Sportovní kariéra.

Je mistrem světa do 17 let (2007), juniorským mistrem světa (2008) a juniorským mistrem Evropy (2009). V roce 2010 obsadil 7. místo na halovém MS v katarském Dauhá a 5. místo na evropském šampionátu v Barceloně.  V roce 2011 vybojoval na halovém ME v Paříži výkonem 20,75 metru stříbrnou medaili. Halovým mistrem Evropy se stal jeho krajan Ralf Bartels, který ve finále jako jediný přehodil jednadvacet metrů (21,16 m). V témže roce se stal v Ostravě mistrem Evropy do 23 let a získal zlatou medaili na světovém šampionátu v jihokorejském Tegu, kde si vylepšil osobní rekord až na 21,78 metru. Titul v soutěži koulařů obhájil v roce 2013 v Moskvě. O dva roky později v Pekingu vybojoval stříbrnou medaili. Při startu na mistrovství světa v Londýně v roce 2017 postoupil do finále, medaili však nezískal.  Třikrát za sebou se stal mistrem Evropy ve vrhu koulí - v letech 2012, 2014 a 2016.V Berlíně v roce 2018 sice čtvrtý evropský titul v řadě nevybojoval, v soutěži koulařů obsadil "až" třetí místo.  Na olympiádě v Londýně v roce 2012 skončil v koulařském finále druhý, o čtyři roky později v Rio de Janeiro pak sedmý.  Ze světových halových šampionátů získal tři stříbrné medaile - v letech 2012, 2014 a 2018. Kompletní sbírku medailí má také z evropských halových šampionátů (po pařížském stříbru z roku 2011 následoval titul mistra Evropy v roce 2015, bronzová medaile o dva roky později a opět stříbro z Glasgow v roce 2019).

David Storl (* 27. července 1990, Rochlitz, Sasko) je německý atlet, jehož specializací je vrh koulí, dvojnásobný mistr světa v této disciplíně.

David Storl (born 27 July 1990) is a German track and field athlete who specialises in the shot put. He was successful on the youth and junior athletics circuit, winning gold medals at the World Youth Championships and World Junior Championships. Storl won his first senior medal, a silver, at the 2011 European Athletics Indoor Championships.  He held the world junior record of 22.73 m with the 6 kg shot. His personal best with the senior implement is 22.20 m.  He won the gold medal in the shot put competition at the 2011 World Championships in Athletics, and the Silver Medal at the 2012 Summer Olympics.  Storl is one of only nine athletes (along with Valerie Adams, Usain Bolt, Veronica Campbell-Brown, Jacques Freitag, Yelena Isinbayeva, Kirani James, Jana Pittman, and Dani Samuels) to win world championships at the youth, junior, and senior level of an athletic event.  Storl uses the glide technique for shot putting.


Život.

Licklider se narodil v St. Louis v Missouri jako jedináček v rodině učitele Josepha Parrona Licklidera (* 1873) a jeho ženy Margaret Robnettové Lickliderové (* 1881). Vystudoval fyziku, matematiku a psychologii na Washington University v St. Louis, kde v roce 1937 získal titul bakaláře. Roku 1938 obdržel magisterský titul v psychologii. V roce 1942 získal titul Ph.D. v psychoakustice na University of Rochester za dizertační práci "An Electrical Investigation of Frequency-Localization in the Auditory Cortex of the Cat".  V letech 1943 až 1946 pracoval v Psychoakustické laboratoři Harvardovy univerzity pod záštitou Office of Strategic Research and Development a National Defense Research Council, kde se zabýval lidskou komunikací a zpracováním informací. V letech 1948-1949 byl konzultantem U. S. Navy Electronics Laboratory. Během druhé světové války, kdy řešil problém odstraňování šumů při letecké rádiové komunikaci, se začal zajímat o informační technologie. V červenci 1950 se přesunul na Massachusettský technologický institut (MIT) jako associate professor a působil zde v komisi, která dala vzniknout Lincolnově laboratoři, kde se později rozvíjel projekt Semi-Automatic Ground Environment (SAGE). Na MIT vedl v letech 1950–1957 Akustickou laboratoř.  V letech 1957–1962 vykonával funkci viceprezidenta BBN Technologies (Bolt, Beranek & Newman), kde pořídil první počítač PDP-1 (v roce 1959), na němž poprvé veřejně demonstroval time-sharing (sdílení času). Mezi lety 1958–1959 zastával funkci prezidenta Acoustical Society of America, kde byl v letech 1952–1955 členem výkonné rady.  Od října 1962 do roku 1964 působil jako první ředitel Information Processing Research and Behavioral Science projektu ARPA, který se později přejmenoval na Information Processing Technigy Office (IPTO). V roce 1963 byl jmenován ředitelem Behavioral Sciences Command & Control Research v ARPA. Po odchodu z ARPA pracoval v Thomas J. Watson Research Center firmy IBM v Yorktown Heights ve státě New York. V letech 1968–1971 řídil projekt MAC na MIT a přednášel jako profesor na katedře elektroninženýrství. Do penze odešel v roce 1985, kdy byl jmenován emeritním profesorem. Zemřel na komplikace po astmatickém záchvatu v roce 1990 v Symmes Hospital v Arlingtonu ve státě Massachusetts.  S manželkou Albertou Louise Carpenterovou Thomasovou (* 1919) se oženil 20. ledna 1945, vychoval s ní syna Tracyho Robnetta (* 1947) a dceru Lindu Louise Smith (* 1949).

Práce.

Informační a počítačová věda.

J. C. R. Licklider vybudoval roku 1962 oddělení Command and Control (později IPTO) v ARPA, které se za jeho působení zaměřovalo především na základy zpracování informací. V IPTO vytvořil koncept „Intergalaktická počítačová síť“, která se uskutečnila za 10 let (1973) v rámci Internet Program, i když v omezené míře, neboť spojovala jen firmy, univerzity a instituce, které se zabývaly vojenským výzkumem. Ta měla sestávat z tisíců počítačů umístěných po celém světě, které by umožnily komukoliv přístup k datům a programům z jakéhokoliv místa, přesně to, co nám umožňuje dnes internet. Tuto koncepci spojoval výzkum systémů sdílení času, počítačové grafiky a vylepšení programovacích jazyků se zaměřením na integrovaný provoz sítě. IPTO vzniklo pro vývoj SAGE (Semi Automatic Ground Environment), jehož úkolem bylo spojit všechny radary včasného varování po celé zemi. Licklider tento projekt pokládal za vhodný pro vznik globální demokratické sítě. V dubnu roku 1963 poslal svým kolegům zprávu, v níž popsal překážky, které bude třeba zdolat při budování time-sharingové počítačové sítě za využití pouze (tehdy) dostupného softwaru. Před svým odchodem Licklider vybral Lawrence Robertse, aby řídil projekt implementace sítě, díky myšlenkám z tohoto projektu později vznikl ARPANET. Lickliderova myšlenka o intergalaktické počítačové síti není až tak vzdálená dnešní situaci.  Další oblastí, do které Licklider výrazně přispěl, je interakce mezi člověkem a počítačem. Prezentoval návrh pro stanovení různých typů vzájemného působení člověka a počítače v závislosti na velikosti počítače a komplikovanosti úlohy. Toto uspořádání vysvětlovalo různorodost použití při řešení problémů (problem solving). Navrhoval plán propojení malého počítače s tím velkým, který by tak pracoval jako satelit buď v dávkovém, či interaktivním vícepřístupovém režimu. Brzy však vyšlo najevo, že bude potřeba nové generace typů počítačů a uživatelů s příslušným vzděláním.

Knihovnictví.

J. C. R. Licklider v 60. letech na MIT studoval možnost transformace knihoven s využitím digitálních počítačů (na rozdíl od Bushe, který vycházel z analogových technologií, přestože znal číslicové počítače). V knize Libraries of the Future v roce 1965 Licklider udělal výzkum a vývoj potřebný k realizaci použitelné digitální knihovny. Ve výzkumu také nastínil vizi digitální knihovny po 30 letech, tedy v roce 1994. Celkově jsou jeho předpovědí přesné a mnohé z nich se vyplnily. Licklider podcenil výsledky, kterých lze dosáhnout využitím výpočetní síly. Na druhou stranu podcenil pokrok založený za umělé inteligenci a počítačových metodách zpracování přirozeného jazyka.  V roce 1961 na přání Rady pro knihovní zdroje (Council on Library Resources – CLR) s týmem spolupracovníků vypracoval studii, která se zabývala knihovnami budoucnosti. Na základě této studie vznikla kniha Libraries of the Future.  Licklider napsal mnoho článků na téma aplikace počítačů v knihovnách, představil koncept digitálních počítačů a telekomunikací uvnitř procesu ukládání a vyhledávání informací.

Hardware.

Je autorem teorie počítačových decentralizovaných systémů, tzv. celulárních automatů. Licklider navrhl několik „nástrojů“, např. světelné pero určité velikosti, tvaru a váhy.  Staršími pracemi Licklidera a Vannevara Bushe se inspiroval Douglas Engelbart při tvorbě prvních monitorů umožňujících provoz vektorové grafiky na MIT a Stanfordu.  Krátce před jeho odchodem do důchodu vyvinul systém, díky němuž bylo možné tvořit programy pomocí kreslení diagramů na počítačovou obrazovku místo psaní číselných a symbolických vyjádření.

Ostatní vědy.

Zabýval se také experimentální psychologií a psychoakustikou. V psychoakustice vešel ve známost díky článku "Duplex Theory of Pitch Perception (Duplexní teorie vnímání výšky tónů)" z roku 1951, vydanému v časopisu Expertia VII., pro nesčetné citace se v roce 1979 dočkal opětovného vydání v knize Physiological Acoustics, kterou sestavil Earl Schubert. Tato teorie formovala základy moderních modelů vnímání výšky tónů.

Význam J. C. R. Licklidera pro informační vědu a knihovnictví.

Největší význam Licklidera v oboru informační a počítačové vědy lze považovat jeho prosazování ideje počítače jako inteligentního partnera při řešení problémů, a ne naprogramovaného železného asistenta. Považoval počítač za partnera v procesu tvorby. Chápal dialog mezi počítačem a člověkem za možnost, jak dát nový popud pro vznik nového kreativního procesu prostřednictvím vhodného rozhraní (HCI – Human-Computer Interaction). Návrh tohoto rozhraní byl publikován v březnu 1960 v článku Man-Computer Symbiosis. Šlo o tom, aby byl počítač více vnímavý k požadavkům uživatele.  Dalším důležitým počinem se stalo vyslovení teze time-sharingu (sdílení času, tj. jeden počítač může být současně obsluhován více osobami), který by umožnil zlepšení spolupráce člověka a počítače. Tento nápad se podle Ruth M. Davisové poprvé objevil v jeho článku Man-Computer Symbiosis.  Jako první akademik rozpoznal potenciál spolupráce člověka a počítače, který podle něj neměl jen počítat a skladovat data, ale měl asistovat člověku při myšlení, porozumění a rozhodování. Předpokládal zapojení počítačů do učícího procesu člověka. Licklider v 60. letech 20. století předpověděl, že se počítače stanou komunikačním nástrojem. Přes konvenční názory, které předpokládaly, že se počítače nebudou lidské inteligenci pomáhat, ale konkurovat jí, Licklider prohlašoval, že se počítače mohou stát tvůrčím partnerem, instrumentem rozšíření lidské intelektuální schopnosti a zefektivnit práci lidí.  Ve funkci ředitele projektu IPTO se snažil podporovat postgraduální studium počítačové vědy (computer science) na amerických univerzitách, a to nejen finančními prostředky.  V knihovnictví vešel ve známost hlavně díky své knize Libraries of the Future, ve které nastiňuje nutné budoucí kroky pro digitalizaci knihoven.

Významné publikace.

Man-Computer Symbiosis.

Článek "Man-Computer Symbiosis" (Symbióza člověka a počítače) napsal v roce 1960 jako zprávu z menšího výzkumu v BBN. Rozvíjí zde potřebu jednoduché synergické interakce mezi počítači a jejich uživateli. Objevila se tu poprvé jeho idea, že za pár let se lidské mozky a počítače pevně spojí a výsledně budou uvažovat tak, jak by lidský mozek nikdy nedokázal. Licklider věřil ve velký potenciál počítačů, považoval je za efektivní a kreativní spolupracovníky člověka v lidsko-strojové interakci (tzn. symbióze člověka a počítače) a při řešení problémů. Všechny služby měly nabízet samostatný přínos při sdílení nákladů, tudíž přínos měl převyšovat náklady. Ovšem Licklider jako první upozornil, že tomu tak pokaždé není, jako první důvod se projevilo nižší využití kapacity velkých, výkonných počítačů. Druhým problémem se ukázaly nesnáze uživatelů pracovat a chápat interaktivní počítačové jazyky.

Libraries of the Future.

