Cíle.

Úkolem mise bylo otestovat letové vlastnosti a spolehlivost rakety Saturn I Block II. Provedení Block II se liší od předchozí verze hlavně přidáním plně funkčního druhého stupně, prodlouženými nádržemi prvního stupně a novým naváděcím systémem. Koncepce svazku motorů spalujících kapalný vodík, která je využita na druhém stupni, měla být prověřena o několik let dříve na raketovém stupni Centaur. Projekt měl však dvouleté zpoždění a první start se konal teprve měsíc před SA-5 a koncepce tedy nebyla řádně prověřena. První stupeň měl vylepšené motory a prodloužené nádrže, mohl proto být poprvé natankován na plánovanou kapacitu 340 000 kg paliva. Naváděcí systém byl poprvé umístěn na vrchu druhého stupně. Poprvé byly také použity kýlové plochy pro zvýšení stability během letu.

Přípravy před startem.

Druhý stupeň byl na Cape Canaveral dopraven v září z testovacího zařízení firmy Douglas v Sacramentu pomocí upraveného letounu B-377, který byl kvůli rozšířenému trupů nazýván Pregnant Guppy. Kvůli komplexnosti nového stupně a navigační jednotky trvaly přípravy ke startu až do ledna 1964. Během příprav se vyskytly problémy s výtahy na devadesáti metrové podpůrné konstrukci komplexu 34, což zpomalovalo práci a působilo nepohodlí personálu.

Průběh letu.

Start byl plánován na 27. ledna 1964 ale kvůli úniku kapalného kyslíku byl o dva dny odložen. Další pokus již proběhl bez obtíží a raketa úspěšně odstartovala. Během letu bylo do pozemního střediska odesláno 1183 měření a raketu sledovalo šest teleskopů. Do výšky 1000 metrů byla raketa natáčena kamerami, které sledovaly každý její pohyb. Oddělování druhého stupně proběhlo bez problémů, zpětné rakety zpomalily první stupeň a ten dopadl do Atlantského oceánu, 800 km od místa startu. Separace byla filmována z kamerových podvěsů na prvním stupni a po dopadu byl jimi získaný materiál vyzvednut. Zážeh druhého stupně proběhl taktéž bez problémů. Pomocné rakety mu udělily prvotní impulz a všech šest motorů bylo zažehnuto. Zážeh pomocných raket byl potřeba, neboť ve stavu beztíže může kapalné palivo „ztratit kontakt“ s hrdlem palivového vedení a do motoru by tak neproudilo palivo. Malé zrychlení tak díky setrvačnosti způsobí natlačení paliva k sání motoru. (viz Raketový motor na kapalné pohonné látky#Nevýhody)  Zážeh druhého stupně trval osm minut. Druhý stupeň vstoupil na eliptickou orbitu a svojí hmotností téměř 17 tun vytvořil rekord v hmotnosti umělého tělesa na oběžné dráze. Celková hmotnost se skládala ze samotného druhého stupně (6500 kg), přístrojové sekce a aerodynamických prvků (1150 kg) a devíti a půl tunového modelu kabiny vyplněné zvlhčeným pískem pro simulaci užitečného zatížení.

SA-5 (Saturn-Apollo 5) první start rakety Saturn I Block II. Řada Block II měla vylepšený první a funkční druhý stupeň, včetně přístrojové sekce umístěné nad ním. Poprvé se také objevují kýlové plochy na zádi rakety. V rámci programu Apollo se jednalo o první orbitální misi.

SA-5 was the first launch of the Block II Saturn I rocket and was part of the Apollo program. In 1963, president John Kennedy identified this launch as the one which would place US lift capability ahead of the Soviets, after being behind for more than six years since Sputnik.


Životopis.

Fitzroy byl synem lorda Augusta Fitzroye a Alžběty Cosbyové. Po smrti svého strýce roku 1747 zdědil titul hraběte z Eustonu.  Studovat začal na Westminsterské škole, podnikl cestu po Evropě a absolvoval studium na Peterhouse v Cambridge. 29. ledna 1756 se oženil s Annou Liddellovou, dcerou barona z Ravensworthu. Narodily se jim tři děti – Georgia, George a Charles.  Roku 1769 byla dvojice na základě zákona vydaného parlamentem rozvedena. Fitzroy se podruhé oženil 24. června 1769 s Elizabeth Wrottesleyovou. Dvojice měla šest dětí – Henryho, Augustu, Frances, Williama, Elizabeth a Isabellu.

Politická kariéra.

Roku 1756 se stal poslancem Dolní sněmovny za obvod Borroughbridge. O několik měsíců později změnil volební obvod na Bury St Edmunds, který kontrolovala jeho rodina. O rok později zemřel jeho dědeček a Fitzroy se stal 3. baronem z Graftonu, což mu umožnilo stát se členem Sněmovny lordů.  Stal se známým kritikem Johna Stuarta, oblíbence Jiřího III. Fitzroy se proti němu spojil s Thomasem Pelhamem-Hollesem a dosáhli tak rychlý Stuartův konec ve funkci premiéra. Roku 1765 byl Fitzroy jmenován za člena tajné rady a později byl, po debatě s Williamem Pittem, dosazen do funkce správce severní části země ve Wentworthově vládě. Následující rok ale odstoupil a Pitt sestavil vládu v níž Fitzroy zastával funkci ministra financí.  Pittova nemoc na konci roku 1767 vyústila v to, že se Fitzroy stal vůdčí osobností vlády. Období, po které je považován za britského premiéra začíná Pittovou rezignací ke konci roku 1768. Politický útok opozice vedl k jeho odstoupení v lednu 1770. Roku 1768 získal i pozici kancléře univerzity v Cambridge.  Ve vládě Fredericka Northa získal roku 1771 křeslo strážce tajné pečeti, ze kterého roku 1771 na protest proti politice britské vlády vůči americkým koloniím odstoupil. V druhém vládním období Watsona-Wentwortha zastával také funkci strážce tajné pečeti.

Augustus Fitzroy, 3. vévoda z Graftonu (28. září 1735 – 14. března 1811, Euston, Anglie), označovaný také jako hrabě z Eustonu, byl britský státník, člen strany Whigů. V letech 1768 až 1770 zastával funkci britského premiéra.

Augustus Henry FitzRoy, 3rd Duke of Grafton, (28 September 173514 March 1811), styled Earl of Euston between 1747 and 1757, was a British Whig statesman of the Georgian era. He is one of a handful of dukes who have served as Prime Minister.  He became Prime Minister in 1768 at the age of 33, leading the supporters of William Pitt, and was the youngest person to have held the office until the appointment of William Pitt the Younger 15 years later. However, he struggled to demonstrate an ability to counter increasing challenges to Britain's global dominance following the nation's victory in the Seven Years' War. He was widely attacked for allowing France to annex Corsica, and stepped down in 1770, handing over power to Lord North.


Život.

Alice Prinová se narodila ve městě Châtillon-sur-Seine v departementu Côte-d'Or. Jako nemanželské dítě žila v bídě a chudobě a starala se o ní její babička. Ve věku dvanácti let byla poslána za svou matkou do Paříže, aby si tam našla práci. Nejprve pracovala v obchodech a pekárnách, ale ve čtrnácti letech začala stát modelem pro sochaře, který se nepohodl s její matkou.  Kiki z Montparnassu stala symbolem společenské scény Montparnassu, byla populární umělkyní a modelkou pro desítky umělců, mezi jinými byli například i Chajim Soutine, Julian Mandel, Tsuguharu Foujita, Francis Picabia, Jean Cocteau, Arno Breker, Alexander Calder, Per Krohg, Hermine David, Pablo Gargallo, Mayo a Tono Salazar. Moise Kisling namaloval portrét Kiki z Montparnassu s názvem "Nu assis", který se stal jedním z jeho nejznámějších děl.  Společníkem a souputníkem Prinové po většinu dvacátých let byl fotograf Man Ray, který nasnímal několik stovek jejích portrétů. Kiki z Montparnassu je na některých jeho nejlepších a nejznámějších obrazech, včetně pozoruhodného surrealistického díla "Le violon d'Ingres" a "Noire et blanche".  Alice Prinová zemřela v roce 1953 v Paříži ve věku padesát jedna let, zřejmě po komplikacích s alkoholismem nebo kvůli drogové závislosti. Jejího pohřbu se zúčastnil velký zástup umělců a jejích obdivovatelů.

Dílo.

Jako malířka malovala Alice Prinová portréty, autoportréty, společenské aktivity, fantaskní zvířata a zasněné krajiny v lehkém expresionistickém stylu, který byl odrazem jejího snadného způsobu života a nekonečného optimismu.  Její autobiografie byla vydána v roce 1929 pod názvem "Kiki's Memoirs" ve spolupráci Ernestem Hemingwayem a Tsuguharu Foujitou, kteří napsali úvodní slovo.

Filmografie.

Alice Prinová se objevila v devíti krátkých a často experimentálních filmech bez jakéhokoliv honoráře.

Alice Ernestine Prinová řečená Kiki z Montparnassu (2. října 1901 – 29. dubna 1953) byla modelka pařížských umělců, zpěvačka v nočních klubech, herečka a malířka.

Alice Ernestine Prin (2 October 1901 – 29 April 1953), nicknamed the Queen of Montparnasse, and often known as Kiki de Montparnasse, was a French artist's model, literary muse, nightclub singer, actress, memoirist and painter. She flourished in, and helped define, the liberated culture of Paris in the 1920s.


Historie.

Letiště se rozkládá na ploše 3500 ha a jeho terminály jsou poměrně daleko od sebe. Spojení mezi oběma terminály, nádražím a parkovišti bylo zajišťováno autobusovou kyvadlovou dopravou. Přeprava z jednoho terminálu na druhý během dopravní špičky činila 20 i více minut. Vedení letiště proto uvažovalo o vhodnějším způsobu vnitřní přepravy, který by odpovídal nárůstu letecké dopravy. Původně byl plánován projekt kabinové lanovky, od kterého však bylo upuštěno poté, co provozní testy v roce 1999 neproběhly úspěšně. Plány na CDGVAL se objevily v roce 2000, stavební práce začaly v roce 2003. Otevření bylo původně plánováno na rok 2006, ale zdrželo se o šest měsíců. Celkové náklady činily 145 miliónů €. Během prvního roku provozu bylo přepraveno 10 miliónů pasažérů, v průměru 25 000 denně.

Technické parametry.

Název linky je složeninou zkratek "CDG" (zkratka pro Letiště Charlese de Gaulla) a "VAL", která znamená Véhicule Automatique Léger (automatické lehké vozidlo). Jedná se o automatizovaný vlak bez řidiče, který jezdí na gumových kolech. Tento systém byl vyvinut v roce 1971 a poprvé realizován ve městě Lille. Na pařížském letišti Orly jezdí obdobná dráha Orlyval od roku 1991.  CDGVAL má dvě linky. První byla uvedena do provozu 3. dubna 2007, druhá 27. června téhož roku. Stanice i vlaky jsou zpřístupněny osobám s omezenou schopností pohybu nebo orientace.

Linka 1.

Linka 1 začala 19. března 2007 jezdit ve zkušebním provozu a pro veřejnost byla otevřena 4. dubna téhož roku. Dráha je 3,5 km dlouhá a má pět zastávek:  Dráha je v provozu nepřetržitě po celý den. Jednotlivé spoje jezdí v intervalu 3 minuty 43 s. V nočních hodinách (1:30-4:30) je časový interval mezi dvěma vlaky 20 minut. Maximální doba jízdy mezi konečnými stanicemi je osm minut. Průměrná cestovní rychlost je 25 km/h, maximální rychlost činí 70 km/h.

Linka 2.

Druhá linka se nazývá "LISA" neboli "Liaison Interne Satellite Aérogare" (Vnitřní spojení terminálu Satellite) a do provozu byl uvedena 27. června 2007. Měří pouze 650 metrů a má dvě stanice. Spojuje terminál 2E s nově otevřeným terminálem Satellite S3. Doba jízdy je 45 sekund. Vlaky jezdí ve dvouminutovém intervalu a mohou za hodinu převézt v každém směru 4500 cestujících.

CDGVAL je název lehkého metra, které od roku 2007 spojuje terminály na největším pařížském letišti - Letišti Charlese de Gaulla. Slouží k bezplatné přepravě cestujících a zaměstnanců letiště. Dráha se skládá ze dvou samostatných linek.

CDGVAL "(Charles de Gaulle Véhicule Automatique Léger)" is a free automatic shuttle rail service at Paris-Charles de Gaulle Airport consisting of two lines: a first line which opened on 4 April 2007 and a second on 27 June 2007. Based on the VAL system and using Siemens Transportation Systems VAL 208 coaches, the first five-station line links the three airport terminals, RER and TGV stations and remote car parks within 8 minutes.  Since 2015, the two lines are operated by Transdev on a 24-hour basis. The 60 million annual passengers of the airport and its 85,000 employees generate an annual traffic of 10 million journeys on CDGVAL.


Pořadatelství.

O pořádání 13. mistrovství světa v lehké atletice byl rekordní zájem. Dne 4. dubna 2006 IAAF oznámil, že devět zemí (Maroko - Casablanca, Jižní Korea - Tegu, Spojené arabské emiráty, Španělsko - Barcelona nebo Valencia, Rusko - Moskva, Austrálie - Brisbane, Švédsko - Göteborg, Chorvatsko - Split a Spojené státy - Chicago, New York nebo San Francisco) projevilo zájem o pořádání mistrovství světa. 1. prosince 2006 potvrdily závazný zájem Brisbane, Tegu, Moskva a Göteborg. Göteborg ale za nedlouho odstoupil z důvodu nedostatečné finanční podpory od švédské vlády. Na zasedání rady IAAF 27. března 2007 v Mombase bylo oznámeno, že vítězným kandidátem je Tegu.

Absence.

