Úvod.

Po rozporuplném přijetí Chaplinových dvou předchozích filmů "Chaplin vesnickým hrdinou" ("Sunnyside"; 1919) a "V neděli odpoledne" ("A Day's Pleasure"; 1919) u diváků i kritiky, strávil Chaplin celý rok 1920 nad scénářem a přípravou nového filmu "Kid", svého druhého celovečerního filmu (prvním byl v roce 1914 film "Chaplin honí dolary"), do kterého promítl řadu autobiografických vzpomínek na své dětství prožité v chudobě na předměstských čtvrtích Londýna. Po jeho boku se ve filmu objevuje tehdy šestiletý Jackie Coogen (1914 - 1984), jenž se již objevil v Chaplinově filmu "V neděli odpoledne", ve kterém nalezl vynikajícího partnera a se kterým vytváří na filmovém plátně sehranou dvojici. Film měl premiéru v newyorské Carnegie Hall 21. ledna roku 1921, 6. února pak zahájil svou pouť kiny ve zbytku spojených států. Evropská premiéra filmu za účasti samotného Chaplina se odehrála v říjnu téhož roku. V Československu byl snímek uveden do kin až v listopadu roku 1922.  Po mimořádném úspěchu filmu u diváků v USA se Chaplin rozhodl, že jej osobně uvede v několika hlavních městech Evropy (Londýn, Paříž, Berlín). V září roku 1921 se Chaplin v New Yorku nalodil na transoceánský parník jménem "Olympic" a vyplul vstříc Evropě na své první turné na tomto kontinentu. Při této příležitosti se po deseti letech opět ocitl ve své rodné Anglii, kde neopomenul navštívit místa svého dětství. Všude, kde se v Evropě objevil, byl nadšeně vítán tisícovými davy svých fanoušků, i představiteli politického a kulturního života. Jedinou výjimkou byl Berlín, kde se jeho filmy do té doby nepromítaly.  V roce 1971 byl snímek s hudebním doprovodem složeným Chaplinem znovu uveden do kin, kde i po 50 letech od své premiéry slavil u diváků opět úspěch.

Synopse.

Film vypráví příběh mladé chudé ženy (Purviancová), která svou tíživou situaci řeší tím, že své nemanželské dítě odloží na sedadlo luxusní limuzíny stojící před vchodem přepychového domu s nadějí, že se bohatí lidé o něj postarají. Automobil je i s odloženým dítětem ukraden dvojicí zlodějů, kteří když zjistí, že se svou kořistí unesli i dítě, odloží nemluvně u popelnice. O pár chvil později prochází kolem tulák (Chaplin), který se po několika marných pokusech dítěte se okamžitě zbavit, malého sirotka ujímá. O pět let později již spolu vytváří sehranou pracovní dvojici - chlapec rozbíjí okenní tabule a on, pracujíc jako sklenář, je vždy nablízku, aby rozbité okno zasklil. Při tomto svém počínání se oba dva často dostávají do střetu se strážci zákona, ale vždy na poslední chvíli vyváznou bez újmy. Mladá žena, po pěti letech již úspěšná a bohatá, nemůže se zbavit myšlenek na své odložené dítě a proto se velkou měrou zapojuje do dobročinnosti. Díky tomu se nevědomky seznamuje se svým synem a jeho nálezcem.  Když malý chlapec onemocní, je k němu přivolán lékař, který když se dozví, že je vlastně sirotkem, který byl odložen, udá sklenáře úřadům. Za asistence úředníků chudobince a strážníka se vrací do jejich příbytku, kde je chlapec odebrán a odvážen do chudobince. Charlie rozhodnut získat chlapce zpět, vysmekne se strážníkovi, kterému pak uniká po střechách. V sousední ulici dostihuje vůz, který odváží chlapce do chudobince. Vysvobozuje jej z moci úřední a neodvažujíc se vrátit do svého příbytku, ubytují se společně v nedaleké noclehárně. Na schodech domu, kde oba bydleli se srazí lékař s chlapcovou matkou a vše ji dopodrobna vylíčí. Když jí ukáže lístek, který nechala matka u odloženého dítěte, okamžitě jej poznává. Ještě tentýž den je v novinách otisknuto oznámení, ve které je nabízena odměna za nalezení chlapce. Oznámení v novinách si přečte také majitel noclehárny, ve které se oba ubytovali. Když oba usnou, chlapce unese a předá jej na policii, kde se shledává se svou matkou. Když Charlie zjistí, že chlapec zmizel, opuštěn a na pokraji zoufalství, se vrací ke dveřím svého domu, kde vyčerpáním usne. Zdá se mu sen, ve kterém se ocitá v nebi. Probouzí jej strážník, který místo na policejní stanici, odvádí jej k domu bohaté dívky, kde se setkává s chlapcem i jeho matkou.

Kid () je americký němý film patřící do zlatého fondu světové kinematografie, který v roce 1921 natočil jako režisér, scenárista, producent a představitel hlavní role Charlie Chaplin. Film o tulákovi, který se ujme nalezeného sirotka, představoval do té doby nejúspěšnější snímek Chaplinovy kariéry a stal se druhým nejvýnosnějším filmem roku 1921 hned po filmu "Čtyři příšerní jezdci z Apokalypsy" ("The Four Horsemen of the Apocalypse"; 1921).

The Kid is a 1921 American silent comedy-drama film written, produced, directed and starring Charlie Chaplin, and features Jackie Coogan as his foundling baby, adopted son and sidekick. This was Chaplin's first full-length film as a director (he had been a co-star in 1914's "Tillie's Punctured Romance"). It was a huge success, and was the second-highest-grossing film in 1921, behind "The Four Horsemen of the Apocalypse". In 2011, "The Kid" was selected for preservation in the United States National Film Registry by the Library of Congress as being "culturally, historically, or aesthetically significant." Innovative in its combination of comedic and dramatic elements, "The Kid" is widely considered one of the greatest films of the silent era.


Biografie.

Narodil se v Kaunasu v Litvě. V roce 1938 se společně se svou rodinou přestěhoval do USA a stal se americkým občanem. Byl jedním z vůdců sionistické mládežnické organizace Betar. Do Izraele se přestěhoval v roce 1948, když Izrael deklaroval svou nezávislost. Vstoupil do řad Irgun, v jehož řadách bojoval ve válce za nezávislost.

V politice.

Po válce vstoupil do politiky. Byl jedním ze zakládajících členů strany Cherut (předchůdkyně Likudu). V roce 1973 byl za Likud zvolen do Knesetu. Tam se stal předsedou parlamentního výboru pro zahraniční věci a obranu.  V roce 1981 byl premiérem Menachemem Beginem jmenován izraelským velvyslancem v USA. Na tomto postu setrval až do roku 1983, kdy se stal poprvé ministrem obrany ve vládě Jicchaka Šamira. V této funkci vystřídal Ariela Šarona. V roce 1984 se Arens stal ministrem bez portfeje ve vládě národní jednoty.  V roce 1988 se stal ve vládě Jicchaka Šamira ministrem zahraničí. Na této pozici čelil kritice za nezvládnutí první palestinské intifády a navíc se dostal do trapné pozice po Pollardově aféře, která se objevila v době, kdy se americko-izraelské vztahy poznamenané první libanonskou válkou začínaly stabilizovat. Ve funkci ministra zahraničí setrval do roku 1990, kdy byl Šamirem podruhé jmenován ministrem obrany. V této funkci setrval až do roku 1992, kdy jeho mateřská strana Likud prohrála volby. V té době byl svým okolím vnímán jako zastánce tvrdé linie ve vztazích s Araby.  Po volební porážce v roce 1992 na čas opustil politiku. Vrátil se do ní v roce 1999, kdy se postavil ve volbách do vedení Likudu proti svému bývalému chráněnci Benjaminu Netanjahuovi. Přestože prohrál (získal jen 18 hlasů) přibral jej Netanjahu v lednu 1999 do své vlády na post ministra obrany poté, co z tohoto postu vyhodil Jicchaka Mordechaje.  Politiky se Arens vzdal definitivně koncem roku 1999. Přesto ji nadále komentoval. V roce 2005 patřil ke kritikům stažení z Pásma Gazy a v roce 2006 byl jedním z těch, kteří žádali zřízení parlamentní vyšetřovací komise k druhé libanonské válce. Jak tvrdil, Izrael tuto válku prohrál ,a to s velmi malou skupinou lidí; 500 příslušníků Hizballáhu nemělo být pro izraelskou armádu žádný problém.  Ke sklonku života byl předsedou rady guvernérů Arielské univerzity a publikoval články v deníku Ha'arec.

Moše Arens (: ; narozený 27. prosince 1925 Kaunas – 7. ledna 2019 Savjon) byl izraelský inženýr, vědec, profesor Technionu v Haifě, politik, člen strany Likud, ministr obrany ve třech izraelských vládách a velvyslanec Izraele ve Spojených státech.

Moshe Arens (27 December 1925 – 7 January 2019) was an Israeli aeronautical engineer, researcher, diplomat and Likud politician. A member of the Knesset between 1973 and 1992 and again from 1999 until 2003, he served as Minister of Defense three times and once as Minister of Foreign Affairs. Arens also served as the Israeli ambassador to the U.S. and was a professor at the Technion in Haifa.


Biografie.

Narodil se ve městě Ksar es-Souk (nyní Errechidia) v Maroku a v devíti letech, v roce 1957, spolu s rodinou přesídlil do Izraele. Studoval na Bar-Ilanově univerzitě, kde získal titul magistr v oboru veřejná politika. Je ženatý a má dvě děti.  Svoji politickou kariéru zahájil roku 1974, kdy se stal starostou města Javne, a tuto funkci zastával až do roku 1987. Do Knesetu, izraelského parlamentu, byl poprvé zvolen ve volbách v roce 1981 na kandidátní listině strany Likud. Poslanecký mandát vykonával nejprve po dvě funkční období do roku 1988. Tehdy se stal pokladníkem Židovské agentury a tuto funkci zastával až do roku 1992, kdy byl v parlamentních volbách opětovně zvolen poslancem Knesetu. Od té doby vykonává svůj mandát již v sedmi různých funkčních obdobích. V roce 1996 byl zvolen předsedou frakce Likudu v Knesetu. O dva roky později se stal ministrem financí v první vládě Benjamina Netanjahu a tento post zastával do roku 1999. V roce 2001 byl jmenován ministrem spravedlnosti v první vládě Ariela Šarona a tuto funkci zastával až do roku 2003. O rok později se stal ministrem dopravy v druhé Šaronově vládě a v roce 2006 v téže vládě rovněž ministrem školství, kultury a sportu.  Po založení Kadimy Arielem Šaronem v roce 2005 Šitrit opustil Likud a přidal se k nově vzniklé straně. Následující rok byl v předčasných parlamentních volbách opětovně zvolen poslancem, tentokráte za za stranu Kadima. V nové vládě Ehuda Olmerta se stal ministrem bydlení a výstavby a tuto funkci zastával až do roku 2007, kdy se stal ministrem vnitra. Mezi srpnem a listopadem 2006 rovněž zastával, po rezignaci ministra Chajima Ramona, post ministra spravedlnosti.  V roce 2014 neúspěšně kandidoval v izraelských prezidentských volbách, v nichž zvítězil Re'uven Rivlin. Koncem téhož roku oznámil, že v plánovaných předčasných parlamentních volbách v březnu 2015 již nebude kandidovat a odejde z politiky.

Me'ir Šitrit (: * 10. října 1948, Ksar es-Souk, Maroko) je izraelský politik a dlouholetý poslanec Knesetu, v němž postupně zastupoval strany Likud, Kadima a nakonec ha-Tnu'a. Politickou kariéru zahájil jako starosta města Javne a poslancem Knesetu se stal poprvé v roce 1981. Poslanecký mandát následně zastával v devíti nesouvislých funkčních obdobích, nejprve v letech 1981 až 1988, a následně od roku 1992. Mezi lety 1998 až 2007 působil v několika vládách na postech ministra vnitra, financí, spravedlnosti, školství, kultury a sportu, dopravy a bydlení a výstavby. V roce 2014 neúspěšně kandidoval na izraelského prezidenta.

Meir Sheetrit (, born 10 October 1948) is an Israeli politician. He served as a member of the Knesset in two spells for Likud between 1981 and 1988, and again from 1992 until 2005, when he joined Kadima. He remained a Knesset member for Kadima until joining Hatnuah in 2012, for whom he served until 2015. He also held several ministerial posts, including being Minister of the Interior, Minister of Housing & Construction, Minister of Finance, Minister of Justice, Minister of Transportation and Minister of Education, Culture & Sport. He was also candidate for President of Israel in 2014.


Druhá světová válka.

