Životopis.

Po maturitě roku 1973 studoval Wowereit práva na Svobodné univerzitě Berlín, kde roku 1979 studium úspěšně ukončil. V roce 1981 složil druhou státní zkoušku a pracoval jako zaměstnanec berlínského senátu.  Od roku 1993 žije Klaus Wowereit ve vztahu s neurochirurgem Jörnem Kubickim. Uzavřeli spolu i sňatek. Zvolením Wowereita do funkce se stal Berlín třetím velkým evropským městem s nynějším nebo bývalým starostou, který se otevřeně hlásí ke své homosexuální orientaci. Kromě Berlína to jsou Paříž se starostou Bertrandem Delanoëm a Hamburk s bývalým starostou Olem von Beustem. Tito tři politikové jsou nebo byli ve funkci od roku 2001. Do té doby byl největším městem se starostou s otevřenou LGBT orientací Winnipeg v Kanadě s Glenem Murrayem v čele.

Politická kariéra.

Již jako žák gymnázia se Klaus Wowereit angažoval v SPD. Roku 1979 začal Wowereit svou politickou kariéru v berlínské čtvrti Tempelhof, kde se v roce 1984 stal nejmladším radním v historii Berlína. Po zvolení do berlínské poslanecké sněmovny roku 1995 se stal zástupcem předsedy a 1999 předsedou frakce strany SPD. Po ztroskotání velké koalice SPD a CDU se Wowereit stal za podpory PDS a Zelených nástupcem Eberharda Diepgena a vrchním starostou Berlína; v následujících předčasných volbách roku 2001 byl pak potvrzen. SPD se pod jeho vedením po 30 letech stala opět nejsilnější politickou stranou ve městě. K dalšímu jeho potvrzení došlo při berlínských volbách let 2006 a 2011. Wowereit tak byl nejdéle působícím šéfem vlády ze všech spolkových zemí v Německu.

Klaus Wowereit v médiích.

Klaus Wowereit, který měl roku 2001 nastoupit ve volbách proti dlouholetému a i mimo Berlín známému primátoru Eberhardu Diepgenovi, byl poměrně neznámým politikem. Během mimořádného sjezdu SPD 10. června 2001 u příležitosti těchto voleb však získal rázem známost nejen v Berlíně, ale i mimo město, když jako první německý vrcholný politik vůbec veřejně prohlásil „Jsem gay – a tak to je v pořádku“ („"Ich bin schwul – und das ist auch gut so"“). Jeho homosexualita byla přinejmenším zasvěceným kruhům známa a hrozilo tedy nebezpečí, že tato okolnost bude proti němu v krátkém volebním boji zneužita. Svou otevřeností však získal velké sympatie a jeho popularita trvá dodnes. Wowereit, který rád vystupuje na veřejnosti a nechybí ani při takových příležitostech jako je každoroční velký průvod v Berlíně Christopher Street Day, se dlouhodobě nalézá na vrcholných pozicích žebříčku nejoblíbenějších politiků města.  Jeho pozdější vyjádření, že současná Spolková republika by dnes již snesla homosexuálního kancléře, potvrdil průzkum veřejného mínění, který provedl institut Emnid v září 2007. Podle výsledků by s takovým kancléřem souhlasilo 79% obyvatel.

Klaus Wowereit (* 1. října 1953 v Berlíně) je berlínský a německý politik, člen SPD a v letech 2001–2014 vládnoucí starosta hlavního města Berlína ("Regierender Bürgermeister").

Klaus Wowereit (born 1 October 1953) is a German politician, member of the SPD (Social Democratic Party), and was the Governing Mayor of Berlin from 21 October 2001 to 11 December 2014. In 2001 state elections his party won a plurality of the votes, 29.7%. He served as President of the Bundesrat (the fourth highest office in Germany) in 2001/02. His SPD-led coalition was re-elected in the 2006 elections; after the 2011 elections the SPD's coalition partner changed from the Left to the Christian Democratic Union. He was also sometimes mentioned as a possible SPD candidate for the Chancellorship of Germany ("Kanzlerkandidatur"), but that never materialized.


Život a dílo.

Marcel studoval filosofii u Henri Bergsona a v letech 1912 až 1923 učil na středních školách. Pak se věnoval filosofii, literatuře, literární a hudební kritice. Napsal 14 divadelních her (těm se však nedostalo většího ohlasu či ocenění) a řadu filosofických esejů. Velkým podnětem k promýšlení základních lidských otázek mu byla první světová válka. Současně si vedl jakýsi filosofický deník, jenž vyšel později pod názvem "Journal métaphysique" (1927). Jsa vychován nevěřícím otcem (matka, původem židovka, Marcelovi zemřela, když mu byly 4 roky), konvertoval roku 1929 ke katolicismu. Po druhé světové válce byl hojně překládán, cestoval a přednášel. 1949 byl vyznamenán Velkou cenou za literaturu Francouzské akademie, 1958 Velkou cenu za literaturu a 1958 obdržel Erasmovu cenu. V roce 1968 navštívil Prahu a přednášel na Karlově univerzitě.

Myšlení.

Velkým tématem Marcelova myšlení i literární tvorby je tajemství lidské existence a byl patrně první, kdo použil pojem existencialismus. Sám však toto označení později odmítal: hovořil spíše o „novosókratismu“ či „filosofii dialogu“.  V jedné ze svých nejznámějších knih, „Být a mít“ ("Être et avoir", 1935), rozebírá rozdíl mezi tím, čím jsme a co máme; na jeho myšlenky navázal později Erich Fromm. Marcel ostře kritizoval Descarta, že svým "cogito" „uzavírá člověka do ulity osamění“, ačkoli člověk se sám k sobě dostává jen oklikou přes druhého, a to v lásce. Tímto důrazem na „spolupřítomnost“ a „intersubjektivitu“ je blízký židovským myslitelům Martinu Buberovi a Emmanuelu Lévinasovi, ale také Karl Jaspersovi a Paul Ricoeurovi, s nimiž měl přátelské styky. Rozdíl mezi problémem a tajemstvím vymezuje Marcel takto:

Gabriel Marcel (7. prosince 1889 Paříž – 8. října 1973 Paříž) byl francouzský spisovatel, dramatik a personalistický filosof; bývá řazen mezi představitele křesťanského existencialismu.

Gabriel Honoré Marcel (1889–1973) was a French philosopher, playwright, music critic and leading Christian existentialist. The author of over a dozen books and at least thirty plays, Marcel's work focused on the modern individual's struggle in a technologically dehumanizing society. Though often regarded as the first French existentialist, he dissociated himself from figures such as Jean-Paul Sartre, preferring the term "philosophy of existence" or "neo-Socrateanism" to define his own thought. "The Mystery of Being" is a well-known two-volume work authored by Marcel.


Historický vývoj.

Původ ornátu není zcela znám. Patrně se vyvinul z tzv. paenuly, což byl pozdně římský vlněný plášť. Protože je paenula kónického (zvonového) tvaru, byly i první ornáty kónické. Tento střih však příliš nevyhovoval časté gestikulaci při bohoslužbě, a tak se na západě začal po bocích těla ornát zkracovat, aby byla manipulace usnadněna. Tak se ve středověku (v době gotiky) vyvinul typ ornátu, který je po bocích zkrácen asi na polovinu původní délky a končí někde pod lokty. Nazýváme jej gotický ornát nebo "ornát gotického střihu". Z římského vzoru byl převzat také svislý pruh na přední straně, tzv. "kolumna" či "colonna" k zakrytí švu. Na zadní straně se aplikuje tzv. "dorsální kříž", často vidlicového tvaru.  K dalšímu zkracování ornátu (kasule) došlo po Tridentském koncilu v souvislosti se zaváděním stále tvrdších tkanin, protkávaných kovovým vláknem či plošně vyšívaných, stejně tak k projmutí tvaru. Upravuje se postupně v době baroka na tzv. „barokní ornát“ nebo "ornát barokního střihu" (na bocích zkrácen tak, že končí někde mezi lokty a rameny), jehož vrcholnou fází je tzv. „římský ornát“, lidově nazývaný „basička“ nebo „housličky“. Přední část měla vystřiženou látku, aby byl prostor na sepnutí rukou, aniž by došlo k ohnutí látky. Dorzální (zadní) stranu zdobil kříž, který býval vyšitý na celou výšku i šířku ornátu.

Praxe v římskokatolické církvi.

Před II. vatikánským koncilem (1962-1965) se více používaly ornáty tzv. barokního střihu, ale mohl se nosit i gotický střih (mimo období mezi lety 1925-1957, kdy byl gotický střih ornátu zakázán). Záleželo na knězi, jaký střih ornátu si vezme. Po II. vatikánském koncilu došlo ke zjednodušení liturgie a s tím souviselo i zjednodušení liturgického oděvu, takže se tato situace spíše otočila a více se začaly používat tzv. gotické střihy. Ovšem je opět na knězi, jaký střih si zvolí. Navíc přinesla liturgická reforma i zrušení povinnosti nosit k ornátu manipul.  Ornáty jsou v liturgických barvách. Bílý ornát se používá při příležitosti různých svátků a slavností, zelený ornát se používá v liturgickém mezidobí, červený ornát při svátku mučedníků a svatodušních svátcích, fialový ornát v době postní a adventní, černý ornát při pohřbech a na svátek všech věrných zemřelých (lze užívat i fialový ornát). Slavnostní ornát muže být též zlatý. Na III. neděli adventní a IV. neděli postní se může užívat růžového ornátu. Na některých místech se též užívá modrého ornátu (nebo alespoň bílého s modrými prvky) na marianské svátky, tato barva však není v předpisech uvedena.

Ornát v protestantském prostředí.

Ornát, jakožto bohoslužebné roucho, je užíván i v anglikánské církvi a některých církvích luteránských. Vždy jej užívaly a dodnes užívají například luteránské národní církve ve Skandinávii. Němečtí luteráni používali ornát asi do 18. století, kdy jej nahradili talárem. Rovněž jej využívaly některé protestantské církve v Severní Americe, kde ovšem v polovině 20. století zvítězila na ornátem alba se štólou. V rámci anglikánské církve se ornát zcela běžně užívá až od oxfordského hnutí v 1. polovině 19. století, spíše se s ním však setkáme v "high church".

Ornát, častěji také kasule (nebo kázule), je svrchní liturgické mešní roucho užívané kněžími v římskokatolické církvi (ale také v anglikánské a v některých luteránských církvích). Celebrant si jej obléká jako svrchní roucho na albu a může být doplněno štólou. Ekvivalentem u řeckokatolické a pravoslavné církve je tzv. felón (felonion), což je liturgický oděv střihem připomínající pláštěnku, a má stejný původ jako západní ornát.

The chasuble () is the outermost liturgical vestment worn by clergy for the celebration of the Eucharist in Western-tradition Christian churches that use full vestments, primarily in Roman Catholic, Anglican, and Lutheran churches. In the Eastern Orthodox Churches and in the Eastern Catholic Churches, the equivalent vestment is the phelonion.  "The vestment proper to the priest celebrant at Mass and other sacred actions directly connected with Mass is, unless otherwise indicated, the chasuble, worn over the alb and stole" ("General Instruction of the Roman Missal", 337). Like the stole, it is normally of the liturgical colour of the Mass being celebrated.


Konstrukce sondy, vybavení.

Vlastní tělo a elektronická část Mars Observeru vycházela z konstrukce družic Satcom-K a DMSP/TIROS. Hlavní část měla tvar kvádru o rozměrech 2,1 × 1,5 × 1,1 m. V průběhu přeletové fáze byla ramena vysokoziskové antény, magnetometru (MAG/ER) a gama spektrometru (GRS) rozložena jen částečně. Při plném rozvinutí měla ramena MAG/ER A GRS délku 6 m. Anténa byla umístěna na ramenu o délce 5,5 m, čímž bylo zajištěno, že anténa nebude zastiňovat solární panely sondy.  Změny orientace zajišťovaly čtyři raketové motory. Informace o poloze zařízení určovalo čidlo horizontu (určovalo směr nadiru, když sonda pracovala na oběžné dráze), čest hvězdných čidel, gyroskopy a akcelerometry (pro měření změny polohy a rychlosti) a box s pěti slunečními čidly. Napájení zajišťoval šestidílný solární panel o rozměrech 7,0 × 3,7 m. V průběhu přeletové fáze mise byly roztaženy jen čtyři díly, protože byla sonda blíže ke Slunci. Během období, kdy bude sonda pracovat ve stínu planety byly k dispozici dvě niklo-kadmiové baterie, každá o kapacitě 43 Ah.  Během prvních čtyř měsíců od vstupu na orbitální dráhu byla naplánována měření pomocí přístrojů MAG/ER, GRS a termálního spektrometru TES ("Thermal Emission Spectrometer") a pak po dosažení finální oběžné dráhy měla sonda začít mapovat povrch. To mělo probíhat během jednoho marťanského roku.

Přeletová fáze.

Fáze letu mezi Zemí a Marsem byla především využita ke kontrole a kalibraci přístrojů a zařízení. Probíhal také sběr dat pomocí MAG/ER a GRS a experiment s výzkumem gravitačních vln.  Kontakt se sondou Mars Observer byl z neznámých důvodů ztracen 21. srpna 1993, tři dny před plánovaným vstupem na oběžnou dráhu, a nikdy už nebyl obnoven. Není známo, zda byla sonda schopna pomocí automatického programu vstoupit na oběžnou dráhu Marsu nebo jestli kolem planety jen proletěla a nyní se nachází na heliocentrické dráze. Spekulovalo se, že pravděpodobně došlo k explozi v palivovém potrubí v průběhu tlakovacích procedur při přípravě na spuštění motoru sondy, který měl korigovat vstup na oběžnou dráhu. Předpokládá se, že se palivo vlivem netěsných ventilů smíchalo s okysličovadlem mimo spalovací komoru.  Přestože nebyly splněny primární cíle mise, probíhalo měření a sběr dat až do chvíle ztráty kontaktu. Celková cena mise Mars Observer včetně vývoje, konstrukce, startu a pozemní podpory se odhaduje na 980 miliónů dolarů. Některé přístroje a experimenty však využily následující tři sondy k Marsu - Mars Global Surveyor, který startoval v roce 1996, Mars Odyssey (2001), a Mars Reconnaissance Orbiter (2005).

