z koncertů v Maďarsku, kde vystupovali, byl v publiku člověk, zabývající se mezinárodními vystoupeními v Maďarsku. Ten v této době pracoval na turné anglické skupiny Iron Maiden s názvem Give Me Ed... 'Til I'm Dead Tour a následně zaslal demo nahrávku Wisdom managementu Iron Maiden. Díky tomu byli Wisdom zanedlouho požádáni, aby vystoupili před Maiden jako předkapela a otevřeli tak koncert, na kterém bylo více jak 15 000 lidí. Toto vystoupení bylo velkým mezníkem pro Wisdom, kterým se tak odstartovala začínající kariéra.

Wisdom EP, zrození Wisemana a první videa.

Později, díky časopisu Born To Be Wild, přicházelo Wisdom stále více nabídek na koncerty, včetně možnosti předskakovat kapele Saxon či být hosty na turné UDO-Doro. Právě na turné UDO-Doro se o kapelu začal zajímat Ronny Milianowicz, frontman švédsko-německé kapely Dionysus, která byla na tomto turné dalším hostem. Ronny začal plánovat společný projekt s Istvánem a rozhodl se stát se zahraničním managerem Wisdom, což umožnilo smlouvu pro první nahrávku. Wisdom se rozhodli nahrát 7 svých písní ve studiu, z nichž 4 byly vydány v Maďarsku a dokončené nahrávky byly poslány nahrávacím společnostem a organizátorům koncertů za účelem reklamy. Mezitím se začal formovat koncept kapely. Máté Molnár chtěl vytvořit fiktivní příběh kolem kapely a jejího názvu, čerpaje inspiraci od Eddieho, maskota Iron Maiden a maskota kapely Megadeth, jménem Vic Rattlehead. Při komponování vznikajícího singlu byl stvořen maskot Wiseman, jemuž dal podobu grafický designér Gyula Havancsák společně se samotnými členy kapely. Brzy Wisdom natočili své první video k písni Strain Of Madness. Natočeno bylo v kryptě slavného maďarského výrobce šampaňského (Törley) v únoru roku 2004. Video bylo následně kvůli problémům se serverem YouTube přidáno na první nahrávku, Wisdom EP. V létě téhož roku byly dokončeny veškeré studiové práce, a tak v červenci 2004 vychází "Wisdom EP" se čtyřmi skladbami (Fate, King Of Death, Strain Of Madness a Evil Disguise). Kapela, věrná svému jménu (wisdom = moudrost), přidala malý citát slavných osobností (vědců, filozofů, umělců..) ke každé své písni. Tento citát měl stručně shrnout význam každé písně a jejího textu, což ostatně kapela dělá dodnes. V této době z kapely také odešel bubeník Balázs Hornyák. Nahradil jej Csaba Czébely. První možností zahrát písně z nového EP byl velký koncert švédských Europe, kde Wisdom zahráli opět jako předkapela. "Wisdom EP" zaznamenalo úspěch hlavně v domovském Maďarsku, kde Wisdom odehrávali stále více a více koncertů, v zahraničí však kapela stále ještě příliš známá nebyla. Na jaře roku 2005 dokončila turné s kapelou Ossian. Díky vysokému tlaku kvůli přislíbenému, ale nedokončenému albu se kapela rozhodla natočit nové video k akustické písni Unholy Ghost, jenž měla vyjít onom albu. Video bylo natočeno v lese nedaleko maďarského závodního okruhu Hungaroring, na kterém se často odehrávají závody Formule 1 a GP2.

Keep Wiseman Alive.

Po vydání videa Unholy Ghost bylo rozhodnuto, že Wisdom již jsou připraveni stát se nezávislou kapelou bez potřeby být stále jen předkapelou jiných, slavnějších skupin. První takto "nezávislý" koncert byl odehrán 19. listopadu 2005 v Budapešti před publikem o přibližném počtu 1200 lidí. Tento koncert nesl název Keep Wiseman Alive, což znamená: Wisdom budou hrát tak dlouho, dokud bude publikum. Během let Wisdom odehráli ještě několik koncertů s tímto názvem, přičemž jednotlivé koncerty byly vždy vzestupně číslovány. Jak se počet fanoušků stále zvětšoval, Wisdom do svých show zařazovali lepší vizuální efekty, zejména pyrotechniku.

První album.

Začátek roku 2006 byl významný několika událostmi: Wisdom byli osloveni, aby zahráli jako předkapela skupině Helloween, která byla již roky jejich vzorem, načež po přijetí této nabídky následovalo i turné. Také mezitím začaly práce na novém albu a bylo oznámeno, že pravděpodobně vyjde do konce roku. Kapelu v té době opustil bubeník Csaba Czébely, který byl nahrazen Péterem Kernem. Péter se tak ujal role bubeníka na nahrávání alba. Po dlouhém vyjednávání s nahrávací společností bylo album vydáno s názvem "Words Of Wisdom" pod společností Hammer Records. Nedlouho poté se o hudební materiál Wisdom začala zajímat i japonská společnost Soundholic Record Company a nahrávce "Words Of Wisdom" udělila vlastní licenci. Tím pádem se z Wisdom stala první maďarská rocková kapela, která vydala své album v Asii. Album bylo velmi úspěšné a Wisdom byli díky němu nominováni spolu s dalšími pěti interprety na soutěž Eurovision. Kvůli oblíbenosti pop music však Wisdom soutěž nevyhráli, avšak tato nominace byla kapele velikou motivací k další činnosti. Druhý den po vyhlašování soutěže byla kapela vyzvána společností Kiscelli Museum, aby natočila videoklip ke své stejnojmenné písni 'Wisdom'. V tomto klipu se objevil také Wiseman, aby se zdůraznilo jeho postavení v kapele. Na jaře roku 2007 se Wisdom pustili do turné, propagující jejich dosavadní nahrávky. V létě tohoto roku byli Wisdom požádáni, aby zahráli jako předskokani britské skupině Heaven & Hell, jenž se skládala z bývalé sestavy Black Sabbath. Wisdom tak získávali stále více a více nabídek, aby hráli na největších a nejznámějších maďarských festivalech a koncertech (například Sziget Festival).

Pauza.

Jak popularita kapely rostla, zvyšovalo se i napětí mezi jejími členy. István měl stále větší potíže se svými závazky, a proto se po nějaké době s Wisdom dohodli, že své cesty rozdělí. István tedy ze skupiny odešel a zbylí členové kapely nevěděli, jak se z nastálé situace posunout dál. Samozřejmě, že existují kapely, které se proslavily i po výměně zpěváka (například Iron Maiden), to je však velmi neobvyklé. Proto Wisdom ztratili motivaci, museli ale odehrát koncerty, které byly domluveny ještě před Istvánovým odchodem. Požádali proto Zoltána Kisse, aby jim pomohl se zbývajícími koncerty. Nikdy se však nestal oficiálním členem kapely. Během tohoto krátkého turné Wisdom vydali singl s názvem "At The Gates". Po vypuštění tohoto singlu a úspěšném odehrání koncertů se Wisdom roku 2008 stáhli do ústraní, aby si dopřáli přestávku a dohodli se, co bude nejlepší pro budoucnost kapely.

Návrat.

Ticho bylo prolomeno až koncertem, kdy Wisdom otevírali show Judas Priest. Tehdy ale začal mít bubeník Péter Kern zdravotní problémy, kvůli kterým musel skončit se svou hudební kariérou. Nahradil ho Bálazs Ágota. Během těchto dvou tichých let, kdy Wisdom byli mimo veřejnost, členové kapely usilovně psali písně a nahrávali materiál pro nové album. Stále však neměli hlavního zpěváka. Poté však, na jaře roku 2010, Gábor potkal na večírku Gábora Nagyho. Představil je jejich společný kamarád a zanedlouho si uvědomili, že spolu jednou hráli na koncertě, když Gábor Nagy se svojí skupinou hrál právě před Wisdom. Gábor N. také prohlásil, že by se rád stal zpěvákem ve Wisdom a zbytek noci strávili zpíváním karaoke. Zanedlouho poté Gábor K. zavolal Gáborovi N. s tím, aby mu poslal nějaké nahrávky zpěvu. NG nahrávky opravdu poslal a během léta po krátkém rozhodování bylo Wisdom jasné, že konečně našli toho správného zpěváka a frontmana. Konečný zvuk nového alba se tak začal formovat a Wisdom se rozhodli natočit další videoklip, tentokrát k rychlé písni Live Forevermore, která odráží maďarskou historii. Ještě před tím, než album vyšlo, se kapela vydala na turné propagovat nové písně. Gábor Nagy měl během všech koncertů na obličeji masku a kápi přes hlavu, což mělo svůj důvod: Wisdom nechtěli, aby se lidé zajímali o nového zpěváka dříve, než vyjde album. Kápě přes hlavu zase měla ukrýt fakt, že Gábor neměl příliš dlouhé vlasy a vizuálně se tak neshodoval se zbytkem kapely. Tento tah se později ukázal být velice chytrým – lidé byli zvědaví na nové album a o to úspěšnější poté bylo jeho následné vydání v dubnu 2011 pod názvem "Judas". Na tomto albu hostuje i Mats Levén, bývalý člen skupiny Therion, který zpívá vedlejší vokály v hlavní písni alba, Judas. Album bylo následně vydáno i v Japonsku a USA. Následně kapela natočila další videoklip, tentokrát k lyrické písni Heaven and Hell. Natáčen byl v zahradách a okolí zámku Dég, který kdysi patřil bohaté maďarské rodině. Nový videoklip, ve kterém jsou členové kapely jednotlivě převáženi řeckým bohem Charónem na "druhý břeh", byl fanoušky přijat velice dobře a samotnou kapelou je považován za (do té doby) nejlepší. V té době Wisdom oslavovali 10 let své existence a uspořádali turné s názvem X. Wise Years, během kterého navštívili 10 maďarských největších měst a v Budapešti odehráli i Keep Wiseman Alive V.