V listopadu 1937 získal licenci sportovního pilota. Po vypuknutí války se chtěl dostat do francouzského letectva jako bojový pilot, pro nízký věk však přijat nebyl. V březnu 1942 zahajuje zdokonalovací výcvik ve Velké Británii, již jako příslušník Letectva Svobodné Francie. V lednu 1943 je přeřazen k francouzské 341. peruti RAF "Alsasko", vyzbrojené letouny Supermarine Spitfire. 27. července 1943 Clostermann vybojoval svá první vzdušná vítězství - sestřelil hned dva stíhací Focke-Wulf Fw 190. 28. září 1943 odešel k 602. peruti ("City of Glasgow") - spekulovalo se o tom, že se nechal přeřadit kvůli sporům s ostatními piloty, kteří mu údajně kladli za vinu smrt svého velitele René Jean Mouchotta (byl sestřelen 27. srpna), Clostermann byl na osudném letu Mouchottovým číslem, avšak během boje ho opustil - sám Clostermann ve svých vzpomínkách uvádí, že Mouchottova poslední slova byla " I'm Alone - jsem sám..." S 602. se účastnil mnoha bojových akcí, mnohdy proti pozemním cílům, a dosáhl i několika dalších sestřelů. 7. července 1944 pak od perutě odchází a po dovolené nastupuje do štábní funkce na velitelství Letectva Svobodné Francie. Kancelářský život se mu však nelíbil, a proto se snažil dostat zpět k bojové jednotce - to se mu podařilo a v lednu 1945 je poslán do Holandska k 274. peruti létající na letounech Hawker Tempest. Později byl převelen k 56. peruti již jako velitel letky. 8. dubna je opět přeřazen, tentokrát ke 3. peruti., kde rovněž převzal velení letky. 27. srpna 1945 pak byl demobilizován. O celkovém počtu jím dosažených sestřelů se dodnes vedou spory - sám Clostermann uvádí 32 vítězství, existují však rozpory mezi popisem průběhu bojových akcí od něho samotného a jejich popisem v záznamech perutí - u některých sestřelů je uváděno, že šlo o letouny zničené na zemi apod. Podle "Tomáše Poláka" dosáhl Closterman zcela jistě 11 sestřelů a k těm by bylo možno přičíst nanejvýš dalších 7, což by znamenalo, že by se svými 18 sestřely nebyl nejúspěšnějším francouzským stíhačem. Clostermann ovšem patřil také mezi vynikající hloubkové piloty tzv. "kotláře", když zničil 72 lokomotiv. Dále je mu připisováno 225 zničených nepřátelských vozidel, 1 ponorka ve spolupráci, 5 tanků či 2 torpédové čluny.  Po válce vydal slavnou knihu Velký cirkus ("Le grand cirque"), která obsahuje jeho vzpomínky a zápisky z deníku z období, kdy působil jako stíhací pilot.

Pozdější život.

V poválečném období vstoupil do politiky a v letech 1946-1969 byl celkem byl osmkrát zvolen poslancem Národního shromáždění. Současně působil v oblasti leteckého průmyslu, v němž dosáhl postavení obchodního ředitele společnosti Reims Aviation, licenčně vyrábějící letouny Cessna pro evropský trh. V letech 1956-1957 se krátce dobrovolně vrátil do vojenské služby jako pilot pozorovacího letounu MH-1521 Broussard v Alžírské válce. Do zálohy odešel v hodnosti podplukovníka "Francouzského letectva".

Pierre Henri Clostermann (28. února 1921, Curitiba – 22. března 2006) je považován za nejúspěšnějšího francouzského stíhacího pilota, letecké eso ve druhé světové válce.

Pierre Henri Clostermann (28 February 1921 – 22 March 2006) was a World War II French fighter pilot.  During the conflict he achieved 33 air-to-air combat victories, earning the accolade "France's First Fighter" from General Charles de Gaulle. His wartime memoir, "The Big Show (Le Grand Cirque)" became a notable bestseller. After the war, he worked as an engineer and was a Member of France's Parliament.


Život.

Vin Diesel se narodil jako Mark Sinclair v Alameda County v Kalifornii astroložce Deloře Sinclair Vincent, rozené Sherleen. Jeho jediným sourozencem je dvojče Paul. Svého biologického otce nikdy nepoznal.  Svůj původ nikdy veřejně nerozebíral, prozradil ovšem, že z matčiny strany má anglicko-německo-skotské kořeny.  Vyrůstal v New Yorku s matkou a nevlastním otcem, afroameričanem Irvingem H. Vincentem, který působil jako manažer divadla a učitel. Diesel v jednom z rozhovorů řekl, že „Irving H. Vincent ho vychoval a udělal z něj takového člověka, jakým je.“  Na divadelním pódiu se poprvé objevil již v sedmi letech v dětské hře Barbary Garson "Dinosaur Door" v divadle Theater for the New City (Greenwich Village na Manhattanu). K roli se dostal poměrně neobvyklým způsobem: společně s bratrem a několika přáteli se vloupal do budovy divadla, kde je chytil režisér Crystal Field. Ten jim nabídl, že místo toho, aby volal policii, zahrají si v nové hře. V účinkování v divadle pokračoval i později, ačkoliv přiznal, že kvůli etnickému původu měl občas problémy s hledáním rolí. Nakonec nastoupil na Hunter College v New Yorku, kde ho tvůrčí psaní přivedlo k psaní scénářů.  V roce 2001 chodil s herečkou Michelle Rodriguez, která hrála v "Rychle a zběsile" Torretovu přítelkyni Letty.  S přítelkyní Palomou Jiminez má tři děti: dceru Haniu Riley (* duben 2008), syna Vincenta Sinclaira (* 2010) a dceru Pauline (* březen 2015). Mladší dcera Pauline je pojmenovaná po jeho zemřelém příteli a hvězdě "Rychle a zběsile" Paulu Walkerovi, který zemřel při automobilové nehodě v roce 2013.

Kariéra.

Filmové začátky.

První filmovou roli dostal Diesel ve filmu "Awakenings" (1990), jednalo se ale jen o krátkou scénu. Později sám napsal, režíroval a produkoval i krátkometrážní snímek "Multi-Facial" (1994). Jedná se o krátký film o amatérském herci smíšené rasy, který za jeden den navštíví mnoho konkurzů do filmů a všude ho odmítají právě kvůli jeho rase. Jeho první celovečerní film je z roku 1997 a nese název "Zbloudilci". Tento film napsal, režíroval i produkoval on sám.  V roce 1998 jej do svého filmu "Zachraňte vojína Ryana" obsadil Steven Spielberg. V roce 1999 daboval postavu v animovaném filmu "The Iron Giant".

2000 – 2009.

V roce 2000 získal Diesel roli ve filmu "Černočerná tma". Ten samý rok si také zahrál ve filmu "Riziko". Ale až následující rok (2001) přišla jeho životní role; role ve filmu "Rychle a zběsile". Tady měl hrát šéfa gangu Dominica Toretto. Rok nato přišla i další životní role; tentokrát v akčním thrilleru "xXx". V roce 2006 pak přišlo další pokračování Rychle a zběsile s názve "Rychlí a zběsilí", na kterém se taktéž podílel.

2010 – současnost.

Roli Dominica Toretta si zopakovala v pátém, šestém a sedmém pokračování, s názvem "Rychle a zběsile 5" (2011), "Rychle a zběsile 6" (2013) a "Rychle a zběsile 7" (2015). Znovu si také zopakoval roli Riddicka ve třetím filmu ze série s názvem "Riddick" (2013). V srpnu 2013 Diesel dostal hvězdu na hollywoodském chodníku slávy. Svůj hlas propůjčil postavě Grootovi do filmu "Strážci Galaxie" (2014) a zahrál si ve filmu "Poslední lovec čarodějnic" (2015). Ve válečném dramatu "Billy Lynn's Long Halftime Walk" si zahrál vedlejší roli. V roce 2017 si zopakoval roli Xandera Cage ve filmu "". Svůj hlas propůjčil do pokračování filmu "Strážci Galaxie" s názvem "Strážci Galaxie Vol. 2".

Vin Diesel, rodným jménem Mark Sinclair (* 18. července 1967, Alameda County, Kalifornie, USA), je americký herec, režisér, scenárista a producent. Svoji hereckou kariéru započal již v sedmi letech v newyorském divadle, ale jeho nejznámější rolí je Dominic Toretto ve filmové sérii "Rychle a zběsile". Výrazný je ale i jeho hluboký a chraplavý hlas, který je téměř nezaměnitelný. Je zakladatelem společností One Race Films, Racetrack Records a Tigon Studios.

Mark Sinclair (born July 18, 1967), known professionally as Vin Diesel, is an American actor, producer, director, and screenwriter. He is best known for playing Dominic Toretto in the "Fast & Furious" franchise, and is one of the highest-grossing actors of all time.  Diesel began his career in 1990 but struggled to gain roles until he wrote, directed, produced, scored, and starred in the short film "Multi-Facial" (1995). This attracted the attention of Steven Spielberg, who was developing "Saving Private Ryan" (1998); Spielberg re-wrote elements of the film to allow Diesel to appear. Diesel subsequently voiced the titular character in "The Iron Giant" (1999) while gaining a reputation as an action star after headlining the "Fast & Furious", "XXX", and "The Chronicles of Riddick" film franchises.  Diesel also voiced Groot in "Guardians of the Galaxy" (2014) and its sequel (2017), as well as "Ralph Breaks the Internet" (2018). Away from action films, he has enjoyed commercial success in a number of other genres, such as the comedy film "The Pacifier" (2005), while his performance in "Find Me Guilty" (2006) was praised. Diesel portrayed the comic book superhero Bloodshot in its 2020 film adaptation, and is slated to appear in the "Avatar" sequels.  He also founded the production company One Race Films, where he has also served as a producer or executive producer for a number of his star vehicles. Diesel also founded the record label Racetrack Records and video game developer Tigon Studios, and has provided his voice and motion capture for all of Tigon's releases.


Popis.

Kulíšek nejmenší měří pouhých 16 cm, což je sotva velikost špačka. Rozpětí křídel je 34-45 cm. Základní barva vrchní části těla je tmavě hnědá s výraznými bílými či žlutobílými skvrnami, spodek je světlý s podélnými tmavými proužky. Na tmavohnědých letkách je světlé skvrnění, které na křídle tvoří tři až čtyři příčné proužky. Ocas je také tmavohnědý, s bílými konci per a několika světlými příčnými proužky. Má v poměru k tělu malou kulatou hlavu s nepříliš zřetelným závojem zbarvenou podobně jako záda. Duhovka je živě žlutá, zobák voskově žlutý, u kořene zelenavý, nohy opeřené, špinavě bílé s hnědými skvrnami, drápy černohnědé. Samec a samice se navzájem neliší, mláďata jsou pouze tmavší. Let kulíška je vlnkovitý, v období hnízdění létá i ve dne.  Na rozdíl od ostatních sov má poměrně vysoký pískavý hlas. Většinou se ozývá jednoduchým opakovaným pískáním, ale může přidat i jakýsi trylek. Je velmi křehký, aktivní během denního světla a při východu a západu slunce.

Rozmnožování.

Hnízdo bývá umístěno ve starých dutinách po strakapoudech. Koncem dubna či začátkem května samice snáší 5-6 bílých, jemně lesklých vajec na kterých sedí sama po dobu 28 dnů a mláďata krmí asi 6 týdnů. Vejce je kulovitého nebo oválného tvaru, váží cca 7 g. Vejce jsou snášena v rozmezí dvou dnů a samice usedá až po snesení posledního. Samec obstarává pouze potravu. Samice zůstává na hnízdě i po vylíhnutí mláďat a potravu od samce přebírá a předkládá mláďatům. Vyváděna jsou zhruba ve stáří 30 dnů a ihned dobře létají. Následující tři týdny jsou ještě voděna rodiči. Pohlavně dospělá jsou patrně v jednom roce.

Potrava.

Potravu tvoří převážně drobní hlodavci a ptáci, místy i hmyz. Loví i za dne a troufá si lovit i drobné ptáky za letu. Někdy si dělá v dutinách zásoby potravy z ulovené kořisti. Má na svou velikost silné spáry a loví i kořist větší, než je sám. Kulíšek si může uschovat potravu na zimu.

Rozšíření.

Kulíšek nejmenší žije převážně v tajze severní Evropy a ostrůvkovitě v některých horských oblastech střední a jižní Evropy, jako je Šumava, Karpaty, Pyreneje a Alpy. Místy se vyskytuje i v souvislých lesích v nižších polohách, u nás například v brdských a křivoklátských lesích. Severní hranici rozšíření tvoří hranice lesa.  Kulíšek nejmenší je stálý pták, jen horské populace přelétají na zimu do nižších poloh.

Rozšíření v ČR.

V České republice je rozšíření kulíška spíš ostrůvkovité, soustředěné hlavně do oblasti jižních a západních Čech. Celkový počet se na začátku 90. let odhadoval na 900-1300 párů. V jižních Čechách jsou to především souvislé lesní porosty v nadmořských výškách od 390 do 1260 m. V západních Čechách kromě Šumavy a Českého lesa hnízdí například i na Chebsku, Rokycansku, v Brdech a na Karlovarsku. Hnízdění bylo prokázáno i v CHKO Labské pískovce, ale i ve východních Čechách na Náchodsku. Na Moravě se vyskytují v Beskydech, v Javorníkách, na Českomoravské vrchovině a v Oderských vrších.

Kulíšek nejmenší ("Glaucidium passerinum") je nejmenší sova Evropy. Má nenápadně hnědě zabarvený hřbet s menšími bělavými skvrnami a světlou spodní stranu těla s tmavšími podélnými skvrnami. Je poměrně nenápadný, loví za soumraku, jen v době hnízdění po celý den, ale není příliš plachý. Pokud ho naleznete sedět ve větvích stromu, je možné ho pozorovat poměrně zblízka, aniž ulétne. V rámci České republiky jde o silně ohrožený, zvláště chráněný druh.

The Eurasian pygmy owl ("Glaucidium passerinum") is the smallest owl in Europe. It is a dark reddish to greyish-brown, with spotted sides and half of a white ring around the back of the neck. This species is found in the boreal forests of Northern and Central Europe to Siberia.  This is a sedentary species, meaning that adults are resident throughout the year in its range. The exception may be during harsh winters, when the adults may move south. Young of the species usually move in autumn or winter.


Kariéra.

Její specializací v začátcích kariéry byl především atletický víceboj. První výrazný úspěch zaznamenala v roce 1999 na ME do 23 let ve švédském Göteborgu, kde dokončila sedmiboj výkonem 5 548 bodů na 6. místě. Od bronzové medaile, kterou získala Litevka Austra Skujytė ji však dělilo více než 500 bodů. O dva roky později skončila na světovém šampionátu v Edmontonu na 14. místě. Šestitisícovou hranici v sedmiboji poprvé překonala v červnu roku 2003 na vícebojařském mítinku v rakouském Götzisu (6 019 bodů).  V roce 2004 se umístila na halovém MS v Budapešti v pětiboji na 5. místě, když nasbírala 4 526 bodů. K medaili ji nepomohlo ani vítězství ve druhé (výška) a páté (800 m) disciplíně. Největší ztrátu zaznamenala ve vrhu koulí, kde výkonem 12,39 m obsadila poslední místo. V tomto roce se začíná více specializovat na skok vysoký. Na letních olympijských hrách v Athénách překonala v kvalifikaci napoprvé 195 cm a postoupila do finále. V něm však zdolala jen základní výšku 185 cm a skončila na posledním, 12. místě. Na Mistrovství světa v atletice 2005 v Helsinkách a na halovém MS 2006 v Moskvě končí na šestých místech.