Knihu "Libraries of the Future" (Knihovny budoucnosti) napsal v roce 1965 a naznačil zde první vizi knihovny plně založené na počítačích.  Popud ke vzniku této studie dala v roce 1961 Rada pro knihovní zdroje (Council on Library Resources – CLR) při Fordově nadaci, která Lickliderovu týmu zadala požadavek na studii o budoucnosti knihoven, jako cílový byl uveden rok 1994. Studie vznikla ze sponzorských peněz CLR jako zpráva z dvouletého výzkumu, který se uskutečňoval od listopadu 1961 do stejného měsíce roku 1963 v laboratořích firmy BBN Technologies.  Studie nabízí důkladnou diskuzi o možnostech a omezeních využití počítačů pro knihovny. Autor, který již v 60. letech na MIT studoval možnosti přeměny knihoven pomocí digitálních počítačů, poprvé prezentuje všeobecnou úpravu celého knihovnického systému, jaký by měl být v budoucnosti. Definoval tu, jak musí informační technologie pokročit, aby bylo možné vytvořit skutečně funkční digitální knihovnu. Například předpovídal, že pokud se tehdejší rychlost RAM zdvojnásobí každé dva roky (jak se tomu dělo v té době), tak bude možné po počítače zaznamenat celou odbornou literaturu již v roce 1985, tato vize se ovšem nenaplnila. Naopak potvrdila se jeho představa, že cena informací a znalostí bude rychle narůstat. Za nesmírně důležité považoval překročení interdisciplinárních bariér mezi jednotlivými vědami, které by měly mezi sebou více spolupracovat.  Obecně jsou jeho vize budoucnosti knihoven velice výstižné, část představ se naplnila, často však v jiné podobě, než očekával Lickliderův tým, který například nedocenil hrubou výpočetní sílu a její výsledky a přecenil rychlost vývoje týkající se umělé inteligence (především předpoklad inteligentních odpovědí v přirozeném jazyce, který ovšem pouze naznačoval) a počítačového zpracování přirozeného jazyka.

Man-Computer Communication.

Studii "Man-Computer Communication" publikoval v roce 1968 ve třetím sborníku Annual Review of Information Science and Technology, který sestavoval Carlos A. Cuadra. V článku vyjadřuje radost nad dvěma propracovanými on-line programy první generace na sdílení času, a to CTSS100 (Compatible Time Sharing System) z MIT a TSS (Time Sharing System) z System Development Corporation (SDC).

The Computer as a Communication Device.

Knihu "The Computer as a Communication Device" (Počítač jako komunikační zařízení) napsal spolu s Robertem W. Taylorem v roce 1968. Studie se věnovala interpersonální počítačově mediované komunikaci a komunitám vytvářeným prostřednictvím této komunikace. Podle Andrewa Feenberga a Marie Bakardjievové se jedná o první práci tohoto zaměření. Autoři v ní předvídají užití počítačů zapojených do sítě k sociální interakci. Vyslovují tu vizi virtuální komunity jako „společenství geograficky separovaných členů, někdy seskupených v malých skupinách a někdy pracujících individuálně. Budou to komunity založené ne na společném místě, ale na společných zájmech.“ Tato verze počítá s omezeným počtem uživatelů a není spojená přímo s existencí Internetu. Počítač podle jejich prognózy bude moci „změnit povahu a hodnotu komunikace dokonce více, než je změnil tiskařský lis a televizní obrazovka“. Ovšem tato síť byla zaměřena pouze na vědecké pracovníky.

Joseph Carl Robnett Licklider (11. března 1915, St. Louis – 26. června 1990, Arlington) byl americký informační vědec, počítačový teoretik a jeden z průkopníků kybernetiky a umělé inteligence, významná osobnost agentury ARPA. Působil na Massachusettském technologickém institutu a jako výzkumník ve společnosti BBN Technologies. Vyvinul myšlenku univerzální sítě v oddělení IPTO projektu ARPA Ministerstva obrany USA. V letech 1962–1963 a 1974–1975 řídil IPTO. Jeho článek "Man-Computer Symbiosis" předpovídal, že vzájemně provázané, „dohromady žijící“, pevně spojené lidské mozky a počítací stroje dokážou vzájemně propojit své silné stránky.

Joseph Carl Robnett Licklider (; March 11, 1915 – June 26, 1990), known simply as J. C. R. or "Lick", was an American psychologist and computer scientist who is considered one of the most important figures in computer science and general computing history.  He is particularly remembered for being one of the first to foresee modern-style interactive computing and its application to all manner of activities; and also as an Internet pioneer with an early vision of a worldwide computer network long before it was built. He did much to initiate this by funding research which led to much of it, including today's canonical graphical user interface, and the ARPANET, the direct predecessor to the Internet.  He has been called "computing's Johnny Appleseed", for planting the seeds of computing in the digital age; Robert Taylor, founder of Xerox PARC's Computer Science Laboratory and Digital Equipment Corporation's Systems Research Center, noted that "most of the significant advances in computer technology—including the work that my group did at Xerox PARC—were simply extrapolations of Lick's vision. They were not really new visions of their own. So he was really the father of it all".  This quotation from the full-length biography of him, "The Dream Machine", gives some sense of his impact:


Biografie.

Už odmalička vášnivě četl. V roce 1956 úspěšně vystudoval anglickou literaturu na Kolumbijské univerzitě. Téhož roku se oženil s Barbarou Brownovou (v roce 1986 se rozvedl). Jeho druhou ženou se stala sci-fi autorka Karen Haberová v roce 1987.

Raná tvorba.

S tvorbou začal už ve svých nedospělých letech, kdy odesílal své příspěvky do různých sci-fi časopisů. V roce 1949 začal vydávat sci-fi fanzin "Spaceship" a o 4 roky později prodal svou první literární práci časopisu "Science Fiction Adventures".  Silverberg literárně debutoval v roce 1954 povídkou "Gorgon Planet" v magazínu "Nebula". Ve stejný rok mu byl publikován první sci-fi román pro mládež "Revolt on Alpha C". Sám přiznává, že šlo o dílo, které by co nejvíce splňovalo požadavky nakladatele . Příběh muže ve službách Hlídky je v duchu autorových oblíbených témat - nedůvěra v autoritu a v tradice.  Ve svém raném literárním období se autor řídil potřebami trhu a často i dobovým vkusem čtenářů. Nevyužil naplno svůj talent, přesto vytvořil některé čtivé a přímočaré příběhy.

Na vrcholu sil.

O Robertu Silverbergovi se tvrdí, že průměrně napsal milion slov za rok , chrlil jeden příspěvek za druhým převážně do časopisů. V té době byl literární veřejnosti znám jako dobrý řemeslník, kterému chybí osobitost. Během první poloviny šedesátých let se pod patronátem Frederika Pohla (tou dobou šéfredaktora tří sci-fi magazínů, jenž mu poskytl tvůrčí volnost) postupně vypracoval na jednoho z nejnápaditějších a nejplodnějších autorů. Přestal se koncentrovat především na komerční stránku a vypracoval si vlastní osobitý styl. V tomto zhruba desetiletém období došlo v autorově tvorbě k prouhloubení charakterových vlastností postav. Nepolevil ve své vysoké produktivitě, ačkoli omezil publikování nežánrových a teoretických děl psaných pod pseudonymy.  V roce 1959 ustal zájem o sci-fi literaturu a Silverberg dočasně přesunul své úsilí na jiné žánry. Jeho dílo čítá dvěstěpadesát erotických románů, okolo sta beletristických děl a nespočet povídek.  Po roce 1972 se autorův zájem odvrací od sci-fi a po dvou románech "The Stochastic Man" a "Shadrach in the Furnace" následuje několikaletá pauza, jež ukončila spisovatelovo nejsilnější období. V tomto období se stává významným sestavovatelem antologií, v letech 1974-1976 byl jako editor po tři roky za sebou nominován na cenu Hugo .

Změna stylu.

Po čtyřleté odmlce se vrátil k psaní fantastiky románem "Hrad lorda Valentina" (angl. "Lord Valentine's Castle", 1980), v němž je detailně zpracováno prostředí planety Majipoor. Tento postup se stává charakteristickým pro toto pozdější období tvorby. V osmdesátých letech se autor věnuje historické fantastice, i v povídkové tvorbě.  V rámci ambiciózního projektu transformoval Robert Silverberg trojici známých povídek Isaaca Asimova do románové podoby. Jde o následující povídky:  Za své literární díla si vysloužil 5x cenu Nebula (přičemž byl 20x nominován) a 4x cenu Hugo (27 nominací). Soupeřil (a často prohrával) hlavně s Isaacem Asimovem. V roce 1999 byl jako živoucí legenda uveden do Síně slávy science-fiction autorů , roku 2003 získal cenu L.Rona Hubbarda a roku 2004 mu byl po zásluze přiznán titul velmistra žánru, nejvyšší možné žánrové ocenění . V roce 2007 se stal prezidentem Fantasy Amateur Press Association.  Publikoval i pod pseudonymy Calvin M. Knox, Richard Greer, Bob Silverberg, Charles D. Hammer, David Challon, David Osborne, E. K. Jarvis, Hall Thornton, Ivar Jorgensen, Ivar Jorgenson, Ralph Burke, Alexander Blade, Clyde Mitchell, Gordon Aghill, Leonard G. Spencer, Robert Randall, S. M. Tenneshaw, Robert Arnette, Webber Martin, Dirk Clinton, Warren Kastel, T. D. Bethlen, George Osborne.

Dílo.

Tvorba Roberta Silverberga se vyznačuje psychologicky propracovanými postavami, problematickými sociálními tématy a pozoruhodně působivými popisy tísnivých a hostilních prostředí, s nimiž se člověk musí potýkat.  Silverberg napsal i řadu nebeletristických knih pro děti a sestavil více než sedmdesát antologií.

Robert Silverberg (* 15. ledna 1935, Brooklyn, New York, USA) je americký spisovatel, jeden z autorů zlaté americké generace science fiction.

Robert Silverberg (born January 15, 1935) is an American author and editor, best known for writing science fiction. He is a multiple winner of both Hugo and Nebula Awards, a member of the Science Fiction and Fantasy Hall of Fame, and a Grand Master of SF. He has attended every Hugo Awards ceremony since the inaugural event in 1953.


Biografie.

Narodil se ve městě Lvov v Haliči, v tehdejším Rakousku-Uhersku, dnes Ukrajina. V roce 1927 přesídlil do dnešního Izraele. Navštěvoval střední školu v Tel Avivu a absolvoval obor filozofie na Hebrejské univerzitě. Kromě toho studoval právo na Jerusalem Law School a získal osvědčení pro výkon profese právníka. V mládí se zapojil do židovských jednotek Hagana. Během války za nezávislost v roce 1948 sloužil v izraelské armádě, kde působil u brigády Ecjoni. Na Hebrejské univerzitě přednášel obchodní právo.

Politická dráha.

Byl aktivní v hnutí Machanot ha-olim a ve straně Miflaga progresivit ("Progresivní strana"). V letech 1960–1963 byl Generálním prokurátorem Státu Izrael (nejvyšší státní zástupce). Byl hlavním žalobcem v procesu s Adolfem Eichmannem. V roce 1969 se stal předsedou správní rady památníku obětí holokaustu Jad vašem.  Poprvé zasedl do Knesetu po volbách v roce 1965, do nichž šel (jako do všech dalších) za stranu Liberalim acma'im. Nastoupil jako člen do parlamentního výboru pro zahraniční záležitosti a obranu a výboru pro ústavu, právo a spravedlnost. Mandát obhájil ve volbách v roce 1969, po nichž se opětovně stal členem výboru pro zahraniční záležitosti a obranu a výboru pro ústavu, právo a spravedlnost. Zvolení se dočkal i po volbách v roce 1973 (stal se členem výboru pro zahraniční záležitosti a obranu a výboru pro ústavu, právo a spravedlnost), i když v tomto případě na mandát poslance už v březnu 1974 rezignoval. Uspěl i ve volbách v roce 1977. Po nich zasedal coby člen ve výboru pro ústavu, právo a spravedlnost. Kromě toho v letech 1974–1977 zastával post ministra bez portfeje.

Gid'on Hausner (, 26. září 1915 – 15. listopadu 1990) byl izraelský generální prokurátor, politik a poslanec Knesetu za stranu Liberalim acma'im (Nezávislí liberálové).

Gideon Hausner (, 26 September 1915 – 15 November 1990) was an Israeli jurist and politician. Between 1960 and 1963, he served as Attorney General and was later elected to the Knesset and served in the cabinet.  Hausner is most widely known for heading the team of prosecutors at the war crimes trial of Adolf Eichmann in Jerusalem in 1961. Hausner is generally credited with exposing the Holocaust to the world in bold cross-examinations of Eichmann, but was criticized for showmanship. His judicial skill also set the precedent that the defense "I was only following orders" is not valid if such orders are wholly criminal and illegal. The prosecution succeeded in proving Eichmann's guilt, and Eichmann was found guilty on all charges, including crimes against humanity and crimes against the Jewish people. He was sentenced to death.


Okolnosti vzniku a ideologie strany.