Mezinárodní turné, Marching For Liberty.

Začátek roku 2012 představoval podepisování smluv s velkými nahrávacími společnostmi (Rock the Nation, Noise Art Records). Tím se skupině otevřely ony pomyslné dveře na zahraniční scénu. Avšak i tento výstup měl svou stinnou stránku: neustálý nárůst povinností a odpovědnosti nedokázal zvládnout kytarista Zsolt Galambos a skupinu posléze opustil. Jeho místa se ujal Máté Bodor, který si právě dokončoval své bakalářské studium na škole Institute of Contemporary Music Performance v Londýně. V srpnu bylo album Judas vydáno celosvětově a skupina se poté přidala ke švédským Sabaton na jejich turné Swedish Empire Tour. Společně se Sabaton a Eluveitie koncertovali dva měsíce po západní Evropě a následně dva týdny v Anglii. V roce 2013 se po krátké pauze vydali na zbytek turné Swedish Empire Tour, tentokrát po východní Evropě. Celkově tak odehráli 58 koncertů v 38 zemích. 27. září 2013 vyšlo třetí album Wisdom s názvem "Marching For Liberty". Toto album bylo vydáno mezinárodně společností Noise Art Records. Deska se umístila v maďarském oficiálním žebříčku Hungarian Album Charts na prvním místě. V hlavní písni zpívá také Fabio Lione z Rhapsody of Fire. Ihned po vydání alba se kapela vydala na turné po Evropě společně s kapelami Powerwolf, Majesty a Battle Beast.

Wiseman.

Wiseman je fiktivní postava, maskot skupiny Wisdom. Objevuje se na obalech alb. Jeho životní příběh je vyprávěn i v několika textech písní a na albech napříč celou diskografií kapely.  Vzhled této postavy vznikl spoluprací mezi členy skupiny a známým grafickým designérem jménem Gyula Havancsák. Wiseman je zobrazován jako starý a velmi moudrý muž s dlouhými bílými vlasy a bradkou a zarudlýma očima. Jeho nejvýraznějším znakem je ocelový zámek na čelisti, kvůli kterému nemůže mluvit. Jeho největším pokladem je kniha Words Of Wisdom s nejmoudřejšími rčeními a fakty světa. V roce 2006 se dokonce přidal ke kapele na podium, i když pouze na pár minut. O sedm let později, v roce 2013 se Wiseman na podiu objevil znovu během show, jenž oslavovala vydání nového alba Marching For Liberty.  Následuje Wisemanův příběh, popisovaný po částech na jednotlivých albech skupiny (překlad příběhu z bookletů):  Temné a bezútěšné časy prostupovaly zeměmi říše, kde se ještě nedávno zdála spravedlnost a svoboda býti nezlomnou. Zlé síly se chopily moci a jejich podlým cílem bylo očarovat nevinné lidi, aby je mohly kontrolovat, jak jen se jim zachce. Nejprve se však pouze pokrytecká stvoření stala objekty uchvatitelů, ale jejich vytrvalá zrada shořela tak mocným plamenem, že se téměř všechny smrtelné bytosti zanedlouho poddaly. Knihy, jež byly prohlášeny za prostředky ďábelské síly a vše, co podporovalo ducha starých hrdinských časů, bylo spáleno na hranici. Ti, kteří dokázali prohlédnout očarování, stejně tak dlouho mučení lidé, byli odsouzeni k trestu smrti. Jeden starý moudrý muž byl tehdy odsouzen k svému osudu, připoutaný na místo řetězy. Aby nemohl říkat pravdu ve svých posledních hodinách před popravou, byl mu na ústa strašlivou kletbou připevněn tepaný zámek, vyrobený ze železa. Nikdo neznal jeho jméno ani původ, říkalo se mu tedy jednoduše Wiseman. Nakonec se mu však podařilo zázračně, či snad díky boží vůli, uniknout z jeho uvěznění a zachránit knihu vědění, zvanou Words Of Wisdom (Slova moudrosti)  Dlouhé roky uplynuly od doby, kdy starý moudrý muž uprchl. Jak čas plynul, moc zlých sil stále více barbarsky rostla a těch pár, kteří byli dost silní na to, aby odolali a nepodřídili se, byli instinktivně vedeni k hledání vědění, které by je vedlo k lepší budoucnosti. Během svého dlouhého, osamoceného vyhnanství našel Wiseman mír v hlubinách dlouho zapomenutého, mystického lesa. Věděl, že ti, co hledají pravdu, jej brzy najdou a tak je bude moci učit starobylé myšlenky ze své knihy Words Of Wisdom, jež byla zachráněna z plamenů, aby lidem dala naději v temných dobách.  Ti, kteří hledali pravdu a vědění, se shromáždili ve velkých počtech. Moudré myšlenky zaujaly jejich mysl a naděje na lepší časy v nich byla o to více posílena. Věděli o dlouhé a únavné cestě, jež před nimi stále ležela, rozhodli se po ní však jít i přes všechny komplikace a nebezpečí, jaká s sebou nesla. Ale pravá víra a vytrvalost nebyla v každém z nich tak nezlomná. Využívaje zranitelnosti jednoho z nich, i zde se zlo uhnízdilo. Ďábelská slova mu začala slibovat jednodušší a slavnější cestu, na jejímž konci měla zářit nepochopitelná síla a moc. Ocitl se tak u bran (At The Gates) Nebe a Pekla a jeho slabost jej přemohla. Jakmile byla smlouva se zlem zpečetěna, nebylo pro něj již cesty zpět.  Uběhly dlouhé měsíce, zatímco se jeho potemnělá duše kompletně naplnila nenávistí k Wisemanovi a jeho výuce. 'Judas' vyhledával správný okamžik k provedení svého příšerného skutku, zradě všeho, v co kdysi věřil a všech, ke kterým patřil. Jeho zmatená mysl jej nabádala k tomu, aby zahubil moudrého vůdce. Kdyby jeho zlý plán skutečně vyšel, poslední odpor vůči již všude rozšířenému zlu by upadl a pekelný chaos se rozšířil zemí, neboť by nebyla žádná síla, která by chaosu překážela a mohla jej zkrotit.  Judas byl připraven provést svůj hrozný čin, když najednou se Wiseman otočil a jejich oči se setkaly. Starý muž jej pozoroval, naplněn ohromnou moudrostí, propichoval zrádce hluboko do duše a tak mu zabránil v provedení jeho zákeřného plánu. V ten okamžik si Judas uvědomil, jak hluboko klesl a jak daleko zbloudil od víry a myšlenek, o které kdysi s pýchou usiloval. Pocítěná lítost oživila jeho víru a rozhodl se, že by měl stát s nepochybnou oddaností na straně moudrosti a nikdy již znovu nepodlehnout falešným pokušením. Útlak a bolest po celém světě v tu chvíli zakolísaly. Tyrani bojovali s mnohem tajemnějšími myšlenkami, než kdy jindy, aby mohli zničit rebely, a bez milosti bojovali proti těm, kteří hledali Wisemanův kruh vědění. Wiseman věděl, že den, na který tak dlouho čekal, konečně nadešel. Plamen naděje vzplál v srdcích jeho následovníků, když vyšel ze svého přístřešku, aby je vedl k porážce zlé říše. Toto byl začátek, pochod za svobodou...

Wisdom je maďarská power metalová skupina z Budapešti, založená na konci roku 2001. Mnoho textů skupiny, stejně tak obaly jednotlivých alb, se soustředí na příběh starého fiktivního muže jménem Wiseman, který je tak kapelním maskotem.

Wisdom was a Hungarian power metal band from Budapest. Formed in autumn 2001, the group is known for its practice of basing each song on a well-known quotation. Many of the band's lyrics and all of the album covers center on the story of an old man, a cult figure called Wiseman.


Životopis.

