Historie.

Od svého vzniku změnil obraz vícekrát majitele. Mezi prvními známými se uvádí holandský malíř Pieter Claesz, roku 1674 jej zdědila Magdalena van Ruijven (†1682), před rokem 1695 obraz získal holandský typograf Jacob Dissius, s jehož sbírkou je dále prodán na aukci 16. května roku 1696 za pouhých 200 guldenů. 2. května roku 1822 obraz na aukci v Amsterodamu koupil Jeronimo de Vries při prodeji sbírky Anny Johanny Teding van Berckhout-Kops a téhož roku jej získala za 2 900 guldenů královská obrazárna Mauritshuis v Haagu.  Z prodeje obrazu v roce 1822 se zachoval jeho popis: ""Způsob malby je smělý, silný a mistrovský, jak jen si je možno představit; vše je překrásně prosvětleno slunečním jasem, soulad vzduchu a vody, povrchy zdí a perspektiva tvoří znamenitý celek; je to obraz svého druhu absolutně jedinečný.""  Na obraz obrátil pozornost francouzský historik umění a sběratel Étienn Thoré-Bürger na své první cestě do Holandska v roce 1842. Později rozpoznal také další Vermeerova díla a přispěl tak k "objevu" Vermeera pro širší veřejnost a k popularizaci jeho tvorby. V současnosti je obraz součástí stálé kolekce obrazárny Mauritshuis, jež spadá pod Národní muzeum v Haagu.

Popis.

Pohled na Delft je jedním z pouhých dvou Vermeerových obrazů, na nichž je vyobrazen námět z jeho rodného města. Všeobecně se má za to, že Vermeer vytvořil tento pohled jako druhý, že nejprve namaloval svůj poněkud méně známý obraz "Ulička v Delftu". Svými rozměry (výška 96,5 cm, šířka 115,7 cm) je to také jedno z největších malířových pláten.  Vzhledem k zachycení světla bývá obraz srovnáván s díly impresionistických malířů. Vermeer v něm navazuje na tradici realistických vedut, malovaných v Holandsku koncem 17. a v 18. století. Badatelé připouštějí, že při jeho malování Vermeer použil zařízení zvaného camera obscura. Na obraze dominují odstíny hnědi a okru s akcenty červeně a žluti.

Identifikace místa.

Obraz sestává ze čtyř rovin: písčitého břehu, vody, městských budov a nejširšího pásu oblohy. Je na něm vyobrazena část Vermeerova rodného města Delft a nábřeží řeky Schie – "Schiekade". Znázorňuje město z jihovýchodu a byl namalován z patra nějakého domu na druhém břehu řeky poblíž přístavu Kolk. Zachycuje časné ráno – slunce je na východ, hodiny na Schiedamské bráně ukazují 7 hodin.  Na obraze je vidět celkem patnáct osob. Na písčitém břehu stojí dvě hovorem zaujaté ženy. Poblíž je několik osob (matka s dítětem, dva muži a žena), snad se chystajících k vyplutí lodi. Na řece jsou lodi a bárky. Ve městě je vidět domy, brány, věže. Budovy, jež jsou blíž divákovi, jsou pohrouženy ve stínu, zatímco vzadu jsou osvětleny sluncem, prodírajícím se těžkými mraky. Obzvláště jasná je věž kostela Nieuwe Kerk; tento kostel, postavený ve stylu brabantské gotiky, stojí v Delft dodnes. Zleva první budovou s dlouhou střechou je pravděpodobně pivovar "De Papegaey". První věžička zleva je věž kostela Oude Kerk. Další budova, mimořádně vysoká, s tmavou střechou a věžičkou, je brána Schiedam. Za ní je vidět protáhlá střecha Armamentaria – skladu zbraní. Dále je jasně osvětlená věž kostela Nieuwe Kerk, před níž stojí Rotterdamská brána, sestávající z budovy s modrou střechou a vedle stojící budovy se dvěma věžemi. Do dnešní doby se nedochovala ani jedna ze staveb tak, jak je Vermeer vyobrazil. Oba kostely byly přestavěny, přičemž věž kostela Nieuwe Kerk doznala po požáru v roce 1872 značnou proměnu.

Odraz v literatuře.

Francouzský spisovatel Marcel Proust napsal o obraze, který uviděl v haagském Mauritshuisu 18. října roku 1902, svému příteli J.-L. Vaudoyerovi: "«Od té doby, co jsem uviděl v Haagu „Pohled na Delft“, jsem pochopil, že jsem viděl nejkrásnější obraz na světě»" (dopis z 2. května roku 1921). V «Hledání ztraceného času», v románě «"Uvězněná"» jeho hrdina Bergotte umírá na výstavě před obrazem, uchvácen kusem žluté stěny na obraze.

Pohled na Delft (nizozemsky "Gezicht op Delft") je obraz (olej na plátně) nizozemského barokního malíře Jana Vermeera, datovaný do let 1658-1661 a zobrazující jeho rodné město Delft. Plátno je signováno, podpis se nachází na levé straně, na vyobrazené lodi.

View of Delft () is an oil painting by Johannes Vermeer, painted ca. 1660–1661. The painting of the Dutch artist's hometown is among his most popular, painted at a time when cityscapes were uncommon. It is one of three known paintings of Delft by Vermeer, along with "The Little Street" and the lost painting "House Standing in Delft". The use of pointillism in the work suggests that it postdates "The Little Street", and the absence of bells in the tower of the New Church dates it to 1660–1661. Vermeer's "View of Delft" has been held in the Dutch Royal Cabinet of Paintings at the Mauritshuis in The Hague since its establishment in 1822.


Biografie.

Narodil se v židovské rodině v Krakově, kde strávil své dětství a dospívání. Jeho otec Abrahám se aktivně účastnil programů podporujících asimilaci Židů. Roku 1862 se jeho dům stal centrem povstalecké činnosti,  v němž sehráli aktivní úlohu jeho dva bratři. Roku 1857 nastoupil na Jagellonskou univerzitu v Krakově, jenž v době jeho narození ležel v Polsko-litevském soustátí, později bylo svobodným městem, ještě později bylo anektováno Rakousko-Uherskem, což Gumplowicze přivedlo k ochraně národnostních menšin na území Rakousko-Uherska, zejména Slovanů. Čtvrtý rok svého studia strávil ve Vídni. 1864 úspěšně zakončil své doktorské studium prací charakterizovanou jakou protikatolická, již posléze publikoval roku 1867 pod názvem “Prawodawstwo Polskie wzgłędem Żydów”. 1868 úspěsně obhájil svou habilitační práci, čímž získal titul Dr. Habil (Doctor habilitatus). S tímto titulem mohl následně začít přednášet na univerzitě. Ještě několik let však pracoval jako notář a redaktor svého vlastního krakovského časopisu „Kraj“.  Roku 1874 se přestěhoval Štýrského Hradce, kde se roku 1876 stal docentem, a 1892 rovněž profesorem Katedry státního práva na místní univerzitě. Kromě přednášení se zde však také aktivně věnoval autorské činnosti v němčině. Do Polska se již nikdy nevrátil. Jako první polský sociolog se věnoval výzkumu problémů etnických menšin. Díky své teorii o střetu ras byl považován za rasistu. Přestože jeho díla byla velmi úspěšná a vzbudila ohlas, Gumplowicz s jejich dopadem nebyl spokojen. Konec života dožil v osamění, cítil se prý jako ve vyhnanství, jak napsal v dopisu. V této fázi života nejvíce toužil po návratu do Polska, kde by mohl rozvíjet svá původní témata z období dospívání. Fakt, že převážnou část své vědecké činnosti strávil ve Štýrském Hradci, zapříčinil, že Gumplowicz byl veřejností považován za Rakušana. Ve skutečnosti pro něj jeho pobyt v exilu nebyl lehký, jeho rakouští kolegové jej často uráželi z důvodu jeho původu, což nesl velmi těžce.  Roku 1895 byl zvolen viceprezidentem Mezinárodního sociologického institutu v Paříži. 1908 mu byl udělen čestný profesorský titul, načež byl z funkce odvolán. V 71 letech Guplowicz spáchal sebevraždu spolu se svou manželkou Františkou, s níž měl dva syny, aby neviděla jeho utrpení. Před smrtí mu bylo sděleno, že trpí rakovinou jazyka, a společná sebevražda byla nakonec zvolena z důvodu jeho vysoké emocionální blízkosti s rovněž těžce nemocnou manželkou. Na způsob jejich smrti však mohla mít vliv i sebevražda jejich syna Maxmiliána Ernesta o 15 let dříve. Ten působil jako historik a první cizojazyčný přednášející na vídeňské univerzitě. Jejich druhý syn Vladislav byl aktivista v rámci rozličných socialistických stran, a rovněž univerzitním profesorem. Gumplowicz své práce psal především v němčině a polštině, a byly přeloženy do francouzštiny, italštiny, japonštiny, ruštiny a španělštiny. Jeho poslední kniha, Sozialphilosophie im Umriss, byla vydána až po jeho smrti, a protože Gumplowicz svou diagnózu dopředu znal, označil právě toto dílo za svou “labutí píseň”. Zpráva o jeho smrti způsobila ve vědeckých kruzích šok.  Slavnou se stala také jeho polsky psaná práce "Prawodawstwo Polskie Wzgledem Zydow", kde popsal roli Židů ve středověké společnosti a celých polských dějinách. Viděl Židy jako faktor posilující moc krále na úkor šlechty a kléru. Ač to nebylo Gumplowiczovým záměrem, v polské společnosti kniha podpořila antisemitismus, neboť posílila představu Židů jako nepřátel církve.  Téma menšin ho přivedlo též k obecnějšímu zájmu o sociální a etnický konflikt, díky čemuž se stal průkopníkem sociologie. Boj různých supin nazýval "střetem ras" (Der Rassenkampf), což je z dnešního hlediska trochu matoucí. Právě knihu Der Rassenkampf z roku 1875 považoval za klíčovou k pochopení svého díla, neboť v ní vyložil celý systém svého zkoumání. Bez jeho přečtení, jak tvrdil, nebylo možné žádné další jeho knihy pochopit, nebo všechny jsou buď rozvedením, či aplikací systému z Rassenkampfu. Tím Gumplowicz nicméně vývoj rasismu v německojazyčném prostoru skutečně podpořil, svým sociálně-darwinistickým pohledem. Zapomenutý, paradoxní vliv židovského intelektuála na vývoj německých antisemitských a rasistických teorií byl zdůrazněn až pozdějšími badateli, například Williamem M. McGovernem v knize "From Luther to Hitler".

Gumplowiczovo pojetí sociologie.

Podle Gumplowicze měl být sociologický výzkum zaměřen výhradně na zkoumání vztahů mezi společenskými skupinami a třídami. Sociologie také měla plnit roli vnějšího pozorovatele dění, neměla v něm být nikterak angažovaná. Má být také nestrannou a neposuzovat, co je dobře a co špatně.  Gumplowicz tvrdil, že nejčasnější formy skupinového života byly malé, přírodní nebo etnické skupiny. Tyto skupiny byly sjednoceny podle společných ekonomických zájmů; jejich členové žili v sexuální promiskuitě a relativní rovnosti sociálního postavení. Z této nejranější formy skupinového života vznikly postupně matriarchát a patriarchát, první druhy organizované kontroly. Od té doby je společenský vývoj již zmíněným nekonečným procesem vnějšího konfliktu mezi skupinami ve formě válek a vnitřního konfliktu zájmů uvnitř skupin. Materiální zájmy podle něj poskytly dynamický impuls společenskému vývoji.V jeho pohledu mají lidé nutkavou tendenci srocovat se do skupin, neboť přirozeně potřebují cítit sounáležitost a jednotu. V závislosti na tomto pocitu pak optikou své kultury posuzují výtvory kultur jiných, tedy většinou negativně. Jedná se tak o jakýsi skupinový etnocentrismus, jenž Gumplowicz nazval syngenismem. Z toho vychází i první forma tzv. předpolitických konfliktů – jakmile se jedna skupina přirozeně rozroste více než jiné, získá tím převahu a prosazuje své pohledy, což ostatní skupiny těžko snášejí. Dochází tak ke sporům, z nichž vzejde vítězná skupina, která stanoví zákony. Předpokládá přitom, že prvotními skupinami byly pokrevně spřízněné, promiskuitní tlupy, ve kterých však vládla relativní rovnost. Jakmile se však vyvinul pocit sounáležitosti se skupinou do určité míry, a současně se změnila sociální struktura tlupy na matriarchální, či patriarchální, zavládla i potřeba vydobýt pro svou tlupu co nejlepší materiální podmínky – a ty byly nejsnáze získatelné na úkor práce jiných tlup.  Jeho přínos pro vědu byl pozoruhodný. Jeho argumenty získaly obecné uznání, ačkoli někteří sociologové, zejména Jacques Novicow, Gumplowicze obvinili, že přehlížel úlohu mírových faktorů v původech států. Gumplowiczova koncepce politických stran jako zájmových skupin se možná stala nejužitečnějším truismem politické vědy a rozjvíjeli ji např. E. Durkheim, Duguit, Laski a A. F. Bentley.

Ludwig Gumplowicz (9. března 1838, Krakov – 20. srpna 1909, Graz) byl jeden z otců zakladatelů sociologie, profesor práva na univerzitě v Grazu. Svá díla psal německy i polsky.

Ludwig Gumplowicz (March 9, 1838, Kraków – August 20, 1909, Graz, Austria-Hungary), was a Polish sociologist. He was also a jurist and political scientist who taught constitutional and administrative law at the University of Graz.