Světového šampionátu se nezúčastnila také řada medailistů z předchozího MS v Berlíně 2009 a atleti, kteří z důvodu nemoci, pozitivního dopingového nálezu či dlouhodobého zranění nemohli do Tegu odcestovat.  Ochuzena byla mužská stovka, kde nestartovali kvůli zranění Američan Tyson Gay a Jamajčan Asafa Powell (držitel nejrychlejšího výkonu roku na 100 m časem 9,78 s.). Jeho krajan Steve Mullings měl naopak podruhé v kariéře pozitivní dopingový nález. Trest hrozí také Američanovi Mikeu Rodgersovi, který měl rovněž v těle zakázaný stimulant a nominace se dobrovolně vzdal.  V desetiboji se nepředstavil olympijský vítěz Bryan Clay (zranění kolene) a chyběl rovněž halový mistr Evropy v sedmiboji z roku 2011 Bělorus Andrej Kravčenko.  Kvůli zranění nohy nemohl v soutěži výškařů obhajovat titul Rus Jaroslav Rybakov a chyběl i jeho krajan Andrej Silnov, který na ruském šampionátu skončil na 4. místě. K nominaci mu nepomohlo ani vítězství na Diamantové lize v Londýně, kde 6. srpna překonal 236 cm. Neopakovala se tak stejná situace jako v roce 2008, kdy byl Silnov dodatečně nominován na úkor Andreje Těrešina na letní olympijské hry. Mezi ženami nestartovala halová mistryně Evropy a bronzová medailistka z MS 2009 a ME 2010 Němka Ariane Friedrichová (natrhlá Achilova šlacha) a také Američanka Chaunté Loweová, která se podruhé stala matkou a na americkém šampionátu se na MS nekvalifikovala.  Medaili nevybojovala ani americká překážkářka Lolo Jonesová, dvojnásobná halová mistryně světa v běhu na 60 m překážek, které zranění znemožnilo absolvovat americkou kvalifikaci. Na startu se neobjevily také medailistky z halového ME 2011, bronzová Christina Vukičevičová z Norska a zlatá Carolin Nytraová z Německa, které v roce 2010 patřil nejrychlejší čas mezi Evropankami (12,57 s).  Kvůli zranění pravého kotníku, které si přivodil na evropském šampionátu do 23 let v Ostravě, chyběl halový světový rekordman v trojskoku Teddy Tamgho. Titul v běhu na 800 metrů neobhájil také Jihoafričan Mbulaeni Mulaudzi, kterého o šampionát připravilo zranění zadního stehenního svalu a zad. Mistryně světa v hodu oštěpem z roku 2009 Němka Steffi Neriusová naopak ukončila atletickou kariéru, španělské stýplařce (3000 m přek.) Martě Domínguezové se narodil potomek a pro zranění odřekla účast také vítězka maratonu, Číňanka Paj Süe.

Česká účast.

Světového šampionátu se zúčastnilo 21 českých atletů (8 mužů a 13 žen). V nominaci chyběl mj. překážkář Petr Svoboda, který kvůli zranění předčasně ukončil sezónu. Největšího úspěchu mimo medaile dosáhl výškař Jaroslav Bába, který obsadil 4. místo a také oštěpař Vítězslav Veselý. První medaili (stříbrnou) přidala dne 2. září oštěpařka Barbora Špotáková, která výkonem 71,58 metru zaostala pouze za Rusku Abakumovovou, ale ta musela medaili v roce 2018 vrátit kvůli pozitivnímu testu na doping.

Zúčastněné země.

"(v závorkách uvedeny počty vyslaných sportovců)"

13. mistrovství světa v atletice (oficiálním anglickým názvem: "IAAF World Championship in Athletics Daegu 2011") se konalo od 27. srpna do 4. září 2011 na stadiónu Daegu World Cup Stadium v Tegu (Daegu) v Jižní Koreji a jeho okolí (maraton, chodecké závody). Na programu bylo celkově 47 disciplín (24 mužských a 23 ženských), kterých se zúčastnilo celkově 1945 atletů a atletek z 202 členských zemí. O jediný světový rekord, který na MS padl se postarali jamajští sprinteři Nesta Carter, Michael Frater, Yohan Blake a Usain Bolt ve štafetě na 4×100 metrů, když původní hodnotu z roku 2008 37,10 s vylepšili o šest setin sekundy na 37,04 s.

The 13th IAAF World Championships in Athletics () was an international athletics competition that was held in Daegu, South Korea. It started on 27 August 2011 and finished on 4 September 2011.  The United States topped the medal standings in the competition with 28 (12 gold, 9 silver, and 7 bronze). During the competition, 41 national records, 4 area records, 3 championship records, and 1 world record was set.


Vlastnosti.

Vzhled.

Velké změny vzhledu Google Readeru byly provedeny 28. září 2006. V interview Roberta Scobla Nick Baum, produktový manažer, uvedl, že nový vzhled je posun k vytvoření čtečky pro širokou veřejnost. Kevin Fox, designér upraveného Google Readeru, poznamenal, že původní verze byla optimální pro ty, kteří chtějí souvislý tok novinek. Nová verze umožňovala čtenářům zdroje třídit, dávat do skupin a složek, přidávat tagy nebo si zdroje označit „musím přečíst“.  Zde je několik vlastností, které Google Reader obsahoval:

Organizace.

Uživatelé se mohli přihlásit k odběru zdrojů buď vyhledávací funkcí Google Readeru nebo vložením přesné adresy RSS nebo Atom zdroje. Nové příspěvky z těchto zdrojů pak byly zobrazovány na levé straně stránky. Poté byly příspěvky řazeny podle data nebo významnosti. Položky mohly být také organizovány pomocí štítků a nebo mohly být označeny jako "Sdílené položky."

Sdílení.

Položky v Google Readeru mohly být sdíleny s dalšími uživateli internetu. Nejprve bylo možné přímo zaslat příspěvek přes e-mail nebo vytvořit jednoduchou stránku, která obsahovala všechny sdílené položky z uživatelova účtu. V prosinci 2007 změnil Google politiku sdílení a tak byly všechny položky označené uživatelem jako sdílené automaticky viditelné pro jejich Google Talk kontakty. Uživatelé tuto změnu kritizovali, protože nebyl způsob jak tuto vlastnost nevyužívat. Adresa uživatelských stránek se sdílenými položkami byla proto doplněna náhodným řetězcem, aby si mohl tyto stránky prohlížet pouze ten, kdo znal přesnou adresu.

Offline přístup.

Google Reader byla první aplikace, která používala Google Gears, rozšíření prohlížeče, které umožňuje offline přístup k online aplikacím. Uživatelům, kteří mají toto rozšíření nainstalované, se stáhlo 2000 nejnovějších položek ke čtení offline. Po znovupřipojení se k internetu se zdroje aktualizovaly. Podpora této funkce byla ukončena v roce 2010.

Mobilní přístup.

Mobilní rozhraní bylo spuštěno 18. května 2006. Aplikaci bylo možné používat na zařízeních podporujících XHTML nebo WAP 2.0. V květnu 2008 ohlásil Google verzi Google Readeru směřovanou pro uživatele iPhone.

iGoogle.

Zobrazovat zdroje z Google Readeru na iGoogle bylo možné od 4. května 2006.

Integrace ve Firefox.

Google Reader byl zařazen v rozpoznávání zdrojů Mozilla Firefox (od verze 2.0), který proto automaticky přesměrovával uživatele na obrazovku Googlu Readeru „Přidat odběr“.

Wii verze.

Google vytvořil verzi Google Readeru výhradně formátovanou pro webový prohlížeč Wii 8. května 2008.

Konkurence.

Hlavní konkurencí Google Readeru byl NewsGator Online, Rojo.com a Bloglines.

Ukončení provozu.

Google umožnil uživatelům exportovat své zdroje s pomocí Google Takeout. Velká část uživatelů se přesunula ke službě Feedly, dva týdny po oznámení ukončení jich bylo více než 3 miliony. Proti ukončení vzniklo několik petic, např. petice na Change.org nasbírala více než 150 000 podpisů.  Vývojář služby Instapaper Marco Arment vyjádřil názor, že za ukončení provozu je snaha přimět uživatele ke čtení a sdílení s pomocí Google+, což naznačuje konec éry podpory neomezených a interoperabilních webových formátů podobných RSS velkými firmami jako jsou Google, Facebook a Twitter.

Google Reader byla webová čtečka (agregátor) RSS/Atom zdrojů americké firmy Google, která byla zveřejněna 7. října 2005 v Google Labs, roku 2007 jí byl odejmut status Beta verze a 13. března 2013 bylo oznámeno ukončení jejího provozu k 1. červenci 2013. Uživatelé si cenili její jednoduchý design a zároveň jednoduchost použití. Pro syndikaci obsahu podporovala obvyklé formáty Atom a RSS. V průběhu provozu byla přidávána podpora různých zařízení, např. mobilních telefonů, do roku 2010 fungovala také funkce čtení bez připojení k Internetu.

Google Reader was an RSS/Atom feed aggregator operated by Google. It was created in early 2005 by Google engineer Chris Wetherell and launched on October 7, 2005, through Google Labs. Google Reader grew in popularity to support a number of programs which used it as a platform for serving news and information to people. Google closed Google Reader on July 1, 2013, citing declining use.


Historie.

Atlantic byl vybudován v loděnicích Harland & Wolff v Belfastu v roce 1870 a byla to druhá loď pro znovuzrozenou společnost White Star Line. Poháněn byl parním motorem o výkonu 600 k s jedním šroubem a čtyřmi stožáry s plachtami. Na svou první plavbu do New Yorku vyplul 8. června 1871.

Potopení.

20. března 1873 vyplul Atlantic na svou 19. plavbu z Liverpoolu z 952 lidmi na palubě, ze kterých 835 bylo cestujících. Během plavby se posádka rozhodla, že se zastaví v Halifaxu v Novém Skotsku kvůli doplnění uhlí pro parní stroj.  Když se loď 31. března večer přibližovala k Halifaxu, byli do půlnoci na můstku kapitán a 3. důstojník. Poté Atlantic vplul do bouře rychlostí 12 uzlů (22 km/h) s malou viditelností a rozbouřeným mořem. Ačkoli to cestující a posádka nevěděli, byl Atlantic asi 20 km na západ mimo kurs od halifaxského přístavu.  Ve 2 hodiny ráno místního času, 1. dubna 1873, najel Atlantic na skálu pod hladinou zvanou Marr's Head 50 metrů od Meagher's Island. Záchranné čluny byly sice spuštěny, ale byly smeteny rozbouřeným mořem když se loď začala potápět. Při této katastrofě zemřelo 562 lidí. Podle seznamu pasažérů bylo na palubě 156 žen a 189 dětí, včetně dvou, které se narodily během plavby. Přežil jen jeden chlapec, John Hindley. Téměř každý člen posádky přežil. Přežilo celkem 390 lidí z 952 na palubě. Byla to nejhorší katastrofa v severním Atlantiku, dokud se nepotopil v roce 1904 parník SS "Norge" u Rockallu 28. června 1904.

RMS "Atlantic" byl zaoceánský parník společnosti White Star Line, který sloužil na trase Liverpool – New York. Během jeho 19. plavby, 1. dubna 1873, narazil do skály a potopil se u pobřeží Nového Skotska. Zemřelo 562 lidí na palubě. Byla to největší civilní námořní katastrofa v dějinách, dokud se nepotopil v roce 1904 dánský parník SS "Norge".

SS "Atlantic" was a transatlantic ocean liner of the White Star Line that operated between Liverpool, United Kingdom, and New York City, United States. During the ship's 19th voyage, on 1 April 1873, she struck rocks and sank off the coast of Nova Scotia, Canada, killing at least 535 people. It remained the deadliest civilian maritime disaster in the North Atlantic Ocean until the sinking of on 2 July 1898 and the greatest disaster for the White Star Line prior to the loss of in April 1912.


Původ.

Pojem „Karpatští Němci“ zavedl historik Raimund Friedrich Kaindl, který se věnoval problematice dějin Němců v Uhersku. Poměrně přesně vymezuje toto obyvatelstvo od jiných německých enkláv v Uhersku, zejména v Sedmihradsku.  Němci se dostali do Uher zejména v procesu znovuosídlení země vylidněné po mongolském vpádu do Uher v letech 1241 – 1242. Německá kolonizace přinesla do Uherska vznik míst na základě magdeburského městského práva a Němci patřili k měšťanům prakticky všech míst. V 16. století přišla do Uher další vlna německé kolonizace – tzv. habáni.  Na území dnešního Slovenska osídlili Němci tři hlavní cílové oblasti:

Spišští Sasové.

Pro Karpatoněmecké obyvatelstvo ve Spiši se vžil také nesprávný název Spišští Sasové. Na základě lingvistické analýzy se však zjistilo, že kolonisté původně přišli z oblasti středního Franska (okolí řek Rýn a Máza) a ne ze Saska. Pojmenování pravděpodobně vzniklo v období, kdy se Němcům na Slovensku obecně říkalo „Sasové“.

Politická angažovanost.

Karpatští Němci se během 1. poloviny 20. století intenzivně politicky angažovali. V rámci jejich komunity existovaly dva základní politické proudy. Jeden z nich měl orientaci spíše na uherskou politickou tradici. Spolupracoval proto spíše se stranami maďarské menšiny a podporoval autonomii Slovenska. Tento směr reprezentuje Spišská německá strana. Druhý proud byl orientován více protimaďarsky, s poukazem na potlačování německého jazyka a kultury v Uhersku před rokem 1918. Jeho představitelem je Karpatoněmecká strana. Snahu spojit všechny německé politické proudy na východě Československa počátkem 30. let 20. století vyvíjela Německá lidová strana.  Koncem 30. let 20. století převláda Karpatoněmecká strana (nyní již coby sesterská organizace Sudetoněmecké strany). S nástupem autonomistů na Slovensku během druhé republiky byla zřízena Německá strana s vůdcem Franzem Karmasinem a nacionálně socialistickou orientací, coby výlučný reprezentant německé menšiny na autonomním Slovensku a později i během Slovenského štátu.

