Výběr pořadatele.

Francie získala pořadatelství světového šampionátu 15. prosince 2011 na zasedání rady Mezinárodní házenkářské federace v São Paulu během konání MS v házené žen. Hostitelem mužských šampionátů světa již byla v letech 1970 a 2001. V hlasování tak porazila druhého uchazeče z evropského kontinentu, Dánsko. Třetím zájemcem o konání se původně stalo Norsko, které však nedoručilo oficiální přihlášku na vedení IHF ve stanoveném termínu.  Francouzská kandidatura za dějistě konání nejdříve zahrnovala města Bordeaux, Dunkerk, Lyon a Nanterre namísto Albertville, Brestu, Met a Rouenu. Také avizované Aix-en-Provence bylo odhlášeno pro neschopnost včasného splnění technických parametrů haly.

Dějiště.

Šampionát probíhal v osmi arénách francouzských měst Paříž, Rouen, Nantes, Albertville, Montpellier, Lille, Brest a Mety.

Kvalifikace.

Turnaje se zúčastnilo dvacet čtyři družstev. Francie měla místo zajištěno automaticky z titulu pořadatelského státu. Vzhledem k tomu, že byla zároveň úřadujícím mistrem světa, jemuž také příslušelo místo bez nutnosti kvalifikace, přešlo toto automatické pozvání na úřadujícího vicemistra světa z Kataru. Zbylých dvacet dva týmů se na šampionát probojovalo díky nejlepším umístěním v kontinentálních mistrovstvích, včetně nástavbové evropské kvalifikace. Jediná divoká karta byla přidělena Norsku.

Rozlosování.

Rozlosování se uskutečněno 24. června 2016 ve francouzské metropoli Paříži.

Rozhodčí.

Na mistrovství světa bylo vybráno 16 dvojic rozhodčích:

Základní skupiny.

Program organizátoři zveřejnili 23. září 2015. Časy utkání jsou uvedeny ve středoevropském pásmu (UTC+1).

Prezidentský pohár.

Týmy, které nepostoupily ze základních skupin do vyřazovacích bojů o medaile, sehrály turnaj útěchy o Prezidentský pohár, o konečné 17.–24. místo.

Vyřazovací fáze.

Z každé ze čtyř základních skupin postoupily do vyřazovacích bojů první čtyři týmy.

Konečné pořadí.

Pro umístění týmů na 5.–16. místě, tj. vyřazené osmifinalisty a čtvrtfinalisty, bylo rozhodujícím kritériem počet získaných bodů proti prvním čtyřem týmům šampionátu ze zápasů v základních skupinách.

Mistrovství světa v házené mužů 2017 představovalo 25. ročník mužského světového šampionátu v házené, který probíhal mezi 11. až 19. lednem 2017 v osmi francouzských městech. Turnaj, na němž startovalo dvacet čtyři reprezentačních týmů ve čtyřech základních skupinách, organizovala Mezinárodní házenkářská federace. Francie již mužská mistrovství světa pořádala v letech 1970 a 2001.  Pošesté v historii se mistrem světa stalo francouzské družstvo, když navázalo na vítězství z let 1995, 2001, 2009, 2011 a 2015. Francouzští obhájci titulu ve finále porazili Norsko, zejména díky přesvědčivému výkonu ve druhé polovině. Bronzovou medaili vybojovali Slovinci po vítězství nad dalším balkánským týmem z Chorvatska. Výběry Norska a Slovinska si tak odvezly vůbec první cenné kovy ze světových šampionátů mužů.  Na prosincovém Mistrovství světa v házené žen 2017 pak v boji o zlato porazila také Francie reprezentaci Norska.