Hráčská kariéra.

Finsko.

Svou hokejovou kariéru začal v rodném Finsku, konkrétně v klubu z rodného města JHT Kalajoki. Od patnácti let hrával za juniorské výběry týmu Kärpät Oulu. V sezóně 2001/02 se poprvé dostal do seniorském výběru tohoto týmu hrajícího nejvyšší finskou soutěž. V klubu strávil celkem 4 sezóny, ve kterých získal s klubem celkem dva mistrovské tituly. Kromě toho, každou sezónu v klubu zvyšoval své bodové statistiky.

Dallas Stars.

V roce 2001 byl draftován týmem Dallas Stars v šestém kole jako 192. celkově. Ve své první sezóně v zámoří si získal obdiv jako specialista na samostatné nájezdy, když ještě 18. března 2006 před zápasem se San Jose Sharks měl na svém kontě devět proměněných nájezdů z devíti. Až finský brankář Vesa Toskala přerušil tohle to jeho kouzlo. Na konci sezóny měl pak na kontě proměněných deset ze třinácti nájezdů. Často hrával v jedné lajně se svými krajany Niko Kapanenem a Antti Miettinenem. Sezónu dokončil jako čtvrtý nejlepší nováček, když zaznamenal v 81 utkáních 17 branek a 38 asistencí, v playoff pak zaznamenal v pěti hrách dva góly a jednu asistenci. V sezóně 2006/07 se spolu s ním utvořila v týmu Stars silná skupina finských hráčů ve složení Hagman, Lehtinen a Miettinen. V této sezóně si na své konto připsal z 82 zápasů 48 bodů. Po skončení ročníku podepsal s Dallasem nový dvouletý kontrakt. Novou sezónu 2007/08 zahájil dobře, když 16. listopadu 2007 vstřelil čtyři branky proti týmu Colorado Avalanche a podílel se tak na vítězství svého týmu 6:1. Během přestupového období 26. února 2008 ho Dallas spolu s Mikem Smithem a Jeffem Halpernem vyměnil do Tampy Bay Lightning za Brada Richardse, Johana Holmqvista a čtvrtou volbou v draftu 2008.

Tampa Bay Lightning.

Zbytek sezóny tedy dohrál v týmu Tampy Bay, se kterou se nedostal do bojů o Stanleyův pohár, protože se ve své konferenci umístila na posledním místě. V sezóně 2008/09 se v týmu urodila velká konkurence a Jokinen se tak občas nedostal ani do základu. Dne 4. února 2009 byl umístěn na přestupovou listinu a později 7. února byl vyměněn do Caroliny Hurricanes výměnou za Wada Brookbanka, Josefa Melichara a čtvrtou volbou v draftu 2009. V dresu Lightning odehrál celkem dvě sezóny, za které nasbíral 30 bodů.

Carolina Hurricanes.

V novém týmu si do konce základní části připsal 11 bodů za gól a 10 přihrávek. S týmem postoupil z 6. místa ve východní konferenci do playoff. Ve čtvrtém zápase čtvrtfinále proti týmu New Jersey Devils vstřelil vítězný gól kanadskému brankáři Martinu Brodeurovi, kdy do konce utkání zbývali pouhé 0,2 sekundy a dovedl tak svůj tým k výhře 4:3. Carolina došla až do finále konference, kde nestačila na pozdějšího vítěze celé soutěže Pittsburgh Penguins, kterému podlehla 4:0 na zápasy. Po konci sezóny 29. června 2009 s ním Hurricanes prodloužili smlouvu o dva roky, za které si v sezóně 2009/10 vydělal půldruhého miliónu dolarů, v další pak dostal 1,9 mil. dolarů. V nové sezóně často nastupoval ve formaci spolu s krajanem Tuomo Ruutuem a kapitánem týmu Ericem Staalem. S Carolinou se nedostal do bojů o Stanleyův pohár, avšak s 30 góly byl nejlepším střelcem mužstva. Během sezóny 2010/11 hrál hlavně na pravém křídle s Ruutuem na středu a Jeffem Skinnerem na levém postu. I když s Hurricanes opět nepostoupil do vyřazovacích bojů, tak to pro něj byla další povedená sezóna, ve které si na své konto připsal 52 kanadských bodů za 19 branek a 33 přihrávek. Dne 30. června 2011 podepsal s Hurricanes nový tříletý kontrakt, který mu měl zaručit roční příjem ve výši tří milionů dolarů. V novém ročníku 2011/12 byl druhým nejproduktivnějším hráčem týmu za Ericem Staalem, když si v 79 zápasech připsal 46 bodů za 12 gólů a 34 asistencí. Během výluky v NHL v sezóně 2012/13 působil ve svém bývalém klubu Kärpätu Oulu, kde si před obnovením ročníku připsal 21 bodů. Po skončení výluky v NHL se vrátil zpět za vekou louži. Na konci března 2013 byl umístěn na listinu nechráněných hráčů, nikdo si ho z ní ale nestáhl. Těsně poté 3. dubna 2013 byl vyměněn do Pittsburghu Penguins za šestou nebo sedmou volbou v draftu 2013.

Pittsburgh Penguins.

Finský hokejista ozdobil svou premiéru v dresu Penguins gólem a proměněným nájezdem v penaltovém rozstřelu nad New Yorkem Rangers, čímž pomohl svému novému týmu k těsné výhře 2:1. Do konce základní části pak zaznamenal v 10 zápasech celkem 11 bodů. V playoff s týmem došel do finále východní konference, kde byl nad jeho síly Boston Bruins, se kterým prohrál 4:0 na zápasy. 8. října 2013, v nové sezóně 2013/14 vstřelil svůj první hattrick v dresu Penguins proti svému bývalému týmu Carolina Hurricanes a pomohl tak k vítězství svého mužstva 5:2. Jokinen prožil nejproduktivnějšího období od roku 2010, když si v základní části celkem připsal 57 bodů v 81 zápasech.

Florida Panthers.

Dne 1. července 2014 podepsal s představiteli týmu Florida Panthers čtyřletou smlouvu v hodnotě 4 miliónů dolarů za sezónu, dohromady si tedy přijde za čtyři roky na 16 miliónů dolarů.

Reprezentační kariéra.

Ve finské hokejové reprezentaci debutoval na MS do 18 let v roce 2001, kdy se podílel dvěma góly na zisku bronzové medaile. Na juniorském šampionátu v Česku vybojoval s týmem bronzové medaile, když byl s osmi body nejproduktivnějším hráčem svého mužstva. Na MSJ v roce 2003 výrazně pomohl šesti góly mužstvu k obhajobě bronzových medailích. Na seniorském mistrovství světa se poprvé objevil v roce 2005, ze sedmi zápasů získal jeden bod, když zaznamenal jednu asistenci v zápase základní skupiny proti Dánsku. V roce 2006 byl nominovaný na olympijské hry v Turíně, kde s týmem prošel až do finále, ve kterém podlehl výběru Švédska. Na mistrovstvích světa 2006 a 2008 získal s týmem bronzové medaile, když v prvním případě v boji o cenný kov zdolali Kanadu a v druhém Švédsko. V roce 2010 jej finský trenér Jukka Jalonen nepovolal na olympijské hry ve Vancouveru a byl za to veřejností tvrdě kritizován. Následně se zúčastnil MS v Německu, kde s týmem nestačili ve čtvrtfinále na samostatné nájezdy pozdějšímu vítězi celého turnaje Česku. Na společném MS ve Švédsku a Finsku postoupil s týmem až o boje o medaile, avšak po vyřazení v semifinále s Ruskem prohráli i rozhodující duel o bronz s Českem. V lednu 2014 ho Erkka Westerlund nominoval na jeho druhé olympijské hry, které se tentokrát uskutečnily v ruské Soči. S týmem vybojoval bronzové medaile, když v boji o bronz porazili USA poměrem 5:0. Na šampionátu v Česku v roce 2015 nestačil s finským týmem ve čtvrtfinále na domácí výběr, kterému podlehl 3:5 a skončil tak na konečném 6. místě. Na turnaji působil jako kapitán a s 11 body byl nejproduktivnějším hráčem svého týmu.

Jussi Jokinen (* 1. dubna 1983, Kalajoki) je finský hokejový útočník momentálně hrající v týmu Vancouver Canucks v severoamerické NHL. Není v žádném příbuzenském vztahu s finským útočníkem Olli Jokinenem z Nashville Predators.

Jussi Petteri Jokinen (born April 1, 1983) is a Finnish professional ice hockey forward currently playing for Oulun Kärpät of the Finnish Liiga. He was drafted by the National Hockey League (NHL)'s Dallas Stars in 2001 in the sixth round, 192nd overall, and spent his first three NHL seasons with the team. Jokinen has also played in the NHL for the Tampa Bay Lightning, Carolina Hurricanes, Pittsburgh Penguins, Florida Panthers, Edmonton Oilers, Los Angeles Kings, Columbus Blue Jackets and Vancouver Canucks.  Jokinen is of no relation to former NHL player Olli Jokinen, but has a younger brother, Juho, who also plays hockey. During his NHL career, Jokinen was widely considered a shootout and faceoff specialist.


Hráčská kariéra.

Amatérská a juniorská kariéra.

Ze střední školy přešel v sezoně 2006-07 na univerzitu a vybral si Boston College. Odehrál všech 42 utkání, nasbíral 18 bodů a byl tak nejproduktivnějším nováčkem týmu. Boston College se stali šampiónem Hockey East a postoupili až do finále Frozen Four, kde ale prohráli s Minnesotou. V další sezoně ve všech 44 utkáních svého týmu nasbíral 50 bodů a v produktivitě skončil na 3. místě. S týmem obhájil titul v Hockey East a opět postoupil do finále Frozen Four, kde tentokrát byl úspěšný, když Boston porazil Notre Dame.  Univerzitní kariéru zakončil úspěšně, když v sezoně 2009–2010 ve 42 utkáních nasbíral 37 bodů a pomohl týmu ke zisku titulu jak v Hockey East tak i v celé NCAA. Na Frozen Four ve 2 utkáních nasbíral 4 body (3+1) a byl nejproduktivnějším hráčem týmu. Byl oceněn jako nejužitečnější hráč Frozen Four, byl zařazen do All-Star týmu Frozen Four a také byl vyhlášen hráčem roku v Boston College. Celkem v Hockey East během 4 let odehrál 165 zápasů a nasbíral 122 bodů (57+65) a pouhých 36 TM.

Profesionální kariéra.

Po skončení univerzitní kariéry podepsal 18. dubna 2010 smlouvu s Blackhawks na 2 roky a zároveň zkušební kontrakt s Rockfordem, kde ještě stihl do konce sezony v playoff 3 utkání a vstřelil 1 gól.  První celou profesionální sezonu začal v Rockfordu. Ale podíval se i do NHL a 29. října 2010 odehrál proti Edmontonu svůj první zápas v NHL. Po 3 zápasech putoval zpět. Znovu byl povolán na konci sezony a 8. dubna 2011 v Detroitu se poprvé radoval z gólu v NHL, když překonal Jimmyho Howarda. V Rockfordu patřil k nejlepším nováčkům, nasbíral 31 bodů (19+12) v 63 utkáních, a na konci sezony byl vyhlášen nejlepším nováčkem v Rockfordu. Svými výkony v závěru sezony si řekl o místo v sestavě Blackhawks i pro playoff a vedl si velmi dobře, když v 7 utkáních nastřílel 3 branky.  V sezoně 2011–2012 odehrál kvůli zraněním jen 51 zápasů (13 v NHL a 38 v AHL).  Ani sezonu 2012–2013 neodehrál celou a 20 zápasů musel vynechat kvůli zranění. V AHL nasbíral 47 bodů (27+20) v 54 zápasech. V základní části NHL odehrál jen 1 zápas – poslední zápas základní části NHL, kdy odpočívala většina hráčů základního kádru před playoff. Ve finále Stanley Cupu nahradil ve 3. utkání zraněného Hossu a tak i jeho jméno se objevilo na Stanley Cupu.  Ve své první celé sezoně v NHL odehrál 75 zápasů, v nichž nasbíral 26 bodů (14+12). V playoff přidal 6 bodů v 19 zápasech při cestě Blackhawks do finále konference. Po sezoně se 27. června 2014 dohodl s Blackhawks na prodloužení smlouvy o 2 roky s ročním cap hitem 1,5 milionu dolarů.

Ben Smith (* 11. července 1988, Winston-Salem, Severní Karolína, USA) je americký hokejový útočník hrající v týmu San Jose Sharks v severoamerické lize (NHL). V roce 2013 s týmem Chicago Blackhawks získal Stanley Cup.

Benjamin Alexander Smith (born July 11, 1988) is an American professional ice hockey player currently playing for Adler Mannheim in the Deutsche Eishockey Liga (DEL). He previously played in the National Hockey League (NHL) for the Chicago Blackhawks, San Jose Sharks, Toronto Maple Leafs and the Colorado Avalanche.  Smith was a member of the Blackhawks 2013 Stanley Cup winning team.


Život.

Narodil se v Marseille, centru Provence v šlechtické rodině spojené s domem savojských po své matce rozené de Savoie-Tende. Honoré studoval u jezuitů. Jelikož byl aktivní typ, zapojil se do spolku Katolická liga a zůstal navždy věrný vévodovi de Nemours. Rozvedl se s Anne d'Urfé a oženil se svou sestřenicí Dianou de Chậteaumorand, dobyl Forez a dal se jmenovat od vévody de Nemours generálporučíkem vlády ve Forez.  V roce 1607 založil se svými přáteli Akademii Florimontan (l'Académie Florimontanes), první vědeckou společnost v Savojsku.  Autor padl během válečného tažení proti Španělsku bojuje na straně savojského vévody.

