Vymezení.

Hlučínsko se rozkládá podél hranice s Polskem, mezi městy Opavou, Ostravou a Bohumínem. Ze severu je vymezeno státní hranicí, z jihozápadu řekou Opavou a z jihovýchodu Odrou. Na západě hranice probíhá mezi opavským předměstím Kateřinky (do Hlučínska nepatří) a Malými Hošticemi.  Hranice vůči Polsku je poměrně klikatá a nepřirozená, a ani neodpovídala přesně jazykovým poměrům v době vytyčování. Je výsledkem dvou nesourodých přístupů – západní část hranice (od Opavy po Třebom) odpovídá hranici mezi dosavadním hlubčickým a ratibořským okresem, zatímco zbytek hranice kopíruje přímou linii Ketř–Bohumín, narýsovanou francouzskou generalitou. To mělo za důsledek, že hranice místy vedla zcela proti smyslu etnického principu – zatímco převahou česká obec Velké Štibořice zůstala Německu (dnes "Ściborzyce Wielkie" v Polsku), německé obce Sudice a Třebom byly připojeny k Československu.

Historie.

Nejstarší historie.

Nejstarší doklady přítomnosti člověka na území Hlučínska spadají do starší doby kamenné, a to do starého paleolitu. Z té doby pochází nález pěstního klínu srdčitého tvaru s poškozenou bází, kulturně odpovídající acheuléenu, jež byl nalezen na katastru obce Bohuslavice. Rovněž nálezy z obce Oldřišov, koncentrující se především v místech bývalé pískovny východně od kostela Narození Panny Marie, Závady a Bolatic signalizují přítomnost člověka již v tomto období.  Na východním svahu „Černého kopce“ na katastru obce Třebom byla nalezena drobná štípaná silicitová industrie pravděpodobně středně paleolitického stáří.  Ve starší fázi mladého paleolitu byla širší oblast Slezska „intenzivněji“ osídlena szeletienem a právě této „starokamenné“ kultuře náležící drobná kolekce štípané industrie z Hněvošic, Hošťálkovic, Chuchelné a Třebomi. Aurignacienu pak náleží nálezy z Hošťálkovic, Kozmic a Malých Hoštic.  Ve střední fázi mladého paleolitu je osídlení, reprezentované gravettienem, zachyceno na katastru Hošťálkovic nad soutokem řek Odry a Opavy. Bohatá kolekce této kultury pak pochází z nejlépe prozkoumané a současně také nejznámější archeologické lokality Hlučínska z Petřkovic, kde se osídlení koncentrovalo na vrchu Landek, odkud také pochází stejnojmenná venuše - tzv. Landecká venuše.  Zastoupeno je na území Hlučínska také osídlení z pozdní fáze mladého paleolitu reprezentované epigravettienem, a to na katastru obce Chuchelná.  Blíže chronologicky nezařaditelné paleolitické předměty pocházejí z území obcí Kravaře, Strahovice a Velké Hoštice. Z katastru obce Koblov je znám nález mamutí stoličky a rovněž na tomto území je signalizováno i mezolitické osídlení, které je rovněž sledováno také na katastru Strahovic.  Počátek mladší doby kamenné je v širším středoevropském kontextu spojen s kulturou lidu lineární (dříve také označované jako volutové) keramiky. Stopy této kultury byly zachyceny v Bohuslavicích, Bolaticích, Darkovicích, Hlučíně, Hněvošicích, Chuchelné, Kravařích, Píšti, Strahovicích, Třebomi a Velkých Hošticích. Lineární kultura se na území Hlučínska objevuje od nejstarší fáze (Ib) svého vývoje a pokračuje i ve fázích IIa i IIb. Rozpoznán zde byl i její III. stupeň. Rovněž byly v regionu zachyceny prvky želiezovské skupiny a ojediněle i šáreckého typu.  Osídlení pak pokračuje v intencích lengyelské kultury, která plynule přechází do eneolitu. Zmiňovaná kultura se objevuje v Bohuslavicích, Bolaticích, Hněvošicích, Chuchelné, Kobeřicích, Malých Hošticích, Píšti, Služovicích, Strahovicích a Velkých Hošticích. Je zde jednoznačně potvrzen její počáteční stupeň (HLS I). Kultura se pak dále plynule vyvíjí (HLS III) až do své konečné fáze (HSL IV), kdy ji střídá lid kultury s nálevkovitými poháry. Osídlení této kultury je potvrzeno z katastru obcí Dolní Benešov, Hněvošice, Kobeřic, Malé Hoštice, Oldřišov, Služovice, Velké Hoštice. Tato kultura zde přežívá ještě i ve své mladší fázi - II.  V dalším vývoji se zde objevuje středoneolitická kultura s kanelovanou keramikou (Malé Hoštice, Velké Hoštice). V pozdním eneolitu se na území Evropy vyskytují dva výrazné kulturní komplexy. První reprezentují nositelé lidu kultury zvoncovitých pohárů, jejichž pozůstatky nacházíme na území Malých Hoštic, Petřkovic a Velkých Hoštic. Druhý komplex náleží lidu kultury se šňůrovou keramikou, kdy na území Hlučínska nacházíme především kamenné sekeromlaty náležící této kultuře.  Ve starší době bronzové náležel region do sféry mierzanowické kultury a později se zde objevuje osídlení věteřovské skupiny (Bolatice, Kobeřice). Toto osídlení je však velmi řídké a nevýrazné. Ve střední době bronzové je území součástí komplexu mohylových kultur. S nálezy z tohoto období se setkáváme na území Kobeřic, kde byl v místním kamenolomu nalezen kostrový hrob s výbavou tvořenou dvěma bronzovými záušnicemi a několika jantarovými perlami. Na místě byla rovněž objevena i bronzová sekerka s lištami. Mohylová kultura je pak hlášena také z Malých Hoštic, odkud pochází drobná amforovitá nádobka s kalichovitě rozevřeným hrdlem.  Mladší a pozdní doba bronzová a počátek doby železné je reprezentován kulturou lidu lužických popelnicových polí (Bělá, Bolatice, Dolní Benešov, Hněvošice, Chuchelná, Bolatice, Kobeřice, Kravaře, Malé Hoštice, Oldřišov, Petřkovice, Píšť, Strahovice, Sudice, Třebom, Velké Hoštice, Závada), která zde přežívá téměř tisíc let. V mladší době železné, kdy hovoříme o „keltské“ laténské kultuře, je osídlení regionu opět řídké a nevýrazné. Pozůstatky po Keltech pak nacházíme na katastrech obcí Rohov, Malé Hoštice a Velké Hoštice.  Doklady z tohoto období pravěku nacházíme na katastrech obcí Bělá, Kobeřice, Kravaře, Malé a Velké Hoštice, kde je osídlení reprezentováno především germánskou dobrodźieńskou skupinou.  Nejstarší středověké osídlení je na podkladě archeologických nálezů datováno do 8. století (doba hradištní), kdy se na území nalézala otevřená sídliště (Malé Hoštice, Velké Hoštice, Hněvošice, Sudice), s pohřebištěm (Hněvošice), ale také s hradiskem (Landek).

Středověk.

V roce 1000 bylo z iniciativy Boleslava Chrabrého za účelem omezení míšeňského a pražského biskupství založeno hnězdenské arcibiskupství s podřízeným biskupstvím ve Vratislavi, území Pštiny a Bytomi bylo podřízeno krakovskému biskupství a jih (tzv. české Slezsko) olomouckému biskupství. V důsledku velkého rozrodu piastovské dynastie, která si mezi sebou rozdělovala další polská území (včetně slezského) vznikla v průběhu 12.-13. století soustava slezských knížectví: v Dolním Slezsku knížectví Vratislav, Hlohov, Lehnice, Lubuš, v Horním Slezsku Opolsko (Ratibořsko, Těšínsko, Osvětim, Zátor, Bytom, Pština) pod vlivem krakovského biskupa. Za vlády Jana Lucemburského a Karla IV. došlo k postupnému připojení všech slezských knížectví k zemím Koruny české. Olomoucké biskupství a Opavské knížectví se z Markrabství moravského vyčlenily jakožto samostatné země Koruny české.  Hlučínsko se od poloviny 12. století stalo nakrátko součástí Českého knížectví a do poloviny 13. století se tato oblast vyvíjela jako součást středověké holasické provincie (Olomoucký úděl). Od počátků 13. století, v době vlády Přemyslovců a hlavně zásluhou kolonizačního úsilí velehradského kláštera, bylo území osídlováno německými kolonisty. Od roku 1318 se území současného Hlučínska stalo součástí Opavského vévodství v držení Mikuláše II. Opavského z rodu opavských Přemyslovců, od roku 1336 držící též Ratibořské knížectví. V roce 1377 připadla větší část území k dílu vévody Přemysla I. Opavského, menší díl s Kravaři a Sudicemi jako součást Krnovska jeho bratru Janu II. Opavskému a Ratibořskému. Hlučín s Landekem byl často zastavován, v roce 1385 knížatům kozelským (Koźle/Kozlí/Cosel). V roce 1439 se Hlučín stal znovu součástí knížectví Opavského.  V držení opavských Přemyslovců bylo Hlučínsko až do roku 1464 (resp. 1474), kdy se dostalo do rukou českého krále Jiřího z Poděbrad (1420–1471), který novým knížetem ustanovil svého syna Viktorína. Roku 1485 bylo Opavsko na nátlak uherského a českého krále Matyáše Korvína postoupeno jeho synovi Jánošovi. Po smrti Matyáše se vlády nad Slezskem chopil dle olomouckých úmluv Vladislav II. Jagellonský. Ratibořsko zůstalo v držení opavských Přemyslovců až do roku 1521, kdy ho Jan II. Opolský sloučil s knížectvím Opolským a Ratibořsko sdílelo v rámci Zemí Koruny české osud Opolska.  I po připojení Slezska (potažmo Hlučínska) k českému státu docházelo na jeho území ke střetům zájmů sousedního Polska a Uher. V důsledku těchto mnoha konfliktů – zejména husitských válek a válek Jiřího z Poděbrad s Matyášem Korvínem, se Slezsko měnilo politicky, etnicky a především správně. První pokus o sjednocení slezské správy zavedl Matyáš Korvín v roce 1474, kdy zavedl instituci vrchního slezského hejtmana, kterému byli podřízeni hejtmani v Dolním a Horním Slezsku. Vrchní hejtman předsedal celoslezskému sněmu (Fürstentagu). V roce 1498 byl založen knížecí soud (Fürstenrecht), který se scházel dvakrát ročně, dále bylo zavedeno pravidelné vybírání daní. Jednotu Slezska nadále oslabovaly třenice mezi jednotlivými stavovskými příslušníky, z tohoto důvodu nebylo schopné se navenek jednoznačně vyjadřovat k mezinárodní politické situaci.

Habsburská monarchie.

Po smrti Ludvíka Jagellonského a následným zvolením Ferdinanda I. Habsburského českým králem připadlo území rakouským Habsburkům. Dne 28. prosince 1613 bylo Opavsko uděleno jako dědičné manství Koruny české Karlu I. von Liechtenstein a dne 16. března 1621 obdržel lénem i Krnovské knížectví. Jan II. Dobrý (Opolský) sloučil Ratibořské knížectví s knížectvím Opolským, čímž Ratibořsko sdílelo v rámci Zemí Koruny české další osud s Opolskem (Opolsko-ratibořské knížectví).  Za třicetileté války, kdy bylo území součásti Habsburské monarchie, bylo Hlučínsko zdecimováno zejména vpády dánských a švédských žoldnéřských vojsk, která zle poplenila a vypálila Kravaře, Kouty, Chuchelnou, Píšť i města Benešov a Hlučín. V samotném Hlučíně bylo zcela vypáleno 80 domů, v řadě vesnic bylo obyvatelstvo zdecimováno na polovinu, několik vsí zaniklo úplně.  Nová etapa hlučínských dějin se začala odvíjet v polovině 18. století. Nástup Marie Terezie na slezský vévodský stolec se stal záminkou k vyvolání rakousko-pruského válečného konfliktu (1742 až 1746), jehož první epizoda byla roku 1742 uzavřena vratislavským mírem, podle kterého větší část Slezska, včetně levobřežní krajiny při řece Opavě mezi Opavou a Ostravou, připadla Prusku. Město Hlučín a okolní městečka a vsi se tak staly součástí Pruského Slezska (Provinz Schlesien).

Pruské království - Pruské Slezsko.