Evropské tituly.

8. července 2006 v Paříži poprvé v kariéře překonává dvoumetrovou hranici (200 cm). Tuto výšku skočila i 14. července na mítinku Zlaté ligy v Římě. V srpnu se na evropském šampionátu v Göteborgu stává mistryní Evropy, když vítězí v osobním rekordu 203 cm, čímž zároveň vytváří nový rekord šampionátu. Stejnou výšku, avšak napodruhé překonala také Bulharka Venelina Venevová a brala stříbro. Bronz vybojovala Kajsa Bergqvistová ze Švédska. Sezónu Hellebautová završila prvním místem na berlínském mítinku ISTAF, kde počtvrté v sezóně překonala dva metry.  Úspěšně vstoupila rovněž do halové sezóny roku 2007, když 27. ledna v Bruselu překonává opět rovné dva metry. V březnu se stává v Birminghamu halovou mistryní Evropy, když ve finále výšky jako jediná zdolává dvoumetrovou hranici a výkonem 205 cm si vytváří osobní rekord a nový rekord šampionátu. Zbylé medaile získaly výškařky, které skočily 196 cm. Stříbro Italka Antonietta Di Martinová a bronz po diskvalifikaci Bulharky Venevové Ruth Beitiaová ze Španělska. V letní sezóně končí čtrnáctá na světovém šampionátu v Ósace, když ve finále nezdolala 194 cm.

Sezóna 2008.

V halové sezóně roku 2008 se vrátila k víceboji. Již o rok dříve si vytvořila v Gentu výkonem 4 877 bodů nový osobní rekord v pětiboji. Ten dodnes patří k nejlepším výkonům celé historie. Více bodů nasbíraly jen Kelly Sothertonová (4 927), Jessica Ennisová (4 937), Carolina Klüftová (4 948) a Irina Bělovová (4 991). Na halovém MS 2008 ve Valencii poté zaostala za svým maximem o pouhých 10 bodů a vybojovala zlatou medaili. Soupeřkám unikla především ve výšce, kde skočila 199 cm, čímž získala 1 224 bodů.  Jeden z největších úspěchů své kariéry zaznamenala na letních olympijských hrách v Pekingu, kde ve finále porazila chorvatskou výškařku Blanku Vlašičovou a stala se olympijskou vítězkou. Rozhodovalo se na výšce 205 cm, kterou Hellebautová překonala prvním pokusem, zatímco Vlašičová až napodruhé.

Návrat.

Po první mateřské pauze se vrátila k atletice v letní sezóně roku 2010. Na ME v atletice v Barceloně se umístila výkonem 197 cm na 5. místě. Druhý návrat do výškařských sektorů absolvovala 29. ledna 2012 na halovém mítinku v Antverpách, kde skončila na druhém místě (195 cm). Na halovém světovém šampionátu v Istanbulu ji od medaile dělila jedna chyba, kterou zaznamenala na výšce 188 cm. Ostatní výšky, včetně 195 cm zdolala napoprvé, avšak vinou horšího technického zápisu obsadila konečné 5. místo. O stříbro se podělily hned tři výškařky Anna Čičerovová, Ebba Jungmarková a Antonietta Di Martinová.  Jedním z důvodů druhého návratu byly Letní olympijské hry 2012 v Londýně, kde chtěla obhajovat titul z předešlých her. To se ji nakonec nepodařilo, když v olympijském finále bylo nad její síly překonání rovných dvou metrů a v konečném součtu obsadila výkonem 197 cm 5. místo.

Úspěchy.

Vysvětlivky: (S) – sedmiboj, (P) – pětiboj, DNF – nedokončený závod

Osobní rekordy.

Dvoumetrovou hranici a vyšší zdolala celkově devětkrát.

Osobní život.

5. prosince 2008 oznámila, že je těhotná a ukončila tak svoji profesionální atletickou kariéru. Ve své další práci se měla věnovat sportovní a marketingové společnosti. Dne 9. června 2009 se ji narodila dcera, kterou pojmenovala jménem Lotte. Jejím otcem je Wim Vandeven, její dosavadní trenér a životní partner. 16. února 2010 oznámila návrat k atletice. Na konci roku 2010 znovu ukončila kariéru poté, co očekávala narození druhého potomka. V únoru roku 2011 porodila druhou dceru, Saartje.

Tia Hellebautová (* 16. února 1978, Antverpy) je belgická atletka, olympijská vítězka, mistryně Evropy a halová mistryně Evropy ve skoku do výšky. Je také halovou mistryní světa v pětiboji (60 m přek., skok do výšky, vrh koulí, skok daleký, běh na 800 metrů).

Tia Hellebaut (; born 16 February 1978 in Antwerp) is a retired Belgian track and field athlete, as well as a chemist, who started out in her sports career in the heptathlon, and afterwards specialized in the high jump event. She has cleared 2.05 metres both indoors and outdoors.  Hellebaut was the 2008 Olympic champion in the high jump. She was previously the European Champion in 2006 and then the European Indoor Champion in 2007. She won the gold medal in the pentathlon at the 2008 IAAF World Indoor Championships. In addition to these medals, she has participated at the World Championships in Athletics on four occasions.  She holds the Belgian records indoor pentathlon, indoor long jump and high jump, both indoors and outdoors.


Jméno.

Název Šiitake (椎茸) je přejatý z japonštiny, kde tento výraz znamená „houba rostoucí na šii“ (šii je strom rodu "Castanopsis" z čeledi bukovitých). Číňané jí říkají "xiānggū" (voňavá houba) nebo "dōnggū" (zimní houba).

Popis.

Šiitake se skládá z klobouku a třeně. Barva klobouku je světle hnědá až tmavě hnědá, většinou je zbarven nestejnoměrně a mívá bílé skvrny. Povrch klobouku je pokrytý šupinkami a může být nepravidelně rozpraskaný. Dorůstá do průměru 5-15 cm. Lupeny na spodní straně klobouku jsou u mladých hub krémové barvy, později jsou narůžovělé a mívají na sobě tmavší skvrnky. Třeň je kratší a vyskytují se na ní různé odstíny hnědé. Dužina houby je pevná a má bílou barvu.

Výskyt.

Šiitake se přirozeně vyskytuje v teplém a vlhkém podnebí jihovýchodní Asie. Je to dřevokazná houba a roste po skupinách na rozkládajících se kmenech listnatých stromů, zejména šii, kaštanu, dubu, javoru, ambroně, buku, topolu, habru či moruše.

Pěstování.

Poprvé bylo šiitake pěstováno v Číně před několika tisíci lety. Odtud se rozšířilo do Tchaj-wanu a Japonska. Japonci pěstovali houbu tak, že nařezané kmeny stromu šii položili vedle kmenů, na kterých již houba rostla, a spory se tak šířily do jejich nejbližšího okolí. Houby šiitake jsou stále pěstovány v podmínkách podobných jejich přirozenému prostředí. Buď na substrátu nebo na dřevěných kmenech.  Houževnatec jedlý patří mezi nejrozšířeněji pěstované houby, tvoří až 25 % celkové roční produkce hub na celém světě. Jen produkce Japonska a Hongkongu činí 100 000 tun ročně.

Použití v kuchyni.

Šiitake má specifické, výrazné aroma a zvláštní, přirozeně nasládlou chuť. Zejména v kuchyni východní Asie se houby šiitake hojně využívají jak čerstvé, tak sušené. V Japonsku se často podávají v miso polévce a jako jedna z ingrediencí v různých vařených, smažených i dušených pokrmech. Rovněž v čínské kuchyni jsou častou přísadou zejména vegetariánských jídel.

Použití v léčení.

Šiitake je přírodním zdrojem β-glukanů, díky čemuž má příznivé účinky na imunitní systém. Obsahuje taktéž eritadenin, který snižuje hladinu cholesterolu v krvi, a dále vitamíny B2, B6 a D, měď, selen, kyselinu pantothenovou, zinek a mangan.

Výzkumy.

Japonský lékař Kisaku Mori byl jedním z prvních vědců, kteří zkoumali obsah vitamínů a enzymů v šiitake a léčebné účinky této houby. Došel k závěrům, že houba šiitake je účinná při léčbě vysokého cholesterolu, překyselení, žaludečních vředů, žlučových kamenů, cukrovky či anémie. Od té doby proběhlo zejména v Japonsku více než 100 výzkumů zaměřených na šiitake a jeho účinky na zdraví, které potvrdily antivirové a antibiotické vlastnosti této houby, a také její schopnosti snižovat cholesterol.

Houževnatec jedlý ("Lentinula edodes") známý též jako šiitake je jedlá houba původem z východní Asie, Ve světě je značně oblíbená pro své využití v kuchyni, hlavně v čínské a v dalších orientálních kuchyních. Dnes je již s úspěchem pěstována i mimo východní Asii.

The shiitake (; Lentinula edodes) is an edible mushroom native to East Asia, which is cultivated and consumed in many Asian countries. It is considered a medicinal mushroom in some forms of traditional medicine.


Osobnost Josefa I..

Byl synem císaře Leopolda I. ze třetího manželství s Eleonorou Neuburskou. Měl sice mnoho vlastních i nevlastních sourozenců, ale v důsledku brzkého úmrtí většiny z nich se stal záhy nejstarším mužským potomkem a tedy i dědicem trůnu.  Josef byl inteligentní a schopný mladík, který ovládal sedm jazyků a po otci Leopoldovi zdědil i jisté hudební nadání, neboť sám komponoval skladby. Jeho vzdělávání se ujali Franz Ferdinand von Rummel, pozdější biskup ve Vídni, a kníže Karel Theodor ze Salmu. Jeho manželkou se při svatebním obřadu ve Vídni 24. února 1699 stala o pět let starší Amálie Vilemína, Josef ovšem měl milostné aféry před sňatkem i po sňatku. Zřejmě svou ženu nakazil pohlavní chorobou, takže po několika letech zůstala neplodná a počet jejich potomků skončil na třech.

Válečné konflikty.

Otec ho již v dětství nechal korunovat uherským (1687) a římskoněmeckým králem (1690). Českým králem korunován nebyl, přitom tento jazykově všestranně vybavený muž uměl česky jistě lépe než jeho otec. V roce 1702 navštívil Prahu a Starou Boleslav, kde se poklonil Palladiu země české.  V té době již byly v plném proudu války o španělské dědictví, během nichž Josef I. podporoval nároky svého mladšího bratra Karla, když se osobně zúčastnil obléhání města Landau v roce 1702. Na různých bojištích zde získával další úspěchy oblíbenec Josefa princ Evžen Savojský.

Vláda.

V roce 1705 zdědil po svém otci mocnářství v nelehké situaci. Kromě podpory bratrovi se musel věnovat také vnitrostátnímu problému na území Uher. Kvůli povstání tam totiž v té době již přes rok působil v jejich značné části jako sedmihradský kníže František II. Rákóczi. Hospodářská situace zemí monarchie nebyla příznivá. V důsledku dlouhodobých válek vzrůstalo daňové zatížení poddaných, což způsobovalo nespokojenost širokých vrstev obyvatelstva. Na panovnickém dvoře vládla byrokracie, úplatkářství a protekce.  Sedmadvacetiletý Josef byl však už schopným vládcem odhodlaným k radikálním opatřením. Jako po všech stránkách dobře vzdělaný a zároveň rozhodný člověk zároveň hodlal uskutečnit mnoho reforem v oblasti finanční, soudní a dalších. Začal u vlastního dvora, když výrazně zúžil a omladil okruh svých spolupracovníků. Posiloval centrální řízení státní byrokracie a reformy začaly i v oblasti daňového systému. Na mnoho jím zamýšlených plánů však nedošlo.  18. ledna 1707 vydal reskript, jímž doporučil českým stavům, aby projednali návrh Christiana Josefa Willenberga, a rovněž jim nařídil, aby pro něho zřídili stálé profesorské místo pro ""výuku umění inženýrského"". Tento reskript dnes patří k nejcennějším historickým dokumentům dnešního Českého vysokého učení technického v Praze.  V roce 1707 jej uherský onódský sněm sesadil z trůnu, Josef ovšem zahájil mírová jednání, jimiž si nakonec znovu získal oporu proti stavovskému hnutí.  V roce 1711 se již situace zdála stabilizovaná. Válku o španělské dědictví doprovázela řada úspěchů a problém v Uhrách byl vyřešen uzavřením satmárského míru. Do vývoje však zasáhla nenadálá panovníkova smrt způsobená neštovicemi. Přerušil se tak reformní proces v monarchii, na který později navázal především Josefův jmenovec, toho jména Druhý.  Josef I. zemřel ve Vídni a byl zde pochován v Císařské hrobce (sarkofág č. 35 v Karlově hrobce). Na rakvi je latinský nápis, jehož český překlad zní: "Světu propůjčen 1678, království uherskému 1687, římské říši 1690, Amalii Wilhelmině 1699, římskému císařství, Čechám, provinciím atd. 1705, nebesům navrácen v roce 1711, 17. dubna. Vždy a všude vítězný". Jeho srdce bylo uloženo v urně č. 12 v Hrobce srdcí ("Herzgruft") v augustiniánském kostele a vnitřnosti v urně č. 42 ve Vévodské hrobce svatoštěpánské katedrály.

Odkazy.

Literatura.