The 2017 IHF World Men's Handball Championship was the 25th event hosted by the International Handball Federation. The event was held in France from 11 to 29 January 2017.  France, in a clean sweep, defended their title by defeating Norway 33–26 in the final, which secured France their sixth title. Slovenia defeated Croatia 31–30 to capture the bronze medal. Norway (from a wildcard) and Slovenia earned their first World Championship medals ever.  The championship set a record of attendance in total of 540,000 spectators with 23 matches being sold out and with a venue record of 28,010 at both of France's knock-out matches in Lille.


Roland jako hrdina chansons de geste.

Vyprávění o hrdinské smrti rytíře Rolanda se pravděpodobně uchovalo v rámci legend, které obsahovaly zdeformované historické vzpomínky, až se postupně stalo součástí francouzských středověkých hrdinských eposů, tzv. "chansons de geste", soustředěných především do jejich "Karolínského (královského) cyklu". Jako paladin císaře Karla Velikého, se svým nezlomitelným mečem Durandalem a loveckým rohem Olifantem se Roland stal ideálem pozdně středověkého rytířství a předmětem mnoha dalších literárních zpracování až do moderní doby. Sochy rytíře Rolanda, často v nadživotní velikosti, se od pozdního středověku stavěly na náměstích, u radnic i na pranýřích zejména německých měst jako odznak a symbol jejich práv.

Chansons de geste, ve kterých vystupuje Roland.

Berta a Milon.

O Rolandově narození vypráví frankoitalský epos "Berta e Milon" ("Berta a Milon") ze 13. století. Rolandovým otcem byl prostý rytíř Milon (podle "Cyklu Viléma Oranžského" syn Garina z Monglane) a matkou sestra Karla Velikého Berta. Milenci museli před Karlovým hněvem utéci do Lombardie. kde se skrývali v lesích a kde se Roland (italsky "Orlando") narodil.

Orlandino.

Rolandovo mládí je obsahem dalšího frankoitalského eposu "Orlandino" (opět ze 13. století) založeném na historické výpravě Karla do Itálie na ochranu papeže před Saracény. Při svém návratu přes Sutri sezval Karel okolní rytíře a měšťany na hostinu. Zúčastnil se jí i otrhánek Roland (Orlando), který odkládá část jídel stranou, Na otázku, proč to dělá, přizná, že pro své rodiče. Císař, udiven jeho hrdým vystupováním, jej stopuje a tak se shledá se svou sestrou Bertou a s jejím mužem Milonem. Odpustí jim a Rolanda vezme s sebou do Francie. Po smrti Milona provdá Karel Bertu za Ganelona, který se tak stane Rolandovým nevlastním otcem.

Aspremont.

V písni "Aspremont" (asi 1188) se dozvídáme, jak byl Roland pasován na rytíře, když neuposlechl příkaz císaře Karla a zúčastnil se bitvy, ve které zachránil Karlovi život. Rovněž odbržel od Karla meč Durandal.

Girart de Vienne.

Obsahem eposu "Girart de Vienne" (počátek 13. století) z "Cyklu Viléma Oranžského" je vznik přátelství mezi Rolandem a Olivierem a také to, jak se stala Olivierova sestra Aude Rolandovou snoubenkou.

Zničení Říma.

V eposu "Zničení Říma" ("Destruction de Rome") od Gautiera z Douai (13. století) dobudou Saracéni pod vedením saracénského krále Balana a jeho syna Fierabrase Řím, vyplení Baziliku svatého Petra a zavraždí papeže. Vojskům císaře Karla Velikého s Rolandem a Olivierem se podaří Řím osvobodit.

Fierabras.

Epos "Fierabras" (asi 1170) dějově navazuje na epos "Zničení Říma". V bitvě se Saracény hrozí Rolandovi a Olivierovi zajetí a jsou zachráněni staršími spolubojovníky, kteří se jim pak posmívají. Proto Roland odmítne nastoupit k souboji, ve kterém Fierabras, opatřený balzámem hojícím každou ránu, vyzve křesťany. Nastoupí tedy proti němu zraněný Olivier. V souboji se oba sokové předhánějí v rytířské šlechetnosti. Krvácejícímu Olivierovi nabídne Fierabras svůj balzám a Olivier zase nabídne opěšalému soupeři svého koně. Nakonec se Fierabras osvícen Duchem svatým vzdá a obrátí se, stane se křesťanem a rytířem císaře.

