Historie společnosti.

Společnost Miele byla založena 1. července 1899 v malém vestfálském městě Herzebrock. Zakladateli se stali společníci Carl Miele (1869 – 1938) a Reinhard Zinkann (1864 – 1939). Výroba byla zahájena společně s 11 spolupracovníky v budově bývalého mlýna. Prvním výrobkem byly odstředivky mléka, ke kterým v roce 1900 přibyly máselnice. Na základě technické konstrukce odstředivky mléka byla ještě téhož roku vyvinuta první pračka Miele.  V roce 1907 byla výroba společně s téměř 60 spolupracovníky přesunuta z malého města Herzebrock do bývalé továrny na čerpadla v blízko ležícím městě Gütersloh. Zde se od roku 1911 vyráběla i jízdní kola. V roce 1914 bylo Miele největší německou továrnou na odstředivky mléka, máselnice, pračky, ždímačky a mandly. V průběhu první světové války se zakladatelé – Carl Miele a Reinhard Zinkann rozhodli založit další továrnu v nedalekém Bielefeldu. Zde se vyráběly díly na odstředivky mléka a elektromotory.  V roce 1927 byla zahájena výroba vysavačů a v roce 1929 představila společnost Miele první evropskou myčku nádobí. Od roku 1930 se zde vyráběly dokonce i mopedy. V roce 1932 patřila Miele k největším továrnám v Evropě. V průběhu druhé světové války se v továrnách Miele vyráběly řídící jednotky pro torpéda válečných ponorek.  V 50. letech patřila společnost Miele k největším německým výrobcům mopedů a motorek. Jejich výroba však byla v roce 1960 ukončena, aby se tak uvolnila výrobní kapacita pro pračky a myčky nádobí. V roce 1965 přibyl další závod. Tentokráte v městě Lehrte nedaleko Hannoveru. Zde se vyráběly profesionální přístroje pro praní prádla a dojící zařízení. Od roku 1969 se Miele věnovala i prodeji kuchyňského nábytku. Pro jeho výrobu byla v roce 1973 započata výstavba nového závodu ve vestfálském Warendorfu, který byl do provozu uveden v roce 1975.  V roce 1982 získala Miele firmu Cordes v Oelde-Lette, která se do té doby specializovala na přístroje péče o prádlo, a pracovalo zde okolo 400 spolupracovníků a její obrat činil cca 65 milionů německých marek. Dodatečně zde byla dostavěna ještě továrna na pečicí trouby a firma Cordes jako taková přestala existovat.  V roce 1990 se společnosti Miele podařilo převzít také specializovanou firmu na vestavné spotřebiče a velkokuchyňská zařízení Imperial v Bünde. V této době měla firma Imperial okolo 650 spolupracovníků a obrat 140 milionů německých marek. Kromě kmenového závodu patřila k Imperialu i továrna v Arnsbergu, která se rovněž stala součástí skupiny Miele. V roce 1999, kdy společnost Miele oslavila 100. výročí, byla značka Miele nejvíce prodávanou značkou na německém i evropském trhu s elektrospotřebiči.  V roce 2004 zemřel Rudolf Miele (1929 – 2004) – vnuk zakladatele Carla Miele a jeho partner Peter Zinkann (* 1928), rovněž vnuk zakladatelské generace, se stáhl z každodenní činnosti ve firmě. S jejich syny – Markusem Miele (* 1968) a Reinhardem Zinkannem (* 1959) – nastoupila do vedení již čtvrtá generace zakladatelských rodin.  V roce 2005 se Miele rozhodla ukončit výrobu kuchyňského nábytku a výrobní závod ve Warendorfu odprodala švýcarskému výrobci kuchyní Arbonia-Forster. Závod na plastové komponenty ve Warendorfu zůstal v majetku společnosti Miele. V roce 2007 obdržela Miele ocenění „Nejlepší značka“ od agentury pro výzkum trhu GfK.  Česká pobočka společnosti Miele byla založena v roce 1991 se sídlem v Brně. V současnosti jsou zákazníkům k dispozici dvě Miele Gallery (Brno, Praha), kde je poskytován kompletní poradenský servis.

Výrobní závody.

Přístroje Miele jsou nabízeny ve 45 zemích prostřednictvím obchodních zastoupení, která patří mateřské společnosti, a v dalších 50 zemích, kde jsou nabízeny nezávislými dovozci. Největším trhem je Německo s podílem okolo 28 % na celkovém obratu, následováno Nizozemskem, Velkou Británií a Švýcarskem.  Spotřebiče Miele jsou vyráběny ve dvanácti závodech (osm závodů v Německu a po jednom závodu v Rakousku, Česku, Rumunsku a Číně).

Produkty.

Miele vyrábí elektrické přístroje pro domácnost i profesionální použití. Produkty často obsazují první místa v testech kvality a designových žebříčcích. Společnost Miele klade důraz na inovaci a kvalitu a je tak majitelem mnoha patentů – př. Voštinový buben u praček a sušiček, příborová zásuvka u myček nádobí atd.

Domácí spotřebiče.

Nejvýznamnějšími produktovými skupinami jsou automatické pračky, sušičky, myčky nádobí a vysavače. Dalšími produktovými řadami jsou vestavné a volně stojící kuchyňské spotřebiče (sporáky, pečicí trouby, varné desky, odsávače par, parní trouby, kávovary, nahřívače nádobí, mikrovlnné trouby), mandly a chladničky a mrazničky.  Jako jediný výrobce domácích spotřebičů nabízí Miele i vlastní řadu pracích, mycích a ošetřujících prostředků pod názvem Miele Care Collection.

Profesionální přístroje.

Miele Professional je oblastí s přístroji pro profesionální péči o prádlo (prádelny, čistírny apod.), pro profesionální mytí nádobí (gastronomie, hotelnictví, zdravotnická zařízení, kanceláře apod.) a pro mytí a dezinfekci laboratorního a zdravotnického zařízení (laboratoře, centrální sterilizace, ordinace apod.).  Od roku 2010 vykročila Miele směrem k poskytovatelům systémů, které umí dokumentovat průběh mycích a sterilizačních procesů (System4med, System4dent apod.). Díky tomu jde ruku v ruce kvalitní přístroj, standardní a speciální programy a dokumentace procesů. Přístroje jsou proto vhodné pro malá zdravotnická zařízení a pro velké centrální sterilizace v nemocnicích a operačních centrech.

Historická výroba.

V období od 2. dubna 1912 do 26. února 1914 vyráběla společnost Miele i automobily. Celkový počet vyrobených automobilů byl v rozmezí 125–143 ks. V nabídce byly tři modely. Všechny byly vybaveny čtyřválcovým motorem o obsahu 1568 cm³ nebo 2292 cm³. Automobily byly prodávány kromě Německa i v Brazílii, Francii, Rakousku, Maďarsku a Uruguayi. Jediný dochovaný exemplář je v současné době v muzeu v sídle společnosti. Byl nalezen v roce 1996 v Norsku.  Kromě automobilů vyráběla Miele i mopedy a motorky, kola, káry, ledničky, máselnice, dojicí zařízení, odstředivky mléka, ždímačky, odstředivky, žehličky, čističky vzduchu, zařízení do velkých kuchyní a kuchyňský nábytek.

Miele & Cie. KG je německý výrobce domácích spotřebičů se sídlem ve městě Gütersloh, které leží v Severním Porýní-Vestfálsku. I po 118leté existenci funguje stále jako rodinná firma a v jejím čele stojí již čtvrtá generace zakládajících rodin Miele (podíl 51,1 %) a Zinkann (podíl 48,9 %). Jedná se o komanditní společnost. Firma Miele zaměstnává po celém světě více jak 16 600 spolupracovníků. V obchodním roce 2010/2011 dosáhla obratu 2,95 miliard Eur. V čele společnosti stojí zástupci zakladatelských rodin: Markus Miele a Reinhard Zinkann jun. a dále Eduard Sailer na pozici jednatele odpovědného za techniku , Heiner Olbrich na pozici jednatele odpovědného za marketing a odbyt a Olaf Bartsch na pozici jednatele odpověděného za finance a controlling.

Miele ( ; ) is a German manufacturer of high-end domestic appliances and commercial equipment, headquartered in Gütersloh, Ostwestfalen-Lippe. The company was founded in 1899 by Carl Miele and Reinhard Zinkann, and has always been a family-owned and run company.


Předcházející události.

V létě roku 1808 francouzská armáda náhle utrpěla vážnou porážku ve Španělsku. Francouzský císař Napoleon s nervozitou sledoval válečné přípravy Rakouska a hledal podporu Ruska k tomu, aby držel Vídeň pod kontrolou. Avšak vztahy s Alexandrem se od chvíle uzavření spojenecké smlouvy (Tylžského míru) v roce 1807 změnily a nebyly již nezkalené. Alexandrovy naděje získat podporu Francie v boji proti Osmanské říši se nenaplnily a účast na Kontinentální blokádě Anglie byla pro Rusko rovněž nepříznivá. Za těchto podmínek Napoleon sezval kongres v Erfurtském vévodství, francouzské exklávě v Durynsku. Četná německá knížata - vazalové Rýnského spolku byla skvělou dekorací demonstrace moci před ruským panovníkem. Velkolepý program kongresu měl vyvolat silný dojem na jeho účastníky. Kongres byl setkáním předních osobností kontinentální Evropy. Faktickým cílem kongresu byla koordinace vojensko-politických vztahů s Rýnským spolkem a sladění dlouhodobých plánů s Ruským impériem.

Oficiální část kongresu.

Panovníci se setkávali často a využívali každé příležitosti demonstrovat veřejnosti srdečnost svých vztahů. Tomuto cíli sloužila i půvabná představení «Comédie-Française» v erfurtském Císařském sále. V obsáhlém plánu ovšem účastníci nepostoupili ani o krok, třebaže 12. října formálně podepsali spojeneckou smlouvu, jež však neměla žádných důsledků. Erfurtský kongres bylo posledním setkáním obou panovníků.

Kulturní program kongresu.

Kоngres se zapsal do paměti skvělými bankety, výlety do přírody, lovy a každovečerními divadelními představeními v erfurtském Císařském sále i dalšími akcemi.  Napoleon využil možnosti kongresu k tomu, aby se seznámil třemi vynikajícími mysliteli - politickým publicistou a básníkem Christophem Martinem Wielandem (který předpověděl Napoleonovu slávu, když ten byl ještě prostým generálem), známým historikem Johannesem von Müllerem (s nímž besedoval o Caesarovi) a největším německým básníkem, Johannem Wolfgangem Goethem, který byl pro Napoleona cenný po stránce propagandy.  Setkání Napoleona a Goetha mělo osobní dozvuky. Panovník přijal básníka v Erfurtu, hovořil s ním o „Utrpení mladého Werthera“ a udělil mu Řád čestné legie. Napoleon komentoval toto setkání legendární větou: "„Jaký to člověk! (Voilà un homme!)“". Milan Kundera s ironií popisuje toto setkání ve svém románě "Nesmrtelnost". Napoleon se rovněž účastnil jednoho z představení Výmarského národního divadla.

Nabídka sňatku.

Na kongresu předložil Alexandrovi I. francouzský diplomat Talleyrand jménem Napoleona, nedlouho předtím rozvedeného se svou první ženou Josefinou de Beauharnais, návrh uzavření manželství s Alexandrovou sestrou Kateřinou, čímž chtěl získat Rusko na svou stranu (samozřejmě vedle potvrzení své prestiže sňatkem s princeznou z mocného panovnického rodu). Rodina Kateřiny byla zaskočena a dotčena a nabídka byla odmítnuta, především na nátlak samotné Kateřiny a její matky. Někteří historikové se dokonce domnívají, že pyšné odmítnutí „"neurozeného tyrana - Korsičana"“ bylo jednou z hlavních příčin války Napoleona s Ruskem v roce 1812.  V roce 1812 Rusko ustoupilo od kontinentální blokády Anglie a frankofobní nálady na ruském dvoře dostoupily vrcholu. Výdaje na obranu byly zvýšeny a na hranicích byly rozmístěny vojenské jednotky jako příprava na invazi do Varšavského vévodství. Napoleon tuto invazi předvídal a atakoval Rusko.  Po uzavření Tylžského míru se někteří pozorovatelé domnívali, že Francie a Rusko, dva nejmocnější státy v Evropě, by mohly koexistovat v míru vedle sebe. Erfurt měl odvrátit jejich nepřátelství, ale to bylo nevyhnutelné a oba giganti dřív nebo později museli stanout proti sobě.

Erfurtský kongres bylo jednání mezi Napoleonem Bonaparte a ruským carem Аlexandrem I., konané v době od 27. září do 14. října roku 1808 v Erfurtu. Jejich výsledkem bylo podepsání společné smlouvy mezi panovníky, která však nakonec nebyla dodržena.

The Congress of Erfurt was the meeting between Napoleon, Emperor of the French, and Alexander I, Emperor of All Russia, from Tuesday 27 September to Friday 14 October 1808 intended to reaffirm the alliance concluded the previous year with the Treaties of Tilsit which followed the end of the War of the Fourth Coalition.


Historie.