Mars Observer byla vědecká sonda NASA určená pro geologický průzkum a studium klimatu planety Mars z oběžné dráhy. Odstartovala 25. září 1992 pomocí rakety Titan 3 z letecké základny "Eastern Test Range" na mysu Canaveral. Tři dny před vstupem na oběžnou dráhu planety byl se sondou ztracen rádiový kontakt a už nikdy nebyl obnoven.

The Mars Observer spacecraft, also known as the Mars Geoscience/Climatology Orbiter, was a robotic space probe launched by NASA on September 25, 1992, to study the Martian surface, atmosphere, climate and magnetic field. During the interplanetary cruise phase, communication with the spacecraft was lost on August 21, 1993, three days prior to orbital insertion. Attempts to re-establish communication with the spacecraft were unsuccessful.


Geografie.

Sousední obce: Paříž, Levallois-Perret, Saint-Ouen a Asnières-sur-Seine. Od Paříže město odděluje Boulevard périphérique.

Vnitřní členění.

Město je podle INSEE rozděleno na šest částí: "Centre ville", "Bac d’Asnières – Valiton – Fournier", "Berges de Seine – Quartier Nord", "Victor-Hugo – République", "Entrée de ville" a "Moreuil - Gambetta".

Doprava.

V Clichy se nachází nádraží Clichy-Levallois na trati z Paříže do Le Havru a stanice metra Mairie de Clichy.

Historie.

Město je známé pod jménem Clippiacum již od 6. století, jako sídlo merovejských králů. V období francouzské revoluce neslo název "Clichy-la-Patriote". V okolí probíhaly těžké boje během bitvy o Paříž roku 1814.

Politika.

Clichy je tradiční baštou socialistů, kteří ovládají místní radnici nepřetržitě od roku 1947. V letech 1983 až 1985 zastával úřad starosty Jacques Delors.

Ekonomika.

V Clichy má hlavní sídlo kosmetická firma L'Oréal, výrobce propisovaček BiC a maloobchodní řetězec Monoprix. Podle statistiky z roku 2011 činí průměrný měsíční příjem na osobu 26 591 euro.

Demografie.

Clichy patří mezi pařížská předměstí s vysokou koncentrací přistěhovalců: podle sčítání roku 2001 se pětina zdejších obyvatel narodila mimo Evropskou unii. Hustota obyvatel patří k nejvyšším ve Francii.

Vývoj počtu obyvatel.

"Počet obyvatel"

Kultura.

Nachází se zde divadlo a kino "Rutebeuf". Významnou stavbou moderní architektury je Maison du Peuple de Clichy z roku 1938, který navrhl Jean Prouvé. Henry Miller popsal svůj zdejší pobyt v románu "Tiché dny v Clichy", který roku 1990 zfilmoval Claude Chabrol. François Truffaut natočil v Clichy svůj film "Poslední metro" (1980).

Clichy je francouzské město v departementu Hauts-de-Seine, v Île-de-France. Bývá také neoficiálně nazýváno Clichy-la-Garenne pro odlišení od jiného města v pařížské aglomeraci Clichy-sous-Bois.

Clichy (, ; sometimes unofficially Clichy-la-Garenne, ) is a commune in the northwestern suburbs of Paris, France. It is located on the Seine, from the centre of Paris. In 2017, it had a population of 61,070.  Located in Clichy are the headquarters of the L'Oréal Group, the world's largest company in cosmetics and beauty, Bic, one of the biggest pen producers in the world, as well as Sony France, a large electronics and media company.


Titul.

Tento titul vznikl původně ve tvaru "Pfalzerzherzog" (arcivévoda falcký) ze základu titulu vévoda (něm. ) za Rudolfa IV. Habsburského v listině Privilegium maius z roku 1359. Zlatá bula Karla IV. z roku 1356 stanovila, která říšská knížata měla právo volit císaře. Toto právo bylo spojeno s řadou dalších privilegií. Jelikož Rakousku nebyla ve Zlaté bule přiznána žádná práva, nechal si Rudolf jednoduše zhotovit falešné "Privilegium maius", které mu mimo jiné propůjčovalo titul , což jej de facto stavilo na úroveň kurfiřtů. Tento titul však císař Karel IV., jeho tchán, neuznal. Jako první zavedl titul "arcivévoda" () v roce 1414 Arnošt Železný.  Teprve habsburský císař Friedrich III. potvrdil tento titul na den Tříkrálový roku 1453 a povýšil jej tím na platný zákon. Od té doby bylo Rakousko arcivévodstvím a titul se stal charakteristickým pro dynastii Habsburků. Titul rakouského arcivévody od dob Fridrichova syna Maxmiliána I. užívali všichni příslušníci rodu. Latinská podoba byla v mužském rodě používána i pro ženy z habsburského rodu. V němčině se používá ženská podoba (arcivévodkyně). Titul arcivévody nebo arcivévodkyně obdržely i ty, které se do habsburského rodu přivdaly.  Rakousko bylo arcivévodstvím až do roku 1918 – titul se vztahoval na dnešní spolkové země Horní a Dolní Rakousko, jež byly již delší dobu spravovány odděleně. Pro celek habsburských zemí byl v roce 1804 vytvořen titul "Rakouské císařství", jemuž bylo Rakouské arcivévodství podřízeno. V titulatuře vládnoucích Habsburků nicméně zaujímal arcivévodský titul stále prominentní postavení. Po rozpadu monarchie v roce 1918 byli Habsburkové nuceni vzdát se nároků na vládu v Rakousku.  V Rakouské republice je užívání šlechtických titulů (tedy i arcivévodského) zakázáno, nicméně členové dynastie, sídlící v zemích, kde je užívání šlechtických titulů povoleno, titul arcivévody nadále užívají. Syn Maxmiliána I. arcivévoda Filip I. se v roce 1496 oženil s dědičkou spojených španělských království Janou a roku 1505 byl potvrzen jako kastilský král. Tím se titul rakouského arcivévody stal nedílnou součástí titulatury španělských králů. Od Filipových synů Karla a Ferdinanda se habsburský rod rozdělil na španělskou a rakouskou větev. Zatímco v rakouské větvi měli titul arcivévody všichni členové rodu, ve španělské jej užíval pouze španělský král. Po smrti posledního španělského Habsburka Karla II. roku 1700 užívali dále všech titulů Bourboni, kteří ve Španělsku vládli od války o španělské dědictví. I oni sebe nazývali arcivévody rakouskými (), ačkoliv v Rakousku nevládli. Proti tomu marně několikrát protestovali diplomaté rakouských Habsburků, již se cítili ohroženi případnými územními nároky ze strany Španělska. Rakouskými arcivévody pak byli i příslušníci dalších rodů, kteří vládli ve Španělsku. Jelikož podle španělské ústavy jsou stále platné i historické a zaniklé tituly, mohl by se tedy i současný španělský král takto titulovat, nicméně tak nečiní. Posledním španělským králem, který titulu arcivévody užíval, byl Alfons XIII., který abdikoval v roce 1931.

Arcivévodská koruna.

Na jednom z portrétů je Rudolf IV. vyobrazen s „arcivévodskou korunou“, kterou však ve skutečnosti neměl. Arnošt Železný tedy nechal zhotovit korunu a také když zemřel arcivévoda Ferdinand II. Tyrolský roku 1595, byla jedna vyrobena. Konečná podoba zemské koruny Arcivévodství rakouského, tzv. , je ovšem z roku 1616, zhotovená na zakázku tyrolského místodržícího Maxmiliána III. a od té doby byla uchovávána v klášteře Klosterneuburg. Při každém vzdávání dědičného holdu novému zemskému správci byla převezena do Vídně, naposledy roku 1835. Kromě toho se zachovaly ještě dvě další arcivévodské koruny, jedna v Mariasteinu poblíž Wörgli v Tyrolsku a ve Štýrsku. Z další koruny, kterou nechal zhotovit císař Josef II. pro svou korunovaci římským králem, se zachoval jen skelet, který je k vidění v Schatzkammer ve Vídni.

Arcivévoda ( / zkr. "Ehzg.", v češtině občas i arcikníže) byl v letech 1453 až 1918 titul (hodnost) panovníků Rakouska jako "Arcivévoda rakouský" (něm. , / zkr. "A.A."), od roku 1463 jako vedlejší titul habsburských římsko-německých císařů, po roce 1806 titul rakouských císařů a také titul všech mužských i ženských příslušníků vladařského domu Habsburského a Habsbursko-Lotrinského. Od počátku 16. století do roku 1931 titul rakouského arcivévody užívali též španělští králové.  Rakouští vládci, kteří byli nositeli tohoto titulu, jsou jmenovitě uvedeni v seznamu arcivévodů rakouských.  Hodnost arcivévody je nižší než král a vyšší než vévoda.

Archduke (feminine: Archduchess; German: "Erzherzog", feminine form: "Erzherzogin") was the title borne from 1358 by the Habsburg rulers of the Archduchy of Austria, and later by all senior members of that dynasty. It denotes a rank within the former Holy Roman Empire (962–1806), which was below that of Emperor, King, and (debatably) a Grand Duke and above that of Duke and Prince.  The territory ruled by an Archduke or Archduchess was called an Archduchy. All remaining Archduchies ceased to exist in 1918.


Architektonické rysy.

Zhotovil jej pravděpodobně Domitianův oblíbený architekt Rabirius, jenž je často spojován s výstavbou slavného Kolosea, avšak z historického hlediska není tento fakt ničím doložený.  Celá stavba je široká 13,50 metrů, vysoká 15,40 metrů a do hloubky měří rovných 4,75 metrů. Klenutý průchod je 8,30 metrů vysoký a přesně 5,36 metrů široký. Z každé strany je oblouk obsazen vroubkovanými kompozitními sloupy, které stojí na čtvercovém podstavci.  Oblouk je rozdělen na několik částí, jimž dominují dva historické reliéfy na vnitřní straně stavby. Na pravém reliéfu (čelem do Fora Romana) je vyobrazen triumfální návrat císaře Tita z bitvy v Jeruzalémě. Panna, představující Řím, vede Titův vůz tažený čtyřspřežím a nad císařem drží bohyně vítězství Victorie vavřínový věnec. Na levém reliéfu se nachází římské vojsko při slavnostním průvodu v Římě, židovští zajatci a mnoho trofejí z Jeruzalémského chrámu, z nichž nejvýraznější je sedmiramenný svícen a posvátné pozouny.  Uprostřed kazetového podhledu je znázorněn Titus, nyní však nikoliv jako císař, ale jako bůh.  Ještě na konci starověku byla na dvou velkých pilířech umístěna sousoší, avšak během středověkých přestaveb byla zničena. Také oblouková atika byla původně korunovaná sousoším, pravděpodobně sloním čtyřspřežím.

Nápisy.

V horní části oblouku z východní strany (od Kolosea) je zřetelné originální věnování od římského senátu:  Na západní straně přibyl v roce 1823 nápis oslavující papeže Pia VII., jako zachránce Titova oblouku:

Záchrana.

V dnešní době se může zdát, že oblouk přežil mnoho staletí bez větší újmy, avšak opak je v tomto případě pravdou. Místo pravidelné údržby byl ve středověku vystaven pustošení a v 11. století byl dokonce připojen k mohutné obranné zdi. K rekonstrukci dal pokyn až v roce 1821 velký milovník antiky papež Pius VII. Nelehkého úkolu se ještě téhož roku ujal italský architekt Giuseppe Valadier. Mezi lety 1822 - 1823 došlo k přestavbě druhé strany oblouku (směrem do Fora Romana). Na rekonstrukci horní části, kde se nachází nápis Pia VII., byl místo obvyklého mramoru úmyslně použit travertin, takže tato část se barevně výrazně liší od zbytku stavby.

Titův oblouk je jedním ze čtyř vítězných oblouků nacházejících se v římském komplexu chrámů a budov Forum Romanum a je i jakousi vstupní bránou na Forum. Mohutný oblouk nechal vystavět císař Domitianus roku 81 krátce po náhlé smrti jeho staršího bratra Tita a měl připomínat velké Titovo vítězství nad Jeruzalémem v první židovské válce v roce 70. Titův triumfální oblouk se stal inspirací pro ostatní světové vítězné oblouky vznikající převážně v 16. století.

The Arch of Titus (; ) is a 1st-century AD honorific arch, located on the Via Sacra, Rome, just to the south-east of the Roman Forum. It was constructed in 81 AD by the Emperor Domitian shortly after the death of his older brother Titus to commemorate Titus's official deification or "consecratio" and the victory of Titus together with their father, Vespasian, over the Jewish rebellion in Judaea. The arch contains panels depicting the triumphal procession celebrated in 71 AD after the Roman victory culminating in the fall of Jerusalem, and provides one of the few contemporary depictions of artifacts of Herod's Temple. It became a symbol of the Jewish diaspora, and the menorah depicted on the arch served as the model for the menorah used as the emblem of the state of Israel.  The arch has provided the general model for many triumphal arches erected since the 16th century—perhaps most famously it is the inspiration for the Arc de Triomphe in Paris, France.


Geologie.