Renaud de Montauban.

V eposu "Renaud de Montauban" (kolem roku 1195) z "Cyklu Doona Mohučského" se Roland jako rytíř Karla Velikého zúčastní nenávistných válek mezi králem a čtyřmi syny Ajmona z Dordone (Renaud, Guichard, Allard a Richard).

Jehan de Lanson.

V téměř parodickém eposu "Jehan de Lanson" (kolem roku 1239) je Roland poslán do Kalábrie, aby zde potlačil povstání vévody Jehana de Lanson proti Karlovi Velikému. Jehan, synovec Ganelona, který obdržel vévodství od císaře, odpadl od víry a povstal proti císaři. Roland sice v boji zabije Jehanova otce Nivarda, ale povstání se mu potlačit nepodaří. Musí proto se svým vojskem přijet samotný císař, který s pomocí kouzelníka Bazina povstalce porazí. Jehan je zbaven majetku a musí dožít v klášteře.

Putování Karla Velikého do Jeruzaléma a Konstantinopole.

V parodické písni "Putování Karla Velikého do Jeruzaléma a Konstantinopole" ("Le Pèlerinage Charlemagne a Jérusalem et a Constantinople") z počátku 12. století doprovází císaře Karla Velikého na cestě jeho dvanáct paladinů včetně Rolanda.

Otinel.

V písni "Otinel" (asi 2. polovina 13. století) přináší Saracén Otinel císaři drzou nabídku od krále Garsila (Marsil), že mu ponechá Normandii s Anglií, když se stane jeho vazalem a zřekne se Krista. Jinak, že jej očekává v Lombardii. Zároveň si chce Otinel vyrovnat svůj osobní účet s Rolandem, který mu zabil otce. Karlova dcera Belissant se do Otinela zamiluje a k souboji s Rolandem jej dokonce vyzbrojí. Uprostřed boje je Otinel, osvícen Duchem svatým, jat nepřekonatelnou sympatií k Rolandovi a nechá se od arcibiskupa Turpina pokřtít. V následující bitvě se Saracény v Lombardii Karel zvítězí. Epos končí svatbou Otinela s Bellisant a tím, že se Otinel stane králem Lombardie.

Vpád do Španěl.

Frankoitalksá píseň "Vpád do Španěl" ("L'Entrée d'Espagne"), složená kolem roku 1320, tvoří jakýsi prolog k "Písni o Rolandovi". Vypráví o bitvách Karla Velikého se Saracény ve Španělsku, o třídenním souboji Rolanda s obrem Ferragussem a o Rolandových dobrodružstvích ve Svaté zemi a v Persii.

Dobytí Pamplony.

Frankoitalská píseň "Dobytí Pamplony" (asi 1328, "Prise de Pampelune") je pokračováním písně "Vpád do Španěl". Za autora je považován Niccolò da Verona. Epos vypráví o skutcích rytíře Rolanda poté, co se vrátil k vojsku císaře Karla Velikého ze svých cest po Svaté zemi a Persii.

Píseň o Rolandovi.

"Píseň o Rolandovi" ("Chanson de Roland"), skladba složená kolem roku 1100 a pravděpodobně nejstarší a nejznámější "chanson de geste" vůbec, vypráví o Rolandově smrti v bitvě v pyrenejském průsmyku Roncevaux, kde Saracéni díky zradě nevlastního Rolandova otce Ganelona zničí Rolandem vedený zadní voj Karlovy armády, která se vrací ze Španělska.

Roland ve světovém umění.

Postava rytíře Rolanda a především "Píseň o Rolandovi" inspirovaly celou řadu umělců k vytvoření vlastních děl na jejich motivy, ať už tomu bylo ve výtvarném umění, v literatuře, hudbě nebo ve filmu.