Dílo.

Honoré d'Urfé je známý hlavně díky svému románu "L’Astrée", prvnímu románu-řeka, pastoračnímu dobrodružnému románu inspirovanému částečně jeho vlastním životem. Román "L’Astrée" je prozaický útvar doplňováný poezií. D'Urfého poezie se skládala z několika žánrů: Stanca, sonet a poéma.Román vycházel na pokračování od roku 1607 do 1627. Má čtyři díly a je inspirován helénismem, Vergiliem a kurtoázními básníky. Román má přes 5000 stran, je rozdělen na pět částí, přičemž každá má 12 knih. Protože d'Urfé skonal v roce 1625, jeho tajemník Balthazar Baro dokončil vydání čtvrté části v letech 1632-1633. Pierre Boitel de Goubertin později editoval pátou a šestou část.  Román se stal jedním z největších literárních úspěchů 17. století. Stal se populárním čtením na všech dvorech Evropy, a samozřejmě na francouzském královském dvoře. Vliv románu je výrazný, například na hry Molièra a operní díla. Pastevecký styl zasáhl i do výroby značkového porcelánu s názvem "Céladon" podle jména mužské hlavní postavy románu. Pastýřská idylika jako styl vytrvala až do rokoka, do období Marie-Antoinetty.

Honoré d'Urfé, hrabě de Châteauneuf, markýz du Valromey, pan de Virieu-le-Grand (11. února 1567, Marseille - 1. června 1625, Villefranche-sur-Mer, Francie) byl francouzský barokní romanopisec, který napsal první tzv. román-řeku nazvaný "L’Astrée".

Honoré d'Urfé, marquis de Valromey, comte de Châteauneuf (11 February 15681 June 1625) was a French novelist and miscellaneous writer.


Historie a účinky.

Sasser byl poprvé zaznamenán a začal se šířit dne 30. dubna 2004. Tento červ byl pojmenován Sasser, protože se šíří tím, že využívá přetečení vyrovnávací paměti ve složce známé jako LSASS (Local Security Authority Subsystem Service) na dotčených operačních systémech. Červ prohledává různé rozsahy IP adres a připojuje se k počítači oběti především prostřednictvím TCP portu 445. Analýza Microsoftu naznačuje, že se může šířit také prostřednictvím portu 139. Několik variant tzv. "Sasser.B" , "Sasser.C" a " Sasser.D" se objevilo během několika dnů (původní se jmenoval Sasser.A). LSASS zranitelnost byla opravena společností Microsoft v dubnu 2004 pomocí svých měsíčních bezpečnostních balíčků, právě kvůli červovi. Někteří odborníci na technologie spekulovali, že tvůrci červa použili reverzní inženýrství na patch Microsoftu k objevení chyby, která by jim otevřela miliony počítačů, jejichž operační systém nebyl aktualizován.  K efektům Sassera patří několikahodinová blokace družicové komunikace news agency Agence France-Presse (AFP), USA Společnost Delta Air Lines musela zrušit několik transatlantických letů, protože její počítačové systémy byly infikovány červem. V severských zemích pojišťovna "IF" a její finští majitelé "Sampo Bank" se úplně zastavili a museli zavřít 130 kanceláří po Finsku. Ve Spojeném království měla pobřežní stráž zablokované mapové služby po dobu několika hodin a Goldman Sachs, Deutsche Post a Evropská komise také měli problémy s červem. X - ray oddělení na Lund University Hospital mělo všechny své čtyřvrstvé rentgenové stroje vypnuté a po dobu několika hodin museli přesměrovat nouzové pacienty do nedaleké nemocnice. University of Missouri byla nucena "odpojit" svou síť z širšího Internetu v reakci na červa.

Autor.

Zpočátku se věřilo, že Sasser byl napsaný v Rusku toutéž osobou/osobami, které vytvořily další červ zmiňovaný jako MSBlast, nebo Blaster (kvůli mediím). Vazba byla indikována podobností kódu těchto dvou, ale dne 7. května 2004 byl zatčen za psaní červa 18letý německý student informatiky Sven Jaschan z Rotenburgu an der Wümme. Německé orgány byly vedeny k Jaschanovi částečně proto, že jim pomohly informace získané v reakci na nabídku odměny ze strany společnosti Microsoft ve výši US $250 000.  Jeden z Jaschanových přátel oznámil Microsoftu, že jeho přítel byl tvůrcem červa. Dále bylo zjištěno, že nejen Sasser, ale také Netsky.AC, varianta Netsky červa, byla jeho tvorba. Byly zjištěny další variace Sassera, Sasser.E, jenž byly objeveny v oběhu krátce po jeho zatčení. Byla to jediná varianta, která se pokusila odstranit další červy z infikovaného počítače, hodně podobným způsobem, jako to Netsky dělá .  Jaschan byl souzen jako mladistvý, protože německé soudy rozhodly, že vytvořil červa dříve než mu bylo 18 let. Červ sám byl vypuštěn na jeho 18. narozeniny (29. dubna 2004) . Sven Jaschan byl shledán vinným z počítačové sabotáže a nelegálního pozměňování dat. V pátek 8. července 2005 dostal 21 měsíců podmíněně .

Nežádoucí účinky.

Indikace infekce červa na daném PC je existence souboru C:\WIN.LOG nebo C:\WIN2.LOG na pevném disku počítače, stejně jako zdánlivě náhodné pády s Lsass.exe na obrazovce způsobené vadným kódem použitým v červovi. Nejcharakterističtějším příznakem červa je časovač vypnutí, který se objeví v důsledku shazování lsass.exe červem.

Možná zástupná řešení.

Sekvence vypnutí může být přerušena stisknutím tlačítka Start a pomocí Spustit a zadání codice_1. To přeruší vypnutí systému, takže uživatel může pokračovat v tom, co dělá. Soubor Shutdown.exe není k dispozici ve výchozím nastavení v systému Windows 2000, ale může být instalován z resource kitu systému Windows 2000. Je k dispozici v systému Windows XP. Druhá možnost jak zastavit červa od vypnutí počítače je změnit čas a nebo datum na systémových hodinách na dříve. Čas vypnutí se prodlouží o tolik, o kolik byly hodiny nastaveny zpět.

Sasser je počítačový červ, který se týká počítačů se systémem zranitelné verze Microsoft Windows XP a Windows 2000 . Sasser se šíří tím, že využívá v systému zranitelné síťové porty (stejně jako některé další červy). Proto je obzvláště virulentní v tom, že se může šířit bez zásahu uživatele, ale je také snadno zastaven, když je správně nakonfigurován firewall nebo stažením aktualizací systému z Windows Update . Specifická díra, jíž Sasser využívá, je zdokumentována Microsoftem ve svém bulletinu (... hodilo by se číslo), pro který byla oprava vydána o sedmnáct dnů dříve.

Sasser is a computer worm that affects computers running vulnerable versions of the Microsoft operating systems Windows XP and Windows 2000. Sasser spreads by exploiting the system through a vulnerable port. Thus it is particularly virulent in that it can spread without user intervention, but it is also easily stopped by a properly configured firewall or by downloading system updates from Windows Update. The specific hole Sasser exploits is documented by Microsoft in its MS04-011 bulletin, for which a patch had been released seventeen days earlier.


Frakfurtská škola.

Benjamin je označován jako satelitní osobnost tzv. "Frankfurtské školy". Pojmenování Frankfurtská škola užíváme pro skupinu teoretiků, kteří na přelomu dvacátých a třicátých let 20. století působili na Institutu pro sociální výzkum v německém Frankfurtu nad Mohanem. Ve válečných letech byli nuceni opustit Německo a v tomto období působili na Kolumbijské univerzitě. V roce 1949 se opět vrátili do Frankfurtu nad Mohanem. Mezi představitele Frankfurtské školy řadíme mimo Waltera Benjamina i další významné teoretiky: Maxe Horkheimera, Theodora W. Adorna, Herberta Marcuse, Ericha Fromma a další. Zdrojem inspirace pro frankfurtské teoretiky byli především Marx, Hegel a Freud. Zaměřili se na kritickou analýzu podmínek života v moderní kapitalistické společnosti. Příslušníci frankfurtské školy měli zkušenost se zneužitím médií pro propagandu v nacistickém Německu a následně byli svědky rozmachu mediální kultury, zahrnující film, populární hudbu, rozhlas, televizi a další formy masové kultury. Kriticky upozorňovali na industrializaci a komercionalizaci kultury pod nadvládou kapitalistických výrobních vztahů produkující pasivní konzumenty místo aktivních občanů, což Adorno souhrnně označil pojmem "kulturní průmysl".

Esej.

Benjamin v tomto eseji hodnotí dopad moderních technologií na výtvarné umění a popisuje změnu statusu umění v masové kultuře. Na rozdíl od ostatních teoretiků Frankfurtské školy se nevěnuje kritice ideologie jako takové, ale spíše se zaměřuje na projevy každodenní praxe.  Klíčovým pojmem je reprodukce. Benjamin hned v úvodu eseje píše, že díla byla vždy reprodukovatelná. Vše, co člověk dokázal vyrobit, bylo vždy možné napodobit. Takové napodobování prováděli žáci, aby se v umění cvičili, mistři, aby šířili svá díla, a také ti, pro které byl hlavní motivací zisk. Asi největším zlomem byl Gutenbergův vynález knihtisku, který způsobil doslova revoluci ve světě literatury. Dalším zlomovým bodem ve světě umění byl vynález fotografie, který nahradil dosud známé techniky napodobování. S fotografií byla poprvé v procesu obrazové reprodukce zbavena ruka nejdůležitějších uměleckých povinností. Najednou hrálo hlavní roli pouze oko, které hledí do hledáčku objektivu. Jelikož fotografování je mnohokrát rychlejší než kreslení, byl proces obrazové reprodukce urychlen takovým tempem, že mohl držet krok s řečí.  Ale i při sebevíc dokonalé reprodukci odpadá "„Zde a Nyní“" uměleckého díla. Tím se myslí jeho jedinečná existence na místě, na němž se nachází. Touto jedinečnou existencí a ničím jiným se naplňuje historie, které bylo po celou dobu svého trvání dílo podrobeno. Sem patří jak změny, jež v průběhu doby utrpěla jeho fyzická struktura, tak měnící se vlastnické vztahy, do kterých mohlo vstoupit. Právě toto „Zde a Nyní“ vytváří pravost díla. Kopie Mony Lisy, kterou budeme mít pověšenou v obývacím pokoji, nebude mít nikdy „Zde a Nyní“ Mony Lisy, kterou můžeme vidět v galerii Louvre v Paříži. To, co se ztrácí, nazývá Benjamin slovem aura, kterou můžeme chápat jako zakotvenost díla.  Původní způsob zakotvení uměleckého díla v tradici se projevoval v kultu. První díla vznikala ve službě rituálu (magického, později náboženského). Až technická reprodukovatelnost poprvé v historii emancipuje umělecké dílo. "„U filmových děl není technická reprodukovatelnost vnější podmínkou jejich masového šíření, jako je tomu např. u děl literárních nebo malířských. Technická reprodukovatelnost filmových děl je přímo dána technikou jejich výroby. Ta umožňuje nejen co nejbezprostřednější způsob masového šíření děl, nýbrž si je rovnou vynucuje.“"  Benjamin ale nevidí v technické reprodukovatelnosti pouze negativa. "„Především se mu umožňuje vycházet vstříc vnímateli, ať již jde o fotografii nebo gramofonovou desku. Katedrála opouští své místo, aby našla umístění v pracovně milovníka umění; sborové dílo, provedené v sále či pod otevřeným nebem, lze poslouchat v pokoji.“" S různými metodami reprodukce uměleckého díla vzrůstala jeho způsobilost k vystavování. Ve fotografii začíná vystavovací hodnota zcela potlačovat kultovní hodnotu. Především zpočátku se centrem fotografie stala lidská tvář. Zde ještě můžeme pozorovat kultovní hodnotu, a to především na portrétech mrtvých. Zde naposledy vzniká prostor pro auru. Později již volně těkající kontemplace není přiměřená. To můžeme pozorovat především v ilustrovaných magazínech, kdy je pod fotografiemi téměř povinně popisek, který nám dává jasné pokyny, jak fotografii vnímat.  Analogií sporu mezi malířstvím a fotografií je spor mezi divadlem a filmem. Výsledný umělecký výkon činoherního herce je publiku prezentován prostřednictvím hercovy vlastní osoby; naproti tomu je umělecký výkon filmového herce prezentován prostřednictvím techniky. Filmový herec se nám nikdy nemůže ukázat ve své celistvosti a nikdy nemůže spolupracovat s publikem. Publikum při sledování filmu není rušeno osobním kontaktem s hercem. To je výsada činoherních herců. "„Auru, která je na scéně okolo Macbetha, nelze oddělit od aury, která pro živé publikum obklopuje herce, jenž roli vytváří. Zvláštnost záběru ve filmovém ateliéru tkví však v tom, že namísto publika staví aparaturu. Aura, která obklopuje představitele, tak nutně mizí – a současně s ní i aura představovaného.“" Je tedy otázkou, zda filmový herec není pouhou rekvizitou.  Dalším zajímavým jevem, který můžeme pozorovat v souvislosti s nástupem nových médií, je otázka autorství. V minulosti stálo proti pár autorům několik tisíc čtenářů. Dnes je každý z nás potenciálním pisatelem. Mizí tedy zásadní rozdíl mezi autorem a publikem. S počtem lidí, kteří se mohou uplatnit na poli literatury, vzrůstá i procentuální zastoupení braků.  Walter Benjamin byl přesvědčen, že nová média mohou nejen napomáhat k udržení statu quo, ale že mohou být stejně dobře využita jako nástroje společenského pokroku. Vedle kritiky konzumní společnosti a pasivity jejich příjemců se v jeho myšlení začíná vytvářet obraz aktivního recipienta, který se nenechá ukolébat obrazy, jež jsou mu předkládány, ale dokáže je sledovat z odstupu, kriticky analyzovat a komentovat. Esej zpočátku nevzbudila téměř žádnou pozornost. Zasloužené chvály se jí dostalo až na přelomu 60. a 70. let, kdy se stala kanonickým textem o vztahu umění a moderní kultury.