Snake River Plain může být rozdělena na tři základní celky : západní, centrální a východní.  Západní část je velká tektonická propadlina nebo riftové údolí široké 48 až 64 km a vyplněné několik kilometrů mocnými sedimenty, které leží na ryolitu a bazaltu a jsou překryty bazaltem. Západní oblast byla zformována přibližně 11 až 12 miliónů let během erupce ryolitové lávy a /Ignimbrite/. Západní planina není stejná jako "North American Plate" a leží ve "vyšším úhlu" k centrální a východní části.  Východní část sleduje cestu "North American plate" přes geologické hot spoty nyní soustředěné v Yellowstonském národním parku. Topograficky je tato oblast depresí, která přerušuje pánev a pásové pohoří. Podklad je tvořen převážně bazalty, které byly vyvrženy během erupce velkého štítového vulkánu. Pod bazalty se nachází ryolity a ignimbrity, které vznikly během přechodu litosféry přes hot spot. Východní část je velmi podobná oblasti Tempe Terra na Marsu, pro kterou slouží jako srovnávací oblast.  Centrální oblast je podobná té východní, ale jsou zde rozdíly v tloušťce vrstvy jezerních a říčních sedimentů, které jsou slabší, včetně známé "Hagerman fossil beds".  "Island Park" a "Yellowstone Calderas" vznikly jako pozůstatek enormně silné ryolito-ignibritové erupce, během které se uvolnilo až 2 500 km popela. Mladší sopky, které soptily po hot spotu, překryly planinu mladými výlevy bazaltické lávy, včetně oblasti známé jako Craters of the Moon National Monument and Preserve.

Dopad na klima.

Oblast ovlivňuje klima v YNP a přilehlých oblastech jižně a západně od YNP. Jak Yellowstone hot spot postupovala skrz Idaho zanechal za sebou 70 km široký kanál skrz Rocky Mountains. Tento kanál tvoří mezeru mezi Cascade Range a Sierra Nevada.

Snake River Plain je unikátní geologická lokalita převážně v americkém státu Idaho, která se táhne do vzdálenosti okolo 640 kilometrů. Oblast se nachází poblíž Yellowstonského národního parku a v historii se zde uplatňoval silný vulkanismus, který vytvořil téměř všechny vulkanické jevy na jednom místě. Planina se navíc velmi nápadně podobá mnohým oblastem na Marsu, což má za následek zvýšený zájem ze strany planetologů a geologů, kteří se snaží porozumět zdejším procesům, aby je pak mohli použít pro modelování procesů na jiných planetách.  Plošina má na mapě tvar hodně otevřeného písmene U a táhne se rameny od severozápadu k severovýchodu. Rozpíná se na 640 km západním směrem mezi severní hranicí Wyomingu a hranici státu Idaho-Oregon. Jedná se tvarově o mísovitou depresi, která se rozkládá na téměř čtvrtině rozlohy státu Idaho. Nacházejí se zde 3 velké vytlačené kupy východně od města Arco, největší je Big Southern Butte.  Oblast se původně referovala pod názvem "Snake River Valley" nebo "Snake River Basin", nicméně od roku 1902 F.C. Russell začal používat pro název oblast "Snake River Plains", který se později změnil na "Snake River Plain".  Oblast je odvodňována řekou Snake River, která skrz ní protéká. Většina velkých měst v Idaho jsou umístěny právě v oblasti Snake River Plain a sídlí tady taky "Idaho National Laboratory". Díky veliké koncentraci lidského osídlení a množství geotermálních a ropných vrtů je podloží velmi dobře prozkoumané a zmapované.  V současnosti existuje několik rozdílných teorií, které se zaobírají vznikem oblasti od deprese, poklesu či riftu.

The Snake River Plain is a geologic feature located primarily within the U.S. state of Idaho. It stretches about westward from northwest of the state of Wyoming to the Idaho-Oregon border. The plain is a wide, flat bow-shaped depression and covers about a quarter of Idaho. Three major volcanic buttes dot the plain east of Arco, the largest being Big Southern Butte.  Most of Idaho's major cities are in the Snake River Plain, as is much of its agricultural land.


Biografie.

Narodil se v Římě 26. března 1958 v rodině váženého a zámožného stavitele Giulia de Angelise, který nebyl jen stavitelem, ale také pětinásobný mistr světa v závodech motorových člunů. Již v útlém mládí prokázal nadání ve hře na piano a stal se z něj skvělý pianista. V roce 1972, ve svých 14 letech začal závodit na motokárách a o dva roky později získal titul italského šampióna ve třídě 100 cm³ a spolu s Riccardo Patresem a Eddie Cheeverem dostal šanci v národním týmu. V roce 1975 se stal vicemistrem světa a o rok později mistrem Evropy, navíc získal i Trofej CSAI ve třídě 100 cm³ a titul národního šampióna ve třídě 125 cm³ Super.  Za podpory svého otce se v roce 1977 dostal do formule 3. Hned ve třetím závodě zvítězil. Nejvíce ve formuli 3 na sebe upozornil v závodě v Monaku, kde nestačil pouze na Didiera Pironiho. V polovině roku dostal od svého otce zcela nový monopost Ralt RT1 a k prvnímu vítězství z Mugella přidal další tři vítězství v Monze, Misanu a Maggiore. V první sezóně formule 3 získal titul italského šampióna a sedmé místo v mistrovství Evropy. Tentýž rok dostal šanci ve formuli 2, kde v týmu Scuderia Everest nahradil Lamberta Leoniho. S vozem Ralt RT1, který poháněl motor Ferrari Dino, zazářil hned v prvním závodě v Misanu, kde v první jízdě na 30 kol po souboji o čelní pozice dojel na čtvrtém místě. Ve druhé jízdě po kolizi s Cheeverem dojel patnáctý a v celkovém součtu obou jízd získal celkově osmé místo. Poslední dva závody sezóny si odbyl v Estorilu a Doningtonu, v prvně jmenovaném musel odstoupit v prvním kole a v Doningtonu si dojel na 10. místě. Koncem roku získal Bronzovou přilbu jako ocenění časopisu Autosprint.  V roce 1978 dostal příležitost testovat vozy Ferrari a za jejich podpory absolvovat celý seriál mistrovství Evropy formule 2. Šasi Chevron však vykazovalo značné výkyvy ve výkonnosti a jeho vůz trpěl poruchami a tak jediným úspěchem bylo třetí místo v předposledním závodě v Misanu. Morální podporou mu bylo vítězství s vozem formule 3 v Monaku, kde si ho všiml Jackie Stewart a představil ho Kenu Tyrrellovi. Koncem roku získal Zlatou přilbu jako ocenění časopisu Autosprint.

Formule 1.

První možnost svézt se s vozem formule 1 dostal během testování motoru Ferrari Dino pro F2, na dráze ve Fioranu si ho všiml jak Gilles Villeneuve tak i Mauro Forghieri, hlavní konstruktér Ferrari. Brzy testoval vůz Ferrari 312T3 s kterým najezdil přes 500 testovacích kilometrů. V časech na jedno kolo zaostával za Villeneuvem o 0,2 s. Ve Ferrari pro něj ale místo nebylo, a tak začal vyjednávat s britskými týmy. Ken Tyrrell mu nabídl smlouvu a slíbil třetí vůz pro Grand Prix Kanady 1978, ale nakonec vůz připraven nebyl. Přes přítele Nikiho Laudu vyjednával s týmem Brabham, ale sponzor Parmalat si přál Nelsona Piqueta. Nakonec si zajistil místo v týmu Shadow. Svůj debut si odbyl v Grand Prix Argentiny 1979, v kvalifikaci porazil nejen svého týmového kolegu Jana Lammerse, ale také Claye Regazzoniho, Laudu a Jamese Hunta. Startoval z 16 místa a do cíle dojel na 7.místě. Sezónu zakončil čtvrtým místem v deštivém Watkins Glen, přesto nebyl spokojený a rozhodl se ze smlouvy u Shadow vyvázat a začal startovat v sérii Procar s vozem BMW M1.

Lotus.

Následující rok mu místo nabídl Colin Chapman v týmu Lotus. Získal tak místo v úspěšném týmu po boku Maria Andrettiho. V prvním závodě s vozem Lotus dojel na 5. místě a v Brazílii na 2. místě. Poprvé dosáhl na stupně vítězů. V této sezóně dokázal ještě několikrát bodovat a překonal zkušenějšího Andrettiho, který dokázal získat jen jeden bod. Rok 1981 byl pro celou stáj neúspěšný. Ze stáje odešel Mario Andretti, de Angelise doplnil v týmu Nigel Mansell. Potíže se nevyhnuli ani novému konceptu Lotus 88, vozu se dvěma šasi, byl prohlášen za ilegální a než byl přepracován, museli jezdci závodit s konkurencí s rok starými vozy. Přesto dokázal s vozem pravidelně bodovat, což mu vyneslo 8. místo v šampionátu.  Rok 1982 začal stávkou jezdců v Kyalami, při které Elio bavil své kolegy klavírním vystupováním. Znovu dokázal pravidelně bodovat a v Grand Prix Rakouska 1982 si připsal své první vítězství. Již v kvalifikaci s motorem bez turba získal 7. místo hned za vozy s turbem. V závodě pak jeho soupeře potkaly technické problémy a tak pět kol před cílem se dostal do vedení, které si pak ohlídal před dotírajícím Rosbergem až do cíle s nejtěsnějším rozdílem 5 setin vtěřiny. V týmu se slavilo, ale Colin Chapman krátce na to podlehl infarktu. Tým Lotus prožíval jedno těžké období a přestože získal přeplňované turbomotory Renault, výsledkově se mu nedařilo. Elio de Angelis dokončil 2 z 15 závodů. Oba jezdci zahájili sezonu se starým typem 91 a 92, od druhého závodu měli být konkurencí s novým motorem Renault. Spásou pro tým byl příchod konstruktéra Gerarda Ducarouge, který přizpůsobil Lotus 91 novému motoru a označil ho jako 94T. S tímto vozem dokázal Elio dojet v Monze na bodovaném místě a Brands Hatch si vyjel pole position, nebýt kolize s Partesem, mohl si připsat i vítězství.  Později se Lotusu podařilo vyřešit všechny potíže a opět se stát konkurenceschopným. V úvodu sezóny 1984 Elio získal druhé pole position a v závodě dojel na třetím místě. Jeho Lotus patřil mezi nejlepší a nestačil jen na dvojici McLarenu. Elio zaznamenal nejúspěšnější sezonu, když získal třetí místo v šampionátu. Na konci sezóny došlo v týmu k neshodám, po které odchášel Nigel Mansell a ani Elio s novým vedením nevycházel. Jeho novým kolegou se mu stal Ayrton Senna. Začátek sezóny mu vyšel fantasticky, po prvních čtyřech závodech byl v čele šampionátu a v Grand Prix San Marina si dojel pro své druhé vítězství. Přesto se veškerá pozornost týmu soustředila na Sennu, a tak Elio musel tým opustit, přesto dokázal v šampionátu dojet pátý.

Brabham.

S podporou firem Olivetti a Armani odešel do týmu Brabham. Brabham BT55 byl nejnižším vozem ve startovním poli, prot i uložení motoru bylo nakloněno. Ale nový koncept konstruktéra Gordona Murraye trpěl řadou nedostatků. Vůz neměl trakci, motor se nedostatečně chladil i mazal a tak v prvním závodě dojel na 8. místě, v dalších třech závodech nedojel. Po Grand Prix Monaka se tým rozjel k testování do Paul Richard. Elio de Angelis byl na trati sám, když mu v rychlosti okolo 300 km/h ulétlo zadní přítlačné křídlo, monopost skončil po sérii kotrmelců o 200 m dál za svodidly koly vzhůru a vzňal se. Zabezpečení okruhu bylo nedostatečné, a tak první, kdo se k němu dostal, byl Alan Jones, Alain Prost a Nigel Mansell. Kvůli ohni se jim nepodařilo rychle obrátit vůz. To se podařilo až po 10 minutách, následně museli čekat dalších 30 minut na záchranný vrtulník. Přestože příčinou jeho smrti bylo poškození mozku následkem nedostatku kyslíku, v oficiální zprávě stálo: „Vážná poranění hlavy a hrudníku“. Elio de Angelis plánoval, že po skončení kariéry ve formuli 1 by se stal hudebním skladatelem.

Kompletní výsledky F1.

tučně vyznačené závody znamenají zisk pole position

Elio de Angelis (26. března 1958, Řím – 15. května 1986, Marseille) byl italský automobilový závodník. V letech 1979–1986 pilot Formule 1. V mládí se stal mistrem Evropy v motokárách. Kromě automobilových závodů byl také excelentním pianistou.

Elio de Angelis (26 March 1958 – 15 May 1986) was an Italian racing driver who participated in Formula One between and , racing for the Shadow, Lotus and Brabham teams. He was killed in an accident while testing the Brabham BT55 at the Paul Ricard circuit, near the "commune" of Le Castellet, France, in 1986. De Angelis was a very competitive and highly popular presence in Formula One during the 1980s, and is sometimes referred to as Formula One's "last gentleman player".


Životopis.

Narodil se Alanu Rogerovi a Donně Joan Acklesovým, má bratra a sestru, pochází z irsko-britské rodiny. Vystudoval střední školu Lloyda V. Berknera v Richardsonu v Texasu, kde byl také hráčem baseballu a lakrosu. Před tím, než se odstěhoval do Los Angeles, kde se stal hercem, měl v plánu vystudovat sportovní medicínu a být psychoterapeutem.  Na plno se tedy začal věnovat herectví a dostal role v seriálech "Mr. Rhodes", "Sladké údolí" (orig. "Sweet Valley High") a "Cybill". Po nich přišla role pro něj doslova vyšitá, a to v seriálu "Tak jde čas" (orig. "Days of Our Lives"), za kterou byl oceněn a nominován při mnoha slavnostních vyhlášeních. V roce 2000 s natáčením tohoto seriálu skončil a věnoval se sériím o slavné zpěvačce Marilyn Monroe. V roce 2005 hrál v hororu " Cesta ke zlu" (orig. "Devour"), který vyšel na DVD a v roce 2007 v "psychologické komedii" "Ten Inch Hero", která je nezávislým snímkem a doposud byla možnost ji vidět jen na festivalech. O její další distribuci se jedná.  Poté se zúčastnil konkurzu k seriálu "Smallville", kde se ucházel o hlavní roli Clarka Kenta, ale nakonec zvítězil Tom Welling. V seriálu se přesto objevil a to v roli Jasona Teaguea. Zahrál si i roli C. J. v seriálu "Dawsonův svět" (orig. "Dawson's Creek"). Jeho prozatím největší a nejznámější rolí je Dean Winchester, jedna z hlavních postav v seriálu "Lovci duchů" (orig. "Supernatural"). V roce 2009 hrál v remaku hororu "Krvavý Valentýn" (orig. "My Bloody Valentine") a v roce 2010 daboval anglický originál kresleného filmu "Batman vs. Red Hood."  Jensen má za sebou i první divadelní roli, když se představil v inscenaci "Pár správných chlapů" v roli vojáka Daniela Kaffeeho v roce 2007.

