Historie.

V roce 1897 vyvinul Emil Ziehl první vnější motor. 2. ledna nebo v cervnu 1910 založil společně se švédským investorem Eduardem Abeggem společnost "Ziehl-Abegg Elektrizitäts-Gesellschaft m.b.H." se sídlem v Berlín-Weißensee, An der Industriebahn 12-18. Obec Weißensee se v roce 1920 stala součástí berlínského obvodu Weißensee. Ziehl vkládal velké naděje do Abegga, který měl pro podnik vyvinout větrné elektrárny. Poté, co již bylo dáno do oběhu firemní logo, vyšlo najevo, že Abegg není schopen poskytnout slíbené financní prostredky a dodaný patent větrných motorů byl nepoužitelný. Abegg proto ještě ve stejném roce podnik opět opustil.  Po kapitulaci Německa v roce 1945 byl výrobní závod na příkaz Sovětské vojenské správy v Německu (SMAD) demontován a přemístěn do Sovětského svazu. V Západním Německu byl závod v Künzelsauer Schlossmühle od roku 1947 obnoven bratry Güntherem a Heinzem Ziehlovými. V roce 1960 se spustila výroba vnějšího motoru jako pohonu ventilátoru. V roce 1973 začala internacionalizace a v roce 2001 následovala přeměna na akciovou společnost v rodinném vlastnictví.  Prodejní pobočky existují v Polsku, Číně, Rusku, USA, České republice, Švédsku, Velké Británii, Finsku, Francii, Itálii, Austrálii, Singapuru, Švýcarsku, Rakousku, Ukrajině, Španělsku, Beneluxu, Jihoafrické republice, Japonsku, Turecku, Indii a Brazílii.  Zakladatelé několika konkurenčních podniků (Gebhardt, ebm-papst, Rosenberg Ventilatoren) byli před založením vlastní firmy zaměstnanci společnosti Ziehl-Abegg. Před založením vlastního podniku v roce 1981 byl Wilhelm Gebhardt dříve zaměstnán ve vývoji společnosti Ziehl-Abegg a Karl Rosenberg v odbytovém oddělení u Ziehl-Abegg.

Produkty.

Ve vzduchotechnice jsou vyráběny axiální a radiální ventilátory o průměru 190 až 1400 mm a také motory společně se sladěnou regulační technikou. Oblasti použití jsou např. tepelná technika, chladicí technika a technika čistých prostorů.  Ziehl-Abegg jako první podnik na světě na konci 80. let zavedl do vzduchotechniky EC-motory (viz také bezkartáčový stejnosměrný motor). V 90. letech byly zkoseny listy rotoru a v roce 2006 získaly pro minimalizaci vytváření hluku bionický profil. Jako první podnik na světě vyvinula společnost Ziehl-Abegg (2013) bioventilátor, který je vyroben z biopolymeru (ricinový olej).  V oblasti techniky pohonu jsou vyvíjeny elektrické motory pro výtahy, lékařské použití (počítačové tomografy) a pro autobusy.

Ziehl-Abegg Automotive.

Na veletrhu IAA užitkových vozidel 2012 prezentovala dceřiná firma "Ziehl-Abegg Automotive" pod označením "ZAwheel" pohon náboje v kole bez převodovky pro autobusy a jiná užitková vozidla se synchronním motorem s vnějším rotorem. Linkové autobusy vybavené pohonem "ZAwheel" se v linkovém provozu používají již od roku 2008, například v Apeldoornu ("„The Whisperer“") a Rotterdamu ("„eBusz“"). Pět linkových autobusů vybavených pohonem ZAwheel bylo v Německu poprvé uvedeno do provozu v dubnu 2015 v Münsteru. Model ZAwheel SM530 o výkonu 125 kW má maximální točivý moment 6000 Nm. Účinnost je 90 %. Taktéž je možné dovybavení běžných autobusů se vznětovými motory.

Pobočky.

Ziehl-Abegg SE.

Mateřský závod sídlí v ulici Heinz-Ziehl-Straße a pobočný závod v ulici Würzburger Straße, oba v Künzelsau. Zde podnik od roku 2008 provozuje světově největší kombinovanou měřicí ústřednu a zkušebnu ventilátorů. Další stanoviště: Schöntal-Bieringen a dva závody v obci Kupferzell na ulici Günther-Ziehl-Straße v průmyslovém parku Hohenlohe.

Ziehl-Abegg France SARL.

Výroba elektrických motoru a kompletních ventilátorových systémů pro chladicí a větrací průmysl se nachází ve Villieu u Lyonu ve Francii. Zde pracuje 118 zaměstnanců na ploše 10.000 m².

Ziehl-Abegg KFT.

V prosinci 1994 byla společností ZIEHL-ABEGG GmbH. & Co. založena společnost ZIEHL-ABEGG Motor-és Ventillátorgyártó Kft. v Marcali (Maďarsko) s kmenovým kapitálem 84.570.000 forintů. Vyrábí vzduchotechnická zařízení, speciální elektromotory, axiální a radiální ventilátory a příslušenství pro zemědělství, strojírenský průmysl, klimatizace a chladírenský průmysl. Díly jsou vyráběny ve třech závodech, celková plocha provozu je 62.000 m².

Vzdělávání a studium.

Vzdělávací kvóta dosahuje u společnosti Ziehl-Abegg skoro 10 procent. V roce 2014 udělila obchodní a průmyslová komora (IHK) společnosti Ziehl-Abegg jako pilotnímu podniku pečeť „Dualis“ za znamenité vzdělávání. Společností „Human Resource Excellence Awards“ byl Ziehl-Abegg v prosinci 2012 oceněn za svou znamenitou „kulturu vítání“ zahraničních odborníků. Tento úspěšný model duálního vzdělávání společnost Ziehl-Abegg vyváží také do jiných zemí: v roce 2013 začalo v závodě v Maďarsku duální vzdělávání, v roce 2016 pak poprvé také duální studium.

Ziehl-Abegg SE (do roku 2013 "Ziehl-Abegg AG") je německý výrobce ventilátorů pro vzduchovou a klimatizační techniku a hnacích motoru pro výtahy. Hlavní sídlo podniku se nachází v německém městě Künzelsau v regionu Hohenlohe.  Ke skupině patří jak Ziehl-Abegg SE, Künzelsau (hlavní sídlo), tak Ziehl-Abegg Automotive GmbH, Künzelsau, stejně jako všechny mezinárodní dceřiné spolecnosti SE.

Ziehl-Abegg SE (own notation ZIEHL-ABEGG SE, until 2013 "Ziehl-Abegg AG") is a German manufacturer of fans for ventilation and air conditioning applications, as well as drive technology for elevators and motors with matching control technology. The company's headquarters are in Kuenzelsau, in Hohenlohekreis, Germany.  The group owns as well as all international subsidiaries.


Historie.

Kořeny společnosti Elf Aquitaine jsou ve třech různých francouzských ropných společnostech: Régie Autonome des Pétroles (RAP), Société Nationale des Pétroles d'Aquitaine (SNPA) a Bureau de Recherches de Pétroles (BRP). Ty vznikly, aby těžily v nově objevených ložiscích zemního plynu v Saint-Marcet v regionu Akvitánie v jihozápadní Francii. V prosinci 1965 se RAP a BRP sloučily do společnosti Entreprise de Recherches et d'Activités Pétrolières (ERAP) s dceřinými společnostmi SNPA, UGP a UIP, čímž vznikl koncern fungující ve všech fázích obchodu s ropou a palivy od průzkumu, přes těžbu a dopravu až po síť čerpacích stanic.  28. dubna 1967 byly všechny společnosti sjednoceny do firmy pod značkou Elf (podle spojení: "", tj. "Francouzská paliva a maziva").  Elf se proslavil jako první společnost vyrábějící zcela syntetický olej pro závodní motory.  V roce 1976 se firma Elf-ERAP spojila se společností Antar Pétroles de l'Atlantique. Tím vznikla Société Nationale Elf Aquitaine, později nazvaná jednoduše Elf Aquitaine.  Elf Aquitaine vstoupila na newyorskou burzu v roce 1991. V roce 1993 získala exkluzivní práva pro těžbu v Iráku od tehdejšího iráckého vůdce Saddáma Husajna. V té době zaměstnávala 94 tisíc zaměstnanců.  V roce 1996 francouzská vláda prodala svůj podíl v Elf, ale podržela si tzv. zlatou akcii.  V roce 2000 Elf Aquitaine zanikla sloučením se společností Total Fina, čímž vznikl čtvrtý největší gigant v oboru na světě. Nová firma nesla název Totalfinalelf, než ho v roce 2003 změnila na Total. Označení Elf nicméně dál udržuje jako značku svých produktů.

Skandál.

V roce 1994 vyšel najevo skandál týkající se managementu firmy Elf. Deník "The Guardian "události popsal jako „"největší vyšetřování podvodu v Evropě od druhé světové války. (…) Elf se stal soukromou bankou pro své manažery, kteří utratili 200 milionů liber na politické laskavosti, milenky, šperky, umělecká díla, vily a byty“." Ve skandálu figurovaly téměř čtyři desítky obviněných. Bývalí ředitelé společnosti Loikem Le Floch-Prigent a Alfred Sirven byli odsouzeni k pětiletým trestům vězení. Majitel Elf Nadhmi Auchi byl odsouzen na 15 měsíců vězení podmíněně a musel zaplatit pokutu 2 miliony euro za účast ve zneužívání nelegálních provizí. Do skandálu byli zapojení i vysoce postavení politici jako bývalý ministr zahraničí a v té době předseda Ústavní rady Roland Dumas. I když se řešil případ z doby, kdy v čele Francie stál prezident François Mitterrand, jehož spojenci z řad socialistů z tajných finančních toků společnosti Elf profitovali, údajně celý systém fungoval již od dob Charlese de Gaulla.

Motoristický sport.

Elf od počátku své existence využíval automobilové závody jako nástroj propagace. Čtyři roky spolupracoval s výrobcem sportovních vozů Matra. Během té doby tým získal tituly ve francouzském šampionátu formule 3 (Henri Pescarolo), mistrovství Evropy formule 2 (Jean-Pierre Beltoise) a titulu mistra světa ve formuli 1 v roce 1969 (Jackie Stewart s monopostem Tyrrell týmu Elf Team Tyrrell).  Následně Elf ovlivněný národními zájmy francouzské vlády jako svého vlastníka začal spolupracovat s automobilkou Renault. Závodní vozy Renault od té doby nejen ve formuli 1 nosily logo firmy Elf a používaly její maziva.  Velmi úspěšný byl program hledání talentů "Volant Elf" založený Françoisem Guiterem na začátku 70. let. Nadaní jezdci se účastnili podzimní závodnické školy, z níž dva vítězové získali pro příští sezonu plný rozpočet na účast ve Formuli Renault. V případě úspěchů pak postupovali do formule 3, formule 2 (později formule 3000) a případně formule 1. Programem úspěšně prošli a tzv. piloty Elf se stali například pozdější jezdci formule 1 Patrick Tambay, Didier Pironi, Alain Prost, Pascal Fabre, Olivier Grouillard, Paul Belmondo, Éric Bernard, Érik Comas nebo Olivier Panis.

Elf Aquitaine je bývalá francouzská ropná společnost existující v letech 1966 až 2000. Jejím sloučením se společností TotalFina vznikla nová Totalfinalelf, přejmenovaná v roce 2003 na Total. V rámci nabídky firmy Total zůstává Elf hlavní značkou paliv.

Elf Aquitaine was a French oil company which merged with TotalFina to form TotalFinaElf. The new company changed its name to Total in 2003. Elf has been maintained as a major brand of Total.


Rozšíření.

Dřeviny jsou součásti původních lesních porostů v čínských provinciích Čchung-čching, Che-nan, Chu-nan, Chu-pej, Jün-nan, Kan-su, Kuang-si, Kuang-tung, Kuej-čou, S’-čchuan, Šan-tung a Ťiang-si a jsou také často kultivované i v jiných oblastech. Semena aktinidie lahodné byla z Číny dovezena roku 1904 na Nový Zéland, kde rostliny poprvé plodily roku 1910. Nato podstoupily šlechtění a v roce 1924 byl zahradníkem Haywardem Wrightem získán kultivar 'Hayward', který je dosud nejšířeji pěstovaným.  Původně byly vysazovány jen v místních zahradách a až po roku 1940, kdy v důsledku 2. světové války byl z jihovýchodní Asie zastaven dovoz ovoce na Nový Zéland, začaly být plody komerčně pěstovány na plantážích. Pro snazší proniknutí na světové trhy dostalo ovoce roku 1974 marketingový obchodní název Kiwi po kultovním, endemickém nelétavém ptáku kiwi. Mimo zplanění a rozšíření do novozélandských lesů je aktinidie lahodná vysazována v  subtropickém a tropickém pásmu téměř po celém světě. Tyto rostliny však již nepocházejí z Číny, ale jsou potomky šlechtěnců z Nového Zélandu.

Ekologie.

