Etymologie názvu.

Slovo "Moodle" bylo původně akronymem pro Modular Object-Oriented Dynamic Learning Environment (Modulární objektově orientované dynamické prostředí pro výuku). V angličtině jej lze také považovat za sloveso, které popisuje proces líného bloumání od jednoho k druhému, dělání věcí podle svého, hravost, která často vede k pochopení problému a podporuje tvořivost. V tomto smyslu se vztahuje jak k samotnému zrodu Moodlu, tak k přístupu studenta či učitele k výuce v on-line kurzech. V češtině se slovo Moodle považuje za vlastní jméno s charakterem neživotného podstatného jména mužského rodu a skloňuje se podle vzoru "hrad" (Moodle, bez Moodlu, …; s náležitou výslovností).

Vývoj.

Původním autorem programu Moodle je Martin Dougiamas, který koordinuje jeho vývoj dodnes. První prototypy byly napsány v jazyce Python nad aplikačním serverem Zope. Poté byl přepsán do jazyka PHP a první verze byla zveřejněna 20. srpna 2002. Na české lokalizaci se pracuje od 10. ledna 2003. Moodle podporuje řadu typů databází, především PostgreSQL a MySQL.  Komunitu vývojářů Moodlu zastřešuje společnost Moodle Pty Ltd. se sídlem v australském městě Perth. Poskytováním komerční podpory a dalších souvisejících služeb se zabývá řada institucí a firem z celého světa; některé z nich jsou nositelem certifikátu Moodle Partner a mohou tak používat značku Moodle™. V České republice jsou dva oficiální Moodle Partneři:

Charakteristické rysy (features).

Tvůrci kurzu v prostředí Moodle mají k dispozici řadu modulů, z nichž sestavují jeho obsah. Nastavení modulů i jejich jednotlivých instancí lze dále přizpůsobovat a využívat je tak v různých pedagogických situacích. Kromě modulů dodávaných přímo v distribuci je k dispozici řada rozšiřujících modulů.  Pomocí standardně dodávaných modulů lze do on-line kurzu vkládat např.:  Moodle umožňuje evidenci studijních výsledků. Činnost uživatelů je zaznamenávána v podrobných protokolech a souhrnných statistikách. Je možno jej napojit na další systémy, např. autentizační (Active Directory, LDAP, Shibboleth), komunikační (Jabber), sociální (Mahara) nebo pro správu webového obsahu (Postnuke).

Moodle [ˈmuːdəl] je softwarový balíček pro tvorbu výukových systémů a elektronických kurzů na internetu. Moodle je poskytován zdarma jako otevřený software spadající pod obecnou veřejnou licenci GNU.

Moodle is a free and open-source learning management system (LMS) written in PHP and distributed under the GNU General Public License. Developed on pedagogical principles, Moodle is used for blended learning, distance education, flipped classroom and other e-learning projects in schools, universities, workplaces and other sectors.  With customizable management features, it is used to create private websites with online courses for educators and trainers to achieve learning goals. Moodle allows for extending and tailoring learning environments using community-sourced plugins.


Vláda.

Když nastoupil na trůn vzápětí se potýkal se vzpourami jak na jihu v Nubii, tak i na severu v Sýrii. Navíc se vzmáhala moc Chetitů, kteří ohrožovali zpřátelené panovníky v zemi Mitanni. Přijal politické řešení, vzal si za ženu Mitannskou princeznu Mutemwiyu dceru krále Atartama I. Ta se stala matkou následníka, Amenhotepa III. Když Asyřané ohrožovali Mitanni, poslal jim zlato, aby zabezpečili svoji bezpečnost.<br>Asi nejznamenanější památkou, vztahující se k Thutmosovi IV., je stéla z červené žuly, umístěná mezi tlapami Velké Sfingy v Gíze. Thutmose IV. na ní vylíčil svůj sen, ve kterém ho Sfinga žádala, aby ji očistil od písku, zato mu slibovala korunu Horního a Dolního Egypta.

Monumenty.

Dokončil výrobu Lateránského obelisku, kterou započal Thutmose III. a vztyčil jej v Karnaku. Obelisk vysoký ~32 m se nyní nachází v Římě na Piazza San Giovanni. Další obelisk, dokončený za vlády Thutmose IV., Theodosius je nyní v Istanbulu. Několik dalších menších projektů Thutmose realizoval v Alexandrii, chrám v Karnakua v Crocodiloposu v oáze Fajum.

Hrobka.

Hrobka Thutmose IV. v Údolí Králů KV43 byla Loretem 1866 objevena v docela zachovalém stavu. Četné artefakty, které se tam nacházely potvrzují vysokou uměleckou kulturu a řemeslnou dovednost.<br>Mumie Thutmose IV. byla zkoumána v Imperial College London s cílem dopátrat se předčasných úmrtí faraonů a členů 18. dynastie (včetně Tutanchámona a Achnatona). Dospěli k závěru, že se jedná o rodinnou (dědičnou) epilepsii, neurologickou poruchu a gynekomastii (zvětšení prsou mužů), kterými také vysvětlovali tendenci k spirituálním náboženským vizím (Amenhotep IV. - Achnatona). Navíc se u mumie Thutmose vyskytly příznaky rozsáhlé dentální - (Parodontitida) infekce.

Thutmose IV. osmý faraon egyptské 18. dynastie převzal vládu v říši po svém otci Amenhotepovi II., která byla rozlehlá od Nubie na jihu až po východní část Středozemního moře. Za vlády otce, jako princ, získal zkušenosti s námořní službou a válečnými výpravami do Syrie a Palestiny. Jeho vláda jako faraona započala po smrti otce (~1400 př.Kr.). Vládl krátce, asi jen 10 roků.

Thutmose IV (sometimes read as Thutmosis or Tuthmosis IV, Thothmes in older history works in Latinized Greek; Ancient Egyptian: /"ḏḥwty.ms"/ Djehutymes, meaning "Thoth is born") was the 8th Pharaoh of the 18th dynasty of Egypt, who ruled in approximately the 14th century BC. His prenomen or royal name, Menkheperure, means "Established in forms is Re."


Historie.

První vysílání Čínského rozhlasu pro zahraničí, tehdy pod názvem "Rozhlas Nová Čína", bylo uskutečněno 3. prosince 1941 v japonštině z Jen-anu. Vysílání směřovalo hlavně k japonským vojákům. První hlasatelkou se stala Japonka Hara Kijoši. Tehdejší studio bylo tvořeno pouze stroze vybavenou jeskyní a výkon vysílače činil pouhých 300 wattů.  V roce 1946, po vítězství nad Japonským císařstvím, čínská strana Kuomintang vyvolala pokračování občanské války. Vzhledem ke změnám v domácí politické situaci se Rozhlas Nová Čína přestěhoval z Jen-anu do okresu Še v provincie Che-pej. Tehdejší studio bylo umístěno v jeskyni u vesnice Ša-che, mělo však i nadále velmi jednoduché vybavení. V září roku 1946 pak odtud bylo zahájeno vysílání v angličtině. První hlasatelkou anglického vysílání byla Wej Lin. Výkon vysílače se zvýšil na 10 kilowattů, a tak už tehdy mohlo vysílání zřetelně poslouchat nemálo asijských zemí; za vhodných meteorologických podmínek byly pořady Rozhlasu Nová Čína slyšitelné dokonce i v zemích Evropy či Severní Ameriky. 1. října 1949 Rozhlas Nová Čína v živém vysílání přenášel vyhlášení vzniku Čínské lidové republiky.  V roce 1965, v té době pod názvem "Rádio Peking", bylo šířeno vysílání v 27 cizích jazycích a 4 čtyřech dialektech čínštiny; v polovině 70. let již Čínský rozhlas pro zahraničí disponoval vysíláním ve 43 jazycích.  V zájmu toho, aby všestranněji a přesvědčivěji seznamoval posluchače s Čínou a se světem, začal Čínský rozhlas pro zahraničí od roku 1980 zakládat v zahraničí zpravodajské stanice, kterých má v současné době 29.  V roce 2006 Čínský rozhlas pro zahraničí zorganizoval akci s názvem "Čínsko-ruská cesta přátelství". Zpravodajská skupina, složená z redaktorů Čínského rozhlasu pro zahraničí (CRI), tiskové agentury Sin-chua (Xinhua), Ústřední čínské televize (CCTV), ruské tiskové agentury ITAR-TASS (ИТАР-ТАСС) a dalších médií, se vydala na cestu z náměstí Tchien-an-men v Pekingu, ujela přes deset tisíc kilometrů a navštívila přes desítku ruských měst. Tato akce byla vysoce oceněna mj. ruským ministrem zahraničí Sergejem Lavrovem.  S rychlým rozvojem čínského vysílání do zahraničí CRI nyní denně vysílá ve 43 jazycích, a to po celkovou dobu přes 1 100 hodin. Z hlediska množství užívaných jazyků, dopisů obdržených od posluchačů i vysílací kapacity se CRI řadí mezi tři největší rozhlasové stanice na světě a je jednou z nejvlivnějších mezinárodních rozhlasových stanic.  Společně s překotným rozvojem internetu po celém světě usiluje Čínský rozhlas pro zahraničí i o vytvoření nového způsobu, jak informovat své posluchače. V současnosti se denně objeví na webových stránkách CRI online 210 hodin zvukových pořadů; počet návštěvníků stránek každý den přesahuje počet 8 miliónů.

České vysílání.

České vysílání Čínského rozhlasu pro zahraničí každý den nabízí půlhodinový program. Nejprve se vysílají desetiminutové zprávy, ve všedních dnech následuje pětiminutová poznámka k aktuálnímu dění. Po zpravodajství se vysílají jedna nebo dvě tematické relace (Čínské národnostní menšiny, Čínská kultura, Minikurs čínštiny aj.). Polední vysílání od 12:00 do 13:00 SEČ (od 13:00 do 14:00 letního času) je slyšet na krátkých vlnách na frekvenci 15,225 kHz . Další frekvence a vysílací časy jsou uvedeny na webových stránkách stanice.

Vysílání v ostatních jazycích.

Mimo češtiny vysílá Čínský rozhlas pro zahraničí ještě v následujících dalších 42 jazycích:

Čínský rozhlas pro zahraničí (oficiální zkratka CRI, čínsky 中国国际广播电台, pinyin Zhōngguó guójì guǎngbō diàntái), bývalé "Rádio Peking", je jediná rozhlasová stanice v Číně vysílající do celého světa.  Rádiová stanice zahájila svou činnost 3. prosince 1941, v současné době šíří svůj signál ve 43 jazycích po celém světě. Od 27. srpna 1968 vysílá Čínský rozhlas pro zahraničí také v češtině.

China Radio International (CRI) is a state-controlled international radio broadcaster of China. It is currently headquartered in Babaoshan area of Beijing's Shijingshan District. It was founded on December 3, 1941, as Radio Peking. It later adopted the pinyin form Radio Beijing.  It has 32 overseas correspondent bureaux and 6 main regional bureaux, and broadcasts over 2,700 hours of programming each day (24 hours in English), including news, current affairs, and features on politics, the economy, culture, science and technology. Its overseas reporting involves 65 languages. More than 50 shortwave transmitters are used to cover most of the world; it is broadcast via the internet and numerous satellites; and its programs are rebroadcast by many local AM and FM radio stations worldwide.  CRI states that it "endeavours to promote favourable relations between the PRC and the world" but upholds the PRC's official policies, including on controversial issues such as the political status of Taiwan and the Dalai Lama. As with other nations' external broadcasters such as Voice of America, BBC World Service and Radio Australia, CRI claims to "play a significant role in the PRC's soft power strategy" and "going out" policy, aiming to expand the influence of Chinese culture and media in a global stage. It is trying to employ new media to compete with other international media. Unlike those broadcasters, CRI's control via indirect majority ownership or financial support of radio stations in various nations is not published.  China Radio International is today the international radio arm of the China Media Group after the first session of the 13th National People's Congress in March 2018 which created the CMG. In February 2020, the United States Department of State designed CRI and other Chinese state-owned media outlets as "foreign missions."


Svatá Ludmila a Drahomíra ze Stodor.

Po Vratislavově smrti v roce 921 se Drahomíra dostala do sporu s tchyní Ludmilou, která ještě za života Drahomířina manžela Vratislava vychovávala jeho syny Václava a Boleslava. Po smrti Vratislava pravděpodobně kmenové shromáždění rozhodlo o rozdělení moci mezi Ludmilu a její snachu Drahomíru. Do Ludmiliny péče byla nadále svěřena výchova budoucího knížete, Drahomíra jej naopak měla do doby jeho nástupu zastupovat.  Konflikt mezi oběma ženami snad souvisel s vývojem mezinárodní situace, kdy se moc přesouvala z bavorského vévodství na Sasko. V roce 921 bavorský vévoda Arnulf uznal východofranský královský titul Jindřicha I. Ptáčníka a tím také prakticky uznal přesun moci do Saska. Čechy, které do této doby stály na straně Bavorska a se znepokojením sledovaly agresivní politiku vůči Srbům na severozápadě, se musely rozhodnout, jakou politiku nadále sledovat. Zdá se, že Drahomíra se spíše zasazovala pro spolupráci se Saskem i přes riziko omezení relativně nezávislého postavení Čech, Ludmila snad věřila spíše v další orientaci na Bavorsko, byť oslabené.  Politický konflikt byl podle legendy završen vraždou Ludmily dne 15. září 921 na hradišti Tetín. Ludmila byla uškrcena svojí "šálou" (závojem) Tunnou a Gommonem, patrně Varjagy, družiníky kněžny Drahomíry.

Regentka.