Narodil se v učitelské rodině s chorvatskými předky, rodiče se však rozvedli, když byl ještě malý. Ačkoli se nikdy neoženil, má syna. Vystudoval Institut světového obchodu ve Vídni, ale vynikajícím studentem nebyl a studoval deset let.  Vytvořením energetického nápoje Red Bull Mateschitz vytvořil vlastní odvětví v rámci nealkoholických nápojů. Stříbrnomodré plechovky se staly nejslavnější rakouskou značkou moderní éry.  Po studiích nastoupil do Unileveru, kde se stal produkt manažerem. S energetickými nápoji se setkal víceméně náhodou při cestě do Thajska. Bylo to na začátku 80. let a v Evropě je nikdo neznal. Mateschitz rozpoznal potenciál nápoje "Krating Daeng" (v thajštině „Rudý býk“) a domluvil se s Čaleem Júvitjou, majitelem receptu, na založení společnosti v Rakousku. Díky receptu má thajská rodina v Red Bullu 51% podíl, na Rakušana připadá zbytek.  Proběhlo několik let testování, aby byl nápoj přizpůsoben požadavkům Evropanů. Na rakouský trh byl Red Bull uveden až v roce 1987. Zatímco v Thajsku byl nápojem pracujících, zejména řidičů dálkových kamionů, dělníků ve stavebnictví či farmářů, v Rakousku se Mateschitz zaměřil zejména na mladé, což platí dodnes. Red Bull již od počátku měl vynikající marketingovou strategii založenou na vtipné reklamě.  Slogan „"Red Bull vám dává křííídla"“ má ekvivalent v desítkách jazyků. Přesto však výsledky první desetiletky podnikání nebyly přesvědčivé a společnost tradičně končila ve ztrátě. Přesto expandovala do Maďarska a Německa v roce 1992 a do Velké Británie o tři roky později.  Zpočátku měli tuto limonádu v oblibě především sportovci kvůli doplnění energie. Později se však Red Bull ve velkém začal konzumovat také v klubech, a to i přes cenu, která se pohybuje nad 50 korunami na diskotékách v České republice a nad třemi eury například v Německu. Dnes je nejznámější kombinace energetického nápoje s vodkou.  Od roku 1998 se Red Bull prodává také v Americe, místní trh dnes pro Mateschitze spolu s Velkou Británií představuje největší odbytiště. S image globální značky též přišlo spojení Red Bullu s módními adrenalinovými sporty; Red Bull tak pořádá snowboardové závody, ale též akce akrobatických letadel.  V roce 2000 se ve světě poprvé prodalo přes miliardu plechovek nápoje. V roce 2004 získal Red Bull tým Jaguar a o rok později i nejhorší stáj celé Formule 1, Minardi. Spojení s motosportem však společnosti pravděpodobně zdaleka nepřináší tolik, kolik do něj vkládá. Ztráta je údajně okolo 30 milionů dolarů ročně. Je to úlitba Mateschitzově zálibě v motorových strojích, která se nejlépe projevuje na salzburském letišti. Tam stojí Hangár 7, Mateschitzova soukromá budova ze skla a oceli, kde přechovává historické letecké skvosty, jako je například DC-6B, se kterým létal jugoslávský diktátor Josip Broz Tito. Red Bull tak sponzoruje celý seriál akrobatického létání.  Mateschitz však velké investice věnuje též do fotbalového klubu Red Bull Salzburg. Hrával za něj bývalý český reprezentant Karel Piták, nicméně Mateschitz stál i o Ronalda, Luíse Figa či Pavla Nedvěda. Nízká úroveň rakouské ligy však kvalitní hráče odrazuje od přestupu do Salzburgu. Red Bull také koupil fotbalové kluby v New Yorku a Lipsku.  Jeho energetického nápoje se dnes prodá po celém světě na tři miliardy ročně a prodej stále roste. Podle časopisu Forbes mu vynesl majetek okolo 3 miliard dolarů. Mateschitz také koupil tropický ostrov v souostroví Fidži a staví zde luxusní hotel.

Dietrich Mateschitz (* 20. května 1944, St. Marein im Mürztal, Rakousko) je rakouský podnikatel, spoluzakladatel společnosti Red Bull GmbH, v níž vlastní 49procentní podíl. Jeho majetek odhadl v roce 2012 časopis Forbes na 5,3 miliard dolarů.  Spolu s někdejším rakouským závodníkem v motokrosu Heinzem Kinigadnerem, jehož syn po nehodě ochrnul, založil nadaci "Wings for Life". Její činnost je zaměřena na získání prostředků na výzkum poranění míchy, za tímto účelem pořádá také stejnojmenný charitativní běh.

Dietrich Mateschitz (; born 20 May 1944) is an Austrian billionaire businessman. He is the co-founder and 49% owner of the Red Bull energy drink company. As of June 2019, Mateschitz's net worth was estimated at $19.5 billion, making him the 53rd richest person in the world.


Formy zprostředkování zaměstnání agenturou práce.

České pracovní právo stanovuje tři základní formy zprostředkování zaměstnání agenturami práce: vyhledání zaměstnání pro fyzickou osobu o práci se ucházející, vyhledání vhodných zaměstnanců pro zaměstnavatele, který hledá nové pracovníky, nebo zaměstnávání fyzických osob za účelem výkonu jejich práce pro uživatele – jinou právnickou nebo fyzickou osobu, která práci přiděluje a dohlíží na její provedení.

Vyhledání zaměstnání pro fyzickou osobu.

Činnosti spojené s vyhledáním zaměstnání pro fyzickou osobu spočívají v následujícím. Agentury práce zastupují uchazeče o zaměstnání v kontaktu s firmami a pomáhají jim se všemi náležitostmi při hledání práce, jako úpravou životopisu, vystupováním na pohovoru, nástupem do zaměstnání. Kandidáti se obracejí na agentury na základě doporučení nebo přes vyhledání na internetu (internetové pracovní portály) a také na veletrzích pracovních příležitostí. Osobní údaje kandidáta agentura práce vkládá do databáze uchazečů, dokud se vhodné pracovní místo neobjeví. Jakmile se taková pracovní příležitost objeví, agentura práce kandidáta pozve na výběrový pohovor, a v případě úspěšného absolvování pohovoru zaměstnavatel uzavře s kandidátem pracovní smlouvu.

Vyhledání zaměstnanců pro zaměstnavatele.

Velká část personálních agentur hledá uchazeče o zaměstnání z pasivních zdrojů, kterými jsou buď interní databáze, databáze pracovních úřadů nebo online databáze internetových pracovních portálů, které nabízí registraci pro uchazeče zdarma. Zmíněné pracovní portály nefungují pouze jako online databáze uchazečů, ale současně jako inzertní místa pracovních příležitostí. Zájemce o inzerované zaměstnání může zaměstnavatele/personální agenturu kontaktovat buď prostřednictvím odpovědního formuláře, nebo přímo. Pro inzerenty jsou ve většině případů služby pracovních portálů zpoplatněny, pro uchazeče o zaměstnání jsou vždy zdarma. Inzerce pracovních pozic ale není jen věcí online portálů. Stále ještě je hojně využívána inzerce v tisku, kromě novin a časopisů se využívají i tiskoviny specializující se přímo na inzerci.  V poslední době je velmi častým způsobem vyhledávání zaměstnanců pro zaměstnavatele tzv. headhunting (z angl. "headhunter", lovec lebek). Jde o cílené oslovení pracovníka, který působí na identické či obdobné pracovní pozici u konkurence. Výhodou, kterou tento výběr zaměstnanců přináší, je oslovení kvalifikovaného a kvalitního zaměstnance, jehož není třeba nijak zaškolovat či připravovat.  Spolupráce mezi zaměstnavatelem a agenturou práce zpravidla se skládá z několika etap:

Zaměstnávání fyzických osob za účelem výkonu práce pro uživatele.

Jednou ze základních forem zprostředkování zaměstnání agenturou práce je zaměstnávání fyzických osob za účelem výkonu jejich práce pro uživatele nebo agenturní zaměstnávání. Jde o tzv. "outsourcing zaměstnanců". Těchto služeb využívají zejména podniky, které mají požadavky na velké množství pracovních sil pro méně kvalifikované činnosti a často pouze na dobu určitou (sítě supermarketů atd.). Těmto podnikům personální agentura poskytne požadované zaměstnance, kteří ale nevstupují do pracovního poměru s klientem, ale jsou zaměstnanci zprostředkovatelské agentury, která jim vyplácí mzdu. Za zaměstnance v tomto případě jedná agentura, a proto jsou veškeré zaměstnanecké výhody a bonusy závislé na smluvních podmínkách mezi klientem a agenturou. Některé velké podniky už jiný způsob pracovních možností nenabízí.  Agentura práce může svého zaměstnance dočasně přidělit k výkonu práce pro uživatele jen na základě písemné dohody o dočasném přidělení zaměstnance uzavřené s uživatelem. Agentura práce s účinností od 29. 7. 2017 může dočasně přidělit k výkonu práce u uživatele i zaměstnance, kterému byla vydána zelená karta, modrá karta, nebo kterému bylo vydáno povolení k zaměstnání.

Podmínky udělení povolení ke zprostředkování zaměstnání.

Povolení ke zprostředkování zaměstnání agentuře práce vydává Úřad práce na základě žádosti fyzické nebo právnické osoby. Podmínkou udělení povolení právnické osobě je bezúhonnost a splnění podmínek fyzickou osobou, která plní funkci odpovědného zástupce pro účely zprostředkování zaměstnání. Podmínky udělení povolení fyzické osobě je dosažení věku 18 let, bezúhonnost, odborná praxe v oblasti zprostředkování zaměstnání nebo v oboru, pro který má být zprostředkování zaměstnání povoleno, a to v rozsahu alespoň 2 roků u osoby vysokoškolský vzdělané a 5 roků u osoby se středoškolským vzděláním.

Pojištění agentury práce.

Agentura práce je povinna sjednat pojištění záruky pro případ svého úpadku, na základě něhož vzniká dočasně přidělenému zaměstnanci právo na plnění v případě, kdy mu agentura práce z důvodu svého úpadku nevyplatila mzdu.

Profesní organizace agentur práce.

Na českém trhu práce působí dvě profesní organizace, sdružující agentury práce. První z nich je Asociace poskytovatelů personálních služeb (APPS), která sdružuje personální agentury a poradenské společnosti v oblasti poskytování personálních služeb. Asociace spojuje největší poskytovatele temporary služeb České republice, kteří nabízí zprostředkování zaměstnání formou dočasného přidělení. Cílem organizace je vytváření podmínek pro úspěšný rozvoj stabilního trhu pracovních sil v České republice.  Druhá organizace je Asociace pracovních agentur (APA), nezisková nepolitická profesní organizací sdružující agentury práce, převážně poskytovatele dočasné pracovní výpomoci ("temporary help"). APA historicky sdružuje převážně menší agentury práce, jejichž hlavní činností je „krátkodobá dočasná pracovní výpomoc“ a část členů se specializuje na „studentské brigády“. Ale nejen na ně, další členové APA poskytují plné portfolio služeb agentur práce všem uchazečům o zaměstnání a zájemcům o zaměstnance.