Aktinidie lahodná je schopná se přizpůsobit subtropickému kontinentálnímu nebo středomořskému klimatu a v tropech i horskému. Požaduje v zimním období jisté množství chladu, který je předpokladem úspěšného růstu a hlavně plodnosti, nejlépe se ji daří v podhůří nebo horách subtropů. V době vegetačního klidu je značně mrazuvzdorná, původní rostliny snesou až -24 °C, pěstované odrůdy pouze okolo -16 °C. Na jaře jsou však citlivé, narašené pupeny odolají jen -4 °C. Ploidie druhu je 2n = 174.  Potřebuje dobře osluněné stanoviště s propustnou, lehkou půdu s dostatkem humusu a neutrální reakci (pH 6,5 až 7). V období růstu žádá hodně vláhy, nedostatek snižuje výnosy stejně jako déšť v době kvetení, ideální množství je okolo 1500 mm srážek ročně (v ČR asi 650 mm). Nevhodná jsou stanoviště s vysokou hladinou podzemní vody.

Popis.

Vytrvalá, dvoudomá, bujně rostoucí liána keřovitého vzrůstu s ovíjivými, dřevnatějícími výhony dlouhými až 9 m, která roste z rozložitého kořenového systému s početnými vlasovými kořínky. Rašící pruty jsou tmavě červené a plstnaté, starší mají barvu šedě hnědou, případně nazelenalou a narostou za den až 5 cm. Jsou střídavě porostlé opadavými, kožovitými listy s dlouhými řapíky, jejich okrouhlé čepele se srdčitou bázi bývají 7 až 20 cm dlouhé a 7 až 16 cm široké, vrcholek mají uťatý či ostře špičatý a okraj v horní části drobně pilovitý. Mají 6 až 8 párů žilek, na líci jsou tmavě zelené, na rubu mají vyniklé střední žebro i žilky a jsou bělavě nebo nahnědle pýřité.  Květy aktinidie lahodné jsou nejčastěji funkčně jednopohlavné, jen výjimečně oboupohlavné, bývají velké až 5 cm, jsou oranžovožluté nebo krémové, mírně voní a mají asi 1 cm dlouhé stopky. Nejčastěji vyrůstají samčí květy ve vrcholičnatém květenství po třech a samičí květy osamoceně. Květy mívají pět až šest kališních lístků široce vejčitých, 0,5 až 1 cm velkých. Stejný počet bývá nestejně velikých, střechovitě překrytých, široce vejčitých korunních lístků s krátkým nehtíkem a okrouhlým vrcholem, které jsou velké 1 až 2 cm. V květech jsou chomáčky tyčinek s asi 1 cm dlouhými nitkami nesoucí žluté prašníky a žlutý, kulovitý, mnohodílný semeník s mnoha čnělkami. V samičích květech jsou prašníky menší a neobsahují pyl, v samčích je semeník s čnělkami zakrslý.  Květy produkují málo nektaru a nejsou pro opylovače, hlavně včely, příliš atraktivní, na opylení se často podílí i vítr. Na jedné rostlině všechny květy vykvetou v rozmezí pěti dnů, samčí kvetou 10 až 18 dnů, samičí 8 až 12. Samičí květ obsahuje velké množství semenných zárodečných buněk, čím se jich více opylí, tím plod obsahuje více semen a je větší a těžší. Při komerčních výsadbách se sází jedna samčí rostlina na osm až deset samičích, průměrně však bývá opyleno pouze 10 až 15 % z rozkvetlých květů.  Plody jsou 5 až 6 cm velké hnědé bobule kulovitého, válcovitého nebo vejčitého tvaru, v mládi bývají hustě rezavě chlupaté a později částečně olysané, mají početné hnědavé lenticely a na konci vytrvalý kalich. Obsahují četná malá, černá semena obalená jedlým, dužnatým, zeleným oplodím. Dužina obsahuje vitamín C, vitamín E a řadu vitamínů skupiny B, jakož i železo, fosfor, draslík a další. Chlupy z povrchu bobulí obsahují enzym aktinidin, který u citlivých lidí může podráždit sliznici v hrdle. Další využití plodů viz článek kiwi.

Pěstování.

Rostliny se v přírodě množí rozrůstáním kořenového systému nebo semeny, která po stratifikaci vyklíčí za dva až tři týdny, jen v 10 až 25 % vyrostou semenáče samičího pohlaví. Při množení ze semen jsou potomci značně nevyrovnaní a v zahradnické praxi se mladé rostliny získávají řízkováním bylinnými, polovyzrálými či kořenovými řízky, nebo roubováním a očkováním semenáčů ve věku jednoho roku, nověji také metodou ex vitro, pomoci vegetačních pupenů samičích rostlin.  Rostliny začínají plodit již ve věku čtyř let, plně v osmi až deseti, v dobrých podmínkách dává jedna rostlina až 25 kg ovoce. Pro zachování dostatečně tvorby květů nutno rostliny v období vegetačního klidu prořezávat.

Taxonomie.

Rostlina byla poprvé popsána v roce 1940 jménem "Actinidia latifolia" var. "deliciosa", které bylo postupně změněno na "Actinidia deliciosa". Taxonomické zatřídění není dosud ustáleno, např. podle The Plant List je "Actinidia deliciosa" platné jméno, podle Catalogue of Life je synonymem pro "Actinidia chinensis" var.'hispida', podle KEW je synonymem pro "Actinidia chinensis" var. 'deliciosa' a ITIS výraz "Actinidia deliciosa" vůbec nezná.

Aktinidie lahodná ("Actinidia deliciosa") je opadavá, dvoudomá, bujně rostoucí keřovitá liána pocházející z jižní Číny, kde se dosud přirozeně vyskytuje v horských lesích s nadmořskou výškou 800 až 2000 m v oblastech podél Žluté řeky. Na samičích rostlinách vyrůstající plody jsou dužnaté bobule známé pod jménem Kiwi, kvůli kterým byly rostliny rozšířeny do mnoha zemí.

Actinidia deliciosa, the fuzzy kiwifruit, is a fruiting vine native to southern China, the fruit of which has been declared the national fruit of that country. Other species of "Actinidia" are also found in China and range east to Japan and north into southern areas of Russian Far East. This species grows naturally at altitudes between 600 and 2,000 m.


Historie.

První série.

Výroba modelu Giulietta začala v listopadu 1977. K dispozici byly dva modely: Giulietta 1.3 s motorem o objemu 1357 cm³ a výkonu 70 kW a Giulietta 1.6 s motorem o objemu 1357 cm³ a výkonu 80 kW.  V dubnu 1979 přibyla Giulietta 1,8 s motorem o objemu 1779 cm³ výkonu 90 kW a v květnu následujícího roku Giulietta Super s motorem o objemu 2 litry (1962 cm³ a výkonu 96 kW.

Druhá série.

V létě roku 1981 došlo k malému faceliftu interiéru i exteriéru, zatímco motory zůstaly stejné. Auto získalo plastovou ochranu po dolním obvodu karosérie, modifikace interiéru zahrnovaly nový volant a nové sedadla, také přístrojová deska i středová loketní opěrka byly upraveny.  Giulietta 2.0 Turbo Autodelta o výkonu 175 koni (vyrobená firmou Autodelta) byla představena v roce 1982 na autosalonu v Paříži. Tato speciální verze měla turbomotor o objemu 1962 cm³. Produkční verze modelu "Giulietta Turbodelta" měla 170 koní (125 kW). Všechny turbo verze byly černé s červeným interiérem. Bylo vyrobeno pouze 361 kusů. Ve stejném roce byla zavedena také verze Giulietta 2.0 Ti a turbodiesel VM o objemu 1995cm³ o výkonu 60 kW, prodej byl zahájen na počátku roku 1983.  V roce 1982 dosáhly turbodiesely Alfetta a Giulietta sedm světových rychlostních rekordů na trasách 5/10/25/50 tisíc kilometrů a 5/10/25 tisíc mil na okruhu Nardò Ring Zatímco šlo o jeden z nejrychlejších dieselů ve své kategorii v té době, byla Giulietta poměrně nákladná a měla nepříznivé rozložení hmotnosti (56,9 % nad přední nápravou).

Třetí série.

Koncem roku 1983 byla představena Giulietta "84" (série 3) s malými rozdíly ve vzhledu, upravenými nárazníky a výrazně změněnou palubní deska, také zadní sedadlo se v některých verzích změnilo. Mechanicky šlo v podstatě o stejný vůz, s malými modifikacemi brzdového posilovače a sacího potrubí u některých verzí.  Největším trhem pro společnost Giulietta byla Jihoafrická republika, kde velmi úspěšná televizní reklamní kampaň (zdůrazňující aerodynamická linie) přinesla v letech 1981 až 1984 velmi dobré prodeje. Výroba modelu Giulietta byla ukončena v roce 1985, celekem bylo vyrobeno asi 380 000 kusů. Nahrazena byla modelem Alfa Romeo 75, který využíval mnoho z modelů Alfetta/Giulietta.

Alfa Romeo Giulietta (typ 116) je sedan vyráběný od roku 1977 do roku 1985. Vozidlo bylo představeno v listopadu 1977 a přestože model převzal jméno původního modelu Alfa Romeo Giulietta (typ 750/101) z roku 1954, šlo o zcela nový design založený na podvozku Alfa Romeo Alfetta (včetně jeho zadní nápravy). Giulietta typ 116 prošla dvěma facelifty, prvním v roce 1981 a druhým v roce 1983. Všechny varianty této Giulietty používaly pětistupňovou manuální převodovku.  Název Giulietta byl v historii automobilky Alfa Romeo použit celkem "třikrát": šlo však o koncepčně i designem o velmi odlišné automobily. Giulietta (typ 750/101) byla vyráběna 1954–1965 jako sedan, kupé, roadster i kombi. Giulietta (typ 116), byla vyráběna 1977–1985. Pro odlišení od modelu z roku 1954 byl typ 116 označován též jako "Nuova Giulietta". Giulietta (typ 940) je hatchback vyráběný od roku 2010. Giulietta je zdrobnělina ženského jména Giulia (Julie), znamená tedy Julinka.  Zatímco Giulietta (1977) je v zásadě konvenční tříprostorový sedan, design zadní část byl odlišný, včetně malého integrovaného aerodynamického spoileru. Tato Giulietta byla nabízena pouze jako sedan, i když se objevilo i několik úprav jiných výrobců na kombi. Prvním z nich byla úprava firmy Moretti z první poloviny roku 1978.

The Alfa Romeo Giulietta (Tipo 116, Italian for Type 116) is a small executive saloon car manufactured by Italian car maker Alfa Romeo from 1977 to 1985. The car was introduced in November 1977 and while it took its name from the original Giulietta of 1954 to 1965, it was a new design based on the Alfa Romeo Alfetta chassis (including its rear mounted transaxle). The Giulietta went through two facelifts, the first in 1981 and the second one in 1983. All Giuliettas used 5-speed manual transmissions.  While it was a conventional three-box saloon/sedan body style, a defining point of difference was at the rear, where there was a short boot, and a small aerodynamic spoiler, integrated into the body. The Giulietta was only offered in saloon form, but there were several estate/station wagon conversions made. First out was Moretti, whose conversion appeared in the first half of 1978.


Život v mládí.

Hering se narodil a vyrůstal ve městě Warmbronn. Po ukončení školní docházky pracoval na farmě nedaleko svého domova. Mezi lety 1907–1909 působil u vojska, konkrétně u pluku „König Wilhelm I.“ Následně se rozhodl pro další setrvání v armádě a dobrovolně si prodloužil službu o další tři roky. V roce 1912 se přidal k policii ve městě Heilbronn a v roce 1914 se oženil a měl jednoho syna.  Během první světové války byl Hering povolán, aby sloužil u kulometné roty 123. pluku. V roce 1915 s ní bojoval ve Francii a na západní frontě a setrval zde až do podepsání příměří v roce 1918. Za tu dobu povýšil do hodnosti četaře. Byl mu udělen Železný kříž I. třídy. Krátce po válce se vrátil k práci policisty ve městě Heilbronn.

Kariéra u policie a SS.

V roce 1919 se u policie posunul na kriminální oddělení (Kripo) v Göppingen poblíž Stuttgartu a získal práci detektiva. V roce 1920 vstoupil do SPD (Sociálnědemokratická strana Německa). Během Výmarské republiky rázně zakročoval proti NSDAP, SA i SS. Byla mu dána přezdívka „náckožrout“. V roce 1933 se však nacisté dostali k moci ("Machtergreifung") a vehementně se dožadovali jeho propuštění z policie. Ovšem Heringovi pomohl fakt, že se už od roku 1912 při práci pro kriminální policii znal s jeho pozdějším představeným Christianem Wirthem. Navzdory hlasitým protestům místních SA a SS tak Hering nadále pokračoval v práci u policie. Přesto však podlehl a v květnu 1933 vstoupil do NSDAP, proti které do nedávna bojoval. V roce 1934 byl jmenován hlavním velitelem kriminální policie v Göppingen. Po vypuknutí druhé světové války, konkrétně v prosinci 1939, byl Hering společně s dalšími vysokými důstojníky kriminální policie převelen do polské Gdyně. Jeho úkolem bylo přemístění tzv. Volksdeutsche do Generálního gouvernementu.  Koncem roku 1940 Hering zastával různé funkce v rámci akce T4. Po skončení svého úkolu v Gdyni byl převezen do centra eutanázie v Sonnensteinu, kde sloužil jako asistent pro policistu jménem Schemel. Poté se stal vedoucím v stejného centra v Hartheimu, souběžně také působil v Hadamaru a Bernburgu.  Po skončení akce T4 byl Hering převelen do Prahy na místní oddělení SD. Zde pobýval až do června 1942, kdy byl povolán do akce Reinhard, konkrétně do Lublinu. V srpnu 1942 zde nahradil svého dobrého známého Christiana Wirtha ve funkci velitele vyhlazovacího tábora Belzec. V táboře Hering sloužil jako velitel, a to až do jeho uzavření v červnu 1943. V březnu 1943, po návštěvě Heinricha Himmlera, byl povýšen do hodnosti "SS-Hauptsturmführer" (kapitán).  Jeden z podřízených Heringa, konkrétně Scharführer Heinrich Unverhau, svědčil o dvojici Hering a Wirth následovně": „Oba dva to byli zlí lidé a personál z nich měl strach a báli se jich. Hering dokonce zastřelil dva ukrajinské strážné za to, že se jim nelíbilo, co se v Belzecu děje.“"  Jeden z mála přeživších vězňů, Rudolf Reder, o Heringovi vypověděl následovně: „"Byl to vysoký tyran s širokými rameny a bezvýrazným obličejem. Již od pohledu působil dojmem bandity. Jednoho dne, když přestal fungovat motor na plynování lidí, tak dal objednat jeho opravu a nedovolil lidem v plynových komorách vylézt ven, ti museli čekat, než se motor opraví, aby mohlo být dílo dokončeno. Do tábora chodil velmi zřídka, ale když už v něm byl tak se ho báli i samotní SS. Bydlel sám a měl pouze svého ukrajinského poskoka."“  Polák, Tadeusz Misiewicz, který pracoval na nádraží v Belzeci vyprávěl o Heringovi následující: „"Hering si pro sebe vynalezl nový druh zábavy, kterým se nesmírně bavil. Zábava spočívala v tom, že nechal Žida přivázat lanem ke svému vozu a Žid byl nucen za vozem utíkat a při tom na něj byl štván pes, který Žida kousal. Takto s Židem projel po městě Belzec a jeho obyvatelé toho byli svědky."“

Po operaci Reinhard.

