Etymologie.

Slovo zahrada znamená v původním významu ohrazený prostor, malou ohradu. V některých zemích rozlišují více typů zahrad založených pro specifické účely, s různými rostlinami; vznikla pro ně jednoslovná pojmenování nebo bývá k podstatnému jménu připojeno přídavné, které typ specifikuje, například zahrada zeleninová, bylinková či okrasná.  Park a zahrada jsou synonyma. Do 21. století je v českém jazyce za synonymum ke slovu zahrada považováno slovo "sad", ale rovněž "park". Zahrada u obytné budovy před stavbou směrem ke vstupu na pozemek bývá označována jako "předzahrádka", ovšem pokud je to jediná taková velká intenzivně udržovaná plocha, bývá používáno i zde slovo "zahrada". Až do 20. století bývala zahrada rovněž spojena s rostlinami. Móda japonských zahrad tuto představu zrušila.  Zahrada vznikala v různých částech světa v mnoha podobách a šlo původně vždy o nejintenzivněji obdělávanou zemědělskou část (nebo části) pozemku, obvykle u obytné budovy. Podobně vzniká zahrada i u staveb velmožů a duchovních i světských vůdců, kde nejméně obdělávanou částí pozemku byla obora se zvěří a stromy. Tyto úpravy jsou pokládány za základ parku a zahrady. Rozdíl pozemků s označením "zahrada" a "park" lze vysledovat ve velikosti a intenzitě údržby. Z tohoto hlediska bylo možné barokní parky (jak tomu i dodnes

Funkce.

Vztah člověka a lidské společnosti k zahradě je odedávna velmi specifický a projevuje se jak na úrovni ekonomických potřeb a kulturních vztahů, tak například i na úrovni sociálního symbolu. Vztah člověka k okolnímu přírodnímu prostředí vyplývá převážně z ekonomických potřeb, ovšem zahrada nemusí být hospodářsky významná; je hodnocen její estetický a sociální přínos (nebo nutnost), a to podle dosaženého stupně společenské formace. Zahrady někdy mohou být součástí větších architektonických celků a kombinují se s krajinnými prvky, jako jsou například aleje, parky či lesoparky.  Okrasné zahrady mohou mít různou velikost a mnoho podob. Mnohdy záleží na účelu, kterému slouží, na možnostech majitele a záměru tvůrce. Odlišnost slohů a úprav také souvisí s vnímáním krásy zahrad. A to nikoliv jen s estetickými a architektonickými zásadami, mnohdy poplatnými době, ale především s vnitřními podněty vytvářejícími tato pravidla, tedy s touhami zákazníka, majitele pozemku.  Konkrétní způsob úpravy zahrady se během historie tedy měnil z ekonomických důvodů, jako znak příslušnosti majitele zahrady k sociální skupině, ale především zde hrála roli měnící se móda. Pokud by zahrady sloužily jako pouhý znak příslušnosti k sociální skupině, za estetické by byly považovány zahrady přibližně shodné. Proměnlivost oceňovaných prvků a jejich kvalit je však dána nejen vývojem poznání, ale i snahou majitele předvést svou jedinečnost. V jakékoliv době vývoje zahrad jsou obvykle nejcennější právě unikátní úpravy a prvky. Ty nejobdivovanější jsou však současně nejčastěji napodobovány. Hodnota jedinečnosti je dána právě vzácností nebo unikátností objektu a jeho vlastnictví je pak důkazem schopností majitele. Opakování a napodobování tuto hodnotu devalvuje, což platí i u zahrad. Předměty touhy a jejich podoba se proto proměňují; právě z toho důvodu jsou krásné zahrady tak různé a invence tak ceněná.  Pokud by hlavní funkcí zahrad a parků bylo odpočinout si v lůně přírody, nevznikaly by

Kulturní, sociální, politický a ekologický vliv.

"„Některé rostliny rodí a rostou jsou li dobře vyživovány; a další, naopak, raší z odpadu a materiálů zcela různých. Kultivace způsobí, že… …vytváří plody dobrými k jídlu. …(tyto) se nazývají zdomácnělé rostliny…" "…Proč je tymián v Attice tak hořký, zatímco všechny ostatní plody jsou tak sladké? Není to proto, že půda Attica je lehká a suchá, takže rostliny v ní nenajdou mnoho vlhkosti? …" "…Proč myrta promnutá mezi prsty jak se zdá, má lepší vůni, než když se není rozemnuta? Je to to stejně jako s hrozny, z nichž se svazky sklizené z vinice se zdají být sladší než ty, utržené z podnože?"“ Aristotelés (384–322 př.n.l.)  Kulturní vliv zahrad na vývoj lidstva je zaznamenán od starověku, existence zahrad ovlivňuje literaturu i jiné směry umění, básníci (George Gordon Byron například prosazoval architekturu anglického parku proti francouzskému baroknímu stylu) a umělci často ovlivňují styl zahrad. Politikové ve starověku díky zřizování veřejných zahrad a parků získávali přízeň poddaných nebo podřízených. Zahrad a parků si ve Francii majitelé více cenili než paláců u nich ležících. Majetní lidé dávali ještě v devatenáctém století najevo svou moc, invenci a majetnost právě úpravami zahrad.  Odpor

Historie.

Starověk.

Mezi starověké civilizace jsou řazeny první vyspělé lidské společnosti, které rozkvétaly v oblastech Sýrie, Palestina, Fénicie, Malé Asie, Mezopotámie, Íránské vysočiny, Egypta a Arábie. Toto období je ohraničeno koncem pravěku ve 4. tisíciletí př. n. l. a vpádem Arabů v první polovině 7. století. První zemědělci se v oblasti Předního východu usadili někdy v 8. a 9. tisíciletí př. n. l. Kolem roku 7700 př. n. l. se začaly utvářet první usedlé agrární společnosti. Vznikla zde nejstarší známá města světa a také vznikaly první zahrady.  První zmínky o zahradách v oblasti Přední Asie pochází z období 4000 l. př. n. l. Tyto zahradní úpravy mají zřetelné rysy pravidelné úpravy. Jsou osově souměrné, převládají geometrické linie, výsadby jsou zřetelně ve sponu. V zahradách přední zahrady lze najít prvky jako záhon, živý plot, geometricky upravený bazén, fontána, kanály, alej, terasa, sochy, umělé zavlažování. Do oblasti přední Asie je někdy také umisťována mytická rajská zahrada. Bývá ztotožňována s rozsáhlými pozemky v starověké Persii označovanými jako "paradis," které však sloužily jako lovecké obory pro lovení zvěře.  V egyptské milostné básni je popisována zahrada následovně: „"Rákosí v zahradě se zelenalo, a všechny keře kvetly." "Zralé broskve v zahradě se podobaly bronzu" "a háje se leskly peckami mandloní."“ Egypťané podle nalezených důkazů ale záměrně pěstovali nejen okrasné a ovocné dřeviny, koření a byliny, ale i květiny a zeleninu.  Homér u nějž se předpokládá, že žil v období mezi léty 1200 až 700 př. n. l., popisuje v Odyssee zahradu takto: „"Přímo za dveřmi je velká zahrada, keře jsou na každé straně u vchodu… rostou tu vysoké kvetoucí stromy, hrušně a granátová jablka, a jabloně se

Středověk.

Zahrady v období středověku, ve stylu typickém pro Evropu, v období přibližně od 5. století do začátku renesance v 14. století, navazovaly na předchozí období, ale vyvíjely se do formy, která byla odlišná. Ačkoliv na různých místech v Evropě byly zahrady upraveny rozdílně, bylo možné vysledovat podobnosti, dané především kontextem doby. Zahrada v tomto období byla určena k výukovým účelům, k reprezentaci, pěstování potravin, léčivých rostlin a volnočasovým aktivitám, nebo byla rozdělena na jednotlivé části, které byly takto zaměřeny.  Středověké zahrady v Evropě jsou především malé, jednoduché, obezděné geometrické zahrady, vyznačující se pravidelností, nebo i symetrií. Středověká zahrada, nebo takto koncipovaný

Renesance.

Renesanční zahradní úpravy jsou symetricky organizované plochy, jejichž forma použitá poprvé v Itálii výrazně ovlivnila další budoucnost zahradní architektury. Vývoj italské zahrady od období renesance po baroko je zásadní zejména pro tvorbu vztahu budov a zahrady (Leon Battista Alberti to popisuje v knize "De re aedificatoria"). Nevýznačnější slohovou úpravou italského parku, nejvýraznějším stylem, je „italská terasovitá zahrada“ a právě ta je také často chápána jako styl italské zahrady (parku), jakkoliv se způsoby úpravy italského parku vyvíjely ve více podobách. Italská terasovitá zahrada byla rozšířena zejména na kopcích podél řeky Arno v oblasti Florencie. Byla inspirována římskými a neapolskými zahradami a spojovala jejich styl. Italské zahrady dosáhly mimořádné úrovně v období renesance a dále se vyvíjely pod vlivem baroka.  Od 15. století zahrada v Itálii sloužila jako obytný prostor budovaný podle stejných hledisek jako celá stavba

Baroko.

Počátek barokních italských a francouzských parků se datuje do 16. století a příkladem vzoru barokních zahrad je úprava u paláce Pitti ve Florencii. Tento styl se přenesl do Francie. Vrcholem tvorby francouzských parků byl park u zámku Versailles, který pro Ludvíka XIV. vytvořil architekt André Le Nôtre.  Typicky park rozděluje několik hlavních cest, od kterých se pravoúhle dělí vedlejší. Cesty jsou zpravidla lemovány nízkými živými plůtky ze stálezelených dřevin. Hlavní, nejširší cesta obvykle vede středem, je hlavní osou. Největší plocha je naprosto přehledná a osázena jen nízkými plůtky a květinovými vzory,

Anglický park.

Společnost byla v 17. století přesycena přehnanou, stále se opakující pravidelností francouzských zahrad, které byly kritizovány ještě za života Le Nôtreho, a to i lordem Francisem Baconem, což potvrzuje například esej "Of the Garden" (kde obdivuje původní krajinu a kritizuje architekturu zahrady). Byla hledána nová vhodná forma. V období klasicismu se tak stává moderní úpravou anglický park, který je v mnoha směrech opakem barokního stylu.  Anglický park je stylem krajinářského parku nebo zahrady. Vznikl v Anglii na počátku 18. století pod estetickým vlivem čínských zahradních úprav a rozšířil se po celé Evropě. Nahradil formálnější, symetrické francouzské zahrady, vzniklé v 17. století jako hlavní zahradnický styl v Evropě. Zřejmě nejznámější postavou stylu anglické zahrady je Lancelot "Capability" Brown. Změny v architektuře zahrad a parků a jejich směr zcela korespondoval se změnami ve společnosti a kultuře té doby.  Během dlouhého období, kdy na velké části světa dominuje vliv anglického parku, je styl přírodních úprav s romantickými zákoutími vystřídán stylem

Moderní zahrada.

Během 19. a 20. století se pohled na zahradu měnil pod vlivem různých filosofických a výtvarných směrů, ale i vlivem konzumerismu a krizí. Ze zahrad, které měly při nákladné údržbě zdobit množstvím květů, kombinací barev a kompozicí prvků, se vyvinuly úpravy, které vytvářejí souhrny geometrických tvarů, jednoduchých symbolů a také okázalé úpravy dekorativním zpracováním hmot, světelnými a dalšími dramaticky či divadelně působivými efekty. Tyto projevy a posuny se tradičně ukazují ponejvíce v úpravách pro sociálně nadřazené skupiny obyvatel. V zahradách pro širokou veřejnost a

Rozdělení zahrad.

Zahrady lze teoreticky členit podle jasně daných a smysluplných kritérií. Často lze ale narazit na úpravy, které leží mezi jednotlivými typy, protože účel díla a využití prostoru, tedy požadavky uživatele, jsou v ideálním případě nadřazeny jakékoliv kategorizaci. Příkladem budiž parky, kde se prolínají renesanční, barokní a romantické vlivy. Za zahrady ovšem například nelze považovat sportoviště, ale sportoviště mohou být součástí zahrad.

Podle typu rostlin.

Ačkoliv ve většině zahrad lze využít dřeviny a byliny mnoha taxonomických

Podle barvy a materiálu.

Nadšení nad schopností vnímat jednotlivé odstíny barevného spektra velí některým pěstitelům vybrat si jeden, jednu barvu (často bílou

Podle stylu úpravy.

Styl úpravy je hodnocen u okrasných zahrad, u zeleninových zahrad není krása kompozice výsadby hodnocena, přestože mohou zeleninové zahrady být použity jako okrasné a přestože zelenina může plnit funkci okrasných rostlin.  Podle stylu vzhledu, architektury zahrady, jsou okrasné zahrady rozdělovány na dva základní protikladné směry, pravidelné (v témž významu geometrické nebo architektonické), na jedné straně a nepravidelné na straně druhé. V odborné literatuře z 19. století v anglickém jazyce jsou někdy pro tyto dva styly používány také názvy „"ancient"“, „"formal"“ (historické, úpravné nebo společenské) pro pravidelné zahrady a „"wild"“, „"modern"“ (divoké, moderní) pro nepravidelné zahrady.  Název pravidelné zahrady je používán stejně jako název geometrické zahrady, symetrické zahrady nebo architektonické zahrady. Všechny tyto výrazy ukazují na nejzřetelnější rysy této skupiny. Mezi pravidelné zahrady jsou řazeny ty zahrady, které jsou často upraveny v symetrických celcích, nebo používají geometrické tvary, přímé nebo pravidelné linie, odráží stavební prvek - budovu. Pravidelné úprava nikdy nenapodobuje přírodu, je úpravou která často ukazuje lidskou moc zkrotit vodu, kámen, stromy, keře a byliny. Zahrada je dalším pokojem, pokračováním budovy. Pravidelné zahrady dávají na odiv krásu technické konstrukce, seřazené celky hmot, lesk, dokonalost úpravy, dokonalý povrch a vysoký kontrast

Součásti zahrad.

