Historie.

V roce 1935 Henri Langlois a Georges Franju, kteří po léta shromažďovali kopie filmů, založili filmový klub s názvem „Filmový kroužek“ ("Cercle du cinéma"), aby podpořili a veřejnosti zpřístupnili starší filmy. Následujícího roku 2. září 1936 s morální a finanční podporou Paula Augusta Harlého vznikla Cinémathèque française, aby pod vedením Henriho Langloise uchovávala a restaurovala filmy a promítala je při vzdělávání nových generací. Kromě filmů instituce začala sbírat všechno, co s výrobou filmů souvisí: kamery, plakáty, publikace, kostýmy a dokonce i dekorace.  26. října 1948 byl otevřen promítací sál s kapacitou 60 míst jako první muzeum filmu ve třech podlažích domu č. 7 na "Avenue de Messina" v 8. obvodu. V tomto sále se setkávali významní umělci jako François Truffaut, Jean-Luc Godard, Jacques Rivette, Éric Rohmer nebo Suzanne Schiffman. 1. prosince 1955 Cinémathèque přesídlila do nového sálu (260 míst) na "Rue d'Ulm" č. 29 v 5. obvodu. 5. června 1963 muzeum získalo sál v Palais de Chaillot díky důvěře ministra kultury Andrého Malrauxe. V únoru 1968 André Malraux pod tlakem ministerstva financí žádal změny ve vedení muzea a odvolal Henriho Langloise. Vznikl výbor na obranu, jehož členy byli filmaři Abel Gance, François Truffaut, Alain Resnais, Georges Franju, Jean-Luc Godard, Chris Marker, Jacques Rivette, Alexandre Astruc, Claude Chabrol, Pierre Kast, Claude Berri, Jacques Doniol-Valcroze, Jean Eustache, André Cayatte, Éric Rohmer, Jean Rouch, Joris Ivens, Robert Bresson a herci Jean-Pierre Léaud, Claude Jade, Françoise Rosay a Jean Marais, který svolával demonstrace, takže Henri Langlois byl znovu postaven do čela 22. dubna. Tyto demonstrace probíhaly během studentských nepokojů. Dne 2. dubna 1974 Henri Langlois obdržel za svou činnost čestného Oscara a posléze i Césara.  V roce 1980 byl slavnostně otevřen promítací sál v Centre Georges Pompidou. V roce 1984 ministr kultury Jack Lang zahájil projekt, ve kterém pokračovali i jeho nástupci až do roku 1996, když zřídil velký promítací sál v nedalekém Palais de Tokyo. Zde proběhly velké retrospektivy filmařů jako Ingmar Bergman, Ernst Lubitsch, Fritz Lang nebo Robert Bresson. Kromě toho zde běžely i tematické programy (např. westerny...).  Cinémathèque byla dočasně přesunuta do Palais de Tokyo, když 24. července 1997 vypukl oheň na střeše Palais de Chaillot. Sbírky muzea evakuované během jediné noci zůstaly neporušeny, ale instituce musela opustit palác Chaillot. Promítací místnost byla uzavřena více než rok. 7. listopadu téhož roku byl otevřen nový promítací sál na "Grands Boulevards".  Dne 30. června 1998 bylo rozhodnuto opustit plánovaný projekt přestavby Palais de Tokyo a ministryně kultury Catherine Trautmannová oznámila přesun Cinémathèque do bývalého Amerického kulturního centra v ulici "Rue de Bercy" ve 12. obvodu.  Dne 29. října 2002 ministr kultury Jean-Jacques Aillagon oznámil, že k Cinémathèque française se připojí Bibliothèque du Film, která se rovněž přesune do nového sídla. Ke sloučení došlo od 1. ledna 2007.  Dne 28. února 2005 byly sály v Palais de Chaillot a na "Grands Boulevards" zavřeny a Cinémathèque se přestěhovala do nového sídla. Pro veřejnost byla otevřena 28. září téhož roku.

Cinémathèque française (česky "Francouzská filmotéka") je muzeum věnované kinematografii, které sídlí v Paříži v parku Bercy ve 12. obvodu v bývalém American Center. Jedná se o soukromou společnost z velké části financovanou státem. Její náplní je uchovávání, restaurování a rozšiřování filmového kulturního dědictví. S více než 40 000 filmy a dalšími tisíci dokumenty a předměty souvisejících s kinematografií se řadí k největším institucím svého druhu na světě.

The Cinémathèque Française () is a French non-profit film organization founded in 1936 that holds one of the largest archives of film documents and film-related objects in the world. Based in Paris, the archive offers daily screenings of worldwide films.


Životopis.

První hudební krůčky.

Elvin Jones se narodil v Pontiacu ve státě Michigan. „První vzpomínky na dobu, kdy mi byly tak dva roky, jsou sny o tom, jak se naučím hrát na bicí”, říká Elvin v rozhovoru na allaboutjazz.com. Jako malého chlapce ho fascinoval pohled na bubeníky v cirkusových kapelách. Mnohdy urazil několik mil, jen aby je mohl vidět a slyšet. Na střední škole už hrál v černošské pochodové kapele, ve které si osvojil základy hry na pochodový buben.  Po střední škole, v roce 1946, narukoval do armády. Domů se vrátil v roce 1949, úplně bez peněz. Od své sestry si půjčil 35 dolarů, aby si mohl koupit své první bicí. Svou profesionální kariéru začal v roce 1949 v Detroitu, kde měl tehdy jazz slušné zázemí, hráli tu muzikanti jako Barry Harris, Paul Chambers, Kenny Burrell, Milt Jackson, Tommy Flanagan a další. Jeho bratr Thad hrál v té době s orchestrem Bennyho Goodmana. Když se mu o Elvinovi zmínil, pozval ho Goodman na konkurz, který ale pro Elvina nedopadl nejlépe. Dostal se tak ale do New Yorku. Netrvalo dlouho a už hrál s Charlesem Mingusem, zahrál si tak i na desce "J is for Jazz".

Léta s Johnem Coltranem.

V roce 1960 se stal členem klasického kvartetu Johna Coltrana. V té době byli členy tohoto kvartetu i kontrabasista Jimmy Garrison a pianista McCoy Tyner. Elvin i Trane hráli velmi často dlouhá sóla. Elvin o této Traneově zálibě jednou prohlásil: „Nikdy mi nevadilo, že John hraje dlouhá sóla. Dělali to tak v té době skoro všichni a John na to rozhodně měl. Navíc, já jsem většinou hrál s ním.” Tento kvartet — někdy také označovaný jako klasický Coltranův kvartet — znamenal pro vývoj jazzu takový přerod, svým vlivem stejně intenzivní jako ve své době hudba Louise Armstronga či Charlieho Parkera. Elvin zůstal s Coltranem až do roku 1966, kdy se jejich vzájemné cesty rozešly. Ač Elvin byl sám zastánce polyrytmů, nesmířil se už ale s novými hudebními cestami, po kterých se tehdy Coltrane rozhodl jít. Coltrana to táhlo k jazzové avantgardě, kdežto Elvin zůstával stále věrný hard bopu.  Elvin hrál dále i po odchodu z Coltranova kvartetu, na konci šedesátých a počátkem sedmdesátých let vedl své vlastní ansámbly. Za zmínku stojí například trio se saxofonistou a multiinstrumentalistou Joem Farrellem a kontrabasistou Jimmy Garrisonem (z Coltranova kvarteta). Spolu nahrály pro Blue Note desku "Putinn’ it Together". Elvin si jako sidemana mohl vybrat prakticky kohokoli, v sedmdesátých letech nahrával například s trumpetistou Lee Morganem či původem českým klávesistou Janem Hammerem a nebo se skupinou Oregon, která stála na pomezí jazzu a world music.

Pozdější kariéra.

Elvin byl velmi vlivným bubeníkem, sám svoji hru popisuje jednoduše: „Stejně jako malíř předem vidí barvy a tvary na plátně, tak i já, když hraju, dokážu vidět různé barv. Činely představují jednu barvu, bubínek druhou a přechody další. Míchám je, a tak získám dojem neustálého pohybu.”  Elvinův smysl pro timing, polyrytmy a jazzovou dynamiku posunul bicí do popředí. Jeho nenucená hra ovlivnila i mnoho rockových bubeníků. Patřili mezi ně Mitch Mitchell (kterému Jimi Hendrix říkal „můj Elvin Jones”) nebo Ginger Baker.  Elvin si také zahrál padoucha Job Caina v neobvyklém westernu "Zachariah". Po vítězné přestřelce si v jednom baru zabubnuje sólo na bicí.  Elvin zemřel na zástavu srdce v roce 2004 ve svých 76 letech. Přežil tak své dvě ženy, svého syna a dceru. Tohoto úctyhodného věku se dožil i přesto, že v padesátých a šedesátých letech holdoval heroinu, za jehož držení se také dvakrát dostal do vězení.

Elvin Ray Jones (9. září 1927 – 18. května 2004) byl americký jazzový bubeník. O bicí se začal zajímat už v raném dětství, už tehdy ho přitahovaly cirkusové kapely. Mezi lety 1946–1949 sloužil v americké armádě, poté už hrál v jazzových kapelách. V roce 1955 se přestěhoval do New Yorku, kde už si zahrál s takovými jazzovými ikonami jako byli Charles Mingus, Teddy Charles, Bud Powell a Miles Davis.  Mezi lety 1960–1966 byl členem legendárního John Coltrane Quartetu, hraje například na věhlasné desce "A Love Supreme". Během svého účinkování v tomto kvartetu vedl Elvin i své vlastní jazzové ansámbly — například The Elvin Jones Jazz Machine. Dva z jeho bratrů — Thad Jones a Hank Jones byli rovněž jazzoví hudebníci. Elvin si s nimi zahrál na několika deskách.

Elvin Ray Jones (September 9, 1927 – May 18, 2004) was an American jazz drummer of the post-bop era. He showed an interest in drums at a young age, watching the circus bands march by his family's home in Pontiac, Michigan. He served in the United States Army from 1946 to 1949 and subsequently played in a Detroit house band led by Billy Mitchell. He moved to New York City in 1955 and worked as a sideman for Charles Mingus, Teddy Charles, Bud Powell and Miles Davis.  From 1960 to 1966, he was a member of the John Coltrane quartet (along with Jimmy Garrison on bass and McCoy Tyner on piano), a celebrated recording phase, appearing on such albums as "A Love Supreme" and "Live at Birdland". Following his work with Coltrane, Jones led several small groups, some under the name "The Elvin Jones Jazz Machine". His brothers Hank Jones and Thad Jones were also jazz musicians with whom he recorded. He was inducted into the "Modern Drummer" Hall of Fame in 1995.


Historie.

Vatikánské zahrady jsou místem klidu a meditace pro papeže již od 13. století. V roce 1279 Mikuláš III. (1277–1280) přenesl svou residenci do Vatikánu a okolo svého sídla, zhruba v prostoru dnešního Belvederu nechal zřídit malý park. Novou zahradu s živými ploty a fontánami nechal před Apoštolským palácem, v místě nádvoří sv. Damasa upravit Mikuláš V. (1447–1455).  Hlavní etapa budování Vatikánských zahrad spadá do období renesance až baroka v 16.–17. století, kdy zde působili například Pirro Ligorio (1510–1583), Antonio Tempesta (1555–1630), Giovanni Maggi (1566–1618) či Giambattista Falda (1648–1678). Na počátku 16. století byl nerovný terén rozčleněn do teras, propojených schody, a to podle návrhu Donato Bramante (1444–1514). Kromě různě uspořádaných zelených ploch byl prostor postupně oživen také různými stavbami, fontánami či obrazy a sochami.  Lev XIII. (1810–1903) oživil zahradu daňky, gazelami a jeleny dovezenými z Afriky. Pius XI. (1857–1939), který se po parku pohyboval v automobilu, nechal veškeré cesty vyasfaltovat. V době jeho pontifikátu, přesněji po roce 1929, vyrostly v zahradách i různé stavby, potřebné pro chod nově uznaného městského státu Vatikán – sídlo vlády, nádraží a podobně. V roce 1930 také inženýr Franco Ratti vybudoval poblíž dnešního heliportu obří podzemní rezervoár o obsahu 8 milionů litrů, který zásobuje zahrady vodou. Slouží k zavlažování, zásobování fontán i pro případné hašení požáru. Voda je do něj přiváděna z nedalekého jezera Bracciano.

Památky.

V zahradách roste zhruba 6500 exemplářů rostlin, zastupujících asi 300 druhů. Rostliny nejsou vždy typicky italské, jsou zde vysázeny četné exotické druhy z celého světa – severoamerické javory, libanonské cedry, japonské cykasy, tasmánské eukalypty, čínské jasmíny a další. Často se jedná o různé dary pro papeže. Zahrady obývají běžné i vzácnější druhy ptáků, žáby a užovky. Typická je kolonie zelených papoušků – mníšků ("Myopsitta monachus"). Vyskytují se tu také veverky, kuny či ježci. Žádná zvířata zde však nejsou cíleně chována.  Mezi množstvím vegetace jsou rozmístěny nejrůznější stavby i drobnější umělecká díla, datovaná od 9. století do současnosti. V prostoru zahrad se nachází i několik důležitých státních budov, jako například Vatikánské rádio, nádraží či sídlo vlády. Kromě větších staveb je v zahradách umístěno i množství různých fontán, soch, fragmentů antických sloupů i sarkofágů. Kamenné či dřevěné lavičky umožňují odpočinutí při stoupání strmějším terénem. Cesty jsou označené prostými kamennými tabulkami a osvětlené starobylými litinovými lampami.  Pamětihodnosti:

Vatikánské zahrady tvoří park, který zaujímá více než polovinu území městského státu Vatikán. Dosahuje rozlohy zhruba 23 hektarů. Nejvyšší bod se nachází ve výšce 75 m n. m. a je nejvyšším bodem celého Vatikánu.  Zahrady jsou na severu, jihu i na západě vymezeny hradbami Vatikánu. Na východě je ohraničuje bazilika svatého Petra a Vatikánská muzea. Je zde možno nalézt parkový lesní porost ve stylu anglické zahrady, ale i pečlivě udržované, geometricky uspořádané záhony. Jedná se o jedinečnou oázu zeleně v centru Říma. O celý komplex pečuje zhruba třicet zaměstnanců.