Po skončení operace Reinhard byl Hering převelen do koncentračního tábora Poniatow, který byl pobočným táborem Majdanku. Zde se stal také velitelem. Netrvalo to však dlouho, protože ve dnech 3. a 4. listopadu 1943 německá policie zabila zbytek Židů v tzv. akci Erntefest, čímž byla operace Reinhard teprve definitivně dokončena. Hering se následně připojil ke svým kolegům z SS, kteří byli odveleni do Terstu v Itálii, aby zde sváděli boje s místními partyzány a vyvraždili i místní Židy. Hering zemřel dne 9. října 1945 za záhadným okolností v čekárně nemocnice sv. Kateřiny v Stetten im Remstal.

Gottlieb Hering (2. června 1887 – 9. října 1945) byl velitelem SS. Účastnil se akcí Reinhard a T4 a byl druhým a také posledním velitelem vyhlazovacího tábora Belzec. Hering se přímo podílel na genocidě židovského národa a spáchal mnoho vražd.

Gottlieb Hering (2 June 1887 – 9 October 1945) was an SS commander of Nazi Germany. He served in Action T4 and later as the second and last commandant of Bełżec extermination camp during Operation Reinhard. Hering directly perpetrated the genocide of Jews and other peoples during The Holocaust.


Kariéra před Formulí 1.

Je synem podnikatele v oděvním průmyslu Lawrence Strolla, jednoho z nejbohatších Kanaďanů a automobilového nadšence. Vyrůstal v Ženevě, závodil v kartingu a roku 2010 vstoupil do Ferrari Driver Academy. V roce 2014 vyhrál italský šampionát Formule 4 pro tým Prema Powerteam, v jehož řadách také zvítězil v roce 2015 v novozélandské Toyota Racing Series. V roce 2016 se stal mistrem Evropy Formule 3.

Formule 1.

Williams (2017-2018).

2017.

Dne 3. listopadu 2016 oznámil tým Williams, že pro něj bude Stroll v sezóně 2017 jezdit. První tři závody v Austrálii, Číně a Bahrajnu nedokončil. Závod v Rusku dokončil těsně mimo body na jedenáctém místě. Ve Španělsku skončil na šestnáctém místě. V sedmdesátém prvním kole Velké ceny Monaka musel kvůli technickým problémům odstoupit. První body získal za deváté místo při domácí Velké ceně Kanady.  Při Velké ceně Ázerbájdžánu dokázal dojet na třetím místě. Stal se tak nejmladším nováčkem a druhým nejmladším jezdcem po Maxi Verstappenovi, který se ve věku 18 let a 239 dní dokázal postavit na pódium.  V mokré kvalifikaci na Velkou cenu Itálie dokázal zajet čtvrtý nejrychlejší čas a díky penalizaci jezdců Red Bullu se posunul na druhé místo. Stal se tak nejmladším jezdcem, který ve věku 18 let a 310 dní stál v první řadě na startovním roštu. Závod dokončil na sedmém místě.  Ve Velké ceně Mexika dokázal dojet na šestém místě po startu z jedenáctého místa. Celkově v sezóně skončil na 12. místě se ziskem čtyřiceti bodů.

2018.

V sezóně 2018 se Strollovi již tolik nedařilo. První body získal za osmé místo při Velké ceně Ázerbájdžánu. Domácí závod v Kanadě po kolizi s Brendonem Hartleym nedokončil. Další dva body získal za deváté místo v Itálii. V sezóně získal 6 bodů a skončil na celkovém 18. místě.

Racing Point (2019-dosud).

Dne 30. listopadu 2018 bylo oznámeno, že se Stroll v sezóně 2019 stane jezdcem týmu Racing Point. Nahradil tak Estebana Ocona. V prvním závodě v Austrálii dokázal dojet na bodovaném devátém místě. Z Velké ceny Španělska musel po kolizi s Landem Norrisem odstoupit. V domácí Velké ceně Kanady skončil na devátém místě. Po výborném strategickém tahu týmu, dojel ve Velké ceně Německa na čtvrtém místě. V Itálii startoval z devátého místa, ale po kolizi se Sebastianem Vettelem se propadl mimo body. Při Velké ceně Ruska dojel těsně mimo body na jedenáctém místě. V Japonsku se po diskvalifikaci jezdců týmu Renault posunul na bodované deváté místo. Závod v Brazílii kvůli problémům se zavěšením kola nedokončil. Ani poslední závod v Abú Zabí nedokončil. V sezóně obsadil celkové 15. místo se ziskem 21 bodů.

Kompletní výsledky ve Formuli 1.

Tučně – Pole position "Kurzívou" – Nejrychlejší kolo závodu

Lance Stroll (* 29. října 1998 Montréal) je kanadský automobilový závodník židovského původu. V současnosti je jezdcem týmu Racing Point ve Formuli 1.

Lance Stroll (born 29 October 1998) is a Belgian-Canadian racing driver currently driving in Formula One with Racing Point, having previously driven for Williams in 2017 and 2018. He was Italian F4 champion in 2014, Toyota Racing Series champion in 2015, and 2016 FIA European Formula 3 champion. He was part of the Ferrari Driver Academy from 2010 to 2015. He achieved his first podium finish, a 3rd place, at the 2017 Azerbaijan Grand Prix, becoming the second-youngest driver to finish an F1 race on the podium and the youngest to do so during his rookie season. Stroll also competed in endurance racing, taking part in the 24 Hours of Daytona in 2016 and 2018.


Přehled.

SLS ve verzi Block 1 použitý pro tuto misi se bude skládat ze dvou pěti-segmentových Urychlovacích bloků na pevné palivo, čtyř motorů RS-25D, které původně létaly na raketoplánu, a kryogenního druhého stupně. Artemis 1 má prověřit systémy lodi před pilotovaným letem a kromě toho otestuje i tepelnou ochranu při vysoké návratové rychlosti, která bude 11 km/s.  Dne 16. ledna 2013 NASA oznámila, že Evropská kosmická agentura postaví pro Orion servisní modul na základě evropské zásobovací lodi Automated Transfer Vehicle, takže let může být také považován za test toho, jak spolupracuje evropská část s ostatními americkými systémy.  Při Exploration Flight Test 1 (EFT-1) byla kabina konstruována tak, že pokud by se přidaly i chybějící části (sedadla, systém podpory života), nedosáhlo by se požadované hmotnosti. Bylo plánováno, že následné kapsle budou na základě výrobních zkušeností upraveny tak, aby byly lehčí.  V lednu 2015 NASA a Lockheed oznámili, že některé komponenty v kabině pro Artemis 1 mají být až o 25 procent lehčí ve srovnání s předchozí. Toho by bylo dosaženo změnou primární struktury – kabina pro Artemis 1 by mohla být svařena ze 3 panelů pro kužel, oproti 6 panelům použitých pro kabinu EFT-1. Celkový počet svarů by se snížil z 19 na 7, čímž se ušetří další hmotnost svařovacího materiálu. Další úspory byly způsobeny přezkoumáním různých komponent a kabeláže. Pro Artemis 1 bude kapsle vybavena kompletním systémem podpory života, ale zůstane bez posádky. V únoru 2017 NASA oznámila, že Robert Lightfoot, dočasný správce agentury, požádal o  průzkum možnosti změny letu Artemis 1 na pilotovaný.

Pilotovaná varianta.

Mise bude bezpilotní, nicméně NASA provedla studii zkoumající pilotovanou variantu mise. Při pilotované variantě by letěli dva astronauti a let by byl z bezpečnostních důvodů mnohem kratší. Takováto změna by znamenala i oddálení startu. Dne 12. května 2017 NASA po třech měsících oznámila, že mise Artemis 1 bude opravdu bezpilotní.

Sekundární náklad.

Třináct nízkonákladových CubeSatů má být vybráno jako sekundární náklad pro testovací let Artemis 1. Budou umístěny na druhém stupni rakety. Dva CubeSaty byly vybrány prostřednictvím NASA Next Space Technologies for Exploration Partnership, tři prostřednictvím Human Exploration and Operations Mission Directorate, dvě prostřednictvím Science Mission Directorate a tři byly vybrány od mezinárodních partnerů NASA. V prvním kole byly vybrány tyto satelity:  NASA udělila v březnu 2015 dvě zakázky na CubeSaty. Jeden od společnosti Lockheed Martin (1,4 milionu dolarů) a druhý Morehead State University (7,9 milionu dolarů). Ty dostaly za úkol vyvinout SkyFire a Lunar IceCube, ty by mohly být vyneseny při letu Artemis 1. Tři zbývající CubeSaty byly vybrány prostřednictvím soutěže Cube Quest Challenge, kterou vyhlásila NASA a soutěží v ní týmy z USA. Dne 8. června 2017 byly v NASA Ames vyhlášeny tyto vítězné CubeSaty: Soutěž měla přispět k otevření průzkumu hlubokého vesmíru nevládním sondám.

Podobné mise.

Apollo 8 byla podobná mise, která se uskutečnila v roce 1968. Posádku tvořili tři astronauti a byla určena pro testy velitelského a servisního modulu Apolla mimo nízkou oběžnou dráhu Země. Motor servisního modulu byl využit třikrát pro vstupy a opuštění oběžné dráhy Měsíce.

Artemis 1 (dříve označovaná jako Exploration Mission 1, EM-1, Space Launch System 1 či SLS-1) je plánovaný první let rakety Space Launch System (SLS) a zároveň druhý nepilotovaný let lodi Orion. Start je plánován na rok 2021 ze Startovacího komplexu 39B v Kennedyho vesmírném středisku. Kosmická loď Orion stráví přibližně 3 týdny ve vesmíru, včetně šesti dní na retrográdní oběžné dráze kolem Měsíce. V rámci programu Artemis má po misi Artemis 1 v roce 2023 následovat let Artemis 2, což by měl být první pilotovaný let Orionu.

Artemis 1 (also known as Artemis I) is a planned uncrewed test flight for NASA's Artemis program that is the first integrated flight of the agency's Orion MPCV and Space Launch System heavy-lift rocket. As of June 2020, it is expected to launch in November 2021.  Formerly known as Exploration Mission-1 (EM-1), the mission was renamed after the introduction of the Artemis program. The launch will be held at Launch Complex 39B at the Kennedy Space Center, where an Orion spacecraft will be sent on a mission of 25.5 days, 6 of those days in a retrograde orbit around the Moon. The mission will certify the Orion spacecraft and Space Launch System rocket for crewed flights beginning with the second flight test of the Orion and Space Launch System, Artemis 2 planned to be in 2023, which will carry a crew of four around the Moon in a week-long mission and back prior to the assembly of the Gateway..


Původní budova (1975–2001).

Původní 4 World Trade Center byla 9-podlažní budova v komplexu "World Trade Center", postavená v roce 1975, která dosahovala výšky 36 metrů. Hlavním nájemcem budovy byla Deutsche Bank (4.-6.patro) a "New York Board of Trade" (7.-9.patro). Na straně budovy směrem k "Liberty Street" se nacházel vstup do "The Mall at the World Trade Center" (dnes už jako komplex Westfield World Trade Center). Celá budova byla později při útoku z 11. září 2001 poničena a následně zbourána, aby uvolnila cestu pro výstavbu nových mrakodrapů - "Four World Trade Center" a "Three World Trade Center." "4 World Trade Center" byla domovem pěti komoditních burz a byla v té době jednou z největších obchodních prostor na světě.

Současná budova.