Zahrady jsou často tvořeny menšími celky, které svým účelem, uspořádáním nebo úpravou určují použití, vzhled nebo styl zahrady.

Stavební prvky.

Stavební prvky tvoří části, jež jsou důležitou estetickou i provozní

Vegetativní úpravy.

Jsou určité způsoby úprav zeleně či

Koncepční řešení části zahrady.

Za koncepční řešení částí zahrad, používané jako typický prvek a to i v slohově různých zahradách, lze považovat takové

Jiné doplňky.

Pěstovaná zvířata, například ryby,

Rostliny.

V zahradě použité

Zahrada jako ekosystém.

Zahrady pro biodiverzitu mohou mít důležitý význam. Obvykle negativní. Celé pojetí zahrady, například jako u divoké zahrady, může ale někdy být nápomocno udržení místních druhů rostlin a odpovídajícího ekosystému. Pojetí zahrady a způsob výsadby a především některé součásti zahrady například živé ploty, keře, ploty, stromy, krmítka, budky, ptačí pítka nebo koupaliště, mohou hrát významnou roli alespoň pro přežití místní fauny, místních rostlin a jejich různorodost, pro biodiverzitu. Podle výzkumů v zahradách s více neudržovanými částmi a různými strukturami, prostředími a povrchy, bývá více včel a dalších živočichů.  Jiné součásti zahrady mají obvykle opačný účinek - koupací bazén, pečlivě střižený trávník, záhony květin nebo dokonce pečlivě ošetřované zeleniny, obvykle nemají na rozvoj místní fauny a flory pozitivní vliv. Vůle udržovat zahradu spíše méně a tolerance prostředí vhodného pro přežití drobných živočichů i za cenu nižší úrody a klíšťat, pěstování směsi divokých trvalek a místních keřů, nemusí vždy napomáhat sousedským vztahům. Vzniká konflikt (i vnitřní, v duši majitele) mezi pravidly, tradicí jednoduché estetiky a citlivostí k ekosystému, vnímavostí pro skutečnou krásu. Podle studie ze Spojených států, je ochota vytvářet a udržovat přírodní zahrady silně závislá na vzhledu zahrady souseda. Pokud kosí pravidelně svůj dokonalý trávník, cítí majitel vedlejší zahrady povinnost udělat totéž.  Ačkoliv se tendence vytvářet zahrady podobné přírodě objevují od 18. století u Alexandra Popeho a v 19. století u G. Jekyllové, tak na začátku 21. století se opravdu stávají módními přírodní zahrady a zahrady napodobující přírodu, které jsou přírodě blízké. Mezi nejznámější architekty, kteří takové zahrady popularizují, prosazují, navrhují a realizují patří Piet Oudolf.  Velmi malé zahrady věrně napodobující přírodu často vypadají zanedbaně, nevzhledně nebo nevhodně, ale je vhodné je esteticky stylizovat, aby tato nevýhoda byla estetickou hodnotou.

Ptačí zahrada.

Ptačí zahrada jako pojmenování typu nebo vzoru úpravy zahrady v české odborné literatuře neexistuje a není používáno na rozdíl od jiných zahrad určených specificky pro nějaké užití. Přesto jsou již odedávna určeny některé prvky v zahradě pro ptáky, jako krmítka, budky, některé druhy dřevin ponechané pro potravu ptákům, nověji i ptačí koupaliště a pítka. To je činěno s ohledem na pozorovatele, který je potěšen pohledem na skotačení sýkorek a rád slyší zpěv kosů. Například v Anglii jsou takové úpravy častější a Gertrude Jekyll v knize o takové části zahrady, nebo zahradní úpravě píše: "… je dobré, aby to do volného prostoru byly vysázeno ovoce divočejšího charakteru, široce rozšířené mišpule a kdoule, některé

Estetika zahrad.

Studie ze Švýcarska ukazují, že druhově chudé a nudné zahrady jsou obecně považovány za estetické. Nikdo nepovažuje za krásné zcela chaotické zahrady. Ovšem alespoň pestřejší zahrady, bohatší na druhy a podobné volné přírodě jsou vhodnější pro drobné živočichy a mohou být vzhledné. Hodnocení krásy je často závislé na mínění sousedů a návštěvníků, mínění širšího okolí a prioritách, hodnotovém žebříčku celé společnosti.  Vzhled zahrad je námětem, nebo zmiňován v lidové tvořivosti i v uměleckých pracích, které jsou považovány za objekty významné kulturní ceny. Vzhledově se zahrady, které jsou považovány za krásné, mohou lišit, nebo být dokonce charakterizovány zcela opačnými vlastnostmi.  Někteří lidé si snadno vytvářejí své představy o kráse v závislosti na mínění okolí nebo se kromě svých příbuzných nechají řídit přímo pokyny takové osoby jako je „arbiter elegantum“, „kulturtrégr“ nebo „módní policie“ bez ohledu na své potřeby. Při tvorbě zahrad se ale lze často setkat s potřebou napodobovat sousední zahrady, nevybočovat.  Tvorbou zahrad se zabývá zahradní architektura. Dílo architekta by mělo splňovat praktické použití, následovat architektonické řešení okolní zástavby nebo s ním nebýt v rozporu a esteticky jej doplňovat. Především by mělo splňovat představy majitele. Přesto nelze někdy rozlišit (špatné nebo dobré) dílo laika a architekta, což lze připsat estetické schopnosti laiků kreativně se vyjádřit. Mnozí z největších architektů nikdy zahradní architekturu nestudovali, nechyběla jim ale nikdy kreativita, schopnost myslet analyticky, zohlednit potřeby zákazníka a často to byli lidé se vztahem k přírodě. To, že je zahrada vytvořená zahradním architektem, není zárukou, že má nějaké (například i estetické) kvality nebo je použitelná. Způsob výsadby je přímo závislý na představě majitele o výsledku.

Sadovnická tvorba.

Zahradní architektura je v podstatě umělecký obor, který kromě představivosti vyžaduje například technické znalosti materiálů a zkušenosti. Při tvorbě zahrad mohou pomáhat architektům pravidla kompozice zahradních úprav, zahrad a parků, jež byla položena už v italských renesančních zahradách. Tato pravidla nebo atributy možné krásy, která mohou vytvářet estetický celek, která lze najít v díle nebo dílo pomocí těchto vlastností vytvořit či zhodnotit, byla pak shrnuta, definována a rozvinuta H.Reptonem na přelomu 18. a 19.století:  Pravidla kompozice v zahradní architektuře konce 20. století definují kritéria, požadavky na úpravu

Významní zahradní architekti.

Zahradní architekti jsou tvůrci návrhů zahrad, někdy i realizátoři svých návrhů.  Podle časopisu Mail byli nejlepšími zahradními architekty všech dob (celosvětově): Jiní autoři považují za významné zahradní architekty jako Gilles Clément, Gertrude Jekyll, Thomas Dolliver Church

Dotčené obory.

Vzhledem, tvorbou, kompozicí a plánováním zahrad se zabývá zahradní architektura. Navazuje na obory výtvarného umění a architekt používá při úpravách umělecké, výtvarně působící objekty. Při své práci musí architekt mimo technické a biologické znalosti ovládat také základní znalosti psychologie neboť jeho dílo psychologicky působí na uživatele. Některé zahrady k dosažení spokojenosti uživatele vyžadují i znalosti náboženství, filosofie nebo invence, tyto vklady se pak stávají součástí koncepce. Základy architektury staveb jsou žádoucí, neboť zahrada je součástí větších stavebních celků a měla by s nimi být v souladu. Součástí zahrady bývají stavební úpravy, znalosti stavebnictví týkající se přesunu zeminy, stavby

Muzeum zahrad.

Muzeum zahrad (Garden Museum) dříve známé jako Museum of Garden History, se nachází v Anglii, bylo založeno ve zrušeném kostele na jižním břehu řeky Temže v Londýně, na Lambeth Road. Muzeum je umístěno v hlavní lodi kostela. Sbírka se skládá z nástrojů, příslušenství a

Turistika.

Cestování, jehož cílem je poznávání významných zahrad, botanických zahrad, historie zahrad, zahradních stylů, je druh cestovního ruchu zahrnující návštěvy nebo cestování do těchto významných a specifických objektů. Turisté někdy cestují individuálně na tato místa s nimiž jsou předem seznámeni. Často se ale turisté raději připojují k organizovaným zájezdům na místa zahradních výstav.

Zahrada je lidmi upravený pozemek s uměle vysázenou vegetací, prostor, kde jsou obvykle pěstovány nebo umístěny rostliny. Může sloužit k odpočinku, volnočasovým aktivitám a reprezentaci, pro pěstování rostlin určených ke konzumaci nebo i k jinému účelu. Vědeckým, výzkumným a pedagogickým účelům pak slouží specializované botanické zahrady a arboreta, kde jsou sbírky často také nějak architektonicky upraveny. Zemědělský slovník vymezuje zahradu jako prostor s úplným nebo částečně omezeným přístupem veřejnosti.  Zahradu zakládá majitel, zahradní architekt nebo zahradník, udržuje majitel, uživatel nebo zahradník. Je doporučováno a vhodné, aby zahradu udržoval stále týž zahradník nebo táž osoba. Zahrada může být založena podle pravidel sadovnické tvorby.  Při příležitosti znovuotevření Květné zahrady v Kroměříži ředitelka NPÚ Naďa Goryczková řekla: „"Zahradní kultura je u nás stále opomíjena."“

A garden is a planned space, usually outdoors, set aside for the display, cultivation, or enjoyment of plants and other forms of nature. The garden can incorporate both natural and man-made materials. The most common form today is a residential garden, but the term "garden" has traditionally been a more general one. Zoos, which display wild animals in simulated natural habitats, were formerly called zoological gardens. Western gardens are almost universally based on plants, with garden often signifying a shortened form of botanical garden. Some traditional types of eastern gardens, such as Zen gardens, use plants sparsely or not at all.  Gardens may exhibit structural enhancements including statuary, follies, pergolas, trellises, stumperies, dry creek beds and water features such as fountains, ponds (with or without fish), waterfalls or creeks. Some gardens are for ornamental purposes only, while some gardens also produce food crops, sometimes in separate areas, or sometimes intermixed with the ornamental plants. Food-producing gardens are distinguished from farms by their smaller scale, more labor-intensive methods, and their purpose (enjoyment of a hobby or self-sustenance rather than producing for sale). Flower gardens combine plants of different heights, colors, textures, and fragrances to create interest and delight the senses.  Gardening is the activity of growing and maintaining the garden. This work is done by an amateur or professional gardener. A gardener might also work in a non-garden setting, such as a park, a roadside embankment, or other public space.  Landscape architecture is a related professional activity with landscape architects tending to specialise in design at multiple levels.


Ocenění.

Kneset, izraelský parlament, v roce 1953 zřídil památník obětí a hrdinů holokaustu Jad Vašem, jehož hlavním posláním je spravedlivé mezi národy připomínat.  Od roku 1963 je udělováním čestného titulu Spravedlivý mezi národy pověřena Komise pro rozpoznávání spravedlivých, která spadá pod izraelský nejvyšší soud. Komise pečlivě studuje veškerou dokumentaci, včetně svědectví přeživších a očitých svědků, hodnotí okolnosti události a míru rizika, které zachránci podstoupili. Ocenění uděluje na základě daných kritérií, kterými jsou aktivní účast při záchraně Židů před smrtí či deportací do vyhlazovacích táborů, při níž zachránci riskovali svůj život, svobodu nebo postavení, motivací k záchraně nesměla být jakákoliv odměna, nýbrž touha pomoci, a zároveň musí existovat svědectví zachráněných nebo alespoň dokumentace o povaze záchrany a jejích okolnostech.  Jad Vašem eviduje více než 10 000 ověřených příběhů záchrany a ocenil 26 973 lidí z 51 zemí. V této činnosti bude pokračovat i nadále, dokud bude dostávat návrhy na ocenění podložené důkazy, které výše uvedená kritéria splňují.  Tento titul byl doposud udělen 26 973 lidem, z toho 118 z České republiky (stav k 1. lednu 2018). Jména českých spravedlivých mezi národy jsou uvedena na pamětní desce umístěné dne 27. ledna 2005 před vchod do Památníku obětí nacismu v Pinkasově synagoze v Praze.  Ocenění se uděluje bez rozdílu společenského postavení. Kromě zástupců z řad obyčejných lidí ho obdrželi i členové různých královských rodin, například princezna Alice z Battenbergu, matka prince Filipa, vévody z Edinburghu, princezna Helena Řecká a Dánská nebo belgická královna Alžběta Gabriela Bavorská. Z významných osobností byl mimo jiné oceněn francouzský filozof Jacques Ellul.  Osoby, které byly za svou pomoc Židům během holokaustu uznány za spravedlivé, obdrží medaili se svým jménem a čestné uznání, jejich jméno je navíc uvedeno na Zdi cti v Zahradě spravedlivých památníku Jad Vašem v Jeruzalémě (dříve se na počest spravedlivých vysazovaly stromy, od této tradice však bylo pro nedostatek prostoru upuštěno). Ocenění se uděluje zachráncům nebo jejich nejbližším příbuzným při ceremoniálu konaném v Izraeli, ocenění mohou také převzít v zemi svého pobytu z rukou zástupců izraelské diplomacie. Tato slavnostní předávání probíhají za účasti místních politických představitelů a velkého zájmu médií.  Jad Vašem může spravedlivým jako projev uznání za jejich činy udělovat čestná občanství Státu Izrael. Kdokoliv byl uznán za spravedlivého, má právo o udělení čestného občanství památník Jad Vašem požádat. Pokud spravedlivý již nežije, o čestné občanství za něj může zažádat jeho nejbližší příbuzný.  Spravedliví, kteří se rozhodli žít v Izraeli, mají nárok na důchod ve výši průměrné mzdy, na bezplatnou zdravotní péči a na finanční pomoc v oblasti bydlení a ošetřovatelské péče.

Spravedliví v Izraeli.

