Život.

Černín se narodil do české šlechtické rodiny Černínů z Chudenic jako mladší bratr Otakara Černína, pozdějšího c. a k. rakousko-uherského ministra zahraničních věcí. Poté, co dkončil studia Diplomatické akademie na Terezianu, vstoupil do zahraničních služeb Rakouska-Uherska. Byl vyslán jako tajemník velvyslanců v Londýně a roku 1904 do Říma. Jeho učitelem byl pozdější ministr zahraničních věcí Alois Lexa von Ährenthal, jehož "aktivistická" expanzivní politiku, jako při bosenské anekční krizi, podporoval.  V roce 1903 se Černín v Londýně oženil s "Lucy Katherine Beckettovou", dcerou "Ernesta Williama Becketta, 2. barona de Grimthorpe". Z manželství se narodili tři synové. Krátce po vypuknutí války v roce 1914 byl svazek rozveden. Roku 1939 se Prešpurku oženil podruhé s "Marií Lisou Pfeifferovou".  Před začátkem války byl legačním radou a zmocněncem (velvyslancem) ministra vnitra na velvyslanectví v ruském Petrohradu a jako přímý jednací partner ruského ministra zahraničních věcí Sazonova se bezprostředně podílel na červencovém ultimátu a tím i na vypuknutí první světové války.  Po návratu do Vídně byl Černín ve zpravodajském oddělení c.k. armády a během četných návštěv na frontě se informoval o skutečném stavu, přičemž se podle svých možností podílel také na samotných bojích.  Jako vyslanec monarchie v Sofii od ledna 1917 do 4. listopadu 1918 měl Černín zásadní vliv na bulharskou politiku v rámci dohody centrálních mocností. „Krásný hrabě (schöne Graf)“ byl podle mínění mnohých lepším diplomatem, než jeho charismatický, avšak roztržitý bratr Otakar.  Po válce roku 1919 Otto Černín odešel ze státních služeb a zastupoval zájmy německojazyčných vlastníků pozemků v Československu. On a další aristokraté se bez větších výsledků snažili bránit vyvlastnění ze strany ČSR a získat angloamerický kapitál.  Ve 30. letech 20. století sympatizoval s politikou NSDAP, když v prosinci 1933 zveřejnil jako "vyslanec v době klidu" příspěvek ve štvavém časopise "Der Stürmer" pod „agresivním titulkem“ "Pan-Juda im Kleide Pan-Europas" (Panjudaismus v rouše panevropském). Po druhé světové válce se Otto Černín při mnoha setkáních v Bavorsku znovu sblížil s Otou Habsbursko-Lotrinským, Panevropským hnutím a Habsburky.  Jeho syn Manfred (* 1913) po rozvodu rodičů odešel se svou matkou do Itálie a vzdělání získal ve Spojeném království. Manfred byl pilot RAF a od roku 1943 člen britské tajné služby Special Operations Executive (SOE) a důstojník odpovědný za nasazení britských vojáků v Rakousku.

Otto Rudolf hrabě Černín (německy Otto Graf Czernin, 27. srpna 1875 v Dymokurách – 14. června 1962 v Salcburku, narozen jako "Otto Rudolf Teobald Otakar Maria hrabě Černín z Chudenic") byl rakousko-uherský diplomat před a během první světové války.

Otto Rudolf Theobald Ottokar Maria Graf Czernin von und zu Chudenitz (; 27 August 1875 – 14 June 1962) was an Austro-Hungarian diplomat during the time of World War I.


Životopis.

Narodil se jako první z deseti dětí Hugha Ó Proinntigha a Eleanor McCroryovej. Učil se na několika místech (na kováře, obchodníka s plátnem, tkalce), než se v roce 1798 stal učitelem a v roce 1802 se přestěhoval do Cambridge, kde studoval teologii na St. John's College, kde bylo jeho původní jméno Ó Proinntigha zapsáno jako Brontë. V roce 1806 získal titul bakaláře a byl jmenován kaplanem ve Wethersfield v Essexu, kde byl vysvěcen na jáhna a v roce 1809 i za kněze. V roce 1809 se stal asistentem kaplana ve Wellingtonu v Shropshire a v roce 1810 publikoval svou první báseň "Winter Evening Thoughts" v místních novinách, po níž následovala v roce 1811 sbírka moralistních básní "Cottage Poems". V následujícím roce byl jmenován zkoušejícím na Wesleyanské akademii ve Woodhouse Grove, nedaleko Guiseley, kde se setkal s Marií Branwellovou, s níž se 29. prosince 1812 oženil. Jejich první dcera Maria se narodila v roce 1814 po přestěhování do Hartsheadu v Yorkshire; jejich druhá dcera Elizabeth se narodila v roce 1815 po přestěhování rodiny do Thorntonu.  Zde se narodily i ostatní děti: v roce 1816 Charlotte, v roce 1817 jediný syn Patrick Branwell, v roce 1818 dcera Emily Jane a v roce 1820 poslední dítě, dcera Anne. Patrick byl v červnu 1819 jmenován doživotním kaplanem v Haworthu a v dubnu 1820 se přestěhoval s rodinou na zdejší faru. Jeho švagrová Elizabeth Branwellová, která žila s rodinou v Thorntonu v roce 1815, přišla do jeho domácnosti v roce 1821, aby se starala o děti a opatrovala vážně nemocnou Mariu, která byla v posledním stádiu rakoviny. Rozhodla se přestěhovat k rodině natrvalo, aby vykonávala práci hospodyně. Patrick byl zodpovědný za budovu nedělní školy v Haworthu, která byla otevřena v roce 1832. Po smrti posledního jeho dcery Charlotte, která zemřela devět měsíců po své svatbě, spolupracoval s Elizabeth Gaskellovou na jejím životopise a byl zodpovědný za posmrtné vydání Charlottina prvního románu "The Professor" v roce 1857. Její manžel Arthur Bel Nicholls, který byl Patrickovým kaplanem, zůstal v jeho domácnosti až do Patrickovo smrti v roce 1861, kdy se vrátil do Irska.

Patrick Brontë (17. března 1777, Drumballyroney, Irsko − 7. června 1861, Haworth, Anglie) byl metodistický kněz, kaplan a básník, manžel Marie Brontëové a otec spisovatelek Charlotty, Emily Jane a Anne Brontëových a básníka a malíře Patricka Branwella Bronte.

Patrick Brontë (, ; 17 March 1777 – 7 June 1861) was an Irish Anglican priest and author who spent most of his adult life in England. He was the father of the writers Charlotte, Emily, and Anne Brontë, and of Branwell Brontë, his only son. Patrick outlived his wife, the former Maria Branwell, by forty years, by which time all of their children had died as well.


Popis.

Větve jsou tenké, hladké a velmi křehké. Mladé větvičky jsou na koncích světle zelenavé či žlutohnědé a v některých případech úplně lysé. Nižší větvičky jsou tmavší, tupě hranatě oválné s roztroušenými lenticelami. Starší větvičky černošedé s bílou dření s malými dutinkami. Pupeny jsou 6–10 mm dlouhé se 3–5 pupenovými šupinami, které jsou světle hnědé s tmavým okrajem. Pupeny jsou krátce kuželovité a mírně zploštělé. Na kmenu je v mládí hladká světle hnědá kůra. Borka je hnědočervenavá nebo zelenavě šedá, podélně rozpukaná. Letorosty má poměrně rovné a slabé, zprvu jemně sametově chlupaté, později olysávající. Listy jsou tenké, vejčité, dlouhé 6–18 cm a široké přibližně 8 cm, nesouměrně dlanitě 3–5 laločnaté, v obrysu široce vejčité. Na bázi zaokrouhlené nebo šikmo srdčité, zubaté či laločnaté. Listy jsou na líci hladké a leskle zelené. Na rubu pouze na žilnatině pýřité. Listy vykazují Heterofylii, což je schopnost vytvářet na jednom exempláři odlišné tvary a velikosti listů. Palisty kopinaté, opadavé. Řapík je dlouhý kolem 2 cm, silněji chlupatý, na lící žlábkovitě vyhloubený. Listové jizvy jsou na značně vyniklých listových polštářcích. Květenství je jednodomé až dvoudomé v úžlabních vejčitých klasech. Samčí květy jsou ve dlouze stopkatých, světle žlutých jehnědách. Samičí květenství spíše hlávkovité až válcovité a vzpřímené. Blizny jsou lysé, plodenství je 10–25 mm velké, bílozeleně nebo načervenale zbarvené. Plod moruše dozrává v létě, dužnatí a uzavírá drobné nažky, celek je vejčitě válcovité plodenství. Zralá moruše má nažloutlé, jindy fialové až černé zbarvení, zralý plod je především velmi výrazně sladký, s typickou příchutí, podle zralosti a polohy je více či méně aromatický.

Rozšíření.

Morušovník bílý pochází z Číny, ale je už staletí vysazován ve Středozemí nebo v teplejších krajích Střední Evropy.

Ekologie.

Tento strom vyžaduje odvodněnou, dobře úrodnou půdu vystavenou horkému slunci. Jedná se o jeden z nejpozději jarně rašících stromů. Doba květu je v květnu a červnu.

Význam.

Morušovník bílý je krmnou rostlinou housenek nočního motýla bource morušového ("Bombyx mori"). Ačkoliv imágo tohoto motýla potravu nepřijímá, housenky konzumují velké množství morušovníku. Sklízení listů morušovníku bílého je tradicí převzatou z východní Asie a ještě dnes se provádí ve velkém rozsahu ve Francii. V době druhé světové války měl být chov bource morušového zaveden v Německu. Proto také z této doby pochází vysazování morušovníku bílého ve školních zahradách. Aby se z co možno nejmenší produkční plochy sklidilo co nejvíce listí, tak se stromy často sestřihují, čímž se hustě rozvětví. Chov housenek bource morušového pro výrobu hedvábí z kokonů je v Evropě prokázán od 16. století. Často se také vysazuje v parcích, zahradách, podél cest pro sladkokyselé plodenství. V Čechách byl chov bource morušového zaveden v 17. století Albrechtem z Valdštejna. Československý hedvábnický průmysl měl v poválečných letech vysokou úroveň. Ročně se dováželo a zpracovávalo až 500 tun surového hedvábí. Bohužel bylo roku 1963 naše hedvábnictví zcela zrušeno.

Toxicita.

Celá rostlina obsahuje toxické látky nebezpečné pro lidské zdraví. Latex vylučovaný rostlinou je toxický pro člověka, dráždivý při kontaktu. Pyl je vysoce alergenní a přispívá k senné rýmě.  Toxikologické informační středisko u plodů "Morus alba, Morus rubra, Morus nigra" uvádí „"téměř nejedovaté plody – nebezpečná může být dávka nad 20 plodů (bobulí, semen); po větším požitém množství se podává aktivní uhlí, nebývá nutná hospitalizace (jen u mimořádně citlivých osob při závažných příznacích), u zdravých jedinců se objevují nanejvýš zažívací potíže"“.  Další zdroje podávají jiné údaje o akutní a chronické toxicitě plodů. Zmiňují, že navzdory širokému použití moruší ("Morus alba" L.) nebylo podle zdroje provedeno žádné systematické hodnocení toxicity plodů moruše. Výsledky testů toxicity neukázaly žádné abnormality a histopatologické změny. Zmiňovány jsou pouze významně odlišné hodnoty glukózy v krvi. Výsledky tedy naznačují, že plody moruše nevyvolávají akutní ani chronickou toxicitu.  Jiný zdroj uvádí že jsou jedovaté všechny části bílé moruše, s výjimkou zralých plodů. I když lidé zralé plody moruše konzumují, požití nezralých plodů může vyústit v žaludeční nevolnost, podráždění nervového systému.

Podobné druhy.

Podobným druhem je morušovník černý ("Morus nigra"), což je teplomilný druh a v České republice se pěstuje zcela výjimečně. Jeho plody se v teplých oblastech Evropy vytvářejí pravidelně a chutnají lépe než plody morušovníku bílého. Plody jsou podobné ostružinám. V místech s horkými léty vyrostou morušovníky černé až v 15 m vysoké stromy.

Morušovník bílý ("Morus alba") je menší opadavý strom z čeledi morušovníkovité ("Moraceae"). Morušovník bílý je vysoký přibližně 10–15 m. Jeho koruna je poměrně úzká, vysoká a působí křehkým dojmem.

Morus alba, known as white mulberry, is a fast-growing, small to medium-sized mulberry tree which grows to tall. It is generally a short-lived tree with a lifespan comparable to that of humans, although there are some specimens known to be over 250 years old. The species is native to northern China and India, and is widely cultivated and naturalized elsewhere (United States, Mexico, Australia, Kyrgyzstan, Argentina, Turkey, Iran, etc.).  The white mulberry is widely cultivated to feed the silkworms employed in the commercial production of silk. It is also notable for the rapid release of its pollen, which is launched at over half the speed of sound. Its berries are edible when ripe.


Život.

