Geografie.

Salechard je považován za jediné město na světě, kterým přímo prochází severní polární kruh, tuto skutečnost připomíná monument. Město se nachází 2436 km od Moskvy na pravém břehu řeky Poluj, nedaleko od jeho ústí do Obu. 16 km od Salechardu je město a zároveň nejbližší železniční stanice Labytnangi.

Podnebí.

Salechard má drsné subpolární klima. Průměrná teplota v lednu je -23 °C, v červenci 14 °C. Za rok spadne přibližně 450 - 500 mm srážek. Až 200 dní v roce je město pod sněhem.

Dějiny.

Původní obyvatelé oblasti jsou Něnci. Město bylo ale založeno kozáky v roce 1595 jako pevnost na řece Ob. Obdorská pevnost se neustále rozrůstala, až se z ní v 17. století stalo regulérní město. Původní název Obdorsk ("Обдорск"), odvozený od slova Ob, se používal do roku 1933. Dnešní pojmenování pochází z něneckého "Сале-Харн", což lze přeložit jako "osada na mysu".  V carském i sovětském období byl tehdejší Obdorsk oblíbeným deportačním cílem.  V letech 1947 - 1953 se mezi Salechardem a Igarkou stavěla železnice - tzv. Mrtvá trať. Na stavbě se podle odhadů podílelo až 100 000 lidí, většinou vězňů z přilehlých gulagů. Po Stalinově smrti se projekt prohlásil za zbytečný a veškeré práce se zastavily. V oblasti se tedy stále nachází zrezivělé lokomotivy, vagóny, koleje či nástroje. V současné době se na místě bývalé stavby staví silnice.

Kultura.

V místním muzeu I. S. Šemanovského se nachází expozice věnované původním obyvatelům a také zmrzlé mládě mamuta. Mládě se jmenuje Ljuba a zemřela před 40 000 lety. Byla nalezena pastevci sobů v permafrostu.  Ve městě se nachází také mešita či zrestaurovaná lokomotiva, která slouží jako památník vězňům, kteří zde v polovině 20. století stavěli železnici.

Město Salechard ( "Салеха́рд") je centrem Jamalo-něneckého autonomního okruhu. Leží v jeho západní části. Počtem obyvatel i průmyslovým významem ho ale překonávají jiná města regionu - Novyj Urengoj, Nojabrsk a Nadym. Žije zde obyvatel.

Salekhard (; Khanty: , "Pułñawat"; , "Salja’ harad") is a city in Yamalo-Nenets Autonomous Okrug, Russia, serving as the okrug's administrative centre. It crosses the Arctic Circle, the main parts being about south and suburbs stretching to the north of the circle. Population:


Děj hry.

Zápletka hry je velmi jednoduchá. Baronesa Štralová se zamilovala do knížete Zvjozdiče, ale protože jí pokrytecká morálka petrohradské smetánky nedovolovala, aby dala své city najevo zpříma, využila maškarního plesu, a pod maskou, aby ji kníže nepoznal, mu vyznala své city. Jako jejich důkaz mu darovala náramek, který předtím nalezla náhodou na zemi. Indiskrétní kníže všude veřejně maskovanou ženu hledal a ukázal darovaný náramek také knížeti Arbeninovi. Ten je ústřední postavou hry. Jde o typického romantického hrdinu, na jedné straně citově vyprahlého a na straně druhé plného nejrůznějších běsů, stínů a vášní. Arbenin je bohatý muž, bývalý hazardní hráč znuděný životem, který na své cestě k bohatství a úspěchu využíval hlavně svou bezohlednost, chytrost a dravost, a který se na radu svých přátel oženil s mladou a krásnou Ninou. Ta v něm vzbudila velkou lásku a stala se středem jeho života. Nyní v náramku poznal jeden z jejích šperků. Zachvátilo ho zoufalství, zloba a nedůvěra k vlastní ženě, a to tak silně, že odmítl uvěřit prostému vysvětlení celé věci, totiž že Nina svůj šperk nešťastnou náhodou na plese ztratila. Běsi Arbeninova nitra, kteří se zdáli utišeni a zapomenuti, byli znovu probuzeni. Pod tlakem dalším náhod, nedorozumění a také cílených pomluv se v podstatě nicotná událost změnila v tragédii. Arbenin, hnán nepříčetnou žárlivostí, otrávil svou ženu zmrzlinou. Když se pak vše vysvětlilo, Arbenin zešílel.  Kníže Arbenin není jednoznačná postava. Přes svou silně zápornou roli v dramatu totiž nikdy nepůsobí pouze jako člověk, který uctívá zlo. Je to také člověk niterně osamělý, kterému nakonec zbude jen pocit, že se kromě sebe samotného nemůže opřít o nic a o nikoho. Pro jeho činy lze těžko najít omluvu, ale přesto se nelze zbavit pocitu, že i on je svým způsobem člověkem trpícím.

Maškaráda (1836, "Mаскарад") je veršovaná tragédie ruského romantického básníka, dramatika a prozaika Michaila Jurjeviče Lermontova (1814–1841).  Lermontov dopsal "Maškarádu" pět let před tím, než byl na Kavkaze zastřelen v souboji. Text hry několikrát upravoval a přepisoval, přesto však nikdy nevyhověl požadavkům cenzury, takže nebyla za jeho života na jevišti uvedena (první provedení bylo povoleno až roku 1862). Bylo tomu tak především proto, že hra nebyla jen tragédií lásky, žárlivosti a msty, ale že v ní Lermontov velmi přesvědčivě zachytil období po nevydařeném děkabristickém povstání proti carovi Mikuláši I., kdy téměř všechny intelektuální a kulturní výboje, které směřovaly k individualismu a novátorství, byly vnímány jako ohrožení obecného klidu. Společenská smetánka té doby, uzavřená do vlastního „"polosvěta"“, aby si sama pro sebe vytvořila alespoň zdání normálnosti, si nasazovala masky nahrazující skutečnost bizarností, jejíž součástí bylo také dodržování nejrůznějších pokryteckých pravidel, zatímco jiná, pro společnost mnohem důležitější, byla úplně ignorována. Lermontov ve své hře zachytil charaktery lidí, kterým takováto společenská atmosféra vyhovovala nejvíc, tj. lidí, kteří byli schopni a ochotni bez skrupulí využít jakékoliv situace pro svůj prospěch a neohlíželi se přitom téměř na nic.

Masquerade () is a verse play written in 1835 by the Russian Romantic writer Mikhail Lermontov. The four-act play, set in 1830s St. Petersburg aristocratic society, highlights the rebellious spirit and noble mind of the protagonist, Yevgeny Arbenin. It is often compared with Shakespeare's "Othello" in its essential story line.


Popis.

Tučňák uzdičkový je až 68 cm vysoký a váží kolem 4,5 kg. Má tmavý ocas, hřbet, vrchní stranu ploutví, temeno a zobák. Břicho, hrdlo, spodní část ploutví a z části i hlavy má bílé, končetiny růžové. Snadno jej rozeznáme podle úzkého černého pruhu táhnoucího se od temena pod zobák a zpět a připomínajícího uzdičku (odtud český název). Samec ani samice se od sebe zároveň zbarvením ani velikostí nijak viditelně neliší.

Ekologie.

Tučňáci uzdičkoví se zpravidla drží pouze u břehu, ačkoli bylo již několik jedinců spatřeno na širém moři. Živí se malými bezobratlými živočichy a rybami. Své kořisti se snadno zmocňují díky velice rychlému plavání.  Je velice dobrým potápěčem, který se dokáže ponořit i do několika metrové hloubky a vydržet pod vodou i déle jak jednu minutu. Nejčastěji se přitom potápí v poledne a večer. Podobně jako ostatní druhy tučňáků se na souši, kde se jinak pohybuje velice neohrabaně, často na ledě doslova klouže po břiše a odráží se ploutvemi a končetinami, čímž mohou vyvinout viditelně větší rychlost.  Staví si kruhová hnízda z kamení, do kterých klade 2 vejce, které zahřívají střídavě oba rodiče po 5 až 10 dnech. Mláďata s šedým hřbetem a o něco světlejším břichem se líhnou po 35 dnech a v hnízdě zůstávají po dobu 20 - 30 dní, poté se seskupují do tzv. školek. Do vody poprvé vstupují až poté, co se zbaví prachového peří, tedy po 50 až 60 dnech života.

Početnost.

Tučňák uzdičkový je poměrně hojný druh, v Červeném seznamu ohrožených druhů (IUCN) je zařazen do kategorie málo dotčených druhů (angl. Least Concern). Na celém světě žije přitom až 8 000 000 jedinců. Hnízdící oblast je značně rozsáhlá a zaujímá 50 - 100 000 km.

Tučňák uzdičkový ("Pygoscelis antarcticus", též uváděný pod názvem "Pygoscelis antartica") je středně velký druh tučňáka z rodu "Pygoscelis" rozšířený v Jižní Georgii a na Jižních Sandwichových ostrovech, Antarktidě, Jižních Orknejských a Shetlandských ostrovech, Bouvetově ostrově, Ballenyských ostrovech a na Ostrově Petra I.

The chinstrap penguin ("Pygoscelis antarcticus") is a species of penguin that inhabits a variety of islands and shores in the Southern Pacific and the Antarctic Oceans. Its name stems from the narrow black band under its head, which makes it appear as if it were wearing a black helmet, making it easy to identify. Other common names include ringed penguin, bearded penguin, and stonecracker penguin, due to its loud, harsh call.


V čem byl Z3 jiný.

Počítač Z3 byl řízen programem na rozdíl od prvního počítače sestrojeném v roce 1623 Wilhelmem Schickardem.  Počítač Z3 byl úspěšný díky použití jednoduché dvojkové soustavy, kterou o tři století dříve vymyslel Gottfried Leibniz a Boole ji později použil pro svoji Booleovu algebru.  V roce 1937 napadlo Claude Shannona z MIT (Massachusettský technologický institut) aplikovat Booleovu algebru na elektronická relé při návrhu digitálních obvodů v jeho seminární práci o číslicové technice. Avšak až Zuse (aniž by znal práci Claude Shannona z MIT) prakticky propojil obě myšlenky v programovém řízení Z3.  První programovatelný počítač navrhl britský matematik Charles Babbage v roce 1830 a nazval ho Analytical Engine.  První elektronické číslicové počítače byly vyrobeny ve Velké Británii a nazývaly se Colossus. Bylo jich 10 a sloužily k lámání kódů. Pro jejich výrobu byly použity elektronky. Počítaly ve dvojkové soustavě a programovaly se pomocí propojovacích polí a přepínačů. Vývoj těchto počítačů byl několik desetiletí utajován, a proto nebyly dlouho uváděny v historii vývoje počítačů jako první.  ENIAC byl dokončen až po válce. Obsahoval elektronky, programoval se pomocí přepínačů a používal desítkovou soustavu. Do roku 1948 se programoval stejně jako Colossus.  Z3 měl uložený program na externí pásce, takže při výměně programu nebylo nutné znovu ručně přenastavit propojovací pole. Prvními počítači na světě s programem uloženým v paměti uvnitř počítače byly Manchester Small-Scale Experimental Machine z roku 1948 a EDSAC () z roku 1949.  Zavedení koncepce paměti programu uvnitř počítače je papírově přisuzováno od roku 1945 John von Neumannovi a jeho kolegům. Nicméně o tomto konceptu se již roku 1936 zmiňuje sám Konrad Zuse, avšak jeho patent byl zamítnut.

Implementace Turingova univerzálního stroje na Z3.

Na Z3 bylo možné v programu vytvářet smyčky, avšak nebyla k dispozici žádná instrukce podmíněného skoku. I přes to se v roce 1998 podařilo ukázat, že je možné na něm implementovat Turingův stroj, které popsal Raúl Rojas. V závěru své práce uvádí že z pohledu abstraktní teoretické perspektivy je počítačový model Z3 rovnocenný počítačovému modelu současných počítačů. Ale z praktického pohledu se od dnešních počítačů liší. Z pragmatického hlediska je důležité, že Z3 poskytl docela praktickou instrukční sadu pro řešení typických inženýrských problémů 40. let minulého století. Zuse byl stavební inženýr, který stavěl počítače pro usnadnění své práce.

Z3 od Konráda Zuse byl první funkční programovatelný počítací stroj. Byl postaven z 2600 relé. Z toho 2000 relé pro paměť a 600 relé pro aritmetickou jednotku. V paměti mohlo být 64 slov dlouhých 22 bitů. Frekvenci hodinového signálu měl 5,3 Hz a délku slova 22 bitů. Rychlost sčítání 0,8 s a rychlost násobení 3 s. Jeho spotřeba byla 4000 Wattů a vážil 1000 kg. Výpočty počítač prováděl v binární soustavě a pracoval s čísly s plovoucí desetinnou čárkou. Z3 četl programy z děrovaného filmu. Stroj byl dokončen a 12. května 1941 úspěšně předveden vědcům z DVL (, ) v Berlíně. Roku 1943 byl původní Z3 zničen při bombardování Berlína spojenci. V roce 1960 byla postavená plně funkční replika Z3 společností Konráda Suze „ZuseKG“. Tato replika je vystavena v Deutsches Museum. V roce 1998 úspěšně zvládl test Turingovo-vyčíslitelných funkcí a byl označen za turingovsky úplný.  Z3 byl používán za nacistické vlády v Německém výzkumném ústavu letectva pro statickou analýzu vibrací křídla letadla.

