Charakteristika.

Po menším Jak-40 to byl pro smolenskou konstrukční kancelář teprve druhý návrh dopravního letadla. Letoun vyvužil zcela nový dvouproudový motor Lotarjov D-36 s velkým obtokovým poměrem 5,34:1, mající oproti jiným sovětským motorům té doby velmi nízkou spotřebou paliva i příznivé emisní a hlukové parametry. O jeho kvalitě svědčí i to, že jeho pokračovatel Ivčenko D-436 je po roce 2010 osazován do nově vyvinutých letounů Antonov An-148. Letoun byl vybaven na svou dobu pokročilou avionikou, autopilotem udržujícím letovou hladinu s přesností 10 m, a jako jeho předchůdce byl schopen přistávat a vzlétat z nezpevněných ranvejí. Letoun si zachoval nezvykle nízkou přistávací rychlost pod 210 km/h, takže pro brzdění na krátkých drahách nebyl třeba obraceč tahu (Jak-40 ho měl na prostředním motoru, ale u většího Jaku-42 by znamenal neefektivní zátěž). Určitou slabostí byla omezená maximální vzletová hmotnost, takže při plném obsazení nebylo možné naplnit palivové nádrže na plnou kapacitu a značně to omezovalo dolet. To zčásti vyřešila modernizace pod označením Jak-42D ("daľnij" – dálkový), kde byla díky posílení konstrukce vzletová hmotnost zvýšena; vyráběla se od počátku 80. let, od roku 1988 výhradně, celkem zhruba 120 kusů. Dalšími slabšími stránkami jsou poněkud nižší rychlost i dostup, což však na krátkých letech nepřináší citelná omezení.

Historie.

První prototyp Jak-42 (imatrikulace CCCP-1974), ještě s šípovitostí křídla jen 11°, zalétal Arsenij Leonidovič Kolosov 7. března 1975 a nesplnil zpočátku všechna očekávání. Druhý a třetí prototyp (CCCP-42303) již měly definitivní šípovitost 23°. Letoun byl zaveden do služby až 22. prosince 1980 na lince Moskva–Krasnodar; od července 1981 rovněž na mezinárodní linky Leningrad–Helsinky a Doněck–, respektive Kyjev–Praha. Nadějné vyhlídky letounu ovlivnila tragická nehoda v červnu 1982, při které vinou chybně navrženého ovládacího systému došlo ke ztrátě kontroly nad vodorovnou ocasní plochou, a následně až do října 1984 bylo všech 38 vyrobených strojů uzemněno. Přestože to byla v historii jediná ztráta způsobená závadou stroje, Jak-42 už nikdy nedosáhl masového rozšíření: vyrobilo se ho méně než 190 ks, násobně méně než předchozích srovnatelných typů, které tak zůstaly v provozu až do přelomu století.  Po opětovném uvedení do provozu byl stroj modernizován, byla zavedena i verze pro nákladní dopravu, stejně jako v 90. letech populární salónní VIP verze. Do verze Jak-42(D)-100 byla též kvůli exportu nabízena zahraniční avionika. Byly rozpracovány i další verze, dokonce Jak-242 se dvěma motory pod křídlem (vycházející z dalšího projektu Jak-42M s prodlouženým trupem a novým křídlem), jejímu dokončení ale zabránilo prudké zhoršení ekonomiky po rozpadu SSSR; vzdáleným pokračovatelem je Irkut MS-21.  Vyvezlo se pouze 8 kusů do Číny (mj. pro vojenské letectvo) a 4 na Kubu. V červenci 2018 bylo v komerčním provozu 23 strojů Jak-42. Provozovaly je Ižavia (10), KrasAvia (9), Black Sea Airlines (2) a Turuchan (2). Čtyři stroje ukrajinské společnosti DonbassAero byly zničeny v říjnu 2014 během bojů o letiště Doněck. V letech 1994–1996 měla letouny Jak-42 pronajaty česká společnost Škoda Air pro charterové lety z letiště Brno-Tuřany.

Havárie.

V letech 1982–2011 došlo k osmi vážným haváriím Jaku-42 s celkem 570 ztrátami na životech.

Hlavní technické údaje.

Údaje platí pro Jak-42D (rozměrově se nelišil od původní verze)

Jakovlev Jak-42 je sovětský třímotorový proudový dopravní letoun pro zhruba 100 cestujících na krátké tratě z konce 70. let. Vychází z typu Jak-40, oproti kterému je větší a má šípovitá křídla (23°). Byl to první sovětský stroj s moderními dvouproudovými motory, zamýšlený jako náhrada za zastarávající letouny první generace Tupolev Tu-134, respektive turbovrtulové Antonov An-24 a Iljušin Il-18. Označení v kódu NATO je Clobber.

The Yakovlev Yak-42 (; NATO reporting name: "Clobber") is a 100/120-seat three-engined mid-range passenger jet. It was the first airliner produced in the Soviet Union to be powered by modern high-bypass turbofan engines.


Vláda.

Za jeho vlády panoval v Egyptě klid a mír, dokončil správní reformu, zděděnou strukturu správních oblastí nomů změnil, zemi rozdělil na tři oblasti Dolní Egypt, Horní Egypt a jižní část ležící za Elefantinou (dnešní Asuán) až po severní Nubii. Vládu nad těmito oblastní měl koncil jmenovaný faraónem, převážně sestávající z vezírů, odpovědných za jednotlivé správní úřady. Tím se mu podařilo potlačit neustále vzrůstající vliv nomarchů a bohatnoucí vrstvy úředníků , kteří projevovali neustálou snahu oslabit centrální vládu, přivlastnit si větší podíl na moci a bohatství země. V šestém roce vlády zahájil úpravu prvního kataraktu na Nilu (asi 3 km jižně od Asuánu), aby uvolni cestu kanálem na Nilu do Nubie . V osmém roce vlády ovládl Nubii s požitím hrubé vojenské síly a získal dobytím rozsáhlých území a obrovskou kořistí ve zlatě a otrocích. Vytyčil nové hranice říše asi 32 km jižně od prvního kataraktu nechal na výšinách u Nilu postavit pevnost Semna a další jižněji u Kummah  Senusret dokončoval projekt zúrodnění oblasti kolem Fajúmské oázy, stavbu zavlažovacích kanálů, které pak byly správci krajů udržovány. Faraon také zavedl regulaci pěstování zemědělských plodin a informace byly předávány vezírovi, správci centrálních zásob a přerozdělování chrámům a paláci faraona.

Pyramida a chrámy.

Se slávou Senusreta III. ostře kontrastují nepatrné zbytky jeho pyramidy původně vysoké asi 60 m. Prvotně byla prozkoumána Morganem v roce 1894. Dal si ji postavit na starém pohřebišti u Dahšúru, poměrně daleko od sídelního města a zvolil její rozměry, které byly obvyklé u pyramid králů Střední říše. Podle nejnovějších archeologických zkoumání si nechal Senusret III. postavit zádušní chrám v Abydosu. Chrám sestával z podzemní hrobky a zádušního komplexu, kde se jeho kult, zároveň se zvětšujícím se významem uctívání boha Osirise, se po jeho smrti, udržoval po další dvě století. Nicméně existují pochybnosti, zda zde byl skutečně pohřben. Nicméně hrobka sloužila k pohřbívání členů jeho rodiny. Další stavby připisované Senvusretovi jsou, chrám zasvěcený bohu Amonovi v Karnaku a v Thebách chrám věnovaný sokolímu bohu Montu, který renovoval a podstatně rozšířil. Zvětšil počet pevností v Nubii kolem jižní hranice říše, aby reguloval imigraci, chránil obchodní cesty po Nilu a dovoz surovin z místních zdrojů. V Bubastis obnovil tamní chrám kočičí bohyně Bastet

Artefakty.

Již při výzkumu paramidy Sensusreta II. byl náhodně objeven poklad šperků a osobních potřeb princezny Sithathoryunet sestry Senvusreta III. zejména obdivuhodné šperky. Mezi nálezy byly i šperky se jménem Senusreta III., patrně dar od bratra.<br> Pozdější výzkumy hrobky Senusreta III. v Abydosu odhalili další šachtový hrob připisovaný princezně Mereret, kde se rovněž nacházely šperky se jménem Senusreta III. a Amenmheta III.. Šperky vkládané polodrahokamy, zlaté ornamentální plakety, dřevěné skříňky s uměleckými intarziemi dokládají vysokou úroveň řemeslné práce. Do značné míry s tím korespondují nástěnné reliéfy v hrobkách vysokých úředníků již v předchozích dynastiích, například vezíra Mereruka ze 6. dynastiez 6. dynastie, tedy téměř před půl tisíciletím. Kultura starověkého Egypta si tedy právem zaslouží obdiv následníků.

Artefakty.

Válečné úspěchy, skutečné i domnělé, odnesl čas; zachovaly se však umělecké výtvory z jeho doby. Šperky jeho dcer jsou pouze jedním z dokladů mistrovství tehdejších umělců.

Senusret III. (též Senvosret III.), byl pátým významným panovníkem 12. dynastie ve střední říši. Vládl v letech ~1872 - 1839 př. n. l.)

Khakaure Senusret III (also written as Senwosret III or the hellenised form, Sesostris III) was a pharaoh of Egypt. He ruled from 1878 BC to 1839 BC during a time of great power and prosperity, and was the fifth king of the Twelfth Dynasty of the Middle Kingdom. He was a great pharaoh of the Twelfth Dynasty and is considered to be, perhaps, the most powerful Egyptian ruler of the dynasty. Consequently, he is regarded as one of the sources for the legend about Sesostris. His military campaigns gave rise to an era of peace and economic prosperity that reduced the power of regional rulers and led to a revival in craftwork, trade, and urban development. Senusret III was among the few Egyptian kings who were deified and honored with a cult during their own lifetime.


Hráčská kariéra.

Hokeji se věnoval od dětství a už od 7 let chytal za mládežnické kluby ve Strakonicích. V roce 1986 přešel do juniorského týmu TJ Motor České Budějovice, kde zůstal do roku 1988. Během vojenské prezenční služby hrál za VTJ Písek. Roku 1988 vyhrál s českým týmem do 18 let mistrovství Evropy.  Do NHL byl vybrán při draftu v roce 1990 týmem Minnesota North Stars. Chytal však za extraligové HC České Budějovice až do roku 1995 (jen na jednu sezonu tým spadl do 1. ČNHL). V roce 1994 získal Zlatou hokejku pro nejlepšího českého hokejistu roku. V sezóně 1995-96 chytal za tým norimberských tygrů, EHC Norimberk. V letech 1993-1996 se účastnil hokejových mistrovství, v roce 1996 pomohl týmu získat zlatou medaili na mistrovství světa ve Vídni. Roku 1994 se účastnil také olympiády v norském Lillehammeru a roku 1996 Světového poháru, kde český tým skončil až osmý. Díky těmto úspěchům se dostal do NHL, do týmu Dallas Stars na tři sezóny, ale jen jako náhradník za Eda Belfoura (v sezóně 1997-98 krátce chytal za tým IHL Michigan K-Wings). Jako náhradník v Dallasu Stars vyhrál i Stanley Cup v roce 1999. Za tuto sezónu získali Roman Turek a Ed Belfour cenu William M. Jennings Trophy. Po zisku Stanley Cupu byl prodán do St. Louis Blues, kde chytal jako brankářská jednička. Zde chytal dvě sezóny (1999-2000 a 2000-2001), v první získal opět Jennings Trophy. Poté odešel do Calgary Flames, které pomohl dostat se do finále play-off NHL s Tampou Bay Lightning (prohráli až v sedmém zápase). Ve Flames zůstal až do výluky v sezóně 2004-2005, v níž hrál za HC České Budějovice. V Českých Budějovicích po této sezóně zůstal. Svůj odchod z NHL ohlásil 9. srpna 2005. V roce 2010 oznámil konec kariéry.

Zajímavosti.

Roman Turek používá jako hlavní motiv na svých maskách maskota hudební skupiny Iron Maiden, Eddieho. Odtud pochází i jeho hojně používaná přezdívka "Eda".

Roman Turek (* 21. května 1970 Strakonice) je bývalý hokejový brankář. Naposledy hrál za HC České Budějovice v extralize. Předtím hrál 9 let v NHL v týmech Dallas Stars, St. Louis Blues, a Calgary Flames. Roku 1996 se stal mistrem světa na mistrovství světa ve Vídni, s Dallasem Stars vyhrál Stanley Cup v roce 1999 a obdržel William M. Jennings Trophy v letech 1999 a 2000.  Věnoval se trénování, působil jako asistent trenéra a trenér brankářů u týmu ČEZ Motor České Budějovice. Později začal pracovat ve funkci prezidenta klubu ČEZ Motor České Budějovice.

Roman Turek (born May 21, 1970) is a Czech former professional ice hockey goaltender who played for the Dallas Stars, St. Louis Blues and Calgary Flames in a nine-year National Hockey League (NHL) career. He last played in the Czech Extraliga for HC České Budějovice.


Dílo.

Flamel je označován za autora alchymistické knihy "Kniha hieroglyfických obrazů", která byla vydána v Paříži roku 1612 pod názvem "Livre des figures hiéroglypiques" a v Londýně roku 1624 pod názvem "Exposition of the Hieroglyphicall Figures".

Legendy.