Sirotková Soňa, JOSEF I., můj přítel : historický román 1 díl. MOBA nakladatelství Brno, 2018, ISBN978-80-243-8312-5

Josef I. (26. července 1678 Vídeň – 17. dubna 1711 Vídeň) byl římský císař, český a uherský král, moravský markrabě atd., předposlední člen dynastie Habsburků v mužské linii.

Joseph I (Joseph Jacob Ignaz Johann Anton Eustachius; 26 July 1678 – 17 April 1711) was Holy Roman Emperor from 1705 until his death in 1711. He was the eldest son of Emperor Leopold I from his third wife, Eleonor Magdalene of Neuburg. Joseph was crowned King of Hungary at the age of nine in 1687 and King in Germany at the age of eleven in 1690. He succeeded to the thrones of Bohemia and the Holy Roman Empire when his father died.  Joseph continued the War of the Spanish Succession, begun by his father against Louis XIV of France, in a fruitless attempt to make his younger brother Charles (later Emperor Charles VI) King of Spain. In the process, however, owing to the victories won by his military commander, Prince Eugene of Savoy, he did succeed in establishing Austrian hegemony over Italy. Joseph also had to contend with a protracted revolt in Hungary, fomented by Louis XIV. Neither conflict was resolved until the Treaty of Utrecht, after his death. He also sanctioned the extermination of Romani people within the Holy Roman Empire.  His motto was "Amore et Timore" (Latin for "Through Love and Fear").


Vodní režim.

Do jezera se vlévají přítoky Mühlbach a Almbach, z východního konce vytéká Weißenbach, který ještě na rakouském území u Feistritz an der Drau posiluje vody Drávy. Kvalita vody v jezeře dosahuje parametrů pitné vody . Pro udržení její kvality je povolen na jezeře pouze ekologický způsob dopravy (zcela vyloučeny jsou spalovací motory). S viditelností až do šestimetrové hloubky a teplotou vody 24 °C je velmi příhodné pro koupání a rekreaci.

Využití.

Po jezeře jezdí od roku 2014 výletní loď Alpenperle o kapacitě 225 cestujících, jde o první hybridní dieselelektrickou loď v Rakousku. Její akumulátory se nabíjejí přes noc, vpředu je vybavena čerpadlem a vzadu kormidlovou vrtulí. Jezero je využíváno kromě koupání i k vodním sportům. V zimě se na hladině jezera tvoří největší upravovaná ledová plocha v Evropě, která obsahuje bruslařskou dráhu, několik kluzišť, hřiště na hokej a hřiště na curling.  Jezero je obklopeno více než stokílometrovou sítí turistických a cyklistických stezek různých stupňů obtížnosti. Lze odsud doputovat přes horské louky k několika horským vrcholům (na severu Latschur, na jihu Golz, na západě Reißkofel), které jsou přístupné i díky horským chatám na jejich úbočích. K dispozici jsou zde i dva kempinky.

Pobřeží.

Z celkové délky 23 km pobřeží je třetina zastavěna, zbylé dvě třetiny mají přírodní charakter. Jezero nelze obejít, pouze z místa zvaného Ronacherfels lze chvílemi prudkou stezkou pro pěší putovat necelých 7 km (převýšení 63 m) po části severního i východním břehu. Západní a střední část jezera je obklopena bažinatými loukami, zatímco v jeho východní části jsou severní i jižní břehy prudké a skalnaté. Tato část jezera připomíná norské fjordy. V nejužším místě spojuje severní a jižní břeh most, který zároveň poskytuje pěkný výhled na západní i východní část jezera. Při jeho severním břehu leží vesnice Oberdorf, Gatschach, Techendorf a Neusach, na východě Stockenboi.

Weißensee je ledovcové jezero na úpatí Gailtalských Alp v rakouské spolkové zemi Korutany. Leží severně od Hermagoru v nadmořské výšce 930 m a je tak nejvýše položeným z velkých korutanských jezer.  Weißensee je dlouhé 11,6 km, v nejširším místě měří 900 m, maximálně dosahuje hloubky 99 m. Má rozlohu 6,5 km a je 12. největším jezerem v Rakousku a 4. v Korutanech.

The Weissensee (German spelling: "Weißensee") is a lake in the Austrian state of Carinthia within the Gailtal Alps mountain range. The highest situated Carinthian bathing lake shares its name with the municipality of Weissensee on the northern and southern shore.


Mládí a počátky vojenské kariéry.

Heinz Harmel se narodil 29. června roku 1906 v lontrinském hlavním městě Metz jako syn štábního lékaře 67. pěšího pluku("Infanterieregiment Nr. 67") a pozdějšího Generál-lékaře ("Generalarzt") Reichswehru. Po dokončení svého vzdělání vstoupil v květnu roku 1926 do Reichswehru a byl zařazen jako vojín k 15. rotě ze 6. pěšího pluku ("Infaterie Regiment Nr. 6") ve šlesvickém městě Ratzeburg.  Po dvouroční službě u této jednotky byl v hodnosti "Gefreiter der Reserve" (Svobodník v záloze) po zranění pravého oka propuštěn z armády. Po opuštění armády se mladý Heinz rozhodl živit v zemědělství, avšak během velké hospodářské krize v roce 1929 byl nucen své dosavadní zaměstnání opustit. Následně se živil jako instruktor na sportovní škole, která spadala pod národní radu pro vzdělávání mládeže ("Reichskuratoriums für Jugendertüchtigung").  K počátku října roku 1934 bylo vládou rozhodnuto, že 250 určených sportovních škol bude zařazeno pod armádu a budou sloužit pro předvojenský pěchotní výcvik. Harmelovi byla k této příležitosti udělena hodnost nadrotmistra v záloze ("Oberfeldwebel der Reserve").  K 2. říjnu roku 1935 se Harmel rozhodl přestoupit k jednotkám SS-Verfügungstruppe (předchůdce Waffen-SS), kde ho lákala vidina většího žoldu a rychlejšího postupu. Po vstupu mu byla udělena hodnost SS-Oberscharführer (Starší četař) a byl přiřazen k 1. rotě od SS-Standarte "Germania" SS-Standartenführera Carl-Maria Demelhubera v Hamburku, kde působil jako velitel čety.  Stejnou pozici zastával Harmel i v Mnichově u 7. roty od SS-Standarte "Deutschland" pod velením SS-Standartenführera Felixe Steinera, kam byl přeřazen k počátku září roku 1936. Zde se rovněž zúčastnil výcvikového kurzu pro velitele čety, který vedl sám plukovník Steiner. Harmel byl při závěrečném hodnocení vyhodnocen jako jeden z deseti nejlepších mužů výcvikového kurzu.  Vynikající výsledky z tohoto kurzu tak zapříčinily, že byl Harmel ke konci ledna následujícího roku povýšen do hodnosti SS-Untersturmführer ("Poručík"). Dále tak zůstává ve funkci velitele čety u své 7. roty až do konce března roku 1938. Mezitím byl ke konci ledna téhož roku povýšen do hodnosti SS-Obersturmführer ("Nadporučík").  Následně byl po anšlusu Rakouska k Třetí říši převelen do Vídně, kde se jeho následujícím služebním postem stalo velení čety u 1. roty nově zformovaného pluku SS "Der Führer" (SS-Standarte "Der Führer") pod velením SS-Oberführera Georga Kepplera. Zde zůstal až do počátku května téhož roku a následně byl společně s celým II. praporem pluku převelen do hlavního města Korutan na jihu Rakouska, Klagenfurtu. O rok později se Harmel dočkal v této funkci povýšení na SS-Hauptsturmführera ("Kapitán").  S jednotkou se také účastnil zabrání Sudet a celý následující rok sloužil s plukem v Protektorátu Čechy a Morava, kde pluk plnil strážní povinnosti.

Druhá světová válka.

S vypuknutím druhé světové války během německé invaze do Polska, byl pluk SS "Der Führer", jehož muži nebyli ještě dostatečně vycvičeni, ponechán v zázemí a následně byl v létě roku 1940 převelen na západní frontu. Zde se zapojil do bojů v Holandsku a ve Flandrech a za následné prolomení linie Grebbe v květnu 1940 byl vyznamenán nejprve železným kříž II. třídy a za necelý měsíc i I. třídou tohoto vyznamenání.

Heinz Harmel (* 29. červen, 1906 – † 2. září, 2000) byl vysoce vyznamenaný důstojník Waffen-SS, který se zúčastnil mnoha bojových akcí jak na východních tak na západních frontách druhé světové války. Mimo jiné byl držitelem Rytířského kříže železného kříže s dubovými ratolestmi a meči.

Heinz Harmel (29 June 1906 – 2 September 2000) was a German SS commander during the Nazi era. He commanded the 10th SS Panzer Division Frundsberg during World War II. Harmel was a recipient of the Knight's Cross of the Iron Cross with Oak Leaves and Swords of Nazi Germany.


Pravidla hry.

Příprava hry.

Každému hráči je rozdáno pět karet. Pořadí karet v ruce hráč nesmí během hry měnit. Na začátku tahu hráč vykládá karty ze začátku své ruky, naopak nově získané karty se přidávají vždy na konec ruky. Zbylé karty se položí lícem dolů na stůl jako balíček, z něhož budou hráči tahat karty v průběhu hry. Vedle nich se položí karty třetích záhonků, které si hráči mohou dokoupit.  Každý hráč má před sebou dva pomyslné záhonky, na které sází fazole (vykládá karty s fazolemi). Na každém záhonku smí růst libovolný počet fazolí, ale všechny musí být stejného druhu. Lze tedy pěstovat jen dva různé druhy fazolí současně (po dokoupení třetího záhonku tři). Jestliže je hráč podle pravidel nucen zasadit nějakou fazoli, ale na obou záhoncích již rostou fazole jiného druhu, musí některý záhonek sklidit.

Tah.

Každý tah se skládá ze čtyř fází:

Sklizeň.

Hráč může sklízet téměř kdykoli, vždy však musí sklízet tehdy, když má zasadit fazoli a nemá pro ni k dispozici záhonek (volný záhonek nebo záhonek se stejným druhem). Není povoleno sklízet ze záhonku, na němž je jen jediná fazole, pokud hráč má na jiném záhonku více fazolí.  Při sklizni hráč vezme všechny karty fazolí z jednoho záhonku (nelze sklidit jen část karet ze záhonku). V tabulce, která je uvedena na každé kartě, je uvedeno, kolik fazolarů (herní měna) vynese určitý počet sklizených fazolí tohoto druhu. Čím je fazolí onoho druhu ve hře méně, tím jejich sklizeň vynáší více peněz. Kolik fazolarů získal, tolik karet ze sklizně hráč obrátí rubem nahoru a položí před sebe – představují utržené mince (na rubu karet je zobrazen fazolar). Zbylé sklizené karty se odloží na odhazovací hromádku. Může se stát, že hráč nezíská sklizní ani jeden fazolar, sklidí-li příliš málo fazolí.  Sklizený záhonek je nyní prázdný a hráč na něj může ihned zasadit další fazoli.  Hráč si může za zaplacení tří mincí kdykoli koupit kartu třetího záhonku – od té chvíle již může pěstovat tři druhy fazolí. Nelze však mít více záhonků než tři.

Konec hry.

Dojde-li balíček karet fazolí, zamíchají se odhozené karty a vytvoří se tím nový balíček. Ten bude obsahovat vždy výrazně méně karet než předchozí balíček, protože některé karty si hráči po sklizni ponechali jako fazolary. Dojde-li balíček potřetí, hra okamžitě končí. V té chvíli hráči zahodí všechny karty v ruce a sklidí ze všech svých záhonků.  Vítězem se stane hráč, který získal nejvíce fazolarů.

Rozšíření.

"1. rozšíření" (1997).

Obsahuje tři nové druhy fazolí, karty zemědělců a také karty prvních a druhých fazolových polí, které dělají hru přehlednější. Poskytuje také možnost hrát až 7 hráčům.

"La Isla Bohnitâ" (1999).

Přidává dva nové druhy fazolí a možnost hry 7 hráčů. Kromě sklizně je možné získávat fazolary odvozem fazolí z ostrova "La Isla Bohnitâ" na obchodní lodi. Tu však mohou oloupit pirátské lodě jiných hráčů. Název hry je parodií na Madonninu píseň "La Isla Bonitâ", samotná hra je inspirována rozšířením Osadníků z Katanu "Námořníci z Katanu".

"High Bohn" (2000).

Rozšíření s tematikou Divokého Západu. Ve hře je jednak nový druh fazolí, jednak budovy, které lze získávat při sklizni. Pro každý druh fazolí je ve hře jedna budova, která po zakoupení poskytuje nějakou výhodu a body. Název je parodií názvu slavného westernu "V pravé poledne", v originále "High Noon". V roce 2001 vyšlo rozšíření "High Bohn: Bohnenduell um 12 Uhr mittags" („Fazolový souboj v pravé poledne“), jehož součástí je High Bohn, rozšíření Prohibohn pro hru Al Cabohne a karty dalšího druhu fazolí. V roce 2004 vyšla vylepšená a rozšířená verze tohoto rozšíření pod názvem "High Bohn Plus".

"Mutabohn" (2001).

Rozšíření, které bylo vydáno v nákladu pouhých 2500 kusů, přidává do hry prvek genetických modifikací. Hráči mohou „mutovat“ své fazole na méně hodnotné druhy, díky čemuž smějí pěstovat různé druhy na stejném záhonku. Navíc každý hráč dostává bonusové karty, které mu přinášejí body, bude-li mít na jednom záhonku specifikovanou posloupnost fazolí.

"Ladybohn" (2002).

Přidává fazole ženského pohlaví. Hráči vydělají více peněz sklizní ze záhonku, na jehož vrchu je ženská fazole. Přináší také několik nových pravidel a nový druh fazolí, jehož sklizní hráč může získat třetí záhonek nebo ukrást fazolar soupeři.

"Bohnaparte" (2003).