Od roku 1891, kdy byl zámeček zprovozněn, až do roku 1898, kdy byla císařovna Alžběta v Ženevě zavražděna při atentátu, sloužil císařovně jako místo pro odpočinek a rozptýlení. Pobývala zde také, mimo jiné, též kvůli svému zdravotnímu stavu, kdy vyhledávala zejména místní příznivé přímořské klima.  Objekt byl pojmenován podle antického hrdiny Achilla, neboť císařovna Alžběta byla velkou obdivovatelkou a milovnicí starořecké antické kultury a vzdělanosti. Název zámku je pak připomínán i ve vlysu nacházejícím se nad jeho hlavním vchodem, kde je vyobrazen Achilleus na válečném voze, v přilehlé zahradě se nachází i jeho dvě další sochy. Celý objekt byl vyzdoben mnoha uměleckými předměty s převažujícími antickými motivy.  Zámek byl vystavěn na terénní vyvýšenině (na pahorku) nacházejícím se asi 10 kilometrů od hlavního města ostrova Korfu v místě, kde je velmi krásný výhled jak na samotné na hlavní město, tak i na moře i na větší část pobřeží ostrova. V okolí zámku byla na svahu zřízena velká terasovitá zámecká zahrada (zámecký park), která je dodnes velmi dobře udržovaná a zčásti přístupná veřejnosti, táhne se od zámku až dolů k moři, kde byl pro císařovnu vybudován soukromý přístav.  Po Alžbětině smrti byl zámek deset let nevyužíván, v roce 1908 jej od císaře Františka Josefa I. zakoupil německý císař Vilém II., ten jej užíval až do vypuknutí první světové války, kdy jej zabavila řecká vláda. Během obou světových válek zámek sloužil jakožto nemocnice a štábní budova.  Po druhé světové válce byl zámek využíván soukromou firmou také jako kasino (ve své době vůbec první v celém Řecku).

Interiér.

Interiéry v zámku se v převážné míře dochovaly do dnešních doby v dobrém stavu, první dvě podlaží jsou v současnosti přístupné pro veřejnost, přístupné není pouze poslední 2. patro, kde se původně nacházely pokoje císaře Františka Josefa I. a nejmladší dcery arcivévodkyně Marie Valerie.  V přízemí se původně nacházela modlitebna, jídelna zařízená v renesančním stylu, kuřácká místnost a přijímací sál, v 1. patře se pak nalézaly pokoje císařovny Alžběty.

Zajímavost.

Patrně nejvzácnější sochou je ta, představující umírajícího reka, snažícího se vytáhnou si šíp ze zranitelné paty.

Zámek ve filmu.

Objekt použili i filmaři pro natáčení exteriérů snímku s Jamesem Bondem "Jen pro tvé oči" (1981; ).

Achillion (někdy též "Achilleion", "Achileon", či "Achilion"; ) je letní zámeček (palác či honosná vila) rakouské císařovny Alžběty „Sissi“ Bavorské. Jde o stavební památku z roku 1890 na řeckém ostrově Korfu, kterou v pompejském (neoklacisistním) slohu postavili italští architekti Rafael Kavit a Antonio Landi pro rakouskou císařskou rodinu.

Achilleion () is a palace built in Gastouri (Γαστούρι) on the Island of Corfu for the Empress () Elisabeth of Austria, also known as Sisi, after a suggestion by the Austrian consul Alexander von Warsberg. Elisabeth was deeply saddened by the tragic loss of her only son, Crown Prince Rudolf of Austria following the Mayerling incident in 1889, and a year later she had this summer palace built as a refuge.  Achilleion is located about ten kilometres south of the city of Corfu and provides a panoramic view of the city to the north, and across the whole southern part of the island to the Ionian Sea.  The architectural style was designed to suggest an ancient palace of mythical Phaeacia The motif centers on the hero Achilles of Greek mythology, from which the name is derived. Corfu was Elisabeth's favourite vacation destination and she wanted a palace to gratify her admiration for Greece, its language and its culture.  The property currently operates as a museum under the management of Hellenic Tourism Development Company, within the Greek National Tourism Organization.


Charakteristika a obsah románu.

"Životy lidí jdou různými cestami "na jih i na sever. "I z generálů a ministrů, "světců i nesmrtelných "mohou se stát lidé prostí. "Dynastie rostou a padají, "jak se zvedá den "a klesá noc - "tak říční vítr poráží "starých dynastií kmen.  Přestože je děj románu umístěn do doby Ming, je v něm v padesát pěti kapitolách podán kritický obraz čínské společnosti 18. století, zvláště vrstvy vzdělanců a byrokratů. Literáty jsou zde míněni lidé, kteří složili první stupeň státních zkoušek, dále se vzdělávali a milovali poezii, malbu, kaligrafii a umění vůbec. Pokud neměli dostatečný majetek, živili se jako učitelé, psaním knih na zakázku nebo kaligrafií. Když ale složili další stupně státních zkoušek a mohli zastávat nějaké úřednické místo, stali se z nich mandaríni, příslušnící vládnoucí vrstvy mající prospěch ze svého postavení.  Kompozičně je román postaven jako řetězec vzájemně propojených portrétů hlavních hrdinů, příslušníků tradiční konfuciánské džentry. To autorovi umožnilo uvést do děje velké množství postav, pomocí jejichž osudů popisuje zkorumpovanost a neschopnost státní byrokracie. Tato kritika se děje na pozadí konfuciánského ideálu ušlechtilosti, který představuje malíř Wang Mien. Ten je nesmírně nadaný, odmítá však složit vyšší zkoušky a ujmout se nějakého úřadu. Uchyluje se proto do ústraní a umírá ve skrytu v horách, aniž někomu řekne své pravé jméno.  Román je ale především velkým satirickým dílem, ve kterém je satira, ironie, parodie a karikatura doprovázeny zobrazením marného boje mezi ideálem a přizpůsobivostí. Předmětem satiry je zejména systém čínského vzdělávání, který vede k bezduchému memorování klasických textů a k myšlenkové sterilitě. Mnohé postavy z románu se staly lidskými typy dodnes žijícími v čínském povědomí (např. postava tupého a nadutého akademika Kaa, dobromyslného hlupáka Fan Ťina nebo až směšného idealisty Tao Šao-čchinga).). Ačkoliv nepatří mezi čtyři klasické čínské romány, je považován společně se "Snem v červeném domě" za vrchol čínské klasické prózy.  Z tradičních vypravěčských metod použil Wu Ťing-c’ jen některé umělecké postupy, zejména ustálené formule nebo dělení na vypointované kapitoly, kdy již název je stručným obsahem. Zatímco v předcházejících dílech tohoto typu byl hlavní složkou děj, klade Wu Ťing-c’ důraz především na psychologii postav a na lyrizující popis prostředí. Román není primárně určen lidovému čtenáři, ale především vrstvě vzdělanců, s čímž souvisí také jeho subjektivnější ladění i autobiografické prvky.

Literáti a mandaríni je český název pro čínský román Neoficiální historie konfuciánů (Žulin waj-š', v transkripci pinyin Rúlínwàishǐ, znaky 儒林外史), jehož autorem je spisovatel Wu Ťing-c’ (1701-1754). Ten jej napsal asi v letech 1747-1749, poté dílo kolovalo v opisech. Knižní vydání z let 1768-1777 se nedochovalo, první dochované vydání je až z roku 1803.

Rulin waishi, or Unofficial History of the Scholars () or The Scholars, is a Chinese novel authored by Wu Jingzi and completed in 1750 during the Qing dynasty. It is considered one of the six classics of Chinese novels.  Set in the Ming period, "The Scholars" describes and often satirizes academic scholars in a vernacular style now called "báihuà". The first and last chapters portray recluses, but most of the loosely connected stories that form the bulk of the novel are didactic and satiric stories, on the one hand holding up exemplary Confucian behavior, but on the other ridiculing over-ambitious scholars and criticizing the imperial examination system.  Promoting naturalistic attitudes over belief in the supernatural, the author rejects the popular belief in retribution: his bad characters suffer no punishment. The characters in these stories are intellectuals, perhaps based on the author's friends and contemporaries. Wu also portrays women sympathetically: the chief character Du treats his wife as a companion instead of as an inferior. Although it is a satiric novel, a major incident in the novel is Du's attempt to renovate his family's ancestral temple, suggesting the author shared with Du a belief in the importance of Confucianism in life in spite of his criticism.  In the novel, classical phrases ("wényán") appear occasionally, but only in the speech of elite characters. The novel was a favorite of 20th-century language reformers, who used it to support the view that "wényán" was a form of snobbery.


Kariéra.

První mezinárodní úspěch zaznamenala v roce 2001 v maďarském Debrecínu na MS do 17 let, kde získala stříbrnou medaili. Na MS juniorů 2002 v Kingstonu obsadila ve finále 8. místo. Bronzovou medaili vybojovala o rok později na juniorském mistrovství Evropy ve finském Tampere a v roce 2004 získala stříbro na juniorském MS v italském Grossetu. V roce 2005 skončila stříbrná také na evropském šampionátu do 23 let v Erfurtu a na světové letní univerziádě v tureckém İzmiru se umístila na 6. místě.

Göteborg 2006.

Na Mistrovství Evropy v atletice 2006 v Göteborgu se stala překvapivou mistryní Evropy. Po třech sériích hodů figurovala s výkonem 60,81 metru na průběžném šestém místě. Ve čtvrté sérii však poslala disk do vzdálenosti 65,55 m a tímto výkonem si vytvořila nový osobní rekord. Žádná ze soupeřek již nedokázala odpovědět a Piščalnikovová získala zlato. Druhý nejdelší hod předvedla Němka Franka Dietzschová (64,35 m) a bronz brala Rumunka Nicoleta Grasuová, která měla nejdelší hod v první sérii (63,58 m).

Ósaka 2007.

Na světovém šampionátu v japonské Ósace předvedla nejdelší hod Němka Franka Dietzschová a výkonem 66,61 m obhájila titul z předchozího MS v Helsinkách. Piščalnikovová vybojovala stříbro, když si ve finále vylepšila hodnotu osobního rekordu na 65,78 m. O stříbrnou medaili však později přišla. Všechny její výsledky, kterých dosáhla od 10. dubna 2007 totiž byly později anulovány.

Manipulace se vzorky.

Za údajnou manipulaci s dopingovými vzorky (moč), které byly Piščalnikovové a dalším šesti ruským atletkám (Taťjana Tomašovová, Julija Fomenková, Jelena Sobolevová, Světlana Čerkasovová, Olga Jegorovová a Gulfija Chanafejevová) odebrány na jaře roku 2007 dostala Piščalnikovová dvouletý zákaz startů, který začal platit 31. července 2008. Jejich trest byl později prodloužen o dalších devět měsíců a vypršel 30. dubna 2011.

Návrat a druhý trest.

V roce 2011 se vrátila do sektorů. Na ME družstev ve Stockholmu skončila na 2. místě a kvalifikovala se na MS v atletice v jihokorejském Tegu, kde obsadila ve finále 11. místo. Dne 5. července 2012 na ruském šampionátu v Čeboksarech se stala první diskařkou, která po více než třinácti letech přehodila sedmdesátimetrovou hranici. Její nové osobní maximum má hodnotu 70,69 metru. Dál než ona se naposledy dostala 29. května 1992 Larisa Korotkevičová, která tehdy reprezentovala Společenství nezávislých států a v Soči předvedla hod dlouhý 71,30 m. Na Letních olympijských hrách v Londýně vybojovala výkonem 67,56 m stříbrnou medaili. Na konci dubna roku 2013 však byla ruskou federací VFLA potrestána desetiletým zákazem činnosti za druhý dopingový prohřešek. 20. května 2012 odevzdala mimosoutěžní vzorek, ve kterém byla zjištěna přítomnost anabolického steroidu oxandrolonu. Její stříbrná olympijská medaile ji tak byla odebrána a na její pozici se posunula Číňanka Li Jen-feng, bronz dodatečně získala Kubánka Yarelys Barriosová.

Darja Vitaljevna Piščalnikovová (rusky: Дарья Витальевна Пищальникова – "Darja Vitaljevna Piščalnikova"; * 19. července 1985 Astrachaň, Sovětský svaz) je ruská atletka, mistryně Evropy v hodu diskem.

Darya Vitalyevna Pishchalnikova (, born 19 July 1985 in Astrakhan) is a female discus thrower from Russia. Pishchalnikova is the sister of Bogdan Pishchalnikov and Kirill Pishchalnikov.


Opevnění.

Historické opevnění centra města patří od roku 2004 mezi místa světového kulturního dědictví UNESCO. Na seznam památek chráněných UNESCEM bylo zařazeno jako výjimečný příklad prolnutí marockých a evropských vlivů. Za historicky zvláště významnou stavbu je považována cisterna pitné vody, která byla součástí prvního opevnění vybudovaného Portugalci - tzv. „Castelo Mazagao“, postaveném ještě ve stylu portugalských pozdně středověkých pobřežních pevností.  První stavby zde Portugalci začali stavět na přelomu 15. a 16. století, intenzivní fáze budování renesanční fortifikace města začala urychleně v roce 1541, po dobytí nedaleké portugalské pevnosti Santa Cruz na mysu Gué v oblasti dnešního Agádíru šarífou Abu Abdullahem Muhammadem I. z dynastie Saadů. Král Jan III., syn krále Manuela I. Šťastlivého, rozhodl o vybudování moderní pevnosti v „italském“ stylu a svěřil vedení skupiny nejlepších architektů země svému bratrovi Ludvíkovi (Luísovi, 1506-1555), který byl nadstandardně vzdělán jak v matematice, tak v architektuře.  K renomovaným pevnostním architektům podílejícím se na budování pevnosti patřil Benedetto da Ravenna, jenž předtím působil ve službách Karla V., Joao de Castilho, jeden z nejvýznamnějších stavitelů manuelské éry, Diego de Torralva, patřící k hlavním portugalským renesančním architektům, i budoucí královský stavitel portugalských pevností Miguel de Arruda či Francisco de Holanda, který se právě vrátil ze studijní cesty v Itálii podpořené královským stipendiem.  Pevnost se v této oblasti plánovala postavit přibližně 20 let, uvažovalo se o ní již na sklonku vlády krále Manuela. Až v letech 1541-1542 tu v rekordním čase bylo vybudováno město obklopené na svou dobu jedním z nejmodernějších opevnění. Pevnost má přibližně osmiúhelníkový tvar se čtyřmi dominantními rohovými bastiony.