Hnutí bylo založeno v Polsku jako odborová organizace napojená na širší ultraortodoxní hnutí Agudat Jisra'el pod jménem Poalei Agudas Izrael. Po vzniku státu Izrael se Po'alej Agudat Jisra'el zapojili do činnosti odborové centrály Histadrut a vystupovala převážně v alianci s Agudat Jisra'el.  V roce 1948 byl založen stranický deník ha-Kol vydávaný v Jeruzalémě. Kromě něj vydávala strana i deník Še'arim. Ve volbách roku 1949 kandidovala na společné kandidátce s dalšími nábožensky orientovanými stranami jako Agudat Jisra'el, ha-Po'el ha-Mizrachi, Mizrachi a Sdružením zbožných nezávislých v rámci společné střechové kandidátní listiny Sjednocená náboženská fronta, která celkem získala 16 mandátů a připojila se k vládě Davida Ben Guriona. Sjednocená náboženská fronta ale opakovaně nesouhlasila s některými kroky vlády, například v otázce vzdělávání v přistěhovaleckých táborech nebo vzdělávacího celostátního systému. Také požadovali, aby bylo zrušeno Ministerstvo přídělového systému a zásobování Izraele. Tyto spory vedly 15. října 1950 Ben Guriona k rezignaci. Poté, co byly rozpory vyřešeny, vznikla 1. listopadu nová vláda vedená opět Ben Gurionem, přičemž Sjednocená náboženská fronta zůstala členem koalice.  Ve volbách roku 1951 se Sjednocená náboženská fronta rozložila na jednotlivé samostatné strany. Po'alej Agudat Jisra'el kandidovala samostatně a získala dva mandáty. Stala se členem další koaliční vlády Ben Guriona. Pak ale přispěla k pádu této vlády, opět kvůli sporům ohledně školského systému. Pak na delší dobu stála mimo vládu. Ve volbách roku 1955 kandidovala Po'alej Agudat Jisra'el společně s Agudat Jisra'el v rámci kandidátní listiny Chazit datit Toratit ("Náboženská fronta Tóry") a získala šest křesel. V průběhu funkčního období zůstala mimo vládu a dočasně změnila svůj název na Agudat Jisra'el-Po'alej Agudat Jisra'el, aby se pak vrátila k názvu Chazit Dati Toratit. Ve volbách roku 1959 opět kandidovala společná listina Chazit Dati Toratit, opět se ziskem šesti mandátů a stále mimo vládní koalici. 9. srpna 1960 se poslanecký klub Chazit Dati Toratit rozpadl, přičemž vznikl samostatný poslanecký klub Po'alej Agudat Jisra'el se dvěma mandáty a klub Agudat Jisra'el se čtyřmi poslanci. Po'alej Agudat Jisra'el se potom připojila ke koaliční vládě a její člen Binjamin Minc se stal ministrem poštovních služeb.  Ve volbách roku 1961 kandidovala Po'alej Agudat Jisra'el samostatně a obdržela dva mandáty. Zůstala členem následujících vlád. Samostatnou kandidaturu provedla i ve volbách roku 1965, opětovně se ziskem dvou křesel v Knesetu. Zůstala součástí vládního tábora až do smrti premiéra Leviho Eškola. Odešla z koalice, když se funkce předsedkyně vlády ujala Golda Meirová. Ve volbách roku 1969 kandidovala Po'alej Agudat Jisra'el znovu samostatně a udržela si dvě křesla. Zůstala mimo vládu.  Pro volby roku 1973 byla obnovena společná kandidátní platforma Chazit Dati Toratit se společným ziskem pěti mandátů. 17. března 1977 se ovšem tato střechová platforma rozložila a Po'alej Agudat Jisra'el utvořila vlastní poslanecký klub se dvěma členy. Ve volbách roku 1977 pak Po'alej Agudat Jisra'el opět kandidovala samostatně a obdržela jeden mandát. Samostatně šla i do voleb roku 1981, ale získala jen 17 090 hlasů a nezískala ani jeden mandát. Jméno strany bylo v Knesetu dočasně oživeno, když se roku 1986 rozpadl poslanecký klub Moraša a jediný zbylý člen klubu Avraham Verdiger (bývalý člen Po'alej Agudat Jisra'el) jej přejmenoval na Moraša-Po'alej Agudat Jisra'el. Před volbami roku 1988 svou frakci spojil s Agudat Jisra'el. Od té doby již v parlamentu Po'alej Agudat Jisra'el samostatně nevystupovala.  Po'alej Agudat Jisra'el se v Izraeli podílela ve 20. století na založení několika vesnic včetně některých izraelských osad na okupovaných územích. V roce 1969 to například byla vesnice Mevo Choron, v roce 1984 Mecad. Roku 1950 založili členové této strany vesnice Curi'el a Gimzo.

Po'alej Agudat Jisra'el (: פועלי אגודת ישראל; "Dělníci Agudat Jisra'el") je bývalá židovská politická strana a hnutí v Polsku a bývalá izraelská politická strana a stále existující hnutí v Izraeli. Je známá také pod akronymem Pai nebo Pagi (פא"י nebo פאג"י).

Poalei Agudat Yisrael (, lit. "Agudat Yisrael Workers") was a trade union and Jewish political party in Poland, and was a minor political party in Israel. It was also known as PAI or PAGI, its Hebrew acronym (Hebrew: or ).


Složení.

V raném novověku existovalo více než 300 duchovních a světských knížat a také svobodných říšských měst, hrabat a rytířských řádů. Členství v elitním klubu Říšských stavů mohlo být císařem uděleno i osobám, které nevlastnily žádné území (tzv. personalisté). Od roku 1654 bylo podmínkou k nabytí stavu držení tzv. říšského bezprostředního panství, území – léno (něm. "Lehen"), které bylo přímo uděleno římskoněmeckým císařem. Kromě toho byl nezbytný souhlas příslušného kolegia Říšského sněmu a schválení císařem. Všechny říšské stavy byly zaznamenány v říšské matrice. "Duchovní říšské stavy" byly: Mezi "světské říšské stavy" patřily: Od roku 1489 byly stavy v říšském sněmu Svaté říše římské rozděleny na tři kolegia. Rozlišovala se kurfiřtský senát ("Kurfürstenkollegium")/ kurfiřtská rada ("Kurfürstenrat"), Rada říšských knížat ("Reichsfürstenrat") a senát říšských měst ("Reichsstädtekollegium"). Hrabata a svobodní páni byli v říšské zastoupeni, avšak jen (nejprve 2, později 4) kuriálními hlasy. Pro říšské usnesení (Reichsabschied) byl nezbytný souhlas všech tří kolegií. Říšští rytíři se několikrát bez úspěchu pokoušeli vydobýt si pro sebe korporativní postavení samostatného říšského stavu. Kurfiřti, knížata a říšští biskupové měli v říšské radě každý svůj vlastní hlas, tzv. "Virilstimme" (z lat. "vir" = "muž", něm. "Stimme" = "hlas"). Naproti tomu hrabata byla sjednocena ve čtyřech kolegiích, ve vestfálské, veterauské, franské a švábské hraběcí lavici, z nichž každé, ač složené z mnoha členů, však mělo jeden společný kuriátní hlas. Také svobodné duchovní (prelátské) stavy tvořily dvě kolegia, rýnskou a švábskou lavici. Říšské stavy byly povinny odvádět císaři říšskou daň a také v případě potřeby sestavit vojenské kontingenty říšské armády. Všechny říšské stavy byly povinné se osobně účastnit na zasedání říšského sněmu (v případě porušení této povinnosti bylo možné odvolání z funkce). Naproti tomu nemohl být žádný společný říšský zákon schválen bez odhlasování říšskými stavy. Ty mohly rozhodovat o vyhlášení války a o uzavírání smluv mezi říší a ostatními státy, stejně jako schvalování utvoření nových knížectví.

Říšské stavy Svaté říše římské německého národa, něm. Reichsstände ("des Heiligen Römischen Reiches Deutscher Nation"), jsou někdejší osoby a korporace, které zaujímaly místo a hlas v říšském sněmu.

An Imperial State or Imperial Estate (; , plural: ') was a part of the Holy Roman Empire with representation and the right to vote in the Imperial Diet ('). Rulers of these Estates were able to exercise significant rights and privileges and were "immediate", meaning that the only authority above them was the Holy Roman Emperor. They were thus able to rule their territories with a considerable degree of autonomy.  The system of imperial states replaced the more regular division of Germany into stem duchies in the early medieval period. The old Carolingian stem duchies were retained as the major divisions of Germany under the Salian dynasty, but they became increasingly obsolete during the early high medieval period under the Hohenstaufen, and they were finally abolished in 1180 by Frederick Barbarossa in favour of more numerous territorial divisions. From 1489, the imperial Estates represented in the Diet were divided into three chambers, the college of prince-electors ("Kurfürstenkollegium/den Kurfürstenrat"), the college of imperial princes ("Reichsfürstenrat") and the college of imperial cities. Counts and nobles were not directly represented in the Diet in spite of their immediate status, but were grouped into "benches" ("Grafenbänke") with a single vote each. Imperial Knights had immediate status but were not represented in the Diet.


Reprezentace.

Útočník debutoval za reprezentaci v přípravě na olympijský turnaj 1976 v Innsbrucku, ale na turnaj nominován nebyl. O čtyři roky později na Olympijských hrách v Lake Placid byl nejproduktivnějším hráčem mužstva, které bylo poskládáno z hráčů z univerzit a kterému se podařilo vybojovat šokující zlaté medaile po vítězství nad silným výběrem Sovětského Svazu. Dodnes je tento výsledek považován za jeden z nejpřekvapivějších v dějinách hokeje (označováný jako Zázrak na ledě) a Johnson v rozhodujícím utkání vstřelil dvě branky.  Reprezentoval také na mistrovství světa v letech 1978, 1979, 1981, 1982, 1985, 1986, 1987 a 1990. Byl součástí amerického výběru na Kanadských pohárech v letech 1981, 1984 a 1987. V roce 1998 navlékl spolu s dalšími bývalými hráči NHL (například Joe Mullen či spoluhráč z Lake Placid Neal Broten) dres USA v kvalifikačním turnaji, aby pomohl zabránit blamáži v podání sestupu z mistrovství světa.  Dvakrát zastával na mistrovství světa funkci asistenta trenéra, v letech 2000 a 2002. Od roku 2006 je trenérem ženské reprezentace, kterou dovedl například ke stříbru na olympijských hrách 2010 ve Vancouveru.  V roce 1999 byl uveden do Síně slávy IIHF.

Kariéra.

Do roku 1979 hrál za Wisconsinskou univerzitu. Sezonu 1979/80 dohrál po olympijském triumfu z Lake Placid v dresu klubu NHL Pittsburgh Penguins, který jej draftoval v roce 1977. V průběhu ročníku 1981/82 byl vyměněn do Minnesota North Stars. Od další sezony nastupoval za Hartford Whalers. V sezoně 1983/84 si vysloužil nominaci do utkání hvězd NHL a od jejího začátku působil jako kapitán Whalers. V závěru ročníku 1984/85 byl vyměněn a sezonu dohrál v St. Louis Blues. V letech 1985-90 byl členem týmu New Jersey Devils. V roce 1990 posílil HC Milán v italské lize (získal s ním mistrovský titul 1991) a v po přestupu v úvodu své poslední sezony 1991/92 za EK Zell am See dohrál svoji profesionální kariéru v rakouské nejvyšší soutěži.  V roce 2011 byl jedním z laureátů Lester Patrick Trophy za přínos hokeji v USA.

Trenérská kariéra.

Kromě zmíněného účinkování u americké mužské i ženské reprezentace vedl i celek Madison Monsters (CoHL, sezona 1995/96) a od roku 1996 působí u týmu wisconsinské univerzity – do roku 2002 jako asistent a poté jako hlavní trenér.

Rodina.

Jeho otec byl hokejový trenér Bob Johnson a vedl jej v přípravě na OH 1976. Hokej za univerzitu hrál i bratr Peter – účastník mistrovství světa 1982 či juniorského šampionátu o tři roky dříve.  Hokeji se věnovali i oba synové, ale pouze na univerzitní úrovni.

Zajímavost.

O olympijském triumfu v Lake Placid 1980 byl v roce 2004 natočen film, ve kterém Johnsona hrál Eric Peter-Kaiser.

Mark Johnson (* 22. září 1957 v Minneapolis, Minnesota, Spojené státy americké) je bývalý americký hokejový reprezentant, který nastupoval také jedenáct sezon v NHL.

Mark Einar Johnson (born September 22, 1957) is an American ice hockey coach for the University of Wisconsin–Madison women's ice hockey team. He is a former NHL player who appeared in 669 NHL regular season games between 1980 and 1990. He also played for the gold medal-winning 1980 U.S. Olympic Hockey team.


Historie.

Nádraží bylo otevřeno 5. července 1849 pro "Compagnie du chemin de fer de Paris à Strasbourg" (Železniční společnost z Paříže do Štrasburku) pod názvem "Embarcardère de Strasbourg" (Štrasburské nástupiště). Stavební práce byly zahájeny v roce 1847 a dokončeny roku 1850. Poté, co byla otevřena trať do Mylhúz a koncesi získala "Compagnie des chemins de fer de l'Est" (Východní železniční společnost), dostala stanice v roce 1854 svůj dnešní název. V letech 1885 a 1900 bylo nádraží významně přestavěno. Poslední rozšíření proběhlo v letech 1926-1931 a při něm získala budova dnešní podobu.  Protože byly z této stanice vypravovány vlaky na východ Francie, stalo se významným místem mobilizace v letech 1914 a 1939. V hale se nachází monumentální malba "Le Départ des poilus, août 1914" (Odjezd vojáků, srpen 1914), kterou v roce 1926 vytvořil americký malíř Albert Herter.  Budova nádraží, především její fasáda, střechy a příjezdová a odjezdová hala je od roku 1984 chráněna jako historická památka.  V roce 2008 byla dokončena renovace nádražní budovy i stejnojmenné stanice metra v souvislosti s vybudováním vysokorychlostní železniční tratě.

Rozvoj.