Rozšíření inspirované Napoleonem Bonaparte, v němž hráči za peníze vydělané v Bohnanze nakupují armádu, s jejíž pomocí dobývají "Bohnreich", Říši fazolí. Na konci hry nevítězí ten, kdo má nejvíce peněz, ale ten, kdo dobyl největší část Bohnreichu. Autor rozšíření Hanno Girke tuto hru označil jako kombinaci Bohnanzy a Risku, válečné deskové hry.

"Dschingis Bohn" (2003).

Další válečné rozšíření. Podobá se Bohnaparte, ale hráči tentokrát za vydělané fazolary nekupují armádu, ale financují nájezdy Mongolů na Bohnreich. Je možné hrát Dschingis Bohn v kombinaci s Bohnaparte, což umožňuje hru až 7 hráčů. Název je odvozen ze jména slavného mongolského vůdce Čingischána.

"Telebohn" (2004).

Hráči v tomto rozšíření s fazolemi navzájem neobchodují, ale bojují o fazole na svých záhoncích pomocí speciálních akčních karet. Telebohn vyšel v limitované edici čítající 5000 kusů.

"Amigo Bohnentaler" "(2004)".

Přidává plastikový žeton Bohnentalera, který na začátku hry dostane hráč po pravé ruce začínajícího hráče. Pak ho může získat jen hráč, který má ve svém tahu zasazené fazole aspoň za stanovený počet fazolarů (v závislosti na počtu hráčů a počtu jeho záhonků). Kdo má žeton, bere si na konci tahu více karet. Rozšíření také obsahuje speciální pravidla pro Zahradní fazole.

"Rabohnzel (2005)".

Toto rozšíření bylo vydáno v počtu 3000 kusů a do hry přidává magii. Podobně jako Bohnröschen se odehrává v pohádce a název paroduje známou pohádku Bratří GrimmůRapunzel (česky locika).

"Bohnröschen" (2007).

Rozšíření odehrávající se v pohádkové zemi, v níž fazolový princ musí polibkem probudit spící Šípkovou Růženku (zde je ovšem přejmenována na Fazolovou Růženku). Aby toho docílil, musí bojovat s fazolovým porostem, kterým je hrad zarostlý. Rozšíření tedy přináší balíček karet porostu, které se jedna po druhé odkrývají a hráči je musejí překonávat tím, že plní úkoly, které jsou na kartách uvedeny, anebo platí 1 fazolar. Vítězem je hráč, který se dostal do hradu s nejvíce fazolary.

"Spiderbeans (2007)".

Malé rozšíření čítající pouhých šest karet. Je prodáváno jako součást knihy "Das Grosse Bohnanza Buch". Do hry přidává tzv. "pavoučí fazole", pro které existují speciální pravidla, jenž popisují, jak se s těmito fazolemi dá obchodovat a kolik fazolarů dostane hráč za jejich sklizeň.

"Auf der schwäb’schen Eisenbohn (2008)".

Toto rozšíření vyšlo v limitované edici pouhých 2500 kusů a do hry hry kartu vlaku, který se pohybuje mezi pěti městy. V každém městě platí pro fazole jiný fazolometr, takže počet fazolarů, které hráč za sklizeň dostane, závisí na místě, kde se zrovna vlak nachází. Pohyb vlaku pak závisí na tom, jak si hráči vykládají na svá pole "cestovní fazole", které toto rozšíření také obsahuje. Na každé cestovní fazoli je název města, kam se má vlak v případě vyložení této karty na pole posunout. Karty cestovních fazolí jsou ale důležité i na konci hry, protože mohou hráčům zajistit bonusové fazolary.

"Bohnedikt (2009").

I toto rozšíření vyšlo v limitované edici o 2500 kusech. Je možné jej hrát v počtu 2-5 hráčů, ve dvou se příliš nedoporučuje. Název paroduje papeže Benedikta XVI. Hráči v tomto rozšíření pěstují fazole na církevní půdě.

"Bohn Camillo (2011)".

Je to zatím poslední rozšíření fazolí a vydáno bylo v nákladu 2500 kusů. Umožňuje hrát v počtu dvou hráčů, ale více hráčů než dva ho hrát nemůže. Název je parodií na film Don Camillo e l'onorevole Peppone.

Verze Bohnanzy a hry inspirované Bohnanzou.

"Vesmírné fazole (Space Beans)" (1999).

Hra, která je následovníkem Bohnanzy, má však jednodušší pravidla a méně interakce mezi hráči. Hráči se snaží získat 30 bodů pěstováním vesmírných fazolí, které každý hráč pěstuje na dvou záhoncích: veřejném (lícem nahoru) a soukromém (lícem dolů). Na každé fazoli je kromě druhu uvedeno číslo od 1 do 9 (každý druh má 1 fazoli s čísly 1 až 3 a 2 fazole s čísly 4 až 9). Když hráč sklidí svůj veřejný záhonek a je v něm aspoň jedna karta, která má stejné číslo jako počet karet ve sklizni, tuto kartu si nechá jako trofej a na konci hry za ni dostane stejný počet bodů.

"Al Cabohne" (2000).

V této hře podobné Bohnanze hráči bojují nejen proti sobě, ale i proti fiktivnímu hráči zvanému "Fazolová mafie", kterému je třeba platit fazole jako výpalné. Název hry je odvozen od slavného zločince Al Capona.

"Bean Trader" (2002).

Desková hra inspirovaná Bohnanzou. Hráči se v ní stávají členy Bohn Hanse, středověkého spojení severoevropských měst a obchodníků s fazolemi. Cestují na hracím plánu mezi jednotlivými městy se svými vozy, v nichž převážejí různé druhy fazolí, které nakupují a prodávají.

"Kannibohne (2006").

Malá samostatná hra vydaná v poštu pouhých 2500 kusů. Název je odvozen od slova "kanibal", takže fazole se mohou navzájem požírat.

"Bohnkick (2006)".

Samostatná hra pro dva hráče vydaná v roce 2006 při příležitosti fotbalového mistrovství světa v Německu. Pravidla nemají s původní Bohnanzou nic společného a cílem hry není sbírat fazolary, ale dát více branek než soupeř.

"Bohnanza: fan edition (2007)".

Speciální edice Bohnanzy. Podobu karet v této verzi navrhli sami fanoušci a každá karta vypadá jinak.

Ladybohn: Manche mögen's heiss! "(2007)".

Vylepšená a samostatně hratelná verze již dříve vydaného rozšíření. Oproti původní Ladybohn obsahuje také karty fazolových dětí, které nemají žádný fazolometr. Pokud má tedy hráč při sklizni na vrchu pole dětskou fazoli, nedostane za sklizeň ani jeden fazolar.

"Wendy Pferdebasar (2009)".

Růžová a zjednodušená verze fazolí, ve které se namísto fazolí obchoduje s koňmi. Cílovou skupinou této hry jsou především děvčata od osmi let.

"Bohnanza: Fun & Easy (2010)".

Verze Bohnanzy s jednoduššími pravidly a designem karet bližším mladším hráčům (např. fazole pojídající hamburgery).

"Mutterböhnchen (2010)".

Speciální rozšíření vydané v nákladu 2500 kusl, které se dá hrát pouze s novější verzí Ladybohn. Název se dá doslova přeložit jako "maminčiny fazolky".

"Würfel Bohnanza (2012)".

Zvláštní kostková verze fazolí. Hráči pomocí hodů kostkami plní objednávky, za které získávají fazolary. Kvůli kostkám hraje v této obdobě Bohnanzy hlavní roli náhoda.

"Bohn To Be Wild (2012)".

Samostatná hra, která obsahuje úplně jiné druhy fazolí, z nichž některé mají na sobě symbol označující jejich speciální schopnost. Těmto fazolím se říká divoké. Název paroduje slavnou píseň Born To Be Wild.

"Sissi!: Die Bohnenkaiserin (2013").

Samostatná verze Bohnanzy vydaná pro rakouské muzeum her. Kromě normálních fazolí obsahuje také 50 Sissi fazolí, pro které existuje speciální fáze tahu. Název se dá přeložit jako Sissi!: Fazolová císařovna.

"Mein erstes Bohnanza (2015)".

Nejjednodušší verze fazolí, co kdy byla na trhu. Pravidla jsou v této edici natolik zjednodušena, že by je měly zvládnout i děti od čtyř let. Cíl hry však zůstává stejný, tedy nasbírat co nejvíce fazolarů.

Bohnanza je moderní karetní hra z roku 1997, jejímž autorem je Uwe Rosenberg. Hráči se v ní stávají pěstiteli fazolí, které se snaží sázet, sklízet a prodávat. Karty v balíčku představují fazole osmi různých druhů, které hráči tahají z balíčku, navzájem si vyměňují, sázejí na záhonky před sebou a sklízejí. Od každého druhu je v balíčku jiný počet fazolí. Čím je fazole vzácnější, tím více peněz vynese při sklizni.  Název vznikl spojením slov "Bonanza" a "Bohn" (německy „fazole“).

Bohnanza is a German-style card game based on the game mechanics of trading and politics, designed by Uwe Rosenberg and released in 1997 (in German) by Amigo Spiele and (in English) by Rio Grande Games. It is played with a deck of cards with comical illustrations of eleven different types of beans (some more scarce than others), which the players are trying to first plant and then sell in order to raise money. The principal restriction is that players may only farm two or three types of beans at once (limited by the number of fields), but they obtain beans of all different types "randomly" from the deck, and so must engage in trade with the other players to be successful.  The original game is for 3–5 players and takes about 1 hour to play, but the Rio Grande edition adds alternative rules to the official rulebook to allow for games for 2–7 players. The name "Bohnanza" is a pun on the words "bonanza" (English for 'a large amount of something valuable') and "Bohne" (German for "bean"). The official English release preserved the original German name because it happens to be an English hybrid word.


Služba v Landwehru.

Narodil se v korutanském městečku Völkermarkt. V roce 1905 se přihlásil do armádní školy ve Vídni, kde promoval 18. srpna 1909. Byl zařazen k 4. horskému pluku, kde dosáhl o rok později na hodnost poručíka. Když propukla 1. světová válka, bojoval pod 2. horským střeleckým plukem v Haliči a později v severní Itálii. Zde také v roce 1918 upadl do zajetí. Po skončení války byl propuštěn a následně bojoval ve svých rodných Korutanech proti jednotkám nově vznikající Jugoslávie. Když vzniklo nové Rakousko, zůstal v jeho armádě, kde dosáhl roku 1932 hodnosti podplukovníka.

Služba ve Wehrmachtu.

Podporoval nacisty a nadšeně uvítal připojení Rakouska k Německu, které proběhlo v březnu 1938. Ringel se tak dostal do německého wehrmachtu, kde zpočátku zastával štábní funkce. Po vypuknutí druhé světové války dostal v říjnu velení nad 266. pěším plukem, se kterým se účastnil tažení na západě, takzvané bitvy o Francii. V červnu 1940 se stal velitelem 3. horské divize a v říjnu téhož roku velitelem 5. horské divize. S touto divizí se na jaře 1941 zúčastnil invaze do Jugoslávie, Řecka a obsazení Kréty, za což si vysloužil Rytířský kříž. V listopadu 1941 byla jeho divize stažena zpět do Německa na doplnění a odpočinutí. Ale již za čtyři měsíce byla zase poslána zpět do bojů na východní frontu k Leningradu, kde se ve Volchovské oblasti podílela na zničení armády generála Vlasova. Po roce a půl na východní frontě byla jeho divize opět převelena, tentokrát do Itálie, kam dorázila 15. prosince na Gustavovu linii, do blízkosti Monte Cassina. V Itálii bojoval další čtyři měsíce, než se stal velitelem LXIX. horského sboru v Chorvatsku, kde bojoval proti Titovým partyzánům. Ve druhé polovině roku 1944 byl odvolán do Salcburku, kde se ujal velení nad místní vojenskou oblastí, ze které později vytvořil takzvaný Ringlův sbor, u kterého zůstal až do konce války.

Julius Alfred Ringel (22. května 1896, Entringen - 12. srpna 1982, Mnichov) byl generál horských myslivců německého Wehrmachtu, kde dostal od vojáků přezdívku "Papa" (tatínek).

Julius 'Papa' Ringel (16 November 1889 – 11 February 1967) was an Austrian general in the armed forces of Nazi Germany during World War II. He fought in the Western and Eastern fronts, as well as the Balkan Campaign. Ringel commanded the 3rd Mountain Division, 5th Mountain Division, LXIX Corps, Wehrkreis XI and the Army Corps Ringel. He was a recipient of the Knight's Cross of the Iron Cross with Oak Leaves.


Penetrativní pozice.

Tyto pozice zahrnují zasouvání penisu nebo jiných falických předmětů (např. připínací gumové náhražky – penetrujícím partnerem může být tedy i žena) do pochvy nebo řitního otvoru.

Penetrující partner nahoře, přistupující zepředu.

Tyto pozice se primárně používají při vaginálním styku, lze je však používat i při análním sexu. Základní pozice se nazývá misionářská. V ní leží přijímající partner na zádech s roztaženýma nohama. Penetrující partner leží nahoře nad ním, tváří v tvář. Jsou možné tyto variace:

Penetrace zezadu.

Přijímající partner nahoře.

Vsedě a vkleče.

Ve stoje.

Většinu z těchto pozic lze použít jak pro vaginální, tak pro anální penetraci. V základní podobě pozice stojí oba partneři tváří v tvář. Jsou možné tyto variace:

Pozice specifické pro anální sex.

Většinu poloh penetrativního sexu (viz výše) lze přizpůsobit análnímu sexu, zvláště ty, kde se penetruje zezadu. I jiné původně vaginální sexuální praktiky, například prstění, lze přizpůsobit pro anální sex. Některé pozice ale není možné přímo přizpůsobit, vzhledem k odlišnému úhlu pro průnik do vaginy a do řitního otvoru. Následující pozice jsou vhodné pro anální sex.

Méně obvyklé pozice.