Výtvarné umění.

Výčet výtvarných děl inspirovaných rytířem Rolandem přesahuje možnosti tohoto článku. Jde nejen o nepřeberné množství ilustrací k různým vydáním eposu a jeho adaptací a děl vytvořených na jeho motivy, ale také o obrazy a sochy.

Rytíř Roland († 15. srpna 778, Roncevaux v Pyrenejích) byl vojenský velitel a náčelník Bretonské marky v severní Francii za vlády Karla Velikého. Byl zabit divokými Basky v bitvě u Roncevaux v horské soutěsce v Pyrenejích, když se vracel z jinak úspěšného tažení Karla Velikého do Španělska. Toto je jediná historická zmínka o Hruodlandovi (latinský tvar jména Roland), jak ji zapsal životopisec Karla Velikého Einhard ve svém díle "Vita Karoli Magni" z první poloviny 9. století.

Roland (; ; or "Rotholandus"; or "Rolando"; died 15 August 778) was a Frankish military leader under Charlemagne who became one of the principal figures in the literary cycle known as the Matter of France. The historical Roland was military governor of the Breton March, responsible for defending Francia's frontier against the Bretons. His only historical attestation is in Einhard's "Vita Karoli Magni", which notes he was part of the Frankish rearguard killed by rebellious Basques in Iberia at the Battle of Roncevaux Pass.  The story of Roland's death at Roncevaux Pass was embellished in later medieval and Renaissance literature. The first and most famous of these epic treatments was the Old French "Chanson de Roland" of the 11th century.  Two masterpieces of Italian Renaissance poetry, the "Orlando Innamorato" and "Orlando Furioso" (by Matteo Maria Boiardo and Ludovico Ariosto), are further detached from history than the earlier "Chansons", similarly to the later "Morgante" by Luigi Pulci. Roland is poetically associated with his sword Durendal, his horse Veillantif, and his oliphant horn.


Funkce.

Bixby se skládá ze tří aplikací. Jsou to "Bixby Voice", "Bixby Vision" a "Bixby Home".  "Bixby Voice" může uživatel spustit tím, že někomu zatelefonuje nebo stiskne a přidrží tlačítko umístěné pod tlačítky hlasitosti, nazvané Bixby Button. Chvíli před představením telefonu bylo tlačítko Bixby Button přeprogramované a uživatel si jej mohl nastavit na otevření dalších aplikací nebo asistentů, například konkurenčnímu Google Assistant. Pár dní před spuštěním prodeje telefonu Galaxy S8 byla tato funkce odstraněna firmwarovou aktualizací.  "Bixby Vision" je umístěn do systémové aplikace fotoaparát a může identifikovat objekty v reálném čase, vyhledávát pro ně různé služby, nabídnout výrobek k nákupu, je-li nákup k dispozici. Bixby je také schopen překládat text, přečíst QR kódy a poznat památky.  "Bixby Home" lze nalézt přejetím zleva doprava na domovské obrazovce. Můžete vertikálně rolovat seznamem informací, které Bixby připravil. Může komunikovat například s počasím nebo fitness aktivitami (s předinstalované aplikace Samsung Health).  Bixby podporuje více jazyků, včetně angličtiny, korejštiny a čínštiny. Tyto jazyky podporují kontextové a vizuální vyhledávání.  V listopadu 2019 se Bixby dostalo dalšího rozšíření s plánovanou implementací do dalších druhů chytrých zařízení od Samsungu.

Jazyk a dostupnost zemí.

V současné době je Bixby k dispozici pouze v korejštině, angličtině a čínštině. Nicméně, Samsung 6. dubna 2017 oznámil, že vydá Bixbyho v němčině. Bixby v korejštině byl spuštěn 1. května 2017.  Od prosince 2017, je Bixby k dispozici ve více než 200 zemích, ale jen v korejštině, angličtině a čínštině. Čínská verze Bixbyho je k dispozici pouze na zařízeních, které se oficiálně prodávají v Číně.