Odloučením Hlučínska od Opavy, nejbližšího velkého města, se území stalo periferním příhraničním krajem Pruského království, které sahalo až k Baltskému a Severnímu moři. Po jeho anexi zavedl zavedl Fridrich II. Veliký (1712-1786) na území pruské provincie okamžitě vojenskou správu v čele s Generálním válečným komisariátem (Generalkriegskomissariat), v jehož čele stál hrabě Ludwig Wilhelm von Münchow a Karl Franz von Reinhardt. Od srpna 1741 pak probíhal převod z vojenské správy na civilní pruskou správu, dovršený 1. ledna 1742, kdy byl také zrušen Generální válečný komisariát v Dolním Slezsku a o rok později i v Horním Slezsku (dvě královské komory/Kriegs- und Domänenkammer ve Vratislavi/Breslau a v Hlohově/Glogau, které nahradily později Regierungsbezirke).  Včele komor stálo kolegium vedené prezidentem, kterého v době nepřítomnosti zastupovali dva direktoři. Lesní správu měli na starost v komorách tzv. Oberforstmeisteři. Komory dohlížely na vládní výdaje (rozpočet) na armádu (⅔ rozpočtu) a hospodářství (zavádění nových pracovních postupů pro vyšší půdní výnosy, ochrana poddaných - policejní záležitosti, výběr daní). Prezidenty komor se stali Karl Franz von Reinhardt a Ludwig Wilhelm von Münchow, který byl nakonec jmenován prezidentem obou komor a stal se ministrem pro Slezsko, přičemž měl na starosti jeho celkovou správu, po něm Joachim Ewald von Massow (1753-1755), Ernst Wilhelm von Schlabrendorf (1755-1769) a hrabě Karl Georg von Hoym (1769-1807). Celozemské a knížecí stavovské sněmy byly nahrazeny okresy, v jejichž čele stanuli starostové (Landráti), úředníci dosazovaní panovníkem, v čele měst magistráty.  Už v roce 1764 vstoupil v platnost zákaz ustanovování takových kněží a učitelů, kteří by nemluvili německy. Podle německého historika Gerharda Schellina se kolem roku 1784 mluvilo v hlučínských vesnicích moravsky (až na tři vesnice, kde se mluvilo německy). Toto místní obyvatelstvo, náležející v Pruském Slezsku k diecézi olomoucké, si říkalo Moravci. Právě jejich silný vztah k náboženství byl hlavním důvodem, proč zcela nesplynuli s pruským státem, jeho pruským protestantismem a nacionalismem. Katolická církev se proto také stavěla na obranu moravského jazyka na Hlučínsku.  V důsledku napoleonských válek bylo v roce 1807 tzv. říjnovým ediktem zrušeno v Prusku, a tedy i na Hlučínsku, poddanství (v Rakousku se tak stalo teprve roku 1848).  Po vytvoření německého císařství v roce 1871 se podařilo Ottovi von Bismarckovi stmelit teritoriální rozdrobenost Německa a zlepšit jeho hospodářský rozvoj. Politickými oponenty se staly sociálnědemokratická hnutí a římskokatolická církev, která podporovala slovanské (a tedy i moravské) menšiny. Hlavní tlak Bismarckovy vlády byl zaměřen na oblast školství. V roce 1872 byla na Hlučínsku moravština vyloučena ze všech škol, o tři roky se přestalo vyučovat v mateřském jazyku též náboženství. Římskokatoličtí kněží považovali svou konfesní povinnost za nadřazenější službě pruskému státu, zrovna tak zůstávalo věrno svému přesvědčení i katolické obyvatelstvo. Tento nebývalý tlak pruské vlády přispěl ke sblížení katolické církve s Moravci. Jejich společné zájmy hájila v roce 1871 ustanovená politická strana Deutsche Zentrumspartei, která měla značnou podporu právě na Hlučínsku.  V listopadu 1894 byl založen Deutscher Ostmarkverein (1894–1934), který měl podporovat ve východních provinciích Německo. Úřednickým výnosem z dubna 1898 měli úředníci a učitelé kromě plnění svých povinností usilovat o posílení pruského vědomí nejen ve službě, ale i ve svém soukromém životě. Dalším nařízením byly slezské pohraniční okresy prohlášeny za národně ohrožené. Zakládání spolku od devadesátých let 19. století tak leželo na bedrech obecních učitelů, kteří převážně v hasičských a tělovýchovných spolcích dbali na jejich pruský a velkoněmecký duch. Kněží odchovaní v novém duchu se spolčovali kolem Katolických novin, které vycházely sice v moravštině, ale bez národního programu.  Zájmy Hlučíňanů podporoval na začátku 20. století v berlínském říšském sněmu hlučínský farář Hugo Stanke (* 1. dubna 1861, † 18. dubna 1921), který byl za Deutsche Zentrumspartei poslancem. Přes germanizační tlak se při sčítání lidu v prosinci 1905 na Hlučínsku přihlásilo 87,3 % obyvatel k moravštině jako svému rodnému jazyku (němčinu uvedlo 10,5 %). Moravština ale byla užívána jako intimní hovorový jazyk pro domácí a rodinné prostředí a pro styk v kostele. Němčina se stala oficiálním jazykem, který Hlučíňané užívali ve škole a práci. Mezi historiky panuje konsenzus, že obyvatelé Hlučínska si na kombinování němčiny s moravštinou zvykli a byli s tímto stavem spokojeni. Za 1. světové války padlo na Hlučínsku v německých službách 1 743 Hlučíňanů (není znám žádný Hlučíňan, který by sloužil v Československých legiích).  Za „ztracené město“ českého národa považoval Hlučín v roce 1899 i básník a slezský buditel Petr Bezruč, který ve své básni "Hučín" na motivu Moravců úpících pod pruským jhem vystavěl básnickou konfrontaci minulosti a přítomnosti jednoho lidského života. V úvodu básně popisuje Bezruč pěší cestu krajinou po jižním (tj. domácím rakouském) břehu hraniční řeky Opavy: "„Odru jsem přešel. A na Střebovice, na Děhylovo a Dobroslavice.“" Během této cesty básník jako na své mládí vzpomíná na důvěrně známou, ale ztracenou zemi okolo města Hlučína, která se nyní (tj. ve stáří) nachází „na modré straně“ (barva pruských uniforem) a v níž prostý lid již jen „tiše svou dýchá[…] řečí“, protože na něj číhající „Prus za stromem klečí“ se sekyrou v ruce.

Československo.

Porážkou centrálních mocností v 1. světové válce, rozpadem německého císařství a Rakousko-Uherska vznikla potřeba nového státoprávního uspořádání středoevropského prostoru. Za těchto okolností se zrodila také Československá republika. Političtí představitelé Čechů a Slováků v zahraničním i domácím protirakouském odboji uvažovali o budoucích hranicích státu. Vznikly koncepce, které počítaly s připojením rozsáhlých oblastí, které v minulosti byly nějaký čas součásti českého státu, např. Horní a Dolní Lužice, Kladska, ale i Hlubčicka a Ratibořska. O Hlučínsko, průmyslově rozvinutou oblast s nerostným bohatstvím, neusilovalo jen Československo a Německo, ale i Polsko. Hranice Československa tehdy překreslil francouzský generál Henri Le Rond, když území směrem na jih vytyčené hranice (hornoslezského okresu Ratiboř) označil za část, která připadne Československu.  Na základě Versailleské mírové smlouvy, která vstoupila v platnost 10. ledna 1920, vznikla uměle a bez práva na sebeurčení oblast "Hlučínsko". Vojenský zábor Hlučínska prováděl 4. února 1920 3. moravský pluk v Opavě s velmi reprezentativním obsazením, v jehož čele stál francouzský generál Marty, zplnomocněný komisař pro Hlučínsko dr. Josef Šrámek, poslanci národního shromáždění František Zíka, Josef Lukeš a dr. František Rambousek, prezident zemského soudu Kunz, finanční ředitel Hrubec, zástupce zemského prezidenta dr. Schiller a další. Delimitační práce na Hlučínsku byly dokončeny definitivně až v roce 1923 připojením obcí Hať a Píšť.  Československo se tak rozrostlo o téměř 320 kilometrů čtverečních Hlučínska a o 46 tisíc obyvatel, kteří od dob Marie Terezie patřili k Prusku. Přestože se nazývali Moravci a hovořili českým dialektem, k této změně se podle historika Metoděje Chrásteckého stavěli spíše chladně a byli za 178 let navyklí na pruskou mentalitu. Část obyvatel, která se cítila být spíše Němci (asi čtyři a půl tisíce lidí), hlavně úředníků a učitelů, se proto do jednoho roku z Hlučínska vystěhovalo za hranice.

Třetí říše.

Na základě Mnichovské dohody bylo Hlučínsko 8. října 1938 připojeno přímo k Třetí říši jako součást Pruského Slezska a stalo se součástí okresu Ratiboř v opolském vládním obvodu pruské provincie Slezsko (od roku 1941 provincie Horní Slezsko). Manifestačních oslav navrácení uskutečněných 13. prosince 1938 se účastnil i slezský vrchní prezident a župní vedoucí (Gauleiter) Josef Wagner. Hlučíňané se tak stali německými státními občany, jelikož německou státní příslušnost nikdy nepozbyli (Německo obyvatele Hlučínska nikdy ze státního svazku nepropustilo). S tímto aktem byla spojena i povinná služba mužů ve Wehrmachtu v průběhu 2. světové války. Do německé armády narukovalo na 13 tisíc mužů, z války se jich nevrátily tři tisíce a dalších pět tisíc si neslo doživotní následky.

Třetí Československá republika a ČSSR.

Předáním Hlučínska nově vzniklému československému státu vznikl problém začlenění, který se také označuje jako tzv. "hlučínská otázka" (jádrem této otázky bylo určování národností a státní příslušnosti u značné části hlučínského obyvatelstva po roce 1945, na němž závisela konfiskace majetku a odsun Němců). Tento problém se řešil ještě počátkem 50. let. Po druhé světové válce tlačili na vystěhování německého obyvatelstva zejména komunisté a národní socialisté. Hlučínsku se ale jako jediné pohraniční oblasti podařilo výraznému odsunu vyhnout. Hlučíňané směli zůstat v ČSR nejprve provizorně, později trvale. Do 1. ledna 1946 bylo vyhnáno 1 425 Hlučíňanů německé národnosti z 11 759 připravených (celkem se jednalo o přibližně 50 000 obyvatel).  V prvních poválečných volbách v roce 1946 zvítězila na Hlučínsku ČSL se ziskem 7 592 hlasů, KSČ tehdy skončila poslední. V lednu 1948 prosadili komunisté a odbojáři na krajské Národní frontě na Hlučínsku revizi všech vydaných osvědčení o státním občanství, konfiskaci majetku těm osobám, které by při této revizi neobstály a jejich přestěhování do českého vnitrozemí, dále pak očistu orgánů lidové správy a taktéž odsun těchto nespolehlivých živlů do vnitrozemí. Po nových volbách po únoru 1948 z toho sešlo, ale KSČ u moci upřednostnila konfiskaci tzv. juterkové půdy podle dekretu č. 12 a normální přídělové řízení. Taktéž k přídělu půdy nakonec nedošlo, jelikož ministerstvo zemědělství nařídilo, aby tato půda byla přidělená JZD, pak Státním statkům, Státním lesům a teprve pak malorolníků. V roce 1951 se v JZD nacházelo 74% tzv. juterkové půdy.

Současnost.

Na počátku 21. století žilo ve 27 členských obcích mikroregionu Sdružení obcí Hlučínska a 4 spolupracujících čtvrtích Ostravy a Opavy celkem 73 693 obyvatel. Tento počet nezahrnuje obyvatele do mikroregionu nezapojených území, především Antošovic a Koblova (tato dvě mají dohromady asi 1600 obyvatel).

Geografie.

Hlučínsko je na jihovýchodě ohraničeno řekou Odrou a na jihu řekou Opavou, podél jejíž břehů se táhne zvlněná linka Hlučínské pahorkatiny. Severní a severozápadní hranici regionu tvoří dnešní česko-polská státní hranice, jejíž přesný průběh stanovila rozhraničovací komise naplňující v letech 1920-1923 zadání mírové smlouvy. Na jihozápadě k Hlučínsku nepatřila tehdejší levobřežní část tehdejšího města Opavy, ani jeho hospodářské zázemí obec Kateřinky (protože tyto oblasti nepropadly roku 1742 Prusku).  Na Hlučínsku se nachází velké množství dochovaných kulturních památek, jež skýtá pestrou škálu architektonických a řemeslných zajímavostí. Je i výletní oblastí s mnoha cyklostezkami, jejíchž páteří je část stezky Moravská brána, která navazuje na česko-polskou příhraniční trasu a množství lokálních cyklotras.

Administrativní členění.

Mezi 4. únorem 1920 a 16. březnem 1923 bylo k Československu připojeno 1 město (Hlučín), 37 obcí a 30 velkostatků. Na rozloze 316 km² v nich žilo přibližně 46 000 obyvatel. Z připojených sídel byl utvořen nový politický a soudní okres Hlučín, příslušný ke krajskému soudu v Opavě a do župy XIV. Moravská Ostrava.  V pozdějších letech se hranice okresu Hlučín měnily, až tento úplně zanikl. Dnes se Hlučínsko rozkládá převážně na území okresu Opava (tvoří jeho východní čtvrtinu) a nepatrně též Ostrava-město (několik sídel na jihovýchodě regionu). Rovněž hranice obcí a katastrů prodělaly změny, některé obce byly sloučeny s jinými. V roce 2003 navázalo 27 nástupnických obcí formální spolupráci v rámci Sdružení obcí Hlučínska.

Územní vymezení.

Ze srovnání podrobných historických a současných map vyplývá, že historické Hlučínsko, tak jak bylo připojeno k Československu, zahrnuje následující území:

Demografie.

Na Pruskem Československu odstoupeném území – Hlučínsku – hovořila většina obyvatel mateřskou řečí „moravskou“ (37 607 z asi 46 000 obyvatel). Německy mluvící byli v těchto obcích významně zastoupeni pouze v Třebomi (97 %), Sudicích (86 %) a Hlučíně (28 %). Velká část obyvatelstva však měla na Prusko silné hospodářské vazby, které byly změnou státní příslušnosti zpřetrhány. Vývoj počtu obyvatel v jednotlivých obcích Hlučínska a jejich místních částech sleduje následující tabulka. Počty jsou uvedeny do roku 1970, protože pro další jednotlivé roky jsou údaje dostupné na stránkách Českého statistického úřadu.  Jelikož Hlučín je od 13. století městem, existuje pro něj více demografických údajů, proto je pro vybrané roky zvláštní tabulka.

Doprava.