Dějiny.

V letech 1502 až 1769 bylo město v držení Portugalců pod jménem Mazagão. V roce 1769 jej získal marocký sultán Mohammad III. a tím byla ukončena portugalská přítomnost v severní Africe. Evakuované portugalské obyvatelstvo bylo z velké části přesídleno do Brazílie, kde založilo obec Nova Mazagão (ve státě Amapá).

Hospodářství.

Z města probíhá vývoz mandlí, kukuřice, cizrny, ovčí vlny, vosku a vajec. Naopak je dovážena bavlna, cukr, čaj a rýže. Kvalita místních pláží je ovlivněna znečištěním z přístavů a továren u pobřeží.

Džadída (: , berbersky: "ⴰⵍ-ⵊⴰⴷⵉⴷⴰ") --s bývalými jmény al-Breyja (: ), Mazagan (: , berbersky: "ⵎⴰⵣⴰⴳⴰⵏ", Francouzský: "Mazagan", Portugalština: "Mazagão") a al-Mahdouma (: )-- je přístavní město na atlantském pobřeží Maroka, ve kterém žije bezmála 200 000 obyvatel. Patří k stejnojmenné provincii Al-Džadída v regionu Casablanca-Settat. V minulosti bylo součástí portugalské koloniální říše.

El Jadida or al-Jadida (Arabic: "الجديدة", Berber: "ⴰⵍ-ⵊⴰⴷⵉⴷⴰ", French: "el-Jadida"), with former names Cap Soleis, Portus Rutilis, Rusibis, Mazighen (Arabic: "مازيغن", Berber: "ⵎⴰⵣⵉⴳⴻⵏ"), al-Breyja (Arabic: "البريجة"), Mazagão (Arabic: "مازاگاو", Berber: "ⵎⴰⵣⴰⴳⴰⵡ"), al-Mahdouma (Arabic: "المهدومة") and Mazagan (Arabic: "مازاگان", Berber: "ⵎⴰⵣⴰⴳⴰⵏ"), is a port city on the Atlantic coast of Morocco, located 100 km south of the city of Casablanca, in the province of El Jadida and the region of Casablanca-Settat. It has a population of 194,934 (2014 census). From the sea, El Jadida's old city has a very "un-Moorish" appearance because of its massive Portuguese-built walls of hewn stone, one of the Seven Wonders of Portuguese Origin in the World. The "Portuguese Fortified City of Mazagan" was registered as a UNESCO World Heritage Site in 2004, on the basis of its status as an "outstanding example of the interchange of influences between European and Moroccan cultures" and as an "early example of the realisation of the Renaissance ideals integrated with Portuguese construction technology". According to UNESCO, the most important buildings from the Portuguese period are the cistern, and the Manueline Church of the Assumption.  The city, and particularly its neighboring town of Sidi Bouzid, becomes extremely busy in the summer season with an influx of mainly Moroccan holiday-makers. Nearby is the five-star resort complex of Mazagan, which attracts some middle-class Moroccans as well as many international visitors from the Arabian Peninsula as well as from Europe and beyond. Mazagan complex has a golf course designed by Gary Player, casino, nightclub and restaurants. Between Mazagan complex and El Jadida is the Pullman Hotel, attached to which is Royal Golf El Jadida, another 18-hole course. The presence of nearby ports and factories is responsible for the pollution of El Jadida's beaches.  The city is expanding as of 2014, partly as a result of increased activity at the nearby Jorf Lasfar port and its industrial zone.


Výsledky voleb.

Předčasných voleb do NR SR se z 4 392 451 oprávněných občanů zúčastnilo 2 596 443 voličů, kteří odevzdali 2 553 726 platných hlasů. Volební účast nakonec vystoupala na 59,11 %.  Volby s očekáváním vyhrála levicová strana SMER – sociálna demokracia. Hlas jí odevzdalo 44,41 % voličů, tedy více než jeden milion voličů a díky 83 získaným mandátům si zajistila nadpoloviční většinu v parlamentu. Druhé skončilo středopravé Křesťanskodemokratické hnutí, které se ziskem 8,82 % obsadilo 16 mandátů. Stejný počet křesel měla i třetí nejsilnější strana Obyčejní lidé a nezávislé osobnosti, jež získala 8,55 %. Následovala strana MOST-HÍD se ziskem 6,89 % hlasů, což jí přineslo 13 mandátů. Teprve na pátém místě se umístila bývalá nejsilnější pravicová strana SDKÚ-DS, které odevzdalo hlas 6,09 % oprávněných voličů, a získala tak 11 mandátů. Stejný počet poslanců měla i nejmenší parlamentní strana Svoboda a Solidarita, jež si vybojovala hlasy 5,88 % oprávněných voličů.  Před branami parlamentu zůstala nacionální Slovenská národní strana s 4,6 % a dále strana maďarské menšiny SMK-MKP se ziskem 4,3 %. Strana 99% - občiansky hlas, které předvolební průzkumy přisoudily až 16 mandátů, skončila se ziskem pouhých 1,6 % hlasů.  Ve volbách propadlo 493 450 tisíc platných hlasů, největším podílem od voličů SNS a SMK-MKP, které se do parlamentu nedostaly.  Slovenský tisk po volbách informoval, že za drtivé vítězství SMER-SD mohou samy strany pravého středu a jejich vzájemné neshody, které vyústily do předčasných voleb už po necelých dvou letech od nástupu vlády Ivety Radičové.

Kandidující politické subjekty.

Ústřední volební komise.

Předsedou Ústřední volební komise (ÚVK) byl pro následující volby vylosován Péter Nyilfa za SMK-MKP, místopředsedkyní Tatiana Janečková za SMER-SD.

Číselný seznam.

Seznam zaregistrovaných stran s vylosovanými čísly:

Předcházející události.

Pád vlády.

Do krize se pravicová vláda Ivety Radičové dostala kvůli nesouhlasu koaliční strany Svoboda a Solidarita s posílením pravomocí Evropského nástroje finanční stability (tzv. euroval).  Premiérka Iveta Radičová se rozhodla spojit hlasování NR SR dne 11. října 2011 o přijetí eurovalu s vyslovením důvěry svého kabinetu. Ze 124 přítomných poslanců hlasovalo PRO jen 55 poslanců z poslaneckých klubů SDKÚ-DS, KDH a MOST-HÍD spolu s poslanci Martinem Feckem (člen klubu SaS), Františkem Šebejem (člen OKS, poslanecký klub MOST-HÍD) a Andrejem Ďurkovským (nezařazený). Z poslanců tvořící vládní koalici se hlasování nezúčastnilo 18 členů klubu SaS, dále tři členové seskupení Obyčajní ľudia a tři členové frakce OKS v klubu strany MOST-HÍD.  Vláda Ivety Radičové tak po 15 měsících v úřadu padla.

Rozhodnutí o předčasných volbách.

Po dohodě koalice a opozice přijali poslanci dne 13. října 2011 návrh ústavního zákona o konání předčasných parlamentních voleb na jaře 2012. Prezident republiky Ivan Gašparovič následně vládu odvolal, aby ji posléze mohl pověřit vedením státu do předčasných voleb.

Předvolební situace.

Programy.

V únoru 2012 proběhlo během konference ""Politika trhu práce v programoch politických strán"", kterou organizoval "Inštitút zamestnanosti", hodnocení programů politických stran týmem odborníků. Zaměřovali se především na čtyři oblasti: řešení dlouhodobé nezaměstnanosti, sociální systém, propojování vzdělávání a trhu práce, institucionální ráme politiky trhu práce.  Celkové pořadí programů (v závorce výsledná průměrná známka):

Kampaň.

Gorila.

S celkovou situací na Slovensku silně otřásla kauza Gorila. Spis s krycím názvem "Gorila", který na veřejnost unikl v prosinci 2011, údajně vypracovala Slovenská informační služba a zabývá se vlivem finanční skupiny Penta na slovenské politiky a tamní privatizaci. Spis má obsahovat i informace o financování stran SMER-SD, SDKÚ-DS, KDH a SMK-MKP. V současnosti je spis stále ve vyšetřování.  K první demonstraci došlo v Bratislavě dne 27. ledna 2012. Po celém Slovensku se pak protestovalo 3. února. Demonstrace zaznamenala města Košice, Zvolen, Žilina, Trenčín, Nitra, Prievidza, Prešov a Spišská Nová Ves. Největší protesty od listopadu 1989 ovšem zažila Bratislava. Na náměstí SNP v centru města se shromáždilo přes deset tisíc lidí. Dav se po projevech vypravil k Úřadu vlády SR, kde na budovu demonstranti házeli banány, vejce, dělobuchy a světlice. Po skončení oficiální části protestu se početná skupina demonstrujících vydala k budově parlamentu. Zde prolomila policejní zátaras a demonstrovala přímo před vchodem do NR SR. Po policistech lidé házeli vejce a dlažební kostky. Nakonec policie dav rozehnala pomocí vodního děla.  K dalším "Anti-gorilím" demonstracím docházelo průběžně až do času voleb. Vyvrcholením se stal protestní pochod den před volbami v pátek 9. března, kdy proti demonstrantům musela zakročit policie i slzným plynem.

Maďarská karta.

Jako v předchozích volbách i v těchto, byť nikoli v takové míře, vytahovaly některé slovenské politické strany tzv. "maďarskou kartu" s cílem populisticky vzbudit v lidech strach nebo obavy, zároveň nabídnout řešení, a přesvědčit tak občany, aby jim odevzdali svůj hlas.  Odstartovala Mečiarova ĽS-HZDS, která podala podnět k Ústřední volební komisi na prošetření dvojjazyčných billboardů SMK-MKP.  Následně se předseda Slovenské národní strany Ján Slota obul do Andreje Hrnčiara, primátora města Martin, který se rozhodl kandidovat do parlamentu na kandidátce strany MOST-HÍD. Označil jej za „"špinavého gaunera a zrádce slovenských zájmů".“ SNS se tak snažila zviditelnit v očích veřejnosti, již od minulých voleb se totiž pohybovala na hranici zvolitelnosti a podle sociologů byla jedním z favoritů na vypadnutí z parlamentu. Deník SME.sk o SNS napsal: "Ekonomický program je směsí ukradnutých téz použitých v naprosto nevhodném čase a populistikých nesmyslů, jejichž realizace by znamenala kolaps hospodářství. Tyto sliby jsou i na billboardech, na které přidali i otevřeně protiromská hesla."  Anna Belousovová, předsedkyně nacionální strany Národ a spravedlnost, zase prohlásila: "„Slováci by nemali dopustiť, aby o výsledku volieb a smerovaní krajiny rozhodla maďarská a rómska menšina.“"

Průzkumy.

Veškeré předvolební průzkumy předvídaly vítězství levicové strany SMĚR – sociální demokracie, která zvítězila i v předchozích dvou volbách v letech 2006 a 2010. Předseda strany Robert Fico oznámil, že i v případě, pokud by jeho strana získala nadpoloviční většinu poslanců, chce vládnout ve dvojkoalici s další standardní parlamentní stranou. Tou by mohlo být pravicové Křesťanskodemokratické hnutí, o jejich společné koalici se uvažovalo už po volbách 2010, ale nakonec dalo KDH přednost pravicové koalici. Sám předseda hnutí Ján Figel prohlásil, že velká koalice SMER-SD, KDH a SDKÚ-DS by nebyla po volbách špatným řešením. Mikuláš Dzurinda, bývalý premiér a současný předseda pravicové SDKÚ-DS, však povolební spolupráci se stranou SMER vyloučil. S Ficem nechtěla jít ani liberální Svoboda a Solidarita. Podobné stanovisko zaujala i strana MOST-HÍD, jejíž předseda Béla Bugár prohlásil, že pustí-li se pravicová strana do spolupráce s SMER-SD, znamená to její zničení.  Ještě na konci února přibližně 1,4 milionu oprávněných voličů nevědělo, komu odevzdají svůj hlas.

Průběh voleb.