Během jeho poklidného života se mu jedné noci ve snu zjevil anděl a ukázal mu knihu s podivnými hieroglyfy na každé sedmé stránce. „Flamele,“ řekl mu anděl, „dobře si tuto knihu prohlédni; ničemu z ní neporozumíš, vůbec ničemu, ty ani mnozí další, ale nadejde den, kdy tam uvidíš, co nikdo jiný.“ Když Flamel vztáhl po knize ruku, anděl zmizel ve zlatém oblaku.  O mnoho let později se mu dostala do rukou velmi veliká zlacená kniha s podivnými znaky, vyrytými do listů z tenké kůry. Desky byly z umně opracované mědi, s podivnými literami a číslicemi. Flamel v ní rozpoznal knihu, kterou kdysi spatřil v onom podivném snu. Na prvních stránkách se v ní zlatým písmem pravilo, že ji sepsal „Žid Abraham, kněz, levita, astrolog a filosof pro národ židovský, jenž byl z Božího dopuštění rozprášen mezi Galy, pozdrav“.  Flamel podivnou knihu okamžitě koupil za dva floriny. Měla jednadvacet stran. Na každé sedmé straně byly jen obrazce. Texty byly pro Flamela nesrozumitelné, neboť nebyly psány latinkou. Flamel soudil, že autor knihy odhalil Židům umění trasmutace kovů, aby byli s to platit daně Římanům. Dohadoval se rovněž, že kniha podává návod na Velké dílo. Po 21 letech marných pokusů si náhle uvědomil, že nejvhodnějším vykladačem této knihy by byl Žid. A jak najít vhodnějšího než tím, že se připojí ke zbožným poutníkům, kteří se každoročně vydávají do kostela Saint-Jacques-la-Boucherie na cestu do Compostely ve Španělsku.  Na cestu se vydal roku 1378. Po vykonání pobožnosti v chrámu svatého Jakuba v Compostele navštívil se svou pečlivě opatrovanou knihou celou řadu tamních synagog, ale bezvýsledně. Avšak jeho štěstí (nebo osud) se obrátilo na zpáteční cestě. V Leónu se seznámil s boloňským obchodníkem, který ho poslal za svým přítelem zvaným Maitre Cynches, židovským konvertitou. Ten v knize rozpoznal dávno postrádaný spis "Eš mezaref" rabi Abrahama, text, který kabalisté pokládali za navždy ztracený. Oba noví přátelé odcestovali do Paříže, aby tam originální dokument rozluštili. Na této cestě však mistr zemřel.  Flamelovi tedy trvalo další tři roky, než se mu podařilo dovést své experimenty ke zdárnému konci. Když pak došlo na předposlední stadium se substancí ve skleněné nádobce v peci, s tlukoucím srdcem a zatajeným dechem pozoroval měnící se barvy. Objevovaly se ve správném pořadí jak to bylo popsáno ve spisu: od šedé k černé, od černé k bílé. Bílá se zjevila jako kulatá zář okolo okraje černé atd. a pak všechno zbělelo. Dosáhl stadia bílého elixíru. S pomocí své ženy Perenelly zaznamenal, že okolo poledního v pondělí 17. 1. 1383 dosáhli transmutace přidáním bílé substance do půl libry roztaveného olova a tyglíku. Výsledným produktem bylo ryzí zlato, čistší než zlato z dolů.  Po tomto úspěchu vrátil Flamel zbytek bílého elixíru zpět do nádoby a pokračoval v zahřívání. Znovu se jedna po druhé objevovaly správné barvy a 25. 4 dovršil své dílo a pomocí rudého kamene proměnil rtuť ve stejné množství ryzího zlata. Se získaným zlatem se stal Flamel nejbohatším mužem v Paříži, avšak jeho pohádkové bohatství zůstalo velkým tajemstvím.  Ve své poslední vůli Flamel odkázal peníze na založení čtrnácti špitálů, výstavbu tří kaplí a obdarování sedmi kostelů. Odkud tohle nesmírné bohatství pocházelo? Tvrdívalo se, že z alchymického zlata. Tvrdí se, že Perennelle zemřela roku 1397 nebo 1404 a byla pohřbena na Hřbitově neviňátek. Flamel žil do roku 1418. Jistý Paul Lucas však ve svém díle Voyage au Levant píše, že se s manželi Flamelovými setkal v roce 1705 a později v roce 1761 se účastnili představení v pařížské Opeře.  Flamel je také zmiňován jako žijící postava v knize Harry Potter a kámen mudrců, která se odehrává na konci 20. století.

Nicolas Flamel (mezi 1330–1340, Paříž – 1417/1418) byl francouzský písař, notář, obchodník s rukopisy a alchymista.  Svou kariéru zahájil jako veřejný písař a notář v Paříži nejprve v blízkosti Hřbitova Neviňátek a později naproti kostelu Saint-Jacques-la-Boucherie, v ulici, které se pak začalo říkat Rue des Ecrivains. Otevřel si dílnu poblíž domu zvaného "A la Signe de la Fleur de Lys" („Dům u Lilie“), kde kopíroval rukopisy a knihy.

Nicolas Flamel (; 1330 – 22 March 1418) was a French scribe and manuscript-seller. After his death, Flamel developed a reputation as an alchemist believed to have discovered the philosopher's stone and to have thereby achieved immortality. These legendary accounts first appeared in the 17th century.  According to texts ascribed to Flamel almost 200 years after his death, he had learned alchemical secrets from a Jewish "converso" on the road to Santiago de Compostela. He has since appeared as a legendary alchemist in various fictional works.


Život.

Narodil se jako nejstarší syn francouzského krále Jindřicha I. a jeho manželky Anny Kyjevské, dcery kyjevského knížete Jaroslava I. Moudrého. V kapetovském rodě nezvyklé jméno Filip, které při křtu dostal, bývá spojováno s byzantským vlivem na kyjevském dvoře, případně s úctou, které se apoštol Filip v Kyjevě těšil. Ještě za života svého otce byl v sedmi letech korunován spolukrálem v Remeši. Když jeho otec 4. srpna 1060 zemřel, stal se Filip bez komplikací jeho nástupcem. Vzhledem k věku mu byl za poručníka určen jeho strýc flanderský hrabě Balduin V. Významnou roli hrála také královna vdova, která o svůj vliv přišla brzkým sňatkem s hrabětem Rudolfem z Valois.  Když Filip v roce 1067 dosáhl patnácti let, převzal ve Francii vládu. Po smrti flanderského hraběte (a svého bratrance) Balduina VI. zasáhl do otázky nástupnictví, ale po prohře v bitvě u Casselu, ve které padl Filipem podporovaný Arnulf III. Flanderský, byl nucen ustoupit a uznat vládcem Flander Roberta I. Nové spojenectví zpečetil králův sňatek s Robertovou nevlastní dcerou Bertou. V dalších letech se Filipovi podařilo získat Vexin. Hlavním cílem jeho politiky se však stala snaha o rozdělení Anglie a Normandie. Proto podporoval vzpouru Roberta II. Normanského proti jeho otci Vilému Dobyvateli. To se splnilo v roce 1087, když Robert po smrti Viléma Dobyvatele získal Normandii a druhý syn Vilém Rufus Anglii. Když se však Robert rozhodl vydat na první křížovou výpravu zastavil Normandii svému bratru Vilémovi, aby získal peníze na vyzbrojení vojska. Anglie a Normandie tak byly opět sjednoceny v jedněch rukou.  Roku 1092 Filip zapudil svou manželku Bertu. Důvodem podle soudobého kronikáře Viléma z Malmesbury bylo prý také to, že zapuzená královna byla příliš tlustá. Její nástupkyní se měla stát Bertrada z Montfortu, která ale byla již provdaná za Fulka z Anjou. Filip ji tedy nejprve unesl a poté se s ní oženil.  Z tohoto důvodu byl na synodě v Autunu Filip exkomunikován. O rok později na koncilu v Clermontu, který vyhlásil křížovou výpravu, potvrdil exkomunikaci i papež Urban II. O dva roky později se král zdánlivě "cizoložství zřekl" a získal papežské odpuštění. Exkomunikován byl znovu roku 1099 a roku 1104 či 1105 složil společně s Bertradou v Paříži další planou přísahu, že se od sebe odloučí.  Král zemřel sužován tloušťkou v létě 1108 v Melunu a byl na své přání pohřben mimo tradiční kapetovské pohřebiště v klášteře Saint-Benoît-sur-Loire.

Filip I. Francouzský (1052 — 29./30. července 1108 Melun) byl francouzský král z dynastie Kapetovců, nejstarší syn Jindřicha I. a Anny Kyjevské, vládl 1060-1108.

Philip I (c.1052 – 29 July 1108), called the Amorous, was King of the Franks from 1060 to 1108. His reign, like that of most of the early Capetians, was extraordinarily long for the time. The monarchy began a modest recovery from the low it reached in the reign of his father and he added to the royal demesne the Vexin and Bourges.


Počátky vlády.

Robert byl jediným synem královského páru a na matčino naléhání začal jako chlapec navštěvovat katedrální školu v Remeši, kde vyučoval Gerbert z Aurillaku.  Robertův otec a zároveň zakladatel kapetovské dynastie Hugo Kapet hned po svém nástupu na trůn roku 987 začal usilovat o Robertovu korunovaci. Jako důvod uvedl plánovanou invazi proti maurské armádě, která útočila na jeho spojence, hraběte barcelonského. Tudíž Francie potřebuje dva panovníky, pro případ, že by se Hugo už z výpravy nevrátil. Podle francouzského mnicha a kronikáře Glaubera však pouze starý Hugo potřeboval schopnou oporu, která mu pomůže zvládnout zpupnou šlechtu. Nakonec dosáhl svého a Robert byl již koncem roku 987 v Orléansu korunován francouzským králem. Část svých vladařských povinností převzal už roku 990, ale samostatně vládl až od roku 996, kdy jeho otec zemřel.

Zapuzené manželky.

Hugo Kapet plánoval pro svého syna vznešenou nevěstu z Byzance, ale nakonec vzal "zavděk" Rozalou, bohatou vdovou po flanderském hraběti. Svatba se konala v Melunu roku 988 a nevěsta byla téměř dvakrát tak stará než ženich a také zřejmě již neplodná, což byl asi důvod jejího zapuzení o tři roky později.  Na jaře roku 996 se mladík znovu oženil. Vyvolenou se stala Berta, čerstvá vdova po Odovi z Blois. Byla Robertova sestřenice a byli tedy příbuzní v nižším, než v sedmém stupni příbuzenství a mimo to byl Robert kmotrem jednoho z Bertiných synů. Manželům se narodil potomek, který údajně měl "husí krk a husí hlavu" a záhy, roku 999, zemřel. Papež Řehoř V. sňatek nemohl uznat, a proto Roberta exkomunikoval. Robert se nejdříve snažil vzdorovat, ale nakonec jej nový papež Silvestr II. přesvědčil a bezdětnémanželství roku 1000 anuloval.  Robert se potřetí oženil roku 1004. Mladá královna Konstancie, dcera Viléma Provensálského králi dala vytoužené potomky, ale musela se vyrovnávat s tím, že manžel ve skutečnosti styky s Bertou nikdy nepřerušil. Rivalita mezi oběma ženami zasahovala na královský dvůr. Obětí se stal Hugo z Beauvais, kterého nechala Konstancie s pomocí Fulka Nerry přímo před očima krále zavraždit. Ještě roku 1008 či 1010 byla Berta Burgundská v Robertově doprovodu při cestě do Říma.  Král chtěl žádat o papežský dispens, aby se mohl k Bertě vrátit. Mise byla neúspěšná a král se vrátil k vroucně se modlící Konstancii.  Konstancie dala králi čtyři syny a Robert věren politice svého otce nechal nejstaršího Huga roku 1017 korunovat spolukrálem. Po Hugově nečekané smrti roku 1025 nastoupil na jeho místo mladší syn Jindřich, původně určený pro burgundské vévodství. Roku 1027 byl korunován spolukrálem a korunovace pošramotila již tak napjaté vztahy mezi jeho rodiči. Konstancie preferovala volbu mladšího Roberta, ale králův nápad byl podpořen Odem z Blois a Vilémem Akvitánským. Soudobý kronikář popisuje královnu jako "svárlivou, slávychtivou a zlatem posedlou" ženu. Roku 1030 popíchla své syny ke vzpouře proti otci, kdy Jindřich a Robert obsadili důležitá místa ve Francii a v Burgundsku. Dočasný smír skončil královou smrtí a vzplanula občanská válka o královský trůn.

Robert II. Francouzský zv. "Pobožný" (francouzsky " Robert II le Pieux", 970–974, Orléans – 20. července 1031, Melun) byl francouzský král z dynastie Kapetovců, syn Huga Kapeta a Adély, dcery akvitánského vévody Viléma zv. "Koudelová hlava".

Robert II (27 March 972 – 20 July 1031), called the Pious () or the Wise (), was King of the Franks from 996 to 1031, the second from the House of Capet. He was born in Orléans to Hugh Capet and Adelaide of Aquitaine. Robert distinguished himself with an extraordinarily long reign for the time. His 35-year-long reign was marked by his attempts to expand the royal domain by any means, especially by his long struggle to gain the Duchy of Burgundy. His policies earned him many enemies, including three of his sons. He was also known for his difficult marriages: he married three times, annulling two of these and attempting to annul the third, prevented only by the Pope's refusal to accept a third annulment.


24th Waffen Mountain Division of the SS Karstjäger

Vznik.

Původně se jednalo o 50člennou jednotku SS určenou k boji v horách, která vznikla v červnu 1942. V srpnu 1942 obdržela jednotka název SS-Karstwehr Kompanie. O tři měsíce později je jednotka rozšířena na velikost praporu o 480 mužích pod názvem SS-Karstwehr Bataillon. Od května do září 1943 byl prováděn výcvik praporu v korutanském Arnoldsteinu.

Nasazení.