Za nedospělého syna pak Drahomíra vládla jako regentka. Již v roce 925 se ale moci ujal mladý Václav, ten pak matku na nějaký čas vykázal mimo knížecí dvůr. Byla buď uvězněna na Budči nebo vyhnána ze země, pravděpodobně pro podezření, že usiluje o život Václavovi. Václav nakonec ale Drahomíru přijal zpět k pražskému dvoru, ale Drahomíra již nenabyla žádného podílu na vládě. V této době možná nechala na Tetíně, kde byla zavražděna a pochována Ludmila, na znamení svého pokání vybudovat kostel zasvěcený sv. Michalovi.  Je pravděpodobné, že Drahomíra žila v blízkosti syna Boleslava na jeho nově zbudovaném hradě v dnešní Staré Boleslavi. Svědčí o tom zápisy středověkých legendistů. Je známo, že Drahomíra byla přítomna Václavovu zavraždění na Staré Boleslavi zřejmě 28. září 935, kdy prý patřila mezi Václavovy věrné. Postarala se o přenesení zavražděného knížete do kostela. Prý jí bylo usilováno o život a zmizela kamsi do Charvát.

Drahomíra v kultuře.

Postava kněžny Drahomíry se vyskytuje v řadě uměleckých děl věnovaných především svatému Václavu nebo svaté Ludmile. Hlavní úlohu hraje například:

Drahomíra ze Stodor (kolem r. 890, podle jiných zdrojů r. 877 – po 935) byla manželkou Vratislava I., matkou Boleslava I. a snad i sv. Václava a českou kněžnou.  Drahomíra pocházela z knížectví Stodoranů (Stodorané, též Havolané − byl kmen Polabských Slovanů náležící ke kmenovému svazu Luticů). Stodorané nebyli pohané, jak tvrdily některé pozdější legendy. Za Vratislava se provdala zřejmě roku 906. Narodilo se jí nejspíše šest dětí, dva synové a čtyři dcery.

Drahomíra of Stodor (; – died after 934 or 936) was Duchess consort of Bohemia from 915 to 921, wife of the Přemyslid duke Vratislaus I. She also acted as regent of the Duchy of Bohemia from 921 to 924 during the minority of her son Wenceslaus. She is chiefly known for the murder of her mother-in-law Ludmila of Bohemia by hired assassins.


Původ.

Svatava byla dcerou polského knížete Kazimíra I. a jeho choti Dobroněgy Kyjevské, dcery Vladimíra I. Kyjevského, a po prababičce Doubravce byla spřízněna s Přemyslovci. Jejími bratry byli polští panovníci Boleslav II. Smělý a Vladislav I. Heřman.

Svatba s Vratislavem.

Ke sňatku Svatavy s Vratislavem došlo zřejmě v roce 1062, rok po smrti předchozí kněžny, Vratislavovy druhé manželky Adléty Uherské. Jeho první manželka zemřela při předčasném porodu poté, co ji Spytihněv II. věznil. Podle německých historiků bylo Svatavě v době sňatku asi 15 let, podle Oswalda Balzera 19 až 22.  Důvodem ke svatbě bylo zachování neutrality Čech v polsko-německém konfliktu a Vratislav tak potvrdil přátelské vztahy se Svataviným bratrem, polským knížetem (později králem) Boleslavem II. Smělým, se kterým ale Vratislav později bojoval o česko-polské hranice.

Kněžna Svatava.

K Vratislavovým čtyřem dětem Svatava přidala Boleslava, Bořivoje, Vladislava, Soběslava a Juditu. Nejmladší potomek, Soběslav, se narodil zřejmě v roce 1075. V té době už byla Svatava zralou ženou a matkou, proto snad měla k nejmladšímu synovi poněkud jiný vztah. Tři z jejích synů - Bořivoj, Vladislav a Soběslav - se stali knížaty v neklidných letech po smrti jejich otce, dceru Juditu její otec provdal za svého přítele a rádce Wiprechta Grojčského.  O manželce knížete se ovšem nezachovalo z této doby příliš zpráv, snad jen ta, že podporovala vyšehradskou kapitulu.

Korunovace.

V dubnu 1085 se konal dvorský sjezd v Mohuči, který se významně zapsal do českých dějin. Vratislav II. obdržel od císaře Jindřicha IV. za své věrné služby královskou korunu (ovšem jen nedědičnou), byl zbaven poplatků a povinován účastí českých vládců s družinou na korunovačních cestách římskoněmeckých panovníků do Říma. Postupně se tak uvolňovaly vazby českých a německých panovníků.  15. června 1085 na Pražském hradě trevírský arcibiskup Egilbert Vratislava a jeho manželku korunoval králem a královnou, při této příležitosti je uváděn u Vratislava i titul krále polského. U příležitosti korunovace vznikl Kodex vyšehradský.

Vdova.

Vratislav si užíval titulu krále šest let, zemřel 14. ledna 1092. Svatava tak ovdověla a přihlížela poté bojům mezi členy přemyslovského rodu. V roce 1111 sehrála roli při jednání Vladislava I. s Boleslavem III. Křivoústým. Po králově smrti Svatava také usmiřovala své nejmladší syny Soběslava a Vladislava.  V roce 1125 umírající Vladislav I. potvrdil jako svého nástupce Otu II. Olomouckého, jehož nástupnictví podporovala také Vladislavova manželka Richenza z Bergu. Teprve zásah královny matky jeho rozhodnutí změnil. Po velkém nátlaku, k němuž se připojil i Svatavin přítel biskup Ota Bamberský, se umírající kníže s bratrem smířil, i když velice nerad.  Svatava, která byla více než 30 let vdovou, ještě zažila vítězství svého syna Soběslava v bitvě u Chlumce a zemřela 1. září 1126. Pohřbená je stejně jako její manžel na Vyšehradě v kostele sv. Petra a Pavla.

Potomci.

Z pěti známých dětí Vratislava II. a Svatavy se všechny dožily dospělosti.

Svatava Polská (asi 1046-1048 – 1. září 1126) byla třetí manželkou Vratislava II. a od roku 1085 první českou královnou.

Świętosława of Poland ( (c. 1046–1048 – 1 September 1126)) was the third wife of Duke (later King) Vratislaus II of Bohemia and the first Queen of Bohemia as of 1085.


Obsah románu.

V satirickém románu, přecházejícím místy až v grotesku, vyslovil Verne soud nad lidskou hamižností, která se v honbě za ziskem nezastaví před ničím. Popisuje šílený nápad „Společnosti pro praktické využití severního pólu“ posunout vystřelením obrovského náboje z gigantického děla zemskou osu. Tím by se na celé Zemi změnily klimatické podmínky, severské ledovce by roztály a společnosti by se otevřela cesta k získání bohatství prostřednictvím těžby nerostného bohatství v obrovských ložiscích ukrytých doposud pod věčným ledem Arktidy. Tato ložiska se stala pomocí různých machinací majetkem původně vědecké, ale nyní již akciové společnosti.  Duchovním otcem projektu na posun zemské osy a na zásadní změnu klimatu Země byl doživotní tajemník amerického Gun Clubu z Baltimore J. T. Maston, spolutvůrce měsíčního děla Kolumbiady, kterého známe již z Vernova románu "Ze Země na Měsíc (1865, De la Terre a la Lune)". Po dokončení výpočtů zahájil předseda Gun Clubu Impey Barbicane a jeho spolupracovník kapitán Nicholl (rovněž postavy Vernových „měsíčních“ románů) kroky k tomu, aby bylo možno posunutí zemské osy realizovat výstřelem z děla vybudovaného pod Kilimandžárem. Podle Mastonoých výpočtů by měla střela o váze 180 000 tun vypálená pomocí 2 000 tun výbušniny zvané mišmašit z „děla miliónkrát většího než je obvyklá sedmadvacítka“ a umístěného na úpatí Kilimandžára, posunout zemskou osu tak, že ztratí svůj sklon vůči rovině ekliptiky. Projekt, který co do velkorysosti cíle neměl v dějinách techniky obdoby, zahájil Gun Club na území sultána Bali-Baliho v oblasti Wamasai ve východní části střední Afriky. Černošský monarcha byl od prvopočátku projektu příznivě nakloněn, neboť s velkým zájmem sledoval už průběh pokusu s dělem Kolumbiadou a měsíční střelou. Sultán prodal Kilimandžáro „Společnosti pro praktické využití severního pólu“ za částku tří set tisíc dolarů. V ceně byli i otroci nutní k zhotovení děla. Dalším důvodem pro výběr místa stavby byla jeho odlehlost (dělo se budovalo v podmínkách přísné konspirace) a také existence místních ložisek uhlí a železné rudy, které zlevnily a usnadnily stavbu. Pro vytvoření děla bylo nutno vyvrtat tunel 600 metrů dlouhý a 27 metrů široký. Lopotily se tu tisíce černých otroků, jimž hrozil trest smrti. Vnitřek tunelu byl pak vyložen hladkými ocelovými deskami. Souběžně se stavbou tunelu probíhala výroba střely. Skládala se z částí, které měly být postupně dopraveny k ústí děla, zde naplněny mišmašitem a sestaveny do kompaktního náboje (ten dosáhl po zkompletování dosáhl i s mišmašitovou náloží délky 105 metrů). K výrobě bylo třeba 400 000 tun železné rudy, 70 000 tun vápence a 400 000 tun uhlí, jež bylo třeba nejdřív přeměnit ve 280 000 tun koksu. Do provozu proto bylo uvedeno deset třicetimetrových vysokých pecí o kapacitě 180 tun denně. Na třetím odděleném pracovišti se vyráběl mišmašit. Zde byl stupeň utajení tak vysoký, že do poslední chvíle nikdo kromě J. T. Mastona neznal přesné složení výbušniny.  Konečně bylo vše hotovo a kapitán Nicholl přes protesty z celého světa střelu odpálil. Očekávaný efekt se však nedostavil. Výstřel z děla posunul zemskou osu o tři tisíciny milimetru a hladina moře se po výstřelu změnila o devět milióntin milimetru. Pozdější vyšetřování prokázalo, že T. J. Maston se při výpočtech osudně zmýlil a že k zásadnímu posunutí zemské osy by bylo třeba biliónu takových děl. K chybě došlo tím, že na počátku výpočtů byl při zapisování údaje označujícího obvod Země v metrech po napsání číslic 40 000 vyrušen a pak zapomněl připsat ještě tři nuly. Verne v závěru knihy vydává celý podnik i jeho strůjce v posměch světové veřejnosti.

Ilustrace.

Knihu "Zmatek nad zmatek" ilustroval George Roux.

Zmatek nad zmatek "(1889, Sans dessus dessous)" je vědeckofantastický román francouzského spisovatele Julesa Verna z jeho cyklu "Podivuhodné cesty (Les Voyages extraordinaires)".

The Purchase of the North Pole or Topsy-Turvy () is an adventure novel by Jules Verne, published in 1889. It is the third and last novel of the Baltimore Gun Club, first appearing in "From the Earth to the Moon", and later in "Around the Moon", featuring the same characters but set twenty years later.  Like some other books of his later years, in this novel Verne tempers his love of science and engineering with a good dose of irony about their potential for harmful abuse and the fallibility of human endeavors.


Prohlášení v souvislosti se Summitem G8.

"„Nemůžeme mluvit o energetické bezpečnosti, pokud nebylo dosaženo žádného pokroku pokud jde o klimatické změny. Lidstvo tančí na okraji jícnu vulkánu,“" — Jacques Chirac, prezident Francie  "„Navrhuji zemím, které mají ve světě stále větší váhu, aby se k velké osmičce připojily. Nemůžeme jednat o velkých světových problémech v úzkém kruhu“" — Jacques Chirac, prezident Francie  "„Nesmíme dovolit extremistům, aby utopili Blízký východ v chaosu a aby vyvolali rozšíření konfliktu.“" — Vladimir Putin, prezident Ruska

Program summitu.

Izraelsko-Libanonská krize.

Tento problém se stal hlavním bodem summitu. Státy skupiny G8 vydaly prohlášení v němž apelují na zastavení vojenských operací Izraele v Libanonu a projevily podporu Libanonské vládě. Na konci summitu vyzval k ukončení nepokojů také ruský prezident Vladimir Putin. Italský premiér Romano Prodi navrhl jako řešení vyslat 10 000 mezinárodních vojáků, kteří by zajistily prostor konfliktu. Jako možnost uvedl také účast vojáků Izraele a Libanonu.

Energetická bezpečnost.

Hlavní problémem v této oblasti je jaderná energie a její obohacování. I když tento způsob získávání energie vytváří mnohem méně skleníkových plynů a jiných zplodin, což mnoho ekologických aktivistů vítá, stále jsou problémy s bezpečným uskladněním vyhořelého paliva a také s obohacovaním paliva nového, které by se mohlo stát zdrojem k výrobě jaderných zbraní. K řešení tohoto problému byla na summitu vytvořena koncepce mezinárodní centra ležícího v Rusku, které by produkovalo obohacené palivo pro jaderné elektrárny. Nad tím vším by měla mít dohled Mezinárodní agentura pro atomovou energii (MAAE). Lídři států G8 tento návrh podpořili schválením „prohlášení o globální energetické bezpečnosti“.

Infekční nemoci.

Státy se nedokázaly shodnout na jednoznačné politice boje proti infekčním nemocem a AIDS. Každá země navrhla určité řešení problému bez většího výsledku. Selhání ve slíbené pomoci rozvojovým států nejen v tomto bodě programu si vysloužilo kritiku např. zpěváka skupiny U2, Bona, který organizoval akci Live 8, právě na podporu chudých států Afriky.

Globální oteplování.

Státy vydaly prohlášení, kde uvádí potřebu snižovat emise skleníkových plynů, zlepšení životního prostředí a snížení životního prostředí. Toto prohlášení ale naráží na neochotu USA přistoupit na Kjótský protokol. K naplňování Kjótského protokolu zvlášť vyzval francouzský prezident Jacques Chirac, kvůli důležitosti ochrany naší planety.

Policejní zásahy.

Během týdne před summitem zaznamenala policie přibližně asi 200 aktivistů za lidská práva a politických aktivistů. Je očekáváno asi 1000 demonstrantů proti globalizaci, kteří budou protestovat během summitu.