The Z3 was a German electromechanical computer designed by Konrad Zuse. It was the world's first working programmable, fully automatic digital computer. The Z3 was built with 2,600 relays, implementing a 22-bit word length that operated at a clock frequency of about 4–5 Hz. Program code was stored on punched film. Initial values were entered manually.  The Z3 was completed in Berlin in 1941. It was not considered vital, so it was never put into everyday operation. Based on the work of Hans Georg Küssner (cf. Küssner effect) e.g. a "Program to Compute a Complex Matrix" was written and used to solve wing flutter problems. Zuse asked the German government for funding to replace the relays with fully electronic switches, but funding was denied during World War II since such development was deemed "not war-important".  The original Z3 was destroyed on 21 December 1943 during an Allied bombardment of Berlin. That Z3 was originally called V3 ("Versuchsmodell 3" or Experimental Model 3) but was renamed so that it would not to be confused with Germany's V-weapons. A fully functioning replica was built in 1961 by Zuse's company, Zuse KG, which is now on permanent display at Deutsches Museum in Munich.  The Z3 was demonstrated in 1998 to be, in principle, Turing-complete. However, because it lacked conditional branching, the Z3 only meets this definition by speculatively computing all possible outcomes of a calculation.  Thanks to this machine and its predecessors, Konrad Zuse is often regarded as the inventor of the computer.


Prvky zdvořilosti.

Britský lingvista Geoffrey Leech soudí, že zdvořilost v řeči spočívá na šesti maximách:  Zdvořilý mluvčí vždy ustupuje do pozadí a vyzvedá zásluhy svého protějšku. Když může, souhlasí s ním, a když nemůže, hledí svůj nesouhlas oslabit, použije nějaký eufemismus nebo se přímému hodnocení vyhne. Prototypem zdvořilosti je věta: „Až po vás, pane!“ Zdvořilost je tak příkladem kulturního překonávání přirozené tendence prosazovat sám sebe, vyvyšovat se, raději mluvit než naslouchat, „skákat do řeči“ a podobně.  Zdvořile lze však i kritizovat, tj. tzv. konstruktivní kritika (nejprve oceníme, poté kritizujeme, navrhneme řešení, uvedeme konkrétní příklady). Zajímavé je například, že v Japonsku se za žádnou cenu NESMÍ přijmout pochvala. V Čechách a na Moravě je trapné už jen třísekundové mlčení, proto je lepší se mu vyhnout. Zdvořilý mluvčí se vyhýbá konfliktním tématům. V ČR je velmi populární téma zdraví.  Kritikové zdvořilosti vytýkají, že je vlastně přetvářkou a že není upřímná. Obhájci namítají, že život v lidské společnosti vyžaduje, aby každý vystupoval v jisté roli, která může společenský provoz velmi zpříjemnit, předcházet konfliktům a přitom si zachovat nezbytný odstup. V tomto smyslu je už každé oblečení jakási „přetvářka“.  Jazykové prostředky zdvořilosti: Otázka, Podmiňovací způsob, Rozkazovací způsob, Intonace, Osoba (vykání, Modální slovesa, Pád (vokativ=5.p), Lexikální prostředky (prosím, děkuji), Spisovnost-kultivovanost, Vid, Negace

Původ.

České slovo zdvořilost - podobně jako německé "Höflichkeit", anglické "courtesy" a francouzské "courtoisie" - se odvozuje od slova „dvůr, dvořan“ a naznačuje tak, že původně vznikla při královském dvoře a odtud se nápodobou šířila mezi šlechtou a lidem. Naproti tomu francouzština i angličtina má - vedle "politesse" a "politeness", odvozených od uhlazenosti – ještě také slova "civilité" a "civility", odvozené od "civil", městský. Tomu odpovídá také dvojí typ zdvořilosti:  Mezi blízkými přáteli se formální zdvořilost sice nevyžaduje, a přece i v rodině záleží na tom, aby se její členové vůči sobě chovali s jistým ohledem, který vyjadřuje respekt, kdežto nezdvořilost vyjadřuje pohrdání.

Zdvořilost znamená způsob jednání a vystupování, který vyjadřuje respekt a úctu ke druhým. Opakem je hrubost, nezdvořilost. Zdvořilost se vyjadřuje společenskou formou, je to však ctnost a na rozdíl od etikety není pouze formální. Z pohledu psychologie je zdvořilost součástí sociálního programování jedince, transakční analýzy, hladu po podnětech a struktuře. Zdvořilost je vyjadřována komunikací a bezprostředně tak souvisí s jazykem.

Politeness is the practical application of good manners or etiquette so as not to offend others. It is a culturally defined phenomenon, and therefore what is considered polite in one culture can sometimes be quite rude or simply eccentric in another cultural context.  While the goal of politeness is to refrain from behaving in an offensive way so as not to offend others and make all people feel relaxed and comfortable with one another, these culturally defined standards at times may be manipulated.


Život.

Narodil se v rodině, pocházející z Bretaně; jeho otec, námořní důstojník, brzy zemřel. Fustel studoval na pařížském lyceu a potom na prestižní vysoké škole École Normale Supérieure. Roku 1853 byl vyslán na francouzskou školu v Athénách a vedl vykopávky na ostrově Chios. Roku 1858 promoval prací o řeckém historiku Polybiovi a latinskou prací o významu kultu bohyně Vesty ve starém Římě. V letech 1860–1870 působil jako profesor historie na univerzitě ve Štrasburku, kde také vznikla „Antická obec“, která ho okamžitě proslavila a vyšla v mnoha vydáních i překladech. Po německé anexi Štrasburku (1871) se vrátil do Paříže a od roku 1875 byl profesorem na Sorbonně, kde se začal zabývat dějinami středověkých institucí a zejména germánskými vpády do Římské říše. Ukázal, že „dobytí“ Gallie Germány byl ve skutečnosti dlouhý proces, který nebyl tak krvavý, jak se dříve soudilo, a nenarušil příliš kontinuitu právních a kulturních institucí v zemi. Kniha vyvolala vlnu kritiky a další Fustelovy publikace precizně obhajují jeho stanovisko. Roku 1875 byl zvolen členem Akademie morálních a politických věd a roku 1883 se stal ředitelem École normale supérieure. Roku 1889 zemřel a další spisy vydávali jeho žáci.

Myšlenky.

Fustel byl neobyčejně svědomitý historik s vynikajícími znalostmi klasických jazyků a s jedinečnou znalostí starověké literatury i středověkých historických dokumentů. Svými názory byl často v ostrém sporu s většinou současníků. Tak v „Antické obci“ hájil dvě hlavní teze:  Tak například institut soukromého vlastnictví vznikl na základě rodového náboženství, které lze doložit nejen v Evropě a které se teprve později proměnilo na vlastnictví soukromé. Náboženský původ mají i pravidla dědictví a uspořádání starověké obce navazuje na uspořádání starověkého hospodářství či „domu“ ("oikos"). Mnozí z jeho německých i francouzských současníků byli přesvědčeni, že feudální uspořádání středověké společnosti odporovalo původním germánským institucím společného majetku ("marky"). Fustel ukázal, že kolektivní vlastnictví půdy není v zemědělských společnostech nikde doloženo, že i Germáni měli svá panství s otroky a nevolníky a že každé dobyté území co nejrychleji dělili na rodové a později i soukromé majetky.

Význam a vliv.

"Antická obec" se okamžitě stala bestsellerem – jednak proto, že je krásně napsaná, jednak pro autorovy odvážné a přitom srozumitelné a pečlivě doložené teze. Byla přeložena do mnoha jazyků a ve Francii vyšla v téměř 60 vydáních. Mezi jejími obdivovateli byl sociolog Émile Durkheim, který Fustelovi věnoval svou disertaci, a mnoho dalších. Teze o zásadní odlišnosti antických společností, které neznaly myšlenku individuálních svobod, je zde odvozena od rodového náboženství, „kultu předků“, který Fustel doložil i pro mimoevropské zemědělské společnosti a přesvědčivě vyložil. Ukázal také vliv náboženských představ na instituce antických obcí a na řadu zásadních institucí pozdějších dob, zejména na pojetí rodiny, obce a majetku.  Kritika však později zpochybnila jeho výklad římských politických dějin, založených hlavně na díle Tacitově. Od osmdesátých let 20. století však kniha znovu vychází v původním jazyce i v řadě překladů. Oceňuje se Fustelův důraz na každodenní život starověké rodiny a na hospodářské instituce i snaha porozumět tehdejším lidem v jejich odlišnosti.

Numa Denis Fustel de Coulanges ["fystel d'kulaž"] (18. března 1830 Paříž – 12. září 1889 Massy) byl francouzský historik starověku a středověku, který se proslavil zejména knihou "„Antická obec“" (1864).

Numa Denis Fustel de Coulanges (; 18 March 1830 – 12 September 1889) was a French historian. Joseph McCarthy argues that his first great book, "The Ancient City" (1864) was based on his in-depth knowledge of the primary Greek and Latin texts. The book argued that:


Historie.

Myšlenka výstavby mostu před Bosporskou úžinu se objevovala už ve starověku. Podle Hérodota perský král Dareios I. nechal dočasně postavit most z lodí, přes který přešlo údajně 700 000 mužů jeho armády. První projekt pro stálý most byl zpracován v roce 1900 za sultána Abdulhamida II., kdy se počítalo s výstavbou železničního mostu. O výstavbě současného mostu bylo rozhodnuto v roce 1957. Roku 1968 byla podepsána smlouva na inženýrské práce s britskou firmou Freeman Fox & Partners. Most navrhli britští inženýři Gilbert Roberts a William Brown, kteří postavili i několik velkých mostů ve Spojeném království, v Aucklandu na Novém Zélandu nebo v Ghaně. Výstavba byla slavnostně zahájena 20. února 1970 za účasti prezidenta Cevdeta Sunayho a premiéra Süleymana Demirela. Na projektu pracovalo 35 inženýrů a 400 dělníků. Stavba byla dokončena 30. října 1973, v den 50. výročí založení Turecké republiky. Slavnostního otevření se zúčastnil prezident Fahri Korutürk a premiér Naim Talu. Celkové náklady na stavbu byly 21,7 milionů dolarů. Do roku 1978 byl most otevřen i pro chodce. V dubnu 2007 zhotovila nizozemská firma Philips pro most osvětlení pomocí technologie LED, takže most může být od té doby osvětlen různými barvami a různými styly.

Poloha mostu a mýtné.

Most je umístěn mezi městskými částmi Ortaköy na evropské straně a Beylerbey na asijské straně. Má 6 silničních pruhů, k tomu 2 nouzové, a 2 chodníky. Ve všední den se ráno používají čtyři ze šesti pruhů pro cestu z východu na západ, večer je to naopak. Mýto se platí pouze na evropské straně. Později byl zaveden elektronický platební systém. V roce 2006 stál průjezd tři turecké liry nebo dva US-dolary. Denně přes most projede až 180 000 vozidel.  Od roku 1979 se každoročně některou říjnovou neděli most uzavře pro automobilovou dopravu a koná se zde "Istanbulský maraton". Lidé tak mají možnost si prohlédnout most a z něj mít pohled na město. V letech 1978-1986 byl most vyobrazen na rubu bankovky v hodnotě 1 000 tureckých lir.

Most mučedníků 15. července (), do roku 2016 nazývaný Bosporský most nebo První Bosporský most (, též ) je visutý most v Istanbulu, spojující oba břehy města na Bosporské úžině. Je dlouhý 1 560 metrů a široký 33,4 metrů. Vzdálenost mezi dvěma pilíři je 1 074 metrů. Mezi hladinou a mostem je 64 metrů. Při dokončení v roce 1973 byl 4. nejdelším visutým mostem na světě. V roce 2013 je na 21. místě.

The Bosphorus Bridge (), known officially as the 15 July Martyrs Bridge () and unofficially as the First Bridge (), is one of the three suspension bridges spanning the Bosphorus strait (Turkish: "Boğaziçi") in Istanbul, Turkey, thus connecting Europe and Asia (alongside Fatih Sultan Mehmet Bridge and Yavuz Sultan Selim Bridge). The bridge extends between Ortaköy (in Europe) and Beylerbeyi (in Asia).  It is a gravity-anchored suspension bridge with steel towers and inclined hangers. The aerodynamic deck hangs on steel cables. It is long with a deck width of . The distance between the towers (main span) is and the total height of the towers is . The clearance of the bridge from sea level is .  Upon its completion in 1973, the Bosphorus Bridge had the fourth-longest suspension bridge span in the world, and the longest outside the United States (only the Verrazano-Narrows Bridge, Golden Gate Bridge and Mackinac Bridge had a longer span in 1973). The Bosphorus Bridge remained the longest suspension bridge in Europe until the completion of the Humber Bridge in 1981, and the longest suspension bridge in Asia until the completion of the Fatih Sultan Mehmet Bridge (Second Bosphorus Bridge) in 1988 (which was surpassed by the Minami Bisan-Seto Bridge in 1989). Currently, the Bosphorus Bridge has the 33rd-longest suspension bridge span in the world.  After a group of soldiers took control and partially closed off the bridge during the military coup d'état attempt on 15 July 2016, Prime Minister Binali Yıldırım announced on 25 July 2016 the decision of the Cabinet of Turkey that the bridge will be formally renamed as the "15 Temmuz Şehitler Köprüsü" ("July 15th Martyrs Bridge") in memory of those killed while resisting the attempted coup.


Kariéra a výsledky.