Agentury práce jsou právnické nebo fyzické osoby, které mají povolení k příslušné formě zprostředkování zaměstnání, udělené Generálním ředitelstvím Úřadu práce. Jakožto personální agentury jsou komerčními institucemi, jejichž činností je zajištění poptávky zaměstnavatelů po zaměstnancích a výběr uchazečů o zaměstnání dle kritérií zadaných klienty. Agentura práce však nemůže chtít finanční náhradu po osobě, které je zaměstnání zprostředkováno, zakázány jsou také srážky ze mzdy.  Na českém trhu práce se pohybuje velké množství personálních agentur, podstatná část z nich se specializuje pouze na určité obory. Kromě standardních služeb nabízejí také kariérní poradenství, personální audity, outplacement, testování pracovních předpokladů, HR marketing a další.

An employment agency is an organization which matches employers to employees. In all developed countries, there is a publicly funded employment agency and multiple private businesses which act as employment agencies.


Vývoj a popis.

Letoun MB.130 byl vyvinut v reakci na požadavek ze srpna 1933 francouzské Technické správy letectva ("Service Technique de l’Aéronautique", zkratka: "STAé"), která spadala pod francouzské ministerstvo letectví ("Ministére de l’Air"), na čtyřmístný bojový letoun. Letoun měl být univerzální, schopný denního bombardování bez ochrany stíhačů, měl mít možnost působení v průzkumné roli a dokonce i v roli dálkového stíhacího letounu jako ochrana těžkých bombardérů. Letoun měl být schopen nést 500 až 1 000 kg bomb rychlostí 350 km/h ve výšce 4 000 m na vzdálenost 1 300 km. Společnost Bloch tedy postavila prototyp letounu MB.130A „Guynemer“. Letoun, pojmenovaný podle francouzského leteckého esa z 1. světové války Georgese Guynemera, byl archaického vzhledu, který nezapřel svou podobnost s dalšími stroji společnosti Bloch, například s letounem Bloch MB.200. Byl to celokovový, dvoumotorový, jednoplošný dolnoplošník s původně pevným kapotovaným, ale později zatahovacím podvozkem. Letoun poprvé vzlétnul 8. června 1934 ve Villacoublay.  Mimo letounu MB.130 se soutěže zúčastnily i stroje Amiot 144, Société Aérienne Bordelaise SAB-80, Potez 540, Farman F.420 a Breguet 460. Navzdory nepříliš oslnivým výkonům byl letoun vybrán jako vítěz a v říjnu 1935 bylo objednáno prvních 40 strojů. K pohonu stroje sloužily dva dvouhvězdicové čtrnáctiválcové motory Gnome-Rhône 14 Kdrs (559 kW). Po sérii prvních zkušebních letů byl letoun vybaven zatahovatelným podvozkem a motory Gnome-Rhône 14 Kirs-1/Kjrs-1 (640 kW). Takto upravený stroj dostal označení MB.130B a poprvé vzlétnul 3. dubna 1935. Čtyřmístný letoun byl vyzbrojen trojicí pohyblivých kulometů ráže 7,5 mm a měl nést až 1 000 kg leteckých pum. Ministerstvo letectví si však uvědomilo, že hranatý archaický stroj se slabými výkony nepřináší téměř nic nového, a proto objednávku brzy zrušilo. Prototyp letounu byl zničen při nehodě v roce 1937. Plánovaná verze s plováky a torpédy s označením MB.130M zůstala jen ve fázi projektu.  Společnost "Avions Marcel Bloch" však nechtěla přijít o státní zakázku, a proto na své náklady stroj podstatně přepracovala. Výsledkem byl vlastně úplně odlišný letoun označený MB.131. Letoun měl aerodynamicky vytříbenější dlouhý štíhlý trup se zapuštěnými hlavami nýtů, byla opuštěna koncepce aerodynamicky nevýhodných velkých střeleckých věží. Ještě nezalétaný prototyp byl poprvé předveden na pařížském aerosalonu v roce 1936. Byly postaveny dva prototypy. První z nich byl čtyřmístný MB.131-01 a poprvé vzlétnul 12. srpna 1936. Druhý z nich byl pětimístný MB.131-RB5-02, který vykonal svůj první let až 5. května 1937. Prototypy byly zpočátku vybaveny motory Gnome-Rhône 14K Mistral Major, ale později byly vybaveny motory Gnome-Rhône 14N-10/11 o výkonu 699 kW (950 k), které měly být i na sériových strojích.  K zahájení sériové výroby však vedla ještě dlouhá cesta. Vývoj a zkoušky prototypů vedly k celé řadě konstrukčních úprav. Byly podniknuty i pokusy se silnější obrannou výzbrojí pomocí leteckých kanónů ráže 20 mm. Tyto kanóny byly ale těžkopádné, a proto bylo přistoupeno k návratu k dobře ovladatelným, ale málo účinným kulometům ráže 7,5 mm. Jeden kulomet byl umístěn v přídi, druhý ve výstupku pod trupem a třetí ve hřbetní věžičce.  Na jaře 1937 byla sériová výroba zadána státní společnosti SNCASO. Tato společnost vznikla po znárodnění francouzského leteckého průmyslu a zahrnovala i původní společnosti Bloch a Blériot. Nejprve bylo vyrobeno 13 průzkumných strojů s označením MB.131-R4 pro dálkový strategický průzkum. První z nich poprvé vzlétnul v květnu 1938. Tyto letouny vybavené kamerami Labrely F30 a/nebo F50 dobře zapadaly do představ francouzské armády o roli letectva. Letectvo mělo zajišťovat hlavně průzkum pro vedení pozemních obranných bitev. Po vyrobení těchto čistě průzkumných strojů bylo vyrobeno 5 strojů označených MB.131-Ins se zdvojeným řízením, které byly určeny pro výcvik pilotů. Poté byla zahájena výroba více než stovky průzkumných a bombardovacích strojů MB.131-RB4. Letouny byly poháněny motory Gnome-Rhône 14N-10/11 s třílistými vrtulemi, které měly protiběžný chod pro usnadnění ovladatelnosti letounu. Podle některých zdrojů bylo vyrobeno 119 letounů MB.131-RB4. Další letouny (prototypy MB.131, 132 a 133) byly upraveny do standardu MB.131. Nakonec bylo včetně prototypů vyrobeno 142 strojů MB.131 všech verzí. K letectvu bylo dodáno celkem 141 strojů MB.131.  Dalším vývojem letounu vzniknul pokročilejší MB.133-RB4, který se od letounu MB.131 odlišoval zdvojenou svislou ocasní plochou. Toto řešení bylo zvoleno pro lepší ovladatelnost letounu a ke zvětšení střeleckého pole pro hřbetního střelce, který měl obsluhovat kanón ráže 20 mm. Jediný vyrobený prototyp MB.133-RB4-01 poprvé vzlétnul 1. října 1937, přičemž byl poháněn motory Hispano-Suiza 14 A12/13 s výkonem 735 kW (1 000 k). Během zkoušek si letoun vedl dobře. Byl lepší a rychlejší než původní MB.131, ale v té době se na scéně objevily podstatně lepší stroje, jako byl například Lioré-et-Olivier LeO.451, a proto byl vývoj stroje MB.133 ukončen. Letoun byl později přestavěn do standardu MB.131.  V roce 1936 vypsala francouzská Technická správa letectva požadavek na nový čtyřmístný bombardér (kategorie B4). Nedostatek velkých silných motorů vedl k tomu, že bylo uvažováno o čtyřmotorovém stroji. Všechny střelecké věžičky měly být nahrazeny kulomety střílejícími okénky. Letoun měl unést 1 500 kg bomb (největší bomba měla mít hmotnost 200 kg), přičemž měl mít dolet 2 200 kg s 800 kg bomb. V reakci na tyto požadavky začal Blochova konstrukční kancelář pracující pro SNCASO pracovat na dvou modelech. Jeden měl mít dva a druhý čtyři motory. Dvoumotorová verze dostala označení MB.134 a čtyřmotorová verze byla označena MB.135.  První projekt předpokládal výrobu nového křídla, zdvojené svislé ocasní plochy a pohon dvojicí motorů Gnome-Rhône 14 P (919 kW, 1 250 k). Letoun MB.134-01 byl nakonec vybaven motory Gnome-Rhône 14 N48/49 (747 kW, 1 015 k), poprvé vzlétnul 22. července 1939, ale byl těžce poškozen při nehodě během přistání 21. dubna 1940.  Ve stejné době byla postavena i čtyřmotorová verze MB.135-01. Letoun měl stejný trup jako MB.134. Křídlo bylo podobné, upravené pro čtveřici motorů Gnome-Rhône 14M 4/5 (522 kW, 710 k) a později 6/7. Pumovnice mohla pojmout až 1 350 kg bomb. Letoun poprvé vzlétnul 12. ledna 1939. Navzdory slibným výkonům a výborné ovladatelnosti se letoun nedostal do sériové výroby.

Operační historie.