Dějiště.

V Petrohradě byly očekávány problémy spojené s dopravou a zásobováním. Kvůli zákazu nošení zbraní v centru města odmítlo řada bank doplňovat peníze ve svých bankomatech. 20 milionů rublů bylo vyčleněno na zajištění pěkného počasí, o které se postará jedenáct letadel, které budou rozhánět mraky. V souvislosti s tím vyzvala gubernátorka Valentina Matvijenková občany města, aby chodili decentně oblečeni, protože o počasí nemusí mít obavy.

32. Summit skupiny států G8 (Spojené království, Spojené státy americké, Kanada, Francie, Itálie, Německo, Japonsko a Rusko) se konal v ruském Petrohradě ve dnech 15. — 17. července 2006. Oficiální zahájení proběhlo v neděli 16. července. Hlavními body byly energetika, vzdělání a infekční onemocnění. Dějištěm summitu byl Konstantinův palác, který se nachází ve Strelne, což je přibližně 15 km od Petrohradu. Státy G8 jednaly také s delegáty ze zemí Indie, Číny, Jihoafrické republiky, Mexika, Brazílie a dalších. Tyto státy by měly být podle slov Jacquese Chiraca zapojit i do následujících rozhovorů G8.

The 32nd G8 summit was held on 15–17 July 2006 in Saint Petersburg, Russia. The venue was the Constantine Palace, which is located in Strelna on the Gulf of Finland. This was the first time Russia served as host nation for a G8 summit; and the nation's status as a full member of the G8 was confirmed.


Výklad pojmu.

Autorství názvu monetarismus (odvozeno od latinského moneta – mince) se připisuje americkému ekonomovi Karlu Brunnerovi, který jej poprvé použil v roce 1968.  Monetarismus patří jednoznačně k liberálním směrům, zdůrazňujícím laissez faire (heslo klasického liberalismu vyjadřující požadavek, aby hospodářskému dění byla ponechána volnost a aby zejména stát do něho nezasahoval). Z jistého úhlu pohledu, konkrétněji jde o rakouskou školu, však je monetarismus skutečné liberální filozofii stále velmi vzdálen.  Za nejvýznamnější osobnost monetarismu je považován americký ekonom Milton Friedman.  Jako další významné osobnosti zabývající se monetarismem lze označit teoretiky spojené s chicagskou školou, kam mimo Friedmana patří H.G. Johnson a A.J. Schwartzová. Další koncepce monetarismu zpracovali také A.H. Meltzer, K. Brunner a J.Jordan. Společným elementem jejich koncepcí je důraz na úlohu peněz a monetární politiky a kritika Keynese a jeho forem státního intervencionismu. Kriticky se však zaměřují především na rozpočtovou politiku orientovanou na regulaci agregátní poptávky, která souvisí s keynesovskou politikou plné zaměstnanosti.  Vedle výše uvedené teorie (označované jako monetarismus I) se v poněkud širším vymezení zařazuje také nová klasická makroekonomie (někdy označovaná jako monetarismus II). Ta vzešla z friedmanovského monetarismu a sdílí s ním velké množství prvků, které však obohacuje o významné nové složky (zejména hypotézu racionálních očekávání).  Oproti americkým monetaristům se evropští, zejména pak britští monetaristé, více soustředili na problematiku otevřené ekonomiky, zejména pak měnových kurzů. Monetaristé upřednostňují plovoucí kurzy.  Tento směr je nejstarší a nejvlivnější z neokonzervativních teorií. Někdy bývá označován jako monetarismus I nebo friedmanovský monetarismus. Počátky této teorie spadají do poloviny 50. let, nejvíce je rozpracovávána v 60. a 70. letech a v první polovině 80. let má významný vliv na politiku mnoha zemí. Od druhé poloviny 80. let vliv monetarismu slábne, přesto je i dnes využívána řada jeho koncepcí.  Monetarismus vychází hlavně z kvantitativní teorie peněz. Podle Friedmana můžeme položit mezi tyto dvě věci rovnítko. Zde je také veden hlavní spor s neokeynesiánci, kteří obhajují fiskalismus. Monetaristé tvrdí, že peníze jsou příčinou změn v ekonomice, zato keynesiánci předpokládají pravý opak. To je, že peníze jsou výsledkem činnosti v ekonomice.  Základní důraz kladli monetaristé na nabídku peněz, kterou považovali za hlavní faktor růstu a možné nestability. Poptávka po penězích je funkcí několika proměnných a je stabilní. Řízení měnového agregátu je základním předpokladem stability a ekonomického růstu. Růst peněžní zásoby měl být stejný jako vývoj potenciálního produktu. Při tomto řízení měnového agregátu je třeba stanovit stabilní a transparentní dlouhodobá pravidla.

Friedmanovský monetarismus.

Milton Friedman začal základy své teorie formulovat již v 50. letech a dále jí rozšiřovat především v 60. letech a na počátku 70. let. Jak už bylo výše zmíněno, byla jeho osoba spjata s novou chicagskou školou, která svým hospodářským liberalismem navazuje na starší tradici předválečné chicagské školy, na niž se sám odvolával a s níž jsou spjaty jména jako H. Simons, F.H, Knight a J. Viner.  Friedman proslul i svými jasně vymezenými názory na problémy, se kterými se potýká metodologie v ekonomii. Za metodologické řešení považoval pojetí předmětu a metody ekonomické teorie v pozitivistickém duchu, k čemuž ho inspirovala neopozitivistická filozofie K. Poppera. Cílem teorie je dle Friedmana poskytnutí přehledu obecných tvrzení, jež slouží k definování správných předpovědí. Tyto teoretické definice nelze zavrhovat či akceptovat předem, správnost teorie může potvrdit nebo vyvrátit pouze prokazatelnost empirickými fakty. Je potřeba proto upřednostnit jednak ty nejjednodušší hypotézy a zároveň ty, jež podávají ty nejpřesnější předpovědi. Tento Friedmanův metodologický postoj objasňuje jeho tendenci se věnovat empirickému vývoji, v čemž lze spatřit i vliv A. Marshalla. V souvislosti s tímto patří mezi nejdůležitější díla friedmanovského monetarismu práce Monetární historie USA a Relativní stabilita rychlosti peněžního oběhu a investiční multiplikátor v USA z roku 1963. Jádrem jejich koncepce byla díla, jež Friedman napsal koncem 40. a během 50. let a kde definoval klíčová východiska své vlastní monetaristické teorie.  I přestože Friedmanovo učení bere na vědomí genezi keynesovské teorie a využívá velké množství Keynesových pojmů, keynesovskou ekonomii jako celek hodnotí spíše kriticky a odmítavě. Dle jeho názoru funguje tržní systém převážně vnitřně stabilně a má kapacitu k obnovení své rovnováhy, která je výsledným projevem vlivu tržních sil. Zásahy ze strany státu však mají tendenci tento spontánní (přirozený) balanc narušovat. Potřebnost státních zásahů do ekonomiky a nedocenění role peněz patří k Friedmanovým hlavním námitkám vůči keynesovské ekonomii.  Hlavním znakem Friedmanova monetarismu je kauzální souvislost mezi mírou růstu množství peněz v oběhu a mírou růstu nominálního důchodu. Spojitost mezi množstvím peněz v oběhu a nominálním národním důchodem je dle něj výrazně silnější než mezi národním důchodem a investicemi. Dalším jeho zásadním tvrzením je idea existence časových zpoždění mezi změnou množství peněz v oběhu a změnou nominálního národního důchodu. Jinými slovy, nabídka peněz v minulosti determinuje, v jaké situaci se nachází nominální národní důchod v současné době. Tyto změny jako první postihnou reálný národní důchod (většinou za 6-9 měsíců) a až potom se (za dalších 6-9 měsíců) reflektují v cenách. Podle Friedmana je inflace výsledkem nepoměru, kdy nabídka peněz roste rychleji než reálný národní důchod.  Friedman považoval inflaci za čistě peněžní jev a tvrdil, že je potřeba proti ní bojovat. Kritizoval keynesiánce za vyvolávání inflačních tlaků. Na rozdíl od keynesiánců, kteří jako nástroj měnové politiky považovali řízení úrokové míry, preferují monetaristé kontrolu množství peněz v oběhu. Monetaristé chtějí malý stát a poukazují na nebezpečí státních zásahů. Pokud vláda zvyšuje své výdaje a financuje to půjčkami od domácích osob, tak pouze vytlačuje soukromé výdaje. K růstu inflace dochází tehdy, jsou-li vládní výdaje financovány zvyšováním peněžní zásoby.  Friedman také upravil myšlenku Phillipsovy křivky. Tvrdil, že Phillipsova křivka tak, jak ji popsal William Phillips, funguje pouze v krátkém období. V dlouhém období je tato křivka vertikální. Tuto myšlenku obhajuje na příkladu, kdy vláda pomocí fiskálních a monetárních nástrojů stimuluje poptávku s cílem snížit přirozenou míru nezaměstnanosti. Krátkodobě se nezaměstnanost sníží, ale po rozplynutí peněžní iluze, zhruba 6 až 9 měsíců, se vrací nezaměstnanost do normálního stavu. Peněžní iluze znamená, že lidé mají pocit, že jim vzrostl reálný důchod a proto nabízí více práce, což se v dlouhém období ukáže jako omyl, protože lidem narostl pouze nominální, nikoliv reálný, důchod. Na druhé straně inflační očekávání si lidé zabudovali do svých požadavků a vzniká takzvaný jev setrvačné inflace. Z toho plyne závěr, že v dlouhém období není možné volit mezi velikostí nezaměstnanosti a inflace. Zvýšením inflace nelze snížit nezaměstnanost.

Monetarismus je ekonomická teorie zdůrazňující význam peněz včetně jejich samoregulační funkce a odmítající státní zásahy do ekonomiky. Tato teorie tvrdí, že rozdíly v zásobě peněz zásadně ovlivňují národní produkci v krátkodobém časovém úseku a dlouhodobě cenové hladiny.

Monetarism is a school of thought in monetary economics that emphasizes the role of governments in controlling the amount of money in circulation. Monetarist theory asserts that variations in the money supply have major influences on national output in the short run and on price levels over longer periods. Monetarists assert that the objectives of monetary policy are best met by targeting the growth rate of the money supply rather than by engaging in discretionary monetary policy.  Monetarism today is mainly associated with the work of Milton Friedman, who was among the generation of economists to accept Keynesian economics and then criticise Keynes's theory of fighting economic downturns using fiscal policy (government spending). Friedman and Anna Schwartz wrote an influential book, "A Monetary History of the United States, 1867–1960", and argued "inflation is always and everywhere a monetary phenomenon".  Though he opposed the existence of the Federal Reserve, Friedman advocated, given its existence, a central bank policy aimed at keeping the growth of the money supply at a rate commensurate with the growth in productivity and demand for goods.


Sňatek s Vladislavem II..

Vladislav se s Juditou, dcerou durynského lankraběte Ludvíka I. a jeho choti Hedviky z Gudensbergu, oženil v roce 1153, tři roky po smrti své první ženy Gertrudy Babenberské. Juditu Durynskou mu doporučil knížecí rádce, biskup Daniel I.  Ještě předtím se ovšem do Čech vdala Cecílie, Juditina starší sestra, a to za Oldřicha, syna Soběslava I. V roce 1152 se císařem stal Fridrich I. Barbarossa, jehož sestru Juditu Švábskou měl za manželku bratr Judity Durynské a Cecílie, Ludvík II. Železný. Oldřich se tehdy přihlásil u Barbarossy, svého nového příbuzného, s nároky na český trůn. Nakonec se musel spokojit s údělem ve východních Čechách.  Mezi Barbarossovými příbuznými tedy našel biskup Daniel další vhodnou nevěstu – Juditu Durynskou, které bylo v době svatby nejspíš osmnáct let. Vladislav byl asi o patnáct nebo dvacet let starší. Asi dva roky po svatbě se narodil první syn, Přemysl. Protože ve středověku rozhodovaly o jménech dětí spíše matky, je pravděpodobné, že to byl právě Juditin nápad pojmenovat syna po legendárním zakladateli přemyslovské dynastie.

Královna Judita.

Kronikář o Juditě píše jako o "paní znamenité krásy, ducha neobyčejného a téměř mužského, mysli smělé a podnikavé, milovnici nauk a literatury, sběhlé i v řeči latinské a ve věcech politických". Vzdělaná Judita prý ovládala slovem i písmem latinu a naučila se také česky. Často zastupovala krále ve státnických záležitostech v době jeho nepřítomnosti. Podle Josefa Žemličky si pěstovala dvůr s vlastními hodnostáři.  Když v lednu 1158 obdržel Vladislav II. od Barbarossy jako teprve druhý český panovník v historii královský titul, stala se Judita po jeho boku druhou českou královnou. Její korunovace sice není písemně doložena, prameny o ní ale mluví jako o královně.

Královna jako stavitelka.

V roce 1157 strhla velká povodeň dřevěný most, který stával v blízkosti starého brodu pod hradem v Praze. Iniciátorkou stavby nového mostu byla prý právě Judita. Vladislav i biskup Daniel jistě z italských tažení znali výhody kamenných mostů z jihu Evropy, které v jejich domovině ještě známy nebyly – té době byly ve střední Evropě jen dva kamenné mosty, v Řezně a Würzburgu.  Most, po královně zvaný Juditin a zřejmě postavený na počest korunovace královského páru, byl vystavěn zhruba v místech, kde se dnes nachází Karlův most. Měřil 514 m a široký byl 6,8 m. Vznikl údajně jen za tři roky a byl delší a reprezentativnější než zbylé dva kamenné mosty ve střední Evropě v Řezně a Würzburgu. Dokončen byl zřejmě v roce 1172 a stál až do února 1342, kdy jej strhla povodeň. Jeho pozůstatky se nacházejí několik desítek metrů severně od Karlova mostu.