Nejméně 130 nositelů titulu Spravedlivý mezi národy se usadilo v Izraeli. Izraelské úřady je přivítaly a udělily jim izraelské občanství. Od poloviny osmdesátých let mají nárok na zvláštní důchod. Někteří z nich sem přišli po druhé světové válce ještě před založením Státu Izrael a usadili se na území tehdejšího Britského mandátu Palestina, další je následovali krátce po založení Izraele nebo v pozdějších letech. Ti, kteří se zde usídlili dříve, často ovládali hebrejštinu a začlenili se do společnosti.

Další projevy úcty Spravedlivým.

Episkopální církev Spojených států amerických spravedlivým ve svém liturgickém kalendáři vyčlenila sváteční den – 16. červenec.  Dne 15. června 2013 římskokatolická církev beatifikovala italského novináře Odoarda Focheriniho, který byl za napomáhání Židům při útěku deportován do koncentračního tábora, kde v roce 1944 zemřel. Stal se tak prvním spravedlivým, jenž byl blahořečen.  Nositelka titulu Ona Šimaitė, knihovnice z Vilniuské univerzity, jež za války pomohla na svobodu několika Židům z vilniuského ghetta, se dočkala jiného ocenění – od roku 2015 nese její jméno jedna z ulic hlavního litevského města.  Dne 10. května 2012 Evropský parlament vyhlásil Evropský den památky spravedlivých. Tento den připadá na 6. března a připomíná nejen zachránce Židů, ale obecně všechny, kdo se postavili zločinům proti lidskosti a totalitním režimům.

Nositelé podle zemí.

Podle údajů památníku Jad Vašem bylo k 1. lednu 2018 oceněno 26 973 lidí.

Vrácení medaile.

V roce 2014 nositel ocenění Henk Zanoli titul, který mu byl udělen o tři roky dříve, vrátil. Učinil tak v reakci na izraelskou operaci Ochranné ostří, při které během útoku izraelského letectva na Pásmo Gazy zahynulo šest jeho příbuzných. K tomu připojil prohlášení, že kdyby si za těchto okolností ponechal toto ocenění, které mu udělil Stát Izrael, bylo by to urážkou… těch členů jeho rodiny, kteří o čtyři generace později v Gaze přišli o šest svých příbuzných.

Spravedlivý mezi národy (hebrejsky: , "chasid umot ha-olam") je titul, jejž Stát Izrael uděluje lidem nežidovského původu, kteří za druhé světové války riskovali svůj život při záchraně Židů před holokaustem. Spravedlivý nežidovského původu pochází z hebrejského "ger toshav", což je termín, který rabínský judaismus používá pro jinověrce dodržující sedm noachidských přikázání.

Righteous Among the Nations (, "ḥasidei ummot ha`olam" "righteous (plural) of the world's nations") is an honorific used by the State of Israel to describe non-Jews who risked their lives during the Holocaust to save Jews from extermination by the Nazis for altruistic reasons. The term originates with the concept of "righteous gentiles", a term used in rabbinic Judaism to refer to non-Jews, called "ger toshav", who abide by the Seven Laws of Noah.


Mládí.

Karel I. Filip se narodil jako druhorozený syn knížete a krumlovského vévody Jana Nepomuka I. ze Schwarzenbergu, což ho předurčilo pro vojenskou kariéru. Již v deseti letech byl jmenován kapitánem jezdeckého Wolfeggského pluku ve Švábsku, ale vlastního vojenského života se neúčastnil a vzdělával se doma. O jeho první vojenské zkušenosti se postaral rodinný přítel, polní maršál Franz Moritz Lacy, když mu v sedmnácti letech zařídil účast v tažení na Balkán proti Turkům v hodnosti poručíka brunšvicko-wolfenbüttelského jízdního pluku. V roce 1788 se vyznamenal při útoku na Šabac, načež byl povýšen na kapitána a dostal se do hlavního stanu k Ernstu Gideonu Laudonovi. V dalším postupu mu zabránila nemoc, která jej přinutila vrátit se zpět domů do Čech.

Válka s revoluční Francií.

Karel Filip se znovu dostal do bojů krátce po svém povýšení do hodnosti majora v roce 1790, když Francie v rámci velké francouzské revoluce vyhlásila válku Rakousku. Bojoval u dragounů v Nizozemí, v roce 1792 se však po pádu z koně musel z válečného pole vzdálit. Později jako podplukovník velel dobrovolnickému sboru hulánů, za rozhodující jezdecký útok při bitvě u Cateau-Cambrésis 26. dubna 1794 byl císařem Františkem II. osobně vyznamenám rytířským křížem řádu Marie Terezie.  V roce 1799 se již jako generálmajor oženil s Marií Annou z Hohenfeldu, kněžnou Esterházy, ale již o několik měsíců později bojoval proti Francouzům na Rýně. V roce 1800 byl povýšen na polního podmaršálka. Po bitvě u Hohenlindenu, v níž byla rakouská armáda poražena generálem Moreauem, se Karlu Filipovi podařilo vyvést armádu z obklíčení, čímž ji uchránil před zkázou.

Rozdělení rodu.

Vzhledem k tomu, že v této době nebylo neobvyklé konat krom vojenské služby také činnost diplomatickou, byl Karel Filip vyslán roku 1801 na dvůr čerstvě zvoleného cara Alexandra I., jemuž měl předat blahopřání od císaře Františka II. Ještě téhož roku se však vrátil do jižních Čech, kde si se svým starším bratrem Josefem II. rozdělil rodové dědictví.  Josef II. se stal jakožto prvorozený syn po smrti otce Jana Nepomuka I. vládnoucím knížetem ze Schwarzenbergu a tedy i dědicem Schwarzenberského dominia v jižních Čechách. Nicméně od sepsání závěti a smrti 2. knížete ze Schwarzenbergu Ferdinanda Viléma Eusebia roku 1703 existovala nenaplněna tzv. klauzule o "budoucím rozdělení rodu". Ta předpokládala, že narodí-li se vládnoucímu knížeti dva zdraví synové, kteří dosáhnou dospělosti, a prokáže-li druhorozený syn náležité schopnosti, bude mu přidělena část rodového panství, čímž se rod rozdělí na dvě větve.  Jelikož byly tyto předpoklady naplněny, byl schwarzenberský rod po 99 letech rozdělen na tzv. primogenituru, hlavní a starší větev v čele s Josefem II., a na sekundogenituru, mladší větev orlickou v čele s Karlem I. Filipem. Josef II. si ponechal titul hlavy rodu a titul vévody krumlovského spolu s většinou Schwarzenberského dominia (panství Krumlov, Hluboká, Třeboň a další). Karel I. Filip získal panství jediné – orlické. To zároveň dalo název celé sekundogenituře – Schwarzenberg-Orlík. Jelikož byl v oné době orlický zámek krátce po požáru, zahájil Karel I. Filip jeho okamžité opravy.  Rozdělení rodu Schwarzenbergů trvalo téměř 190 let do doby, než JUDr. Jindřich Schwarzenberg, 16. vévoda krumlovský a člen primogenitury, adoptoval Karla Schwarzenberga, dědice sekundogenitury, v jehož osobě se obě větve opět znovuspojily.

Napoleonova hrozba.

Karel I. Filip byl poté jmenován viceprezidentem dvorské válečné rady a císař František ho také pověřil vyjednáváním s bavorským kurfiřtem Maxmiliánem IV. Výsledkem tohoto jednání bylo, že Maxmilián přislíbil pomoc Rakousku a Rusku, pokud Napoleon nebude respektovat neutralitu Bavorska, ale tuto dohodu sám porušil a přidal se k Napoleonovi. Karel Filip se poté stal velitelem předvoje polního podmaršálka Karla Macka. Mackovy schopnosti se ve válce nijak dobře neosvědčily a sám podmaršálek byl obklíčen a po několika dnech 19. října roku 1805 nucen kapitulovat. Oproti tomu Karel Filip v čele dvanácti eskadron jezdectva již 14. října prolomil francouzské obklíčení a stáhl se. Před bitvou u Slavkova doporučoval kníže Schwarzenberg počkat na zkonsolidování armády, ale car Alexandr nebyl této taktice nakloněn. Bitva byla zahájena dříve a skončila porážkou spojených rusko-rakouských vojsk. Poté Karel Filip nějakou dobu sloužil na diplomatické misi v Petrohradu. Roku 1809 se vyznamenal v bitvě u Wagramu, kde velel zadnímu voji, za což byl povýšen na generála kavalerie, porážku Rakušanů od Francouzů to však opět neodvrátilo. Téhož roku byl pasován na rytíře Řádu zlatého rouna.  Po této porážce Rakouské císařství změnilo politiku vůči Francii na smířlivou a Karel Filip byl vyslán jako velvyslanec do Paříže kde vystřídal knížete Metternicha. Zprvu se knížeti Schwarzenbergovi ve Francii nelíbilo, kvůli vysoké kriminalitě a cenám. Jeho nejvýznamnějším zdejším úkolem bylo připravit sňatek mezi Napoleonem a dcerou císaře Františka I. Marií Luisou a upevnit rakousko-francouzské spojenectví. V roce 1810 se při příležitosti návratu novomanželů ze svatební cesty konala na půdě rakouského velvyslanectví v Paříži v hotelu de Montesson slavnost. Během ní však došlo k požáru, při němž uhořela mimo jiné i manželka velvyslancova bratra Paulie Schwarzenbergová. Tato rodinná tragédie velmi těžce zasáhla i Karla Filipa. Napoleon byl Karlu Filipovi nakloněn, jezdil s ním na hony a trávil s ním mnoho času při rozmluvách. Když se potom francouzskému císaři narodil potomek, Napoleon II., daroval císař ženě Karla Filipa skarabea, kterého si přivezl z tažení do Egypta. Není bez zajímavosti, že od té doby Napoleon prakticky všechny bitvy prohrál a Karel Filip zase vyhrál.  V letech 1812–1813 se Napoleon rozhodl táhnout do Ruska a Karel Filip byl jmenován do čela rakouského pomocného sboru o síle 50 000 mužů. Kníže se této funkce ujal s rozpaky vzhledem k nedávnému spojenectví s Ruskem, a naopak k dřívějšímu nepřátelství s Francií. Doufal přitom, že rakouské sbory budou mít při tažení určitou autonomii, to však nebylo předem definováno. Zprvu nenaráželo rakouské vojsko na ruský odpor, ale později se střetlo s vojskem generála Alexandra Tormasova, kterého 12. srpna po bitvě u Poddubna donutilo k ústupu. Za to byl Karel Filip povýšen na maršála. Další postup armády zastavil z důvodu silných dešťů.  Mezitím ve Vídni došlo ke změně zahraniční politiky a ministr zahraničí Metternich ujistil cara Alexandra, že rakouské spojenectví s Francií není pevné. Vzhledem k  tomu, že se jednalo o soukromou korespondenci, Karel Filip se o ní nedozvěděl a marně žádal u řeky Styr o posily. Jeho postavení se začalo velmi rychle zhoršovat. Podařilo se mu sice obsadit Kobryň, ale to už jej francouzská "Velká armáda" ( od roku 1805 Grande Armée) žádala u Minsku o pomoc. Poté, co uhodily mrazy a Karel Filip se dozvěděl o katastrofálním neúspěchu Francouzů, začal jednat s ruským vrchním velitelem Kutuzovem a nakonec se mu tímto taktizováním podařilo vrátit se z Ruska s 20 000 bojeschopnými muži, zatímco Napoleon jich měl již jen stěží 7 000.  Když se Karel Filip vrátil po tažení zpět do Paříže jako velvyslanec, upozornil Napoleona, že císař František je stále nakloněn všeobecnému míru, ale Napoleon jakákoli mírová jednání odmítl a Karel Filip se vrátil zpět do Vídně, kde byl jmenován do čela armády. Posléze vešla v platnost tajná dohoda mezi evropskými mocnostmi Rakouskem, Pruskem, Ruskem a Švédskem, v níž se tyto mocnosti zavázaly k boji proti Francii. Vrchním velitelem všech spojeneckých armád se stal Karel Filip, který do čela spojeneckého štábu jmenoval Josefa Václava Radeckého.  Z tohoto období se zachovaly zprávy, které o Karlu Filipovi hovoří většinou jako o špatném nebo přinejlepším průměrném stratégovi. On sám však zřejmě za toto hodnocení zcela nemohl, jelikož mu veleli tři panovníci, habsburský František I., car Alexandr I. a pruský Fridrich Vilém III., kteří se často velmi lišili v názorech na vedení války, takže někdy stavěli vrchního velitele do nelehké situace. Navíc carovi poradci Michail Barclay de Tolly, Petr Wittgenstein a Karl Toll dost možná svévolně měnili rozkazy od vrchního velitele. Po prohrané bitvě u Drážďan se Karel Filip chtěl dokonce svého vůdcovství vzdát, ale nakonec tak neučinil. Prvního úspěchu se spojencům dostalo, když zastavili postup Francouzů do Čech u Chlumce. Při tomto vítězství se dokonce podařilo zajmout francouzského velícího generála Vandamma. V této době měli spojenci k dispozici kolem 160 000 rakouských a ruských vojáků, 60 000 pruských a 150 000 švédských vojáků, celkem tedy asi 370 000 mužů. Na druhé straně měl Napoleon pouze 185 000 francouzských vojáků, především nováčků, a jeden kontingent Sasů.  Francouzi nejprve drželi obranné postavení na Labi, ale později se stáhli k Lipsku, protože hrozilo vysoké nebezpečí obklíčení od Rakušanů z jihu a Prusů ze severovýchodu. Zde pak došlo k známé bitvě národů u Lipska, největší vojenské srážce do první světové války. Tuto bitvu alianti vyhráli, na čemž měl lví podíl právě Karel Filip. Za to také dostal od Františka I. velký kříž Marie Terezie, od Alexandra I. velký kříž svatého Jiří a od Fridricha Viléma III. Černou orlici. I přesto, že Karel Filip musel řešit několik vnitrospojeneckých problémů, proběhla cesta do Paříže bez útoků oslabené francouzské armády a město 30. března 1814 kapitulovalo. Poté mu císař František I. polepšil erb o srdeční štítek císařského znaku se vztyčeným mečem. Kníže Schwarzenberg byl též vyznamenán zlatým válečným křížem. V roce 1814 se také stal prezidentem dvorské vojenské rady. Po nedlouhém období míru utekl Napoleon z Elby a Karel Filip se opět musel vrátit do boje. Domů se mohl konečně vrátit až po bitvě u Waterloo, které se ovšem nezúčastnil. Za svoje úspěchy byl v témže roce vyznamenán ještě dánským vojenským Řádem slona.