The Gardens of Vatican City (), also informally known as the Vatican Gardens () in Vatican City, are private urban gardens and parks which cover more than half of the country, located in the west of the territory and owned by the Pope. There are some buildings, such as Radio Vatican and the Governor's Palace, within the gardens.  The gardens cover approximately , about half of the city. The highest point is above mean sea level. Stone walls bound the area in the North, South, and West. The gardens and parks were established during the Renaissance and Baroque era and are decorated with fountains and sculptures. Pope Francis opened the Vatican Gardens to the public in 2014. Individuals and pre-formed groups, considered to consist of 16 or more people, may visit the Gardens with the presence of a tour guide. The gardens also enshrine 17 Marian images venerated worldwide at the designation of the Pope, who is the owner of the gardens.


Životopis.

První hudební krůčky.

Narodil se ve Filadelfii jako nejstarší ze tří dětí. Ve hře na piáno ho podporovala jeho matka. Ve třinácti už začal hru na piáno aktivně studovat. Mezi jeho první hudební vzory patřil Bud Powell, také rodák z Filadelfie. Ještě jako mladý chlapec konvertoval k islámu.  Poprvé na sebe upozornil jako prvý pianista v sextetu, který vedli Benny Golson a Art Farmer. Hrál v něm ale pouze v roce 1960, po odchodu z tohoto ansámblu se přidal ke kvartetu Johna Coltrana. Trane jej poznal ve Filadelfii, dokonce v roce 1958 nahrál Tynerovu skladbu "The Beliver", která vyšla na stejnojmenném Coltraneově albu. John Coltrane Quartet tehdy tvořili Coltrane na tenorsaxofon, Tyner, kontrabasista Jimmy Garrison a bubeník Elvin Jones. Mezi léty 1961 a 1965 společně odehráli stovky koncertů a pro label Impulse! nahráli několik dnes už klasických alb. Patří mezi ně "Live at the Village Vanguard", "Ballads", "Live at Birdland", "Crescent", "A Love Supreme" a "The John Coltrane Quartet Plays .…"  Současně ale nahrával pro Impulse! pod svým vlastním jménem. Vyšlo tak několik vlivných desek, většinou nahraných ve složení piano, basa a bicí. V šedesátých letech se jako sideman také účastnil nahrávání několika vysoce ceněných alb pro label Blue Note Records. V souladu s podmínkami smlouvy u Prestige! nebyl ale na těchto albech nikdy uveden.  Jeho účast v John Coltrane Quartetu skončila v roce 1965, kdy se Coltranova hra začala stávat čím dál tím více disharmonickou. Společně s bubeníkem Elvinem Jonesem se tedy rozhodli opustit Coltraneův kvartet. V jedné Coltraneově biografii k tomu říká: „Sám jsem nevěděl, čím bych byl této hudbě přínosný… Já slyšel jenom spoustu hluku. Tuhle hudbu jsem prostě necítil, a když hudbu nedokážu cítit, neumím ji hrát.” Odchod z kvartetu, ale pro Tynera znamenal start jeho vlastní sólové kariéry.

Tyner styl.

Jeho styl hry na piano se dá zjednodušeně přirovnat k maximalistickému stylu Johna Coltrana. Přestože byl členem kapely John Coltrane Quartet, nikdy nebyl zcela zastíněn saxofonistou, naopak vhodně ho doplňoval a mnohdy i inspiroval. Je považován za jednoho z nejvlivnějších jazzových pianistů dvacátého století. Podobně jako Coltrane využíval podobné stupnice, akordické vedení a rytmy. Při pozorování lze jednoduše uhodnout, že jde o leváka. Při hraní basovou linky levou rukou má tendenci zvedat ruku vysoko na klávesnici a následně důrazně udeřit do kláves. V improvizacích často využívá staccato a pentatonickou stupnici.

Sólová dráha.

Poté, co odešel od Coltrana, začal nahrávat pro label Blue Note. Mezi léty 1967–1970 pro něj nahrál několik postbopových desek. Patřily mezi ně: "The Real McCoy" (1967), "Tender Moments" (1967), "Time for Tyner" (1968), "Expansions" (1968) a "Extensions" (1970). Pak ale podepsal smlouvu s další nahrávací společností, tentokráte s Milestone. Pro ní nahrál řadu vlivných alb jako například: "Sahara" (1972), "Enlightenment" (1973) a "Fly with the Wind" (1976), na kterém si zahrál flétnista Hubert Laws, bubeník Billy Cobham a smyčcový orchestr. Jeho nahrávky pro Blue Note a Milestone často obsahují africké a východoasijské hudební vlivy. Například na albu "Sahara" hraje kromě piána také na koto, flétnu a perkuse. Tyto jeho alba jsou často uváděna jako příklad vitálního a inovativního jazzu sedmdesátých let, který nepluje na tehdy módních vlnách free jazzu či fusion. Na albu "Trident" si kromě piána zahrál také na cembalo (které se v jazzu prakticky nepoužívá) a celestu.

McCoy Tyner (11. prosince 1938, Filadelfie, Pensylvánie, USA – 6. března 2020, New Jersey) byl americký jazzový pianista, známý nejen jako člen John Coltrane Quartetu, ale i díky své dlouhé sólové dráze.

Alfred McCoy Tyner (December 11, 1938 – March 6, 2020) was an American jazz pianist known for his work with the John Coltrane Quartet and a long solo career. He was an NEA Jazz Master and a five-time Grammy winner. Not a player of electric keyboards and synthesizers, he was committed to acoustic instrumentation. Tyner, who was widely imitated, was one of the most recognizable and most influential pianists in jazz history.


Životopis.

Narodil se ve městě New Brunswick ve státě New Jersey. Narodil se do nehudební rodiny, jeho otec Mariano Passalacqua pracoval v ocelárně jako dělník. Jako dítě spatřil portrét herce Gene Autry coby kovboje hrajícího na kytaru a právě díky tomuto začal hrát na kytaru. První kytaru dostal v devíti letech (model Harmony v ceně 17 dolarů). Otec brzy rozpoznal jeho talent a neustále ho podporoval v další hře.  Již ve 14. letech začal koncertovat a hrál s kapelou Fronted (Tony Pastor a Charlie Barnet), kde nadále rozšiřoval a zdokonaloval své hudební dovednosti. Později začal cestovat s menšími jazzovými skupinami až se nakonec přestěhoval z Pensylvánie do New Yorku. V roce 1950 se stal obětí drog a hodně utrácel. Z drogové závislosti ho vyléčil až pobyt na rehabilitačním programu v Synanon Center. Během této terapie neustále hrál na kytaru a dále prohluboval své dovednosti. Po patnácti měsících v Synanon (roku 1961) nahrál společně s Arnoldem Rossem album s názvem "Sounds of Synanon". Během celého léčebného pobytu v Synanon Center Pass neměl svou kytaru a využíval nástroj Fender, který byl vlastnictvím Synanon Center.

Kariéra.

Během roku 1960 nahrál sérii alb pro vydavatelství Pacific Jazz Records, včetně rané "Catch Me", "12-String Guitar", "For Django" a "Simplicity". V roce 1963 Pass obdržel cenu "New Star Award" udělovanou časopisem Downbeat. Na začátku sedmdesátých let zahájil spolupráci s Herbem Ellisem se kterým pravidelně vystupovali v jazzovém klubu "Donte" v Los Angeles. Vyvrcholení této spolupráce bylo nahrávání společného alba "Jazz/Concord (#CJS-1)" v novém vydavatelství Concord Jazz. Společně s Passem a Ellisem na tomto albu spolupracovali basista Ray Brown a bubeník Jake Hanna. Věnoval se také vzdělávací činnosti a vydal několik učebnic kytarové improvizace pro studenty jazzu (psané Billem Thrasherem).  V roce 1974 vydal své sólové album "Virtuoso" a to nově pod vydavatelstvím Pablo Records. Také v roce 1974 pokračoval v tomto vydavatelství s novým albem "The Trio featuring Pass" (Joe Pass, Oscar Peterson, Niels-Henning Ørsted Pedersen). Roku 1975 získává Trio cenu Grammy, jako nejlepší jazzová skupina. Stejně často jako nahrával pro společnost Pablo Records, spolupracoval s Benny Carterem, Milt Jacksonem, Herbem Ellisem, Zoot Simsem, Duke Ellingtonem, Dizzy Gillespiem, Ellou Fitzgerald, Countem Basiem a spoustou dalších.  S Ellou Fitzgerald nahrál celkem čtyři alba a všechny pod hlavičkou Pablo Records: "Take Love Easy" (1973), "Fitzgerald and Pass... Again" (1976), "Speak Love" (1983), "Easy Living" (1986).  Joe Pass zemřel na rakovinu jater v Los Angeles ve státě Kalifornie ve věku 65 let.

Joe Pass, rodným jménem Joseph Anthony Jacobi Passalacqua (13. ledna 1929 New Brunswick, New Jersey – 23. května 1994 Los Angeles, Kalifornie) byl americký jazzový kytarista. Vynikal rozsáhlým využitím herní techniky zvané walking-bass spojené akordickým způsobem hry melodie. Měl vynikající znalost akordových průběhů.

Joe Pass (born Joseph Anthony Jacobi Passalaqua; January 13, 1929 – May 23, 1994) was an American jazz guitarist of Sicilian descent. He is considered one of the greatest jazz guitarists of the 20th century. He created possibilities for jazz guitar through his style of chord-melody, his knowledge of chord inversions and progressions, and his use of walking basslines and counterpoint during improvisation. Pass worked often with pianist Oscar Peterson and vocalist Ella Fitzgerald.


Děj.

V roce 3067 př. n. l. v egyptských Thébách vede válečník známý jako Král Škorpion svou armádu k dobytí známého světa. Ta je ale poražena a prchá do pouště Ahm Shere, kde postupně vymírá. Když se blíží smrti, král Škorpion požádá boha Anubise o pomoc při porážce nepřátel výměnou za svou duši. Ten jeho přání vyslyší a vytvoří oázu, kde se zachrání, schová se jeho pyramida, a postaví ho do čela Anubisovy armády. Když Škorpion svého cíle dosáhne, Anubis si vezme jeho duši a jeho armáda se obrátí v prach, ze kterého vznikla.  Asi o 5000 let později, v roce 1933, prozkoumávají Evelyn a Rick O'Connellovi spolu se svým synem Alexem jinou pyramidu, kde naleznou Anubisův náramek a přijdou do kontaktu se třemi lotry. Když se vrátí do Londýna, Alex si Anubisův náramek nasadí a ten mu ukáže cestu do oázy Ahm Shere. Právě probíhá egyptský rok škorpiona, takže Alex má sedm dní na to, aby se tam dostal, jinak ho náramek, který si teď nemůže sundat, osmý den při východu slunce zabije. Ve stejnou chvíli oživne Král Škorpion a Anubisova armáda.  Alex je unesen egyptskou sektou, která oživila Imhotepa. Ten má Škorpiona porazit, což mu dá moc nad jeho armádou. Sektu vede kurátor Britského muzea Baltus Hafez a její součástí je i Meela Nais, reinkarnace Imhotepovy lásky Anck-su-namun. Alexovi rodiče spolu s Evelyniným bratrem Jonathanem a dávným přítelem medžájem Ardethem Bayem se ho vydají zachránit. Rick požádá o pomoc také dávného přítele Izzyho, pilota vzducholodi, který jim zajistí dopravu.  Instrukce, jak se dostat do Ahm Shere dostává Alex postupně. Na každém místě zároveň nechává stopu k dalšímu místu pro své rodiče. Ardeth pošle zprávu svým medžájským přátelům, aby se připravili k boji proti vzkříšené Anubisově armádě. Během cesty vyjdou najevo neznámé části Evelyniny i Rickovi minulosti. Evelyn byla v minulém životě dcerou faraona Setiho I., která střežila Anubisův náramek, a Rick je medžáj, který má chránit Evelyn. Mezitím Imhotep povolá z podsvětí duši Anck-su-namun a umístí ji do Meely Nais.  Když obě skupiny dorazí do oázy, kde se nachází Škorpionova pyramida, lidé ze sekty jsou napadeni mumifikovanými pygmeji a napadeni Rickem, Evelyn, Jonathanem a Ardethem. Všichni z příslušníků sekty jsou zavražděni mimo jejich vůdce Hafeza. Rick potom zachrání Alexe a donese ho do pyramidy těsně před svítáním, aby ho náramek nezabil. Alex je pak konečně schopen ho sundat. Před pyramidu pak ale dorazí Imhotep a Anck-su-namun, která Evelyn probodne a ta zemře. Hafez sebere náramek a použije ho k oživení Anubisovy armády, které se pak postaví medžájové.  Když Imhotep vejde do pyramidy, aby se postavil Škorpionovi, přijde o svou moc - Anubis chce, aby se mu postavil jako smrtelník. Přidá se k nim i Rick. Král Škorpion je nyní z poloviny člověk a z poloviny škorpion. Imhotep pak ztratí odvahu a slíbí Škorpionovi poslušnost, a tak se Škorpion zaměří na Ricka. Mezitím Jonathan zaměstná Ankc-su-namun, zatímco Alex použije Knihu mrtvých, aby oživil svou matku. Ta se pak dá do boje s Anck-su-namun. Ve stejné době Ardeth a další medžájové porazí první vlnu Anubisovy armády, ale pak se objeví její další část - tentokrát mnohem větší, ale i tak jsou připraveni se jí postavit a položit svůj život.  Rick mezitím podle nástěnných maleb přijde na to, že Škorpiona může zabít Osiridovým kopím, které má celou dobu u sebe Jonathan. Když ho Jonathan Rickovi hází, chytne ho Imhotep. Rick ho ale pak od Imhotepa získá a Škorpiona porazí a pak jemu i jeho armádě přikáže, aby se vrátili zpátky do podsvětí - těsně předtím, než se armáda dostane k medžájům. Škorpionův chrám se pak začne hroutit a všichni se chystají utéct, ale otevře se brána do podsvětí - do které spadnou Imhotep i Rick. Ricka zachrání Evelyn, i když on sám ji posílá pryč, aby zachránila sebe a Alexe. O proti tomu Anck-su-namun nechá Imhotepa zemřít i přes jeho žádosti o pomoc. Sama je pak sežrána masožravými skaraby. Rick, Evelyn, Jonathan a Alex se dostanou na vrchol pyramidy, kam pro ně přiletí Izzy. Rodina se potom rozloučí s Ardethem a film končí.