Hlučínsko leží stranou hlavních dopravních tahů. Silniční osou území je úsek silnice I/56, vedoucí z Opavy přes Kravaře a Hlučín do centra Ostravy. Další významnou silnicí je I/46 vedoucí z Opavy podél hranice do Sudic, odkud pokračuje do polské Ratiboře. Dále tudy vedou silnice II. třídy č. 466, 467 a 469. Okrajově na jihovýchodě zasahuje na území trasa dálnice D1, ovšem prakticky bez nájezdů.  Železnice se zde nachází pouze regionální, a to slepá jednokolejná trať Opava východ – Hlučín, s rovněž slepou odbočkou Kravaře ve Slezsku – Chuchelná. Trať do Chuchelné byla původně součástí rakousko-pruské mezistátní dráhy z Opavy do Ratiboře, přeshraniční provoz byl ukončen po druhé světové válce. Mezi lety 1950 a 1982 existovalo tramvajové spojení Hlučína s Ostravou, pak však byla trať zrušena, snesena a nahrazena přeložkou silnice I/56.

Kulturní a společenské aktivity.

Sdružení obcí Hlučínska.

Sdružení obcí Hlučínska bylo založeno roku 1992 a sdružuje historické hlučínské obce, kterým umožňuje společně více vzájemně spolupracovat. Sdružení usiluje o dosahování úzkých specifických cílů a také o rozvíjení kulturní a ekonomické spolupráce se sousedními příhraničními polskými obcemi. V současné době ve Sdružení obcí Hlučínska působí 27 měst a obcí, s nimiž volně spolupracuje opavská městská část Malé Hoštice a ostravské městské obvody Hošťálkovice, Petřkovice a Lhotka. Sdružení se také zaměřuje na spolupráci v oblasti cestovního ruchu, kultury, rozvoje a propagace regionu.

Muzeum Hlučínska.

V budově zámku v centru Hlučína působí od roku 2005 Muzeum Hlučínska, které se věnuje prezentaci města Hlučína a regionu Hlučínska v jeho historických hranicích. V roce 2014 byla v muzeu zpřístupněna stálá expozice "Kdo jsou lidé na Hlučínsku". Výstava mapuje národnostní pozadí regionu, jeho vojenskou a správní historii, jakož i hospodářské dějiny regionu a všední život a identitu jeho obyvatel. Studiu a uchovávání původní identity Hlučínska se od roku 2010 věnuje Společnost přátel Muzea Hlučínska.

Fotografický projekt Lidé Hlučínska.

Obyvatelé a krajina Hlučínska byly hlavním námětem fotografického projektu Lidé Hlučínska devadesátých let 20. století. Byl uskutečňován mezi léty 1993-1998. Pracovaly na něm desítky autorů, vesměs studentů Institutu tvůrčí fotografie Slezské univerzity v Opavě. Teoretické základy projektu vytvořil sociolog Jiří Siostrzonek, dohled nad realizací převzali profesionální dokumentaristé Jindřich Štreit, Vojtěch Bartek a vedoucí ITF Vladimír Birgus.  Fotografování probíhalo za spolupráce obcí tak, že skupina fotografů po dobu několika měsíců navštěvovala jednu konkrétní obec na území Hlučínska. Seznamovali se zde s místními lidmi, dokumentovali jejich každodenní život a závěr své práce vystavili v místní restauraci nebo na obecním úřadu.  Většinu fotografií vzniklých v rámci projektu lze zařadit do kategorie dokumentární fotografie, výjimečně se autoři zajímali také o portrét nebo krajinu. Výsledek mnohaletého projektu byl nakonec představen širší veřejnosti v rámci několikrát reprízované výstavy a formou obsáhlého katalogu.

Hlučínsko (původně jižní Ratibořsko; v místním úzu Praj(z)sko či Praj(z)ská; německy "Hultschiner Ländchen", polsky "Kraj hulczyński" nebo "Kraik hulczyński") je historické území v Česku, součást Českého Slezska, dnes rozdělené mezi okresy Opava (naprostá většina) a Ostrava-město. Má rozlohu 316,76 km², asi 75 tisíc obyvatel, a nazývá se podle svého střediska a největšího sídla, města Hlučína.  Ve středověku bylo součástí Opavského knížectví v rámci Slezska. Roku 1742 však bylo odtrženo od českých zemí, když se stalo nejjižnější výspou pruského záboru ve Slezsku. Až do roku pak 1920 tvořilo jižní část okresu Ratiboř ("Landkreis Ratibor") v rámci pruské provincie Slezsko ("Provinz Schlesien"). Přestože zde zůstala převaha slovanského (českojazyčného) obyvatelstva, téměř dvousetleté sepětí s Pruskem (později Německem) zanechalo hluboké stopy v kultuře a myšlení zdejších Čechů, tzv. Moravců, kteří své české sousedy v tehdejším Rakousku nazývali s jistou pohrdavostí „císaráky“.  Po první světové válce se stalo Hlučínsko jedním z územních nároků vznikajícího Československa, na základě práva na sebeurčení a snahy získat do nového státu i Čechy mimo tehdejší historická území. Rozhodnutím Versailleské mírové smlouvy pak bylo 4. února 1920 skutečně připojeno a jako nový politický (a zároveň soudní) okres Hlučín se stalo opět součástí Českého Slezska.  Specifická kultura a lidová paměť však na Hlučínsku trvá i na počátku 21. století. Zdejší obyvatelé se dodnes označují jako Prajzáci nebo Prajzové.

Hlučín Region ( (familiarly "Prajzsko"), , ) is a historically significant part of Czech Silesia, today a part of the Moravian-Silesian Region in the Czech Republic, named after its largest town Hlučín. Its area is and in 2001, it had about 73,914 inhabitants.


Popis zjevení.

Panna Maria je často vizionáři popisována jako menší a velmi krásná Paní a vůči předešlým zjevením, s odlišnými znaky, zejména co se účesu a šatů týče.

Zjevení Panny Marie Lurdské.

Zřejmě nejznámějším zjevením je zjevení Panny Marie v Masabielleské jeskyni v Lurdech chudé dívce Bernadettě Soubirousové. Zjevení bylo katolickou církví dlouho verifikováno a podrobováno mnohým analýzám. Církev poté přijala postupy a skutečnosti tohoto zjevení k hledání společných znaků ve zjeveních jež následovala. Spisovatel Franz Werfel napsal jako poděkování Panně Marii o zjevení v Lurdech román "Píseň o Bernadettě".

Postoj církve.

Římskokatolická církev nenutí své věřící věřit zjevení, tato zjevení nejsou pro věřící žádným způsobem závazná. Církev pouze prohlašuje, že zjevení neodporuje žádnému z článku víry. Často je to nepřesně označováno jako "uznání zjevení", ačkoliv o nadpřirozené podstatě takového zjevení církev přímo nic neříká.

Postoj vědy.

Vědecké interpretace a bádání v některých případech nenabízejí výklad, který by popíral mystiku zjevení. Jednotlivé církve obvykle přistupují ke zjevením značně skepticky a samotné se velmi snaží o co nejpřesnější vědeckou analýzu, i proto ověřování takových událostí zabírá nekrátkou časovou periodu.

Kritika.

Kritici (zejména ateističtí) popírají pravost zjevení s tím, že se jedná buďto o sugesci, nebo o podvod, a poukazují na to, že zjevení přicházejí někdy velice vhod, aby posílila pozici církve. Avšak i v případě nadpřirozeného původu zjevení by tato souvislost byla logická.  Například ve Francii 19. století bylo postavení katolické církve vážně oslabeno francouzskou revolucí, při níž se dostaly do konfliktu s církví nové mocenské struktury. Buržoazie se cítila ohrožena církví, protože mnoho jejího nově nabytého nemovitého majetku patřilo původně katolické církvi, která si na něj stále činila nárok. V této době došlo ke zjevení Marie dívce Bernadettě, což dle kritiků umožnilo katolické církvi uhájit alespoň částečně své pozice.

Mariánská zjevení neboli zjevení Panny Marie je označení pro údajně nadpřirozené události, ve kterých se Panna Maria zjevuje některým lidem, nejčastěji křesťanům – ne však vždy, ale často lidem katolického vyznání – aby sdělila nějaké „nebeské poselství“. Zjevení se uskutečňují na různých místech celé planety (někdy se opakují i na místech, kde k nim došlo před několika lety). Výklad zjevení bývá různý. Některá jsou interpretována jako psychologický fenomén (výplod mozku, fantazie), jiná jako náboženský fenomén či teofanie (zjevení Boží).

A Marian apparition is a reported supernatural appearance by Mary, the mother of Jesus, or a series of related such appearances over a period of time.  In order to be classified as a Marian apparition, the person or persons who claim to see Mary (the "seers") must claim that they see her visually located in their environment. (If the person claims to hear Mary but not see her, this is known as an interior locution, not an apparition. Also excluded from the category of apparitions are dreams, visions experienced in the imagination, the claimed perception of Mary in ordinarily-explainable natural phenomena, and miracles associated with Marian artwork, such as weeping statues.)  Believers consider such apparitions to be real and objective interventions of divine power, rather than subjective experiences generated by the perceiving individuals, even in cases where the apparition is reportedly seen by only some, not all, of the people present at the event's location.  Marian apparitions are considered expressions of Mary's ongoing motherly care for the Church. The understood purpose of each apparition is to draw attention to some aspect of the Christian message, given the needs of a particular time and place. Apparitions are often accompanied by other alleged supernatural phenomena, such as medical cures. However, such miraculous events are not considered the purpose of Marian apparitions, but exist primarily to validate and draw attention to the message.


Historie.

Historie elektrárny začíná v roce 1970, kdy Sovětský svaz a Československo podepsaly dohodu o stavbě dvou jaderných elektráren (druhou z nich se stala Jaderná elektrárna Jaslovské Bohunice). Elektrárna se začala stavět v roce 1978, první blok byl uveden do provozu v roce 1985 (12. února 1985 byl dosažen minimální kontrolovaný výkon), druhý a třetí blok byl zprovozněn v roce 1986 a poslední, čtvrtý v roce 1987.  Výstavbě elektrárny předcházelo zrušení tří vesnic, v jejichž katastrálních územích byla stavba projektována. Šlo o obec Skryje s jejich místní částí Lipňany a dále o obec Heřmanice. Skryjské území bylo připojeno k území obce Dukovany, heřmanické k území obce Rouchovany. V roce 2017 došlo k rekonstrukci a modernizaci meziskladu vyhořelého paliva, byla zvýšena odolnost stěn, vybudovány nové kabelové kanály, chráničky a další zařízení. Rekonstrukce i projektování modernizace bylo náročné.  V dubnu 2017 skončila v jaderné elektrárně mezinárodní prověrka bezpečnosti provozu, experti z WANO předložili devět oblastí, kde by se měla jaderná elektrárna zlepšit. Za dva roky proběhne kontrola. Při předchozí kontrole měla elektrárna vylepšit více oblastí. V roce 2016 jaderná elektrárna zavedla dopravu zaměstnanců do areálu elektrárny cyklobusem, autobusy vyjíždí z Třebíče.  V roce 2019 byla rekonstruována jedna z chladicích věží elektrárny, byl obnoven povrch a rekonstruovány vnitřní prostory.

Budoucnost.