Konec života.

Již 15. října 1815 uvítal Karel Filip v Čechách Alexandra I. na Orlíku a další den ho doprovodil ke svému bratrovi do Českého Krumlova. Klidného života si kníže dlouho neužíval. Již roku 1817 byl raněn mrtvicí a ochrnul na pravou ruku a nohy. Jeho stav se poněkud zlepšil po pobytu v Karlových Varech. Toto zlepšení však bylo jen přechodné. Roku 1819 byl jmenován ministrem, ale jeho stav se opět zhoršil, a navíc se přidaly úzkostné stavy, a proto se přestěhoval do Prahy. Na jaře 1820 se vydal do Lipska k zakladateli homeopatie Samuelu Hahnemannovi. Ani homeopatie však polního maršála nezachránila a on ještě téhož roku zemřel. Jeho tělo bylo pochováno ve hřbitovním kostele sv. Jiljí v Domaníně u Třeboně a srdce v kapli na Orlíku, později, v únoru 1865, bylo jeho tělo přeneseno do nové hrobky na Orlíku.

Karel I. Filip ze Schwarzenbergu, německy "", (15. dubna 1771, Vídeň – 15. října 1820, Lipsko) byl český šlechtic, kníže z rodu Schwarzenbergů a polní maršál, jenž se proslavil v bojích proti republikánské i císařské Francii a Napoleonovi, a zároveň diplomat u carského dvora v Rusku a ve Francii u téhož císaře Napoleona. Byl zakladatelem mladší, tzv. orlické větve Schwarzenbergů, a tedy i prvním knížetem ze schwarzenberské sekundogenitury.

Karl Philipp, Fürst zu Schwarzenberg (or Charles Philip, Prince of Schwarzenberg; 18/19 April 1771 – 15 October 1820) was an Austrian field marshal.


Život a dílo.

Spojené státy 1890–1948.

Paul Strand vystudoval v letech 1904–1909 "Ethical Cultural High School" v New Yorku. V roce 1907 absolvoval fotografický kurz, vedený fotografem Lewisem Hinem, se kterým navštívil "Malou galerii Fotosecese" Alfreda Stieglitze. Rozhodl se být fotografem. Následujícího roku se stal členem newyorského "Camera Clubu" a v roce 1912 začal fotografovat profesionálně. Spolupracoval s Alfredem Stieglitzem, kterému předkládal své fotografie k posouzení po dobu několika let. Od roku 1915 experimentoval s fotografickou abstrakcí, další rok samostatně vystavoval ve Stieglitzově galerii "291" a publikoval v časopise "Camera Work".  V letech 1918–1919 sloužil v americké armádní nemocnici jako rentgenový technik. Po návratu uskutečnil krátkou cestu do Nového Skotska, kde fotografoval krajinu a skalní útvary. V roce 1921 se začal věnovat natáčení filmů. Společně s Charlesem Sheelerem natočil svůj první film "Manhatta" a stal se profesionálním kameramanem.  V letech 1930–1934 podnikl několik cest do Mexika, kde fotografoval krajinu, architekturu a Indiány. Roku 1933 natočil a produkoval na zakázku mexické vlády film "Redes" ("Vlna"). V 1935 navštívil na 6 týdnů Sovětský svaz, kde se setkal s filmovými a divadelními režiséry. Měl pracovat se Sergejem Ejzenštejnem na natáčení filmu, ale vrátil se zpět do USA.  Roku 1937 založil a do roku 1942 vedl "Frontiers Film", společnost natáčející dokumentární filmy. V roce 1943 pracoval jako kameraman na filmech pro americkou vládu. V letech 1943 a 1944 se po deseti letech za filmovou kamerou vrátil k fotografování krajiny ve Vermontu, kde tvořil zimní cykly.

Evropa 1948–1976.

V 1948 přesídlil Paul Strand do Evropy. Roku 1949 navštívil filmový festival v Mariánských Lázních, kde získal cenu jeho film "Native Land" ("Rodná země"). Roku 1950 odjel do Francie, kde připravil svou knihu "La France de Profil", která vyšla v roce 1952. V následujících letech fotografoval v Itálii, na Hebridách, v Egyptě, Rumunsku, Maroku a Ghaně a vydával fotografické publikace z těchto cest.

Fotografická tvorba.

Paul Strand byl představitelem tzv. "přímé fotografie". Dlouhá léta fotografoval velkoformátovou kamerou, zpravidla na negativní filmy 20×25 cm, a pozitivy kopíroval kontaktně. S kamerou se k fotografovaným objektům přibližoval co nejtěsněji. Pro fotografování detailních portrétů lidských tváří vybavil kameru druhým falešným objektivem z boku přístroje, aby odvedl pozornost fotografované osoby a výraz zachycený v nestřežené chvíli byl nejpřirozenější.  Své pojetí fotografie formuloval Paul Strand již v rané fázi své kariéry v roce 1917: "„Objektivnost je esencí fotografie, její předností a současně i omezením... Poctivost, stejně jako hloubka pohledu, je podmínkou pravdivého vyjádření. To znamená plně respektovat objekt, který má fotograf před sebou. A toho je nutno dosáhnout bez jakýchkoli triků nebo manipulace, pouze prostřednictvím přímých fotografických metod.“"

Zastoupení ve sbírkách.

Jeho fotografie jsou také součástí sbírky Fotografis, která byla představena na začátku roku 2009 v Praze.

Paul Strand (16. října 1890, New York, USA – 31. března 1976, Orgeval, Francie) byl americký fotograf a kameraman českého původu.

Paul Strand (October 16, 1890 – March 31, 1976) was an American photographer and filmmaker who, along with fellow modernist photographers like Alfred Stieglitz and Edward Weston, helped establish photography as an art form in the 20th century. His diverse body of work, spanning six decades, covers numerous genres and subjects throughout the Americas, Europe, and Africa.


Vývoj hudby.

V 19. století se hudební instituce dostaly z kontroly bohatých patronů, protože skladatelé a hudebníci mohli rozvíjet své kariéry nezávisle na šlechtě. Rostoucí zájem o hudbu ze strany střední třídy po celé západní Evropě vedl k vytvoření organizací pro výuku, provádění a uchování hudby. Klavírní nástroj, který dosáhl svou moderní konstrukci v této éře (částečně kvůli průmyslovému pokroku v metalurgii), se stal velmi populární u střední třídy, jejíž poptávka podnítila iniciativu mnoha výrobců klavírů. Početné symfonické orchestry datují své založení do této éry. Někteří hudebníci a skladatelé byli hvězdami těch dnů; například Franz Liszt a Niccolò Paganini naplnili obě role.  Romantická hudba je charakteristická zdůrazněnou emocionalitou, rozšířením a postupně i překročením tradiční harmonie, silnějším přijímáním impulsů z evropské lidové hudby a častým spojováním hudby s mimohudebními, obvykle literárními myšlenkami (programní hudba). Orchestr byl během 19. století neustále rozšiřován, aby umožnil vyjádřit stále jemnější citové odstíny, tak i vyvolat mohutný dojem při plném nasazení všech nástrojů. Hudba se stala více chromatickou, disonantní a tónově barevnější, s napětím (s ohledem na přijaté normy starších forem) při nárůstu počtu předznamení. Umělecká píseň (neboli "Lied") dozrála v této éře, stejně jako epické rozsahy Grand opera. Ty byly předčeny až operním cyklem Richarda Wagnera "Prsten Nibelungův".  Evropské kulturní ideje a instituce začaly doprovázet koloniální expanzi do dalších částí světa. Došlo také ke vzestupu nacionalismu v hudbě, která odrážela v některých případech také politické cítění té doby. Skladatelé jako Edvard Grieg, Nikolaj Rimsky-Korsakov a Antonín Dvořák ve svých skladbách vytvářeli ohlas tradiční lidové hudby svých domovin. V romantické době převzal moderní klavír se silnějším, trvalejším tónem a širší škálou převzal roli zvukově jemnějšího předchůdce, fortepiana. V orchestru zůstaly zachovány stávající klasické nástroje a sekce (smyčcové sekce, dřevěné nástroje, žesťové a bicí nástroje), ale tyto sekce byly obvykle rozšířeny, aby vytvořily plnější a větší zvuk. Například zatímco barokní orchestr mohl mít jen dva kontrabasisty, romantický orchestr mohl mít až deset. "Jak se hudba stávala výrazněji, standardní paleta orchestru nebyla pro mnoho romantických skladatelů dostatečně bohatá."  Rodiny nástrojů používaných zejména v orchestrech rostly; proces, který vyvrcholil na počátku 20. století, s velmi velkými orchestry používanými pozdně romantickými a modernistickými skladateli. Začalo se objevovat širší spektrum bicích nástrojů. Žestě převzaly větší role, protože zavedení otočných klapek jim umožnilo zahrát širší rozsah not. Velikost orchestru (typicky kolem 40 v klasickém období) narostla na více než 100. Například Mahlerova Symfonie č. 8 z roku 1906 byla uvedena s více než 150 instrumentalisty a více než 400 členným sborem. Byly přidány nové dechové nástroje, jako je kontrafagot, basklarinet a pikoly a též i nové bicí nástroje, včetně xylofonu, vířivého bubnu, celesty (zvonu podobný klávesový nástroj), zvonu, a trianglů, velké orchestrální harfy, a dokonce i dechové strojů na zvukové efekty. Od konce 19. století se v některých partiturách objevují saxofony, obvykle vystupují spíše jako sólový nástroj než jako nedílná součást orchestru.  Wagnerova tuba, modifikovaný člen rodiny rohů, se objevuje v cyklu Richarda Wagnera "Prsten Nibelungův". Také hraje významnou roli v Symfonii č. 7 E dur Antona Brucknera a je také používána v několika pozdně romantických a modernistických pracích Richarda Strausse, Bély Bartóka a jiných. Kornet se objevoval pravidelně v partiturách 19. století, vedle partu trubky, které byly považovány za méně hbité, alespoň do konce století.

Hudební skladatelé.

Mezi přední skladatele této éry patří Gioacchino Rossini, Petr Iljič Čajkovskij, Jacques Offenbach, Frédéric Chopin, Hector Berlioz, Franz Schubert, Robert Schumann, Felix Mendelssohn-Bartholdy, Ferenc Liszt, Giuseppe Verdi, Bedřich Smetana, Richard Wagner, Johannes Brahms, Antonín Dvořák, Zdeněk Fibich, Edvard Grieg, Johann Strauss mladší, Petra Iljiče Čajkovského a Nikolaj Rimskij-Korsakov. Gustav Mahler a Richard Strauss jsou běžně považováni za tzv. přechodové skladatele, jejichž hudba kombinuje pozdně romantické a rané modernistické prvky. Některá díla Ludwiga van Beethovena se již také řadí mezi díla romantická, zejména od jeho 3. symfonie Eroica.  Mezi skladatele z Českých zemí hudebního romantismu patří především Bedřich Smetana, autor mj. cyklu symfonických básní "Má vlast", a dále Antonín Dvořák, který složil symfonické básně "Polednice", "Vodník", "Zlatý kolovrat" a "Holoubek" na motivy Erbenových balad. Dále např. Zdeněk Fibich.

Hudební romantismus je označení hudebního slohu vokální a instrumentální klasické hudby od zhruba první dekády 19. století do počátku 20. století, byl charakterizován zvýšenou pozorností k rozšířené melodické linii, jakož i výrazovým a emotivním prvkům, které spojují romantismus s jinými uměleckými formami. Vznikl na přelomu 18. a 19. století z hudebního klasicismu v duchu impulsů uměleckého romantismu a v evropské hudbě dominoval až do prvních desetiletí století dvacátého. Romantická hudba je charakteristická zdůrazněnou emocionalitou, rozšířením a postupně i překročením tradiční harmonie, silnějším přijímáním impulsů z evropské lidové hudby a častým spojováním hudby s mimohudebními, obvykle literárními myšlenkami (programní hudba). Orchestr byl během 19. století neustále rozšiřován, aby umožnil vyjádřit stále jemnější citové odstíny, tak i vyvolat mohutný dojem při plném nasazení všech nástrojů. Hudba se stala více chromatickou, disonantní a tónově barevnější, s napětím (s ohledem na přijaté normy starších forem) při nárůstu počtu předznamení. Umělecká píseň (neboli "Lied") dozrála v této éře, stejně jako epické rozsahy Grand opera. Ty byly předčeny až operním cyklem Richarda Wagnera "Prsten Nibelungův".  Mezi přední skladatele této éry patří Gioacchino Rossini, Petr Iljič Čajkovskij, Jacques Offenbach, Frédéric Chopin, Hector Berlioz, Franz Schubert, Robert Schumann, Felix Mendelssohn-Bartholdy, Franz Liszt, Giuseppe Verdi, Bedřich Smetana, Richard Wagner, Johannes Brahms, Antonín Dvořák, Zdeněk Fibich, Edvard Grieg a Johann Strauss mladší, ale i Gustav Mahler a Richard Strauss.