Z výcviku byla jednotka urychleně poslána do Tarvisia, kde se zúčastnila odzbrojení italské posádky. Při této akci utrpěla jednotka u Ugovizza první ztráty. Od října 1943 do června 1944 byl prapor umístěn ve městě Gradisca d'Isonzo a zapojil se do protipartyzánských akcí v okolí Terstu, Udine, Gorizie, na Istrijském poloostrově a v Piedicolle. V červnu 1944 bylo poblíž Cividale del Friuli italskými partyzány umučeno 15 vojáků.  Dne 18. července 1944 vydal Heinrich Himmler rozkaz k rozšíření SS-Karstwehr Bataillon na divizi. Tím vznikla 1. srpna 1944 24. Waffen-Gebirgs (Karstjäger) Division der SS. Himmler požadoval pro divizi 6 600 mužů rozdělených do 2 pluků (Waffen-Gebirgsjäger Regiment der SS 59 a 60), přičemž síla jednotky byla pouze 874 mužů. Proto byla 5. prosince 1944 divize opět redukována na Waffen-Gebirgs Brigade der SS (Karstjäger) se sílou 3000 mužů.  V lednu 1945 bojovala jednotka proti partyzánům a Britům v Julských Alpách. 10. února 1945 byla jednotka opět prohlášena za divizi – 24. Waffen-Gebirgs Division der SS „Karstjäger“. V březnu 1945 následovaly další protipartyzánské akce na Istrijském poloostrově.  Zbytky divize byly v dubnu 1945 včleněny do bojové skupiny ("Kampfgruppe") Harmel. Její součástí byly i zbytky 7. SS-Freiwilligen-Gebirgs Division „Prinz Eugen“) ustupující z Jugoslávie. Kampfgruppe ustoupila přes Slovinsko do Arnoldsteinu v Rakousku. Dne 8. května 1945 se Kampfgruppe vzdala britské 6. obrněné divizi.

Válečné zločiny.

Dne 2. května 1945 zavraždili příslušníci divize 51 obyvatel Avasinis, jako reakci na útoky partyzánů.

24. Waffen-Gebirgs Division der SS „Karstjäger“ byla německá horská divize Waffen-SS za druhé světové války. Vznikla 1. srpna 1944 rozšířením z SS-Karstwehr-Bataillonu. Mužstvo tvořili Rakušané, Maďaři, Slovinci, Italové, Španělé, Ukrajinci, Jugoslávci, říšští Němci a "Volksdeutsche" (Němci žijící mimo území Říše) z Banátu a Rumunska.

The 24th "Waffen" Mountain Division of the SS "Karstjäger" was a German mountain infantry division of the "Waffen"-SS, the armed wing of the German Nazi Party that served alongside, but was never formally part of, the Wehrmacht during World War II. Named "Karstjäger" ("Karst Hunter"), it was one of the 38 divisions fielded by the "Waffen"-SS. Formed on 18 July 1944 from the SS Volunteer "Karstwehr" Battalion, its nominal strength was never more than theoretical and the division was soon reduced to the "Waffen" Mountain ("Karstjäger") Brigade of the SS. Throughout its existence as a battalion, division and brigade, it was primarily involved in fighting partisans in the Karst Plateau on the frontiers of Yugoslavia, Italy, and Austria; the mountainous terrain required specialised mountain troops and equipment.  Founded in 1942 as a company, the unit consisted mainly of "Volksdeutsche" (ethnic Germans/Austrians) from Yugoslavia and the South Tyrol province of Italy. Although focused on anti-partisan operations, it also saw action in the wake of the Italian surrender when it moved to disarm Italian troops in Tarvisio and protect ethnic German communities in Italy. In addition, at the end of the war it successfully fought to keep passes into Austria open, allowing German units to escape the Balkans and surrender to British forces. The remnants of the unit became some of the last Germans to lay down their arms when they surrendered to the British 6th Armoured Division on 9 May 1945. A joint Italian-German study implicated the division in 23 separate war crimes involving the killing of a total of 277 people between the Italian surrender and the end of the war.


Pozadí bitvy.

Dne 13. dubna 1204 vojska čtvrté křížové výpravy dobyla Konstantinopol, hlavní město Byzantské říše. Vůdce výpravy Bonifác z Montferratu, který byl vyšachován z možnosti stát se novým latinským císařem, dobyl Soluň a založil si zde svůj vlastní křižácký stát Soluňské království. Vilém ze Champlitte Bonifáce následoval a v dobytí Soluně mu pomohl. Poté pokračoval dále na jih, až dorazil do Morey. Zde se spojil s Geoffreyem z Villehardouinu, který se plavil do Messenie na své cestě z Palestiny.  Francouzští rytíři společně táhli za dobytím Peloponésu, známého nyní spíše jako Morea. Nejprve dobyli Messenii, kterou držel Jan Kantakouzenos. Vilém a Geoffrey poté obsadili všechna důležitá města na západním Peloponésu bez většího odporu. Řekové z Arkádie, Lakónie a Argolidy, které vedl Michael Komnenos Dukas, který byl toho času guvernérem "Peloponésského thematu", a Michael Kantakouzenos, syn zesnulého Jana Kantakouzena, se pokusili křižákům postavit na odpor a jejich postup u kunduraských olivových hájů zastavit.

Popis bitvy.

Podle "Morejské kroniky" bylo Latinů (tj. franských křižáků) sedm set, zatímco „Byzantinců“ (Římanů, resp. byzantských Řeků i řeckých Slovanů) čtyři tisíce, jezdců i pěších řadových vojáků. Geoffrey z Villehardouinu, strýc křižáka Geoffreye, společníka Viléma ze Champlitte, ve své "Kronice" uvádí, že Michaelovo vojsko čítalo pět tisíc mužů, zatímco křižáků mělo být desetkrát méně. V každém případě, navzdory citelné početní nevýhodě francouzští rytíři bitvu vyhráli. Odpor Řeků byl zcela ochromen a vzápětí začala do křižáckých rukou padat jedna byzantská pevnost za druhou. Toho času Michael Komnenos Dukas, pokud byl bitvy přítomen, se poté stáhl do Epiru a založil zde Epirský despotát. Přesná poloha kunduraských olivových hájů je neznámá. Křižák a kronikář Geoffrey z Villehardouinu se zmiňuje, že místo bitvy bylo vzdáleno jeden den od pevnosti Modon (Methoni).

Důsledky.

Bitva u kunduraských olivových hájů byla rozhodující pro dobytí Peloponésského poloostrova křižáky. Po tomto vítězství pro křižáky v Morei už nic nepředstavovalo vážnou hrozbu. Vítězové byli v Andravii přijati lidem i církví. Poslední ohniska odporu představovala obrana pevností v Nauplionu a Akrokorintu, které měl nyní pod kontrolou nezávislý zdejší despota Leo Sgouros. Vilém ze Champlitte poté vybudoval svůj křižácký stát Achajské knížectví, který s výjimkou benátských měst na pobřeží zabíral většinu Peloponésu.

Bitva u kunduraských olivových hájů (nebo také u kunduroských olivových hájů) se odehrála v Messenii na Peloponésu na jaře roku 1205 mezi francouzskými křižáky a místními řeckými vládci. Skončila drtivým vítězstvím francouzských rytířů a zlomením řeckého odporu.  Poté co účastníci čtvrté křížové výpravy 13. dubna 1204 dobyli Konstantinopolis a rozvrátili tak na čas Byzantskou říši, jejíž císařský dvůr odplul do Nikáje, se skupina pěti až sedmi set křižáků (z toho někteří rytíři) se pod velením účastníků výpravy Viléma ze Champlitte a Geoffreye z Villehardouinu střetla s vojskem pěti tisíc peloponéských Řeků a Melingů (řeckých Slovanů), které vedl jistý Michael, ten bývá někdy identifikován jako Michael Komnenos Dukas, synovec byzantského císaře a budoucí zakladatel Epirského despotátu. Tato bitva rozhodla o osudu zbytku Peloponésu, který tak padl do křižáckých rukou a stal následně základem nového křižáckého státu Achajské knížectví.

The Battle of the Olive Grove of Kountouras took place in the summer of 1205, in Messenia in the Morea peninsula, between the Frankish Crusaders and the local Byzantine Greeks, resulting in a victory of the Franks and the collapse of the local resistance.  In 1204, Constantinople, the capital city of the Byzantine Empire was taken by the Crusaders of the Fourth Crusade and the Republic of Venice. This led to the collapse of the Byzantine Empire and the establishment of the Latin Empire and other Crusader states in Greece.  Meanwhile, a Crusader force of between 500 and 700 knights and infantry under the command of William of Champlitte and Geoffrey I of Villehardouin advanced into the Morea to deal with Byzantine resistance. In the olive grove of Kountouras in Messenia, they confronted an army of around 4,000–5,000 local Greeks and Slavs under the command of a certain Michael, sometimes identified with Michael I Komnenos Doukas, the founder of the Despotate of Epirus. In the ensuing battle, the Crusaders emerged victorious, forcing the Byzantines to retreat and crushing resistance in the Morea. This battle paved the way for the foundation of the Principality of Achaea.


Architektura.

Do dnešní doby se dochoval hlavní kostel (katholikon) zasvěcený Nanebevzetí Panny Marie, dva menší kostely (kostel sv. Kříže a kostel Aghia Panteleimona), obydlí mnichů (kelia), trapeza – jídelna mnichů a podzemní cisterna pro shromažďování dešťové vody. Klášter je obehnán hradbami a střežen obrannou věží.  Architektura hlavního kostela je oktagonálního typu, který se dnes nalézá pouze na ostrovech Chios a Kypr.  Nejcennější součástí kláštera jsou původní mozaiky. Hlavními tématy mozaikových obrazů je Spasitel (Pankrator), obrazy ze života Ježíše Krista a archandělé Michael a Gabriel. Na zlatém pozadí vystupují postavy neobyčejně plasticky. Pozoruhodná je jednota dramatického výrazu a obvyklé byzantské jednoduchosti kresby. Představují dokonalou ukázku středního období byzantského umění.

Historie.

Byzantský klášter Nea Moni byl vybudován v 11. století byzantským císařem Konstantinem IX. Monomachem. Konstantin (1000? – 1055) žil nějakou dobu ve vyhnanství na ostrově Lesbos. Podle legendy jej ve vyhnanství navštívili tři mniši, kteří přinesli zázračnou ikonu s obrazem Panny Marie a předpověděli mu, že jeho vyhnanství je jen dočasné a že se stane byzantským císařem. Konstantin (tehdy ještě pouze Monomachos) slíbil, že pokud se tak stane, postaví klášter na místě, kde byla ikona nalezena.  Jakmile se stal císařem (1042) slib splnil. Nejen to. Klášteru poskytl značný majetek a příjmy, takže se stal nejvýznamnějším a nejbohatším klášterem v Egejském moři. Stavba trvala 12 let a císař zemřel před jejím dokončením. Nicméně sláva a moc kláštera přetrvala až do roku 1822, kdy byl vypleněn Turky. Zkázu dokonalo zemětřesení v roce 1881.  Klášter byl v roce 1990 společně s kláštery Dafnion (u Athén) a Hossios Loukas (u Delf) zapsán na Seznam světového dědictví UNESCO.

Nea moni () je byzantský klášter na ostrově Chios v Egejském moři. V roce 1990 byl zapsán na Seznam světového dědictví UNESCO. V roce 2011 měl 2 stálé obyvatele. Náleží ke komunitě Karyes v obecní jednotce Omiroupoli.

Nea Moni (, lit. "New Monastery") is an 11th-century monastery on the island of Chios that has been recognized as a UNESCO World Heritage Site. It is located on the Provateio Oros Mt. in the island's interior, about 15 km from Chios town. It is well known for its mosaics, which, together with those at Daphni and Hosios Loukas, are among the finest examples of "Macedonian Renaissance" art in Greece.


Hra.

Hráč se může bezplatně zaregistrovat pod jménem a heslem. Každý herní vesmír je rozdělen na galaxie, ty jsou rozděleny na hvězdné systémy a ty se dále dělí do nejmenších oblastí – samotných planet. Každý systém má 15 pozic pro možné planety. Pozice hráče v tomto světě se pak označuje číselně, např. 1:111:11 – takový hráč je v první galaxii, 111. systému a na 11. planetě.  Na počátku hry je hráč postaven do role budovatele své první planety o určité velikosti, jež má určitou pozici ve vesmíru. Musí se postarat o vybudování zařízení, zásobujících jeho planetu materiálem, jako doly a elektrárny. Hlavní tři materiály jsou kovy, krystaly a deuterium. Pak může hráč přistoupit k budování jeho továren a může začít vyvíjet technologie. Hráč se pak dostává do stádia, kdy je hlavní náplní hry interakce s jinými hráči a vylepšování úrovně vyspělosti všeho na planetě. Hráči mohou zakládat aliance, mohou vyhlašovat války, bojovat mezi sebou, obchodovat, či se navzájem vykořisťovat. Víceméně je snahou hráče dostat se na vyšší pozice ve statistikách.  Ve hře mohou hráči také podnikat expedice do neprobádaného prostoru nebo po velkých bitvách mohou také vzniknout k planetám měsíce. Hru lze hrát spoustou různých strategií.

Temná hmota.

Pokud hráč chce, může si za reálné Peníze prostřednictvím např. SMS nebo PayPalu pořídit tzv. Temnou hmotu (hráč ji může získat i na expedicích). Ve hře je popisována jako tajemná vysokoenergetická vesmírná substance, jež má vysokou cenou. Hráč může Temnou hmotu prodat a tím si pořídit do hry dočasná vylepšení (např. při vylepšení "geolog" je na hráčovu planetu najmut geolog, jenž svými schopnostmi zvýší produkci všech dolů). Díky Temné hmotě může také hráč zvýšit krátkodobě svou produkci dolů nebo získat suroviny.

Seznam českých vesmírů.

V minulosti hry proběhlo několik slučování vesmírů. K datu 4. listopadu 2016 je v provozu devět vesmírů:  Již nefunkční vesmíry:

OGame (nebo také Ogame) je browserová MMO textová počítačová hra z prostředí budoucnosti. V současnosti v české verzi existuje 16 serverů (ve hře nazývaných vesmíry). Hra byla dokončena roku 2000 a GameForge hru vydalo o dva roky později – 3. října 2002. Hra je z většiny bezplatná a dostupná v mnoha jazykových verzích. V současnosti má několik desítek milionů hráčů po celém světě.