Svého prvního vítězství v mezinárodním turnaji dosáhl v roce 1994 a to v turnaji Lloyds Bank v Londýně okázalým výsledkem 9,5 bodů z 10 partií. Ve stejném roce dále vyhrál turnaj v Pamploně, kde dosáhl stejného úspěchu ještě v roce 1998.  V roce 1997 se Morozevič účastnil Mistrovství světa FIDE pořádaného KO systémem. V prvním kole vyřadil exmistra světa Smyslova, v druhém kole však podlehl Ollovi. V roce 1999 se účastnil svého prvního superturnaje v Sarajevu a umístil se velmi dobře čtvrtý s bodovým ziskem 5,5 z 9.  Na začátku roku 2000 se zúčastnil superturnaje Corus ve Wijk aan Zee a umístil se pátý, turnaj vyhrál Kasparov před Kramnikem, Anandem a Lekem. Ve stejném roce se účastnil mistrovství světa FIDE pořádaného KO systémem v New Delhi. Byl nasazen přímo do druhého kola, kde porazil Milose poměřem 2:0, ve třetím kole vyřadil Vladimirova 1,5:0,5, ve čtvrtém kole byl však poražen Tkačievem.  V roce 2001 v mistrovství světa hraném v jeho rodné Moskvě vyřadil postupně Zeliavoka, Sasikiriana a Gureviče, sám byl pak vyřazen pozdějším vítězem a mistrem světa Ponomariovem.  V září 2005 hrál Morozevič na Mistrovství světa FIDE v San Luis a umístil se čtvrtý za Topalovem, Anandem a Švidlerem V prosinci 2006 vyhrál silně obsazený turnaj v Cuidad de Pamplona výsledkem 6 ze 7 a ratingovou performance 2951. O rok později dělil druhé místo společně s Magnusem Carlsenem v superturnaji v Linares za vítězným Anandem.  Jeho výsledek v Saint Luis ho nominoval do přímého postupu o boj o titul mistra světa v roce 2007 v Mexiko City. V turnaji ale dosáhl špatného výsledku a skončil šestý z osmi.Byl však jediným hráčem, kterému se podařilo porazit mistra světa v té době Kramnika (jediná Kramnikova porážka v roce 2007). V lednu 2007 vyhrál Mistrovství Ruska, během turnaje vyhrál šest po sobě následujících partií, což je řídký jev v turnajích této úrovně.  V červnu 2008 vyhrál turnaj v Bosně, když předběhl zbytek pole o 1,5 bodu. V srpnu téhož roku dělil 2.-5. místo na Talově memoriálu, přestože v úvodu turnaje vedl.

Týmové soutěže.

Morozevič dosáhl rovněž úspěchů na poli týmových soutěží. Na šachových olympiádách vyhrál s týmem Ruska zlaté medaile třikrát (1998, 2000, 2002), jednu stříbrnou (2004) a jednu bronzovou (1994). Rovněž vyhrál zlatou medaili v Mistrovství světa družstev roku 2005, ve kterém porazil zástupce čínského týmu v situaci, kdy musel zvítězit. Dále vyhrál dvě zlaté medaile v Mistrovství Evropy družstev v letech 2003 a 2007.

Herní styl.

Morozevič je znám svým užíváním neobvyklých zahájení, například proti dámskému gambitu často hraje málo známou Čigorinovu obranu (1. d4 d5 2. c4 Nc6) nebo Albinův protigambit – na nejvyšší úrovni velmi vzácné zahájení. Je známý svým preferováním kombinačních pozic před jasnými pozicemi. Díky tomuto riskantnímu hernímu stylu, který vede k relativně menšímu počtu remíz než u jiných hráčů je populární u šachových fanoušků.

Hra naslepo.

Morozevič je považovaný za nejlepšího hráče světa ve hře naslepo. Tuto pověst potvrdil každý rok při účasti na turnaji Amber, kde se každoročně účastní turnaje světová špička. Výsledky: 2002 první při skóre 9/11, 2003 dělba druhého místa 7/11, 2004 první se skóre 8.5/11, 2005 dělba druhého místa 6/11, 2006 první s famózním výsledkem 9.5/11, 2007 dělba druhého místa 7/11, 2008 dělba prvního místa 6/11.

Alexandr Sergejevič Morozevič (azbukou Алекса́ндр Серге́евич Морозе́вич) v anglickém přepisu Alexander Morozevich *18. července 1977) je ruský šachový velmistr. Jeho dosud nejvýše dosažené FIDE ELO činilo 2788, kdy v červenci roku 2008 (spolu s Kramnikem, který měl stejné ELO) obsadil 2. místo v oficiálním žebříčku nejlepších šachistů (dle žebříčku z června 2008) a stal se nejlepším ruským šachistou. Na žebříčku FIDE k říjnu 2015 je na 38. místě.

Alexander Sergeyevich Morozevich (; born July 18, 1977) is a Russian chess player. He was awarded the title of Grandmaster by FIDE in 1994. Morozevich is a two-time World Championship candidate (2005, 2007), two-time Russian champion and has represented Russia in seven Chess Olympiads, winning numerous team and board medals.  He has won both the Melody Amber (alone 2002, shared 2004, 2006, 2008) and Biel (2003, 2004, 2006) tournaments several times.  Morozevich is known for his aggressive and unorthodox playing style. His peak ranking was second in the world in July 2008.


Kariéra.

Mamedjarov pochází z rodiny, kde sice otec reprezentoval ve vzpírání, ale všechny děti se úspěšně věnovaly šachu. Ázerbájdžán reprezentují i jeho sestry Zeinab Mamedjarovová a Turkan Mamedjarovová, obě mají titul mezinárodních velmistryň podle ženských norem. Šachy hraje od osmi let.  Od mládí se stal spolu s Tejmurem Radžabovem tahounem silné generace ázerbájdžánských šachistů. Už v roce 2000 poprvé startoval na Šachové olympiádě. V roce 2002 získal titul mezinárodního velmistra, kterým se tak stal ve svých 17 letech, a vyhrál mistrovství Evropy mládeže do 18 let. O rok později vyhrál ve stejné kategorii světový titul a také se poprvé stal mistrem světa juniorů. Zlato z juniorského mistrovství světa získal podruhé v roce 2005, což se před ním nikomu nepodařilo. Díky tomu dostal i pozvánku na uzavřený Essent Chess Tournament v Hoogeveenu, kde v poli čtyř hráčů vyhrál před Judit Polgárovou a Veselinem Topalovem. Rok 2006 byl pro něj velmi úspěšný, když kromě Hoogeveenu zvítězil také v Dubaji, na Aeroflot Open v Moskvě, v Reykjavíku, Baku a druhý skončil v Bielu. Vítězství v Hoogeveenu o rok později zopakoval před Loekem van Welym.  Nadále úspěšně startoval v týmových soutěžích a snažil se prosadit ve velkých turnajích. V roce 2010 se mu to podařilo dělenými prvními místy na turnaji v Baku (na pomocné kritérium za Kramnikem, kterého ale ve vzájemné partii porazil) a na Talově memoriálu (na pomocná kritéria třetí za Karjakinem a Aronjanem). Výsledkem úspěchů byl jeho postup do turnaje kandidátů mistrovství světa hraného v Kazani v roce 2011. Ve čtvrtfinále tam sice změnou svého repertoáru zahájení zaskočil Borise Gelfanda, ten se ale s překvapením vypořádal a zápas a nakonec i celý turnaj vyhrál.  Druhým místem v seriálu Grand Prix FIDE 2012/13 se znovu kvalifikoval do turnaje kandidátů mistrovství světa. V Chanty-Mansijsku se v roce 2014 hrál turnaj kandidátů pro změnu systémem dvakrát každý s každým. Mamedjarov špatně začal, prohrál dvě partie z prvních tří kol, a až v závěru se vrátil na vyrovnanou bilanci 7 bodů ze 14 partií.  V roce 2013 se díky velkému finiši stal mistrem světa v rapid šachu, výsledkem 11,5 bodu z 15 partií, o půl bodu před Janem Něpomňaščím. V roce 2014 vyhrál znovu Talův memoriál, tentokrát hraný v bleskovém tempu.  Navzdory tomu, že dosáhl vysokého ELO (v srpnu 2013 až 2775), nedaří se mu udržet stabilitu a vyhrávat velké turnaje pravidelně.  Pravidelně se účastnil festivalů Czech Open v Pardubicích, kde býval ratingově nejvýše postaveným hráčem.

Herní styl.

Vyniká útočným stylem, ve kterém se ale nedokáže vyvarovat chyb. Vyhovuje mu rychlé tempo hry a týmové soutěže.

Vybrané partie.

Jevgenij Alexejev – Šachrijar Mamedjarov, MS juniorů 2005: 1. c4 Jf6 2. Jc3 g6 3. e4 d6 4. g3 Sg7 5. Sg2 O-O 6. Jge2 c5 7. d3 Jc6 8. O-O a6 9. h3 Vb8 10. a4 Sd7 11. Se3 Je8 12. d4 cxd4 13. Jxd4 Jc7 14. Kh2 Je6 15. Jde2 Ja5 16. b3 b5 17. cxb5 axb5 18. b4 Jc4 19. Ba7 bxa4! "oběť kvality za iniciativu a prostor pro rozehrání svých figur" 20. Sxb8 Dxb8 21. Jd5 Ve8 22. Va2 Jd8!? 23. Dc2 e6 24. Jdf4 Jb6 25. Vc1 Jc6 26. Jd3 Ja7 27. Dd2 Sb5 28. Jc3 Sc4 29. Jxa4 Sxa2 30. Dxa2 Jd7 31. Jab2 h5 32. h4? Jb5 33. Jc4 Jf6 34. Kg1 Vc8 35. Dd2 Jg4 36. Ja5 Sc3 37. Dd1 Vc7 38. Sf1 Da7 39. Da4 Jxf2 40. Jxf2 De3 41. Dd1 Sd4 42. Vc2 Dxg3+ 43. Sg2 Se3 44. Jb3 Vxc2 45. Dxc2 Sxf2+ 46. Dxf2 Dxb3 a bílý se vzdal. Šachrijar Mamedjarov – Samy Shoker, Světový pohár 2013: 1. d4 Jf6 2. Jf3 c5 3. d5 b5 4. Sg5 Je4 5. h4 g6 6. Sf4 Sg7 7. c3 Sb7 8. h5 e6 9. dxe6 dxe6 10. Dxd8+ Kxd8 11. Jbd2 Jxd2 12. O-O-O Jc6 13. Jxd2 Ke7 14. Je4 Je5 15. Jxc5 Sd5 16. e4 Sc6 17. Se2 a5 18. Sg5 f6 19. Sf4 Jf7 20. Sg4 e5 21. Se3 Va7 22. h6 Sf8 23. Je6 Sh6 24. Sxh6 Jxh6 25. Vxh6 Sd7 26. Jf8! Sxg4 27. Jxg6+! Ke6 28. f3 a černý se vzdal.

Šachrijar Mamedjarov (, ; *12. dubna 1985 Sumqayıt) je ázerbájdžánský šachový velmistr, pocházející z Sovětského svazu. Je prvním hráčem, který vyhrál dvakrát mistrovství světa juniorů.  Jeho současné FIDE ELO činí 2817 (leden 2019) se kterým se řadí na 3. místo v oficiálním žebříčku nejlepších šachistů.

Shakhriyar Mamedyarov (; born 12 April 1985) is an Azerbaijani chess grandmaster. As of November 2019, he is ranked as No. 1 in Azerbaijan and No. 5 in the world. His personal best rating of 2820 makes him the sixth-highest-rated player of all time in chess history.  Mamedyarov has competed in the Candidates Tournament in 2011 (eliminated in quarterfinals), in 2014 (placing fourth) and in 2018 (placing second). He is a two-time World Junior Champion (2003 and 2005) and was World Rapid Champion in 2013.  A gold medalist at the 2012 Chess Olympiad on the third board, he is a three-time European Team Champion (2009, 2013, 2017) with Azerbaijan. He is also a two-time winner at Tal Memorial (2010 joint and 2014 Blitz) and Shamkir Chess (2016 and 2017), as well as the winner of 2018 Biel Chess Festival where he beat reigning World Champion Magnus Carlsen.


Popis.

Se svou velikostí mezi 14–15 cm a hmotností kolem 50 g patří papoušík škraboškový mezi nejmenší druhy papoušíků. Má jasně zelená křídla, břicho a ocas, žlutou hruď a zátylek a černou hlavu s červeným zobákem a bílým očním proužkem, který spolu s černým opeřením připomíná škrabošku, díky čemuž získal i svůj český název. Často můžeme nalézt i jiné barevné mutace, např. světle modře, fialově či břidlicovitě zbarvené ptáky.

Ekologie.

Žije ve velmi soudružných párech, samec a samice spolu setrvávají po celý život a spolu s jinými páry tvoří početná hejna.  Stejně jako ostatní druhy papoušíků se živí semeny, plody a pupeny, pro jejichž sběr má zvláštně přizpůsobený zobák. V zajetí se jim doporučují předkládat hlavně čerstvé zelené plody, naopak by se při krmení neměly podávat solené a příliš studené suroviny.  Hnízdí ve stromových dutinách nebo v opuštěných hnízdech rorýsů. Dutinu vystýlá větvičkami a kůrou. Klade 3–8 vajec, na kterých sedí přibližně 21 dní. Mláďata opouštějí hnízdo po 40 dnech života, ale stále jsou ještě přikrmovány. Pohlavní dospělosti dosahují ve 2. až 3. roce.

Chov.

V zajetí je vhodné chovat papoušíka škraboškového chovat ve vyšší kleci s opravdu silným pletivem. Díky jeho čipernosti a dobrým šplhacím schopnostem by měla být dostatečně vybavena různými prolézačkami a jinými atrakcemi. Snadno se učí a je zvídavý. Nejlepší je si jej pořídit již v útlém věku, kdy existuje větší pravděpodobnost, že si na svého nového majitele rychleji zvykne a vytvoří si k němu silné pouto.

Papoušík či agapornis škraboškový ("Agapornis personatus") je malý papoušek pocházející ze severovýchodní Tanzanie a po celém světě známý jako oblíbený domácí mazlíček.