V roce 2012 bylo rozhodnuto, že vznikne pracovní skupina, která se bude zabývat eventuální stavbou pátého reaktoru v prostorách u jaderné elektrárny, rozhodnuto ovšem ještě nebylo. Ředitelem elektrárny je od ledna 2015 Miloš Štěpanovský. 9. března 2016 bylo v obci Slavětice rozhodnuto o konání místního referenda o stavbě pátého reaktorového bloku elektrárny. Referendum se týká jak stavby pátého bloku, tak i stavby hlubokozemního úložiště jaderného odpadu. V březnu roku 2016 byla prodloužena na neurčito licence k provozování 1. bloku jaderné elektrárny, v roce 2025 musí elektrárna opět projít kontrolou. V červenci 2016 předala společnost ČEZ Ministerstvu životního prostředí dokumenty pro proces EIA, který má umožnit spustit jaderné elektrárně další bloky. V září roku 2016 v Dolním Rakousku proběhla petice proti dostavbě elektrárny, byla podepsána cca 63 680 lidmi.  Dne 25. října 2010 po poradě ekonomických ministrů se zástupci odborů a zaměstnavatelů sdělil ministr průmyslu a obchodu Jan Mládek, že čínské společnosti mají zájem provést dostavbu a rozšíření bloků jaderné elektrárny Dukovany, také byla zveřejněna informace, že čínské společnosti požadují po české vládě slib, že tuto zakázku získají bez výběrového řízení. Jednání o rozšíření elektrárny probíhají od června 2016, kdy byly osloveny společnosti z Francie, USA, Ruska, Japonska, Jižní Koreje a Číny. Reakce celkem 10 společností mají být zveřejněny do konce října téhož roku. Dle Národního akčního plánu rozvoje jaderné energetiky z června 2015 má dojít k výstavbě jednoho nového bloku v Dukovanech s možností rozšíření o blok druhý. Stejně tak v jaderné elektrárně Temelín.  Dostavba elektrárny má dle konference z konce roku 2016 zpoždění přibližně čtyři roky. Bývalý senátor za okres Třebíč Vítězslav Jonáš se pro dostavbu elektrárny angažuje v organizaci "Energetické Třebíčsko", kdy po konferenci sdělil: ""Hledáme politiky s gulemi, kteří budou schopní dělat jasná rozhodnutí. Končíme s politickou korektností, musí nastoupit kontrola."" Reálná životnost zařízení má skončit v roce 2037, pokud do té doby nebude náhrada, tak dle politiků hrozí sociální problémy, neboť na elektrárnu jsou navázány tisíce pracovních míst. Viníkem by dle ministra průmyslu a obchodu Jana Mládka mohl být ministr financí Andrej Babiš, který nevyslal náměstka pro dotvoření týmu pro financování stavby.  V lednu roku 2017 zastupitelstvo Kraje Vysočina podpořilo rozšíření jaderné elektrárny. V březnu 2017 probíhá schvalování pozměňovacího návrhu stavebního zákona, který by dle vyjádření Bohuslava Sobotky mohl urychlit stavbu nového bloku o tři roky. Výstavba by tak mohla začít přibližně v roce 2025 a skončit asi v roce 2035. V roce 2017 pak byla v rámci krajského úřadu Kraje Vysočina ustavena komise, která se bude zabývat rozvojem jaderné elektrárny. Prvním předsedou je hejtman kraje Jiří Běhounek. Jejím cílem je vytváření tlaku na instituce, které by mohly urychli stavbu nového bloku.  Sdružení "Energetické Třebíčsko" plánuje představení všech šesti společností, které usilují o zakázku na stavbu elektrárny, první se v květnu 2017 představila jihokorejská státem vlastněná společnost Korea Hydro & Nuclear Power. Uvedla, že představila dva návrhy pokročilých reaktorů pro dukovanskou elektrárnu. Uvedla také, že případná výhra v tendru na stavbu elektrárny by přinesla hodně práce i pro občany místní, protože zaměstnanci korejské společnosti budou potřebovat vystavět byty, školku či nemocnici. V roce 2017 se při jednání v jaderné elektrárně shodli členové stálého výboru pro jadernou energetiku na tom, že nový blok jaderné elektrárny bude investovat ČEZ či stát, odpadla tak možnost, že by investici zajistil zahraniční investor. Jednalo se také o úpravách trasy od řeky Labe až do Dukovan, kdy bude potřeba provést jednotlivé úpravy.  Na konci června 2017 získal druhý blok elektrárny povolení k provozu na dobu neurčitou. První blok získal toto povolení již v březnu téhož roku.  Dne 19. září 2017 se v Třebíči konalo setkání u kulatého stolu se zájemci o dostavbu 5. bloku jaderné elektrárny Dukovany, tentokrát se společností China General Nuclear. Setkání pořádá sdružení Energetické Třebíčsko, další setkání proběhnou se společnostmi Rosatom (Rusko), EDP (Francie), Westinghouse Electric Company (USA, Japonsko), KHNP (Jižní Korea). Čínská společnost chce do jaderné elektrárny instalovat reaktor třetí generace HPR 1000, ten je vodou chlazený a má životnost 60 let, parogenerátor by byl přivezen do Dukovan po silnici, ale je nutné silnice zlepšit.  V roce 2017 byla také publikována tzv. "Dukovanská výzva", kdy starostové obcí v sousedství elektrárny, tj. Rešic, Horních Dubňan, Mohelna, Rouchovan, Slavětic a města Moravského Krumlova podepsali a zveřejnili to, že chtějí získat pátý blok jaderné elektrárny v Dukovanech. Stavba by tak měla začít snad již kolem roku 2025, kdy to se dle kritiků stavby již nemusí povést. Dne 13. listopadu 2017 požádala společnost ČEZ o posouzení vlivu nových jaderných bloků na životní prostředí. Elektrárna dostala tisíce podnětů v rámci zjištění vlivu nových bloků, velký zájem byl z Rakouska a Německa. Posuzována byla například půda v místě budoucí stavby, vlivy na vodní zdroje a na řeku Jihlavu. Dále budou informovány dotčené obce, které se budou moci vyjádřit. Dokončení procesu se očekává přibližně za 1,5 roku, kdy elektrárna Temelín získala stanovisko za 2,5 roku.  Do konce roku 2018 se má dle Správy úložišť jaderného odpadu finalizovat možná místa pro lokality hlubinného úložiště radioaktivního odpadu. Jedna z lokalit pravděpodobně bude západně od obce Dukovany (tzv. lokalita Dukovany západ). V roce 2017 také bylo uvedeno, že může existovat i tzv. plán B, kdy se ČEZ připravuje na prodloužení provozu stávajících bloků až do roku 2045, ač původně měly být jejich provoz ukončen v roce 2035. Podle Dany Drábové je provoz elektrárny Dukovany zcela jistě rentabilní do roku 2025, do roku 2035 to také ještě vychází a do roku 2045 je to komplikované. Jaderná elektrárna se na konci roku 2017 stala součástí nově uvedeného Integrovaného tiskového střediska v Brně, to sídlí na Lidické ulici v základně Hasičského záchranného sboru ČR. Toto středisko má usnadnit komunikaci mezi složkami integrovaného záchranného systému.  V březnu roku 2018 byl odstaven druhý blok, byla vyměněna pětina paliva a rekonstruovány podružné rozvaděče, ty se budou až do roku 2022 měnit i na dalších blocích.  V srpnu roku 2019 stavba nových bloků jaderné elektrárny získal kladné stanovisko vlivu na životní prostředí (tzv. EIA), stanovisko vydalo ministerstvo pro životní prostředí. Bylo oznámeno, že roku 2020 začne ČEZ hledat dodavatele pro nový blok.  Podle ČEZ by při současných cenách elektřiny (2019) byla stavba nového bloku za přibližně 200 miliard nerentabilní, ČEZ, tak nechce investici hradit sám, možnosti jsou takové, že by mohl vypomoci stát.  Podle vyjádření ministra průmyslu Karla Havlíčka a obchodu ze srpna 2019 by stavba nového bloku mohla začít kolem roku 2030. Podle hejtmana kraje Vysočina Jiřího Běhounka by nový blok mohl být dokončen v roce 2036. V roce 2020 bylo oznámeno, že Jaderná elektrárna Dukovany přijme v tomto roce cca 70 zaměstnanců, důvodem je generační obměna zaměstnanců.

Turistika.

Pod Jadernou elektrárnou pracuje rovněž informační centrum, to funguje v elektrárně od roku 1994, kdy v roce 2014 proběhla jeho rekonstrukce, v roce 2015 infocentrum navštívilo přibližně 26 000 lidí, v roce 2016 30 331 lidí. Do infocentra dalešické vodní nádrže dorazilo v roce 2016 celkem 11 528 návštěvníků. V infocentru jaderné elektrárny pak od roku 1994 prošlo více než půl milionu turistů. V roce 2018 návštěvnické centrum elektrárny navštívilo více než 36 tisíc návštěvníků. Od roku 1994 pak to bylo 680 720 návštěvníků. V roce 2018 centrum navštívilo celkem 762 zahraničních návštěvníků. Na konci roku 2019 byla dokončena rekonstrukce infocentra, od roku 2020 je v provozu model aktivní zóny v poměru 1:1 a další nové expozice. Za roku 2019 navštívilo infocentrum téměř 40 tisíc návštěvníků.  V první polovině roku 2018 byla nedaleko závodní jídelny v elektrárně vybudována bylinková zahrádka, kdy vypěstované byliny jsou využívány k dochucování pokrmů závodní jídelny, Případné přebytky slouží jako dárky pro návštěvníky elektrárny. Studenti Fakulty stavební VUT vytvořili návrhy nových budov a nových prostor před elektrárnou.  Během prosince roku 2019 byla jedna z chladících věží nasvícena obrázkem vánočního stromu, byl vysoký 125 metrů a nejvyšší na Vysočině.

Bezpečnost.

Elektrárna patří mezi první třetinu nejbezpečnějších jaderných elektráren s tlakovodním reaktorem na světě. Kolektivní efektivní dávka pracovníků elektrárny v roce 2005 byla 0,15 mSv na blok, což je hluboko pod bezpečnostními normami (roční limit pro pracovníky s ionizujícím zářením je 50 mSv za rok, a 100 mSv během 5 let). Elektrárna je držitelem osvědčení "Bezpečný podnik", který vydává Ministerstvo práce a sociálních věcí pod garancí Českého úřadu bezpečnosti práce.  Princip netrestání za ne-úmyslné a včasné nahlášení chyby. Je to velmi důležitý princip na cestě k bezpečnému provozu. Okamžité nahlášení chyby umožňuje minimalizovat ztrátu výroby a po vysvětlení události se vrátit s jistotou zpět do běžného provozu. Přiznání také umožňuje zlepšit bezpečnostní předpisy a instrukce tak, aby k podobným omylům už nemuselo docházet. V roce 2010 došlo vinou jednoho neopatrného pracovníka k automatickému vypnutí jednoho z reaktorů. Částí oděvu přepnul důležitý přepínač v rezervní dozorně (rezervní – kdyby se ta provozní dozorna stala z nějakého důvodu neobyvatelná). Celková ztráta z ne-výroby byla několik milionů korun (cena nevyrobené elektřiny za celou dobu výpadku jednoho ze čtyř reaktorů). Vážnější ohrožení bezpečnosti nehrozilo a po několika hodinách byla výroba elektrické energie v předmětném reaktoru obnovena. Zmíněný technik měl sice velkou ostudu, ale protože při své práci neporušoval žádný bezpečnostní ani provozní předpis (snad kromě maximální opatrnosti) nebyl nijak pokutován či potrestán. Bylo možné podívat se nově na pracovní oděvy a zařadit událost do vstupních a specializovaných školení.  "Po-Fukušimská opatření." V roce 2011 v reakci na havárii v japonské elektrárně Fukušima prošla Jaderná elektrárna Dukovany stejně jako všechny elektrárny na světě tzv. "zátěžovými-stress-testy". Ty prokázaly jednak značnou odolnost elektrárny proti nadprojektovým přírodním pohromám. Jednak byla vytipována řada bezpečnostních opatření, tak aby elektrárna byla s dostatečnou rezervou schopna odolat i přírodním katastrofám, ke kterým by mohlo během 10 000 let dojít. Jedná se o dvakrát silnější zemětřesení, než s jakými se uvažovalo dosud. Nárazový vítr 216 km/hod, extrémní teploty +- 46 °C, přívalové srážky vyvolávající zátěž střech cca 200 Kp/m. Elektrárna také musí zvládnout svou soběstačnost 72 hod bez okolní infrastruktury – komunikace, provozní média, energie a jakákoli vnější pomoc, a další. Zodolňování elektrárny probíhá podle "akčního plánu" a bude ukončeno v roce 2017. Navazuje na požadavky "LTO – Long Term Operation" dlouhodobého provozu jehož cílem je dovybavit elektrárnu tak, aby mohla být v bezpečném provozu ještě 20 let po dosažení projektové délky provozu – 30 let. Kontrola svarů a celkem 400 dní plánovaných odstávek pokračuje i v roce 2017.  Dne 1. ledna 2017 byl změněn Atomový zákon, kdy je tak nutné, aby vstup do tzv. životně důležitých prostor byl povolen pouze lidem s platnou bezpečnostní prověrkou, kterou uděluje Národní bezpečnostní úřad. Zavedení tohoto opatření musí nastat do roku 2020.  Dne 15. května 2017 proběhlo třídenní cvičení Zóna 2017, cvičení simulovalo únik radioaktivních látek. V říjnu 2017 proběhly testy a prověření hermetických boxů v bloku č. 3, vše plně splnilo normy. V listopadu 2017 elektrárna získala titul Bezpečný podnik, získala jej již posedmé a obhájila jeho zisk z roku 2016. V prosinci roku 2017 získala elektrárna povolení pro provoz všech bloků na dobu neurčitou. Příprava trvala asi dva roky.  Od roku 2020 se zpřísnily normy, kdy tak do strategických prostor elektrárny budou pracovníci vstupovat pouze s platnou bezpečnostní kvalifikací a nejméně ve dvou. Celkem bylo do května roku 2019 prověřeno přibližně 1500 lidí. Nově byly také upraveny vstupy a ploty, celková investice přesáhla 1,2 miliardy Kč. Součástí bezpečnostních opatření v okolí elektrárny je bezletová zóna a speciální policejní jednotka, která sídlí na Jaderné elektrárně Dukovany. V prosinci roku 2019 elektrárna splnila mezinárodní normy ochrany prostředí, to prohlásilo šetření auditorů, které skončilo v prosinci roku 2019.  V květnu roku 2019 absolvovali hasiči z jednotky přítomné na jaderné elektrárně cvičení ve speciálním kontejneru.

Havárie a poruchy.

V celé třicetileté historii čtyř výrobních bloků se stala jediná porucha klasifikovaná podle mezinárodní stupnice INES2. Došlo k ní na počátku devadesátých let, z vnějšího podnětu, ve Slavětické rozvodně odpojením elektrárny od vnější rozvodné sítě. Porucha spočívala především v tom, že jeden ze tří bloků v provozu nezreguloval programově na tzv. vlastní spotřebu, ale jeho chlazení zajistil až start k tomu určených dieselgenerátorů. Kromě ztráty výroby a iluze o tom, že něco takového se nemůže stát, nedošlo k žádným škodám.  V pondělí 3. listopadu 2014 vznikla netěsnost na jednom ze tří systémů technické vody, zajišťující chlazení důležitých technických a bezpečnostních systémů pro 3. a 4. výrobní blok. Chlazení těchto bloků bylo převedeno na zbývající dva chladicí systémy. Jelikož však přísné bezpečnostní předpisy nedovolují elektrárnu tímto způsobem provozovat déle jak 72 hodin, rozhodlo vedení elektrárny 3. a 4. blok odstavit, protože v této lhůtě nebylo možné poruchu odstranit. Po opravě začal 18. listopadu 2014 dodávat 3. blok a o den později i 4. blok znovu elektrickou energii.

Zvířata v areálu elektrárny JEDU a ekologie.