Na roky 2013-2015 se plánuje realizace rychlostní železnice CDG Express, která by během 20 minut spojila nádraží s letištěm Charlese de Gaulla. Při této příležitosti se rovněž plánuje propojení Gare de l'Est se sousedním Gare du Nord přes podzemní stanici Magenta podzemním tunelem pro pěší, čímž by vznikl rozsáhlý dopravní uzel. Tento tunel by byl prodloužením stávající podzemní chodby do stanice metra Château-Landon, jejíž vchody jsou umístěny v zadní části nástupišť. Prodloužením pod ulicí "Rue La Fayette" by došlo k napojení stanice Magenta, která slouží lince RER E. Chybí prorazit jen 50-80 m mezi nástupištěm 1 na Gare de l'Est a výstupem na ulici "Rue de l'Aqueduc" stanice Magenta, avšak v podzemí se nachází kanalizace a kanál Ourcq, což práce komplikuje. Proto Pařížská rada preferuje vytvořit jiný vstup na křižovatce ulic "Rue d'Alsace" a "Rue La Fayette". Druhým projektem je propojení nádraží nadzemní cestou po střeše budovy. Město by zde poté vybudovalo visutou zahradu.

Spojení.

Z nádraží vyjíždějí vlaky do zahraničí: Lucembursko, jižní Německo, Švýcarsko a Rakousko, do střední Evropy (Budapešť, Bukurešť) a od roku 2010 i do východní Evropy (Minsk - Moskva).  Od roku 2007 spojuje trať TGV Paříž s městy Štrasburk, Karlsruhe, Stuttgart, Ulm, Augsburg a Mnichov a dále Metz, Mylhúzy, Basilej, Curych a Chur. Vlaky ICE jezdí do Saarbrückenu, Kaiserslauternu, Mannheimu a Frankfurtu nad Mohanem. Noční spoje jezdí do Hannoveru, Berlína, Brém, Hamburku, Mnichova a Innsbrucku.  Do východních regionů Francie (Champagne-Ardenne, Franche-Comté, Lotrinsko a Alsasko).  Kromě toho slouží jako konečná stanice regionálních vlaků TER Champagne-Ardenne.  Některé příměstské linky byly v roce 1999 převedeny na RER E, která vede přes podzemní stanici Magenta. Na předměstí proto jezdí pouze linka Transilien P:  Na stejnojmenné stanici pařížského metra je možné přestoupit na linky 4, 5 a 7.

Zajímavosti.

Z tohoto nádraží byl vypravován známý Orient expres do Konstantinopole, který poprvé vyjel 4. října 1883.  Nádraží se objevilo jako kulisa v několika francouzských filmech, např. "Velký flám", "Velký šéf" nebo "Amélie z Montmartru".

Gare de l'Est (česky doslovně "Východní nádraží"), synonymně Gare de Paris-Est, je železniční stanice v Paříži. Hlavová stanice se nachází v 10. obvodu na "Place du 11 novembre 1918" v blízkosti Gare du Nord. Architektem nádražní budovy, která je zapsaná na seznamu historických památek, je François-Alexandre Duquesney. Jeho průčelí uzavírá Boulevard de Strasbourg. Se 34 milióny cestujících za rok je pátým největším nádražím v Paříži.

The Gare de l'Est (pronounced , "Station of the East"), officially Paris-Est, is one of the six large SNCF termini in Paris. It is in the 10th arrondissement, not far from the Gare du Nord, facing the Boulevard de Strasbourg, part of the north-south axis of Paris created by Georges-Eugène Haussmann. It is one of the largest and the oldest railway stations in Paris, the western terminus of the Paris–Strasbourg railway and the Paris–Mulhouse railway which then proceeds to Basel, Switzerland.


Kariéra.

Niemi hrál od roku 1998 v juniorském věku za tým Keikko-Vantaa, ve kterém nastupoval i v druhé finské nejvyšší lize a pracoval tam na částečný úvazek jako řidič rolby. V roce 2005 přestoupil do týmu Pelicans Lahti, ve kterém nastupoval ve finské nejvyšší SM-liize. Niemi hrál za Pelicans tři sezóny dokud v roce 2008 nepodepsal smlouvu jako volný hráč s Chicagem Blackhawks. Do NHL nebyl nikdy draftován. Svojí zámořskou kariéru začínal na farmě Chicaga v nižší severoamerické lize AHL - v týmu Rockford IceHogs, kde strávil většinu sezóny 2008-09. V únoru 2009 byl povolán k týmu Blackhawks, aby nahradil zraněného kolegu a v NHL debutoval 27. února 2009, když hrál v jedné třetině při porážce 4:5 v prodloužení s Pittsburghem Penguins. Celý zápas odehrál poprvé o pár dní později 1. března 2009 a vychytal v něm vítězství 4:2 proti Los Angeles Kings.  V následující sezóně 2009-10 byl po tréninkovém kempu zařazen na soupisku Blackhawks a chytal ve druhém zápase sezóny, který byl hrán 3. října 2009 v Niemiho rodném Finsku proti Floridě Panthers a vychytal v něm své první čisté konto v NHL, když pochytal všech 23 střel soupeře. V základní části vychytal 26 vítězství ve 37 zápasech a postupně se prosadil do role prvního brankáře, ve které nahradil Cristobala Hueta a byl tak nasazen jako startující brankář pro playoff. Během druhého zápasu playoff vychytal čisté konto proti Nashvillu Predators a v playoff byl v dresu Blackhawks první od roku 1996, kdy se to povedlo Edu Belfourovi. 22. dubna 2010 vychytal své druhé čisté konto playoff, když zastavil všech 33 střel. Před ním naposledy vychytal za Blackhawks 2 čistá konta v jedné sérii Tony Esposito v roce 1974. 16. května 2010 pomohl Niemi 44 zákroky k vítězství 2:1 nad San José Sharks v prvním zápase ve finále západní konference. San José nakonec vyřadili ve čtyřech zápasech. Cenu pro nejlepšího hráče zápasu obdržel pouze za druhý zápas ve finále Stanley Cupu, když pochytal 32 střel. 9. června 2010 dovedl Niemi tým Blackhawks k vítězství Stanley Cupu, poté co porazili v posledním zápase Philadelphii Flyers 4:3 v prodloužení. Niemi byl třetím finským brankářem, který kdy hrál ve finále playoff NHL a prvním finským brankářem, který kdy vyhrál Stanley Cup.  Spor o smlouvu a plat vedl Niemi s Chicagem před arbitráží a byl mu přiznán plat 2,75 miliónů USD na sezónu (asi 55 miliónů kč). Protože Chicago dosáhlo maximálního povoleného platového stropu, tak nebylo schopno podepsat s Niemim smlouvu na částku, kterou měl přiznanou z arbitráže a nakonec podepsali smlouvu s veteránem Martym Turcem z Dallasu Stars na 1,3 milionu USD (asi 26 miliónů korun). 2. září 2010 podepsal Niemi jednoletý kontrakt se San José Sharks na 2 miliony USD (asi 40 miliónů kč). Ve svém prvním zápase sezóny 2010-11 chytil 30 střel a pomohl Sharks k vítězství 3:2 nad Columbusem Blue Jackets. Nejprve se v San José pravidelně střídal se svým finským kolegou Antero Niittymäkim, ale v únoru 2010 byl Niemi natolik úspěšný, že se ustálil na pozici prvního brankáře týmu. 1. března 2011 prodloužil se Sharks smlouvu o 4 roky na celkově 15,2 miliónů USD (304 miliónů kč).

Antti Niemi (* 29. srpna 1983, Vantaa, Finsko) je finský hokejový brankář hrající v týmu Jokerit Helsinky v lize KHL.

Antti Niemi (; born 29 August 1983) is a Finnish professional ice hockey goaltender for Jokerit of the Kontinental Hockey League (KHL).  Niemi previously played in the National Hockey League (NHL). During the 2009–10 season as a member of the Chicago Blackhawks, he became the first Finnish goaltender to win the Stanley Cup. Niemi also played for the San Jose Sharks, Dallas Stars, Pittsburgh Penguins, Florida Panthers, and Montreal Canadiens.


Stavební vývoj.

První náměty pro své pozdější festivalové divadlo získal Richard Wagner, podle tvrzení svého prvního oficiálního životopisce Carla Friedricha Glasenappa pocházejícího z Rigy, již v době, kdy působil jako kapelník v Rize (1837/39). Tamější divadlo již mělo řadu prvků, které se opakují ve Festivalovém divadle v Bayreuthu: prudce stoupající parket v podobě amfiteátru, hluboce položené orchestřiště a zatemnění hlediště, které v té době nebylo běžné.

Wagnerovy představy.

Po ukončení práce na libretu svého "Prstenu Nibelungova" formuloval Wagner roku 1851 i svou myšlenku jevištních hudebních slavností, nejprve v dopisech (například Theodoru Uhligovi), později též veřejně ve "Sdělení mým přátelům" („Eine Mittheilung an meine Freunde“). K dobovým „zpěváckým slavnostem“ a „tělocvičným slavnostem“ tak měla přibýt i „divadelní slavnost“. Představení se měla konat v nějakém menším městě v nezdobném a prozatímním divadle jako jedinečná událost. Poté mělo být divadlo „z prken a trámů“ znovu strženo. Hlediště mělo být postaveno jako amfiteátr a orchestr měl být v každém případě zakryt.  Wagner se dovolává návaznosti na divadelní slavnosti antického Řecka a na pravidelně se konající dionýsie. Strop bayreuthského Festivalového divadla z pomalovaného plátna upomíná na ideál divadla pod širým nebem.

Semperovy plány pro Mnichov.

Když Wagnera roku 1864 povolal bavorský král Ludvík II. do Mnichova, zdálo se, že se rychle uskuteční i myšlenka hudebních slavností. Návrhem a realizací projektu byl pověřen Gottfried Semper, Wagnerův přítel, architekt a stavitel drážďanského dvorního divadla (po jeho zničení požárem se stal i stavitelem nového dvorního divadla, zvaného nyní Semperoper).  Semper plánoval nejprve vestavět divadlo do mnichovského skleněného paláce, poté monumentální festivalové divadlo vysoko nad břehem Isaru, ke kterému měla vést široká výstavná ulice. Vnitřní prostor měl být podle Wagnerových přání již uspořádán podobně jako později v Bayreuthu: nejvyšší účelnost pro hlediště i jeviště s koncentrací na uváděné dílo. Nemělo se jednat o divadlo s lóžemi, ale o stoupající auditorium s dobrým výhledem ze všech míst, o „demokratické“ hlediště, ve kterém padala veškerá stavovská omezení.  Poté, co Wagner musel roku 1865 opustit Mnichov, ale projekt festivalového divadla uvázl. Wagner sám se od něj brzy distancoval i proto, že se celý záměr stával příliš monumentálním, stále více se vzdaloval od jeho ideálních představ a vymaňoval se jeho vlivu, protože skladatel v té době žil ve Švýcarsku.

Stavba v Bayreuthu.

Kolem roku 1870 vyhledal Wagner v konverzačním lexikonu Markraběcí operní divadlo v Bayreuthu. Protože ve své době disponovalo největším jevištěm mezi německými operními divadly, doufal, že by v něm mohl najít vhodné místo pro svůj "Prsten Nibelungův" a pro realizaci své myšlenky hudebních slavností. Za tímto účelem přijel roku 1871 do Bayreuthu a navštívil historické divadlo. Pro malé rozměry hlediště se Wagner musel původního plánu vzdát, ale poloha a velikost města se mu zamlouvala, takže ihned započal konkrétní přípravné práce pro stavbu. Pozemek obdržel od města Bayreuthu zdarma. Architektonické plánování převzal mladý lipský architekt Otto Brückwald, který se přidržel hlavních rysů Semperových plánů.  29. dubna 1872 byl proveden první výkop a 22. května 1872 mohl být, za prudkého deště, položen základní kámen. Při této příležitosti dirigoval Wagner v Markrabském operním divadle Beethovenovu Devátou symfonii. Pak se ale stavba z finančních důvodů neustále protahovala. Plánovaný prodej 1000 patronátních listin po 300 tolarech probíhal jen zdlouhavě; do začátku roku 1876 jich byla prodána méně než polovina. I v pomoc německého císaře, říšského kancléře a Říšského sněmu doufal Wagner přes podporu hraběnky Schleinitzové marně.

Otevření.

2. srpna 1873 mohla být oslavena zdvižná, ale první slavnosti plánované na rok 1873 musely být odloženy. Roku 1874 král Ludvík II. zajistil pokračování stavby poskytnutím úvěru ve výši nejprve 300 000 marek, později zvýšeného o dalších 100 000 marek. Rodina Wagnerova obě částky později plně splatila s využitím příjmů z tantiém. Celkové náklady na samotnou stavbu divadla činily 428 384,09 marek.  Ačkoli se scénické zkoušky konaly již od Festivalové divadlo mohlo být konečně otevřeno 13. srpna 1876 představením "Zlata Rýna", kterým začalo první provedení cyklu "Prsten Nibelungův". Kvůli schodku prvních hudebních slavností stálo divadlo následujících šest let bez využití, až roku 1882 se konaly další slavnosti, které byly věnovány premiéře "Parsifala". K návštěvě Ludvíka II. byla budova v květnu 1882 rozšířena o tzv. „Královskou stavbu“ („Königsbau“) na čelní straně, umožňující přímý přístup do královské lóže, samotářský král však již tyto slavnosti nenavštívil.

Další osudy.