Narodila se v rodině Johna Ellermana, který patřil k nejbohatším Angličanům, loďařům a finančníkům. Její matkou byla Hannah Glover.  Jako dítě cestovala po Evropě, do Francie, Itálie a také do Egypta. Ve věku čtrnácti let byla poslána do tradiční internátní školy. Někdy kolem tohoto období se její matka a otec vzali. Když se jednou Ellermann plavil k souostroví Scilly, vymyslel název pro svůj oblíbený ostrov Bryher. Ten se stal později pseudonymem jeho dcery. Ve dvacátých letech dvacátého století se Bryher stala nekonvenční osobností pařížské společnosti. Do okruhu jejích přátel patřil tehdy Ernest Hemingway, James Joyce, Gertrude Steinová, Sylvia Beach, Adrienne Monnier a Berenice Abbottová. Její pozice jí umožňovala finančně podporovat chudé spisovatele včetně Jamese Joyce a Edith Sitwell. Finančně podporovala i Sylvii Beach a její známý obchod s knihami Shakespeare and Company a několik publikací. Založila filmovou společnost Pool Group. Poskytovala granty na nákup bytu v Paříži pro umělce hnutí dada, například pro umělkyni Elsu von Freytag-Loringhovenovou.  Od roku 1918 měla lesbický vztah s básnířkou Hildou Doolittle lépe známou jako H.D. V roce 1921 však uzavřela sňatek z povinnosti s americkým autorem Robertem McAlmonom, s nímž se rozvedla v roce 1927. Ve stejném roce se provdala za skotského spisovatele Kennetha Macphersona, s nímž sdílela svůj zájem o kinematografii. Ve Švýcarsku si manželský pár postavil sídlo ve stylu Bauhausu, který byl jejich domovem i nahrávacím studiem s názvem Kenwin. Oba také formálně adoptovali dceru H.D. Perditu. Bryher se opět rozvedla v roce 1947. Rozešla se i s H.D., ale nadále zůstaly přítelkyněmi až do smrti H.D. v roce 1961.  K jejím oblíbeným zájmům patřila psychoanalýza a kinematografie. Ve Vídni se H.D. a Bryher setkaly se Sigmundem Freudem a britským sexuologem Havelockem Ellisem. V Řecku v roce 1920 měla možnost být v kontaktu s režiséry Georgem Wilhelmem Pabstem a Sergejem Ejzenštejnem.  Od roku 1927 byly její kontakty na německou kinematografii velmi úzké. Mezi 1927 až 1933 založili Bryher a McPherson první časopis "Close Up", který se zabýval filmovou kritikou a vědou. Napsala knihu "Problémy kinematografie v Sovětském Rusku" (1929). Zasloužila se o představení nového díla Sergeje Ejznštejna anglickému publiku.  Založila i literární časopis "Life and Letters Today", ve kterém zveřejňovala díla H.D. Roku 1930 vyrobila spolu s manželem experimentální film "Borderline" s Paulem Robesonem a H.D. v hlavních rolích. Bryher si v něm sama zahrála hostinskou.  Od roku 1929 žila i se svou matkou, manželem McPhersonem, H.D. a její dcerou Perditou nejprve v Territet am Genfersee, pak většinou v moderní vile Villa Kenwin v La Tour-de-Peilz u Vevey, kde měla ideální prostor k bydlení a práci, tvorbu, koncerty a oslavy.  Ve třicátých letech a během druhé světové války zachraňovala emigranty spolu s Alicí Toklasovou, družkou Gertrudy Steinové. Před válkou psala o pronásledování Židů v Německu. Během války pomáhala ve Švýcarsku lidem, kteří utíkali z Německa před nacisty. Po válce začala psát historické romány a autobiografii.

Bryher, vlastním jménem Annie Winifred Ellerman (2. září 1894 Margate − 28. ledna 1983 Vevey) byla anglická spisovatelka a básnířka.

Bryher (2 September 1894 – 28 January 1983) was the pen name of the English novelist, poet, memoirist, and magazine editor Annie Winifred Ellerman, of the Ellerman ship-owning family.  She was a major figure of the international set in Paris in the 1920s, using her fortune to help many struggling writers. With her lover Hilda Doolittle (H.D.) and the Scottish writer Kenneth Macpherson, she launched the film magazine "Close Up", which introduced Sergei Eisenstein’s work to British viewers. From her home in Switzerland, she helped to evacuate Jews from Hitler's Germany, and then became a popular historical novelist.


Popis.

Opíravé liány nebo mohutné, gejzírovitě větvené keře s obloukovitě sehnutými, ostnitými větvemi. Vytváří šlahounovité výhony, dorůstající za rok až čtyř metrů. Ostny jsou jednotlivé, hákovité, slouží jako příchytky k podložce (stromu, skále). Nápadným znakem růže mnohokvěté jsou hřebínkovitě zpeřené palisty, vlastnost, která se zachovala po mnoho generací i u velkého počtu zahradních růží. Složené listy jsou sedmičetné.  Květy jsou bílé, drobné, pouze 1-2 cm široké, jednoduché, ve velmi bohatých kuželovitých chocholících, příjemně vonící. Kališní cípy jsou chudě zpeřené, po odkvětu brzy opadávají; čnělky pestíků jsou srostlé v nápadný vystupující sloupek. Kvete v červnu a červenci. Šípky jsou malé, asi velikosti velkozrnného hrachu, kulovité, červené.

Rozšíření.

Pochází z oblasti východní Asie, Japonska, Číny a Koreje. V Evropě začala být pěstována až mezi lety 1865–1870. V České republice je pěstována přibližně od přelomu 19. a 20. století. Místy zplaňuje. Na jejím rozšiřování v zahradách a krajině se podílí ptactvo, pro které jsou drobné šípky vítanou potravou.

Ekologie.

Růže mnohokvětá je velmi pohledná a snese rozmanité podmínky (mráz, výsluní, sucho, dobře roste i v polostínu a vlhku). Je vhodná jako solitéra, a to zejména pro větší plochy; hodí se také do skupin k plošnému ozelenění. Dobře se množí semenem, dřevitými řízky i hřížením.

Využití.

Využívá se jako solitérní keř ve větších zahradách, na prostranství a v živých plotech. Jedna z linií, téměř bezostný klon, se využívá jako podnožová růže, oblíbená zvláště mezi švédskými školkaři. Ve Skandinávii se "R. multiflora" užívá jako podnož kulturních růží díky její značné odolnosti vůči nízkým teplotám. Šípky jsou využitelné ve floristice do zimních kytic a vazeb.

Růže mnohokvětá ("Rosa multiflora" Thunberg) je keř z čeledi růžovitých, zástupce rozsáhlého rodu růže, v jehož rámci se řadí do podrodu "Rosa", sekce "Synstylae". Popsána byla švédským botanikem Thunbergem v roce 1784, do Evropy byl tento druh růže přivezen patrně až v roce 1862. Je jednou z nejvýznamnějších introdukovaných růží užitých ke šlechtění kulturních růží. Jejími potomky je velká část tzv. pnoucích růží a pravděpodobně všechny tzv. polyantky (mnohokvěté záhonové růže).

Rosa multiflora (syn. Rosa polyantha) is a species of rose known commonly as multiflora rose, baby rose, Japanese rose, many-flowered rose, seven-sisters rose, Eijitsu rose and rambler rose. It is native to eastern Asia, in China, Japan and Korea. It should not be confused with "Rosa rugosa", which is also known as "Japanese rose", or with polyantha roses which are garden cultivars derived from hybrids of "R. multiflora". It was introduced to North America, where it is regarded as an invasive species.


Život.

Narodila se jako "hraběnka z Zeltschach" v urozené rodině Peilensteinů, dnešního slovinského rodu Pilštanjů. Ti byli příbuzensky spjatí s bavorskými Liutpoldovci a tudíž s císařem Jindřichem II. Vyrůstala u císařského dvora v Bambergu u císařovny Svaté Kunhuty. Vdala se za hraběte Viléma z Friesachu a Sanngau, s nímž měla dva syny, Hertvíka a Viléma. Oba její synové i manžel byli zavražděni, manžel zřejmě v roce 1036. Ema se po jeho smrti stala díky dědictví bohatou.  Své velké jmění používala ve prospěch chudých a již za svého života byla uctívána jako světice. Následně založila desítku kostelů po celých Korutanech. Roku 1043 založila benediktinský dvojí klášter Gurské opatství, kde strávila poslední roky svého života.  Po její smrti přešlo Gurské opatství pod správu arcibiskupství salcburského, v té době arcibiskupa Gebharda, jenž naopak použil získané prostředky k vytvoření gursko-celovecké diecéze roku 1072. Opatství Admont, jiný benediktinský klášter v Rakousích, byl založen v roce 1074 tímtéž Gebhardem, rovněž díky prostředkům z Emina bohatství.  Od roku 1174 její ostatky spočívají v kryptě gurské katedrály, za jejíž zakladatelku je považována. Blahořečena byla 21. listopadu 1287 a kanonizována 5. ledna 1938 papežem Piem XI. Den jejího svátku se slaví 27. června.  Je patronkou diecéze Gurk-Celovec, jakož i rakouských Korutan. Její přímluva je vyhledávána při porodech a očních nemocech.

Poutníci.

Svatá Ema je uctívána nejen v Rakousku, ale také ve Slovinsko a Štýrsku. Již asi po 300 let zbožní lidé hledající pomoc přicházejí k jejímu hrobu v gurské katedrále (slovinsky Krška katedrala), na cestě do Korutan přes Loibl Pass. Tato pouť se konala každoročně čtvrtou sobotu po Velikonocích, avšak tradice se vytratitla jako důsledek událostí 20. století.  Nicméně v posledních letech, se cesty poutníkům ze Slovinska a Štýrska do Gurku (Krka) znovu postupně otevřely a jsou stále frekventovanější.

Svatá Ema (Emma) z Gurku, ( "Helige Hemma von Gurk") (asi 980 – 27. června 1045, Gurk, Korutany) byla zakladatelka svatostánků v Korutansku. Byla prohlášena katolickou církví za svatou.

Hemma of Gurk (; 27 June 1045), also called Emma of Gurk (), was a noblewoman and founder of several churches and monasteries in the Duchy of Carinthia. Buried at Gurk Cathedral since 1174, she was beatified on 21 November 1287 and canonised on 5 January 1938 by Pope Pius XI. Her feast day is 27 June. Hemma is venerated as a saint by both the Catholic Church and the Eastern Orthodox Church, and as patroness of the current Austrian state of Carinthia.


Mládí.

Narodil se jako nejstarší ze tří synů obchodníka s rybami Paula Gerlicha a jeho ženy Terezie. Na podzim roku 1889 byl přijat na gymnázium "Marienstiftungymnasium", které dokončil v roce 1901.  V roce 1902 začal studovat na mnichovské univerzitě, kde se nejdříve zaměřil na matematiku a přírodní vědy, poté zaměřil svou pozornost na historii. Na univerzitě byl aktivním členem Svobodného sdružení studentů ("Freistudentenschaft"). Zde napsal dizertační práci na téma „Odkaz Jindřicha VI.“, kterou dokončil v roce 1907.  Poté se v Mnichově 9. října 1920 oženil se Sophií Botzenhartovou, rozenou Stempfleovou.

Kariéra.

Po zakončení studií doktorátem se stal archivářem. Začal přispívat politickými články anti-socialistického a národně-konzervativního charakteru v "Süddeutsche Monatshefte", který vydával Paul Nikolaus Cossmann, a v roce 1917 přispíval do "Die Wirklichkeit". V témže roce stal stal také aktivní v Německé vlastenecké straně ("Deutsche Vaterlandspartei"), a po jejím rozpuštění, v letech 1918-1918 v Anti-bolševické lize ("Liga Antibolschewistische").  V roce 1919 vydal knihu „Komunismus jako učení tisícileté říše“ ("Der Kommunismus als Lehre vom Tausendjährigen Reich"), ve které srovnává komunismus s fenoménem vykupitelských náboženství. Celá jedna kapitola je věnována odsouzení antisemitismu, který byl založen na vedoucích pozicích mnoha Židů během revoluce a založení sovětské republiky.  V průběhu let se Gerlichovy politické názory stávaly více liberální. V roce 1920 byl nominován jako kandidát do bavorského zemského sněmu a německého Reichstagu za levicovou-liberální Německou demokratickou stranu ("Deutsche Demokratische Partei").

Šéfredaktor "Münchner Neueste Nachrichten".

V letech 1920 až 1928 byl šéfredaktorem "Münchner Neueste Nachrichten" ("MNN"), které byly předchůdci pozdějších "Süddeutsche Zeitung", a jedním z nejčtenějších novin v jižním Německu. Jako vydavatel Gerlich vystupoval proti nacismu a Hitlerově nacistické straně; je pak označoval je za „vražedné“. Již ve 20. letech 20. století v Mnichově zakusil nacistickou tyranii. Kdysi konzervativní nacionalista Gerlich se v roce 1923, po Pivním puči, rozhodně obrátil proti Hitlerovi a stal se jedním z jeho nejostřejších kritiků. Také ostatní kritici nacistů z Gerlichových dob v "MNN" byli později uvězněni. Patřil k nim Fritz Buechner, který byl Gerlichovým nástupcem v "MNN"; Erwein Freiherr von Aretin, který byl domácím korespondentem v "MNN"; a Cossmann, který psal pro "MNN". Ti všichni směřovali "MNN" k podpoře návratu monarchie.

Přátelství s Terezií Neumannovou.

V roce 1927 se spřátelil s Terezií Neumannovou, katolickou mystičkou v bavorském Konnersreuthu, která podporovala Gerlichovy aktivity proti nacismu. On sám se zprvu stavěl k jejím stigmatům jako k podvodu, ale po seznámení s ní došlo u něho k proměně a v roce 1931 konvertoval od kalvinismu ke katolicismu. Od tohoto roku až do své smrti, byl jeho odpor proti nacismus inspirován sociálním učením katolické církve.

Noviny "Der Gerade Weg".

V listopadu 1929 se vrátil ke své práci bavorském národním archivu. Kroužek přátel, který vznikl kolem Neumannové, dal vzniknout myšlence založit politický týdeník, který by zpochybnil levicový i pravicový extrémismus v Německu. Myšlenka byla podpořena bohatým patronem, princem Erichem von Waldburg-Zeil a Gerlich tak byl schopen převzít týdeník "Der Illustrierte Sonntag", který byl v roce 1932, přejmenován na "Der Weg Gerade" (Správná cesta).  V tomto deníku se postavil proti komunismu, národnímu socialismu a antisemitismu. Spor s rostoucím nacistickým hnutí se stal ústředním bodem jeho pozdějších článků. Na konci roku 1932 měly noviny Správná cesta již více než 40 tisíc čtenářů.  Gerlich jednou napsal: „Národní socialismus znamená: nepřátelství se sousedními národy, vnitřní tyranii, občanskou válku, světovou válku, lži, nenávist, bratrovraždu a bezmeznou bídu.“

Uvěznění a smrt v Dachau.

Poté, co se nacisté v Německu chopili 30. ledna 1933 moci, byl Gerlich 9. března 1933 zatčen a dán do koncentračního tábora v Dachau, kde 30. června 1934 během Noci dlouhých nožů zemřel. Jeho smrt byla oficiálně oznámena až za řadu dní po jeho vraždě a byla publikována v dobovém mezinárodním tisku.