Průběh voleb byl po celý den poklidný, i přestože se policie obávala a avizovala možné problémy, jako například kupování hlasů v romských osadách. Došlo pouze k drobným incidentům, kdy například muž přišel do volební místnosti, zde roztrhal své volební lístky a vyhodil je nad sebe.  Očekávala se ovšem rekordně nízká volební účast. Podle průzkumu více než 1,5 milionu voličů ještě v únoru nebylo rozhodnuto, koho bude volit. Zatím vždy přišlo na Slovensku během parlamentních voleb volit více než 50 % oprávněných voličů. Tyto volby tak mohla být tato hranice poprvé nedosažena.  Vyšší volební účast v průběhu dne hlásilo pouze hlavní město Bratislava, kde v některých okrscích podle předběžných odhadů překročila 50 %, někde dokonce i 60 %. Naopak tomu je na východě Slovenska, kde je již tradičně menší zájem o volby. Průměrná účast zde během dne dosahovala 30–40 %. Ve východoslovenské metropoli Košicích byla podle prvních odhadů volební účast vyšší 40–50 %. Výjimku tvořilo romské sídliště Luník IX, kde byla účast jen necelé 4 %, přičemž minulé volby tu dosahovala alespoň 23 %.  Negativní vliv na průběh voleb neměl ani požár, který v odpoledních hodinách zachvátil hrad Krásna Hôrka nedaleko Rožňavy. Podle předběžných odhadů se průměrná účast v obci Krásnohorské Podhradie pohybovala na úrovni 30–35 %.  V 18 hodin se před sídlem prezidenta Slovenské republiky v Bratislavě sešla skupinka manifestantů, která pomocí rakve vyrobené z kartonu, smutečního věnce a svíček uspořádala tichý symbolický pohřeb demokracie na Slovensku.  Volební místnosti se uzavřely přesně ve 22:00. Výjimkou byly tři místnosti v obci Šoporňa, kde byl konec hlasování posunut o deset minut kvůli komplikacím na začátku hlasování.

Referendum.

Ve městě Kolárovo ("Gúta") a v obci Tešedíkovo ("Pered") obývaných převážně příslušníky maďarské menšiny na jižním Slovensku spojili předčasné parlamentní volby s komunálním referendem o přijetí původního maďarského názvu města/obce.

Povolební situace.

Vznikla jednobarevná vláda strany SMER-SD pod vedením Roberta Fica, přestože k jednání byly vyzvány i ostatní parlamentní pravicové strany. Ty pozvání na povolební vyjednávání s Ficem přijaly, avšak vstup do jeho vlády odmítly.  S návratem Roberta Fica do vedení státu hrozí i zhoršení maďarsko-slovenských vztahů, případně diplomatické střety. Fico byl vůči Maďarům vždy kritický a často hrál na slovenskou nacionalistickou notu.  Ruský zpravodajský server zase informoval, že "Slovensko se za nové vlády Roberta Fica stane nejvíce proruskou zemí v Evropské unii".

Předčasné Volby do Národní rady Slovenské republiky 2012 se konaly v sobotu 10. března 2012. Jejich konání schválila NR SR dne 13. října 2011. Stalo se tak následkem pádu vlády Ivety Radičové. Poměrným systémem s 5% uzavírací klauzulí bylo voleno všech 150 poslanců Národní rady v jednom volebním obvodě zahrnujícím celé Slovensko. Ve volbách zvítězil SMER-SD, který získal 44,41% a parlamentní většinu 83 mandátů. Na druhém místě skončilo KDH, jež získalo 8,82% a 16 mandátů. Na třetím místě skončila OĽaNO se ziskem 8,55% a rovněž 16 mandátů. Volební účast činila 59,11%.

Parliamentary elections were held in Slovakia on 10 March 2012 to elect the 150 members of the National Council. The elections followed the fall of Prime Minister Iveta Radičová's Slovak Democratic and Christian Union – Democratic Party-led coalition in October 2011 over a no confidence vote her government had lost because of its support for the European Financial Stability Fund. Amidst a major corruption scandal involving local center-right politicians, former Prime Minister Robert Fico's Direction – Social Democracy won an absolute majority of seats.


Obsah zprávy.

Čísla.

1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 Čísla od 1 do 10 v binární podobě (spodní řádek značí začátek každého čísla).  I za předpokladu, že by příjemce rozeznal binární soustavu, kódování čísel nemusí být hned jasné díky způsobu zápisu. K přečtení prvních sedmi čísel, nebereme v úvahu spodní řádek, je třeba číst 3 binární znaky od shora dolů. Čtení čísel 8, 9 a 10 je trochu rozdílné, protože jim byl přidán další sloupec vedle prvního (na obrázku vpravo). To mělo pravděpodobně ukázat, že číslo, které je příliš velké na to, aby se vešlo do jednoho sloupce, je možné zapsat v několika sousedících sloupcích, kde sousedící sloupec nemá základní značku (X). (Jinak řečeno, binární čísla mají u „vyčnívající” značky (X) nejméně významný bit a mohou být zalomena do více sloupců případně řádků.)

Prvky DNA.

H C N O P Zde se objevují čísla 1, 6, 7, 8 a 15. Jsou to atomová čísla vodíku (H), uhlíku (C), dusíku (N), kyslíku (O), a fosforu (P), ze kterých se skládá DNA.  Čísla 8 a 15 jsou raději zapsána v klasickém rozložení v binární soustavě než v metodě sousedících sloupců jako ve zprávě s čísly na začátku.

Nukleotid.

Deoxyribóza Adenin Thymin Deoxyribóza  Nukleotidy jsou série pěti atomů, z předchozí části zprávy. Každá série představuje chemický vzorec nukleotidu začleněného v DNA (oproti volné formě nukleotidu).  Například: deoxyribóza (CHO v DNA, CHO ve volné formě), nukleotid na obrázku vlevo nahoře je čten jako:  tj. 7 atomů vodíku, 5 atomů uhlíku, 0 atomů dusíku, 1 atom kyslíku a 0 atomů fosforu.

Dvojitá šroubovice.

11  Dvoušroubovice DNA (svislý pruh znázorňuje počet nukleotidů, avšak tehdy odhadovaných 4,3 miliard se liší oproti skutečnému počtu 3,2 miliard párů bazí v lidském genomu).

Lidstvo.

X011011  Element uprostřed představuje člověka. Vlevo (na obrázku) je zobrazena průměrná výška dospělého muže: 1764 mm. To odpovídá horizontálně psané binární soustavě 14x znásobena vlnovou délkou zprávy (126 mm). Vpravo je zobrazena velikost populace na Zemi v r. 1974 (4,3 miliardy). V tomto případě je číslo orientováno horizontálně se základním znakem vlevo nahoře obrázku.

Planety.

Země Sluneční soustava, zobrazuje Slunce a planety v jejich pořadí od Slunce. Pluto je od 11. 6. 2008 zařazeno do kategorie plutoidů (trpasličí planeta).  Země jako třetí planeta od Slunce je graficky výše než ostatní planety, aby se identifikovala jako planeta, ze které byl signál vyslán. Navíc je lidská postava zobrazena "stojící" na obrázku Země.

Teleskop.

Poslední část představuje radioteleskop v Arecibu s průměrem antény (2430 znásobená vlnová délka dává hodnotu 306,18 m).

Zpráva z Areciba (: "Arecibo message") byla vyslána do vesmíru přes frekvenčně modulované rádiové vlny k výročí přestavby radioteleskopu 16. listopadu 1974. Byla směrována na kulovou hvězdokupu M13, vzdálenou 25 000 světelných let, protože M13 bylo velké a blízké seskupení hvězd, které byly viditelné na obloze v čase a místu ceremonie. Zpráva obsahovala 1679 binárních číslic, přibližně 210 bajtů, byla přenášena na frekvenci 2380 MHz a modulována posunem frekvence o 10 Hz s výkonem 1000 kW. Jedničky a nuly byly přenášeny s frekvenčním posunem rychlostí 10 bitů za sekundu. Celkové vysílání bylo kratší než tři minuty (přesně 167,9 vteřiny).  Mohutnost 1679 byla zvolena protože to je součin dvou prvočísel. Zpráva byla uspořádána do obdélníku se 73 řádky a 23 sloupci. Další možnost uspořádání 23 řádků a 73 sloupců vytváří neuspořádané nesmysly. Pokud je zpráva přeložena do grafických znaků vytváří obraz, nebo jeho inverzi.  Dr. Frank Drake tehdy na Cornellově univerzitě, tvůrce slavné Drakeovy rovnice napsal zprávu s pomocí Carla Sagana a dalších. Zpráva obsahovala sedm následujících částí, které zakódoval (od shora dolů):  Jelikož bude trvat 25 000 let, než zpráva dorazí do zamýšlených cílových hvězd (a dalších 25 000 let pro odpověď), byla zpráva Arecibo spíše ukázkou lidského technologického pokroku než skutečným pokusem o začátek komunikace s mimozemšťany. Ve skutečnosti, hvězdy v M13, kam byla zpráva mířena, už tam nebudou, až zpráva dorazí. Dle tiskové zprávy Cornella News z 12. listopadu 1999 skutečným účelem zprávy nebylo navázat kontakt, ale demonstrace nově instalovaného zařízení.  Stejná zpráva jako v roce 1974 byla znovu odvysílána v roce 2001 v rámci vesmírného projektu „Call“ pod záštitou jedné komerčně založené společnosti v Houstonu v Texasu. Před tímto datem se to podařilo ještě dvakrát a to 30. června a 1. července 1999. Hvězdné cíle těchto re-transmisí byly tři poměrně blízké hvězdy (HD 178428, HD 190406 a HD 190 360). Zpráva byla přenášena 70metrovým radiovým teleskopem u Jevpatorije na Ukrajině.

The Arecibo message is a 1974 interstellar radio message carrying basic information about humanity and Earth sent to globular star cluster M13. It was meant as a demonstration of human technological achievement, rather than a real attempt to enter into a conversation with extraterrestrials. The message was broadcast into space a single time via frequency modulated radio waves at a ceremony to mark the remodeling of the Arecibo radio telescope in Puerto Rico on 16 November 1974. The message was aimed at the current location of M13 some 25,000 light years away because M13 was a large and close collection of stars that was available in the sky at the time and place of the ceremony. The message forms the image shown here when translated into graphics, characters, and spaces.


Wilhelmine of Prussia, Margravine of Brandenburg-Bayreuth

Biografie.

Původ, mládí.

Narodila se jako nejstarší ze čtrnácti dětí pruského krále Fridricha Viléma I. a jeho manželky Žofie Dorotey Hannoverské, dcery budoucího britského krále Jiřího Ludvíka Brunšvicko-Lüneburského a jeho zapuzené manželky Žofie Dorotey z Celle. Jejím bratrem byl pruský král Fridrich Veliký, jednou ze sester švédská královna Luisa Ulrika Pruská.  Vilemína vyrůstala na puritánském, strohém až spartánském dvoře Frederika Viléma I., postrádajícím veškeré příjemnosti, jež byly vlastní ostatním panovnickým dvorům soudobé Evropy. Její otec neviděl smysl v planém napodobování francouzské versailleské módy a stylu života, jež by ruinoval zemi, a namísto toho všechny příjmy země směřoval k budování silné, dokonale vyzbrojené a vycvičené armády; co zbylo, skončilo v pokladnici v podzemí berlínského zámku. Vilelmína byla, podobně jako její bratr Fridrich, naprostým opakem otcovým jak povahou, tak svými zájmy – byla intelektuálně založená, se zájmem o umění, hudbu, literaturu; bystrá, vysoce inteligentní, s výjimečným hudebním nadáním se dusila v nejen prosté, ale především hrubé atmosféře postupimského dvora.  Její vztahy s otcem nicméně zpočátku nebyly špatné. Postupně se však zhoršovaly, jak kvůli častým změnám otcových nálad, tak kvůli jeho stále méně kontrolovaným výbuchům hněvu; ty ovšem byly částečně zapříčiněny kromě jiného i dvorskými intrikami její matky. Tu Vilemína ve svých pamětech o nešťastném dětství také nešetří a píše o ní m.j.: ""Celá pýcha a pocit výjimečnosti hannoverského rodu se shromáždila v její osobě:"" Z puritánské atmosféry jejich domu, která s přibývajícím věkem otcovým byla stále těžší, obviňuje Vilemína pastora "Francka z Halle". Podle královské dcery "provokoval v králi výbuchy zuřivosti z nanejvýš nevinných důvodů, zapovídal všechny příjemnosti, které považoval za nicotné, především lov a hudbu." To a její racionální uvažování bylo příčinou kritického pohledu na dogmata, obřady a celkový stav náboženství. Neobvykle dobré vztahy měla Vilemína se svým mladším bratrem Fridrichem, se kterým ji pojil zájem o hudbu, filosofii a vědu. Sourozenci si byli velmi blízcí a pojilo je pouto silné lásky a obětavé pomoci.

Manželství.

Vilemína již jako dítě byla příčinou rozporů mezi rodiči v jejich privátních šarvátkách, později také v zahraniční politice. Její matka se snažila u upevnění vztahů s hannoverskou dynastií, z níž sama pocházela, a usilovala o zásnuby se svým synovcem Frederikem Ludvíkem, princem waleským; nejraději by viděla dvojité manželství jak Vilemíny, tak Fridricha s dětmi této britské královské rodiny. Vilemína ve svým pamětech píše, že i jí se tato nabídka zamlouvala. Otec však preferoval variantu spojení s Habsburky, podporovanou některými jeho oblíbenci a rakouským diplomatem Seckendorffem.  Po nezdařeném útěku Fridrichově se situace na dvoře ještě více zhoršila a Fridrich Vilém I. upevnil svou již tak silně despotickou potici. Hrozil Vilemíně vsazením do pevnosti Špandava pod záminkou účasti na spiknutí, jež vedlo k útěku jejího mladšího bratra a přinutil ji ke sňatku s bayreuthským markrabětem Fridrichem.

Svatba a život v Bayreuthu.