Závěr života, smrt.

Judita následovala Vladislava do durynského exilu na své statky v Meerane, kam odešel na podzim roku 1173, rok poté, co se (v roce 1172) vzdal vlády ve prospěch syna Bedřicha. Vladislav zemřel o dva roky později, v lednu roku 1174. O dalších osudech Judity může napovědět místo jejího posledního odpočinku.  Podle Dalimilovy kroniky byla královna pohřbena v klášteře v Teplicích; kronika se zmiňuje o Juditě jako o jeho zakladatelce. Snad právě v tomto městě strávila poslední roky života. Královniny pozůstatky byly objeveny v 50. letech 20. století při archeologickém výzkumu teplické románské baziliky a kláštera, které Judita založila na počátku 2. poloviny 12. století (klášter zanikl v závěru nebo záhy po skončení husitských válek).  Pravděpodobné královniny ostatky byly podrobeny antropologickému zkoumání, jež provedl antropolog Emanuel Vlček. Emanuelu Vlčkovi se podařilo potvrdit identitu lebky s pravděpodobností hraničící s jistotou. Ostatní části kostry, jejíž identita se zprvu jevila jako pravděpodobná, nikoliv však jistá, exhumované při zmíněném archeologickém výzkumu v teplickém klášteře a odtud odvezené k důkladnému prozkoumání, dnes bohužel platí za ztracené. Výsledky výzkumu naznačují, že se Judita dožila snad i osmdesáti let (i jiné okolnosti nasvědčují tomu, že zemřela až po roce 1210), a to ve výborném zdravotním stavu (např. její chrup nenese znaky žádných kazů). V tomto případě by ještě zažila vládu svého nejstaršího syna Přemysla.

Judita Durynská (německy "Judith von Thüringen"; asi 1135 – 9. září po 1174) byla druhou manželkou Vladislava II. a od roku 1158 druhou českou královnou.

Judith of Thuringia (; – 9 September after 1174), a member of the Ludovingian dynasty, was Queen consort of Bohemia from 1158 until 1172 as the second wife of King Vladislaus II. She was the second Queen of Bohemia after Świętosława of Poland, wife of King Vratislaus II, had received the title in 1085.


Obecné a hydrologické charakteristiky.

Jezero vzniklo vulkanickou činností, při níž v období pliocénu zhruba před pěti miliony let došlo k přehrazení odtoku z povodí.  Jezero bylo původně mnohem větší, než dnes. Napájí je sedm větších řek a 40 sezónních toků. Hlavními přítoky jsou řeky Gilgel Abbay, Megech, Gumara a Reb.  Ve srovnání s jinými tropickými jezery jsou vody jezera Tana poměrně studené s obvyklou teplotou přibližně od 20 do 27 °C. Voda má neutrální až mírně zásadité pH a značně nízkou průhlednost.  V důsledku značného sezónního kolísání přítoku, srážek a odparu kolísá hladina jezera Tana během roku obvykle v rozmezí 2-2,5 m, přičemž nejvyšší stavy jsou v září až říjnu, těsně po hlavním období dešťů. při vysoké hladině jsou zatápěny příbřežní roviny a trvalé mokřady v okolí jezera se s ním spojují.

Ostrovy.

V jezeře jsou také ostrovy, jejichž počet se mění s výší hladiny. Ta během posledních 400 let klesla zhruba o 1,8 m. Portugalský misionář Manoel de Almeida uvádí na poč. 17. stol. 21 ostrovů, z toho 7-8 s kláštery, "kdysi velkých, nyní však značně zmenšených." Když tento kraj navštívil kol. r. 1770 James Bruce, zaznamenal si, že domorodci uvádějí 45 obydlených ostrovů, sám však tvrdil, že jich "může být tak jedenáct." Geograf ve 20. století vyjmenoval 37 ostrovů a domníval se, že na 19 z nich jsou nebo byly kláštery nebo kostely. Největší ostrov je Daga, kde je pohřbeno několik císařů. Dalšími významnými ostrovy jsou Dek, Mitraha, Gelila Zakarias, Halimun a Briguida.

Fauna.

Jelikož žádný z přítoků nespojuje jezero s jinými velkými vodními toky a hlavní odtok Modrý Nil je přerušen vodopády, vodní fauna jezera je značně specifická v rámci druhové skladby nilského povodí. Úroveň živin v jezeře je nízká.

Ryby.

V jezeře Tana se vyskytuje 27 druhů ryb, z nichž 20 je endemických. Mezi nimi je jedno z pouhých dvou společenství kaprovitých (druhé, v jezeře Lanao na Filipínách, bylo decimováno introdukovanými druhy). Sestává z 15 poměrně velkých, až 1 m dlouhých druhů rodu "Labeobarbus." Z nich "L. acutirostris", "L. longissimus", "L. megastoma" a "L. truttiformis" jsou výhradně rybožravé a "L. dainellii", "L. gorguari", "L. macrophtalmus" a "L. platydorsus" převážně rybožravé. Jejich hlavní kořistí jsou drobné druhy rodů "Enteromius" a "Garra." Ostatní druhy rodu "Labeobarbus" v jezeře mají jiné specializované potravní návyky: "L. beso" (neendemický druh, vzdáleněji příbuzný ostatním) se živí řasami, "L. surkis" převážně makrofyty, "L. gorgorensis" makrofyty a měkkýši, "L. brevicephalus" zooplanktonem (tím se však živí všichni nedospělí příslušníci druhového společenství), "L. osseensis" makrofyty a dospělci hmyzu, a "L. crassibarbis", "L. intermedius" (neendemický, avšak blízce příbuzný ostatním druhům), "L. nedgia" a "L. tsanensis" bentickými bezobratlými, např. larvami pakomárovitých. Osm z endemických druhů rodu "Labeobarbus" se vytírá v jezerních mokřadech a ostatní sezónně putují do přítoků, kde se vytírají.  Vedle druhového společenství "Labeobarbus" jsou endemickými druhy "Enteromius pleurogramma", "E. tanapelagius", "Garra regressus", "G. regressus" a "Afronemacheilus abyssinicus". Zbývajícími neendemickými druhy jsou tlamoun nilský (v Africe velmi rozšířený, v jezeře Tana má však endemický poddruh "tana"), "E. humilis", "G. dembecha", "G. dembeensis" a velký africký sumec keříčkovec červenolemý.

Ostatní fauna.

V jezeře žije poměrně málo bezobratlých: patnáct druhů měkkýšů, z nichž jeden je endemický, a také jedna endemická sladkovodní houba.  Je odsud známo zhruba 230 druhů ptáků včetně více než 80 vodních a mokřadních druhů, např. pelikán bílý, anhinga africká, kladivouš africký, čápi, kolpík africký, ibis, kachny, ledňáčci a orel jasnohlasý. Odpočinek a potravu zde vyhledává mnoho palearktických stěhovavých vodních ptáků.  Krokodýli zde nežijí, z plazů však byla poblíž výtoku Modrého Nilu pozorována želva kožnatka africká. Zejména tam se vyskytují také hroši.

Jezero Tana () je zdrojem Modrého Nilu a největším jezerem v Etiopii. Leží ve svazovém státě Amhara na severozápadě Etiopské vysočiny. Má rozlohu 3000 až 3500 km² v závislosti na ročním období a velikosti srážek s hladinou ve výši 1788 m n.m. Je zhruba 84 km dlouhé a 66 km široké s hloubkou do 15 m (průměrná 8 m). Jeho hlavními zdrojnicemi jsou řeky Gilgel Abbay (Malý Nil), Reb a Gumara. Vytéká z něho pouze Modrý Nil. Výše hladiny je regulována přepadovou hrází u výtoku z jezera, která řídí průtok vodopády Modrého Nilu a dodávku vody do elektrárny.  V roce 2015 bylo jezero Tana s okolím vyhlášeno biosférickou rezervací UNESCO v ocenění jeho národního i mezinárodního přírodního a kulturního významu.

Lake Tana (also spelled T'ana, , ', '; an older variant is Tsana, Ge'ez: ጻና "Ṣānā"; sometimes called "Dembiya" after the region to the north of the lake) is the source of the Blue Nile and is the largest lake in Ethiopia. Located in Amhara Region in the north-western Ethiopian Highlands, the lake is approximately long and wide, with a maximum depth of , and an elevation of . Lake Tana is fed by the Gilgel Abay, Reb and Gumara rivers. Its surface area ranges from , depending on season and rainfall. The lake level has been regulated since the construction of the control weir where the lake discharges into the Blue Nile. This controls the flow to the Blue Nile Falls (Tis Abbai) and hydro-power station.  In 2015, the Lake Tana region was nominated as a UNESCO Biosphere Reserve recognizing its national and international natural and cultural importance.


Průběh toku.

Pramení v pohoří Güneydoğu Toroslar, tedy "Jihovýchodní Taury," konkrétně v části Maden Dağları pod Hazarbaba Dağı. Vytéká z východního konce jezera Hazar Gölü (1 244 m) v provincii Elâziğ a teče k jihovýchodu. Zpočátku nese název "Bahru Deresi," resp. "Behremaz Deresi" "(deresi" znamená turecky "řeka)." Ve výšce asi 770 m napájí nádrž Kralkızı Barajı a přibírá vody několika přítoků, zejména Berkilin Çayı. Odsud dál už nese jméno "Dicle."  V Turecku Tigris protéká provinciemi Elâziğ, Diyarbakır, Batman, Siirt, Mardin a Şirnak; nejdůležitějším městem na řece je Diyarbakır. Pod Cizre se "Tigris" stává nakrátko hraniční řekou mezi "Tureckem" a "Sýrií", pak mezi "Sýrií" a "Irákem" a nakonec pokračuje do iráckého vnitrozemí. Celková délka tureckého toku je 523 km.  V Iráku protéká (nebo tvoří hranici) provinciemi Nīnawā, At-Tamīm, Salāhuddīn, Diyāla, Baghdād, Wāsitt, Maysān a Bassrah. Nejdůležitějšími městy na trase jsou Mosul, Bagdád a Basra, na jejímž začátku už se ale "Tigris" spojuje s Eufratem a vzniká Šatt al-Arab.

Přítoky.

Hlavní přítoky jsou Velký a Malý Zab, Dijála, Kerche, všechny zleva.

Vodní režim.

Zdroj vody je sněhový a dešťový s nejvyšší vodností na jaře (duben). Při současném dopadu srážek do "Tigridu" i jeho velkých levých přítoků vznikají katastrofické povodně. Na ochranu před nimi je velká část koryta řeky obehnána hrázemi. Část povodňových vod je odváděna kanálem do propadliny jezera Tartar, které leží severozápadně od Bagdádu mezi "Eufratem" a "Tigridem". Při zaplnění propadliny může být povodní ohrožen i samotný Bagdád. V souvislosti s tím byl vybudovaný kanál Tartar-Eufrat (délka 37 km, maximální propustnost 1 100 m³/s), kterým odtékají přebytky vody z propadliny. Nejvyššího průtoku dosahuje "Tigris" na středním toku u "Bagdádu" průměrně 1 240 m³/s a maximálně 13 000 m³/s. Na dolním toku se vodnost snižuje v důsledku spotřeby vody na zavlažování a také se část vody ztrácí v bažinách. Podél řeky se na středním a dolním toku táhnou oázy.

Využití.

Řeka je splavná pro lodě s ponorem do 1,2 m do Bagdádu a při velké vodě až do Mosulu. Turecký tok je spoután několika přehradními hrázemi; nejnovější z nich, Ilısu, je značně kontroverzní projekt, protože vzniklá přehradní nádrž má zatopit i město Hasankeyf s tisíciletou historií. Také v "Iráku" bylo vybudováno několik přehradních hrází (Zummar, Samarra, El Kut). Protéká městy Diyarbakır (Turecko), Mosul, Bagdád, El Kut, Amara (Irák). Území mezi řekami "Tigris" a Eufrat bylo osídleno nejstaršími známými civilizacemi (Babylonie, Asýrie).

Etymologie názvu.

Původní sumerský název byl "Idigna" nebo "Idigina", což by mohlo znamenat „hbitá řeka“ a ve srovnání s mnohem pomaleji tekoucím Eufratem by to i dávalo smysl.  V pahlaví znamená "tigr" „šíp“ (ve staré perštině "tigra", v moderní "têz" znamená „ostrý“). Předpokládá se nicméně, že perský název řeky (stejně jako semitské názvy) byly pouhou zkomoleninou původního sumerského názvu. Tvar Tigris převzala z perštiny řečtina "(Τίγρης)" a přes ní většina ostatních jazyků.

Tigris (, , ) je řeka v Turecku a Iráku a také částečně tvoří jejich hranici se Sýrií. V minulosti z východu ohraničovala starověké území Mezopotámie (na západě Eufrat – název „Mezopotámie“ pochází z řeckého slova znamenajícího "země mezi řekami)." Je 1 750 km dlouhá, z čehož 523 km připadá na Turecko včetně hraničních úseků. Povodí má rozlohu 258 000 km². Pramení ve Východní Anatolii, protéká přes planinu Džezire a značnou částí Mezopotamské nížiny. V Iráku se stéká s  "Eufratem" a vytváří s ním řeku Šatt al-Arab, která se nedlouho poté vlévá do Perského zálivu.

The Tigris () (Turkish: "Dicle)" is the eastern of the two great rivers that define Mesopotamia, the other being the Euphrates. The river flows south from the mountains of southeastern Turkey through Iraq and empties into the Persian Gulf.


Hokej i fotbal.