V roce 1994 došlo k požáru jednoho ze dvojice odbočkových transformátorů 32MVA na 3. bloku (slouží pro napájení vlastní spotřeby bloku), umístěného před budovou strojovny. Jeho hašení hasicí pěnou vedlo k úniku pěny kanalizací přes běžné retenční nádrže vodního odpadového hospodářství do Skryjského potoka a Mohelské přehrady, kde byla zachycována nornou stěnou. I když se nejednalo o ekologickou "katastrofu", hasiči EDU použili pěnu, která byla odbouratelná přírodními procesy, vedl uvedený případ ke stavbě větší retenční nádrže na Skryjském potoce, která je schopna zachytit každý únik z Jaderné elektrárny Dukovany.  EDU je držitelem certifikátu certifikát ISO 14001 – Ekologický podnik. Za 30 let svého provozu (1985–2015) Dukovany vyrobily 395,4 TWh, energii ekvivalentní spálení 390 mil. t uhlí, díky čemuž do atmosféry nemuselo být vypuštěno 493 milionů tun CO. Jde o přibližně stejné množství, které vypustí do ovzduší 5,2 milionu v Česku evidovaných motorových vozidel v průběhu 25 let. V roce 2017 získala elektrárna certifikát Environmentální vyúčtování společnosti Asekol, za přínos ekologii, kdy zaměstnanci elektrárny zpětně vrátili 4182 kg elektrospotřebičů. V roce 2001 také elektrárna získala certifikát Det Norske Veritas.  Na státem kontrolovaný „jaderný účet“ (fond shromažďující prostředky na výstavbu a správu trvalého úložiště vyhořelého jaderného paliva) platí 50 Kč za každou vyrobenou MWh, denně tedy přibližně 2,1–2,4 mil. Kč.  V areálu jaderné elektrárny žijí různé druhy zvířat, v nádrži pod chladicími věžemi žilo několik úhořů, kteří nejspíš pochází z vod Dalešické nádrže. V blízké retenční nádrži žijí bobři. V areálu pak žijí taky zajíci, holubi a liška, nově také na chladicích věžích zahnízdily poštolky a pracovníci elektrárny se snaží nalákat sokoly. Dne 2. ledna 2017 byli odchyceni netopýři. V srpnu roku 2018 se v areálu elektrárny objevila užovka.  V červnu 2017 ekologičtí aktivisté promítli ekologické symboly na chladicí věže jaderné elektrárny.  V roce 2018 v období letního sucha nestačilo dopouštění Dalešické přehrady v rámci vody, která je čerpána pro chlazení elektrárny, docházelo tak k poklesu vody v nádrži.  V areálu jaderné elektrárny byla v roce 2019 rychlodobíjecí stanice pro elektromobily.

Ekonomika provozu.

Elektrárna stála 25 mld. Kčs, podle údajů ČEZ se od doby uvedení do provozu do roku 2005 už dvakrát zaplatila. Náklady na výrobu elektřiny v Dukovanech se odhadují na cca 60 haléřů za kWh, což je nejméně v Česku. Výroba v roce 2016 byla nejnižší od roku 1988.

Výrobní ukazatele EDU.

Koeficient ročního využití za rok 2012 dosáhl 85,51%.  Zdroje: ČEZ, ČTK, ČSÚ

Technické informace.

Reaktory.

Od roku 2012 má jaderná elektrárna Dukovany čtyři bloky VVER 440, typ V 213, původně každý o elektrickém výkonu 440 MW, dnes díky modernizaci z let 2005–2012 o dosažitelném elektrickém výkonu 4 × 510 MW.  V aktivní zóně každého reaktoru je umístěno 312 palivových souborů. Každý palivový soubor je tvořen 126 palivovými proutky, ve kterých je palivo hermeticky uzavřeno. Mimo to je v reaktoru 37 regulačních kazet s palivovou částí. Výška aktivní zóny je 2,5 m, průměr 2,88 m.

Palivo.

Palivem je uran obohacený na přibližně 4,25 % U (tato hodnota se může měnit). V reaktoru se vyměňuje jedna pětina palivových tyčí ročně. Vsázka paliva reaktoru má hmotnost 42 tun. V březnu roku 2018 došlo k výměně 78 z 349 palivových kazet, následně budou kazety chladnout šest let v sousedním palivovém bazénu.

Chlazení.

Primární chladivo.

Objem chladiva v primárním okruhu je 209 m³. Reaktorem za hodinu proteče 42 000 m³ vody.

Zdroj technické vody, terciární chlazení.

Jako zdroj technologické vody (především pro chlazení) slouží vodní dílo Dalešice, společně s vyrovnávací nádrží, vodní nádrž Mohelno. Dalešice zároveň fungují jako přečerpávací elektrárna (výkon 480 MW) (výkon byl dimenzován tak, aby dokázal v případě poruchy nahradit jeden blok jaderné elektrárny). Celá tato soustava tak může pružně reagovat na aktuální energetické potřeby.  Elektrárna má 8 chladicích věží. Z nich uniká přibližně 500 kg vodní páry za sekundu na odváděný výkon 1000 MWe. Poslední studie vodního režimu povodí řeky Jihlavy nad přehradou Dalešice ukazují, že chlazení nové elektrárny není problémem pro případnou dostavbu 5. reaktoru, neboť kapacita povodí a Dalešické přehrady stačí i pro nové bloky s výkonem přes 1000 MWe. Současná legislativní situace však povolení a stavbu nových jaderných bloků prodlužuje tak, že při stavbě 5. bloku EDU půjde o náhradu starších bloků VVER440 a ne o rozšíření výkonu elektrárny.

Zásobování teplem.

Již v roce 1985 se plánovalo zásobit teplem z elektrárny město Brno, teplovod měl stát 1,9 miliardy korun. Kvůli změně režimu a později také kvůli ekonomické nevýhodnosti byl projekt zastaven. Vzhledem k rostoucím cenám energií se teplovod o délce 40 km začal znovu připravovat. Pro jeho realizaci je však třeba zajistit aktivní podporu města Brna i pokračování energetiky v EDU. Při současné kolísající ceně energií a paliv jsou však investice s dlouhodobou návratností v nejistotě, která zásadní rozhodnutí těchto staveb znesnadňuje.  Sdružení Energetické Třebíčsko obnovilo plány pro vytápění města Brna. Nechalo přepravovat studii na současné parametry. Částka za podzemní teplovod by měla dosáhnout asi 4 nebo 5 miliard Kč.

Další jaderná zařízení v areálu elektrárny.

V areálu jaderné elektrárny Dukovany jsou kromě čtyř reaktorových bloků další dvě jaderná zařízení, úložiště nízko a středně radioaktivních odpadů a dva sklady použitého jaderného paliva, z nichž jeden je zcela zaplněn.

Meteorologická observatoř a meteorologický stožár.

Cca 1 km severozápadně od areálu elektrárny se nachází meteorologická observatoř pro měření meteorologických prvků a radiace, jejíž součástí je 136 m vysoký meteorologický stožár (pro měření směru, rychlosti větru, teploty a vlhkosti vzduchu v daných hladinách), doplněno o měření vertikálního profilu charakteristik turbulence atmosféry akustickým systémem SODAR-RASS.  Všechna měření a pozorování pro potřeby elektrárny Dukovany jsou realizována v souladu s platnými mezinárodními normami IAEA (International Atomic Energy Agency, česky Mezinárodní agentura pro atomovou energii). Meteorologická observatoř zároveň plní úkoly vyplývající z náplně standardních pozemních meteorologických stanic, obdobně jako meteorologická observatoř při jaderné elektrárně Temelín.

V populární kultuře.

O fiktivní havárii Jaderné elektrárny Dukovany pojednává rakouský film "" z roku 2008.

Jaderná elektrárna Dukovany (zkratkou EDU, dříve JEDU) je první provozovanou jadernou elektrárnou na území Česka. Je významným zdrojem české energetické soustavy. Jaderná elektrárna Dukovany je umístěna asi 30 kilometrů jihovýchodně od Třebíče, v trojúhelníku, který je vymezen obcemi Dukovany, Slavětice a Rouchovany. V roce 2013 vyrobila rekordních 15,6 TWh elektrické energie a dlouhodobě pokrývá asi 20 % z celkové spotřeby elektřiny v České republice. Jaderná elektrárna Dukovany má podobný instalovaný výkon jako Jaderná elektrárna Temelín – 2040 MW. Povolení provozu druhého bloku skončilo v roce 2017, elektrárna podala žádost o jeho prodloužení na dalších deset let. Pro potřeby elektrárny byla vybudována Vodní nádrž Dalešice. V areálu elektrárny je umístěna i sluneční elektrárna o výkonu 10 kW, ČEZ zvažoval postavit v blízkosti Jaderné elektrárny Dukovany rovněž větrnou elektrárnu, ale obyvatelstvo stavbu větrných turbín odmítalo. Na novém parkovišti u elektrárny by měla být postavena střecha s fotovoltaickými panely. Přibude 340 parkovacích míst, stavba by měla být hotova do konce roku 2020.  Každý poslední čtvrtek v měsíci se v jaderné elektrárně koná snídaně za podpory některé z terapeutických kaváren.

The Dukovany Nuclear Power Station is a nuclear power plant near Dukovany, a village in the Czech Republic.  It was the second nuclear power plant in Czechoslovakia (the Bohunice Nuclear Power Plant in what is now Slovakia was constructed in 1958), and the first one in what is now the Czech Republic. It is situated from the city of Třebíč, near the Dalešice Reservoir, where the plant sources its water supply. In 1970 Czechoslovakia and the Soviet Union ratified a contract for construction of two nuclear power plants. Actual construction work began four years later. From 1985 to 1987, four power units with pressurized water reactors were commissioned. All four are still in operation.  Dukovany nuclear power plant supplies approximately 14 TWh of electric energy annually to the national power network. The plant is owned and operated by CEZ Group. The power plant modernisation will successively be carried out to the end of its planned service life.


Život.

O jeho životě se dochovalo velmi málo hodnověrných zpráv. Pobýval v Megaře, kde se snad i narodil, jeden starověký pramen však uvádí, že pocházel z Gely na Sicílii. Patřil k nejstarším Sókratovým žákům, ale zabýval se též spisy eleata Parmenida. O jeho rodině není známo nic, kromě toho, že měl bratra. Dle starověké zprávy se s ním jednou pohádal a bratr v hněvu zvolal, že dřív nezemře, dokud se mu nepomstí. Eukleidés však odpověděl, že on zase dřív nezemře, dokud si bratra neudobří, a odvrátil ho od jeho hněvu k sobě.  Jeho zájem o filozofii dokládal platónský filozof Taurus (žil v 2. století n. l.) historkou, která se vztahuje k roku 432 př. n. l., kdy athénský sněm zakázal Megařanům (spojencům Sparty) přístup na trhy v Athénách a v celé athénské říši (tzv. „megarské pséfisma"). Taurův žák Aulus Gellius zaznamenal tento příběh takto: „"Svým dekretem dali Athéňané výstrahu, že kdo by z megarských občanů vkročil do Athén a byl přistižen, přijde o hlavu. Takovou nenávistí planuli Athéňané k sousedním Megařanům. Tehdy Eukleidés, který byl také z Megary a který měl před dekretem ve zvyku pobývat v Athénách a naslouchat Sókratovi, si po vynesení tohoto dekretu v podvečer, kdy se stmívalo, oblékal dlouhou ženskou tuniku a pestrobarevný pláštík, hlavu si zahaloval závojem a chodil ze svého domu v Megaře do Athén k Sókratovi, aby alespoň část noci mohl být účasten jeho rozvah a hovorů, a před úsvitem se opět více než dvacet mil vracíval domů oblečen v témže šatě"."  V dialogu "Faidón" jmenuje Platón Eukleida mezi osobami, které navštívily v athénském vězení Sókrata v den jeho popravy (399 př. n. l.). Po Sókratově smrti pak našli u něho v Megaře útočiště někteří Sókratovi žáci (včetně Platóna) a nějaký čas se tam zdržovali. Kdy založil Eukleidés svou megarskou filozofickou školu, není s určitostí známo, zpravidla se však soudí, že se tak stalo krátce po Sókratově popravě.  Z Platónova dialogu "Theaitétos" lze dovodit, že žil ještě v roce 369 př. n. l., kdy byl v bitvě u Korintu smrtelně zraněn matematik Theaitétos, po němž je Platónův dialog nazván. Poněvadž Diodóros Sicilský Eukleida neuvádí mezi vynikajícími muži žijícími roku 366 př. n. l., má se za to, že Eukleidés zemřel někdy mezi roky 369–366 př. n. l.

Spisy a učení.

Jeho spisy se nezachovaly. Dle starověkých zpráv napsal filozofické dialogy "Alkibiadés", "Aischinés", "Kritón", "Fénix", "Lamprias", "O lásce" (Erotikos) a další, jejichž název neznáme. Dialog "Aischinés" byl v Athénách čten ještě kolem roku 100 př. n. l. Za citát z některého jeho spisu je považován výrok: „"Většina hloupých lidí odmítá otrocké pokrmy a šaty, ale otrockým mravům se nevyhýbají"."  O Eukleidově učení poskytují dochované zmínky starověkých autorů jen velmi úryvkovitý obraz, který je různými badateli rozdílně interpretován. Zejména se vede spor o to, zda vycházel hlavně z názorů Sókrata, anebo byl více ovlivněn myšlenkami eleatské školy.  Dle Diogena Laertia „"prohlašoval, že dobro je jedno nazývané mnoha jmény, tu rozvahou, tu bohem a jindy rozumem atd. Protiklady dobra neuznával, říkal, že nejsou"." V jiném úryvku je zmíněn názor megariků, že existuje jen jedna ctnost, která se nazývá mnoha jmény. Podle tradiční interpretace tak spojil eleatskou nauku s myšlenkami Sókrata tím způsobem, „že Sókratův pojem dobra, ctnosti ztotožnil s elejským jediným jsoucnem (řec. ἓν, hen) a připsal jeho znaky dobru. Dobro jest jako jediné jsoucno neměnitelné a zůstává stále stejné přes různá jména, která mu dáváme, jako myšlení, rozum, bůh a jiné. Tak také ctnost je přes různá jména jedna a jest zvláštním trvalým stavem duše, nedotčeným strastmi a změnou." Originální filozofický přínos Eukleidův, který měl zásadní význam pro platónskou filozofii, spočívá patrně právě ve ztotožnění ontologických a axiologických momentů.  O jeho dialektice a logice Diogenés Laertios zaznamenal: „"Potíral důkazy, pokud jde o závěr, nikoli pokud jde o návěstí (premisy). Zavrhoval rovněž důkaz podle obdoby, protože se prý skládá buď z členů podobných, nebo nepodobných. Jestliže se skládá z členů podobných, je prý lepší usuzovat z věcí samých než z přirovnání. A jestliže z nepodobných, je přirovnání zbytečné"."  Starověká tradice připisuje Eukleidovi a celé jeho škole eristickou mentalitu. Eristika (z řec. ἐριστικός, eristikos = svárlivý, hašteřivý) je umění sporu, umění diskuse, a v tom nepochybně vynikal. Když Sókratés viděl, že se velmi zajímá o eristické argumenty, řekl mu prý: „Eukleide, se sofisty budeš umět vycházet, s lidmi však ne."  Eukleidés měl řadu žáků, mezi které patřili především Ichthyas, Kleinomachos z Thúrií, který jako první psal o výrocích a predikátech, a patrně i Eubúlidés z Milétu, jemuž je přisuzována formulace sedmi proslulých logických paradoxů ("Lhář", "Skrytý", "Élektra", "Zahalený", "Hromada", "Holohlavý", "Rohatý"). Megarikové obhajovali své abstraktní učení mimo jiné i vyvracením naivního smyslového názoru, v němž se snažili nalézt různé rozpory. Zájem o klamné závěry a paradoxy ukazuje na vliv eleatů, na onen druh dialektiky, za jejíhož otce je pokládán Zénón z Eleje. V megarské škole postupně logické zájmy převládly, její stoupenci vykonali mnoho významného v oblasti výrokové logiky a v mnoha případech ovlivnili zejména stoickou logiku.