Karpatští Němci nebo Karpatoněmci (německy "Karpatendeutsche"), též Mantáci (německy "Mantaken"), je označení Němců, obývajících území někdejších Horních Uher (dnešního Slovenska a Zakarpatské Ukrajiny) a přistěhovavších se na toto území mezi 12. a 15. stoletím. Po skončení druhé světové války byla většina Mantáků odsunuta do Německa.  Na území dnešního Slovenska sídlili Mantáci zejména v Bratislavě, na středním Slovensku (tzv. Hauerland a Horní Nitra) a na Spiši.

Carpathian Germans (, or "felvidéki németek", ) are a group of ethnic Germans. The term was coined by the historian Raimund Friedrich Kaindl (1866–1930), originally generally referring to the German-speaking population of the area around the Carpathian Mountains: the Cisleithanian (Austrian) crown lands of Galicia and Bukovina, as well as the Hungarian half of the Austro-Hungarian monarchy (including Szepes County), and the northwestern (Maramuresch) region of Romania. Since the First World War, only the Germans of Slovakia (the Slovak Germans or "Slowakeideutsche", including the Zipser Germans) and those of Carpathian Ruthenia in Ukraine have commonly been called "Carpathian Germans".


Statut.

Celebration má oficiálně statut statistické územní jednotky evidované statistickým úřadem Spojených států amerických (náležící do oblasti "Orlando–Kissimmee Metropolitan Statistical Area"). Celebration je oficiálně vedena jako komunita (nikoli obec), taktéž nespadá pod katastr žádné obce, nicméně zastavěná oblast Celebration o výměře 27,7 km² čítá na cca 9500 rezidentů a sama o sobě má charakter menšího amerického městečka jižanského rázu (taktéž neoficiálně se o Celebration referuje jako o městu či městečku).

Historie.

Celebration bylo založeno v letech 1993-1994 dceřinou firmou "Disney Development Company" na pozemku o rozloze asi 20 km² v okresu "Reedy Creek Improvement District". Celkové investice činily přibližně 2,5 miliardy dolarů. Městskými architekty byli "Cooper, Robertson & Partners" a Robert A. M. Stern; prvky v okolní krajině pak vznikly podle návrhu prominentní sanfranciské firmy EDAW. Jako jednotný architektonický sloh byl zvolen tamní jižanský rezidenční styl z počátku 20. století, s typickými dřevěnými a cihlovými stavbami. Pro Celebration specifická je též nízká hustota zástavby, absence obytných výškových staveb a více místa pro zeleň.První fáze vývoje rezidenční části se ale naplno rozběhla až v roce 1996 a od té doby prošla fázemi staveb jejich jednotlivých oblastí, navanými "villages" (vesnice). Ty zahrnují "Celebration Village", "West Village" a "Lake Evalyn"; v další fázi pak "the North Village", "South Village", "East Village" a "Aquila Reserve"; a nakonec a "Artisan Park". Sám ředitel Michael Eisner věnoval rozvoji Celebration zvýšené úsilí (projekt měl vyhovovat firemní vizi "Experimental Prototype Community of Tomorrow", EPCOT).

Služby.

V prvních fázích komeční budovy Walt Disney Company zabíraly větší část města; v průběhu nárůstu komunity většina z nich stáhla. O energetické a komunikační služby městečku se starají společnosti "Smart City Telcom" a "Reedy Creek Energy Services", které jsou obě řízeny Walt Disney Company.  Město má svoji hasičskou zbrojnici, poštu (i přesto, že Celebration nemá vlastní ZIP kód), školu, banku a nemocnici. Poblíž se nachází golfové hřiště s kurzy golfu.  Služby městečka zahrnující vzdělání, zdravotnictví a technologie byly plánovány od samotného začátku experty v těchto oblastech, pod supervizí CEO společnosti Disney.

Obyvatelstvo.

Přestože na celém území Celebration žije kolem 9500 lidí, v samotném centru je to jen něco málo přes 2700 (952 domácností a 716 rodin). Přes 93,5 % obyvatel Celebration jsou běloši. Roční příjem obyvatel se pohybuje kolem 160 % celostátního průměru.

Komunity.

Obyvatelé Celebration mají mnoho komunit, z toho osm náboženských (sedm křesťanských a jednu židovskou).

Slavnosti.

Celebration každý rok hostí několik událostí, které jeho komunita pořádá. Ve výročí Dne nezávislosti se v Celebration koná slavnostní ohňostroj.

Doprava.

Silnice zvaná World Drive spojuje Celebration se zábavním parkem Walt Disney World Resort. Uvnitř města se její obyvatelé přepravují buď na kole, pěšky nebo elektromobily.

V populární kultuře.

Celebration bylo od svého vzniku místem děje několika málo seriálů, dokumentů, radiových show nebo knížek. Děj byl do Celebration zasazen např. v epizodě "Crime Aid" amerického seriálu "The Office", dalším televizním seriálu "How to Start Your Own Country", show radiové stanice NPR "Wait Wait… Don't Tell Me!" nebo dokonce muzikálu "Avenue Q".

Kritický pohled.

Značná část děl, která Celebration zmiňují, se však o městečku, jeho stylu a koloritu, a jeho obyvatelích vyjadřují kriticky. Eric Petersen nabízí v písni "Every Town Will Celebrate" satirický pohled na město; obdobně tak skupina Chumbawamba ve své písničce "Celebration, Florida" z alba WYSIWYG se nese v duchu satiry a „nostalgie po čase, který si nemohou pamatovat“.  Román "Candor" o mladíkovi ze střední Floridy, ve které Celebration leží, byl napsán bývalým obyvatelem tohoto městečka a ostatní postavy popisuje jako konzumenty s vymytým mozkem. V románu je zmíněno několik lokací, které odpovídají místům v centru Celebration. V eseji "Species-On-Species Abuse" její autorka Sarah Vowellová zase jízdu na kole přes Celebration netypicky v některých aspektech přirovnává v masakru na Columbine a ději knížky Velký Gatsby.  Celebration taktéž našlo zmínku v dokumentárním filmu. Dokument The Corporation, zabývající se rostoucím vlivem nadnárodních korporací nad zbytkem společnosti, Celebration představuje jako další krok postupné nadvlády prostřednictvím vlastnictví korporací nad lidmi. Stejně tak vytýká, že městečko bylo vytvořeno za účelem zisku společnosti Walt Disney a zasazení jeho „dokonalého předměstí“ je nerealistické až směšné a místo tradice s kořeny se v případě jeho architektury jedná o falešnou imitaci.  Ve knize No Logo kanadské publicistky Naomi Kleinové (ve které mj. popisuje vývoj komerce a reklamy ve smyslu vztahu zboží, produktů a zákazníků) je Celebration zmíněna jako příklad „komerční nirvány“ – zatím nejvyšší mety v cestě korporací za upoutání si svých zákazníků, která je mnohem bezprostřednější a pokročilejší než prostší formy reklamy a marketingu. Kleinová také upozorňuje na zajímavý paradox: v Celebration nejsou žádné reklamy – podle ní to souvisí právě se skutečností, že Celebration je komerční město jako takové a Walt Disney Company jako „vlastník města“ má právo určovat si podmínky, které by v běžném městě nebyly možné – zákaz reklamy (konkurence) je podle Kleinové jednou z nich.

Celebration, Florida je komunita v okrese Osceola County amerického státu Florida. Jedná se de facto o první komerční městečko na světě. Vlastníkem je společnost Walt Disney Company.

Celebration is a census-designated place (CDP) and a master-planned community in Osceola County, Florida, United States, located near Walt Disney World Resort and originally developed by The Walt Disney Company. The town, whose population was 7,427 at the 2010 census, is part of the Orlando–Kissimmee Metropolitan Statistical Area.  After founding Celebration, Disney followed its plans to divest most of its control of the town. Several Disney business units continue to occupy the town's office buildings. Walt Disney World operates two utility companies, Smart City Telecom and Reedy Creek Energy Services, that provide services to the town. The town itself is connected to the Walt Disney World resorts via one of its primary streets, World Drive, which begins near the Magic Kingdom.  Various New Classical architects participated in the design of buildings in Celebration. Downtown Celebration's post office was designed by Michael Graves, the adjacent Welcome Center by Philip Johnson, and the Celebration Health building by Robert A. M. Stern. Other well-known architects who have designed nearby buildings include Charles Moore (Preview Center), Graham Gund (Bohemian Hotel), Cesar Pelli (movie theatre), and Robert Venturi and Denise Scott Brown (SunTrust Bank).


Výskyt.

Vyskytuje se ve Střední a Jižní Americe. Zde obývá hlavně nížinné a horské lesy, a také savany států Mexiko, Brazílie a Argentina. Tukaji žijí většinou v párech nebo tvoří malé skupiny. V zajetí, především v zoologických zahradách, je chován často. Jen málo zoologickým zahradám se je však podařilo rozmnožit. V ČR byla tou první Zoologická zahrada Hodonín.

Popis.

Dorůstá délky kolem 60 cm, zobák může být dlouhý až 19 cm. Barva peří je černá, jen na prsou, krku a kořeni ocasu je čistě bílá (na krku a prsou je u některých jedinců světle žlutý nádech). Kolem očí je zbarven do žluta. Zobák hraje všemi možnými odstíny žluté a oranžové, špička zobáku je černá. Podle posledních výzkumů tukan svůj velký zobák používá k regulaci teploty. V době námluv přináší sameček ve svém zobáku samičce pěkně vybarvený a zralý plod (většinou nějaké bobule nebo jiné ovoce), který sám vybere, a tím si ji získá. Tukani jsou největšími šplhavci na světě. Nejsou moc dobří letci, na zemi i po větvích se pohybují poskakováním.

Potrava.

Živí se hlavně různými plody, bobulemi a ovocem, občas si potravu zpestří bezobratlými živočichy či drobnými obratlovci. Potravu získávají jak na stromech, tak i na zemi a používají k tomu i svůj dlouhý zobák.

Rozmnožování.

Spí v dutinách starých stromů, kde také klade samice vejce. Mláďata jsou většinou dvě, výjimečně čtyři. Líhnou se po 18 denní době inkubace. V hnízdě zůstávají mláďata dalších asi 7 týdnů. Nejdříve je rodiče krmí šťávou z plodů, postupně přecházejí na pevnou potravu. Tukani se můžou dožít i 15 let.

Zajímavosti.

V přírodě je místním obyvatelstvem uctíván a spojován se zlými duchy. Díky velké spotřebě potravy vyprodukují hodně trusu.

Tukan obrovský (lat. "Ramphastos toco") je pták z čeledi tukanovití s typickým zavalitým tělem a s dlouhým, mohutným a barevným zobákem. Je to největší ze všech 37 druhů tukanů.

The toco toucan ("Ramphastos toco"), also known as the common toucan or giant toucan, is the largest and probably the best known species in the toucan family. It is found in semi-open habitats throughout a large part of central and eastern South America. It is a common attraction in zoos.


Historie.

Na území dnešního parku existoval chráněný les již od doku 1865, ve kterém byl povolen pouze sběr dřeva pro potřeby domácnosti. Lov  určitých typů divoké zvěře byl možný pouze se zvláštním povolením. V květnu 1933 byla oblast poprvé rozšiřována, nejprve o údolí Banjar (252 km²), následně roku 1935 o dalších 500 km² v oblasti údolí Halon. Status chráněné oblasti byl později na území Halon zrušen, především kvůli škodám, které divoká zvěř páchala.  1. června 1955 byla oblast o rozloze 252 km² prohlášena národním parkem, jejíž rozloha se v roce 1964 zvětšila na 318 km². Až do roku 1970 byla velikost parku omezena hranicemi distriktu Mandla, ale v tomto roce bylo k parku připojeno 127 km² oblasti ze sousedního distriktu Balaghat. Se vznikem „Projektu tygr“ (projekt indické vlády na záchranu bengálských tygrů) v roce 1973 bylo opět připojeno území z oblasti údolí Halon (500 km²) spolu s dalším územím o rozloze 1009 km², které má sloužit jako nárazníková zóna a spolu s územím národního parku byla oblast vyhlášena jako „tygří rezervace“. Ještě roku 1983 byla připojena oblast Phen o rozloze 110 km², i když s národním parkem přímo nesousedí.

Zvířata.

Kanha je známá především pro svou populaci savců. V parku se nachází poměrně početná tygří populace a Kanha platí za místo, kde má pozorovatel největší šanci v Indii tygra spatřit ve volné přírodě. Populaci tygrů se zde podařilo rozšířit z počtu 48 (1978) na (131 v červnu 2006). Krom tygrů žijí v parku i další dravé šelmy, na 80 leopardů, 396 dhoulů a 111 medvědů.  V parku se vyskytuje i horský druh barasingy (Cervus duvauceli branderi), což je druh jelena, který žije již pouze zde. Těm se zde také daří rozmnožovat z původních 66 v roce 1970 na 349 v roce 2000. Krom barasingy žijí v této oblasti 3 další druhy jelenů. Nejčastějším z nich je jelen Axis neboli čital (Axis axis), jichž v parku žije na 20 000 a jejich populace dále roste. Dalším z jelenů je Sambar (Rusa unicolor nebo také Cervus unicolor), kterých bylo v roce 2000 napočítáno 3621 a nakonec Muntžak (Muntiacus), jichž v parku žije přibližně 1200.  Zatímco počty jelenů trvale rostou, počty antilop klesají. Roku 2000 bylo v parku pouhých 73 velkých indických antilop Nilgai (Boselaphus tragocamelus), 78 antilop čtyřrohých (Tetracerus quadricornis) a pouhé 2 antilopy jelení (Antilope cervicapra).  V parku žije také početná populace (1197 exemplářů v roce 2000) mohutných gaurů (Bos gaurus). Velmi početný (6668 v roce 2000) je i druh opice Hulman (Semnopithecus) a divokých prasat (5834 v roce 2000).  Dalšími většími savci žijícími v parku jsou Rhesus Macaque (Macaca mulatta), Šakal obecný (Canis aureus), vlk (velmi vzácný), Liška džunglová (Vulpes bengalensis), vydra hladkosrstá (Lutrogale perspicillata), Medojed kapský (Mellivora capensis), Puchol malý (Viverricula indica), promyka mungo (Herpestes edwardsii), Hyena žíhaná (Hyaena hyaena), Kočka bažinná (Felis chaus), Kočka bengálská (Prionailurus bengalensis), Luskouni (Manidae), Dikobraz (Hystrix), a Zajíc (Lepus).