Koželuh hrál fotbal za Spartu Praha již za první světové války, klubů vystřídal za svou fotbalovou kariéru několik. Ve 46 zápasech za Spartu vstřelil 34 branek. Roku 1917 byl členem rakouského národního fotbalového týmu. V roce 1923 si připsal také dva starty za československou fotbalovou reprezentaci a vstřelil jeden gól. Ve stejném roce již reprezentoval i na mistrovství Evropy v ledním hokeji, kde se dočkal třetího místa. Na zisku hokejového titulu mistra Evropy se pak podílel o dva roky později gólem, kterým rozhodl klíčový zápas se Švýcary. Při sedmi reprezentačních startech v hokejové reprezentaci to byl jeho jediný úspěšný střelecký zápis. V hokejové reprezentaci nastupoval v obraně s Káďou. Dále již ovšem na takto vysoké úrovni nemohl v těchto kolektivních sportech pokračovat. Mezinárodní federace ledního hokeje totiž stanovila pravidlo, podle něhož se mezinárodních mistrovských hokejových turnajů nemohli účastnit sportovci, kteří byli v jiném sportu profesionály.

Úspěšný v tenise.

Koželuh byl však již v té době velmi úspěšný profesionální tenista. V roce 1925 se stal profesionálním mistrem světa a o sedm let později vyhrál Evropskou profesionální soutěž. Podobné tituly získával dále na mezinárodních mistrovstvích ve Francii (sedmkrát) a v USA (třikrát). Souběžně již také trénoval hráče v klubu I. ČLTK Praha, ačkoli se svojí životosprávou nemohl být pro ostatní příkladem. V letech 1947 až 1949 byl nehrajícím kapitánem československého daviscupového týmu. Profesionální mistr světa 1925 a 1930 a třikrát nejlepším profesionálním tenistou USA 1929, 1932 a 1937.

Osobní život.

Syn pekařského pomocníka Josefa Koželuha a jeho ženy Marie. Měl šest bratrů a sestru. Všichni vyrostli na tenisových dvorcích LTC Praha, kde byl Josef Koželuh správcem a kde si bratři přivydělávali jako sběrači míčků. Bratr Jan se stal tenisovým mistrem ČSR. Karel Koželuh se již ve čtrnácti letech stal tenisovým trenérem v Mnichově za 80 marek měsíčně, byt a stravu. Později byl trenérem i v Rakousku, Polsku, Maďarsku, Francii, Holandsku a Belgii. Do Ameriky se dostal s klubem Teplitzer FC a podruhé o šest let později jako tenista profesionál. V utkání s tehdejším mistrem světa Vincentem Richardsem zvítězil 6:3, 3:6 a 6:3. Toto utkání jej nesmírně proslavilo a od té doby byl do Ameriky zván na zápasy s Tildenem, Vinesem, Budgem, Perrym, Austinem a dalšími. V roce 1938 jej zastihlo v Americe fašistické napadení Československa když se přihlásil na velvyslanectví. Požádali ho, aby zůstal jako trenér a hráč exhibičních zápasů ve prospěch Červeného kříže a československých jednotek v zahraničí.  V Miami pak učil v prestižním klubu nejbohatší muže Ameriky jako Forda mladšího, Rockefellera a boxerského mistra světa všech vah Gene Tunneyhoa další. Od Forda dokonce dostal za první lekci přepychový automobil. Po osvobození se i přes lákavé nabídky vrátil do vlasti a pracoval v tělovýchovném hnutí v různých funkcích. Vždy byl skromný, přátelský a nadbytkem peněz nezkažený kamarád, který byl ochoten pomoci, kde bylo třeba.

Dvojí bydliště.

Od roku 1922 pobýval často na Floridě, ale po druhé světové válce si postavil v Klánovicích podobný dům, který obýval v USA. Při jednom z návratů do nového stálého sídla zemřel při autonehodě.

Karel Koželuh (7. března 1895 Praha – 27. dubna 1950 Klánovice) byl československý všestranný sportovec. Československo reprezentoval velmi úspěšně v tenise, ledním hokeji a oblékl též fotbalový reprezentační dres. Od roku 2006 je členem Mezinárodní tenisové síně slávy.

Karel Koželuh (; ; 7 March 1895 – 27 April 1950) was a top Czech tennis, association football, and ice hockey player of the 1920s and 1930s. Koželuh never played in the major tournaments of amateur tennis but was an all-around athlete at the highest level.


Život.

Mládí.

O jeho životě existuje jen málo dokladů do chvíle, kdy byl v roce 1698 přijat na vídeňský císařský dvůr a jeho kariéra začala závratně stoupat. Jeho výjimečného talentu si pravděpodobně všiml samotný císař Leopold I., který hudbu velmi miloval a sám byl plodný komponista. V roce 1673 se totiž na zámku Eggenberg, který stojí na západním okraji Štýrského Hradce, konal císařův sňatek s Klaudií Felicitas Tyrolskou. Zde mohl být mladičký Johann Joseph představen jako zázračné dítě. Z velmi chudého selského prostředí, odkud Fux pocházel, ani jiná cesta nevedla, než přes skutečně neobvyklé nadání a talent, který stál panstvu za pozornost.  Díky stipendiu, hrazenému z císařské pokladny, mohl začátkem 80. let vstoupit na Ferdinandeum, kolej spravovanou Tovaryšstvem Ježíšovým ve Štýrském Hradci. Kolej tvořilo gymnázium a dvě fakulty: teologická a filosofická. Zachovaly se zprávy, že byl v roce 1681 ihned přijat do třetího ročníku gymnázia, což je zřejmý důkaz jeho nadání, zvláště když se uváží, že pocházel ze selského prostředí, kde prokazatelně nikdo z rodiny ještě na konci 18. století neuměl číst ani psát.  Pokračoval studiem na univerzitě, ovšem akademická studia nedokončil. Před rokem 1684 Štýrský Hradec opustil. Podle záznamů Ferdinandea prý „tajně uprchl“. Ačkoliv cíl jeho další cesty není znám, je možné, že se ještě před příchodem do Vídně pojí s osobou Leopolda I. – mohl to být zmíněný zámek Eggenberg nebo benediktinský klášter v Seckau, jehož probošt byl osobním císařovým zpovědníkem.

Příchod do Vídně.

V průběhu 90. let 17. století se objevil ve Vídni. Úzce se kontaktoval se zdejšími hudebníky. V červnu 1696 se oženil s Juliánou Klárou, dcerou rakouského vládního tajemníka Johanna Josefa Schnitzenbauma. Místem sňatku byl kostel u Skotů (Schottenkirche), kde byl tehdy varhaníkem. Šlo o místo prestižní a dalo se očekávat, že se Fuxovi otevírají dveře na císařský dvůr.  Císař Leopold I., jenž měl ve zvyku o nedělích a svátcích obcházet vídeňské kostely podle toho, kde se hraje nejlepší hudba, si přirozeně Fuxova nadání všiml. Na jaře 1698 je Johann Joseph Fux přijat do služeb císařského dvora.

Na vrcholu slávy.

Ve Vídni umělecká kariéra císařského komponisty během několika málo let závratně stoupala. V roce 1705 rozšířil své působení o místo druhého kapelníka vídeňské katedrály sv. Štěpána, začátkem roku 1713, již po smrti staršího Leopoldova syna Josefa I., jej císař Karel VI. jmenoval vicekapelníkem. Vedle toho byl i osobním komponistou obou císařoven, vdov po Leopoldovi i Josefovi. Jako vicekapelníkovi mu náležel roční plat 1 600 zlatých, práce pro obě císařovny přinášely ročně 1 500 zlatých. Takovou výjimečně vysokou odměnou se nemohli pyšnit ani vrchní císařští kapelníci, což byl u dvora post vůbec nejvyšší. I ten na něj čekal. Když v lednu 1715 zemřel Ital Ziani, jmenoval císař Karel VI. na jeho místo právě jeho. Závazky, vyplývající z nového místa, skladatele přiměly, aby se vzdal všech ostatních úkolů. Především se přestal starat o hudbu oběma císařovnám-vdovám, čímž přišel o část své vysoké odměny. Náhradou mu byl plat vrchního císařského kapelníka, jemuž náleželo ročně 2 500 zlatých, paradoxně méně, než na kolik byl Fux dosud zvyklý. Císař mu proto přiznal ještě 600 zlatých adjuta, aby novým, byť vyšším místem neztratil stávající životní úroveň, vyjádřenou 3 100 zlatými ročně.

Hudební život ve Vídni.

Následující čtvrtstoletí určoval podobu hudebního života ve Vídni právě on sám. Jeho značně konzervativní, přísný kontrapuňktický styl (a smýšlení) ohrožoval mnohé z mladých Italů, kteří se do Vídně přicházeli umělecky prosadit. Na Fuxovi totiž spočíval úkol posoudit jejich hudebnické kvality. Je jasné, že se jeho názory, vyrůstající z hudby 17. století, naprosto neslučovaly se soudobou, o půlstoletí mladší tvorbou, naplněnou uvolněností hudebního rokoka. Řadu skladatelů proto císaři nedoporučil. Jako příklad může sloužit Ital Bonno, kterého již jednou odmítl a který se po 11 letech, strávených v Itálii, kde se měl podle jeho mínění zdokonalit, znovu dožadoval místa u dvora: znovu nebyl nedoporučen.

Pražská korunovační opera Costanza e Fortezza.

Svého uměleckého triumfu, pětihodinového provedení korunovační opery "Costanza e Fortezza" (Vytrvalost a síla) v zahradách Pražského hradu 28. srpna 1723, se Johann Joseph Fux ze zdravotních důvodů nezúčastnil. Jeho "Te Deum" (Fux K 270) zaznělo 5. září 1723 na závěr samotného korunovačního aktu ve svatovítské katedrále. Od roku 1716, tedy krátce potom, co byl jmenován vrchním císařským kapelníkem, si soustavně stěžoval na špatné zdraví, způsobené zhoršující se podagrou (dnou). Zůstal proto ve Vídni a jeho operu řídil vicekapelník Antonio Caldara. Fuxovo onemocnění způsobilo, že se již počátkem 20. let 18. století skladatel odmítal aktivněji zapojovat do dvorního hudebního života, soustředil se na svoji teoretickou a pedagogickou činnost, kterou u sebe považoval vždy za prvořadou, a komponoval pouze k výjimečným příležitostem, k nimž byl vázán svým postavením vrchního císařského kapelníka. Když 1732 zemřela jeho žena, již velmi miloval (neměli žádné děti, ale starali se o dvě děti Johannova bratra Petra), odešel zcela do ústraní a prakticky přestal komponovat. Bránil mu v tom nejen smutek nad ztrátou Juliány Kláry, ale i dna, která postihla i klouby rukou a znemožnila skladateli psát.  Na podzim 1740 zemřel po pádu z koně císař Karel VI., považovaný za posledního barokního panovníka. Nedlouho potom, začátkem nového roku 1741, vyhasl i život jednaosmdesátiletého Johanna Josepha Fuxe.

Dílo.

Ačkoliv se Johann Joseph Fux sám považoval více za teoretika a pedagoga, než za komponistu, je jeho skladatelský odkaz obsáhlý. Zachovalo se kolem 400 kompozic, jejichž charakter vyplývá jednak z konvencí vídeňského dvora počátku 18. století, jednak z Fuxovy pozice vrchního císařského kapelníka a zároveň kapelníka katedrály sv. Štěpána.  Rozsah jeho díla popsal detailně již více jak před sto lety Ludwig von Köchel, týž, který vytvořil i obecně známější chronologický soupis Mozartových kompozic - Köchel Verzeichnis, zkratka KV. V polovině 20. století Köchelovu biografii o skladateli doplnil novými objevy hudební historik Andreas Liess.

Opery.

Všichni tři habsburští císařové, za nichž u dvora působil – Leopold, Josef i Karel, hudbu nejen velmi milovali, ale sami se do vídeňského hudebního života aktivně zapojovali komponováním nebo řízením prováděných skladeb. Mimo postního období musela být opera součástí každé významnější oslavy.  V rozmezí let 1702 a 1731 napsal celkem 18 oper (jiný zdroj uvádí 19 oper). Uvedené letopočty určují vznik první a poslední Fuxovy opery. Najdeme mezi nimi dvojí typ kompozic. Jednak je to tzv. "Componimento da camera" (komorní opery), jednak tzv. "Festo teatrale" (výpravné velké opery).

Oratoria.

U vídeňského dvora se komponovala oratoria italského typu. Byla to především tzv. sepolchra, která se prováděla o každé ze šesti postních nedělí před Hodem božím velikonočním a substituovala operu, jejíž provozování nebylo v tuto dobu přípustné. Fuxova sepolchra i sepolchra ostatních současných vídeňských komponistů zhudebňovala italská libreta s novozákonními náměty. Měla skromnější obsazení, než opery, preferoval se pravidelný sled recitativů a árií, sbory jsou po italském vzoru často zcela vyloučeny nebo zařazeny symbolicky - do děje přímo nezasahují, pouze jej otevírají a uzavírají.  V rozmezí 1714 a 1728 napsal celkem 10 oratorií, nepočítáme-li jeho ztracenou prvotinu, oratorium "Die Heilige Dimpna, Infantin von Irland" (Svatá Dimpna, infantka z Irska), která vznikla stejně jako jeho první opera v roce 1702.

Chrámová hudba.

Místo kapelníka ve vídeňské katedrále sv. Štěpána a pozice vrchního císařského kapelníka určovala Fuxovi starat se rovněž o chrámovou hudbu. Měl výsostné právo komponovat pro významné církevní oslavy a svátky, staral se však i o hudbu pro soukromou císařskou kapli v Hofburgu. Jeho chrámové kompozice jsou syntézou italské a německé hudebnosti. Vyznačují se virtuozitou a bohatou invencí. Smyčce a continuo běžně doprovází značný aparát žesťových nástrojů, klarin, trompet a pozounů.  Köchelův soupis (zkratka K.) skladatelova díla uvádí okolo 300 chrámových kompozic. Několikrát zhudebnil základní liturgické texty, Magnificat, Rekviem, Te Deum, Stabat mater, Salve Regina, napsal přibližně 50 mší, několikery nešpory, litanie, zhudebnil přes 40 žalmů, z nichž některé vícekrát, např. 110. žalm Dixit Dominus osmkrát, 112. žalm Beatus vir čtyřikrát, psal i moteta, ofertoria.