Ohlas.

Snímek se stal filmovým hitem roku 2001 a vydělal více peněz než první díl. O proti tomu reakce kritiky byly smíšené. Na Rotten Tomatoes má "Mumie se vrací" 47% na základě 131 hodnocení. Metacritic zase uvádí 48 bodů ze 100 na základě 31 hodnocení.

Mumie se vrací (v anglickém originále The Mummy Returns) je americký dobrodružný film Stephena Sommerse z roku 2001 v hlavních rolích s Brendanem Fraserem a Rachel Weisz. Film navazuje na o dva roky starší snímek "Mumie", jenž se odehrává primárně v roce 1926, zatímco "Mumie se vrací" se odehrává o sedm let později, v roce 1933.  "Mumie se vrací" inspirovala prequel z roku 2002 "Král Škorpion", jenž se odehrává o 5 000 let dříve a jehož titulní postava ztvárněná Dwaynem Johnsonem byla představena právě v "Mumii se vrací". Na snímek navázalo v roce 2008 pokračování "".

The Mummy Returns is a 2001 American action-adventure fantasy horror film, written and directed by Stephen Sommers, starring Brendan Fraser, Rachel Weisz, John Hannah, Arnold Vosloo, Oded Fehr, Patricia Velásquez, and Dwayne Johnson. The film is a sequel to the 1999 film "The Mummy". It was distributed by Universal Pictures.  "The Mummy Returns" inspired the 2002 prequel film "The Scorpion King", a spin-off which is set 5,000 years prior and whose eponymous character, played by Dwayne Johnson (The Rock), was introduced in this film. "The Mummy Returns" was a commercial success despite mixed reviews. It was followed by the 2008 sequel "".


Rozšíření.

Zmijovce jsou teplomilné rostliny původem z tropických deštných pralesů Asie. Ve volné přírodě jsou rozšířeny v tropických oblastech od západní Afriky přes Asii a Austrálii až do Polynésie. Jsou to rostliny nížin, kde se nejčastěji vyskytují na slunných okrajích primárních lesů nebo v řídkých sekundárních lesích po bývalých plantážích. Nevyskytují se v Novém světě.

Popis.

Jsou to rostliny s podzemními hlízami, které jim slouží jako zásobárna látek nutných pro růst květenství. Jsou, až na výjimky, sezónními rostlinami. Nejdříve z hlízy vyroste část listu a mohutné květenství. Po uvadnutí a opadnutí květenství vyroste list do plné velikosti. Ten po určité době zaschne a rostlina se dostane do období vegetačního klidu, které trvá 3 až 7 měsíců. Období růstu trvá půl až jeden rok. Není-li v hlíze nashromážděno dostatek živin, květenství nevyroste, vyroste jen list.

Květenství.

Kvetení většinou přichází těsně před obdobím dešťů. Při kvetení, které trvá několik týdnů, nejdříve z hlízy vyraší zárodek řapíku listu a tlustá protáhlá květní palice – spadix, která je obalena do ochranného listenu – toulce, ten se po dozrání květů rozvine. Vrchol řapíkatého listu různě zbarveného je mnohdy ohrnutý a vytváří pro květní palici jakousi manžetu nebo kalich. Květenství u nejmohutnějšího druhu zmijovce titánského bývá vysoké průměrně 1,5 m, byla zaznamenána výška i 2,94 m.  Jednotlivé květy jsou maličké a silně redukované. Samičí květy mají jen pestíky a jsou přisedlé ve spodní části květní palice. O něco výše jsou na květní palici umístěny samčí květy, tvořené pouze 1 až 8 tyčinkami s prašníky. Část spadixu nad samčími květy je neplodná. Samčí ani samičí květy nemají žádné nápadné korunní nebo kališní lístky pro přivábení opylujícího hmyzu.

Opylení.

Jsou to cizosprašné rostliny, u nichž je k opylení nutný přenos pylu z jiné rostliny. Nejdřív v jeden den dozrají samičí květy ve spodní části palice a přilákají opylující hmyz dovnitř toulce silným pachem, který většinou lidé vnímají jako nesnesitelný zápach. Hmyz sestoupí do spodní části a předá přinesený pyl na pestíky samičích květů. Samčí květy v horní části ještě pyl neprodukují, ten dozraje až následující den. Hmyz po opylení samičích květů nemůže toulec opustit, ten se stáhl a uzavřel mu cestu. Aby přežil v toulci do dalšího dne, má rostlina ve dně toulce speciální žlázy nebo některé modifikované samčí květy mají patyčinky, obojí produkují látky bohaté na proteiny.  Další den se samčí květy otevřou a uvězněný hmyz zasypou sprchou lepkavého pylu. Toulec se otevře a hmyz může odletět opylit další rostlinu. Po dokončení opylení toulec i horní část spadixu, tj. neplodné a samčí květy odpadnou. Zůstanou pouze spodní opylené samičí květy, které dozrají v obvykle červené (nebo jinak zbarvené) bobule, které sezobají ptáci a roznesou semena.

List.

Po ovadnutí květního stvolu doroste jediný list se silným, často skvrnitým řapíkem do plné výše, kde se téměř vodorovně rozloží. Bývá rozdělen na několik různě tvarovaných lístků pestře zbarvených. Po ukončení sezony list uschne.

Rozmnožování.

Vegetativní rozmnožování se uskutečňuje dceřinými hlízkami, které vyrůstají na výběžcích z mateřské hlízy, od které se mají oddělovat až před výsadbou. Tyto hlízky mnohdy nevyklíčí hned prvý rok, ale až druhý nebo třetí. Při množení ze semen se nesmí nechat semena přeschnout, neobsahují endosperm.

Použití.

Zmijovce se mimo oblast přirozeného výskytu většinou pěstují jako okrasné rostliny, nejčastěji zmijovec indický ("Amorphophallus konjac"). Ve svém domácím prostředí se zmijovec pěstuje jako užitková polní plodina, jeho hlízy obsahují škrob a jsou po uvaření jedlé, používají se jako naše brambory. V Indii se plátky hlíz "Amorphophallus campanulatus" suší a nahrazují náš chléb, v Japonsku se hlízy zmijovce indického suší a melou na mouku, ze které vyrábějí nudle a speciální pečivo.

Druhy.

Zmijovce jsou velice variabilní rostliny. Je uznáváno přes 200 druhů. Jsou to v převážné většině endemity relativně nevelkých oblastí světa. Územně nejrozšířenějšími druhy jsou: "Amorphophallus abyssinicus", "Amorphophallus muelleri" a "Amorphophallus paeoniifolius".

Odkazy.

Externí odkazy.

Zmijovec ("Amorphophallus"), známý také pod jménem áronova hůl, je rod jednoděložných rostlin z čeledi árónovitých, kde je řazen do podčeledě "Aroideae".

Amorphophallus (from Ancient Greek , "without form, misshapen" + "phallos", "penis", referring to the shape of the prominent spadix) is a large genus of some 200 tropical and subtropical tuberous herbaceous plants from the "Arum" family (Araceae), native to Asia, Africa, Australia and various oceanic islands. A few species are edible as "famine foods" after careful preparation to remove irritating chemicals.


Stručná biografie.

Narodil se v rodišti hudebního stylu G-Funk na kalifornském Long Beach v roce 1969 a zemřel tamtéž v roce 2011. Jeho bratranci jsou rappeři: Snoop Dogg, Butch Cassidy, RBX, Daz Dillinger a 1/2 Dead. Zpívat začal jako malý v kostelním sboru ve městě Clarksdale, Mississippi, kde byl jeho otec pastorem. V šestnácti letech odešel ze střední školy a domova, aby se stal členem námořní pěchoty USA, kde poté odsloužil tři roky. V roce 1991 spolu se Snoop Doggem a Warrenem G založili skupinu "213". Nahrané demo skupiny si poslechl producent Dr. Dre a skupinu představil nahrávací společnosti Death Row Records. Nate si svůj "major debut" odbyl na písni "Deeez Nuuuts" z Dr. Dreho alba The Chronic (1992). Úspěch alba mu vynesl smlouvu u Death Row. Poté zpíval na mnoha spolupracích např. s rappery Snoop Doggem a Tupacem. Roku 1997 měl nahrané album "G-Funk Classics Vol. 1", které však kvůli sporům u "Death Row" nemohl vydat, proto z "Death Row" odešel, ale kvůli právům, ho nemohl stále vydat ani na jiném labelu. Po vleklých sporech vydal původní album i s novým v roce 1998 a nazval je "G-Funk Classics Vol. 1 & 2". Toto dvojalbum obsahuje hit "Nobody Does It Better". Své druhé a prozatím poslední studiové album vydal v roce 2001 a nese název "Music and Me". O rok později byl shledán vinným za nelegální držení zbraně a drog, a odsouzen k podmínce a obecně prospěšným pracím. V roce 2007 prožil infarkt myokardu, po kterém strávil týden v nemocnici, a poté byl převezen do domácího ošetření. Srdeční příhoda způsobila paralyzování levé části jeho těla, které však mělo podle doktorů postupně zmizet, vliv mrtvice na jeho hlas nebyl znám. Další infarkt prožil v roce 2008. Zemřel v roce 2011 na komplikace způsobené několika infarkty, které dříve utrpěl.

Nathaniel Dwayne Hale (19. srpen 1969 - 15. březen 2011), spíše známý jako Nate Dogg, byl americký zpěvák. Na vrcholu byl v éře stylu G-Funk, který byl velmi oblíbený v první polovině devadesátých let 20. století na západním pobřeží USA, kdy hostoval na mnoha písních jiných rapperů. Svůj debut vydal v roce 1997, ale jeho nejúspěšnějším albem je "Music and Me" (2001).

Nathaniel Dwayne Hale (August 19, 1969 – March 15, 2011), known professionally as Nate Dogg, was an American singer, rapper and songwriter. His smooth vocals made the hooks of numerous artists' rap songs, especially in the West Coast's G-funk era in the 1990s.  Nate was in 213, a trio formed in 1990 with Snoop Dogg and Warren G. Once Snoop joined Death Row Records as a solo artist, Nate complemented some of his guest verses on Dr. Dre's debut album, "The Chronic" (1992), and Snoop's debut, "Doggystyle" (1993). Nate's greatest musical success arrived in 1994 as his cowritten duet with Warren G, the single "Regulate," which reached number two on the "Billboard" Hot 100. As a featured artist, Nate charted 16 times on the "Billboard" Hot 100, and in 2003 reached number one via 50 Cent's "21 Questions."  In December 2007, Nate sustained a stroke, weakening his body's left side, while his cognition and voice remained intact. Several months later, he sustained another stroke. In 2011, Nate died of heart failure at age 41.


Biografie.

Narodil se v Nantes, v roce 1792 narukoval jako dobrovolník ke granátníkům, bojoval v mnoha bitvách. Při druhé bitvě u Curychu (září 1799) byl povýšen na velitele roty. V bitvě u Jeny byl povýšen na plukovníka, v roce 1810 získal titul barona. Zúčastnil se tažení do Španělska, Ruska, bitev u Budyšína, Drážďan, Lipska. Byl povýšen na generála, stal se majorem císařské gardy. Doprovázel Napoleona na Elbu, kde byl velitelem vojska. V roce 1815 byl při příležitosti dobytí Paříže povýšen na hraběte.  Proslulost si získal v bitvě u Waterloo, kde velel 1. pluku pěších myslivců Napoleonovy císařské gardy. Jeho jednotky byly obklíčeny Brity, ale když jej generál Charles Colville vyzval, aby se vzdal, odpověděl údajně: „"La garde meurt et ne se rend pas"“ (Garda umírá, ale nevzdává se.) a rozkázal svým vojákům, aby zaútočili. Tato slova byla později napsána na jeho sochu a stala se proslulými, sám Cambronne je ale vždy popíral. Podle rozšířenější, ale historicky diskutované verze byla jeho odpověď mnohem prostší: „"Merde!"“ (Hovno!) Obě varianty jsou často citovány, mj. v Hugově románu "Bídníci", kde jeho „merde“ označil autor za „"nejkrásnější slovo, jaké kdy Francouz řekl"“.  Cambronne si tímto činem získal proslulost. Jeho jméno bylo užíváno jako eufemismus, místo vulgárního „"merde"“ se říkalo „"mot de Cambronne"“ (Cambronnovo slovo), je známo i sloveso "cambronniser" ve významu „říkat ,"merde"‘“.  Cambronne byl v bitvě u Waterloo zajat a roajalistickým režimem souzen za zradu, ale v roce 1816 byl zproštěn obžaloby. Vrátil se do Nantes, oženil se se svou skotskou ošetřovatelkou Mary Osburnovou. V roce 1820 byl povýšen na brigadýra a získal titul vikomta, v letech 1820-1823 byl vojenským velitelem města Lille, poté odešel z vojenské služby. V Paříži je po něm pojmenováno náměstí "Place Cambronne", v Nantes je postavena jeho socha.