Svatba se uskutečnila 20. listopadu roku 1731. Manželství samo, třebaže mu předcházely tak dramatické okolnosti, bylo ve svých počátečních letech harmonické a šťastné. Později však manželský život ochladl a manželství se prakticky rozpadlo. Příčinu lze spatřovat v tom, že Vilemínin manžel Fridrich měl dlouholetou milenku, Vilemíninu první dvorní dámu Vilemínu von Marwitz (pozdější hraběnku Burghaus).  Vilemína se aktivně podílela na modernizaci země. Její dvůr zahájil epochu rokoka v Bayreuthu (něm. "Bayreuther Rokoko"). Tamní palác se stal svéráznou miniaturou Versailles. Jinak málo významný dvůr se mohl blýskat návštěvami Fridricha Velikého či osvícenských filosofů, m.j. Voltaira, což mu dodávalo značné prestiže. Markraběnka dbala i o zájmy své země, což bylo zřetelné za slezských válek v letech 1742-1744, kdy aktivně bránila své majetky, aby se nestaly předmětem pruské politiky, která Bayreuthu nepřinesla žádný užitek.  Zabývala se rovněž vědeckým studiem a vedla filosofickou korespondenci s Voltairem; rozvíjela i své hudební nadání. Hrála na loutnu, byla autorkou řady hudebních i literárních děl. Mezi nejdůležitější náleží její paměti, mimořádně cenné jako bohatý historický pramen. Vilemína je psala v Bayreuthu do konce života, jako již zlomená a světem hluboce rozčarovaná osoba, čímž má její dílo hluboký emocionální náboj, především v hodnoceních (až výpadech) řady osob. Paměti nemají v soudobé Evropě analogie a často jsou jediným pramenem informací o postupimském dvoře či lidech z okolí Vilemíny, jejího bratra Fridricha aj. Historikové považují až na detaily dílo za věrohodný a objektivní zdroj informací..

Konec života, smrt.

Za sedmileté války se aktivně účastnila diplomacie, působíc jako oči a uši svého bratra Fridricha Velikého v jižním Německu až do své smrti v roce 1758. Až do konce s ním pilně korespondovala; jeho dopisy sestře jsou svého druhu diagnózou jeho psychického stavu po dobu trvání války. V jednom z posledních dopisů Fridrich píše: ""...vidím v tobě jediný vzor dokonalosti v tomto mizerném století.""  Vilemína zemřela 14. října roku 1758, v den, kdy její bratr Fridrich Veliký utrpěl porážku od rakouských vojsk v bitvě u Hochkirchu. Fridrich, zdrcený její smrtí, vybudoval v roce 1768 v Sanssouci u Postupimi "Svatyni přátelství" (německy "Freundschaftstempel"), v níž umístil Vilemínin pomník.

Potomci.

Z manželství Vilemíny a markraběte Fridricha se narodil jediný potomek, dcera:

Vilemína Pruská, německy "Friederike Sophie Wilhelmine von Preußen" (3. července 1709, Postupim – 14. října 1758, Bayreuth) byla rodem pruská princezna a sňatkem bayreuthská markraběnka.

Princess Wilhelmine of Prussia (Friederike Sophie Wilhelmine; 3 July 170914 October 1758) was a princess of the German Kingdom of Prussia (the older sister of Frederick the Great) and composer. She was the eldest daughter of Frederick William I of Prussia and Sophia Dorothea of Hanover, and granddaughter of George I of Great Britain. In 1731, she married Frederick, Margrave of Brandenburg-Bayreuth. The baroque buildings and parks built during her reign shape much of the present appearance of the town of Bayreuth, Germany.


Wilhelmina of Prussia, Princess of Orange

Biografie.

Původ, mládí.

Vilemína se narodila jako třetí dítě (jediná dcera) ze čtyř potomků pruského prince Augusta Viléma (1722–1758) (druhého syna pruského krále Fridricha Viléma I.) a jeho manželky Luisy Amálie Brunšvicko-Wolfenbüttelské.

Manželství, potomci.

4. října roku 1767 se v Berlíně provdala za nizozemského místodržitele Viléma V. Oranžského. Toto manželské spojení bylo dojednáno z podnětu strýce Vilemíny, pruského krále Fridricha II. Z manželství vzešlo pět potomků, první syn však zemřel den po narození a třetí dítě se narodilo předčasně mrtvé; dospělosti se dožili dcera a dva synové:

Politické aktivity.

Vilemína byla velmi inteligentní žena se značnými politickými ambicemi. Se svým strýcem, pruským králem Fridrichem Velikým, jehož byla oblíbenkyní, vedla čilou korespondenci s politickým zaměřením. Opírajíc se o jeho rady, dosáhla v Nizozemí politického vlivu.  Vilém V. Oranžský se dostal po roce 1781 do politického konfliktu s vlasteneckým hnutím ("Patrioti". Tyto demokratické síly zmohutněly po pro Holandsko neúspěšném konci Čtvrté anglo-holandské války (1780–1784) a Vilém byl jako generální velitel provincie sesazen - v roce 1785 byl přinucen opustit Haag a žádán o abdikaci;Vilemína ho přesvědčila, aby tak neučinil. V roce 1787 vypukla v Holandsku revoluce a Vilém přesídlil s dvorem do Guelders, provincie vzdálené od centra státu. Vilemína se v červenci roku 1787 vydala na provokativní cestu z Nimwegen, sídla oranžského dvora, do Haagu, její dřívější rezidence v Holandsku, aby zde sebrala dohromady své přívržence. V blízkosti Goudy jí byla cesta zatarasena. Princezna byla po krátkém uvěznění poslána zpět, poté co jí jeden z důstojníků, aniž by smekl klobouk, nabídl pivo a tabák. Vilemína žádala o zadostiučinění u svého bratra Fridricha Viléma II., jenž její potupu přijal za svou a vzal ji jako záminku pro diplomatické ultimátum Pruska vůči Holandsku. Když se Holansko zdráhalo, bylo 13. září roku 1787 obsazeno armádou o síle 20 000 mužů a moc oranžských místodržitelů byla opět nastolena. "Patrioti" prchli do Francie, kam se dostali právě ve vypjaté době počátku Velké francouzské revoluce, když byl svržen z trůnu král Ludvík XVI.  Vilemína povolala do funkce "Raadspensionaris" (Velký penzionář, obdoba regenta) schopného "Laurense Pietere van de Spiegela" a snažila se znovu o politický vliv. V roce 1795 se však podporováni Francií vrátili z Paříže "Patrioti" bojovat ve vlasti; panovníkem v Holandsku se jako král stal Napoleonův bratr Ludvík Bonaparte. Místodržitelský pár byl Francouzi v lednu 1795 vypuzen a uchýlil se do exilu do Anglie ke svému spojenci, bratranci Jiřímu III. Žili potom střídavě v Kew, Nassau a Braunschweigu, kde Vilém V. roku 1806 zemřel. Vilemína se po Napoleonově porážce v roce 1813 vrátila zpět do Nizozemí a dožila se toho, že roku 1815 byl její syn Vilém provolán nizozemským králem.

Smrt.

Vilemína zemřela 9. června roku 1820 ve věku 69 let. Pochována byla v Královské hrobce v Nieuwe Kerk v Delftu.

Frederika Žofie Vilemína Pruská (německy "Friederike Sophie Wilhelmine Prinzessin von Preußen"; (7. srpna 1751, Berlín – 9. června 1820, palác Het Loo, Apeldoorn) byla rodem pruská princezna a sňatkem manželka Viléma V. Oranžského (1748–1806), nizozemského místodržitele.

Princess Wilhelmina of Prussia ("Frederika Sophia Wilhelmina"; 7 August 1751 in Berlin – 9 June 1820 in Het Loo) was the consort of William V of Orange and the de facto leader of the dynastic party and counter-revolution in the Netherlands. She was the daughter of Prince Augustus William of Prussia and Luise of Brunswick-Wolfenbüttel. Wilhelmina was the longest-serving Princess consort of Orange.


Život.

Pocházel z Umbrie, na kněze byl vysvěcen v roce 1936. Deset let strávil jako farář na předměstí Říma. V roce 1947 se stal redaktorem liturgického časopisu "Ephemerides Liturgica", od roku 1949 přednášel liturgiku na Papežské městské univerzitě, později na Papežské lateránské univerzitě.  V roce 1948 ho papež Pius XII. jmenoval sekretářem Komise pro liturgickou reformu. V roce 1951 vydala tato komise nový obřad slavení Velikonoční vigilie, v roce 1955 obřady pro zbytek Svatého týdne, v roce 1961 vyšel nový breviář a v roce 1962 nový misál. V roce 1960, po vyhlášení druhého vatikánského koncilu, byl Bugnini jmenován sekretářem Papežské přípravné komise pro liturgii, která připravila konstituci Sacrosanctum concilium, hlavní dokument nové liturgické reformy. V roce 1964 byl jmenován sekretářem Koncilia pro zavedení liturgické konstituce, v níž působil až do jejího zrušení v roce 1975. V roce 1972 byl jmenován titulárním arcibiskupem dioklecianejským, což je spojené s titulem monsignore.  V roce 1976 byl vyslán jako pronuncius do Íránu, kde získal hlubokou znalost místní kultury. Napsal také dvě knihy, "La chiesa in Iran" (Církev v Íránu, 1982) a "La riforma liturgica 1948–1975" (Liturgická reforma 1948–1975, 1983).

Vnímání.

Bugnini jako hlavní autor značně diskutované nové podoby liturgie (mše Pavla VI.) zůstává v katolickém prostředí vysoce kontroverzní osobností, jeho podíl na reformách vyvolal značnou kritiku zejména ze strany katolických tradicionalistů.  Byl obviňován z toho, že sám byl svobodným zednářem. Spekulace o jeho příslušnosti ke svobodnému zednářství (svobodní zednáři jsou katolickou církví exkomunikováni latae sententiae, tj. činem samotným bez formálního vyhlášení exkomunikace) nejsou potvrzeny, sám je ve své knize "La riforma liturgica 1948–1975" odmítl.  Andrea Rose, významný italský liturgik tradicionalističtějšího směru, Bugniniho hodnotí jako "povrchního člověka bez jakékoli hloubky myšlení, loutku Pavla VI."

Annibale Bugnini (14. června 1912, Baschi, Umbrie – 3. července 1982, Řím) byl italský římskokatolický kněz, člen řádu lazaristů, vůdčí osobnost liturgické reformy proběhlé po druhém vatikánském koncilu.

Annibale Bugnini (14 June 1912 – 3 July 1982) was a Roman Catholic prelate. Ordained in 1936 and named archbishop in 1972, he was secretary of the commission that worked on the reform of the Catholic liturgy that followed the Second Vatican Council. Critics of the changes made to the Catholic Mass and other liturgical practices before and after Vatican II consider him a controversial figure. He held several other posts in the Roman Curia and ended his career as papal nuncio to Iran, where he acted as an intermediary during the Iran hostage crisis of 1979–1981.


Vývoj a popis.

Cílem vývoje rakety bylo nahradit hlavňové dělostřelectvo. Raketa měla vyplnit mezeru mezi dostřelem salvových raketometů a taktických raket. Raketa měla být schopna palby i na bodové cíle, pozdější zkušenosti však prokázaly, že raketa může být použita kvůli své přesnosti hlavně proti plošným cílům a to ještě musela být vybavena jadernou hlavicí s poměrně malým ekvivalentem TNT. Vývoj rakety byl zahájen v armádní agentuře pro rakety a řízené střely v Huntsville, stát Alabama společností Redstone Arsenal v červnu 1955. V červnu 1956 se uskutečnil první start rakety označené XM-47 Little John. Výroba raket značených XM-51 byla zahájena v roce 1957 u společnosti Douglas Aircraft Company. Během výroby byly provedeny úpravy, které vedly ke zkrácení délky rakety, snížení hmotnosti a zvětšení doletu rakety. Rakety Little John byly dodány k jednotkám v roce 1961. V tomto roce byly přeznačeny na M51 a později v roce 1963 na MGR-3A a zůstaly ve výzbroji americké armády do srpna 1969.  Raketa měla šípovou stabilizaci s pomocnou rotací. Pohybovala se k pozemnímu cíli neřízeně po balistické dráze nadzvukovou rychlostí. Raketa se skládala z bojové hlavice, sestavy raketového motoru a roznětky. Komponenty byly dodávány samostatně v přepravních kontejnerech a montovány uživatelem.  Little John se nelišil od rakety Honest John nejen svou velikostí, ale i stabilizací za letu. Raketa MGR-1 Honest John byla stabilizována pomocnou rotací, která jí byla udělena po vypuštění ze startovacího zařízení. Raketa Little John byla stabilizována rotací rakety ještě na startovacím zařízení těsně před jejím odpálením. Tato metoda stabilizace byla nazvána „spin-on-straight-rail“ (SOSR). Systém byl vyráběn společností Douglas Aircraft Company.  Střela a vypouštěcí systém byly lehké konstrukce a bylo je možné lehce převážet vrtulníkem, jinými letouny nebo v přívěsu za vozidlem. Rakety začaly být vyřazovány v červenci 1967. Během programu bylo vyrobeno 500 raket.

Uživatelé.

Spojené státy americké

Specifikace.

"Technické údaje pocházejí z publikace „Vojenské Rakety“ a webu „flightglobal.com“".

Odkazy.

Související články.