Doprava.

Nejbližším velkým městem je Jabalpur (169 km), který je po železnici dobře spojen s Dillí a Mumbají. Častým návštěvním místem při cestě do parku je i malé město Mandla (asi 70 km od parku, 30 Rupií, 2¾ hodiny). Je v něm přístup na internet, kavárny a v okolí mnoho zajímavých chrámů. Cesta autobusem od brány Kisli do Jabalpuru trvá 5½ hodiny, jízdenka stojí 84 Rupií a autobus odjíždí každý den v 6,20, 8,15 a 12,30 (jedna z jeho dalších zastávek je i brána Khatia). V některých měsících provozuje MP Tourism vlastní turistických autobus (4 hodiny, 150 Rupií).  Do parku samotného je možný přístup (za poplatek a pouze s průvodcem) ze tří vstupních bran, ve směru od Jabalpuru je nejlépe přístupná brána v Kisli, která leží ve vesnici Khatia. Nejlepší doba k návštěvě parku je od února do června, do parku je povolen přístup pouze v hodinách od 6,30d 12 a od 15 do 18. Od července do září je park pro veřejnost uzavřen.

Národní park Kanha leží 164 km od města Jabalpur ve státu Madhjapradéš (Madhya Pradesh) v Indii a je jedním z nejznámějších národních parků v Indii. Založen byl roku 1955 a rozkládá se na celkové ploše 2059 km² v distriktech Mandla a Balaghat. Park leží v nadmořské výšce 600-900 metrů. Lov divoké zvěře s výjimkou divokých prasat a ptáků je zde zakázán již od roku 1933.

Kanha Tiger Reserve, also known as Kanha–Kisli National Park, is one of the tiger reserves of India and the largest national park of the state of Madhya Pradesh. The present-day Kanha area is divided into two sanctuaries, Hallon and Banjar, of , respectively. Kanha National Park was created on 1 June 1955 and was designated a tiger reserve in 1973. Today, it encompasses an area of in the two districts Mandla and Balaghat.  Together with a surrounding buffer zone of and the neighbouring  The park has a significant population of royal Bengal tigers, Indian leopards, sloth bears, barasinghas and Indian wild dogs. The forest depicted in "The Jungle Book" by Rudyard Kipling is based on jungles including this reserve. It is also the first tiger reserve in India to officially introduce a mascot, Bhoorsingh the Barasingha (a swamp deer).


Historie Předsednictva.

Poprvé se pojem jugoslávského Předsednictva objevil v amandmátech (dodatcích) k jugoslávské ústavě z roku 1963 v roce 1971, kdy bylo Předsednictvo definováno jako kolektivní hlava státu a nositel zákonodárné a politické iniciativy. Ústavní dodatek se tak pokoušel již v dostatečném předstihu vyřešit nástupnictví po případném odchodu Josipa Broze Tita z vedení federace. Sám Tito byl jako prezident federace bez ohraničení mandátu členem a předsedou Předsednictva, ovšem žádný z dalších předsedů Předsednictva nebyl prezidentem.  Další úpravu postavení Předsednictva SFRJ přinesla nová ústava z roku 1974. V souvislosti s ní poté také došlo k vytvoření předsednictev jednotlivých republik a autonomních oblastí.  Předsednictvo jako nejvyšší orgán federace mělo devět členů volených na pětileté volební období, přičemž nikdo nesměl být členem Předsednictva víc jak dvakrát po sobě. Členem Předsednictva byl předseda Ústředního výboru Svazu komunistů Jugoslávie a osm delegátů - po jednom ze šesti socialistických republik a dvou socialistických autonomních oblastí. Od konce roku 1988 již není na základě ústavních dodatků předseda Svazu komunistů Jugoslávie členem Předsednictva.  Po secesi Slovinska (25. červen 1991, resp. 7. říjen 1991), Chorvatska (25. červen 1991, resp. 8. říjen 1991), Republiky Makedonie (17. listopad 1991) a Bosny a Hercegoviny (1992) fungovalo Předsednictvo jen v čtyřčlenné sestavě (Srbsko, Černá Hora, Kosovo, Vojvodina).

Postavení Předsednictva.

Postavení v čase.

Předsednictvo bylo v prvních letech své existence ve stínu doživotního prezidenta Tita, který byl formálně Předsednictvu nadřazen a byl také z titulu své prezidentské funkce předsedou Předsednictva. Po jeho smrti, 4. května 1980, byla moc ve státě převzata právě Předsednictvem, které bylo zvoleno ještě za Titova života. Ve vedení Předsednictva se střídali zástupci jednotlivých republik a autonomních oblastí. Ke zlomu došlo v květnu 1991, kdy delegáti Srbska, Černé Hory a autonomních oblastí neumožnili převzetí funkce Stipemu Mesićovi, který byl jako zástupce Chorvatska na řadě podle předem dohodnutého systému rotace. To způsobilo, že Předsednictvo na čas nemělo ani předsedu, ani místopředsedu, a tak nikoho, kdo by legálně mohl svolat jeho zasedání, než byl Mesić nakonec v červenci do funkce zvolen. V říjnu 1991 Předsednictvo zbytku federace převzalo funkce a pravomoci svazového parlamentu a svazové vlády (samotná federální vláda ale odstoupila až v prosinci).

Právní postavení.

Předsednictvo SFRJ zastupovalo federaci navenek i uvnitř. Předsednictvo také v rámci svých práv a povinností a pro dosažení rovnosti národů a národností mělo harmonizovat společné zájmy republik a autonomních oblastí s jejich odpovědností při realizaci práv a povinností federace. Chránilo ústavní pořádek. Předsednictvu také příslušelo navrhovat kandidáta na funkci předsedy svazového výkonného výboru (předseda federální vlády) a kandidáty na soudce Ústavního soudu SFRJ. Předsednictvo bylo nejvyšším velitelem jugoslávské branné moci, bylo nejvyšším orgánem vedení a velení ozbrojených sil ve válce i míru. Jmenovalo a povyšovalo generály a admirály, jmenovalo také členy Národní rady obrany, stejně jako členy dalších rad, které se mohlo rozhodnout ustanovit. Také propůjčování a udělování státních vyznamenání federace náleželo právě Předsednictvu.

Ustavení do funkce.

Výběr členů Předsednictva se odehrával v jednotlivých republikách a autonomních oblastech, které samostatně rozhodovaly o svém zástupci. Republiky, resp. autonomní oblasti, mohly také svého delegáta v průběhu volebního období nahradit, což se stalo na sklonku existence AVNOJské Jugoslávie v případě Kosova a Chorvatska, kdy však již nejde hovořit o politickém monopolu Svazu komunistů Jugoslávie, potažmo Svazů komunistů v jednotlivých republikách a autonomních oblastech. V dobách tohoto monopolu členství v Předsednictvu nabývali především zasloužilí straníci, kteří byli v průběhu období nahrazováni jen v případě úmrtí nebo nabytí jiné, významnější, funkce.  Členové Předsednictva byli voleni nepřímo s výjimkou dvou členů posledního Předsednictva: Slovince Janeze Drnovšeka a Bosňana Bogiće Bogićeviće, kteří byli zvoleni přímo.

Složení Předsednictva.

Předsedové.

K výměně předsedy docházelo v letech 1980 - 1991 pravidelně 15. května podle předem známého pořadí (Makedonie, Bosna a Hercegovina, Slovinsko, Srbsko, Chorvatsko, Černá Hora, Vojvodina a Kosovo).  Ve vztahu k poslednímu předsedovi Předsednictva Stipemu Mesićovi je nutné zmínit, že do funkce byl uveden zpětně k 1. červenci v době po podpisu Brionské deklarace a ve funkci setrval až do prosince 1991. Chaos v Jugoslávii byl umocněn, když se zbývající členové Předsednictva rozhodli pokračovat v rotaci a v říjnu 1991 uvést do funkce předsedy Předsednictva SFRJ Branka Kostiće z Černé Hory. Vzhledem k situaci, za jaké nabyl Kostić funkci, bývá za posledního předsedu Předsednictva považován Stjepan Mesić, neboť ten se stal předsedou ještě za plného počtu členů Předsednictva.

Předsednictvo Socialistické federativní republiky Jugoslávie (nebo též Prezídium SFRJ) (: ; : ; : ; : ) byla kolektivní hlava Socialistické federativní republiky Jugoslávie od května 1980 do roku 1992, kdy zůstali již jen čtyři z původních osmi členů.

The Presidency of the Socialist Federal Republic of Yugoslavia (, Председништво СФРЈ; ; Slovene: "Predsedstvo SFRJ"; ), also known as the Presidium, was the collective head of state of the Socialist Federal Republic of Yugoslavia. It was established in 1971 according to amendments to the 1963 Constitution and reorganized by the 1974 Constitution. Up to 1974, the Presidency had 23 members – three from each republic, two from each autonomous province and President Josip Broz Tito. In 1974 the Presidency was reduced to 9 members – one from each republic and autonomous province and, until 1988, President of the League of Communists of Yugoslavia "ex officio".


Život a dílo.

Michael Thonet se narodil 2. července 1796 v městečku Boppard nedaleko Koblence v západním Německu (tehdy ovšem součástí revoluční Francie).  Vyučil se stolařem a v rodišti založil řemeslnickou dílnu, v níž vyráběl nábytek. Ve třicátých letech 19. století začal dělat pokusy s ohýbáním dřeva, čehož pak využil i ve své profesi. Ohýbaný nábytek poprvé představil veřejnosti roku 1841 na průmyslové výstavě v Koblenci, kterou navštívil i rakouský kancléř Metternich. Na jeho doporučení přesídlil Thonet v následujícím roce do Vídně, kde si založil vlastní firmu na výrobu nábytku.  S manželkou Annou Marií měl celkem třináct dětí, jen pět synů se však dožilo dospělosti. Kvůli nim roku 1853 přejmenoval firmu na „Gebrüder Thonet“.  Zájem o ohýbaný nábytek neustále rostl, roku 1856 se proto Thonet rozhodl založit novou továrnu. Kvůli výhodným podmínkám si vybral moravské Koryčany, kam se následně sám na čas přestěhoval. Výroba se zde rozběhla roku 1857 a díky velkým úspěchům se firma zanedlouho rozšířila i o závody v Bystřici pod Hostýnem a Vsetíně. Později založil továrny také v Radomsku a v německém Frankenbergu.  Thonetův ohýbaný nábytek se brzy stal pojmem a německý podnikatel za jeho výrobu získal i řadu ocenění, mimo jiné zlatý kříž za zásluhy či rytířský kříž řádu Františka Josefa. Na sklonku života byl uznávaným výrobcem nábytku. Zemřel 3. března 1871 ve Vídni a vedení firmy převzali jeho synové.  V podnikání byli činní synové Michael Thonet mladší (1824–1902), Josef Thonet (1830–1887), Jakob Thonet (1841–1929) a August Thonet (1829–1910). August navíc působil jako poslanec Moravského zemského sněmu a starosta Bystřice pod Hostýnem. Funkci starosty Bystřice pod Hostýnem zastával i Jakob.

Michael Thonet (2. července 1796 Boppard – 3. března 1871 Vídeň) byl německý podnikatel, truhlář, vynálezce a návrhář nábytku. Původem z Boppardu v Porýní, usadil se na Moravě, kde založil v Koryčanech (1856) a v Bystřici pod Hostýnem (1861) továrny na nábytek z ohýbaného dřeva – TON. Továrna v Bystřici pod Hostýnem byla ve své době největší svého druhu, stala se vývojovým centrem celé firmy TON a exportovala své výrobky do celého světa.

Michael Thonet (2 July 1796 – 3 March 1871) was a German-Austrian cabinet maker, known for the invention of bentwood furniture.


William Cavendish-Bentinck, 3rd Duke of Portland

Životopis.

William Cavendish byl nejstarším synem Williama Bentnicka, 2. vévody z Portlandu a Margaret Cavendish-Harleyové a zdědil velká panství po své matce a babičce z matčiny strany. Studoval na Westminsterské škole a později na Christ Church v Oxfordu. Roku 1761 se stal poslancem Dolní sněmovny za obvod Weobley ale následující rok zdědil titul po svém otci a stal se členem Sněmovny lordů.  Připojil se k Whigům vedeným Charles Watson-Wentworthem, v jeho první vládě (1765–1766) zastával funkci správce královské domácnosti a v jeho druhé vládě (duben – srpen 1782) zastával pozici správce Irska. Po Watsonově smrti, spolu s dalšími spojenci Charlese Jamese Foxe, odstoupil.  V roce 1766 se oženil s Dorothy Cavendishovou, dcerou Williama Cavendishe, se kterou měl šest dětí.  V dubnu 1783 se stal formálně premiérem koaliční vlády, jejímiž hlavními představiteli byl Charles James Fox a Frederick North. V ní také zastával funkci ministra financí. Tato vláda byla odvolána v prosinci téhož roku.  Roku 1789 se Cavendish stal jedním z viceprezidentů londýnské dobročinné společnosti Foundling Hospital. Jeho otec byl jedním ze zakladatelů této organizace, určených Jiřím II. Posláním této společnosti byla starost o opuštěné děti. Roku 1793 byl Cavendish jmenován, po Fredericku Northovi, jejím prezidentem.  Podobně jako jiní konzervativní Whigové byl i Portland znepokojen francouzskou revolucí, rozešel se v názorech na ni s Foxem a roku 1794 se stal členem Pittovy vlády jako ministr vnitra až do Pittovy smrti roku 1806.  Poté co se Pittovi spojenci znovu dostali k moci v březnu 1807 stal se Cavendish akceptovatelným premiérem pro skupinu vlivných politiků. Jeho druhé funkční období bylo poznamenáno celkovou izolací Británie od kontinentu. Na konci roku 1809 se jeho zdravotní stav zhoršil a po skandálu jeho ministrů Canninga a Castlereagha Cavendish odstoupil a krátce nato zemřel.