OGame is a browser-based, money-management and space-war themed massively multiplayer online browser game with over two million accounts. OGame was created in 2002 and is produced and maintained by Gameforge. OGame is available in multiple languages, and different nationalities have their own communities. The game does not differ between the nationality communities except in rare cases. Players are generally informed of news, rule changes, or new versions through the official forums.  As of January 19, 2011, OGame.org has a total of 52 universes, including ten universes using the new redesign. More are being added periodically. The Ogame prOgame universe (Universe 35) has been discontinued as an exclusive for paying members, so anyone may now sign up for it.


Vzdělání, osobní vývoj a politická činnost.

Po maturitě roku 1976 v Tutzingu (Bavorsko) studovala v letech 1976 – 1978 filosofii na Mnichovské univerzitě a následně v letech 1978 – 1982 umění na Akademii výtvarného umění v Mnichově (Akademie der bildenden Künste in München) u Roberta Jacobsena a Eduarda Paolozziho.  V roce 2001 získala profesuru na Akademii umění Tbilisi, Gruzie a v letech 2001 až 2005 podepsala učitelskou smlouvu na Letní akademii v Neustadt an der Donau. Od roku 2005 také smlouvu na Akademii Bad Reichenhall. Vedle toho vyučuje od roku 2004 umění na BOS Scheyern.  Dne 26. května 2007 jí gruzínský prezident Michail Saakašvili udělil gruzínské občanství.  6. listopadu 2009 bylo v gruzínském parlamentu schváleno jmenování Gabriely Habsbursko-Lotrinské do funkce velvyslankyně Gruzie ve Spolkové republice Německo. Od 22. března 2010 je Gabriela Habsbursko-Lotrinská německým Zahraničním úřadem akreditována jako velvyslankyně a od té doby žije přes týden v Berlíně a na víkendy se vrací do svého sídla v Bavorsku na Štarnberském jezeře. Od března 2010 rovněž zastupuje Gruzii v Mezinárodní radě jednoty Rakouské zahraniční služby.

Rodina.

Gabriela Habsbursko-Lotrinská je čtvrtým potomkem Oty Habsburského (1912-2011) a Reginy Sasko-Meinigenské (1925-2010). Gabriela se vdala za německého právníka Christiana Meistera (* 1. září 1954) civilně 30. srpna 1978 v Pöckingu a církevně 5. září 1978 v St. Odile. V roce 1997 se rozvedli a manželství bylo kanonicky anulováno. Gabriela byla jediná ze sedmi dětí svých rodičů, jejíž manžel neměl titul, ani neměl aristokratický původ. Spolu mají tři děti (1 syna a 2 dcery):  Po smrti své matky převzala Gabriela Habsbursko-Lotrinská v únoru 2010 její úřad velmistryně Řádu hvězdového kříže, který je spojen s titulem "Nejvyšší strážkyně řádu".

Výstavy.

Gabriela Habsbursko-Lotrinská měla a má ročně více výstav v různých státech Evropy a USA. Od roku 1990 je též výrazně aktivní v někdejších komunistických zemích.

Gabriela Habsbursko-Lotrinská (německy "Gabriela von Habsburg-Lothringen", * 14. října 1956 Lucemburk) je rakouská arcivévodkyně habsbursko-lotrinská, německá sochařka a profesorka umění. Má německé a gruzínské občanství, trvale žije v Bavorsku, poblíž Starnberského jezera. Tvoří především abstraktní skulptury z ušlechtilé oceli, ale částečně též grafiky a litografie. V roce 2007 získala gruzínské občanství a od roku 2009 je velvyslankyní Gruzie v Německu. Je vnučka rakouského císaře Karla I.

Gabriela von Habsburg (born 14 October 1956) is an abstract sculptor, working mainly in stainless steel as well as stone-printed lithography. She was the ambassador of Georgia to Germany from 2009 to 2013. She is the granddaughter of Charles I, the last emperor of Austria.


Historie.

K prvnímu člověkem způsobenému jadernému výbuchu došlo dne 16. července 1945 na poušti v Novém Mexiku, USA. Šlo o výbuch testovacího zařízení implozního plutoniového typu zvaného "The Gadget" v rámci testu Trinity, jenž směřoval k vývoji jaderné bomby. Uvolněná energie se odhaduje na 20 kilotun TNT (84 TJ).  Ještě tentýž rok 6. srpna a 9. srpna byla jaderná bomba použita ve válečném konfliktu.  Od roku 1945 došlo k více než 2 000 testovacím jaderným výbuchům.  V roce 1964 podepsaly všechny jaderné a mnoho nejaderných států smlouvu omezující testování jaderných zbraní. Zavázaly se, že upustí od zkoušek jaderných zbraní v zemské atmosféře, pod vodou a ve vesmírném prostoru. Povoleny zůstaly jaderné zkoušky pod zemí.  Podzemní testy nadále probíhaly v SSSR (do roku 1990), ve Velké Británii (do roku 1991), v USA (do roku 1992) a ve Francii a Číně (do roku 1996). Indie a Pákistán provedly své dosud poslední jaderné výbuchy v roce 1998.  Zatím poslední jaderný výbuch nastal v září 2017 v Severní Koreji a šlo opět o test.

Účinky jaderného výbuchu.

Energie uvolněná detonací jaderné zbraně v troposféře lze rozdělit do čtyř kategorií  Bezprostředně po výbuchu se rychlostí světla šíří silné elektromagnetické záření všech délek, včetně nebezpečného rentgenového a gama záření a spalujícího infračerveného záření. Záření dopadnuvší na okolní předměty zvyšuje jejich teplotu až ke vznícení nebo roztavení. Následuje rázová vlna, tedy tlaková vlna šířící se v atmosféře, obecně v prostředí. Boří okolní domy, trhá stromy, odnáší i velké předměty. Následně se do okolí rozptýlí produkty jaderného štěpení, tedy rozmanité látky, které radioaktivně zamoří okolí.

Jaderný výbuch je důsledek prudkého uvolnění energie ze záměrně rychlé jaderné reakce. Jadernou reakcí může být štěpná reakce, jaderná fúze nebo několikafázová kombinace obou. Dosud bylo vždy k zahájení jaderné fúze použito štěpné reakce a čistě fúzní výbuch je zatím fikce.  Atmosférické jaderné výbuchy jsou spojovány s „atomovým hřibem“, i když samotný hřib může nastat i při velkých chemických explozích a jsou možné jaderné exploze bez hřibu. Nukleární výbuch produkuje značnou radiaci a množství radioaktivního odpadu.

A nuclear explosion is an explosion that occurs as a result of the rapid release of energy from a high-speed nuclear reaction. The driving reaction may be nuclear fission or nuclear fusion or a multi-stage cascading combination of the two, though to date all fusion-based weapons have used a fission device to initiate fusion, and a pure fusion weapon remains a hypothetical device.  Atmospheric nuclear explosions are associated with mushroom clouds, although mushroom clouds can occur with large chemical explosions. It is possible to have an air-burst nuclear explosion without those clouds. Nuclear explosions produce radiation and radioactive debris.


Historie.

Založení.

Peruánské námořnictvo bylo založeno 8. října 1821 vládou José de San Martína a jeho prvním nasazením byla účast v boji za nezávislost země.

První tichomořská válka.

Roku 1864 vypukla válka se Španělskem, jehož loďstvo zabralo dne 14. dubna 1864 peruánské ostrovy Chinca. To mělo za následek nespokojenost peruánského obyvatelstva, která roku 1865 přerostla v povstání. Povstání se stalo roznětkou války mezi Španělskem a koalicí tvořenou Peru, Ekvádorem, Chile a Bolívií. K otevření bojů došlo 14. ledna 1866 v námořní bitvě u ostrova Chiloé, ve které triumfovaly spojené síly Peru a Chile. Chilská korveta "Esmeralda" mezitím v bitvě u Papuda obsadila španělský škuner "Covadonga" a spojenecká eskadra odrazila španělský útok v námořní bitvě u Abtaa. Oslabené španělské loďstvo se vzmohlo na březnové ostřelování a blokádu peruánských přístavů Valparaiso a Callao, v bitvě u Callao přitom utrpělo značné ztráty, které ho přinutily ke stažení z oblasti. Tím konflikt skončil.

Druhá tichomořská válka.

V druhé tichomořské válce v letech 1879–1883, známé též jako válka o ledek, se střetly někdejší spojenci. Konfliktem se odehrával mezi Chile a koalicí Peru s Bolívií. Příčinou války byly spory mezi Chile a Peru o výnosná naleziště ledku v andské provincii Atacama, ve které byly doposud nejasně vytyčené státní hranice. Námořnictvo Peru přitom bylo v té době výrazně slabší, než u jeho rivala Chile a Bolívie neměla lodě, kterými by ho mohla posílit.  V únoru 1879 došlo k chilskému útoku na bolivijský přístav Antofagasta. Dne 21. května 1879 vyplul velitel peruánského loďstva námořní kapitán Miguel Grau Seminario s obrněncem "Huáscar" a fregatou "Independencia" narušit blokádu peruánského přístavu Iquique. V bitvě u Iquique se střetly s dvojicí starých chilských dělových člunů, z nichž jeden potopily, ovšem za cenu ztráty fregaty "Independencia", která v boji najela na útes a musela být vyhozena do povětří. Blokáda byla přerušena, ovšem Peruánci výrazně oslabeni.  Kapitán Grau byl s "Huáscarem" a korvetou "Unión" velice aktivní a dovedl dlouho znepokojovat nepřítele. Až 8. října 1879 ho zaskočilo a porazilo silnější chilské námořnictvo, se kterým se utkal v námořní bitvě u Angamosu. Námořní kapitán Miguel Grau v bitvě utrpěl smrtelná zranění a stal se peruánským národním hrdinou. Jeho vlajková loď "Huáscar" byla zajata a dokonce nasazena proti Peru (v Chile se dochovala dodnes).  Po zničení peruánského loďstva došlo k pozemní fázi. Ta započala vyloděním chilského vojska a následující "bitvou u Pisaguy", kterou Chile vyhrálo. Jeho armáda následně obsadila celé území provincie Atacamy a navíc i peruánské provincie Arica a Tacna. Zde se vojenské jednotky nezastavily a postoupily až k hlavnímu městu Limě, kterou po ostřelování dobyly. Po několika dalších střetech skončila válka porážkou Peru, které ztratilo provincie Tarapacá, Tacna a Arica, zatímco Bolívie přišla o své ledkové oblasti a tím též přístup k moři.

20. století.

Na počátku 20. století došlo k částečné obnově a modernizaci námořnictva. Ve Velké Británii byly zakoupeny chráněné křižníky "Almirante Grau" a "Coronel Bolognesi" a ve Francii též dvojice ponorek "Ferré" a "Palacios". K omezenému nasazení námořnictva došlo během konfliktů s Kolumbií (1911 a 1932) a Ekvádorem (1941-1942). Do druhé světové války se Peru okrajově zapojilo teprve v únoru 1945, kdy vyhlásilo válku Německu a Japonsku a zabavilo majetek jejich občanů žijících v zemi. Námořnictvo bylo v té době nepočetné a již zastaralé. Věnovalo se zejména hlídkování v oblasti vlastních námořních tras.  V průběhu 50. let se námořnictvu podařilo z USA získat několik nových plavidel, pocházejících z druhé světové války. Jednalo se o tří americké eskortní torpédoborce třídy "Cannon", dvě kanadské fregaty třídy "River", americkou fregatu třídy "Tacoma" a čtyři americké ponorky.  Na prahu 60. let byly vyřazeny oba zcela zastaralé chráněné křižníky, které nahradila dvojice lehkých křižníků třídy "Crown Colony" — "Coronel Bolognesi" a "Capitán Quiñones", zakoupených v letech 1959–1960 ve Velké Británii. Další posilou ze stejné doby byly rovněž dva americké torpédoborce třídy "Fletcher", které v roce 1969 posílily dvě jednotky třídy "Daring" z Velké Británie.  Ke zlomu ve vývoji námořnictva došlo v 70. letech, kdy začalo jeho výrazné posilování a modernizace, vedoucí k tomu, že se dnes řadí mezi regionální námořní mocnosti. V Nizozemsku byly zakoupeny starší válečné lodě — dva lehké křižníky — "Almirante Grau" (ex "De Ruyter") a "Aguirre" (ex "De Zeven Provincien") a osm torpédoborců tříd "Holland" a "Friesland". Nakoupeny však byly i nově postavené jednotky — čtyři fregaty italské třídy "Lupo", šest ponorek německého typu "209" a šest raketových člunů francouzského třídy "Velarde" (PR-72P) (Peru je klasifikovalo jako korvety). Tyto lodě tvoří jádro námořnictva.  Roku 2017 byl vyřazen lehký křižník "Almirante Grau", který sloužil jako vlajková loď. Jádro námořnictva tvoří sedm fregat italského typu "Lupo", z nichž část byla odkoupena po jejich vyřazení z italského námořnictva a šest korvet třídy "Velarde", odvozených z francouzského typu "PR-72". Zásadní posilou je velká výsadková loď "Pisco". Peru rovněž udržuje silné ponorkové loďstvo, které aktuálně tvoří šestice ponorek německého typu "209".

Plánované akvizice.

Plovoucí muzea.

Jako plovoucí muzeum byla zachována peruánská ponorka "Abtao" třídy "Sierra", vyřazená ze služby roku 1998. Dodnes se zachovala též obrněná věžová loď "Huáscar", zajatá loďstvem Chile v bitvě u Angamosu za druhé tichomořské války. Plavidlo je dodnes vedeno ve stavu chilského námořnictva a snahy Peru o jeho navrácení byly neúspěšné.