Stavba započala v lednu 2008 a dosáhla úrovně ulice v listopadu 2009. Bezpečnostní kokon byl instalován v prosinci 2010. První sklo byla instalováno v květnu 2011.  Dne 16. února 2012 se jeden ze stavebních jeřábových kabelů uchytil při zvedání oceli, což způsobilo, že ocel spadla ze 40. patra budovy a přistála na nákladním autě. Nebyla hlášena žádná zranění. Práce na budově se nakonec obnovila po havárii.  Dne 25. června 2012 byla v 72. patře vytažena ocel. Konstrukční ocel a beton byly dokončeny do 1. června 2013 a rychle následovalo odstranění stavebního oplocení. Otevření budovy proběhlo 13. listopadu 2013. Náklady na výstavbu 4 World Trade Center činily 1,67 miliard Dolarů, které byly financovány pojišťovacími fondy a dluhopisy Liberty. Prvním nájemcem se staly dvě vládní agentury a v červenci 2015 byla budova z 62% pronajata.

Rozložení a obsazenost.

Nadzemní část budovy je určená pro maloobchodní použití (které se skládá z přízemí, tří pater bezprostředně nad přízemím a dvou pater v podzemí) ubytovává kanceláře s použitím dvou odlišných podlahových tvarů. Od 7. do 46. patra je typický podlahový prostor o výměře 3376 m2 ve tvaru rovnoběžníku (který je navržen tak, aby odrážel konfiguraci místa). Od 48. do 63. patra je podlahová plocha o výměře 2600 m2 ve tvaru lichoběžníku, tvarovaná tak, aby směřovala směrem ke špičce ostrovu Manhattanu a triangulovala tak, aby byla naproti One World Trade Center. Věž obsahuje pět úrovní mechanických podlah. Newyorský úřad pro energetiku si vybral UTC Power, aby poskytl 12 PureCell Model 400, který má dodávat elektřinu, vodu a teplo. Podle vývojáře jsou kombinované systémy považovány za jedny největších instalací palivových článků na světě. V horních patrech budovy nejsou žádné vnitřní sloupy.

4 World Trade Center (známé také jako adresa ulice - 150 Greenwich Street) je mrakodrap, který je součástí komplexu World Trade Center v New Yorku. Budova se nájemníkům a návštěvníkům otevřela 13. listopadu 2013 a nahradila původní 9-podlažní "4 World Trade Center". Nachází se na jihovýchodním rohu pozemku o rozloze 6,5 hektarů (64 750 m2). Budovu navrhl světoznámý architekt Fumihiko Maki, který za to získal několik ocenění. Celková podlahová plocha zahrnuje kancelářské a obchodní prostory o ploše 167 000 m2. Stavba byla zahájen v lednu 2008, od srpna 2009 začala růst až do výšky 298 metrů.

4 World Trade Center (also known by its street address, 150 Greenwich Street) is a skyscraper that is part of the World Trade Center complex in New York City. It is located on the southeast corner of the World Trade Center site, where the original nine-story 4 World Trade Center stood. Pritzker Prize-winning architect Fumihiko Maki was awarded the contract to design the building. It houses the headquarters of the Port Authority of New York and New Jersey (PANYNJ).  The building's groundbreaking took place in January 2008, and it opened to tenants and the public on November 13, 2013. , it is the third tallest skyscraper at the rebuilt World Trade Center, behind One and 3 World Trade Center. However, 2 World Trade Center is expected to surpass the height of both 3 and 4 WTC upon completion. The total floor space of the building includes 1.8 million square feet (167,000 square meters) of office and retail space.


Život.

Graham navštěvoval školu Ringmer Community College, ze které byl vyloučen a poté se zapsal na Uckfield Community Technology College. Je ženatý a má syna Reubena (2017).

Hudební kariéra.

2000–2010.

Když se Graham přestěhoval do Brightonu, tak jej kamarád Gi3mo přizval do zakládané kapely Rum Committee, kde si vymyslel pseudonym Rag 'N' Bonez. Potom začal hrát v Slip-jam B, kde se setkal lidmi, kteří mu pomohli nastartovat hudební kariéru. V příštích pár letech doprovázeli hip hop umělce Pharoahe Monch a KRS-One na koncertech v Brighton Concorde 2 a vydali vlastní album "Boozetown" u Bandcamp.

2011–2015.

V roce 2011 Graham začal spolupracovat s anglickým hip-hop vydavatelstvím High Focus. Krátce poté Graham začal spolupracovat s nahrávacím producentem Markem Crewem, který v té době pracoval s Bastille na debutovém albu Bad Blood. V roce 2013 Graham podepsal smlouvu s Warner Chappell, která mu umožnila pokračovat v hudební kariéře na plný úvazek.  V roce 2014, ve spolupráci s Markem Crewem, Graham vydal EP "Wolves" prostřednictvím Best Laid Plans Records, který obsahoval devět skladeb s hosty včetně rappera Vince Staples, Stig Of The Dump a Kate Tempest.  V roce 2015 vydal Disfigured EP, hlavní skladba "Bitter End" byla hrána na BBC Radio 1 Xtra a přidána do playlistu "In New Music We Trust" BBC Radio 1.

2016–současnost.

Svůj první singl "Human" vydal v červenci 2016 u Columbia Records. Dostal se na první místa v oficiálních žebříčcích v Rakousku, Německu, Belgii a Švýcarsku.  Píseň "Human" byla použita jako hlavní píseň v Amazon Prime serii "Oasis". Píseň byla také použita v oficiálním traileru pro EA, videohry BioWare "" a také pro trailer k filmu "Děkuji za vaše služby (2017)."  Dne 10. února 2017 vydal první debutové album "Human." Album otevírá píseň "Human", obsahuje singl "Skin" a další. Český hudební web iREPORT počin pochválil, autor recenze však zpěvákovi vytkl absenci překvapivosti a rafinovanosti v aranžích. Album Hunam vyhrálo BBC Music Awards za Britské album 2017, a Graham byl nominován na Umělce roku.  Později spolupracoval s Gorillaz na songu The Apprentice a také na písni Broken People pro soundtrack filmu Bright. V lednu 2019 se Graham a Calvin Harris drželi na druhém místě žebříčku UK Singles Chart se společným songem Giant po dobu pěti týdnů.

Rag'n'Bone Man, vlastním jménem Rory Charles Graham (* 29. ledna 1985, Uckfield, East Sussex, Anglie) je britský zpěvák, který se proslavil v roce 2016 se svou písní Human.

Rory Charles Graham (born 29 January 1985), better known as Rag'n'Bone Man, is an English singer and songwriter. He is known for his deep baritone voice. His first hit single, "Human", was released in 2016, and his debut album of the same name was released in 2017. At the 2017 Brit Awards, he was named British Breakthrough Act and received the Critics' Choice Award.


Historie.

Výstavba plavidla.

Smlouva na výstavbu dvou sesterských lodí byla podepsána se Španělskou korunou roku 1696. Plavidlo postavil v letech 1697–1698 v loděnici v baskickém Mapilu (v provincii Gipuzkoa) Pedro de Aróstegui, a to dle návrhu Francisca Antonia Garroteho. Jeho sesterskou lodí byla galeona "San Joaquín".

Válka o španělské dědictví.

"San José" byla potopena za války o španělské dědictví, ke které došlo krátce po smrti krále Karla II. Španělského. Galeona "San José" byla vlajkovou lodí jižní flotily, které velel admirál José Fernández de Santillán. Konvoj tří galeon a 12 nákladních lodí měl z amerických kolonií do Evropy odvézt cennosti pro další vedení války. Většinu nákladu flotila nejdříve naložila v panamském Portobelu (nejcennější část nákladu byla naložena na galeony "San José" a "San Joaquin", zbytek na galeonu "Santa Cruz"), odkud měl konvoj pro další náklad odplout do Cartageny. Na cestu do Cartageny ji posílily dvě francouzské fregaty, i když podle původních plánů ale měl být francouzský doprovod mnohem silnější. Několik desítek kilometrů před Cartagenou (u poloostrova Barú) konvoj zastihla čtveřice britských válečných lodí pod vedením kapitána Charlese Wagera na vlajkové lodi "Expedition". Angličané napadli jádro konvoje, kterým byly španělské galeony. V následující bitvě u Barú ("La batalla de Barú") galeona "San José" po dlouhém boji s "Expedition" vybuchla a potopila se. Z posádky, která se skládala ze zhruba 578–600 členů, se jich zachránilo pouze 8–11.

Znovuobjevení a vyzvednutí vraku.

Roku 1982 společnost Sea Search Armada (SSA), specializující se na hledání starých vraků, lokalizovala pozůstatky "San José". SSA předpokládala zisk 50 % hodnoty nákladu, avšak Kolumbie jí byla ochotna přiznat pouze 5 % hodnoty nákladu, a proto jeho vyzvednutí nepovolila. Američtí investoři SSA se tedy odměnu snažili vymoci soudně. Požadavky SSA byly soudy několikrát zamítnuty, přesto nebyly spory roku 2015 zcela u konce. Také Španělsko se přihlásilo k jeho vlastnictví, neboť galeona vyplula pod španělskou vlajkou.  Dne 5. prosince 2015 kolumbijský prezident Juan Manuel Santos potvrdil (znovu)objevení vraku galeony "San José" mezinárodním hledačským týmem spolupracujícím s kolumbijským námořnictvem. Vrak údajně leží na blíže neupřesněném místě v hloubce přibližně 300 metrů. Kolumbie plánuje, že poklad vyzvedne sama.

San José byla třístěžňová galeona španělského námořnictva, potopená za tzv. války o španělské dědictví ("Guerra de Sucesión Española") Angličany v noci ze 7. června 1708 nedaleko opevněného kolumbijského přístavu Cartagena. Pravděpodobně převážela 200 tun smaragdů, zlata a stříbrných mincí, náklad by se dle odhadů mohl stát největším potopeným pokladem na světě. Jeho odhadovaná cena se pohybuje mezi 3–17 miliardami amerických dolarů, loď je nazývána „svatým grálem španělských koloniálních vraků“. Vrak této galeony byl nalezen roku 1982 americkou společností Sea Search Armada (SSA). Kolumbijská vláda ji kvůli neshodě o výši nálezného odmítla k vraku pustit. Následoval vleklý soudní spor. Roku 2015 Kolumbie oznámila vlastní, v pořadí tedy druhý, nález vraku "San José".

San José was a 64-gun, 3-masted galleon of the Spanish Navy. It was launched in 1698, and sank in battle off the coast of Cartagena, Colombia, in 1708 while laden with gold, silver and emeralds worth about US$17 billion as of 2018. The sunken ship was located by the Woods Hole Oceanographic Institution (WHOI) in November 2015.  In July 2017 it was announced that a salvage operation would go ahead.


Princip.

Zepředu nabíjená palná zbraň je v principu hlaveň (viz obrázek - pozice A), která je z jedné stany uzavřená. Otevřeným koncem se do hlavně vkládá výmetná náplň (B) a střela (C). V hlavni je otvor nazývaný zátravka (D), kterým se zapaluje výmetná náplň. Někdy bývá vnější zakončení zátravky rozšířené pro naplnění zátravky výmetnou náplní. Vznikne tak prostor, ve kterém je nasypáno menší množství střelného prachu které střelec při výstřelu zapaluje. Toto zakončení zátravky se nazývá pánvička. Prach zapálený na pánvičce hoří a zátravkou se oheň dostane až k hlavní výmetné náplni a dojde k výstřelu.  Okolo střely se vkládaly obvykle ucpávky. Úlohou ucpávek je omezit únik plynů vznikajících při hoření výmetné náplně. Energie těchto plynů vystřelí projektil z hlavně. Pokud střela netěsní dochází k velkým ztrátám. Ucpávky slouží také k tomu, aby se střela před výstřelem v hlavni nepohnula, nebo dokonce nevypadla.

Nevýhody předovek.

Obsluha předovek byla relativně nebezpečná. Při nabíjení je nutno otočit zbraň a vkládat do hlavně výmetnou náplň, ucpávky a střelu. V začátcích bylo mimo to nutné správnou dávku prachu odměřovat.  Pokud je požadováno zbraň používat například v boji, tak to znamená požadavek střílet opakovaně v krátkých intervalech. Střelec tedy sype střelný prach do hlavně která je horká a může obsahovat žhavé povýstřelové zplodiny předchozího výstřelu. Z toho důvodu se u historických děl hlaveň po výstřelu protahovala vlhkým vytěrákem.  Střelu je při nabíjení nutno protlačit celým vývrtem hlavně. To jde tím obtížněji, čím je střela v hlavni těsnější. To je ale v rozporu s požadavkem na maximální účinnost střelby. Následně je nutno střelu v hlavni upěchovat. Účelem pěchování je zabezpečit aby střela byla až na výmentné náplni a také se tím střela v hlavni utěsní.  Celý proces nabíjení je relativně komplikovaný a z toho důvodu i pomalý.

Použití předovek.

Historie.