Osobní život.

V roce 1998 chodil s herečkou Jessicou Simpson. Během let 2003 až 2005 chodil s polskou modelkou Joannou Krupou.  Od roku 2006 chodil s herečkou Danneel Ackles (Harris), se kterou se oženil 15. května 2010. Mají spolu dceru Justice Jay (nar. 30. května 2013) a dvojčata, syna Zeppelin Bram a dceru Arrow Rhodes (nar. 2. prosince 2016).  Ackles je spolumajitelem pivnice v Dripping Springs v Texasu. Jedná se rodinný podnik, který vlastní se svojí manželkou a příbuznými. Název jejich podniku je Family Business Beer Company"."

Jensen Ross Ackles (* 1. března 1978, Dallas, Texas) je americký herec. Proslavil se především jako Dean Winchester v seriálu "Lovci duchů," Eric Brady v telenovele "Tak jde čas," za kterou získal několik nominací na cenu Daytime Emmy, dále jako Jason Teague v seriálu "Smallville" a Alec McDowell v seriálu "Dark Angel". Zahrál si také ve filmu "Krvavý Valentýn."

Jensen Ross Ackles (born March 1, 1978) is an American actor, singer and director. He has appeared on television as Dean Winchester in The CW horror fantasy series "Supernatural", Eric Brady in "Days of Our Lives", which earned him several Daytime Emmy Award nominations, Alec/X5-494 in "Dark Angel" and Jason Teague in "Smallville". He also starred as the lead in the box office success "My Bloody Valentine 3D" and provided the voice of Jason Todd in the popular animated film "".


Vývoj.

Podle Wilsonova vyjádření vznikl popud k vynálezu při jeho pobytu v observatoři na skotském vrchu Ben Nevis v roce 1894. Pozoroval tam různé světelné jevy na mlze a mracích, obklopujících často observatoř. Po návratu do Cambridge se rozhodl jevy uměle reprodukovat v laboratoři. Wilson sestavil svou aparaturu z několika lahví, které umožňovaly během krátkého okamžiku snížit tlak vzduchu o desítky procent. Díky této expanzi poklesla teplota sytých par pod rosný bod a začala vznikat mlha.  Podle prací Johna Aitkena (1880) věděl, že podchlazené páry se srážejí na kondenzačních jádrech. Po řadě pokusů se kvůli vysrážení vody kolem částic prachu tyto částice smyly do vody a mlha dále při poklesu tlaku nevznikala. Wilson dále zjistil, že i po vyčištění vzduchu se při expanzi o více než 25 % začala mlha opět tvořit. Při expanzích ještě větších se mu dokonce podařilo získat mlhu podobných vlastností, jako na Ben Nevisu. Tento výzkum jej ale nezaujal tolik, jako vznik mlhy při nízkých podtlacích.  V roce 1896 požádal Wilson kolegu J. Thompsona o zapůjčení aparatury produkující rentgenové záření, jehož výzkum v Cambridgi právě započal. Pokusem ověřil, že toto záření zajistí vznik kondenzačních jader. Tento objev publikoval v témže roce.  V následujících letech Wilson svou aparaturu zdokonaloval. Rozhodl se, že je třeba dráhy částic zachytit během krátkého okamžiku. Proto svou aparaturu vybavil obloukovou lampou s mohutným kondenzorem, mechanikou pro rychlý pokles tlaku a fotoaparátem. První pozorování tímto zdokonaleným typem komory provedl v roce 1911.  V dalších letech pozoroval řadu dalších druhů částic a záření, jeho objev ale nezískal širší ohlas.  Větší rozvoj výzkumů pomocí Wilsonovy komory pozvolna začal až po 1. světové válce. Nejdůležitějším zdokonalením bylo vložení komory mezi póly magnetu. Díky tomu bylo možno studovat elektrické vlastnosti částic na základě zakřivení jejich dráhy magnetickým polem. Komora byla v dalších letech dále zdokonalována, ale ve druhé polovině 20. století byla postupně vytlačena dokonalejší bublinkovou komorou.

Současnost.

Moderní mlžné komory jsou stále využívány a vyvíjeny. Přestože v dnešní době byly ve vědě nahrazeny elektronickými přístroji, názornost mlžné komory zůstává nepřekonána. Nové technologie umožňují zobrazování mlžných stop v nevídaném kontrastu a jsou tak využívány především jako učební pomůcky a nástroje pro popularizaci radioaktivity.  Jedny z nejmodernějších mlžných komor vyrábí česká společnost Nuledo, která mezi své klienty řadí například i CERN ve Švýcarské Ženevě, kde je mlžná komora umístěna na výstavě Microcosm.

Wilsonova mlžná komora je fyzikální přístroj umožňující pozorovat dráhy elektricky nabitých částic. Částice prolétávající vzduchem obsahujícím podchlazené páry v něm zanechávají stopu v podobě vysrážených kapiček vody. Tyto stopy lze následně vyfotografovat.  Přístroj vynalezl Charles Thomson Rees Wilson počátkem 20. století, první pozorování jím uskutečnil v roce 1911. Za tento objev obdržel v roce 1927 Nobelovu cenu za fyziku. Ve druhé polovině 20. století byla mlžná komora postupně vytlačena dokonalejší bublinkovou komorou.

A cloud chamber, also known as a Wilson cloud chamber, is a particle detector used for visualizing the passage of ionizing radiation.  A cloud chamber consists of a sealed environment containing a supersaturated vapor of water or alcohol. An energetic charged particle (for example, an alpha or beta particle) interacts with the gaseous mixture by knocking electrons off gas molecules via electrostatic forces during collisions, resulting in a trail of ionized gas particles. The resulting ions act as condensation centers around which a mist-like trail of small droplets form if the gas mixture is at the point of condensation. These droplets are visible as a "cloud" track that persists for several seconds while the droplets fall through the vapor. These tracks have characteristic shapes. For example, an alpha particle track is thick and straight, while an electron track is wispy and shows more evidence of deflections by collisions.  Cloud chambers played a prominent role in experimental particle physics from the 1920s to the 1950s, until the advent of the bubble chamber. In particular, the discoveries of the positron in 1932 (see Fig. 1) and the muon in 1936, both by Carl Anderson (awarded a Nobel Prize in Physics in 1936), used cloud chambers. Discovery of the kaon by George Rochester and Clifford Charles Butler in 1947, also was made using a cloud chamber as the detector. In each case, cosmic rays were the source of ionizing radiation.


Vymezení a členění.

Kchun-lun-šan je na západě (75°v.d.) ohraničen údolím horního toku řeky Jarkend a táhne se na východ až k pramenům Žluté řeky neboli Chuang-che (Huang He) (105°v.d.). Kchun-lun-šan se člení na Západní Kchun-lun-šan, Akar-Čekyl-tagh, Arka-tagh, Bokalyk-tagh, Bajankaru a Aňe Mačhen.

Nejvyšší hory.

Výšky některých kchunlunských vrcholů byly na počátku 21. století korigovány, často o několik set metrů směrem dolů. Starší prameny mylně uvádějí výšky až 7 723 m, což by Kchun-lun činilo třetím nejvyšším pohořím světa. Podle nových měření se nejvyšším vrcholem stává Nan Pou (7 167 m) v Západním Kchun-lunu (leží v povodí řeky Kerija na ujgursko-tibetské hranici na , pouhých 50 km východně od sporného území Aksai Čin). Podle jiných pramenů (, ) se tato hora jmenuje Liou-š’-šan (Liuši Šan) nebo Kchun-lun-nü-šen-feng ("Kūnlún Nǚshén Fēng", 昆仑女神峰, doslova „Kunlunská bohyně“).  Někdy bývá ke Kchun-lunu nesprávně přiřazován Kašgarský hřeben a jako nejvyšší kchunlunský vrchol uváděn Kongur (7 719 m), ten však ve skutečnosti náleží k Pamíru. Dalšími významnými vrcholy Kchun-lunu jsou Ulug Mustagh (6 987 m, podle starších měření 7 723 m) v hřebenu Arka-tagh, Bokalyk-tagh (6 860 m, podle starších měření 7 720 m) ve stejnojmenném hřebenu a Mustagh (6 710 m, podle strších měření 7 282 m) v Západním Kchun-lunu.

Geologický vývoj.

Horská pásma Kchun-lunu začala vznikat již během prvohor a tento proces pokračoval při kimmerském vrásnění. Na jejich formování se podílela kolize Sibiřské a Severočínské desky. Jsou tvořeny rulami, žulami a krystalickými břidlicemi.

Vodstvo.

Západní Kchun-lun je odvodňován do Tarimské pánve prostřednictvím řek Jarkend, Karakaš ("Černá nefritová řeka"), Jurunkaš ("Bílá nefritová řeka") a Kerija, které zanikají v poušti Taklamakan. Jižní svahy západní části pohoří spadají na Tibetskou plošinu, která je rovněž bez odtoku.  Hřeben Bajankara, jižní větev Kchun-lunu, tvoří rozvodí mezi dvěma nejdelšími čínskými řekami, Jang-c’-ťiang (Čchang-ťiang) a Chuang-che.

Kchun-lun-šan (čínsky: pinyin "Kūnlún Shān", znaky zjednodušené 昆仑山, tradiční 崑崙山, český přepis "Kchun-lun-šan"; tibetsky ཁུ་ནུ་རི་རྒྱུད, wylie "Khu nu ri rgyud," český přepis "Khunu rigjü"; ujgursky كۇئېنلۇن تاغ تىزمىسى, transliterováno "Kuenlun tagh tizmisi"; mongolsky "Хөндлөн Уулс," transliterováno "Chöndlön Uuls)" je pohoří na hranicích Tibetu a Ujgurska dosahující maximální výšky přes 7 000 m. Má podobu málo členěného horského hřebene s vysokými sedly o délce 3 000 km. Je sedmým nejvyšším pohořím na světě.

The Kunlun Mountains (, ; , "Khöndlön Uuls"; ) constitute one of the longest mountain chains in Asia, extending for more than . In the broadest sense, the chain forms the northern edge of the Tibetan Plateau south of the Tarim Basin.  The exact definition of this range varies. An old source uses Kunlun to mean the mountain belt that runs across the center of China, that is, Kunlun in the narrow sense: Altyn Tagh along with the Qilian and Qin Mountains. A recent source has the Kunlun range forming most of the south side of the Tarim Basin and then continuing east south of the Altyn Tagh. Sima Qian ("Records of the Grand Historian", scroll 123) says that Emperor Wu of Han sent men to find the source of the Yellow River and gave the name Kunlun to the mountains at its source. The name seems to have originated as a semi-mythical location in the classical Chinese text "Classic of Mountains and Seas".


Hokejová kariéra.

Debut v nejvyšší československé soutěži prožil v ročníku 1989/90 v dresu HC Dukla Jihlava. Od následujícího ročníku nastupoval za HC Olomouc, kde se již výrazněji v extralize prosadil. Do National Hockey League byl draftován v roce 1992 za 133. pozice týmem Boston Bruins. Za tento tým však nikdy nenastoupil a v roce 1993 přestoupil do Eisbären Berlín působící v německé bundeslize a po její transformaci v DEL. Na jaře 1994, poté, co jeho klub již skončil sezónu v německé lize, se vrátil na výpomoc do Olomouce a odehrál v play-off sezóny 1993/94 dvanáct utkání s bilancí čtyř gólů a sedmi asistencí, čímž Olomouci výrazně pomohl k historickému ligovému titulu. Tato výpomoc, v té době však obvyklá, byla kritizovaná a později vedla spolu s dalšími případy k pravidlu o uzavření soupisek extraligových týmů ještě před koncem základní části.  Počínaje sezónou 1995/96 se vrátil do české extraligy jako hráč HC Vsetín, se kterým v následujících šesti letech získal pět ligových titulů. Koncem devadesátých let byl považován (mimo jiné např. hokejovým magazínem Hockey News) za nejlepšího hokejistu působícího mimo NHL. Angažmá v nejrespektovanější lize však odolával, přestože byl opětovně vybrán v draftu v roce 1999 týmem New York Islanders. Zlákat se nechal až v roce 2001 do týmu Philadelphia Flyers, který mezitím právo na něj v NHL získal. K přesvědčení odejít do Ameriky napomohl jeho bývalý spoluhráč ze Vsetína Roman Čechmánek, který tou dobou za Flyers hrával. Svůj debut v NHL prožil 4. října 2001 proti Floridě, ten se mu nepovedl, protože se při něm zranil a nepřipsal si žádný bod. Část první sezóny vynechal kvůli zranění kolene, nasbíral celkem v 52 utkáních 27 bodů. Po sezóně byl vyměněn do Edmontonu Oilers. Tam se však vůbec neprosadil a po sezóně se definitivně vrátil do Česka. Nastupoval za Pardubice (s týmem získal svůj sedmý český mistrovský titul), Znojmo a Kometu Brno  V květnu 2006 se stal majoritním vlastníkem tehdy prvoligového klubu HC Olomouc. Tam také po ukončení působení v extralize od sezóny 2011/2012 pokračoval v kariéře. Brzdily jej však stále více zdravotní problémy, především s kolenními klouby a nastupoval k omezenému počtu utkání. Na konci sezóny 2012/2013 oznámil ukončení aktivní kariéry ve 44 letech a stal se asistentem trenéra u A-týmu Olomouce. Z osobních důvodů tento post během letní přípravy na sezonu 2015/2016 opustil. Dne 16. prosince 2015 odprodal svůj podíl v olomouckém klubu a již následující den byl jmenován hlavním trenérem klubu HC Oceláři Třinec, který vedl do konce sezóny 2015/2016. Od sezóny 2016/2017 trénoval klub VHK ROBE Vsetín, kde působil do roku 2020.