Bixby je virtuální asistent vyvinutý společností Samsung Electronics.  Samsung 20. března 2017 oznámil, že se chystá vydat hlasového digitálního asistenta jménem "Bixby". Bixby byl představen společně s Samsung Galaxy S8 a S8+ i Samsung Galaxy S9 a S9+ v průběhu Samsung Galaxy Unpacked 2017 event, která se konala 29. Března 2017. Bixby může být také stažen pomocí apk balíčku i na starší Galaxy zařízení s operačním systémem Android Nougat.  Bixby představuje hlavní předělanou aplikaci S Voice, kterou Samsung představil v roce 2012 společně s Galaxy S III.  V květnu roku 2017, Samsung oznámil, že Bixby bude zařezen do série Family Hub 2.0, což je první produkt, ke kterému není potřeba mobilní telefon a byl do něj přidán virtuální asistent Bixby.

Bixby is a virtual assistant developed by Samsung Electronics.  On 20 March 2017, Samsung announced the voice-powered digital assistant named "Bixby". Bixby was introduced alongside the Samsung Galaxy S8 and S8+, as well as the Samsung Galaxy Tab A during the Samsung Galaxy Unpacked 2017 event, which was held on 29 March 2017. Samsung officially unveiled Bixby a week before launch but it only made its first appearance during the event. Bixby can also be sideloaded on older Galaxy devices running Android Nougat.  Bixby represents a major reboot for S Voice, Samsung's voice assistant app introduced in 2012 with the Galaxy S III. S Voice was later discontinued on 1 June 2020.  In May 2017, Samsung announced that Bixby would be coming to its line of Family Hub 2.0 refrigerators, making it the first non-mobile product to include the virtual assistant.  In October 2017, Samsung announced the release of Bixby 2.0 during its annual developer conference in San Francisco. The then-new version was rolled out across the company’s line of connected products, including smartphones, TVs and refrigerators. Also, third parties are allowed to develop applications for Bixby using the Samsung Developer Kit.


Biografie.

Narodil se jako jediné dítě do rodiny Augusta Franze Landmessera a jeho ženy Wilhelmine Magdalene (rozené Schmidtpott). V roce 1931 vstoupil do NSDAP, aby nalezl lepší práci. V roce 1935 se seznámil s židovkou Irmou Eckler, za což byl vyloučen ze strany. Irmu si chtěl vzít, ale Norimberské zákony jim v tom zabránily. 29. října 1935 se jim narodila první dcera Ingrid. V roce 1937 se Landmesser s rodinou pokusil utéct do Dánska, ale byli chyceni. A protože jeho žena byla již podruhé těhotná, byli obviněni z ""hanobení rasy a krve"". Nakonec se oběma podařilo, že byli propuštěni. Landmessera nutili, aby svoji ženu zavrhl. Jelikož však ve svém vztahu pokračovali, byli odsouzeni. Landmesser byl odsouzen ke dvěma a půl roku v koncentračním táboře Börgermoor (v Belgii). Těhotná Irma Eckler byla uvězněna ve věznici Fuhlsbüttel, kde porodila druhou dceru Irene a následně pobývala v několika dalších koncentračních táborech. Je pravděpodobné, že zahynula během roku 1942 v Centru eutanázie v Bernburgu společně s dalšími 14 tisíci oběťmi.  Landmesser byl z vězení propuštěn v roce 1941. Nejdříve pracoval pro dopravní firmu Püst. V únoru 1944 byl však mobilizován a přidělen k trestnému oddílu v rámci ""Strafdivision 999"". Byl zabit v boji v Chorvatsku 17. října 1944. Toto bylo potvrzeno z dokumentů až v roce 1949.  Jejich dcery byly umístěny do sirotčince. Dcera Ingrid byla později svěřena babičce z matčiny strany, Irene byla v roce 1941 svěřena do péče pěstounů. Po smrti babičky v roce 1953 byla předána do pěstounské péče i Ingrid. Sňatek Augusta Landmessera a Irmy Eckler byl v létě 1951 zpětně uznán Senátem města Hamburku. Na podzim toho roku bylo Ingrid přiznáno příjmení Landmesser. Irene zůstalo přijmení Eckler.