Vzhledem ke konstrukční jednoduchosti byly nejstarší palné zbraně většinou předovky. Zbývající nevýznamná část zbraní byla založena na reaktivním principu, který byl ale později na dlouhá léta opuštěn.  Při výstřelu palné zbraně vznikají v hlavni velké tlaky a proto byly nejstarší zbraně na tomto principu většinou těžká děla. S rozvojem technologie a metalurgie bylo možno vyrábět lehčí zbraně. Tyto zbraně měly různé názvy. Například píšťala, hákovnice, arkebuza, mušketa a další. Kromě dlouhých zbraní byly jako předovky vyráběny i pistole.  Jako výmetná náplň náplň předovek se používal černý střelný prach. Od 15. století byly vyráběny i hlavně s drážkovaným vývrtem, který zlepšovaly přesnost střelby. Zajímavým paradoxem je, že znalost fyzikálního principu proč je střelba z drážkované hlavně přesnější nebyla úplně známá. Vzhledem k technologicky komplikované výrobě se vyráběly dlouhou dobu vedle drážkovaných vývrtů stále i vývrty hladké. S rozvojem technologie se drážkované vývrty uplatňovaly stále častěji. Aby střela získala v drážkovaném vývrtu rotaci je potřeba aby byla velmi těsná a při průchodu hlavní se svým povrchem vtlačila do drážek hlavně. Nutnost protlačit střelu při nabíjení zepředu celou délkou vývrtu hlavně se ukazovala jako značná nevýhoda předovek.  Pro eliminaci uvedené nevýhody byly navrženy a používány následující principy:  Od počátku 15. století byl znám a použit i princip zadovek, tedy zbraní nabíjených zezadu. Nabíjení zezadu bylo zpočátku používán jen u děl a navíc v omezeném měřítku. Technologická omezení doby a absence dalších souvisejících objevů udržely používání zbraní nabíjených zepředu až do 19. století.

Současnost.

Ještě v jednadvacátém století se používají i v moderních armádách zbraně které jsou v principu předovkami. Jedná se o minomet, tedy konstrukčně relativně jednoduchou zbraň s malou hmotností. U minometů se podařilo vyřešit základní problémy historických předovek, tedy bezpečnost, spolehlivost za každého počasí i rychlost střelby.  Mimo uvedeného moderního použití je střílení z předovek používáno v rámci historických rekonstrukcí, divadelních představení a podobně. Je také provozováno jako druh hobby.

Předovka je palná zbraň nabíjená zepředu, tedy skrze ústí hlavně. Do skupiny předovek mohou patřit jak ruční zbraně, tedy podle současného pojmenování pistole a pušky, tak zbraně které byly používány na hradbách, vozech, nebo byly lafetované.

A muzzleloader is any firearm into which the projectile and usually the propellant charge is loaded from the muzzle of the gun (i.e., from the forward, open end of the gun's barrel). This is distinct from the more popular modern (higher tech and harder to make) designs of breech-loading firearms. The term "muzzleloader" applies to both rifled and smoothbore type muzzleloaders, and may also refer to the marksman who specializes in the shooting of such firearms. The firing methods, paraphernalia and mechanism further divide both categories as do caliber (from cannons to small-caliber palm guns).  Modern muzzleloading firearms range from reproductions of sidelock, flintlock and percussion long guns, to in-line rifles that use modern inventions such as a closed breech, sealed primer and fast rifling to allow for considerable accuracy at long ranges.  Modern mortars use a shell with the propelling charge and primer attached at the base. Unlike older muzzleloading mortars, which were loaded the same way as muzzleloading cannon, the modern mortar is fired by dropping the shell down the barrel where a pin fires the primer, igniting the main propelling charge. Both the modern mortar and the older mortar were used for high angle fire. However, the fact that the mortar is not loaded in separate steps may make its definition as a muzzleloader a matter of opinion.  Muzzleloading can apply to anything from cannons to pistols but in modern parlance the term most commonly applies to black powder small arms. It usually, but not always, involves the use of a loose propellant (i.e., gunpowder) and projectile, as well as a separate method of ignition or priming.


Život.

Héctor Babenco se narodil 7. února 1946 v Buenos Aires a vyrůstal v Mar del Plata. Jeho otec, Jaime Babenco, byl argentinský gaučo ukrajinského původu a matka, Janka Haberbergová, byla polská imigrantka, pocházející z židovské rodiny. Domov opustil po dovršení osmnácti let a vydal se do Evropy. Vykonával různé pomocné práce ve filmových studiích, až se posléze stal asistentem předních režisérů, jako byli Mario Bava, Sergio Corbucci a Mario Camus.  V roce 1969 se vrátil do Brazílie, usídlil se v São Paulu a natočil několik dokumentárních filmů. Mezi nimi vynikl film o brazilském automobilovém závodníkovi Emersonu Fittipaldim ("O Fabuloso Fittipaldi", 1973). Svůj první hraný film, romantické drama na motivy Dona Juana, "O Rei da Noite" (Král noci) natočil v roce 1975.  První velký úspěch mu přinesl film "Lucio Flavio" (1977) o velké bankovní loupeži z počátku sedmdesátých let. Mezinárodní uznání získal za hraný dokument "Pixote: A Lei do Mais Fraco" (1981), který je syrovým, až naturalistickým, zobrazením života mladých kriminálníků v São Paulu. Tento film bývá srovnáván s neorealistickými filmy, jako byly např. "Děti ulice" (Sciuscià, 1946) Vittoria De Sicy či "Zapomenutí" (Los Olvidados, 1950) Luise Buñuela. Realita filmu byla dovršena, když představitel hlavní role byl v roce 1987 zabit při pouličním střetu s policií.  Dalším významným filmem se stal film z vězeňského prostředí "Polibek pavoučí ženy" (Kiss of the Spider Woman, 1985), který byl odměněn dvěma Oscary. Na Oscara byl rovněž nominován film "Jako nepoddajný plevel" (Ironweed, 1987), ve kterém v hlavních rolích zazářili Jack Nicholson a Meryl Streepová. Cenu Los Angeles Film Critics Association získal film "Hráči na vinici Páně" (At Play in the Fields of the Lord, 1991).  V roce 1994 Babenco podstoupil transplantaci kostní dřeně. K natáčení se vrátil po čtyřech letech filmem "Osvícené srdce" (Foolish Heart, 1998), autobiografickou ságou umístěnou do Mar del Plata, kde Babenco strávil mládí. Posledním Babencovým filmem byl rovněž autobiograficky laděný film "My Hindu Friend" (2015).

Héctor Eduardo Babenco (7. února 1946 Buenos Aires, Argentina – 13. července 2016 São Paulo, Brazílie) byl brazilský filmový režizér, scenárista, producent i herec. Působil v mnoha zemích včetně Argentiny, Brazílie a USA. Mezi jeho nejznámější filmy patří: "Pixote" (1980), "Kiss of the Spider Woman" (1985), "Ironweed" (1987) a "At Play in the Fields of the Lord" (1990).

Héctor Eduardo Babenco (February 7, 1946July 13, 2016) was an Argentine-Brazilian film director, screenwriter, producer and actor who worked in worked in several countries including Brazil, Argentina, and the United States. He was one of the first Brazilian filmmakers to gain international critical acclaim, through his films which often dealt with social outcasts on the fringes of society. His best-known works include "Pixote" (1980), "Kiss of the Spider Woman" (1985), "Ironweed" (1987), "At Play in the Fields of the Lord" (1990) and "Carandiru" (2003).  Barbenco's films brought him several accolades. He was nominated three times for the Palme d'Or of the Cannes Film Festival, and was nominated for an Academy Award for Best Director for "Kiss of the Spider Woman." He won the Grande Prêmio do Cinema Brasileiro twice, and the Prêmio ACIE de Cinema once.


Život.

Morgan se narodila v Neuilly-sur-Seine, Hauts-de-Seine ve Francii. Vyrůstala v Dieppe, Seine-Maritime ve Francii.

Herecká kariéra.

V patnácti letech opustila domov a přestěhovala se do Paříže, aby se stala herečkou. V Paříži hodila na hodiny herectví k René Simonovi a mezitím hrála v několika filmech, aby si hodiny mohla zaplatit. Tehdy si změnila jméno na "Michèle Morgan" a řekla že nemá fyzické vlastnosti Simone a Morgan zní více přátelsky.  Morgan si poprvé všiml režisér Marc Allégret, který jí nabídl hlavní roli ve filmu "Gribouille (1937)". Potom vyšel "Le Quai des brumes (1938)" podle režiséra Marcela Carné a "Remorques (1940)", kde byl režisérem Jean Grémillon.  Po německé invazi ve Francii roku 1940 Morgan odešla do Spojených států, kde v roce 1941 uzavřela smlouvu s RKO Pictures. Její kariéra byla spíše neuspokojivá, kromě "Joan of Paris (1942)" a "Higher and Higher (1943)".  Byla silně zvažována na hlavní ženskou roli ve filmu "Casablanca (1942)", ale RKO ji nemohli uvolnit peníze, které Warner Bros mohl. A tak Morgan pracovala pro Warner Bros nicméně v "Passage to Marseille (1944)" s Humphrey Bogartem.  Po válce, se Morgan vrátila do Francie a pokračovala se svou kariérou u filmu "La Symphonie Pastorale (1946)" s režisérem Jean Delannoy, za který dostala cenu za nejlepší herečku na Filmovém festivalu v Cannes. V šedesátých letech hrála ještě naplno, ale v sedmdesátých letech hrála pouze příležitostně.  Za svůj přínos k filmovému průmyslu má Morgan hvězdu na Hollywoodském chodníku slávy na 1645 Vine Street. V roce 1969 jí francouzská vláda udělila Légion d'Honneur. Za svou dlouhou službu francouzskému filmovému průmyslu získala v roce 1992 cenu Čestného Césara. V roce 1996 obdržela na Filmovém festivalu v Benátkách Zlatého lva za celoživotní úspěch.

Osobní život a smrt.

V roce 1942 si vzala za manžela Williama Marshalla. V roce 1944 se jim narodil syn Mike, který v roce 2006 zemřel ve svých 60 letech. Morgan a Marshall se rozvedli v roce 1948. V roce 1950 vzala francouzského herce Henriho Vidala, se kterým zůstala až do jeho smrti v roce 1959. Poté od roku 1960 žila s režisérem a hercem Gérardem Ourym, který zemřel v roce 2006.  Morgan zemřela 20. prosince 2016 ve věku 96 let v Meudonu ve Francii, zemřela přirozenou smrtí. Její pohřeb byl 23. prosince v kostele Église Saint-Pierre v Neuilly-sur-Seine, byla pohřbena na hřitově Montparnasse.

Michèle Morgan, rodným jménem Simone Renée Roussel (přechýleně "Morganová", "Rousselová"; 29. února 1920 – 20. prosince 2016) byla francouzská herečka, která byla považována za jednu z nejlepších francouzských hereček dvacátého století. V roce 1946 na prvním ročníku Filmového festivalu v Cannes získala cenu za film "La Symphonie pastorale" za nejlepší herečku a v roce 1992 dostala Čestného Césara.

Michèle Morgan (; 29 February 1920 – 20 December 2016) was a French film actress, who was a leading lady for three decades in both French cinema and Hollywood features. She is considered to have been one of the great French actresses of the 20th century. Morgan was the inaugural winner of the Best Actress Award at the Cannes Film Festival. In 1992, she was given an honorary César Award for her contributions to French cinema.


Biografie.

Dětství a studia.

Narodil se 11. června 1975 ve městě Fehérgyarmat na východě Maďarska do rodiny zahradních inženýrů. Ve věku 6 let přišel o otce. Vyrůstal v obci Nyírtass, později se přestěhoval do Debrecínu. V roce 1993 odmaturoval a byl přijat na studium historie na Károli Gáspár Református Egyetem, odkud v roce 1995 přestoupil na Institut sociologie a sociální politiky na Eötvös Loránd Tudományegyetem, kde získal roku 2000 diplom ze sociologie. V letech 1995 až 2000 byl také členem Széchenyi István Szakkollégium, později i vyučujicím. Vedle toho v období 1995 až 1997 studoval na ELTE i politologii. Od roku 2004 působí jako přednášející na Budapesti Corvinus Egyetem v Politologickém institutu. Od roku 2007 byl posluchačem doktorského programu na Politologickém institutu na ELTE. Pracoval pro sociologickou agenturu Medián a v roce 2007 se stal vědeckým ředitelem této společnosti. Je členem Maďarské politologické společnosti a Maďarské sociologické společnosti.

Politická dráha.

V letech 2002 až 2008 pracoval coby nestraník jako politický poradce na státním sekretariátu pro koordinaci Úřadu předsedy vlády (kancléřství). V létě 2009 vstoupil do tehdy nového zeleného hnutí Politika může být jiná. Byl šéfem volební kampaně pro parlamentní volby 2010 a zároveň kandidoval na 3. místě obvodní kandidátky za hlavní město Budapesť. Získal mandát a byl zvolen místopředsedou parlamentní frakce LMP. Ačkoliv již byl poslancem, neúspěšně znovu kandidoval v předčasných volbách v jednomandátovém parlamentním volebním obvodu II. budapešťského obvodu . Dne 26. ledna 2013 spolu s několika poslanci (Benedek Jávor, Tímea Szabó) vystoupil z hnutí a společně založili levicovou zelenou formaci Dialog za Maďarsko, později byl zvolen do nejvyššího čtyřčlenného vedení strany.  V komunálních volbách 2014 byl zvolen starostou budapešťského XVI. obvodu zvaného Zugló.  Je lídrem Dialogu za Maďarsko pro parlamentní volby 2018.  V říjnu roku 2019 byl zvolen primátorem Budapešti. Měl širokou podporu opozice od liberálních stran až po radikální pravicové hnutí Jobbik, které proti němu nevedlo kampaň. Výhru mu zajistil zisk 50,86 procenta hlasů, přičemž jeho oponent, kandidát vládní strany Fidesz a zároveň předchozí primátor Budapešti István Tarlós, ve volbě získal 44,1 procenta. Agentura Reuters označila tento výsledek za největší vítězství maďarské opozice za posledních deset let.