Fiktivní zobrazení.

Gerlich byl zobrazen v televizním filmu "", kdy diktuje článek na přední stránku novin, v němž varuje před nebezpečim, které Hitler představuje. Končílo slovy: "„To o nejhorší, co můžeme udělat, absolutně nejhorší je nedělat nic.“" Tato řádka je inspirována citátem často nesprávně přiřazovanému Edmundu Burkemu: "„Jediná věc nezbytná pro triumf zla je, aby dobří lidé nedělali nic.“"

Carl Albert Fritz (Michael) Gerlich (15. února 1883 Štětín, Pomořansko – 30. června 1934 Dachau) byl německý novinář a historik; jeden z hlavních novinářských odpůrců Adolfa Hitlera. Byl uvězněn a později popraven v koncentračním táboře v Dachau.

Carl Albert Fritz Michael Gerlich (15 February 1883 – 30 June 1934) was a German journalist and historian, and one of the main journalistic resistors of Adolf Hitler. He was arrested, later killed and cremated at the Dachau concentration camp.


Právní základ a historie portálu.

Portál byl spuštěn v prosinci roku 2012. Formálně byl zřízen rozhodnutím Komise č. 2011/833/EU ze dne 12. prosince 2011 o opakovaném použití dokumentů Komise, s cílem podporovat přístup k datům a jejich využívání.  Na základě tohoto rozhodnutí se orgány EU vyzývají, aby kdykoli je to možné zveřejňovaly informace typu "open data" a zpřístupňovaly je veřejnosti.  Za provozní řízení portálu odpovídá Úřad pro publikace Evropské unie. Provádění politiky volného přístupu k údajům jako takové spadá do působnosti Generálního ředitelství pro komunikační sítě, obsah a technologie (GŘ CONNECT) Evropské komise.

Co portál nabízí.

Portál uživatelům umožňuje data vyhledávat, stahovat a analyzovat, odkazovat na ně a snadno je dále využívat pro komerční i nekomerční účely, a to prostřednictvím katalogu jednotných metadat. Přes portál mají uživatelé přístup k datům zveřejňovaným na internetových stránkách jednotlivých orgánů, agentur a dalších subjektů EU.  Sémantické technologie nabízí nové funkce. Katalog metadat lze prohledávat interaktivním vyhledávačem (část „Data“) a pomocí dotazů ve formátu  SPARQL (část „Propojená data“).  Uživatelé se mohou vyjadřovat k tomu, která data podle nich na portálu chybí, a poskytovat zpětnou vazbu ohledně kvality dat, které jsou již zveřejněna.  Rozhraní je k dispozici ve 24 úředních jazycích EU. Data samotná jsou momentálně dostupná v omezeném počtu jazyků (angličtině, francouzštině a němčině). Některá metadata (např. jména poskytovatelů údajů a zeměpisné pokrytí) jsou uváděna ve všech 24 jazycích.

Podmínky používání.

Na většinu údajů přístupných přes Portál veřejně přístupných dat EU se vztahuje všeobecné právní upozornění portálu Europa. Obecně platí, že údaje mohou být používány zdarma pro komerční i nekomerční účely pod podmínkou, že je uveden zdroj. Na menší část dat se vztahují zvláštní podmínky týkající se dalšího využití, většinou spojené s ochranou osobních údajů a duševního vlastnictví. Odkaz na tyto podmínky je uveden u každé datové sady zvlášť.

Zveřejňovaná data.

Portál obsahuje velmi širokou škálu vysoce hodnotných veřejně přístupných údajů ze všech oblastí politiky EU, včetně hospodářství, zaměstnanosti, životního prostředí a vzdělávání. Jejich význam potvrdila Charta skupiny G8 o veřejně přístupných datech. Do databáze portálu doposud přispělo asi 70 institucí, orgánů a útvarů EU (například Eurostat, Evropská agentura pro životní prostředí, Společné výzkumné středisko a další generální ředitelství Evropské komise a agentury EU). Celkem je k dispozici přes 11 700 souborů dat.  Na portálu najdete také galerii aplikací a katalog vizualizací (zařazen v březnu 2018).  V galerii aplikací najdou uživatelé aplikace, které vznikly na základě dat pocházejících od orgánů, agentur a dalších  subjektů EU a třetích stran. Aplikace uvádíme jednak kvůli jejich informační hodnotě a jednak jako příklad toho, jak lze data z portálu využít.  Katalog vizualizací nabízí soubor nástrojů sloužících k vizualizaci dat, školicí materiál a dál využitelné vizualizace pro uživatele všech úrovní pokročilosti, od začátečníků po odborníky.

Architektura portálu.

Portál byl vytvořen pomocí open source prvků, jako je systému řízení obsahu Drupal a softwaru k vytváření datových katalogů CKAN nadace „Open Knowledge Foundation“. Jako databázi RDF používá Virtuoso a obsahuje rozhraní SPARQL.  Katalog metadat uplatňuje mezinárodní normy, jako jsou: Dublin Core, slovník  DCAT-AP a schéma ADMS (Asset Description Metadata Schem).

Evropský portál veřejně přístupných dat umožňuje přístup k různorodým datům, jež zveřejňují evropské instituce, agentury a další subjekty EU. Tato data mohou být dále využívána ke komerčním i nekomerčním účelům.  Portál je klíčovým nástrojem evropské strategie zpřístupňování informací veřejnosti. Zajištěním snadného a bezplatného přístupu k datům lze posílit inovativní využívání jejich hospodářského potenciálu. Dalším cílem portálu je zvýšit transparentnost a odpovědnost orgánů, institucí a ostatních subjektů EU.

The EU Open Data Portal is the point of access to public data published by the EU institutions, agencies and other bodies. Information can be used and reused for commercial or non-commercial purposes.  The portal is a key instrument of the EU open data strategy. By ensuring easy and free access to data, their innovative use and economic potential can be enhanced. The goal of the portal is also to make the institutions and other EU bodies more transparent and accountable.


Vznik.

Inspiraci pro napsání píseň získal Seeger v říjnu roku 1955 na cestě letadlem na koncert do Ohia. Listuje ve svém sešitu narazil na citát z Šolochovova románu "Tichý Don" (1934), který podle pozdějšího vyjádření četl "aspoň rok nebo dva předtím". Úryvek odkazoval na kozáckou lidovou píseň "Tovchu, tovchu mak" a Seeger jej využil pro tři sloky své písně: Jako základ pro složení melodie Seegerovi posloužily ruská lidová píseň "Koloda Duda" a americká "Drill, Ye Tarriers, Drill", napsaná roku 1888 Thomasem F. Caseyem.  Seeger nazpíval první tři sloky písně a vydal je roku 1960 na svém albu "The Rainbow Quest". Ale teprve Joe Hickerson zavedl v tomtéž roce čtvrtou a pátou sloku a závěrečné opakování sloky první. Této konečné verze se ještě koncem roku 1960 ujali Peter, Paul and Mary, o rok později píseň proslavila nahrávka The Kingston Tria. (Jeho členové se zprvu domnívali, že jde o lidovou píseň, a uváděli ji bez autora; z omylu je vyvrátil teprve telefonát od samotného Seegera.)  Písně se poté ujalo i mnoho dalších interpretů a také byla přeložena do mnoha různých jazyků.  Píseň s českým textem "Řekni, kde ty kytky jsou", jehož autorkou je Jiřina Fikejzová, nazpívaly například Judita Čeřovská, Marie Rottrová či Marta Kubišová. Existuje také český text "Kdo těm růžím vůni vzal" od Jana Schneidera, nazpívaný v živém vystoupení Martou Kubišovou. Svou verzi nahrála i skupina Spirituál kvintet, s textem I. Macha a J. Tichoty "Kdepak všechny květy jsou".

Text písně.

Anglický originál (Pete Seeger, Joe Hickerson):  Český překlad "Řekni, kde ty kytky jsou" od Jiřiny Fikejzové:

Ohlasy.

V roce 2002 byla píseň uvedena do folkové síně slávy Grammy.  Britský magazín "New Statesman" ji roku 2010 zařadil mezi "Top 20 politických písní".

„Where Have All the Flowers Gone“ je folková protiválečná píseň amerického hudebníka Peta Seegera, v českém prostředí známá spíše jako Řekni, kde ty kytky jsou. První tři sloky byly napsány roku 1955 a vydány v časopise "Sing Out!"; další verše dodal v květnu 1960 zpěvák Joe Hickerson a píseň získala svou specifickou podobu, kdy poslední sloka odkazuje na první a všechny dohromady tak tvoří jakýsi kruh.  Píseň nazpívalo mnoho interpretů, mimo jiné Marlene Dietrich, Joan Baez, Dalida, Peter, Paul and Mary, The Mamas and the Papas či The Kingston Trio. Byla také přeložena do nejméně 25 jazyků včetně češtiny.

"Where Have All the Flowers Gone?" is a modern folk-style song. The melody and the first three verses were written by Pete Seeger in 1955 and published in "Sing Out!" magazine. Additional verses were added in May 1960 by Joe Hickerson, who turned it into a circular song. Its rhetorical "where?" and meditation on death place the song in the "ubi sunt" tradition. In 2010, the "New Statesman" listed it as one of the "Top 20 Political Songs".  The 1964 release of the song as a Columbia Records Hall of Fame series 45 single, 13-33088, by Pete Seeger was inducted into the Grammy Hall of Fame in 2002 in the Folk category.


Vědomí a svědomí Zena Cosiniho.

Jeho nejznámější prací je román "La coscienza di Zeno", který v českém překladu vyšel pod názvem "Vědomí a svědomí Zena Cosiniho". Hlavní hrdina Zeno Cosini v ní píše paměti, které mu mají pomoci v jeho psychoanalýze. Čtenáři je řečeno, že paměti zveřejňuje Zenův psychoanalytik, a že Zeno v nich mnohokráte lže. (Sám Svevo psychoanalýzu podstoupil, když chtěl pochopit svou závislost na nikotinu, ze které se mu nikdy nepodařilo osvobodit. O dílo Sigmunda Freuda se velmi zajímal, dokonce do italštiny přeložil jeho knihu "O snu").  "Vědomí a svědomí Zena Cosiniho" vyšlo roku 1923 a nevzbudilo naprosto žádný zájem u italské kritiky, ani u čtenářů, z velké části byla překážkou Svevova italština, která se italským čtenářům zdála zvláštně "tuhá" a "úřední", což byl dojem správný, pro Sveva byla italština až druhým jazykem, běžně hovořil tzv. terstským nářečím a italštinu nasával v úředním a obchodním prostředí (byl mj. úředníkem Unionbanky a zaměstnancem tchánovy továrny na podmořské lazury). Opomíjené knize však velmi pomohl irský spisovatel James Joyce, který ji považoval za výjimečnou a prosadil její vydání ve Francii. Zde kniha došla ohlasu a teprve poté byla objevena i v Itálii, zejména díky kritikovi Eugenio Montalemu. Joyce posléze uvedl, že Zeno Cosini byl jedním z modelů pro postavu Leopolda Blooma v jeho nejslavnějším románu Odysseus.  Joyce a Svevo se prvně setkli roku 1905, když Joyce vyučoval na terstské škole Berlitz. Brzy se stali osobními přáteli a Joyce osobně Sveva učil anglicky.

Senilita.

Román "Senilita" byl v pořadí druhým Svevovým dílem. Projevil se v něm už jako zralý autor. Jeho hlavním tématem je analýza lidských vztahů, z níž mu vychází obraz neschopnosti lidí pochopit se navzájem. Emilio Brentano žije jako vážený člověk poklidným životem se svou sestrou Amálio. Jednoho dne se seznámí s dívkou lehkých mravů, inteligentní, ale koketní Angiolinou, a toto setkání rozvrátí jeho život. Jak ji poznal, zanedbává svou práci a přemýšlí pouze o ní. Angiolina se stane modelkou v ateliéru jeho nejlepšího přítele, sochaře Ballila. Emilio se chytá do vlastní pasti, lže a týrá sám sebe. O tom, že je zamilovaný, ví i jeho sestra Amálie, ale ona se mu se svými city nesvěřuje; o jejích snech a o jejích citech k Emiliovu příteli Ballimu se dozví pouze z toho, že sestra začne vyprávět ze sna. Postupně se z ní však stane narkomanka (éteromanka) a brzy na následky své slabosti umírá. Po její smrti si Emilio uvědomí, že jeho nedostatek energie, jeho skleslost, dělá z něj strůjce vlastního neštěstí i neštěstí jiných.

Smrt.

Zemřel na následky dopravní nehody. Těsně před smrtí prý v nemocnici požádal o cigaretu s tím, že tato je "opravdu poslední" (což prý říkal před zapálením každé cigarety).

Italo Svevo, rodným jménem Aron Ettore Schmitz (19. prosince 1861, Terst – 13. září 1928, Motta di Livenza), byl italský spisovatel a dramatik židovského původu narozený na území Rakouského císařství.  Byl představitelem modernismu. Nejznámější jsou jeho romány "Vědomí a svědomí Zena Cosiniho" a "Senilita". Napsal i třináct divadelních her, za jeho života však byla inscenována jen jednoaktovka "Roztříštěné trio". Jeho divadelní tvorba byla objevena až v 60. letech. Divadelní recenze psal pod pseudonymem Ettore Samigli (do terstského deníku "L’Indipendente"). Jeho dílo je hluboce spjato s Terstem, který je významným prvkem všech autorových textů. Do italské literatury Svevo uvedl nový typ hrdiny, v ní do té doby zcela neznámý - "inetta", neschopné a zneuznané budižkničemu.

Aron Ettore Schmitz (19 December 186113 September 1928), better known by the pseudonym Italo Svevo (), was an Italian writer, businessman, novelist, playwright, and short story writer.  A close friend of Irish novelist and poet James Joyce, Svevo was considered a pioneer of the psychological novel in Italy and is best known for his classic modernist novel "La coscienza di Zeno" (1923), a work that had a profound effect on the movement.


Historie Modulor.