V prvních padesáti letech existence doznala stavba jen málo změn: roku 1888 bylo instalováno elektrické osvětlení, roku 1914 byla vestavěna protipožární železná opona. Větší práce byly provedeny v letech 1923–24, tedy před obnovením slavností přerušených za I. světové války. Zákulisí jeviště tehdy bylo značně prodlouženo, neboť plastické kulisy oproti původním malovaným vyžadovaly více manipulačního prostoru. V roce 1930 pak byla dosavadní spodní řada velkých lóží rozdělena a vestavěna nová řada lóží, určená pro tisk. Počátkem 30. let pak byly provedeny některé další úpravy foyeru a přístupu do hlediště. V roce 1934 byla rovněž do prostřední řady lóží vestavěna zvláštní kabina pro rozhlasové přenosy a zavedena klimatizace.  Za druhé světové války se tehdejší vedoucí Hudebních slavností v Bayreuthu Winifred Wagnerové podařilo uchránit divadlo před válečným využitím (uvažovalo se např. o skladu Luftwaffe), které by z budovy učinilo válečný cíl. I díky tomu přečkalo divadlo válku, včetně plošného bombardování Bayreuthu v dubnu 1944, bez poškození. Od konce roku 1944 bylo dočasně využíváno pro ubytování válečných uprchlíků, po obsazení města americkým vojskem převzala jeho správu americká armáda a divadlo sloužilo pro její náboženské a kulturní potřeby, později sloužilo opět jako divadlo ve správě města Bayreuthu. V době americké správy v něm bylo zavedeno topení, které jinak není v divadle třeba vzhledem k jeho sezónnímu využívání.  V 60. letech 20. století proběhla stavební sanace budovy; původní materiály, zejména dřevo, byly zejména ve vnějších, ale i v některých vnitřních částech budovy nahrazeny betonem a ocelí. Další restaurace hlavní budovy proběhla v 90. letech; přitom byly odstraněny některé úpravy učiněné ve 30. a 60. letech ve prospěch původního řešení.  Vedle vlastní divadelní budovy existovaly od počátku vedlejší provozní budovy, a to jednak pro veřejnost (dvě restaurace, malá a velká), jednak pro samotné divadlo (výrobna kulis). Malá restaurace byla roku 1923 přestavěna na zkušebnu sboru, velká restaurace byla roku 1971 nahrazena novostavbou, která mimo dobu slavností slouží jako zkušebna orchestru. Zejména v poválečné době vzniklo v prostorách okolo divadla postupně sedm zkušebních scén (poslední roku 2002) a další vedlejší stavby pro technické účely.

Popis divadelní budovy.

Hlediště a jevištní část stavby jsou hrázděné, přičemž původní dřevěné trámy byly v průběhu renovace od 60. let 20. století nahrazeny betonovými a ocelovými nosníky. Vnějšek stavby je z největší části z červených cihel a je téměř zcela prostý ozdob, čímž si budova vysloužila pohrdlivé označení „stodola“ („Scheune“). Reminiscencí na „nakvap sbité slavnostní haly“ měl být podle Wagnerových slov vyvolán lidový dojem při vyhnutí se veškerému „napodobování cizí podstaty“.

Jeviště.

Jevištní portál je 11,80 m vysoký a 13 m široký. Maximální šířka jeviště činí 27 m. Hlavní jeviště má hloubku 22 m, k čemuž přistupuje zákulisí využitelné ke hře o hloubce 13 m. Celková délka divadla od hlavního vstupu až po konec zákulisí činí 100 m. Provaziště se nachází 26 m, střecha 36,40 m nad úrovní jeviště. Maximální hloubka propadliště je 13 m.

Hlediště.

Hlediště sestává ze zcela pravidelně stoupajících řad sedadel po vzoru antických amfiteátrů, což zaručuje takřka ideální pohled z téměř všech míst. Díky položení podlahy na dřevěnou konstrukci a dokonce i vypracování pilířů a sloupů ze dřeva – ty jsou jen omítnuty sádrou, aby vzbuzovaly dojem kamene – nabízí vynikající akustické podmínky. Právě pro tuto akustiku nebyla později zvažována možnost nahradit stávající budovu budovou kamennou. Podél zadní stěny nad samotným parterem jsou tři (do roku 1930 dvě) galerie. Hledištní prostor po různých přestavbách poskytuje místo pro 1974 diváků.  Po stranách hlediště jsou postupně prodlužující se náznaky dělicích stěn. Ty u jeviště přecházejí ve dvojité proscénium, které bylo navrženo tak, aby vzbudilo „nádhernou iluzi zdánlivé větší vzdálenosti vlastní scény“ od diváka, a navíc iluzi, „že se mu na scéně vystupující osoby jeví ve zvětšené, nadlidské velikosti“.  Skutečnost, že se Wagner od počátku intenzivně podílel na plánování budovy divadla, vedla k četným dalších inovacím vztahujícím se k divadelní praxi. K tomu patří vedle utváření hlediště také „Wagnerova opona“, tedy opona, která se nesmírně rychle otevírá směrem nahoru i do stran.

Osvětlení.

Wagner kladl zvláštní důraz na podstatné zatemnění divadelního prostoru, protože žádný vedlejší zrakový vjem neměl diváka odvádět od dění na scéně. K zavedení plné tmy však došlo spíše náhodou: inovativní plynové osvětlení hlediště bylo dokončeno teprve v den prvního představení ve Festivalovém divadle a nemohlo již být dostatečně vyzkoušeno a seřízeno. Proto došlo při začátku představení namísto ztlumení světel k celkovému výpadku osvětlení a nastala úplná tma. U toho nakonec zůstalo, protože výsledný účinek odpovídal Wagnerovým záměrům. Tím bylo skoncováno s divadelní praxí 18. a 19. století, kdy bylo hlediště v průběhu představení osvětleno nebo nanejvýš zahaleno do mírného pološera.

Mystická propast.

„Mystickou propastí“ („Mystischer Abgrund“) nazval Richard Wagner v bayreuthském Festivalovém divadle odstup mezi prvním a druhým proscéniem, ve kterém zvukový kryt nad orchestřištěm zakrývá orchestr, který je tak pro diváky neviditelný. Toto zakrytí orchestru („technického ohniska hudby“) mělo posílit scénickou iluzi tím, že zabránilo každému odvedení pozornosti od jeviště a tomu, aby „stálý pohled na technický aparát spolupůsobící při tvoření tónu působil nepříjemně rušivě“. „Idealita“ scény měly být oddělena od „reality“ obecenstva, aby se diváci dostali do „stavu somnambulní jasnozřivosti“.  Důvody zakrytí orchestřiště byly tedy zprvu výlučně optické; vedle samotného odstranění esteticky rušivého pohledu na orchestr toto řešení navíc přispívá k úplnosti zatemnění divadelního prostoru, které není rušeno osvětlením nástrojových pultů.  Dřevěný zvukový kryt tvoří dva díly: vodorovná zvuková clona, která se vpředu napojuje na okraj jeviště a orchestřiště zezadu téměř úplně zakrývá, a lasturovitá optická clona mezi orchestřištěm a hledištěm, která vznikající, vpřed stoupající zvuk z orchestřiště odráží směrem k jevišti a brání přímému ozvučení hlediště.  Netypické a světově orchestřiště klesá v šesti terasových stupních dozadu až pod jeviště a je obecenstvu zcela neviditelné. Dirigent stojí na vyvýšeném místě, ale ještě pod optickou clonou před orchestrem a je jedinou osobou ve Festivalovém divadle, která vidí současně jeviště i orchestřiště. Spolu s vynikající akustikou budovy vede toto výlučně nepřímé ozvučení hlediště ke vzniku zvukové směsi, ve které je prakticky nemožné lokalizovat nejen jednotlivé nástroje, ale vůbec celý orchestr. Namísto toho je dosaženo orchestrálního zvuku, který se „všudypřítomně“ šíří prostorem.  Zakryté orchestřiště má však i zcela praktické účinky: Vzhledem k tomu, že i zvuk houslí se doléhá k posluchačům tak či onak nepřímo, spočívá jejich přednostní úkol v tom, aby zpěvákům poskytly hudební oporu. Z tohoto důvodu je v Bayreuthu dodnes zachováván samotným Wagnerem předepsané odlišné rozsazení: první housle, které mají v orchestru vedoucí hlas, nesedí nalevo od dirigenta, jak je obvyklé, ale napravo od něj, aby zvukové otvory právě jejich nástrojů (a nikoli druhých houslí) směřovaly šikmo dozadu tedy přímo směrem k jevišti. Uspořádání smyčcových nástrojů je tedy proti obvyklému rozsazení obrácené, což dirigenty dodnes často mate.  Filosof Theodor W. Adorno používal v souvislosti s „mystickou propastí“ slavná slova o „zakrytí produkce zjevením produktu“. Vyčítal Wagnerově mechanické tvorbě iluzií manipulativnost, viděl v ní předobraz "kulturního průmyslu" a pranýřoval „regresi k magickému myšlení za pozdního kapitalismu“.

Festivalové divadlo Richarda Wagnera je festivalové divadlo na tzv. Zeleném vrchu v hornofranském Bayreuthu. Bylo postaveno v letech 1872–75 architektem Otto Brückwaldem podle návrhů skladatele Richarda Wagnera a s využitím starších návrhů Gottfrieda Sempera ve stylu helenistického historismu. Od založení slouží výlučně pro účely Hudebních slavností v Bayreuthu věnovaných provádění oper (hudebních dramat) Richarda Wagnera, které se konají každoročně od konce července do konce srpna. Je považováno za jedno z operních divadel s nejlepší akustikou na světě.

The Bayreuth Festspielhaus or Bayreuth Festival Theatre (, ) is an opera house north of Bayreuth, Germany, built by the 19th-century German composer Richard Wagner and dedicated solely to the performance of his stage works. It is the venue for the annual Bayreuth Festival, for which it was specifically conceived and built. Its official name is .


Historie.

První nádraží bylo otevřeno již 20. září 1840 při zprovoznění tratě do Juvisy. Architektem byl Félix Emmanuel Callet (1791-1854), držitel Prix de Rome. Železnice byla v roce 1843 prodloužena až do Orléans. V roce 1846 bylo nádraží poprvé rozšířeno.  V letech 1862-1870 bylo nádraží přestavěno do současné podoby. Nová hala z kovu má rozpětí konstrukce 51,25 m a je 280 m dlouhá. Velký prostor byl během obléhání Paříže v roce 1870 využíván k výrobě horkovzdušných balónů. V roce 1900 u příležitosti světové výstavy rozšířila společnost "Compagnie du chemin de fer de Paris à Orléans" stávající železniční trať do centra města Paříže a Gare d'Orsay se stalo novou konečnou stanicí.  V roce 1906 byla nádražní hala proražena kvůli výstavbě nadzemní tratě linky 5 pařížského metra, která překonává Seinu po viaduktu.  Od roku 1926, kdy byla dokončena elektrifikace trati Paříž-Vierzon, již na nádraží jako první v Paříži přestaly zajíždět parní lokomotivy. V roce 1939 se Gare d'Orsay začalo používat pouze pro dopravu na předměstí a Gare d'Austerlitz se stalo konečnou stanicí dálkových spojů. Až do roku 1990 zde byly vypravovány spoje do jihozápadní Francie. Poté byly uvedeny do provozu linky TGV z Gare Montparnasse, takže se objem přepravy snížil.  3 března 1969 byla otevřena podzemní nástupiště a od 26. září 1979 je využívá linka RER C.  Budova nádraží byla v roce 1997 zanesena mezi historické památky.  Na počátku 90. let se zvažovalo propojit Slavkovské nádraží podzemním tunelem s pohyblivým chodníkem s Gare de Lyon, které leží na druhém břehu Seiny, protože mezi oběma stanicemi není přímé spojení metrem, ale tento projekt byl posléze pro velké náklady odložen.  V letech 2004-2006 byly bývalé administrativní budovy prodány a přestavěny. Původní fasáda zůstala zachována, ale objekt byl kompletně přestavěn na kancelářskou budovu.

Rozvoj.

Od poloviny 90. let probíhá ve čtvrti rozsáhlá modernizace v rámci projektu Paris Rive Gauche, která se dotkne i samotného nádraží. Jedním z projektů je zakrytí kolejiště, nad kterým by vznikly nové užitné plochy. Rovněž se plánuje, že by na nádraží mohly zajíždět vlaky TGV.

Spojení.

Od uvedení do provozu TGV na Gare Montparnasse, ztratilo zdejší nádraží většinu dálkovách spojů směrem na jihovýchod. Ze stanice vyjíždějí vlaky ve směru Toulouse (přes Châteauroux, Limoges, Brive-la-Gaillarde, Cahors a Montauban), Perpignan - Cerbère, Bourges - Montluçon, Orléans - Blois - Tours.  Z nádraží vyjíždí i mnoho nočních vlaků do jižní Francie a Španělska: Barcelona (přes Gérone), Madrid (přes Burgos), Nice (přes Toulon a Cannes), Port-Bou (přes Toulouse a Perpignan), Toulouse - La Tour-de-Carol, Briançon (přes Valence), Toulouse, Rodez - Albi, Irun (přes Biarritz), Tarbes (přes Lurdy). V sezónně vyjíždějí noční spoje směrem na Luchon, Saint-Gervais-les-Bains a Bourg-Saint-Maurice.  Vlaky TER zajišťují dopravu směrem na Étampes - Orléans a Dourdan - Châteaudun - Vendôme - Tours.  Na stejnojmenné stanici pařížského metra je možné přestoupit na linky 5 a 10. Nástupiště linky 5 je neobvykle umístěno nad zemí a trať prochází nad kolejištěm přímo hlavní nádražní budovou.  Na podzemní stanici zastavují vlaky linky RER C.