Letouny vstoupily do služby v červnu 1938 u sedmi průzkumných skupin ("Groupe de Reconnaissance") – šest v kontinentální Francii a jedna v severní Africe. Po vypuknutí 2. světové války v období tzv. „podivné války“ Francie bohužel nasadila stroje k průzkumu nad západními oblastmi Německa za dne. To byla vážná chyba, protože pomalé stroje byly snadnou kořistí moderních německých stíhaček. Jednotky utrpěly ztráty, a proto jim bylo od října 1939 nařízeno operovat jen v noci. Během těchto letů dokázaly proniknout hluboko do německého území. V květnu 1940 již byly všechny jednotky ve Francii přezbrojeny hlavně letouny Potez 63.11, přičemž původní stroje MB.131 sloužily nadále jen v Africe. K 10. květnu 1940 sloužilo u průzkumných skupin ještě 35 letounů MB.131 a dalších 64 se nacházelo u cvičných jednotek. Od 3. září 1939 do 24. června 1940 bylo ztraceno 8 letounů (4 sestřeleny, 4 zničeny při nehodách), přičemž zahynulo 10 mužů.  Po skončení bitvy o Francii zůstalo 53 letounů ve vlastnictví vlády ve Vichy. Byly používány k vlekání cvičných terčů a k dalším pomocným účelům. 21 letounů bylo ukořistěno Němci ve špatném stavu. Některé letouny Němci zřejmě používali k pomocným účelům, zbylé letouny byly sešrotovány.

Varianty.

MB.130A-01 Guynemer MB.130B MB.130M MB.131-01 MB.131-02 MB.131-R4 MB.131-Ins MB.131-RB4 MB.132  MB.133 MB.134 MB.135 MB.136

Specifikace (MB.131-RB4).

"Technické údaje pocházejí z publikací „War Planes of the Second World War: Volume Seven Bombers and Reconnaissance Aircraft“ a „Letadla 1939–45: Stíhací a bombardovací letadla Francie a Polska“".  Německo

Bloch MB.130 a letouny od tohoto typu odvozené patřily do série francouzských průzkumných a bombardovacích letounů, které byly vyvinuty ve 30. letech 20. století. Letouny zažily omezenou službu na počátku 2. světové války, ale v porovnání s německou "Luftwaffe" byly v té době již zastaralé. Po pádu Francie v roce 1940 byly některé z nich zařazeny do služeb "Luftwaffe".

The Bloch MB.130 and its derivatives were a series of French monoplane reconnaissance-bombers developed during the 1930s. They saw some limited action at the beginning of World War II but were obsolete by that time and suffered badly against the "Luftwaffe". After the fall of France, a few were pressed into "Luftwaffe" service.


Historie.

Opatství Penthement (též Pentemont, Panthemont nebo Pantemont) založil v roce 1217 Filip z Dreux, biskup v Beauvais, poblíž města Beauvais. Po poškození budovy povodní v roce 1670 opatství přesídlilo v roce 1672 do Paříže a jeptišky přišly do budovy augustiniánského kláštera zrušeného v roce 1670.  Klášter přijímal ženy z vyšších tříd. Byla zde vychována Louise Adélaïde Bourbonská (1757-1824), dcera Ludvíka V. Josefa Bourbonského, prince de Condé. Joséphine de Beauharnais zde pobývala po dobu svého rozvodu se svým prvním manželem Alexandrem de Beauharnais. Louise d'Esparbès de Lussan, hraběnka de Polastron a budoucí milenka Karla X. zde žila jako patnáctiletá, protože její rodina usoudila, že je ještě příliš mladá, aby žila se svým osmnáctiletým manželem.  Na začátku 18. století byla původní budova příliš zastaralá a malá. Marie-Catherine de Béthizy de Mezieres, abatyše od roku 1743, rozhodla o kompletní rekonstrukci kláštera. Bylo osloveno několik architektů a realizací byl nakonec pověřen Pierre Contant d'Ivry (1698-1777).  Základní kámen byl položen v roce 1747, ale finanční prostředky nedostačovaly i přes podporu dauphina Ludvíka Ferdinanda Bourbonského, syna Ludvíka XV., a štrasburského arcibiskupa Armanda II. Françoise Augusta de Rohan-Soubise, takže se práce protáhly až do začátku Francouzské revoluce.  Základní kámen pro kapli byl položen v roce 1753, vysvěcena byla v roce 1756 a dokončena v roce 1766. Po Contantově smrti roku 1777 převzal stavbu architekt jménem Petit. Budova konventu byla dokončena v roce 1783.  V roce 1790 bylo opatství zrušeno a stavební práce byly ukončeny. Stavba přešla do vlastnictví státu.  V roce 1803 klášter začal sloužit Národní gardě jako kasárna, později zde sídlila Císařská garda Napoleona I. a garda Napoleona III. Kaple byla vyklizena a sloužila jako skladiště. V roce 1805 byla část kláštera zbourána kvůli stavbě ulice "Rue de Bellechasse". V roce 1843 byla kaple přenechána reformované církvi, zatímco zbytek objektu zůstal armádě. V roce 1915 se sem přestěhoval Penzijní fond ministerstva války, dnes zde sídlí úřad pro bývalé vojáky.  Od roku 1983 jsou části stavby chráněny jako historická památka. Až na pár dekorativních prvků v sídle abatyše se z vnitřního vybavení kláštera nedochovalo nic.

Klášter Penthemont je bývalé opatství v Paříži. Nachází se na křižovatce ulic "Rue de Bellechasse" a "Rue de Grenelle" v 7. obvodu. Objekt dnes slouží francouzské armádě.

Pentemont Abbey (, "Pentemont", "Panthemont" or "Pantemont") is a set of 18th and 19th century buildings at the corner of Rue de Grenelle and Rue de Bellechasse in the 7th arrondissement of Paris. The abbey was a Cistercian convent founded near Beauvais in 1217 and moved to its current site in Paris in 1672 at the behest of Louis XIV. A reconstruction of the abbey was initiated in 1745 by the Abbess Marie-Catherine Béthisy de Mézières and work was completed in 1783. In the late 18th century the abbey was one of the most prestigious educational institutions in Paris for daughters of the elite, including two of Thomas Jefferson's. The abbey also provided rooms for ladies of good standing who were in search of rest, including Joséphine de Beauharnais when the case of her separation from her first husband was heard.  The abbey was disestablished during the French Revolution and the buildings were turned over to military use, first as the home of the National Guard, then the Imperial Guard, and later the Cent-gardes. It continues to be occupied by the Ministère de la Défense with the exception of the former chapel, which since 1844 has been a Protestant church, the Temple de Pentemont. In August 2014 the Ministry of Defence, facing budget cuts due to austerity policies, sold the buildings to a real estate investment trust, "Foncière des 6ème et 7ème Arrondissements de Paris", with plans to move all ministry offices out of the abbey by the end of October, 2016.


Historie.

První svatyně věnovaná svatému Pavlovi Thébskému v těchto místech byla kaple Saint-Paul-des-Champs (sv. Pavel v Polích) postavená asi 632-642 uprostřed obdělávaných polí v úrovni současného domu č. 30-32 na rohu ulic "Rue Saint-Paul" a "Rue Neuve-Saint-Pierre". Byla to hřbitovní kaple kláštera sv. Eligia založeného pro jeptišky v prostoru dnešního Justičního paláce svatým Eligiem a Dagobertem I. Kaple byla později přeměna na kostel zasvěcený Pavlovi z Tarsu, který se stal v roce 1125 farním kostelem. Ten byl v 15. století přestavěn, poté byl prodán a v roce 1796 zbořen, později zde byla postavena ulice "Rue Neuve-Saint-Pierre".  Základní kámen současného kostela položil král Ludvík XIII. v roce 1627. Kostel byl určen pro Profesní dům jezuitů v sousedství. Jeho první název byl kostel "Saint-Louis de la maison professe des Jésuites".  První mši slavil kardinál Richelieu dne 9. května 1641. V kostele kázal i Jacques-Bénigne Bossuet. V letech 1688-1698 zde byl hudebním mistrem Marc-Antoine Charpentier, působili zde i André Campra a Louis Marchand.  Když Pařížský parlament v roce 1762 vyhnal jezuity z Francie, daroval kostel kanovníkům kláštera Sainte-Catherine-du-Val-des-Écoliers.  Dne 2. září 1792 bylo v kostele zabito pět kněží během tzv. zářijových masakrů. Během Velké francouzské revoluce sloužil kostel jako chrám Rozumu. Katolické bohoslužby zde byly obnoveny v roce 1802. Kostel byl vedle svatého Ludvíka zasvěcen i svatému Pavlovi na památku zničeného kostela Saint-Paul-des-Champs a pokračoval ve funkci farního kostela.  V kostele byla pokřtěná v roce 1626 Marie de Sévigné. Dne 15. února 1843 zde měla svatbu dcera Victora Huga Léopoldine.

Architektura.

Z rozhodnutí Ludvíka XIII. navrhli jezuitští architekti Étienne Martellange (1569–1641) a François Derand (1590–1644) novostavbu s využitím středověkého zdiva. Kostel je trojlodní jezuitská bazilika, inspirovaná římskými stavbami se zachováním francouzských tradic. Zřetelná je podobnost s kostelem Gesù v Římě. Liší se jen proporce, pařížský kostel je širší a delší. Půdorys je trojlodím tvořeným širokou hlavní lodí zaklenutou plackami a postranními loděmi s navzájem průchozími kaplemi a emporami nad nimi, s kupolí nad křížením, přesně jako má římský Il Gesù. Poněkud upravené formy latinského kříže francouzských kostelů se projevují protaženým transeptem. Ten je v tomto případě jen mírně vystouplý jako malé apsidy. Vysoká okna umožňující vstup bohatého světla a kupole nad transeptem také připomínají italskou architekturu. Naopak výškové proporce (kupole je vysoká 55 metrů) více ukazuje na tradici francouzské gotického umění.