Romantic music is a stylistic movement in Western classical music associated with the period of the nineteenth century commonly referred to as the Romantic era (or Romantic period). It is closely related to the broader concept of Romanticism—the intellectual, artistic and literary movement that became prominent in Europe from approximately 1800 until 1910.  Romantic composers sought to create music that was individualistic, emotional, dramatic and often programmatic; reflecting broader trends within the movements of Romantic literature, poetry, art and philosophy. Romantic music was often ostensibly inspired by (or else sought to evoke) non-musical stimuli, such as nature, literature, poetry or the plastic arts.  Influential composers of the early Romantic era include Adolphe Adam, Ludwig van Beethoven, Hector Berlioz, François-Adrien Boieldieu, Frédéric Chopin, Mikhail Glinka, Fanny Mendelssohn, Felix Mendelssohn, John Field, Ignaz Moscheles, Otto Nicolai, Gioachino Rossini, Ferdinand Ries, Vincenzo Bellini, Franz Berwald, Luigi Cherubini, Carl Czerny, Gaetano Donizetti, Johann Nepomuk Hummel, Carl Loewe, Niccolò Paganini, Giacomo Meyerbeer, Anton Reicha, Franz Schubert, Clara Schumann, Robert Schumann, Louis Spohr, Gaspare Spontini, and Carl Maria von Weber. Later nineteenth-century composers would appear to build upon certain early Romantic ideas and musical techniques, such as the use of extended chromatic harmony and expanded orchestration. Such later Romantic composers include Bruckner, Brahms, Tchaikovsky, Mussorgsky, Dvořák, Liszt, Wagner, Mahler, Richard Strauss, Verdi, Puccini, Georges Bizet, Nikolai Rimsky-Korsakov, Sibelius, Elgar, Grieg, Saint-Saëns, Fauré, Rachmaninoff, and Franck.


Politika a administrativní uspořádání.

Adžárie je jediným autonomním územím Gruzie, které je i přes léta rozporů s centrální tbiliskou vládou součástí této zakavkazské republiky. Existence Adžarské autonomní republiky je zakotvena v adžarské ústavě a v gruzínském zákoně o Adžárii, který byl přijat po sesazení Aslana Abašidzeho. Adžárie má vlastní parlament a hlavu regionální vlády, která je však dosazena centrální vládou v Tbilisi, spolu s celou Radou ministrů Adžárie, kterou ve funkci potvrzuje prezident. Ten má zároveň právo rozpustit adžarský parlament i vládu a má právo vetovat adžarské zákony, jež jsou v rozporu s gruzínskou ústavou.  Od 21.července roku 2018 je předsedou adžarské vlády Tornike Rizhvadze.  Adžárie je rozdělena do šesti následujících okresů:

Obyvatelstvo.

Adžarové hovoří gruzínským dialektem, jenž je ovlivněn turečtinou a kavkazskými jazyky, jimiž se v oblasti mluvilo v daleké minulosti. Považují se tedy za samostatný národ. Od pravoslavných Gruzínců se odlišují náboženstvím – islámem, který přijali během osmanské nadvlády. Zdaleka ne všichni obyvatelé Adžárie jsou však muslimové. Dle údajů z roku 2006 se 63 % obyvatel Adžárie hlásilo ke gruzínské ortodoxní církvi a pouze 30 % k islámu. V Adžárii se domluvíte bez problémů rusky (rozhodně tam mluví tímto jazykem více lidí než např. v Tbilisi) a v Batumi u moře i anglicky.  Mezi minority patří Rusové, Arméni, Řekové a Abchazové.

Dějiny.

Adžárie byla ve starověku součástí přímořského království Kolchida a později Kavkazské Ibérie, jejího mocného souseda. V 5. století př. n. l. oblast zkolonizovali Řekové a během 2. století př. n. l. Adžárii ovládli Římané. Ve středověku byla potom součástí křesťanského království Egrisi, jež navazovalo na odkaz Kolchidy. V 9. století se Adžárie stala spolu s dalšími gruzínskými zeměmi součástí Gruzínského království. Díky nadvládě Osmanské říše se v Adžárii rozšířil během novověku islám. Dnes tedy muslimové tvoří významnou část místní populace, takže je tento region v Gruzii poněkud ojedinělým a plynou z toho i některé historické události. V roce 1878 byla Adžárie znovu připojena ke Gruzii, jež byla pod ruskou nadvládou. Po první světové válce bylo Batumi sídlem nejprve britských expedičních vojsk, jež byly v roce 1920 vystřídány tureckou vojenskou správou. Dle mírových rozhovorů v Karsu byla Adžárie Turky uznána jako nedílná součást sovětské Gruzie. 16. července 1921 byla na základě dohod s Tureckem vytvořena Adžarská autonomní sovětská socialistická republika, aby v ní byli ochráněni obyvatelé islámského vyznání. V letech 1991 až 2004 byla Adžárie součástí roztříštěné Gruzie a vybudovala si na centrální vládě reálnou autonomii mimo jiné díky svérázné vládě Aslana Abašidzeho, bývalého předsedy Nejvyšší rady Adžárie. Ten se zasloužil o to, že byla Adžárie ušetřena událostí, jež měly za následek občanskou válku v letech 1993 až 1994. Díky tomu z ní vybudoval nejbohatší region v rámci Gruzie, ovšem byl často obviňován, že napomáhal organizovanému zločinu a pašování, aby se obohatil a pomohl nelegálně vylepšit hospodaření své téměř nezávislé země. Vláda Gruzie však v této epoše situaci v Adžárii nevěnovala pozornost.  V návaznosti na tzv. Růžovou revoluci, při níž byl stávající gruzínský prezident Eduard Ševardnadze nahrazen Michailem Saakašvilim, rostlo napětí mezi adžárským vedením a novou ústřední gruzínskou vládou, která si vytkla za cíl omezení separatistických snah všech tří gruzínských samozvaných autonomních republik. Požadovala především odzbrojení adžárských sil věrných Abašidzemu. Konflikt málem přerostl v ozbrojený boj, ale nedošlo k němu, protože v témže roce vypukly v Batumi masové protesty proti Abašidzeho autokratické vládě, jež byly podníceny sankcemi a ultimáty ze strany gruzínské vlády. V květnu 2004 tedy Aslan Abašidze rezignoval a uprchl do Ruska. Následně byly vyhlášeny nové volby a přijaty zákony, jež přepracovaly adžarskou formu autonomie, a k moci se v Adžárii dostal Levan Varšalomidze. Adžárie je momentálně v rámci Gruzie de iure autonomní, nicméně de facto spadá pod kontrolu ústřední vlády Gruzie.  Letitým problémem byla dlouholetá přítomnost Ruské armády na území Adžárie, která měla pouze „dohlížet“ na situaci. V roce 2005 proběhla série jednání mezi Gruzií a Ruskem ohledně stažení ruských vojáků. V roce 2007 byla základna v Batumi vrácena Gruzíncům.

Adžárie nebo Adžarsko, oficiálně Adžarská autonomní republika (), je jednou ze dvou gruzínských autonomních republik, druhou autonomní republikou je Abcházie. Rozkládá se v jihozápadní Gruzii, při hranicích s Tureckem a na východním pobřeží Černého moře. Země je mimo jiné známá jako eminentní přímořská lázeňská oblast. Administrativním a hospodářským centrem této republiky je přístavní město Batumi, které je zároveň 2. největší město Gruzie

Adjara ( "Ač’ara" ), officially known as the Autonomous Republic of Adjara ( "Ač’aris Avt’onomiuri Resp’ublik’a" ), is a historical, geographic and political-administrative region of Georgia. Located in the country's southwestern corner, Adjara lies on the coast of the Black Sea near the foot of the Lesser Caucasus Mountains, north of Turkey. It is an important tourist destination and includes Georgia's second-largest city of Batumi as its capital. About 350,000 people live on its 2,880 km.  Adjara is home to the Adjarians, a regional subgroup of Georgians. Adjara's name can be spelled in a number of ways, including "Ajara", "Ajaria", "Adjaria", "Adzharia", "Atchara" and "Achara". Under the Soviet Union, Adjara was part of the Georgian Soviet Socialist Republic as the Adjarian ASSR.


Shrnutí.

Tank byl 10,9 metru dlouhý, 3,76 široký a 3,66 vysoký a vážil cca 188,8 tun (pro srovnání nejpoužívanější ruský tank T-34 vážil 30,9 tun). Maus byl vyzbrojen 128mm dělem s koaxiálním 75mm kanónem a jedním 7,92 mm kulometem. Měla ho obsluhovat posádka 5–6 mužů. Pancíř tanku se pohyboval v rozsahu mezi 60–240 mm. Ke konci války bylo ve výrobě osm tanků, z toho byly hotové dva prototypy z toho jeden se závažím místo věže. Plán počítal s výrobou první série o počtu 150–200 vozidel.  Z důvodů velké hmotnosti a objemu bylo prakticky nemožné, aby Maus přejížděl po mostech (Maus byl vybaven šnorchlem, aby se mohl dostat přes řeku) nebo byl převážen vlakem, avšak s touto hmotností pro Mause nebylo takřka nic překážkou. Ani za použití nejsilnějších dostupných motorů nebyl tank schopen dosáhnout plánované rychlosti 20 km/h a mohl se pohybovat jen rychlostí 13 km/h.  Maus, podobně jako většina tanků konstruovaných firmou Porsche, používal elektrický přenos výkonu. Porsche si na tomto zakládal a se stejným systémem se již dříve účastnil i soutěže na těžký tank Tiger, ve které ale zvítězila firma Henschel & Sohn a Porscheho přebytečné podvozky byly použity pro stíhače tanků Ferdinand. Výhoda kulometu mu dávala silnou obranu proti pěchotě což u mnohých německých tanků chybělo nebo bylo nedostatečné.

Vývoj.

Původní plán počítal s dokončením prvního prototypu v létě 1943 a poté s další dodávkou o rychlosti 5ks za měsíc. Tato výroba byla svěřena továrnám Krupp, zodpovědným za konstrukci podvozku, těla a věže a továrně Alkett, zodpovědné za montáž.  V květnu 1943 byla Hitlerovi předvedena dřevěná maketa, ten poté schválil k výrobě prvních 150 kusů. Vývoj Mause pokračoval, ale v říjnu 1943 Hitler zrušil objednávku 150 kusů. Toto nařízení bylo následováno v listopadu úplným zastavením vývoje. První prototypy však měly být dokončeny na Hitlerův rozkaz.  První prototyp, bez věže, Alkett dokončil v prosinci 1943. Věž zastoupila nefunkční kopie stejné hmotnosti.  Kromě problémů s rychlostí Maus nebyl schopný přejíždět po mostech. Z toho důvodu byl Maus předělán na obojživelný tank. Toky do hloubky 3 metrů byl Maus schopen překročit bez problémů, ale v hlubších vodách musel být Maus napojen na druhý tank, aby mohl přejet na dně toku. Toto bylo zajištěno dlouhým elektrickým kabelem a šnorchlem, které umožňovaly přejet v hloubkách až do 13 metrů. Když první Maus překročil, mohl napájet druhý z opačného břehu.  V březnu 1944 byl dokončen druhý prototyp. Tento model byl v mnohém odlišný od prvního. V polovině roku 1944 byla druhá verze vybavená elektrárenskou jednotkou a první funkční Maus věží, vybavenou všemi schválenými zbraněmi. Původně se měla i první verze doplnit funkční věží, to se však nikdy nestalo.  Krupp začal v červnu 1944 s produkcí dalších 4 strojů, avšak výroba byla zastavena a základy rozmontovány a zničeny, aby výroba nepadla do rukou nepřátel. Veškerá práce u Kruppa přestala v srpnu 1944. Mezitím se začalo se zkouškami na druhém prototypu, který byl rovněž vybaven dieselovým motorem Daimler-Benz MB 517, novým elektrickým řídícím systémem a novým převodovým systémem vyrobeným v dílnách Škoda.  Z důvodů téměř nemožné přepravy vlakem byl pro Mause vytvořen speciální přepravní vagón.

Bojové nasazení.

Dokončené a plně použitelné prototypy zůstaly v Kummersdorfu a ve výrobním areálu v Böblingenu. V posledních týdnech války Rudá armáda zabrala první verzi v okolí Kummersdorfu u těžkých artilerií. Němci tento model sabotovali těsně před opuštěním. Verze 2 s funkčním dělem měla sehrát roli v obraně Berlína, model se však poškodil při přepravě a byl zničen jeho posádkou, aby nepadl do rukou nepřátel. Ani jeden z Mausů jedinkrát nevystřelil na nepřítele.  Rusové později namontovali na první verzi věž z druhé verze tak, aby získali funkční tank. V roce 1946 byl Maus otestován v Sovětském svazu a později vystaven v Kubinském tankovém muzeu, kde je dodnes.

Panzerkampfwagen VIII Maus (: "Tank VIII Myš"; Sd.Kfz 205) byl německý supertěžký tank, který ovšem nebyl nikdy nasazen v boji. Maus je také nejtěžší zkonstruovaný tank vůbec. Návrhy tohoto tanku byly předány Adolfu Hitlerovi Ferdinandem Porschem v červnu roku 1942 a vzápětí schváleny. Práce na výrobě byly velice usilovné a rychlé, první prototyp, vyroben v roce 1943, byl původně označen názvem "Mammut" („Mamut“). Později však byl přejmenován na "Mäuschen" („Myška“) a poté na konečné "Maus" („Myš“).

Panzerkampfwagen VIII Maus ("Mouse") was a German World War II super-heavy tank completed in late 1944. It is the heaviest fully enclosed armoured fighting vehicle ever built. Five were ordered, but only two hulls and one turret were completed, the turret being attached, before the testing grounds were captured by advancing Soviet military forces.  These two prototypes underwent trials in late 1944. The complete vehicle was long, wide and high. Weighing 188 metric tons, the Maus's main armament was the Krupp-designed 128 mm KwK 44 L/55 gun, based on the 12.8 cm Pak 44 anti-tank field artillery piece also used in the casemate-type "Jagdtiger" tank destroyer, with a coaxial 75 mm KwK 44 L/36.5 gun. The 128 mm gun was powerful enough to destroy all Allied armoured fighting vehicles then in service, some at ranges exceeding .  The principal problem in the design of the "Maus" was developing an engine and drivetrain which was powerful enough to adequately propel the tank, yet small enough to fit inside it — as it was meant to use the same sort of "hybrid drive", using an internal-combustion engine to operate an electric generator to power its tracks with electric motor units, much as its Porsche-designed predecessors, the VK 3001 (P), VK 4501 (P), and Elefant had. The drive train was electrical, designed to provide a maximum speed of and a minimum speed of . However, during actual field testing, the maximum speed achieved on hard surfaces was with full motor field, and by weakening the motor field to a minimum, a top speed of was achieved. The vehicle's weight made it unable to use most bridges, instead it was intended to ford to a depth of or submerge up to a depth of and use a snorkel to cross rivers.  The Maus was intended to punch holes through enemy defences in the manner of an immense "breakthrough tank", while taking almost no damage to any components.