Eukleidés z Megary (řec. Εὐκλείδης ὁ Μεγαρεύς; asi 450 př. n. l. – 368 př. n. l.) byl starořecký filozof, žák Sókrata, zakladatel megarské filozofické školy. Sókratovy myšlenky spojoval s eleatským učením o jednom neměnném bytí; jednotné, neměnné jsoucno ztotožnil s dobrem a rozumem. Pěstoval též dialektiku a především umění sporu (eristiku).

Euclid of Megara (; also Euclides, Eucleides; ; c. 435 – c. 365 BC) was a Greek Socratic philosopher who founded the Megarian school of philosophy. He was a pupil of Socrates in the late 5th century BC, and was present at his death. He held the supreme good to be one, eternal and unchangeable, and denied the existence of anything contrary to the good. Editors and translators in the Middle Ages often confused him with Euclid of Alexandria when discussing the latter's "Elements".


Caesaropapismus v byzantské říši.

Caesaropapismus v byzantské říši byl dědictvím poměrů z pozdně římského impéria, kdy císař vykonával funkci nejvyššího kněze (latinsky "pontifex maximus"). Byzantský panovník byl zároveň vládcem říše i nejvyšším představitelem křesťanské církve, protože věřící i duchovenstvo byli ze státního hlediska jeho poddanými. Císař sám - dle své křesťanské povinnosti - měl závazek používat svou od Boha danou světskou moc na ochranu církve a pro blaho a spásu věřících. V oblasti církevně-správní svolával koncily (a financoval jejich konání, aby se vůbec mohly konat) a předsedal jim, vydával světské zákony i nařízení pro církev a teologická rozhodnutí (která však podléhala kritice a schválení církve; v určitých případech církev jeho teologické názory dříve či později odmítla), mohl dosadit nebo odvolat patriarchy (což opět podléhalo kritice církve - v takových případech zvláště mnišstva a věřících). Za sobě podřízené považoval nejen východní patriarchy, ale například Justinián I. – ještě zcela v duchu antické tradice – také římského papeže (římský papež byl však na Východě považován za poddaného byzantskému imperátorovi prakticky až do velkého schismatu, 1054). Jako věřící zůstával císař sice laikem, ale měl některé liturgické výsady, příslušející pouze kněžím. V chrámu směl vstoupit k oltáři skrze tzv. královskou bránu (zlatá vrata), kterou jinak může procházet jen duchovenstvo, podílet se na přípravě svatého přijímání (přijímal v oltářní části chrámu spolu s duchovenstvem) nebo udělovat požehnání jako biskupové.  Caesaropapismus kodifikoval zákoník "Corpus iuris civilis". Podle něj neměly být sféra světská a sféra církevní od sebe nijak přísně odděleny, naopak panovník a patriarchové měli harmonicky spolupracovat v zájmu blaha říše. Ideálem byla tzv. „symfonie“ světské a církevní vlády, která měla přinášet říši blaho a občanům spásu. Realita se ideálu této „symfonie“ přibližovala někdy více, jindy méně. Přesto i v Byzanci docházelo ke sporům mezi císaři a konstantinopolskými patriarchy, a to především v těch případech, kdy se státní zájmy neshodovaly s úsilím ortodoxní církve o zachování čistoty víry (například v otázce přístupů k heretikům, za bojů o uctívání obrazů nebo později, kdy už císařovo postavení v církvi nebylo tak neomezené, ve snaze uzavřít církevní unii - čili sjednocení s Římem). Na těchto případech je zřetelně vidět, že vliv císaře na církev nebyl neomezený a jeho moc na církví uznávali duchovní a věřící do té míry, do jaké sám císař byl nositelem křesťanské orthodoxie. Takže když se jednalo o věci víry a církevního učení i praxe, pak se církev dokázala postavit požadavkům císaře tvrdě na odpor; nejvíce v zachovávání víry a církevního učení i proti vůli císaře se vyznamenalo mnišstvo. Nelze doložit, že by se některému z císařů někdy podařilo natrvalo změnit víru církve, byť část církve mohla někdy na čas podlehnout tlaku císaře (viz např. ikonoborectví).  Alexandr Schmemann (známý současný pravoslavný západoevropský teolog) napočítal v období od konce. 11. stol do pol. 15. stol. celkem 28 pokusů, kdy se byzantští imperátoři snažili dostat Církev do podřízenosti římským papežům. Uspěl jeden pokus - ten poslední, ale tuto unii s Římem se císař ani neodvážil v Byzanci publikovat.  Pozoruhodné je, že právě dva z konstantinopolských patriarchů, kteří jsou v Římě nejméně oblíbeni: sv. Fótios Veliký (vyslal na Velkou Moravu sv. Cyrila a Metoděje) a Michal Kerularios (jeden z aktérů velkého schismatu), patří právě k těm nejsilnějším patriarším osobnostem, které nejrozhodněji přesekali všechny vazby caesaropapismu a nechovali podle politiky císařů; spíše naopak - nutili císaře, aby se sjednotil s názorem Církve.

Praxe caesaropapismu v západní Evropě.

Přestože latinský západ spojení světské a duchovní moci nikdy v teorii neuznal a naopak začal brzy zastávat názor, že svět je řízen dvojí mocí, prosadil se tu caesaropapismus dočasně v praxi, například v raně středověkých germánských říších.  V římsko-katolické církvi se po velkém schizmatu (1054) začal uplatňovat jakýsi „caesaropapismus naruby“ (papocesarismus), neboť římský papež začal usilovat nejen o duchovní moc, ale i o nadvládu nad mocí světskou.

Caesaropapismus je označení pro spojení nejvyšší světské moci (latinsky "imperium, regnum", řecky "basileia") a církevní (latinsky "sacerdotium", řecky "hierosyné") v osobě panovníka, typické především pro raně středověkou Byzanc.

Caesaropapism is the idea of combining the social and political power of secular government with religious power, or of making secular authority superior to the spiritual authority of the Church; especially concerning the connection of the Church with government. Justus Henning Böhmer (1674–1749) may have originally coined the term "" ("Cäseropapismus"). Max Weber (1864-1920) wrote: "a secular, caesaropapist ruler... exercises supreme authority in ecclesiastic matters by virtue of his autonomous legitimacy". According to Weber, caesaropapism entails "the complete subordination of priests to secular power."  In an extreme form, caesaropapism is where the head of state, notably the emperor ("Caesar", by extension a "superior" king), is also the supreme head of the church (pope or analogous religious leader). In this form, caesaropapism inverts theocracy (or hierocracy in Weber), in which institutions of the church control the state. Both caesaropapism and theocracy are systems in which there is no separation of church and state and in which the two form parts of a single power-structure.


Historie.

Zrod monarchie (1526–1597).

Ferdinandova unie a vyprovokování Osmanské říše.

Roku 1515 byly mezi Habsburky a Jagellonci uzavřeny vídeňské smlouvy, jejichž součástí bylo dojednání sňatku Ferdinanda Habsburského s Annou Jagellonskou, který proběhl roku 1521. Následujícího roku byly Ferdinandovi bruselskými smlouvami přiřčeny dědičné habsburské země (Dolní a Horní Rakousy, Štýrsko, Korutany, Kraňsko a Tyrolsko), Alsasko a Württembersko.  Když roku 1526 náhle zahynul Ludvík Jagellonský, snažil se Ferdinand I. Habsburský uplatnit dědické právo své manželky na Korunu českou a Uherské království. V Čechách byly Ferdinandovy dědické nároky odmítnuty, avšak byl přijat na základě volby. V ostatních přivtělených zemích Koruny české dědický nárok uznán byl. Obdobný spor o uznání Ferdinandova nároku vznikl i v Uhrách, kde však názorové rozštěpení vedlo k ustavení dvojvládí (druhým uherským králem se stal Jan Zápolský).  Ferdinandova snaha získat moc nad celými Uhrami vojensky vedla nejen k rozštěpení Uher, ale také k vyprovokování Osmanské říše, jejíž armáda v nastalé válce nejen pomohla Zápolskému (který se stal tureckým vazalem) ovládnout Sedmihradsko, ale dokonce roku 1529 oblehla Vídeň a roku 1532 plenila rakouské země. Válečný konflikt pokračoval i po Zápolského smrti, až nakonec Turci roku 1541 dobyli Budín a zřídili na velké části Uher Budínský vilájet. V Sedmihradsku vládl turecký vazal Jan Zikmund Zápolský a Ferdinandovi nakonec zbylo pouze Královské Uhersko.

Myšlenkový svět za prvních Habsburků.

Válka v Uhrách ovšem výrazně zvyšovala Ferdinandovy finanční nároky na stavy, což se nelíbilo zejména českým stavům, které představovaly největší opozici krále v monarchii, obviňovaly krále z vyprovokování války v Uhrách a nebyly příliš ochotny tuto „soukromou záležitost krále v Uhrách“ vojensky či finančně podporovat. Českým stavům se navíc také příčily centralizační a integrační snahy a úsilí o posílení moci krále či rakouských stavů na úkor Koruny české.  Avšak ani v ostatních částech monarchie nebylo postavení katolického krále jednoduché. V zemích Ferdinandova panství se šířila reformace. Luteránství bylo přijímáno zejména v Rakousích, Slezsku a mezi českými a uherskými Němci. Kalvinismus získával své stoupence zejména v Uhrách a Čechách (Jednota bratrská). V Čechách převládal utrakvismus, na Moravu zas proudili novokřtěnci. Vedle těchto hlavních proudů vznikaly v monarchii četné sekty unitářů (zejména v Sedmihradsku) či nonkonformistů.  Vzestup protestantství doprovázel úpadek katolické církve a katolické instituce se uchovaly jen díky tomu, že je nejednotné evangelické církve nebyly většinou schopny nahradit. Katolická cenzura tak byla značně neúčinná, díky čemuž se mohla rozvíjet evangelická náboženská literatura (zejména Bible kralická a maďarské překlady Bible). V soustátí se rovněž rozvíjel humanismus a vztah mezi místními katolickými biskupy a papežem se postupně rozvolňoval. Až na potlačení odboje českých stavů roku 1547 (ve kterém náboženství ostatně bylo pouze jednou z příčin konfliktu) tak byla habsburská monarchie relativně nábožensky tolerantní.  Habsburkové v tomto období ostatně ani neměli příliš mnoho prostředků, jak reformaci potlačit. A mnohdy k tomu panovník ani neměl potřebnou vůli. Maxmilián II. byl vůči protestantismu velmi tolerantní a pravověrným katolíkem nebyl rozhodně ani Rudolf II., který se spíše než o teologii zajímal o přírodní vědy, umění, astrologii a alchymii. Humanismus Habsburků v tomto období smíšený s magií zatlačoval náboženství do pozadí. Duchovnímu světu vládl manýrismus, sebevědomí spojené s nervozitou.

Krize monarchie (1597–1648).

Eskalace napětí.

Rudolfův zájem o esoterismus se však spojil s duševní chorobou a vyústil v neschopnost vládnout a v následnou politickou krizi císařství. Válku s Turky, která zuřila v letech 1593–1606, a zvládnutí řady povstání v Uhrách (Zikmund Báthory, Štěpán Bočkaj) přenechával jiným. Rudolfův bratr Matyáš se nakonec rozhodl situaci vzít do vlastních rukou, získal podporu všech stavů krom českých a roku 1608 donutil Rudolfa, aby mu přenechal vládu Uhrách, Rakousku a na Moravě. Rudolf nakonec ztratil podporu i v Čechách a roku 1611 byl přinucen k abdikaci, takže monarchii vládl zase jediný panovník, Matyáš.  Tím však krize neskončila. Ještě Ferdinand I. uvedl do habsburské monarchie jezuity, kteří se snažili obnovit ztracené pozice katolické církve. Odpor vůči jezuitům panoval ve všech vrstvách společnosti, ti však dokázali obratně využívat sporů mezi jednotlivými mocenskými skupinami. Díky tomuto trpělivému obratnému manévrování a propracovanému systému jezuitského školství si nakonec jezuité vychovali skupinu vlivných katolických radikálů.  V Čechách se navíc znovu vynořil mocenský spor mezi králem a stavy, který nakonec ve spojení s náboženským pnutím propukl roku 1618 v povstání českých stavů, ke kterému se přidaly také stavy slezské, moravské, rakouské i uherské. Novému králi Ferdinandu II. se nakonec povstání podařilo zpacifikovat, konflikt však přerostl do třicetileté války.