MGR-1 Honest John

MGR-3 Little John byl americký dělostřelecký raketový systém navržený a zařazený do služby u americké armády (US Army) během 50. a 60. let 20. století. Raketa byla přepravována na vypouštěcím zařízení XM34 a mohla nést jak jadernou tak konvenční hlavici. Původně bylo zamýšleno používat raketu u výsadkových a průzkumných jednotek kvůli její snadné přepravě vrtulníkem nebo v závěsu za džípem. Byla vyvinuta z těžší samohybné taktické rakety MGR-1 Honest John.

The MGR-3 Little John was a free flight artillery rocket system designed and put into service by the U.S. Army during the 1950s and 1960s.


Život a dílo.

Narodil se v Normandii, ve městě Granville, do rodiny obchodníka s hnojivy. Později studoval mezinárodní vztahy a diplomacii, ale po škole se začal živit jako galerista. Až v roce 1946 Christian Dior s pomocí textilního magnáta Marcela BOUSSAC založil v Paříži svůj módní dům. Za 12 let se mu podařilo rozšířit své podnikatelské aktivity do dalších 15 zemí a zaměstnat více než 2 000 lidí.  Dior je především známý pro svůj „New Look“, který uvedl v roce 1947. Ve svých módních kreacích zdůrazňoval ženskost. Jeho šaty měly úzká ramena, zúžený pas, zdůrazněná prsa a dlouhou, širokou sukni. "New Look" znamenal revoluci v dámském odívání a opět udělal z Paříže centrum světové módy. Značka Christian Dior se stala synonymem pro klasickou eleganci, nastiňující ženskost a krásu. V roce 1953 byl u Diora zaměstnaný mladý Francouz Yves Saint Laurent jako jeho asistent.  Diorův život byl poznamenán hektickým životním stylem, neustálými hádkami a konflikty s jeho rodinou pro jeho homosexualitu. Špatné vztahy měl zejména se svým bratrem Raymondem, který ho již v dětství tyranizoval zavíráním do tmavého sklepa. Christian měl v oblibě svou neteř, Raymondovu dceru Françoise. Z té se však stala nadšená přívrženkyně nacismu a obviňovala Diorovy židovské manažery ze spiknutí proti jejímu strýci. Podle francouzského dědického práva měl po Diorově smrti (protože neměl děti ani žijící rodiče) jeho majetek dědit jeho bratr, ale po hádkách s Raymondem i Françoise se Dior rozhodl svou rodinu vydědit.  Christian Dior zemřel na dovolené v Itálii, v dvaapadesáti letech na srdeční selhání. Po jeho smrti se Yves Saint Laurent stal uměleckým ředitelem jeho módního domu a zachránil ho před krachem.

Společnosti a značky.

Jméno Christiana Diora nese i jedna z největších společností vyrábějících módní oblečení – Christian Dior S. A. Společnost vlastní divizi "Christian Dior Couture", která vyrábí jedny z nejžádanějších produktů "haute couture ", ale i konfekci "(prêt-à-porter)", doplňky, kosmetiku a parfémy. Součástí společnosti je i divize "Dior Homme" vyrábějící pánskou konfekci.  Christian Dior SA provozuje celkem 160 butiků po celém světě, a v blízké budoucnosti plánuje otevřít další. Mimo jiné je držitelem 42,5% podílu ve společnosti LVMH, která je považována za giganta v oblasti luxusních výrobků. Sídlo společnosti je v Paříži.

Svět vůní Christian Dior.

Christian Dior se zapsal do srdcí lidí svou výjimečností, citem pro módu a také vůněmi. Jeho první vůni inspirovala první módní kolekce, která vznikla v roce 1947, při níž jej inspirovaly jeho milované květiny. Úspěch této kolekce předurčil vznik první vůně – Miss Dior. Diorovým přáním bylo vytvořit vůni, která by voněla láskou, ale nevěděl, jak by ji pojmenoval. Inspirací se mu stala jeho sestra, která za ním přišla do nově otevřeného salonu a tehdy Mitza Bricardová vykřikla: „Podívejte, tam přichází Miss Dior! Miss Dior! Tak se bude jmenovat první parfém!“  Další vůní, v pořadí druhou, byla vůně Diorama, která vznikla o dva roky později a pro značku Dior ji vytvořil Edmond Roudnitska. Převrat ve světě vůní nastal v roce 1953, kdy Edmond Roudnitska vytvořil pro Diora opět novou vůni – Eau de Cologne Fraiche, která byla první unisex vůní v dějinách.  Snem Diora byla vůně, která by byla založena na vůni konvalinek. Tak se i stalo, a novou vůní Diora se stala Diorissimo.  60. léta přinesla poprvé kompletní péči pro pány – Eau Sauvage, která obsahovala kromě parfému i vodu před a po holení, pudr, balzám a mýdlo.  Roku 1972 vznikla nová květinová vůně Diorella.  Koncem 80. let Dior objevil kouzlo orientální vůně Dioressence, která byla určena pro smyslné, podmanivé ženy. V roce 1980 představil Dior druhou pánskou vůni Jules.  Rok 1985 – společnost se rozhodla o inovaci – nový flakon, nové jméno – a tak vznikla vůně Poison. Úspěch Poisonu byl globální a tak pokračování na sebe nenechalo dlouho čekat – k Poisonu přibyly Tendre Poison, Hypnotic Poison, Pure Poison a Midnight Poison. Ambice se projevily brzy, a tak se v roce 1988 zrodila další pánská vůně – Fahrenheit. V roce 1991 přišla na trh nová vůně pro ženy Dune, která v sobě ukrývala harmonii s přírodou, květinovou a mořskou kompozici.  Konec dvacátého století znamenal návrat k původním hodnotám, a v tomto období se představila nová vůně, asi ta nejznámější – J'adore. Dalším projektem při kolekci rtěnek Dior Addict se stala vůně Dior Addict. V Queen of the Night, která následovala po Dior Addict, se spojuje jamajský květ s kaktusy, doplněné o jemnou vanilku. Tato kompozice propůjčila parfému jedinečnost.  Výročí narození Christiana Diora se stala vhodnou příležitostí ke znovuzrození Miss Dior s novým názvem Miss Dior Chérie.

Christian Dior (21. ledna 1905 Granville, Francie – 24. října 1957 Montecatini, Itálie) byl jedním z nejvlivnějších francouzských i světových módních návrhářů.

Christian Dior (; 21 January 1905 – 23 October 1957) was a French fashion designer, best known as the founder of one of the world's top fashion houses, also called Christian Dior, which is now owned by Groupe Arnault. His fashion houses are now all around the world.


Životopis.

Od roku 1923 do roku 1925 studovala na umělecké škole ve Württembergu (nyní Národní akademie výtvarných umění ve Stuttgartu), katedře obrazového umění u profesora F. Ernsta H. Schneidlera. Po krátkodobém působení v oboru byla inspirována fotografií Edwarda Westona a Paula Outerbridge a změnila své zaměření na fotografii. Pak se přestěhovala do Berlína, kde v letech 1925 až 1926 tam a ve Wuppertalu vznikly její první komerční grafické práce (knižní grafika, layout a reklama). Svou první výstavu měla ve Wuppertalu v roce 1926. Na doporučení Otty Umbehra pracovala v letech 1927-1928 na několika fotografických studiích v soukromém ateliéru Waltra Peterhanse v Berlíně. Díky Peterhansovi se setkala s Ellen Rosenbergovou. Dvojice si v bývalé Peterhansově výtvarné dílně vybudovala fotografický ateliér, kde pořizovaly portrétní a reklamní fotografie a pojmenovali ji po svých dvou přezdívkách "Ringl" (Stern) a "Pit" (Rosenberg). V roce 1930 následovala první reklamní práce ve spolupráci s obrazovou agenturou "Mauritius". Ve stejném roce a ještě v letech 1932-1933 navštěvovala fotografický kurz Waltra Peterhanse v Bauhausu v Dessau a v Berlíně.  Po převzetí moci Národním socialismem v roce 1933 Stern emigrovala do Londýna. Do roku 1936 pracovala jako grafik na volné noze a reklamní fotografka. V těchto letech vznikly portréty, mimo jiné i takových osobností jako byli Bertolt Brecht, Helene Weigel a Karl Korsch.  V roce 1935 se vdala za argentinského fotografa Horacio Coppola (1906–2012), který také studoval v Bauhausu. V roce 1936 se jim narodila dcera Silvia a v témže roce se odstěhovali do Argentiny. V Buenos Aires si v roce 1937 otevřeli s Coppolou reklamní fotografické studio. Jejich moderní dům s ateliérem v Ramos Meija nedaleko Buenos Aires, se stal místem setkávání pro umělce, pokrokové spisovatele a intelektuály, jako byli Jorge Luis Borges, Pablo Neruda, Renate Schottelius, Clément Moreau, María Elena Walsh a psychoanalytička Marie Langer.  Od roku 1948 do roku 1950 pracovala na progresivním urbanickém plánu "Plan de Buenos Aires". Od roku 1956 do 1970 pracovala v argentinském Národním muzeu výtvarných umění v Buenos Aires, a také jako fotografka v oddělení v oddělení pro restaurování.  Od roku 1959 do 1960 působila jako odborný asistent fotografie na Univerzitě Resistencia del Chaco.  Jako fotografka pracovala až do roku 1985.

Výstavy.

Výběr výstav:

Grete Stern (9. května 1904, Elberfeld – 24. prosince 1999 Buenos Aires) byla německá fotografka a designérka, jejím manželem byl Horacio Coppola. Známou na mezinárodní úrovni se stala ve 30. letech díky spolupráci s umělkyní Ellen Auerbach (tehdy ještě Ellen Rosenberg). Společně založili fotostudio "ringl + pit". Její díla byla považována za významnou inovaci v portrétní a reklamní fotografii, ovlivnila celou řadu evropských a amerických umělců. Svým dílem se řadí mezi klasiky, jako jsou Horacio Coppola, Annemarie Heinrich, Anatole Saderman nebo Juan Di Sandro.

Grete Stern (9 May 1904 – 24 December 1999) was a German-Argentine photographer. Like her husband Horacio Coppola, she helped modernize the visual arts in Argentina, and presented the first exhibition of modern photographic art in Buenos Aires, in 1935.


Historie.

První písemná zmínka o městě pochází z roku 1244, ale město Ysted bylo osídleno již dříve. Hlavní kostel města, kostel sv. P. Marie (Sancta Maria kyrka), pochází z první poloviny 13. století. Františkánský klášter sv. Petra (Gråbröderklostret) je jedním z nejlépe dochovaných středověkých klášterů ve Švédsku a dnes v něm sídlí městské muzeum. Ve staré části města je mnoho zachovalých domů ze 17. a 18. století. Ekonomickým základem pro rozvoj města bylo rybaření a obchodování se sledi. Sledi se v jižních části Baltského moře v pozdním středověku vyskytovali ve velkém množství, ale jejich stav se náhle prudce snížil v roce 1500.

Doprava.

Do města Ystad se dá přijet trajektem z dánského ostrova Bornholm a polského Svinoústí. Ystad je také zastávkou na železniční trati Malmö – Tomelilla – Simrishamn. Autobusem se dá dojet do významného přístavního města Trelleborgu, odkud jezdí trajekty do Sassnitzu, Rostocku a Lübecku.

Ystad jako poutní místo pro fanoušky detektivek.

Do města Ystad umístil děj svých detektivek spisovatel Henning Mankell, který vymyslel postavu policisty Kurta Wallandera. Náměstí, ulice a restaurace, které jsou uvedeny v knihách, existují také v reálném světě ve městě Ystad. Např. dům Kurta Wallandera, postavený z červených cihel, se nachází v ulici Mariagatan č. 10. Z tohoto důvodu se stal Ystad od roku 1990 oblíbeným poutním místem pro čtenáře detektivek spisovatele Henninga Mankella.

Sport.

Ystad býval dějištěm závodů v hodu diskem, kterých se účastnili i bývalí světoví rekordmani a olympijští medailisté Ricky Bruch a Jay Silvester, kteří se tu snažili o překonání světových rekordů a dosáhli hodnotných výkonů. Jay Silvester zde 10. června 1971 hodil 70,04 m a Ricky Bruch tu 27. října 1984 hodil 69,86 m. Ricky Bruch, který nedaleko Ystadu bydlel, ve zdejší nemocnici dne 30. května 2011 zemřel.

Partnerská města.

Ystad podepsal smlouvy o spolupráci s těmito městy:

Ystad je město v jižním švédském regionu Skåne na pobřeží Baltského moře. Region Skåne náležel až do roku 1658 Dánsku, ale na základě podepsání tzv. roskildského míru připadl Švédsku. Město Ystad je hlavním městem stejnojmenného okresu. Kvůli významným gotickým památkám byl Ystad zařazen mezi města na Evropské cestě cihlové gotiky.

Ystad () (older ) is a town and the seat of Ystad Municipality in Skåne County, Sweden. Ystad had 18,350 inhabitants in 2010. The settlement dates back to the 11th century and has become a busy ferryport, local administrative centre and tourist attraction. The detective series "Wallander", created by Henning Mankell, is set primarily in Ystad.  In 1285, the town's name was written "Ystath". Its original meaning is not fully understood, but the ""y"" is probably related to an old word for the yew tree, while "-stad" is "town", or "place".


Životopis.

Narodil v Queens v New Yorku v židovské rodině. Po roce se s rodiči přestěhoval do Fountain Hills v Arizoně. Poté přesídlili do většího města, do Scottsdale v Arizoně. Navštěvoval střední školu Horizon, kde byl hlavním zpěvákem školního sboru. Po maturitě se přestěhoval do Los Angeles, aby se mohl věnovat své herecké kariéře. Max má mladšího bratra Jaka, který se narodil v roce 1992.