Tyto polohy jsou inovativnější a asi ne tak široce známé nebo praktikované, jako ty uvedené výše.

Využití nábytku nebo zvláštního přístroje.

Většina sexuálních aktů se typicky provádí v posteli nebo na jiné prosté platformě. Rozšířením škály dostupné podpory se zvětší také škála možných pozic. Pro tento účel lze využít běžný nábytek. Existují také různé formy erotického nábytku nebo jiných přístrojů, jako jsou speciální houpačka nebo trapézy, které lze použít k ještě exotičtějším sexuálním polohám.

Pozice pro posílení nebo omezení plodnosti.

Otěhotnění je potenciálním výsledkem jakékoli formy sexu mezi plodnou ženou a plodným mužem, kdy přijde sperma do kontaktu s vaginální oblastí (typicky vaginální sex, ale otěhotnět lze i při digitálním sexu s ejakulátem na prstech, anebo když je sperma na těle a přenese se do vaginální oblasti). Orální sex sám o sobě nikdy nevede k otěhotnění. Avšak při neopatrnosti se může stát, že k otěhotnění dojde tak, že se sperma na rukách nebo na těle dostane do vaginální oblasti. Existují názory, že určité sexuální pozice dávají lepší výsledky než jiné – ovšem žádná pozice není účinnou antikoncepcí.

Tento seznam sexuálních pozic zahrnuje popis různých forem pohlavního styku a jiných sexuálních aktivit mezi lidmi. Pohlavní akty se obecně popisují pozicí, kterou účastníci při těchto aktech zaujímají. Alfred Kinsey používal jako kategorie šest primárních pozic. Protože počet pozic, které lze používat při sexu, je v zásadě neomezený, tento seznam není vyčerpávající.  Poznámka: Pokud se v následujícím textu bude vyskytovat slovo "partner", může značit osobu kteréhokoli pohlaví (pokud není z kontextu jednoznačné, že se jedná o muže či ženu).

A sex position is a position of the body that people use for sexual intercourse or other sexual activities. Sexual acts are generally described by the positions the participants adopt in order to perform those acts. Though sexual intercourse generally involves penetration of the body of one person by another, sex positions commonly involve penetrative or non-penetrative sexual activities.  Three categories of sexual intercourse are commonly practiced: vaginal intercourse (involving vaginal penetration), anal penetration, and oral sex (especially mouth-on-genital stimulation). Sex acts may also involve other forms of genital stimulation, such as solo or mutual masturbation, which may involve rubbing or penetration by the use of fingers or hands or by a device (sex toy), such as a dildo or vibrator. The act may also involve anilingus. There are numerous sex positions that participants may adopt in any of these types of sexual intercourse or acts; some authors have argued that the number of sex positions is essentially limitless.


Historie.

Pevnost byla postavena na místě někdejšího středověkého osídlení, existujícího na ostrovech na soutoku řek Bug a Muchawiec a měla sloužit k ochraně západních hranic Ruské říše. Projekt navrhl ruský vojenský inženýr Dolovan v roce 1799 a rozpracovali ho inženýři Opermann, Maleckij a Feldmann, kteří navrhli čtyři obranné zóny. Plán byl schválen roku 1830. Centrální zóna Citadela byla vybudována na místě starého obchodního centra města a následně se rozrostla až k rameni řeky Muchiawec. Jižní, volyňské opevnění vzniklo na místě brestského hradu, zbořeného v průběhu stavby. Severní opevnění vyrostlo na místě Kobrinského obvodu města Brest, kde se předtím nacházely veřejné budovy i soukromá zástavba. Západní terespolské opevnění vzniklo při západním rameni řeky Bug. Vnější obrannou linii tvořily desetimetrové valy a náspy s cihlovými kasematami, kryjícími přístupy ke kanálům a mostům.  Základní kámen byl položen 1. června 1836 a v roce 1842 se pevnost stala bojeschopnou. Celková plocha pevnosti činí 4 km², délka obranných valů 6,2 km. Nejlépe chráněnou část – Citadelu – tvoří dvoupodlažní kasárna, dlouhá asi 2 km. Její valy jsou zhruba 2 metry silné a 500 kasemat mohlo poskytnout útočiště až 12 tisícům vojáků se zásobami a municí.  Za první světové války byla pevnost v roce 1915 evakuována a některá obranná zařízení byla zničena. V roce 1918 se stal Bílý palác pevnosti místem podepsání brestlitevské mírové smlouvy. V důsledku této smlouvy a v důsledku sovětsko-polské války připadla pevnost v roce 1921 Polsku.  V září 1939 byla pevnost dobyta Němci, přičemž byla poškozena Citadela i Bílý palác. Když v důsledku paktu Ribbentrop-Molotov došlo k ustavení nové hranice na řece Bug, připadla hlavní část pevnosti ležící na východním břehu této řeky Sovětskému svazu. Opevnění na západním břehu Bugu ovládali Němci, kteří i z tohoto místa přepadli 22. června 1941 centrální pevnost. Obrana pevnosti Brest se tak stala jednou z prvních významných bojových střetnutí Velké vlastenecké války. V roce 1965 obdržel Brest titul Město-hrdina a v roce 1971 byla pevnost přeměněna na památník.

Odraz v kultuře.

O obraně pevnosti v prvních dnech velké vlastenecké války v červnu a červenci roku 1941 pojednává československo-sovětský snímek "Boj o Moskvu - Agrese" z roku 1985 a dále rusko-běloruský film "Brestská pevnost" z roku 2010.

Pevnost Brest (, ) je unikátní systém pevnostních objektů, které se nacházejí ve městě Brest v západním Bělorusku, 4 forty (I, K, L a O) leží v sousedním Polsku.

Brest Fortress (, '; ), formerly known as Brest-Litoŭsk Fortress, is a 19th-century fortress in Brest in present-day Belarus. In 1965 the title "Hero Fortress" was given to the fortress to commemorate the defence of the frontier stronghold during the first week of the German-Soviet War of 1941-1945 when Axis forces invaded the Soviet Union with the launch of Operation Barbarossa on June 22, 1941. The title "Hero Fortress" corresponds to the title "Hero City" that the Presidium of the Supreme Soviet of the Soviet Union awarded to an eventual total of twelve Soviet cities.


Popis.

Akácie jsou keře a stromy, řidčeji i dřevnaté liány. Mnohé druhy mají nápadné trny, vzniklé přeměnou palistů. Listy jsou dvojnásobně zpeřené, složené z drobných a většinou vstřícných, krátce řapíčkatých až přisedlých lístků. U mnohých druhů je čepel listů redukovaná a asimilační funkci přebírá plochý rozšířený řapík (tzv. fylodie), takže listy vyhlížejí jako jednoduché, s paralelní žilnatinou. Palisty bývají drobné a opadavé nebo přeměněné v trny. Na řapíku a někdy i na vřetenu listu bývají přítomny žlázky (extraflorální nektária). Květy jsou drobné, oboupohlavné nebo samčí a oboupohlavné, bílé, žluté nebo krémové, uspořádané v hustých válcovitých klasech nebo kulovitých klubkách. Tato květenství vyrůstají buď ve svazcích v úžlabí listů nebo jsou uspořádaná v bohatých vrcholových latách. Kalich je trubkovitý nebo zvonkovitý, se 4 nebo 5 cípy. Koruna je trubkovitá, nálevkovitá až zvonkovitá, 4 nebo 5-četná. Tyčinek je mnoho, jsou nápadné, vyčnívající z květu, volné nebo pouze na bázi srostlé. Semeník je přisedlý nebo stopkatý. Plody jsou velmi různorodé, pukavé nebo nepukavé, rovné nebo zakřivené. Semena bývají oválná až podlouhlá, více či méně zploštělá, s tvrdým osemením, bezkřídlá, obvykle bez míšku.

Rozšíření.

Rod akácie zahrnuje asi 1200 až 1300 druhů. Je to druhý nejobsáhlejší rod bobovitých. Akácie jsou rozšířeny v tropech a subtropech po celém světě, zejména však na jižní polokouli. Centrum druhové diverzity je v australské oblasti, kde roste celkem asi 900 druhů akácií. Akácie je v tomto regionu druhově nejbohatší rod cévnatých rostlin. Největší druhová pestrost je v semiaridních oblastech jihozápadní Austrálie a ve východní Austrálii, kde dominují druhy z podrodu "Phyllodineae". Z Ameriky je uváděno asi 270 druhů akácií, z Afriky asi 130, z Madagaskaru asi 100 a z Asie asi 55 druhů.  V evropské květeně není žádný druh akácie původní. Některé australské a v menší míře i africké či americké druhy jsou vysazovány ve Středomoří jako okrasné dřeviny.  Akácie vyhledávají otevřená, slunná stanoviště. Rostou zejména na březích řek, v monzunových lesích, na mýtinách ve stálezeleném tropickém lese, na savanách a v suchomilné keřové vegetaci. Často tvoří významnou součást daných rostlinných společenstev. Preferují dobře propustné půdy v nižších nadmořských výškách do 800 metrů nad mořem.

Ohrožené druhy.

V Červeném seznamu ohrožených druhů IUCN jsou jako kriticky ohrožené uvedeny 4 druhy akácií: "Acacia belairioides" a "Acacia roigii" z Kuby, "Acacia mathuataensis" z ostrova Vanua Levu v souostroví Fidži a "Acacia anegadensis" z ostrova Anegada v souostroví Panenské ostrovy. V kategorii ohrožených je vedeno celkem 9 druhů pocházejících z Austrálie, tropické Ameriky (zejména z Kuby) a Madagaskaru.

Taxonomie.

Rod "Acacia" byl popsán v roce 1754 Philipem Millerem. Od té doby sem bylo zařazeno množství nově popisovaných druhů, řazených dnes do zcela jiných rodů. V roce 1842 George Bentham jasně stanovil limity tohoto rodu, mezi které náleželo zejména množství volných tyčinek v květu. V roce 1875 pak publikoval celosvětovou klasifikaci akácií, která byla v platnosti téměř 100 let.

Klasická taxonomie akácií.

Rod "Acacia" byl v taxonomii bobovitých řazen do samostatného tribu "Acacieae", obsahujícího jediný rod. V některých systémech byl do tribu "Acacieae" řazen ještě africký monotypický rod "Faidherbia". Rod "Acacia" byl dále tradičně členěn na 4 podrody: "Acacia", "Aculeiferum", "Phyllodineae" a "Filicinae", případně na 3 podrody, pokud byly "Filicinae" brány jako sekce v rámci podrodu "Aculeiferum". V taxonomii akácií, jejich příbuzenských vztahů s ostatními triby bývalé podčeledi "Mimosoideae" stejně jako v jejich vnitrorodovém členění panovaly dlouho nejasnosti. V roce 1986 Pedley základním 3 podrodům ("Acacia", "Aculeiferum", "Phyllodineae" ) přidělil úroveň rodů a rod "Acacia" tak rozdělil na tři nové rody: "Acacia", "Senegalia" a "Racosperma". Toto řešení však nebylo všeobecně přijato.

Nová taxonomie akácií.

Několika molekulárními kladistickými studiemi, z nichž první vyšla v roce 1995, bylo potvrzeno, že rod "Acacia" v klasickém pojetí není monofyletický. Jednotlivé vývojové linie akácií, jak je ukazují fylogenetické studie, jsou dokonce rozesety v několika různých tribech bývalé podčeledi "Mimosoideae". Na základě těchto studií byl rod "Acacia" rozdělen na celkem 5 samostatných rodů: "Acacia" s. str., "Acaciella", "Mariosousa", "Senegalia" a "Vachellia". Výzkum však stále není dovršen a jsou indicie, že rod "Senegalia" není ani v současném pojetí monofyletický. Také není dosud známo nové rozdělení této části podčeledi "Caesalpinioideae" do tribů. Většina zdrojů poskytujících taxonomické informace (např.) tyto změny dosud nereflektuje.  Typovým druhem, na jehož základě byl rod "Acacia" popsán, je "Acacia nilotica". Tento druh se po rozdělení rodu "Acacia" ocitl ve skupině čítající pouze asi 160 druhů (bývalý podrod "Acacia"), která by měla podle pravidel botanické nomenklatury nést rodové jméno "Acacia", zatímco pro největší skupinu čítající téměř 1000 vesměs australských druhů akácií (bývalý podrod "Phyllodineae") bylo k dispozici jméno "Racosperma". Záležitost byla řešena na dvou botanických kongresech v letech 2003 a 2004, kde byla podána žádost na změnu typového druhu. V roce 2005 byla tato změna schválena a novým typovým druhem pro rod "Acacia" se stal druh "Acacia penninervis". Rodové jméno tak zůstalo největší skupině akácií z bývalého podrodu "Phyllodineae", zatímco bývalý podrod "Acacia" dostal nové rodové jméno "Vachellia".

Rod "Acaciella".

Rod zahrnuje 15 druhů, v minulosti tvořících podrod či sekci "Filicinae". Je rozšířen v Americe od USA po Argentinu. Největší druhové bohatství je v Mexiku. U akácií tohoto rodu nejsou vyvinuty na listech nektáriové žlázky.

Rod "Acacia s.str.".

Největší rod akácií, zahrnující téměř 1000 druhů z bývalého podrodu "Phyllodineae". Dominuje zejména v Austrálii (asi 950 druhů) a Tichomoří (7 druhů), je rozšířen také na Taiwanu a ve východní části jv. Asie (celkem 10 druhů) a na Madagaskaru (2 druhy). U většiny druhů tohoto rodu jsou listy redukovány na různě tvarovaná fylódia, řidčeji jsou listy dvakrát zpeřené. Na řapících a středních žebrech listů jsou žlázky. Tyto akácie jsou většinou beztrnné, pouze u nemnohých druhů jsou palisty přeměněny v trny.

Rod "Senegalia".