Gare d'Austerlitz (česky doslovně "Slavkovské nádraží") je železniční stanice v Paříži. Hlavová stanice se nachází ve 13. obvodu na "Place". Architektem nádražní budovy, která je zapsaná na seznam historických památek, je Pierre-Louis Renaud. Název nádraží je odvozen od německého jména moravského města Slavkov, kde Napoleon Bonaparte 2. prosince 1805 zvítězil v Bitvě tří císařů. Na počest v této vítězné bitvy bylo v Paříži pojmenováno nábřeží Quai d'Austerlitz, u kterého se nádraží rozkládá.

The Gare d'Austerlitz ("Austerlitz Station"), officially Paris-Austerlitz, is one of the six large terminus railway stations in Paris. It is on the left bank of the Seine in the southeastern part of the city, in the 13th arrondissement. It is the start of the Paris–Bordeaux railway; the line to Toulouse is connected to this line. Since the introduction of the TGV Atlantiqueusing Gare MontparnasseAusterlitz has lost most of its long-distance southwestern services. It is used by some 30 million passengers annually, about half the number passing through Montparnasse.  The Elipsos Train Hotels (Trenhotel) operated jointly by RENFE and SNCF operated from here to Madrid and Barcelona from 2001 to 2013. They would leave in the early evening and arrive next morning. With the start of a direct TGV from Paris to Barcelona, on 15 December 2013, the Trenhotel services finished.


Rozšíření.

Vyskytují se v Austrálii, na Filipínách, Nové Guineji, Sulawesi, Kalimantanu a dalších ostrovech v jihozápadním Tichomoří a jihovýchodní Asii. Obývají tam tropické pralesy, horské lesy i křovinaté oblasti.

Popis.

Jsou to středně velcí pozemní ptáci o velikosti od 50 do 70 cm a váze až 3 kg. Létají jen málo, při útěku před predátorem nebo při hřadování, pohybují se většinou po zemi. Vyznačují se poměrně dlouhýma a velmi silnýma nohama. Hlavu mají v poměru k tělu malou. Jejich základní barvou je hnědá až černá s mnoha odstíny, např. do modra. Některé druhy mají na hlavě výrůstky v podobě helmice nebo hřebene, chrupavčité laloky nebo holou hlavu a krk s pestrobarevnou kůži nebo nafukovací vaky na krku. Všechny tyto zvláštnosti slouží k vizuální signalizaci, zbarvení i velikost se mění v  průběhu rozmnožovací aktivity. Většina druhů nemá pohlavní dimorfismus, u některých jsou ale samice menší nebo méně pestrobarevné. Na větší vzdálenosti komunikují kokrháním, např. shánění kontaktu před pářením nebo mohou kokrhat i v duetu.

Stravování.

Jsou to všežravci, kteří se živí rostlinami a malými bezobratlými a obratlovci. Rostlinná část potravy je tvořena semeny, bobulemi, lístky i květy. Bezobratlou část jídelníčku tvoří termiti, mravenci, švábi, kobylky, vážky, pavouci, vosy, stonožky, hlemýždi a červi, z drobných obratlovců pak žáby a ještěrky.

Rozmnožování.

U některých tabonů se pravděpodobně jedná o  monogamní páry, u jiných o  promiskuitní. Vzájemná vazba partnerů se projevuje většinou jen v období páření a snášení vajec. Rozmnožování tabonů je jedno z nejzvláštnějších v ptačím světě. Pro svá vejce si budují umělé líhně, ve kterých se budou zárodky vajec vyvíjet. Samec, někdy společně se samici, shromažďuje i několik let různé rostliny, listy, větvičky trávu, písek i kyprou hlínu na hromadu vysokou i několik metrů. Samice do takto připraveného hnízda snese do děr v několikadenních intervalech 3 až 35 velkých vajec o hmotnosti od 75 do 230 gramů, celé kladení vajec může trvat 2 až 4 měsíce.  Během inkubační doby dlouhé v rozmezí 44 až 77 dnů udržuje samec postupným rozhrabování a zase přihrnováním tlející rostlinné hmoty v hnízdě konstantní teplotu, kterou měří vsunutím zobáku, čidlo má na patře nebo jazyku. Samice se po snůšce většinou o hnízdo již nestará. Kuřata se líhnou postupně jak byla snesena vejce, protože nemají vaječný zub rozlomí skořápku drápy a za jejich pomoci se v poloze na zádech vyhrabou z hromady na povrch. U mnoha druhů jsou značně vyspělá a samostatně od hnízda odcházejí bez nějaké další vazby na rodiče nebo sourozence. Jsou schopny se ihned samy živit i krátce létat, přestože ještě nemají ocasní péra. Odcházejí se ukrýt do křoví, teprve podějí se u nich objeví reakce na nepřítele. Snášet vejce začnou za 1 až 3 roky. Samec po vylíhnutí všech kuřat opět až do snůšky nahrabuje na hromadu novou hmotu místo zetlené a připravuje tak opět inkubátor na příští sezonu, ten většinou slouží po několik desetiletí i dalším generacím, někdy současně i více samicím. Největší doložené hnízdo mělo v průměru 16 m a bylo vysoké 5 m (300 m³ materiálu). U některých druhů samci budují hnízdo vždy nové.  Jiné druhy zvolily pro inkubaci vajec snazší metodu, samice zahrabává každé vejce samostatně do 30 až 60 cm hlubokých jam na osluněném místě do černého lávového písku, který slunce silně zahřívá. Druhá varianta spočívá ve využívání písčitých míst s geotermálním teplem. V obou případech se na příhodných místech schází i stovka samic ke společnému kladení vajec. Po snůšce se samice zpět vracejí do lesů a kuřata vylíhlá asi za 55 dnů se vyhrabou a odcházejí samostatně za nimi.

Ohrožení.

Ohrožení jsou nejvíce masožravými savci, jako jsou lišky, levharti, divocí psi, kočky a také hadi. Největší nebezpečí pro tabony přinášejí změny přirozeného prostředí ve kterém žijí např. kácení lesů, zdivočelá domácí zvířata a organizovaný sběr vajec, který domorodci praktikují odedávna.

Taxonomie.

Jak se zvětšuje poznání o jednotlivých druzích tabonů, tak se mění i jejich taxonomické zatřídění. Mimo zde uvedené rody a jejich druhy se ještě některé dále dělí do poddruhů.

Tabonovití (Megapodiidae) je čeleď zavalitých hrabavých ptáků, kteří si sami nevysedí svá vejce ani je nepodkládají k vysedění jiným ptákům. Čeleď tvoří 6 rodů, všechny mají stejné české jméno tabon.

The megapodes, also known as incubator birds or mound-builders, are stocky, medium-large, chicken-like birds with small heads and large feet in the family Megapodiidae. Their name literally means "large foot" and is a reference to the heavy legs and feet typical of these terrestrial birds. All are browsers, and all but the malleefowl occupy wooded habitats. Most are brown or black in color. Megapodes are superprecocial, hatching from their eggs in the most mature condition of any bird. They hatch with open eyes, bodily coordination and strength, full wing feathers, and downy body feathers, and are able to run, pursue prey, and in some species, fly on the same day they hatch.


Historie.

Grand Palais byl postaven v letech 1897-1900 na nově vytvořené "Avenue Nicolas II" (dnešní Avenue Winston Churchill), která tvořila spojnici od Avenue des Champs-Élysées přes Pont Alexandre III k Invalidovně. Původně stál na tomto místě Průmyslový palác postavený pro světovou výstavu roku 1855.  V roce 1896 byla vyhlášena architektonická soutěž omezená jen na francouzské architekty, ve které zvítězili Henri-Adolphe-Auguste Deglane (1855-1931), Louis-Albert Louvet (1860-1936), Albert-Félix-Théophile Thomas (1847-1907) a Charles-Louis Girault (1851-1932), přičemž posledně jmenovaný stál v čele skupiny. 1. května 1900 francouzský prezident Émile Loubet palác slavnostně otevřel.  V roce 1975 byla loď paláce zapsána mezi historické památky. Od roku 2000 je chráněn celý Grand Palais.  V letech 1993-2005 prošel celý palác nákladnou rekonstrukcí.

Architektura.

Budova pavilónu má samonosnou ocelovou konstrukci se skleněnými výplněmi na křížovém půdorysu velkých hal. K ní je přistavena z kamene a z cihel palácová část se schodišti a zázemím. Palác je dlouhý 240 metrů a vysoký 44 metrů. Hlavní průčelí má zdůrazněný střední portál a je členěné jónskými sloupy. Kromě hlavního portálu do "Avenue Winstona Churchilla" má boční přístavby se vstupy na obou koncích křídel. Atika je zdobená monumentálními bronzovými sousošími čtyřspřeží, tzv. kvadrigami, další alegorické sochy jsou v nikách. Ve vstupním nádvoří jsou tři kamenná sousoší, usazená na zábradlí oválného bazénku i v něm.  Interiér budovy má 77000 m výstavní plochy, z čehož je 13500 m v prosklené hale.

Využití.

Od skončení výstavy je palác stále využíván k nejrůznějším expozicím a akcím, jako jsou knižní a starožitnické veletrhy, výstavy zemědělských strojů, módní přehlídky, koncerty nebo cirkusová turné. V letech 1901-1961 se zde konal Pařížský autosalón. V letech 1901-1957 zde probíhaly jezdecké závody. Od roku 1976 se zde pořádá FIAC. Mezi nejúspěšnější výstavy uspořádané v paláci patřila Renoirova retrospektiva v roce 1985, kterou navštívilo 868 600 návštěvníků a Manetova výstava v roce 1983 s 808 700 návštěvníky.  V paláci má rovněž sídlo muzeum vědy Palais de la découverte.  Ke zvláštnostem paláce patří, že v jedné části budovy je policejní stanice.

Grand Palais (česky "Velký palác") je výstavní pavilon v Paříži, který byl postaven pro světovou výstavu v roce 1900 stejně jako protilehlý Petit Palais a Pont Alexandre III. Dnes slouží státním muzeím pro dočasné výstavy.

The Grand Palais des Champs-Élysées, commonly known as the Grand Palais (English: Great Palace), is a large historic site, exhibition hall and museum complex located at the Champs-Élysées in the 8th arrondissement of Paris, France. Construction of the Grand Palais began in 1897 following the demolition of the Palais de l'Industrie (Palace of Industry) as part of the preparation works for the Universal Exposition of 1900, which also included the creation of the adjacent Petit Palais and Pont Alexandre III. It has been listed since 2000 as a "monument historique" by the French Ministry of Culture.  The structure was built in the style of Beaux-Arts architecture as taught by the École des Beaux-Arts of Paris. The building reflects the movement's taste for ornate decoration through its stone facades, the formality of its floor planning and the use of techniques that were innovative at the time, such as its glass vault, its structure made of iron and light steel framing, and its use of reinforced concrete.


Konstrukce.

Koncept hlavního inženýra Gordona Murraye nijak nevynikal mezi koncepty ostatních konstruktérů vysokovýkonných aut: nízká váha a vysoký výkon. Bylo toho dosaženo použitím špičkových a drahých materiálů jako uhlíkových vláken, titanu, hořčíku, kevlaru a zlata. F1 bylo prvním sériovým vozem které mělo monokok z uhlíkových vláken.  Gordon Murray nad třímístným supersportem přemýšlel již od mládí, ale až když čekal na let domů z Grand Prix Itálie v roce 1988, nakreslil náčrtek třísedadlového sportovního vozu a předvedl ho Ronu Dennisovi jako koncept, který by byl silně ovlivněn zkušenostmi a technologiemi McLarenu z formule 1 a odrážely se v něm dovednosti a znalosti napříč týmem McLaren.  Později byly dva kit car vozy Ultima MK3 (čísla podvozku 12 a 13, poslední vyrobené vozy MK3), přezdívané "Albert" a "Edward", využity jako "muly" k testování různých komponent a konstrukcí před postavením prvního vozu. Číslo 12 bylo použito k testování převodovky (s motorem Chevrolet V8 o objemu 7,4 litru k napodobení točivého momentu uvažovaného motoru) a dalších komponent jako sedadel a brzd. Číslo 13 testovalo motor BMW V12 a výfukový a chladicí systém. Když měl McLaren testy hotové, obě muly zničil, aby udržel stranou odborný tisk a protože nechtěl, aby byl McLaren F1 spojován s kit cary.  Automobil byl poprvé představen 28. května 1992 na Velké ceně Monaka. Sériový vůz zůstal stejný jako původní prototyp, XP1, kromě vnějších zrcátek, která byla na XP1 namontována na horní část A sloupku. Tento prototyp nemohl legálně na silnice, protože vpředu chyběla směrová světla. McLaren proto musel udělat pár změn, ale několik McLarenů F1 odeslali majitelé (mimo jiné i Ralph Lauren) zpět do továrny, aby jim předělali zpětná zrcátka na podobná těm z prototypu XP1. Původní prototypová zrcátka v sobě měla směrová světla, s čímž ostatní automobilky přišly o pár let později.  Bezpečnost vozu byla poprvé prověřena, když během testů v Namibii v dubnu 1993 testovací jezdec, oblečený jen do šortek a trička, narazil do kamene a první prototyp několikrát převrátil. Jezdec však vyvázl bez zranění. Později toho roku byl postaven prototyp XP2 speciálně pro crash test a úspěšně jím prošel.

Motor.

Historie.

Gordon Murray trval na tom, že motor musí být nepřeplňovaný kvůli zvýšení spolehlivosti a lepší odezvě motoru. Murray nejprve oslovil Hondu s požadavkem na motor o výkonu 410 kW, vážící 250 kg a s blokem o délce 600 mm, který měl být odvozen z motoru formule jedna v tehdy vítězných vozech McLaren/Honda.  Když Honda odmítla, Isuzu, tehdy plánující vstup do šampionátu formule 1, testovalo motor V12 o objemu 3,5 litru na podvozku Lotusu. Isuzu velmi stálo o využití jejich motoru pro McLaren F1, ale inženýři McLarenu chtěli motor ověřené konstrukce se závodnickým rodokmenem.