Instrumentální hudba.

V návaznosti na 17. století jsou podstatnou součástí jeho instrumentální hudby sonáty, komponované "da chiesa o da camera", jako chrámové nebo jako komorní, tedy určené do komnat císařského dvora. Fuxovy sonáty bývají psány pro dvoje housle, (violu) a continuo. Ke korunovaci římským králem věnoval skladatel staršímu Leopoldovu synu Josefovi soubor svých nejlepších instrumentálních děl. Byl vytištěn roku 1701 v Norimberku pod názvem "Concentus Musico-Instrumentalis in septem Partitas". Je tvořen sedmi partitami, respektive suitami, a jsou určeny dvěma až osmi instrumentálním hlasům s doprovodem continua. Souboru dominuje rozměrná "Serenata a 8" pro 2 trubky, 2 hoboje, smyčce a continuo.

Z jeho učebnice kontrapunktu, kterou dokončil v roce 1725 pod názvem "Gradus ad Parnassum" (Stupeň na Parnas), se učila komponovat řada skladatelů 18. století, včetně Wolfganga A. Mozarta či Ludwiga van Beethovena. Jan Dismas Zelenka, čelní osobnost českého hudebního baroka, nabyl kompozičních zkušeností především od Johanna Josepha Fuxe, svého učitele.

Johann Joseph Fux (; c. 1660 – 13 February 1741) was an Austrian composer, music theorist and pedagogue of the late Baroque era. He is most famous as the author of "Gradus ad Parnassum", a treatise on counterpoint, which has become the single most influential book on the Palestrinian style of Renaissance polyphony. Almost all modern courses on Renaissance counterpoint, a mainstay of college music curricula, are indebted in some degree to this work by Fux.


Dějiny.

V roce 1832 ostrov spatřil americký námořník, kapitán Michael Baker, jehož jméno dnes ostrov nese.  Spojené státy se přihlásily k vlastnictví ostrova v roce 1857 na základě Guano Islands Actu přijatého 1856. Mezi lety 1886 a 1934 byl Bakerův ostrov britským zámořským územím. Jeho zásoby guana dolovaly americké a britské firmy ve druhé polovině 19. století. V roce 1935 došlo ke krátkému pokusu o kolonizaci Bakerova a sousedního Howlandova ostrova. Byla založena osada Meyerton se čtyřmi americkými obyvateli. Ti byli evakuování v roce 1942 po japonských vzdušných a námořních útocích. Během druhé světové války byl ostrov obsazen americkou armádou.  Po válce zůstal ostrov neobydlený. Vstup na něj je dovolen jen na zvláštní povolení amerického úřadu pro ryby a zvěř, které se obvykle vydává jen vědcům a výzkumníkům.

Geografie.

Bakerův ostrov leží nedaleko od rovníku, má rozlohu 1,64 km² (405 akrů) a délku pobřeží 4,8 km. Klima je rovníkové, s málo srážkami, stálým větrem a pálícím sluncem. Terén je nízký a písčitý: korálový ostrov obklopený úzkým zřaseným útesem, se sníženou centrální oblastí. Nejvyšší bod leží 8 m nad hladinou moře.  Na ostrově nejsou přirozené zdroje pitné vody. Nerostou zde stromy, sporá vegetace sestává z trávy a plazivých keřů. Jsou zde roztroušené zříceniny, hřbitov a zbytky staveb z někdejší osady se nacházejí nedaleko západního pobřeží. Ostrov je hnízdištěm mořských ptáků a vodního živočišstva.  Spojené státy si nárokují exkluzivní ekonomickou zónu 200 námořních mil (370 km) a teritoriální vody 12 námořních mil (22 km).

Doprava.

Na ostrově nejsou přístavy, musí se kotvit dál od pobřeží. Na západním pobřeží mohou přistávat čluny. Opuštěná přistávací dráha z války, 1665 m dlouhá, je pokrytá vegetací a nepoužitelná.

Bakerův ostrov, anglicky "Baker Island", je neobydlený atol nedaleko rovníku uprostřed Tichého oceánu, asi 3100 km jihozápadně od Honolulu. Leží zhruba v polovině cesty z Austrálie na Havaj. Jeho nejbližším sousedem je Howlandův ostrov, který leží asi 70 km na sever. Relativně nedaleko (několik set kilometrů na jihovýchod, jih a jihozápad) se také nachází souostroví Kiribati.  Bakerův ostrov patří mezi tzv. nezačleněná území Spojených států amerických, pro statistické účely se ostrov zařazuje pod Menší odlehlé ostrovy USA. Dříve se také jmenoval "New Nantucket" nebo "Phoebe Island".  Celý ostrov patří spolu s okolními 123 km² mořského dna pod přírodní rezervaci "Baker Island National Wildlife Refuge", spravovanou U.S. Fish and Wildlife Service pod americkým ministerstvem vnitra.  Obranu ostrova mají na starosti Spojené státy. Přestože je neobydlený, každoročně ostrov navštěvují zaměstnanci U.S. Fish and Wildlife Service.

Baker Island (previously New Nantucket) is an uninhabited atoll located just north of the equator in the central Pacific Ocean about southwest of Honolulu. The island lies almost halfway between Hawaii and Australia. Its nearest neighbor is Howland Island, to the north-northwest; both have been claimed as territories of the United States since 1857, though the United Kingdom considered them part of the British Empire between 1897 and 1936.  The island covers , with of coastline. The climate is equatorial, with little rainfall, constant wind, and strong sunshine. The terrain is low-lying and sandy: a coral island surrounded by a narrow fringing reef with a depressed central area devoid of a lagoon with its highest point being above sea level.  The island now forms the Baker Island National Wildlife Refuge and is an unincorporated and unorganized territory of the U.S. which vouches for its defense. It is visited annually by the U.S. Fish and Wildlife Service. For statistical purposes, Baker is grouped with the United States Minor Outlying Islands. Baker Island and Howland Island are also the last pieces of land that experience the New Year (earliest time zone - ).  Baker Island is one of three U.S. equatorial possessions, along with Jarvis Island and Howland Island. Baker Island is one of the most remote U.S. equatorial possessions.


Vývoj a výroba.

Model byl vyvíjen částečně na papíře a částečně na počítači. Vývoj vozu s karoserií hatchback začal již v roce 1991 a o rok později byla vyrobena první testovací série. Ve stejné době probíhal i vývoj nového motoru o objemu 1.6 a výkonu 74 kW (Typ 790.16), ale dostal se pouze do několika prototypů Favoritů, v sériové výrobě byl nahrazen litinovou 1.6MPI od Volkswagenu. V roce 1993 se vyráběla ověřovací série a od 5. září 1994 začala sériová produkce. Současně byl zahájen vývoj závodních vozů Kit-Car s objemy motorů do 1300 a 1500 cm³. Užitkové verze se vyráběly od roku 1995, kdy ve výrobě nahradily modely založené na vozu Favorit. V Mladé Boleslavi se vyráběly vozy s karoserií hatchback a combi až do roku 2000, kdy byla výroba přesunuta do Kvasin. V Kvasinách se mezi lety 1995 až 2001 vyráběly vozy Pickup, Vanplus a Fun. Ve Vrchlabí se vyráběly akční edice vozů Felicia a vozy Pickup, Vanplus a Fun. Vozy Felicia se montovaly i v zahraničí, v Srbsku a v polské Poznani, kde byly vozy montovány z montážní sady vyrobené v Česku. Dělo se tak kvůli dovoznímu clu. Felicia (i Favorit) byla pro Škodovku důležitým vozem, protože jeho prodej získával konstruktérům čas na vývoj moderních vozů pod taktovkou Volkswagenu.

Hatchback.

Hatchback se vyráběl pouze pětidveřový a svými rozměry v době vzniku patřil do segmentu malých automobilů. V dané třídě patřil díky svým rozměrům (délka – 3855 mm (po faceliftu 3883 mm), šířka – 1635 mm, výška – 1415 mm, rozvor – 2450 mm) mezi největší a nejprostornější. Poprvé byl představen v Praze v druhé polovině roku 1994. Kompletní design vozu včetně faceliftu je dílem automobilky Škoda, ale je v něm patrný konstrukční základ předchozí Škody Favorit. Automobil získal titul Auto roku 1994 v České republice. Pohotovostní hmotnost vozu byla zpočátku pouhých 935 kg, později v kombinaci s nejtěžším vznětovým motorem až 1020 kg. Automobilka Volkswagen dbala na kvalitu zpracování a celkové zlepšení automobilu a s její pomocí byly do výbavy zahrnuty nové prvky. V roce 1995 přibyly v nabídce motorů zážehový 1,6 a vznětový 1,9. Na oslavu stého výročí automobilky se začala prodávat luxusní verze Laurin & Klement. V roce 1996 proběhla homologace závodní verze s motorem do 1600 cm³ a od prázdnin byla započata výroba motorů s vícebodovým vstřikováním. O rok později prošel model Felicia výrazným faceliftem a jeho vzhled byl podobný většímu modelu Octavia. V roce 1999 započala výroba nastupujícího modelu Fabia, v březnu 2000 byla ukončena výroba modelu Felicia v Mladé Boleslavi a byla přesunuta do závodu Kvasiny, kde pokračovala až do června roku 2001, a jejich prodej byl podpořen akčními edicemi. Celkem se vyrobilo 915 853 vozů s karoserií hatchback.

Combi.

Karosářská varianta Combi měla většinu karosářských dílů shodných s hatchbackem a to včetně zadní části. Combi bylo představeno na brněnském autosalonu v roce 1995. Auto mělo delší zadní převis s třetím bočním oknem. Také většina rozměrů, včetně rozvoru zůstala stejná. Zvětšila se pouze délka na 4205 mm. Objem zavazadlového prostoru se zvýšil na 0,447 m (1,366 m při sklopených sedadlech). Hned v následujícím roce se combi, stejně jako hatchback, dočkalo rozšíření nabídky pohonných jednotek o motory z produkce VW – 1,6 MPI a 1,9 D. O rok později se nepřímé vícebodové vstřikování MPI objevilo i u motorů o objemu 1,3. V pozdějších letech se i na bázi vozů combi objevilo několik limitovaných edicí, které byly shodné s hatchbackem (Color Line, Mystery, Family). Speciální edicí byla Felicia Space Line, která se vyráběla pouze jako Combi a oplývala velkým množstvím úložných prostor a pomůcek pro přepravu nákladu. Výroba byla ukončena v červnu 2001 společně s hatchbackem, celkem se vyrobilo 351 895 vozů s karoserií kombi.

Užitkové verze.

Pickup.

Na základě Škody Felicia byla stavěna druhá generace vozu pickup. Je označována názvem Pickup (bez pomlčky) nebo Škoda Felicia Pickup (číselným názvem 797). Také se jí přezdívá „budka“. Má mnoho součástí a tvar z Felicie. Zadní náprava ale byla oproti osobním verzím upravena, aby se zvětšil prostor mezi zadními podběhy a nosnost. Nabízel nákladový prostor o velikosti 2015 m a užitečnou hmotnost 605 kg. Vůz se vyráběl od října 1995 do února 2001 v závodech Kvasiny a Vrchlabí, celkem se vyrobilo 127 595 kusů. Současně s Felicií Pickup se do roku 1996 vyráběla i exportní verze nazýván Volkswagen Caddy – lišila se znakem na přední masce chladiče a plechovými disky kol z koncernového Volkswagen Polo III (Volkswagen Polo 6N vyráběný v letech 1994–1999). Ve výrobě nebyl nahrazen žádným typem. Do nástupu vozu Praktik, založeného na Fabii combi I. generace a poté na Roomsteru se jednalo o poslední užitkový vůz se značkou Škoda (výroba Vanplus i Fun byla ukončena dříve). Taktéž byla mimo koncern Škoda vyrobena limitovaná série značně prodloužených pickupů pod názvem LAURETA.

Felicia Vanplus.

Felicia Vanplus byla větší užitková verze, která byla odvozena z modelu Combi. Byla pětidveřová a vždy dvoumístná, s přepážkou za předními sedadly. Na voze byla namontována plastová nástavba se zvýšenou střechou. Objem nákladového prostoru je 2176 litrů. Vyráběl se v závodech Kvasiny a Vrchlabí, celkem se vyrobilo 5168 kusů.

Felicia Fun.

Škoda Felicia Fun (typ 796) byl dvoumístný pick-up s otevřenou korbou. Stěna kabiny se dala posunout vzad na korbu, čímž vznikla další dvě místa. Vyráběla se od roku 1997<ref name="32/08"></ref> do roku 2000. Vyrobilo se 4216 kusů. Na přání mohl být vůz vybaven laminátovou nástavbou. Vyráběl se pouze ve třech barevných variantách – žluté, zelené a oranžové. Vůz byl celý žlutý, barevná varianta se týkala pouze nárazníků a doplňků.

Felicia N1 (Praktik).

Škoda Felicia N1 (často také nazývaná Praktik podle předchůdce z řad Favorita) byla užitkovou verzí osobního automobilu. Jednalo se o přestavbu běžné Felicie prováděnou značkovými servisy. Přestavba byla dílem firmy Metalex RS, která také dodávala komponenty k těmto přestavbám. Sestávala z demontáže zadních sedadel, dosazení překližkové podlahy s gumovou podlážkou, zadní okna verze kombi byla zaplechována a okna zadních dveří zaslepena fólií. Levé zadní dveře byly natrvalo zablokovány. Úprava se prováděla u vozů hatchback i kombi.

Modernizace.

První modernizace.