The yellow-collared lovebird ("Agapornis personatus"), also called masked lovebird, Black-masked lovebird or eye ring lovebird, is a monotypic species of bird of the lovebird genus in the parrot family Psittaculidae. They are native to northeast Tanzania and have been introduced to Burundi and Kenya . Although they have been observed in the wild in Puerto Rico, they are probably the result of escaped pets, and no reproduction has been recorded .


Počátky kariéry.

Ačkoliv se do širšího povědomí dostal až jako člen skupiny D12, byl úspěšný již před vznikem této skupiny. Mezi nejpamátnější události z té doby patří vítězství na freestyle soutěžích "The Source's Unsigned Hype Column" v roce 1998 a na "Blaze Battle" v témže roce. Odbyl si taktéž svoji televizní premiéru, když se objevil ve videoklipu R&B zpěvačky Aaliyah - Age Ain't Nothing But a Number, který pochází z jejího stejnojmenného debutového. V roce 2000 se Derty Harry zúčastnil turné Up In Smoke (Dr. Dre, Ice Cube, Snoop Dogg, Eminem), kde se objevoval na pódiu po boku svého kamaráda Eminema. Velký vzestup jeho kariéry započal v roce 2001, kdy jemu a skupině D12 vyšlo ve vydavatelství Interscope Records debutové album "Devil's Night". Před vydáním druhého alba D12 v roce 2004 (D12 World), se vydal s Eminemem na světové turné Anger Management Tour a také si zahrál v Eminemově částečně autobiografickém snímku "8 Mile". Ačkoliv si jeho postavu v tomto filmu zahrál herec Mekhi Phifer, on sám se objevil jako jeden ze soutěžících na freestyle battle.

Sólo kariéra.

Svoji debutovou desku I Miss the Hip Hop Shop vydal v roce 2004. Album, na kterém můžeme například najít Dogmatica či producenta DJ Premiera, se setkalo s celkem kladnou kritikou. Již následující rok spatřilo světlo světa jeho druhé album, podle odborníků jedno z nejlepších alb roku 2005, Searching for Jerry Garcia. Přehled účinkujících na albu byl nabitý hvězdami jako jsou Nate Dogg, Obie Trice, B-Real, 50 Cent, Method Man a mnoho dalších. Chybět samozřejmě nemohla jeho vlastní skupina D12. Album vyšlo stejně jako jeho předchozí album na jeho vlastním labelu Iron Fist Records. On sám kdysi prohlásil, že nechce vydávat pod Eminemovou nahrávací společností Shady Records nebo Dreho Aftermath, jelikož si chtěl postavit vlastní label a dokázat to bez cizí pomoci.  Album "Searching for Jerry Garcia" pojmenoval podle zesnulého frontmana skupiny "Grateful Dead" Jerryho Garcii, který již byl v roce vydání alba deset let po smrti. Album nelámalo rekordy v prodejnosti, ale kritika na něj byla maximálně pozitivní. Proof prohlásil pár dní po vydání alba pro SOHH.com: "Chci, aby lidé řekli, že jsem byl skutečný umělec. Že jsem to dělal nejlépe a že jsem zůstal věrný hip hopovým kořenům. A chtěl bych, aby lidé věděli, že jsem to dělal z lásky, ne pro žebříčky hitparád"  Jeho poslední nahrávka byla pro Detroitskou skupinu Twiztid a jejich nové album "Independents Day" - jmenovala se "How I Live". Nahrávka byla pořízena jen týden před tím, než tragicky zemřel.

Smrt.

Zemřel 11. dubna 2006, když byl v půl páté ráno v klubu CCC střelen zbraní do hlavy. K incidentu v detroitském klubu na 8 Mile Road došlo při hře kulečníku, když se podle svědků zapletl do hádky s Keithem Benderem Jr. Podle koronera on sám vzal svoji zbraň a několikrát s ní praštil Bendera do obličeje a pak ho střelil do hlavy. Vzápětí jej však zezadu střelil do hlavy Mario Etheridge, což byl Benderův bratranec. Okamžitě byl převezen do nemocnice, kde byla po přívozu konstatována smrt. 19. dubna se konal pohřeb, kterého se zúčastnilo několik tisíc přátel a fanoušků. Před lidi předstoupili s projevem i Eminem a Obie Trice.

DeShaun Dupree Holton (2. října 1973 - 11. dubna 2006), známý spíše jako Proof, byl hip hopový umělec a zakladatel rapové skupiny D12 a 5 Elementz.

DeShaun Dupree Holton (October 2, 1973 – April 11, 2006), known professionally as Proof, was an American rapper and actor from Detroit, Michigan. During his career, he was a member of the groups 5 Elementz, Funky Cowboys, Promatic, Goon Sqwad, and D12. He was a close childhood friend of rapper Eminem, who lived in the same neighborhood. Proof was often a hype man at Eminem's concerts.


Život.

Jindřich se stal nástupcem svého otce roku 1238 a stal se nejmocnějším z piastovských knížat. Usiloval o sjednocení piastovských území a o titul polského krále. V pokračujících bojích s Vladislavem Odonicem (bojoval s ním již Jindřichův otec) roku 1239 získal další území ve Velkopolsku. Po Odoničově smrti 5. června 1239 mu připadl i zbytek Velkopolska s jeho metropolí Hnězdnem. Podařilo se mu sjednotit Slezsko, Velkopolsko a Malopolsko.  V roce 1239 Jindřich podpořil papeže Řehoře IX. v pozdějším konfliktu s císařem Fridrichem II. Byl rovněž schopný chránit svá území před braniborskými markrabaty.

Bitva u Lehnice.

Začátkem března 1241 vtrhli do Malopolska a Slezska Tataři. Brzy byly dobyty Sandoměř a Krakov. Další porážku utrpěli Poláci v bitvě u Chmielniku. Mongolové poté oblehli Vratislav, kterou se jim však dobýt nedařilo. Vratislavský, velkopolský a krakovský kníže Jindřich II. sebral vojsko a vyrazil proti Mongolům. Nevyčkal však na příchod svého švagra, českého krále Václava I., který spěchal se svým vojskem na pomoc.  Mongolové, kteří měli zprávy od zvědů o postupu českého krále, nechtěli dopustit spojení křesťanských armád. Proto zanechali obléhání a vyjeli naproti polskému vojsku. V bitvě u Lehnice byl Jindřich zabit, jeho tělo bylo mezi tisíci bezhlavých a zmasakrovaných mrtvých identifikováno jen podle jeho jedenácti prstů na noze.  Smrt Jindřicha Pobožného na Lehnickém poli způsobila, že rozsáhlé oblasti v jižním Polsku zůstaly mnoho let zpustošené a vylidněné. Rozpadla se „"monarchie slezských Jindřichů"“ a ve Slezsku vznikla řada drobných knížectví. V důsledku slibného ekonomického rozvoje se tato země stále více orientovala na politicky konsolidovaný český stát. Jindřichova smrt zároveň neumožnila sjednocení Polska už v polovině třináctého století. Zůstala po něm vdova Anna a deset dětí. V paměti zůstal slezský, velkopolský a krakovský kníže jako ideální rytíř a křesťanský vládce, což jen podtrhlo lehnickou tragédii. Pohřben byl, spolu s ostatními padlými rytíři, v minoritském kostele sv. Vincenta a sv. Jakuba ve Vratislavi.

Manželství a potomci.

Jindřichovou manželkou byla česká princezna Anna, dcera Přemysla Otakara I. Sňatek se nejspíš uskutečnil mezi lety 1214-1218. Spolu pak měli pět synů a pět dcer:

Proces blahořečení.

Roku 2017 byly v diecézi Lehnice započaty přípravy procesu blahořečení. Dne 23. června 2017 vydala Kongregace pro blahořečení a svatořečení tzv. "Nihil obstat" což znamená že nic nebrání k procesu blahořečení.

Jindřich II. Pobožný (polsky "Henryk II Pobożny"; německy "Heinrich II. von Schlesien"); 1196/1207 – 9. dubna 1241) byl sjednotitel a vládce Polska a slezský kníže, třetí syn Jindřicha I. Bradatého a Hedviky Slezské.

Henry II the Pious () (1196 – 9 April 1241), of the Silesian line of the Piast dynasty, was Duke of Silesia at Wrocław and Duke of Kraków and thus High Duke of Poland as well as Duke of Southern Greater Poland from 1238 until his death. During 1238–1239 he also served as a regent of two other Piast duchies: Sandomierz and Upper Silesian Opole–Racibórz. On October 2015, the Roman Catholic Diocese of Legnica opened up his cause for beatification, obtaining him the title of Servant of God.


Život.

Maxmilián byl nejstarší syn ze tří dětí rakouského následníka trůnu Františka Ferdinanda (1863–1914) a jeho manželky Žofie Chotkové (1868–1914). Z důvodu nerovnorodého manželství jeho rodičů byl on i jeho sourozenci vyloučeni z následnictví rakousko-uherského trůnu. Po atentátu na rodiče v roce 1914 v Sarajevu se všechny děti dostaly do opatrovnictví své tety z matčiny strany, Henrietty hraběnky Chotkové. Jednou je přijal i císař František Josef I. S platností od 1917 byl Maxmiliánovi udělen titul vévoda.  V roce 1921 byl v nově vzniklém Československu schválen zvláštní zákon o převzetí statků a majetku, připadlých podle mírových smluv československému státu, v jehož rámci došlo i k znárodnění veškerého majetku rodu. Ve Vídni navštěvoval Maxmilián Hohenberg Skotské gymnázium. Následně vystudoval právní vědy. Roku 1926 promoval ve Štýrském Hradci na doktora práv. ve stejném roce se oženil s Alžbětou Bonou, hraběnkou Waldburskou na Wolfeggu a Waldsee. Povoláním byl činný jako právník a spravoval majetek rodu. Stejně jako jeho bratr vystupoval jako monarchistický mluvčí a byl v těsném kontaktu s následníkem trůnu Otou Habsbursko-Lotrinským.  Maxmilián i jeho mladší bratr Ernst (1904–1954), se vyslovili pro osvobození a samostatnost Rakouska a rovněž vystupovali proti anšlusu, potažmo nacistickému Německu. Z toho důvodu byli oba v roce 1938 deportováni do koncentračního tábora Dachau. Oba bratři byli nasazeni speciálně na čištění latrín. Pozdější rakouský kancléř Leopold Figl referoval, že oba bratři snášeli ponížení s veselou a důstojnou myslí a ke svým spoluvězňům se vždy chovali velmi kamarádsky. Maxmilián Hohenberg byl propuštěn v roce 1940, zatímco Ernst byl přeložen do koncentračního tábora Buchenwald a domů se mohl vrátit až v roce 1943. Po propuštění z koncentračního tábora byl Maxmilián převezen na zámek Artstetten, kde byl nacisty držen v domácím vězení. Zároveň však bylo sídlo vyvlastněno a znárodněno.  Po osvobození Rakouska byl Maxmilián místním obyvatelstvem a se souhlasem sovětských okupačních úřadů zvolen za starostu Artstettenu. Tento úřad zastával dvakrát po pět let. Kromě toho byl po mnoho let zplnomocněncem Oty Habsbursko-Lotrinského pro majetková jednání mezi habsbursko-lotrinskou rodinou a rakouskou spolkovou vládou. Tyto rozhovory prohlásil Hohenberg v roce 1958 za neúspěšné, neboť rakouská vláda nebyla ochotna ke kompromisům. Otto von Habsburg poté Hohenberga pověřil, aby vedl jednání s vládou o možnosti návratu rodiny habsbursko-lotrinské do vlasti. Jelikož rakouská ústava toto přímo zapovídá, složil Hohenberg i tento svůj mandát.  Maxmilián Hohenberg zemřel 8. ledna 1962 ve Vídni na následky z doby nešetrného zacházení v koncentračním táboře. Byl pochován v hrobce v kostele zámku Artstetten v Dolních Rakousích po boku svých rodičů.

Děti Maxmiliána z Hohenbergu s Elisabethou Bonou.

Z manželství vzešlo šestero synů:

J.V. Maxmilián Karel František Michael Hubert Anton Ignác Josef Maria vévoda z Hohenbergu (* 29. září 1902 zámek Belvedere ve Vídni; † 8. ledna 1962) byl nejstarším synem hraběnky a vévodkyně z Hohenbergu Žofie Chotkové a následníka trůnu Františka Ferdinanda d'Este. Kvůli morganatickému manželství svých rodičů byl vyloučen z následnictví na trůn.

Maximilian, Duke von Hohenberg ("Maximilian Karl Franz Michael Hubert Anton Ignatius Joseph Maria"; 29 September 1902 – 8 January 1962), was the elder son of Archduke Franz Ferdinand of Austria-Hungary and his wife Countess Sophie Chotek von Chotkowa und Wognin, Duchess von Hohenberg. Because his parents' marriage was morganatic, he was excluded from succession to the Austro-Hungarian throne, to which his father was heir presumptive, and to inheritance of any of his father's dynastic titles, income and properties, although not from the archduke's personal estate nor from his mother's property.


Bravo vs. Brava.

Podvozek a přední část obou vozů se nijak neliší. Také většina motorů je pro oba modely stejná. Dvojčata se tedy od sebe liší počtem dveří, designem zádi a předpokládanou cílovou skupinou zákazníků. Bravo je třídveřový hatchback s agresivnějším designem, který se orientuje spíše na mladší, sportovněji založené řidiče. Brava je elegantnější rodinný automobil s pozvolna klesající zádí. Díky netypické zádi je Brava někdy označována jako hatchback, jindy jako liftback, Fiat někdy používá označení fastback. Také zadní světlomety se výrazně odlišují. Rozdíl obou verzí byl zdůrazněn faceliftem v roce 1998, kdy maska chladiče byla u Bravy zdůrazněna chromovým olemováním, zatímco Bravo dostalo olemování černé.

Historie.