Systém modulor vymyslel Le Corbusier v návaznosti na práce Marka Vitruvia Pollia, Leonarda da Vinci a Leona Battisty Albertiho, které se všechny zabývaly matematickými proporcemi lidského těla. Snažil se tyto vědomosti aplikovat do prostoru ve kterém člověk žije.  Le Corbusier publikoval knihy Le Modulor v roce 1948 a Modulor 2 v roce 1955. V anglickém jazyce vyšel The Modulor v roce 1954 a Modulor 2 v roce 1958.

Použití.

Le Corbusier použil svůj modulor při návrzích mnoha jeho budov, včetně kaple Notre Dame du Haut, sídliště v Čandígarh a Marseilleské Unité d'Habitation, přezdívaného Cité Radieuse nebo zářící město. Také používal grafický motiv Modulor přímo ve stavbách, jako reliér, nebo v dělící stěně, např.. při vstupu do bytového domu Unité d'Habitation.  Většina aplikací Moduloru včetně Le Corbusierova vlastního designu Le Modulor a Suite de la Modulor, nebyla příliš přesvědčivá. Pravděpodobně největším přispěním Moduloru kromě architektury byla inspirace pro německé a švýcarské typografy, kteří vytvořili modulární systém s jednoduchými sazbami stránek na designérské moderní mřížky.

Grafické znázornění.

Grafické znázornění Moduloru představuje stylizovaná lidská postava s jednou rukou zvednutou. Na kresbu mužské postavy navazují dvě vertikální spirály zachycující proporce těla. Při výšce postavy vycházel Le Corbusier nejprve z výšky průměrného Francouze (175 cm) a později z výšky dobře vypadajícího anglického gentlemana (182,88 cm). Červené křivky se odvíjejí od výšky pupku (108 cm v původní verzi 113 cm v upravené). Modré křivky jsou založeny na celkové výši i se zvednutou rukou (216 cm v původní, 226 v upravené).

Princip Modulor.

Modulor je založen na harmonických řadách (tzv. Fibonacciho číslech a zlatém řezu), lidských proporcích a jejich zdvojení. Corbusier vzal celkovou výšku i se zvednutou rukou (226 cm) a vydělil ji dvěma (113 cm). V té výšce se nachází pupek. V celkové výši rozdělené podle zlatého řezu se nachází zápěstí připažené ruky (86 cm). Vzdálenost od země po vršek hlavy (183) je také vydělená zlatým řezem a vychází ve výši pupku (113 cm). Pomocí tohoto principu (Fibonacciho posloupnost) lze získat následující posloupnosti:  Kde každé číslo je součtem dvou předchozích. Takovou metodou by se podle Corbusiera měly dát odvodit proporce a velikost prostoru, ve kterém člověk žije, ale i některých věcí, které používá.

Kritika.

Problém Moduloru spočívá ve skutečnosti, že vychází z mužské postavy přesných proporcí a vůbec nepočítá s rozmanitostí lidí. Podle slov Micheala Otswalda by "ženské tělo sotva mohlo být předlohou proporcionální harmonie".  Systém nemá vztah k současným antropometrickým pozorováním. Ani není známa metoda jak ho uplatnit do obytných prostor. Například jej nelze použít k odvození lidského kroku, což by se využilo při schodišti.

Modulor je systém, který vymyslel Le Corbusier a popsal ho jako „soubor harmonických proporcí vhodných pro lidské měřítko, univerzální aplikovatelný pro architekturu a mechaniku“.

The Modulor is an anthropometric scale of proportions devised by the Swiss-born French architect Le Corbusier (1887–1965).  It was developed as a visual bridge between two incompatible scales, the imperial and the metric system. It is based on the height of a man with his arm raised.  It was used as a system to set out a number of Le Corbusier's buildings and was later codified into two books.


Proces.

Split jazyka lze provést více způsoby, které se od sebe navzájem liší nejen svým provedením, ale i následnou péčí. Jedním ze způsobů je rozštěpení laserem. To se může provést na ústní chirurgii, pokud tomu doktor vyhoví. Samotný proces zabere asi jen 15 minut, pouhý měsíc pak trvá kompletní zahojení. Jedná se o metodu, při níž je krvácení maximálně omezeno a dojde k němu jen při zašívání ran. Mimo laseru lze jazyk rozdělit i skalpelem. Jedná se o poměrně krvavou metodu a tak je často doprovázena poleptáním nebo pálením rány, čímž se krvácení redukuje. Hojení je opět velmi rychlé, a tak zhruba po dvou týdnech je už možné jíst normální stravu.  Zajímavá je jedna z prvních používaných neprofesionálních metod, kterou si zájemci nahrazovali zákrok odborníka. Nejdříve se píchl klasický piercing jazyka, poté, když byl jazyk zahojen, jím byla provléknuta nit, která tvořila smyčku v místech, kde měl být jazyk rozříznut. Smyčka se utahovala, co nejpevněji to jen šlo, čímž se jazyk trhal od dírky pro piercing ke špičce. Když už zbýval jen poslední kousek, často byl rozstřižen nebo rozříznut. Tato metoda s sebou nesla samozřejmě mnohdy zdravotní problémy, nehledě na týdny silné bolesti a neschopnosti jíst a artikulovat.

Rizika.

Za předpokladu, že zákrok provádí kvalifikovaný odborník, jsou rizika zanedbatelná a komplikace, které se objeví během hojení pod dohledem a péčí profesionála, jsou většinou jednoduše řešitelné. Riziko může tvořit nadměrná ztráta krve v případě, že se v jazyce nařízne větší céva, ale to se stává převážně, když je řez veden příliš daleko od špičky jazyka. Infekce a jizvení jsou v případě splitu velmi výjimečné.

Split jazyka neboli hadí jazyk se provádí proříznutím jazyka od špičky směrem dozadu a následnou úpravou rány tak, aby již nekrvácela a opět nesrostla. Tím jazyk získá rozeklaný tvar a obě poloviny je možné kontrolovat nezávisle na sobě.  Rozštěp jazyka sice v historii nepatřil mezi nejběžnější modifikace, ale přece jen si k němu dokázal někdo najít cestu. V minulosti měl náboženský význam – jogíni používali metodu pro duchovní potřeby. Věřili, že jim split umožní vstřebání boha. V mytologii lze hadí jazyk spatřit na mnoha bozích napříč kulturami. Většinou byli tito bohové spojováni se zlem a negativními vlastnostmi. Velký rozruch vyvolali v roce 1997 první dva lidé, kteří podstoupili zákrok v novodobé historii a dostali se díky tomu na obálky časopisů s tematikou modifikace. Od té doby zájem o hadí jazyk prudce narostl a po roce 2000 už se stal jednou z nejoblíbenější těžších modifikací.

Tongue bifurcation, splitting or forking, is a type of body modification in which the tongue is cut centrally from its tip to as far back as the underside base, forking the end.


Charakteristika.

Letorosty.

Letorosty oblé až trojhranné, nelepkavé, na spodní straně stříbřitě chlupaté, na svrchní straně červenavě hnědé, později olysávající a lesklé.

Větve.

Větve velmi volné, přeslenité nebo mírně nepravidelné.

Kůra a borka.

Kůra je u mladých stromů tmavošedá, hladká, s průduchy, na starších olších matně šedá, podélně popraskaná, stěží vytváří tenkou borku.  Borka i ve stáří hladká, tmavošedě zelenavá, směrem nahoru vždy trochu světlejší, s nezřetelnými četnými svislými lenticelami.

Pupeny.

Pupeny stopkaté, stopky asi 2 mm dlouhé, trochu do strany nakloněné, tupě špičaté, šedé nebo šedohnědé, plstnaté, nelepkavé.

Listy.

Listy střídavé, oddálené, na vrcholu ostře špičaté nebo zašpičatělé, oválné až vejčité, na bázi uťaté až slabě srdčité, asi 4–10(–12) cm dlouhé, 3–7(–9) cm široké, zřetelně zubaté, na líci matně zelené, na rubu šedé až šedozelené, zpočátku všude chlupaté až plstnaté, později pouze na 8–12 párech výrazných postranních žilek, ty pak přesně proti sobě umístěné nebo lehce vzájemně posunuté, nelepkavé. Řapík 1,5–3 cm dlouhý. Listy se na podzim nepřebarvují, ale zůstávají až do opadu zelené.

Květy.

Doba květu je od února do dubna. Květy se rozvíjejí před rašením listů, většinou o 1–2 týdny dříve než u olše lepkavé ("Alnus glutinosa").  Samčí jehnědy po 3–5 na koncích větévek, převislé, v zimě nerozvité, během květu 7–9 cm dlouhé; brzy na jaře rozprašují žlutý pyl, potom 10 cm dlouhé. Okvětí 4(–6) četné, tyčinky 4(–6), prašníky žluté.  Samičí jehnědy po 4–8, načervenale purpurové, plodní šištice vejcovitě kuželovité, 10–16 mm dlouhé, přisedlé nebo krátce stopkaté.

Plody.

Plodnost začíná velmi časně, někdy už v 6 letech a je častá.  Samičí jehnědy v době zralosti šišticovitě zdřevnatí a jsou asi 1–2 cm dlouhé. Samičí šištice přisedlé nebo nejspodnější na krátkých chlupatých stopkách. Nažky (drobná semena s úzkými křídly) dozrávají v září až říjnu, z šištic vypadávají až do prosince.

Ekologie a cenologie.

Roste podél řek a potoků, balvanité náplavy; také na hlinitých, jen občas zaplavovaných půdách, potřebuje ale lépe drenážovanou půdu než olše lepkavá ("Alnus glutinosa"). Nesnáší stagnující vodu. Vyžaduje dobře provzdušněný substrát. Dává přednost vápenatým půdám, roste i na suchých stanovištích. Rychle rostoucí mrazuvzdorná dřevina náročná na světlo, málo odolná v konkurenci jiných druhů dřevin. Potřebuje půdu, která je středně až dobře zásobená živinami.  Strom vyhání kořenové odnože, staré stromy bývají často obklopeny prstencem výmladků. Listy olše šedé se objevují brzy na jaře, stromy jsou proto s oblibou vysazovány v sadech aby chránili ovocné stromy před jarními mrazy. Protože má olše štíhlou, nepříliš hustou korunu, nesoupeří s ovocnými stromy o světlo a živiny.  Diagnostický druh horských olšin asociace "Alnetum incanae" Lüdi 1921 (podsvaz "Alnenion glutinoso-incanae"), též ve společenstvech svazu "Sambuco-Salicion capreae".

Stanoviště.

Stanoviště ve střední Evropě v horském pásmu 500–1500 m n. m., v lužních lesích, podél horských potoků sestupuje hluboko do nižších poloh; na mokvavých svazích, na vlhké, vodou nasáklé, občas zaplavované, vápenaté, na živiny bohaté půdě, na rozdíl od olše lepkavé ("Alnus glutinosa") se vyhýbá trvale zaplavovaným půdám a snáší občasné sucho. Je to mrazuvzdorná, bohatě kořenící, světlomilná, pionýrský dřevina s hojnými kořenovými výhonky.

Celkové rozšíření.

Střední, severní, východní a jihovýchodní Evropa (souvislé rozšíření v severní části mírného pásma, jižněji jen ostrůvkovitě, zvláště v horách; na jihu po Albánii a Bulharsko); Kavkaz, západní Sibiř.

Význam.

Používá se jako přípravná a meliorační dřevina v mrazových polohách a na neplodných půdách, za cílem zpevnění sesuvných svahů nebo zpevnění čerstvých násypů a navážek nebo jako dřevina krycí a výchovná. Je vhodná k zalesňování extrémních stanovišť. Dřevo je velmi lehké, měkké, málo trvanlivé. V zahradách a parcích se pěstuje v několika kultivarech: s dřípenými listy (cv. Angustissima, cv. Angermannica, cv. Lobata, cv. Laciniata, cv. Pinnatipartita, cv Semipinnata; vesměs jsou virového původu), s listy žlutými (cv. Aurea) nebo s převislými větvemi (cv. Pendula).

Zajímavosti.

Olše žijí v symbióze s bakteriemi, s jejichž pomocí dokážou vázat vzdušný dusík. Aby pokryly potřebu dusíku nutného k syntéze proteinů, čerpají ho nejen z půdy, ale i ze vzduchu. Stromům to umožňuje růst i na půdách chudých dusíkem, proto jsou také vysazovány na mrtvých půdách, což vede k obohacení půdy cennými dusíkatými sloučeninami a tím i k zlepšování půd a každoročním shazovaným listí podporují tvorbu humusu. Olše jsou proto vysoce ceněnou pionýrskou dřevinou.

Příbuzné druhy.

Olše lepkavá.

Od olše lepkavé ("Alnus glutinosa") se olše šedá ("Alnus incana") liší nestopkatými, přisedlými samičími jehnědami a také vyšším počtem postranních žilek (8–12 proti 5–8 u olše lepkavé).

Olše zelená.

Blízce příbuzný druh, olše zelená ("Alnus viridis"), je až 4 m vysoký keř s přisedlými špičatými pupeny. Vyskytuje se v alpských křovinách.

Olše šedá ("Alnus incana") je listnatý opadavý keř nebo strom, s přímým, štíhlým kmenem (často vícekmenným) a vejcovitou nebo sloupovitou, hustou korunou, z čeledi břízovité. Dorůstá většinou do výšky 6–20 metrů, dožívá se maximálně 50 let.

Alnus incana, the grey alder or speckled alder, is a species of tree in the birch family, with a wide range across the cooler parts of the Northern Hemisphere.


Popis.

Javor šedý je opadavý strom dorůstající výšky až 20 metrů. Kůra je u mladých stromů skořicově hnědá a nápadně papírovitě odlupčivá. Mladé větévky jsou červenavé a hustě chlupaté, starší tmavě purpurové až tmavě hnědé, po 2 až 3 letech olysávají. Pupeny jsou drobné a tmavé, kryté mnoha střechovitými šupinami. Listy jsou trojčetné, složené z hrubě zubatých lístků. Lístky jsou 3 až 5 cm dlouhé, na rubu bělavé až šedavé. Na podzim se listy barví do purpurových a karmínových odstínů. Květy jsou žluté, v chudých květenstvích složených nejčastěji ze 3 květů. Květy jsou pětičetné, s 10 tyčinkami a velkým žláznatým terčem. Stopky květů jsou hustě chlupaté. Plody jsou žlutavě hnědé, chlupaté, jednotlivé nažky jsou 3,2 až 3,8 cm dlouhé. Nažky svírají ostrý až téměř pravý úhel.