Vítězství „pietas Austriaca“.

Válečné řešení náboženského konfliktu vložilo mezi katolickou víru a loajalitu panovníkovi rovnítko, což znemožnilo další náboženskou toleranci. Kalvinisté i luteráni byli ze země vyháněni a provinilá evangelická šlechta se měla vítěznému katolicismu podřídit, nebo opustit zemi. Byla vytvořena ideologie zdůrazňující zbožnost habsburského rodu ("pietas Austriaca"), avšak soulad mezi dynastií a církví byl jen klam, neboť Habsburkové nebyli ochotni posílit moc církve za cenu oslabení moci své.  Porážka protestantismu, která znamenala zákaz nekatolických konfesí (mimo Slezska a Uher), mnohé evangelíky zviklala v jejich přesvědčení o správnosti jejich víry a také opětovné útoky Turků, které byly vykládány jako Boží trest za protestantismus, vedl mnohé ke konverzi ke katolicismu, či dokonce k horlivé protireformaci. Katolicismus navíc nyní představoval jednotu a řád, oproti „novátorskému a destruktivnímu“ protestantismu.  V Evropě však stále zuřila válka, která se podepsala i na ekonomické situaci v Habsburské monarchii. Poddaní byli stále více znevolňováni, což vedlo k nevolnickým povstáním a zbojnictví. Válka a náboženská intolerance vedla také k úpadku vzdělávání, cenzuře, pálení knih.

Konsolidace (1648–1700).

Ferdinand III. a Leopold I. ideálu zbožnosti odpovídali, byť byla opět spojena s intolerancí. Přestože se však rekatolizace neobešla ani po třicetileté válce bez násilí, snažili se Habsburkové přivést obyvatelstvo ke konverzi bez ekonomických škod. Rekatolizace proto opustila násilné metody a nově probíhala pomocí směsi zákazů a lákadel. Panovníci využívali katolické církve k obnovení a posílení svých pozic, zároveň ovšem nad ní chtěli mít kontrolu, která byla zajištěna vstupováním nyní již loajální šlechty mezi duchovenstvo. Panovnická dynastie postupně vytvářela státní byrokratický aparát, ve kterém však v tomto období ještě nebyly zcela vyjasněny kompetence, proto mezi jednotlivými úřady docházelo k častým neshodám.  Pozice Habsburků se v posledních desetiletích 17. století upevnila také na východě. Roku 1683 zahájila Osmanská říše další ofenzívu, při které byla dokonce znovu obležena Vídeň, avšak díky výrazné vojenské pomoci ze strany polského krále Jana Sobieského byli Turci zahnáni. Této situace využili Habsburkové a uzavřeli s Benátkami a Polskem Svatou ligu, která měla za cíl vytlačit Turky z Uher, což se skutečně podařilo. Roku 1686 dobyl Karel V. Lotrinský Budín a po vítězství u Nagyharsány následujícího roku Habsburkové získali část Chorvatska a Sedmihradska. V samotné Osmanské říši se začala projevovat krize a díky úspěchům Evžena Savojského byly k habsburské monarchii připojeny celé Uhry a Sedmihradsko.

Španělské dědictví (1700–1740).

Souběžně s tureckými válkami se Habsburkové účastnili protifrancouzských koalic, od roku 1700 se výrazně angažovali ve válce o dědictví španělské, která vypukla po vymření španělské větve Habsburků.  Nejvýznamnějším císařským vojevůdcem byl na přelomu 17. a 18. století princ Evžen Savojský.  Stavovské zemské sněmy ztrácely pravomoce, rostl význam ústředních orgánů, jako byly státní rada, dvorská kancelář, dvorská či vojenská rada. Také v českých zemích probíhaly snahy o zlepšení situace (obava ze staré české šlechty). Mezi významné podporovatele císařské politiky mezi českou šlechtou byli např. Jan Václav Vratislav z Mitrovic a Václav Norbert Kinský.

Marie Terezie (1740–1780).

Roku 1756 bylo Sasko napadeno Pruskem. Tehdejší habsburská panovnice Marie Terezie v obavách, že bude ohroženo i Rakousko, vyhlásila Prusům válku.

Osvícenství (1780–1792).

Po smrti Marie Terezie nastupuje na trůn Josef II., významný osvícenský reformátor. Za svého života vydal přes 6000 reforem, mezi nimiž bylo zrušení nevolnictví či tzv. Toleranční patent. Po něm na trůn nastoupil jeho bratr Leopold II. Ten se snažil také reformovat, ale vládl jen krátce. Zemřel v roce 1792 a po něm nastoupil jeho konzervativní syn František II./I.

Proměna v Rakouské císařství (1792–1804).

Roku 1792 vyhlásila revoluční Francie Františkovi II. válku pro jeho podporu royalistů. Rakousko se proti Francii spojilo s Pruskem, Ruskem a Sardinií. Po počátečních úspěších však tato koalice zaznamenala prohry – Rakousko definitivně ztratilo Rakouské Nizozemí a Lombardii, podepsáním míru roku 1797 však jako kompenzaci získalo část Benátska s Istrií a Dalmácií.  Roku 1799 se však rozpoutala další válka, v níž Svatá říše římská ztratila levobřežní Porýní i s katolickými knížectvími, čímž v Říšské radě získali navrch protestanští kurfiřti. Kvůli obavě ze ztráty císařského titulu František II. ustavil roku 1804 nový dědičný titul rakouského císaře, čímž se habsburská monarchie proměnila na Rakouské císařství. Titul římského císaře si rakouský panovník ponechal, Napoleonovy vojenské úspěchy jej však nakonec donutily se tohoto titulu vzdát a Svatou říši římskou po její bezmála tisícileté existenci rozpustit.

Habsburská monarchie (německy "Habsburgermonarchie") či hovorově Rakouská monarchie (německy "Österreichische Monarchie"), popř. Podunajská monarchie ("Donaumonarchie") nebo zkráceně jen Rakousko, jsou neoficiální názvy historického soustátí, jemuž vládla rakouská větev habsburské dynastie a jejich následnická habsbursko-lotrinská dynastie v letech 1526–1804. Velká část habsburského soustátí oficiálně náležela ke Svaté říši římské.  Habsburská monarchie vznikla jako personální unie, když Ferdinand I. Habsburský, ovládající doposud jen dědičné habsburské země, roku 1526 získal českou a uherskou korunu. I přes dočasné neúspěchy se nakonec Habsburkům podařilo jednotlivé části monarchie integrovat a vytvořit centralizovanou správu. Konečně roku 1804 přijal František I. císařský titul a dosud bezejmenný stát se přeměnil na Rakouské císařství.

Habsburg Monarchy (or Habsburg Empire) is an umbrella term used by historians for the numerous lands and kingdoms of the Habsburg dynasty, especially for those of the Austrian line. Although from 1438 until 1806 (with the exception of 1742–1745) a member of the House of Habsburg was also Holy Roman Emperor, the Empire itself is not considered a part of the Habsburg Monarchy.  The formation of the Habsburg Monarchy began with the election of Rudolf I as King of Germany in 1273 and his acquisition of the Duchy of Austria for his house in 1282. In 1482, Maximilian I acquired the Netherlands through marriage. Both these territories lay within the Empire and passed to his grandson and successor, Charles V, who also inherited Spain and its colonies and ruled the Habsburg Empire at its greatest territorial extent. The abdication of Charles V in 1556 led to a broad division of the Habsburg holdings between his brother Ferdinand I, who was his deputy in the Austrian lands since 1521 and the elected king of Hungary and Bohemia since 1526, and his son Philip II of Spain. The Spanish branch (which also held the Netherlands, Burgundy and lands in Italy) went extinct in 1700. The Austrian branch (which also had the Imperial throne and ruled Hungary, Bohemia and all the crowns entailed to them) was itself divided between different branches of the family from 1564 until 1665, but thereafter it remained a single personal union.  The Habsburg monarchy was thus a union of crowns—with no single constitution or shared institutions outside of the Habsburg court itself—composed of territories within and outside the Holy Roman Empire, united only in the person of the monarch. The composite state became the dominant form of monarchies on the European continent in the early modern era. The unification of the Habsburg monarchy took place in the early 19th century. From 1804 to 1867 the Habsburg Monarchy was formally unified as the Austrian Empire, and from 1867 to 1918 as the Austro-Hungarian Empire. It collapsed following defeat in the First World War.


Životopis.

Kilby se narodil v Jefferson City v Missouri. Většinu svého dětství strávil v Great Bendu v Kansasu, kde vystudoval tamní vysokou školu. Na jeho život zde upozorňují poutače u cest před vstupem do města.  Kilby obdržel titul bakaláře v oblasti přírodních věd na University of Illinois at Urbana-Champaign v roce 1947 spolu s titulem elektroinženýra. Magisterského titulu dosáhl na Univerzitě ve Wisconsinu v roce 1950, zatímco souběžně pracoval ve společnosti Centralab v Milwaukee.  V létě 1958 pracoval Kilby jako nově přijatý inženýr v TI, který dosud neměl právo na letní prázdniny. Léto strávil prací na problému návrhu obvodů, kterému se běžně říkalo „tyranie množství,“ a dospěl k závěru, že ekonomickým řešením může být použití polovodičů jako základu všech součástek obvodu, což dovolí vytvořit obvod na jediné polovodičové desce. Svůj objev prezentoval 12. září před vedením Texas Instruments: ukázal jim kus germania, na kterém byl vyleptán obvod oscilátoru, k němuž byl dráty připojen osciloskop. Zmáčkl tlačítko a osciloskop ukázal spojitou sinusoidu, což dokazovalo, že jeho integrovaný obvod pracuje, a že tedy problém vyřešil. Patent na „Jednodílný obvod vytvořený z germania“, první integrovaný obvod, byl podán 6. února 1959.  Mezi léty 1978–1985 působil jako profesor elektroinženýrství na Texas A&M University. V roce 2000 obdržel za své převratné objevy Nobelovu cenu za fyziku. Je po něm pojmenován klopný obvod JK a Kilbyho centrum, výzkumné centrum TI pro výrobu na bázi křemíku.  Kromě integrovaného obvodu je Kilby patentujícím vynálezcem přenosné kalkulačky (1966, byla založena na integrovaném obvodu umějícím sčítat, odčítat, násobit a dělit) a termální tiskárny užívané v datových terminálech. Celkem držel 60 patentů.  Kilby zemřel 20. června 2005 v texaském Dallasu po krátkém zápasu s ne-Hodgkinovým lymfomem.

Jack St. Clair Kilby (8. listopadu 1923 Jefferson City, USA – 20. června 2005 Dallas, USA) byl americký elektroinženýr, který v roce 2000 obdržel Nobelovu cenu za fyziku (společně s dalšími dvěma vědci). Během práce ve společnosti Texas Instruments (TI) v roce 1958 vynalezl integrovaný obvod. V téže době učinil tentýž objev Robert Noyce pracující ve společnosti Fairchild Semiconductor.

Jack St. Clair Kilby (November 8, 1923 – June 20, 2005) was an American electrical engineer who took part (along with Robert Noyce) in the realization of the first integrated circuit while working at Texas Instruments (TI) in 1958. He was awarded the Nobel Prize in Physics on December 10, 2000.  Kilby is also the co-inventor of the handheld calculator and the thermal printer, for which he has the patents. He also has patents for seven other inventions.


Geografie.

Centrální část Kladska tvoří Kladská kotlina ("Kotlina Kłodzka"), která je ze všech stran obklopena horami. Na hranicích oblasti se rozkládají masív Králického Sněžníku ("Masyw Śnieżnika"), Orlické hory ("Góry Orlickie") a Bystřické hory ("Góry Bystrzyckie"), Stolové hory ("Góry Stołowe"), Javoří hory, Soví hory ("Góry Sowie"), Bardské hory ("Góry Bardzkie"), Rychlebské hory ("Góry Złote", "Góry Bialskie"). Jeho územím protéká několik řek, z nichž jsou nejdůležitější Kladská Nisa a hraniční řeka Divoká Orlice ("Dzika Orlica"). Kladská Nisa opouští území na severu u města Bardo. Většina Kladska patří do úmoří Baltského moře, nejzápadnější část do úmoří Severního moře. Z hlediska geologické regionalizace patří Kladsko z velké části do vnitrosudetské pánve.  Z historického hlediska sousedí na jihu a západě s Čechami, na jihovýchodě s Moravou, na hřebenech Rychlebských hor s územím české části bývalého slezského Niského knížectví (Jesenicko), na severu pak sousedí s územím bývalých slezských knížectví Svídnického a Minsterberského.  Pokud jde o moderní členění, tak okres Kladsko sousedí s českými kraji Královéhradeckým, Pardubickým a Olomouckým, a polskými okresy Ząbkowice Śląskie, Dzierżoniów a Valbřich.

Historický přehled.

První osídlení.

Území bylo osidleno již v prvním století, první písemná zmínka o vlastním městě pochází z Kosmovy kroniky. V kronice je zmíněno město "Ciadzco", které patřilo Slavníkovi, zakladateli rodu Slavníkovců. Územím Kladska vedla již od nejstarších dob obchodní stezka, při níž byl vystavěn hrad Kladsko, který dal dnešnímu území i městu jméno.

Česko-polské spory o území.