Policejní obvinění.

V listopadu 2015 policie obvinila Dopitu ze zkreslování údajů o stavu hospodaření a jmění olomouckého hokejového klubu. Podle kriminalistů uvedl Dopita v účetních knihách, zápisech a jiných dokladech v letech 2006 až 2012 nepravdivé nebo hrubě zkreslené údaje, čímž ohrozil majetková práva sdružení Hockey Club Olomouc. Již v prosinci téhož roku státní zástupce obvinění zrušil a vrátil případ policii.

Jiří Dopita (* 2. prosince 1968 Šumperk) je český hokejový trenér a bývalý útočník, reprezentant, olympijský vítěz z Nagana a trojnásobný mistr světa. Byl majitelem klubu HC Olomouc, kde po ukončení aktivní kariéry působil i v roli asistenta trenéra. V letech 2016–2020 trénoval klub VHK ROBE Vsetín.

Jiří Dopita (, born 2 December 1968 in Šumperk, Czechoslovakia) is former Czech professional ice hockey player, and currently hockey coach. He has played in the Czech Elite League most of his career. He briefly played in the National Hockey League. Dopita has primarily played center throughout his career.


Využití.

Karimatka chrání před vlhkem a chladem od země a zajišťuje relativní pohodlí při odpočinku. Pěnové karimatky se dají využít i ke zdravotnickým účelům, například jako provizorní dlaha při fixaci zlomenin, včetně fixace hlavy při podezření na zlomeninu krční páteře.

Pěnové karimatky.

Od běžného pěnového materiálu typu molitan používaného v postelích se liší tím, že má uzavřené póry a tím pádem nenasává vlhkost a vodu a lépe izoluje. Pěnové karimatky se dělí na dvě kategorie. Jednoduché z pěnového polyetylénu (PE) jsou levné, dostupné, používané třeba i jako podložky na cvičení. Vylepšením jsou podložky z etylenvinylacetátu (EVA, Evazote), který je mechanicky trvanlivější, má jemnější pórovitou strukturu a uzavřené póry. Nevýhodou je horší skladnost zvlášť u silnějších modelů a omezený komfort. Významnou výhodou všech pěnových podložek je, že žádné poškození, propíchnutí či propálení neznamená konec izolace. Další evolucí, ne už materiálovou, ale konstrukční, jsou profilované karimatky, které dále zlepšují pohodlí, izolaci a případně praktičnost při skládání.Tloušťka pěnových karimatek bývá kolem 1 cm a nosí se složené do válce, ale některé typy se skládají jako harmonika. Úspěšnost izolace karimatek uvádí tepelný odpor R.  Hmotnost pěnových spacích podložek se pohybuje od 59 g do nějakých 300 g.

Nafukovací a samonafukovací.

Později se začaly vyrábět také spací podložky nafukovací i samonafukovací, které se často označují jako nafukovačka nebo samonafukovačka. Samonafukovací podložky mají uvnitř pěnu nebo konstrukci, která při rozvinutí a otevření ventilu způsobí samovolné nasání vzduchu dovnitř, takže po několika minutách lze ventil uzavřít a podložku použít, případně předtím lehce dofouknout. Nafukovačky se musí aktivně nafukovat. Samonafukovací podložky se vyrábějí v tloušťkách od 1 do cca 5 cm, nafukovací pro turisticko horolezecké účely až 6,3 cm. Výhodou nafukovaček a samonafukovaček je lepší skladnost ve sbaleném stavu, vyšší komfort ležení a lepší izolační schopnosti, nevýhodou nebezpečí propíchnutí ostrými předměty v podkladu a propálení například jiskrou od ohně či svíčkou, cigaretou nebo dotekem žhavého vařiče. Také je nelze použít jako nouzovou dlahu. Drobná díra nebo propálenina u pěnové karimatky nepředstavuje obvykle problém.  Hmotnost nafukovací podložek se pohybuje kolem 400 g a více.

Výrobci.

Vynálezcem a průkopníkem samonafukovacích podložek je firma Cascade Design, která je začala vyrábět pod značkou Therm-a-Rest. Tyto podložky se považují etalon kvality. (Samo)nafukovací podložky prodávají pod svými značkami i další firmy, jako například Mammut, Yate, i český Jurek. V uživatelských testech vychází značka Therm-a-rest obvykle jako nejlepší. Výrobu pěnových podložek zvládla již řada firem a nabídka je velmi široká.

Karimatka je spací podložka užívaná zpravidla pod spacím pytlem při přespávání nebo bivakování v přírodě, například při turistice, vodáctví nebo horolezectví a horolezeckých expedicích. Název pochází od prvního výrobku tohoto druhu, žluté pěnové podložky s uzavřenými póry Karrimat, uvedené na trh britskou firmou Karrimor v roce 1966. Spací podložky později začaly vyrábět i jiné firmy a v jiných barvách, ale i pro ně se vžil název karimatka.

In camping, a ground pad, sleeping pad, thermal pad, sleeping mat, or roll mat is lightweight pad, common among hikers, backpackers and budget travelers, often used in conjunction with a sleeping bag. Its purpose is to provide padding and thermal insulation. All types currently available use air as their primary form of insulation.  In its simplest form a sleeping pad consists of a foam-like material that is about half a centimeter thick (about a quarter of an inch). The dimensions of the pad are usually about the same length as a sleeping bag and a little wider. Slight variations in design can be found, such as rippling in the foam, but these do not significantly affect the pad's thermal properties.  A common misconception is that the pads are primarily for creating a more comfortable sleeping or sitting area. Instead, the primary purpose of the pad is to prevent the loss of body heat into the ground while sleeping. The materials used are typically filled with air pockets, slowing down the conduction of heat through the pad, as air is one of the best (and cheapest) insulators.


Biografie.

Pochází z rodiny bývalého českého komunistického diplomata Františka Teličky, který v době jeho narození působil v kubánském oddělení velvyslanectví ČSSR ve Washingtonu. František Telička byl členem KSČ a byl evidován jako spolupracovník StB „TYL“, který sloužil pod diplomatickým krytím v Argentině, Velké Británii a USA, kde se Pavel Telička narodil.

Studium.

V roce 1986 vystudoval Právnickou fakultu Univerzity Karlovy v Praze. Vstoupil do KSČ a pracoval na Ministerstvu zahraničních věcí ČSSR. V letech 1991 až 1995 pracoval ve Stálé misi České republiky při EU. V roce 1998 se stal náměstkem ministra zahraničí a v roce 1999 1. náměstkem ministra a státním tajemníkem pro evropské záležitosti.

Vyjednávání o vstupu ČR do EU.

V době přístupových rozhovorů o vstupu České republiky do Evropské unie vedl český vyjednávací tým a poté se stal velvyslancem a vedoucím Stálé mise ČR při EU. V roce 2004 byl za Českou republiku krátce členem Prodiho Evropské komise. Proti Teličkovu jmenování eurokomisařem se neúspěšně stavěla KDU-ČSL, která kritizovala jeho komunistickou minulost.

Podnikání.

V prosinci 2004 spoluzaložil lobbistickou firmu BXL Consulting v Bruselu, které byl spolumajitelem a ředitelem. Na mimořádné valné hromadě České rugbyové unie v prosinci 2006 byl zvolen do pozice jejího prezidenta. Na tuto funkci předčasně rezignoval v květnu 2009. Od 11. září 2007 je členem představenstva těžařské společnosti New World Resources, pod níž spadá i OKD. Od prosince 2008 do prosince 2011 byl členem dozorčí rady společnosti RPG Byty.  Dne 1. dubna 2014 oznámil, že jeho firma BXL Consulting je v likvidaci (tzn. valná hromada rozhodla o likvidaci společnosti dne 7. ledna 2014). Učinil tak dle svých slov proto, aby byl čistý a jasný řez mezi podnikáním a zahájením politických aktivit.  Je členem Trilaterální komise.

Poslanec Evropského parlamentu (od 2014).

V srpnu 2013 se stal tváří hnutí ANO 2011, které založil Andrej Babiš. Ve volbách do Evropského parlamentu v roce 2014 pak kandidoval jako lídr tohoto hnutí. Ještě před volbami na začátku května 2014 Andrej Babiš prohlásil, že pokud hnutí ANO volby do EP vyhraje, měli by koaliční partneři přistoupit na to, že eurokomisařem za Českou republiku bude právě Pavel Telička. Hnutí ANO volby skutečně vyhrálo a Telička byl zvolen poslancem Evropského parlamentu s třetím nejvyšším počtem hlasů (50 784 preferenčních hlasů, tj. 20,77 % hlasů z celé kandidátky). Dne 11. července 2014 však hnutí ANO 2011 od nominace Teličky na post českého eurokomisaře upustilo a novou kandidátkou se stala Věra Jourová, která nakonec v Komisi i zasedla.  Telička je v Evropském parlamentu členem Výboru pro dopravu a cestovní ruch (TRAN). Byl také hlavním vyjednavačem, který úspěšně dostal hnutí ANO 2011 do Evropské frakce ALDE. Dne 18. ledna 2017 byl v prvním kole volby zvolen na dvouapůlleté období jedním ze 14 místopředsedů Evropského parlamentu, když získal 313 z celkem 680 hlasujících europoslanců. Po Miroslavu Ouzkém, Liboru Roučkovi a Oldřichu Vlasákovi se tak stal čtvrtým Čechem v této funkci.  Dne 14. května 2017 rezignoval na pozice zahraničněpolitického mluvčího hnutí ANO a předsedy jeho zahraničněpolitické komise. Funkce podle něj ztratily smysl. V říjnu 2017 zcela ukončil spolupráci s hnutím ANO 2011, a to kvůli názorové neshodě s předsedou hnutí Andrejem Babišem. V únoru 2019 oznámil, že zakládá nové politické hnutí HLAS, za nějž bude kandidovat ve volbách do Evropského parlamentu v květnu 2019. Nakonec se stal lídrem kandidátky. Získal sice 17 448 preferenčních hlasů, ale hnutí jako celek obdrželo jen 2,38 % hlasů. V červnu 2019 byl zvolen prvním předsedou hnutí HLAS.

Politické postoje.

Telička kritizoval tureckou invazi do Afrínu v Sýrii, která začala v lednu 2018 a je namířena proti syrským Kurdům. Telička prohlásil, že „Přestože je Turecko pro Evropskou unii strategickým partnerem, trvám na tom, že není na místě otevírat nové kapitoly přístupových rozhovorů.“

Pavel Telička (* 24. srpna 1965 Washington, USA) je český politik, bývalý diplomat a lobbista, od května do listopadu 2004 člen Evropské komise, v letech 2014 až 2019 poslanec Evropského parlamentu a v letech 2017 až 2019 místopředseda Evropského parlamentu. V roce 2014 byl zvolen jako nestraník za hnutí ANO 2011, v roce 2019 založil hnutí Hlas, jemuž od června 2019 předsedá.

Pavel Telička (born 21 August 1965) is a Czech lobbyist, politician and Member of the European Parliament (MEP) from the Czech Republic. He previously served as European Commissioner for Health and Consumer Protection from May 2004 to November 2004. He was a member of the ANO 2011, part of the Alliance of Liberals and Democrats for Europe until 2017 when he quit amid disagreements with leader Andrej Babiš.  He served as a Vice President of the European Parliament from January 2017 until 2019.


Vzdělání a povolání.

Po maturitě na reálce v Dingolfingu absolvoval nejprve studijní praxi v bavorské finanční správě. Poté působil na finančních úřadech v Dingolfingu, Landshutu a v Mnichově. Od roku 1968 do roku 1973 navštěvoval večerní gymnázium v Mnichově (v roce 1971 musel opakovat třídu). V roce 1973 složil maturitu. V návaznosti studoval na Ludwig-Maxmilian Universität v Mnichově obor národního hospodářství, v kterém získal v roce 1978 vysokoškolský titul. Erwin Huber je ženatý, má dvě děti, žije v Reisbachu.  Erwin Huber je od roku 2004 čestným členem katolického studentského K.D.St.V Oeno-Danubia v Cartellverband (CV).

Politická kariéra.

Huber byl od roku 1972 členem obvodního sněmu v okrese Dingolfing-Landau. Od roku 1978 je poslancem Bavorského zemského sněmu. V roce 1987 byl zvolen zastupujícím generálním sekretářem CSU a v letech 1988–1994 zastával funkci generálního sekretáře. Od roku 1988 patří Huber k předsednictvu a prezidiu CSU a taktéž je od roku 1993 předsedou krajské organizace v Dolním Bavorsku.  V říjnu 1994 byl Huber ustanoven ministrem zemské vlády a vedoucím Bavorského zemského kancléřství, do této funkce jej jmenoval Edmund Stoiber, předseda Bavorské vlády. Od listopadu 1995 do října 1998 byl bavorským ministrem financí. Od 6. října 1998 se opět vrátil do funkce zemského ministra a vedoucího bavorského zemského kancléřství. Od 14. října 2003 se stal odpovědným za spolkové záležitosti a správní reformu.

Kandidatura na předsedu strany.