Vikomt Pierre Jacques Étienne Cambronne (26. prosince 1770 – 29. ledna 1842) byl francouzský napoleonský generál, proslulý svým jednáním v bitvě u Waterloo.

Pierre Jacques Étienne Cambronne, later Pierre, 1st Viscount Cambronne (26 December 1770 – 29 January 1842), was a general of the First French Empire. A main strategist of the French Revolutionary Wars and Napoleonic Wars, he was wounded at the Battle of Waterloo.


Životopis.

Mládí.

August Kubizek byl první narozené a jediné dítě Michaela a Marie Kubizekových, které přežilo. Jeho sestry Maria, Therese a Karoline zemřely v raném dětství. Kubizek to později považoval jako rozhodnutí osudu. Hitlerova matka Klára Pölzlová totiž také ztratila čtyři děti (Gustava, Idu, Otta a Edmunda), jediný Adolf s Paulou přežili dětství. Kubizek a Hitler se poprvé setkali v Linci asi roku 1906. Oba milovali opery Richarda Wagnera, a tak se stali nejbližšími přáteli a pozdějšími spolubydlícími na pokoji na chlapecké ubytovně. Kubizek byl přijat na studia do Vídeňské Akademie múzických umění, zatímco Hitler takové štěstí neměl. V roce 1908 se Hitler s Kubizekem již dále nestýkal a bloudil bez cíle Vídní.

První světová válka.

Kubizek dokončil studia v roce 1912 a byl najat jako vedoucí orchestru v Mariboru. Další práce mu překazila první světová válka. Před odchodem na frontu se oženil a narodili se mu tři synové: Augustin, Karl Maria a Rudolf. Během války sloužil Kubizek jako člen 2. regimentu armády. V Prešově na Slovensku se zranil a byl dopraven do Budapešťského lazaretu. Po měsících rekonvalescence se Kubizek vrátil a pracoval s motorizovanými sbory ve Vídni.

Pozdější kontakt s Hitlerem.

Po válce přijal Kubizek pozici úředníka na magistrátu v Eferdingu a hudba se stala jeho koníčkem.V roce 1923 se dozvěděl o tom, že jeho dávný přítel se pokoušel provést Pivní puč a převzít vládu v Mnichově. Převrat se však nezdařil a Hitler dostal pět let vězení. Kubizek se ho nepokusil kontaktovat až do roku 1933, kdy mu poblahopřál k získání moci v Německu. Roku 1939 pozval Hitler Kubizeka jako svého hosta do Bayeruthu. Kubizek toto setkání popsal jako "nejšťastnější hodiny mé pozemské existence". Hitler se zase údajně o Kubizekovi vyjadřoval jako o "jediném Čechovi, který má právo být přítelem Vůdce". V roce 1938 byl Kubizek najat nacistickou stranou aby sepsal brožury o jeho přátelství s Hitlerem z mládí.  Když se válečné štěstí začalo obracet proti Hitlerovi, Kubizek, který se o politiku příliš nezajímal, se v roce 1942 stal členem NSDAP. Jak sám řekl, ne proto, že by věřil v antisemitismus, ale jako gesto loajality vůči svému příteli.

Pozdější život.

V roce 1945 shromáždil Kubizek sbírku pohlednic a dalších upomínek, které mu Hitler posílal během jejich mládí a ukrýval je pečlivě v suterénu svého domu v Eferdingu. Brzy však byl zatčen a držen v Glasenbachu, kde ho vyslýchalo Americké armádní vyšetřovací trestné komando. Roku 1947 byl propuštěn. V roce 1951 uveřejnil Kubizek knihu "Znal jsem mladého Hitlera". Kniha zahrnuje také skici malované Hitlerem v letech 1906 a 1908. Kniha je rozdělena na tři části a skládá se z prologu, 24 kapitol a epilogu. Roku 1956 byl Kubizek jmenován prvním čestným členem hudebního spolku v Eferdingu. Zemřel téhož roku, 23. října 1956 v Linci a je pohřben v Eferdingu.

August Kubizek (3. srpna 1888, Linz, Rakousko-Uhersko – 23. října 1956, Linz, Rakousko) byl blízký přítel Adolfa Hitlera z mládí. Jeho rodiče byli českého původu. Později psal o jejich přátelství.

August ("Gustl") Friedrich Kubizek (3 August 1888 – 23 October 1956) was an Austrian musical conductor best known for being a close friend of Adolf Hitler, when both were in their late teens. He later wrote about their friendship in his book "The Young Hitler I Knew" (1955).


Dějiny.

Oblast je osídlená nejméně od dob kultury Che-mu-tu 4800 př. n. l. Pod jménem Ming-čou bylo už před dvěma tisíci lety místo známé jako východisko hedvábné cesty. Bylo důležitým přístavem a střediskem zahraničního obchodu za dynastií Tchang, Sung i Ming. Podle Nankingské smlouvy z roku 1842 se stalo jedním z pěti otevřených přístavů.

Administrativní členění.

Subprovinční město Ning-po se člení na deset celků okresní úrovně, šest městských obvodů, dva městské okresy a dva okresy. Vlastní městské jádro je tvořeno obvody Chaj-šu, Ťiang-pej a Jin-čou; obklopené je příměstskými obvody Pej-lun, Čen-chaj a Feng-chua. Oba městské okresy, Cch'-si a Jü-jao, tvoří satelitní město na severu prefektury; na jihu se rozkládají zbylé dva okresy, Ning-chaj a Siang-šan.

Hospodářství a doprava.

Ning-po je ekonomické centrum východního pobřeží a významné přístavní město (zdejší přístav společně s Chang-čou byl v roce 2014 pátým největším kontejnerovým přístavem na světě, v roce 2015 to byl přístav s nejvyšším objemem odbaveného zboží – 889 milionů tun). Je exportérem spotřebního a průmyslového zboží i potravin. Relativní geografickou izolaci od dalších velkých měst východní Číny ukončilo roku 2008 zprovoznění 33 km dlouhého mostu přes Changčouskou zátoku, které zkrátilo cestu do Šanghaje na méně než dvě hodiny. Most měl kladný vliv na vzestup místní ekonomiky. Od roku 1990 má Ning-po vlastní letiště, mezinárodní letiště Ning-po Li-še.  Roku 2009 hrubý produkt Ning-po dosáhl 60,8 miliard USD, přičemž vzrostl proti roku 2008 o 10,4 %. Vývoz se zvýšil o 16,6 % na 38,65 miliard USD, dovoz vzrostl o 3,1 % na 22,16 miliard USD. Ekonomický výkon na hlavu dosáhl roku 2009 10 833 USD, trojnásobku celostátního průměru.  V Ning-po bylo založeno několik ekonomických a technologických rozvojových zón. Kromě zóny volného obchodu Ning-po vzniklé roku 1992 existuje na severovýchodě Ning-po ekonomická a technologická rozvojová zóna Ning-po zaměřená na průmysl, k významným investorům patří Exxon Mobile, Dupont a Dow Chemical. Národní hi-tech průmyslová rozvojová zóna Ning-po byla založena roku 1999, je zaměřena na výzkum a vývoj zejména v oblasti chemie a biotechnologií. Nordic Industrial Park (NIP) je jedním z prvních průmyslových parků Číny zcela v zahraničním vlastnictví, je provozován skandinávským managementem.

Sport.

V roce 2015 zde proběhlo Mistrovství Asie ve sportovním lezení.

Ning-po (; doslova „Klidné vlny“; dřívější jméno: Ming-čou () je čínské přístavní město ležící na severovýchodě provincie Če-ťiang. Město je hlavním centrem stejnojmenné administrativní jednotky se statusem subprovinčního města. Vlastní město má cca 3 500 000 obyvatel, subprovinční město Ning-po pak 7 639 000 obyvatel.

Ningbo (; , ), formerly romanized as Ningpo, is a sub-provincial city in northeast Zhejiang province, People's Republic of China. It comprises the urban districts of Ningbo proper, three satellite cities, and a number of rural counties including islands in Hangzhou Bay and the East China Sea. Its port, the port of Ningbo–Zhoushan, spread across several locations, is among the busiest in the world and the municipality possesses a separate state-planning status. As of the 2010 census, the entire administrated area had a population of 7.6 million, with 3.5 million in the built-up area made of six urban districts of Ningbo proper. To the north, Hangzhou Bay separates Ningbo from Shanghai; to the east lies Zhoushan in the East China Sea; on the west and south, Ningbo borders Shaoxing and Taizhou respectively.


Kompozice.

Autoři oltáře kombinují v souladu s pozdně gotickou tradicí křídlových oltářů malbu s řezbou, malba zde však má mnohem větší podíl. Oltář má dvojitá křídla, jež umožňují tři různé konfigurace. Při uzavřeném oltáři je vidět scénu Ukřižování, na křídlech ji doprovází vyobrazení svatého Antonína a svatého Šebestiána a na predelle ve spodní části scéna Oplakávání Krista, jež zůstává viditelná i při prvním otevření.  Zavřený oltář vyjadřuje mystérium oběti. Uprostřed vidíme, zmučené Kristovo tělo, vlevo podpírá svatý Jan Evangelista omdlévající Pannu Marii. Pod křížem klečí a spíná k Ukřižovanému ruce svatá Máří Magdaléna. Vpravo stojí svatý Jan Křtitel s beránkem a ukazuje na Spasitele.  Sochařská práce, která je dílem Niklause von Hagenaua, se objeví teprve při rozevření skříně. Na rozdíl od středověkých oltářů, jež byly rozděleny na jednotlivá pole se samostatnými výjevy, se před námi v případě "Isenheimského oltáře" odehrává jednotný výjev viděný z jediného bodu a ve společném prostoru. První otevření ostře kontrastuje se zavřeným oltářem. Ve veselých barvách jsou zde líčeny nejpodstatnější okamžiky Kristova života – Zvěstování Panně Marii na levém křídle, Narození Páně uprostřed a Zmrtvýchvstání na pravém křídle. K nejoblíbenějším madonám německé renesanční malby patří postavička Panny Marie která vychází z chrámu za doprovodu andělské hudby a je zahalena zlatým božím mrakem. „Neposkvrněné početí symbolizují růžový keř bez trnů, uzavřená zahrada a benátské sklo.“  Při druhém otevření se před námi objeví výjev Pokušení svatého Antonína a setkání sv. Antonína s poustevníkem Pavlem. Grünewald se zde představuje jako pozdně gotický fantaskní malíř. „Mocí své fantazie, vynalézavostí, schopností spojovat zdánlivě k sobě nepatřící věci, magickým účinkem barev a sugestivním působením akce se k jeho Pokušeni sv. Antonína přiblížili jen někteří surrealisté.“

Současnost.

V současné době je "Isenheimský oltář" umístěn v Colmaru v Muzeu Unterlinden na východě Francie v Alsasku. Jeho části jsou rozloženy a opatrně rozřezány, aby bylo možné prohlédnout si všechny tři pozice samostatně.

Isenheimský oltář je nejvýznamnějším a současně také nejrozměrnějším dílem německého renesančního malíře a představitele pozdně gotického expresívního spiritualismu Matthiase Grünewalda (kolem 1470–1528). Oltář, jenž patří k nejvýznačnějším dílům světového malířství, a který umělec zhotovil v letech 1513–1515, je kombinací sochařství a malířství s dokonalým zobrazením výrazu a lidského těla v pohybu.  Grünewald jej vytvořil na zakázku preceptora Guida Guersiho pro hlavní oltář bratrstva sv. Antonína v alsaském Isenheimu nedaleko Colmaru. Mniši zdejšího kláštera zasvěceného právě sv. Antonínovi se věnovali léčení nemocných, zejména lidí postižených ergotismem, jehož příznaky nesou jednotlivé postavy na oltáři včetně ukřižovaného Krista.

The Isenheim Altarpiece is an altarpiece sculpted and painted by, respectively, the Germans Nikolaus of Haguenau and Matthias Grünewald in 1512–1516. It is on display at the Unterlinden Museum at Colmar, Alsace, in France. It is Grünewald's largest work, and is regarded as his masterpiece. It was painted for the Monastery of St. Anthony in Isenheim near Colmar, which specialized in hospital work. The Antonine monks of the monastery were noted for their care of plague sufferers as well as their treatment of skin diseases, such as ergotism. The image of the crucified Christ is pitted with plague-type sores, showing patients that Jesus understood and shared their afflictions. The veracity of the work's depictions of medical conditions was unusual in the history of European art .