Peruánské námořnictvo (španělsky "Marina de Guerra del Perú") je součástí peruánských ozbrojených sil. Hlavní námořní základnou námořnictva je přístav Callao. Vlajkovou lodí peruánského námořnictva je fregata "Montero".  Peruánské námořnictvo bylo založeno 8. října 1821 vládou José de San Martína a jeho prvním nasazením byla účast ve válce o nezávislost. Námořnictvo se v 19. století účastnilo několik válce, po porážce od Chile v druhé tichomořské válce však bylo dlouhodobě oslabeno. Teprve od 70. let 20. století proběhla jeho výrazné rozšíření a modernizace, takže se Peru zařadilo mezi regionální námořní mocnosti.

The Peruvian Navy (, abbreviated MGP, literally "Peruvian War Navy") is the branch of the Peruvian Armed Forces tasked with surveillance, patrol and defense on lakes, rivers and the Pacific Ocean up to from the Peruvian littoral. Additional missions include assistance in safeguarding internal security, conducting disaster relief operations and participating in international peacekeeping operations.  The "Marina de Guerra del Perú" celebrates the anniversary of its creation in 1821 on October 8 and also commemorates the decisive Battle of Angamos, the final part of the naval campaign of the War of the Pacific between Peru and Chile at the end of 1879.


Vývoj.

Na konci čtyřicátých let byl Sovětský svaz pevně odhodlaný soutěžit se Spojenými státy ve schopnostech strategického bombardování, ale jediným sovětským bombardérem byl v té době Tupolev Tu-4 - kopie amerického B-29 Superfortress. Vývoj výkonného proudového motoru Mikulin AM-3 vedl k možnosti velkého, proudového bombardéru.  Konstrukční kancelář Tupolev začala pracovat na prototypu "Tu-88" („letoun N“) v roce 1950. Tu-88 poprvé vzlétl 27. dubna 1952. Po vítězství v soutěži s letounem Iljušin Il-46 byla v prosinci 1952 schválena výroba. Na svou dobu se jednalo o poměrně moderní letoun. První sériové bombardéry vstoupily do služby u sovětského letectva v roce 1954 a dostaly servisní označení Tu-16. NATO letouny označilo jako "Badger-A".  Dostal nové, velké šípové křídlo a dva výkonné proudové motory Mikulin AM-3 do každého kořenu křídla. Mohl nést jednu velkou konvenční pumu FAB-9000 o hmotnosti 9 000 kg (20 000 lb) (ruský ekvivalent britské pumy Grand Slam) nebo různé jaderné zbraně na vzdálenost přibližně 4 800 km (3 000 mil). Výroba probíhala ve 3 leteckých závodech - v Kazani, Kujbyševu a Voroněži.  Ačkoli Tu-16 začal službu jako výškový bombardér shazující volně padající pumy, byl v polovině padesátých let vybaven nosit rané sovětské řízené střely. Verze Tu-16KS-1 (Badger-B) mohla nést rakety AS-1 v bojovém rádiusu 1 800 km. Tyto velké zbraně byly aerodynamicky podobné stíhačce MiG-15 a vybavené buď jadernou nebo konvenční hlavicí s dosahem asi 140 km (85 mil). Byly určeny k použití hlavně proti letadlovým lodím amerického námořnictva a jiným velkým lodím. Letouny Tu-16 byly dále vyzbrojovány novějšími a pokročilejšími raketami, zatímco jejich označení se několikrát změnilo.  Letoun měl univerzální konstrukci a tak vznikl v mnoha specializovaných variantách pro průzkum, námořní hlídkování, shromažďování elektronických informací (ELINT) a elektronický boj (ECM). V letech 1954–1962 bylo ve třech závodech v SSSR postaveno celkem 1 507 letadel. Civilní adaptace Tupolev Tu-104 sloužila v sovětském Aeroflot. Tu-16 byl také vyvážen do Indonésie, Egypta a Iráku. Do roku 1993 sloužil v sovětském letectvu i námořním letectvu a následně ruských silách.  Letouny vyráběla bezlicenčně i Čína jako "Xian H-6". Tu-16 bylo vyrobeno 1 509 kusů a většina z nich je dnes vyřazena. Několik se dochovalo jako muzejní exponáty.

Tupolev Tu-16 (V kódu NATO „Badger“) byl sovětský dvoumotorový dálkový bombardér z 1. poloviny 50. let 20. století. Ve službě byl více než 40 let a čínská verze Xian H-6 zůstává nadále ve službě u letectva ČLR.

The Tupolev Tu-16 (NATO reporting name: Badger) was a twin-engined jet strategic heavy bomber used by the Soviet Union. It has flown for more than 60 years, and the Chinese licence-built Xian H-6 remains in service with the People's Liberation Army Air Force.


Popis.

Jedná se o vytrvalou rostlinu s horizontálním vřetenovitým oddenkem, rostliny proto tvoří víceméně souvislé a husté porosty. Listy jsou řapíkaté, střídavé, s listovými pochvami. Čepele listů jsou hrálovité až střelovité, žilnatina je zpeřeně větvená. Na čepeli jsou většinou velké černé skvrny, vzácněji skvrny chybí (u podobného árónu východního skvrny chybí vždy). Je to jednodomá rostlina s jednopohlavnými květy. Květy jsou v květenstvích, ve ztlustlých klasech, někdy se tento typ květenství nazývá palice. Květenství podepřeno nápadným listenem, který tvoří toulec. Stopka květenství dosahuje cca do 1/2 až 3/4 délky řapíku listu (u árónu východního to je do 3/4-4/5). Otevřená část toulce je 3,5-5x delší než uzavřená (u árónu východního to je mnohem méně, jen 1,5-2x delší). Květenství se skládá z mnoha květů, které jsou uspořádány do spirály. Naspodu palice jsou samičí květy, nad nimi je úsek samčích květů a nad nimi soubor sterilních květů v podobě brvitých výrůstků na cibulkovité bázi. Nahoře je palice prodloužená v bezkvětý kyjovitý výrůstek. Okvětí chybí. Tyčinek je 3-4, prašníky jsou většinou žluté (árón východní je má většinu fialové). Gyneceum je složeno z 1 plodolistu, je monomerické, semeník je svrchní. Plodem jsou červené bobule uspořádané do plodenství. Jedná se o tetraploida s počtem chromozómů 2n=56 (árón východní je diploid, 2n=28).

Rozšíření ve světě.

Árón plamatý roste v Evropě, chybí na úplném jihu a neroste ani v severní Evropě (na sever dosahuje cca po nejjižnější Švédsko). Jeho rozšíření je díky taxonomickým problémům těžké přesně stanovit, zvláště ve východní části areálu. Mapka rozšíření je zde: (viz jen subsp. "maculatum"), je ji však nutné brát trochu s rezervou.

Rozšíření v ČR.

V ČR roste roztroušeně v západní části republiky, od nížin do podhůří. Najdeme ho nejčastěji v luzích a vlhčích typech mezofilních listnatých lesů, vyžaduje spíše živné a hlubší půdy. Na Moravě zřejmě zcela chybí, je nahrazen druhem árón východní ("Arum cylindraceum"). V četných publikacích však údaje o árónu plamatém z Moravy najdeme. Je tomu tak proto, že dříve lidé druhy nerozlišovali, popřípadě je rozlišovali špatně.

Árón plamatý ("Arum maculatum") je druh jednoděložné rostliny z čeledi árónovité ("Araceae"). Občas se vyskytují i jiné fonetické varianty rodového jména, hlavně áron, někdy i aron nebo arón, které jsou asi nesprávné. Kaplan in Kubát (2002) i Dostál (1989) udává árón (oboje dlouhé).

Arum maculatum is a common woodland plant species of the family Araceae. It is widespread across most of Europe, as well as Turkey and the Caucasus. It is known by an abundance of common names including snakeshead, adder's root, arum, wild arum, arum lily, lords-and-ladies, devils and angels, cows and bulls, cuckoo-pint, soldiers diddies, priest's pintle, Adam and Eve, bobbins, naked girls, naked boys, starch-root, wake robin, friar's cowl, sonsie-give-us-your-hand, jack in the pulpit and cheese and toast. The name "lords-and-ladies" and other gender-related names refer to the plant's likeness to male and female genitalia symbolising copulation.


Život.

Tarde se narodil ve městě Sarlat v departementu Dordogne v jiho-západní Francii.  Studoval práva v Toulouse a později v Paříži. Mezi lety 1869 a 1894 byl soudcem právě v Dordogne. Zatím co pracoval jako soudce, zajímal se o kriminologii a psychologický základ kriminálního chování. Kriminologické studie mu sloužily jako základ pro jeho sociologické práce. V osmdesátých letech 20. století si korespondoval s mnoha zástupci kriminální antropologie, a i díky tomu se později stal hlavním představitelem francouzské školy kriminologie.  Od roku 1894 pak působil na ministerstvu spravedlnosti v Paříži jako ředitel úřadu pro trestní statistiku. Roku 1900 se pak stal profesorem moderní filozofie na Collège de France. Jako takový byl jedním z nejvýznamnějších kritiků Durkheimovi práce.Kromě Durkheima ale kritizoval i např. Cesara Lombrosu, který tvrdil, že zločinné sklony jsou vrozené a fyziologicky rozpoznatelné. Tarde na rozdíl od něj zastával ve své práci Criminalité comparée názoru, že na kriminální jednání má velký vliv prostředí, kde subjekt žije.Zemřel roku 1904 v Paříži ve věku 61 let.

Dílo a teorie.

Fenomén nápodoby umožňuje Tardovi vysvětlit nadindividuální povahu společnosti, přičemž však - na rozdíl od Émila Durkheima - společnost nechápe jako bytost svého druhu, ale považuje ji pouze za souhrn jednotlivců. Právě procesy nápodoby, opozice a přizpůsobení, které jednotlivce vzájemně propojují, vytvářejí specifičnost společnosti jako celku.  Mechanismus nápodoby probíhá dle Tarda následovně: inovativní prvky, které se v individuálním jednání čas od času objeví, se někdy ujmou a jsou napodobovány druhými; tato nápodoba se pak šíří z centra inovace v soustředných kruzích; tyto kruhy z různých center se vzájemně protínají a vzniká mezi nimi opozice; výsledkem jejich soupeření je vždy určitá forma vzájemného přizpůsobení, čímž vzniká odlišná kvalita a tak další inovace, jež se opět začíná šířit.  Tarde se podobně jako např. Charles Horton Cooley domníval, že proces modernizace povede ke stále dokonalejší rovnováze mezi společností a individui a připisoval velkou úlohu rozvoji veřejného mínění podporovaného masmédii, přičemž mínění veřejnosti jako publika, jehož členové jsou oddělení v prostoru a čase, výslovně odlišoval od psychiky davu, jenž je shromážděn v určitém čase na určitém místě.

Gabriel Tarde (12. března 1843, Sarlat-la-Canéda – 12. května 1904, Paříž) byl francouzský sociolog a sociální psycholog. Proslul především svou formulací teorie nápodoby, která měla v jeho pojetí ambici vysvětlit veškeré společenské procesy.

Gabriel Tarde (; in full Jean-Gabriel De Tarde; 12 March 1843 – 13 May 1904) was a French sociologist, criminologist and social psychologist who conceived sociology as based on small psychological interactions among individuals (much as if it were chemistry), the fundamental forces being imitation and innovation.


Dobytí a zřízení Egejského vévodství.

Italské městské státy, mezi nimi zejména Janovská republika, Pisa a Benátská republika soustředili svůj imperiální zájem na egejské ostrovy již dávno před čtvrtou křížovou výpravou (1204). Italští obchodníci měli své obchodní stanice v Konstantinopoli a italští piráti často ve 12. století útočili na osadníky v Egejském moři. Po pádu Konstantinopole a (dočasném) vyvrácení Byzantské říše křižáky roku 1204 Benátčané, kteří na této výpravě měli lví podíl, mohli své plány v Egejském moři realizovat.  Vévodství Naxos bylo založeno v roce 1207 vůdcem benátské flotily, která čtvrtou křížovou výpravu do Konstantinopole doprovázela, Marcem Sanudem, synovcem benátského dóžete Enrica Dandola. Dobytí Kyklad byl od Marca Sanuda nezávislý a velmi riskantní podnik, ke kterému neměl od latinského císaře Jindřicha Flanderského svolení. Na jeho výpravě Marca doprovázel jeho bratranec Marino Dandolo, bratři Andrea(Ondřej) a Geremia(Jeremiáš) Ghisiové, a také Ravano delle Carceri, pán z Euboje a Philocalo Navigaioso, pán z Lémnu. Pro svou kampaň si Sanudo zařídil zapůjčení devíti galér z benátského loďstva. Sanudova flotila zakotvila v přístavu Potamidides na severozápadě Naxu a odtud Benátčané dobyli většinu ostrova.  Východní ortodoxní Řekové přesto pokračovali v odporu a zřídili si tábor kolem pevnosti Apalyros. Marco Sanudo Apalyros oblehl. Navzdory podpoře hlavních rivalů Benátek v Itálii Janovanů, pevnost po pěti až šesti týdnech obléhání padla.  Poté co byl v roce 1210 obsazen celý ostrov, Marco a jeho spolubojovníci brzy dobyli Milos a ostatní ostrovy v Kykladském souostroví a Marco Sanudo se prohlásil "Vévodou Egejského moře" nebo také "Vévodou z Naxu" a centrum své moci zřídil na Naxu. Sanudo zde vybudoval mocnou pevnost a Kyklady rozdělil na padesát šest provincií, které podělil jako léna mezi své spolubojovníky. Většina z nich vládla velmi autonomně a nejspíš platili Sanudovi nějaké dávky. Carcerimu a Navigaoisovi poté byly jejich ostrovy uděleny jako léno samotným latinským císařem, díky čemuž se fakticky stali vazaly Latinského císařství. Marco Sanudo se poté také stal vazalem císaře v Konstantinopoli raději, než být vazalem Benátek.  Dobyvatel Marco Sanudo vládl dvacet let (1207 - 1227). Ve svém osobním držení měl ostrovy Naxos, Páros, Antipáros, Milos, Sifnos, Kythnos, Ios, Amorgos, Kimolos, Sikinos, Syros a Folegandros. Bratranec Dandolo držel ostrovy Andros, Tinos, Mýkonos, Skyros, Skopelos a Serifos. Bratři Ghisiové měli v držení ostrov Cea. Théru spravoval Jacopo Barozzi, Anafi Leonardo Foscolo, Kythiru Marco Venier a Antikytheru držel Jacopo Viaro.