Poté, co se v roce 2005 Edmund Stoiber nestal ministrem ve vládě Angely Merklové, přestal být Erwin Huber pouhým nástupcem Stoibera, nýbrž také jeho soupeřem. Spolu s Günterem Becksteinem byli nejslibnějšími kandidáty. Huber také převzal ministerstvo hospodářství a dopravy. Po oznámení, že Stoiber k 30. září opouští místo předsedy CSU byl ve volbě spolu s Gabriele Pauliovou a Horstem Seehoferem považován za nejslibnějšího kandidáta. Do této funkce byl také 58,19% delegátů CSU 29. září 2007 zvolen.

Politické poměry uvnitř CSU.

Huber je považován v CSU za silně konzervativního – zejména v otázce rodiny – a hospodářských otázkách za liberálního. Třebaže ho velké množství straníků chválí, zejména díky nekompromisnímu počínání během správní reformy si udělal zapřisáhlé nepřátele v Bavorské vládě. Patří mezi věrné stoupence Angely Merkelové, která mu nabídla místo Vedoucího spolkového kancléřství ve svém kabinetu.

Erwin Huber (* 26. července 1946, Reisbach) je německý politik (CSU). Od listopadu 2005 je bavorským ministrem hospodářství, dopravy, spojů a technologie. 29. září 2007 byl zvolen za předsedu CSU.

Erwin Huber (born 26 July 1946) is a German politician. He was chairman of the Christian Social Union of Bavaria from 2007 to 2008.


Historie.

Od 6. století se zde objevuje sporadické slovanské osídlení, pravděpodobně jde o kmen Hbanů, to je však potlačeno následnou německou kolonizací ze západu. V roce 973, kdy je založeno pražské biskupství, území Chebska náleží pod správu biskupství v Řezně. Od časného středověku je také součástí franské, později bavorské pohraniční marky Nordgau, která je od druhé poloviny 11. století už markrabstvím, kde vládnou hrabata z Giengen, nazývaní též Děpoldici. Děpold III. založil klášter ve Waldsassen, vybudoval chebský hrad a v jeho darovací listině z roku 1135 je poprvé doložen název Chebska ("regio Egere"). Po jeho smrti s územím Nordgau začal disponovat římskoněmecký král Konrád III., který je později roku 1149 rozdělil a chebskou část dal jako věno Adély, dcery Děpolda III., jejímu muži a svému synovci Fridrichu Švábskému, pozdějšímu císaři Fridrichovi I. Barbarossovi. Tak se Chebsko osamostatnilo a dostalo do držení rodu Štaufů.  V této době bylo zhruba třikrát větší, než pozdější jádro, které českému státu zbylo, zahrnovalo nejen území děkanátu Cheb, ale i děkanátu Wunsiedel. Západní hranice tedy zasahovala až k pramenům řeky Ohře (německy "Eger", od níž má Chebsko své německé pojmenování). Císař Fridrich I. Barbarossa měl Cheb v oblibě, často zde setrvával a nejpozději roku 1179 z chebského hradu vytvořil císařskou falc. Z ní pak celé Chebsko za nepřítomnosti panovníka spravoval fojt ("judex provinciarum").

České Chebsko.

Roku 1206 slíbil Filip Švábský, římskoněmecký král z rodu Štaufů, Chebsko Václavu I. jako věno své dcery Kunhuty, k jeho postoupení ale nedošlo a vážně se ho začal domáhat až syn Václava I., Přemysl Otakar II. Na základě plné moci od římskoněmeckého krále Richarda Cornwallského se Chebska roku 1266 zmocnil, ale už roku 1276 se ho musel kvůli říšské klatbě ("aberacht"), uvalené na něj králem Rudolfem Habsburským, vzdát. Václav II., který si vzal Rudolfovu dceru Gutu, toto území na základě předchozí sňatkové úmluvy získal podruhé (1291). Držel ho ale opět jen krátce, do roku 1304, kdy Chebsko v rozporu se zástavní smlouvou dobyl král Albrecht I. Definitivně ho pro Čechy získal až Jan Lucemburský v roce 1322 za vojenskou pomoc Ludvíku Bavorovi v bitvě u Mühldorfu. Tehdy se také od něj odloučily části území, které se převážně dostaly do rukou říšských purkrabí v Norimberku, zbytek byl říšskou zástavou na 20 tisíc hřiven stříbra, jež nebyla začleněna přímo do Českého království, ale byla k němu připojena jako autonomní území. Krále sice na chebském hradě zastupovali purkrabí a jemu podřízení hejtman a soudce, nicméně Chebsko bylo značně samostatně spravováno chebskými měšťany, kteří např. už od roku 1235 pro celé území razili vlastní mince.  Ovšem neoddělitelnost od českých zemí byla potvrzena až majestátem Karla IV. roku 1348, teprve tím se stalo skutečnou státoprávní součástí českého státu. Protože ale stále formálně šlo o říšskou zástavu, bylo stanoveno, že jeho oddělení by bylo možné jen tehdy, pokud by český král dobrovolně svolil k jeho vyplacení a vrácení. Cena byla navíc zvýšena na 40 tisíc hřiven stříbra. Roku 1355 pak ještě vyhlásil, že Chebsko nemá být od České koruny dále zastavováno, nebo jiným způsobem zcizeno. Postavení Chebska se pak de jure až do přelomu 18. a 19. století neměnilo, změny však ještě doznalo na svém území. Nástupce Karla IV., Václav IV., sice zaručil, že tamní léna mohou nabývat jen místní obyvatelé a že chebským měšťanům kromě města patří mnohé tvrze a hrady, např. Starý Hrozňatov, Neuberg, Neuhaus, Seeberg nebo Vildštejn, ale jako slabší král nezajistil Chebsku dostatečnou ochranu. To proto spolu s Loketskem pravidelně uzavíralo zemský mír, tzv. chebský landfrýd, i přesto ale byly všechny statky Neuhausu jejich vládci postoupeny purkrabímu norimberskému, čímž se velká část Chebska dostala do rukou Hohenzollernů a spolu s panstvím wunsiedelským, hohenberským a thiersteinským vytvořila tzv. Bayreuthské šestiúřady. Protože tomu Václav IV. nedokázal zabránit, předal nakonec Chebsko svému bratrovi Zikmundovi. Ten ale navíc postoupil roku 1414 waldsasský klášter falckrabím rýnským a vévodům bavorským, aby od roku 1524 zůstal trvalou součástí Horní Falce, roku 1422 schönbašské panství markrabím míšeňským a osamostatnil Ašsko. Tak Chebsko získalo dlouhodobou a téměř definitivní teritoriální podobu, protože enkláva Marktredwitz musela být postoupena až roku 1806 Bavorsku kvůli porážce Rakouska v bitvě u Slavkova (ještě roku 1561 ve sporech s markrabaty bayreuthskými ji Chebsko uhájilo) a roku 1846 došlo k rozdělení malého sporného území Frais na bavorskou obec Neualbenreuth a českou obec Mýtina. Prostřednictvím purkrabího Kašpara Šlika, který na chebském hradu zastupoval českého krále a kterému bylo zastaveno i Loketsko, takže vládl oběma územím současně, se pak Chebsko začalo více spojovat s Českým královstvím a začalo být nazýváno krajem, když jeho vnitřní organizace i poměr ke králi nebyly od postavení tzv. vnějších krajů (Loketska a Kladska) nijak zvláště odlišné.

Bohemizace za Habsburků.

Větší sbližování začalo za panování habsburského rodu, dvorské i královské úřady nad ním začaly ještě důrazněji uplatňovat své pravomoci a bylo na něj pohlíženo už jako na tzv. "věčnou zástavu". Například při jednání o uzavření vestfálského míru říšští protestantští stavové žádali, aby Chebsko bylo jako říšská zástava vyplacena a nabízeli částku 40 tisíc tolarů. Císař nicméně nabídku odmítnul s tím, že si jej sice cení alespoň na 320 tisíc tolarů, ale jako věčnou zástavu ji ani nechat vyplatit nemůže. Mj. díky tomuto rozhodnutí pak bylo celé Chebsko, na rozdíl od Ašska, rekatolizováno, což k postupnému slučování ještě více přispělo. Naproti tomu se roku 1533 začal scházet zvláštní chebský sněm, složený z členů chebské městské rady a nejvýše sedmi místních šlechticů, který měl projednávat žádosti panovníka o zvláštní peněžitou pomoc. Finanční otázka se pak stala tou rozhodující, která nakonec Chebsko do Čech přivedla. Celý proces byl později označen za "bohemizaci Chebska". Za Maxmiliána II. naléhali čeští stavové, aby Chebsko podléhalo usnesením českého zemského sněmu, kterými jsou určovány berně, což císař roku 1570 podpořil. Chebští se však bránili s odůvodněním, že na českém sněmu nejsou přítomni a tudíž v těchto věcech nerozhodují, navíc by se tím dostali vůči Čechám do podřízeného postavení. Čeští stavové i císař je sice vyzývali, aby se českého sněmu zúčastnili, ale Chebsko si ještě tehdy nezávislost uhájilo a každý rok bylo s jeho sněmem o určení daní vyjednáváno. Až v pobělohorském období začalo i na jeho území platit obnovené zřízení zemské a roku 1638 Ferdinand III. rozhodl, že výši řádných berní pro Čechy i Chebsko bude souhrnně určovat český zemský sněm, čímž se pro jeho území stala česká zemská usnesení závaznými. O výši samotného chebského podílu na této celkové sumě ale ještě rozhodoval sněm v Chebu, stejně jako povoloval mimořádné odvody. Roku 1658 byl Chebsku stanoven pevný podíl na vojenské výdaje a až roku 1705 Josef I. rozhodl, že obecně má Chebsko odvádět půl procenta toho, co určí český zemský sněm. Za Marie Terezie pak byl učiněn rozhodující krok zavedením berního katastru, na jeho základě od roku 1762 o určení daní už rozhodoval jen český zemský sněm, chebské stavy na ně ztratily jakýkoli vliv.  Berní zahrnutí Chebska do Českého království se projevilo i ve správní oblasti. Roku 1714 byly Čechy kvůli lepšímu výběru daní rozděleny na 12 krajů, přičemž Chebsko, stejně jako Loketsko, začalo spadat do žateckého kraje a žatecký hejtman pak svou pravomoc na jeho území, jakožto území vnějšího kraje, tedy už skutečné součásti království, prováděl prostřednictvím chebského purkrabího. Takové uspořádání nicméně chebský sněm na svém posledním zasedání v roce 1721 schválil, stejně jako přistoupil k pragmatické sankci, samy chebské stavy tedy souhlasily s tím, že Chebsko bude „na věčné časy“ patřit arcidomu Rakouskému, a to jako součást království Českého. Potvrdily to pak i společnou účastí s českými stavy a zástupci českých královských měst na korunovaci Karla VI. českým králem roku 1723, což se opakovalo i na dalších následujících korunovacích. Když byla v roce 1751 provedena krajská reorganizace, Chebsko bylo zahrnuto do nově vzniklého kraje loketského, ale loketský hejtman prováděl jen berní správu Chebska, ostatní záležitosti měl stále ve své kompetenci chebský purkrabí. Změna nastala roku 1773, kdy byl úřad purkrabího jako poslední institucionální výraz chebské samostatnosti zrušen. Zlikvidována byla roku 1775 i samostatnost Ašska, tedy panství Aš a Neuberg <nowiki>Podhradí</nowiki> u Aše se zvláštním postavením, podřízené do té doby přímo královské koruně.  Co se týká správy církevní, už císař Josef II. roku 1787 zamýšlel převést území Chebska pod pražskou arcidiecézi, ale kvůli odporu řezeňského arcibiskupa i Svatého stolce k tomu došlo až za císaře Františka I. v roce 1808. O dva roky dříve zanikla díky tomu, že se František I. prohlásil rakouským císařem a složil římskoněmeckou císařskou korunu, Svatá říše římská, a protože tím přestal existovat zástavní dlužník, přestalo být Chebsko i oficiálně říšskou zástavou. Jeho postavení jako pevné součásti Čech a tím i rakouského státu bylo ale tehdy vlastně pouze formálně potvrzeno. Roku 1854 sice vznikl chebský kraj, jeho postavení se ale nijak nelišilo od krajů jiných a kromě toho byl v roce 1862 zrušen, přičemž jej nahradily standardní okresní hejtmanství v Chebu a v Aši.  Bohemizace Chebska byla formálně dokončena přeměnou dosavadních chebských lén na alodní statky, které byly nejdříve roku 1869 vloženy do pozemkových knih při krajském soudu v Chebu, ovšem už roku 1872 byly nařízením vrchního zemského soudu v Praze vloženy do desk zemských.

Chebské území ve 20. století.

Po první světové válce se Chebsko i přes protesty Německa a především tamních Němců stalo součástí Československa. Snaha ho zahrnout do rakouské provincie Deutschböhmen byla zmařena zásahem československého vojska. Jeho území, součást pozdější země České, se dělilo do politických okresů Cheb a Aš, okres Cheb se navíc skládal ze soudních okresů Cheb a Vildštejn. V Chebu pak bylo už od roku 1850 sídlo krajského soudu a později i obchodní a živnostenské komory, obě instituce ale měly mnohem větší územní rozsah.  Po Mnichovské konferenci bylo Chebsko s dalšími německy mluvícími pohraničními oblastmi (Sudety) v říjnu 1938 obsazeno Německem a až do konce druhé světové války tvořilo přímou součást Třetí říše jako část říšské župy Sudetenland, vládního obvodu Eger.  Po válce bylo německé obyvatelstvo vysídleno a bývalé Chebsko se osídlilo kolonisty z českého vnitrozemí a východní Evropy. V této souvislosti již o nějakých reminiscencích zvláštního postavení nelze vůbec mluvit. Jeho území pak přináleželo do roku 1960 k okresům Cheb a Aš a kraji Karlovarskému, později spojenému okresu Cheb a Západočeskému kraji. Po roce 2000 jde opět o Karlovarský kraj.

Odkazy.

Externí odkazy.