Dvojčata Bravo a Brava nahradily v říjnu 1995 zastarávající Fiat Tipo, které se vyrábělo od roku 1988. Oproti modelům z osmdesátých let znamenala tato změna pro Fiat důležitý posun (i když na stejné podvozkové platformě). Fiat do té doby bojoval se špatnou pověstí kvůli nevyhovujícímu dílenskému zpracování karosářských dílů a nedostatečnou protikorozní ochranou. Tuto pověst se podařilo částečně zvrátit, když Fiat Bravo/Brava získal v Evropě titul Auto roku 1996.  V roce 1996 přibyl i turbodiesel 1.9 TD/55 kW nebo 74 kW, zároveň byly uvedeny další karosářské verze, sedan i kombi se ale prodávalo pod označením Fiat Marea. V roce 1998 dochází k modernizaci. Výkon nejslabšího motoru 1.4 12V se zvýšil na 59 kW, koncem roku přibyl navíc turbodiesel 1.9 JTD/77 kW.  Roku 1998 prošel vůz lehkým faceliftem. V interiéru se změnila přístrojová deska a použité plasty. Dále se facelift týkal detailů v exteriéru. Zrcátka se začala dodávat v barvě karoserie, změnil se nárazník a maska chladiče se mírně zvýraznila a přibyl na ní chrom (Brava) nebo matně černý kov (Bravo). Přibyly nové barvy. V neposlední řadě se zlepšila bezpečnost a v příplatkové výbavě se objevily boční airbagy. Motor 1.4 12V vypadl z nabídky a nahradila jej 1.2 16V 59 – 60 kW  V roce 2001 byly Bravo i Brava nahrazeny modelem Fiat Stilo, zatímco Marea se prodávala až do roku 2003.

Motory.

Motor 1.9 D pochází z předchozího modelu Tipo. Ostatní motory byly nově vyvinuty pro modely Bravo/Brava. Na Fiatech se typicky neuvádí objem motoru, ale výkon v koních a počet ventilů. Fiat s motorem 1.2 16V je tedy označen 80 16V. Označení bývá na předních blatnících.

Vlastnosti.

Bezpečnost.

Fiat Brava získal v roce 1998 dvě hvězdy v testech Euro NCAP při čelním a bočním nárazu s tím, že dosažení tří hvězd by bylo možné po malých technických zlepšeních. Horší výsledek byl totiž dán přetížením karoserie při čelním nárazu, takže došlo k průniku v pedálové oblasti. K určitým technickým úpravám došlo při faceliftu v roce 1999.

Výhody.

Fiat přišel s originálním designem, solidními motorizacemi. Brava pak nabízí 380 l zavazadlového prostoru, 775 l po sklopení sedadel. Bravo nabízí 280 l. Do vozů se montovala originální autorádia, která tvarem nepasovala do ostatních automobilů, což případným zlodějům znesnadňovalo prodej.

Nedostatky.

Mezi hlavní nedostatky vozu patří obtížné řazení u vozů vyrobených do roku 1996. Poruchovost vozidel Bravo/Brava není zas tak hrozná, jak někteří tvrdí, záleží na zacházení s autem, hlavně včasné výměny motorového oleje. Výrobce doporučuje olej Selenia, který je speciálně pro italská auta.  Mezi nejčastější závady patří:

Fiat Bravo a Fiat Brava ("typ 182") jsou označení pro dvě karosářské verze automobilu nižší střední třídy vyráběného v letech 1995–2001 automobilkou FIAT. Modely mají shodnou přední část, ale liší se provedením zadní části a počtem dveří. Roku 1998 prošel vůz menším faceliftem. Nástupcem Fiatu Bravo/Brava se stal Fiat Stilo (2001–2007), v roce 2007 se Fiat ke jménu Bravo vrátil. Druhá generace Fiatu Bravo se ale vyrábí pouze v pětidveřové variantě.

The Fiat Bravo and Fiat Brava (Type 182) are small family cars produced by the Italian automaker Fiat from 1995 to 2001. They were effectively two versions of the same car, the Bravo a three door hatchback, and the Brava a five door fastback. The Bravo name was revived in January 2007, with the all new Fiat Bravo, a replacement of the Stilo. The new version was available only with five doors.  The name Brava was also used in the United States in the 1980s, on the earlier Fiat 131.


Popis.

Vlaštovičník dorůstá výšky až jednoho metru. Listy jsou vstřícně postavené, vejčité, laločnatě vroubkované, na rubu řídce ochlupené. Kvete od května do září; žluté květy vyrůstají na dlouhých stopkách a vytvářejí okolíky. Po odkvětu dozrávají lesklá černohnědá semena v plodech, jimiž jsou šešulovité tobolky. Lodyhy i listy se snadno lámou a na lomu roní tmavě žluté až oranžové mléko. Celá rostlina je jedovatá, zejména latex.

Rozšíření.

Eurasijský druh: celá Evropa, Asie až po Mongolsko, na jihu po Írán, též sever Afriky. Je také široce rozšířený v Severní Americe, kam byl přivezen osadníky pro své léčivé účinky před rokem 1672.  Roste na půdách s vyšším obsahem dusíku a dostatečnou vlhkostí, nejčastěji podél cest a plotů, na rumištích, v křovích, zahradách aj.

Účinné látky a působení.

Přes 20 alkaloidů, farmakologicky rozdílně působících. Jejich obsah kolísá (v průměru 0,15% v plodech, 0,3 - 1% v nati, až 2% v kořenech). Obsah kolísá i během vegetačního období. Hlavním alkaloidem je chelidonin a s ním zejména sanguinarin, chelerythrin a berberin. Přítomny jsou také deriváty kyseliny kávové.  Chelidonin je centrálně působící sedativum a analgetikum; chelerythrin je lokálně dráždivý a tlumí respirační centrum v CNS; sanguinarin je inhibitor acetalcholinesterázy; berberin stimuluje hladké svalstvo a působí jako cholekinetikum.

Léčivé účinky.

Působí přes ústřední nervstvo na hladké svalstvo dělohy a srdeční činnost, zvyšuje krevní tlak, rozšiřuje koronární cévy, uvolňuje křeče průdušek a střev. Užívá se jako spasmolytikum a cholagogum, působí povzbudivě na hladké svalstvo dělohy a srdeční činnost, zvyšuje krevní tlak, rozšiřuje koronární cévy, uvolňuje křeče průdušek a střev. Odvar z vlaštovičníku údajně působí proti dráždivému kašli a ulevuje při bolestech spojených s chorobami žlučníku. Opakovaným potíráním čerstvě prýštícím mlékem s cytostatickým až leptavým účinkem se v lidovém léčitelství odstraňují bradavice. Toto užití latexu je třeba zamítnout. Přestože šťáva je očím nebezpečná a vyvolává silné pálení, někteří léčitelé v minulosti aplikovali malé množství do očního koutku při léčbě některých zákalů. Historicky byly vlaštovičníku přičítány mimořádné léčivé i magické účinky a někteří léčitelé dodnes věří v jeho účinek i proti některým druhům vnitřní rakoviny. Mírný cytostatický účinek je nicméně považován za prokázaný. Jedovatost je v literatuře údajně přeceňovaná.

Toxické účinky.

Toxický efekt je především připisován chelerythrinu. Symptomy kontaktní intoxikace latexem jsou dermatitidy a nebezpečné poškození spojivky a rohovky po vemnutí do oka (vlivem sanguinarinu). Požití bylinného materiálu může vyvolat podráždění trávicího ústrojí včetně tvorby puchýřků na sliznici úst a hrdla, nauzeu, drastické krvácivé průjmy spojené s kolikou. V praxi jsou otravy vlaštovičníkem řídké pro jeho nepříjemnou chuť a vůni.

Sběr a úprava v bylinářství.

Užívá se nať a oddenek. Nať se sbírá na počátku květu. Nepoužije-li se čerstvá, je třeba ji rychle usušit, aby se předešlo fermentaci. Obsah alkaloidů stoupá během vegetačního období. Droga omamně zapáchá a chutná palčivě hořce. Při skladování snadno plesniví.

Vlaštovičník větší ("Chelidonium majus") je vytrvalá rostlina z čeledi makovité (Papaveraceae). Je to jediný druh rodu vlaštovičník. Český název vlaštovičník je překladem řeckého označení Χελιδóvιoν, odvozeného z Χελιδων /chelidon/vlaštovka.

Chelidonium majus, commonly known as greater celandine, nipplewort, swallowwort or tetterwort, is a herbaceous perennial plant in the poppy family Papaveraceae. It is one of two species in the genus Chelidonium. It is native to Europe and western Asia and introduced widely in North America. While the greater celandine belongs to the poppy family, the lesser celandine belongs to the buttercup family.


Typické stavební uspořádání.

Obvykle se seřaďovací nádraží skládá ze tří kolejových skupin: vjezdové, směrové a odjezdové, mezi vjezdovou a směrovou skupinou se nachází svážný pahrbek nebo spádoviště. Nejčastější uspořádání skupin je sériové, tj. že jednotlivé skupiny navazují na sebe v jednom směru, další způsob je paralelní (skupiny jsou vedle sebe a pro jízdu z jedné skupiny do druhé je nutná úvrať), případně jsou kombinovány oba způsoby.

Vjezdová skupina.

"Vjezdová skupina" nebo též "vjezdové nádraží" je kolejiště, kde končí svou jízdu vlaky vstupující do seřaďovacího nádraží. Vjezdové koleje ze všech směru jsou zpravidla uspořádány tak, aby všechny vlaky vjížděly do skupiny jedním zhlavím. Po odstoupení lokomotivy ze soupravy se provádějí technologické úkony předcházející rozposunování vlaku (např. koncová technická prohlídka, soupis vlaku, rozvěšení jednotlivých vozů podle údajů na tříděnce (písemný či elektronický dokument určující, které vozy mají jet na kterou kolej směrové skupiny). Poté na konec soupravy najede posunovací lokomotiva, která soupravu sune na svážný pahrbek.

Svážný pahrbek.

Při pomalém sunutí soupravy na svážný pahrbek se jednotlivé vozy nebo skupiny vozů (tzv. odvěsy) po překonání vrcholu pahrbku dávají do samovolného pohybu ve směru spádu (tj. směrem do směrové skupiny). Podle tříděnky jsou výpravčím na stavědle případně automatickým zařízením přestavovány jednotlivé výhybky tak, aby daný odvěs dojel na správnou kolej. Rychlost jízdy každého odvěsu je pak regulována na svážném pahrbku i pod ním kolejovými brzdami.

Směrová skupina.

Ve směrové skupině se nacházejí tzv. směrové (někdy nazývané též relační) koleje, z nichž každá je určená pro shromažďování vozů pro určitý směr nebo vlak. V případě nedostatečného počtu směrových kolejí můžou být na jedné koleji shromažďovány vozy i pro více směrů (vlaků) s tím, že budou dodatečně rozposunovány. Ve směrové skupině se nacházejí cílové brzdy, které sníží rychlost jedoucích odvěsů natolik, aby dojely až na konec koleje nebo na vozy, které již na koleji stojí, a rychlost nárazu do stojících vozů byla v bezpečné úrovni (tj. taková aby nedošlo k poškození vozů nebo nákladu nebo dokonce k vykolejení vozu).  Po dojezdu posledního potřebného vozu najede na danou kolej posunovací lokomotiva, která vozy stlačí tak, aby je bylo možné svěsit (nemají-li automatická spřáhla). V případě, že je daná kolej vybavena zařízením, které zajistí, aby všechny vozy po dojetí byly najety na sebe (tj. bez mezer mezi nárazníky nebo spřáhly), není stlačování nutné. Posunovací lokomotiva se pak k soupravě přivěsí a celou soupravu přestaví do odjezdové skupiny.

Odjezdová skupina.

Svěšené soupravy jsou v odjezdové skupině připravovány k odjezdu vlaku. Je provedena výchozí technická prohlídka, úplná zkouška brzdy, připravena dokumentace k vlaku. Podobně jako v případě vjezdové skupiny bývají i do této skupiny odjezdové traťové koleje napojeny tak, aby všechny vlaky odjížděly stejným odjezdovým zhlavím.

Další typy seřaďovacích nádraží.

Gravitační seřaďovací nádraží.

Takovéto nádraží je celé postaveno v mírném spádu, takže vozy jedou samospádem ve směru rozřazování a není třeba používat lokomotivu.

Seřaďovací nádraží ve světě.

Největší seřaďovací nádraží na světě je Bailey Yard v Nebrasce, patřící společnosti Union Pacific Railroad. Největším seřaďovacím nádražím v Evropě je Maschen Rangierbahnhof (celkem 96 směrových kolejí) poblíž Hamburku. V Rusku je největší „ranžír“ v Jekatěrinburgu, ještě větší má Jasynuvata v ukrajinském Donbasu (73 kolejí).

Česko.

Seznam seřaďovacích stanic na síti SŽDC a jejich základních parametrů (seřazeno podle výkonnosti):  Významné seřaďovací nádraží bylo do 90. let 20. století v Praze-Vršovicích. Jednalo se o gravitační seřaďovací nádraží, které bylo v provozu od 18. června 1919.

Seřaďovací nádraží, slangově nazývané také ranžír (z německého výrazu Rangierbahnhof), je na železnici takové nádraží, které slouží k přechodu jednotlivých vozů nebo skupin vozů mezi jednotlivými nákladními vlaky. Jedná se přitom o nádraží, které je stavebně a technologicky uzpůsobeno pro provedení velkého množství těchto operací.