Technické údaje.

Nakonec projevilo zájem BMW a motorsportová divize BMW M vedená expertem Paulem Rosche navrhla a postavila 6,1 L dvanáctiválec s válci do V v úhlu 60° nazvaný BMW S70/2. S 468 kW a 266 kg byl motor od BMW o 14 % výkonnější a o 16 kg těžší než s jakým počítal původní návrh, ale měl stejnou délku. Má blok motoru a hlavu válců z hliníkové slitiny se zdvihovým poměrem 86 mm × 87 mm, čtyřmi vačkovými hřídeli rozvodu DOHC s variabilním časováním ventilů (tehdy relativně nová a nevyzkoušená technologie) pro maximální flexibilitu kontroly nad čtyřmi ventily každého válce a s řetězovým pohonem rozvodů pro maximální spolehlivost. Motor má suchou vanu klikového hřídele.  Silniční verze má kompresní poměr 11:1 a produkuje nejvyšší výkon 468 kW při 7400 otáčkách a nejvyšší moment 651 N·m při 5600 otáčkách. Maximální otáčky motoru jsou omezeny na 7500 min.  Lépe o vlastnostech vozidla však vypovídá poměr váhy ku výkonu. Standardní McLaren F1 má 403 kW na tunu (550 koní na tunu). Ferrari Enzo má 314 kW/t, Bugatti Veyron 395 kW/t a SSC Ultimate Aero TT 747,9 kW/t.  Některé komponenty motoru jsou vyrobeny z hořčíku. Sání je ovládáno dvanácti nezávislými škrticími klapkami a výfukový systém má čtyři katalyzátory, každý je řízen nezávislými lambda sondami. Vačky jsou neustále variabilní pro zvýšení výkonu za použití systému, který je velmi blízký systému BMW VANOS, variabilnímu časování ventilů vozu BMW M3.  Aby se palivo plně rozprášilo, motor používá dva vstřikovače Lucas pro každý válec, kdy je první umístěn blízko sacímu ventilu a vstřikuje palivo v nízkých otáčkách, zatímco druhý je dále v sacím potrubí a pracuje ve vyšších otáčkách. Dynamický přechod mezi dvěma vstřikovači je řízen řídící jednotkou motoru.  Každý válec má svou vlastní malou zapalovací cívku. Vstřikování paliva s uzavřeným regulačním obvodem je sekvenční. Motor nemá senzor klepání motoru protože při navržených spalovacích podmínkách se tyto problémy nepředpokládaly. Písty byly kovány z hliníku.  Každý válec má vnitřní povlak z nikasilu který válcům dodal velkou odolnost proti opotřebení.  Na vývoj motoru mělo BMW krátký čas, což způsobilo, že konstruktéři použili jen osvědčené konstrukce, s nimiž měli zkušenosti. Motor proto nedostal ventily ani ojnice z titanu. Variabilní geometrie sacího potrubí byla také zvažována, ale byla zamítnuta jako zbytečná komplikace.  Průměrná spotřeba je 15 l/100 km, nejhorší 25 l/100 km a nejlepší 10 l/100 km.  Mezi lety 1998 a 2000 používaly podobné motory i vítězné vozy 24 hodin Le mans – BMW V12 LMR.

Podvozek a karoserie.

McLaren F1 byl prvním sériovým silničním automobilem, který měl monokok z laminátu vyztuženého uhlíkovými vlákny (CFRP). Hliníkové a hořčíkové díly, tvořící úchytné body zavěšení, byly zality přímo do CFRP.  Řidič sedí ve vozidle uprostřed před palivovou nádrží a před motorem. Sedadla pro spolucestující jsou po stranách mírně vzad. Dveře se vyklápí ven a nahoru, připomínají motýlí křídla.  Motor se při plném výkonu ohřívá na vysoké teploty a to způsobuje velké teplotní rozdíly v motorovém prostoru mezi běžným a plným zatížením motoru. CFRP špatně snáší tepelné namáhání a vysoké teploty a proto bylo rozhodnuto, že motorový prostor nebude vyroben z CFRP.

Aerodynamika.

Koeficient celkového odporu vzduchu standardního McLarenu F1 je 0,32. Pro porovnání: nejrychlejší Bugatti Veyron dosahuje koeficientu 0,36 a SSC Ultimate Aero TT, což bylo nejrychlejší sériové auto v letech 2007 až 2010, má tento koeficient 0,357. Čelní plocha vozidla je 1,79 m a celkové Cx je 0,57. Protože F1 má "aktivní" aerodynamiku, tyto hodnoty jsou pro nejaerodynamičtější nastavení.  Běžný McLaren F1 neměl žádné přítlačné křídlo (na rozdíl od verzí LM a GTR), nicméně design spodku karoserie McLarenu kromě difuzoru používá dynamického přízemního efektu (podobně jako ekranoplány) k zlepšení přítlaku, který je ještě zlepšován dvěma elektrickými ventilátory z kevlaru které nasávají vzduch do motorového prostoru na přídavné chlazení a snižují tak tlak pod automobilem. Mód s vysokým přítlakem může řidič zapínat i vypínat. Na střeše vozidla je vstup vzduchu do sání s nízkotlakým výstupem části vzduchu na zádi střechy vozu. Pod každými dveřmi je malý vstup vzduchu k zajištění chlazení oleje a části elektroniky. Vpředu jsou potrubí s pomocnými ventilátory z kevlaru pro chlazení předních brzd.  Na zádi je malý dynamický spoiler, který se automaticky nastavuje tak, aby vyvažoval těžiště vozu při brždění – při brždění se vzpřímí. Po vzpřímení před ním vznikne zóna vysokého tlaku vzduchu a tento tlak je využit k chlazení zadních brzd – spoiler odkryje dva kanály ženoucí vzduch k zadním brzdám. Spoiler zároveň funguje jako aerodynamická brzda, protože zvýší koeficient odporu vzduchu z 0,32 na 0,39. Je aktivován při rychlostech nad 64 km/h tlakem brzdové kapaliny.

Zavěšení kol.

Steve Randle, který byl v projektu odborníkem na dynamiku, měl odpovědnost za návrh zavěšení kol McLarenu F1. Bylo rozhodnuto, že vůz by měl být komfortní i přes to, že je orientovaný na výkon. Neměl mít tvrdý a nízký podvozek jako pravověrné okruhové vozy, protože to by omezilo praktické využití a pohodlí a zároveň zvýšilo hlučnost a vibrace, což by bylo proti původní filozofii, vytvořit nekompromisní silniční vůz.  Od počátku byl vývoj vozu F1 silně zaměřen na vyvážení vozu. Hmotnost byla soustředěna doprostřed například rozsáhlou manipulací s umístěním motoru, řidiče a palivové nádrže. Díky tomu má vozidlo malý polární moment setrvačnosti při zatáčení. F1 má 42 % své hmotnosti vpředu a 58 % vzadu, přičemž změny rozložení vlivem množství paliva v nádrži jsou menší než 1 %. Bylo zvažováno i počítačem řízené dynamické zavěšení kol, ale nebylo použito, protože by zvýšilo hmotnost, složitost a ztratila by se předvídatelnost chování vozidla.  Zavěšení se dvěma příčnými rameny má neobvyklou konstrukci. Podélné vedení kola je zajištěno bez ztráty kontroly, což umožňuje kolu posuv dozadu, pokud narazí na překážku a tím zvyšuje jízdní komfort.  Při vývoji zavěšení byly jako porovnávací vozy použity Jaguar XL16 Porsche 928S a Honda NSX.  Díly podvozku jsou z hliníkové slitiny, trojúhelníková ramena jsou vyrobena z jednoho kusu pomocí CNC obrábění.

Pneumatiky.

McLaren F1 používá přední pneumatiky o rozměru 235/45 Z R17 a zadní mají rozměr 315/45 Z R17. Jedná se o pneumatiky vyvinuté speciálně pro McLaren F1 společnostmi Goodyear a Michelin. Jsou obouvány na pětipaprskové ráfky rozměru 9x17 palců a 11,5x17 palců z hořčíkové slitiny opatřené ochranným lakem.  Obrysová kružnice otáčení má průměr 13 m.

Brzdy.

F1 má kotoučové kapalinové brzdy bez asistenčních systémů. Větrané, vrtané brzdové kotouče pocházejí od společnosti Brembo. Přední mají průměr 332 mm a zadní 305 mm. Pevné třmeny jsou čtyřpístkové a jsou vyrobeny z hliníku. Zadní třmeny nejsou uzpůsobeny pro ruční brzdu, ale je zde mechanicky ovládaný, počítačem řízený třmen, který slouží jako ruční brzda.  Pro zvýšení tuhosti třmenů jsou vyrobeny z jednoho kusu (na rozdíl od běžnější konstrukce ze dvou dílů). Zdvih brzdového pedálu je lehce přes 25 milimetrů. Vztyčený spoiler (zároveň aerodynamická brzda) nažene vzduchu do chladicích kanálů vedoucích k brzdám. Vstupy do těchto kanálů jsou v klidovém stavu skryty pod spoilerem.  Brzdy s posilovačem a ABS byly zvažovány, ale následně zamítnuty, protože znamenaly zvýšení hmotnosti a složitosti a omezení odezvy brzdového pedálu. Cenou za to jsou vyšší požadavky na zkušenost řidiče.  Gordon Murray chtěl pro vůz použít karbonové brzdy, ale zjistil, že tehdejší technologie ještě nebyly dost vyspělé. Jedním z hlavních důvodů byla přímá úměra mezi teplotou karbonových brzdových kotoučů a koeficientem tření. Brzdy měly poměrně slabý výkon pokud nebyly před použitím zahřáté. Karbonové brzdy mají snazší aplikaci pro čistě závodním prostředí, díky tomu měla závodní edice vozu, "F1 GTR", karbon-keramické brzdy.

Převodovka a pohonné ústrojí.

Standardní McLaren F1 má napříč uloženou šestistupňovou manuální převodovku a třílamelovou karbonovou spojku od AP Racing v hliníkové skříni. Druhá generace edice GTR má skříň z hořčíku. Standardní McLaren a 'McLaren F1 LM' mají následující převodové poměry: 3,23:1, 2,19:1, 1,71:1, 1,39:1, 1,16:1, 0,93:1, se stálým převodem 2,37:1. Převodovka je vlastní a byla vyvinuta společností Weismann. Vozidlo má samosvorný diferenciál Torsen.  Vůz má hliníkový setrvačník, který má pouze rozměry a hmotnost absolutně nezbytnou k přenosu točivého momentu. Důvodem je zmenšení momentu setrvačnosti a zvýšení citlivosti systému, což umožňuje rychlejší řazení a lepší odezvu plynu. To je možné díky tomu, že motor F1 postrádá sekundační vibrace a má torzní tlumič kmitů od BMW.

Interiér a výbava.

Standardní výbava McLarenu F1 obsahuje klimatizaci, raritu u tehdejších sportovních vozů. Zásluhy na návrhu systému přiznává Murray Hondě NSX, vozu, který Murray vlastnil a řídil 7 let, a, podle oficiálních stránek F1, nikdy nepotřeboval upravit automatické nastavení klimatizace. Další komfortní výbava obsahovala elektricky vyhřívaná a odmrazovaná čelní a boční okna SeKurit, elektrické stahování oken, centrální zamykání s dálkovým ovládáním, KENWOOD stereo systém s měničem na 10 CD, odkládací přihrádky, výkonné čtyřlampové světlomety, zadní mlhová světla, čtecí lampičky, světýlko na čtení mapy, pozlacené titanové nářadí Facom a lékárničku (obojí uložené ve voze). Ve standardní výbavě byly kromě toho také na míru vyrobená zavazadla pasující do úložných prostor vozu včetně golfového bagu, každý zákazník navíc dostal hodinky TAG Heuer 6000 Chronometer ze speciální edice, se sériovým číslem vozu napsaným pod středem hodinek. Airbagy nebyly do vozu montovány.  Ozdobné kovové plátky v interiéru jsou silné 0,5 mm kvůli úspoře hmotnosti. Sedadlo řidiče je vyrobeno podle přání zákazníka pro optimální posez a pohodlí. Sedadla jsou ručně vyrobena z uhlíkových vláken a pokrytá světlou kůží od firmy Connolly Leather. Sloupek řízení vozu není nastavitelný, ale protože si každý majitel vozu před výrobou specifikoval nastavení volantu, je pozice volantu nastavena přesně pro tyto majitele. To samé platí pro pedály, které také nejsou nastavitelné, ale každý vůz opustil továrnu nastaven pro konkrétního zákazníka.  Během předprodukční fáze kontaktoval McLaren společnost Kenwood Electronics, aby pro vůz vyrobila lehký audiosystém. KENWOOD mezi lety 1992 a 1998 používal F1 k propagaci svých výrobků v tištěných reklamách, katalozích a kalendářích. Každý audiosystém byl individuálně navržen podle hudebního vkusu zákazníka, nicméně neobsahoval rádio, protože Murray nikdy neposlouchal rádio.  Každý standardní vůz má také modem, který umožňuje zákaznické péči dálkově načítat informace z řídící jednotky motoru vozu, aby mohla pomoci v případě poruchy vozidla.

Nákup a údržba.