Rozbor Chebska na státních hranicích a v pohraničí

Chebsko (německy "Egerland", latinsky "Regio Egrensis", v chebském sudetoněmeckém nářečí "Eghalånd") je historické území v nejzápadnější části Čech a v přilehlém pohraničí Německa. Během historie Chebsko měnilo rozsah i majitele. Centrem oblasti je město Cheb.  Nelze ho zcela ztotožňovat s okresem Cheb, protože ten obsahuje jen část historického Chebska a zároveň obsahuje i území, která nikdy součástí Chebska nebyla (Mariánské Lázně a okolí), stejně jako z podobných důvodů není Chebsko totožné s euroregionem Egrensis. O něco více na jeho tradice navazuje mikroregion Chebsko, který vznikl roku 2003 jako dobrovolný svazek obcí za účelem vzájemné pomoci a spolupráce.  Chebsko je pozoruhodné především díky své historii, vedla jím např. významná cesta Via regia a Cheb sám nebyl ve středověku jen velmi bohaté město, ale i jedno z geopolitických a obchodních center Evropy. Šlo o místo, kde se výrazně stýkaly a navzájem obohacovaly německá a česká kultura. K přerušení došlo mezi roky 1948 až 1989, kdy se nacházelo v pohraničním pásmu a v jeho západní části byla vztyčena železná opona. Na druhou stranu ono liduprázdné území zachovalo mnohé unikátní druhy živočichů a rostlin.

The Egerland (; ; Egerland German dialect: "Eghalånd") is a historical region in the far north west of Bohemia in the Czech Republic at the border with Germany. It is named after the German name "Eger" for the city of Cheb and the main river Ohře.  The north-western panhandle around the town of Aš (Asch) was historically part of Vogtland before being incorporated into the Lands of the Bohemian Crown in the 16th century; it is thus known as Bohemian Vogtland (German: '; Czech: '). The rest of historic Vogtland is divided between the German states of Saxony, Thuringia and Bavaria.  All of Egerland and Vogtland lies within the Euroregion.


Kariéra před F1.

Začínal na motokárách, nejdříve se stal juniorským a pak seniorským britským mistrem v tomto oboru. Poté, v roce 1993 usedl za volant formule Vauxhall Junior, tento šampionát hned vyhrál a zároveň vyhrál testovací jízdu ve formuli McLaren. Další rok jezdil už v seniorské kategorii formule Vauxhall, kde jezdil za Paul Stewart Racing. Vybojoval čtvrté místo v šampionátu a postoupil do britské F3. Přesvědčil všechny o svém talentu, ale nejen to. Také se mu povedlo v této soutěži porazit Cristiana da Mattu a Juana Pabla Montoyu. V roce 1996 se mu povedlo také vyhrát GP Macaa proti Pedru de la Rosovi, Jarnu Trullimu nebo Nicku Heidfeldovi. Nemohl ovšem dál závodit v Evropě a tak šel závodit do Japonska. V roce 2002 vyhrál s týmem PIAA Nakajima titul ve formuli Nippon. Z Japonska ho vytáhl tým Formule 1 Jordan.

Formule 1.

K jeho prvnímu startu ve vysněné soutěži mu hodně pomohla shoda náhod. Jordan potřeboval udržet hlavního sponzora, značku cigaret Benson&Hedges a ten měl podmínku, mít v týmu alespoň jednoho britského jezdce. Až na několik závodů, ve kterých se Fisichellovi, novému parťákovi dařilo, Firman moc za ním nezaostával. V GP Španělska dokonce získal svůj první, ale i poslední bod. Na kvalifikaci na VC Maďarska havaroval v rychlosti 220 km/h a musel ho nahradit maďarský jezdec Zsolt Baumgartner. Dále se objevil už jen v několika závodech a žádný bod si v nich nepřipsal.

Kompletní výsledky ve Formuli 1.

tučně vyznačené závody znamenají zisk pole position, závody vyznačené kurzívou zajetí nejrychlejšího kola v závodě

Ralph David Firman Jr. (* 20. května 1975 Norfolk, Velká Británie) byl jezdcem stáje Jordan ve Formuli 1. Nyní bydlí v Londýně.  I když je narozen ve Velké Británii, tak reprezentuje Irsko.

Ralph David Firman Jr. (born 20 May 1975) is an English-born former racing driver who raced under Irish citizenship (his mother Angela is from Ireland) and an Irish-issued racing licence. Earlier in his career he raced under a British licence. His father, Ralph Firman Sr., co-founded the Van Diemen racecar constructor with Ross Ambrose, father of V8 Supercars champion Marcos, then more recently founded RFR. He is married to Aldís Kristín Árnadóttir, an Icelandic UK-educated lawyer. Ralph's sister, Natasha, is also a racing driver.


Vznik a vývoj.

V únoru 1937 německé říšské ministerstvo letectví vyhlásilo soutěž na jednomotorový průzkumný letoun s dobrým výhledem z kabiny. Soutěž vyhrála firma Arado, ale firma Focke-Wulf byla pověřena vývojem alternativního typu s dvěma trupy, motory Argus As 410 a zaskleným trupem. Kurt Tank začal práce na prototypu v dubnu. Na projektu průzkumného letounu pracovala i firma Blohm & Voss, jejíž projekt byl ještě více netradiční. Dr. Richard Vogt vypracoval stroj Bv 141, který měl asymetrický tvar a byl uzpůsoben pro let velmi nízkou rychlostí. Tento typ se však do sériové výroby nedostal. Do výroby byl nakonec přijat projekt konstruktéra Tanka.  Druhý prototyp Fw 189 V2 (D-OVHD) byl zalétán v srpnu a třetí Fw 189 V3 (D-ORMH) v září 1938. Druhý prototyp byl již vyzbrojen třemi pohyblivými kulomety MG 15 ráže 7,9 mm a na pumové závěsníky, instalované pod vnějšími částmi křídla, bylo možno zavěsit čtyři 50 kg pumy. Třetí prototyp nebyl vyzbrojen, byl však vybaven upravenými sériovými motory Argus (Einheitstriebwerke) a automaticky stavitelnými kovovými dvoulistými vrtulemi. Po úspěšných letových zkouškách prvních prototypů objednal Technisches Amt další čtyři. První z nich, Fw 189 V4 (Werk-Nr. 0001, D-OCHO) s pohonnými jednotkami As 410A-1, se stal vzorem pro sérii A, která byla určena k taktickému průzkumu a řízení dělostřelecké palby. Od předchůdců se lišil změněným tvarem přední části motorových krytů, byl odstraněn přední pohyblivý kulomet MG 15 a bylo použito ostruhové kolečko o větším průměru. Koncem roku 1938 byl prototyp Fw 189 V1 přestavěn na bitevní verzi a jeho označení se změnilo na Fw 189 V1b (NA+BW). Původní trup byl nahrazen zcela novým, zmenšeným, pro dva členy posádky. Kabina byla pancéřovaná a vybavená neprůstřelným prosklením. Palubní střelec, sedící zády k pilotovi, ovládal pohyblivý kulomet MG 15. Zkoušky byly zahájeny v březnu 1939, letové vlastnosti se však velmi zhoršily a z letounu byl velmi špatný výhled. V1b byl proto odeslán zpět do mateřské továrny v Brémách, kde byla kabina přestavěna, pancéřová skla zvětšena a zaoblena. Ani tyto úpravy nevedly ke zlepšení, což potvrdila jeho havárie během zkoušek, po které byl stroj zcela zničen. Na počátku roku 1939 byl zalétán prototyp Fw 189 V5, který se stal vzorem pro sérii B, která byla určena k výcviku posádek. Stroj nebyl ozbrojen a vyznačoval se pětimístnou kabinou odlišného tvaru. Práce na bitevní variantě pokračovaly s využitím dalšího prototypu Fw 189 V6, jenž byl dokončen začátkem roku 1940 a měl představovat vzor pro sériovou produkci C. Stroj byl vybaven kabinou podobnou modernizované kabině letounu V1b a poháněly jej dva motory Argus As 410A-1 o vzletovém výkonu 342 kW, podvozkové nohy dostaly dvojité hydraulické tlumiče. V novém centroplánu byly umístěny dva kanóny MG FF ráže 20 mm společně se čtyřmi kulomety MG 17 ráže 7,9 mm. Letoun byl testován v jednotce 5.(Schlacht)/LG2. Poslední dodatečně objednaný prototyp V7 měl být vybaven plováky. V této podobě však nebyl dokončen a později byl přestavěn na variantu B-0.  Do konce roku 1939 společnost Focke-Wulf dodala tři předsériové exempláře Fw 189 B-0 a tři sériové Fw 189 B-1. Dalších sedm B-1 bylo vyrobeno v první polovině roku 1940, které sloužily jako školní a spojovací letouny pro vyšší důstojníky Luftwaffe. Na jaře 1940 byla zahájena sériová výroba průzkumné verze A, které bylo do konce roku dodáno 38 kusů ve variantě Fw 189 A-0 a Fw 189 A-1. K jednotkám první stroje přišly nejvíce vyráběné verze A až v roce 1941 během útoku na SSSR. Existovalo několik variant Fw 189 A-1 s třemi podvariantami: U-1 byla standardní, U-2 byla upravena pro pouštní podmínky a U-3 byly dva speciálně upravené stroje pro generála Kesselringa (Werk-Nr.0159, H1+IN) a Jeschonneka. Verze Fw 189 A-2 měla posílenou výzbroj na základě zkušeností z východní fronty, kulomety MG 15 byly nahrazeny dvojkulomety MG 81Z. Druhá cvičná verze se zdvojeným řízením nesla označení Fw 198 A-3. K boji proti pozemním cílům byla nejprve vyrobena verze Fw 189 A-4 s lepším pancéřováním, dvěma 20 mm kanóny MG 151/20 a dvěma kulomety. Od roku 1942 se stroje kromě Německa vyráběly i v okupované francouzské továrně Bordeaux-Merignac. Zde také vznikla varianta Fw 189 E poháněná francouzskými motory Gnome-Rhône 14M4/5 o vzletovém výkonu 515 kW. Prototyp přestavěný ze sériového stroje A-1 havaroval poblíž města Nancy při letu do německa, kde měl být testován ve zkušebním středisku v Rechlinu. Po této nehodě byl vývoj "éčka" zastaven. Poslední variantou vyrobenou v roce 1944 se stal Fw 189 F-1, jehož základem byl drak verze A-2 opatřený motory Argus As 411 MA-1 o maximálním vzletovém výkonu 426 kw. Spolu s prototypy bylo postaveno 864 ks Fw 189.

Bojové nasazení.

První jednotka vybavená na jaře 1940 stroji Fw 189 A-0 byla 9.(H)/LG 2. Během války se Fw 189 nacházely ve výzbroji Aufklärungsgruppen 10, 11, 12, 13, 14, 21, 31, 32 a 41. Většina strojů byla nasazena na východní frontě (např. jednotky 6.(H)/41, NAGr.16, NAGr.3). Navzdory napohled chatrné konstrukci si zde stroje Fw 189 vysloužily respekt. Vynikaly zejména svou obratností, která je spolu s velkou odolností vůči poškození dělala těžkým terčem. Němečtí letci byli s Fw 189 schopni prudkými obraty vymanévrovat i jinak celkem obratné sovětské stíhačky. Sovětská vojska přezdívala Fw 189 "rama" (rám). Jednotka 4.(H)/12 operovala i v Severní Africe, nebo na začátku roku 1944 se sedmi letouny 1.(H)/32 umístěná ve Finsku.  Slovenské letectvo dostalo celkem 12 strojů Fw 189 A-2, z nichž první byly dodány v říjnu 1943.  Rumunské královské letectvo používalo Fw 189 v 8. bitevní skupině (Grupul 8 asalt).  V bulharském letectvu sloužilo 18 letounů Fw 189 A u 333. a 334. průzkumné letky.  V maďarském letectvu létalo 20 Fw 189 A-1 a A-2. Jako první obdržela 12 exemplářů 3/2 Magyar Királyi Honvéd Repülo Szazád přečíslovaná koncem roku 1943 na 3/1 pod velením Imre Telbisze. Jednotka operovala pod velením Luftflotte 4 v sestavě Aufklärungsgruppe 32 na východní frontě a rozpuštěna byla v březnu 1944.  Jeden Fw 189 operoval i v rámci kombinované letky během SNP, kde sloužil k navádění povstaleckých stíhačů Bf 109G-6.  Dodnes se zachoval jen jeden exemplář Focke-Wulf Fw 189, který byl nalezen poškozený v lesnaté oblasti severního Ruska, kde byl sestřelen 4. května 1943. V roce 1992 byl prodán do Spojeného království, kde byl zrestaurován a od roku 1996 i opět letuschopný.

Specifikace (Fw 189 A-1).

Popis konstrukce.

Focke-Wulf Fw 189 byl dvoumotorový samonosný jednoplošník pro tříčlennou posádku. Kovová kostra křídel, pevných ocasních ploch, trupové gondoly a trupovýé nosníky byly potaženy duralem, kovová kostra pohyblivých ocasních ploch plátnem. Krycí plechy byly také duralové. Řadové motory byly poháněny dvoulistými nastavitelnými vrtulemi. Podvozek byl zatahovací a hlavní podvozkové nohy se zatahovaly do trupového nosníků; zadní kolo do vodorovné ocasní plochy.

Focke-Wulf Fw 189 "Uhu" ("Výr velký") byl německý dvoutrupý dvoumotorový taktický průzkumný a spojovací letoun užívaný v druhé světové válce. První prototyp Focke-Wulf Fw 189 V1 (D-OPVN) zalétal osobně hlavní konstruktér Kurt Tank 23. července roku 1938, který za pohonné jednotky vybral dva vzduchem chlazené dvanáctiválcové motory Argus As 410 o výkonu 316 kW. Sériová výroba probíhala v letech 1940 - 1944. 337 ks Focke Wulfů Fw 189 bylo za války vyrobeno i v továrně Aero ve Vysočanech.