Pantropicky rozšířený rod zahrnující asi 203 druhů řazených v minulosti do podrodu "Aculeiferum". Je rozšířen v Americe (asi 100 druhů), Africe a na Madagaskaru (celkem 69 druhů), v Asii (43 druhů) a Austrálii (pouze 2 druhy). Jsou to stromy, keře, šplhavé keře a řadí se sem i všechny akácie liánovitého vzrůstu. Listy dospělých rostlin jsou dvakrát zpeřené, na řapíku a středním žebru listu jsou žlázky. Na větévkách bývají trny, které jsou rozesety mezi internodii nebo po dvou či po třech pod bází internodia. Palisty nejsou přeměněné v trny.

Rod "Mariosousa".

"Marisousa" je nový rod, popsaný v roce 2006. Zahrnuje 13 druhů akácií, rozšířených v Severní a Střední Americe.

Rod "Vachellia".

Rod zahrnuje asi 163 druhů, v minulosti řazených do podrodu "Acacia". Je rozšířen v Africe, Asii a Americe a sporadicky i v Austrálii, kde však roste pouze 9 druhů. Jsou to stromy nebo keře. Listy dospělých rostlin jsou dvakrát zpeřené, se žlázkami na řapíku a středním žebru listu. Všechny druhy tohoto rodu mají palisty přeměněné v trny. Africké druhy mívají charakteristické, v horní části zploštělé koruny.

Ekologické interakce.

Květy akácií jsou opylovány zejména včelami. Pro mnohé druhy amerických akácií je charakteristická symbióza s mravenci. Tento vztah se označuje jako myrmekofilie. Na koncích lístků takové akácie jsou produkována tzv. Beltova tělíska, sloužící mravencům k výživě. Mimo to mívají tyto druhy na řapíku listů zvětšená nektária produkující sladkou šťávu. Některé druhy akácií mají nápadné zvětšené duté trny, které slouží mravencům za obydlí. Mravenci na oplátku chrání rostlinu před býložravci a škůdci a likvidují konkurenční vegetaci. U druhu "Acacia cornigera" bylo prokázáno, že vymizí-li z oblasti symbiotický mravenec "Pseudomyrmex ferruginea", přežijí jen izolované rostliny této akácie a pouze za výjimečných okolností. Obligátní myrmekofilie nebyla zjištěna u australských druhů akácií.  Některé druhy akácií, např. africká "Acacia ataxacantha" a australské "A. concinna", "A. megaladena", "A. pennata" aj. druhy z podrodu "Aculeiferum", mají velkou fenotypovou plasticitu v závislosti na prostředí, v němž rostou. Zatímco v husté stromové vegetaci jsou to dřevnaté liány, na otevřených stanovištích rostou jako vzpřímené keře nebo stromy. Mladé semenáčky těch druhů akácií, které mají listy redukované na fylódia, mohou mít první listy jednoduše nebo dvakrát zpeřené a až později se objevují fylódia. U některých takových druhů, např. "Acacia melanoxylon", se u dospělých rostlin dokonce objevují větve s dvakrát zpeřenými listy. U druhu "A. heterophylla" se mimo jednoduchých fylódií objevují i listy tvořené na bázi fylódiem a v horní části dvakrát zpeřenou čepelí.

Význam.

Akácie mají poměrně mnohostranné využití. Různé druhy poskytují zejména trvanlivé dřevo, gumy, třísloviny a vonné extrakty. Mnohé druhy mají také využití v medicíně. Pěstují se i jako okrasné dřeviny.

Okrasné rostliny.

Různé druhy akácií jsou v klimaticky příhodných oblastech světa pěstovány jako okrasné dřeviny. V jižní Evropě se lze setkat např. s australskými druhy "Acacia cyanophylla", "A. dealbata", "A. longifolia", "A. mearnsii", "A. melanoxylon", "A. pycnantha" a "A. retinodes". Z afrických druhů se vysazuje zejména "Acacia karoo", z amerických dnes již pantropicky rozšířená akácie Farnesova ("Acacia farnesiana"). Posledně zmíněný druh je v Evropě pěstován již od roku 1611. V Malajsii se jako pouliční strom vysazuje australská akácie "A. auriculiformis".

Dřevo.

Dřevo akácií je velmi trvanlivé, o hustotě 640 až 800 kg/m, je však dosti obtížně opracovatelné. Dřevo statnějších druhů akácií je používáno zejména na obklady, stavbu lodí a výrobu hudebních nástrojů, ze dřeva pomalu rostoucích drobnějších druhů se vyrábějí zejména dýmky, držadla a podobné drobnější předměty. Mezi častěji těžené druhy náleží v dnešní době zejména "Acacia glaucescens", "A. melanoxylon" a "A. nigrescens". Na Havaji poskytoval v minulosti velmi ceněné dřevo místní druh "Acacia koa", nazývaný havajský mahagon ("hawaiian mahogany"). Dřevo bylo používáno zejména k výrobě surfovacích prken, kánoí a dřevěných mís. Akácie slouží také jako vyhledávaný zdroj topiva a dřevěného uhlí, navíc často rostou v oblastech kde je otopu nedostatek. Dřevo australské akácie "Acacia melanoxylon" je obchodováno pod jménem "blackwood". Je velmi trvanlivé a dobře opracovatelné, s úzkou bělavou bělí a zlatohnědým až načervenale hnědým jádrovým dřevem. Dosti široké využití má i dřevo australského druhu "A. crassicarpa". V jižních oblastech Jižní Ameriky je významným zdrojem dřeva druh "A. visco".

Využití v kuchyni a medicíně.

Kyselé plody "Acacia concinna" mají využití ve filipínské kuchyni. Extrakty z některých druhů se používají v lidovém léčitelství, v Africe např. kořeny "Acacia nilotica" při léčbě spavé nemoci. Guma z akácie arabské ("Acacia nilotica") působí proti průjmům a používá se proti amébám a křečím. Prášek z lusků tohoto druhu hubí vodní plže přenášející bilharziózu. Guma severoafrické akácie "Acacia tortilis" se používá při zánětech očí, onemocněních plic a na hojení ran. Akácie katechová ("A. catechu") je využívána v tradiční čínské medicíně. Listy "A. pluricapitata" se používají v Malajsii při bolestech hlavy a medicínské využití má i kůra z kořenů.

Technické produkty.

Z některých druhů akácií se získává klovatina, tzv. arabská guma, používaná v potravinářství, farmacii i jinde. Nejlepší klovatinu produkuje akácie senegalská ("Acacia senegalensis") a akácie egyptská ("A. seyal"), méně kvalitní akácie arabská ("A. nilotica"). Mimo to je možno klovatinu získávat i z afrických druhů "A. abyssinica", "A. giraffae", "A. horrida", "A. kirkii" a australské "A. pycnantha". Z extraktu indické akácie katechové ("Acacia catechu") se získává pryskyřičná hmota nazývaná katechu a sloužící k barvení látek, v koželužství a v potravinářství jako aromatikum. Extrakt z květů akácie Farnesovy ("A. farnesiana") je používán při přípravě nejluxusnějších parfémů a rostlina má využití i v tradiční medicíně. Z kůry akácií "Acacia mearnsii", "A. dealbata" a "A. pycnantha" jsou získávány třísloviny.

Ostatní využití.

Australská akácie "A. mangium" náleží k velmi rychle rostoucím dřevinám, v devíti letech může dosáhnout výšky až 23 metrů a průměru kmene přes 20 cm. V Malajsii je používána k zalesňování. Další rychle rostoucí druh, "Acacia auriculiformis", pocházející z jihovýchodní Asie a Austrálie, je v tropech pěstován na plantážích jako zdroj biomasy, topiva a kvalitního dřevěného uhlí. Některé akácie, např. australské "A. saligna" a "A. cyclops" a australská "A. tortilis", jsou vysazovány ke zpevnění písků a proti erozi. Mnohé druhy akácií jsou významným zdrojem pastvy pro včely. Listy mnohých druhů akácií se používají jako krmivo pro dobytek, listy i plody některých druhů však obsahují kyanogenní glykosidy a mohou být jedovaté.

Akácie ("Acacia"), česky též kapinice, je rod rostlin z čeledi bobovité. Jsou to keře, stromy nebo i liány s dvakrát zpeřenými listy. Řada druhů má listy s rozšířeným, plochým řapíkem a bez čepele. Květy jsou drobné, bílé nebo žluté, uspořádané v kulovitých klubkách nebo podlouhlých hroznech. Akácie rostou v tropech a subtropech téměř celého světa v počtu asi 1200 druhů. Nejvíce druhů se vyskytuje v Austrálii. Některé druhy jsou v tropech a subtropech pěstovány jako okrasné dřeviny a lze se s nimi setkat i ve Středomoří. Akácie mají využití v medicíně, některé druhy poskytují trvanlivé dřevo, gumy, třísloviny nebo parfémové silice.  V současné taxonomii byl rod akácie na základě fylogenetických studií rozdělen na celkem 5 samostatných rodů: Acacia, Acaciella, Senegalia, Mariosousa a Vachellia.

Acacia, commonly known as the wattles or acacias, is a large genus of shrubs and trees in the subfamily Mimosoideae of the pea family Fabaceae. Initially, it comprised a group of plant species native to Africa and Australia.  Controversy erupted in the early 2000s when it had become evident that the genus as it stood was not monophyletic and that several divergent lineages needed to be placed in separate genera. It turned out that one lineage comprising over 900 species mainly native to Australia was not closely related to the mainly African lineage that contained "A. nilotica"—the type species. This meant that the Australian lineage (by far the most prolific in number of species) would need to be renamed. Botanist Les Pedley named this group Racosperma, which was inconsistently adopted. Australian botanists proposed that this would be more disruptive than setting a different type species ("A. penninervis") and allowing this large number of species to remain "Acacia", resulting in the two African lineages being renamed "Vachellia" and "Senegalia", and the two New World lineages renamed "Acaciella" and "Mariosousa". This was officially adopted, but many botanists from Africa and elsewhere disagreed that this was necessary.  A number of species have been introduced to various parts of the world, and two million hectares of commercial plantations have been established. The heterogeneous group varies considerably in habit, from mat-like subshrubs to canopy trees in forest.


Život a dílo.

Hieronymus Wolf se narodil v německém Oettingenu. Již v mladém věku (zejména po smrti své matky) projevoval zájem o filozofii a historii.  Jako žáku Philippa Melanchthona se mu dostalo vzdělání v duchu ideálů nastupujícího humanistického hnutí. Věnoval se studiu řeckých a latinských děl a v roce 1537 se mu podařilo získat místo tajemníka a knihovníka v nově založené veřejné knihovně v Augsburgu. Zde měl možnost studovat a přeložit řadu děl antických a středověkých řeckých autorů a zpřístupnit je tak německým badatelům. Získal si pověst znalce Isocrata. První studii o něm zveřejnil v roce 1551 v Paříži.  Augsburská knihovna si získala proslulost díky kvalitě svých fondů, zejména pak díky stovce řeckých rukopisů převezených sem z Benátek. Pod vedením Hieronyma Wolfa a jeho následovníků se stala významným badatelským centrem.  V roce 1557 vydal Wolf své známé dílo "Corpus Historiae Byzantinae", což byla spíš sbírka byzantských pramenů než skutečné komplexní dějiny, nicméně "Corpus" měl nesmírný význam pro studium středověkých řeckých dějin.

Přínos.

Až do Wolfovy doby v podstatě neexistoval rozdíl mezi studiem starověkých a středověkých řeckých děl. Zájem o antické autory pak povětšinou zastiňoval autory středověké. Wolfův netradiční přístup spočíval ve skutečnosti, že se soustředil především na středověkou řeckou historii. Dílem "Corpus Historiae Byzantinae" položil základy pro soustavné studium středověkých řeckých dějin.  Počátkem 17. století dal francouzský král Ludvík XIV. popud ke shromažďování byzantských děl a povolal k tomuto účelu několik renomovaných učenců z celého světa. Při své práci, jejímž výsledkem byl 34svazkový "Corpus Historiae Byzantinae", úctyhodné dílo, v němž byly porovnávány řecké texty s jejich latinskými překlady, vycházeli právě ze stejnojmenného Wolfova díla.

Hieronymus Wolf (13. srpna 1516, Oettingen – 8. října 1580, Augsburg) byl německý historik a humanista 16. století. Známým se stal svým dílem "Corpus Historiae Byzantinae" (Soubor byzantských dějin), jež se posléze stalo základem pro studium středověké řecké historie.

Hieronymus Wolf (13 August 1516 - 8 October 1580) was a sixteenth-century German historian and humanist, most famous for introducing a system of Roman historiography that eventually became the standard in works of medieval Greek history.


Historie.

Svatyně Ka'ba stála na daném místě už v předislámské době. Muslimové věří, že ji zde na svém putování postavil sám Abraham, který byl pověřen Bohem, aby na své cestě vystavěl oltář. V roce 630 dobyl Mekku Muhammad a zničil pohanské modly v Ka'bě. Tím začala islámská vláda nad Ka'bou a stavění mešity okolo ní. Mešita se neustále rozšiřovala. První významnou rekonstrukci podstoupila v roce 692, další rekonstrukce proběhly např. v letech 1570, 1629, pod Saúdy v letech 1955-1973, 1982-1988 a 1988–2005.  V roce 1979 byla obsazena islámskými radikály a dva týdny byla obléhána, než se saúdským speciálním jednotkám podařilo radikály zlikvidovat.

Současnost.

Poslední velká rekonstrukce začala v roce 2007 a má trvat až do roku 2020. Král Abdulláh bin Abdul-Aziz plánuje zvýšit kapacitu mešity až na 4 miliony věřících a zároveň rozšířit prostranství k modlitbě ze současných 356 800 m na 400 000 m. Součástí projektu je i výstavba nového minaretu a vybavení vnitřních prostor mešity klimatizací.  11. září 2015 se na část přestavované mešity zřítil jeřáb. Nehoda si vyžádala 87 mrtvých a 184 zraněných.

Architektura a stavby.