E-5.

E-5 měl podle plánu vážit mezi 5–10 tunami a tvořit tak základ pro lehké tanky, fungující jako průzkumné, přepravní a lehká stíhací vozidla, podobného typu jako britský Universal carrier. Informace o této třídě jsou k dispozici jen velmi málo a z neoficiálních zdrojů, takže je možné, že třída E-5 je pouze poválečnou fabrikací.

E-10.

E-10 měl být nástupcem Panzera 38(t) a jeho vzhled se na tomto modelu zakládal. Podvozek Panzera 38(t) byl rozšířen a předělán. Tento nový model byl přejmenován na PzKpfw 38 (d), d stálo pro "deutsch" (Německý) jako protiklad (t) pro "tschechisch" (Český). Tyto modely na novém podvozku byly ve váhových rozmezích 10–25 tun.  Smyslem E-10 bylo vytvořit skupinu nových stíhacích tanků jako náhradu za Jagdpanzer 38(t) (neboli tank hetzer) a také novou skupinu Waffenträgerů vyzbrojenou těžkým protitankovým dělem.

E-25.

E-25 byl ve váhové třídě 25–50 tun, Měl fungovat jako nástupce všech strojů na podvozcích tanků Panzer III a Panzer IV. Tato skupina by zahrnovala střední průzkumné vozy, Jagdpanzer a těžké Waffenträgery.

E-50 Standardpanzer.

E-50 Standardpanzer měl operovat jako standardní střední tank, zastupující Panthera a Tigera a tanky založené na těchto modelech. Váha by se u E-50 pohybovala od 50 do 75 tun, výzbroj měl tvořit 8,8cm kanon tanku Tiger II (který byl dostatečně výkonný a dobře zavedený ve výrobních závodech i v zásobovacích liniích Wehrmachtu) a stroj měl sdílet maximální možné množství komponent se sesterským projektem E-75 – podvozek například měl využívat totožné sestavy náprav a pojezdů, ale pouze v počtu šesti párů pojezdových kol oproti osmi u E-75.

E-75 Standardpanzer.

E-75 Standardpanzer měl být standardním těžkým tankem použitým jako nástupce Tigera II a Jagdtigera. Jeho design se měl podobat E-50, měl však být těžší v rozmezí od 75 do 100 tun. Předpokládalo se použití stejného děla 8,8 cm jako u tanku Tiger II a sesterského projektu E-50 a motoru Maybach odvozeného od pohonné jednotky tanku Tiger II s výkonem navýšeným na 900 koňských sil, se kterým měl stroj dosahovat maximální rychlostí až 40km/h, ale nikdy se nedostal přes fázi návrhu a nebyly postaveny žádné prototypy

E-100.

E-100 měl být supertěžký průlomový tank, levnější alternativa k supertěžkému tanku 'Maus'. Konstrukčně se jednalo o v podstatě zvětšený podvozek Tigera II. E-100 měl být původně vybaven stejnou věží jako Maus, osazenou 12,8cm kanonem, později bylo rozhodnuto o osazení této věže 15cm kanonem a nakonec padl návrh na osazení stroje dokonce 17cm kanonem, což by v případě realizace tohoto návrhu znamenalo kompletní přestavbu stroje na těžký sturmgeschütz, jelikož objemný závěr 17cm děla by nebylo možné instalovat do jakékoliv věže, kterou by mohlo být možné instalovat na podvozek E-100, nemluvě o značně obtížné manipulaci s těžkou a objemnou municí ve stísněném vnitřním prostoru věže. Pohon prototypu zajišťoval motor Maybach HL 234 o výkonu 700 koní, tedy stejný motor, který poháněl již zhruba o polovinu lehčí stroje Panther a Tiger II (a již při instalaci v Tigeru II byl považován za poněkud poddimenzovaný). Stroje "sériové" výroby měly být poháněny zcela novým, větším motorem Maybach o výkonu 1200 koní, který však v době stavby prototypu nebyl k dispozici. Vývoj a konstrukce prototypu E-100 začala v roce 1944, byla však zastavena když Adolf Hitler nařídil konec vývoje Mause.  Ke konci války byl hotov pouze podvozek E-100, který byl transportován do Spojeného království, otestován a později zničen.  Technická data tanku E-100: Posádka 6 mužů Hmotnost 140 000 kg Rozměry délka 10 200 mm, šířka 4450 mm, výška 3290 mm Pancéřování 40 až 240 mm Pohon (prototyp) dvanáctiválec Maybach HL 234 Výkon motoru 700 kW Max. rychlost 40 km/h na silnici (teoretická) Dojezd 120 km po silnici Výzbroj (plánovaná) kanon 15 cm KwK 44 L/38 s 50 náboji, 7,5 cm KwK 44 L/36,5 s 200 náboji, kulomet MG 34 (ráže 7,92 mm)

Názvem Panzerkampfwagen E s číselným označením byly během druhé světové války (resp. od roku 1943) označovány experimentální obrněná vozidla, tanky a vývojové vzory určené pro Wehrmacht. Písmeno E znamenalo "Entwicklungstyp" – vývojový typ. Poté následovalo označení hmotnostní kategorie daného typu.  Šlo o jeden z posledních pokusů Třetí říše vytvořit celou sérii nových tanků. Jednalo se o standardizovanou sérii pásových podvozků v šesti váhových kategoriích schopných nahradit všechny typy pásových vozidel ve stavech obrněných jednotek Wehrmachtu při značné úrovni sjednocení komponent napříč řadami.

The "Entwicklung" series (from German "Entwicklung", "development"), more commonly known as the E-Series, was a late-World War II attempt by Nazi Germany to produce a standardised series of tank designs. There were to be standard designs in five different weight classes (E-10, E-25, E-50, E-75 and E-100) from which several specialised variants were to be developed. This intended to reverse the trend of extremely complex tank designs that had resulted in poor production rates and mechanical unreliability.  The E-series designs were simpler, cheaper to produce and more efficient than their predecessors; however, their design offered only modest improvements in armour and firepower over the designs they were intended to replace, such as the Jagdpanzer 38(t), Panther Ausf. G or Tiger II; and would have represented the final standardization of German armoured vehicle design. Indeed, nearly all of the E-series vehicles — up through and including the E-75 — were intended to use what were essentially the Tiger II's eighty centimeter diameter, steel-rimmed road wheels for their suspension, meant to overlap each other (as on the later production Tiger E and Panther designs that also used them), abandoning the interleaved "Schachtellaufwerk" roadwheel system that first appeared on German military half-tracks in the early 1930s.


Vývoj.

Neubaufahrzeug navazoval na starší typ Großtraktor („velký traktor“). Krycí název „traktor“ byl použit, protože Versailleská smlouva zakazovala Německu výrobu obrněných vozidel. Vývoj Neubaufahrzeugu začal v roce 1933 u firmy Rheinmetall-Borsig. Firma Krupp byla pověřena konstrukcí alternativní verze věže.  V roce 1934 Rheinmetall postavil dva prototypy z měkké oceli. Oba vozy byly vyzbrojeny věží s hlavním 75 mm KwK L/24 dělem a se sekundárním 37 mm Tankkanone L/45. Věž od Rheinmetallu měla druhou zbraň umístěnou nad 75 mm dělem, kdežto věž od Kruppu měla zbraně vedle sebe. Oba vozy měly dvě sekundární věže, jednu vpředu a druhou vzadu. Byly to lehce upravené věže z Panzeru I, vyzbrojené jedním kulometem. V letech 1935 až 1936 byly u Rheinmetallu dokončeny tři další prototypy s řádným pancéřováním a věžemi od firmy Krupp.  Očekávalo se že tyto stroje budou dostatečné jako těžké tanky pro německou armádu, časem se však prokázalo že jsou nespolehlivé a těžko použitelné pro tuto roli. I přesto vývoj pokračoval aby německý průmysl a armáda získaly zkušenosti s výrobou a použitím těžkých tanků.

Bojové nasazení.

I když tyto vozy nikdy nebyly masově vyráběny, sloužily jako propagační materiál nacistického Německa. Byly například vystavovány na Mezinárodní výstavě automobilů v Berlíně v roce 1939.  Jejich použití pro propagandu ještě vzrostlo, když Němci zaútočili na Norsko. Wehrmacht zformoval speciální tankový oddíl, který vzal opancéřované prototypy s sebou do Osla. Zde se dostaly do menších bojů se Spojenci. V blízkosti Åndalsnesu jeden z tanků uvízl v bažině a musel být zničen, později byl nahrazen prototypem z měkké oceli.  Není jasné, co se s tanky stalo po skončení norské kampaně, ale válku žádný nepřežil. Podle dokumentů, ukořistěných Brity po válce bylo sešrotování zbylých vozidel nařízeno v roce 1941 a provedeno roku 1942.

Německý tank Neubaufahrzeug (česky: „nové vozidlo“) byl první prototyp těžkého tanku pro Wehrmacht poté, co se Adolf Hitler ujal moci. Tento těžký a pomalý vícevěžový tank se jen těžko dal použít pro taktiku Blitzkriegu (bleskové války), a proto bylo vyrobeno jen 5 kusů. Tyto stroje byly využity zejména pro propagační účely, avšak zúčastnily se bojů v Norsku v roce 1940.

The German Neubaufahrzeug (German for "new-build vehicle"—a cover name) series of tank prototypes were a first attempt to create a heavy tank for the Wehrmacht after Adolf Hitler had come to power. Multi-turreted, heavy and slow, they were not considered successful, which led to only five being produced. These were primarily used for propaganda purposes, though three took part in the Battle of Norway in 1940.


Popis.

Pisík obecný je o něco menší než kos, má hnědočerný hřbet, ocas a hlavu s černým, poměrně dlouhým zašpičatělým zobák a výrazným bílým pruhem nad okem, šedohnědé hrdlo, bílé břicho a hnědožluté končetiny. Samec a samice jsou zbarveni stejně.  Ve střední Evropě si jej můžeme splést snad jen s o něco větším a tmavším vodoušem kropenatým a o něco světleji zbarveným vodoušem bahenním, kteří mají delší nohy a na hrdle podélné skvrnění.

Rozšíření.

Pisík se vyskytuje ve střední a západní Evropě a v mírných oblastech asijského kontinentu až po Kamčatku. Zimuje v západní Evropě, západní Africe, na Blízkém východě, v severní a severozápadní Africe a v Austrálii. Současná žijící populace je odhadována na 2 500 000 - 4 000 000 jedinců a zabírá plochu větší jak 10 000 000 km².  V České republice se vyskytuje nepravidelně na celém území, pravidelně u nás v některých lokalitách hnízdí a naším územím protahuje.  Žije poblíž mělkých stojatých vod, řek, na bahnitých březích větších vodní nádrží a při tahu také na písečných březích.

Chování.

Pisík obecný žije mimo tahů a hnízdění většinou samotářsky, ačkoli byl již několikrát i mimo tyto období zastižen v nevelkých hejnech. Ozývá se charakteristickým „híd“ nebo „hídi didi hídidi“.  Při hledání potravy pomalu brouzdá po vodním dně nebo na břehu a po spatření kořisti ji překvapuje rychlým škubnutím zobáku. Živí se drobnými bezobratlými živočichy, nejčastěji korýši nebo vodním hmyzem, kterého se často zmocňuje i za letu.  Během května až června klade do dobře skrytého dolíku v zemi 3–4 bílá vejce s černým skvrněním, na kterých sedí 20 - 22 dní střídavě oba rodiče. Mláďata opouštějí hnízdo již po několika hodinách po vylíhnutí a létat dokáží ve věku 3 týdnů.

Pisík obecný ("Actitis hypoleucos") je malý dlouhokřídlý pták z čeledi slukovití a spolu s pisíkem americkým jediný zástupce rodu "Actitis".

The common sandpiper ("Actitis hypoleucos") is a small Palearctic wader. This bird and its American sister species, the spotted sandpiper ("A. macularia"), make up the genus "Actitis". They are parapatric and replace each other geographically; stray birds of either species may settle down with breeders of the other and hybridize. Hybridization has also been reported between the common sandpiper and the green sandpiper, a basal species of the closely related shank genus "Tringa".


Biografie.

Narodil se v Tel Avivu ještě za dob britské mandátní Palestiny (dnešní Izrael) a o hru na housle se poprvé začal zajímat, když slyšel záznam vážné hudby v rozhlase. Před tím než se odstěhoval do USA vystudoval Hudební akademii v Tel Avivu. Ve Spojených státech vystudoval Juilliardovu školu společně s Ivanem Glamianem a Dorothy DeLay. Debutoval v Carnegie Hall v roce 1963 a vyhrál prestižní Leventrittovu soutěž v roce 1964. Krátce poté začal cestovat a vystupovat v zahraničí. Kromě velkého počtu hudebních nosičů také od počátku 70. let často vystupoval jako host v mnohých amerických pořadech. Mimo jiné také mnohokrát vystupoval v Bílém domě.  Když mu byly čtyři roky, prodělal dětskou obrnu. Díky dobré léčbě se naučil chodit s berlemi. Celý život používá berle k pohybu a na housle hraje v sedě.  V roce 1987 se připojil k Izraelské filharmonii při jejích koncertech ve Varšavě, Budapešti a také v dalších zemích východního bloku. Zúčastnil se také turné Izraelské filharmonie na jaře roku 1990, kdy poprvé vystupovala v Sovětském svazu, ve městech Leningrad a Moskva. Znovu se k ní připojil o čtyři roky později při koncertech v Číně a Indii.  Přestože je sólista, vystupuje také často se svým dobrým přítelem a předním izraelským houslistou Pinchasem Zukermanem. Kromě klasické hudby hraje též jazz a klezmer. Jako sólista se podílel na hudbě k mnoha filmům, z nichž mezi nejznámější patří Schindlerův seznam.  V současnosti žije se svou manželkou Toby v městě Shelter Island na východním okraji Long Islandu ve státě New York. Mají pět dětí, Noa, Nava, Leoru, Rami a Arielu.