Administrativa, ekonomika a náboženství.

Spolu s novými pány přišel do země západoevropský feudalismus, což způsobilo zpřetrhání starého byzantského systému vlastnictví půdy zvaného "Pronoia". Obyvatelé povětšinou žili se svým novým benátským panstvem relativně v klidu a míru. Marco Sanudo a jeho nástupci na trůnu prováděli vůči Řekům velmi smířlivou a uvážlivou politiku, udělujíce jim dokonce léna ve snaze je ke státu více připoutat.  Benátčané s sebou do země přinesli také katolictví. Avšak jako ve všech křižáckých státech byli křesťané západního vyznání v Naxoském vévodství pouze menšinou, většinu tvořili původní Řekové pravoslavného, tj.ortodoxního vyznání. Marco Sanudo na Naxu jmenoval jako hlavního oficiálního náboženského představitele latinského arcibiskupa, ale ani Sanudo ani jeho nástupci se nepokoušeli ortodoxní řeckou většinu na katolictví obrátit násilím. Přesto však vévodové z Naxu omezili vliv východního kléru a nechali vyloučit všechny východní křesťany z významných státních pozic. Takto náboženským klíčem rozdělení křesťané postupně vytvořili sociální rozvrstvení, kde katolíci tvořili vládnoucí vrstvu ve městech, zatímco řečtí ortodoxní převažovali na venkově. Početné katolické minority tam žijí dodnes. Římskokatolická diecéze Naxos vznikla ve 13. století, od roku 1522 byla arcidiecézí.  Velkou starostí egejských Benátčanů byly nákladné obchodní cesty na ostrovy daleko od Anatolie, které nyní mohli ovládat, ačkoliv zůstávaly součástí Latinského císařství a později obnovené Byzantské říše až do doby, kdy je ve 14. století definitivně dobyli Turci a připojili je k Osmanské říši. Mimo zajišťování ochrany obchodních námořních tras pro obchodní lodě Benátčané exportovali do Benátek korund a mramor, které se těžili na Naxu. Některá latinská feudální práva na Naxu a dalších ostrovech se zachovala až do roku 1720, kdy je zrušili osmanští Turci.

Pozdější historie.

"Anály" latinského Egejského vévodství se při popisování historie vévodství soustřeďují především na rodiny Sanudo, Dandolo, Ghisi, Crispo a Sommaripa, Venier a Quirini, Barozzi a Gozzadini. Na Naxu se vystřídalo celkem dvacet jedna vévodů jako vazalové latinských císařů i villehardouinských knížat z Achaje, Anjouovců v Neapolském království (1278) a po roce 1418 Benátské republiky.  V roce 1236 bylo Vévodství Naxos nominálně uděleno Guillaumu II. z Villehardouinu, budoucímu achajskému knížeti. Vévoda Marco II. Sanudo ztratil ve prospěch Byzantské říše, jejíž flotilu vedl na konci 13. století admirál italského původu Licario, mnoho ostrovů, kromě Páru a Naxu. V roce 1317 zaútočila Katalánská společnost na zbytky vévodství. Roku 1383 příslušníci rodu Crispi vedli otevřené ozbrojené povstání a z naxoského trůnu svrhli dynastii Carceri- Niccolo II. vládl 1364-71 jako manžel vévodkyně Florentie I. Sanudo (1361-71), poté v l.1371-83 Niccolo III. Carceri. Během vlády vévodů z dynastie Crispi se sociální systém a zemědělství rozložily úplně a dominanci získalo pirátství.

Úpadek a osmanské dobytí.

Ještě před tím, než bylo za vlády posledního vévody z Naxu Giacoma IV. sultánem Selimem II. (1566-1574) dobyto, bylo vévodství přinuceno osmanským Turkům platit tribut. Sultán jmenoval posledního zástupce státu Egejské vévodství, portugalského žida Josefa Nasiho, který vládl v letech 1566 - 1579.  Josef Nasi se oženil se svou sestřenicí, doñou Reynou Nasi, dědičkou rodu Mendesů, který poskytl Nasimu i jeho majetku útočiště po Alhamberském dekteru o vyhnání židů. Po Josefově smrti roku 1579 sultán vyvlastnil většinu vdovina majetku, který čítal asi devadesát tisíc dinárů, které měla vyhrazeny ve své ketubě. Spolu se zbytkem svého dědictví doña Reyna držela také hebrejský knihtisk, nejprve ve svém paláci v Belvederu a později na předměstí Konstantinopole.  Vláda západních křesťanů po tomto datu však nebyla zcela vymýcena. Rod Gozzadini z Bologny, který vládl na ostrově Sifnos dále nesli titul „vévody z Naxu“. Pod benátskou správou zůstaly i některé další menší ostrovy v Kykladském souostroví. Ostrov Tenos Benátčané drželi až do roku 1714. Poslední benátské přístavy v Moreji (Peloponésu) byly dobyty roku v roce 1718. Dalmátský šlechtic Gaspar Graziani začal někdy po roce 1519 nosit titul „vévoda z Naxu“, který pravděpodobně ztratil buď v roce 1619, když získal titul moldavského knížete, nebo o rok později, když byl popraven.

Další benátská území v egejském moři.

Některá další území kontrolovala Benátská republika přímo jako svou kolonii a ne jako součást Vévodství Naxos či Latinského císařství. Od vůdce čtvrté křížové výpravy Bonifáce z Montferratu roku 1204 Benátky odkoupily Krétu a od roku 1207 do roku 1211 ji dobývali od Maltézana Enrica Pescatora, který Krétu ovládl roku 1206. Giacomo Tiepolo zde byl ustanoven jako první vévoda. Benátky také kontrolovaly většinu ostrova Eubója, kde měli své obchodní kolonie a dále ovládaly několik přístavů na řecké pevnině.

Vévodství Naxos, známé také pod názvem Egejské vévodství (italsky a řecky ) byl křižácký stát založený Benátčanem Marcem Sanudem v letech po čtvrté křížové výpravě roku 1207 na Kykladských ostrovech v Egejském moři. Centrum státu se nacházelo na ostrovech Naxos a Páros.

The Duchy of the Archipelago (, ), or also Duchy of Naxos or Duchy of the Aegean, was a maritime state created by Venetian interests in the Cyclades archipelago in the Aegean Sea, in the aftermath of the Fourth Crusade, centered on the islands of Naxos and Paros. It included all the Cyclades (except Mykonos and Tinos). In 1537 it became a tributary of the Ottoman Empire, and was annexed by the Ottomans in 1579; however, Christian rule survived in islands such as Siphnos (conquered by the Ottomans in 1617) and Tinos (conquered in 1715).


Životopis.

Narodila se do dvojjazyčné rodiny v Rochefort v Charente-Maritime a v raném věku začala číst francouzsky a anglicky. Po absolvování pařížské Sorbony,pracovala jako novinářka až do roku 1946, kdy se přidala ke Gallimard Publishers, kde pracovala jako redakční sekretářka a tam také získala svůj pseudonym Dominique Aury.  Jako zanícená čtenářka anglické a americké literatury Desclos buďto přeložila nebo představila francouzským čtenářům díla slavných autorů, jako jsou např. Algernon Charles Swinburne, Evelyn Waugh, Virginia Woolfová, T. S. Eliot, Francis Scott Fitzgerald a mnoho dalších. Stala se vysoce uznávanou literární kritičkou a byla členkou mnoha porot udílejících literární ocenění.  Její milenec a zaměstnavatel Jean Paulhan učinil poznámku o tom, že žádná žena není schopna napsat erotický román. Aby Desclos dokázala, že se mýlil, napsala sadomasochistický ilustrovaný román s názvem Histoire d'O ("Příběh O"), který byl publikován pod pseudonymem Pauline Réage v červnu 1954. Nejenom, že tento kontroverzní román dokázal, že se Paulhan mýlil, ale zaznamenal také komerční úspěch. Vzbudil také spekulace o pravé identitě autorky. Mnozí pochybovali, o tom, že se jedná o tak rezervovanou, intelektuálně založenou a skoro puritánskou ženu, jakou byla Dominique Aury.  K tomu všemu, obrázkový obsah knihy zažehl tak velkou kontroverzi, že následující březen státní představitelé vznesli obvinění za oplzlost vůči vydavateli a záhadnému autorovi, který byl roku 1959 vyveden ze soudní síně.  Nicméně soudce nařídil veřejný zákaz této knihy a její omezení prodeje mladistvým. Po vypršení veřejného zákazu v roce 1967 vydala závěr Příběhu O s názvem "Retour à Roissy", a to opět pod pseudonymem Pauline Réage. Podle současného životopisu zpracovaného Angie Davidem, Desclos toto pokračování nenapsala.  V roce 1975 dělala Anne Desclos rozhovor na téma erotických knih s autorkou a novinářkou Régine Deforgesová, v té době stále nebylo jasné, že je autorkou Příběhu O. Autorství přiznala až čtyřicet let po vydání knihy v rozhovoru pro magazín The New Yorker.  V některých částech svého života vedla aktivní bisexuální život. Anne Desclos zemřela v Corbeil-Essonnes v Île-de-France.

Adaptace.

V roce 2000 Guido Crepax zkombinoval její Příběh O s nejznámějším dílem Markýze de Sade Justýna a vytvořil z nich ilustrovanou verzi románu.

Anne Desclos (23. září 1907, Rochefort, Francie – 27. dubna 1998, Corbeil-Essonnes) byla francouzská novinářka a spisovatelka píšící pod pseudonymy "Dominique Aury" a "Pauline Réage".

Anne Cécile Desclos (23 September 1907 – 27 April 1998) was a French journalist and novelist who wrote under the pseudonyms Dominique Aury and Pauline Réage, and is best known for her erotic novel "Histoire d'O" ("Story of O").


Život.

Původ.

Princ Mahidol byl 69. potomek krále Čulalongkorna a sedmý královny Savang Vadhany. Jeho matka navíc adoptovala čtyři další prince, jejichž matky, vedlejší královy ženy, zemřely. Mezi nimi prince Rangsita Prayulsaka (pozdějšího Prince z Čainatu), který byl blízkým přítelem prince Mahidola během jeho dětství. V pozdější době hrál důležitou roli v Mahidolově kariéře a byl jmenován regentem jednoho z Mahidolových synů – Bhumibola.

Studium.

Stejně jako ostatní synové krále Čulalongkorna zahájil své vzdělání na Královské škole uvnitř Velkého Paláce. Ve třinácti letech obdržel titul Princ ze Songhla.  V roce 1905 byl poslán do Londýna a po roce a půl na Harrow School se přesunul do Německa, kde na přání svého otce začal v Postupimi studovat Královskou pruskou přípravnou školu. Poté pokračoval ve vojenském vzdělávání na Imperiální vojenské akademii Gross Lichterfelde v Berlíně. Na další přání, tentokráte svého nevlastního bratra, krále Vajiravhuda, začal navštěvovat Mürwickou Námořní akademii ve Flensburgu. Během tamního studia vyhrál soutěž v designu ponorek. Roku 1912 byl povýšen na nadporučíka (lieutenant) jak v „Imperiálním Německém Námořnictvu“ tak i v „Královském Thajském Námořnictvu“.  Princ se vrátil do Thajska na začátku první světové války v roce 1914 a byl přijat jako učitel na Královské námořní akademii. Jeho zájem o menší plavidla trval, včetně ponorek a torpédových lodí, avšak tím se dostával do konfliktů s jinými důstojníky, většinou s těmi, kteří studovali v Británii a preferovali větší lodě. Princ cítil, že jeho odborné znalosti nebudou nikdy využity rezignoval pouhých devět měsíců po vstupu do námořnictva.

Zdravotnictví v Thajsku.

Pak vstoupil na scénu jeho nevlastní bratr a starý přítel princ Rangsit. V tu dobu byl šéfem Královské lékařské akademie. V té době lékařství a veřejné zdraví nemělo příliš mnoho zastánců, lékařství v Thajsku tak velmi zaostávalo za úrovní západních standardů. Lékařská akademie a její nemocnice Siriraj byla malá, přeplněná, bez peněz, bez dostatečného množství personálu a špatně technicky zásobená. Princ Rangsit, princ nižší královské třídy (jeho matka nebyla šlechtického rodu), si myslel, že kdyby někdo více známý a z vyšší královské třídy, jako byl princ Mahidol, podporoval zlepšení situace v lékařství a veřejném zdraví v Thajsku, mohlo by se zvýšit zájem veřejnosti a zvýšit přísun peněz. Strategicky pozval prince Mahidola na výlet lodí po bangkockých kanálech Bangkok Yai a Bangkok Noi. Nemocnice Sirijah byla po cestě a tak svého nevlastního bratra pozval, aby se kolem porozhlédl. Poté co poznal jeho reakci na neutěšený stav nemocnice, požádal ho o pomoc. Tehdy Mahidolova odpověď nebyla příliš pozitivní a rovněž naznačil, že o lékařství neví takřka nic. Avšak po pár dnech změnil názor a souhlasil. Také se rozhodl že bude v tomto oboru studovat.

Studium medicíny.