Studna Zamzam.

Tato studna, umístěná 20 metrů od Ka'by, je muslimy považována za zázračný zdroj vody přímo od Boha.

Hateem.

Hateem je nízká stěna ve tvaru půlměsíce, která je součástí základů Ka'by. Ve skutečnosti však není považována za samostatnou stavbu.

Ibrahímův kámen.

Při stavění Velké Mešity stál na tomto místě sám Prorok Abraham. Kámen, na kterém jsou otisky nohou Proroka Abrahama, je vystaven v uzavřené místnosti.

Ka'ba.

Tato stavba, která se nachází uprostřed mešity, je považována za nejposvátnější místo islámu. Muslimové věří, že ji zde na svém putování postavil sám Abraham, který byl pověřen Bohem, aby na své cestě vystavěl oltář. Už v dobách, kdy na Arabském poloostrově panoval polyteismus, byla Ka‘ba významným poutním cílem. Jedním z pilířů dnešního moderního islámu je pouť do Mekky, při které věřící obcházejí sedmkrát tuto stavbu a doufají, že budou schopni dotknout se kamene, který je umístěn v jednom z jejích rohů.

Al-Masdžid al-Harám () též Velká mešita, je mešita v Mekce, na jejímž nádvoří se nachází svatyně Ka'ba. Jedná se o největší mešitu na světě a je považována za jedno z nejposvátnějších míst islámu. Při modlitbě se každý muslim obrací ke Ka'bě, která je umístěna uprostřed. Jedním z pěti pilířů islámu je Hadždž, neboli Velká pouť, kterou by měl každý muslim absolvovat alespoň jednou za život.  V době hadždže mešitou projdou miliony poutníků, což je považováno za každoročně největší shromáždění lidí na světě. V počátcích měla mešita pouze několik vstupních bran, během posledních desetiletí se však počet vchodů zvyšoval spolu s rozšiřováním mešity. Vstup do mešity je nyní možný kterýmkoliv z 95 vchodů. Mešita včetně venkovních prostor se rozkládá na ploše 356 800 m.

The Great Mosque of Mecca, commonly known as al-Masjid al-Ḥarām (), is a mosque that surrounds the Kaaba in the city of Mecca, in the Hejazi region of Saudi Arabia. It is a site of pilgrimage for the Hajj, which every Muslim must do at least once in their lives if able, and is also the main phase for the ʿUmrah, the lesser pilgrimage that can be undertaken any time of the year. The rites of both pilgrimages include circumambulating the Kaaba within the mosque. The Great Mosque includes other important significant sites, including the Black Stone, the Zamzam Well, Maqam Ibrahim, and the hills of Safa and Marwa.  The Great Mosque is the largest mosque in the world, and the second largest building in the world behind the Boeing Everett Factory. The Great Mosque has undergone major renovations and expansions through the years. It has passed through the control of various caliphs, sultans and kings, and is now under the control of the King of Saudi Arabia who is titled the Custodian of the Two Holy Mosques.


Název.

Dávný název města byl "Leszczno", "Leszczyna" nebo "Leszczyn" a nynější název je jeho přetvořenou podobou. Tento staropolský název pochází z rostliny "leszczyna", česky líska obecná.  První zmínka názvu z roku 1393 ho uvádí jako "Lesczno", také bylo uváděno v historii latinsky "Lessna Polonorum". Z názvu místa pochází jméno velkopolského magnátského rodu "Leszczyński". Od 14. století se název (kvůli obtížnému vyslovení shluku souhlásek „szczn” (tj. -ščn-) pro Němce) postupně germanizoval na "Lissa", případně "Polska Lissa" a pak "Polnisch Lissa". Nakonec se ale zůstalo u zkrácené varianty "Lissa". V roce 1650 je místo (vedle názvu "Leszno") uvedené jako "Liessau" a "Lissa". Pod těmito názvy ho nalezneme také v polských pramenech z konce 19. století.

Historie.

Počátky Lešna.

První známý historický zápis o Lešně z 1393 roku dotvrzuje vlastnictví Stefana z Karnina, šlechtice z Věňavy (pol. Wieniawa). Tento rod převzal od své osady jméno Leščiňských (pol. Leszczyńskich). Z tohoto rodu vzešel i nejdéle žijící (1677–1766) polský král a velkokníže litevský Stanislav I. Leszczyński.  Do 16. století se městys vyvíjel ve stínu větších a bohatších center jako: Wschowa, Kościan, Osieczna, Święciechowa.

16. a 17. století – Lešno významným střediskem reformace.

Roku 1543 Rafael IV. Leszczyńský z Wieniawy, pán v Przemętu, obdržel od polského krále Zikmunda I. souhlas na založení města na základě vsi stejného názvu. Roku 1547 pak získalo město plná městská práva.  Dle zápisu z kroniky města přichází do Lešna malá skupina Českých bratrů v roce 1516. Jan Amos Komenský sem dorazil se skupinou cca dvanácti set disidentů v únoru 1628 (4.2.1628 překročili hranice v okolí Žacléře). S dvěma přestávkami Jan Amos Komenský strávil v Lešně 28 let, zprvu vyučoval na Vyšší bratrské škole, jež byla založena brzy po jejich příchodu do města v roce 1628. V roce 1631 došlo v Lešně k epidemii moru. Komenský, který v té době pracoval na díle "Česká didaktika", vydává spisek "Zpráva kratičká o morním nakažení", v níž kritizuje cynické, až nelidské zacházení s nemocnými lidmi i prodej masa nakažených zvířat. Lešno v 17. století bylo největším střediskem tiskařství ve Velkopolsku díky působení exulantů z blízkého Slezska. Jan Amos Komenský uvedl v roce 1628 do provozu tiskárnu, kterou převezl s Českými bratry z Kralic.  V letech 1638–1647 v Lešně pobýval teolog a básník Johann Heermann a tady byl i pochován. Ze stejného roku pochází zachovaná židovská synagoga a kolem roku 1633 tu vznikla i luterská farnost. V této době sem přicházejí také slezští tkalci a to dohromady vedlo k rychlému rozvoji města. V období 1636–1639 došlo k velkému zvětšení rozlohy města, obklopilo je nové opevnění s valy a baštami. Čtyři brány (severní Kościańská, východní Osiecká, západní Święciechowská a severní Rydzyňská) ho spojovaly s předměstími. Konaly se tu časté trhy, měšťané užívali svobody a daňových úlev. Zboží vyráběné v Lešnu se vyváželo do Saska, Ruska a Litvy.  V roce 1654 se Komenský, po přestávce, vrací. Když roku 1655 přišlo švédské vojsko k Lešnu, čeští a moravští bratři v čele s Janem Amosem Komenským „zachránili“ Lešno před dobýváním Švédy otevřením městských bran. Komenský píše svou "Pansofii", oslavnou řeč o švédském králi a čile se druží se švédským velitelem Schichtlingem. Po dobytí (resp. osvobození) Lešna polskými sedláky v roce 1656 ovšem musel z Polska útéci před trestem a hněvem Poláků. Ti pak Lešno vydrancovali a vypálili a "zlatá doba" Lešna skončila. Lešno bylo znovu zničené roku 1707 Rusy a následně po dvou letech (1709) epidemie zdecimovala počet obyvatel.  Období rozvoje města je dobou rozštěpení křesťanstva, náboženských válek a pronásledování. Právě taková centra jako Lešno umožnila Polsku získat pověst země „bez upalování”. V Lešnu spolužily čtyři vyznání: čeští bratři, luteráni, katolíci a židé. Lešno se stalo také novověkým střediskem vědeckého života. S počtem obyvatel městečka se dokázalo opevnit a založit vodovodní síť. Lešno se tím stalo druhým městem Velkopolska po Poznani. A tento stav se udržel až do doby dělení Polska. Lešno nebylo jen jedno z center textilní výroby, ale zároveň průmyslovou školou tohoto oboru. Zde vznikaly organizační a výrobní postupy soukenictví. V Lešně se učili řemeslům početní příchozí jak z Polska (jako Gdaňsk, Poznaň, Krakov), tak i ze zahraničí (Berlin, Augsburg, Královec, Lübeck či Lipsko). Kromě jiných škol tu působilo akademické gymnázium s bohatou knihovnou a divadlem. Význačnou postavou lešenského vědeckého prostředí byl reformátor pedagogiky Jan Amos Komenský, vedle něj i další vědci, jako Jan Jonston nebo Daniel Ernest Jabłoński, spoluzakladatel Berlínské akademie věd. V lešenských školách studovalo v 2. polovině 18. století současně několik stovek žáků. Spolu s Lešnem se rozvíjelo celé Velkopolsko. Stalo se hospodářsky nejrozvinutější oblastí Polska před jeho dělením.

Období dělení Polska a obnovy nezávislosti.

V druhém dělení Polska se Lešno stalo součástí Pruska. V této době postihly Lešno dva velké požáry v létech 1767 a 1790. Lešno sdílelo osud s Velkopolskem, které Berlín mínil využívat v pruském státě jako zemědělské zázemí. Ztratilo svou unikátní kulturní pozici, ale stále zůstávalo silným a důležitým centrem Velkopolska. Město se modernizovalo, rozvíjelo urbanisticky. Vzhledem k uzavření celní hranice na země bývalé Republiky zanikla také možnost rozvoje soukenictví a plátenictví, o svou roli přišlo i mlynářství a obchod obilím. Hospodářská aktivita pokračovala, ale v jiných podmínkách.  V letech 1975–1999 bylo Lešno hlavním městem vojvodství, od roku 1999 je městským okresem.

Lešno (, , , ) je město a okres v západním Polsku mezi Poznaní a Vratislaví, ve Velkopolském vojvodství. Žije zde asi 65 000 obyvatel na rozloze 32 km².

Leszno (, between 1800 and 1918 also called "Polnisch Lissa" or "Lissa in Posen") is a town in western Poland with 64,197 inhabitants (2017) and is the seventh-largest town in the Greater Poland Voivodeship. Since 1999 it has been in the southern part of the new voivodeship. Previously it was the capital of the Leszno Voivodeship (1975–1998). The town has county status.


Místo doba a velitelé.

Místo.

Kde se tato bitva odehrála, ani velitel britských Keltů není znám. Mnich svatý Gilda, který žil v době, kdy se bitva pravděpodobně odehrála, uvádí v díle "De Excidio et Conquestu Britanniae", že se konala v roce, kdy se narodil, ale neuvádí ani jméno velitele keltského vojska, ani místo, kde k ní došlo.  Jako místo bitvy je uváděno mnoho míst nacházejících se na území dnešní Anglie nebo Walesu:  Spekulace o místě závisí na pohledu na to, zda se jednalo o střet na pomezí teritorií ovládaných jednotlivými stranami nebo zda to byla snaha Anglosasů dosáhnout ústí řeky Severn a rozdělit kmeny Keltů ve Walesu a na jihozápadu.

Velitelé.

Historické zdroje o veliteli keltského vojska uvádí:

Datum.

Datum konání bitvy:

Důsledky bitvy.

I když místo a doba konání bitvy není jisté, je jisté, že na určitou dobu zastavila expanzi Anglosasů. "Anglosaská kronika" neuvádí informaci o bitvě, ale obsahuje 70letou časovou mezeru v informacích o anglosaských velitelích v 5. a 6. století. Procopius uvádí příběh, který mu byl vyprávěn členem diplomatické mise, z nichž někteří byli Anglové, že Anglosasové považují Británii za příliš přeplněnou a tak se přestěhovali do severní Galie. Existují i jiné příběhy z poloviny 6. století o skupinách Anglosasů opouštějících Británii. Tyto informace ukazují na neúspěchy invaze Anglosasů.  Archeologické nálezy z pohanských anglosaských pohřebišť naznačují, že některé jejich osady na hranici mezi územím ovládaným Anglosasy a původními obyvateli zůstaly opuštěny v období okolo roku 500. Anglosasové ovládali území současných hrabství Kent, Sussex, Norfolk, Suffolk a okolí Humberu. Je zřejmé, že původní Britové měli pod kontrolou oblast na západ od hranice tvořené linií na řece Avoně, na sever k řece Trent, pak podél této řeky kde se blíží k Humberu a na sever podél řeky Derwent a pak na východ k Severnímu moři. Malá enkláva na sever a západ u Londýna a jih Verulamium.

Druhá bitva u Mount Badon.

"Annales Cambriae" uvádí, že roku 665 se odehrála druhá bitva u Mount Badon. Dále uvádí v tomto roce přechod Anglosasů ke křesťanství a smrt jednoho "Morgana". Je možné, že tyto události spolu souvisí, pokud jsou to skutečné události, nebo se jedná o opakovanou informaci o první bitvě.

Bitva u Mount Badon se odehrála okolo roku 500 (přesnější datum není známo, často je uváděn rok 495) a Britové v ní porazili anglosaské vojsko. Jedná se o nejdůležitější politicko-vojenskou událost 5. a 6. století v Británii, ale není jisté ani místo, kde se tato bitva odehrála, ani její datum. V 9. století bylo vítězství v této bitvě připsáno králi Artušovi.

The Battle of Badon also known as the Battle of Mons Badonicus (, "Blockade/siege of the Badonic Hill"; "Bellum in monte Badonis", "Battle on Badon Hill"; "Bellum Badonis", "Battle of Badon"; Old Welsh: "Badon"; Middle Welsh: "Gweith Vadon", "Battle of Badon"; , "Battle of Badon Mount/Hill") was a battle purportedly fought between Celtic Britons and Anglo-Saxons in Britain in the late 5th or early 6th century. It was credited as a major victory for the Britons, stopping the encroachment of the Anglo-Saxon kingdoms for a period.  The earliest references to the battle date to the 6th century. It is chiefly known today for the supposed involvement of King Arthur, a tradition that first clearly appeared in the 9th-century "Historia Brittonum", possibly written by Nennius. Because of the limited number of sources, there is no certainty about the date, location, or details of the fighting.