Jicchak Perlman (: יצחק פרלמן, * 31. srpna 1945) je izraelsko-americký houslista, dirigent, pedagog a několikanásobný držitel cen Grammy. Časopis "Vanity Fair" jej označil za jednoho z nejvýznačnějších houslistů současnosti. V listopadu 2015 se stal teprve čtvrtým Izraelcem oceněným Prezidentskou medailí svobody.

Itzhak Perlman (; born 31 August 1945) is an Israeli-American violinist, conductor, and music teacher. Over the course of his career Perlman has performed worldwide, and throughout the United States, in venues that have included a State Dinner at the White House honoring Queen Elizabeth II, and at the Presidential Inauguration of President Obama. He has conducted the Detroit Symphony Orchestra, the Philadelphia Orchestra, and the Westchester Philharmonic. In 2015, he was awarded the Presidential Medal of Freedom. He has been awarded 16 Grammy Awards and a Grammy Lifetime Achievement Award, and four Emmy Awards.


Životopis.

Desaix, syn Gilberta-Antoine des Aix, rytíře de Veygoux a Amable de Beaufranchet, pocházel z vážené starobylé rodiny nižší šlechty. Vyrůstal se svými sourozenci na rodinném statku Veygoux. V osmi letech vstoupil (18. října 1776) do Královské vojenské školy v Effiatu. V 15 letech pak proti vůli svých rodičů vstoupil jako podporučík do pěšího bretaňského pluku. Roku 1791 byl jmenován adjutantem generála de Broglie, jehož pád a poprava znamenaly vážné přerušení jeho slibně se rozvíjející kariéry.  Masové vraždy roku 1792 a hrůzovláda značně zchladily jeho prvotní nadšení pro ideje revoluce, ale po váhání se rozhodl zůstat ve Francii. Roku 1792 byl u rýnské armády a vynikl chladnokrevností i rozhledem. Roku 1793 po odvážné obraně weissenburské fronty proti Rakušanům byl povýšen na brigádního generála. Poté 26. prosince 1793 dobyl Lauterburg. Roku 1794 již jako divizní generál (povýšen 2. září 1794) velel pravému křídku rýnské armády, které velel generál Claude Michaud. Bojoval u Kaiserslauternu a podílel se na obsazení Mohuče (Mainz). Poté kryl ústup do Landau a Pirmasens. Roku 1796 po ústupu generála Moreaua bránil předmostí u Kehlu a teprve po vyčerpávajících bojích je 9. ledna 1797 předal Rakušanům (arcivévoda Karel) pod podmínkou volného odchodu s vojenskými poctami. Na rozkaz Moreaua se mu pak opět za mimořádně obtížných klimatických podmínek (v noci z 19. na 20. ledna 1797) podařilo překročit Rýn, při akci však utrpěl střelné poranění stehna.  Po uzdravení byl převelen do Itálie pod vrchní velení generála Bonaparta, který mu pak v egyptské kampani svěřil velení předvoje armády. Při obsazení Malty 10. července 1798 dobyl Desaix strategicky významný bod Fort St. Julien. Poté byl velmi úspěšný v Egyptě v tuhých bojích s mameluky, včetně srážky u Chebreiss (13. července 1798) a bitvy pod pyramidami (21. července 1798). Po dalších tvrdých srážkách pak obsadil Horní Egypt(boje u Sonaguy, Théb, Sienne, Gosseys) a svou mírností a citem pro spravedlnost si naklonil tamní obyvatelstvo, kterým byl nazýván "„le Sultan juste“" (spravedlivý sultán). V pozemní bitvě u Abúkíru (25. července 1799) byl spolu s tehdejšími generály Lannesem a Muratem hlavním realizátorem Bonapartova velkého vítězství. Zůstal v Egyptě i po odjezdu Bonaparta a jeho nástupcem generálem Kléberem byl pověřen podepsat kapitulaci v El Arich (24. ledna 1800). Poté vyplul z Alexandrie do Francie (3. března 1800) předat text smlouvy vládě k ratifikaci. Po cestě byl však zadržen britskou fregatou, dopraven do Livorna a zde měsíc držen jako zajatec admirálem Keithem. Po propuštění spěchal na italské bojiště, kde byl uvítán generálem Bonapartem, který mu svěřil velení rezervního sboru.  V průběhu bitvy u Marenga (14. června 1800) byl vzdálen několik kilometrů od bojiště. Po zaslechnutí kanonády však nečekal na Bonapartovy rozkazy a ihned přikázal rychlým pochodem dostavit se na bojiště. Bitva se vyvíjela pro Francouze velmi špatně a při příchodu Desaixovy divize byla prakticky prohraná. Ten okamžitě zavelel přejít z pochodu do útoku (slavný výrok: "„La Bataille est perdue, il est trois heures, il reste encore le temps, d’en gagner une autre“" – bitva je prohraná, jsou tři hodiny, máme ještě čas vyhrát jinou) a tím rozhodl – spolu s jezdeckým útokem generála Kellermanna – o drtivém vítězství Francouzů. Hned v počátku útoku však Desaix utrpěl smrtelné střelné poranění hrudníku. Jeho mrtvola byla balsamována a uložena do hrobu v průsmyku Svatého Bernarda, kde mu nechal Bonaparte postavit pomník. Napoleon měl v plánu statečného generála k sobě připoutat svatbou s nevlastní dcerou Hortensií. Desaix byl po své smrti oslavován a opěvován jako „oficiální hrdina“ francouzského konzulátu a císařství.

Louis Charles Antoine Desaix, rytíř de Veygoux (17. srpna 1768 St.-Hilaire d'Ayat – 14. června 1800 u Marenga, dnes Itálie) byl francouzský generál. Díky jeho předvídavosti a včasnému zásahu v bitvě u Marenga (a jezdeckému útoku generála Kellermanna) zvítězili Francouzi pod velením generála Bonaparta v téměř prohrané bitvě proti Rakušanům.

Louis Charles Antoine Desaix () (17 August 176814 June 1800) was a French general and military leader during French Revolutionary Wars. According to the usage of the time, he took the name "Louis Charles Antoine Desaix de Veygoux".


Popis.

Bukovité jsou opadavé nebo stálezelené keře a stromy s jednoduchými střídavými listy. Zimní pupeny jsou přisedlé, kryté několika až mnoha šupinami. Palisty jsou přítomny, nejčastěji opadavé. Čepel listů je celistvá nebo laločnatá, na okraji celokrajná, pilovitá nebo zubatá, se zpeřenou žilnatinou. Rostliny jsou obvykle jednodomé, řidčeji dvoudomé. Květy jsou jednopohlavné, nenápadné, pravidelné, v úžlabních nebo koncových klasech, jehnědách nebo hlávkovitých svazečcích, případně jsou květy jednotlivé. Okvětí je redukované, nerozlišené, volné nebo částečně srostlé, obvykle v počtu 6 plátků. Samčí květy obsahují 4 až mnoho volných tyčinek. Samičí květy jsou podepřeny číškou. Semeník samičích květů je spodní, srostlý nejčastěji ze 3 (nebo až 12) plodolistů. Komůrky jsou zpočátku oddělené, později se spojují v jedinou. Čnělky jsou volné. V každém plodolistu jsou 2 vajíčka, všechna s výjimkou jediného ale abortují. Květy jsou obvykle bez nektárií. Plodem je kulovitý oříšek anebo trojboká nažka. Plody jsou podepřeny nebo obklopeny ostnitou nebou šupinatou číškou. Semena jsou bez endospermu.  Nenápadné květy dubu a buku jsou větrosprašné. Květy kaštanovníku ("Castanea") a "Castanopsis" jsou vonné a opylovány mouchami, brouky a včelami. Plody jsou šířeny ptáky a savci, především hlodavci.  Čeleď zahrnuje asi 670 druhů v 7 rodech. Největším rodem je dub ("Quercus", asi 400 druhů), litokarpus ("Lithocarpus]]", 120 druhů) a kaštanovec ("Castanopsis", 110 druhů).

Taxonomie.

Podle kladogramů APG je čeleď bukovité jednou z bazálních čeledí řádu bukotvaré ("Fagales"). Bazálním rodem této čeledi je buk ("Fagus").  Čeleď bukovité byla v tradiční taxonomii členěna nejčastěji na 3 podčeledi: "Fagoideae" (rody "Fagus" a "Nothofagus"), "Castaneoideae" ("Chrysolepis", "Castanea", "Castanopsis" a "Lithocarpus") a "Quercoideae" ("Quercus" a "Trigonobalanus"). Molekulární systematika s tímto členěním zamíchala a dnes jsou bukovité členěny na 2 podčeledi, přičemž rod pabuk ("Nothofagus") je řazen do samostatné čeledi pabukovité ("Nothofagaceae").  Rod dub ("Quercus") zahrnuje 2 podrody, někdy pojímané na úrovni rodů: "Quercus" a "Cyclobalanopsis".

Obsahové látky.

V čeledi jsou zastoupeny především třísloviny, kyselina gallová a kyselina ellagová, katechin, kyselina šikimová, kyselina chinová a triterpeny.

Rozšíření.

Bukovité se vyskytují v severním mírném pásu a v horských oblastech tropů, chybí na Novém Zélandu, většině území Austrálie a v subsaharské Africe. Největší druhové bohatství je v Mexiku a v jižní Číně a přilehlé oblasti jihovýchodní Asie.  Největší areál rozšíření má dub ("Quercus"), který se vyskytuje v Eurasii, Severní Americe, severní Africe a jedním druhem je zastoupen i v Jižní Americe ("Quercus humboldtii", místně dominující v horských lesích kolumbijských And). Kaštanovník ("Castanea"), buk ("Fagus") a "Notholithocarpus" se vyskytují v Eurasii a Severní Americe. Rod kaštanovec ("Castanopsis") je rozšířen pouze v Asii, "Chrysolepis" v USA. Rod "Trigonobalanus" je zastoupen 2 druhy v Asii a jedním v Kolumbii.

Česká květena.

V České republice roste jako původní dřeviny celkem 9 druhů. Buk lesní ("Fagus sylvatica"), dub zimní ("Quercus petraea") a dub letní ("Quercus robur") jsou běžnými dřevinami, tvořícími zásadní složku původních listnatých a smíšených lesů. Dub pýřitý ("Q. pubescens") je teplomilný druh, rostoucí především na bazických podkladech v nejteplejších oblastech Čech a Moravy. Dub cer ("Q. cerris") je domácí pouze na jižní Moravě. Dub žlutavý ("Q. dalechampii") a dub mnohoplodý ("Q. polycarpa") jsou velmi podobné dubu zimnímu a občas jsou vedeny jako jeho poddruhy. Byly zjištěny na jižní Moravě, dub mnohoplodý ještě u Roudnice n. Labem a Opočna. Na jižní Moravě se vyskytuje v pahorkatině a vzácně i v nížině dub jadranský ("Q. virgiliana"), mnohdy však chápaný jen jako poddruh dubu pýřitého ("Q. pubescens"). Z jediné, snad původní lokality na jižní Moravě je znám dub balkánský ("Q. frainetto"). Mimo těchto druhů je z našeho území známa celá řada kříženců, převážná většina z jižní Moravy.

Evropská květena.

V Evropě se vyskytují 3 rody a asi 30 druhů bukovitých, z nichž většinu tvoří středomořské duby. Dub cesmínovitý ("Q. ilex") byl obecně rozšířenou složkou původních středomořských lesů. Po jejich vykácení a nahrazení křovitou vegetací, nazývanou makchie, zde dominuje dub kermesový ("Quercus coccifera"). Některé evropské druhy jsou endemické, např. "Quercus sicula" na Sicílii a "Q. congesta" v Itálii a přilehlých ostrovech (Sicílie a Sardinie).

Význam.