Identifikace.

V roce 1996 Irene Eckler publikovala knihu "Die Vormundschaftsakte 1935–1958: Verfolgung einer Familie wegen "Rassenschande"" vyprávějící příběh její rodiny. Kniha obsahovala velké množství dokumentů, fotografií, dopisů její matky a úředních listin. Postava, kterou Irma Eckler identifikovala jako svého otce Augusta Landmessera, je zachycena na fotografii, jež vznikla 13. června 1936 a byla publikována 22. března 1991 v týdeníku "Die Zeit". Zachycuje masu lidí v loděnicích Blohm+Voss v Hamburku během oslav spuštění nové lodi Horst Wessel na vodu. Většina lidí slaví tento okamžik zdviženou pravicí, krom několika jedinců. Ale pouze jediný z nich ostentativně stojí se zkříženýma rukama. Není jasné, jestli muž na fotografii je opravdu August Landmesser. Jiná rodina tuto osobu označuje jako muže jménem Gustav Wegert.

August Landmesser (24. května 1910 Moorrege - 17. října 1944 Ston, potvrzeno 1949) byl německý dělník v loděnicích Blohm+Voss v Hamburku. Proslavil se jako Muž, který nehajloval na fotografii z 13. června 1936.

August Landmesser (born 24 May 1910; KIA 17 October 1944; confirmed in 1949) was a worker at the Blohm+Voss shipyard in Hamburg, Germany. He is known as the possible identity of a man appearing in a 1936 photograph, conspicuously refusing to perform the Nazi salute with the other workers. Landmesser had run afoul of the Nazi Party over his unlawful relationship with Irma Eckler, a Jewish woman. He was later imprisoned and eventually drafted into penal military service, where he was killed in action; Eckler was sent to a concentration camp where she was presumably killed.


Historie.

Certina byla založena v roce 1888, kdy se v Grenchenu objevily první továrny hnutí a dodávek pro hodinářský průmysl.  Na počátku se Certina skládala ze tří zaměstnanců pracujících v dílně, která byla propojena s rodinným domem. Certina nezačala vyrábět kompletní hodinky a hodinky po dobu několika let, které pak udělali společně s jejich prací, která produkovala hnutí pro jiné společnosti. Do roku 1938 společnost expandovala a zaměstnávala 250 lidí.V témž roce také oslavila 50. výročí založení společnosti. V té době byla Certina již známá jako průkopník hodinářským průmyslem.  Certina pokračovala v expanzi a roku 1955 společnost zaměstnávala 500 zaměstnanců, a mezi továrnou a kancelářemi vyráběla 1 000 hodinek denně. Certina zpracovala nový podnikatelský plán, který rozšířil své činnosti a byl v té době považován za nejmodernější a nejlépe vybavené hodináře na světě .Do roku 1972 zaměstnávala Certina 900 lidí a každý rok vyrobila 600 000 hodinek. Společnost se umístila jako první na většině významných veletrhů klenotnictví a získala ocenění "International Diamonds Awards" a "Golden Rose". Do této doby Certina produkovala 375 000 hodin denně a používála 53 000 rubínů.

Technologie a Materiály.

DS Koncept.