William Cavendish-Bentinck, 3. vévoda z Portlandu (14. duben 1738 – 30. říjen 1809) byl britský státník, člen strany Whigů a později Toryů, rektor Oxfordské univerzity a britský premiér. Byl držitelem britských šlechtických titulů všech úrovní – vévoda, markýz, hrabě, vikomt, i baron.

William Henry Cavendish Cavendish-Bentinck, 3rd Duke of Portland, (14 April 1738 – 30 October 1809) was a British Whig and Tory politician during the late Georgian era. He served as Chancellor of the University of Oxford (1792–1809) and twice as the Prime Minister, of Great Britain (1783) and then of the United Kingdom (1807–09). The twenty-four years between his two terms as Prime Minister is the longest gap between terms of office of any British Prime Minister.  Portland was known before 1762 by the courtesy title Marquess of Titchfield. He held a title of every degree of British nobility: Duke, Marquess, Earl, Viscount, and Baron. He is also a great-great-great-grandfather of Elizabeth II through her maternal grandmother.


Historie.

Původní projekt počítal s vybudováním jedné okružní linky, která by kopírovala okružní bulváry. Později však došlo ke změnám plánu a vznikly dvě samostatné linky (2 a 6), nicméně výstavba viaduktů a stanic byla u obou velmi podobná. Ačkoliv linka s číslem 6 byla otevřena až v roce 1909, část dnešní linky byla zprovozněna o něco dříve. 2. října 1900 byl otevřen nejstarší úsek mezi dnešními stanicemi "Charles de Gaulle – Étoile" a "Trocadéro". Jednalo se o rozšíření linky 1. Když byla 6. listopadu 1903 linka prodloužena od stanice "Trocadéro" po "Passy", oddělil se úsek počínaje stanicí "Étoile" od linky 1 a vznikla nová linka "2 Sud" (2 Jih), též nazývána "Circulaire Sud" (Jižní okruh). Tato linka byla 24. dubna 1906 rozšířena od "Passy" po "Place d'Italie". 14. října 1907 byla linka "2 Sud" zrušena a připojená k lince 5. Dosavadní linka "2 Nord" (2 Sever) byla přejmenována na linku 2.  Dne 1. března 1909 byla zprovozněna nová linka 6 mezi stanicemi "Place d'Italie" a "Nation". Dne 12. října 1942 byl úsek "Étoile" ↔ "Place d'Italie" opět odpojen od linky 5 a spojen s linkou 6, která tak získala dnešní podobu. Obě části vedly převážně nad zemí, zatímco linka 5 je až na výjimku (přejezd přes Seinu) vedena pod zemí. Toto spojení existovalo dočasně už v roce 1931 po dobu konání mezinárodní koloniální výstavy.  V letech 1972–1974 byla trať přestavěna pro provoz vlaků na pneumatikách. V listopadu 2007 byl na trati instalován automatický informační systém o pohybu vlaků.

Linka 6 je jedna z linek pařížského metra a v systému MHD je značena světle zelenou barvou (obdobně jako linka 7bis). Prochází převážně jižní částí města po půlkruhové dráze a spolu s linkou 2 v severní části Paříže vytvářejí nepravidelný okruh s přestupy na stanicích "Nation" a "Charles de Gaulle – Étoile". Trať je dlouhá 13,6 km, má 28 stanic a ročně přepraví zhruba 100,7 miliónů cestujících. Linka vede většinou na viaduktech nad zemí a na dvou místech překračuje Seinu po mostech.

Line 6 is one of the sixteen lines of the Paris Métro rapid transit system. Following a semi-circular route around the southern half of the city above boulevards formed by the former wall of the 'Fermiers généraux' built between 1784 and 1791, it runs between Charles de Gaulle – Étoile in the west and Nation in the east.  Opened between 1900 and 1906 from Étoile to Place d'Italie, Line 6 was initially called "2 sud" or "circulaire sud" ("southern circulator"), before being integrated for a long time with Line 5, while the section heading east to Nation opened in 1909. At that time, Line 6 took its current form.  The line is in length, of which are above ground, and is equipped with rubber-tyred rolling stock since 1974. The line is considered one of the most pleasant lines on the Métro, due to is numerous views, sometimes exceptional, of many of Paris' most famous landmarks and monuments. With slightly more than 100 million riders in 2004, it is the sixth busiest line of the network.


Dageš forte.

"Dageš forte" („silné dageš“, "dageš chazak" nebo "dageš kaved") se může vyskytovat v každém konsonantu kromě laryngál (ע ח ה א) a ר, a to pouze v tom případě, že mu předchází vokál (pokud mu předchází šva, jedná se o "dageš lene") a že se nejedná o poslední konsonant ve slově. "Dageš forte" se dělí na tyto typy:  Konsonanty s dageš forte, po nichž následuje šva mohou dageš ztratit, a to zejména v případě konsonantů ק נ מ ל י ו.

Dageš lene.

"Dageš lene" („lehké dageš“, "dageš kal") označuje explozivní výslovnost konsonantů ze skupiny „begadkefat“: (ת פ כ ד ג ב) v následujících případech:

Typografie dageše.

Ačkoli je uvedené rozlišování jednotlivých typů dageše relevantní z hlediska funkce i výslovnosti, v písmu se zpravidla nerozlišuje; rozpoznání správného typu (a tím i správné výslovnosti) pak často vyžaduje u čtenáře navzdory plně vokalizaci textu znalost příslušného slova a jeho výslovnosti, popřípadě příslušného gramatického jevu. Výjimkou jsou některá vydání modlitebních knih a jiných náboženských textů, kde může dageš forte a dageš lene být rozlišen např. tučnější sazbou nebo zvláštní značkou připojenou k písmenu. Ustálený typografický postup však pro takové případy neexistuje.  U textů vokalizovaných pouze částečně (ne zcela důsledně) se dageš forte často vypouští; někdy se vypouští i dageš lene u písmen ג, ד, ת, u nichž moderní hebrejština rozdíl mezi plozivní a frikativní výslovností stírá. Naopak se dageš lene většinou ponechává u písmen ב, כ, פ, kde se dvojí výslovnost stále rozlišuje.  Absence dageše u písmene může být označena nebo zvýrazněna značkou "rafe" (U+05BF).  Unicode má kromě kombinačního znaku pro dageš i kódy pro jednotlivá písmena s dagešem v oblasti U+FB30 až U+FB4A.

Mapik a šuruk.

Některé gramatiky hovoří o "dageš mapik", jiné jen o "mapik" „pocházejícím z dageš“. Jedná se o graficky stejný znak jako dageš a vkládá se do písmene ה, aby se zdůraznila plnohodnotnost tohoto konsonantu. Konsonant pak neslouží jako nevyslovovaná "mater lectionis" (naznačení vokálu), nýbrž se vyslovuje: "arcah" „její země“. Graficky shodným znakem s dagešem je i šuruk. Písmeno vav s šurukem se vyslovuje jako samohláska (v moderní hebrejštině jako [u], v některých aškenázských dialektech ale jako [ɪ]).  Mapik a šuruk jsou nejen graficky zcela identické s dagešem, ale nemají ani přidělenu samostatnou pozici v Unicodu.

Dageš ( „zostřující“) je znaménko, jež bylo zavedeno spolu s vokalizací hebrejštiny a které označuje explozivní výslovnost konsonantů ze skupiny „begadkefat“: ת פ כ ד ג ב ("dageš lene"), případně také prodloužení či důraznou výslovnost konsonantu ("dageš forte", v moderní hebrejštině dageš tuto vlastnost ztratilo). Značí se tečkou uprostřed konsonantu.

The dagesh () is a diacritic used in the Hebrew alphabet. It was added to the Hebrew orthography at the same time as the Masoretic system of niqqud (vowel points). It takes the form of a dot placed inside a Hebrew letter and has the effect of modifying the sound in one of two ways.  An identical mark, called mappiq, has a different phonetic function, and can be applied to different consonants; the same mark is also employed in the vowel shuruk.  Dagesh and mappiq symbols are often omitted in writing. For instance, is often written as . The use or omission of such marks is usually consistent throughout any given context. The two functions of dagesh are distinguished as either "kal" (light) or "ḥazak" (strong).


Reakce.

Při dostatku kyslíku se butan spaluje na oxid uhličitý a vodní páru. Při nedostatku kyslíku může vznikat také uhlík (saze) a oxid uhelnatý.  "n"-butan je surovinou v DuPontově katalytickém procesu přípravy maleinanhydridu:  "n"-butan, podobně jako všechny uhlovodíky, podléhá chloraci volnými radikály, kdy vznikají 1-chlor- a 2-chlorbutan, a dále i deriváty s vyšším počtem atomů chloru. Různá relativní míra chlorace je částečně vysvětlena odlišnými vazebnými disociačními energiemi, 425 a 411 kJ/mol u dvou typů C-H vazeb. Dva centrální atomy uhlíku mají mírně slabší vazby C-H.

Použití.

Butan se prodává v láhvích jako palivo pro vařiče a podobné účely. Směs butanu s propanem (a dalšími uhlovodíky) se komerčně nazývá propan-butan. Pro použití ve formě motorového paliva se však tato propan-butanová směs prodává pod zkratkou LPG.  Butan je kromě toho v určité míře i složkou benzinu, surovinou pro výrobu základních petrochemikálií při parním krakování, používá se jako palivo v cigaretových zapalovačích a jako hnací plyn ve sprejích.  Velmi čisté formy, zvláště isobutanu, lze používat jako chladivo a ve značné míře tedy nahrazují halomethany nebezpečné pro ozónovou vrstvu, například v domácích chladničkách a mrazničkách. Hořlavost butanu není příliš velkým problémem, protože množství obsažené v zařízení není tak velké, aby vytvořilo výbušnou směs se vzduchem v místnosti. Operační tlak butanu je nižší než u halomethanů, například R-12, proto systémy s tímto plynem (např. automobilové klimatizace) nebudou při použití butanu fungovat optimálně.

Účinky na zdraví.

Butan je prostý asfyxant a jeho toxické účinky jsou dány vytlačováním kyslíku. Nemá žádné přímé systémové účinky. Inhalace butanu může způsobit euforii, ospalost, narkózu, asfyxii, srdeční arytmii a omrzliny. Může dojít i k smrti způsobené asfyxií a fibrilací komor.  Butan je nejčastěji zneužívanou těkavou látkou ve Velké Británii a v roce 2000 způsobil 52 % úmrtí "spjatých s rozpouštědly". Při vstřikování butanu přímo do krku se kapalina expanzí rychle ochlazuje na –20 °C a může způsobit prodloužený laryngospasmus. Syndrom "náhlé čichačovy smrti" (SSD), poprvé popsaný Bassem v roce 1970, je nejčastější prostou příčinou smrtí spjatých s rozpouštědly, tvoří 55 % známých smrtelných případů.

Název butan se používá jako:  Tento článek je o obou izomerech butanu; infobox pak obsahuje informace pouze o nevětveném butanu; podrobnosti o isobutanu jsou uvedeny samostatně.  Oba butany jsou velmi hořlavé, bezbarvé, snadno zkapalnitelné plyny bez zápachu. Název butan je složen z částí but- podle "acidum butyricum" – latinského názvu pro kyselinu máselnou, karboxylovou kyselinu se stejným počtem atomů uhlíku v molekule a -an, přípony označující alkany.  Rotace okolo centrální chemické vazby C-C tvoří dvě konformace ("trans" a "gauche").

Butane () or "n"-butane is an alkane with the formula CH. Butane is a gas at room temperature and atmospheric pressure. Butane is highly flammable, colorless, easily liquefied gas that quickly vaporize at room temperature. The name butane comes from the roots but- (from butyric acid, named after the Greek word for butter) and -ane. It was discovered by the chemist Edward Frankland in 1849. It was found dissolved in crude petroleum in 1864 by Edmund Ronalds, who was the first to describe its properties.


Historie.

Luciano Benetton založil firmu United Colors of Benetton (Spojené barvy Benettonu) v roce 1965 v italském městě Treviso. Firmu Luciano založil se svými sourozenci. Předsedou a šéfem se stal nejstarší z nich – sám Luciano (* 1935). Jeho sestra Guiliana (* 1937) měla na starosti návrhy, bratr Gilberto (* 1941) vedl administrativu a finance a čtvrtý sourozenec Carlo (* 1943) řídil výrobu. V následujících letech se firma rozrůstala. V roce 1969 byl otevřen první butik na Rue Bonaparte v Paříži s výběrem celého tuctu různých svetříků až v padesáti barevných odstínech.  Pak se firma začala rovněž orientovat na kosmetické produkty, například v roce 1986 firma začala vyrábět vlastní parfémem Colors. V roce 1992 se Luciano Benetton pustil do vydávání mezinárodního magazínu v angličtině a francouzštině s názvem Colors.

Citáty.

""Jsem snad radikální? Myslím, že tak trochu ano. Věřím, že je to jediný způsob, jak obstát ve své roli – tedy být příkladem. Prorážel jsem cestu tím, že jsem nutil lidi, aby si uvědomili, že každý z nich se musí podílet na řešení problémů"" Luciano Benetton  ""Nikdy se nesmíte vzdát nejvyšších nároků na kvalitu,"" říká Alessandro Benetton (* 1964), Lucianův syn a jeho nástupce, jenž získal nejvyšší vzdělání na Bostonské univerzitě a na Harvardu, a dodává: ""Jsme úspěšní díky produktům. Kdybychom se jen o kousek odchýlili od standardu a přístupných cen pro mladé, pak bychom se vystavili riziku, že naši zákazníci budou nespokojení. Ale i nadále uděláme vše pro to, abychom úroveň společnosti United Colors of Benetton stále zlepšovali"."