Kaštanovník setý ("Castanea sativa"), pocházející ze Středomoří, poskytuje jedlé kaštany. Kaštany se pojídají pražené nebo se z nich vyrábí mouka. V Čechách je pěstován od 16. století. Mladá kůra kaštanovníku je tradičním zdrojem tříslovin, kterých obsahuje asi 12,5 %. Používají se při vydělávání kůží. Jedlá semena mají i jiné druhy, např. východoasijské "Castanea henryi", "Castanea crenata" a "Castanea molissima" a severoamerický "Castanea dentata". Podobné plody má i rod kaštanovec, v jihovýchodní Asii se sklízejí a někdy i pěstují druhy "Castanopsis sumatrana", "C. boisii", "C. javanica" a "C. tribuloides", v Severní Americe "C. chrysophylla".  Některé subtropické duby mají jedlé žaludy, které jsou pojídány pražené nebo rozemleté jako náhražka části mouky při pečení chleba. Jedlé plody má např. indický dub "Quercus glauca", íránský "Q. persica" a severoamerické "Q. emoryii" a "Q. obtusifolia". Jedlé jsou i žaludy středomořského dubu cesmínovitého ("Quercus ilex"). Jedlé jsou i plody severoamerického rodu "Chrysolepis", obtížně se však vyjímají z ostnitých číšek.  Mnohé druhy dubu jsou zdrojem tříslovin. Číšky dubu "Quercus aegilops" z Blízkého východu obsahují až 33 % tříslovin. Ještě vyšší obsah tříslovin mají hálky žlabatek, vyvíjející se na dubových listech. Mladé hálky žlabatky "Cynips gallae tinctoriae", vyvíjející se na dubu "Quercus vallonea", obsahují tříslovin až 70 %. Jsou prodávány pod názvem halepské nebo také turecké duběnky. Z dubu korkového, až 20 m vysokého stromu původem v západním Středomoří, je získáván korek. Borka se sloupává přibližně v desetiletých intervalech. Dnes je pěstován i v jiných klimaticky příhodných oblastech. Méně kvalitní druhy korku poskytují i jiné duby, např. "Q. occidentalis".  Mnohé druhy bukovitých jsou zdrojem kvalitního a hojně používaného dřeva. Obchodováno je dřevo buku lesního ("Fagus sylvatica"), různých druhů dubu, např. severoamerického dubu červeného ("Quercus rubra") a dubu bílého ("Q. alba"), z našich domácích druhů pak především dub letní ("Q. robur") a dub zimní ("Q. petraea"). Ceněný je tzv. subfosilní dub, dřevo dubových kmenů a větví nalézaných v rašeliništích a ve vrstvách štěrkopísku. Vlivem reakce tříslovin ve dřevě s železitou vodou nabývá toto dřevo nahnědlých až modročerných odstínů a občas obsahuje úzké stříbřité pruhy. Ze dřeva dubů a kaštanovníku je vyráběno kvalitní dřevěné uhlí.  Mnoho druhů bukovitých má využití jako okrasné dřeviny. Často jsou pěstovány různé kultivary buku lesního (např. červenolistý "Fagus sylvatica" 'Purpurea'), dubu letního a dubu zimního. Z cizokrajných dubů je nejčastěji pěstován severoamerický dub červený ("Quercus rubra"), dále dub balkánský ("Q. frainetto"), dub bahenní ("Q. palustris"), dub šarlatový ("Q. coccinea") a mnohé jiné. Zajímavostí je dub celokrajný ("Q. imbricaria") s podlouhlými nelaločnatými listy a dub libanonský ("Q. libani") s listy kopinatými a jemně zubatými. V teplých oblastech České republiky je pěstován kaštanovník setý. Spíše vzácně jsou pěstovány také některé druhy severoamerických či asijských buků a kaštanovníků.

Seznam rodů.

"Castanea", "Castanopsis", "Chrysolepis", "Fagus", "Lithocarpus", "Notholithocarpus", "Quercus" (včetně "Cyclobalanopsis"), "Trigonobalanus"

Bukovité ("Fagaceae") je čeleď vyšších dvouděložných rostlin z řádu bukotvaré ("Fagales"). Jsou to stromy nebo řidčeji keře se střídavými jednoduchými listy. Květy jsou nenápadné, opylované větrem. Plodem je oříšek nebo nažka, plody jsou podepřeny nebo obaleny číškou. Bukovité jsou rozšířeny především v severním mírném pásu, kde často tvoří podstatnou složku lesní vegetace. V České republice se přirozeně vyskytuje 9 druhů, mezi nejběžnější patří buk lesní ("Fagus sylvatica"), dub letní ("Quercus robur") a dub zimní ("Quercus petraea").  Využití bukovitých je široké. Ceněné a hojně používané je dřevo dubu a buku. Některé druhy poskytují jedlá semena, nejrozšířenější jsou jedlé kaštany z kaštanovníku setého ("Castanea sativa"). Mnohé druhy a jejich kultivary jsou používány jako okrasné dřeviny.

Fagaceae is a family of flowering plants that includes beeches and oaks, and comprises eight genera with about 927 species. The Fagaceae are deciduous or evergreen trees and shrubs, characterized by alternate simple leaves with pinnate venation, unisexual flowers in the form of catkins, and fruit in the form of cup-like (cupule) nuts. Their leaves are often lobed and both petioles and stipules are generally present. Leaf characteristics of Fagaceae can be very similar to those of Rosaceae and other rose motif families. Their fruits lack endosperm and lie in a scaly or spiny husk that may or may not enclose the entire nut, which may consist of one to seven seeds. In the oaks, genus "Quercus", the fruit is a non-valved nut (usually containing one seed) called an acorn. The husk of the acorn in most oaks only forms a cup in which the nut sits. Other members of the family have fully enclosed nuts. Fagaceae is one of the most ecologically important woody plant families in the Northern Hemisphere, as oaks form the backbone of temperate forest in North America, Europe, and Asia and one of the most significant sources of wildlife fodder.  Several members of the Fagaceae have important economic uses. Many species of oak, chestnut, and beech (genera "Quercus", "Castanea", and "Fagus", respectively) are commonly used as timber for floors, furniture, cabinets, and wine barrels. Cork for stopping wine bottles and myriad other uses is made from the bark of cork oak, "Quercus suber." Chestnuts are the fruits from species of the genus "Castanea." Numerous species from several genera are prominent ornamentals, and wood chips from the genus "Fagus" are often used in flavoring beers.


Rodina.

Narodila se na zámku Possenhofen jako dcera bavorského vévody Karla Teodora Bavorského a jeho druhé manželky Marie Josefy Portugalské. Byla pojmenována po své tetě, rakouské císařovně Alžbětě Bavorské, známé jako Sisi.  Sám Karel Teodor byl velký milovník umění a tak byla Alžběta vychována k lásce k umění, hudbě a sochařství. V otcově klinice, kde její matka dělala Alžbětinu otci zdravotní sestru, se Alžbětě dostalo pochopení produktivní práce a lidského utrpení, což bylo v té době pro princeznu neobvyklé.

Manželství.

V Mnichově, dne 2. října 1900 se Alžběta provdala za následníka belgického trůnu, prince Alberta. Po manželovu nástupu na trůn v roce 1909 se Alžběta stala belgickou královnou. Město Elisabethville, dnes Lubumbashi v Kongu bylo pojmenováno na její počest.  V době, kdy se Albert a Alžběta poznali, byl Albert dědicem svého strýce Leopolda II. Belgického. Byl druhým synem prince Filipa, flanderského hraběte a princezny Marie Hohenzollernské, sestry krále Karla I. Rumunského. Hned při narození se Albert stal v pořadí třetím následníkem belgického trůnu, po svém otci a starším bratrovi Balduinovi. Po předčasné Balduinově smrti v lednu 1891 Albert nastoupil na jeho, mnohem významnější místo, druhého následníka trůnu. Albert měl dvě sestry, které se dožily dospělosti, princeznu Henriettu, provdanou za prince Emanuela Orleánského, a princeznu Josefínu, která se provdala za svého bratrance Karla Antona Hohenzollern, bratra krále Ferdinanda I. Rumunského.  Během První světové války s králem sídlili v De Panne. Přesvědčila jej k návštěvě přední linie a zřízení ošetřovatelských jednotek. I přes svůj německý původ byla velmi populární královnou, která dychtivě podporuje svou novou zemi.  Od 23. září do 13. listopadu 1919, královna, společně s králem a princem Leopoldem podnikla oficiální návštěvu do USA. Během cesty v historickém pueblo v Isleta v Novém Mexiku udělil král Leopoldův řád otci Antonu Docherovi, misionáři z Francie. Král dostal od mexičanů na památku tyrkys ve stříbře. Při této příležitosti přijelo do Islety deset tisíc lidí.

Pozdější léta.

V roce 1934 Albert zemřel při nehodě během lezení v Ardenách v Belgii, poblíž Nemur. Alžběta se dožila nástupu svého syna na trůn (ale poté abdikoval a odešel do exilu), její mladší syn se stal schopným regentem říše za svého nezletilého synovce.  Jako královna vdova se stala mecenáškou umění a byla známá svým přátelstvím s tak pozoruhodným vědcem, jakým byl Albert Einstein. Během okupace Belgie Německem v letech 1940–1944 používala vlivu královny při pomoci a záchraně Židů. Zachránila tisíce židovských dětí. Když byl Brusel osvobozený, povolila využít svůj palác jako ústředí britského XXX sboru, a představila svůj návrh generálu Horrocksovi se svým maskotem, splašeným kancem, pojmenovaným `Chewing gum`. Po válce jí byl udělen titul Spravedlivá mezi národy.  Během 50. let královna vyvolala spor v zahraničí tím, že navštívila SSSR, Čínu a Polsko, výlety, kvůli nimž byla označována jako "Red queen", Červená královna.  Královna Alžběta zemřela v Bruselu ve věku 89 let 23. listopadu 1965. Je pochována v Kostele Panny Marie v Laeken.

Alžběta Gabriela Bavorská (rozená Elisabeth Gabriele Valérie Marie; 25. července 1876 zámek Possenhofen – 23. listopadu 1965 Brusel) byla bavorská princezna a později belgická královna. V roce 1900 se provdala za dědice belgického trůnu Alberta I. (králem od roku 1909), jejím synem byl král Leopold III. Za první světové války coby královna-manželka pravidelně navštěvovala frontu, financovala různá přilepšení vojákům a ošetřovala je. Byla velkou milovnicí a podporovatelkou umění. Za druhé světové války coby královna-matka odsoudila zacházení nacistů se Židy a zachránila stovky židovských dětí. V roce 1965 jí Jad Vašem udělil titul spravedlivá mezi národy.

Queen Elisabeth of Belgium (born Duchess Elisabeth of Bavaria; 25 July 187623 November 1965) was Queen consort of the Belgians as the spouse of King Albert I, and a Duchess in Bavaria by birth. She was the mother of King Leopold III of Belgium and of Queen Marie-José of Italy, and grandmother of kings Baudouin and Albert II of Belgium, and Grand Duchess Joséphine-Charlotte of Luxembourg.


Expedice.

V důsledku soudobé populační exploze probíhaly ještě za života Hanno Mořeplavce napříč Středozemím mezi mořskými národy rozsáhlé konkurenční boje o území a nedostatek dřeva i místa pro zemědělství začal zužovat veškerá plodná území (Kartágo samo bylo jednou z nových osad Féničanů). Řekové, Etruskové i Féničané vysílali své flotily a zakládali města v nových zemích - stejně tak i výprava svěřená Hannonovi Mořeplavci byla "oficiálně" zasvěcena hledání nových území.  Kolem r. 480 př. Kr. vyslalo Kartágo Hannona v čele flotily čítající 60 lodí, aby s její pomocí prozkoumal a kolonizoval západní pobřeží Afriky. Hlavním motivem této kolonizace bylo nejspíše hledání zlata. Hanno proplul Gibraltarským průlivem, založil, případně znovu osídlil sedm kolonií podél marockého pobřeží a prozkoumal další podstatnou část afrického pobřeží. Navštívil marocké město Mogador, kde Féničané zřídili dílnu na výrobu barviv z mořských plžů, získávaných z vod Atlantského oceánu.  Hanno se na své cestě setkal s nejrůznějšími domorodými obyvateli. Na ostrově, kde jeho plavba končila, narazil navíc na hojný počet „srstnatých lidí“. Přes veškeré úsilí se mu z nich nepodařilo zajmout ani jednoho samce, pouze tři samice. Ty byly však natolik vzdorovité, že musely být nakonec zabity a zpátky do Kartága dovezla výprava jen jejich kůže. Tlumočníci při překládání z punštiny do řečtiny označili tyto živočichy jako "gorillai". Tento výraz převzal v roce 1847 zoolog Thomas Staughton Savage a vzniklo tak dnešní pojmenování goril.  Podle Plinia Staršího byly jejich kůže uchovány v Kartágu až do Římského triumfu o 350 let později.

Periplús.

Primárním zdrojem informací o Hannonově expedici je "Periplús", řecký překlad textu, který nechal Hanno po svém návratu vytesat na stély v chrámu Ba'al Hammona, boha, jehož řečtí spisovatelé ztotožňovali s Kronem. Celý název zprávy přeložený do češtiny zní: „Cesta Hannona, krále Kartáginců, do libyjských zemí za Héraklovými sloupy, kterou zasvětil v Kronově chrámu“. Jedna z pozdějších písemných kopií se dnes nachází i v Britském muzeu.  Faktická přesnost zprávy byla různými odborníky zpochybněna i obhajována (viz ). Případné nepřesnosti, zejména geografického rázu, mohly být však zaneseny záměrně, aby znemožnily konkurenčním národům odhalit cesty a kotviště punského postupu v severní Africe.

Rozbor Hannonovy trasy.

K Hannonově plavbě se vyslovila řada vědců, většinou s cílem osvětlit a interpretovat původní zprávu. William Smith například uvádí, že osazenstvo lodí tvořilo 30 000 lidí a že hlavním posláním cesty bylo zakládat kartaginská (dřívější hantýrkou "libyjsko-fénická") města. Ani s konkrétními geografickými názvy se však nemůžeme dovtípit přesné lokace - ve spisech se totiž můžeme dočíst například o Thymiaterionu - domu kadidla, který se podle historiků nacházel asi 40 km od dnešního Rabatu. Dohady o pokračování výpravy se tak týkají i významů měst jako "Karikon Teichos, Gytte, Akra, Melitta" a "Arambys".  Podle Hardena existuje všeobecný konsensus o tom, že expedice dosáhla Senegalu, a panuje také určitá shoda o tom, že doplula do Gambie. Vědci si však neví rady s tím, kam se Hanno dostal nejdále – zda to bylo Sierra Leone, Kamerun, Gabon, nebo jiná oblast. Harden poznamenává, že hora, kterou Hanno ve zprávě popisuje, by mohla odpovídat 4095 metrů vysoké Kamerunské hoře. Naproti tomu Warmington dává při hledání lokality přednost cca 890 metrů vysoké guinejské hoře Kakulima, neboť považuje Kamerun za příliš vzdálený.

Hanno Mořeplavec (také Hannón Mořeplavec) byl kartaginský cestovatel, který žil v 5. století př. n. l. Do dějin se zapsal průzkumnou plavbou podél afrického pobřeží.

Hanno the Navigator (, '; , "Hannōn") was a Carthaginian explorer of the sixth or fifth century BC, best known for his naval exploration of the western coast of Africa. The only source of his voyage is a Greek "periplus". According to some modern analyses of his route, Hanno's expedition could have reached as far south as Gabon; however, others have taken him no further than southern Morocco.