Umělecké dílo ve věku své technické reprodukovatelnosti (v originále "Das Kunstwerk im Zeitalter seiner technischen Reproduzierbarkeit") je esej Waltera Benjamina z roku 1936. I v dnešní době je jedním z nejcitovanějších děl o dopadu nových médií na umění.

"The Work of Art in the Age of Mechanical Reproduction" (1935), (often translated as The Work of Art in the Age of Its Technological Reproducibility) by Walter Benjamin, is an essay of cultural criticism which proposes that the mechanical reproduction of a work of art devalues the "aura" of the artefact's uniqueness as art. During the Nazi régime (1933–1945), Benjamin wrote the essay to produce a theory of art that is "useful for the formulation of revolutionary demands in the politics of art" in a mass-culture society; that, in the age of mechanical reproduction, and the absence of traditional and ritualistic value, the production of art would be inherently based upon the praxis of politics.  The essay was published in three editions: (i) the original German edition, "Das Kunstwerk im Zeitalter seiner technischen Reproduzierbarkeit", in 1935; (ii) the French edition, "L'œuvre d'art à l'époque de sa reproduction mécanisée", in 1936; and (iii) the revised German edition in 1939, from which derive the contemporary English translations of the essay. The subject and themes of the essay, the "aura" of an authentic work of art and the aestheticization of politics, have much influenced the fields of art history, architectural theory, cultural studies and media theory.


Život.

Narodil se v Petrohradě. Jeho otec byl Žid, jeho matka měla z části německý, z části ruský původ. Roku 1916 patřil k zakladatelům petrohradské Společnosti pro studium básnického jazyka (Общество изучения Поэтического Языка) známé pod zkratkou OPOJAZ. Spolu s Moskevským lingvistickým kroužkem se OPOJAZ stal jedním ze dvou základních pilířů ruského formalismu.  Šklovskij se podílel na Únorové revoluci roku 1917. Ruská Prozatímní vláda ho vyslala jako pomocníka komisaře na jihozápadní frontu, kde byl raněn a dostal vyznamenání za statečnost. Poté byl pomocníkem komisaře ruského expedičního sboru v Persii. Do Petrohradu se vrátil na počátku roku 1918, již po Říjnové revoluci. Bolševický převrat nepřijal a zúčastnil se i protibolševického spiknutí organizovaného členy Socialistické revoluční strany. Spiknutí však bylo odhaleno tajnou policií Čeka. Šklovskému se podařilo uniknout zatčení, skrýval se, cestoval v utajení po Rusku a Ukrajině. Nakonec však byl omilostněn, v čemž sehrálo klíčovou úlohu jeho přátelství s Maximem Gorkým. Šklovskij pak uzavřel jakýsi kompromis s novým režimem a vstoupil načas i do Rudé armády.  Roku 1922 však bylo obnoveno vyšetřování jeho minulé politické činnosti, načež se začal znovu skrývat a v roce 1923 uprchl přes Finsko do Německa. V Berlíně pak vydal knihu Сентиментальное путешествие ("Sentimentální cesta", v Československu ve 30. letech vyšlo jako "Zápisky revolučního komisaře"), kde popisuje své zkušenosti z let 1917-1922. Toto dílo dnes patří k jeho nejoceňovanějším. Název knihy odkazoval na dílo Laurence Sternea, jehož Šklovskij velmi obdivoval a jehož styl v mnohém napodobil.  Ve stejném roce vydal i další knihu Zoo, или Письма не о любви ("Zoo: dopisy nikoli o lásce"), v jejímž závěru napsal smířlivý apel vůči sovětským orgánům a zároveň oficiálně požádal o přehodnocení svého případu. Záhy mu byl skutečně umožněn návrat do Sovětského Ruska a neměl napříště s režimem zásadnější střety, přestože jeho rodina obětí represí byla – jeho dva bratři byli popraveni (jeden v roce 1918, druhý v roce 1937) a jeho sestra zemřela hladem v Petrohradě v roce 1919.

Dílo.

Napsal řadu vlivných biografií – Laurence Sternea, Maxima Gorkého, Lva Tolstého či Vladimíra Majakovského. Ceněny jsou i jeho teoretické práce o filmu, například o díle režiséra Sergeje Ejzenštejna, který byl i jeho blízkým přítelem.  V literární teorii je uznáván jeho koncept "defamiliarizace". Ta je podle Šklovského základním cílem každého uměleckého díla. Věci v běžné realitě mají dle Šklovského tendenci se "familiarizovat", stávat se "obyčejnými", tedy nevnímanými, jen otupěle registrovanými. Cílem uměleckého díla je dle Šklovského tuto slupku strhnout, přinutit příjemce znovu věci vnímat, cítit jako nečekané a nové. Zvolená forma, jíž se toho má docílit, stejně jako výběr úseku reality, jenž má být defamiliarizován, jsou přitom lhostejné. Tuto koncepci Šklovskij představil především ve slavném eseji "Umění jako technika", který se stal součástí jeho knihy "Teorie prózy". Jeho pojetí silně ovlivnilo zejména Michaila Bachtina.  Šklovskij napsal i řadu próz, v nichž testoval svou literární teorii, ale i mnoho scénářů k filmům.

Viktor Borisovič Šklovskij (; 24. leden 1893, Petrohrad – 6. prosinec 1984, Moskva) byl sovětský spisovatel, filmový scenárista a literární a filmový teoretik, představitel ruského formalismu.

Viktor Borisovich Shklovsky (; – 6 December 1984) was a Russian and Soviet literary theorist, critic, writer, and pamphleteer. He is one of the major figures associated with Russian formalism.  Viktor Shklovsky's "Theory of Prose" was published in 1925. Shklovsky himself is still praised as "one of the most important literary and cultural theorists of the twentieth century" (Modern Language Association Prize Committee); "one of the most lively and irreverent minds of the last century" (David Bellos); "one of the most fascinating figures of Russian cultural life in the twentieth century" (Tzvetan Todorov)


Stavba.

V roce 1953 měl americký prezident Dwight D. Eisenhower proslov k Organizaci spojených národů, s jeho "Atomy pro mír" (Atoms for Peace), které byly zaměřeny na komerční výrobu jaderné energie. Toho dne prohlásil: "„…Dnes v Shippingportu, v Pensylvánii, začneme budovat naší první atomovou elektrárnu pro komerční účely – očekává se, že elektrárna bude vyrábět elektřinu pro 100 tisíc lidí. V tomto pokroku směrem k hospodárné produkci elektřiny pomocí atomové energie, se lidstvo dostává blíže k naplnění odvěkého snu o novém a lepším světě.“" Základní kámen byl položen 9. září 1954 prezidentem Eisenhowerem. Celá stavba vyšla na 72 milionů dolarů. Na stavbě elektrárny se podílely tři velké firmy: Naval Reactors, Westinghouse Electric Corporation a Duquesne Light Company.

Reaktor.

Reaktor byl navržen tak, aby během jeho života mohly být testovány různé aktivní zóny. Celkem byly použity tři druhy aktivních zón:  1) Aktivní zóna instalovaná v roce 1957 obsahovala 14 tun přírodního uranu a 75 kilo obohaceného uranu. Do reaktoru byla spouštěna přes 8 hodin. Po 45 dnech byl reaktor připraven na spuštění. Dne 23. prosince 1957 dosáhl reaktor nominálního elektrického výkonu 68 MW. Po sedmi letech tato konfigurace vyprodukovala téměř 2 TWh elektrické energie.  2) Další aktivní zóna instalovaná v roce 1965 navýšila generovaný elektrický výkon z 68 MW na 100 MW. V únoru roku 1974 byla odstavena kvůli mechanické závadě na turbíně. Za těchto devět let vyprodukovala 3,5 TWh.  3) Třetí a poslední aktivní zóna byla instalována v roce 1977 a konstrukce byla upravena na reaktor typu LWBR (Pressurized Light-Water Breeder Reactor), který je považován za přímého předchůdce dnešních PWR. Dne 2. prosince 1977 dal prezident Jimmy Carter povolení k najetí na nominální výkon. Palivem byly pelety vyrobené z thoria 232 a uranu 233. Reaktor byl navržen tak, aby plodící materiál (Th232) produkoval nové palivo (U233). Byl schopný generovat elektrický výkon 60 MW a za pět let provozu vyprodukoval přes 2,1 TWh. Po odstavení obsahovala aktivní zóna o 1,39% více štěpného materiálu než do ní bylo vloženo, což znamená, že šlo skutečně o množivý reaktor.

Dekontaminace.

Jaderná elektrárna 1. října 1982 po 25 letech ukončila svoji činnost. Pak Shippingport znovu vstoupil do historie - celá jaderná elektrárna byla rozebrána a dekontaminována. Kompletní dekontaminace stála 98 milionů tehdejších dolarů a byla použita zastánci jaderné energie jako příklad úspěšného vyřazení jaderné elektrárny z provozu. Kritici přesto poukazují na to, že Shippingport byl menší než většina komerčních jaderných elektráren.

Shippingport byla první jaderná elektrárna využívaná výhradně pro mírové účely. Ačkoli britský grafitový reaktor Magnox v jaderné elektrárně Calder Hall byl připojen k elektrické síti jako první (27. srpna 1956), produkoval také plutonium pro vojenské účely.  Reaktor dosáhl kritického stavu 2. prosince 1957, poté zůstal i s malými odstávkami v provozu až do října 1982. První elektrická energie byla vyrobena 18. prosince 1957, ale pouze v testovacím módu. Jaderná elektrárna tak byla oficiálně spuštěna až 26. května 1958. Shippingport byl vytvořen a provozován pod záštitou admirála Hymana G. Rickovera, jehož autorita v americkém jaderném dozoru (US NRC) hrála podstatnou roli.  Elektrárna byla navržena tak, aby ji bylo možno přestavovat a upravovat. Aktivní zóna se v průběhu let vyměňovala a generovaný elektrický výkon také. Konečný stav reaktoru byl pozoruhodný pro svoji schopnost transmutovat (levné) thorium 232 na uran 233. Koncepce reaktoru měla sloužit dvěma hlavním účelům: k pohonu vojenských plavidel a jako prototyp pro komerční výrobu elektrické energie.

The Shippingport Atomic Power Station was (according to the US Nuclear Regulatory Commission) the world's first full-scale atomic electric power plant devoted exclusively to peacetime uses. It was located near the present-day Beaver Valley Nuclear Generating Station on the Ohio River in Beaver County, Pennsylvania, United States, about 25 miles (40 km) from Pittsburgh.  The reactor reached criticality on December 2, 1957, and aside from stoppages for three core changes, it remained in operation until October 1982. The first electrical power was produced on December 18, 1957 as engineers synchronized the plant with the distribution grid of Duquesne Light Company.  The first core used at Shippingport originated from a cancelled nuclear-powered aircraft carrier and used highly enriched uranium (93% U-235) as "seed" fuel surrounded by a "blanket" of natural U-238, in a so-called seed-and-blanket design; in the first reactor about half the power came from the seed. The first Shippingport core reactor turned out to be capable of an output of 60 MWe one month after its launch. The second core was similarly designed but more powerful, having a larger seed. The highly energetic seed required more refueling cycles than the blanket in these first two cores.  The third and final core used at Shippingport was an experimental, light water moderated, thermal breeder reactor. It kept the same seed-and-blanket design, but the seed was now uranium-233 and the blanket was made of thorium. Being a breeder reactor, it had the ability to transmute relatively inexpensive thorium to uranium-233 as part of its fuel cycle. The breeding ratio attained by Shippingport's third core was 1.01. Over its 25-year life, the Shippingport power plant operated for about 80,324 hours, producing about 7.4 billion kilowatt-hours of electricity.  Owing to these peculiarities, some non-governmental sources label Shippingport a "demonstration PWR reactor" and consider that the "first fully commercial PWR" in the US was Yankee Rowe. Criticism centers on the fact that the Shippingport plant had not been built to commercial specifications. Consequently, the construction cost per kilowatt at Shippingport was about ten times those for a conventional power plant.


Rozdělení mezoterapie.

Existují dva způsoby mezoterapie, invazivní postup a neinvazivní postup.

Invazivní mezoterapie.

Invazivní mezoterapie se praktikuje prostřednictvím mikrojehliček, za pomocí kterých se do pokožky vstřikují účinné látky. Jde především o látky které mají velký význam v regeneraci tkáně. Nejčastěji je to kyselina hyaluronová obohacená o vitamíny, aminokyseliny a koenzymy. Jehlička zpravidla proniká asi tak 0,4 mm do hloubky kůže.

Neinvazivní mezoterapie.