Gergely Szilveszter Karácsony (* 11. června 1975, Fehérgyarmat) je maďarský politolog a politik, poslanec parlamentu v 7. volebním cyklu v letech 2010 až 2014, původně zvolený za zelené hnutí Politika může být jiná, ze kterého v roce 2013 odešel a stal se spoluzakladatelem hnutí Dialog za Maďarsko. Od podzimu 2014 je starostou XVI. obvodu hlavního města Budapešti. Příjmení "Karácsony" znamená v maďarštině slovo Vánoce.

Gergely Szilveszter Karácsony (born 11 June 1975) is a Hungarian political scientist, politician, member of the National Assembly (MP) from 2010 to 2014 and current Mayor of Budapest. He was elected Mayor of Zugló in 2014. His research areas are electoral systems and electoral behaviors.


Symptomy.

Výjimečné schopnosti lidí se syndromem učence jsou zejména v pěti oblastech: paměť, výtvarné umění, hudba, aritmetika a prostorové vnímání. Nejčastěji se syndrom projevuje ve formě „kalendářních učenců“ , což jsou lidé, kteří dokážou vypočítat den v týdnu pro jakékoli datum s neobyčejnou rychlostí a přesností nebo si vyvolat podrobné vzpomínky z jakéhokoli dne.  Zhruba polovina „učenců“ má různé poruchy autistického spektra. Je odhadováno, že 10% všech lidí s poruchou autistického spektra má nějakou formu syndromu učence. Druhá polovina „učenců“ má nějakou poruchu nebo poškození centrálního nervového systému.

Mechanizmus vzniku.

Psychologický.

Neexistuje žádná široce přijímaná teorie, která by vysvětlovala kombinaci talentu a deficitu typických pro syndrom učence. Podle jedné hypotézy se autisté při zpracovávání podnětů soustředí spíše na detaily, tudíž tento kognitivní styl může být predispozicí pro talent spojený s tímto syndromem.  Jiná hypotéza tvrdí, že „učenci“ jsou podle empathizing-systemizing teorie hyper-systemizující, což vytváří dojem talentu. Tato teorie klasifikuje lidi podle toho, zda zakládají své schopnosti na empatii s ostatními nebo na „systemizování“ faktů o okolním světě. Pozornost na detaily je důsledkem zlepšené percepce nebo senzorické hypersenzitivity u jedinců se syndromem učence. Bylo také potvrzeno, že někteří „učenci“ umí operovat s informacemi na úrovních, které se vyskytují i u běžné populace, ale nejsou pro ně vědomě dostupné.

Neurologický.

Syndrom učence vzniká také poškozením levého předního spánkového laloku, což je oblast mozku klíčová pro zpracovávání smyslových vjemů, rozpoznávání objektů a vytváření vizuálních vzpomínek. Syndrom byl úspěšně uměle replikován pomocí transkraniální magnetické stimulace, která dočasně „deaktivovala“ výše uvedenou oblast mozku.

Epidemiologie.

Neexistují žádné konkrétní statistiky lidí postižených syndromem učence. Odhady mluví o „mimořádně vzácném“ výskytu. Zhruba 1 z 10 lidí s poruchou autistického spektra má schopnosti, které by se daly charakterizovat jako syndrom učence. Britská studie z roku 2009 ale zjistila, že ze 137 rodičů autistických dětí 28% věří, že jejich dítě má v nějaké oblasti schopnosti, které převyšují normu pro běžnou populaci.  Získaný syndrom učence byl zatím reportován v cca 50 případech.  Syndrom učence se vyskytuje výrazně častěji u mužů, kteří převažují nad ženami zhruba v poměru 6:1. U lidí postižených konkrétně některou poruchou autistického spektra se syndrom vyskytuje u mužů 4,3x víc než u žen.

Historie.

Pojem "idiot savant "byl poprvé použit lékařem Johnem Langdonem Downem, který je známý zejména první charakteristikou Downova syndromu. Termín byl v té době používán často nesprávně, protože ne všechny případy spadaly pod tehdejší definici termínu "idiot "(těžká mentální retardace). Termín "autistický učenec" byl také užíván nesprávně, protože jen zhruba polovina lidí s diagnostikovaným syndromem učence má poruchu autistického spektra. Nakonec se ustálilo nynější označení "syndrom učence".

Syndrom učence (anglicky Savant syndrome) je vzácně se vyskytující stav, kdy člověk (savant, česky učenec) s mentálním postižením zároveň vykazuje v určitých oblastech schopnosti, které vysoce překračují normu lidí bez mentálního postižení.  Syndrom učence se vyskytuje zejména u osob s poruchami autistického spektra nebo u osob po poranění mozku.  Nejvýrazněji se syndrom učence projevuje jako vrozený u osob, které jsou silně podprůměrné v IQ testech, ale vykazují výjimečné schopnosti v určitých oblastech (například rychlé počítání, výtvarné umění, paměť nebo hudba). Přestože je syndrom učence nazýván „syndrom“, není zařazen mezi mentální poruchy a není ani součástí mentálních poruch uváděných v diagnostických manuálech např. pod kódy ICD-10 nebo DSM-5.  Syndrom učence může být také získaný, ačkoli tento typ je vzácnější. Darold Treffert ve své studii z roku 2010 popisuje 32 lidí, u kterých se po onemocnění demencí, zranění, otřesu mozku nebo epilepsií projevil syndrom učence.

Savant syndrome is a condition in which someone with significant mental disabilities demonstrates certain abilities far in excess of average. The skills at which savants excel are generally related to memory. This may include rapid calculation, artistic ability, map making, or musical ability. Usually just one special skill is present. Those with the condition generally have a neurodevelopmental disorder such as autism spectrum disorder or have a brain injury. About half of the cases are associated with autism and may be known as "autistic savants". While the condition usually becomes apparent in childhood, some cases may develop later in life. It is not recognized as a mental disorder within the DSM-5. The condition is rare. One estimate is that it affects about one in a million people. Cases of female savants are even less common than those of males. The first medical account of the condition was in 1783. Among those with autism, 1 in 10 to 1 in 200 have savant syndrome to some degree. It is estimated that there are fewer than a hundred savants with extraordinary skills currently living.


Počátky konceptu rogue states.

Koncept „pariah states“.

Počátky konceptu rogue states spadají do období před koncem studené války. Tento koncept procházel postupně určitým vývojem a změnami. Již v sedmdesátých letech 20. století se objevil podobný koncept. tzv. pariah states, který označoval státy, jejichž vlády ohrožovaly vlastní občany. Nejednalo se o chování státu navenek vůči ostatním státům, ale dovnitř k vlastním občanům. Tyto státy se vyznačovaly hrubým porušováním základních lidských práv, což mohlo vyústit až v genocidu. Poprvé se objevily rozpory mezi základními mezinárodními normami, které uznávají státní suverenitu a potřebou chránit základní lidská práva v roce 1990, kdy mezinárodní společenství zakročilo proti invazi do Kuvajtu. Na druhou stranu však existují případy, kdy mezinárodní společenství obdobným případům nevěnovalo pozornost. Jednalo se např. o vietnamskou invazi do Kambodže pro odstranění režimu Rudých Khmerů v roce 1978 nebo tanzanská intervence v Ugandě na pomoc jednotkám při svržení Amina v roce 1979. Druhý význam konceptu "pariah states" ukazuje, že na konci sedmdesátých let 20. století se pozornost Spojených států začala obracet i k vnějšímu chování těchto států a na jeho základě je charakterizováno dnešní chování rogue states. V roce 1979 vydalo americké ministerstvo zahraničních věcí seznam států, které podporovaly terorismus. S touto činností pokračovala i administrativa prezidenta Reagana. Prezident Ronald Reagan začal od roku 1985 pravidelně vyhlašovat stav národního ohrožení. Jeho argumentem tehdy bylo, že politika a aktivity nikaragujské vlády vážně ohrožují národní bezpečnost a zahraniční politiku Spojených států. Za státy, které zneužívají lidská práva svých obyvatel, zatímco nejsou považovány za konkrétní hrozbu za svými vlastními hranicemi, jsou na začátku 21. století považovány Bělorusko a Zimbabwe. V roce 1985 Ronald Reagan označil Libyi, Irák, KLDR, Kubu a Nikaraguu za státy, které podporují mezinárodní terorismus orientovaný proti Spojeným státům, což byl první znak pro charakteristiku rogue states. Druhým důležitým znakem se stala snaha získat zbraně hromadného ničení. K tomu došlo až po roce 1989, protože proliferace jaderných zbraní nebyla během studené války vnímána jako klíčový bod zájmu Spojených států, především proto, že většina států usilujících o jaderné zbraně byla považována za spojence Spojených států. Tím začalo budování konceptu, který se dotvořil až během vlády prezidenta Billa Clintona.

Koncept „rogue states“.

Od dob vzniku tohoto konceptu v sedmdesátých letech 20. století bylo mnoho států označeno americkou administrativou za rogue states. Některé z těchto států byly po určité době ze seznamu odstraněny. Ale existuje také mnoho států, které splňovaly jedno nebo obě kriteria (podpora terorismu a snaha o získání zbraní hromadného ničení) a do seznamu zařazeny nebyly, např. Sýrie, která do seznamu zařazena nebyla z důvodu svého významu pro mírový proces na Blízkém východě.  Do rozpadu Sovětského svazu byla regionální politika chápána výhradně v širším kontextu studené války. Ukončení soupeření Spojených států a Sovětského svazu znamenalo i uvolnění pro zbytek mezinárodního systému, což přineslo i nové možnosti pro státy „třetího světa“. Počátkem devadesátých let 20. století dochází v americké zahraniční a bezpečnostní politice k viditelnému posunu od globálního přístupu k regionálnímu. Spojené státy v tomto období začínají stále více vnímat regionální protivníky jako naléhavou strategickou hrozbu. Chování některých států upoutalo pozornost Spojených států a vznikl koncept rogue states, který označuje státy, které pro své chování a porušování mezinárodních norem představovaly podle Spojených států určitou hrozbu pro ostatní státy světa, ale především pro Spojené státy samotné. Po skončení studené války došlo k propojení dvou zdůrazňovaných charakteristik americké zahraniční politiky do jediného konceptu. Změnu zahraniční politiky ovlivnily dvě události: irácká invaze do Kuvajtu v roce 1990 a posilující jaderné ambice KLDR, která se v roce 1993 rozhodla odstoupit od Smlouvy o nešíření jaderných zbraní.  Dodnes neexistuje úplná shoda ohledně konkrétních charakteristik rogue states. Jedná se o poměrně nesourodou skupinu států, které byly do skupiny rogue state zařazeny. Spojené státy rozhodují o tom, kdo bude na seznam zařazen, a jak se ukazuje, na příliš objektivní kritéria nehledí. Problémem zůstává i samotné označení rogue states. Státy byly v minulosti označovány různými termíny, jako např. uvedeným „pariah states“, nebo „outlaw states“ či „backflash states“. Tím dochází k dalšímu rozvolňování konceptu a díky tomu není možné přesně určit, kdo je členem skupiny rogue state. Státy zařazené mezi rogue states se v průběhu času měnily, ale dva státy zůstávají dlouhodobou součástí celého konceptu. Jedná se o Írán, s nímž mají Spojené státy špatné vztahy od roku 1979, kdy v Íránu proběhla islámská revoluce. Druhým zmiňovaným státem je Korejská lidově demokratická republika (KLDR), která je Spojenými státy již od dob korejské války v 50. letech považována za nepřátelský režim. Oba tyto státy zaměstnávaly americké administrativy už v devadesátých letech 20. století. Především administrativy prezidenta Georga W. Bushe a Baracka Obamy se musely potýkat s hrozbou spojenou hlavně s íránským a severokorejským jaderným raketovým programem. Státy, které byly dříve považovány Spojenými státy za rogue states: Afghánistán, Kuba, Irák, Libye, Jugoslávie.

Kuba.

Hlavním bodem amerického postupu proti Kubě, byla od roku 1961 až do vyvrcholení kubánské krize operace Mongoose. CIA měla k dispozici rozpočet, který šel na financování zvláštní skupiny „Mongoose“, která organizovala bombardování kubánských hotelů a dalších objektů, napadala dobytek a zemědělské pěstování, přidávala toxické chemikálie do vyvezeného cukru apod. Na začátku 1961 Spojené státy zrušily diplomatické vztahy s Kubou a vyhlásily ekonomickou blokádu. V dubnu zorganizovaly invazi v zátoce Sviní, což byl ozbrojený útok kubánských kontrarevolucionářů. Poté, co invaze ztroskotala, Spojené státy uvalily na zemi přísné embargo a z nařízení prezidenta J. F. Kennedyho byla zintenzivněna teroristická kampaň. Šlo o program, který měl za cíl osvobodit planetu od teroristických režimů´a zejména odstranění režimu Fidela Castra. Teroristická kampaň proti Kubě pokračovala i za prezidenta Richarda Nixona. Vyvrcholila v polovině sedmdesátých let 20. století, došlo k několika útokům na rybářské lodě, ambasády a další kubánské úřady v zahraničí. Kuba byla připsána na oficiální černou listinu teroristických států zapsána v roce 1982. Nahradila Husajnův Irák, který tím dostal šanci žádat o pomoc USA. I když se Sovětský svaz rozpadl a bezpečnostní důvody pominuly, administrativa George H. W. Bushe v roce 1992 embargo zpřísnila. V roce 1999 zmírnil Bill Clinton sankce pro všechny země uvedené na oficiálním seznamu „teroristických států“, jenom Kubu ponechal stranou.  Tvrdý postoj Spojených států vůči Kubě v období kubánské krize je velmi nepopulární ve většině latinsko-amerických států a částečně už i mezi americkými Kubánci žijícími na Floridě. Jde o výsledek dlouhotrvajícího logistického nátlaku části kubánské komunity, která nepřestává doufat ve zhroucení kubánského režimu kontrarevoluční cestou, což by mimo jiné otevřelo cestu k navrácení majetků zabavených komunistickým režimem po roce 1959.