A classification yard (American and Canadian English (Canadian National Railway use)) or marshalling yard (British, Hong Kong, Indian, Australian, and Canadian English (Canadian Pacific Railway use)) is a railway yard found at some freight train stations, used to separate railway cars onto one of several tracks. First the cars are taken to a track, sometimes called a "lead" or a "drill". From there the cars are sent through a series of switches called a "ladder" onto the classification tracks. Larger yards tend to put the lead on an artificially built hill called a "hump" to use the force of gravity to propel the cars through the ladder.  Freight trains that consist of isolated cars must be made into trains and divided according to their destinations. Thus the cars must be shunted several times along their route in contrast to a unit train, which carries, for example, cars from the plant to a port, or coal from a mine to the power plant. This shunting is done partly at the starting and final destinations and partly (for long-distance-hauling) in classification yards.


Spiritualita a zaměření.

Základem paulánské spirituality je pokora, láska k Bohu a kajícnost, usilují o hledání Boží přítomnosti ve světě, přičemž staví ducha nad hmotu, jako důkaz pokory. Také se snaží nejen o to, aby se lidé smířili s Bohem, ale aby se smířili i se sebou samými, s druhými lidmi a s celým stvořením, a mohli se tak z něj radovat. Snaží se být dobrým příkladem ostatním křesťanům nejen svým kajícným životem a horlivým apoštolátem, ale také přísnou tělesnou askezí. Místo obvyklých tří slibů, skládají po vzoru jejich zakladatele Františka z Pauly, ještě slib čtvrtý, který je zavazuje k přísnému půstu. Nekonzumují maso, mléko, vejce či sýry, jako pokání za všechny, kteří žijí nestřídmým životem. Vážně nemocní jsou přeneseni do nemocnice, která musí být od kláštera vzdálena nejméně 50 sáhů, kde mohou výjimečně obdržet masitou stravu. Jen při největším půstu jedí pouze chléb a pijí vodu. Také příkaz chození naboso není dodržován za každou cenu a podle ročního období nosí řeholníci i sandály či boty. V případě menších prohřešků mohou obdržet mírný trest – půst o chlebu a vodě nebo trest tvrdší – sebebičování, pouze v závažných případech porušení řehole bývají řeholníci uvrženi do vězení a dostávají pouze vodu a chléb.  Do kláštera bylo zakázáno vstupovat ženám, ale zakladatelky a členky panovnického rodu měly výjimku. Naopak mniši směli klášter opouštět pouze v doprovodu společníka, a to včetně představeného kláštera, a nesměli nosit nic z plátna. Kvůli striktnímu dodržování slibu chudoby se nesměli pauláni peněz ani dotýkat, k vyřizování finančních záležitostí jim pak sloužili konventní obláti (u některých žebravých řádů zvaní terciáři).  Mniši mezi sebou mluvili málo a potichu, v některých částech kláštera bylo dodržováno přísné silentium. Zákaz návštěv v celách byl samozřejmostí. I přes přísný způsob života se pauláni věnují také duchovní správě farností, vědecké činnosti, výuce na školách a misii. Kvůli poustevnickému zaměření, se paulánské konventy nacházejí spíše dále od měst, či jejich center.

Oděv.

Řeholní oděv paulánů tvoří černý, původně nebarvený, vlněný hábit s velkou dlouhou kapucí ("chaperon") a se škapulířem sahajícím po kolena, který je s kapucí spojen v jeden celek a je přepásán černým cingulem s pěti uzly.

Vznik řádu.

U zrodu řádu stojí František z Pauly, který se narodil 27. 3. 1416 jako dítě Jakuba Martollila a jeho ženy Vienny. Dlouho byli bezdětní, a tak se obrátili s prosbou na sv. Františka z Assisi, po němž pak syna pojmenovali. Jako mladý údajně František onemocněl oční chorobou a jeho rodiče slíbili, že pokud se uzdraví, pošlou jej na rok do kláštera. Slib dodrželi a František se odebral na rok do kláštera San Marco Argenanto. Údaje o jeho věku v době odchodu do kláštera se různí podle zdroje od 13 do 18 let. Po návratu z kláštera žije František jako poustevník nedaleko Paoly a později se odebírá k potoku Isca, postupně se k němu přidávají další druhové. Datum založení řádu se připisuje na rok 1435. Roku 1444 se v místě pobytu komunity, u potoku Isca začíná stavět první klášter (protokonvent). František chodil bos, jedl jednou denně (chléb a vodu) a spal na zemi či pryčně, a zavdal tak pozdějšímu vzniku čtvrtého slibu přísné askeze. Roku 1454 byl dostavěn klášter v Cosenze a Františkův věhlas se začal rychle šířit. Odmítl kněžské svěcení, protože neměl teologické vzdělání, ale vyprosil si právo světit růžence, obrazy, a také žehnat.  Bratrstvo nemělo jméno, ze začátku si říkali Poustevníci sv. Františka z Asissi, později Kající poustevníci bratra Františka z Pauly. Touhou po pokoře a snahou být ještě menší než menší bratři sv. Františka z Assisi ("fratres minores"), pak František zavedl označení „bratři nejmenší“ ("fratres minimi"). Dne 30. 11. 1471 vydal Pierro Caracciolo, biskup z Cosenzy, pro kající hnutí konstituci "Decet nos", vydanou v San Lucidě. Bratrstvo tak získalo statut kongregace podřízené Svatému stolci. Zároveň poustevníkům povolil postavit oratoř zasvěcenou sv. Františku z Assisi a také další potřebné budovy. Dne 23. 3. 1474 schválil nejmenší bratry i papež Sixtus IV., který jim bulou "Sedes Apostolica" ze 17. 5. 1474 přiznal i privilegia mendikantů na sbírání almužen.

Kláštery v českých zemích.

V Čechách měli klášter u Nové Bystřice (dnešní městská část Klášter). Stavba postavená v letech 1501–1507 byla 22. července 1533 vypálena novokřtěnci, ale po r. 1626 postavena znovu. Roku 1785 byl Josefem II. klášter zrušen a v r. 1959 zbourán. Dnes v obci jako pozůstatek kláštera stojí už jen kostel Nejsvětější Trojice, jenž byl na místě starého kostela postaven v letech 1668–1682, a tzv. Červená chodba přiléhající ke kostelu.  Pauláni začali budovat klášter také na Kuklově poblíž obce Brloh na Českokrumlovsku. Sem je přivedli v dubnu 1495 Rožmberkové, kteří jim místo k postavení kláštera darovali. Prameny dokonce uvádějí, že Kuklov byl nadřízený klášteru Novobystřickému. Klášter na Kuklově však nebyl nikdy dostavěn a již kolem roku 1535 uvádí kronikář Březan, že na místě je rožmberský pivovar. Z kláštera je dochována část nedostavěného kostela (presbyterium, a část rajské zahrady a s křížovou chodbou. Ostatní budovy byly přestavěny na selská stavení. Dnes je Kuklov chalupářská osada a ve zbytku kostela se konají netradiční svatby a občasné kulturní akce. Chvíli slávy si lokalita zažila v šedesátých letech dvacátého století, kdy zde režisér František Vláčil natáčel "Údolí včel".  Podnět k výstavbě kláštera v Nové Pace dal majitel kumburského panství, svobodný pán Rudolf z Tiefenbachu. Přípravné práce byly dle závěti zahájeny po jeho smrti v roce 1653. Výkopové práce začaly v roce 1654, základní kámen byl položen v roce 1655. Obytná budova však byla dokončena až v roce 1701. Stavba klášterního a poutního kostela v barokním slohu byla zahájena roku 1709, vysvěcen byl v roce 1724 a v následujících letech dokončen. Za autora je považován jeden ze žáků Kryštofa Dienzenhofera. K vybavení patří dva obrazy od Josepha z Fuehrichu, Josefa Zeleného a především obrazy Petra Brandla. Fresky zhotovil J. Kramolín. V rámci josefínských reforem byl klášter zrušen.  Na Moravě sídlil řád až do svého zrušení na konci 18. století ve Vranově u Brna. Sem se také pauláni opět vrátili v roce 1992. V následujících letech zde vzniklo Duchovní centrum svatého Františka z Pauly.

Řád Nejmenších bratří sv. Františka z Pauly (Ordo minimorum, zkratka OM, hovorově "pauláni" nebo "nejmenší bratří") je římskokatolický řád založený svatým Františkem z Pauly a schválený papežem Sixtem IV. roku 1474.

The Minims (also called the Minimi or Order of Minims, abbreviated O.M.) are members of a Roman Catholic religious order of friars founded by Saint Francis of Paola in fifteenth-century Italy. The Order soon spread to France, Germany and Spain, and continues to exist today.  Like the other mendicant orders, there are three separate components, or orders, of the movement: the friars, contemplative nuns and a Third Order of laypeople who live in the spirit of the Order in their daily lives. At present there are only two fraternities of the Minim tertiaries; both are in Italy.


Geografie.

Leží v jižní Judeji východně od města Hebron, poblíž židovské části města (Hebron H2) cca 30 kilometrů jihozápadně od historického jádra Jeruzaléma, cca 21 kilometrů jihozápadně od města Betlém a cca 68 kilometrů od Tel Avivu) v nadmořské výšce 945 metrů.

Dějiny.

Obec byla založena v roce 1972. V roce 1968 skupina budoucích členů hnutí Guš emunim, vedená rabíny Moše Levingerem a Eli'ezerem Waldmanem, založila osadu Kirjat Arba východně od Hebronu. Záměrem bylo obnovit židovskou přítomnost kolem Hebronu, která zanikla po Hebronském masakru v roce 1929. Výstavba začala v roce 1970 na opuštěné vojenské základně. Osadníci se sem přesunuli v roce 1971. Město je soběstačná komunita, ve městě je dostupné vzdělání od předškolního po vysokoškolské, nemocnice, nákupní centra, banka a pošta. Kirjat Arba získala status místní rady v roce 1979. Zatímco Kirjat Arba byla nově založena na východním okraji Hebronu, přímo v historické zástavbě Hebronu existuje další skupina židovského osídlení.

Demografie.

Podle údajů z roku 2009 tvořili naprostou většinu obyvatel Židé – cca 6 900 osob (včetně statistické kategorie "ostatní", která zahrnuje nearabské obyvatele židovského původu ale bez formální příslušnosti k židovskému náboženství, cca 7 100 osob).  Jde o středně velkou obec městského typu s dlouhodobě stagnující populací. Počátkem 80. let šlo o největší izraelskou osadu na Západním břehu Jordánu (roku 1983 byla předstižena osadou Ma'ale Adumim a pak i několika dalšími). K 31. prosinci 2014 zde žilo 7000 lidí.  "* údaje (kromě roku 1983) zaokrouhleny na stovky" "* údaje (kromě let 2008 a 2009) zaokrouhleny na stovky"

Kirjat Arba (hebrejsky קִרְיַת־אַרְבַּע, doslova „"Město čtyř"“, podle biblického názvu Hebronu zmiňovaného v knize Jozue 15,54, arabsky: قرية أربع, v oficiálním přepisu do angličtiny Qiryat Arba, přepisováno též Kiryat Arba) je izraelská osada a místní rada (malé město) na Západním břehu Jordánu v distriktu Judea a Samaří.

Kiryat Arba or Qiryat Arba (), lit. "Town of the Four," is an urban Israeli settlement on the outskirts of Hebron, in the Judean Mountains region of the West Bank. Founded in 1968, in it had a population of .  The international community considers Israeli settlements illegal under international law, but the Israeli government disputes this.


Užití v biblické hebrejštině.

V Tóře je slovo gój a jeho varianty zmíněno více než 550×, v Bibli zůstává v původním významu například v Genesis 12:2 nebo 14:1. V první zmínce, v Genesis 12:2, označuje Bůh při hovoru s Abrahamem tímto slovem příslušníka budoucího židovského národa ("goj gadol", velký národ). V dalších verších hebrejské Bible jsou tímto slovem již označováni příslušníci neizraelských národů (které jsou označováni též jako "pronárody").  V některých překladech Bible, zůstává výraz "Gojim" v Genesis 14:1 nepřeložený a používá se jako vlastní jméno označující místo. Podle rabínské tradice pochází název místa od toho, že se zde shromáždili lidé z různých národů. Jako jejich král je uváděn Tidal. Některé biblické komentáře spojují tento národ s Gutejci.

Užití v rabínském judaismu.

Ve Starém zákoně je výraz goj používán v božím popisu vyvoleného lidu: "„goj echad ba-arec“", "„jedinečný národ na Zemi"“.  Rabínská literatura osidluje svět sedmdesáti národy (gojim), z nichž každý má svůj vlastní jazyk. Chajim ibn Attar k tomu vztahuje symboliku Menory, sedmiramenného svícnu. Podle tohoto tvrzení každé rameno se svíčkou odpovídá deseti národům.

Moderní užití.

Dle rabínského výkladu slova gój jako "lidí jiných, než jsou Židé," se v současné době toto slovo používá ve smyslu nežidovské osoby.  Od slova gój je odvozený výraz šábesgój, který označuje Nežida, který je v židovské rodině během šábesu pověřen vykonáváním činností nezbytných k chodu domácnosti (rozsvěcení, zapalování ohně atd.).  Slovo "gój" má pro dnešního žida základní význam zcela neutrální. Mezi židovskými extrémisty je ovšem možno se s ním setkat jako s výrazem podřadnosti. Tak například kontroverzní izraelský rabín Ovadia Josef říká: "„Gójové se narodili jedině proto, aby sloužili nám. Jiné poslání kromě služby národu Izraele na světě nemají. K čemu jsou pohani potřební? Budou pracovat, orat a žnout. My budeme sedět jako páni a jíst.“"

Odlišné výklady.

Biblista Jiří Beneš ve svém výkladu verše 1,6 knihy Jóel uvádí, že hebrejský výraz גוי goj znamenal zřejmě metaforický, synonymický význam slova „hmyz“. Původní význam označoval „roj včel“ (hmyz), později neuspořádané lidské společenství.