Exteriér.

Fasáda je trojetážová a trojosá, členěná dvojicemi sloupů, má typický rozvrh raně barokního římského chrámu Vignolova typu. Její převýšení a klasicizující způsob výzdoby je typicky pařížský, ale může připomenout také architekturu v Nizozemsku. Hlavním inspiračním zdrojem mohla být fasáda kostela svatého Gervásia a Protásia, kterou postavil v roce 1618 Salomon de Brosse. Má shodné tříetážové průčelí flankované korintskými sloupy.

Kostel svatého Pavla a Ludvíka (fr. "Église Saint-Paul-Saint-Louis") je katolický farní kostel ve 4. obvodu v Paříži, v ulici "Rue Saint-Antoine". Kostel je zasvěcen světcům Pavlovi z Tarsu a svatému Ludvíkovi.

Église Saint-Paul-Saint-Louis is a church on rue Saint-Antoine in the Marais quarter of Paris. The present building was constructed from 1627 to 1641 by the Jesuit architects Étienne Martellange and François Derand, on the orders of Louis XIII of France. It gives its name to Place Saint-Paul and its nearest Metro station, Saint-Paul.  Next door to the church is the Lycée Charlemagne, also founded by the Jesuits.


Život.

Narodil se v chudých poměrech, navíc v době, kdy Švédsko procházelo hospodářskou krizí. Čtyřčlenná rodina bydlela v jednopokojovém bytě v činžovním domě. Jacobsen, Larssonův učitel na základní škole, rozpoznal žákův talent a zařídil, že byl roku 1866 přijat na Královskou švédskou akademii umění. Navštěvoval ji až do roku 1876, během studií byl několikrát oceněn. Od roku 1871 pracoval ve fotografickém ateliéru bratří Roeslerů a jako grafik pro humoristický časopis "Kasper". V roce 1875 vyšly první pohádky, romány a divadelní hry s jeho ilustracemi, o rok později si začal vydělávat také jako portrétista. Do roku 1889 vytvářel grafiky pro "Ny Illustrerad Tidning" (Nové ilustrované listy). V roce 1877 odjel poprvé do Paříže a následující dvě léta strávil v Barbizonu. Moderní malířské směry ho však příliš neoslovily. V letech 1882–1887 trávil spolu s dalšími švédskými malíři Ernstem Josephsonem, Bruno Liljeforsem a Andersem Zornem léta ve městě Grez-sur-Loing, 65 kilometrů jihovýchodně od Paříže. Zde se také seznámil se svou budoucí ženou Karin Bergöö, budoucí designérkou nábytku a textilií v jejich společném domě.  Akvarely vzniklé v Grezu byly roku 1883 oceněny medailí na pařížském Salónu, některé zakoupilo Národní muzeum ve Stockholmu. V té době poznal svého dlouholetého mecenáše Pontuse Fürstenberga. Roku 1884 se narodila Suzanne, první z jeho osmi dětí. O dva roky později byl zvolen do výboru švédského sdružení umělců "Oponenti".  Roku 1888 zakoupil rodině Larssonův tchán v Sundbornu poblíž Falunu domek "Lilla Hyttnäs", který si Larssonovi vybavili nábytkem a vybavením podle svých návrhů. Rodina zde trávila každý rok léto. V letech 1892–1894 cestoval do Itálie, kde studoval renesanční nástěnnou malbu. V roce 1897 zakoupil Larsson farmy Spadarfvet a Kartbacken. Od té doby sám sebe nazýval umělcem a farmářem. Výnosy z farem rodině umožnily rozšiřovat domek v Sundbornu, v němž je dnes umístěno Larssonovo muzeum a kde od roku 1901 bydleli Larssonovi celoročně. Malířovo dlouholeté přátelství s Augustem Strindbergem skončilo v roce 1908 roztržkou. V roce 1911 napadl Larsson v tisku malířský modernismus. Zároveň měl úspěšnou výstavu v Římě. Dva dny před smrtí dopsal autobiografickou knihu "Jag" (Já), která však vyšla teprve v roce 1931.

Dílo.

Dominantním způsobem Larssonova malířského vyjádření byl od počátku 80. let akvarel. Maloval realistické obrázky, ve kterých zpodobňoval výjevy z každodenního života svých současníků. Podstatnou část jeho tvorby tvořila alba akvarelů, jejichž námětem byla jeho rodina, zasazená do prostředí, ve kterém žila. Příležitostně vytvářel také olejomalby, zejména když na zakázku maloval portréty, např. roku 1916 spisovatele Karla Otto Bonniera. Byl vyhledávaným knižním ilustrátorem. Začal roku 1881 se Strindbergovými kulturními dějinami Švédska "Švédové o svátcích a pracovních dnech", o tři roky později ilustroval dílo švédské básnířky Anny Marie Lenngrenové. V roce 1891 vyšly s Larssonovými obrázky Schillerovy "Úklady a láska". Dalším románem, který Larsson ilustroval, byla "Singoalla" Viktora Rydberga, odehrávající se ve středověku a líčící tragickou lásku rytíře a cikánské dívky.  Celý tvůrčí život se také zabýval nástěnnou malbou. Za prestižní práci považoval fresky na schodišti Národního muzea ve Stockholmu. Zúčastnil se několika soutěží na jeho výzdobu a ne vždy uspěl. S přestávkami pracoval pro muzeum v letech 1888–1911. Podle jeho návrhu byly provedeny nástěnné malby v dívčí škole v Göteborgu (1890) a roku 1898 ve Stockholmu ve škole Norra Latin a v tamní opeře. Následovaly fresky v Novém dramatickém divadle rovněž ve Stockholmu (1905).  Velké obliby došly Larssonovy knihy s akvarelovými ilustracemi:  Roku 1907 vyšla jeho kniha "Svenska kvinnan genom seklen" (Švédka v průběhu věků) a posmrtně v roce 1931 autobiografie "Jag" (Já).

Carl Larsson (28. května 1853 Stockholm – 22. ledna 1919 Sundborn) byl švédský malíř, grafik a ilustrátor. Známý se stal zejména obrazovými publikacemi, v nichž zachytil život na švédském venkově a každodennost své rodiny. Nástěnnými malbami vyzdobil Národní muzeum ve Stockholmu.

Carl Olof Larsson (; 28 May 1853 – 22 January 1919) was a Swedish painter representative of the Arts and Crafts movement. His many paintings include oils, watercolors, and frescoes. He is principally known for his watercolors of idyllic family life. He considered his finest work to be "Midvinterblot" ("Midwinter Sacrifice"), a large painting now displayed inside the Swedish National Museum of Fine Arts.


Základní informace o BPMN.

Hlavním cílem BPMN je poskytnout notaci, která je snadno čitelná a pochopitelná všemi, kdo se účastní životního cyklu procesu, od business analytiků, kteří vytváří prvotní návrhy procesů, po vývojáře odpovědné za implementaci technického řešení, které bude daný proces vykonávat až po lidi, kteří budou daný proces řídit a sledovat. BPMN se snaží vytvořit standardizovaný můstek, který by propojil mezeru mezi návrhem procesu a jeho implementací.  Notace BPMN klade důraz na srozumitelnost popisů procesů pro uživatele při snaze zároveň zachovat základní pravidla principů jazyka BPML (Business Process Modeling Language) jako je flexibilita a přenositelnost.  Procesní diagram je založen na flowchart technologii, která je velmi podobná diagramu aktivit z Unified Modeling Language (UML). V praxi je tedy diagram tvořen jakýmsi tokem aktivit, které se dějí za určitých okolností a v určitém pořadí. V tomto toku mohou také být velmi stručně, avšak přehledně, zaneseny i různé vnější okolnosti, které nemusí být součástí daných podnikových procesů, ale přesto modelované podnikové procesy přímo ovlivňují. Oproti již zmíněnému diagramu aktivit z UML pak BPMN přináší o něco lepší a přehlednější záznam právě takových vnějších aktivit, které mají přímý vliv na podnikové procesy, včetně časové dimenze.

Historie a vývoj BPMN.

Konsorcium BPMI (Business Process Management Initiative) vyvinulo BPMN verzi 1.0 v květnu 2004. Hlavním cílem bylo vytvořit notaci čitelnou pro všechny, kteří se účastní životního cyklu procesu. BPMN je spravováno a rozvíjeno konsorciem OMG (Object Management Group) od roku 2005, kdy došlo k jeho sloučení s BPMI.  BPMN bylo následně vyvíjeno pod vedením OMG a během roku 2005 byla vypracována verze, kterou OMG přijalo jako standard v únoru 2006. Z této verze byla v červnu 2007 dokončena verze BPMN 1.1. O rok později v červnu 2008 byla vydána verze BPMN 1.2. BPMN verze 2.0 byla vydána v lednu 2011, kde zároveň došlo k rozšíření názvu na Business Process Model and Notation (název první verze měl význam Business Process Modelling Notation), což vyjadřuje skutečnost, že se jedná o více než jen pouhou notaci. Dnes je nejaktuálnější specifikace verze 2.0.2 z ledna roku 2014.

BPMN 2.0.