První modernizací prošla Felicia v roce 1996. Tehdy byla stávající karoserie upravena a vyztužena pro použití airbagů. Nejvýznamnější změny se ale týkaly motorů s objemem 1,3 l. U nich byl zvýšen kompresní poměr, změněno časování vačkové hřídele a tvar vaček. U motoru bylo také použito vícebodové vstřikování od firmy Siemens. Motor dostal nový vzduchový filtr, který byl méně hlučný. Modernizován byl i startér a zapalovací modul. Kromě toho se pod kapotu dostaly koncernové motory 1.6 MPI a 1.9 D. Kvůli jejich vyšší hmotnosti byla přední náprava vyztužena a doplněna o příčný stabilizátor. Změny byly i v interiéru a výbavě. Lampička zavazadlového prostoru měla nově automatický spínač ve dveřích. Otevírání pátých dveří bylo již standardně z místa řidiče. Osvětlení interiéru verze GLX bylo dodáváno se zpožďovačem. Do vzorníku přibyly nové odstíny laku a nové vzory potahových látek interiéru. Změněn byl i vzhled okrasných krytů kol, takzvaných poklic. U verze Pickup byla nově mezi sedadla montována úložná schránka. Navíc pro všechny vozy s motory 1,6 l byla nově možnost dovybavit vůz posilovačem řízení.

Facelift.

Po necelých čtyřech letech od představení původní Felicie byl 12. února 1998 v Mladé Boleslavi představen facelift. Nejvýraznější změnou byla změna přední části vozu – masky, nárazníku a kapoty, ve stylu vozu Škoda Octavia a byla zároveň zlepšena antikorozní ochrana. Vůz měl standardně lakované nárazníky v barvě vozu. Při faceliftu se také měnily rozměry, vůz narostl do délky. Verze s karoserií hatchback byla prodloužena o 28 mm na 3883 mm, verze combi narostla na délku 4237 mm. Přibyly také nové možnosti výbavy a nové laky. Vůz byl propagován jako „Felicia s novou tváří“. Tato modernizace se netýkala užitkových verzí ani verze Fun.

Provoz.

Škoda Felicia byla častou složkou vozových parků různých firem a institucí. Ve velkých počtech je používala například Česká pošta, SPT Telecom (pozdější Český Telecom) ale Felicie sloužily i jako poslanecké vozy Poslanecké sněmovny ČR, vozidla taxislužeb a autoškol. Mezi významné uživatele Felicií patřila i česká policie, u které sloužilo více než 5500 kusů těchto vozidel. O velkém rozšíření Felicií v České republice svědčí i fakt, že v roce 2008 se s 405 927 kusy jednalo o nejčastější vozidlo v českém vozovém parku. K 31. prosinci 2010 se stále jedná o nejrozšířenější automobil, s 393 189 vozidly tvoří 8,74 % českého vozového parku.

Technické údaje.

Podvozek Škody Felicia vychází ze Škody Favorit a tvoří ho vpředu zavěšení typu McPherson se spodními trojúhelníkovými rameny, zadní náprava je kliková s vlečnými rameny a stabilizátorem. Oproti Favoritu byla přepracována přední náprava, kde se úhel odklonu kola změnil na negativní a u verzí s motorem 1.6 a 1.9 byl přidán stabilizátor. Na zadní nápravě verze hatchback se montovala příčná výztuha pro redukci nedotáčivosti. Základ karoserie vychází také z Favoritu, byla oproti němu ale vyztužena. Karoserie je samonosná a je vyrobena z oceli. Brzdy byly kapalinové dvouokruhové s posilovačem brzdného účinku, vpředu kotoučové a vzadu samostavitelné bubnové, volitelně bylo k dispozici ABS. Motor byl uložen vpředu napříč a poháněl přední nápravu. Motor s karburátorem, který se dodával na trhy mimo EU a ČR, kde neplatily přísné emisní normy, vyžadoval olovnatý či bezolovnatý benzín s oktanovým číslem minimálně 90, zážehový motor s katalyzátorem o objemu 1,3 l a výkonu 40 kW vyžadoval bezolovnatý benzín s oktanovým číslem alespoň 91 a ostatní zážehové motory s katalyzátorem požadovaly bezolovnatý benzín s minimálně 95 oktany. Vznětový motor s nepřímým vstřikováním a vírovou komůrkou požadoval motorovou naftu s cetanovým číslem alespoň 49. Nádrž umístěná vzadu měla objem přibližně 42 litrů u motorů se vstřikováním a 47 l u motorů s karburátorem. Motory s vícebodovým vstřikováním plní emisní normu Euro 2. Povolené zatížení přední nápravy je 770 kg a zadní 800 kg. V případě přepravy nákladu na střeše je povolená maximálně 50kilogramová zátěž. Maximální povolená hmotnost brzděného přívěsu byla 900 kg a nebrzděného 400 kg. Přenos výkonu z motoru byl zajištěn suchou jednokotoučovou spojkou a přes pětistupňovou mechanickou manuální převodovku se dostával na přední kola. Vůz neabsolvoval nárazové zkoušky organizace Euro NCAP. Automobilka nechala vůz podrobit nezávislým crashtestům, které potvrdily vysokou úroveň pasivní bezpečnosti.

Výbava.

Felicia byla v ohledu výbavy revoluční, protože spousta prvků se tehdy u značky Škoda objevila poprvé. Od léta 1995 přibyly do výbavy na přání protiblokovací systém ABS a čelní airbag pro řidiče a spolujezdce, v září téhož roku přibyl motor 1,6 a posilovač řízení. V roce 1996 pak následoval vznětový motor 1,9 D a u motorů 1,9 D a 1,6 se stal posilovač řízení standardní výbavou. Po faceliftu v roce 1998 mohla být Felicia vybavena i bočními airbagy a elektronickou uzávěrkou diferenciálu (EDS). Zároveň se některé původně příplatkové prvky dostaly do standardní výbavy.  Seznam dalších příplatkových prvků:

Akční výbavy.

All Safe.

Edice byla určena pouze pro vývoz, vycházela z výbavy LX a pouze v provedení Combi a disponovala např airbagem řidiče, spolujezdce a taky bočními airbagy, ABS

Active.

Standardní výbava GLX byla doplněna o elektricky stahovaná přední okna a airbag řidiče a spolujezdce.

Atlanta.

Tato rozšířená výbava Felicií LX měla název podle probíhajících letních olympijských her v Atlantě. Vyráběla se v roce 1996. Dodávány byly pouze v barvách atlantská zeleň, bílé a tmavě červené a s motory 1,3 BMM o výkonu 50 kW. Další výbavou vozu byl otáčkoměr s digitálními hodinami, středový tunel, zapalovač, otevírání pátých dveří z místa řidiče, mlhové světlomety, dělená zadní sedadla, koberce v interiéru, osvětlení zavazadlového prostoru, airbag řidiče, čtrnáctipalcová kola z lehkých slitin, autorádio Blaupunkt se dvěma reproduktory v předních dveřích a dalšími dvěma vzadu u vozů Combi, centrální zamykání, imobilizér, tónovaná okna, střešní okno, černá koncovka výfuku, zpožďovač osvětlení interiéru, držák nápojů, přídavné úložné schránky pod palubní deskou a kryty prahů. Kromě nadstandardní výbavy dostal majitel i několik dárkových předmětů jako batoh, čepici a přívěsek na klíče, vše s logy olympijských her a automobilky Škoda.

Blue Sky.

Pro některé trhy vznikla i verze s plátěnou střechou, standardní hatchback měl plátěný díl střechy, který zasahoval 20 cm od okraje předního skla až nad zadní sedadla. Tato edice byla určena výhradně pro exportní účely. Plátěná střecha od firmy Webasto byla dodatečně montována u dealerů v zahraničí.

Color Line.

Vozy ve výbavě LX lakované ve žluté Fun a modré Lagunové metalíze se prodávaly v roce 2000. Výbava byla doplněna o kliky, zrcátka a kroužky okolo zámků v barvě vozu. Sedadla a polstrování dveří byly buď ve žluté, modré nebo ve verzi Harlekýn, která obnášela kombinaci žluté, červené, modré a zelené. Potahový vzor má název Crowns. U žlutých vozů byla použita speciální grafika budíků se žlutým podkladem. Dále byly v základní výbavě přední mlhové světlomety, dělená zadní sedadla, tónovaná skla, čtyřramenný volant, velkoplošné kryty kol a střešní nosič pro Combi

Family.

Standardní výbava LX byla v této edici doplněna o odkládací prostory a bezpečnostní prvky. Z úložných prostorů to byl vak pod zadním platem, odkládací kapsy a úchytná síť v zavazadlovém prostoru. Mezi sedadly byl umístěn středový tunel s vyjímatelnou schránkou. Sedadla byla potaženou vzorovanou látkou Flapy a polstrování dveří bylo barevně sladěno se vzorkem na sedadlech. Dále byl ve voze airbag řidiče, přední mlhové světlomety, centrální zamykání na dálkové ovládání s alarmem a elektricky ovládaná přední okna.

Friend.

Tato limitovaná verze vychází z modelu po faceliftu s výbavou LX a prodávala se v Německu. Výbava byla rozšířena o elektrické stahování předních oken, alarm, centrální zamykání, hliníková třináctipalcová kola (MAGIC) a lakovaná vnější zpětná zrcátka. Z bezpečnostní výbavy nechyběla dvojice čelních airbagů a ABS.

Genua.

V této verzi byly vozy s výbavou LX doplněny o hliníková třináctipalcová kola, sportovní volant, rádio Blaupunkt, středový tunel, mlhově světlomety, ozdobná koncovka výfuku a černé polepy B-sloupků.

Laurin & Klement.

Tato speciální luxusně vybavená edice vznikla u příležitosti oslav sta let automobilky Škoda v roce 1995. Později byl název edice použit i u modelu Octavia. Standardní výbava GLX byla doplněna o systém ABS, airbag řidiče a spolujezdce včetně pyrotechnických předpínačů pásů, centrální zamykání s alarmem, imobilizér, intervalový spínač zadního stěrače, čtrnáctipalcová kola z lehkých slitin, ozdobná koncovka výfuku, tónovaná okna, čelní sklo se sluneční clonou, střešní okno, mlhové světlomety, kožená sedadla i výplně dveří, vyhřívání předních sedadel, kožený paket obsahující potah volantu, rukojeť ruční brzdy a řadicí páky a manžetu řadicí páky, elektricky ovládaná zpětná zrcátka a autorádio s bezpečnostní kartou. Nárazníky a zpětná zrcátka byly lakovány v barvě vozu. K vozům Combi byl navíc dodáván i střešní nosič.

Lato.

Vozy s výbavou LX byly doplněny o rádio Blaupunkt s kódovací kartou, středovým tunelem a přesnými gumovými koberci.

Magic.

Edice Magic se dodávala pouze v barvě granitová metalíza. Jednalo se o limitovanou sérii 3000 vozů vyrobených v roce 1998. Ve výbavě byla hliníková třináctipalcová kola značky Borbet, čtyřramenný volant, elektricky ovládaná přední okna, středový tunel bez vyjímatelné schránky, dělená zadní sedadla, centrální zamykání na dálkové ovládání s alarmem, příprava pro rádio včetně dvou reproduktorů ve dveřích a v případě varianty combi dvou reproduktorů vzadu a mlhové světlomety. Vnější zpětná zrcátka byla lakována v barvě vozu. Vozy Combi se dodávaly včetně střešního nosiče.

Magic 2.

Základem byla edice Magic. V edici Magic 2 byly navíc nárazníky lakované v barvě vozu, imobilizér, otáčkoměr s digitálními hodinami, otevírání pátých dveří z místa řidiče, osvětlení zavazadlového prostoru, látka na sedadlech s potahem Antlia, kliky lakované v barvě vozu, kroužky kolem zámků lakované v barvě vozu, středový tunel s vyjímatelnou schránkou, zadní stěrač s cyklovačem, černý polep B-sloupku, boční ochranné lišty, tónovaná skla, kožený paket (potah volantu, madla ruční brzdy, rukojeti a manžety řadicí páky), airbag řidiče, ozdobná koncovka výfuku, zapalovač, textilní koberce do interiéru a hliníková čtrnáctipalcová kola. Vůz byl nabízen v odstínech granitová, stříbrná diamantová, modrá hlubinná a zelená smaragdová. Tato verze se prodávala v roce 2000.

Mystery.

Akční model vycházel z verzí LX, byl doplněn o některé prvky z výbavy GLX a některé doplňky určené výhradně pro tuto edici. Byla to výškově nastavitelná přední sedadla, vnější kliky, zpětná zrcátka, nárazníky a kroužky okolo zámků lakované v barvě vozu, boční ochranné lišty, středový tunel s vyjímatelným boxem, chromovaná koncovka výfuku, cyklovač zadního stěrače, zapalovač, airbag řidiče, dělená zadní sedadla, mlhové světlomety, centrální zamykání s dálkovým ovládáním a alarmem, elektricky ovládaná přední okna, elektricky ovládaná zpětná zrcátka, příprava pro rádio s dvěma reproduktory, potahová látka sedadel Astro Maroni barevně sladěná s karoserií, speciální vzor čalounění dveří, horní spojler pátých dveří s integrovaným třetím brzdovým světlem a vkládané textilní koberce s lemem v barvě interiéru. Verze Combi byla doplněna navíc střešním nosičem a dalším párem reproduktorů. Edice Mystery se dodávala pouze v metalických barvách zelená májová a fialová Esprit.

Safe Line.

Tento model vychází z výbavy LX, měl v základní výbavě airbag řidiče, spolujezdce i boční airbagy v sedačkách, ABS, signalizaci zapnutí bezpečnostního pásu řidiče, střední konzoli s vyjímatelným boxem, vnější zrcátka lakovaná v barvě vozu, přední mlhovky, úchytná oka v zavazadlovém prostoru, centrální zamykání s dálkovým ovládáním a alarmem, dělená zadní sedadla a přípravu pro rádio. Dodávala se v barvách Červená Rallye nebo Bílá Candy

Space Line.