Gój (hebrejsky: , plurál: , "gojim") je hebrejské slovo, které znamená doslova „národ“ nebo „pronárod“. Je to (často hanlivý) pojem označující příslušníka jiného než židovského národa nebo náboženství. Dlouho před časy starověkého Říma mělo slovo význam k označení někoho, kdo není Žid.

In modern Hebrew and Yiddish the word (, , regular plural , or ) is the standard term for a gentile.  In biblical Hebrew Goy is the standard term for a nation. The word "nation" has been the common translation of the Hebrew "goy" or Greek "ethnos" in the Septuagint, from the earliest English language bibles such as the 1611 King James Version and the 1530 Tyndale Bible, following the Latin Vulgate which used both "gentile" (and cognates) and "nationes". The term "nation" did not have the same political connotations it entails today. The word "gentile" is a synonym for the Hebrew word "nokri" or "nokhri" () which signifies "stranger" or "non-Jew".  Long before Roman times it had also acquired the meaning of someone who is not Jewish. It is also used to refer to individuals from non-Jewish religious or ethnic groups. The term "goy" is not inherently any more or less offensive than the term "gentile", unlike the term Sheigetz.  As the Jews considered all of the non-Jewish nations in biblical times as polytheistic and idolatrous, the Hebrew word goy acquired the meaning "heathen". In a more comprehensive definition, the word goy corresponds to the term "ummot ha-olam" (nations of the world).


Životopis.

Narodil se odpoledne 4. prosince 1922 v jihofrancouzském Cannes do rodiny Marcela Marie Honoré a Marie Élisy Joséphiny Philipových. Měl ještě bratra Jeana staršího o 15 měsíců. Jeho babička z matčiny strany, Wilhelmine-Elisabeth Seliger, se narodila v Praze, nějakou dobu žila také v Brně. Patřila k početné německé menšině na českém území a do Francie se provdala za jihofrancouzského cukráře.  V říjnu 1928 nastoupil malý Gérard do první třídy, v roce 1932 šel společně s bratrem k prvnímu svatému přijímání. Nebyl příliš vzorným žákem, protože 30. června 1939 propadl u první části maturitní zkoušky a celé léto musel strávit v ústavu ve Vence, aby byl v září připuštěn k opakování zkoušky. Následujícího roku onemocněl zánětem pravé plicní báze, stal se externím žákem. Rodina se přestěhovala do Grasse a založila Parc Palace Hotel. Na konci července složil druhou část maturitní zkoušky (z filozofie) a na podzim se mohl zapsat do právnické instituce v Nice. V r. 1943 se rodina přestěhovala do Paříže. Gérard Philipe v srpnu 1944 při osvobozeneckých bojích pomáhal bránit pařížskou radnici.  Jeho otci, který byl v roce 1945 v nepřítomnosti odsouzen k trestu smrti za kolaboraci s nepřítelem, se podařilo včas odjet do Španělska a do Francie se vrátil až po amnestii v roce 1959. Ve španělském exilu ho Gérard několikrát navštívil.  V roce 1946 Gérard Philipe poznal Nicole Fourcado, která po sňatku v roce 1951 přijala jméno Anne Philipe. V prosinci roku 1954 se jim narodila dcera Anne-Marie a v únoru 1956 syn Olivier.  Byl mezi prvními Francouzi, kteří v roce 1950 podepsali zákaz jaderných zbraní. Sympatizoval s francouzskou levicí. Dva roky před smrtí byl zvolen předsedou Syndikátu francouzských umělců. Obdivoval Fidela Castra, kterého navštívil na Kubě v r. 1959.  Již od dětství měl časté zdravotní problémy, během roku 1950 se léčil ze zánětu plic. Vyvrcholení situace nastalo začátkem listopadu 1959, kdy nastoupil do nemocnice a během operace 9. listopadu lékaři zjistili, že se jedná o rakovinu jater. Té 25. listopadu podlehl a o tři dny později byl pohřben v Ramatuelle (departement Var).

Kariéra.

V roce 1941 se zapsal do Oblastního střediska mladých filmových umělců pod jménem Gérard Philipe, absolvoval také turné po jihu Francie a po Švýcarsku.  V následujícím roce podstoupil opět divadelní turné, ale na jaře začal pracovat na snímku "Krabička na sny" a v létě natočil film "Děvčata z Květinového nábřeží". S novou podzimní sezónou začal ovšem působit v pařížském Hébertotově divadle, konkrétně v představení "Sodoma a Gomora". A o pár dnů později byl přijat ke studiu na konzervatoři. Oproti střední škole se mu na konzervatoři dařilo prospěchově mnohem lépe a stíhal při tom hrát i několika hrách ("Děvčata z Květinového nábřeží", "U náhody…").  V létě 1945 natočil film "Země beze hvězd" a téhož roku vzdal studium na konzervatoři. Pokračoval ve filmování, například snímkem "Idiot" pod vedením režiséra Georgese Lampina.  V září 1945 mělo v Hébertotově divadle premiéru Camusovo drama Caligula, ve kterém Gérard Philipe zaujal obecenstvo a jeho popularita narůstala.  16. března 1949 se konala v pařížské Opeře slavnostní premiéra filmu "Ďáblova krása" natáčeného v Římě, které se účastnil i prezident republiky Vincent Auriol.  V roce 1951 se Gérard Philipe stal na popud Jeana Vilara členem souboru Theatre national populaire, kde hrál své nejslavnější divadelní role a jemuž zůstal věrný až do konce života. Hrál v Brechtově Matce kuráži, Gorkého matce, Hugově Ruy Blasovi, Mussetově S láskou nejsou žádné žerty. Vytvořil hlavní roli v Shakespearově Richardu III.. Legendární byl jeho Don Roderigo ve hře Pierra Corneille Cid, který dosáhl 199 repríz. V jeho kostýmu byl také pohřben.  20. srpna 1951 začalo natáčení filmu "Fanfán Tulipán" po boku krásné Giny Lollobrigidy v okolí Grasse. Pařížská premiéra se konala 20. března 1952. Po tomto filmu se stal světovou hvězdou. V dalších letech vytvořil výrazné role v mnoha úspěšných filmech, např. Červený a černý, Nebezpečné známosti, Hráč, Velké manévry. V r. 1956 společně Jorisem Ivensem režíroval film Dobrodružství Tilla Eulenspiegela, v němž současně hrál hlavní úlohu. Jeho posledním filmem, který se natáčel v Mexiku, byl Horečka stoupá v El Pao.  Mezi lety 1952 - 1959 se systematicky věnoval nahrávání gramofonových desek. Namluvil Malého prince, verše francouzských básníků, ale také např. texty Karla Marxe.  Za necelých patnáct let své umělecké práce hrál Gérard Philipe ve více než 40 filmech, současně působil v divadle, s jehož souborem navštívil řadu zemí. Angažoval se i ve společenském životě.

Cestování.

Během svého života navštívil mnoho zemí, v roce 1947 Řím, rok 1950 cestoval do Maroka s návratem přes Barcelonu. Na jaře 1953 odjel natáčet do Mexika, v témže roce odjel ještě do Německa, Londýna, Říma a Tokia. V roce 1955 přijel i do Moskvy, Leningradu, Kyjeva, Prahy, kde hrál ve hře Cid a Ruy Blas.  Také se zúčastnil recitačního odpoledne v tehdejším Parku kultury a oddechu Julia Fučíka, kde účinkoval spolu se svými kolegy a s herci pražského Národního divadla. Mj. spolu s Miroslavem Horníčkem recitovali Villonovu „Závěť“, Prévertovu „Barbaru“ a „Svobodu“ od Paula Eluarda. Horníček česky a Philipe francouzsky. Během březnové návštěvy Prahy, kdy jeho průvodkyní a tlumočnicí byla herečka Irena Kačírková, přišel rovněž na filmovou školu a zde v Klimentské ul. se studenty FAMU dlouho besedoval.  Soubor TNP hrál v roce 1955 také v Brně a Bratislavě. V neděli 27. 3. 1955 se jako divák zúčastnil fotbalového utkání v kopané ČSR - Rakousko na brněnském stadioně za Lužánkami. Tehdejší Čs. filmový týdeník ho mj. zachytil s kolegyní Silvií Monfortovou z TNP na tribuně, aniž by ho jmenoval.  V roce 1956 jel do Číny a do USA, na podzim 1958 navštívil Kanadu a USA, v roce 1959 pracovně Mexiko a soukromě Kubu. Poslední jeho cestou byl výlet do Anglie do Stratfordu nad Avonou, aby na vlastní oči viděl Laurence Oliviera v Shakespearovi.

Ocenění.

V polovině června 1947 obdržel na Bruselském mezinárodním festivalu film "Ďábel v těle" hlavní cenu za herecký výkon, následujícího roku byl vyhlášen nejlepším francouzským filmovým hercem (1948) a později ještě v letech 1952, 1953, 1954 a 1955.

Filmová cena Gérarda Philipe.

Na jeho počest a památku je ve Francii každoročně udělována filmová Cena Gérarda Philipa mladým, nadějným a začínajícím filmovým hercům.

Gérard Philipe (4. prosince 1922, Cannes – 25. listopadu 1959, Paříž) byl francouzský herec, který se v Československu proslavil především titulní rolí ve snímku "Fanfán Tulipán".

Gérard Philipe (4 December 1922 – 25 November 1959) was a prominent French actor who appeared in 34 films between 1944 and 1959. Active in both theater and cinema, he was, until his untimely death, one of the main stars of the post-war period. His image has remained youthful and romantic, which has made him one of the icons of French cinema.


Oxidace a vznik NADPH.

Látkou, která vstupuje do pentosofosfátového cyklu, je glukóza-6-fosfát (Glc-6-P), která může vznikat dvěma způsoby – fosforylací glukózy nebo štěpením glykogenu (následované izomerací vzniklé glukózy-1-fosfátu na glukózu-6-fosfát). Během dvou následných oxidacích je glukóza-6-fosfát přeměněna na ribulózu-5-fosfát (pentózu o jeden uhlík kratší) za vzniku dvou molekul NADPH a jedné molekuly CO.  V prvním kroku je oxidována glukóza-6-fosfát na prvním uhlíku za vzniku cyklického esteru – laktonu : 6-fosfo-glukono-δ-laktonu (δ značí, že hydroxylová skupina pro vznik esteru se nachází na δ-uhlíku). Při oxidaci vzniká první redukovaná molekula NADPH.  Vzniklý lakton se spontánně nebo enzymaticky štěpí za vzniku kyseliny 6-fosfoglukonové, která je substrátem pro další oxidaci, tentokrát na třetím uhlíku. Vzniká nestabilní kyselina 3-oxo-6-fosfoglukonová (β-oxokyselina), která spontánně dekarboxyluje (dekarboxylace β-oxokyselin). Vzniká ribulóza-5-fosfát spolu s druhou molekulou NADPH a CO.

Epimerizace a isomerizace.

Vzniklý ribulóza-5-fosfát je izomerací (resp. epimerací) přeměněn na další pentózy – xylulóza-5-fosfát a ribóza-5-fosfát. Ribóza (i xylulóza) může být využita v další části cyklu za vzniku fruktózy-6-fosfátu, nebo může být v případě potřeby využita k syntéze nukleotidů (a deoxyribonukleotidů) pro syntézu RNA a DNA. Naopak nadbytečná ribóza (např. z potravy) může být v další části cyklu přeměněna na fruktózu a využita v glykolýze, pentosofosfátovém cyklu, popříkladě k výstavbě glykogenu).

Transketolázové a transaldolázové reakce.

Působením enzymů transketolázy a transaldolázy dochází ke přeskupování dvou- a tříuhlíkatých zbytků, které nakonec dává vzniknout fruktóze-6-fosfátu.

Transketolázy.

Transketoláza přenáší dvouuhlíkaté zbytky. (Trans)ketolázy obecně rozpoznávají tzv. acyloinovou strukturu, kterou jsou schopné štěpit i syntetizovat. Jako kofaktor, který přenáší dvouuhlíkaté zbytky ketolázám slouží thiaminpyrofosfát (TPP).

Transaldolázy.

Transaldolázy přenáší tříuhlíkaté zbytky. (Trans)aldolázy obecně rozpoznávají aldolovou strukturu, kterou jsou schopné štěpit a syntetizovat. V aktivním centru aldoláz se nachází lysin, který katalyzuje reakci přes Schiffovu bázi.

NADP/NADPH.

NADP neboli nikotinamidadenindinukleotidfosfát je fosforylovaná forma NikotinamidadenindinukleotidNAD (nikotinamiddinukletid). Stejně jako NAD i NADP je kofaktorem oxidoreduktáz (enzymů katalyzujících oxidoredukční děje). Přestože rozdíl mezi nimi není veliký, metabolicky jsou většinou nezaměnitelné. Zatímco NAD/NADH dodává protony (H) a elektrony (e) do dýchacího řetězce v mitochondrii, kde jsou využity nepřímo na syntézu ATP, NADP/NADPH je využíván v cytoplazmě k syntetickým procesům (např. syntéza mastných kyselin, syntéza steroidních látek, syntéza oxidu dusnatého). NADPH je také využíváno makrofágy k produkci baktericidních kyslíkových radikálů (peroxidový, superoxidový), pomocí enzymu NADPH oxidázy (tzv. oxidační/respirační vzplanutí)

Regulace.

Klíčovým enzymem pro regulaci pentosofosfátového cyklu je glukóza-6-fosfátdehydrogenáza (G6PD). Tento enzym je aktivován NADP. To znamená, že jestliže buňka syntetizuje a spotřebovává NADPH, narůstá koncentrace NADP a tím i aktivita glukóza-6-fosfátdehydrogenázy. V některých tkáních je navíc tento enzym částečně i pod hormonální kontrolou.

Poruchy.