BPMN 2.0 si klade za cíl být jedinou notací pro tvorbu modelů podnikových procesů. Nový formát zachovává vlastnosti z předešlých verzí a díky tomu standard může zůstat pod značkou BPMN. Základními rysy BPMN 2.0 jsou:

BPMN 2.0.2.

Nejnovější verze standardu BPMN 2.0.2 rozšiřuje záběr a možnosti původní verze 1.2 hned v několika směrech:

Typy BPMN modelů.

Modelování podnikových procesů slouží ke komunikaci široké škály informací pro širokou škálu zájemců. BPMN je navrženo k pokrytí mnoha druhů modelů a poskytuje možnost vytvoření tzv. end-to-end podnikových procesů. Prvky BPMN umožní uživateli snadno rozlišit jednotlivé části BPMN diagramu. Existují tři hlavní dílčí modely:

Procesy.

Soukromé (vnitřní) podnikové procesy.

Soukromé podnikové procesy představují vnitřní procesy určité organizace. Tyto procesy bývají obecně nazývány workflow, BPM procesy nebo v některých případech orchestrace – v oblasti webových služeb. Rozlišují se dva druhy soukromých procesů – spustitelné (executable) a nespustitelné (non-executable). Spustitelné procesy jsou procesy, které byly modelovány za účelem spuštění. Nespustitelné procesy jsou soukromé procesy, které jsou modelovány za účelem dokumentování chování procesu.

Veřejné procesy.

Veřejné procesy reprezentují interakci mezi soukromými podnikovými procesy a dalšími procesy nebo účastníky. Pouze aktivity, které souží ke komunikaci s dalšími účastníky jsou zahrnuty ve veřejných procesech. Všechny ostatní vnitřní aktivity soukromých podnikových procesů nejsou ve veřejných procesech zobrazeny. Veřejné podnikové procesy zobrazují vnější pohled na tok zpráv a pořadí toku zpráv, které jsou potřebné k interakci s procesy. Veřejné procesy mohou být modelovány samostatně nebo v rámci kolaborace k zobrazení toku zpráv mezi veřejnými procesními aktivitami a ostatními účastníky.  V BPMN verzi 1.2 byly veřejné procesy pojmenovány a jako abstraktní.

Choreografie (Choreographies).

Choreografie je definice očekávaného chování mezi dvěma interagujícími účastníky. Zatímco proces existuje mimo bazén (Pool), choreografie existuje bezi dvěma množinami. Choreografie vypadá podobně jako soukromý podnikový proces, jelikož se skládá ze sítě aktivit, událostí a bran, liší se však tím, že aktivity jsou interakce reprezentující sady výměny zpráv, které zahrnují dva nebo více účastníků. Navíc oproti běžnému procesu zde není žádný centrální ovladač, odpovědná entita nebo pozorovatel procesu.

Kolaborace (Collaborations).

Zobrazují interakce mezi dvěma nebo více podnikovýma entitami. Kolaborace se obvykle skládá z dvou a více bazénů (Pools), reprezentující účastníky kolaborace. Výměna zpráv mezi účastníky je zobrazena pomocí toku zpráv (Message Flow).  Kolaborace mohou být znázorněny jako vzájemná komunikace dvou nebo více veřejných procesů.

Konverzace (Conversations).

Konverzační diagram je konkrétní použití a neformální popis diagramu kolaborace. Avšak bazén v konverzaci obvykle neobsahuje proces a choreografie obvykle není umístěna mezi bazény diagramu konverzace. Konverzace je logická relace výměny zpráv. Výměny zpráv jsou vzájemně závislé a odráží odlišné podnikové scénáře. Například v logistice, doplnění zásob zahrnuje následující scénáře: vytvoření objednávky, zpracování platby, přiřazení dopravců zásilek.

BPMN prvky.

Vizualizace.

Důležitým prvkem BPMN je možnost volby tvarů a ikon použitých pro zobrazení grafických prvků. Záměr je vytvořit standardizovaný vizuální jazyk, který rozeznají a pochopí všichni procesní designéři. Implementace, která vytváří a používá BPMN diagramy by měla využívat grafické prvky a tvary navržené a doporučené v tomto standardu. Zůstává zde však určitá volnost pro zvolení barvy, velikosti a umístění textu.

Členění prvků.

Cílem BPMN je vytvořit jednoduchý a snadno pochopitelný mechanismus pro vytvoření modelů podnikových procesů, zároveň však schopný vyjádřit jejich komplexitu. K dosažení těchto protichůdných požadavků pomáhá rozdělení grafických prvků notace do přesně definovaných kategorií. Tyto kategorie jsou snadno odlišitelné a umožňují uživateli se snadno zorientovat v modelu a pochopit ho. Prvky jsou rozděleny do pěti základních kategorií.  Tokové objekty jsou základním grafickým prvkem, který definuje chování podnikových procesů, jde o tyto tři objekty:  Data jsou reprezentovány čtyřmi prvky:  V BPMN jsou čtyři způsoby vzájemného propojení tokových objektů nebo jiných informací, k tomu slouží tyto spojovací objekty:  K seskupení hlavních modelovacích prvků slouží tzv. plavecké dráhy (Swimlanes), které obsahují:  Artefakty poskytují dodatečné informace o procesu. Definovány jsou dva standardizované artefakty, avšak vývojáři modelovacích nástrojů mohou libovolně přidávat a definovat nové artefakty.

Tokové objekty.

Tokové objekty patří mezi hlavní popisovací prvky v notaci a jako takové souvisí s tokem informací v procesu.

Událost.

Jde o něco, co se stane v průběhu procesu nebo choreografie. Přímo ovlivňuje tok podnikového procesu a většinou má spouštěč a výsledek. Události se člení na počáteční (Start event), průběžné (Intermediate event) a koncové (End event) a jsou reprezentovány kruhem.  S vývojem BPMN docházelo ke stále detailnějšímu členění aktivit a definici nových druhů událostí, kdy ve verzi 2.0.2 jejich počet narostl na několik desítek.

Aktivita.

Znázorňuje činnosti, které musí být vykonány. Jde o obecný pojem pro práci, která je vykonávána společností v rámci procesu. Značí se obdélníkem s kulatými rohy. Aktivita může být buďto jednoduchý úkol (Task), nebo složená z procesu, tzv. podproces (Sub-process). Aktivity jsou využívány při modelování procesu i choreografie.

Brána.

Brány se používají pro větvení, nebo sloučení toků procesu (například rozhodování, paralelní zpracování, sloučení) v závislosti na definovaných podmínkách. Je reprezentována kosočtvercem. U bran rozlišujeme čtyři základní typy:

Data.

Datové objekty se nevyužívají v choreografiích, slouží výhradně pro procesy. Poskytují informaci o tom, jaké aktivity mají být provedeny a/nebo co produkují. Mohou reprezentovat samostatný objekt nebo kolekci objektů. Datové vstupy a výstupy poskytují stejnou informaci pro procesy.  Datové sklady poskytují mechanismus k získání nebo aktualizaci uložených informací pro aktivity, které přesahují hranice procesu. Znázorňují se válcem, s dvojitým pruhem u horní stěny.

Spojovací objekty.

Spojovací objekty se používají k propojení jednotlivých prvků diagramu a spolu s tokovými objekty tvoří jeho základní strukturu, dále se dělí na tři podskupiny:

Plavecké dráhy.

Používají se jako vizuální mechanismus k organizaci a kategorizaci účastníků procesu a činností v diagramu. Umožňují oddělit sadu aktivit od jiných aktivit. Jsou definovány dva druhy, ani jeden z nich se nepoužívá v choreografiích, bazény jsou exkluzivně určeny pro kolaborace.

Artefakty.

Artefakty představují v modelu další upřesňující informace procesu. Nemají vliv na tok procesu. Mohou být použity v kterémkoliv BPMN diagramu nebo choreografii, nejsou pro ně žádné omezení.

Srovnání s ostatními notacemi pro modelování podnikových procesů.

Event-driven Process Chain (EPC) v překladu „diagram procesu řízeného událostmi“ a BPMN jsou v modelování procesů dvě notace s velmi podobnou vyjadřovací schopností. BPMN model může být převeden do EPC modelu bez ztráty informací, opačný směr však způsobuje částečnou ztrátovost informací z modelu. Studie ukazují, že pro tentýž proces notace BPMN potřebuje přibližně o 40% méně prvků než odpovídající EPC model, avšak s mírně větší množinou symbolů. Z toho plyne, že BPMN model by měl být čitelnější. Tento převod mezi notacemi je možné zautomatizovat.  UML diagram aktivit a BPMN jsou dvě notace, které mohou být použity pro modelování stejného procesu, podmnožina prvků diagramu aktivity má podobnou sémantiku jako prvky BPMN, a to i přes menší a méně expresivní sadu symbolů. Studie ukazují, že oba typy procesních modelů mají přibližně stejnou čitelnost pro neznalé uživatele, navzdory vyšším formálním omezením diagramu aktivit.

Nástroje pro tvorbu BPMN.

Nástrojů pro tvorbu BPMN modelů existuje velké množství, některé jsou zdarma a pro některé je potřeba koupit licenci. Samozřejmě, že většina nástrojů umí daleko více modelů, než jen vytvářet BPMN. Jako další vlastnosti lze uvést tyto: tvorba dynamických diagramů, tvorba statických diagramů, generování dokumentace, verzování, generování kódu atd.