Kariéra.

Po několika různých rolích ve školních představení byl obsazen do malé vedlejší role školního sportovce a rváče Dava Karofskyho v televizním seriálu "Glee". Autor "Glee", Ryan Murphy byl zaujat jeho hraním a chtěl s ním více spolupracovat, a tak mu roli výrazně rozšířil.  V epizodě vysílané v listopadu 2010 s názvem "Nepolíbená" (angl. "Never Been Kissed"), je prozrazeno, že Karofsky pod svou výbušnou povahu skrývá homosexualitu. Adler se předtím ptal na motivaci své postavy, ale byl velmi překvapen scénou, kdy Karofsky políbí předmět svého šikanování, studenta Kurta Hummela (Chris Colfer). Na to dostal kladné odezvy přes sociální sítě Twitter, Tumblr a Facebook a komentoval to, že byl „rád, že představuje tak velkou skupinu lidí“.  Vysvětlil to, když řekl: „V posledních pár dnech jsem dostal mnoho děkovných zpráv od lidí z celého světa, protože buď jsou jako Karofsky, byli jako Karofsky nebo znají někoho jako on. Nyní jeho postava přestala se šikanováním a mezi ním a Kurtem panuje klid, ale zůstává nadále uzavřený“.  V říjnu 2013 bylo oznámeno, že Max si zahraje roli Tanka v seriálu "Záměna".  V roce 2014 si zahrál ve filmu "Believe Me".

Osobní život.

Max Adler se v roce 2013 zasnoubil v Římě se svojí dlouhodobou přítelkyní Jennifer Bronstein. Vzal si ji v prosinci 2015.

Max Adler (* 17. ledna 1986, Queens, New York, USA) je americký herec. Mezi jeho nejznámější role patří Dave Karofsky v seriálu "Glee" či Tank v seriálu "Záměna".

Max Adler (born January 17, 1986) is an American actor. He is best known for his role as Dave Karofsky on the television series "Glee" (2009–2015).


Příčiny války.

Před první světovou válkou bylo celé území dnešního Lotyšska součástí Ruského impéria. Rusové se pokoušeli místní lotyšskou populaci rusifikovat a Lotyši neměli žádnou moc na chodu vlastního území. Po vypuknutí války Němci zaútočili na území Litvy a fronta mezi carskou armádou a německým vojskem ustálila až na území Lotyšska. V roce 1917 vznikla Provizorní livonská rada na území neokupovaném Němci a první volby do ní vyhráli bolševici. Po Říjnové revoluci moc bolševiků výrazně vzrostla, a začali tak likvidovat veškeré odpůrce. Při další německé ofenzívě v roce 1917 byla dobyta Riga a v únoru 1918 už Německo ovládalo celé území Lotyšska. Bolševické Rusko využilo odporu Lotyšů k carskému režimu a prezentovalo Německé císařství jako stejné zlo. Podařilo se tak vytvořit lotyšskou armádu, která bojovala proti Němcům po boku bolševiků.  Německá armáda na východní frontě dominovala a bolševici byli nuceni uzavřít v roce 1918 Brestlitevský mír. Sovětské Rusko tak podstoupilo Německu Estonsko, Lotyšsko a velkou část Ukrajiny. V Pobaltí byl vytvořen německý loutkový stát Spojené baltské vévodství, ve kterém držela moc místní německá šlechta. Hlavním městem se stala Riga.

Průběh války.

1918.

11. listopadu 1918 oficiálně skončila první světová válka, a tím byl anulován i Brestlitevský mír. Německá armáda, která do té doby celé Pobaltí okupovala, se začala stahovat zpátky do Německa a vzniklo tak mocenské vakuum. Dne 17. listopadu 1918 se sešel první lotyšský zákonodárný orgán pod jménem "Lotyšská lidová rada" a vznikla tak provizorní vláda. Předsedou se stal pozdější první prezident Lotyšska Jānis Čakste a premiérem Kārlis Ulmanis. Lotyšsko vyhlásilo oficiálně nezávislost o den později v Rize.  Spojené baltské vévodství se v podstatě zhroutilo a jeho Regentská rada byla na konci listopadu 1918 rozpuštěna. Místní Němci ale nebyli odhodláni se vzdát a vytvořili společně se zbývajícími jednotkami německého císařství Zeměbranu (německy: Baltische Landeswehr), která začala bojovat proti nově vzniklému státu.  Nestabilní situace využili bolševici, kteří chtěli celé Pobaltí opět připojit k Rusku. Na začátku prosince 1918 zaútočila Rudá armáda na Lotyšsko a 17. prosince 1918 vznikla v sovětském Rusku vláda tzv. Lotyšské socialistické sovětské republiky. Tato exilová vláda byla zformována lotyšskými komunisty, kteří chtěli zavést vládu proletariátu v Lotyšsku. Do jejího čela se postavil právník Pēteris Stučka.

1919.

Nově zformovaný lotyšský stát neměl vybudovanou silnou armádu, takže od začátku války šel od porážky k porážce. Početně větší a lépe vyzbrojená sovětská armáda donutila prozatímní vládu k ústupu do Liepāji na západ země. Lotyši se v nastalé situaci spojili s dříve nepřátelskou německou Zeměbranou. Přesto ale na konci ledna 1919 ovládala prozatímní vláda už jen Liepāju a její blízké okolí. Spojenému vojsku Lotyšů a Němců se ale nakonec podařilo zastavit sovětský postup a stabilizovat frontu. V březnu spojenecká armáda Lotyšů a Němců přešla do protiútoku a postoupila až k městu Saldus. Rudá armáda začala mít výrazné problémy se svou lotyšskou částí, protože Lotyši už nebojovali proti Němcům, ale i proti vlastním lidem.  Postupu spojených lotyšsko-německých vojsk využila německá šlechta a vyvolala v Liepāje puč. Převzala moc v prozatímní vládě a členové svržené lotyšské prozatímní vlády se zachránili pouze úprkem na parník Saratow. Nová vláda ale nezískala podporu žádného evropského státu ani místního obyvatelstva. Tím spojenectví Lotyšů s Němci definitivně skončilo. Německá Zeměbrana v květnu 1919 obsadila Rigu, a tak Lotyšsko v krizové situaci požádalo o pomoc Estonsko. Estonská vláda odpověděla vysláním 3. divize pod velením generála Ernsta Põddera. Němci mezitím dorazili k městu Cēsis na severu Lotyšska. Zde došlo k jedné z největších a nejdůležitějších bitev jak Lotyšské, tak i Estonské osvobozenecké války, která vešla do dějin jako bitva o Cēsis. Spojenecká vojska Lotyšska a Estonska dokázala porazit německou Zeměbranu, která utrpěla obrovské ztráty. Debakl u Cēsis donutil Němce podepsat klid zbraní a předat Rigu do lotyšských rukou.  Zbytky Zeměbrany se začlenily do Západoruské dobrovolnické armády, kterou vedl kozácký vůdce Pavel Bermondt-Avalov. Armáda byla sice součástí armád bělogvardějců, které bojovaly proti bolševikům, ale její vojáci byli z tří čtvrtin Němci (bývalí ruští zajatci nebo vojáci poražené Zeměbrany). Takže Bermondt-Avalov se spíše zabýval potlačováním národnostních hnutí v Pobaltí, než bojem s bolševiky. V říjnu zahájila Západní ruská dobrovolnická armáda útok na Rigu. Útok byl však neúspěšný a bělogvardějci museli zanedlouho čelit protiútoku spojené armády Lotyšska a Estonska, která byla podporována britským námořnictvem. V listopadu byla Lotyši osvobozena Riga a dobrovolnická armáda byla definitivně rozprášena u Radviliškis v Litvě. Zbytky dobrovolnické armády byly následně evakuovány do Německa.

1920.

Po zažehnání hrozby ze strany Němců se pozornost Lotyšů upřela na východ země, který byl pod kontrolou bolševiků. Lotyši našli velice významné spojence v Polácích. Nově vzniklá Druhá Polská republika už od počátku své existence bojovala se sovětským Ruskem o území mezi Vilniusem a Lvovem. Spojené vojsko Poláků a Lotyšů se postavilo bolševické armádě v bitvě u Daugavpilsu, kde dosáhli spojenci drtivého vítězství. Rusko bylo nuceno požádat Polsko o klid zbraní a stáhlo se z území Lotyšska. V půlce ledna rezignovala vláda Lotyšské socialistické sovětské republiky a její vůdci prchli do Ruska.

Konec války.

V dubnu 1920 se konaly první svobodné volby a lotyšský parlament se poprvé sešel 1. května 1920. V červnu byl podepsán mír s Německem a 11. srpna 1920 oficiálně válka skončila s Ruskem Rižským mírem. Mír byl dokument s 22 částmi. První částí dokumentu bylo zaručení míru po podpisu smlouvy, druhý deklaroval nezávislost Lotyšska a třetí určoval vymezení státních hranic mezi Ruskem a Lotyšskem. V 11. části bylo dokonce zavázání Ruska platit reparace lotyšskému státu.

Lotyšská osvobozenecká válka, příp. Lotyšská válka za nezávislost (lotyšsky "Latvijas brīvības cīņas") byla sérií konfliktů, kde na jedné straně stála armáda nově vzniklého lotyšského státu a na druhé bolševické Rusko a nezávisle na něm i jednotky místních baltských Němců. Válka vypukla 5. prosince 1918 po vyhlášení lotyšské nezávislosti a skončila podpisem Rižského míru v srpnu 1920, který zaručoval Lotyšům existenci jejich nového státu.

The Latvian War of Independence (), sometimes called the Latvia's freedom fights () or the Latvian War of Liberation (, "War of Latvian Liberation"), was a series of military conflicts in Latvia between 5 December 1918, after the newly proclaimed Republic of Latvia was invaded by Soviet Russia, and the signing of the Latvian-Soviet Riga Peace Treaty on 11 August 1920.  The war can be divided into a few stages: Soviet offensive, German-Latvian liberation of Kurzeme and Riga, Estonian-Latvian liberation of Vidzeme, Bermontian offensive, Latvian-Polish liberation of Latgale.  The war involved Latvia (its provisional government supported by Estonia, Poland and the Western Allies—particularly the navy of United Kingdom) against the Russian SFSR and the Bolsheviks' short-lived Latvian Socialist Soviet Republic. Germany and the Baltic nobility added another level of intrigue, initially being nominally allied to the Nationalist/Allied force but attempting to jockey for German domination of Latvia. Eventually tensions flared up after a German coup against the Latvian government, leading to open war.  Following a cease-fire, a ploy was developed by the Germans, nominally dissolving into the West Russian Volunteer Army led by Gen. Pavel Bermont-Avalov. This West Russian Volunteer Army included Germans and former Russian prisoners of war nominally allied with the White Army in the Russian Civil War, but both Bermondt-Avalov and von der Goltz were more interested in eliminating the nationalists than fighting the Bolsheviks.  Certain episodes of the Latvian Independence War were also part of the Polish-Soviet War, particularly the Battle of Daugavpils.


Organizace.

S cenami EBBA přišla Evropská komise. Udělují se za celou Evropskou unii. Vítěze cen vybírá a slavnostní ceremoniál jejich udělování pořádá nizozemská organizace Noorderslag Foundation, jejímž úkolem je propagovat evropskou populární hudbu.

Kritéria pro výběr vítězů.

Zpěváci nebo skupiny nominovaní na cenu EBBA se vybírají na základě těchto kritérií:

Cena publika.

Kromě „hlavní“ ceny se od roku 2010 na základě veřejného internetového hlasování vyhlašuje Cena publika. První vítězem se stal belgický zpěvák Milow. V roce 2011 vyhrála německá rock'n'rollová skupina The Baseballs.

Ceremoniál předávání cen.

Od roku 2009 se slavností ceremoniál předávání cen koná vždy v lednu, během festivalu Eurosonic Noorderslag, v nizozemském Groningenu. Večer uvádí moderátor BBC a hudebník Jools Holland. Během večera (jako ostatně i na celém festivalu) musejí ocenění interpreti vystoupit živě. Hosty programu jsou také vítězové předchozích ročníků. Večer přenáší nizozemský veřejnoprávní televizní kanál NOS/NTR a pořad vysílá kanál NET3. Lze jej sledovat na několika evropských televizních kanálech.

Kontext.

S myšlenkou cen EBBA přišla Evropská komise a první ročník se konal v roce 2004. Cílem cen je propagovat evropské interprety populární hudby za hranicemi jejich země a upozornit na bohatost a rozmanitost evropské hudby. Ceny EBBA jsou udělovány s podporou programu „Kultura“ Evropské unie. Jeho cílem je vyšší mobilita umělců a pracovníků z oblasti kultury, méně překážek bránící mobilitě kulturní tvorby a uměleckých děl a intenzivnější mezikulturní dialog.

Ceny EBBA 2012.

Cena publika: Selah Sue

Ceny EBBA 2011.

Cena publika: The Baseballs

Ceny EBBA 2010.

Cena publika: Milow

Každoročně se cenou EBBA (European Border Breakers Awards) odměňuje deset začínajících zpěváků nebo hudebníků, kteří už mají své publikum i mimo svou zemi (vydali v uplynulém roce už své první mezinárodní Název alba). Cenu EBBA např. obdrželi Adele, Tokio Hotel, The Baseballs, Zaz, Lykke Li, Milow, Katie Melua, Damien Rice, Caro Emerald, Stromae nebo Mumford and Sons.