Stručná biografie.

Narodil se v roce 1984 v Atlantě. V roce 2003 si ho všiml rapper a producent Lil Jon, při jednom z klubových vystoupení. Ten ho poté upsal pod svůj nový label "BME Rec.", kde nato nahrál několik mixtapů, které mu vybudovaly slušné povědomí. Proto v roce 2004 došlo i na vydání alba. "The King of Crunk & BME Recordings Present: Trillville & Lil Scrappy" bylo dvojalbum složené ze solo alb rapperů "Trillville" a "Lil Scrappy". Alba se prodalo okolo 500 000 kusů a stalo se zlatým.  Skutečný solo debut byl připraven v roce 2006, kdy ve spolupráci se svým původním labelem "BME" a novým "G-Unit Records" připravil album "Bred 2 Die, Born 2 Live". Produkci zajistil především Lil Jon, ale i jiní producenti, například Jazze Pha nebo Eminem. Alba se prodalo téměř 700 000 kusů a získalo zlaté ocenění společnosti RIAA. Lil Scrappy byl připraven vydat nové album.  Ovšem ani u "BME", ani u "G-Unit Rec." nebyl prioritou a proto v roce 2008 z obou labelů odešel. U nezávislého labelu "Real Talk Ent." vydal album "Prince of the South". Alba se však prodalo jen okolo 20 000 kusů, jak už to u nezávislých děl v hudbě bývá.  Roku 2009 získal smlouvu u labelu rappera Ludacrise - "Disturbing Tha Peace", kde začal pracovat na svém druhém studiovém albu nazvaném "The Grustle". Z něho byl zveřejněn singl "Addicted to Money (ft. Ludacris)", singl však nesplnil očekávání labelu, a tak bylo vydání alba odloženo. Proto se Scrappy rozhodl nahrát další nezávislé album u "Real Talk Ent.", které nazval "Prince of the South 2" to bylo vydáno v říjnu 2010. Později byl Scrappy z labelu DTP propuštěn a získal smlouvu u nezávislého labelu J. Wells' Bonzi Records pro jeho album "The Grustle", které je nyní plánováno na rok 2012.

Darryl Richardson (* 19. leden 1984, Atlanta, Georgie), spíše známý jako Lil Scrappy je americký rapper a zakladatel labelu "G'$ Up Rec.". Objevil ho rapper a producent Lil Jon, který ho upsal pod svůj label "BME Records". Jeho debut vyšel v dvojalbu společně s rapperem "Trillvillem". Díky úspěchu alba poté oba rappeři vydali další vlastní alba.

Darryl Kevin Richardson (born January 19, 1984), better known by his stage name Lil Scrappy, is an American rapper and record producer.  Richardson was discovered by producer and performer Lil Jon while performing at a bar in his hometown of Atlanta, Georgia. Along with labelmates Trillville, Lil Scrappy was one of the first signings to Lil Jon's BME Recordings. He has built a strong reputation and eager following throughout the Atlanta hip hop scene and throughout the Southeastern United States through various mixtape releases.


Životopis.

McDormand se narodila v Gibson City v Illinois. Byla adoptovaná v roce a půl párem původem z Kanady: Noreen E. (rozené Nickelson), zdravotní sestry a recepční a Vernonen W. McDormandem, pastorem. Nemá žádné biologické sourozence. Její rodiče měli za její dětství v pěstounské péči kolem devíti dětí. Z toho si adoptovali děti tři, Frances byla poslední. Rodina se několikrát stěhovala, bydleli v několika malých městech v Illinois, v Georgii, v Kentucky a Tennessee. Nakonec se usídlili v Monessen v Pensylvánii, kde navštěvovala střední školu Monessen High School. V Západní Virginii navštěvovala Bethany College, kde získala v roce 1979 titul Bachelor of Arts. V roce 1982 získala titul magistr umění na Yaleově univerzitě. Na univerzitě byla spolubydlící s herečkou Holly Hunter.

Kariéra.

První zkušenost s herectvím přišla se hrou Dereka Walcotta "Trinidad and Tobago", projektem, který byl podporován nadací MacArthur Foundation. V roce 1984 se poprvé objevila před kamerou ve snímku "Zbytečná krutost",v prvním filmu bratrů Coenových. V roce 1987 si zahrála ve filmu s Holly Hunter a Nicolasem Cagem "Potíže s Arizonou." Roli Connie Chapman si zahrála v páté řadě policejního dramatu "Hill Street Blues". V roce 1988 si zahrála roli Stelly Kowalski ve hře "A Streetcar Named Desire". Za roli získala nominaci na ceny Tony.  Poté co se objevila v několika divadelních a televizních projektech, začala získávat úspěch a chválu od kritiků za její výkon v dramatických filmech. V roce 1988 byla nominovaná na Oscara za výkon ve vedlejší roli ve filmu "Hořící Mississippi." V roce 2000 byla nominovaná ve stejné kategorii za výkon ve filmu "Na pokraji slávy". Za roli ve filmu "Skvělí chlapi" (2000) získala ocenění Critics' Choice Awards, Florida Film Critics Circle Awards a Los Angeles Film Critics Association Awards. V roce 2006 získala další nominaci na Oscara za výkon ve filmu "Její případ". Ten samý rok vyhrála cenu Independent Spirit Awards za roli ve filmu "Zbožňuju prachy!".  V roce 2008 si zahrála ve filmech "Po přečtení spalte" a "Velký den slečny Pettigrewové". Zahrála si v akčním filmu "Transformers 3." Vrátila se do divadla s rolí ve hře "Good People" a za roli získala ocenění Tony v kategorii nejlepší herečka ve hře. Svůj hlas propůjčila do filmu "Madagaskar 3". V listopadu roku 2014 začala stanice HBO vysílat limitovaný seriál "Olive Kitteridgová", ve kterém si zahrála hlavní roli. Za roli Olive získala cenu Emmy a stala se tak dvanáctou herečkou v historii, která je držitelkou ceny Tony, ceny Emmy a Oscara. V roce 2017 si zahrála hlavní roli ve filmu "Tři billboardy kousek za Ebbingem". Za roli získala nominaci na Oscara a vyhrála cenu Zlatý glóbus a Screen Actors Guild Awards.

Osobní život.

V roce 1984 se provdala za filmaře Joela Coena a společně si v roce 1995 adoptovali syna Pedra McDormand Coena z Paraguaye. Společně žijí v New Yorku.

Frances Louise McDormand (* 23. června 1957 Chicago, Illinois) je americká herečka, držitelka Oscara za nejlepší ženský herecký výkon ve filmu "Fargo" z roku 1996, držitelka ocenění Tony za roli v divadelní hře "Good People" (2011) a držitelka ceny Emmy za roli v limitovaném seriálu stanice HBO "Olive Kitteridgeová" (2014). V roce 2018 získala Zlatý glóbus za roli ve filmu "Tři billboardy kousek za Ebbingem".  V roce 1984 se provdala za filmaře Joela Coena a zahrála si v několika jeho filmech, včetně "Zbytečná krutost" (1984), "Potíže s Arizonou" (1987), "Fargo" (1996), "Muž, který nebyl" (2001), "Po přečtení spalte" (2008) a "Ave, Caesar!" (2016). Třikrát byla nominovaná na Oscara v kategorii nejlepší herečka ve vedlejší roli za role ve filmech "Hořící Mississippi" (1988), "Na pokraji slávy" (2000) a "Její případ" (2005). Na Oscara v kategorii nejlepší herečka v hlavní roli byla nominovaná za film "Tři billboardy kousek za Ebbingem" (2017).  Na Broadwayi si poprvé zahrála v roce 1984 ve hře "Awake and Sing." Za roli Stelly Kowalski ve hře "A Streetcar Named Desire" v roce 1988 získala první nominaci na cenu Tony. V roce 2008 si zahrála ve hře "The Country Girl" a za roli získala nominaci na cenu Drama Desk Award.

Frances Louise McDormand (born Cynthia Ann Smith, June 23, 1957) is an American actress. She is the recipient of numerous accolades, including two Academy Awards, two Emmy Awards (Primetime) and a Tony Award, making her one of the few performers to achieve the Triple Crown of Acting.  McDormand was educated at Bethany College and Yale University. She has starred in a number of films by the Coen brothers, including "Blood Simple" (1984), "Raising Arizona" (1987), "Fargo" (1996), "The Man Who Wasn't There" (2001), "Burn After Reading" (2008) and "Hail, Caesar!" (2016). For playing Marge Gunderson in "Fargo", she won the Academy Award for Best Actress. Her other film roles include "Mississippi Burning" (1988), "Almost Famous" (2000), and "North Country" (2005), all earning her nominations for the Academy Award for Best Supporting Actress. In 2017, she starred as a hardened woman seeking justice for her daughter's murder in the crime-drama film "Three Billboards Outside Ebbing, Missouri", which won her a second Academy Award for Best Actress.  McDormand made her Broadway debut in a 1984 revival of the drama "Awake and Sing!", and received a nomination for the Tony Award for Best Actress in a Play for her acclaimed performance as Stella Kowalski in a 1988 revival of "A Streetcar Named Desire". She returned to Broadway in 2008 with a revival of "The Country Girl", leading to a Drama Desk Award nomination for Outstanding Actress in a Play. In 2011, she won the Tony Award for Best Actress in a Play for playing a troubled single mother in "Good People". On television, McDormand played the titular protagonist in the HBO miniseries "Olive Kitteridge" (2014), which won her the Primetime Emmy Award for Outstanding Lead Actress in a Limited Series or Movie.


Historie.

Toto plemeno vzniklo v Belgii, kdy zde bylo tolik ovčáckých (pasteveckých) psů různých zbarvení a délky srsti, že se někteří milovníci psů rozhodli v 19. století udělat v tom pořádek — a tak rozdělili plemeno belgický ovčák na čtyři typy (laekenois, groenendael, tervueren a malinois). Malinois získal svůj název po městu Mechelen.  Na počátku šlechtění a rozdělování jednotlivých typů, v roce 1891, vyzval pracovník veterinárního ústavu A. Reul všechny majitele velkých pasteveckých psů, aby se dostavili 15. listopadu toho roku na výstavu v Bruselu. Dostavilo se 117 psů nejrůznější barvy srsti i proporcí. Bylo vybráno čtyřicet nejlepších jedinců, kteří byli rozděleni do tří skupin podle barvy a délky srsti (v současné době bychom skupiny označili "laekenois", "groenendael" a "malinois", "tervueren" byl vyšlechtěn později). Byl sestaven základní standard pro každou skupinu a přestože jejich majitelé dostali instrukce, kde se zdůrazňovalo především křížení jedinců pouze v rámci jedné skupiny, avšak chovatelům šlo především o kvalitu práce a na instrukce příliš nedali. I tak se ale našel dostatek chovatelů, kteří pravidla dodržovali.  Dne 3. dubna 1892 sepsal, tehdy již rok působící, Klub belgického ovčáka první standard plemene, který byl základem pro další chov. V tomto standardu se ale stále ještě zmiňovali pouze tři možné varianty. Od roku 1901 byli chovní jedinci zapisováni do první plemenné knihy.  Neshody mezi chovateli tří varianty nabývaly na intenzitě, nakonec byla na začátku 20. století zavedena i čtvrtá varianta, dnes známá jako "tervueren". Mezi jedny z nejdůležitějších zakládajících psů plemene malinois patří psi Tjop a Dewer, oba velmi dobře hodnocení psi jak v ohledu ne exteriér, tak na povahu. Začátkem 20. století také začali maliňáci být vyváženi i mimo Belgii; do Spojených států, Ruska, Ekvádoru...  V průběhu první a druhé světové války začaly být belgičtí ovčáci, především varianta malinois, využívání armádou pro různé účely; hlídání muničních skladů, předávání zpráv (tzv. spojky), obranu a podobně. Přestože by se mohlo zdát, že to plemeni ve vývoji pomohlo, je to naopak; válka kvality chovu téměř zruinovala, kvalitní psi byli odváděni a většinou zahynuli, ti, co zůstali u chovatelů se ve většině případů již plemeníky nestaly, jelikož neměly dostatečné kvality. V průběhu a po skončení druhé světové války byl dokonce chov tak zruinovaný, že bylo povoleno křížení jednotlivých variant.  Dne 1. ledna 1974 bylo odsouhlaseno, že se bude každá varianta posuzovat zvlášť; tak vznikl novodobý belgický ovčák malinois. V roce 1988 se první jedinec plemene dostal do Česka. Avšak i nadále zde byly bráni jako tabu. Bylo to z důvodu, že klasický německý ovčák při dopadení zločince nebo figuranta za rukáv tahal, zatím co malinoisové jsou typičtí tím, že maso a rukáv figuranta zásadně trhají a rvou, nikoliv tahají. To se příčilo většině chovatelů a kynologů a obliba malinoisů začala značně stoupat až v prvním desetiletí 21. století.

Vzhled.