Business Process Model and Notation (BPMN) je grafická notace (soubor grafických objektů a pravidel, podle nichž jsou mezi sebou spojovány) sloužící k modelování podnikových procesů pomocí procesních diagramů. Jde de facto o standard pro modelování podnikových procesů. BPMN je zároveň ratifikovaný standard Mezinárodní organizace pro normalizaci jako norma ISO/IEC 19510:2013.  BPMN je v oblasti procesního modelování vyvíjeno od roku 2004. Po několika verzích se od roku 2014 prosazuje verze BPMN 2.0.2. V současné době je dokumentace BPMN tak dobře rozpracována, že se začínají vytvářet vzory, na jejichž základě se řeší standardní situace, které mohou nastávat během procesního řízení.

Business Process Model and Notation (BPMN) is a graphical representation for specifying business processes in a business process model.  Originally developed by the Business Process Management Initiative (BPMI), BPMN has been maintained by the Object Management Group (OMG) since the two organizations merged in 2005. Version 2.0 of BPMN was released in January 2011, at which point the name was amended to Business Process Model "and" Notation to reflect the introduction of execution semantics, which were introduced alongside the existing notational and diagramming elements. Though it is an OMG specification, BPMN is also ratified as ISO 19510. The latest version is BPMN 2.0.2, published in January 2014.


Druhy EPS.

Jednostupňová.

Jednostupňová EPS má jednu, nebo více hlavních ústředen, na které jsou připojeny samočinné a tlačítkové hlásiče požáru. Na ústřednu jsou zapojeny doplňující zařízení, nebo ovládací zařízení. Jednostupňová EPS nemá vedlejší ústřednu.

Vícestupňová EPS.

Vícestupňová EPS má hlavní a vedlejší ústředny, na které jsou připojeny samočinné a tlačítkové hlásiče požáru a vedlejší ústředny nižšího stupně.

Systémy EPS.

V současné době jsou používány dva systémy EPS. U systému EPS s kolektivní adresací je ústředna schopna rozlišit, z které hlásící linky přišel signál "POŽÁR", ale nezjistí, od kterého hlásiče. Tento systém může být nevyhovující, protože není přesně určené místo požáru, čímž může dojít k prodloužení doby pro včasný zásah.

EPS s kolektivní adresací (konvenční systém).

Konvenční systémy EPS jsou vhodné pro objekty menšího rozsahu a stojí na vyhodnocování změn na smyčce. Smyčka obsahuje požární hlásič a při vzniku požáru změní odpor a tím upozorní ústřednu, která signál vyhodnotí. Tento systém je méně nákladný než adresovatelný.

EPS s individuální adresací (adresovatelný systém).

Tento systém umožňuje identifikaci stavu jednotlivých hlásičů na hlásící lince s tím, že prvky komunikují vzájemně mezi sebou. Výhodou je, že lze identifikovat prvek (a tím i přesné umístění), který vysílá signál. Tyto prvky (hlásiče) komunikují s ústřednou individuálně. Pomocí software lze tyto prvky řadit do různých oddělených skupin.  Tento systém může mít rozlohu několika stovek metrů až kilometrů.

Hlavní části EPS.

Hlásiče požáru.

Hlásiče požáru sledují čidly a elektronicky vyhodnocují určité fyzikální parametry a jejich změny provázející vznik požáru a vysílají příslušný signál.

Rozdělení hlásičů požáru podle spouštění.

Tlačítkové hlásiče.

Tyto hlásiče nevyhodnocují žádné vnější fyzikální parametry, ale jen stisk tlačítka, a pomocí lidského činitele, který musí tuto změnu vyhodnotit a stisknout tlačítko hlásiče, předají údaj do ústředny EPS.

Samočinné hlásiče.

Samočinné hlásiče reagují na výskyt nebo změnu fyzikálních parametrů požáru bez nutnosti zásahu lidského činitele.  Samočinné hlásiče se dále dělí na hlásiče bodové a lineární.

Ústředny EPS.

Ústředny mají tyto základní funkce: Ústředna musí obsluze signalizovat minimálně tři základní stavy: "PROVOZ", "PORUCHA", "POŽÁR". Ústředna EPS může požár signalizovat jednak obsluze, jednak pro signalizaci v objektu, nebo jeho části. Pomocí zařízení dálkového přenosu ("ZDP") může poplachový signál přenést např. na ohlašovnu požáru HZS. Signalizace požáru může být jednostupňová, nebo dvoustupňová  Při jednostupňové signalizaci ústředna signalizuje všeobecný poplach. Všeobecný poplach upozorňuje na vznik požáru v objektu. Slouží jako signál k vydání pokynů pro evakuaci, provedení opatření na technologiích dle havarijního plánu a podobně.  Při dvoustupňové signalizaci může ústředna signalizovat úsekový, nebo všeobecný poplach. Tento systém používá dva provozní režimy: "DEN" a "NOC". Režim DEN je zapnut v přítomnosti personálu, který případný poplach ověří. Režim NOC je zapnut v nepřítomnosti personálu. tento systém rozlišuje signál od tlačítkových a samočinných hlásičů. Signál z tlačítkového hlásiče je považován za věrohodný a proto vede k okamžitému spuštění všeobecného poplachu. Signalizaci od samočinných hlásičů je vhodné nejprve ověřit. proto je v režimu DEN signalizován nejprve úsekový poplach. V režimu NOC je ihned signalizován všeobecný, případně i externí poplach. Protože zapojením lidského faktoru do procesu vyhodnocování poplachů je do systému vnesen eventuální zdroj nespolehlivosti (omyl, úraz, selhání), je systém navržen tak, aby činnost člověka kontroloval.

Přídavná zařízení EPS.

ZDP: Zařízení dálkového přenosu umožňuje přenos alespoň základních provozních stavů "POŽÁR" a "PORUCHA" na určené místo (nejčastěji ohlašovna požárů). Přenos je zajištěn i v nepřítomnosti, či selhání obsluhy.  OPPO: Pro usnadnění obsluhy ústředny EPS jednotkou PO v případě požáru signalizovaného EPS se připojují tzv. Obslužná pole požární ochrany (OPPO), jejichž prostřednictvím je možné provádět základní obsluhu EPS.  KTPO: Pro usnadnění vstupu jednotky do objektu je možné použít Klíčový trezor požární ochrany (KTPO), ve kterém je uložen klíč od objektu.  ZOKT : Zařízení pro odvod kouře a tepla je zařízení umožňující automaticky nebo ručně (pomocí tlačítka) otevřít střešní okno, které plní funkci kouřové klapky a odvést tak mimo prostory kouř, plyny a teplo vznikající při požáru. Systémy požárního větrání jsou napojeny na ústřednu EPS. Jejich činnost nesmí ovlivnit funkci sprinklerových hlavic a detektorů kouře.  Protipožární únikové dveře jsou vyráběny ze speciálních dveřních profilů s utěsněním proti prachu, hluku a úniku tepla. Dveře jsou napojeny na EPS, při požáru se samy otevřou nebo případně po evakuaci objektu naopak zavřou.

Kontroly.

Elektrická požární signalizace (dále jen EPS) se řadí mezi vyhrazené požárně bezpečnostní zařízení, a dle vyhlášky č. 246/2001 Sb., o požární prevenci, je nutné provádět na tomto zařízení pravidelné kontroly provozuschopnosti a zkoušky činnosti za účelem zajištění požární bezpečnosti objektu nebo zařízení.

Požadavky na kontroly.

Kromě pravidelných ročních kontrol provozuschopnosti požárně bezpečnostního zařízení se na zařízení při provozu provádějí:  Zkoušky činnosti provádí osoby pověřené údržbou tohoto zařízení. O provádění jakékoliv kontroly na tomto zařízení musí být předem uvědoměna osoba zodpovědná za provoz a obsluhu EPS. Kontrola provozuschopnosti nahrazuje zkoušku činnosti při shodném termínu provedení. O výsledku půlroční zkoušky činnosti je nutné vyhotovit doklad, a provést zápis do "provozní knihy EPS", která je součásti každého systému EPS. K měsíčním zkouškám činnosti postačí zápis do provozní knihy EPS.

Elektrická požární signalizace ("EPS") je vyhrazené požárně bezpečnostní zařízení ("Elektronická požární signalizace"), které zajišťuje pomocí hlásičů včasnou signalizaci požáru. Signály z hlásičů požáru jsou přijímány ústřednou EPS. U ústředny (např. v recepci budovy) bývá v režimu den zajištěna stálá obsluha, která v případě signálu požáru má určitou dobu na prověření skutečného požáru a odvolání planého poplachu, jinak EPS přivolá pomocí zařízení zařízení dálkového přenosu ("ZDP") jednotku požární ochrany ("PO"). Pokud není zajištěna stálá obsluha (režim noc), je jednotka PO přivolána neprodleně.  Kromě tohoto nejběžnějšího označení EPS se používají i jiná označení, např. LDP ("Lokální detekce požáru").

A fire alarm system has a number of devices working together to detect and warn people through visual and audio appliances when smoke, fire, carbon monoxide or other emergencies are present. These alarms may be activated automatically from smoke detectors, and heat detectors or may also be activated via manual fire alarm activation devices such as manual call points or pull stations. Alarms can be either motorized bells or wall mountable sounders or horns. They can also be speaker strobes which sound an alarm, followed by a voice evacuation message which warns people inside the building not to use the elevators. Fire alarm sounders can be set to certain frequencies and different tones including low, medium and high, depending on the country and manufacturer of the device. Most fire alarm systems in Europe sound like a siren with alternating frequencies. Fire alarm electronic devices are known as horns in the United States and Canada, and can be either continuous or set to different codes. Fire alarm warning devices can also be set to different volume levels.