Jugoslávie.

Po Titově smrti v roce 1980 zabředla Jugoslávie do hluboké politické a ekonomické krize, která oživila národnostní napětí a vyústila v nejkrvavější konflikt v poválečné Evropě. Výsledkem jsou tisíce mrtvých a počet přesídlených nebo uprchlíků, který se blíží číslu jeden milion. Skončil tím ideál harmonického soužití mezi Srby, Chorvaty a bosenskými muslimy. Již v 80. letech 20. století se objevovaly více či méně silné separatistické tendence jednotlivých svazových republik Socialistické federativní republiky Jugoslávie. Na počátku 90. let vyhlásilo samostatný stát Slovinsko a Chorvatsko, následovala Republika Makedonie a Republika Kosovo a nakonec v březnu 1992 i Bosna a Hercegovina. Když prezident Bill Clinton vydal v roce 1995 rozkaz zasáhnout v Bosně (už v únoru 1994 si americké stíhačky F-16 připsaly první vojenský zásah NATO v historii, když sestřelily čtyři vojenská letadla Republiky srbské útočící na pozemní cíle) a v roce 1999 bombardoval Srbsko, „není důvodem morální svědomí nebo snaha zastavit etnické čistky. Jediným smyslem těchto akcí bylo předejít situaci, kdy by byla ohrožena soudržnost NATO a důvěryhodnost Spojených států“. Zásahy byly preemptivní, nikoliv preventivní. Cílem obou zásahů bylo, aby se ve „sjednocené, integrované a otevřené Evropě upevnila dominantní pozice Spojených států. Už v průběhu roku 1995 se zvyšuje četnost akcí NATO proti srbským pozicím /např. kvůli opakovanému nedodržování rezolucí OSN týkajících se stažení těžkých zbraní z okolí Sarajeva/. Ty vyvrcholily 21. března 1999 bombardováním Jugoslávie letectvem NATO, které trvalo 78 dní. Na bombardování se podílelo 19 členských států NATO s potenciálem mnohonásobně převyšujícím ten jugoslávský. Bojová letadla startovala z Itálie, Velké Británie, Turecka, Francie, Maďarska a také ze Spojených států. Letecké útoky podporovala americká sedmá flotila. Při leteckých útocích byly použity zakázané zbraně jako kazetové bomby a střely s ochuzeným uranem /vyvolávajícími GHS faktor/. Poprvé byly použity grafitové bomby. Na začátku byly napadány vysloveně vojenské cíle, postupně přibyly i cíle civilní – továrny, elektrárny, zásobníky nafty a plynu, mosty a vládní budovy. Letadla NATO poprvé bombardovala velikou elektrárnu s použitím nové, tzv. grafitové bomby. Velká oblast se na několik hodin ponořila do tmy. Američané začali shazovat tzv. kazetové bomby, které zabíjejí nebo zraňují svými ostrými střepinami. Byly použity střely typu JDAM /Joint Direct Attack Munition/ řízené satelitem a vybavené zvláštním zařízením na ničení elektronických aparatur a zařízení. Bombardováním Srbska se ustavilo nové pravidlo, podle něhož pro vojenský zásah není potřeba souhlasu Rady bezpečnosti. Stejné pravidlo se uplatnilo i v Iráku v roce 2003. Italský generál NATO ve výslužbě Biagio Di Grazia řekl, že bombardování Jugoslávie bylo „experimentální válkou NATO, kterou NATO využilo mimo jiné pro trénink letectva během útoku, kde počet útočníků a obránců byl v různorodých rovnováhách“. Devadesátá léta 20. století se stala „dekádou humanitárních intervencí“. Zásah NATO proti Jugoslávské svazové republice představuje nejvýznamnější případ humanitární intervence po skončení 2. světové války. K použití síly pouze z humanitárních důvodů však dochází jen výjimečně. Za zásahem zpravidla stojí i jiné důvody, jako posílení vlastního vlivu, odstranění nebezpečného soupeře apod. Právo intervenovat v zájmu humanity bylo ustaveno díky odvaze a altruismu Spojených států a jejich spojenců, kteří předvedli, co dokážou především v Kosovu.  V říjnu 2000 byl srbský prezident Slobodan Miloševič zbaven moci a Spojené státy oficiálně otevřely své velvyslanectví v Bělehradě. Dne 17. února 2008 vyhlásila tzv. Republika Kosovo s podporou USA a EU jednostranně nezávislost na Srbsku, kterou Srbsko odmítá uznat. Později téhož roku se premiérem tohoto státu řízeného mafií a americkými speciálními službami stal Hasim Thaci, který byl v roce 2016 zvolen prezidentem Kosova. Kosovští Albánci dělají vše, aby zemi opustil i zbytek kosovských Srbů, kteří tam ještě zůstali. Dnešní život Srbů v Kosovu je utrpením: loupeže, bití, znásilnění, žhářství jsou na pořadu dne. Albánci mají pocit beztrestnosti, devastují pravoslavné kostely. V současné době pokračuje Západ ve své snaze naklonit si srbské politiky na svoji stranu. V roce 1999 byla v Kosovu poblíž města Uroševce vybudována americká vojenská základna Camp Bondsteel.Po omluvě za bombardování Bělehradu šéfa NATO Jense Stoltenberga v roce 2015, vyjádřil v roce 2016 při své návštěvě země lítost nad civilními oběťmi také americký viceprezident Joe Biden.  Po roce 2000 pokračoval proces integrace balkánských zemí do evropských i mezinárodních struktur. V roce 2004 v rámci tzv. velkého východního rozšíření bylo do Evropské unie přijato Slovinsko, v roce 2013 Chorvatsko. Asociační dohodu podepsala Republika Makedonie v roce 2001 a o čtyři roky později obdržela status kandidátské země. Asociační dohodu podepsala v roce 2006 Albánie, v roce 2007 Černá Hora a v roce 2008 Srbsko a Bosna a Hercegovina. Stabilizační a asociační dohody mají s EU uzavřeny již všechny balkánské státy s výjimkou Kosova. Uzavření asociační dohody předpokládá a připravuje konečný vstup země do Unie, není tento postup s uzavřením takové dohody v případě Kosova v blízké budoucnosti jistý. Rychlejší pokrok se dal očekávat u Makedonie, Albánie a Černé Hory, pomalejší v případě Bosny a Srbska.

Afghánistán.

Sovětská válka v Afghánistánu byl vojenský konflikt probíhající v letech 1979–1989 mezi sovětskými jednotkami, které do Afghánistánu přišly na pozvání afghánské komunistické vlády a mezinárodními povstaleckými skupinami mudžahedínů. Spojené státy znepokojené vznikem komunistického režimu v Afghánistánu, začaly od léta 1979 dodávat peníze a zbraně povstaleckým skupinám muhdžahedínů, které byly od vypuknutí bojů vyzbrojovány a cvičeny agenty CIA. Mudžahedíni a jejich výcvik byl tajně, bez dohledu voličů či Kongresu, financován Spojenými státy jako součást boje proti rozpínání Sovětského svazu. Tato myšlenka vzešla z hlav někdejších politických poradců (jako její autor je někdy uváděn Zbigniew Brzezinski). V letech 1992–1996 se skupiny mudžahedínů postavily proti sobě a nakonec byly převálcovány milicemi Talibánu. Talibánci byli téměř na počátku vítězství, když přijali v roce 1996 Usámu bin Ládina a al-Káidu a vytvořili z Afghánistánu základnu mezinárodního terorismu.  Po útocích útocích z 11. září 2001 Talibán nevydal Usámu bin Ládina do Spojených států, které o to žádaly. Spojené státy a Spojené království provedly 8. října 2001 v Afghánistánu sérii leteckých útoků jako součást Operace Trvalá Svoboda. Invaze Spojených států do Afghánistánu v roce 2001 odstavila Talibán od moci a vláda Spojených států, která již neviděla národní vládu jako nebezpečí, výrazně zlepšila vztahy s touto zemí. V srpnu roku 2003, kdy se Spojené státy rozhodly soustředit své úsilí na Irák, vyzvaly Severoatlantickou alianci, aby zajistila velení jednotek umístěných v Afhánistánu. Byly to: Spojené království, Německo, Kanada, Nizozemsko a Francie. Afghánská ekonomika se sice postupně začíná rozvíjet, ale hlavním motorem jejího růstu není vyspělá průmyslová výroba, těžba nerostů ani rostoucí kupní síla obyvatel, ale pouze produkce drog. V zemi nadále přetrvávají obtíže vyvolané následky dlouholetých bojů. Ústřední vláda není schopna vlastními silami zabezpečit mír, protože nemá celou zemi ještě pod kontrolou a je do značné míry závislá na podpoře mezinárodních mírových sil.  Stabilizovat Afghánistán se nepodařilo, protože moc nově ustavené vlády nesahala příliš daleko za Kábul. Situaci v zemi ještě zkomplikovala krize, která se vyostřila v druhé polovině roku 2009, kdy se konaly prezidentské volby. V nich do čela země postavený prezident Hámid Karzaj obhájil svůj úřad. Volby provázely gigantické podvody a Karzáí nechal zablokovat konání druhého kola. Už v roce 2009, v době, kdy byla ekonomika Spojených států v krizi a státní rozpočet se nacházel ve velkých dluzích, byl prezident Obama kvůli rozhodnutí týkajícímu se dalšího posílení přítomnosti Spojených států v Afghánistánu kritizován nejen protivládními aktivisty, ale i vlivnými členy své vlastní strany. Válka začala stále více ztrácet i podporu americké veřejnosti. Protože se bezpečností situace v zemi nelepší, plánují Spojené státy vyslat v roce 2017 do Afghánistánu další čtyři tisíce vojáků. Atentáty jsou v zemi na denním pořádku. Organizují je bojovníci hnutí Talibán i dalších radikálně náboženských skupin. Jejich cílem je vyhnání západních jednotek ze země a svržení vlády podporované ze zahraničí. Čtyři tisíce vojáků Spojených států se mají přidat k asi deseti tisícům těch, kteří v zemi v současnosti působí.

Irák.

Washington oficiálně podporoval Saddáma Husajna od dob prezidenta Ronalda Reagana (prezident v letech 1981–89) a George H. W.Bushe (prezidentem 1989–93), ve skutečnosti už i dříve. V říjnu 1989, dlouho po skončení války s Íránem, vydal prezident Bush starší direktivu k národní bezpečnosti, ve které se píše: „Normální vztahy mezi USA a Irákem jsou prospěšné pro dlouhodobé cíle Spojených států. A jsou také tím, co do oblasti Perského zálivu a Středního východu přinese kýženou stabilitu“. Krátce po této deklaraci odvolal Bush zákaz poskytování půjček irácké vládě. Saddám Husajn není jediným tyranem, se kterým Spojené státy udržovaly pozitivní vztah. Podporovaly spoustu dalších zločinců: mimo jiné Ferdinanda Marcose a Nicolalea Ceausesca. Těmto vůdcům však nebyla americká pomoc nakonec nic platná, protože byli posléze svrženi vlastním státem.  Irák Saddáma Husajna, zruinovaný a zavalený dluhy po dlouhé válce s Íránem, se rozhodl během léta 1990 uloupit bohatý Kuvajt. Bagdádský diktátor doufal, že Západ, který ho podporoval v boji proti Íránu, mu ponechá i v tomto případě volnou ruku. Ale Západ nechtěl ztratit zájem o oblast, která skrývá 60% světových zásob ropy. Koalice vedená Spojenými státy začala 17. ledna 1991 Operaci Pouštní bouře.

Libye.