Benetton Group S.p.A je oděvní firma a globální módní značka sídlící v Trevisu v Itálii. Společnost má přes 6200 prodejen ve 120 zemích světa. Vydělá ročně přes 2 miliardy EUR a dělí se na tyto složky:  V roce 1974 se členem společnosti stala i francouzská značka "Sisley" (elegantní a ležérní móda), později také "Playlife" (sportovní oblečení) a "Killer Loop" (mladistvá móda).

Benetton Group S.r.l. is a global fashion brand based in Ponzano Veneto, Italy founded in 1965. Benetton Group has a network of about 5,000 stores worldwide. It is a wholly owned subsidiary of the Benetton family's holding company Edizione.


Upevnění fotoaparátu a stabilizace.

Fotoaparát lze připevnit přímo na draka, ale obvykle je připevněn k nastavitelné plošině mezi šňůrou a drakem. Tato vzdálenost redukuje nadměrný pohyb, který by mohl být přenášen z draka na fotoaparát a umožňuje drakovi vyletět do vyšších a stabilnějších vzdušných proudů. Pokud je to možné, fotoaparát se nastaví na vysokou rychlost závěrky, aby se snížilo pohybové rozostření. Fotoaparáty používající interní funkce stabilizaci obrazu mohou zvýšit počet ostrých fotografií. Aby bylo možné pořizovat fotografie orientované souběžně s horizontem, používá se metoda závěsu.

Závěsné kyvadlo.

Tento jednoduchý způsob vyrovnávání vodorovné úrovně umožňuje závěs z tuhého materiálu umístěný na šňůře pod drakem. Přirozená gravitace sama udržuje plošinu rovnou, bez ohledu na úhel, který svírá šňůra draka se zemí. Kyvadlo sice osciluje v důsledku pohybu draka a síly větru, ale fotoaparát s kyvadlem zůstane stabilnější než bez kyvadla.

Picavetův závěs.

Picavetův závěsný kříž je pojmenován po svém francouzském vynálezci Pierru Picavetovi. Skládá se z tuhého kříže, který je pod šňůrou k drakovi zavěšený ze dvou bodů. Samotné lano je propleteno v několika bodech kříže a zároveň je spojeno se šňůřou draka. Picavetovo lanko prochází skrz oko háčků nebo přes malé kladky tak, aby se plošina ustálila ve vodorovné poloze. Rozměry a tvary Picavetova závěsu byly při pokusech na zvýšení stability a ke zlepšení pohyblivosti několikrát přizpůsobeny.

Fotografování a směrování aparátu.

Spoušť fotoaparátu může být ovládána několika možnými způsoby v závislosti na typu kamery a složitosti elektroniky a plošiny. Spouštěcí mechanismy jsou ovládány pomocí rádiových servo motorků, infračerveného signálu, kabelové spouště nebo pomocí vestavěného intervalometeru. Ideální situace je taková, že se spoušť uvolní až po dosažení požadované výšky, aby se zabránilo pořizování fotografií během vypouštění.  Upevnění kamery přímo na drakovi nebo šňůře neumožňuje praktickou změnu polohy. Pokud je kamera namontována uvnitř rámu, může být tato souprava navržena tak, aby se mohla natočit horizontálně a vertikálně a měnit tak formát obrazu krajiny otáčením fotoaparátu. Úpravy těchto úhlů lze provést ručně, nastavením plošiny na zemi, nebo po úpravě plošiny umožňuje pomocí dálkového ovládání nebo automatického regulátoru na plošině, když je ve vzduchu. Běžně se úpoužívá RC systém, který se používá pro modely letadel. Serva se v těchto systémech používají k úpravě polohy plošiny. Bylo vyvinuto několik automatických regulátorů tak, aby mohly snímat fotografie, pohybovat kamerou, měnit úhel, a tak dále.

Draci.

Nejdůležitějším aspektem jakéhokoliv draka k výtahu fotoaparátu je stabilita. Široce používané typy draků jsou například parafoil, rokkaku nebo delta.

Historie.

V roce 1883 Archibald Douglas draky používal pro měření rozdílů rychlosti větru. Alexander McAdie zopakoval pokusy Benjamina Franklina s drakem a elektroměry. V roce 1887 zveřejnil zprávu o řiditelných dracích Woodbridge Davis.  První letecké fotografie z draka pořídil Arthur Batut v Labruguière ve Francii v roce 1888.  Po roce 1893 se inspiroval Malajským drakem americký vynálezce William Abner Eddy, který jej dále vylepšil a dnes je známý jako „čtyřúhelníkový drak Eddy“ (anglicky: "diamond Eddy kite"). Zlepšil také způsob řetězení několika draků. Dříve byl každý drak spojen s předchozím a Eddy místo toho vedl jednotlivé draky z odboček ze společné hlavní linie. Dne 30. května 1895 Eddy pořídil první fotografie ze vzduchu v Americe. Bylo to 37 let po prvních Nadarových snímcích z balónu a 7 let po prvních fotografiích z draků Arthura Batuta. Eddy Batutovu technologii vylepšil a dokonce experimentoval s telefonováním přes draky a „dračími zrcadly“. Eddy měřil teploty vzduchu, pomáhal námořnictvu ve Španělsko-americké válce a s pomocí fotografie pořízených z draka vyřešil krádež zmrzliny ze své pavlače.  Slavné fotografie San Francisca po zemětřesení v roce 1906 (vpravo) pořídil pionýr KAP George R. Lawrence velkoformátovým panoramatickým fotoaparátem a stabilizační plošiny, kterou sám navrhl. Jednalo se o 160 stupňovou panoramatickou fotografii pořízenou z výšky 600 metrů, která byla vyvolána kontaktním otiskem z negativu o rozměrech 17×48 palců (43×122 cm). Každý kus se prodával za 125 USD, Lawrence získal za prodané fotografie 15 000 dolarů. Fotoaparát vážil 22 kilogramů a používaly se v něm celuloidové desky.

KAP dnes.

S rozvojem internetu, lehkých a cenově dostupných digitální fotoaparátů, rádiové techniky a mikroelektroniky, se letecká fotografie z draků stává stále více populární. V posledních letech jsou k dispozici sestavy, které začátečníkům umožní rychle sestavit funkční KAP plošinu a začít pořizovat letecké snímky v obou spektrech - viditelném a infračerveném spektru. Praktické a komerční využívání KAP je omezeno nepředvídatelností počasí (zejména větru, slunce a deště) a na skutečnost, že ne každé místo je vhodné pro létání s drakem. Jeho provozování v blízkosti budovy nebo při větru poblíž stromů může být problematické vzhledem k velké turbulenci.  Hlavními aplikacemi jsou dnes amatérská fotografie, výtvarné umění a archeologie. Pokusy o komercializaci KAP byly dosud z velké části neúspěšné.

Letecká fotografie z draků (anglicky "Kite Aerial Photography", zkráceně "KAP") je název pro specializovaný žánr z oboru fotografie.  Fotoaparát je vynesen do vzduchu pomocí draka a je ovládán buď dálkově nebo automaticky k tomu, aby exponoval fotografie ze vzduchu. Fotografická soustava se může pohybovat od velmi jednoduché, sestávající se ze spouštěcího mechanismu s jednorázovým fotoaparátem, až po velmi složité rádiově ovládané přístroje a digitální fotoaparáty. V některých případech se jedná o alternativu k ostatním formám snímkování ze vzduchu.

Kite aerial photography (KAP) is a hobby and a type of photography. A camera is lifted using a kite and is triggered either remotely or automatically to take aerial photographs. The camera rigs can range from the extremely simple, consisting of a trigger mechanism with a disposable camera, to complex apparatus using radio control and digital cameras. On some occasions it can be a good alternative to other forms of aerial photography.


Cíle.

Prvních pět letů rakety Saturn byly testy, určené k ověření funkčnosti nosiče. Mise A-101 však měla praktický úkol spočívající v testování vybavení pro program Apollo. Maketa lodi Apollo měla být podrobena zátěžovému testu a zároveň mělo být potvrzeno, že raketa Saturn je schopna tuto loď vynést na orbitu.  Maketa byla postavena tak, aby její rozměr, hmotnost a těžiště věrně odpovídal kosmické lodi Apollo. Aby bylo působení aerodynamických sil co nejlépe zdokumentováno, byla na vrchu makety lodi umístěna nefunkční věž únikového systému. Celkem bylo v lodi umístěno 116 zařízení pomocí nichž byly měřeny síly, tlaky a zrychlení působící na kabinu za letu.

Průběh letu.

Start se konal na odpalovací rampě komplexu 37 na Cape Canaveral ale kvůli závadám byl dvakrát zrušen. První start musel být odvolán kvůli kontaminaci paliva a při druhém pokusu selhal kompresor v chladicím okruhu, což způsobilo přehřátí naváděcího systému. Raketa nakonec odstartovala 28. května 1964 v pět hodin odpoledne UTC.  Průběh letu byl plně v souladu s letovým plánem až do času 76,9 sekundy, kdy vypadl motor číslo osm prvního stupně. Na rozdíl od mise SA-4, kdy byl motor odstaven úmyslně, nebylo toto selhání plánováno a řídící systém rakety musel reagovat prodloužením doby zážehu zbylých motorů pro kompenzaci sníženého tahu. Po odstavení motorů prvního stupně proběhla úspěšná separace obou stupňů a následně bylo zažehnuto všech šest motorů RL-10 druhého stupně. Věž únikového systému byla poté také odhozena, stejně jako kamerové kontejnery. Druhý stupeň ukončil svou činnost v čase 624,5 sekund po startu. Bylo dosaženo orbity 182 na 227 km a maketa kosmické lodi a prázdný druhý stupeň společně vykonaly 54 oběhů. Po dosažení orbity pokračovalo odesílání telemetrie ještě přibližně čtyři oběhy, dokud se nevybily baterie. Obě tělesa vstoupila do atmosféry 1. června 1964 poblíž ostrova Kanton v Tichém oceánu.  Příčina výpadku osmého motoru byla brzy odhalena. Způsobil ji ulomený zub z jednoho ozubeného kola v mechanismu turbočerpadla. Nejednalo se o vážný problém, neboť slabiny v konstrukci ozubení byly známé a na příště se již počítalo s modifikovaným turbočerpadlem.

A-101 (SA-6, Saturn-Apollo 6) byla orbitální mise nosné rakety Saturn I. Byl to první let s maketou kosmické lodi Apollo.

AS-101 (also designated SA-6) was the sixth flight of the Saturn I launch vehicle, which carried the first boilerplate Apollo spacecraft into low Earth orbit. The test took place on May 28, 1964, lasting for four orbits (about six hours). The spacecraft and its upper stage completed a total of 54 orbits before reentering the atmosphere and crashing in the Pacific Ocean on June 1, 1964.  The flight experienced a single anomaly: one of the eight first-stage Saturn I engines shut down early, but the guidance system compensated by burning the remaining seven engines longer. AS-101 was followed by four more flights to verify the launch aerodynamics of the Apollo command and service module (CSM) and its launch escape system (LES) tower.


Cíle.

Mise měla zopakovat úspěšný předchozí test A-101 a provést letový test makety kosmické lodi Apollo. Maketa Apollo, sériové číslo 15, byla lehce odlišná od makety 13, použité při předchozí misi. Jedna skupina RCS trysek byla vybavena zařízeními pro měření teploty a vibrací při průletu atmosférou. Únikový systém měl pro oddělení použít vlastní zdvihový a hlavní motor. Raketa byla Saturn I byla také lehce modifikována. Změněny byly prvky ozubeného soukolí v turbočerpadlech motorů prvního stupně H-1, právě defekt jednoho z ozubených kol měl na svědomí výpadek jednoho z motorů při předchozí misi. Raketa měla poprvé programovatelný letový počítač. Dříve byly rakety vybaveny předprogramovaným řídícím počítačem, který neumožňoval vypořádat se s neočekávanými událostmi. To se s novým počítačem změnilo, neboť již mohl být přeprogramován za letu a mohl tak být pružně přizpůsoben na zvládnutí neočekávaných poruch, abnormálních aerodynamických podmínek a dalších potenciálně nebezpečných situací.

Průběh letu.

První a druhý stupeň (S-I a S-IV) a přístrojová jednotka IU byly na Cape Canaveral dopraveny v červnu 1964. Při kontrole pohonného systému byla zjištěna trhlina na motoru H-1 číslo šest prvního stupně. Pozemní personál tak měl poprvé provést výměnu motoru na raketě Saturn I, ale později bylo rozhodnuto o demontáži všech osmi motorů a odeslání zpět jejich výrobci (Pratt&Whitney Rocketdyne). Výměna motorů zpozdila start zhruba o čtrnáct dní. Další zdržení si vyžádaly hurikány čtvrtého stupně Cleo a Dora, které se zformovaly koncem srpna. Cleo prošel oblastí Karibiku a zasáhl pobřeží Floridy. Dora zasáhla sever Floridy a přešla přes celý poloostrov.  Start se konal 18. září před polednem místního času. Zážeh prvního stupně trval 147 sekund, poté se úspěšně oddělil. Druhý stupeň byl zažehnut 160 sekund po startu a dohořel 621 sekund po startu. Únikový systém byl odhozen souběžně s prvním stupněm. Přístroje na palubě makety lodi Apollo vysílaly telemetrická data po dobu pěti oběhů. Vstup do atmosféry nastal po padesátém devátém oběhu nad Indickým oceánem. Všechny úkoly byly splněny a mise byla úspěšná. Jen kamerové podvěsy nebyly vyzvednuty, protože dopadly dále od předpokládaného místa.

A-102 (SA-7, Saturn-Apollo 7) byla orbitální mise nosné rakety Saturn I. Byla to druhá mise rakety Saturn s maketou velitelského a servisního modulu kosmické lodi Apollo.