Rozšíření.

Javor šedý pochází ze střední Číny. Roste ve smíšených lesích v nadmořských výškách 1500 až 2000 metrů. Je rozšířen v provinciích Gansu, Henan, Hubei, Hunan, Shaanxi, Shanxi a Sichuan.

Taxonomie.

Javor šedý byl v minulosti někdy uváděn jako varieta javoru nikkoského pod názvem "Acer nikoense" var. "griseum" a byl též znovu popsán v roce 1934 pod názvem "Acer pedunculatum".

Význam.

Javor šedý je ceněná solitéra. Je nápadný zejména odlupčivou kůrou a podzimním zbarvením listů. V ČR se s ním lze setkat např. v Dendrologické zahradě v Průhonicích, v Průhonickém parku a v Arboretu Žampach.

Pěstování.

Javor šedý je pomalu rostoucí dřevina. Vyžaduje slunné nebo polostinné stanoviště. Na půdu není náročný, pokud je dobře odvodněná. Prospívá v zásaditých, kyselejších i jílovitých půdách. V kultuře dorůstá výšky 8 až 12 metrů a šířky koruny 4 až 8 metrů. Konečné výšky dorůstá ve věku 20 až 50 let. Množení je obtížné, neboť semena špatně klíčí, a proto je tento krásný javor zřídka nabízen.

Javor šedý ("Acer griseum") je opadavý strom z čeledi mýdelníkovité. Je to středně velký strom s trojčetnými listy a nápadně odlupčivou kůrou, pocházející ze střední Číny. Je to ceněná okrasná dřevina a lze se s ním setkat i v České republice, pěstován je však zřídka.

Acer griseum, the paperbark maple (), is a species of flowering plant in the family Sapindaceae, native to central China. "Acer griseum" is found in the Chinese provinces of Gansu, Henan, Hubei, Hunan, Shaanxi, Shanxi and Sichuan, at altitudes of .


Životopis.

Narodil se v toskánském městě Prato, kde získal základy hudební přípravy. V roce 1707 pod patronací Cosima III. de Medici, velkovévody Toskánska, studoval ve Florencii pravděpodobně u Giovanni Maria Casiniho. V roce 1708 krátce studoval v Neapoli u Alessandra Scarlattiho, pak se přestěhoval do Boloně a později, od roku 1709, byl žákem Bernarda Pasquiniho v Římě, kde dokončil svou hudební přípravu. Po Pasquiniho smrti zůstal v Římě, kde v roce 1710 získal místo varhaníka v bazilice Panny Marie v Trastevere. Kolem roku 1715 se stal varhaníkem kostela Chiesa del Santissima Nome di Gesù all'Argentina v Římě, mateřském chrámu jezuitského řádu.  Z neznámých důvodů v roce 1716 odešel do Sevilly v Španělsku, kde 1. července vstoupil do Tovaryšstva Ježíšova se žádostí odejít do jezuitských misí v Paraguayi v Jižní Americe (tehdy španělská kolonie). Jako novic odešel ze Španělska se skupinou 53 misionářů, kteří do Buenos Aires dorazili 13. července 1717. Do své smrti působil ve městě Córdoba (v současné Argentině), kde dokončil svá studia teologie a filozofie jako přípravu na kněžské svěcení. Vzhledem k tomu, že biskupské sídlo Córdoba bylo neobsazené, obřad se nikdy neuskutečnil. Přesto několik let působil jako hudební ředitel pro místní jezuitské mise.  Zemřel 2. ledna 1726 v jezuitském domě v Córdobě na infekční chorobu neznámého původu. Místo jeho pohřbení je neznámé, některé zdroje uvádějí, že jeho popel je uložen v kostele v Santa Catalina v horách provincie Córdoba.

Dílo.

Zabýval se převážně tvorbou církevní hudby a skladeb pro varhany a cembalo. Z jeho počáteční italské tvorby jsou známa dvě oratoria: "San Antonio di Padova" (1712) a "Santa Catherine, panna a mučednice" (1714). Začátkem roku 1716 v Římě složil nejznámější dílo "Sonate d'Intavolatura" pro varhany a cembalo. Toto dílo mu získalo v Římě svého času všeobecné uznání. Skládá se ze dvou částí: 1. Pezzi per Organo (16dílná část pro varhany sestávající z tokát, sérií čtyř versetov, canzon a jiných skladeb v různých stupnicích; pozoruhodná je zejména Toccata all'Elevazione F-dur někdy zpracována v orchestrální podobě jako "Adagio pro hoboj, violoncello, varhany a smyčcové nástroje") a 2. Pezzi per Cimbalo (šestidílná část pro cembalo obsahující čtyři suity a dvě partity). V Římě vytvořil i kantátu pro soprán a basso continuo "Daliso, da quel di che partisti" a mnohé jiné díla. Z jeho jihoamerické tvorby objevené v Chiquitos v Bolívii se podařilo zachovat dvě mše, dvě zhudebnění žalmů, tři hymny, "Te Deum laudamus" a jiná díla. V roce 1959 americký muzikolog Robert Stevenson objevil v Sucre, Bolívii Zipoliho "Mši F-dur" (kopie z Potosí v Bolívii r. 1784), jejíž skladba je založena na jiných dvou mších skladatele.  Zipoli je považován za nejnadějnějšího mladého jezuitského hudebníka a misionáře, který přispěl k rozvoji přirozeného hudebního nadání obyvatel koloniální Jižní Ameriky.

Domenico Zipoli (17. října 1688, Prato − 2. ledna 1726, Córdoba, Argentina) byl italský barokní hudební skladatel, jezuitský misionář, varhaník a cembalista.

Domenico Zipoli (17 October 16882 January 1726) was an Italian Baroque composer who worked and died in Córdoba, in the Viceroyalty of Peru, Spanish Empire, (presently in Argentina). He became a Jesuit in order to work in the Reductions of Paraguay where he taught music among the Guaraní people. He is remembered as the most accomplished musician among Jesuit missionaries.


Příčiny.

Podle aktivistů, kampaň byla zahájena bezprostředně jako odpověď na rozhodnutí Federální celní správy Ruské federace ze dne 14. srpna 2013, kterým byly veškeré ukrajinské exportéry plošně označeny jako "rizikové", což znamenalo blokádu ukrajinských výrobků dovážených do Ruska. Následně se u hranic utvořily dlouhé fronty ze stovek kamionů a nákladních vagonů s ukrajinským zbožím mířícím na ruský trh. Aktivisté také poukazuji, že k rozhodnutí začít kampaň přispěla také řada předchozích "obchodních válek" zahájených Ruskou federaci proti Ukrajině, včetně tzv. "masové války", "syrové války", "čokoládové války".

Průběh.

Na Ukrajině.

Dne 22. srpna 2013 aktivisté uspořádali akci u sídla prezidenta Ukrajiny požadující učinit odvetná opatření vůči Rusku. Kampaň pak pokračovala distribucí letáků, plakátů, nálepek ve vice než 45 městech Ukrajiny. V kampani byla použita karikatura ruské matrjošky. Začátkem Euromajdanu kampaň výrazně ztratila na intenzitě.  Dne 4. března prostřednictvím sociálních síti aktivisté vyhlásili obnovu bojkotu veškerého zboží a služeb, z prodeje kterých těží ruský byznys. Záměrem bylo zamezit proudění finančních prostředků z Ukrajiny do Ruska, kde tyto budou přispívat pro válečnou snahu Ruska. Kampaň tak byla znovu obnovena v souvislosti s Krymskou krizí a Ruskou vojenskou intervencí na východní Ukrajině.  V březnu aktivisté začali uspořádávat "padací" flash moby v supermarketech, kterými nabádali nakupujících nekupovat ruské výrobky, a také bojkotovat ruské čerpací stanice, banky, zábavní představení a koncerty. V květnu 2014 některá kina v Kyjevě, Lvově, Oděse se začali ruské filmové produkci vyhýbat.  V letě 2014 aktivisté začali uspořádávat flash moby a jiné akce v ruských restauracích a kavárnách na Ukrajině.  Na konci srpna 2014 odstartovala občanská kampaň "Bojkotuj ruské filmy" zaměřena proti promítaní ruských filmů a seriálů v ukrajinském media prostoru.  Ke květnu 2014 některé ruské výrobce začali měnit čárové kódy na svých výrobcích z ruských na ukrajinský. Byla vyvinuta aplikace pro Android s názvem "Bojkotuj okupanta", jež pomáhala odhalit výrobky původem z Ruska, zejména ty svůj původ skrývající.

Mezinárodní rozšíření.

Začátkem března 2014 bojkot se rozšířil do jiných zemi, zejména do Běloruska, Lotyšska, Litvy, Estonska, Polska, Moldavska, Gruzie, Spojených států amerických a do České republiky.

Nekupuj ruské! (ukrajinsky Не купуй російське!, někdy také pod názvem Bojkotuj ruské!, ukrajinsky Бойкоту́й росі́йське!) je občanská kampaň ekonomického bojkotu Ruska na Ukrajině. Byla zahájena 14. srpna 2013 jako reakce na dovozní blokády ukrajinského zboží na ruské trhy. Kampaň získala odezvu na sociálních sítích a následně se rozšířila internetem. Aktivisté šířili tuto kampaň prostřednictvím letáků a plakátů na veřejných prostranstvích ve 45 městech Ukrajiny. Přestože začátkem Euromajdanu v listopadu 2014 kampaň ztratila na intenzitě, dne 2. března 2014 byla v souvislosti s Krymskou krizí a pak Ruskou vojenskou intervencí na východní Ukrajině znovu oživena. Organizátorem této kampaně je občanské hnutí Vidsič.

"Do not buy Russian goods!" ( [ne kupuy ros'iys'ke]) or "Boycott Russian goods!" ( [boykotuy ros'iys'ke]) is a nonviolent resistance campaign to boycott Russian commerce in Ukraine. The protest started on August 14, 2013 as a reaction to a Russian Federation trade embargo against Ukraine. It was organized by Vidsich on social media. The campaign expanded to mass distribution of leaflets, posters, and stickers in over 45 cities and towns. Having faded by the beginning of the Euromaidan demonstrations in November 2013, it was renewed on March 2, 2014, during the Crimean crisis and the Russian military intervention in Ukraine.


Život.

Narodil se jako syn spisovatele na volné noze. Své středoškolské vzdělání získal na gymnáziu v Kuressaare, kde studoval v letech 1894–1902. Patřil k nejlepším studentům a vynikal v cizích jazycích. Škola mu umožnila studovat němčinu, francouzštinu, latinu a řečtinu. Angličtinu a finštinu studoval samostudiem. Aavik poté vystudoval historii a filologii na Univerzitě v Tartu v letech 1901–1902 a na Nižynské univerzitě v letech 1902–1905. Získal též doktorát z románských jazyků na Univerzitě v Helsinkách v roce 1910. Po škole se stal členem Mladoestónskeho hnutí Noor-Eesti. Odešel na Jaltu, kde vyučoval francouzštinu, ale po čase se vrátil zpět na Saaremaa. Aavik vyučoval v letech 1926 až 1933 francouzštinu a estonštinu na univerzitě v Tartu (v letech 1934–1940) a Kuressaare. Také byl učitelem estonštiny na gymnáziu v Tartu. V roce 1934 byl Ministerstvem školství Estonska jmenován konzultantem a inspektorem škol. Roku 1944 odešel s rodinou do exilu před sovětskou okupací a zbytek života strávil ve Stockholmu, kde roku 1973 zemřel.

Vývoj estonského jazyka.

Johannes Aavik si uvědomil, že estonština, která byla po staletí jazykem poddaných, potřebovala inovovat. Tento proces byl podmíněn vznikem moderního národa. Bylo potřeba standardizovat gramatiku, Ortografii a také vytvořit odbornou terminologii. Aavik byl toho názoru, že jazyk má být univerzální a libozvučný. V roce 1912 začal psát články do literárních časopisů, kde navrhoval, jak estonštinu rozvinout. Byl velkým zastáncem stahování slov z finštiny, například "Aare" (poklad), "hetk" (chvíle), "julm" (krutý), "Lause" (věta) "lvím" (rozšířit), "Raev" (vztek, hněv), "siirduma" (odložit, odročit), "tootma" (vyrobit), "vallutama" (dobít). Na druhé straně ale odmítal vliv němčiny a ruštiny, které nebyly podle Aavika dostatečně libozvučné a vznešené. Mnoho z jeho návrhů bylo uznáno a stalo se součástí estonské slovní zásoby. Od roku 1914 začal s tvořením nových, dobře znějících slov, které nahrazoval za nedobře znějící. Například navrhl slova "Relvas" (zbraň) namísto "sõjariist", "roim" (zločin) namísto "kuritöö", "veenma" (přesvědčit) namísto "uskuma Panem". Obecně se snažil vyhnout fonémům "t" a "s" a také preferoval krátká slova před dlouhými. Rovněž upřednostňoval "o" před "u" tak, jak je to běžné v jihoestónskych dialektech. Také se pokoušel změnit "ü" na "y" podle finské ortografie. Dlouhé a nepraktické označení zkracoval: 1) z věty vytvořil frázi, 2) z fráze sloučeninu, 3) ze sloučeniny derivát a 4) z derivátu kmen slova: "Tahta, millel on saba> sabaga Tahta> sabatäht> komeet".  Aavik se snažil modernizovat i gramatiku. Podporoval používání "i-plurálu" místo "t (d)-plurálu" ("keel" místo "keeltes"), též i "i-superlativu" namísto běžného superlativu ("suurim" místo "kõige suurem") a "-nd" místo "-nud" v aktivním minulém participiu. Navrhl používání skloňovacích afix v "ma-infinitivu", ale jen některé z nich se prosadili v běžné řeči. Stejně se pokusil zavést budoucí čas sloves a zájmeno pro ženský rod, ale nezaznamenal úspěch. Měl vždy zhruba stejně přívrženců i odpůrců.  V roce 1919 vydal slovník s 2000 inovovanými slovy. Jeho principy (funkčnost, estetika a národní kvalita) byly shrnuty v díle "Keeleuuenduse äärmised võimalused" (Extrémní perspektiva v jazykové inovaci; Tartu, 1924. Napsaná v letech 1914–1918).  Jazykové inovace postupně začaly upadat po roce 1927, kdy bylo schváleno, že ve školách se má vyučovat již ucelená a standardní estonština tak, jak je popsána v "Estonském ortografickém slovníku" (1925) a v "Estonské gramatice" Elmara Muuka (1927).