Princ Mahidol tedy odjel studovat veřejné zdravotnictví na Harvard University v Massachusetts. Požádal také prince Rangsita, aby vybral čtyři studenty, kteří by odjeli s ním. Dva studenty medicíny by podporoval on sám a dvě studentky - zdravotní sestry – které by podporovala jeho matka, královna Savang Vadhana. A tak se potkal s 18letou zdravotní sestrou, slečnou Sangwal Talabhat, budoucí manželku prince Mahidola a matku dvou budoucích králů Thajska. Mahidol se pečlivě staral o svěřené studenty a tak se mohl sblížit se slečnou Talabhat, která jej o tři roky později následovala do Thajska na pohřeb královny Saovabhy. Během návštěvy se vzali a jejich sňatku požehnal jeho nevlastní bratr král Vajiravhud. Po návratu na Harvard získal roku 1921 certifikát ve Veřejném zdravotnictví.  Po skončení studií odjel na krátkou dobu do Edinburghu, ale také byl požádán thajskou vládnou, aby pomohl spojit se s Rockenfellerovou nadací, která nabízela finanční a technickou pomoc k vylepšení vzdělávání v medicíně a veřejném zdravotnictví v Thajsku. Jeho první potomek, princezna Galyani Vadhana, se narodila v Londýně roku 1923. Ve stejném roce se vrátil do Thajska jako generální ředitel univerzitního oddělení Ministerstva školství. Mimo své administrativní povinnosti také vyučoval na Královské lékařské akademii.  Roku 1925 odjel do německého Heidelbergu kvůli léčbě svých ledvin než se opět měl vrátit na Harvard ke studiu medicíny. Při pobytu v Heidelbergu se mu narodil první syn princ Ananda Mahidol. A jeho nejmladší syn princ Bhumibol se narodil v Massachusetts v roce 1927; šest měsíců poté princ Mahidol získal s vyznamenáním titul Doktora medicíny. Do Thajska se vrátil v prosinci 1928.

Lékař.

Jedna z prvních věcí, které udělal po návratu bylo zavedení stipendia pro studenty na poli medicíny, ošetřovatelství a veřejného zdravotnictví. Také se chtěl vrátit do nemocnice Siriraj jako praktikující lékař, ale jeho status prince se stal problémem a zdálo se, že je příliš významný na to, aby pracoval jako lékař. To jej neodradilo a vybral si jinou nemocnici ve více rovnostářském prostředí – misijní McCormickovu nemocnici v Čiang Mai. Pracoval tam ve dne v noci jako a jeho pacienti jej přátelsky nazývali „Mo Čao Fa“ (Princ Doktor).

Smrt.

Ale čas plynul a jeho ledviny se znovu ozvaly. Tři týdny po zahájení své práce odjel do Bangkoku, aby se zúčastnil pohřbu svého strýce a už se nemohl do Čiang Mai vrátit. Byl mu navíc zjištěn jaterní absces a jeho zdraví se pomalu zhoršovalo. Princ Mahidol zemřel 24. září 1929 v paláci Sapathum.  Posmrtně mu byl dál titul Princ Otec (Somdej Pra Mahitalathibet Adulyadejvikrom Pra Boromaradžačanok)  Jeho odkaz přetrvává do dnešních dnů. Studenti posílaní díky stipendiím do světa jsou klíčoví hráči v moderní thajské medicíně, mnoho z nich jsou významní učitelé, někteří pomáhají zakládat nové lékařské školy a univerzity. Královská lékařská akademie se později stala Lékařskou fakultou při nemocnici Siriraj. Byla to klíčová fakulta Lékařské Univerzity po jejím založení v roce 1943. Roku 1969 byl královským výnosem změněn název univerzity na Mahidolovu Univerzitu a Univerzitu prince ze Songhla.  Na památku stého výročí od narození roku 1992 byla vytvořena Cena prince Mahidola, která je mezinárodní cenou na poli medicíny, veřejného zdravotnictví a sociálních služeb.

Jeho Výsost Princ Mahidol Adunjadét ze Songkhla (Somdej Čao Fa Mahidol Adulyadej Kromma Luang Songkhla Nakarin – „thajsky – สมเด็จฯ เจ้าฟ้ามหิดลอดุลยเดช กรมหลวงสงขลานครินทร“) (1. ledna 1892 – 24. září 1929) byl otec thajských králů Anandy Mahidola (Rama VIII) a Pchúmipchona Adunjadéta (Rama IX). Také byl nazýván otcem moderní medicíny a veřejného zdraví Thajska.

Mahitala Dhibesra Adulyadej Vikrom, the Prince Father ( , 1 January 1892 – 24 September 1929), formerly Mahidol Adulyadej, Prince of Songkla () or Mahidol Songkla, was the father of King Ananda Mahidol (Rama VIII) and King Bhumibol Adulyadej (Rama IX) of Thailand. He was also regarded as the father of modern medicine and public health of Thailand. He also founded the House of Mahidol or the present Royal Family of Thailand.  Prince Mahidol was the 69th child of King Chulalongkorn and the 7th of Queen Savang Vadhana. His mother also adopted four other royal princes whose commoner mother (Chao Chom Manda) had died; among them was Prince Rangsit Prayulsak, later Prince of Chainat, who became a very close friend of Prince Mahidol during his childhood. Later in their lives, Prince Rangsit would play a pivotal role in Mahidol's career, and would later be appointed regent to one of Mahidol's sons, Bhumibol.


Název.

Prvním sídlem na území Jevpatorije byla řecká kolonie "Kérkintis". Patřila do Pontské říše císaře Mithriada VI., zvaného též "Eupatór". Z tohoto přízviska byl po dobytí Krymu Ruským impériem vytvořen ruský (a dnes současně ukrajinský) název Jevpatorija (Евпато́рия; , - Євпат́орія). V některých jazycích včetně starší češtiny se objevuje též název Eupatoria vycházející z řecké podoby jména.  V krymské tatarštině a dalších turkických jazycích nese město název Kezlev, který byl utvořen patrně od chazarského názvu "Güzliev" (doslova „krásný dům“), názorů však existuje více.

Dějiny a pamětihodnosti.

Město má přes 2500 let dlouhou historii, na jejímž počátku stojí řecká kolonie Kérkintis. Později město náleželo Pontu, v raném středověku pak říši Chazarů, poté Krymskému chanátu. V závěru 18. století dobyla město (stejně jako celý Krym a jižní Ukrajinu – tzv. Novou Rus) vojska Ruského impéria. Roku 1784 pak město získalo současný název, který, podobně jako Oděsa či Sevastopol, vychází z řečtiny a měl symbolizovat návaznost Ruské říše na vyspělou řeckou civilizaci.  Roku 1855 se poblíž města odehrála Bitva u Jevpatorije, jedna z bitev krymské války.  Největší rozkvět město zažilo v 2. polovině 19. století a na začátku století 20., kdy se dočkala mj. divadla (1910), musea, tramvajové dopravy a železnice (1915). 20. století pak přineslo rozvoj rekreační a lázeňské infrastruktury.  Na Štědrý den roku 2008 došlo v jednom z místních panelových domů k výbuchu plynu, který usmrtil 27 osob. Na místo tragédie se dostavil i prezident Juščenko a premiérka Tymošenková.  Jevpatorija má množství architektonických památek, mezi něž patří pravoslavný kostel Sv. Mikuláše z konce 19. století, ze starších památek pak mešita "Džuma-Džami", "tekiye" dervišů, chrámový komplex (kenesa) krymských Karaimů a další. Pobýval zde také polský básník Adam Mickiewicz a napsal zde jeden ze svých "Krymských sonetů".

Hospodářství a doprava.

V Jevpatoriji nejsou žádné velké průmyslové podniky. Převažují malé a střední podniky, zejména potravinářské.  Jevpatorija je spojena frekventovanými příměstskými vlaky se Saki a Simferopolem. V letní sezóně sem navíc denně míří několik přímých vlaků zejména z Moskvy a Kyjeva. Dosažitelná je také autobusem. Funguje zde námořní přístav.  Ve městě je také v provozu nevelká síť tramvajové dopravy.

Jevpatorija je lázeňské město v mělkém Kalamitském zálivu Černého moře v rovinaté západní části Krymu založené Ruskem v roce 1784, Dnes je sporné území považovaného za část Ukrajiny, ale od Krymské krize je znovu ovládané Ruskem. V roce 2006 zde žilo 106 500 obyvatel.

Yevpatoria (; ; ) is a city of regional significance in Western Crimea, north of Kalamita Bay. Yevpatoria serves as the administrative center of Yevpatoria Municipality, one of the districts ("raions") into which Crimea is divided. Population:


Gingivitida – zánět dásní.

Nejběžnějším onemocněním dásní a přilehlých tkání je gingivitis neboli zánět dásní. Trpí jím až 90 % dospělé populace. Způsobuje jej zejména nedostatečná ústní hygiena. Mezi rizikové skupiny patří hlavně těhotné ženy, špatně kontrolovaní diabetici, osoby užívající orální antikoncepci, kortikoidy či některé speciální léky. Neléčený zánět dásní se časem rozvíjí v závažnější onemocnění – v tzv. parodontitis (lidově parodontóza), které je příčinou úbytku kosti kotvící zuby a následně vede až k jejich ztrátě. Zánět dásní způsobují bakterie, které se hromadí v ústech a vytvářejí tzv. zubní plak – tenkou vrstvu, která přilne na povrch zubů. Není-li zubní plak pravidelně odstraňován, postupně ztvrdne a změní se v zubní kámen. Ten pak dráždí dáseň a poskytuje větší prostor pro růst bakteriální infekce. Je-li onemocnění dásní zachyceno v počáteční fázi, lze jej úplně vyléčit. U neléčeného pacienta však zubní kámen postupně roste a dráždí okolní dáseň, která reaguje ústupem. Počáteční gingivitida tak vyústí v parodontitidu, kde společně s dásní ustupuje i kostěné lůžko zubů, které se působením bakterií postupně rozkládá a následně dochází ke ztrátě zubů.

Příznaky a stanovení diagnózy.

Příznaky zánětu dásní lze rozpoznat velmi jednoduše. Dásně jsou zanícené, rudé a oteklé. Snadno krvácí a mohou být měkké, ale ve většině případů nebolí. Lékař obvykle rozpozná zánět dásní pouhým pohledem do pacientových úst. Závažnost postižení dásní lékař určí měřením jejich krvácivosti. Toto vyšetření stomatolog provádí pomocí zakulacené sondy a je zcela bezbolestné. Stupeň krvácení pak lékař vyhodnocuje u všech zubů, přičemž součet za celou ústní dutinu reprezentuje tzv. PBI index, který objektivně vypovídá o stavu dásní, respektive o kvalitě ústní hygieny. Platí jednoduché pravidlo: špatná ústní hygiena = silné krvácení z dásně, optimální ústní hygiena = žádné krvácení z dásně.

Stupeň závažnosti krvácení dásní.

Stupeň závažnosti krvácení (0–4) je zaznamenáván u každého mezizubního prostoru. Po zápisu se sečte celkový počet bodů a vyhodnotí se závažnost onemocnění dásní. Cílem zubního lékaře nebo dentální hygienistky, kteří provádějí kromě profesionálního čištění zubů – odstraňování zubního kamene, též výuku techniky čištění zubů, je snížit součet bodů alespoň pod 15. Index krvácení z dásně je možné snížit na nulu, tedy na stupeň naprostého uzdravení, a to za předpokladu, že má mezizubní prostor hladké stěny a může být důkladně vyčištěn nití nebo mezizubním kartáčkem.

Léčba zánětu dásní.

Léčba spočívá v důsledné ústní hygieně. Zubní lékař nebo zubní hygienistka provede ordinační čištění zubů, které kromě eliminace zubního plaku odstraní i zubní kámen, čímž se zlepší možnosti dokonalého odstraňování zubního povlaku v domácích podmínkách. Nezbytná je spolupráce pacienta s lékařem, a to zejména v oblasti dokonalého provádění ústní hygieny zahrnující čištění zubů správnou technikou a čištění prostorů mezi zuby mezizubními kartáčky a zubní nití. Doporučovaným zakončením každodenní ústní hygieny je výplach ústní dutiny ústní vodou.

Prevence.

Prevencí vzniku zánětlivého onemocnění dásní je jednoznačně pravidelně a správně prováděná ústní hygiena. Profesionální ústní hygienu v ordinaci zubního lékaře nebo u dentální hygienistky je vhodné podstoupit každých 6 měsíců.

Zánět dásní (odborně gingivitida) je infekce vyvolaná bakteriemi zubního plaku, který se tvoří na zubech a dásních. Tyto bakterie uvolňují agresivní a jedovaté látky. Tělo se bakteriím brání tzv. zánětem. Ten se projevuje zčervenáním, podrážděním, otoky, bolestí. Tělo pumpuje do zanícených dásní obranné krvinky. Dáseň je zvětšená (oteklá), proto křehká. U takto nemocných dásní dochází snadněji k jejich poranění a krvácení. Na vzniku zánětu dásní se může podílet také kouření, stres, cukrovka, vyšší věk, nebo genetické dispozice. Zánět dásní se může stát počátečním stádiem parodontitidy. Preventivně i léčebně je velmi důležitá zubní hygiena, hlavně čištění zubů pomocí kartáčku a mezizubních kartáčků. Po vyčištění zubů – tj. odstranění plaku – lze také použít speciální zubní pasty, ústní vody, masážní roztoky.

Gingivitis is a non-destructive disease that causes inflammation of the gums. The most common form of gingivitis, and the most common form of periodontal disease overall, is in response to bacterial biofilms (also called plaque) that is attached to tooth surfaces, termed "plaque-induced gingivitis". Most forms of gingivitis are plaque-induced. While some cases of gingivitis never progress to periodontitis, periodontitis is always preceded by gingivitis. Gingivitis is reversible with good oral hygiene; however, without treatment, gingivitis can progress to periodontitis, in which the inflammation of the gums results in tissue destruction and bone resorption around the teeth. Periodontitis can ultimately lead to tooth loss.


Historie.