Přibližně 400 milionů lidí na světě trpí vrozenou deficiencí (nedostatkem) enzymu glukóza-6-fosfátdehydrogenázy (G6PD) (pravděpodobně nejčastější enzymová deficience vůbec). Lidé trpící touto chorobou jsou více náchylní k oxidačnímu stresu, což se projevuje hlavně předčasnou degradací jejich červených krvinek (hemolytická anémie). Deficience G6PD je většinou důsledkem mutace, která snižuje jeho stabilitu. Červené krvinky jsou bezjaderné buňky, kterou jsou transkripčně neaktivní a nemohou si tedy doplňovat zásoby G6PD. Vlivem nestability jsou koncentrace aktivního enzymu v těchto krvinkách velmi nízké a při zvýšeném oxidačním stresu jsou tyto buňky nenávratně poškozeny. G6PD nepřímo ovlivňuje oxidoredukční prostředí v buňce produkcí NADPH. Tento kofaktor je totiž nezbytný k regeneraci glutathionu. Glutathion (GSH) je tripeptid (peptid složený ze tří aminokyselin), který chrání buňku před oxidačním stresem. Obsahuje cystein, jehož thiolová skupina může být oxidována glutathionperoxidázou za tvorby S-S můstku mezi dvěma molekulami glutathionu (GSSG):  2 GSH + R-O-O-H (peroxid) → GSSG + ROH +HO  Ke zpětné redukci oxidovaného glutathionu (GSSG) je zapotřebí enzymu glutathionreduktázy, která jako kofaktor používá právě NADPH.  Deficience G6PD se vyskytuje hlavně v malarických oblastech, podobně jako srpkovitá anémie pravděpodobně zvyšuje odolnost lidí vůči malárii.

Propojení s glykolýzou.

Pentosofosfátový cyklus úzce souvisí s glykolýzou. Obě metabolické dráhy spolu sdílí některé klíčové metabolity, které umožňují pružné přepínání mezi nimi podle aktuálních potřeb buňky (hlavně nedostatek ATP, NADPH nebo ribózy). Jsou to glukóza-6-fosfát, fruktóza-6-fosfát a glyceraldehyd-3-fosfát.

Pentózofosfátový cyklus, nebo také pentózový cyklus, je metabolická dráha, pomocí které se v buňce produkuje NADPH a pětiuhlíkaté sacharidy (pentózy). Vzniklé NADPH je využíváno v anabolických dějích (hlavně syntéza mastných kyselin a steroidních látek), zatímco pentózy mohou dát vzniknout ribóze, která je důležitá pro syntézu RNA i DNA. Z důvodu výstavby lipidů a steroidů probíhá pentózofosfátový cyklus hlavně v játrech, tukové tkáni, mléčných žlázách, vaječnících, varlatech a kůře nadledvin.  Pentosofosfátový cyklus je analogickým odbouráváním glukózy ke glykolýze, při kterém ovšem nevzniká ATP, ale pouze zredukovaný analog NADH – NADPH. Za přibližně 30 % glukózy degradované v játrech je zodpovědný právě pentózofosfátový cyklus. Pro živočišné a houbové buňky je pentózofosfátový cyklus hlavním zdrojem redukované formy tohoto kofaktoru (u rostlin takto slouží světelná fáze fotosyntézy).  Pentosofosfátový cyklus lze zapsat souhrnnou rovnicí: 6 Glc-6-P + 12 NADP → 5 Fru-6-P + 6 CO+ 12 NADPH + 12 H  Pentosofosfátový cyklus lze rozdělit do tří fází – oxidace a vznik NADPH, epimerizace a izomerizace, transaldolázové a transketolázové reakce. Někdy bývá první fáze označovaná také za oxidační (oxidativní) pentosofosfátovou dráhu a další dvě dráhy za neoxidační (neoxidativní) pentosofosfátovou dráhu

The pentose phosphate pathway (also called the phosphogluconate pathway and the hexose monophosphate shunt) is a metabolic pathway parallel to glycolysis. It generates NADPH and pentoses (5-carbon sugars) as well as ribose 5-phosphate, a precursor for the synthesis of Nucleotides. While the pentose phosphate pathway does involve oxidation of glucose, its primary role is anabolic rather than catabolic. The pathway is especially important in red blood cells (erythrocytes).  There are two distinct phases in the pathway. The first is the oxidative phase, in which NADPH is generated, and the second is the non-oxidative synthesis of 5-carbon sugars. For most organisms, the pentose phosphate pathway takes place in the cytosol; in plants, most steps take place in plastids.  Similar to glycolysis, the pentose phosphate pathway appears to have a very ancient evolutionary origin. The reactions of this pathway are mostly enzyme-catalyzed in modern cells, however, they also occur non-enzymatically under conditions that replicate those of the Archean ocean, and are catalyzed by metal ions, particularly ferrous ions (Fe(II)). This suggests that the origins of the pathway could date back to the prebiotic world.


Druhy.

Uváděno bývá až 10 druhů komerčně užívaného ebenového dřeva, přičemž každý pochází z odlišného druhu rostliny a geografické oblasti:  Existují i další tzv. tmavá dřeva, která pocházejí z rostlin jiných rodů. Mezi ně patří například palisandr (anglicky "rosewood") z rostlin rodu "Dalbergia".  Ne všechny rostliny stejného druhu ale musí eben obsahovat - v některých stromech se nemusí černé barvivo vůbec vyvinout. Výzkumy vzniku černého barviva ve dřevě poukazují na možnou souvislost tvorby barviva s obranou proti mikroorganismům nebo houbám při poranění kořenů nebo větví stromu.

Historie.

Ebenové řezbářské výrobky se našly už v hrobkách staroegyptských i perských panovníků, v 18. století začalo ebenové dřevo převažovat v nábytkářství a díky tomu že nerezonuje i ve výrobě hudebních nástrojů.  Vzhledem ke své ceně bylo v ebenové dřevo v minulosti nahrazováno barvenými domácími dřevy (včetně třeba hruškového nebo jabloňového dřeva). Recepty jak napodobit ebenové dřevo se objevují již v 17. století (mořilo se cínovou solí a poté se natíralo železitoduběnkovým inkoustem, následně se ještě leštilo a napouštělo voskem nebo olejem). Během 18. a 19. století se objevily podrobnější příručky s technologickými postupy moření dřeva. Nábytek vyrobený ze skutečného ebenu byl pak povinně cejchován, aby aby se od obyčejného mořeného dřeva dal vůbec odlišit. Tento postup simulace ebenového dřeva mořením byl použit i na vitrínách určených pro minerály a horniny v Národním muzeu v Praze.  Ebenové dřevo roste pomalu a stromy jsou spíše malé (typicky kolem 4-15 metrů, jen velmi zřídka jsou vyšší než 60 metrů), proto se stalo během několika století těžby kriticky ohrožené a mnohé druhy byly zahrnuty do úmluvy CITES. Jeho cena výrazně stoupla a je dnes předmětem černého trhu. (K identifikaci dřeva při potvrzování jeho původu v případě podezření na ilegální obchod se používá jak genetická analýza, anatomie tak hmotnostní spektrometrie.)

Eben je velmi tvrdé a těžké dřevo černé barvy s jemnou strukturou. Pochází z tropických stromů rodu "tomel (Diospyros)" z čeledi "ebenovitých". Používá se k výrobě nábytku, hudebních nástrojů (resp. jejich částí jako hmatníků), ozdobných předmětů, intarzii či v řezbářství.  Stromy rostou typicky v nižších nadmořských výškách tropických lesů, rostou pomalu a zralosti dosahují ve věku mezi 60-200 lety. Všechny druhy mají velmi úzkou, šedobílou běl a velmi tmavé, někdy zcela černé jádro. Hustota ebenu je silně závislá na druhu, obvykle dosahuje asi 1000 kg/m³, rozsah je ale velmi proměnlivý od 900 až 1300 kg/m³ a dřevo je možné díky jeho hustotě potopit ve vodě. Jde o dřevo velmi tvrdé, obtížně obrobitelné, se sklonem k odštipování, ale velmi dobře se leští. Brusný prach může vyvolat podráždění pokožky, očí a plic.

Ebony is a dense black/brown hardwood, most commonly yielded by several different species in the genus "Diospyros" , which also contains the persimmons. Ebony is dense enough to sink in water. It is finely-textured and has a mirror finish when polished, making it valuable as an ornamental wood. The word "ebony" comes from the Ancient Egyptian ', through the Ancient Greek ('), into Latin and Middle English.


Události.

Mikuláš II. byl korunován carem Ruska 13. května 1896. O čtyři dny později se měl konat banket pro lid na Chodynském poli. Na území náměstí a divadla bylo u příležitosti oslav postaveno 150 stánků pro rozdávání dárků a 20 hospod. Dárky, které měl každý dostat, byly rohlík, klobása, perník a džbánek piva. Nedaleko náměstí, kde se konaly oslavy, se nacházela soutěska s mnoha roklinami. Večer 17. května se s předstihem začali shromažďovat lidé, kteří se doslechli o bohaté výslužce od cara.  Již asi v pět hodin ráno v den oslavy se na poli shromáždily tisíce lidí. Náhle se mezi přítomnými začala šířit zpráva, že nebude dostatek piva a dárků pro každého. Policejní jednotky o síle 1800 mužů ztratily nad davem kontrolu a v katastrofální tlačenici a následně vzniklé panice ve snaze opustit nebezpečné místo bylo 1389 lidí ušlapáno k smrti a zhruba 1300 zraněno.

Dohra.

Car Mikuláš a carevna Alexandra byli o tragédii informováni, ne však ihned. Toho dne večer se měl na francouzské ambasádě v Moskvě konat oslavný ples. Mikuláš byl toho názoru, že by bylo lépe plesu se nezúčastnit, neboť vedle upřímného smutku a soucitu s oběťmi se domníval, že jeho přítomnost na plese by v očích občanů mohla vypadat jako lhostejnost k tragédii a neúcta k obětem. Mladší bratři cara Alexandra III. (Mikulášovi strýcové), kteří stále měli velký vliv u dvora, však prohlásili, že neúčast na plese by byla políčkem do tváře Paříže, což by pro něj bylo ještě horší, než neprojevení soucitu s ruským lidem. Navzdory událostem se tedy mladý (a nezkušený) car Mikuláš z diplomatických důvodů slavnostního plesu zúčastnil.  Domnělá lhostejnost carských úřadů způsobila v Rusku rozhořčení, třebaže vláda vyčlenila mnoho prostředků na pomoc rodinám obětí neštěstí a mnoho nižších úředníků bylo odvoláno z funkce. Konstantin Balmont v roce 1905 napsal, že "„kdo začne svou vládu Chodynkou, ten ji skončí výstupem na popraviště“". Toto proroctví se s mrazivou přesností naplnilo o 13 let později, v roce 1918.

Chodynská tragédie nebo též Tragédie na chodynském poli byla davová panika, ke které došlo 18. května 1896, na Chodynském poli v Moskvě během oslav následujících po korunovaci posledního ruského cara Mikuláše II. a která ve výsledku přinesla smrt 1 389 osob.

The Khodynka Tragedy () was a human stampede that occurred on , on Khodynka Field in Moscow, Russia during the festivities after the coronation of the last Emperor of Russia, Nicholas II, which resulted in the deaths of 1,389 people.


Život.

Hugues se pravděpodobně narodil v Château Payns, asi 10 kilometrů od Troyes v kraji Champagne. Původně byl vazalem hraběte Huga ze Champagne, k jehož družině se připojil, když se hrabě rozhodl vydat na první křížovou výpravu. Je též možné, že Hugues během křížové výpravy sloužil ve vojsku lotrinského vévody Godefroie z Bouillonu. Po dobytí Jeruzaléma křižáky se Hugues vrátil zpět do Francie, nicméně hrabě Hugo ze Champagne se do Jeruzaléma roku 1108 a Hugues de Payens jej doprovázel. Zatímco hrabě Hugo se opět vrátil domů, Hugues již v Jeruzalémě zůstal, kde začal organizovat původní devítičlenné bratrstvo mnichů-rytířů, kteří na výzvu papeže Urbana II. na cestě k Božímu hrobu ochraňovali křesťanské poutníky z Evropy.  Hugues de Payens se se svými osmi rytíři obrátil na krále Jeruzaléma Balduina II., aby formálně utvořil postavení templářských rytířů. kromě Payense templáře tvořili Godefroi de Saint-Omer, Payen de Montdidier, Archambaud de Saint-Agnan, André z Montbardu, Geoffrey Bison, a dva muži, jejich jména se uvádí jen jako Rossal a Gondamer. Poslední rytíř zůstává neznámý. Dva z původních rytířů byli bratři a všichni ostatní rytíři byli nějak, ať již pokrevně či prostřednictvím manželství, vzájemně příbuzní.  Při své návštěvě Anglie a Skotska Hugues de Payens získal pro řád peníze a naverboval nové rytíře. V Londýně vybudoval první templářskou kancelář a poblíž Edinburghu nechal založit další. Hugues de Payens vedl jako velmistr řád téměř dvacet let až do své smrti, přičemž pomáhal z templářů vybudovat důležitou a vlivnou vojenskou i finanční mocnost. Zemřel v Palestině roku 1136 a jeho nástupcem ve funkci velmistra se stal Robert z Craonu.

Hugues de Payens (1070–1136) byl francouzský rytíř pocházející z oblasti Champagne, byl spoluzakladatelem a prvním velmistrem rytířského řádu templářů. Spolu s opatem svatým Bernardem de Clairvaux Hughes sestavil "Latinské právo", kodex chování templářů.

Hugues de Payens or Payns ( 1070 – 24 May 1136) was the co-founder and first Grand Master of the Knights Templar. In association with Bernard of Clairvaux, he created the "Latin Rule", the code of behavior for the Order.