Bylo vyrobeno pouze 106 vozů, 64 z nich bylo standardních silničních (F1), 5 bylo upravených LM, 3 vozy verze GT, 5 prototypů (XP), 28 závodních vozů (GTR) a 1 prototyp LM (XP LM). Výroba začala v roce 1992 a skončila roku 1998. Výroba každého vozu trvala přibližně 3,5 měsíce.  Do roku 1998, kdy McLaren vyráběl a prodával standardní F1, činila cena vozu přibližně 970 000 dolarů. Dnes se vozy mohou díky výkonu a exkluzivitě prodávat za téměř dvojnásobek původní ceny, očekává se přitom stálý nárůst cen.  I když výroba skončila v roce 1998, McLaren stále udržuje rozsáhlou podporu a servisní síť pro vůz F1. Po celém světě je osm autorizovaných servisních center a McLaren občas posílá k zákazníkům nebo do těchto servisních center svého technika. Všichni technici prošli rozsáhlým školením přímo u McLarenu. V případech rozsáhlých poškození vozu se automobil vrací na opravu do automobilky.  29. října 2008 byl vůz F1 (číslo podvozku 065) prodán na aukci RM Automobiles of London za 2 530 000 liber (přibližně 4 100 000 dolarů). Byl to vůz z autosalonu McLarenu na Park Lane v Londýně. S najetými pouhými 484 kilometry stanovil tento exemplář světový rekord pro nejvyšší cenu jakou kdy kdo zaplatil za standardní vůz F1.

Výkony.

F1 zůstává jedním z nejrychlejších sériových vozů, jaké kdy byly vyrobeny. Vozy, které F1 překonaly, používají přeplňované motory, což z F1 dělá nejrychlejší sériový automobil s atmosféricky plněným motorem na světě.

Světový rekord.

Titul "Nejrychlejší sériové silniční auto na světě" je sporný, hlavně proto, že není přesně definován termín "sériové auto".  McLaren F1 má nejvyšší rychlost 372 km/h, určenou omezovačem otáček nastaveným na 7500 ot./min. Skutečná maximální rychlost byla dosažena v dubnu roku 1998 pět let starým prototypem XP5. Závodník Andy Wallace s ním jel po 9 km rovince na testovací trati Volkswagenu v Ehra-Lessien v Německu a stanovil nový světový rekord 391 km/h při 8300 ot./min. Jak poznamenal Mario Andretti v porovnávacím testu, F1 je plně schopný mít i 7. rychlostní stupeň s vyšším převodovým poměrem a díky němu dosáhnout ještě vyšší maximální rychlosti, protože maximální rychlost je dosažena při 7800 ot./min a přitom je nejvyššího výkonu dosaženo při 7400 ot./min.

Varianty.

Silniční McLaren F1, kterých bylo původně prodáno 64, prošel v průběhu výroby několika modifikacemi, které byly značeny jako odlišné modely. Jeden ze standardních modelů zůstal v McLarenově autosalonu v Londýně jedno desetiletí, než byl nabídnut k prodeji jako nový v roce 2004. Tento vůz se stal 65 prodaným vozem. Autosalon, který byl na luxusní Londýnské ulici Park Lane, byl od té doby uzavřen.

Prototypy.

Před prodejem prvního kusu McLarenu F1 bylo postaveno 5 prototypů, nesoucích označení XP1 až XP5. Tyto vozy se od sebe v detailech lišily a lišily se i od produkčních vozů. XP1 byl prvním veřejně odhaleným vozem a později byl zničen při nehodě v Namibii. XP2 byl postaven pro crash test a při crash testu byl zničen. XP3 dělal životnostní zkoušky, XP4 byl postaven pro zátěžové testy převodovky a XP5 bylo prezentační vozidlo. Všechny prototypy vlastnil McLaren. Bývaly také používány pro novinářské testy a focení pro veřejnost. Každý vůz byl lakován do jiné barvy a každý měl na boku nalakováno své označení. XP4 mohli vidět diváci motoristického pořadu "Top Gear" kde byl testován Tiffem Needellem v polovině 90. let a XP5 byl použit pro rychlostní rekord.

Ameritech.

Americký model McLarenu F1, "Ameritech McLaren F1" je upravený standardní McLaren F1 tak, aby splňoval americké předpisy. V souladu s těmito předpisy musela auta splňovat přísnější emisní požadavky, což zvýšilo hmotnost a snížilo výkon. Vzhledem k chybějícím airbagům pro pasažéry má Ameritech pouze sedadlo pro řidiče.

F1 LM.

Pouze pět vozů McLaren F1 LM (LM je zkratka pro Le Mans) bylo postaveno, aby oslavilo pět vozů McLaren F1 GTR které v roce 1995 úspěšně dokončily závod 24 hodin Le Mans (obsadily první, třetí, čtvrté, páté a třinácté místo).  Vozy mají jinou převodovku, speciálně navržené 18" ráfky z hořčíku, vylepšenou převodovku a prodělaly úpravy aerodynamiky. F1 LM mají stejný motor jako F1 GTR z roku 1995, ale bez, pro závod povinných, restriktorů, o výkonu 507 kW (680 koní). Mají maximální rychlost 362 km/h, což je méně než dosahuje standardní verze. Rychlost snižuje vyšší aerodynamický odpor. LM je o 76 kg lehčí než standardní F1, váží 1062 kg. Vozy totiž nemají odhlučnění interiéru, audio systém, mají velmi skromný interiér, nemají ventilátory generující přízemní efekt a nemají dynamický zadní spoiler. Místo něho je větší pevné křídlo z uhlíkových vláken.  LM má následující parametry: maximální kroutící moment 705 Nm při 4500 ot./min a maximální výkon 507 kW při 7800 ot./min. Maximální otáčky motoru jsou omezeny na 8500 ot./min.  Oficiálně zaznamenaná zrychlení jsou z 0-97 km/h za 2,9 sekund a 0-161 km/h za 5,9 sekund. LM také drželo rekord za zrychlení z 0 na 161 a zpět na 0 km/h, což se podařilo za 11,5 sekundy.  Vozy F1 LM se dají poznat podle odstínu oranžového laku s názvem Papaya Orange. Tato barva byla zvolena k uctění památky Bruce McLarena, jehož závodní barvou byla Papaya Orange.  Ačkoliv bylo prodáno pouze pět vozů, existuje šestý vůz v podobě prototypu XP1 LM. Tento vůz je také nalakován v odstínu Papaya Orange a je vlastněn McLarenem. Tento vůz v ceně 4 milionů dolarů byl ředitelem McLarenu, Ronem Dennisem, slíben jezdci Lewisi Hamiltonovi, pokud vyhraje další dvě mistrovství světa Formule 1.

F1 GT.

Poslední inkarnací silničního vozu byl F1 GT, což byl homologační speciál. Kvůli zvýšené konkurenci homologovaných sportovních vozů od Porsche a automobilky Mercedes-Benz v tehdejší BPR Global GT Series a novém FIA GT Championship, potřeboval McLaren provést rozsáhlé úpravy vozu F1 GTR aby zůstal konkurenceschopný. Tyto úpravy byly tak velké, že McLaren musel postavit sériové silniční auto, na jehož základě měly vzniknout nové závodní vozy.  F1 GT má stejnou karoserii s prodlouženou zádí pro zvýšení přítlaku a snížení odporu vzduchu, jako GTR ale postrádal přítlačné křídlo, které měl F1 LM. Přítlak vytvářený prodlouženou zádí se ukázal být dostatečný i bez křídla. Přední část je také podobná závodním vozům s přídavnými lamelami a rozšířenými blatníky, ve kterých jsou větší kola. Interiér byl upraven a byl v něm závodní volant namísto běžného.  F1 GT byly stavěny ze standardních vozů F1 a zachovaly jejich výrobní čísla. Prototyp GT, známý jako XPGT měl číslo podvozku #056 a zůstal ve vlastnictví McLarenu. Společnost potřebovala postavit pouze jeden vůz a ani ho nemusela prodat, ale pro poptávku ze strany zákazníků byly vyrobeny dva sériové vozy, které byly prodány. Tyto vozy mají sériová čísla #054 a #058.

Motorsport.

Po představení silniční verze několik závodních týmů přesvědčilo McLaren, aby začal stavět závodní verze F1 pro mezinárodní okruhové závody. Mezi lety 1995 až 1997 byly vyvinuty tři odlišné verze závodního vozu F1 GTR.  Mnoho vozů F1 GTR bylo poté, co se staly nezpůsobilými pro mezinárodní závody, přestavěno pro silniční provoz. Po namontování tlumičů výfuku, sedadel spolujezdců, přenastavení zavěšení a odstranění restriktorů bylo možné automobily přihlásit pro silniční provoz.

F1 GTR '95.

McLaren F1 GTR byl zakázkově stavěný závodní automobil pro závody BPR Global GT Series. Vůz měl upravený systém řízení motoru, který zvýšil jeho výkon. Nicméně díky použití povinných restriktorů v sání byl redukován zpět na 447 kW při 7500 ot./min. Vnější úpravy vozu zasáhly panely karoserie, zavěšení kol, aerodynamiku a interiér. Vozy F1 GTR dosáhly největšího úspěchu, když získaly první, třetí, čtvrté, páté a třinácté místo v závodě 24 hodin Le Man v roce 1995, když porazily na zakázku stavěné závodní prototypy.  Celkem bylo postaveno devět vozů F1 GTR ve specifikaci pro rok 1995.

F1 GTR '96.

Pro navázání na úspěch F1 GTR i v roce 1996 rozvíjel McLaren model '95, což vedlo k zvětšení vozu ale i snížení hmotnosti. Bylo postaveno devět vozů ve specifikaci 1996 a za privátní týmy závodily i některé vozy specifikace 1995. Oproti vozům specifikace '95 byla váha snížena asi o 100 kg a motor zůstal přiškrcen na 600 koní, aby vyhověl pravidlům. Zajímavý je vůz výrobního čísla #14R, který se stal prvním nejaponským vozem, který vyhrál závod v All-Japan Grand Touring Car Championship (JGTC). Vůz pilotovali David Brabham a John Nielsen.

F1 GTR '97.

S homologovaným F1 GT mohl McLaren vyvíjet vůz F1 GTR pro sezónu 1997. Váha byla dále snížena na 910 kg a přibyla sekvenční převodovka. Motoru byl lehce snížen objem z 6,1 l na 6,0 l. Díky velmi modifikované karoserii je F1 GTR '97 často nazýván "Longtail" pro svou výrazně prodlouženou zadní část za účelem zvýšení přítlaku. Celkem bylo postaveno deset vozů F1 GTR '97.

Slavní majitelé.

McLaren F1 vlastnil herec Rowan Atkinson, podnikatel Elon Musk anebo slavný jezdec Formule 1 Michael Schumacher.

McLaren F1 je supersportovní automobil, navržený a vyráběný firmou McLaren Automotive mezi lety 1992 a 1998. Původní koncept navrhl Gordon Murray a také přesvědčil Rona Dennise aby projekt podpořil a přibral k němu Petera Stevense pro návrh vnějšího vzhledu vozu. Nakonec bylo vyrobeno 6 prototypů a 100 sériových vozů všech verzí. 31. března 1998 stanovil rekord pro nejrychlejší silniční automobil na světě, když dosáhl 391 km/h. V září 2019 je McLaren F1 stále nejrychlejším nepřeplňovaným vozem na světě.  Vůz byl navržen a postaven tak, aby bez kompromisů kopíroval původní představy Gordona Murraye a používá proto převratnou konstrukci a technologie. Je lehčí a aerodynamičtější než většina jeho soudobých konkurentů i přes to, že uveze 3 pasažéry. Řidič sedí vpředu uprostřed (má dobrý výhled) a spolujezdci sedí po stranách za ním. Výkonný motor je závodně laděný, ale ne natolik, aby omezoval každodenní použití a komfort. Projekt byl pojat jako kreativní cvičení s cílem sestrojit nekompromisní silniční auto. Navzdory tomu, že nebyl navržen jako okruhový vůz, upravené vozy vyhrály několik závodů včetně 24 hodin Le Mans v roce 1995, kde soupeřily s účelově postavenými závodními prototypy.  Britský magazín "AutoCar" po silničním testu v roce 1994 napsal o vozu F1: "McLaren F1 je nejlepším automobilem, co byl dosud vyroben pro veřejné silnice" a že "F1 bude vzpomínána jako jedna z velkých událostí v historii automobilu a je možná nejrychlejším sériovým silničním vozem, jaký svět kdy uvidí.".

The McLaren F1 is a sports car designed and manufactured by British automobile manufacturer McLaren Cars, and powered by the BMW S70/2 V12 engine. Originally a concept conceived by Gordon Murray, he convinced Ron Dennis to back the project and engaged Peter Stevens to design the exterior and interior of the car. On 31 March 1998, the XP5 prototype with a modified rev limiter set the Guinness World Record for the world's fastest production car, reaching , surpassing the modified Jaguar XJ220's record from 1992.  The car features numerous proprietary designs and technologies; it is lighter and has a more streamlined structure than many modern sports cars, despite having one seat more than most similar sports cars, with the driver's seat located in the centre (and slightly forward) of two passengers' seating positions, providing driver visibility superior to that of a conventional seating layout. It was conceived as an exercise in creating what its designers hoped would be considered the ultimate road car. Despite not having been designed as a track machine, a modified race car edition of the vehicle won several races, including the 1995 24 Hours of Le Mans, where it faced purpose-built prototype race cars. Production began in 1992 and ended in 1998. In all, 106 cars were manufactured, with some variations in the design.