Belgický ovčák je pes střední velikosti, harmonických proporcí a s dobře osvaleným tělem. Na výstavách se krom samotného vzhledu posuzuje i postoj a to bez fyzického kontaktu s vystavovatelem (= chovatelem). Jedná se o kvadratické plemeno, hrudník dosahují až k loktům. Délka tlamy musí odpovídat polovině délky hlavy nebo ji mírně přesahovat. Srst u malinoisů musí být krátké, přiléhavá, světle hnědá s černou maskou na obličeji. Na krku a hřbetu může být srst mírně tmavší než na zbytku těla.  Hlava je vysoko nesená, dlouhá. Poměr mozkovny a tlamy je 1:1. Mozkovna střední velikosti, čelo zploštělé. Stop mírně vyznačený. Uši jsou spíše menší velikosti, vysoko nasazené, trojúhelníkového tvaru a vždy nastražené a natočené vpřed. Oči střední velikosti, mandlovitého tvaru s tmavě hnědou duhovkou. Výraz inteligentní a živý. Nosní houba vždy černá, nozdry dobře otevřené. Pysky jsou tenké a přiléhavé, zuby silné a bílé. Přestože dříve byl preferován spíše klešťový skus, v současné době je oblíbenější nůžkový skus. Krk pevně nasazený, poměrně dlouhý, dobře osvalený a bez laloku. Hřbet je pevný, krátký, s dobře klenutými žebry. Ocas je dobře nasazený a silný u kořene, ke špičce se zužuje. Dosahuje nejméně ke hleznu. Nohy jsou dlouhé, dobře osvalené, s kulatými tlapkami a černými drápky.

Povaha.

Stejně jako ostatní belgičtí ovčáci, i tento je velmi vitální a neunavitelný. Je aktivní, energický, vždy se na svoji práci plně soustředí. Bleskové reakce a mrštnost mu dávají výhodu ve všestranném výcviku a to především oproti pomalejším německým ovčákům. Má rád dlouhé procházky a svoji rodinu miluje a je jí věrný. Dokáže ji také velmi dobře chránit. Změny majitele nebo prostředí většinou nese velmi těžce. Má instinkty pravého pasteveckého psa, takže jej jistě potěšíte prací venku, třeba s jinými zvířaty. K cizincům se chová nedůvěřivě, ale bez důvodu není agresivní, ani nekouše. K dětem se chová přátelsky, ale záleží to i na přístupu samotných dětí. S ostatními zvířaty vychází také dobře.

Péče.

Požadavky na majitele malinoise rozhodně nejsou mírné; takový chovatel by měl mít se služebními plemeny zkušenosti, měl by být asertivní, vždy dominantní a ve svých postojích zatvrzelý. Co jednou psovi zakáže, nesmí již nikdy povolit a také musí pro psa mít dostatečné využití; dostatek pohybu, nejlépe se s ním účastnit obranářských nebo záchranářských zkoušek. Pro malinoise jsou vhodné i psí sporty, například flyball nebo agility. Malinois jistě udělá radost jako aktivním sportovcům, tak aktivním kynologům nebo psovodům, kteří psa dokáží správně využít.  Samotný výcvik malinoisů není nijak těžký, jelikož se tito psi učí rychle, ale psovod musí trvat na vykonání povelu. Tito psi mají také dobré pozorovací schopnosti a jsou to vášniví aportéři. Na rozdíl od některých plemen nemají problém s dlouhodobým soustředěním. Obecně se za nejslabší odvětví všestranného výcviku u malinoisů považuje stopování, avšak závisí na jedinci. Pro stopování se hodí rozvážnější plemena, resp. jedinci, ale belgičtí ovčáci jsou horliví a uspěchaní.  Srst tohoto plemene nepotřebuje žádnou zvláštní péči, kromě občasného česání; v době línání je ale potřeba vyčesávat psa každý den, a doporučuje se podávat lososový nebo olivový olej, pro lepší kvalitu srsti.

Malinois neboli belgický ovčák malinois je psí plemeno a jeden ze čtyř druhů belgických ovčáků. Jako jediný z těchto ovčáků je krátkosrstý. Plemeno belgický ovčák, bylo uznáno v roce 1891, založením Klubu belgických ovčáků (v originále "Club du Chien de Berger Belge"). Lidově se těmto psům říká i „maliňáci“.

The Malinois is a medium-to-large breed of dog, sometimes classified as a variety of the Belgian Shepherd dog rather than as a separate breed. The name "Malinois" is derived from Malines, the French name for the breed's Flemish city of origin, Mechelen.  The breed is used as a working dog for tasks including detection of odors such as explosives, accelerants (for arson investigation), and narcotics; tracking humans for suspect apprehension in police work; and search and rescue missions. The U.S. Secret Service uses Belgian Malinois to guard the grounds of the White House.


Děj.

Příběh vypráví bezdětný a osamělý spisovatel Nathan Zuckerman, který se setkává na školním srazu se svým bývalým spolužákem, Jerrym Levovem. S jeho pomocí rekonstruuje život jeho bratra Seymoura Levova, kterému díky jeho blonďatým vlasům přezdívali „Švéd“. Jejich židovští prarodiče se do Ameriky přistěhovali z Evropy. Otec obou bratrů, Lou Levov, se věnoval rukavičkářství a v Newarku vybudoval světoznámou firmu Newark Maid. Seymour na střední škole vynikal ve všech sportech, stal se hvězdou v basketbalu, americkém fotbalu a na své spolužáky zapůsobil tak mocně, že vzpomínky na něho v jejich pamětech vyvstávají stále živě. Po střední škole přes otcův nesouhlas vstoupí do amerického námořnictva, aby pomohl své vlasti, které se snažil co nejvíce přizpůsobit, v boji proti Japonsku na konci druhé světové války. Po návratu odmítl všechny nabídky slavných univerzit, které si přály, aby za něj hrál, místo toho vystudoval nevýznamnou univerzitu, kde se seznámil se svou ženou Dawn Dwyerovou, dcerou irských přistěhovalců. Dawna musí jako irská katolička přesvědčit Loua Levova o tom, že se může stát synovou manželkou. Po škole vstoupil Seymour do otcovy firmy, musel projít všemi profesemi, které v továrně probíhají. Po otcově odchodu na odpočinek se řízení společnosti ujal sám.  Spolu s Dawn vychovává dceru Merredith, vše se jeví jako dokonalá americká idyla. Ovšem Merry dospívá během války ve Vietnamu, začne se přátelit s jejími odpůrci a sama proti ní začne vystupovat. Aktivita vrcholí výbuchem bomby v oldrimrockém koloniálu, která zabije místního obětavého lékaře. Bombu nastražila Merry, která se po zbytek života musí ukrývat před FBI, jež po ní intenzivně pátrá. Putuje Amerikou, v Chicagu nastraží další výbušninu, která tentokrát usmrtí tři lidi. Musí dále prchat, samostudiem se snaží najít způsob života po ukončení války. Stane se džinistkou, bydlí a pracuje nedaleko otcovy továrny v Newarku. Otce během jejího útěku kontaktuje válečná aktivistka Rita Cohenová, která mu předává zprávy o dceři a chce peníze, nakonec mu prozradí dceřinu adresu a Švéd se za ní vydává, najde ji jako trosku, zjistí, že byla několikrát znásilněna, což mu po zbytek života neustále vyvstává v paměti. Kvůli džinismu se Merry o sebe nestará, aby nezahubila jiné bytosti, Švédovi se z ní udělá špatně a pozvrací se jí do obličeje. Uteče a vše vypráví svému kariéristickému bratrovi.  Zuckerman se se Švédem setká na jeho pozvání, myslí, že mu má pomoci napsat hodl jeho otci. Na školním srazu ovšem zjistí, že Švédům život nebyl až tak idylický, jak Seymour při jejich setkání vyprávěl. Podobně jako Nathan prožil rakovinu prostaty, ovšem na rozdíl od něj se pro Švéda stala smrtelnou, zjistí pravdu i o jeho dceři, o které se napíše román.

Americká idyla (v originále American Pastoral) je román amerického spisovatele Philipa Rotha z roku 1997. Děj se odehrává v Nové Anglii během války ve Vietnamu, tématem je především asimilace přistěhovalců. Vypravěč románu, Rothovo spisovatelské alter ego Nathan Zuckerman, konkretizuje tuto problematiku na příkladu dvou rozdílných rodin, židovské a irských katolíků. V roce 1998 získal Roth za tento román Pulitzerovu cenu. Kniha u nás poprvé vyšla roku 2005 v nakladatelství Volvox Globator v překladu Rudolfa a Luby Pellarových.

American Pastoral is a Philip Roth novel published in 1997 concerning Seymour "Swede" Levov, a successful Jewish American businessman and former high school star athlete from Newark, New Jersey. Levov's happy and conventional upper middle class life is ruined by the domestic social and political turmoil of the 1960s during the presidency of Lyndon B. Johnson, which in the novel is described as a manifestation of the "indigenous American berserk".  The framing device in "American Pastoral" is a 45th high school reunion attended by frequent Roth alter ego Nathan Zuckerman, who is the narrator. At the reunion, in 1995, Zuckerman meets former classmate Jerry Levov who describes to him the tragic derailment of the life of his recently deceased older brother, Seymour "Swede" Levov. After Seymour's teenage daughter Merry, in 1968, set off a bomb in protest against American involvement in the Vietnam War, killing a bystander, and subsequently went into hiding, Seymour remained traumatized for the rest of his life. The rest of the novel consists of Zuckerman's posthumous recreation of Seymour's life, based on Jerry's revelation, a few newspaper clippings, and Zuckerman's own impressions after two brief run-ins with "the Swede," in 1985 and shortly before Seymour's death from prostate cancer, at age 68, in 1995. In these encounters, which take place early in the novel, Zuckerman learns that Seymour has remarried and has three young sons, but Seymour's daughter Merry is never mentioned. In Zuckerman's reimagining of Seymour's life, this second marriage has no part; it ends in 1973 with Watergate unraveling on TV while the previous lives of the protagonists completely disintegrate.  "American Pastoral" won the Pulitzer Prize in 1998 and was included in TIME's List of the 100 Best Novels. The film rights to it were later optioned, though a film version was not made until 2016. In 2006, it was one of the runners-up to Toni Morrison's "Beloved", in the "What is the Best Work of American Fiction of the Last 25 Years?" contest held by the "New York Times Book Review."


Historie a organizace.

Kořeny sboru sahají až do roku 975, kdy biskup Wolfgang z Řezna založil katedrální školu, která – mimo jiné – měla zajišťovat liturgický zpěv v katedrále. V průběhu neuvěřitelné více než tisícileté historie sbor zažil mnoho vzestupů i pádů. Ve 20. století se Domspatzen se stali světově proslulí, a to zejména prostřednictvím dvou sbormistrů, kteří sbor formovali v průběhu 70 let: Theobald Schrems (dómský kapelník 1924-1964) a Georg Ratzinger (dómský kapelník 1964-1994, starší bratr papeže Benedikta XVI.). Schrems položil základy, které umožnily úspěch tím, že sboru dal jeho současnou institucionální podobu: internátní škola pro chlapce ve věku 10-19 let, soukromá střední škola s důrazem na hudební vzdělání, a pěvecký sbor jako dominantní prvek. Tímto způsobem chlapci mohou studovat intenzivně zpěv a hudbu a společně pod jednou střechou získávají též vysoce kvalitní všeobecné vzdělání. To umožňuje větší efektivitu a zabraňuje vyčerpání studentů. Ratzinger zdokonalil sbor po hudební stránce a povznesl jej na vysokou uměleckou úroveň. Po jeho odchodu na odpočinek se po několika letech stal, patrně kvůli svému bratrovi Benediktu XVI., terčem bulvárních novinářů ve víceméně uměle vyvolané aféře se zneužíváním dětí, se kterou on ovšem objektivně nic společného neměl.  Chlapci vystupují při světských koncertech v modrých stejnokrojích s motýlkem, muži v černých oblecích s kravatou. Při bohoslužbách nosí klasický liturgický oděv, chlapci celotročně v barvě červené, muži v černé, všichni s bílou rochetou.  Od roku 1994 je kapelníkem Roland Büchner, po staletích první laik v tomto úřadě. Sbor si i pod jeho vedením udržel nejvyšší úroveň.

Nahrávky a vystoupení.

Sbor má obsáhlou diskografii, bylo o něm natočeno několik filmů a absolvuje i mnoho úspěšných zahraničních turné, zajímavostí je, že jeho patrně první zahraniční cesta vedla do Prahy. Hlavním účelem sboru však zůstává liturgická hudba v katedrále sv. Petra.

Regensburger Domspatzen je sbor pro liturgickou hudbu v katedrále sv. Petra v Řezně (Regensburg) v Bavorsku (Německo). Sbor je chlapecký, skládá se pouze z chlapců a mladých mužů .

The Regensburger Domspatzen (literally: Regensburg Cathedral Sparrows) is the cathedral choir at the Regensburg Cathedral in Regensburg, Bavaria, Germany. The boys' choir dates back to 976, and consists of boys and young men only. They perform in liturgy and concert, and have made international tours and recordings.


Životopis.

Raná léta ve straně.

Emil Maurice se vyučil jako hodinář. V letech 1917–1919 působil ve vojsku, avšak první světové války se neúčastnil. V roce 1919 vstoupil do DAP, která se později přetransformovala na NSDAP. V roce 1920 se Maurice stal prvním nejvyšším velitelem SA, tuto funkci vykonával do následujícího roku.  Když Hitler Maurice pozoroval při jedné rvačce v mnichovské hospodě, fascinoval ho natolik, že mu nabídl tykání. Takové výsady se dostalo velmi málo straníkům, např. Ernstu Röhmovi.

Hitlerův strážce.

Roku 1923 se Maurice stal velitelem Stabswache (Štábní stráž). Měla osm členů a jejími úkoly byla ochrana Hitlera, strany na veřejných akcích a narušování setkání jiných stran.  Za účast na Pivnicovém puči byl s Hitlerem uvězněn v Landsbergu. Právě Mauricovi diktoval Hitler první stránky své knihy Mein Kampf, později převzal tuto úlohu Rudolf Hess.  V roce 1925 opět založil Maurice oddíl Hitlerovy stráže známé jako Schutzstaffel (SS). Měl členské číslo 2.