Co se týče neinvazivní mezoterapie, týká se především léčby celulitidy. Neprovádí se prostřednictvím jehliček jako invazivní mezoterapie, ale za pomocí speciální laserové technologie, díky které se elektrickými impulzy vpravují hluboko do pokožky pomocné látky, čímž plně zastupuje invazivní mezoterapii v podobě injekcí. Výhodou této metody oproti metodě invazivní, je její bezbolestnost a není zde nutná ani žádná rekonvalescence.

Postup mezoterapie.

Trvání mezotrapie se liší dle metody, kterou podstupujete. Invazivní mezoterapie může být velice krátká, nebo může trvati i několik hodin, záleží na tom, jak velká plocha se ošetřuje. Zatímco u neinvazivní mezoterapie je délka procedury mnohem kratší, v zásadě trvá cca 50 minut. V podstatě se dá srovnávat s příjemnou masáží, nebo jinou kosmetickou procedurou. U invazivní mezoterapie je to jiné. Před samotnou procedurou, lékař vydezinfikuje ošetřovanou část těla a poté injekčně aplikuje účinný roztok látek přímo na místo určení. Vzhledem k tomu, že dochází k otupování jehliček, využívá se jich většinou při terapii více, to proto aby se předešlo bolestivosti terapie. V případě, že je pacient na bolest velice citlivý, je tu možnost použití speciální znecitlivující mast.

Mezoterapie vlasů.

Metoda mezoterapie, se nyní využívá i v péči o vlasy. V tomto případě probíhá terapie podobně. Injekčně se aplikují účinné látky ( komplex minerálů, stopových prvků, peptidů) do pokožky hlavy, zde se nacházejí vlasové folikuly. Touto aplikací, se zamezuje vzniku enzimu, který způsobuje slábnutí a vypadávání vlasů. Mezoterapie vlasů omezuje jejich padání, vlasy znatelně zesílí a zhoustnou.

Mezoterapie kmenovými buňkami.

Je další nejnovější metodou mezoterapie. Jedná se o neinvazivní terapii, kdy se účinné látky, v tomto případě výtažky z kmenových buněk, aplikují pomocí dermarolleru. V první instanci se pokožka ošetří ultrazvukovou špachtlí, poté se aplikuje výtažek z kmenových buněk pomocí již zmiňovaného dermarolleru (což je váleček pokrytý mikrojehličkami, které pouze naruší povrch pokožky) a nakonec se pokožka ošetří biostimulačním laserem.

Mezoterapie, je relativně mladá metoda, která nabízí postup, jak dosáhnout omlazení pokožky obličeje, krku, dekoltu či hřbetů rukou a podobně. Jde o metodu která vyvolává tvorbu nových buněk a kolagenu, čímž se vyhlazují vrásky a vypíná pokožka. Velmi často, se také můžeme setkat s mezoterapií při léčbě celulitidy.

Mesotherapy (from Greek "mesos", "middle", and therapy from Greek "therapeia") is a non-surgical technique that uses micro-injections of pharmaceutical and homeopathic preparations, plant extracts, vitamins, and other ingredients into subcutaneous fat. Mesotherapy injections allegedly target adipose fat cells, apparently by inducing lipolysis, rupture and cell death among adipocytes.


Kariéra.

Narodil se albánským rodičům v Merzifonu a výchovy se mu dostalo v rodině Mehmeda Köprülüye. Také se do této mocné rodiny přiženil. V roce 1659 se stal místním vládcem v Silistře a následně zastával několik důležitých postů. Po deset let působil jako náměstek svému švagrovi, velkému vezírovi Köprülü Fazılovi Ahmedovi Pašovi, když byl u sultánského dvora nepřítomen.

Vojenská kariéra.

Ve válce s Polskem roku 1672 sloužil jako velitel pozemních vojsk. Byla to právě jeho zásluha, že během mírových jednání s Polskem, které po válce následovaly, si vynutil připojení oblasti Podolí k Osmanské říši. Když roku 1676 zemřel jeho předchůdce ve funkci velkovezíra, jeho nástupcem se stal Kara Mustafa jako hodnostář, který se osvědčil ve správě říše.

Bitva u Vídně.

V roce 1683 byl sultánem Mehmedem IV. pověřený vést asi dvousettisícové vojsko s úmyslem dobýt Vídeň, zlomit moc Habsburků a ovládnout střední Evropu. S početnou armádou se Kara Mustafa dostal až k Vídni, oblehl město a připravoval se na jeho dobytí. Situace pro Vídeň vypadala beznadějně, dokud 12. září 1683 nepřišla Rakušanům na pomoc polská armáda v čele s Janem III. Sobieskim. V následující bitvě se obzvláště vyznamenala polská husarská jízda; osmanští Turci se dali na ústup a stáhli se do Uherska.  Po porážce u Vídně už Osmané nebyli schopni obnovit svou vojenskou moc a v roce 1686 se po sérii porážek museli stáhnout z Uherska – jejich vojenská moc ve střední Evropě definitivně zanikla. Porážky na balkánské frontě vyvolaly v Istanbulu politickou krizi a sultán Mehmed IV. byl svržen. Ještě předtím byl však Kara Mustafa, jako hlavní viník potupné porážky, zbaven všech funkcí a hodností a na příkaz sultána slavnostně popraven.  Jeho ostatky jsou uloženy v Edirne.

Kara Mustafa Paša (1634/1635, Merzifon – 25. prosinec 1683) byl osmanským generálem a velkovezírem. Byl ústřední postavou závěrečné fáze osmanského vojenského snažení ve střední Evropě. Jako mladík byl adoptovaný mocnou rodinou dědičných velkovezírů Köprülüovců. Svojí službou pro stát a oddaností k rodině Köprülüovců se vyznamenal a získal si náklonnost mocných mecenášů. Roku 1663 se stal vezírem a roku 1665 hlavním velitelem osmanské flotily.

Merzifonlu Kara Mustafa Pasha (, ; "Mustafa Pasha the Courageous of Merzifon"; 1634/1635 – 25 December 1683) was an Ottoman military commander and Grand Vizier, who was a central character in the Ottoman Empire's last attempts at expansion into both Central and Eastern Europe.


Život.

Byl synem básníků Nikolaje Stěpanoviče Gumiljova a Anny Andrejevny Achmatovové. Lev byl ve věku 33 let zatčen a uvězněn v sovětském pracovním táboře. Na svobodu se dostal, když se za války přihlásil do Rudé armády, ale roku 1949 byl znovu uvězněn a propuštěn byl až po XX. sjezdu KSSS roku 1956. Achmatovová byla v té době uznávanou spisovatelkou a Lev jí vyčítal, že pro jeho osvobození neudělala dost. Achmatovová celou situaci popsala ve svém básnickém cyklu "Requiem".  Po propuštění začal pracovat ve slavném petrohradském muzeu Ermitáž. Silně zde byl ovlivněn archeologem Michajlem Artamonovem a jeho studiem tajemného zmizelého turkického národa Chazarů. I pro Gumiljova se Chazaři a Chazarská říše stali hlavním předmětem zájmu. Zúčastnil se několika studijních výprav do povodí Volhy a na severní Kavkaz. Vydal několik článků, kde spekuloval o lokaci zaniklého hlavního chazarského města Samandar či o příčinách zániku Chazarské říše. V 60. letech cítil potřebu si doplnit vzdělání a začal studovat na Leningradské univerzitě. Doktorskou práci věnoval starým turkickým národům. Poté nastoupil do Geografického ústavu. Jeho teorie byly sovětskou etnologií a antropologií odmítány, ale v čase Gorbačovovy perestrojky se o nich začalo mnohem více mluvit. Populární se staly po pádu SSSR, v době, kdy se v Rusku začalo dařit různým spekulativním, paravědeckým či konspiračním teoriím.  V současnosti je hlavním centrem gumiljovovských studií Kazachstán. Jeho prezident Nursultan Nazarbajev je velkým obdivovatelem Gumiljova, nechal po něm v nově budovaném městě Astaně pojmenovat univerzitu ().

Teorie.

Podle Gumiljova u každé etnické skupiny lze definovat určitý stupeň „vášnivosti“ či „životní síly“, která určuje její aktivitu. Každá skupina také prochází několika předvídatelnými a zákonitými stádii této síly: zrod, rozvoj, vrchol, setrvačnost, úpadek, proměna v památník velké minulosti.  Současnou Evropu viděl Gumiljov ve vysokém stupni setrvačnosti, na prahu úpadku, či přesněji „na prahu obskurantizace“. Naopak arabskou kulturu vnímal na vrcholu své vášnivosti a předvídal její mocné výboje.  Rusové jsou podle něj „super-etnikum“ spřízněné geneticky s turkickými národy euroasijské stepi (nikoli tedy etnikum v jádru slovanské), jehož největší hrozbou je, že mu katolický západní vliv vezme jeho „stepní identitu“. To ho také přivedlo k podpoře nacionálních hnutí Tatarů a Kazachů (odtud jeho vliv v Kazachstánu a kouzlo pro Nazarbajeva).  V rámci jeho teorií se Gumiljov také hojně věnoval Židům. Ti podle něj tvořili odpradávna „mezinárodní, parazitickou městskou třídu“ a ovládli zvnějšku (ujařmili si) obchodními praktikami dávnou Chazarskou říši a východní Slovany.  Většina antropologů Gumiljovovy teorie odmítla, navíc je řada z nich označila za antisemitské.

Lev Nikolajevič Gumiljov, rusky Лев Никола́евич Гумилёв, někdy přepisováno též jako Gumilev (, Petrohrad – 15. června 1992, Petrohrad) byl sovětský historik, antropolog a etnolog, který proslul svými kontroverzními názory na původ ruského etnika.

Lev Nikolayevich Gumilyov (; 1 October 1912, St. Petersburg – 15 June 1992, St. Petersburg) was a Soviet historian, ethnologist, anthropologist and translator from Persian. He had a reputation for his highly non-orthodox theories of ethnogenesis and historiosophy. He was exponent of eurasianism.


Dílo.

Pro Frédérica le Play byly proměny rodin zásadní pro porozumění proměn celé společnosti. V roce 1855 napsal Les ouvriers euroéens, kde se věnoval životu dělnických rodin. Porovnával více než 40 typů rodin v Evropě a ve střední Asii. Rodiny rozděluje na dva druhy. Prvním typem je stabilní rodina, kde jejím členům záleží na tradicích a mají starost o svůj domov a bezpečí. Druhým typem je rozkládající se rodina. V této rodině otec ztrácí přirozený respekt a její členové se vyznačují větší mírou individuality.  Druhy rodin poté rozlišil v práci La réforme sociale en France (1864). Zde le Play popisuje tři typy rodin. Prvním je patriarchální rodina, kde má otcova autorita dominantní roli a členové se k individualismu přiklání jen minimálně. Druhým typem je rodina nestabilní. V těchto rodinách mají jejich členové neúctu k tradicím a výrazně tíhnou k individualismu. Le Play se domníval, že společnost, kde převládá tento typ rodiny, podporuje centralizaci či socialismus, protože stát musí plnit funkce, které nestabilní rodina nedokáže sama zajistit. Posledním typem je partikulární rodina. V této rodině děti postupem času odchází založit svou domácnost. Nicméně jedno dítě dědí veškerý majetek a stále bydlí u svých rodičů, a to i pokud má své děti. Le Play se domníval, že tento typ rodiny je nejvhodnější a chtěl, aby se rozšířila do celé společnosti.

Názory.

„Le Play byl přesvědčen, že Průmyslová revoluce může za rozklad společnost. Obával se nastupující korupce a tyranie.“ Původně byl ateistou, ale postupně se stal obhájcem náboženství. Roku 1864 napsal známý esej hájící křesťanství před darwinismem a skepticismem, roku 1879, tři roky před smrtí, konvertoval ke katolictví. Je považován za jednoho z klasiků konzervativismu.

Odkazy.

Reference.

[1] Keller, J. (2004). "Dějiny klasické sociologie." (p. 477). Praha: Sociologiscké nakladatelství (SLON).

Pierre Guillaume Frédéric le Play (11. dubna 1806, La Rivière-Saint-Sauveur – 5. dubna 1882, Paříž) byl francouzský ekonom a jeden z otců zakladatelů sociologie. Ve svých pracích se zaměřoval hlavně na studium různých typů rodin"."  Začínal jako inženýr metalurgie. Roku 1840 se stal profesorem metalurgie na "École des Mines". Poté však začal cestoval po Evropě a sbírat ekonomická a sociologická data ke studiu tématu dělnické třídy, které začalo hýbat tehdejší společností. Roku 1855 vydal své největší dílo, studii nazvanou "Evropští dělníci" ("Les Ouvriers Européens"), portrét 36 dělnických rodin. Za knihu získal cenu Académie Française. Roku 1856 založil "Société internationale des études pratiques d'économie sociale", která od roku 1881 začala vydávat časopis "La Réforme Sociale". V roce 1867 se stal senátorem. O pět let později, pod jeho vedením, vznikla Jednota sociálního míru. Cílem této organizace bylo studovat společenské problémy za pomocí metod přírodních věd.

Pierre Guillaume Frédéric Le Play (; April 11, 1806 – April 5, 1882) was a French engineer, sociologist and economist.


První fáze.