The European Border Breakers Award (EBBA) was an annual prize awarded to recognise the success of ten emerging artists or groups who reached audiences outside their own countries with their first internationally released album in the past year. Winners of a European Border Breakers Award include Adele, Dolores O'Riordan, MØ, Tiziano Ferro, Lykke Li, Katie Melua, Damien Rice, Mumford and Sons and Dua Lipa. In 2019 the prize was renamed as Music Moves Europe Talent Awards.


Hudební kariéra.

James hrál na kytaru a bicí na několika sólových albech svého otce, včetně "Flaming Pie" (1997) a "Driving Rain" (2001). Na albu "Flaming Pie" má v písni "Heaven on a Sunday" kytarové sólo. Na albu "Driving Rain" má v písni "Back In The Sunshine Again" další kytarové sólo a v písni "Spinning On An Axis" hraje na bicí. Obě tyto písně napsal společně se svým otcem. Dále hraje na sólovou kytaru také na posmrtném albu své matky, které vyšlo v roce 1998 pod názvem "Wide Prairie".  V roce 2005 doprovázel svého otce na jeho turné The 'US' Tour po Severní Americe.  Dne 14. listopadu 2009 James poprvé vystoupil sám v Americe, a to sice ve Fairfield Arts & Convention Center, během čtvrtého výročního víkendu pro světový mír a meditaci Davida Lynche v Fairfieldu v Iowě.

Soukromý život.

James se narodil v Londýně. Pojmenován byl po svém dědečkovi Jimovi McCartneym a po svém otci, jehož celé jméno zní James Paul McCartney, ale také po Lindině matce Louise Eastman Linder. Prvních dva a půl roku svého života strávil na cestách, zatímco jeho rodiče cestovali s jejich kapelou Wings. Po rozpadu kapely v roce 1980 se rodina usadila v Rye ve Východním Sussexu. Zde James navštěvoval místní státní střední školu Thomas Peacocke Community College. V roce 1989 se společně se svými staršími sestrami Mary McCartney a Stellou McCartney znovu připojil k rodičům na světové turné. Ve svém vzdělávání pokračoval s učitelem na cestách.  V roce 1993, při oslavách svých šestnáctých narozenin, si šel James s kamarády zaplavat do moře. Najednou se však zhoršilo počasí a vodní proudy ho začaly odnášet pryč. Když k místu dorazili Paul, Linda a Stella nikde už Jamese neviděli. Ten naštěstí za nedlouho sám doplaval ke břehu.  Dne 17. dubna 1998 v Tucsonu v Arizoně, byl James se svým otcem a sestrami u své matky, když zemřela na rakovinu prsu, která ji byla diagnostikována v roce 1995. Ten stejný rok absolvoval Bexhill College, blízko svého domova ve Východním Sussexu, kde pokračoval ve studiu umění.  V roce 1999 se James objevil na přehlídce své sestry Stelly. Byla to první přehlídka po smrti jeho matky.  V roce 1995 James představil svou sestru Mary televiznímu producentovi Alistairovi Donaldovi, za kterého se později provdala. James má šest synovců a dvě neteře: čtyři synové od Mary Arthur Alistair Donald (* 3. dubna 1999), Elliot Donald (*1. srpna 2002), Sam Aboud (*11. srpna 2008) a Sid (* 3. září 2011), od Stelly pak syn Miller Alasdhair James Willis (* 25. února 2005), její dcera Bailey Linda Olwyn Willis (* 8. prosince 2006), syn Beckett Robert Lee Willis (* 8. ledna 2008) a dcera Reiley Dilys Stella Willis (* 23. listopadu 2010). Stejně jako jeho starší nevlastní sestra Heather McCartney, žije i on poměrně soukromý život, na rozdíl od své sestry Stelly, která je známá módní návrhářka a Mary zase fotografka. James má ještě jednu mnohem mladší nevlastní sestru Beatrice Milly McCartney, která se narodila v roce 2003 Paulovi a jeho druhé ženě Heather Mills.

Hnutí za práva zvířat.

V roce 1999 James, který je vegan napsal dopis guvernérovi Wisconsinu, aby se pokusil zabránit společnosti Dairy Expo v prodeji mléka, s tím, že kravské mléko je pro telata a ne pro lidi.

James Louis McCartney (* 12. září 1977 Londýn) je britský hudebník, skladatel a sochař, žijící v Londýně. Je jediným synem skladatele a bývalého člena The Beatles Paula McCartneyho a jeho první ženy, rockové fotografky a aktivistky za práva zvířat Lindy McCartney. Dne 21. září 2010 vydal James svoje první album pod názvem "Available Light".

James Louis McCartney (born 12 September 1977) is a British musician and songwriter. He is the only son of songwriter and former Beatle Paul McCartney. He has contributed to a number of solo albums by his parents, including "Flaming Pie" (1997) and "Driving Rain" (2001) by Paul McCartney and "Wide Prairie" (1998) by Linda McCartney. He has released two EPs and two albums. His most recent, "The Blackberry Train", was released on 6 May 2016.


Historické pozadí.

Před první světovou válkou bylo celé území Pobaltí součástí carského Ruska. Civilní moc drželi v rukou převážně Rusové a vrchní třídou byli baltští Němci. Byly to převážně šlechtici s velkými majetky, jejichž předkové přišli do Pobaltí za existence státu Německých rytířů v průběhu 12. - 15. století. Místní obyvatelstvo, které tvořili převážně Litevci, Lotyši a Estonci bylo pod silným vlivem rusifikace a nepodílelo se na spravování své země. Reakcí na to bylo vytvoření mnoha národnostních osvobozeneckých hnutí po celém Pobaltí.  Na začátku první světové války se podařilo Němcům obsadit území celé Litvy a polovinu Lotyšska. Po říjnové revoluci v roce 1918 uzavřeli bolševici s Německem Brestlitevský mír. Na jeho základě připadl Německu zbytek Pobaltí. Němci vytvořili v Pobaltí svůj loutkový stát tzv. Spojené baltské vévodství, kde moc v rukou držela místní německá šlechta.  Konec války přinesl porážku Německa. Dohodové státy souhlasily se setrváním německých jednotek v Pobaltí za účelem boje se sovětským Ruskem. K těmto jednotkám patřila i později vytvořená Západoruská dobrovolnická armáda. Němce od začátku více zajímalo udržení své mocenské základny v pobaltských státech než boj s bolševiky, a tak vznikla pod vedením generála Rüdigera von der Goltz oficiální armáda pobaltských Němců. Z počátku byla armáda generála von der Goltz spojenec s místními vládami v boji proti bolševikům. Však jak bylo nebezpečí zažehnáno a Rusové vytlačeni z Pobaltí, hned se obrátili proti svým spojencům. Armádě se dokonce podařilo svrhnout prozatímní vládu v Lotyšsku, instalovat svoji vlastní a dobýt Rigu. Však zanedlouho poté byla německá armáda poražena spojeným estonským a lotyšským vojskem v bitvě o Cesis v červnu 1919.

Vznik Západoruské dobrovolnické armády.

8. února 1919 vzniká v Salzwedelu v Německu armáda o 5000 vojácích. Vojáci jsou většinou rekrutováni z bývalých německých vojáků padlých do zajetí v na východní frontě a v Pobaltí se k ní přidávají jednotky baltských Němců. Velitelem armády se stává kozácký náčelník Pavel Bermondt-Avalov. Západoruská dobrovolnická armáda vyhlásí, že se přidává k armádám bělogvardějců pod velení admirála Kolčaka v boji proti bolševikům. Však vojsko, jež je z 75% tvořeno Němci, se zaobírá především problémem, jak udržet německou moc v Pobaltí. Přihlášení k bělogvardějcům je tak spíše divadlo, aby armáda zakryla svůj skutečný cíl před státy Dohody.

Boje v Pobaltí.

Z Německa byla armáda dopravena do Lotyšska vlakem a zapojila se po boku baltských Němců generála von der Goltz do bojů proti nově vznikajícím pobaltským státům. Podílela se na i dobytí Rigy. Po porážce vojska baltských Němců v bitvě o Cesis se do Západoruské dobrovolnické armády začlenil i zbytek armády generála von der Goltz. Armáda tak dosáhla počtu přes 50 000 mužů. V říjnu podnikla armáda útok na území Litvy a Lotyšska. Podařilo se jí obsadit sever Litvy a dokonce opět dobyla Rigu. Lotyši v nastalé situaci požádali o pomoc sousední Litvu a Estonsko. Kladně odpověděla na prosbu estonská armáda. Litva, která v té době měla úzký vztah s Německem, prosbu o pomoc odmítla. Za přislíbení odstoupení ostrova Ruhnu Estonsku poslala estonská vláda do Lotyšska dva obrněné vlaky.

Porážka armády.

V listopadu začala spojenecká armáda Lotyšska a Estonska postupně vytlačovat dobrovolnickou armádu z území Lotyšska. Riga byla opět bezpečně v rukou Lotyšů. Velkou měrou se na úspěšném tažení podílelo britské námořnictvo, které podporovalo spojence dělostřeleckou podporou z bitevních lodí. Nakonec musela armáda generála Bermont-Avalova ustoupit až na území Litvy. Koncentrovala se u významného železničního uzlu Radviliškis. Zde byla napadena litevskou armádou a utržila rozhodující porážku.  Do situace se následně diplomaticky vložily státy Dohody a zprostředkovaly klid zbraní. Francouzský generál Henri Niessel zprostředkoval evakuaci zbývajících německých vojáků do Německa. Poslední německý voják opustil Litvu 15. prosince 1919.

Západoruská dobrovolnická armáda, jinak nazývaná podle svého generála Pavla Bermondt-Avalova Bermontovci, byla bělogvardějská armáda působící v Pobaltí v během Ruské občanské války v roce 1919.

The West Russian Volunteer Army or Bermontians was an army in the Baltic provinces of the former Russian Empire during the Russian Civil War in 1918–20.


Děj.

Pierre Brochant je vydavatel, který pořádá se svými přáteli pravidelné tzv. večeře blbců, na které zvou lidi, kterým se poté vysmívají. Jednou pozve na večeři úředníka ministerstva financí Françoise Pignona, jehož zálibou je stavba modelů ze zápalek. Avšak Brochant dostane při hraní golfu ischias, nemůže chodit a lékař mu doporučí zůstat doma. Brochantova manželka Christine odchází pryč z bytu, protože nesouhlasí s jeho způsobem zábavy. François Pignon, který se domnívá, že je na večeři pozván, protože chce Brochant vydat knihu s obrazy jeho modelů, mu vypráví o své zálibě. Pak ovšem zatelefonuje Brochantova manželka, že už se k němu nevrátí a opouští ho. Pignon se snaží Brochantovi pomoct, zatelefonuje proto Justovi Leblancovi, bývalému manželovi Christine, jestli není u něj. Ten o ní neví, ale přijede do bytu za Pierrem. Pignon také omylem zavolá Pierrově milence Marlène a ta se rozhodne přijet rovněž. Do bytu se rovněž vrací Christine, kterou Pignon považuje za milenku a tak ji z bytu vystrnadí. Just Leblanc si myslí, že Christine odešla k Pascalovi Meneauxovi, ale neznají jeho adresu. Tu může zjistit Pignon, jehož kolega z práce Lucien Cheval u něj provádí daňovou kontrolu. Přemluví ho proto, aby se spisem zajel k Brochantovi. Brochant s Leblancem nejprve uklidí všechny cenné nezdaněné věci. Když Cheval přijede, zavolají Meneauxovi, ale ten jim řekne, že u něj je pouze manželka jeho daňového kontrolora. Cheval i Leblanc odejdou a mezitím volají z nemocnice, že Christine měla autonehodu a je hospitalizována. Pignon se od Brochantovy milenky dozví pravý důvod, proč byl pozván na večeři. Přesto zavolá do nemocnice a manželce všechno vysvětlí, aby Pierrovi odpustila.

Ocenění.

Film získal tři ceny "César" v kategoriích nejlepší scénář (Francis Veber), nejlepší herec (Jacques Villeret) a nejlepší herec ve vedlejší roli (Daniel Prévost). Na další tři kategorie byl nominován: nejlepší film, nejlepší režie (Francis Veber) a nejlepší herečka ve vedlejší roli (Catherine Frot). Film byl dále oceněn "Prix Lumière" za nejlepší scénář (Francis Veber) a nejlepší herec (Jacques Villeret).

Blbec k večeři ("Le Dîner de cons") je francouzský film z roku 1998, který režíroval Francis Veber podle vlastního scénáře a podle vlastní divadelní hry z roku 1993. Jedná se o konverzační komedii, která se odehrává během jednoho večera v pařížském bytě. S více než 9 milióny diváků se v roce 1998 stal druhým nejnavštěvovanějším filmem ve Francii po filmu "Titanic". Film byl v roce 2010 zfilmován pod názvem "Dinner for Schmucks" jako americký remake se Stevem Carellem a Paulem Ruddem v hlavních rolích.

The Dinner Game (original title: Le Dîner de Cons - English: "Dinner of Fools") is a 1998 French comedy film written and directed by Francis Veber. It is a film adaptation by Veber of his play "Le Dîner de Cons". It was the top grossing French film at the French box office for 1998 and second place overall behind "Titanic".