The Focke-Wulf Fw 189 "Uhu" ("Eagle Owl") is a German twin-engine, twin-boom, three-seat tactical reconnaissance and army cooperation aircraft. It first flew in 1938 (Fw 189 V1), entered service in 1940 and was produced until mid-1944.  In addition, Focke-Wulf used this airframe in response to a tender request by the RLM for a dedicated ground-attack airplane, and later submitted an armored version for trials. However, the Henschel Hs 129 was selected instead.


Vznik a vývoj.

První prototypy Ar 196 V1 (Werk-Nr.2589, imatrikulace D-IEHK) a Ar 196 V2 (Werk-Nr.2590, D-IHQI) vybavené dvěma kovovými plováky vzlétly v květnu roku 1937. Oba letouny byly plánovány jako vzorové pro výrobu Ar 196 A.  Třetí a čtvrtý prototyp (Ar 196 V3 Werk-Nr.2591, D-ILRE a Ar 196 V4 Werk-Nr.2592, D-OVMB) s jedním velkým centrálním plovákem a dvěma malými stabilizačními plováky pod každou polovinou křídla měly být vzorovými letouny verze Ar 196 B. Všechny prototypy měly instalovánu pohonnou jednotku BMW 132 Dc o vzletovém výkonu 647 kW. Stroje V3 a V4 se vzájemně lišily velikostí a tvarem stabilizačních plováků a rozmístěním jejich vzpěr. Čtvrtý prototyp byl prvním letounem vybaveným plánovanou výzbrojí pro sériové stroje, která se skládala ze dvou leteckých kanónů MG FF ráže 20 mm instalovaných v křídle, jednoho pevného synchronizovaného kulometu MG 17 ráže 7,9 mm umístěného na pravé straně přední části motoru a dvou pum SC 50 o hmotnosti 50 kg zavěšených pod křídlem. Provozní zkoušky prototypy absolvovaly v Erprobungsstelle Travemünde.  Následně Technický úřad objednal deset kusů nulté série Ar 196 A-0 (Werk-Nr.0091 až 0100) s redukovanou výzbrojí na jeden pohyblivý kulomet MG 15 současně s třetím prototypem s centrálním plovákem Ar 196 V5 (Werk-Nr.0090, D-IPDB). Pátý prototyp byl dokončen na podzim 1938 s motorem BMW 132 K o výkonu 705 kW, který roztáčel kovovou třílistou stavitelnou vrtuli VDM. Stejná pohonná jednotka i s vrtulí byla zpětně instalována také do prototypu V1. Po testech těchto strojů, trvajících celou zimu, rozhodlo RLM o dalším rozvoji verze A se dvěma plováky a objednalo dvacet kusů sériové verze Ar 196 A-1 s dodáním do června 1939. Tyto letouny již byly vybaveny háky a úchyty pro start z katapultu.  Po dvacetikusové sérii A-1 zahájily závody ve Warnemünde výrobu verze Ar 196 A-2, určené především pro jednotky pobřežního letectva (Künstenfliegerstaffeln). Hlavní úpravou byla montáž kompletní původně předpokládané výzbroje dvou kanónů MG FF a dvou kulometů MG 15.  Pomalým tempem výroby se do roku 1940 podařilo zkonstruovat jen 98 kusů Ar 196. Z tohoto množství bylo několik posledních kusů ve variantě Ar 196 A-4, která na palubách lodí nahradila Ar 196 A-1. Výzbroj byla identická s verzí A-2, navíc se objevily radiostanice FuG 16 Z a vrtulový kužel, který u předchozích variant chyběl. Celková produkce dosáhla počtu 24 kusů.  Nejrozšířenější verzí tohoto stroje se stal model Ar 196 A-3, který byl od jara 1941 vyroben v počtu 401 ks.  Poslední sériově vyráběnou variantou byly letouny Ar 196 A-5 s překonstruovanou přístrojovou deskou a zesílenou hlavňovou výzbrojí. Ta se skládala z dvojkulometu MG 81 Z ráže 7,9 mm. Výroba Ar 196 byla ukončena v srpnu 1944.  Více než 500 kusů letadla Arado Ar 196 se během let 1939 – 1944 vyrobilo v Société Nationale de Construction aéronautique (SNCA) ve Francii v St. Nazaire a ve firmě Fokker Nizozemsku v Amsterdamu.

Operační nasazení.

Arado Ar 196 bylo dobře pancéřované pro boj s nepřátelským letadlem v oblastech, kde nemohlo zasáhnout stíhací letectvo z pevniny. Toto platilo ještě v počátečních obdobích druhé světové války. Ar 196 A-1 začal od léta 1939 nahrazovat stroje He 60 na palubách těžkých plavidel Kriegsmarine. Dvě letky palubních letounů 1./196 a 5./196 dodávající letouny na paluby křižníků a bitevních lodí byly umístěny ve Wilhelmshavenu a Kielu-Holtenau. Prvním plavidlem, které bylo vybaveno Arady 196 A-1 byla bitevní loď "Admiral Graf Spee", která již v polovině srpna vyplula do vod Atlantského oceánu. Dalšími loděmi, kde Ar 196 nahrazovaly He 60, byly "Scharnhorst", "Gneisenau", "Deutschland", "Admiral Scheer" a "Prinz Eugen". Start z těchto lodí se uskutečňoval pomocí katapultu. Po ukončení mise letadla přistála v blízkosti mateřské lodě, kde je pomocí jeřábu námořníci vytáhli zpět na palubu.  I když byla koncepce jednoplovákové verze Ar 196 B zamítnuta Říšským ministerstvem letectví, vyrobily závody Arado ve Warnemünde na přelomu let 1940-41 10 exemplářů nulté série varianty Ar 196 B-0, které byly předány k provozním zkouškám v Bordfliegerstaffel 1./196 ve Wilhelmshavenu. Kromě letek palubního letectva sloužily Ar 196 také v 1./Küstenfliegergruppe 706. Výzbroj této skupiny tvořily rovněž letouny Heinkel He 115. Zde plnil roli hlídkového a průzkumného letadla. Po obsazení Dánska operovala část letounů této jednotky z letiště Aalborg. V průběhu jedné z hlídek objevila posádka poručíka Mehrense 5. května 1940 ve vodách Kattegatu poškozenou britskou ponorku HMS "Seal". Po útoku provedeném spolu s druhým Ar 196 se Britové vzdali.  Od roku 1941 Ar 196 startovaly také ze základen na francouzském pobřeží Biskajského zálivu. V rámci leteckého velitelství Atlantik zde operovala Bordfliegerstaffel 5./196 s Ar 196 a několika stroji Heinkel He 114. Jejich úkolem byl boj se stroji Armstrong Whitworth Whitley z Coastal Command, které shazovaly miny na trasách německých ponorek. Bordfliegerstaffel 1./196 zůstala ve Wilhelmshavenu do 25. srpna 1941, kdy bylo 15 letounů přesunuto na základnu Stavanger v Norsku. Zde následně přešly pod velení Luftflotte 5. Zbylé tři stroje této letky tu působily samostatně pod názvem Kette Arado. Tato letka v Norsku nahradila 1./Kustenfliegergruppe 706, která se vrátila do Německa a zahájila přezbrojování.  V květnu 1941 Ar 196 z paluby bitevní lodi Bismarck zaútočil na letoun Consolidated PBY Catalina, který německou loď sledoval.  Letouny Ar 196 byly částečně vyzbrojeny také dvě průzkumné skupiny, a sice 2./See-Afklarungsgruppe 131 operující z Norska, vybavené také stroji Blohm & Voss BV 138, a 2./See-Aufklarungsgruppe 125, která operovala nad Baltem v rámci Fligerführer Ostsee jako součást Luftflotte 1.  Bordfliegerstaffel 5./196 byla přejmenována na 1./See-Aufglarungsgruppe 128 a pokračovala v hlídkové službě v Biskajském zálivu a v oblasti kanálu La Manche. V létě 1943 byla zformována druhá letka této skupiny 2./SAGr. 128. Bordfliegerstaffel 1./196 operovala ze základen v Norsku do roku 1944. Po návratu do Německa byla rozšířena na tři letky, které utvořily Bordfliegergruppe 196. Koncem války byla opět zredukována na jednu letku 1./Bordflegergruppe 196, která měla základnu v Grossenbrode a byla součástí Luftwaffe-Division See pod operační kontrolou velitelství Kriegsmarine.  2./SAGr. 131 s letouny Ar 196 a BV 138 v Norsku dostala na počátku roku 1944 navíc štábní roj vybavený hydroplány Ar 196. Tato jednotka byla rozpuštěna koncem roku 1944. 2./SAGr. 125 působila do konce roku 1941 v oblasti Baltského moře a poté byla přesunuta spolu se zbylými letkami skupiny do rumunského města Konstanca u černomořského pobřeží, brzy však byla opět převelena do Řecka, kde působila nad Egejským mořem.  V září 1943 byla 2./SAGr. 125, tvořená třemi letkami se základnou na Krétě a podléhající operačnímu velení Luftwaffen-Kommanda Südost, přejmenována na 4./SAGr. 126. Po přejmenování se tato skupina skládala ze čtyř letek, přičemž Stab, 1., 2. a 4. Staffel byly vyzbrojeny Ar 196, 3. Staffel používala létací čluny BV 138. Začátkem roku 1945 byly 1. a 2./SAGr. 126 přesunuty na severní úsek východní fronty, kde působily v rámci Luftflotte 6.  Letouny Ar 196 měla ve výzbroji také 101. a 102. námořní průzkumná letka rumunského letectva. Tyto jednotky převzaly Ar 196 koncem roku 1943 a spadaly pod Aufklärungsführer Schwarzes Meer. Stíhací doprovod v průběhu průzkumných letů zajišťovaly rumunské stroje IAR-80 ze 46. stíhací letky.  12 kusů Ar 196 bylo dodáno také do Bulharska, kde byly zařazeny do výzbroje jednotky námořního letectva umístěné ve Varně.

Arado Ar 196 byl německý jednomotorový plovákový průzkumný letoun používaný v druhé světové válce. Tento typ byl zkonstruován jako nástupce stroje Heinkel He 60 a měl být hlavním letounem operujícím z těžkých lodí Kriegsmarine.

The Arado Ar 196 was a shipboard reconnaissance low-wing monoplane aircraft built by the German firm of Arado starting in 1936. The next year it was selected as the winner of a design contest and became the standard aircraft of the "Kriegsmarine" (German navy) throughout World War II.


Život.

Georges Duby se narodil v řemeslnické rodině v Paříži, studoval v Mâconu (Burgundsko), historickou geografii v Lyonu a historii v Paříži. Studia dokončil v roce 1953 disertací o společenských vztazích v kraji Mâcon. Přednášel na univerzitách v Besanconu a od roku 1951 v Aix, roku 1970 byl zvolen členem Collège de France a roku 1987 Francouzské akademie. Získal řadu vyznamenání a čestných doktorátů a byl členem řady zahraničních akademií v Evropě i v USA. Duby měl neobyčejně živý vztah k umění a sám rád kreslil a maloval, zejména krajiny.

Dílo.

Duby sice nebyl formálně členem skupiny kolem Marca Blocha a Luciena Febvra, známé jako Škola Annales, nicméně patří spolu s Fernandem Braudelem k jejím nejvýraznějším představitelům. Už Dubyho disertace, "Společnost 11. a 12. století v mâconském kraji" (1953), které jej proslavilo, se vyznačuje důrazem na podrobné studium nejrůznějších dokumentů a pramenů ohledně společenského i hospodářského života, každodenního provozu, společenských vrstev a rolí, ale zároveň i snahou dát čtenáři nahlédnout do myšlení, duchovního života a představ obyčejných lidí té doby. Duby byl také jedním z prvních historiků, kteří se věnovali životu a úloze žen ve společnosti.  Podílel se na několika velkých projektech ("Dějiny Francie", "Evropa ve středověku", "Dějiny soukromého života" aj.), které výrazně změnily vztah Francouzů i mnoha dalších Evropanů k jejich starší historii. Co starší generace pokládaly za „temný středověk“, se v jeho díle ukazuje jako nesmírně bohaté období náboženského, kulturního i politického úsilí, které založilo důležité instituce i budoucí úspěchy evropské kultury a civilizace. Jeho knihy se vyznačují odbornou precizností, ale také živým a přístupným stylem, takže se některé z nich staly téměř bestsellery, a to nejen ve Francii. Duby kromě toho často vystupoval v rozhlase a v televizi, udělal množství vzdělávacích programů vynikající úrovně (např. "Věk katedrál", 1976) a podílel se na vzniku i činnosti evropské televize Arte. Je také autorem jedné z nejvýznamnějších knih světové historiografie druhé poloviny 20. století "Neděle u Bouvines". V ní nejenže na základě soudobých líčení osvětlil středověké postoje k válce, ale zabýval se i pozdějším vznikem mýtu o bitvě a o jeho proměnách, které vypovídájí více o tvůrcích tohoto mýtu než o samotné události.

Georges Duby (7. října 1919 Paříž – 3. prosince 1996 Aix-en-Provence) byl francouzský historik, zaměřený na dějiny středověké společnosti, umění a kultury, člen Francouzské akademie. Proslavil se především jako historik hospodářských a sociálních dějin středověké Francie.

Georges Duby (7 October 1919 – 3 December 1996) was a French historian who specialised in the social and economic history of the Middle Ages. He ranks among the most influential medieval historians of the twentieth century and was one of France's most prominent public intellectuals from the 1970s to his death.  Born to a family of Provençal craftsmen living in Paris, Duby was initially educated in the field of historical geography before he moved into history. He earned an undergraduate degree at Lyon in 1942 and completed his graduate thesis at the Sorbonne under Charles-Edmond Perrin in 1952. He taught first at Besançon and then at the University of Aix-en-Provence before he was appointed in 1970 to the Chair of the History of Medieval Society in the Collège de France. He remained attached to the Collège until his retirement in 1991. He was elected to the Académie française in 1987.