Johannes Aavik (8. prosince (podle juliánského kalendáře 26. listopadu) 1880, Randvere – 18. března 1973, Stockholm) byl estonský jazykovědec, který sehrál významnou roli při modernizaci a vývoji estonského jazyka.

Johannes Aavik ( in Randvere, Saaremaa, Estonia (then Russian Empire) – 18 March 1973 in Stockholm, Sweden) was an Estonian philologist and Fennophile who played a significant role in the modernization and development of the Estonian language.


Život.

Rufinus se narodil v křesťanské rodině ve městě Iulia Concordia (dnes Concordia Sagittaria) nedaleko od Aquileia. Stal se mnichem. Kolem roku 370 se setkal s významnou osobností své doby, Jeronýmem. Zpočátku byli přáteli, později však největšími protivníky.  Asi v roce 372 se Rufinus vydal do Alexandrie, aby zde studoval u Didyma z Alexandrie, předního zastánce origenovské teologie v Alexandrijské škole. V témže období se stýkal Rufinus i s Macanem Starším, jedním z egyptských pouštních poustevníků, a Melanií Starší, bohatou a zbožnou římskou vdovou. Když v důsledku pronásledování ze strany Ariánů během panování císaře Valenta Melanie opustila Egypt a usadila se kolem roku 378 i s kroužkem mnichů a kněží v Jeruzalémě, přidal se k ní i Rufinus.  Melanie založila v Jeruzalémě vlastní řeholní komunitu žen a z jejích peněz zde obdobné mužské společenství vybudoval i Rufinus. Vznikl tak klášter na Olivové hoře, kde se současně s řeholními životem věnoval Rufinus a jeho kroužek i studiu řeckých církevních spisů. Po svém příchodu do Betléma roce 386 se s touto skupinou sblížil i Jeroným. Jiným Rufinovým blízkým přítelem se stal jeruzalémský biskup Jan, který vysvětil roku 390 Rufina za kněze.  Ke zlomu v přátelství mezi Rufinem a Jeronýmem došlo roku 394 v souvislosti s útoky na origenismus ze strany Epifania ze Salamíny. Rufinus se postavil na stranu origenistů, s čímž se Jeroným nebyl schopen smířit. Na podzim roku 397 se vydal Rufinus na cestu do Říma, kde vydal latinský překlad Pamfilovy Obrany Origena a některých Origenových vlastních děl. V úvodu jednoho z překladů přitom uvedl Jeronýma jako Origenova stoupence a později přidal několik mírně upravených překladů od Jeronýma. To Jeronýma rozběsnilo a rozpoutal dlouhou válku plnou osočování a pomluv. Podle některých zdrojů Jeroným dokonce schválně zkomolil Rufinovo jméno na Tyrannius z původního Turannius. Tradice zachovává Jeronýmovu verzi.  V důsledku tohoto intelektuálního boje a na základě osočení u papeže Anastasia I. byl Rufinus předvolán do Říma, aby obhájil vlastní ortodoxii. Rufinus se písemně z osobního setkání omluvil dílkem "Apologia pro fide sua" ("Obrana vlastní víry"). Papež, zřejmě uražen, v reakci výslovně odsoudil Origena. Rufinus byl přidán na seznam "Decretum Gelasianum".  Roku 408 zastihl Rufina usazeného v té době v klášteře v Pinete v Kampánii příchod Alaricha do jižní Itálie. Ve strachu před Vandaly unikl i se svou společnicí Melanií na Sicílii. Zde se pustil do překladu Origenových homilií. Roku 410 zde i zemřel.

Dílo.

Překlady.

Nejvýznamnějším Rufinovým překladem je "Historia Ecclesiastical" (Církevní dějiny) řecký píšícího Eusebia z Kaisareie a jejich doplnění o období od vlády císaře Konstantina Velikého po smrt Theodosia I. (324-395).  Tyrannius vytvořil i velký počet překladů Origena do latiny. Origenův komentář k Listu Římanům se dochoval pouze ve zkrácené latinské verzi přeložené právě Rufinem, podobné to je i s jeho dílem "De principiis". Právě toto dílo se stalo trnem v oku Jeronýma, který se vyjádřil, že Rufinův překlad je příliš volný, a sám vyhotovil vlastní, adekvátní překlad. Ten se ale bohužel nedochoval.  Dalšími překlady Tyranny Rufina jsou:

Tyrannius Rufinus, též Rufinus z Aquileia ("Rufinus Aquileiensis") (mezi 340 a 345-410) byl historik a teolog, známý hlavně jako překladatel řeckých církevních otců z řečtiny do latiny , především Origena.

Tyrannius Rufinus, also called Rufinus of Aquileia ("Rufinus Aquileiensis") or Rufinus of Concordia (344/345–411), was a monk, historian, and theologian. He is best known as a translator of Greek patristic material into Latin — especially the work of Origen.


Život.

Nejstarší doklady o Campinovi pocházejí z první dekády 15. století: roku 1406 je uváděn jako svobodný mistr malířského cechu v Tournai. Z toho se soudí, že tehdy musel být ve věku něco přes 25 let.  Roku 1410 se v této obci stal měšťanem, takže možná přímo z Tournai nepocházel. Působil pak v řadě městských úřadů a získal od města mnoho zakázek. Roku 1427 se stali jeho žáky Jacques Daret a „Rogelet de la Pasture“ – zřejmě Rogier van der Weyden. V červenci 1432 byl odsouzen k ročnímu zákazu činnosti za to, že udržoval poměr s jistou Leurence Poletteovou, ačkoli jeho právoplatnou manželkou byla Ysabiel de Stocquainová. V této době se osamostatnili jeho žáci Rogier van der Weyden a Jacques Daret, kteří si v době mistrovy nepřítomnosti založili vlastní dílny. Zbytek trestu byl Campinovi odpuštěn v říjnu 1432, od té doby však získával mnohem méně zakázek než dříve.

Dílo.

V díle Roberta Campina, které vychází ze středověkých knižních iluminací, je po doznění gotického slohu poprvé patrný nizozemský měšťanský realismus. Campin vyniká především realistickým podáním a zobrazením detailů jakého nedosáhl žádný malíř před ním. Jeho přínosem je plastická modelace tělesných tvarů, monumentálnost a expresivnost obsahu a prohloubení obrazového prostoru pomocí architektur nebo průhledů do krajiny. Za jedinečné dílo je v tomto smyslu považován obraz Narození Krista z Dijonu, kde je v pozadí zelená krajina se zmlazenými stromy a vlnící se cestou, přes kterou padají stíny časného ranního světla.  Na Oltáři z Merode, objednaném některým členem rodiny Maline z Igelbrechtu, je zobrazen interiér s množstvím žánrových detailů. Na levém křídle donátoři klečí v předsíni a pootevřenými dveřmi pozorují výjev Zvěstování, které tvoří centrální panel. Vedle čtoucí Panny Marie je stůl s otevřenou knihou, uhašenou kouřící svíčkou a bílé lilie v malovaném džbánku. Na pravém křídle je sv. Josef, který ve své truhlářské dílně vyrábí pasti na myši – jako odkaz na výrok sv. Augustina o Josefovi jako pasti na Ďábla.  Campin vedl velkou malířskou dílnu a na řadě obrazů mají podíl jeho žáci. Z jeho vlastní ruky se dochovalo několik podobizen, které vynikají realistickou charakteristikou. Robert Campin byl starší než Jan van Eyck, ale v pozdním období jím byl ovlivněn.  Na jeho dílo navázal jeho žák Rogier van der Weyden i další nizozemští malíři aktivní v 15. století. Ovlivnil také pozdně gotické malířství ve střední Evropě.

Robert Campin, dříve označovaný jako Mistr z Flémalle (podle tří deskových obrazů z opatství Flémale u Lutychu) či Mistr mérodeského oltáře (kolem 1375 nebo 1378-79, Tournai (?) – 26. dubna 1444, Tournai), byl nizozemský malíř, vedle Jana van Eycka ústřední postava Severské renesance.

Robert Campin (c. 1375 – 26 April 1444), now usually identified with the Master of Flémalle (earlier the Master of the Merode Triptych, before the discovery of three other similar panels), was the first great master of Flemish and Early Netherlandish painting. Campin's identity and the attribution of the paintings in both the "Campin" and "Master of Flémalle" groupings have been a matter of controversy for decades. Campin was highly successful during his lifetime, and thus his activities are relatively well documented, but he did not sign or date his works, and none can be securely connected with him. A corpus of work attached to the unidentified "Master of Flémalle", so named in the 19th century after three religious panels said to have come from a monastery in Flémalle. They are each assumed to be wings of triptychs or polyptychs, and are the "Virgin and Child with a Firescreen" now in London, a panel fragment with the "Thief on the Cross" in Frankfurt, and the Brussels version of the "Mérode Altarpiece".  Campin was active by 1406 as a master painter in Tournai, in today's Belgium, and became that city's leading painter for 30 years. He had attained citizenship by 1410, and may have studied under Jan van Eyck. His fame had spread enough by 1419 that he led a large and profitable workshop. He became involved in the revolt of the Brotherhoods in the early 1420s; this, along with an extra-marital affair with a woman named Leurence Pol, led to his imprisonment. Yet he maintained his standing and workshop until his death in 1444. The early Campin panels shows the influence of the International Gothic artists the Limbourg brothers (1385 – 1416) and Melchior Broederlam (c. 1350 – c.1409), but display a more realistic observation than any earlier artists, which he achieved through innovations in the use of oil paints. He was successful in his lifetime, and the recipient of a number of civic commissions. Campin taught both Rogier van der Weyden (named in these early records as Rogelet de la Pasture, a French version of his name) and Jacques Daret. He was a contemporary of Jan van Eyck, and they met in 1427. Campin's best known work is the "Mérode Altarpiece" of c 1425–28.


Kněz.

V roce 1949 složil první mnišské sliby a v roce 1954 věčné sliby v monastýru svatého Spasitele v Saidě v jižním Libanonu. Po absolvování filozofických a teologických studií v Libanonu pokračoval ve studiích na Papežském východním institutu v Římě, kde roku 1961 získal doktorát z východní teologie. Na kněze byl vysvěcen 15. února 1959 v monastýru Grottaferrata u Říma. Po skončení studií byl jmenován tajemníkem ekumenické a liturgické komise melchitského patriarchátu. V roce 1974 byl jmenován patriarchálním vikářem v Jeruzalémě. Synoda melchitské řeckokatolické církve ho 9. září 1981 zvolila za arcibiskupa a 27. listopadu přijal svěcení z rukou patriarchy Maxima V.

Patriarcha.

Po rezignaci Maxima V. Hakima (patriarchou v letech 1967–2000) synod biskupů zvolil 29. listopadu 2000 za nového patriarchu jeruzalémského arcibiskupa Luftiho Lahama. Slavnostní uvedení do úřadu se uskutečnilo v tentýž den. Jméno Řehoř si vybral podle jednoho ze svých předchůdců patriarchy Řehoře II. Jussefa (1864–1897).  Dne 6. května 2017 rezignoval jako patriarcha, přičemž v pozadí rezignace byl odpor biskupů, kteří mu vyčítali množství neúmyslných chyb při vedení církve a zacházení s církevními financemi. Byl mu udělen status emeritního patriarchy.

Duchovní protektor Vojenského a špitálního řádu sv. Lazara Jeruzalémského.

Mezi lety 2000–2017 byl po svém předchůdci Maximovi V. duchovním protektorem ekumenického Vojenského a špitálního řádu svatého Lazara Jeruzalémského. Řeckokatoličtí melchitští patriarchové jsou protektory Řádu sv. Lazara od roku 1847.  V roce 2013 patriarcha navštívil Českou republiku, aby se zúčastnil investitury maltsko-pařížské obedience ve strahovském klášteře, kde jmenoval kardinála Miloslava Vlka hlavním kaplanem české jurisdikce a tím mu předal duchovní správu nad českým velkobailivikem. Při této návštěvě uspořádal také konferenci o situaci v Sýrii.  Po rezignaci na úřad patriarchy se Řehoř III. stal emeritním protektorem. Ochranu nad řádem převzal nový patriarcha Joseph Absi.

Dílo.

Řehoř III. je autorem několika knih zejména z oblasti liturgiky a východní křesťanské spirituality. Známý je díky svým ekumenickým aktivitám a také jako iniciátor mezináboženského dialogu s islámem. Hodně cestuje do zahraničí a upozorňuje zejména na situaci křesťanů na Blízkém východě.

Řehoř III. (občanským jménem "Lufti Laham") (* 15. prosince 1933, Daraja, Sýrie) je emeritní melchitský řeckokatolický patriarcha Antiochie a celého Východu, Alexandrie a Jeruzaléma.  Jeho celý titul zní: "Jeho Blaženost, Řehoř III, emeritní patriarcha Antiochie, Alexandrie a Jeruzaléma, Cilicie, Sýrie, Iberie, Arábie, Mezopotámie, Pentapolis, Etiopie, celého Egypta a celého Orientu, Otec otců, Pastýř pastýřů, Biskup Biskupů, 181. přímý nástupce sv. Petra na stolci v Antiochii".

Gregory III Laham, B.S. (; ; born Lutfy Laham, December 15, 1933, in Darayya, Syria), Emeritus Patriarch of Antioch and All the East, of Alexandria and Jerusalem, is the former spiritual leader of the Melkite Greek Catholic Church. He was elected on November 29, 2000, succeeding Patriarch Maximos V Hakim. He retired on May 6, 2017.  He took the name Gregory in honor of Patriarch Gregory II Youssef, who was the last member of his religious order, the Basilian Salvatorian Order, to be elected Patriarch. Gregory III, who studied in Rome, Italy, and is multilingual, is also the author of several books on Eastern Catholic spirituality and theology.  In addition, he served as the Spiritual Protector of the United Obediences (formerly the Paris and Malta Obediences until 2008) of the Order of Saint Lazarus.