Odhalení židovských kořenů.

Poté co se Heinrich Himmler stal SS-Reichsführerem, se dostal Maurice do konfliktu s Himmlerovými pravidly rasové čistoty pro důstojníky SS. Toto pravidlo nařizovalo zkoumání rodin jednotlivých důstojníků a jejich předků.  V Mauricově rodokmenu se ukázalo, že Maurice je židovský míšenec – prvním židem v rodině byl Mauricův dědeček Charles Maurice Schwartzenberger (1805–1896), zakladatel Divadla Thalia v Hamburku. Himmler, který vždy žárlil na Hitlerovy nejbližší přátele z nejranějších dob strany, proto nařídil okamžité Mauricovo propuštění z SS, současně s dalšími členy jeho rodiny.  Hitler však udělal krok, který mu nebyl podobný – Maurice se zastal a dovolil starému příteli, navzdory jeho židovskému původu a lásce k Hitlerově neteři Geli Raubalové zůstat v SS.

Pozdější život.

V roce 1936 se Maurice stal poslancem Reichstagu v Lipsku. Roku 1937 vedl Společnost odborných řemeslníků v Bavorsku a byl prezidentem Obchodní a průmyslové komory v Mnichově.  V roce 1945 byl zadržen americkou armádou. V roce 1947 byl propuštěn, po roce 1948 strávil 4 roky v pracovním táboře. Zemřel 6. února 1972 v Mnichově.

Emil Maurice (19. ledna 1897, Westermoor, Německé císařství – 6. února 1972, Mnichov, Spolková republika Německo) byl zakládající člen NSDAP, osobní strážce, řidič i přítel Adolfa Hitlera.

Emil Maurice (19 January 1897 – 6 February 1972) was an early member of the National Socialist German Workers' Party (Nazi Party) and a founding member of the "Schutzstaffel" (SS). He was Hitler's first personal chauffeur, succeeded first by Julius Schreck and then Erich Kempka. He was one of the few persons of mixed Jewish and ethnic German ancestry to serve in the SS.


Reprezentace.

Švédský brankářský talent se na významné akci objevil v roce 1976, kdy byl na mistrovství Evropy juniorů v Československu součástí stříbrného mužstva. O rok později se stal na šampionátu v Západním Německu se svými spoluhráči mistrem Evropy v této věkové kategorii. Při obou startech na MEJ byl vyhlášen nejlepším brankářem. "(v letech 1976 a 1977 se měnilo věkové omezení turnaje, turnaj 1976 byl pro hokejisty do 19 let, následující ročník již byl omezen 18 lety)"  Třikrát startoval na mistrovství světa hráčů do 20 let. V roce 1977 v Československu,1978 v Kanadě (stříbro) a 1979 ve Švédsku (bronz, nejlepší brankář, All Star tým).  Již v juniorském věku se prosadil do mužského švédského národního týmu. S ním absolvoval MS 1979 v SSSR, odkud si odvezl výběr s třemi korunkami na dresech bronz. Stejný kov získal i na olympijských hrách 1980 v Lake Placid. Po odchodu do zámoří se objevil za národní tým ještě na nepovedeném Kanadském poháru 1981 (kde Švédi skončili v šestičlenném turnaji pátí) a po vyřazení svého klubu v prvním kole play off NHL posílil reprezentaci na MS 1983 v Západním Německu, kde Seveřané obsadili čtvrtou pozici.  Statistika na velkých mezinárodních turnajích

Klubová kariéra.

Odchovanec klubu Hammarby IF Hockey v mládežnickém věku přestoupil do AIK Stockholm, v jehož dresu v letech 1978-80 chytal nejvyšší soutěž. V létě 1980 se rozhodl i kvůli svému draftování klubem Philadelphia Flyers pro odchod do zámoří a v sezoně 1980/81 byl v dresu Maine Mariners hvězdou farmářské ligy AHL, což dokládá výčet ocenění – Les Cunningham Award (nejužitečnější hráč), Dudley "Red" Garrett Memorial Award (nejlepší nováček), zařazení do All Star týmu soutěže a Harry "Hap" Holmes Memorial Award (brankář nejméně inkasujícího týmu). Svému týmu navíc pomohl až do finále soutěže, kde však se spoluhráči nestačil na Adirondack Red Wings. V sezoně 1981/82 se kromě Maine postavil osmkrát i mezi tyče Philadelphia Flyers v NHL. Premiéru si odbyl 25. března proti Washington Capitals (3:4). V následující sezoně již nastupoval za Flyers pravidelně a novináři jej zařadili do All Rookie týmu a zachytal si i utkání hvězd, v play off však jeho tým nepřešel první kolo. Ve Švédsku byl v hlasování hráčů oceněn trofejí Viking Award pro nejlepšího švédského hráče v zámoří. V sezoně 1983/84 chytal stabilně za Philadelphii, ale kvůli výkyvu formy se objevil i ve čtyřech utkáních AHL za Springfield Indians. Ve vyřazovacích bojích opět s "Letci" nepřelétl přes prvního soupeře. Svojí nejlepší sezonu kariéry zažil v ročníku 1984/85, během kterého si vysloužil nejen svojí druhou nominaci do utkání hvězd, ale také zařazení do 1. All star týmu a Vezina Trophy pro nejlepšího brankáře (tu získal jako první Evropan, na kterého navázal až od devět let později Dominik Hašek). V play off pak jeho mužstvo došlo až do finále Stanley Cupu, kde ztroskotalo na skvělé generaci Edmonton Oilers.  V sezoně 1985/86 v úvodních osmi utkáních sice navázal na formu z předešlé sezony, ovšem více toho již nestihl – 11. listopadu 1985 našel smrt za volantem svého Porsche 930.  Třikrát byl vybrán do švédského All Star týmu – 1979, 1980 a 1983. Trofej, která nese jeho jméno, je od sezony 1993/94 každoročně udílena v klubu Philadelphia Flyers hráči, který se nejvíce zlepšil mezi jednotlivými sezonami. Číslo Lindberghova dresu 31 se již v pensylvánském týmu neužívá.

Smrt.

Při nehodě utrpěl nevratné poškození mozku, dále měl zlomenou čelist a kyčel. Rodiče vzhledem k tomu, že přístroje udržovaly v činnosti již bezvládné tělo, rozhodly o jejich odpojení i poskytnutí synových orgánů k transplantaci.

Per-Eric Göran "Pelle" Lindbergh (24. května 1959 ve Stockholmu, Švédsko – 11. listopadu 1985 v Somerdale, New Jersey, USA) byl švédský hokejový brankář, který se prosadil do NHL v dresu Philadelphia Flyers. Jeho kariéru ukončila smrtelná autonehoda ve věku 26 let.

Göran Per-Eric "Pelle" Lindbergh (; May 24, 1959 – November 11, 1985) was a Swedish professional ice hockey goaltender who played parts of five seasons in the National Hockey League (NHL) for the Philadelphia Flyers. Lindbergh died at age 26 in a single-car accident five months after leading the Flyers to the 1985 Stanley Cup Finals and winning the Vezina Trophy as the NHL's top goaltender.


Příbuzné látky.

Halotan není chemicky ether. Pokusy najít méně metabolizovatelná anestetika vedly k objevu halogenovaných etherů, například enfluranu a isofluranu. Výskyt jaterních reakcí je u těchto látek nižší. O přesné úrovni hepatotoxicity enfluranu se polemizuje, byť je jen minimálně metabolizován. Isofluran není prakticky vůbec metabolizován a zprávy o poškození jater v souvislosti s touto látkou jsou velmi vzácné.

Historie.

Tento halogenovaný uhlovodík byl poprvé syntetizován C. W. Sucklingem z Imperial Chemical Industries (ICI) v roce 1951 a poprvé klinicky použit M. Johnstonem v Manchesteru v roce 1956. Halotan se stal populární jako nehořlavé celkové anestetikum nahrazující jiná inhalační anestetika, například diethylether a cyklopropan. Jeho používání jakožto anestetika bylo ukončeno během 80. a 90. let 20. století s rozmachem novějších anestetik. Stále se však používá ve veterinární chirurgii a v rozvojových zemích díky své nízké ceně.  Halotan byl od svého uvedení v roce 1956 do 80. let podán mnoha milionům dospělých a dětských pacientů po celém světě. Mezi jeho vlastnosti patří při vysokých hladinách kardiální útlum, senzibilizace srdce na katecholaminy (např. norepinefrin) a silná bronchiální relaxace. Nedráždí dýchací cesty a stal se proto vhodnou látkou pro pediatrickou anestezii. Vzhledem ke způsobovanému srdečnímu útlumu byl kontraindikován u pacientů se selháním srdce, se srdeční arytmií, a dále také při stavech vysokých hladin katecholaminů, například při feochromocytomu.  Opakovaná expozice halotanu u dospělých byla ve vzácných případech zmiňována jako příčina vážného poškození jater. Stalo se to v 1 případě z 10 000 expozic. Výsledný syndrom byl označen jako halotanová hepatitida a je patrně výsledkem metabolismu halotanu na kyselinu trifluoroctovou prostřednictvím oxidačních reakcí v játrech. Zhruba 20 % vdechovaného halotanu je metabolizováno v játrech a produkty se vylučují močí. Hepatitický syndrom má úmrtnost 30 až 70 %. Obavy z této hepatitidy vedly k dramatické redukci používání halotanu u dospělých. V 80. letech 20. století byl nahrazen enfluranem a isofluranem. V roce 2005 byly typickými prchavými anestetiky isofluran, sevofluran a desfluran. Protože riziko halotanové hepatitidy je u dětí podstatně nižší než u dospělých, používal se halotan v pediatrii i v 90. letech. Ovšem okolo roku 2000 byl zde z většiny nahrazen sevofluranem.

Syntéza.

Komerční syntéza halotanu začíná trichlorethylenem, který reaguje s fluorovodíkem za přítomnosti chloridu antimonitého při 130 °C, přičemž vzniká 2-chlor-1,1,1-trifluorethan. Ten následně reaguje s bromem při 450 °C a vzniká halotan.

Halotan (INN), též halothan, je uhlovodíkový halogenderivát používaný jako inhalační celkové anestetikum. Systematický název sloučeniny je "2-brom-2-chlor-1,1,1-trifluorethan", látka je známa i pod obchodním názvem Fluothane. Jedná se o jediné inhalační anestetikum, které obsahuje v molekule atom bromu; existuje řada jiných halogenovaných anestetik, která obsahují atomy chloru a fluoru (jako v případě halotanu), ale atom bromu postrádají. Halotan je bezbarvá, na světle nestabilní, kapalina příjemné, mentolo-peprmintové vůně (podobně jako Alpa). Dodává se v hnědých láhvích a obsahuje 0,01 % thymolu jakožto stabilizačního činidla. Halotan patří mezi základní léčiva obsažená v seznamu WHO. Používání halotanu ve vyspělých státech však bylo téměř úplně překonáno novějšími inhalačními anestetiky.

Halothane sold under the brand name Fluothane among others, is a general anesthetic. It can be used to start or maintain anaesthesia. One of its benefits is that it does not increase the production of saliva, which can be particularly useful in those who are difficult to intubate. It is given by inhalation. Side effects include an irregular heartbeat, decreased effort to breathe, and liver problems. Like all volatile anesthetics, it should not be used in people with a personal or family history of malignant hyperthermia. It appears to be safe in porphyria. It is unclear whether use during pregnancy is harmful to the baby, and it is not generally recommended for use during a C-section. Halothane is a chiral molecule that is used as a racemic mixture. Halothane was discovered in 1955. It is on the World Health Organization's List of Essential Medicines. As of 2014, the wholesale cost in the developing world is about 22 to 52 USD for a 250 mL bottle. Its use in developed countries has been mostly replaced by newer anesthetic agents such as sevoflurane. It is no longer commercially available in the United States. Halothane also contributes to ozone depletion.


Stavba.

Čepička je v podstatě představována především nukleosidem 7-methylguanosinem (mG) navázaným na první nukleotid mRNA řetězce přes tři fosfátové skupiny (a to přes 5' uhlíky obou ribóz). Mimo to mohou být i jisté strukturní změny provedeny na prvním či druhém nukleotidu (dodatečné methylace na různých skupinách).  Vznikají však různé typy čepiček. Nejjednodušší čepička je typ "0", která se vyskytuje především u jednobuněčných eukaryot a obsahuje pouze mG. Existuje však také čepička "1", kde je ribóza předposlední báze (té, která byla původně na úplném konci, tedy na pozici "1") methylována v poloze 2' a může být methylován N6 prvního nukleotidu v případě, že jím je adenin, který se jako první vyskytuje velice často; tento typ čepičky je nejčastější u většiny eukaryot. Čepička "2" se vyskytuje pouze u některých druhů a má methylovánu ribózu v poloze 2' i na následujícím nukleotidu. Kromě těchto základních typů existuje i čepička "4", využívaná například trypanosomami, která má methylovanou ribózu na prvních čtyřech pozicích mRNA.

Tvorba čepičky.