Ruské impérium se k pobřeží Černého moře a následně k jeho částečnému ovládnutí (pokud možno včetně úžin spojujících toto moře se Středozemním mořem) snažilo dostat už za Petra I. Velikého, ale významné územní zisky se mu podařily až za vlády Kateřiny II. Veliké, která zvítězila v rusko-turecké válce let 1768–1774. Následná Mírová smlouva z Küčük-Kainardži z roku 1774 jednak přesunula Krymský chanát z faktické osmanské nadvlády pod nadvládu ruskou, jednak přiznala ruskému impériu Kabardu (v moderním dělení nížinná část Kabardsko-Balkarska).  O nadvládu nad Kavkazem v té době kromě Ruska usilovala kromě Osmanské říše také Persie, která byla stejně jako osmanská říše převážně islámskou říší, avšak na rozdíl od sunnitského (dnešního) Turecka s převahou šíitského směru. Malé, převážně křesťanské Kartlijsko-kachetské království (východní část rozpadlého Gruzínského království) mělo jen malé šance obhájit plnou samostatnost, a tak se král Erekle II. se svým královstvím v roce 1783 Georgijevskou smlouvou odevzdal pod ochranu nábožensky spřízněného Ruského impéria (mj. se na základě této smlouvy stal gruzínský primas stálým členem ruského Nejsvětějšího synodu). Ruská ochrana sice zpočátku příliš nefungovala a nezabránila pustošivému perskému vpádu v roce 1795, nicméně v roce 1799 byla vybudována Gruzínská vojenská cesta, a když v roce 1800 propukly v Kartlijsko-kachetském království následnické spory, vyřešil car Pavel I. situaci jeho anexí a odstavením vládnoucí dynastie od moci. V roce 1810 následovala anexe západní části dnešní Gruzie – Imeretského království. Rusko tak upevnilo svoji nadvládu nad velkým územím v oblasti Zakavkazska jižně od hlavního kavkazského hřebene.  Na pobřeží Kaspického moře zaznamenalo ruské impérium územní zisky v důsledku vítězné rusko-perské války v letech 1804–1813. V následné Gulistánské smlouvě se Persie vzdala svých nároků na území Dagestánu, východní Gruzie i Ázerbájdžánu, tedy tehdejších chanátů Šírvánského, Baku, Derbentského, Karabažského, Gandžinského, Šekského, Qubského a části Talyšského chanátu.

Druhá fáze.

Na další vývoj v regionu měla zásadní vliv drinopolská smlouva z roku 1829, podle níž Osmanská říše přiznala Ruskému impériu právo na černomořské pobřeží od řeky Kubáň po přístav Poti. V západní části Kavkazu se Čerkesové začali proti této smlouvě a ruské nadvládě vojensky bránit. Ve východní části Kavkazu se v letech 1831–1859 Rusům postavil avarský imám Imám Šamil, který sjednotil Avary, Čečence a další národy v boji proti Rusům. V roce 1845 utrpěla armáda generála Voroncova drtivou porážku proti Šamilově vojsku (pod velením Bajsangura Benojského) a Rusové byli vyhnáni ze svých pevností v Čečensku a Dagestánu. Za krymské války (1853–56) ruská aktivita v celé oblasti Kavkazu poklesla a se Šamilem byl vyjednán mír. K obnovení válečného stavu však došlo již v roce 1855.  Avarsko-čečenské povstání skončilo zajetím Imáma Šamila v roce 1859, když jeho armáda nemohla odolat nově posílené ruské armádě generála Alexandra Barjatinského o síle 240 000 mužů.  Válka na východním Kavkazu zajetím Šamila skončila, ale na západním Kavkazu stále ještě docházelo k ozbrojeným střetům, především s Čerkesy. Za oficiální ukončení války je považován dekret cara Alexandra II. z 2. června 1864.

Kavkazská válka neboli ruské dobývání Kavkazu je označení pro boje probíhající v letech 1817 až 1864 na Kavkazu, přesněji v Předkavkazsku, mezi Ruským impériem a státními útvary původních obyvatelů, zejména Čečenců, Abchazů, Dagestánců a Čerkesů (mezi posledně jmenovanými obzvláště Adygejců). Ze strany Ruska se nejednalo o klasické vojenské tažení s nepřetržitým důrazem, ale spíše o postupné vytlačování protivníků, bojujících hlavně partyzánskými metodami, a jejich postupnou asimilaci. Navíc například v letech 1826–1828 byla pozornost impéria upřena na tehdy probíhající válku s Persií, a obdobně se jeho pozornost dvakrát obrátila také k Osmanské říši, a to kvůli válce v letech 1828–1829 a Krymské válce v letech 1853–1856.  V rámci odporu proti ruskému impériu vznikl v roce 1828 na Předkavkazsku nový státní útvar, Kavkazský imamát. Třetí vůdce tohoto státu Imám Šamil se stal nejvýraznějším protiruským velitelem v celé oblasti, avšak jeho zajetím v roce 1859 Kavkazský imamát zanikl.  Ruské impérium bylo v dobývání Předkavkazska nakonec úspěšné. Při válečných operacích a po svém vítězství provedlo v této oblasti rozsáhlou etnickou čistku. Z dlouhodobého hlediska tak došlo k trvalému připojení Předkavkazska k Rusku, ale také ke vzniku významných diaspor předkavkazských národů v Osmanské říši, které přežívají i v Turecku v 21. století (viz Turecko#Demografie). Stejně tak přetrvávají až do 21. století protiruské nepokoje na Předkavkazsku a příklon předkavkazských národů k islámu coby sjednocující protiruské ideologii.

The Caucasian War (; "Kavkazskaya vojna") of 1817–1864 was an invasion of the Caucasus by the Russian Empire which resulted in Russia's annexation of the areas of the North Caucasus, and the ethnic cleansing of Circassians. It consisted of a series of military actions and atrocities waged by the Empire against the native peoples of the Caucasus including the Chechens, Adyghe, Abkhaz–Abaza, Ubykhs, Kumyks and Dagestanians as Russia sought to expand. Among the Muslims, resistance to the Russians was described as jihad.  Russian control of the Georgian Military Highway in the center divided the Caucasian War into the Russo-Circassian War in the west and the Murid War in the east. Other territories of the Caucasus (comprising contemporary eastern Georgia, southern Dagestan, Armenia and Azerbaijan) were incorporated into the Russian empire at various times in the 19th century as a result of Russian wars with Persia. The remaining part, western Georgia, was taken by the Russians from the Ottomans during the same period.


Verze.

Existuje několik verzí specifikací OpenGL ES. OpenGL ES 1.0 je postavena na roveň specifikace OpenGL 1.3, OpenGL ES 1.1 je definována vztahem ke specifikaci OpenGL 1.5 a OpenGL ES 2.0 je definována relativně ke specifikaci OpenGL 2.0. Tím je myšleno, že například nějaká aplikace napsaná pro Open GL ES 1.0 může být snadno přenesena na desktopovou OpenGL 1.3. OpenGL ES je zjednodušená verze tohoto API, a obrácený postup může a nemusí být úspěšný, v závislosti na použitých rysech API.  Rozdíly ve verzích OpenGL a OpenGL ES jsou potom například v podpoře pohyblivé řádové čárky, kdy OpenGL ES podporuje pouze pevnou řádovou čárku (celá čísla).

OpenGL ES 1.0.

OpenGL ES 1.0 obsahuje funkcionalitu hodně omezenou oproti originalnímu OpenGL API a jen trochu funkcionality je přidáno navíc. Jeden zřetelný rozdíl mezi OpenGL a OpenGL ES je ten, že OpenGL ES odstraňuje potřebu uzavírat volání OpenGL knihovny s codice_1 a codice_2. Další výraznou změnou je, že sémantika základních vykreslovacích funkcí umožňuje volání s vertex poli a podporu pevné řádové čárky pro vertex souřadnice. Také byly přidány atributy pro podporu vestavěných (grafických) procesorů, které často postrádají FPU, jednotku pro počítání s desetinnými čísly. Mnoho dalších funkcí a vykreslovacích součástí bylo kvůli odlehčení ve verzi OpenGL ES odstraněno, včetně:

OpenGL ES 1.1.

OpenGL ES 1.1 přidává například povinnou podporu pro multitexture, vylepšenou multitexturovou podporu (včetně slučovače a skalárního operace součinu textury), automatické generování mipmap, vertex buffer objects, stavové dotazy, uživatelských ořezávacích rovin, a větší možnosti co se týče vykreslování bodů.

OpenGL ES 2.0.

OpenGL ES 2.0 bylo zveřejněno v březnu 2007. Je zhruba na úrovni OpenGL 2.0, ale eliminuje většinu renderovacích pipeline s pevně nastavenou funkcí ve prospěch programovatelných funkcí podobně, jako v případě přechodu od OpenGL 3.0 to 3.1. Řízení průchodu ve shaderech je obecně omezeno na dopředné skoky a cykly, kde maximální počet průchodů může být snadno určen při překladu. Většina všech vykreslovaných vlastností transformační a osvětlovací fáze, jako je specifikace materiálu a světelných parametrů dříve stanovených pevnou funkce API, se nahrazují shadery napsaných grafickým programátorem. Výsledkem je, že OpenGL ES 2.0 není zpětně kompatibilní s OpenGL ES 1.1. Některé nekompatibility mezi desktopovou verzí OpenGL a OpenGL ES 2.0 zůstávají do OpenGL 4.1, kdy je přidáno rozšíření codice_4

OpenGL ES 3.0.

Specifikace OpenGL ES 3.0 byla zveřejněna v srpnu 2012. OpenGL ES 3.0 je zpětně kompatibilní s OpenGL ES 2.0, umožňuje aplikacím postupně přidávat nové vizuální vlastnosti do aplikací. OpenGL 4.3 poskytuje plnou kompatibilitu s OpenGL ES 3.0.  Nové funkce ve specifikaci OpenGL ES 3.0 zahrnují:

OpenGL ES 3.1.

Specifikace OpenGL ES 3.1 byla zveřejněna v březnu 2014. OpenGL ES 3.1 je zpětně kompatibilní s OpenGL ES 2.0 a OpenGL ES 3.0, poskytuje funkce odlehčeného Open GL 4.4 z desktopového prostředí.  Nové funkce ve specifikaci OpenGL ES 3.1 zahrnují:

Použití platformy v systémech.

OpenGL ES 1.0.

OpenGL ES 1.0 přidal oficiální 3D grafické API do operačních systémů Android a Symbian, podobně jako do QNX Je podporován i v PlayStation 3 jako jedno z oficiálních grafických rozhraní (API) za použití Nvidia's Cg místo GLSL. PlayStation 3 také podporuje několik vlastností z verze OpenGL ES 2.0.

OpenGL ES 1.1.

Verze 1.1 OpenGL ES je podporována:

OpenGL ES 2.0.

Verze 2.0 OpenGL ES je podporována:

OpenGL ES 3.0.

Verze 3.0 OpenGL ES je podporována:  Podporováno některými posledními verzemi následujících GPU: Khronos Products

OpenGL ES 3.1.

Verze 3.1 OpenGL ES je podporována:  Verzi 3.1 OpenGL ES jsou připravena podporovat poslední verze některých grafických procesorů ARM Mali.

OpenGL ES 3.2.

NVidia vydala ovladače k OpenGL ES 3.2.

OpenGL ES (z anglického OpenGL for Embedded Systems) je část OpenGL rozhraní (API) pro počítačové vykreslování 2D a 3D grafiky pro použití ve video hrách, typicky akcelerovaných za pomoci GPU. Je určen pro malé, vestavěné systémy, jako smartphony, tablety, herní konzole a osobní plánovače.  Toto API je použitelné v mnoha počítačových jazycích a na více platformách. Nepředstavuje ekvivalent k OpenGL API jako GLUT nebo GLU pro OpenGL ES. OpenGL ES je spravováno neziskovým technologickým konsorciem Khronos Group.

OpenGL for Embedded Systems (OpenGL ES or GLES) is a subset of the OpenGL computer graphics rendering application programming interface (API) for rendering 2D and 3D computer graphics such as those used by video games, typically hardware-accelerated using a graphics processing unit (GPU). It is designed for embedded systems like smartphones, tablet computers, video game consoles and PDAs. OpenGL ES is the "most widely deployed 3D graphics API in history".  The API is cross-language and multi-platform. The libraries GLUT and GLU are not available for OpenGL ES. OpenGL ES is managed by the non-profit technology consortium Khronos Group. Vulkan, a next-generation API from Khronos, is made for simpler high performance drivers for mobile and desktop devices.


Životopis.

Mládí (1623-1632).

Murad IV. byl dlouhou dobu pod kontrolou svých příbuzných a během prvních let vlády místo něj vládla jeho matka Kösem Sultan. V říši však vypukla anarchie, byrokracie, vojenské konflikty a vládu nad městy převzali despotičtí tyrani; Safíovská dynastie neustále útočila na Irák, v severní Anatolii vypukly vzpoury a v roce 1631 janičáři vtrhli do paláce, kde zabili velkovezíra a mnoho dalších. Murad IV. se pojistil, aby neskončil jako jeho starší bratr Osman II. (který byl zavražděn), a začal uplatňovat svou moc.  V roce 1628, kdy mu bylo šestnáct let, nechal pro výstrahu popravit svého švagra Karu Mustafu Pašu (manžela své sestry Fatmy Sultan a guvernéra Egypta).

Absolutní vláda a politika.