Koncept dvojité ochrany Certina byl poprvé zaveden v roce 1959. Tato ochrana znamenal pro hodinky několikanásobně větší odolnost než bylo běžné. Princip je ve speciálně uloženém strojeku uvnitř posíleného obalu. Díky tomu vydržely hodinky náraz ze 6 metrů oproti 1,8 - 2,2 metrům automatických hodinek té doby. Voděodolnost se zvýšila na 20 atmosfér.Certina hodinky měly například Švýcarští horolezci v roce 1960 při výstupu na Dhaulagiri (8 222 m n. M.), Kde testovali a následně vydržely změny tlaku.Při výrobě hodinek Certina se používají kvalitní materiály: 316L ocel, titan, PVD. Dále diamanty a safírové sklíčka odolné vůči poškrábání. Hodinky pohánějí švýcarské strojky ETA a automatické strojky.

Sponzoring a Partnerství.

V roce 2000 (desetiletí) došlo k mnoha novým partnerstvím s motoristickými společnostmi včetně Colin McRae, Sete Gibernau a nakonec týmem Sauber Petronas Formule 1, který byl přejmenován na tým Sauber Formule One, v němž se Certina v současné době věnuje sponzorství.Certina byla časoměřičkou motocyklové Grand Prix v 90. letech.Certina sponzorovala mistrovství světa v rally v roce 2014.

Značka Certina.

V roce 1906 byla poprvé použita značka Certina, přičemž Adolf a Alfred se rozhodli nazývat své hodinky "Grana", krátkou podobu "Granatus", latinského názvu pro Grenchen.  V roce 1938 společnost přijala jméno "Certina", převzaté z latiny "certus", což znamená "jisté", "jisté", jako jejich exkluzivní ochrannou známku pro export a uvádění na trh svých vynikajících kvalitních hodinek Swiss Made.V roce 2014 Certina změnila své červené logo s novějším klasickým hlediskem. Nové logo používá symbol želvy, symbolizující ochranu proti vodě a nárazům. Změna barvy loga a značek byla proto, že se Certina chtěla přesunout do dražšího a kvalitnějšího segmentu. Rozlišuje to od společnosti Tissot, další značky ve skupině Swatch Group. Dopad změn ve značce byl integrací lepších a přesnějších pohybů jako je PreciDrive do nových verzí.

Certina je švýcarský výrobce sportovních hodinek. Firma byla založena v roce 1888 ve městě Grenchen bratry Adolfem a Alfredem Kurth. Certina je v současnosti členem skupiny SWATCH.

Certina S.A. is an entry level Swiss luxury Watch brand founded in Grenchen, 1888, by Adolf and Alfred Kurth, and currently owned by the Swatch Group.


Vznik spisu.

Datum vzniku "Života" je nejisté. Protože však obsahuje informace o závěti Karla Velikého, je jisté, že musel být napsán po smrti císaře, tedy po roce 814. Byla vytvořena celá řada teorií založených na interpretaci textu v politickém kontextu. Jako nejpravděpodobnější se jeví třicátá léta 9. století, konkrétně roky 829 až 836. Rozdělení spisu do kapitol pochází od opata kláštera v Reichenau Walafrida Straba.

Vyznění spisu.

Einhardovo dílo je jedním z nejvýznamnějších zdrojů pro poznání historie a života raného středověku. Často je mu však vyčítána tendenčnost, protože vylíčení života Karla Velikého je téměř idylické. Karel zde vystupuje jako ideál vladaře a vzor vládnutí, jako panovník, jenž svým mečem sjednotil velkou část Evropy a dal jí řád a mír. Einhard záměrně zamlčuje negativní stránky osobnosti císaře i jeho vlády (například hromadné popravy při válce se Sasy). Spis proto vyznívá jako oslava velikého vladaře a také jako výchovný spis, v němž bylo vynecháno vše, co není hodno napodobení.

Obsah.