Prototyp systému common rail vyvinul koncem 60. let Švýcar Robert Huber. Ve vývoji v období let 1976 až 1992 pokračovala Spolková vysoká technická škola v Curychu. V polovině devadesátých let Dr. Shohei Itoh a Masahiko Mijaki z firmy Denso vyvinuli common rail pro velká nákladní vozidla. Prvním prakticky použitelným systémem označeným "ECD-U2 Common Rail" byl vybaven automobil Hino Raising Ranger.  V devadesátých letech spolupracovaly na vývoji firmy Magneti Marelli, Výzkumné centrum Fiat a Elasis, tato fáze skončila v roce 1994. Koncem roku 1993 zakoupila patenty německá firma Robert Bosch GmbH a pokračovala ve výzkumu a vývoji pro uvedení do sériové výroby. V roce 1997 přišly na trh první modely osobních automobilů, nejprve 1. října Alfa Romeo 156 1.9 JTD a později i Mercedes-Benz E 320 CDI.

Princip.

Na rozdíl od běžných systémů, kde jde palivo pomocí čerpadla vedeno z palivové nádrže nízkotlakovým potrubím přes jemný čistič paliva do vysokotlakých čerpadel jednotlivých válců a z nich pak vysokotlakým potrubím rovnou do vstřikovače, je v systému common rail palivo vedeno z vysokotlakového čerpadla do zásobníku tlaku – "rail", který je jeden společný – "common" pro všechny válce motoru. Ze zásobníku je palivo rozvedeno k jednotlivým vstřikovačům ve válcích. Vysokotlaké čerpadlo je u common rail jedno, obvykle třípístové nebo u větších motorů dvě. Čerpadla musí být dimenzována na dodávku maximálního výkonu, tlak v zásobníku je udržován ventilem a přebytečné palivo se vrací do sání čerpadla či do nádrže. U nejmodernějších provedení tohoto systému dosahuje vstřikovací tlak 1 800 barů, ke konci roku 2007 se vyráběly systémy s tlakem okolo 2 000 barů. Tato soustava je velmi vhodná pro současné víceválcové motory s přímým vstřikem paliva. Správný moment, kdy se má palivo vstříknout do válce, a jeho množství určuje elektronická řídicí jednotka v každém válci motoru prostřednictvím vstřikovačů. Vstřikovače byly v prvních dvou generacích řízeny pomocí elektromagnetického ventilu.  První generace systému common rail z roku 1997 používala tlak 1 350 barů, druhá generace z roku 2001 už 1 600 bar. Třetí generace s novými, ještě přesnějšími a rychlejšími piezo-inline vstřikovači byla představena v roce 2003. Modifikacemi a vylepšení se dosáhlo na rozdělení systému na dvě základní větve, podle toho jaký princip je využit u vstřikovačů. Jedná se systémy založené na piezoelektrickém nebo magnetickém jevu. V roce 2017 dosahují aktuální maximální tlaky používané v common rail systému 3000 bar.  Common rail se uplatňuje ve stále větším počtu automobilů, začal se používat i v nákladních vozech, jedním z prvních výrobců byla firma MAN (modelové řady "TGS", "TGX"). V současnosti vyrábí systémy common rail společnosti Bosch, L'Orange, Delphi, Denso, Magneti Marelli a Siemens-VDO.

Užití ve vozidlech.

Výrobci automobilů označují své vozy vybavené systémem Common rail různě (řazeny abecedně):

Common rail (také Common-Rail) je systém přísunu paliva do vznětových ale i zážehových motorů. V podstatě se jedná o vysokotlakový zásobník, jímž je trubka (common rail), která vydrží vysoký tlak pumpy paliva. Je obyčejně většího průměru, tak aby v ni nedocházelo ke kolísání tlaku paliva, které ubývá při vstřiku. Palivo vstřikované do válce jemněji rozptýlené více menšími otvory vstřikovače k tomu potřebným vyšším tlakem tvoří lépe hořlavou směs, čímž se dosahuje vyšší účinnosti motoru, vyššího točivého momentu a výkonu, menších emisí a nižší hlučnosti a vibrací - to i díky vyrovnanosti jednotlivých válců eliminací přípravy dávky paliva pro válce odděleně - zdroj tlaku je jeden a zbývá tak rozptyl ve velikosti dávky a časování daný vedením, vstřikovačem a rozdíly v geometrii jednotlivých válců. Oproti jiným systémům je tlak paliva vytvářen nezávisle na otáčkách motoru a vstřikovaném množství paliva a je vždy dostatečný – právě díky zásobníku tlaku.

Common rail direct fuel injection is a direct fuel injection system for diesel engines.  It features a high-pressure (over ) fuel rail feeding solenoid valves, as opposed to a low-pressure fuel pump feeding unit injectors (or pump nozzles). Third-generation common rail diesels now feature piezoelectric injectors for increased precision, with fuel pressures up to .  High pressure injection delivers power and fuel consumption benefits over earlier lower pressure fuel injection, by injecting fuel as a larger number of smaller droplets, giving a much higher ratio of surface area to volume. This provides improved vaporization from the surface of the fuel droplets, and so more efficient combining of atmospheric oxygen with vaporized fuel delivering more complete combustion.  In petrol engines, it is used in gasoline direct injection engine technology.


Životopis.

Bachelard se narodil v chudé rodině, po maturitě a vojenské službě pracoval od roku 1907 v Paříži na poště a ve volném čase studoval matematiku, fyziku a chemii. Tři roky strávil na frontě a byl vyznamenán Válečným křížem za statečnost. Po válce dokončil studia a v letech 1919 až 1930 učil v Bar-sur-Aube fyziku a chemii. Zároveň studoval filosofii a promoval 1927 disertací "O aproximativním poznání". Roku 1930 nastoupil na univerzitu v Dijonu a roku 1940 se stal profesorem dějin a filosofie vědy na pařížské Sorbonně. Roku 1951 byl vyznamenán Řádem čestné legie a 1955 byl zvolen členem "Académie des sciences morales et politiques".  Měl dceru Suzanne Bachelard (1919 - 2007). Spolu s ní je pochován na hřbitově v obci Bar-sur-Aube.

Myšlení.

Bachelard byl ve vědě i ve filosofii autodidakt a řada jeho knih má blízko k poezii. Jeho rané práce se týkají filosofie vědy: kolem roku 1900 došlo ve vědě k několika převratným proměnám pohledu na svět a Bachelard se tuto schopnost vidět nově snažil uplatnit i ve filosofii. Jak vědy musí i filosofie být tvořivou činností, musí být otevřená novým náhledům. Bachelard se hlásil k Descartovu racionalismu, ale jak empirismus tak racionalismus mohou postihnout jen jisté stránky skutečnosti. Filosofie potřebuje vědu a věda potřebuje filosofii, aby věděla, co dělá. Empirické a teoretické poznání se tedy doplňují a podmiňují a Bachelard hovoří o „surracionalismu“. Vědecké poznání se od běžného smyslového poznání ostře liší tím, že je založeno na hypotézách, že je kritické a nezaujaté. Není spojité, nýbrž podléhá „mutacím“, kdy se vědci musí zbavit „epistemologických bariér“ ("obstacle épistémologique"); proto jsou dějiny vědy plné „epistemologických přeryvů“.  Ani skutečnost a zejména čas nejsou spojité, nýbrž vždy přetržité, neboť jen tak v nich mohou vznikat nové počátky. „Jenom nicota je skutečně spojitá.“ Tuto otevřenost pro nové sdílí věda a filosofie s poezií, s básnickou imaginací. „Ve vývoji vskutku tvořivém platí jen jeden obecný zákon, a to že u kořene každého pokusu o další vývoj je vždy nějaká nehoda ("accident").“ V této souvislosti se Bachelard zprvu hodně zabýval psychoanalýzou, později se s ní však rozešel, protože vědecká i básnická inspirace pochází podle něho z věcí, ne z vlastního nevědomí.  Jako dlouholetý učitel se Bachelard zabýval také didaktikou, kde kladl hlavní důraz na probouzení „nezištného zájmu“ o poznání, na výchovu k otevřenosti a k vlastní aktivitě:

Působení.

Bachelard měl velký vliv na dvě generace francouzských filosofů i vědců. Jeho přímým žákem a nástupcem byl Georges Canguilhem. Na Bachelardovu epistemologii a teorii vědy navázali Alexandre Koyré, Thomas Kuhn, který rozvinul jeho pojem „epistemologického zlomu“, Michel Foucault, Roland Barthes i Emmanuel Lévinas, který převzal představu nespojitého času vždy nových počátků. Zda se Bachelardovou myšlenkou poznávání jako „přibližování“ ("connaissance approchée") inspiroval Karl Popper, není jisté. Oba se však účastnili 8. filosofického kongresu v Praze (1934), kde Bachelard na toto téma přednášel.  Bachelardovy práce o imaginaci oceňovali postmodernističtí a hermeneutičtí filosofové, mj. Paul Ricœur v díle "Živá metafora"; mezi spisovateli se k Bachelardovu odkazu hlásí např. romanopisec Michel Tournier.

Gaston Bachelard (27. června 1884, Bar-sur-Aube, Champagne – 16. října 1962, Paříž) byl francouzský filosof a spisovatel 20. století. Zabýval se hlavně filosofií vědy, epistemologií a poetikou, protože vědu a básnickou imaginaci pokládal za dvě rovnocenné cesty lidského růstu.

Gaston Bachelard (; ; 27 June 1884 – 16 October 1962) was a French philosopher. He made contributions in the fields of poetics and the philosophy of science. To the latter he introduced the concepts of "epistemological obstacle" and "epistemological break" ("obstacle épistémologique" and "rupture épistémologique"). He influenced many subsequent French philosophers, among them Michel Foucault, Louis Althusser, Dominique Lecourt and Jacques Derrida, as well as the sociologist Pierre Bourdieu.  For Bachelard the scientific object should be constructed and therefore, different from the positivist sciences, information is in continuous construction. Empiricism and rationalism are not regarded as dualism or opposition but complementary, therefore studies of a priori and a posteriori or in other words reason and are dialectic and are part of scientific research.


Život.

Christopher Tolkien se narodil v Leeds v Anglii jako třetí a nejmladší syn J. R. R. Tolkiena. Jeho matkou byla Edith Tolkienová. Během druhé světové války sloužil jako pilot u Royal Air Force a potom studoval angličtinu na Oxfordské univerzitě.  V dětství mu otec vyprávěl příběhy o Bilbu Pytlíkovi, v mládí mu potom Christopher dával zpětnou vazbu na "Pána prstenů". Měl za úkol vytvořit mapy Středozemě do knih z otcových někdy i protikladných nákresů. Hlavní mapu nakreslil v 70. letech, aby opravil některé chyby a opomenutí.  V letech 1964 až 1975 byl jako jeho otec docentem a tutorem na Univerzitě v Oxfordu.  V roce 2001 obdržel žádost o vyjádření svého postoje k filmové trilogii "Pán prstenů" režírované Peterem Jacksonem. Vyjádřil obavy, že ve filmovém zpracování nemusí zůstat podstata díla, ale zdůraznil, že je to jenom jeho názor.  Christopher žil ve Francii se svou druhou ženou Baillie Tolkienovou, která se podílela jako editorka na vydání knihy "Dopisy Dědy Mráze" ("The Father Christmas Letters"), díla J. R. R. Tolkiena. Mají dvě děti, Adama a Rachel. Jeho syn z prvního manželství, Simon Tolkien, je advokát a romanopisec.  Zemřel 16. 1. 2020 V noci ze středy na čtvrtek v nemocnici v Draguignanu na jihovýchodě Francie, kde od 70. let minulého století žil.

Dílo.

J. R. R. Tolkien napsal velké množství prací spojených se Středozemí, které však nebyly za jeho života publikovány. Přestože původně zamýšlel vydat "Silmarillion" spolu s "Pánem prstenů" a některé části díla již byly dokončeny, zemřel v roce 1973 aniž by práci dokončil.  Po smrti svého otce se Christopher pustil do organizace jeho poznámek, z nichž některé byly napsány na kousky použitého papíru před půl stoletím. Většina z nich byla psána ručně, občas dokonce přes napůl vymazané dřívější náčrty. Jméno postavy se běžně změnilo i během jediného textu. Christopher se přiznal, že někdy hádal, co tím jeho otec myslel.  Spolu s Guyem Gavrielem Kayem, který mu pomáhal v letech 1974 až 1975, připravil "Silmarillion" na vydání v roce 1977. "Silmarillion" je často diskutovaná kniha, protože její finální podobu upravil Christopher, aby seděla do kánonu Středozemě. "Silmarillion" byl následován "Nedokončenými příběhy Númenoru a Středozemě" v roce 1980 a "Historií Středozemě" s 12 díly v letech 1983 a 1996.  V září 2006 oznámil Christopher Tolkien vydání nové knihy "Húrinovy děti" založené na otcových poznámkách z let 1918 až 1959. Práce nad touto knihou mu trvala 30 let. V dalším desetiletí vydal poslední dvě díla zkompletovaná z otcových návrhů: "Beren a Lúthien" a "Pád Gondolinu"

Christopher John Reuel Tolkien (21. listopadu 1924 Leeds, Spojené království – 16. ledna 2020 Draguignan, Francie) byl anglický spisovatel a editor, nejmladší syn spisovatele J. R. R. Tolkiena. Ve známost vešel především jako editor otcových posmrtně vydaných děl. Pro vydání připravil knihy "Silmarillion", "Nedokončené příběhy", "The History of Middle-earth", "Húrinovy děti", "Beren a Lúthien" a "Pád Gondolinu". Nakreslil rovněž mapy pro "Pána prstenů", které podepsal iniciály C. J. R. T.

Christopher John Reuel Tolkien (21 November 1924 – 16 January 2020) was an English and French academic editor. He was the son of author J. R. R. Tolkien and the editor of much of his father's posthumously published work. Tolkien drew the original maps for his father's "The Lord of the Rings".