Tato akční edice se prodávala pouze na základě Felicie Combi v roce 2000. Ve výbavě byly nárazníky, zrcátka, kliky, kroužky kolem zámků lakovány v barvě vozu, imobilizér, otáčkoměr s digitálními hodinami, otevírání pátých dveří od místa řidiče, osvětlení zavazadlového prostoru, střešní nosič, černý polep B-sloupku, mlhové světlomety, látka na sedadlech s potahem Antlia, středový tunel s vyjímatelnou schránkou, dělená zadní sedadla, centrální zamykání na dálkové ovládání s alarmem, tónovaná skla, airbag řidiče, ozdobná koncovka výfuku, elektricky ovládaná přední okna, příprava pro rádio včetně čtyř reproduktorů, textilní koberce do interiéru, sprej na opravu pneumatik s kompresorem, úchytná oka v zavazadlovém prostoru, mezipodlaha v zavazadlovém prostoru, střešní nosiče, dvě vyjímatelné tašky a hliníková čtrnáctipalcová kola.

Sport Line.

Edice Sport Line byla založena na výbavě LX. Dodávala se jen v odstínech červená rallye a černá magická a pouze s motory 1,3 MPI a 1,6 MPI v roce 1999 a 2000. Červené vozy měly červeno-šedá sedadla, červené bezpečnostní pásy a některé byly vybaveny červeným polstrováním dveřních výplní. Černé mají stejné části interiéru ve žluté barvě, navíc byly vozy doplněny o stejné žluté budíky, jaké má edice Color Line. Potahová látka byla se vzorem Crowns. Vozy byly vybaveny malým koženým paketem (volant, madlo ruční brzdy a řadicí páka s manžetou), kde byla k obšití použita buď červená nebo žlutá nit. Vnější zrcátka byla lakována v barvě vozu. Ve výbavě byl imobilizér, otáčkoměr s digitálními hodinami, otevírání pátých dveří z místa řidiče, textilní koberce v interiéru, středový tunel, centrální zamykání s dálkovým ovládáním a alarmem, elektricky ovládaná přední okna, airbag řidiče, dělená zadní sedadla, příprava pro autorádio, dva reproduktory (kombi čtyři), úchytná oka v zavazadlovém prostoru, tónovaná skla, čelní okno se zeleným pruhem, přední mlhové světlomety, čtrnáctipalcová hliníková kola, kouřové boční blikače, chromovaná koncovka výfuku a u verze Combi střešní nosiče.

Trumf.

Tato akční výbava zahrnovala vnější zrcátka a kliky v barvě vozu, velkoplošné kryty kol, tónovaná skla, čtyřramenný volant, malou střední konzola (bez boxu) a centrální zamykání

Speciální modely.

Felicia Golden Prague.

Výstavní prototyp Golden Prague byl představen na Ženevském autosalonu v roce 1998 a byl vyroben pouze v jediném exempláři. Motor byl použit 1,6 MPI. Speciální metalický lak měl zlatou barvu. Interiér byl vyvedený ve dvoubarevné kůži a kůží byla potažena i přístrojová deska. Vzhledově se vůz odlišoval lakovanými ochrannými lištami. Ve výbavě byly čiré přední světlomety, zadní světlomety s kouřovými krycími skly, speciální kola z lehkých slitin, modře podsvícené přístroje s odlišnou grafikou. Látka na sedadlech byla vybavena motivem hodin pražského orloje.

MTX Cabrio.

Po úspěšném voze MTX Roadster představeném na základě Favoritu se společnost Metalex rozhodla zahájit v roce 1997 výrobu čtyřmístného kabrioletu na bázi novější Felicie. Design vozu má na svědomí Pavel Škarka, který působil na Zlínské katedře designu VŠUP a konstrukční řešení Ing. Solfronk. Podlahová část byla vyztužena zesílenými prahy a dvěma novými příčníky. Mezi oba páry tlumičů byly přidány vzpěry. Mezi sedadly byl umístěn ochranný oblouk. Vůz byl vybaven třívrstvou plátěnou střechou. I když byl automobil čtyřmístný, zadní sedadla měla spíše nouzový charakter. Zavazadlový prostor byl umístěn pod schránkou na uložení střechy. Výbava se nelišila od standardních Felicií se zážehovými motory. Společnost Metalex však nabízela vlastní nadstandardní výbavu jako například litá kola, nárazníky lakované v barvě vozu, sportovní výfuk, plastové lemy blatníků, okrasné panely přístrojové desky, speciální hlavice řadicí páky nebo barevné kontrolní ukazatele. V roce 1998 navíc společnost dodávala i faceliftovanou verzi. Kabriolet byl vyráběn do roku 2000.

Felicia Laureta.

Jednalo se o Pickup s rozvorem prodlouženým o 600 mm na konečných 3050 mm s nosností 560 až 580 kg. Oficiální název zní Jelínek Laureta M5B. Výrobu nezajišťovala sama automobilka, ale jeden z dealerů, Jaroslav Jelínek, a jeho společnost Laureta Auto. Původně mělo být vyrobeno 300 vozů v letech 1999 až 2001. Vozy měly být nástupcem užitkových typů Škoda 1203 a Felicia Van Plus. Automobilka se od celé záležitosti distancovala, takže na vozech nesmělo být použito logo automobilky. Kromě klasických Pickupů bez nástavby se automobily dodávaly i s uzamykatelnou nástavbou s křídlovými nebo výklopnými dveřmi. Dodnes některé slouží jako pohřební či sanitní vozy nebo pojízdné dílny.

Felicia MTX Sport.

Škoda Felicia MTX Sport byla speciální sportovní úprava představená v roce 1996 společností MTX RS Praha. Koncepčně vůz vycházel stále z klasické Felicie. Byl ale zvýšen výkon. Motor byl převrtaný na objem 1342 cm, vrtání 77 mm a zdvih 72 mm s upravenou hlavou. Kompresní poměr byl 10,0. Agregát dosahoval výkonu 58 kW (78 koní). Maximální rychlost vzrostla na 170 km/h a zrychlení z 0 na 100 km/h se zkrátilo na 13 sekund. Vůz byl vybaven kotoučovými brzdami na všech kolech.

Další úpravy MTX.

Společnost MTX vyráběla na základě hatchbacku ještě modely Felicia MTX Comfort a Felicia MTX Country a na základě Combi Felicia MTX Family, Felicia MTX Assistant, Felicia Tip a Felicia Space.

Škoda Felicia Sedan.

Felicia s karoserií sedan byl prototyp vycházející z modelu Favorit, který byl vyroben v roce 1991. Měl modernizovanou karoserii a v plánech bylo použití motorů s rozvodem OHC o objemech 1375 a 1596 cm. Stejně modernizován měl být i stávající Favorit a z něj odvozené kombi Forman. K sériové produkci tohoto vozu ani těchto motorů po převzetí koncernem VW nikdy nedošlo.

Závodní verze.

Pickup Freestyle.

Pickup freestyle byly okruhové závody závodních speciálů postavených na bázi vozu Škoda Pickup první a druhé generace. Jednalo se o jednomístné vozy určené pro závody na okruhu. Automobily měly zakrytý nákladový prostor. Vozy byly připravovány firmou Autospektrum 2000, s. r. o., Mariánské Lázně.  Ve druhé generaci byl Pickup poháněn čtyřválcem o objemu 1490 cm o výkonu 95 kW a byl vybaven šestistupňovou převodovkou. Maximální rychlost byla 205 km/h a zrychlení na 100 km/h za 9 sekund. Hmotnost vozu byla 780 kg.

Rallye.

Škoda Felicia také dala základ rallyovým speciálům. Nejlepším umístěním v první sezóně bylo celkové čtvrté místo v rally Argentina. Ve stejné sezoně získala Škoda pohár v mistrovství světa značek ve třídě s objemem motoru do 2000 cm. Největším úspěchem týmu Škoda Motorsport bylo celkové třetí místo v sezoně 1996, kdy tým zaostal za koncernovými vozy SEAT a Volkswagen, ale až do poslední rychlostní zkoušky při posledním podniku bojoval o titul. Vozy Škoda například ve své kategorii vyhrály Rallye Monte Carlo 1996, Portugalskou rallye, Rallye Nový Zéland 1996, Australskou rallye. O rok později Felicie opět vyhrály v Monte Carlu. Neabsolvovaly ale celou sezonu. Na Finské rallye byla představena nastupující Škoda Octavia Kit Car. Vůz postupně řídili piloti Pavel Sibera, Emil Triner, Stig Blomqvist a Jindřich Štolfa.

Škoda Felicia Kit Car.

Verze Kit-car byla speciálně upravená pro závody rallye, ve kterých nahradila úspěšný model Favorit. Vyrobeny byly tři verze s motory 1,3, 1,5 a 1,6 l. Vůz měl motor vpředu a pohon předních kol. Poháněl ho řadový čtyřdobý kapalinou chlazený čtyřválec, který byl umístěn napříč před přední nápravou. Části motoru byly z hliníkové slitiny. Palivová nádrž byla na 60 litrů. Rozvor náprav byl 2450 mm, rozchod kol 1500 mm vpředu a 1480 mm vzadu. Patnáctipalcová kola z lehkých slitin byla od firmy Speedline. Karoserie byla podobná sériovému vozu, byla rozšířená v oblasti blatníků a byla opatřena ventilací na střeše. Některé její části (například nárazníky) byly z lehčích materiálů. Původně se měl vůz představit na soutěži Rallye Monte Carlo 1995, ale nakonec nastoupil až na Švédské rallye. Důvodem bylo praskání unašeče výstupu převodovky.  Několik automobilů Kit Car bylo upraveno i pro okruhové závody. V roce 1995 získal Martin Dlouhý titul mistra republiky ve třídě A do 1300 cm. V italském mistrovství skončil pilot Luca Canni Ferrari druhý.

Kit Car 1300.

Objem motoru byl 1289 cm a dosahoval výkonu až 122 kW. Zdvih byl 72 mm.

Kit Car 1500.

Verze 1500 byla vyrobena v roce 1994. Motor měl objem 1491 cm a výkon 115 kW. Zdvih byl 78 mm, kompresní poměr 12:1. Vůz měl třikrát uložený klikový hřídel se čtyřmi protizávažími, vícebodové vstřikování a tlakové oběžné mazání. Váha celého vozu byla pouhých 850 kg. Maximální rychlost dosahovala až 180 km/h a zrychlení 0 – 100 km/h bylo 6 sekund. Zapalování bylo bezdotykové. Převodovka šestistupňová. Vůz měl samosvorný diferenciál a nezávisle zavěšená kola. Pérování bylo zajištěno vinutými pružinami s vnitřními seřiditelnými teleskopickými tlumiči.  Vůz získal první vítězství v soutěži Mistrovství světa v rallye dvoulitrů na Argentinské rallye 1995, kde s ním zvítězil Pavel Sibera, který skončil na celkově čtvrté pozici.

Kit Car 1600.

Motor z produkce VW o objemu 1589 cm s rozvodem OHC byl umístěn vpředu napříč. Blok byl vyroben z litiny. Motor měl zdvih 86,9 mm a kompresní poměr 12:1. Vůz měl výkon 128 kW a krouticí moment 180 Nm. Verze 1600 už používala i sedmnáctipalcová kola z lehkých slitin.

Škoda Felicia je osobní automobil, který v letech 1994–2001 vyráběla automobilka Škoda Auto. Automobil se vyráběl jako pětidveřový hatchback, pětidveřové kombi, užitkový pick-up, větší užitkový Vanplus a vůz Felicia FUN, vyráběný spolu s pickupem ve Vrchlabí, který byl určen pro volný čas.  Jednalo se o model, na kterém se velmi projevilo začlenění automobilky do koncernu Volkswagen, např. zavedením výrobních specifikací, definovaných bázovým modelem a systémem indexů mimořádných výbav. Koncepčně vůz vycházel z předchozího modelu Škoda Favorit, jeho design byl však pokročilejší, vůz byl osazován různými typy motorů a byl výrazně spolehlivější. Oproti modelu Favorit byly zavedeny do vybraných verzí některé nové prvky jako ABS, posilovač řízení aj.  Jméno Felicia továrna převzala od předchozího sportovního modelu Felicia vyráběného v 60. letech 20. století ve verzích s pevnou nebo skládací střechou.  Varianty byly dle vybavení označovány zkratkami LX, LXi, GLX, GLXi, přičemž písmeno „i“ označovalo motor 1,3 l s výkonem 50 kW.  Hatchback byl veřejnosti představen v říjnu 1994 v Praze a v červnu 1995 na autosalonu v Brně se představil vůz s karoserií kombi. Od roku 1995 se vyráběla varianta Pickup. V roce 1998 proběhl facelift, změnil se např. tvar masky chladiče, barva a tvar nárazníků (z černé na barvu konkrétního auta, později se takto změnila barva klik a zrcátek), nápis Felicia a tvar předních světel a mlhovek. Výroba byla ukončena 20. června 2001 vozem s číslem karosérie 7 367 379, následníkem modelu se stala Škoda Fabia. Celkem bylo vyrobeno 1 420 441 vozů. V Kvasinách, kde se model vyráběl po skončení montáže v Mladé Boleslavi, byla linka následně přestavěna pro výrobu modelu Superb. Deset let po ukončení výroby byla Felicia stále nejčastějším vozem na českých silnicích.

The Škoda Felicia, ("Typ" 791) was a supermini car produced by the Czech carmaker Škoda Auto from 1994 to 2001. It was the last model on Škoda's own platform, but was one of the first models to benefit from Škoda Auto's takeover by the German company Volkswagen Group. The Felicia was a reworked version of the Favorit, but had a fresh, more modern appearance, with a redesigned front end and a wider range of engines.  It was premiered in October 1994, on the Charles Bridge in Prague. Serial production of the hatchback began in October 1994, the combi in June 1995, the pick up in August 1995, and it ended in June 2001. The name Felicia was not used for the first time, resurrecting a nameplate originally used by Škoda in the 1960s for a range of two seater sports cars.