AS-102 (also designated SA-7) was the seventh flight of the Saturn I launch vehicle, which carried the boilerplate Apollo spacecraft BP-15 into low Earth orbit. The test took place on September 18, 1964, lasting for five orbits (about seven and a half hours). The spacecraft and its upper stage completed 59 orbits before reentering the atmosphere and crashing in the Indian Ocean on September 22, 1964.


Popis.

Kmínky nebo stonky ztlustlé, ochlupené nebo drobně pýřité, často lepkavé. Listy vstřícné nebo střídavé, vonné, obvykle dlanité. Květenství sestavené v nepravý okolík či okoličnatý vrcholík.

EPPO kód.

Historie.

První pěstovaný druh pelargonie byla "Pelargonium triste", původem z Jižní Afriky. Byla zřejmě určena pro botanickou zahradu v Leidenu a přivezena v roce 1600 na lodi. V roce 1631, anglický zahradník, John Tradescant, koupil semena od René Morina v Paříži a přivezl rostlinu do Anglie. Název "Pelargonium" použil Johannes Burman v roce 1738, z řečtiny , "pelargós", čáp, protože část květiny vypadá jako čapí zobák.

Použití.

V ČR jsou jako okrasné rostliny převážně pěstovány křížence a kultivary pelargonie páskaté ("Pelargonium zonale") tvořící nápadná barevná kulovitá květenství, vzácněji kultivary pelargonie velkokvěté ("Pelargonium grandiflorum") zvané též "anglický muškát" a kultivary pelargonie štítnaté ("Pelargonium peltatum") známé také jako "převislé muškáty". Právě tzv. převislé muškáty ještě na přelomu dvacátého a 21. století zcela převládaly v truhlících po vzoru domů a podhorských venkovských stavení v Německu.  Kříženci pelargonie páskaté ("P.zonale") jsou v jiných zemích označovány "Pelargonium × hortorum" (-"pelargonie zahradní") nebo "Pelargonium Zonal Group". Pelargonie ("P.zonale") byly v ČR velmi často pěstovány za okny vesnických domků, byly téměř nezbytnou ozdobou. Méně často jsou pelargonie pěstovány na záhonech jako výrazný doplněk letničkových výsadeb. V druhé polovině dvacátého století byly pelargonie široce oblíbeny jako balkonová rostlina ve většině bytů panelových domů. Na začátku 21. století, v období někdy označovaném jako hospodářská krize, lze na balkonech nebo za okny vidět kvést jakoukoliv rostlinu spíše zřídka. Oba druhy nejpěstovanější pelargonie nesnáší zimní chladna a při přezimování v v podmínkách domácností obvykle dlouhodobě nevydrží. Lze je přezimovat pouze v chladných světlých mrazuprostých místnostech (sklenících, oranžeriích). Vzhledem k ceně a chorobám pelargonie často nahrazují levnější letničky nebo odolnější a bohatě kvetoucí surfinie.  Někdy jsou rostliny rodu pelargonie v domácnostech pěstovány jako léčivo nebo odpuzovač hmyzu.  Některé druhy pelargonií, jako například " P. graveolens" hrají důležitou roli při výrobě vůní. Existují pelargonie, které voní po citrusech, mátě, nebo různém ovoci, druhy s růžovou vůní obsahující geraniol jsou komerčně nejvíce důležité.

Pěstování.

Muškát je víceletá rostlina. Množí se řízkováním, které bývá často prováděno v srpnu nebo běžně i červenci až říjnu , ale také úspěšně v předjaří (únor-březen). Vzácněji se pelargonie množí také semeny, výsevem v prosinci. Během pěstování je třeba rostliny přiměřeně zalévat a přihnojovat. Pěstovanéí druhy pelargonie kvetou obvykle od května do září, avšak některé druhy kvetou celý rok. Muškáty trpí mnoha chorobami, především virózami a houbovými chorobami ale zcela běžné je i napadení škůdci a fyziologické choroby z nedostatku živin. Na jaře na podzim mohou namrzat, v létě někdy trpí úpalem a suchem nebo přelitím.

Stanoviště.

Pěstované pelargonie obvykle preferují slunečné nebo světlé místo, nicméně například "Pelargonium grandiflorum" slunečné místo, nebo přímé slunce vyloženě nesnáší, avšak preferuje světlé stanoviště. K přezimování je vhodná světlá mrazuprostá místnost. Půdy mají být živné, humózní a spíše propustné, pelargonie nesnáší přemokření.

Teploty.

Pěstované pelargonie obvykle preferují během vegetace teploty okolo 20 °C ačkoliv snášejí bez i vyšší teploty. Výjimkou je například "Pelargonium grandiflorum", které potřebuje teploty kolem 10 °C. Vlivem náhlého přechodu do chladu pelargoniím mohou někdy zčervenat listy, nebo listy zvadnou a zcela opadají. Pelargonie nesmí namrznout, i lehký mrazík rostliny značně poškodí. Proto je třeba je v polovině května (tří zmrzlí muži - Servác, Pankrác a Bonifác) sledovat teploty a skrývat, nebo chránit výsadby před mrazem, nebo rostliny raději vysadit až po „zmrzlých“.

Hnojení.

V prodeji jsou specializované přípravky, lze ale použít běžné komplexní hnojiva. Je vhodné přihnojovat hnojivy s obsahem fosforu. Přihnojování hnojivy s obsahem draslíku (síran draselná, draselná sůl) v září a říjnu je vhodné jako příprava na přezimování.

Přezimování.

Jednoletá rostlina nekvete tak bohatě, jak víceletá pelargonie. K přezimování běžně pěstovaných druhů pelargonie je vhodné zvolit teploty 12 až 15 °C. Ideální teploty pro přezimování "Pelargonium grandiflorum" jsou 8-10 °C. Koncem srpna je vhodné ukončit používání hnojiv s obsahem dusíku a omezit zálivku.

Druhy.

Některé druhy:

Odkazy.

Externí odkazy.

Pelargonie ("Pelargonium") je rod jednoletých nebo vytrvalých rostlin, bylin až polokeřů nebo keřů obsahující asi 240–300 druhů zahrnutých v čeledi kakostovité ("Geraniaceae"), které lze nalézt většinou v tropických a subtropických oblastech, především v jižní Africe. Pelargonie je používána jako okrasná květina, ale také ve voňavkářství, jako léčivá a barvířská rostlina, či k ochucení pokrmů.

Pelargonium is a genus of flowering plants which includes about 200 species of perennials, succulents, and shrubs, commonly known as geraniums, pelargoniums, or storksbills. Confusingly, "Geranium" is the botanical name and common name of a separate genus of related plants (also known as cranesbills). Both genera belong to the family Geraniaceae. Linnaeus originally included all the species in one genus, "Geranium", and they were later separated into two genera by Charles L’Héritier in 1789.  "Pelargonium" species are evergreen perennials indigenous to temperate and tropical regions of the world, with many species in southern Africa. They are drought and heat tolerant, but can tolerate only minor frosts. Some species are extremely popular garden plants, grown as houseplants and bedding plants in temperate regions. They have a long flowering period, with flowers mostly in purple, red and orange, or white.


Cíle.

Úkolem mise bylo dopravit satelit Pegasus B na oběžnou dráhu, testovat vybavení pro budoucí lety s posádkou programu Apollo a ověřit přesnost naváděcí soustavy nosné rakety Saturn I. První dva cíle byly shodné s předchozí misí A-103 a ověření přesnosti bylo potřeba, neboť předchozí mise byly na nižší oběžné dráhy a bylo tedy žádoucí ověřit schopnost nosiče vynést náklad na různé dráhy.  Nosná raketa sériové číslo SA-8 i náklad byly téměř shodné jako při předchozí misi A-103. Maketa velitelského sériové číslo BP-26 byla vybavena speciálními měřidly teploty v jednom z bloků RCS trysek podobně jako při misi A-102.  Satelit Pegasus byl opět zapouzdřen v servisním modulu, z něhož byl vysunut po odhození velitelského modulu. Druhý stupeň S-IV, servisní modul i satelit Pegasus měly zůstat spojeny po celou dobu pobytu na orbitě až do vstupu do atmosféry, kde měly zaniknout.

Průběh letu.

Start se uskutečnil 25. května 1965 na startovací rampě 37B na Cape Canaveral. Jednalo se o první noční start Saturnu I. Přesný čas startu byl posunut o 35 minut, kvůli sjednocení s časem otevření startovacího okna. Průběh letu byl bezproblémový a cílové oběžné dráhy bylo dosaženo přibližně 10,6 minuty po startu. Výsledná dráhy měla apogeum ve výšce 740 a perigeum 502 kilometrů. Satelit Pegasus B byl rozvinut stejně jako při misi A-103 a jeho plánovaná životnost byla 1220 dní. Došlo sice k menším poškozením a selháním, ale všechny požadavky byly splněny a mise byla prohlášena za úspěšnou. Celková hmotnost vynesených částí činila 15 473 kg. Pegasus B byl deaktivován 29. srpna 1968 a se zbytkem rakety vstoupil do atmosféry v listopadu 1979.

A-104 (SA-8, Saturn-Apollo 8) byla orbitální mise nosné rakety Saturn I. Byla devátou misí rakety Saturn. Náklad tvořila maketa velitelského a servisního modulu kosmické lodi Apollo a satelit Pegasus B.

AS-104 was the fourth orbital test of a boilerplate Apollo spacecraft, and the second flight of the Pegasus micrometeroid detection satellite. It was launched by SA-8, the ninth Saturn I carrier rocket.


Život.

Bazin se narodil v Angers, v departmentu Maine-et-Loire. Pocházel z katolické buržoasní rodiny. Jeho prastrýcem byl spisovatel René Bazin. Hervé měl pohnuté dětství. Otec byl právníkem a po několik let vyučoval na univerzitě v Hanoji, která byla součástí francouzské Indočíny. Hervého svěřili rodiče na výchovu babičce. Po její smrti převzaly Bazinovu výchovu různé katolické koleje. Ze všech byl postupně vyloučen. Nakonec, byl poslán na vojenskou akademii Prytanée National Militaire, odkud byl rovněž vyloučen pro neschopnost. Byl v opozici vůči své autoritativní matce, odmítal katolickou výchovu, mnohokrát utekl z domova. Ve dvaceti letech se svou rodinou přerušil styky.  Několikrát se léčil v psychiatrických léčebnách. Po rozchodu s rodinou prošel několika zaměstnáními: pracoval na poště, v bance, v advokátní kanceláři, v továrně, jako komorník, obchodní zástupce, ale nikde neuspěl. Nakonec se usadil v Paříži a na Sorbonně vystudoval dějiny dějiny literatury. Patnáct let psal bez většího ohlasu básně. Roku 1946 založil literární revue "La Coquille" (Skořápka), které však vyšlo jen osm svazků. Prorazit se mu podařilo teprve v roce 1947, kdy za sbírku "Jour" (Den) získal Apollinairovu cenu. Na radu Paula Valéryho se ale začal věnovat próze. Hned první román "Vipère au poing" (Se zmijí v hrsti), v níž vylíčil konflikt dětí s jejich despotickou matkou, mu získal uznání. Román byl dvakrát zfilmován: V roce 1971 pro televizi a roku 2004 ho Philippe de Broca natočil jako celovečerní film.  Poté se už Bazin stal uznávaným romanopiscem. Roku 1957 obdržel Velkou cenu Monaka; o rok později byl zvolen do l’Académie Goncourt (Akademie Goncourtů), jejímž presidentem se stal roku 1973. Bazin několikrát projel Evropu, byl v severní Africe, třikrát na delší dobu pobýval v Kanadě. V roce 1962 navštívil Sovětský svaz. Bazin se angažoval v mírovém hnutí a sympatizoval s Francouzskou komunistickou stranou. Roku 1979 převzal v Německé demokratické republice Leninovu mírovou cenu. V roce 1995 daroval svou literární pozůstalost městu Nancy a o rok později zemřel ve svém rodišti v Angers. Bazin byl čtyřikrát ženatý, se svými manželkami měl 7 dětí.

Hervé Bazin (7. dubna 1911 Angers – 17. února 1996 tamtéž) byl francouzský spisovatel. Jeho romány se často týkají autobiografických témat, jakými byla revolta mládeže proti životním hodnotám establišmentu a nefunkční rodina.

Hervé Bazin (; 17 April 191117 February 1996) was a French writer, whose best-known novels covered semi-autobiographical topics of teenage rebellion and dysfunctional families.


Stavba.

Loď byla postavena pod jménem "Minerva", ale na počest vítězství maršála Radeckého u Novary v roce 1849 přejmenována. "Novara" byla postavena v Benátkách podle návrhu G. Paresiho. Trup byl na vodu spuštěn 4. října 1850 a fregata byla dokončena 14. června 1851.

Operační služba.

Plavba kolem světa.