Později bylo území ovládnuto Přemyslovci. Nároky na území si však kladla i polská knížata, což vedlo k několika vojenským střetnutím. Roku 1003 se pokusil území obsadit Boleslav Chrabrý, ale záhy byl vyhnán císařem Jindřichem II. Roku 1080 se oženil Vladislav I. Herman s Juditou Přemyslovnou, dcerou českého knížete Vratislava II. Jejich syn, Boleslav III. Křivoústý si území nárokoval jako věno své matky. Soběslav I. vypálil město do základů, ale brzy jej vybudoval znovu včetně hradu, který zmodernizoval.

Kladsko součástí Čech.

Roku 1137 byla prostřednictvím císaře Lothara III. domluvena mírová dohoda, kterou se celé Kladsko stávalo majetkem českého knížete Soběslava I. Přemysl Otakar II. r, 1260 vyňal veškeré statky kláštera polického (Broumovsko) z moci královských úředníků župy kladské, díky čemuž je Broumovsko dosud součástí Čech. Po jeho porážce od císaře Rudolfa I, Habsburského byla župa přiznána doživotně vratislavskému knížeti Jindřichu IV. Probovi. Jakmile ale Jindřich zemřel (roku 1290), navrátilo se Kladsko zpět do českých rukou. Jan Lucemburský doživotně věnoval Kladsko coby české léno Jindřichu VI. Dobrému (1327 až 1335) a poté Boleslavu II. Minsterberskému (1336 až 1341).  Roku 1348 se stalo Kladsko součástí zemí Koruny české. Území následně bohatlo a vyvíjelo se až do husitských válek v první polovině 15. století, během kterých došlo k poměrně velkému úbytku obyvatel způsobeném hlavně morem, válkou, požáry a povodněmi. Ekonomika oblasti se vzpamatovala až v průběhu 16. století.  Roku 1459 (dekret ze 17. prosince 1462) ustanovil Jiří z Poděbrad Kladsko hrabstvím a udělil mu znak: dva zlaté šikmé pásy v červeném poli. Hrabství poté náleželo jako léno jeho synům. Od zadlužených králových potomků je roku 1501 odkoupil sešvagřený hrabě Oldřich z Hardeggu. Rod Hardeggů pak hrabství roku 1534 prodal králi Ferdinandovi. Titul hrabat Kladských však Hardeggové používají dodnes. Podle výsad z let 1472 a 1578 nemělo být odloučeno od Českého království. Až do slezských válek to byl jeden z tzv. vnějších krajů Čech. Ztráta Kladska byla potvrzena vratislavským, drážďanským i cášským mírem, a poté Kladsko připadlo Prusku, které je začlenilo do Slezska (až roku 1818 – do té doby požívalo statut země odlišné od Slezska). Po 2. světové válce (1945) bylo Kladsko začleněno do Polska, následný československo-polský spor o Kladsko byl urovnán mezistátními smlouvami z let 1947 a 1958. 1. června 1975 se Kladsko stává součástí vojvodství Wałbrzych. Na základě správní reformy z roku 1998 zde existuje od 1. ledna 1999 v rámci Dolnoslezského vojvodství okres Kladsko, jenž má totožný rozsah jako historické území. Od roku 1995 je Kladsko součástí Euroregionu Glacensis.

Místa v kladském hrabství.

Vrchnostenské celky v kladské kotlině.

Samostatné rytířské statky  Svobodné rychty  Komorní dvory a vsi

Krajina.

Krajina Kladska je velice malebná a přitažlivá, její kultura a dějiny pestré, proto se jedná o turisticky atraktivní oblast se značným turistickým potenciálem. Na území se kromě několika chráněných krajinných oblastí nalézá také Národní park Stolové hory ("Park Narodowy Gór Stołowych"). Kladsko je oblastí s největším výskytem léčivých a minerálních pramenů na území Polska. Nejen ve středověku zde byla naleziště drahých kovů, důkazem toho je velký počet důlních prací, které dnes slouží také jako muzea.  V Kladsku je mnoho sakrálních staveb a míst. Patrně nejproslulejší je poutní místo ve Vambeřicích ("Wambierzyce").  V západní části Kladska okolo města Chudoba ("Kudowa-Zdrój") existoval tzv. Český koutek.

Kladsko v české frazeologii.

Ke Kladsku je v jedné z hypotéz vztahováno úsloví „za krále Klacka“ (ve východních Čechách „za klackýho krále“), označujícího velmi dávnou dobu, „když v Kladsku v době, jakou už nikdo nepamatuje, vládl mocný král“, což může být například odkaz na knížete Slavníka, resp. na dobu před vyvražděním Slavníkovců.

Hrabství kladské nebo též Kladsko (německy "Grafschaft Glatz") je historické české území, nyní v polském Dolnoslezském vojvodství.  Jeho území přibližně odpovídá současnému okresu Kladsko a jeho metropolí je město Kladsko (polsky "Kłodzko").

The County of Kladsko (, , ) was a historical administrative unit within Bohemia as a part of the Kingdom of Bohemia and later in the Kingdom of Prussia with its capital at Kłodzko (Kladsko) on the Nysa river. The territory comprises the Kłodzko Land with the Kłodzko Valley in center within the Sudetes mountain range and roughly corresponds with the present-day Kłodzko County in the Polish Lower Silesian Voivodeship.


Charakteristika.

Běžně jde o nevyhnutelný konflikt (lidé proti broukům, demokraté proti diktátorům, apod.) o potřebě jehož vojenského řešení není žádných pochyb. Jsou zdůrazňovány tradiční vojenské ctnosti (disciplína, odvaha, věrnost). Samotná akce je popisována z pohledu běžného vojáka nebo důstojníka. Pokročilá technologie je vždy popisována do nejmenších podrobností. V některých příbězích je kladen důraz právě na techniku, většinou však je vítězství dosaženo nikoli technologickou převahou a logistikou, ale vůlí, odvahou a vojenským uměním.  Tedy, i když původní "Hvězdné války" se odehrávaly na pozadí válečného konfliktu, za military SF je považovat nelze. Rovněž do tohoto žánru nelze zařadit ani většinu epizod "Star Treku", snad až na poslední sezóny "Deep Space Nine". "Babylon 5" je spíše na okraji tohoto žánru, zatímco "" je téměř čistá military sci-fi.  Protože žánru dlouhou dobu dominovali autoři spíše konzervativního střihu, je zde často demokratická vláda popisována jako neúčinná, přebujelá a mající negativní vztah ke svým vojenským ochráncům. Na druhou stranu vojáci jsou zobrazování jako vznešení a dobří. Obzvláště liberálové jsou popisováni jako akademičtí idealisté odtržení od reality, sotva schopní se postarat třeba jen o sebe. I zde se však objevují výjimky, kdy je dílo psáno z liberálního pohledu – například "Věčná válka" Joe Haldemana.  I když většina military SF je téměř čistá zábava bez větších ambicí a míří tak vlastně stejným směrem jako historické a moderní válečné romány, někteří autoři dokázali překročit hranice žánru a například klást zajímavé otázky. Například v "Enderově hře" jsou děti cvičeny od útlého věku k boji za lidstvo.  Jednou z nejpopulárnějších sérií, doporučovaných jako úvod do žánru je série Davida Webera o Honor Harringtonové. Ta představuje ty nejlepší tradice žánru: konzistentní technologii, uvěřitelnou a propracovanou zápletku a vývoj charakterů. Dalším autorem je David Drake a jeho "Hammer's Slammers". Dalším autorem je Jerry Pournelle popisující vojenské konflikty v sérii o "Falkenbergově legii" a "Janičářích".

Military science fiction, military SF je podžánr science fiction, kde je pozadím příběhu meziplanetární konflikt a jeho vojenské řešení. Hlavními postavami tohoto žánru jsou vojáci, žoldnéři a jiné osoby zařazené do posloupnosti velení nějaké vojenské organizace.

Military science fiction is a subgenre of science fiction that features the use of science fiction technology, mainly weapons, for military purposes and usually principal characters that are members of a military organization involved in military activity, usually during a war; occurring sometimes in outer space or on a different planet or planets. It exists in literature, comics, film, and video games.  A detailed description of the conflict, the tactics and weapons used for it, and the role of a military service and the individual members of that military organization forms the basis for a typical work of military science fiction. The stories often use features of actual past or current Earth conflicts, with countries being replaced by planets or galaxies of similar characteristics, battleships replaced by space battleships and certain events changed so that the author can extrapolate what might have occurred.


Ze života.

Byl synem koláře, učil se rukavičkářem. Od roku 1897 hrál ve smíchovském divadle Pavla Švandy. Po krátké době odešel (pěšky) hrát do Tábora, brzy se ale vrátil do Prahy. Poté hrál v Národním divadle v Brně a v divadle v Lublani, kde účinkoval v činohře i opeře. V roce 1903 byl přijat do Národního divadla v Praze, kde ztvárnil řadu rolí.  Dne 21. března 1908 se v Praze oženil (civilní sňatek) se sestrou klavíristy a hudebního skladatele Rudolfa Frimla, jejich syn Zdeněk Miloš Hašler (1909–1972) byl filmový herec a režisér. V roce 1916 byl Karel Hašler z Národního divadla propuštěn pro nekázeň. Už před tím ale zpíval své písně v pražských restauracích a od roku 1910 ve vlastním kabaretu Lucerna. Během první světové války jezdil se svým dalším kabaretem Rokoko na turné po českých zemích. Po válce se vrátil ke kabaretu Lucerna (1918-23), pak byl režisérem ve Varieté (nynější Hudební divadlo v Karlíně), od roku 1929 opět v Rokoku. Po krátkém působení ve Vinohradském divadle se začal intenzivně věnovat práci pro film, často ve spolupráci se skladatelem Milošem Smatkem.  Ke svým písním psal texty i melodie, jejichž harmonizace, doprovody a jejich úpravy prováděli jiní, odborně vzdělaní hudebníci. V roce 1919 Hašler otevřel vlastní hudební vydavatelství, kde vycházely šansony z repertoáru Lucerny.  Po roce 1938 měl Karel Hašler názorově velmi blízko k českým fašistům a patřil mezi obdivovatele generála Radoly Gajdy. Hašler byl českým vlastencem, ale také vášnivým stoupencem pevného řádu a vlády pevné ruky. Po uzavření Mnichovské dohody se například nevybíravými slovy vyjadřoval o nejvyšších politicích první republiky a tvrdil, že stát zaprodali židům.  Za druhé světové války i přes zákaz zpíval vlastenecké a protiněmecké písně. Na začátku roku 1941 byl poprvé zatčen gestapem, propuštěn, 2. září zatčen znovu přímo během natáčení filmu "Městečko na dlani", kde pracoval jako umělecký poradce. Zatčen byl zřejmě na udání režiséra Václava Binovce, což se ale nikdy s naprostou jistotou nepotvrdilo. Nejprve byl uvězněn na Pankráci a poté v Drážďanech. 17. října 1941 skončil v koncentračním táboře Mauthausen. V polovině listopadu ho v táboře zbil a zkopal opilý příslušník SS, který mu způsobil otevřenou ránu na noze. Zanedlouho se projevily první příznaky flegmóny. Dne 21. prosince byl Karel Hašler odveden na trestný blok, kde se musel svléci do naha a poté na něj byla puštěna ledová voda ze sprch. Na následky mučení, neléčené flegmóny a úplavice Karel Hašler 22. prosince 1941 zemřel. Film "Městečko na dlani" měl premiéru devět měsíců po jeho smrti a měl u diváků velký úspěch.

Bonbony.

Podle Karla Hašlera byly pojmenovány bonbony "Hašlerky".

Filmové autobiografie.

Již jeho první zvukový film "Písničkář" (1932), ve kterém ztvárnil českého vlastence v posledním období rakousko-uherského mocnářství, byl částečně jeho autobiografií.  Jeho osudu se plně věnoval až pětidílný televizní seriál "Pražský písničkář" (1997) s Viktorem Preissem v hlavní roli. Scénář napsal znalec Hašlera Gustav Oplustil, režíroval Ivo Paukert.  V roce 2008 natočili čeští režiséři Marek Jícha a Josef Lustig dokument "Písničkář, který nezemřel", jehož spoluautorem i postavou je Hašlerův nejmladší (třetí, nemanželský) syn Thomas, který se narodil pouhých pět týdnů před otcovým umučením v koncentračním táboře. Jak Thomas uvádí ve starším dokumentu ČT "Příběhy slavných – Karel Hašler : Písničku si cestou notoval" (2003), Karel Hašler se o jeho narození dozvěděl z dopisů jeho matky (v koncentračním táboře byla dovolena korespondence výhradně s osobním obsahem). Thomas Hasler po válce (v 7 letech) odešel se svou matkou německého původu z Československa do Austrálie a později do USA, kde žije dodnes.

Eponymie.

Již za jeho života byly podle jeho oblíbených písniček „hašlerek“ pojmenovány tvrdé bylinkovo-mentolové bonbony (drops) hašlerky.  Jmenuje se po něm asteroid (37939) Hašler (1998 HA), objevený Lenkou Kotkovou.  Hašlerovy písničky dosud hraje staropražská kapela Hašlerka.  Při příležitosti 130. výročí jeho narození (31. října 2009) byl na Starých zámeckých schodech odhalen jeho pomník akademického sochaře Stanislava Hanzíka.  Dne 26. února 2016 jej v Divadle na Vinohradech ministr kultury ČR Daniel Herman ocenil za celoživotní přínos titulem "Rytíř české kultury".

Karel Hašler (31. října 1879 Zlíchov – 22. prosince 1941 Mauthausen) byl český písničkář, herec, textař, skladatel, spisovatel, scenárista, dramatik a režisér, Rytíř české kultury in memoriam.

Karel Hašler (31 October 1879 in Prague – 22 December 1941 in Mauthausen) was a Czech songwriter, actor, lyricist, film and theatre director, composer, writer, dramatist, screenwriter and cabaretier. He was murdered in the Mauthausen concentration camp.