Život.

Byl synem okresního lékaře v Čembaru (v gubernii Penza). Později tvrdil, že nemá na své dětství jedinou hezkou vzpomínku. Roku 1825 nastoupil v Penze na gymnázium. Školu zanedbával, a tak byl v posledním ročníku vyloučen. Díky vlivným známostem nicméně mohl roku 1829 nastoupit na Moskevskou univerzitu. Tamější filozofická fakulta byla střediskem schellingovství, a při ní se utvořil i kroužek studentů, do nějž Bělinskij vstoupil (dalšími členy byli K. Aksakov, M. Katkov, N. V. Stankevič aj.) V tomto spolku si osvojil Schellingovu filosofii přírody. Pak se nadchl pro hegeliánství. Pod jeho vlivem byl v letech 1837 až 1840. Za příklad toho, jakým způsobem využíval Hegelovu filosofii ve svých kritických článcích, může sloužit jeho posuzování poezie v článku „O hoři z rozumu, spis A. S. Gribojedova“ (1839). Bělinskij neuměl německy a svědectví o Hegelově filosofii se mu dostávalo od takových znalců, jako byli Stankevič a Bakunin. Na večerech u Stankeviče mladí romantikové čítali básnická díla (Puškina, Žukovského, Gogola a Lermontova, Shakespeara, Goetheho, Schillera či E. T. A. Hofmanna) a vedli o nich diskuse.  Pod vlivem Hofmannovy povídky ""Seltsame Leiden eines Theater-Directors"" se všichni nadchli pro divadlo. To se Bělinskému stalo osudné, neboť byl v září 1832 vyloučen z Moskevské univerzity, když jako stipendista a nešlechtic předložil cenzuře romantické drama "Dmitrij Kalinin", v němž přirovnával šlechtu k hadům, krokodýlům a tygrům, kteří se živí kostmi a masem svých bližních a pijí jejich krev a slzy jako vodu. To bylo v době Mikulášské epochy, jen několik let po rozdrcení dekabristů, něco neslýchaného. Po vyloučení z univerzity trpěl velkou bídou, až na podzim roku 1834 svým prvním článkem "Litěratúrnyje mečtánija" v časopise "Teleskop"' vstoupil na dráhu literární kritiky. Roku 1836 časopis zanikl a Bělinskij opět ztratil publikační možnost. Roku 1838 od Ševyrjeva převzal vedení redakce časopisu "Moskóvskij Nabljudátěl'." Ten však brzy zanikl a Bělinskij znovu upadl do bídy. Nakonec přijal pozvání A. A. Krajevského, aby psal kritiky do jeho časopisu "Otéčestvennyje zapíski". Díky tomu se konečně zbavil dluhů. Přesídlil za tím účelem i do Petrohradu. Došlo u něj také - počínaje 40. léty - k velkému tvůrčímu přívalu a změně perspektivy. Seskupil se kolem něj sbor mladých ruských literátů a radikálních demokratů, které velmi ovlivnil. Zemřel v předvečer revoluce roku 1848 na souchotě.

Dílo.

Kritickou činnost Bělinského lze rozdělit na dvě období:  Co se týče Bělinského materialismu, Nikolaj Losskij zastává názor:

Literární snění.

První významnější statí bylo "Literární snění" (Литертурные мечтания, 1834). Už v něm se projevil hlavní rozpor kritikovy estetiky třicátých let. Na jedné straně objektivně idealistický světonázor, ovlivněn německou romantickou filozofií, a na druhé straně snaha o věrnost skutečnosti. Žádá, aby literatura vycházela z pravdy ruského života a z potřeb lidu. Dokazuje, že vzdělaná ruská společnost (šlechta) pohrdá ruským jazykem a otrocky napodobuje své západoevropské vzory. Za skutečného nositele národní svébytnosti považuje lid, jehož jedinou kulturou je folklór. Mezi lidem a šlechtou je velká propast, její překlenutí považoval Bělinskij za prvořadé. Avšak na rozdíl od mnoha romantických teoretiků nehledá cestu k národní zvláštnosti v napodobování folklóru, ale ve věrném zobrazení ruského života. Do pojmu národní literatury tedy zahrnuje požadavek realismu. Realismus, lidovost a národní svébytnost mu srůstají v jeden nedílný pojem.

O ruské povídce a povídkách p. Gogola.

Realistické tendence jsou ještě silnější v stati "O ruské povídce a povídkách p. Gogola" (О русской повести и повестях г. Гоголя, 1835). Bělinskij zde rozvádí svou koncepci "reálné poezie" a podává její přesnou charakteristiku: "...Poezie reálná, poezie života a skutečnosti je opravdová a pravá poezie naší doby. Její typický ráz záleží ve věrnosti skutečnosti; ona nepřetvaří život, ale ho reprodukuje, znovu vytváří a jak vypouklé sklo v sobě odráží pod jedním hlediskem jeho rozmanité jevy, vybírající z nich ty, které jsou nutné pro složení úplného, živého a jednotného obrazu ... Abych uzavřel charakteristiku toho, co nazývám reálnou poezií, dodávám, že věčný hrdina, neměnný předmět její inspirace, je člověk." V této stati najdeme všechny charakteristické rysy realistické poetiky. Vzorem mu je Nikolaj Vasiljevič Gogol, kterého ještě za Puškinova života slavil jako zakladatele nové etapy literárního vývoje. Za základní esteticko-noetické gesto Gogolovy prózy považuje "smích přes slzy".

Básně M. Lermontova.

V této stati (Стихотворения М. Лермонтова, 1841) podrobil kritice svůj dřívější požadavek absolutní objektivity. Hlouběji se zabýval vztahem umělce ke skutečnosti. Nevzdává se sice myšlenky o objektivní zákonitosti historického dění a vyžaduje i nadále, aby autor pravdivě vyjadřoval jeho smysl, ale cestu k tomu vidí v tom, jak autor sám postihuje podstatu smutné skutečnosti.

Přehled ruské literatury roce 1846.

Ve čtyřicátých letech přibývaly polemiky stoupenců západnictví se slavjanofili. Bělinskij stál v tomto sporu na straně pokrokovějších stoupenců západnictví. V řešení problému ruské národní povahy hledal odpověď na otázku, o jaké rysy ruské povahy je možno opřít se v boji za změnu skutečnosti. Obzvlášť ho zajímaly revoluční rysy ruské národní povahy. Proti slavjanofilskému zdůrazňování ruské pokory a zbožnosti vyzdvihuje příklad Ivana Hrozného. Proti názorům o přirozené ruské konzervativnosti staví příklad Petra I. Velikého

Statě o Puškinovi.

Jedním z cílů, které si Bělinskij vytyčil, bylo sepsání teoretických dějin ruské literatury. Pro nemoc však splnil svůj plán jen částečně, v jedenácti "Statích o Puškinovi" (Статьи о Пушкине, 1844–1846). K výkladu přistoupil přísně historicky. V prvních třech statích podal nástin literatury 18. a počátku 19. století. V ruském literárním vývoji rozeznává dva základní proudy:

Fyziologie Petrohradu a Petrohradský sborník.

V letech 1845-1846 vyšly za spolupráce Bělinského a Někrasova dva sborníky: "Fyziologie Petrohradu" (Физиология Петербурга) a "Petrohradský sborník" (Петербургский сборник). Hlavní představitel oficiální žurnalistiky Bulgarin nazval ve své posměšné recenzi autory sborníků "naturální školou". Bělinskj název přijal a dokázal ho proměnit na generační program. Zdůrazňuje nutnost přirozené školy jako základního směru ruské literatury, položil důraz na analýzu tragické současnosti, na kritičnost literatury a demokratizaci její tematiky.

Dopis Gogolovi.

"Dopis Gogolovi" (Письмо Гогою, 1855) byl poprvé publikován v periodiku "Polární hvězda ". Obsahuje Bělinského ideologickou závěť. Lze ji považovat za minimální program ruské radikální demokracie. Vložil do textu požadavky na zrušení nevolnictví, zrušení tělesných trestů a zavedení přísné zákonnosti. Dopis přijalo radikální i umírněné křídlo ruské literatury, získal pro věc pokroku Turgeněva, Dostojevského, Někrasova i Gončarova. Dostojevskij byl za veřejné čtení "Dopisu Gogolovi" odsouzen k smrti, těsně před popravou trest zmírnily na čtyři roky vyhnanství.

Vissarion Grigorjevič Bělinskij ( "Виссарион Григорьевич Белинский"; (, Sveaborg – , Petrohrad) byl ruský literární kritik, estetik a radikální demokrat narozený na území dnešního Finska.

Vissarion Grigoryevich Belinsky (; – ) was a Russian literary critic of Westernizing tendency. Belinsky played one of the key roles in the career of poet and publisher Nikolay Nekrasov and his popular magazine "Sovremennik". He was the most influential of the Westernizers, especially among the younger generation. He worked primarily as a literary critic, because that area was less heavily censored than political pamphlets. He agreed with Slavophiles that society had precedence over individualism, but he insisted the society had to allow the expression of individual ideas and rights. He strongly opposed Slavophiles on the role of Orthodoxy, which he considered a retrograde force. He emphasized reason and knowledge, and attacked autocracy and theocracy.


V Osvětimi.

V dubnu 1942 odjel Müller, kterému bylo dvacet let, s jedním z prvních transportů do Osvětimi, kde mu bylo na předloktí vytetováno číslo 29236. Byl přidělen na stavbu krematoria a instalaci plynových komor. Zažil příjezdy mnoha židovských rodin a společenství, přičemž jeho úkolem bylo spálit mrtvá těla v krematoriu. Nacisté ho dočasně ponechávali naživu, protože měl přidělený úkol provádět kremaci těl.  Před lidmi, mezi kterými pracoval před plynovou komorou a v ní, musel předstírat, že se jim nic nestane. Jeho rolí bylo vstoupit po procesu zplynování s ostatními pracovníky Sonderkommanda do plynové komory, kde prohledávali a třídili těla, která následně nakládali a odváželi do spalovacích pecí, kam je „cpali“, aby shořeli co nejrychleji. Oblečení mrtvých bylo shromážděno a vydezinfikováno a veškeré hodnotné předměty byly zabaveny příslušníky SS nebo schovány vězni, kteří je potom měnili za jídlo a další potřeby.  Ve své knize mimo jiné popsal, jak snědl jídlo, které nalezl v plynové komoře mezi mrtvými těly.  Také popsal, jak se při psychické krizi pokusil o spáchání sebevraždy tím, že vstoupil do plynové komory s ostatními odsouzenými na smrt. V této souvislosti ve své knize připomněl příběh československých občanů, kteří při vstupu do plynové komory zpívali "Ha-Tikvu" a "Kde domov můj". Müller se v této chvíli rozhodl připojit ke skupině svých krajanů a vstoupit společně s nimi do plynové komory, ale jedna dívka mu to rozmluvila s tím, že by měl přežít a vyprávět o těchto událostech, aby neupadly v zapomnění.  Přestože se svou prací musel podílet, pokud chtěl přežít, na těch nejstrašnějších činech, došel k názoru, že musí zůstat naživu, protože on a jeho spolupracovníci budou pravděpodobně jediní přeživší, kteří mohou podat svědectví o událostech ve vyhlazovacím táboře Osvětim. Pracoval jako vězeň Sonderkommanda až do evakuace Osvětimi v lednu 1945 a dočkal se svobody v květnu 1945 v pomocném táboře koncentračního tábora Mauthausen.

Po válce.

Filip Müller poprvé svědčil po osvobození během svého uzdravování v nemocnici. Toto svědectví však bylo vydáno v české sbírce, která ve své době vůbec nevstoupila do veřejného povědomí. Toto svědectví bylo znovu otištěno v knize "The Death Factory" ("Továrna na smrt") v roce 1966. Müller svědčil v druhém osvětimském procesu ve Frankfurtu v roce 1964 a je také jedním z nejdůležitějších svědků ve filmovém dokumentu francouzského režiséra Clauda Lanzmanna "Šoa". Od roku 1969 žil v západní Evropě.

Vydaná práce.

Müller, Filip: Eyewitness Auschwitz - Three Years in the Gas Chambers. Chicago 1979. 180 stran. .

Filip Müller (3. ledna 1922, Sereď, Československo – 9. listopadu 2013) byl jedním z mála členů Sonderkommanda, který přežil Osvětim, největší vyhlazovací tábor nacistického Německa.  Byl svědkem vyhlazení a zplynování více než milionu lidí, přežil a po válce napsal jeden z klíčových dokumentů popisujících holokaust. V jeho knize "Eyewitness Auschwitz - Three Years in the Gas Chambers" ("Očitý svědek Osvětimi. Tři roky v plynových komorách"), kterou vydal v roce 1979, popisuje „život“ v systému koncentračních a vyhlazovacích táborů Osvětim-Březinka.

Filip Müller (3 January 1922 – 9 November 2013) was a Jewish Slovak Holocaust survivor and "Sonderkommando" at Auschwitz, the largest Nazi German concentration camp during World War II, where he witnessed the deaths of tens of thousands of people.


Historie.

Po vyčlenění ze skupiny Accor Group v červnu 2010 vznikla samostatná společnost Edenred se sídlem v Paříži. V roce 2009 koupila společnost Edenred CZ (tehdy ještě s původním názvem Accor Services CZ) české firmy skupiny Exit group a k 1. listopadu 2010 je spojila do jedné společnosti Edenred CZ, s. r. o.  V současnosti společnost existuje ve 42 zemích světa na pěti kontinentech (Severní a Jižní Amerika, Evropa, Asie a Afrika) a má kolem 6300 zaměstnanců. Své služby poskytuje 41 milionům uživatelů z 660 000 firem a veřejných institucí, kteří je uplatňují u téměř 1 400 000 partnerských provozoven.

Společenská odpovědnost.