V letech 1857–1859 podnikla "Novara", jako první rakouská válečná loď, cestu okolo světa. Vypravení vědecké expedice přitom bylo nápadem arcivévody Ferdinanda Maxe, který ji přikládal důležitost i po stránce obchodně-politické. Velitelem expedice se stal Bernhard von Wüllerstorf-Urbair a velitelem lodě byl fregatní kapitán Friedrich von Pöck. Během expedice měla loď posádku 346 mužů, z toho pět vědců, vybraných na základě doporučení předních rakouských vědeckých ústavů. Obrazovou dokumentaci měl pořizovat malíř Josef Selleny, dále byl na palubě přírodovědec Karl von Scherzer, geograf Carl von Ritter, chemik Justus von Liebig, geolog Ferdinand von Hochstetter a zoologii měl na starost Georg von Frauenfeld. Tropické nemoci a tvorbu herbářů měl na starost lodní lékař Eduard Schwarz, meteorologické a hydrografické experimenty prováděl vedoucí expedice von Wüllerstorf. "Novara" vyplula 30. dubna 1857 z Terstu, dále navštívila Gibraltar, Madeiru, Rio de Janeiro, Kapské město, Cejlon, Madras, Nicobary, Singapur, Manilu, Hongkong, Šanghaj, Sydney, Auckland, Tahiti a Valparaiso. V době vypuknutí války mezi Rakouským císařstvím a Francií se "Novara" nacházela v Jižní Americe. Loď se skrývala, protože se obávala střetu s francouzským loďstvem. Francouzský císař Napoleon III. ji však prohlásil za neutrální území, jelikož nesla poklady vědecké práce; věda je společná všem národům. Zpět do Terstu se "Novara" vrátila 26. srpna 1859. Plavby kolem světa se účastnili i námořníci z českých zemí, například jako šestnáctiletý člen lodní kapely cestu podstoupil Eduard Plachý ze Ctiněvsi pod Řípem, který si během cesty vedl i deník.  Výprava trvala 849 dní, z nichž loď strávila 298 na kotvách. Během této doby "Novara" urazila 51 686 námořních mil. Náklady na expedici činily 616 560 rakouských zlatých a dalších 125 894 rakouských zlatých bylo investováno do publikování výsledků expedice, které byly zpracovávány až do roku 1876. "Novara" přivezla na 26 000 vzorků botanických, zoologických, etnografických i antropologických, včetně nákladu lístků koky. Náklad kokových lístků byl impulzem pro vyvinutí a zdokonalení postupů výroby kokainu.

Přestavba na parní pohon.

V roce 1862 byla "Novara" v Terstu přestavěna na šroubovou fregatu vybavenou dvouválcovým ležatým parním strojem. Přestavbu neplánovaně prodloužil požár lodi, způsobený nedbalostí dělníků či sabotáží. Vyhořela celá příď lodi až po kotle.

Přeprava arcivévody Ferdinanda Maxmiliána do Mexika.

Dne 14. dubna 1864 "Novara" podnikla zámořskou plavbu do Mexika, kam dopravila Ferdinanda Maxmiliána Josefa Habsbursko-Lotrinského, který se nakrátko stal mexickým císařem. Ferdinand Max byl v Mexiku svržen a popraven. Jeho ostatky v lednu 1868 převezla zpět do monarchie opět fregata "Novara". Při této plavbě ji velel známý rakouský admirál Wilhelm von Tegetthoff.

Bitva u Visu.

V roce 1866 "Novara" bojovala v bitvě u Visu, která skončila těžkou porážkou silnější a modernější italské flotily. V bitvě byla zařazena do II. divize, kterou tvořily starší dřevěné lodě. V bitvě ji velel kapitán řadové lodě Eric von Klint. Zajímavostí je, že před bitvou byly na boky fregaty zavěšeny kotevní řetězy a kolejnice, které měly sloužit jako jakési přídavné pancéřování.

Další osudy.

Z aktivní bojové služby byla "Novara" vyřazena v r. 1876, částečně odstrojena a využívána jako stacionární školní loď k výcviku námořníků. Od roku 1881 sloužila jako školní delostřelecká loď, později jako plovoucí kasárna v Pule. V roce 1898 byla vyřazena ze stavu a rozebrána na kusy.

SMS Novara byla dřevěná třístěžňová fregata používaná rakouským a později Rakousko-uherským námořnictvem. Až později byla vybavena lodním šroubem a parním strojem. Loď se proslavila vědeckou výpravou z let 1857–1859, během které jako první rakouské plavidlo obeplula svět. Na palubě fregaty "Novara" také odplul do Mexika Ferdinand Maxmilián Josef Habsbursko-Lotrinský, bratr císaře Františka Josefa I., aby se stal mexickým císařem. Když byl císař Maxmilián popraven, dopravila jeho ostatky zpět do monarchie. Fregata "Novara" se také účastnila bitvy u Visu, ve které bylo poraženo silnější italské námořnictvo.

SMS "Novara" was a sail frigate of the Austro-Hungarian Navy most noted for sailing the globe for the Novara Expedition of 1857–1859 and, later for carrying Archduke Maximilian and wife Carlota to Veracruz in May 1864 to become Emperor and Empress of Mexico.


Pozadí.

V roce 1812 proběhlo pro Napoleona katastrofální ruské tažení a ruská armáda záhájila postup až za hranice své země. Brzy se k Rusku přidalo Prusko a později Švédsko a Anglie (pouze malá podpora). V květnu 1813 však spojená rusko-pruská vojska utrpěla porážku v bitvách u Lützenu a Budyšína. Následoval mír, po kterém Napoleon seskupil síly a dostal čerstvé posily z Francie, zatímco spojenci si napravovali morálku. Napoleon se snažil vyjednat delší mír na tzv.Pražském kongresu, který ale ani jedna ze stran nebrala vážně a tudíž bylo jasné, že po první fázi saského tažení, nadešla druhá fáze. Napoleon se rozhodl aktivně zaútočit hned po skončení příměří, zatímco spojenci měli v plánu ze začátku obranou strategii, ale po vyčerpáni francouzských vojsk chtěli přejít do protiútoku. Napoleon se v rámci své strategie poté rozhodl vyslat armádu na Berlín, proti Severní armádě, jejíž části stojící před Berlínem velel pruský generálporučík Friedrich Wilhelm Bülow. Velením francouzské armády byl pověřen maršál Nicolas-Charles Oudinot, vévoda z Reggia, který sice byl udatný, ale vojenský rozum u něho nebyl už natolik dobrý. Pro dobytí Berlína dostal od Napoleona 3 sbory, 4.Reynierův, 7.Bertrandův, a svůj vlastní, 12. pěší sbor. K tomuto uskupení dostal ještě jako podporu jezdectvo Itala Arrighiho. Tato armáda byla oficiálně pojmenována Berlínská armáda.  Proti tomuto uskupení stál již zmíněný pruský generálporučík Friedrich Wilhelm Bülow, který velel části Severní armády, jež celá ale spadala pod velení bývalého Napoleonova maršála Bernadotta, který se stal díky Napoleonovi švédským králem, ale pak přešel na stranu spojenců. Pruský generálporučík měl přesilu mužů, ale o část byl oslaben, protože byla posláni dopředu jako předvoj, kterému velel generál Bogislav Emanuel Friedrich von Tauntzien.  Oudinot se vydal už 18. srpna 1813 na pochod z Baruthu směrem na západ k Luckenwalde, kde se měl setkat se dvěma divizemi generála Girarda, se kterými chtěl dál postupovat na Berlín, který měl společně s maršálem Davoutem (postupujícím ze severu) obsadit. 21. srpna dorazil se svými třemi sbory do prostoru Luckenwalde, odkud se vydal na hlavní město Pruska.

První střetnutí.

Po odchodu z Luckenwalde se Oudinot s Reynierem a Bertrandem dostali do bahnitého, hustě zalesněného území, a tudíž se musely rozdělit na tři oddělené skupiny, které svým tvarem připomínaly vějíř. Na pravém boku byl Bertrand se svým 7. sborem, uprostřed Reynier s 4. pěším sborem a italským jezdectvem, a pravý bok kryl sám Oudinot se svým 12. pěším sborem. Brzy došlo k prvnímu střetu, když Pacthodova divize (Oudinotův sbor) narazila na malé síly ve vesnici Trebbin. Díky malé pomoci Reyniera zprava se podařilo vesnici okamžitě dobýt.  Následující den, 22. srpna vytlačil Bertrand malý pruský oddíl ze vsi Juhnsdorf, načež Oudinot napsal Napoleonovi hlášení, že pravděpodobně již 24. srpna bude Berlín jeho a to bez boje. Ke své smůle ale netušil, že pár kilometrů před ním stojí většina Bernadottovy Severní armády. Bernadotte ale nechtěl Berlín bránit, což Oudinotovi hrálo do karet. Nakonec však Bernadotte kvůli naléhajícím pruským generálům zůstal na svojí pozici, takže proti Oudinotovým silám stála značná převaha. Nic netušící Oudinot 23. srpna zahájil v hustém dešti opět postup na západ. Rozdělení bylo opět stejné, Oudinot postupoval nalevo na vesnici Ahrensdorf s pomocí jezdectva generál Fourniera, uprostřed postupoval Reynier, který neměl prakticky žádné jezdectvo. Jeho úkolem bylo obsadit vesnic Grossbeeren. Nalevo postupoval Bertrand Na Blakenfelde, s jezdeckými brigádami generálů Defrancea a Beaumonta. Jediná záloha pro všechny uskupení byla Raglovichova divize s Jezdeckou brigádou generála Lorgeho.Podmínky pro boj byly špatné, hustě lilo, viditelnost byla mizivá a sbory se nemohly držet u sebe, tudíž se musely dorozumívat pomocí kurýrů, kteří ale v takovém počasí také nemohli odvést dobrou práci.

Začátek bitvy.

Jízdní hlídky Bertrandova sboru zjistily během postupu přes Juhnsdorfský hvozd přítomnost velkých pruských jednotek před vsí Blankefelde, kde zaujali postavení proti lesu. Těmto jednotkám velel generál Tauetzien, veterán tažení roku 1806, kde si vedl docela dobře, ale kvůli neschopnosti jiných velitelů Prusové tehdy rychle prohráli. Tauetzien díky svým jezdeckým hlídkám věděl, že se 4. sbor přibližuje, a měl proto dost času připravit se na jeho útok. Rozhodl se zaujmout pozici u mokřin blízko vesnice Grossbeeren. Jeho jednotky tvořily z větší části příslušníci Landwehru (dobrovolníci s minimálním výcvikem), kteří neuměli v zastavěném terénu moc dobře bojovat. Kolem deváté hodiny se z hvozdu jako první vynořila italská divize pod vedením generála Fontanelliho. Během jedné hodiny se rozvinula a zhruba pár minut po desáté se vrhla čelně na pruská vojska, kromě šesti praporů, které se měly pokusit navázat dotek Reynierem, popř. provést obchvatný manévr. Čelní útok byl rychle zastaven palbou pruského dělostřelectva, které bylo samo ostřelováno zuřivě francouzským dělostřelectvem, to ale střílelo jen z několika málo děl, ostatní se totiž nemohla rozvinout. Po čtyřech hodinách dělostřelecké přestřelky a lidského masakru se Bertrand stáhl zpět do hvozdu a čekal na podporu od Reynierova 7. sboru. Tím by byl Tauentzien obklíčen zprava i z centra a musel by ustoupit.  Ve tři hodiny se 7 kilometrů od bojiště začal vynořovat Reynierův sbor, na čele s divizí saského generála Sahrera von Sahra, který brzy spatřil kostelík a větrný mlýn u Grossbeerenu a začal se pohybovat tím směrem, kde ho překvapil malý pruský oddíl mojora von Sandratra, pálící po něm čtyřmi děly. Saský generál nezaváhal, rozvinul jednotky a zahájil palbu ze svých šestnácti děl. Zanedlouho mu patřila výšina i s větrným mlýnem, protože Prusové se urychleně vzdálili od hořící vsi Grossbeeren, kterou Sahrova děla zapálila.  Mezi čtvrtou a pátou hodinou se ke vsi Grossbeeren přiblížily zbylé dvě divize Reynierova sboru, Durutteho a Lecoqova, čímž se osmnáctitisícový sbor stal kompletním. Reynier nechal uhasit plameny ve vsi a nařídil jednotkám, aby se utábořily. Mezi vsí a větrným mlýnem (pravé křídlo), se utábořila von Sahrova divize, na kopci vedle ní Durutteho a saská divize Lecoqua se utábořil na levém křídle, aby bránila nekrytý bok od vsi Neu Beeren. Štáb 7. sboru se bál, že někde poblíž je pruská armáda, a upozorňoval že sbor nemá krytý ani jeden bok jiným sborem. Reynier však všechny pochybnosti odmítal a prohlašoval, že pruská vojska se neobjeví. V tu chvíli vůbec netušil že 7 kilometrů severně od něj bojuje Bertrand bez pomoci, jelikož neslyšel zvuky děl.  Zatímco Reynier se utábořil u Grossbeeren a nechal Bertranda bez pomoci, tak generálporučík Bülow zvuk děl slyšel a okamžitě se vypravil na pomoc Tautenzienovi k Blankenfelde. Poslal svého pobočníka von Boyena k Bernadottovi se žádosti o podporu, který ji odsouhlasil. Když dorazil 3. pruský armádní sbor k Ruhlsdorfu, 4 kilometry od Blankenfelde, potkal tam malý oddíl majora Sandrarta, který se právě stáhl z Grossbeeren. Major informoval generálporučíka o situaci. Bülow okamžitě svolal válečnou radu, která rychle rozhodla o útoku na Grossbeeren. Sbor se otočil msěrem k vesnci a vydal se vstříc 7. francouzskému sboru Reyniera.

Následky.

Bitva ukončila francouzský postup na Berlín a značně posílila bojového ducha Prusů.

Zajímavosti.

Po bitvě jeden pruský voják nazval tento střet Grossbeerenské slunce. Šlo ironickou parafrázi Slavkovského slunce, jež se brzy rozletěla Pruskem.  Účastník bitvy na francouzské straně generál Sahrer von Sahr byl potomek českých exulantů, patřících do rodu Žďárských ze Žďáru.

Literatura.

Jiří Kovařík: Napoleonova tažení III.

Bitva u Grossbeeren byla bitva napoleonských válek, ve které se střetly vojska francouzského maršála Oudinota, které z Napoleonova příkazu postupovaly na Berlín, s prusko-švédskými silami pod velením generálporučíka Bülowa. Bitva se odehrála 23. srpna 1813 a skončila vítězstvím prusko-švédské armády, která tak ukončila francouzský postup na Berlín.

In the Battles of Großbeeren and neighboring Blankenfelde and Sputendorf (23 August 1813) an allied Prussian-Swedish army under Crown Prince Charles John – formerly Marshal of France Jean-Baptiste Bernadotte – defeated the French under Marshal Oudinot. Napoleon had hoped to drive the Prussians out of the Sixth Coalition by capturing their capital, but the swamps south of Berlin combined with rain and the Marshal's ill health all contributed to the French defeat.