Proces přidávání čepičky se nazývá capping a je to první probíhající posttranskripční modifikace surového primárního transkriptu (RNA těsně po svém vzniku). Na cappingu se podílí tři základní enzymy, které pracují v těsném sledu. Nejprve jistá fosfatáza odstraní 5' fosfát z konce mRNA. Následně guanyltransferáza přidá GMP na konec řetězce, a to ve směru 5'–5' (naopak než je normální v nukleových kyselinách). Konečně methyltransferáza přidá na guanosin methylovou skupinu.  Některé viry, jako chřipkové, nesyntetizují tyto enzymy pro vlastní potřebu a ani nezneužívají ty buněčné, ale přímo kradou 5' čepičku z hostitelské mRNA (pravděpodobně ještě v průběhu její syntézy), kterou si pak přesunou na svou vlastní mRNA i s 10-15 počátečními nukleotidy. Neobvykle vzniká také čepička typu 4 u trypanosom, vytváří se nejdříve na krátké, zvlášť syntetizované RNA (takzvané "leader sekvenci"), která je potom připojena na rostoucí pre-mRNA mechanismem trans-splicingu.  RNA polymeráza I a RNA polymeráza III čepičku nepřidávají, tím se mimo jiné liší od známější RNA polymerázy II.

5' čepička (cap) je struktura na 5' konci eukaryotických a virových mRNA, která chrání mRNA před rozkladem buněčnými enzymy (fosfatázami a nukleázami) a usnadňuje transport mRNA a spuštění translace na ribozomu.

In molecular biology, the five-prime cap (5′ cap) is a specially altered nucleotide on the 5′ end of some primary transcripts such as precursor messenger RNA. This process, known as mRNA capping, is highly regulated and vital in the creation of stable and mature messenger RNA able to undergo translation during protein synthesis. Mitochondrial mRNA and chloroplastic mRNA are not capped.


Popis.

Vývrt je tvořen dvěma druhy prvků, těmito prvky jsou drážky a pole. Drážky jsou místa, která jsou "vyříznuta" v hlavni a vystouplé prvky se nazývají pole. Drážky a pole se mohou lišit počtem, hloubkou, tvarem, směrem stoupání (pravo a levotočivé) a velikostí stoupání. Rotace udělená vývrtem projektilu výrazně zvyšuje jeho stabilitu, tím zvětšuje dostřel a zlepšuje přesnost.  Vývrt hlavně lze charakterizovat jeho stoupáním, to nám říká, že na jednu otáčku musí projektil urazit danou vzdálenost. Např.: 1 otáčka na 500 milimetrů (1:500 mm). Čím kratší je vzdálenost, na které se projektil otočí, tím větší musí být stoupání vývrtu a tedy i rotace projektilu.  Kombinace váhy, délky a tvaru projektilu určuje stoupání vývrtu potřebné k stabilizaci projektilu. Střely velké ráže kulatého tvaru určené na krátkou vzdálenost potřebují malé stoupání, např.: 1:1200 mm. Naopak střely malé ráže podlouhlého tvaru určené na dlouhou vzdálenost potřebují velké stoupání, např.: 80 gr střela 5,56 × 45 mm NATO potřebuje stoupání 1:200 mm a větší.  Klasický vývrt udržuje konstantní stoupání vývrtu po celé délce hlavně. Rotace projektilu je v tomto případě urychlována tím, jak je urychlována střela během svého pohybu v hlavni. Existuje však i tzv. vývrt s progresivním stoupáním, jeho šroubovice je výrazněji zakroucena u ústí hlavně. Rotace projektilu při průchodu vývrtem s progresivním stoupáním je urychlována více. Cílem dodávání rotace je dosažení správné rychlosti rotace střely při opouštění hlavně. Existuje totiž optimální rychlost rotace pro konkrétní střelu konkrétního náboje. Optimální je taková rotace, kdy podélná osa střely sleduje po celou dobu letu směr tečny k dráze. Pokud je rychlost rotace kolem osy příliš velká, je střela přestabilizována a její stabilizace udržuje během letu osu ve směru osy hlavně v okamžiku výstřelu. Přestabilizace zkracuje dostřel i když výrazně méně než když je střela podstabilizována. Výhody vývrtu s progresivním stoupáním nejsou adekvátní růstu náročnosti při jeho výrobě a proto se tento druh vývrtu používá jen velmi vzácně.  Ráže vývrtu hlavně je údaj související s vnitřním průměrem hlavně. U drážkovaného vývrtu lze naměřit různý průměr mezi poli, ve srovnání s průměrem měřeným mezi drážkami. . Metodika měření nebyla sjednocena a různí výrobci udávají ráži vývrtu hlavně různě. Ráže je definována jako smluvní číslo, přestože se často udává v jednotkách délky.

Historie.

Muškety byly velkorážové zbraně, do kterých byly používány těžké a "pomalé" kule. Tyto zbraně neměly vývrt, respektive měly hladký vývrt hlavně. Při výstřelu docházelo vlivem nedostatečného vedení kule k jejímu poskakování uvnitř hlavně, to vedlo k nepřesnosti střelby. Bylo zapotřebí vyrábět mnohem přesnější hlavně (minimalizovat vůli mezi hlavní a kulí), to však bylo technologicky velmi náročné a nákladné.  Vývrt hlavně byl vynalezen v Augsburgu na konci 15. století. Ale až v roce 1520 byl vývrt hlavně prvně použit v praxi a to Augustem Kotterem, zbrojířem z Norimberku. I přes první použití v 16. století, se vývrt hlavně nestal samozřejmostí, masově začal být používán až v 19. století.  Dlouhou dobu byl používán polygonální vývrt. S postupným přechodem z černého prachu na kordit se polygonální vývrt ukázal jako příliš mělký. Proto byl polygonální vývrt vytlačen drážkovaným vývrtem.  Během druhé světové války se polygonální vývrt opět objevil v německém kulometu MG 42.

Varianty.

Drážkovaný vývrt.

Drážkovaný vývrt je druh vývrtu, u kterého je přechod mezi drážkami a poli řešen ostrými hranami. Drážkovaný vývrt je vyráběn s různým počtem drážek, např.: čtyřdrážkový, sedmidrážkový, osmidrážkový vývrt hlavně.  Drážkovaný vývrt je nyní používán v kanónech, houfnicích, puškách, revolverech, pistolích,… Jedná se o nejpoužívanější druh vývrtu.  Výhody

Polygonální vývrt.

Polygonální vývrt je druh vývrtu, u kterého je přechod mezi drážkami a poli plynulý. Polygonální vývrt vypadá jako mnohoúhelník s oblými hranami, nejčastěji je používán šestiúhelníkový a osmiúhelníkový polygonální vývrt.  Polygonální vývrt je používán u pistolí Heckler & Koch, GLOCK, Kahr a pušek Heckler & Koch, např.: útočná puška G3 a samonabíjecí puška HK SL7. Tento typ vývrtu je použit mimo jiné i na české pistoli vz. 82 a izraelské pistoli Jericho 941. Za jeden z prvních historicky známých polygonálních vývrtů lze považovat vývrt na pušce Whitworth.  Výhody

Výroba.

Vývrt hlavně je vyráběn těmito metodami:

Využití v kriminalistice.

Při roztáčení projektilu v hlavni dochází k otlačení střely vývrtem. Každá hlaveň vytváří na projektilu specifické stopy, podle kterých je identifikovatelná. Lze tedy s vysokou pravděpodobností určit, z jaké hlavně (potažmo zbraně) byl projektil vystřelen, toho je využíváno v kriminalistice. Pravděpodobnost úspěšné identifikace ovšem klesá s opotřebením hlavně. Míra tohoto poklesu závisí na typu hlavně, použitém střelivu apod. ale v zásadě se dá říci, že spolehlivá identifikace není možná po několika stech až nízkých tisících výstřelů.

Drážkovaný nebo polygonální vývrt hlavně je skupina vodících ploch ve tvaru šroubovice, která zajišťuje roztočení projektilu okolo jeho podélné osy. Tato rotace slouží ke gyroskopické stabilizaci projektilu, tím zvětšuje dostřel a zlepšuje přesnost.

In firearms, rifling refers to the helical groovings that are machined into the internal (bore) surface of a gun's barrel, for the purpose of exerting torque and thus imparting a spin to a projectile around its longitudinal axis during shooting. This spin serves to gyroscopically stabilize the projectile by conservation of angular momentum, improving its aerodynamic stability and accuracy over smoothbore designs.  Rifling is often described by its twist rate, which indicates the distance the rifling takes to complete one full revolution, such as "1 turn in 10 inches" (1:10 inches), or "1 turn in 254 mm" (1:254 mm; sometimes expressed as "1:25.4"cm, or similar, units usually easily inferred.) A shorter distance indicates a "faster" twist, meaning that for a given velocity the projectile will be rotating at a higher spin rate.  The combination of length, weight and shape of a projectile determines the twist rate needed to stabilize it – barrels intended for short, large-diameter projectiles like spherical lead balls require a very low twist rate, such as 1 turn in 48 inches (122 cm). Barrels intended for long, small-diameter bullets, such as the ultra-low-drag, 80-grain 0.223 inch bullets (5.2 g, 5.56 mm), use twist rates of 1 turn in 8 inches (20 cm) or faster.  In some cases, rifling will have changing twist rates that increase down the length of the barrel, called a "gain twist" or "progressive twist"; a twist rate that decreases from breech to muzzle is undesirable, since it cannot reliably stabilize the bullet as it travels down the bore.  Extremely long projectiles, such as flechettes, require impractically high twist-rates to be gyroscopically stabilized, and are often stabilized aerodynamically instead. Such aerodynamically stabilized projectiles may be fired from a smoothbore barrel without a reduction in accuracy.


Nepřesnost juliánského kalendáře.

Juliánský kalendář zavedl ve starověkém Římě Julius Caesar v roce 45 př. n. l. Kalendář má každý čtvrtý rok přestupný, průměrný rok je tedy dlouhý 365,25 dne. Naproti tomu skutečný, tzv. tropický rok je dlouhý cca 365,2422 dne, tedy je asi o 11 minut kratší. Díky této odchylce docházelo k postupnému opožďování kalendáře vůči okamžikům, kdy nastává rovnodennost nebo slunovrat, o jeden den každých 128 let.  Křesťanská církev tento kalendář přejala a na nikajském koncilu roku 325 určila 21. březen jako den jarní rovnodennosti pro výpočet data Velikonoc. Díky nepřesnosti juliánského kalendáře se však tato „úřední“ rovnodennost postupně začala rozcházet s tou skutečnou, astronomickou, roku 453 byla diference 1 den, roku 581 byla diference 2 dny atd. Nesoulad kalendáře s astronomickou skutečností byl v období vrcholného středověku již výrazně patrný. Od 14. století se papežové a koncily, stejně jako astronomové včetně Regiomontana a Koperníka přípravou reformy kalendáře s větší či menší intenzitou zaobírali. Konečně za pontifikátu papeže Řehoř XIII. roku 1582 byla diference 9,809 dne. Velikonoční neděle ani zdaleka nebyla tou první nedělí po prvním jarním úplňku, což pro římskokatolickou církev byl stav neúnosný.

Řehořova reforma.

Rozhodující návrh "Compendium novae rationis restituendi kalendarium" předložil roku 1575 papeži Řehoři XIII. lékař a astronom z kalabrijského Cirò Luigi Giglio (latinsky též Aloisius Lilius, 1510–1576). Papežská komise po několikaletém zkoumání alternativních řešení návrh schválila a 24. února 1582 Řehoř XIII. vydal bulu "Inter gravissimas", vyhlašující kalendářní reformu. Protože mělo být vynecháno 10 dní najednou, bylo k provedení tohoto kroku vybráno období, kdy bude zásah do liturgického roku pro malý počet přeskočených významných svátků nejmenší. Reforma měla proto být provedena bezprostředně po svátku sv. Františka, připadajícím na čtvrtek 4. října. Následující den měl být považován za pátek 15. října. Papežská bula také stanovila, že každý poslední rok století bude přestupný jen tehdy, bude-li dělitelný číslem 400. Tím došlo k vynechání třech přestupných roků každých 400 let, což zkrátilo délku průměrného juliánského roku 365,25 dne o 3/400 na 365,2425 dne. Díky tomu dojde znovu k posunu oproti tropickému roku o jeden celý den až po přibližně 3300 letech.  K přijetí gregoriánského kalendáře roku 1582 došlo jen v některých katolických zemích, jinde se prosazoval jen postupně. V Čechách a na Moravě jej nařídil Rudolf II. roku 1584. Bulu hlavy římskokatolické církve pochopitelně neuznávaly země jiných konfesí, které zůstávaly u juliánského kalendáře. Výhody kalendáře a praktické důvody jako byl obchod však časem přiměly i nekatolické země přebírat nový kalendář. Například protestantské části říše a státy Anglie a Švédsko přijaly kalendář během 18. století, ještě méně ochotně jej přijímaly pravoslavné země, například Rusko až po Říjnové revoluci roku 1918. Konečně ve 20. století se kalendář původně zavedený touto bulou stal mezinárodním standardem.

Inter gravissimas (pojmenovaná podle úvodních slov v latině) byla papežská bula vyhlášená dne 24. února 1582 papežem Řehořem XIII. Bula opravovala nepřesnost juliánského kalendáře, který se po reformě začal nazývat gregoriánský (podle latinského podoby papežova jména "Gregorius"). Bulou bylo vynecháno 10 říjnových dní, aby se jarní rovnodennost vrátila na 21. března, a zavedena přesnější pravidla pro přestupný rok.

Inter gravissimas (English: "Among the most serious...") was a papal bull issued by Pope Gregory XIII on February 24, 1582. The document, written in Latin, reformed the Julian calendar. The reform came to be regarded as a new calendar in its own right and came to be called the Gregorian calendar, which is used in most countries today.