Společnost v roce 2016 v ČR v rámci boje s obezitou zahájila program Firma na talíři. Mezi další projekty s podporou Edenred patří Evropský program na podporu zdravého a vyváženého stravování FOOD (Fighting Obesity through Offer and Demand) nebo Den země, Světový den výživy, Do práce na kole, Rodiče na start (Aperio – Společnost pro zdravé rodičovství) a další.

Produkty Edenred.

Ve světě i v České republice zahrnuje portfolio společnosti Edenred produkty a služby pro soukromé firmy i veřejné instituce. Jedná se o zaměstnanecké benefity, řízení firemních nákladů, motivace a odměny, veřejné sociální programy. Zároveň společnost Edenred usiluje o přechod z papírových poukázek na elektronické předplacené karty doprovázené aplikacemi pro mobilní zařízení (TicketCard) a webovými službami. Poukázky Edenred přinášejí daňová zvýhodnění firmám i jejich zaměstnancům. S pomocí poukázek lze snížit daně a pojistné placené za zaměstnance a přitom zvýšit čistý příjem zaměstnanců.  Papírové poukázky  Digitální poukázky a karty

TicketCard by Edenred.

"TicketCard by Edenred" je mobilní aplikace společnosti Edenred CZ, s. r. o., pro držitele stravenkových karet Ticket Restaurant® Card a volnočasových karet Ticket Benefits Card. Zdarma poskytuje funkce pro správu a používání karet. Aplikace vyhledává provozovny akceptující karty, zobrazuje aktuální disponibilní zůstatek na kartě, poslední transakce na kartě. Aplikace je dostupná pro iOS, Android i Windows.

Edenred je společnost specializující se na zaměstnanecké benefity, konkrétně stravenky a poukázky na kulturu, sport či zdravotní péči. Vznikla v roce 2010 oddělením se od skupiny Accor. Nejznámější produkt, poukázka (stravenka) Ticket Restaurant, byla poprvé představena ve Francii v roce 1962. Od té doby expandovala do celého světa, včetně České republiky.  Společnost Edenred se zabývá předplacenými digitálními službami pro firmy a instituce. Patří mezi provozovatele elektronických stravenek (pod názvem Ticket Restaurant Card), za které získala ocenění IT projektu roku 2015. Je také hlavním partnerem evropského projektu FOOD, který přispívá k propagaci zdravé životosprávy zaměstnanců během pracovního dne a k boji s obezitou.

Edenred is a French company specialised in prepaid corporate services. The Group is independent since June 2010 following the split with Accor. Formerly known as Accor Services, Edenred is the inventor of Ticket Restaurant, created in 1962, and a leading distributor of meal vouchers. Today, Edenred offers solutions for employee benefits, fleet and mobility and corporate payment. 44 million employees use Edenred services worldwide.


Co je nemoc z povolání.

Platná právní definice dle § 1 odst. 1 nařízení vlády č. 290/1995 Sb.: „"Nemoci z povolání jsou nemoci vznikající nepříznivým působením chemických, fyzikálních, biologických nebo jiných škodlivých vlivů, pokud vznikly za podmínek uvedených v seznamu nemocí z povolání. Nemocí z povolání se rozumí též akutní otrava vznikající nepříznivým působením chemických látek."“  Výčet nemocí z povolání uvádí příloha nařízení vlády č. 290/1995 Sb. Od 1. ledna 2017 má být problematika nemocí z povolání upravena zákonem č. 266/2006 Sb., o úrazovém pojištění zaměstnanců. V Mezinárodní klasifikaci nemocí není nemocem z povolání vyhrazen zvláštní oddíl, neboť nemoci z povolání jsou právnická, nikoliv medicínská kategorie.

Charakter nemoci z povolání.

Nemoc z povolání může mít charakter jak trvalý (chronický), tak charakter dočasný. V případě dočasného charakteru mizí chorobné změny buď léčbou nebo již pouhým opuštěním vykonávaného povolání. V případě trvalého (chronického) charakteru je na zvážení zaměstnance vykonávajícího rizikové povolání, zda je pro něj vhodné či žádoucí, aby i nadále pokračoval ve výkonu povolání, což je stejné rozhodování zrovna tak jako u jiných příčin nemocí (nevhodné prostředí, životospráva, nevyhovující mezilidské vztahy).

Kdo určuje, zda jde o nemoc z povolání?

Nemoc za nemoc z povolání uznávají k tomu Ministerstvem zdravotnictví ČR ustanovená zdravotnická zařízení. Nesouhlasí-li postižený s obsahem posudku, může se proti němu odvolat.

Příbuzné problematiky.

Nemoc z povolání je charakterizována tělesnými klinickými příznaky a změnami, nezohledňují se změny vzniklé při duševní práci. S problematikou nemocí z povolání však úzce souvisí právě u duševní práce vznikající takzvaná „profesionální deformace“, kdy se jedná o jednostranné uplatňování návyků nebo způsobů jednání z povolání a jejich následné přenášení do situací běžného života. Tento jev lze sledovat například u vedoucích pracovníků nebo členů ozbrojených složek.Úzce související s nemocí z povolání je také syndrom vyhoření u pomáhajících profesí.S problematikou nemocí z povolání úzce souvisejí také pracovní úrazy (poskytování náhrad škod) a ohrožení nemocí z povolání.

Nemoc z povolání je taková nemoc, kdy chorobné změny na zdraví, které plynou z této nemoci, jsou v přímé souvislosti s výkonem povolání, tedy kdy se dá výkon povolání označit za jednoznačnou příčinu této nemoci.

An occupational disease is any chronic ailment that occurs as a result of work or occupational activity. It is an aspect of occupational safety and health. An occupational disease is typically identified when it is shown that it is more prevalent in a given body of workers than in the general population, or in other worker populations. The first such disease to be recognised, squamous-cell carcinoma of the scrotum, was identified in chimney sweep boys by Sir Percival Pott in 1775. Occupational hazards that are of a traumatic nature (such as falls by roofers) are not considered to be occupational diseases.  Under the law of workers' compensation in many jurisdictions, there is a presumption that specific disease are caused by the worker being in the work environment and the burden is on the employer or insurer to show that the disease came about from another cause. Diseases compensated by national workers compensation authorities are often termed occupational diseases. However, many countries do not offer compensations for certain diseases like musculoskeletal disorders caused by work (e.g. in Norway). Therefore, the term work-related diseases is utilized to describe diseases of occupational origin. This term however would then include both compensable and non-compensable diseases that have occupational origins.


Životopis.

V letech 1893–97 studoval současně malířství a architekturu na technické univerzitě v Helsinkách. Na škole se seznámil s Hermanem Geselliusem a Armasem Lindgrenem, s nimiž v roce 1896 založili architektonickou kancelář pod názvem Gesellius, Lindgren, Saarinen. Mezi Saarinenovy nejvýraznější díla z tohoto období patří Finský pavilon pro Světovou výstavu v Paříži roku 1900, Finské Národní muzeum v Helsinkách (1900) a jeho vlastní dům Hvitträsk u Helsinek (1902), v němž měl i kancelář. Saarinenův styl, zpočátku inspirovaný vídeňskou secesí, se brzy stal velmi osobitým a dnes je znám pod názvem národní romantismus. Vyvrcholil v návrhu Hlavního nádraží v Helsinkách, s nímž autor v roce 1904 vyhrál soutěž. Projekt se realizoval v letech 1910–1914 a ovlivnil architekturu mnoha železničních stanic nejen ve Finsku.  V roce 1904 se Saarinen oženil se sestrou Hermana Geselliuse, sochařkou Louise Geselliusovou. V roce 1905 se jim narodila dcera Eva-Lisa Pipsan a v roce 1910 syn Eero, později rovněž architekt, který s otcem v počátcích své kariéry úzce spolupracoval.  Kromě architektury se Saarinen věnoval i designu nábytku a koberců. Nejznámější jsou jeho židle "Hannes Chair" (1908), navržená pro bratra bankéře, podle kterého je i pojmenována, a "White Chair" (1910), navržena přímo do zimní zahrady autorova domu. V roce 1922 navrhl design finské marky.  V letech 1910–1915 zpracoval urbanistický projekt města Munksnäs-Haga. V letech 1917–1918 pracoval na urbanistickém projektu Helsinek. Věnoval se i urbanistickému rozvoji zahraničních měst, v roce 1912 vyšla jeho brožura věnovaná problémům Budapešti a v roce 1913 vyhrál první místo v mezinárodní soutěži s návrhem na celkové urbanistické řešení Tallinnu.  V roce 1922 vyhrál Saarinen druhé místo v mezinárodní soutěži s návrhem "Tribune Tower" v Chicagu. Protože vyhrál druhé místo, jeho návrh nebyl realizován v Chicagu, ale v Houstonu v Texasu, kde byl nazván Gulf Building (1929). Díky soutěži architekt opustil Finsko a v roce 1923 se přestěhoval do USA, kde zůstal až do smrti. Jeho prvním americkým domovem bylo město Evaston v Illinois, kde pracoval na projektu rozvoje Chicaga. Od roku 1924 začal působit jako profesor na Michiganské univerzitě.  V roce 1925 dostal nabídku navrhnout areál školy "Cranbrook Educational Center" v Bloomfield Hills v Michiganu. Centrum vzniklo s myšlenkou vytvořit ekvivalent německého Bauhausu. Komplex zahrnuje mimo jiné i Akademii umění, na níž od roku 1926 Saarinen učil a později se stal jejím prezidentem (v roce 1932). V roce 1949 projektoval kostel "Christ Church" v Minneapolis.  Eliel Saarinen zemřel v roce 1950 v USA a pohřben je ve finském městě Hvitträsk.

Eliel Gottlieb Saarinen (20. srpna 1873, Rantasalmi – 1. července 1950, Bloomfield Hills) byl finský architekt, průkopník moderní finské architektury. Jeho nejslavnější stavbou je Hlavní nádraží v Helsinkách. Je držitelem Zlaté medaile AIA. Jeho syn Eero Saarinen byl rovněž slavným architektem.

Gottlieb Eliel Saarinen (, ; August 20, 1873 – July 1, 1950) was a Finnish-American architect known for his work with art nouveau buildings in the early years of the 20th century. He was also the father of famed architect Eero Saarinen.


Klubová kariéra.

Mustafi se narodil v německém lázeňském městě Bad Hersfeld albánské rodině původem z Gostivaru. Na mládežnické úrovni hrál nejprve za lokální týmy 1. FV Bebra a SV Rotenburg, poté zamířil do klubu Hamburger SV. V roce 2009 přestoupil do anglického celku Everton FC, kde podepsal smlouvu do roku 2012. Zájem měly i další anglické týmy Manchester City FC, Newcastle United FC a německá Borussia Dortmund. V dresu Evertonu debutoval v profesionálním fotbale pod trenérem Davidem Moyesem, šlo o závěrečný zápas základní skupiny I 17. prosince 2009 proti běloruskému mužstvu FK BATE (porážka 0:1), na hřiště se dostal v 76. minutě. Byl to zároveň jeho jediný start v A-mužstvu, další příležitost nedostal, nemá tedy na kontě ani jeden zápas v Premier League za Everton.  V lednu 2012 odešel zadarmo do italského klubu Sampdoria Janov, který hrál tehdy Serii B.  V srpnu 2014 po mistrovství světa v Brazílii přestoupil do španělského celku Valencia CF, kde podepsal pětiletou smlouvu. Po dvou letech ve Valencii přestoupil koncem srpna 2016 do anglického Arsenalu.

Reprezentační kariéra.

Mládežnické reprezentace.

Mustafi reprezentoval Německo v mládežnických kategoriích U16, U17, U18, U19, U20 a U21. Zúčastnil se domácího Mistrovství Evropy hráčů do 17 let 2009, kde Německo porazilo ve finále Nizozemsko 2:1 po prodloužení. Na tomto turnaji vstřelil jeden gól v utkání s Tureckem (výhra 3:1). Mladí Němci se tímto kvalifikovali na Mistrovství světa hráčů do 17 let 2009 v Nigérii, kde vypadli v osmifinále s pozdějším vítězem turnaje Švýcarskem po výsledku 3:4.

A-mužstvo.

Na konci února 2014 jej trenér Německa Joachim Löw nominoval do A-mužstva Německa pro přátelský zápas s Chile (5. března 2014, výhra Německa 1:0), v něm ale příležitost na hřišti nedostal. Debutoval až 13. května 2014 v přátelském zápase v Hamburku proti Polsku (remíza 0:0).  Joachim Löw jej zařadil i do širší nominace pro Mistrovství světa ve fotbale 2014 v Brazílii. Po zranění Marco Reuse se dostal v červnu 2014 i do závěrečné 23-členné nominace, ačkoli jako obránce nebyl přímou náhradou. Trenér Löw se však rozhodl posílit obranu týmu, neboť v ofenzivě spatřoval velkou kvalitu i bez Reuse. V osmifinále s Alžírskem postoupilo Německo po výsledku 1:2 po prodloužení. Mustafi musel v 70. minutě střídat, natrhl si v zápase zadní stehenní sval a na šampionátu si už nezahrál. S týmem nakonec získal zlaté medaile, jeho spoluhráči porazili ve finále 1:0 Argentinu.  Trenér Joachim Löw jej zařadil do závěrečné 23členné nominace na EURO 2016 ve Francii. Němci získali na turnaji bronzové medaile, v semifinále je vyřadila domácí Francie po výsledku 0:2.

Shkodran Mustafi [škodran mustafi] (* 17. dubna 1992, Bad Hersfeld, Německo) je německý fotbalový obránce a reprezentant albánského původu, v současnosti hraje v klubu Arsenal FC. Mistr světa z roku 2014. Mimo Německo působil na klubové úrovni v Anglii, Itálii a Španělsku.

Shkodran Mustafi (; born 17 April 1992) is a German professional footballer who plays as a centre back for English club Arsenal and the Germany national team.  He began his career in the youth ranks of Hamburger SV and English club Everton, where he made one substitute appearance in years before leaving to Sampdoria in January 2012. He signed a five-year deal at Valencia in August 2014, and moved to Arsenal for a reported £35 million two years later.  He made his full international debut against Poland on 13 May 2014, and was part of the German teams that won the 2014 FIFA World Cup and the 2017 FIFA Confederations Cup, also competing at UEFA Euro 2016.