Jeho pravá autoritativní vláda začala asi roku 1632, kdy sesadil všechny tyrany, vymýtil korupci nahromaděnou za vlády posledních několika sultánů a nastolil pořádek, který už léta vůbec neexistoval. Taky obnovil autoritativní majestát panovníka. Murad IV. za své vlády zakázal v Istanbulu požívání alkoholu, tabáku, opia a kávy. Za porušení zákazu nechával viníky ihned popravit. Údajně se v noci procházel v ulicích v civilním oblečení a kontroloval, jak poddaní plní jeho rozkazy. V případě porušování zahodil svůj oblek a vyřešil situaci okamžitě svýma vlastníma rukama. Stejně jako jeho předek Selim II. posedával v kiosku u vody nedaleko paláce Seraglio a střílel šípy na kolemjdoucí nebo na projíždějící čluny, které se k němu přiblížily příliš blízko. Obnovil také velmi kruté soudní tresty; díky tomu byl popraven velkovezír za to, že zbil svou tchyni.

Válka proti Safíovcům.

Vláda Murada IV. byla významná především Osmansko-Safíovskou válkou (1623-39) proti Persii (dnešní Írán), kde si Osmané násilím podmanili Ázerbájdžán, okupovali Tabríz a Hamadán a nakonec v roce 1638 opět obsadili Bagdád. Po válce byla sepsána Zuhabská dohoda, která uznala změnu hraničního území; část Amasye, východní Arménie, východní Gruzie, Ázerbájdžán a Dagestán patřily k Persii, zatímco západní Arménie a západní Gruzie zůstala pod osmanskou nadvládou. Mezopotámie tedy díky Peršanům zanikla. Hranice se po válce ustálily a v téměř stejné podobě zůstaly dodnes; v dnešní době ale rozdělují Turecko, Irák a Írán.  Během obléhání Bagdádu v roce 1638 město vydrželo odolávat čtyřicet dní, než nakonec kapitulovalo.  Murad IV. sám osobně vedl osmanskou armádu v posledních letech války.

Vztahy s Mughalskou říší.

Zatímco Murad tábořil u Bagdádu, setkal se s vyslanci mughalského císaře Šáhdžahána, kteří mu ukázali kusy jemně vyšívané látky, a dokonce i brnění. Murad jim na oplátku daroval nejlepší zbraně, sedla a kaftany, které odeslali jako dar vládci až do Mughalské říše.

Architektura.

Murad IV. kladl důraz na architekturu a během jeho vlády bylo vystavěno mnoho monumentů. V roce 1635 byl vystavěn kiosek v Bagdádu a Revanu, v roce 1638 v Jerevanu. Všechny byly postaveny v různých stylech. Mezi jeho ostatní stavby patří pavilon v paláci Kavak, mešita Meydanı, myslivna Bayrama Paši, hrobka, fontána a základní škola. V Konyi nechal postavit mešitu Şerafettin.

Rodina.

Konkubíny.

O konkubínách Murada IV. se mnoho neví, jelikož po jeho smrti žádný z jeho synů nežil, a tak neměl přímého pokračovatele rodu. Mnoho historiků považuje za jeho jedinou konkubínu Ayşe Sultan; až ke konci vlády se měla objevit druhá konkubína, nejspíše se jménem Sanevber. Je tedy možné, že měl dlouho jen jednu souložnici, dokud mu nebyla poslána jiná, a nebo měl nespočet konkubín, ale jen dvě byly povýšeny na Haseki sultan.

Synové.

Murad IV. měl 10 synů, žádný z nich však nedosáhl dospělosti, všichni zemřeli v dětském věku ještě před Muradovou smrtí:

Dcery.

Sultán Murad měl 3 dcery:

Smrt.

Murad IV. zemřel v roce 1640 ve věku 27 let na cirhózu jater.  Ke své smrtelné posteli si pozval popravčí, kterým dal za úkol popravit svého mentálně zaostalého bratra Ibrahima, který mohl znamenat konec Osmanské linie panovníků. Příkaz však nebyl vykonán a Ibrahim se stal jeho nástupcem, což fatálně ovlivnilo dění v následujících letech.

V populární kultuře.

Postava Murada IV. se vyskytuje v tureckém televizním seriálu Velkolepé století (Muhteşem Yüzyıl: Kösem), kde je jako dítě ztvárnil Cağan Efe Ak a jako dospělého sultána Metin Akdülger.

Reference.

Murad IV. (26./27. července 1612 – 8. ledna 1640) byl v letech 1623–1640 sultánem Osmanské říše, známým především díky obnovení autority státu, majestátu panovníka a tvrdými metodami. Byl synem sultána Ahmeda I. a valide Kösem Sultan, které byla původem Řekyně (známá taky jako Mahpeyker). Moc získal v roce 1623, kdy nahradil svého strýce Mustafu I. Bylo mu pouhých jedenáct let, když započal svou vládu. Jeho vláda je proslavená především Osmansko-safíovskými válkami (1623-29), jejichž výsledkem bylo rozdělení Kavkazu mezi tyto říše, které byly spolu v nepřátelství již přes dvě století. Na stejném místě dnes existuje hranice mezi Tureckem a Íránem.

Murad IV (, "Murād-ı Rābiʿ"; 27 July 1612 – 8 February 1640) was the Sultan of the Ottoman Empire from 1623 to 1640, known both for restoring the authority of the state and for the brutality of his methods. Murad IV was born in Constantinople, the son of Sultan Ahmed I (r. 1603–17) and Kösem Sultan. He was brought to power by a palace conspiracy in 1623, and he succeeded his uncle Mustafa I (r. 1617–18, 1622–23). He was only 11 when he ascended the throne. His reign is most notable for the Ottoman–Safavid War (1623–39), of which the outcome would permanently part the Caucasus between the two Imperial powers for around two centuries, while it also roughly laid the foundation for the current Turkey–Iran–Iraq borders.


Architektura softwaru.

Mir, stejně jako Wayland, je postaven na EGL a používá některé originální prvky vyvinuté pro Wayland například Mesa 3D – EGL implementaci a vrstvu libhybris Kompatibilní verze pro X, XMir, je založena na XWaylandu.  Další části infrastruktury použité v Mir původně vznikly pro Android. Tyto části zahrnují „androidí“ vstupní zásobník. a Protocol Buffers. Detaily implementace správy paměti, stejně jako u androidu, využívá server-allocated buffers, které zaměstnanec Canonicalu Christopher Halse Rogers označil jako potřebné pro „svět ARMu a grafický zásobník systému Android“.  Podle Ryana Paula z Ars Technica,

Přijetí.

K září 2013 je jediné počítačové prostředí, které má nativní podporu pro Mir, Unity 8 od Canonicalu. Žádná další linuxová distribuce neoznámila plány integrovat Mir jako výchozí display manager.  Mezi derivacemi Ubuntu, využívající jiné prostředí než Unity, vývojáři Xubuntu v srpnu 2013 oznámili, že by rádi ohodnotili funkční Xfce přes Xmir, ale po třech týdnech se rozhodli od tohoto upustit.

Ubuntu.

V červnu 2013 Canonical veřejně oznámil dosažení milníku ve vývoji Mir a připravenost nasazení XMir s Unity 7 jako výchozí a čistý X11 jako nouzové řešení v Ubuntu 13.10, odstranění X11 v Ubuntu 14.04 LTS, a Unity 8 běžící nativně na Mir od Ubuntu 14.10. Později Canonical odložil jejich plány s Mir pro osobní počítače a nepoužil XMir jako výchozí server v Ubuntu 13.10. Ubuntu Touch má nicméně za cíl doručit Mir ve smartphone verzi Unity 8.

Kontroverze.

V březnu 2013 byl Mir označen Canonicalem jako náhrada za display server X.Org v Ubuntu. V roce 2010 oznámil, že by mohl použít Wayland. Objevilo se několik obhajob i námitek od lidí se stejnými nebo ovlivněnými projekty.

Mir je počítačový display server pro Linux, vyvíjený společností Canonical Ltd. Jeho účelem je, aby nahradil stávající X Window System pro systém Ubuntu.  Mir byl ohlášen společností Canonical Ltd. 4. března 2013. Byl vyvíjen jako základ vývoje rozhraní Unity 8, další generace rozhraní Unity.

Mir is a computer display server and, recently, a Wayland compositor for the Linux operating system that is under development by Canonical Ltd. It was planned to replace the currently used X Window System for Ubuntu,; however, the plan changed and Mutter was adopted as part of GNOME Shell.  Mir was announced by Canonical on 4 March 2013 as part of the development of Unity 8, intended as the next generation for the Unity user interface. Four years later Unity 8 was dropped although Mir's development continued for Internet of Things (IoT) applications.


Výskyt.

Rostlina pochází z jižní Afriky, ze severovýchodní části Jihoafrické republiky. Roste tam na strmých kamenitých a málo zapojených travnatých svazích, na křemičitých píscích u břehů řek a přechodně vysychajících vodních toků, okolo komunikací i na volných prostranstvích ve městech. Do západní Evropy byl náhodně zavlečen v 19. století, pravděpodobně s dováženou ovčí vlnou. Projevuje se hlavně jako druh synantropní, roste na plochách nezapojených jinými rostlinami, na okrajích cest a železničních tratích, okolo překladišť, na skládkách zeminy, výsypkách, naplaveninách a na nejrůznějších nevyužívaných místech. Nejlépe mu vyhovují osluněná či polostinná místa s propustnou písčitou, štěrkovitou i hlinitou půdou. Z Evropy západní se postupně rozšiřuje do jižní, střední i severní a začíná se objevovat také jako plevel na obdělávaných polích, pastvinách i vinicích. V původním areálu se vyskytují diploidní i tetraploidní jedinci, do Evropy byli zaneseni jen tetraploidní.  V Česku byl prvně zjištěn roku 1997 v labském překladišti v Děčíně, kam se pravděpodobně dostal s hromadnými substráty. Nejdříve vyrůstal v blízkosti místa zjištění ojediněle, ale začal rychle postupovat do nitra republiky, až se stal lokálně hojným. V současnosti byl pozorován na více než stovce lokalit v termofytiku i mezofytiku Čech i Moravy. Z rozložení míst výskytu lze usuzovat, že jeho šíření je navázáno na hlavní trasy železniční a silniční dopravy. Výsledky mapování výskytu druhu na Moravě a ve Slezku v letech 2013–2014 potvrdily, že hlavní vstupní branou na dané území je dálniční síť. Zachyceno bylo celkem 58 lokalit, přičemž největší populace (okolo 100 jedinců) byla zaznamenána na dálnici D1 v úseku Pávov – Brno mezi 171,5 km a 172 km. Starček úzkolistý se na rychlostních komunikacích Moravy a Slezska nachází ve všech fázích šíření (počáteční fáze, zachycení, migrační fáze).

Popis.

Starček úzkolistý je krátkověký polokeř (dožívající se 5 až 10 let) s bohatě větvenými a od spodu dřevnatějícími stonky dorůstajícími do výšky 20 až 50 cm. Starší statnější jedinci mívají až široce polokulovitý tvar. Je hustě porostlý střídavými, ouškatou bází přisedlými listy o délce 2 až 5 cm a šířce 1 až 3 mm, v jejichž paždích bývá svazeček drobných lístečků. Listové čepele čárkovitého tvaru bývají celokrajné nebo u vrcholu oddáleně zubaté, s tuhou špičkou na konci.  Na rostlině může vyrůst 80 až 100 jasně žlutých dlouze stopkatých úborů, které mají asi 2 cm v průměru a vytvářejí bohaté chocholíky. V úboru bývá okolo 80 oboupohlavných trubkovitých kvítků a 10 až 15 samičích jazykovitých kvítků s 5 až 8 mm dlouhou ligulou. Zákrov vysoký 6 až 8 mm je tvořen 10 až 20 zelenými, úzce vejčitými listeny s ostrým vrcholem, které mají tmavou špičku, stejně jako drobné listeny zákrovečku.  V prostředí ČR rostliny postupně vykvétají velmi dlouho, od června do listopadu; opylovány jsou létajícím hmyzem, nejsou samosprašné. Plody jsou válcovité, asi 3 mm dlouhé hustě chlupaté nažky se snadno opadavým bílým chmýrem asi 6 mm dlouhým.

Rozmnožování.

Tento druh se může rozmnožovat pohlavně i vegetativně. Pohlavně se rozmnožuje semeny (nažkami), kterých může statná rostlina za vegetační období vyprodukovat desetitisíce. Nažky dozrálé koncem léta mohou vyklíčit ještě téhož roku, kdežto nažky dozrálé na podzim jsou dormantní a vyklíčí až napřesrok; klíčivost si zachovávají více než dva roky. Do okolí se lehké nažky nejčastěji šíří pohybem vzduchu, tekoucí vodou nebo přichycením na srst zvířat či na vozidla. Vegetativně se rozmnožuje pomocí adventivních pupenů na kořenech.

Význam.

Rostlina je pro savce toxická, obsahuje pyrolizidinové alkaloidy, např. hepatoxický senecionin a retrorsin, po rozšíření na pastviny dokáže u zvířat po skrmení vyvolat chronická onemocnění včetně anorexie a průjmu; déletrvající konzumace končí úhynem.  Tento druh je mimořádně odolný proti herbicidům. Nejúčinnější doporučený způsob jeho likvidace je ruční vytahování rostlin z půdy ještě před kvetením; po prostém posečení dobře obráží a větví se. Starček úzkolistý je zařazen do celosvětové databáze invazních rostlin.

Starček úzkolistý ("Senecio inaequidens") je polokeř z čeledi hvězdnicovité, invazní, do Evropy náhodně zavlečená rostlina, jihoafrický druh rodu starček, který je v České republice považován za naturalizovaný neofyt.

Senecio inaequidens, known as narrow-leaved ragwort and South African ragwort, is a species of flowering plant in the daisy family Asteraceae.