V době republikánské administrativy Richarda Nixona (prezident: 1969–1974( a Geralda Forda (prezident: 1974–1977) Libye nestála v popředí amerických zájmů. K posunu došlo za demokratické administrativy prezidenta Jamese Cartera (prezident: 1977–1981). Dne 4. února 1977 se Libye ocitla na seznamu potenciálních nepřátel USA, který vypracovalo ministerstvo obrany. V květnu 1978 americká vláda vydala zákaz exportu vojenského materiálu do Libye. Dne 2. prosince došlo k útoku na americké velvyslanectví v Tripolisu, což vedlo k prudkému zhoršení vzájemných vztahů. K výraznému zhoršení vztahů se Spojenými státy došlo po nástupu Reaganovy administrativy v lednu 1981. Nejtvrdším Reaganovým zásahem proti Kaddáfímu se stal americký letecký útok dne 15. dubna 1986. Američané bez přesvědčivých důkazů obvinili libyjské agenty z nastražení bomb v západoberlínské diskotéce La Belle, při jejichž výbuchu 5. dubna 1986 zahynul americký občan a turecká servírka. Tento incident se stal záminkou k operaci El Dorado Canyon. 160 amerických letounů bombardovalo vojenské a zpravodajské objekty v Tripolisu a Benghází. Všeobecně negativní mezinárodní ohlas na tuto operaci vedl Reagana k zastavení dalších vojenských akcí proti Libyi. Po nástupu administrativy Billa Clintona (prezident: 1993–2001) zaujaly Spojené státy vůči Libyi mimořádně tvrdý postoj. Libye byla zařazena mezi „hlavní nepřátele míru v oblasti vzhledem k podpoře terorismu a ambicím získat nukleární, chemické a biologické zbraně“ označené jako rogue states, což se projevilo ve zpřísnění mezinárodních sankcí proti Libyi v roce 1993.  Také Libye byla ovlivněna událostmi, které přineslo Arabské jaro. Součástí arabského jara se stala občanská válka v Libyi. 19. března 2011 byla na pomoc povstalcům, kteří stáli proti Kaddáfímu, zahájena zahraniční vojenská intervence pod názvem „Operace Písečná bouře“. Této operace se zúčastnilo celkem 14 členských států NATO, a s nimi Spojené arabské emiráty, Jordánsko a Švédsko. Posledním dějstvím událostí libyjské občanské války se stala bitva o Syrtu, kam se Kaddáfí uchýlil. Dne 18. října 2011 americká státní tajemnice Hillary Clintonová vyzvala, aby byl dopaden „živý nebo raději mrtvý“. Poté, co byl Muammar Kaddáfí odstraněn, země upadla do trvalého zmatku. Západ použil vojenské síly, aby v zemi instaloval nepopulární režim neschopný si poradit se zakořeněnými náboženskými a kmenovými rozepřemi. Libyjská ropa a plyn byly hlavním důvodem vojenské intervence NATO ve jménu osvobození obyčejných Libyjců od diktatury plukovníka Kaddáfího. Zavraždění zajatého Kadáfího předznamenalo chmurnou budoucnost země. Libye se stala základnou islamistických teroristů. Kromě toho z Libye proudí k italským břehům nekontrolovatelné množství ilegálních migrantů.  Státy, které jsou Íránem považovány za rogue states: Spojené státy, Izrael, Saúdská Arábie.

Kritika konceptu „rogue states“.

Koncept rogue states čelí časté kritice, a to z různých důvodů. Tyto důvody se pojí se skutečností, že mnozí koncept považují za nástroj pro prosazování politických zájmů Spojených států. Noam Chomsky poukazuje na skutečnost, že Spojené státy často zdůrazňují, že rogue states porušují mezinárodní normy, čímž jsou nebezpečné pro ostatní členy, a na druhou stranu americká administrativa považuje nadnárodní instituce za silně neefektivní a po nástupu prezidenta Clintona v roce 1993 bylo dokonce prohlášeno, že Spojené státy se hodlají chovat multilaterárně pouze tehdy, pokud to bude možné. V případě, že to bude nutné, se Spojené státy hodlají chovat unilaterárně. Příkladem politiky uniletarismu byla už politika prezidenta Ronalda Reagana. Unilateralismus v nejširším slova smyslu znamená, že Spojené státy jednají v mezinárodních vztazích samostatně a řídí se pouze svými vlastními zájmy. Tento politický směr je spojován nejen s neochotou podřizovat se, či přizpůsobovat zájmům ostatních států, ale nenechat se ovládat ani mezinárodními institucemi – ať už se jedná o mezinárodní organizace, nebo o mezinárodní právo. Spojené státy dělají přesně to, co na rogue states kritizují. Dalším problémem jsou státy, které na seznam rogue states zařazeny byly, i když nesplňují vymezené základní charakteristiky (např. Kuba), a státy, které se na seznamu nikdy neobjevily, přestože splňují kritéria konceptu (např. Sýrie).

Bushova „Osa zla“ mezinárodního společenství.

Ostřejší rétoriku oproti předcházejícím administrativám používal prezident George W. Bush. Ta byla zesílena po teroristických útocích na Spojené státy, ke kterým došlo 11. září 2001. V lednu 2002 prezident Bush ve svém každoročním projevu o stavu Unie poprvé zmínil tzv. Osu zla („Axis of Evil“), která označovala státy, které podporují mezinárodní terorismus a usilují o získání zbraní hromadného ničení. Jako součást osy zla byly v projevu vymezeny tři státy - Irák, Írán a KLDR. Cílem Spojených států se stal boj proti těmto režimům.

Irák.

Po útocích 11. září 2001 neokonzervativci ve Washingtonu, kteří měli možnost ovlivňovat prezidenta George W. Bushe, zaměřili své síly na to, aby si na prezidentovi vymohli pád režimu Saddáma Husajna, přestože věděli, že nemá nic společného se zničením Twin Towers. 20. března 2003 zahájila americká armáda útok pod názvem Operace Irácká svoboda, která zahájila válku v Iráku a která v podstatě pokračuje dodnes. Z hlediska mezinárodního práva nebyla Operace Irácká svoboda 2003 legální, protože nedostala zmocnění Rady bezpečnosti OSN užít všech nezbytných prostředků. Před jejím zahájením hovořil americký prezident Bill Clinton o dvou hlavních důvodech, kterými měly být existence iráckých zbraní hromadného ničení a propojení mezi Saddámem a Usámou bin Ládinem, a proto tato operace neobstála ani z hlediska legitimnosti. Její oficiální zdůvodňovování přineslo velkou blamáž a diskreditaci tehdejším významným aktérům. Prvním z nich je administrativa 43. amerického prezidenta, v jejímž rámci se vedle samotného G. W. Bushe nejvíce angažovali především viceprezident Dick Cheney, ministr obrany Donald Rumsfeld a jeho první náměstek Paul Wolfowitz. Došlo k těžké diskretizaci britského premiéra Tonnyho Blaira a jeho španělského kolegy J. M. Aznara. V případě přípravy války proti Iráku poprvé intenzivně zapůsobila vládní mediální propaganda. Po jejím ukončení Bush nepřesvědčil svět o její oprávněnosti. Zaměření na Irák v kombinací s velmi ambiciózní rétorikou bylo velkým problémem Bushovy podpory demokracie. Velmi problematické se jeví odůvodnění americké intervence v Iráku, kdy se ze snahy najít zbraně hromadného ničení postupně stává boj za vytvoření prvního demokratického státu na Středním východě. Politika podpory demokracie tak byla kritizována jako sobecká snaha Spojených států přetvářet cizí společnosti ku prospěchu Spojených států, a to bez ohledu na přání a cíle samotných obyvatel. Vývoj politického života Iráku je po stažení okupačních vojsk spletitý. Irácké povstání proti ústřední vládě i sektářské násilí v dimenzích občanské války pokračují.

Írán.

Vztahy mezi Spojenými státy a Íránem jsou definovány islámskou revolucí, která proběhla v únoru 1979. V listopadu téhož roku následovalo obsazení amerického velvyslanectví a držení jeho personálu jako rukojmí 444 dní. Během té doby se Spojené státy pokusily o záchrannou akci, která selhala. Dodnes patří politika proti Íránu mezi ústřední blízkovýchodní politiky Spojených států. V 80. letech poskytoval Washington vojenskou asistenci Iráku v průběhu irácko-íránské války 1980–1988 ve snaze zadržovat šíření revoluce mimo Írán a doufaje v kolaps revolučního režimu. Neokonzervativní křídlo Bushova kabinetu propagovalo změnu režimu v Íránu a země byla zařazena do osy zla. Zahraniční politika Bushovy administrativy se musela od roku 2002 vyrovnávat i s veřejným odhalením Íránského jaderné programu, jehož budování bylo urychleno na konci devadesátých let 20. století. Diplomatické úsilí na tomto poli vyvíjela především Evropská unie v čele s Německem, Francií a Velkou Británií, podporovaná Spojenými státy a OSN. V listopadu 2004 byla uzavřena tzv. pařížská dohoda, v rámci níž se Írán zavázal zastavit obohacování uranu. V roce 2005 však Írán dohodu porušil a obohacování uranu obnovil a deklaroval „nezcizitelné právo“ na zvládnutí všech etap jaderného palivového cyklu. Následovala řada sankcí ze strany Evropské unie, Spojených států i dalších členů RB. V červenci roku 2015 se světové mocnosti dohodly s Teheránem na omezení jeho jaderného programu výměnou za odvolání sankcí proti Íránu. 8.5.2018 oznámil americký prezident Donald Trump, že Spojené státy odstupují od mezinárodní jaderné dohody s Íránem. Podle něj je smlouva neúčinná, protože nezabránila tomu, aby Teherán mohl pokračovat ve vývoji jaderných zbraní. Americký prezident považuje dohodu za "velké zklamání nejen pro něj, ale i pro všechny občany Spojených států" a uvedl, že po odstoupení od dohody budou Spojené státy mnohem bezpečnější. Současně Trump uvedl, že obnoví sankce proti Íránu, a to na "nejvyšší úrovni". Zástupci Německa, Francie a Británie se shodli s íránským ministrem zahraničí na potřebě jadernou dohodu zachovat. Evropská unie trvá na tom, že dohoda funguje a poukazuje na opakované inspekce OSN, které ověřují, zda Írán dodržuje svou část dohody.

KLDR.

Spojené státy považují severokorejskou otázku za jednu z největších bezpečnostních výzev v asijsko-pacifickém prostoru. V roce 2007 slíbila Severní Korea uzavření jaderného reaktoru v Jongbjonu a vpuštění inspektorů do země výměnou za ekonomickou pomoc. Ke konci září 2008 však Severní Korea obnovila jaderný program a mezinárodní pozorovatele agentury pro atomovou energii ze země vykázala. Navzdory mezinárodnímu tlaku Severní Korea provedla v roce 2009 test vypuštění telekomunikační družice na oběžnou dráhu. Severní Korea používá i v roce 2009 výhružky války proti Jižní Koreji, Japonsku i USA. Zájmy Spojených států a Číny se v otázce Severní Koreje rozcházejí. Z pohledu Číny musí být stabilita v regionu zachována i za cenu severokorejského režimu. 12. prosince 2012 Severní Korea úspěšně vypustila svou první družici. Vstoupila tak do elitního klubu zemí, které jsou schopny vypustit družici vlastní kosmickou raketou. Zároveň však start severokorejské rakety vyvolal nemalé pozdvižení. Řada států Severokorejce podezřívá, že pod rouškou civilního využití kosmického prostoru zkouší vojenské rakety. A ti zase reagují, že s testy nehodlají přestat. V květnu 2017 vyslaly Spojené státy do oblasti Korejského poloostrova letadlovou loď USS Ronald Reagan. V současné době v regionu již působí USS Carl Vinson. Obě plavidla budou provádět společná cvičení v regionu, kde kvůli raketovým a jaderným aktivitám KLDR panuje zvýšené napětí. Základní surovinou pro výrobu mikroelektronických součástek při výrobě počítačů, chytrých telefonů, mikročipů apod. jsou "vzácné zeminy" obsahující chemické prvky, které se nacházejí ve 3. podskupině Periodické tabulky. Jedná se o lanthanoidy, které jsou skupinou patnácti chemických prvků počínajících lanthanem /dále sem patří např. skandium, cer, neodym, samarium, terbium/. Většina prvků této "vzácné zeminy" se těží v Číně. Předpokládá se, že druhé největší zásoby "vzácných zemin" má Severní Korea. Další zemí, kde se předpokládají jejich bohaté zásoby je Afghánistán.

Závěr.

Ve velkých částech Sýrie a Iráku zaujal místo zdiskreditovaných státních institucí nábožensky legitimizovaný řád tzv. Islámského státu. Tyto země se štěpí podle náboženských a v případě Kurdů i etnických hranic. Každá skupina zasahuje teritoriálně do sousední země. V Sýrii dosud trvá občanská válka, stejně jako trvá občanská válka v Iráku po předčasném odchodu amerických vojsk v roce 2011. Scénář „změny režimu“ použitý v Iráku v roce 2003 nevedl ani v Libyi po vojenské intervenci v roce 2011 k nastolení prozápadního režimu. Poté, co byl Muammar Kaddáfí odstraněn, země upadla do trvalého zmatku. Západ použil vojenské síly k tomu, aby v zemi nainstaloval nepopulární režim neschopný si poradit se založenými náboženskými a kmenovými rozepřemi. Libye se stala základnou islamistických teroristů. Kromě toho z Libye proudí k italským břehům nekontrolované množství ilegálních migrantů. Názory na oprávněnost války v Iráku i v Libyi se časem mění. V prosinci 2008, kdy americký prezident G.W.Bush odcházel ze své funkce uvedl: „Myslím, že jsem nebyl připraven na válku.“ Současně uvedl, že lituje fiaska okolo neexistence iráckých zbraní hromadného ničení.

Darebácký stát (též „zlotřilý“ nebo „ničemný“ stát, anglicky "") je kontroverzní pojem, který se vžil v americkém politickém diskurzu devadesátých let 20. století ve vztahu ke státům, které jsou Spojenými státy považovány za hrozbu pro světový mír. Překlady do českého nebo slovenského jazyka se různí podle autorů. Tento termín je i v současnosti převážně používán ve Spojených státech, avšak americké ministerstvo zahraničí přestalo termín oficiálně používat v roce 2000. Nicméně byl rozšířený i v médiích jiných zemí.  Po jistou dobu označovala americká zahraniční politika tímto termínem státy, které splňovaly následující kritéria:

Rogue state or outlaw state is a term applied by some international theorists to states they consider threatening to the world's peace. This means being seen to meet certain criteria, such as being ruled by authoritarian or totalitarian governments that severely restrict human rights, sponsoring terrorism and seeking to proliferate weapons of mass destruction. The term is used most by the United States (though the US State Department officially stopped using the term in 2000), and in his speech at the United Nations (UN) in 2017, Donald Trump reiterated this phrase. However, it has been applied by other countries as well.