Děj.

První řada se točí okola patnáctiletého teenagera jménem Zac (Chai Romruen), který se rozhodne během úplňku kempovat na ostrově Mako. Netuší však, že ho sledují tři mořské panny Sirena (Amy Ruffle), Nixie (Ivy Latimer) a Lyla (Lucy Fry), jejichž úkolem je ostrov chránit. Zac objeví vchod do jeskyně s kouzelným jezírkem a za svitu měsíce do něj spadne. Druhý den zjišťuje, že se po kontaktu s vodou promění v mořského muže s nadpřirozenými schopnostmi. Sirena, Nixie a Lyla jsou za své selhání při ochraně měsíčního jezírka potrestány tím, že je ostatní mořské panny vyženou z hejna. Pokud svůj čin chtějí napravit, musí si přičarovat nohy, vyhledat na pevnině Zaca a jeho schopnosti mu vzít. Tento plán je však složitější, než by se dalo čekat.  Druhá řada dále sleduje osudy Zaca a Sireny, kterou nyní doprovází dvě nové mořské panny Mimmi (Allie Bertram) a Ondina (Isabel Durant). Ty se rozhodnou vzít situaci ohledně Zaca do vlastních rukou a za pomoci kouzelného lektvaru se ho pokusí v měsíčním jezírku definitivně zbavit jeho schopností a ploutve. Vše se ale nečekaně zvrtne, když se v jezírku objeví i Zacova přítelkyně Evie (Gemma Forsyth). Nejenže Zac o své schopnosti nepřijde, ale z jeho přítelkyně se navíc stane mořská panna. Sirena, Mimmi a Ondina se tak dostávají do dalších potíží a jejich šance na znovuzískání domova na ostrově Mako se zdá být mizivá.  Třetí řada představí novou mořskou pannu jménem Weilan (Linda Ngo), na kterou v moři zaútočí děsivý vodní drak. Weilan, pronásledována drakem, prchá na Mako, kde se setká s Mimmi a Ondinou. Společně musí najít způsob jak draka porazit dřív, než on zničí vše, na čem tak tvrdě pracovaly. V posledních dvou epizodách třetí řady se vrátí postava Rikki Chadwickové (Cariba Heine) ze seriálu .

Mako Mermaids – mořské víly z ostrova Mako (v anglickém originále Mako: Island of Secrets) je australský televizní seriál pro děti a mládež. Jedná se o spin-off seriálu "". Seriál je vytvořen Jonathanem M. Shiffem ve spolupráci s Network Ten a Nickelodeon.  První řada měla premiéru v červenci 2013. Druhá řada měla premiéru v únoru 2015 a třetí řada byla zveřejněna 26. května 2016. V Česku jej od prosince 2013 vysílala stanice Disney Channel. Předabovanou druhou sérii Disney Channel začal odvysílat 24. května roku 2015.

Mako: Island of Secrets is an Australian television programme for children and teenagers. Internationally released as Mako Mermaids, the show is a spin-off of "" and is produced by Jonathan M. Shiff in association with Network Ten and Nickelodeon.  The series follows Zac, a teenage boy who turns into a merman after accidentally falling into a magical pool of water on the fictional island of Mako.


Historie.

Capgrasův syndrom získal své jméno podle francouzského psychiatra Josepha Capgrase (1873–1950), který jej jako první popsal ve svém článku z roku 1923 (jako spoluautor článku je uváděn Jean Reboul-Lachaux). Studie pojednává o francouzské pacientce „paní M“, která si stěžovala na to, že její manžel a lidé kolem ní jsou zastoupeni dvojníky. Capgras a Reboul-Lachaux tento fenomén nejdříve pojmenovali jako „iluzi dvojníka“.  Capgrasův syndrom byl zpočátku považován za čistě psychiatrické onemocnění a „iluze dvojníka“ byla označována jako jeden ze symptomů schizofrenie. Vyvráceno bylo také tvrzení, že se jedná o onemocnění postihující pouze ženy (jako symptom hysterie). Většina pokusů o vysvětlení nemoci vycházejících ze studie Capgrase a Reboul-Lachauxe byla psychoanalytické povahy a až teprve osmdesátá léta dvacátého století přenesla pozornost na specificky se vyskytující organické mozkové léze, u kterých byla prokázána souvislost s výskytem Capgrasova fenoménu. V současnosti je Capgrasův fenomén chápán jako neurologická porucha, v rámci které je blud „iluze dvojníka“ způsoben specifickými lézemi v mozku nebo degenerací.

Výskyt.

Capgrasův syndom se nejčastěji vyskytuje jako projev paranoidní schizofrenie. Můžeme se s ním však setkat také o mnoha dalších onemocnění. Objevuje se u organických poškození mozku, dále také u neurodegenerativních onemocnění, jako jsou např. demence (mj. Lewy body demence, frontotemporální a afatická), Parkinsonova choroba a Alzheimerova choroba. U těchto onemocnění se může stát, že pacient tvrdí, že on sám je dvojníkem a nepoznává sám sebe.  Capgrasův syndrom se může také objevit u onemocnění jako je hypotyreóza, diabetes nebo silná migréna. Je pozorován výskyt i u uživatelů drog.

Projevy.

Paranoidní schizofrenie.

Napříč onemocněními a individui se projevy mohou různit, demonstrujeme je tedy na jednotlivých případových studiích u různých onemocnění. 28letá žena, diagnostikována paranoidní schizofrenie s Capgrasovým syndromem. Trpěla mnoha bludy a iluzemi o manipulaci s jejími orgány a částmi těla, přičemž se chovala hostilně a agresivně k osobám nemocničního personálu, kterým dávala za vinu manipulaci s jejími částmi těla. Capgrasův fenomén se u ní projevoval přesvědčením, že její otec je dvojník, ale menšího vzrůstu než její „originální otec“. Dále trpěla přesvědčením, že každý člověk na světě je dvojník, že ona sama je svoje dvojče a stejně tak její přátelé.  62letý muž s paranoidní schizofrenií věřil v záměnu každého člověka za robota, svého doktora, okolí a sám sebe jednou označil za robota a tvrdil, že muž v novinách je jeho dvojče.  48letý muž, paranoidní schizofrenie, věřil v záměnu svých rodičů za dvojníky, jenž mu předkládali vyměněné jídlo. Ostatní obyvatelé a zaměstnanci psychiatrické nemocnice byli též považování za podvodníky a dvojníky původních obyvatel.

Hypotyreóza.

54letá žena tvrdila, že její sousedé používají černou magii a pomocí ní se vloupali do jejího domu, kde jí ukradli oblečení, které teď nosí. Časté konfrontace se sousedy (jejichž nevinu se pokoušel nemocné vysvětlit její manžel) vedly postupně k tomu, že nemocná začala tvrdit, že její manžel není jejím manželem. Byla neomylně přesvědčena o záměně jednoho ze sousedů a jejího manžela, přičemž to deklarovala tím, že vyměněný manžel smrdí a je špinavý, zatímco její originální ne. „Vyměněnému“ manželi se vyhýbala a odmítala s ním spát v jedné místnosti.

Parkinsonova choroba.

56letá žena s diagnostikovanou Parkinsonovou chorobou. Nejdříve se u ní začaly objevovat nezvyklé projevy chování. Následně tvrdila, že obrazy a věci v jejím domě nejsou její a byly vyměněny. Vypadaly sice stejně, ale nebyly to ony. Dále se svému okolí svěřila s tím, že její pes byl také vyměněn. Bylo to stejné plemeno, stejného věku i vzrůstu, ale zdálo se jí, že určité skvrny na kožichu má jinde, a proto je vyměněný. Tato iluze se posléze vztahovala i na květiny v zahradě.

Demence.

59letý muž s rychle progredující demencí ze začátku pletl manželčino jméno. Posléze se začal své ženy ptát, kde je jeho žena. Epizody se stávaly čím dál častějšími a trvalejšími. Nejdříve přešly a muž svojí manželku opět poznal, ale nakonec byl přesvědčen, že osoba vydávající se za jeho ženu je její dvojník, jelikož měla stejný vzhled, osobnost, hlas i jméno. Několikrát volal policii a ohlašoval svoji ženu jako pohřešovanou, přičemž zmiňoval i nastrčeného dvojníka za ni. Nechoval se k ní žádným způsobem agresivně a trávil s ní běžně den, ovšem s přesvědčením o její nepravosti.

Neurologické pozadí nemoci.

Capgrasův syndrom lze z neurologického hlediska objasnit jako příčinu několika faktorů, názory na klíčovou příčinu nejsou pro svou složitost mezi vědci dodnes jednoznačné. Nejznámějším a nejšířeji příjímaným názorem je Langdonova a Coltheartova dvoufaktorová teorie. Podle této hypotézy vzniká tato iluze v součinnosti dvou faktorů. Zatímco první faktor je specifický pro každého pacienta, druhým faktorem, který se naopak objevuje u každého stejně, je poškození pravé mozkové hemisféry. U pacienta je narušen především exekutivní systém, v důsledku kterého není schopen vyhodnotit své iluze jako iracionální.  Zodpovědět nejasnosti se následně pokusili autoři Davies a Davies, kteří vypracovali teorii parametrické odchylky. Jako neurologickou příčinu předpokládají lézi v oblasti pravé hemisféry frontálního mozkového laloku. Davies a Davies rozpracovávají Langdonovu a Coltheartovu hypotézu s tím, že druhý faktor je způsoben součinností poruch exekutivních funkcí myšlení a pracovní paměti. U pacienta dochází k útlumu dominantní, zkušeností ukotvené odpovědi na situaci (porucha exekutivy) a následné manipulaci s krátkodobě uchycenými informacemi (pracovní paměť). Výsledkem je vyhodnocení alternativní možnosti situace jako pravdivé.  Poletti a Sambataro vyjádřili příčinu taktéž dvěma faktory – podle jejich vysvětlení se jedná o zaměnění výsledků shodných kognitivních mechanismů jakýmsi „překrytím“ neurální odpovědi na situaci. Tato chyba vzniká v místě ventromediální prefrontální části mozkové kůry.  Jako problém pramenící z chybného zapojení neuromediátorů vidí Capgrasův fenomén Corlett a Fletcher. Podle jejich vysvětlení se za nemožností normálního vyhodnocení dané situace skrývá porucha distribuce GABA a dopaminových transmisí.

Léčba.

V současnosti existuje několik přístupů, které se užívají k léčbě Capgrasova syndromu, ale neexistuje jednotná standardní péče. Je tedy zapotřebí důkladné výzkumné práce, aby mohl být nalezen nejefektivnější způsob léčby. V současnosti se vedle kognitivních technik (mj. testování reality) užívá individuální terapie, která je nejvhodnější pro léčbu jednotlivých iluzí. Efektivní může být dlouhodobá kognitivně behaviorální terapie, jež je založena na vzájemných diskuzích, kdy se terapeut pokouší nemocnému předkládat četné důkazy o jeho iluzi. Cílem je najít způsob, jak může nemocný překonat vlastní blud, v který věří proti všem dostupným důkazům. Antipsychotika a další terapeutické léky jsou užívány s relativním úspěchem. Mnoho nemocných Capgrasovým syndromem se nikdy plně nezotaví, poskytovatelé péče a rodinní příslušníci však mohou částečně eliminovat projevy nemoci, především úzkost a strach.

Capgrasův syndrom je jednou z poruch vnímání, tedy poruchou vnímání reálného světa nebo jeho zkreslení. Patří mezi patické poruchy vnímání, to znamená, že je signálem nebo symptomem nějakého duševního onemocnění. Řadí se mezi zrakové iluze, z čehož vyplývá, že subjekt je nezvratně přesvědčen o tom, že to, co vnímá, v tomto případě vidí, je nezvratné a jedná se o skutečnost. Někdy se také nazývá jako tzv. „iluze dvojníka“.  Jedná se o poruchu vnímání známých subjektů nebo objektů. Nemocný nejčastěji tvrdí, že jeho žena, kolega v práci atd. není tím, kým byl. Je přesvědčen, že došlo k záměně a tyto osoby jsou někým jiným (např. kolega v práci je špionem). Tedy byl vyměněn stejně vypadající entitou, která ovšem není tou původní osobou. Nejčastěji se jedná o tajné agenty, mimozemšťany, roboty atd. Obvykle se tento fenomén týká tváří a lidí kolem nemocného, ovšem může se týkat i objektů nacházejících se v blízkosti nemocného. Nemocný se může chovat agresivně vůči osobám, o nichž je přesvědčený, že jsou dvojníky, a tato porucha tak může být potenciálně nebezpečná.

Capgras delusion is a psychiatric disorder in which a person holds a delusion that a friend, spouse, parent, or other close family member (or pet) has been replaced by an identical impostor. It is named after Joseph Capgras (1873–1950), a French psychiatrist.  The Capgras delusion is classified as a delusional misidentification syndrome, a class of delusional beliefs that involves the misidentification of people, places, or objects. It can occur in acute, transient, or chronic forms. Cases in which patients hold the belief that time has been "warped" or "substituted" have also been reported.  The delusion most commonly occurs in individuals diagnosed with paranoid schizophrenia but has also been seen in brain injury, dementia with Lewy bodies, and other dementia. It presents often in individuals with a neurodegenerative disease, particularly at an older age. It has also been reported as occurring in association with diabetes, hypothyroidism, and migraine attacks. In one isolated case, the Capgras delusion was temporarily induced in a healthy subject by the drug ketamine. It occurs more frequently in females, with a female to male ratio of approximately 3 to 2.