Spis obsahuje dvě předmluvy. První předmluva je od opata kláštera v Reichenau Walafrida Straba, který jí napsal krátce po autorově smrti. Píše v ní mimo jiné, že dílo dle vlastního uvážení rozdělil do třiceti tří kapitol, které opatřil nadpisy, aby se čtenář v díle lépe orientoval. Následuje předmluva autora spisu Einharda, ve které vysvětluje důvody, které ho vedly k napsání životopisu.  Životopis neobsahuje žádné informace o Karově narození, dětství a chlapectví, protože se o těchto událostech nedochovala, jak píše Einhard, žádná písemná zpráva. Stručně se zabývá Karlovými předky a vlastní vyprávění začíná rokem 768, kdy se Karel stal králem. Následuje popis Karlových válečných tažení v Akvitánii, proti Langonbadům a Sasům, tažení do Španěl, podmanění Bretonců a Benevenťanů, proti bavorskému vévodovi Tassilovi, se slovanským kmenem Vilců (Velétů) a s Avary a Dány.  Spis pak pokračuje korunovaci Karla císařem, charakteristikou přátelských vtahů Karla s jinými panovníky (zejména s chalífem Hárúnem ar-Rašídem a s byzantským císařem Nikeforem) a popisem Karlova zvelebování Franské říše a jeho snah o reformu zákonodárství. Dále je poměrně značná část spisu věnována Karlovu osobnímu životu a rodinným vztahům, jeho pohostinnosti, vzhledu, oděvu, povaze, zvykům, vzdělání, zbožnosti, štědrosti a milosrdenství. Spis končí Karlovými posledními léty (jde především o ustanovení syna Ludvíka spolucísařem), jeho skonem, pohřbem a jeho poslední vůlí, jež je citována doslovně, opisem příslušné listiny.

Vita Karoli Magni ("Život Karla Velikého") je latinský spis franského učence Einharda o životě franského krále a prvního císaře Svaté říše římské Karla Velikého. Jde o první životopis evropského panovníka, a vzorem, podle kterého byl napsán, je Suetoniovo dílo "De vita Caesarum" ("Životopisy dvanácti císařů", zvláště pak životopis císaře Augusta.

Vita Karoli Magni ("Life of Charles the Great") is a biography of Charlemagne, King of the Franks and Holy Roman Emperor, written by Einhard.


V římských službách.

První zmínka o Commiovi je z roku 57 př. n. l., kdy Julius Caesar zvítězil nad Belgy na řece Sambre, kde ho Caesar jmenoval vůdcem Atrebatů, protože byl ohromen jeho odvahou a věřil v jeho věrnost Římanům. V roce 55 př. n. l. Julius Caesar plánoval první expedici do Británie a tak poslal Commia přes Lamanšský průliv s příkazy navštívit co nejvíce tamějších kmenů a přesvědčit je, aby přijali římskou ochranu. Tato Commiova mise ihned skončila, protože byl zajat při přistání v Británii a uvězněn místními kmeny. Propuštěn byl až poté, co se v Británii objevil Julius Caesar a úspěšně odrazil první útoky na pobřeží. V následujícím roce se do Británie s Caesarem znovu vrátil a vyjednal mírovou dohodu s Cassivellaunem. Po druhé výpravě do Británie se Commius vrátil do Galie. Následně si v deltě Rýna Caesar podmanil kmen Menapiů a Commia pověřil velením jezdectva v této oblasti. Za svou loajalitu byl odměněn tím, že mu byly přiděleny pozemky kmene Morinů a tyto pozemky byly osvobozeny od daní.

V galských službách.

Během zimy 53-52 př. n. l se Commius připojil ke galskému povstání vedeným Vercigetorigem. Tu zimu v Galii velel římský vojevůdce Titus Labienus, zatímco Julius Caesar pobýval v severní Itálii. Podle Caesara Titus Labienus zjistil, že se Commius spiknul proti Césarovi a tak se rozhodl ho zajmout. Římský vojevůdce Gaius Volusenus a skupina centurionů byla vyslána na schůzku s Commiem. Jejich plánem bylo Commia zavraždit tak, aby to vypadalo jako tragická nehoda. Tento plán selhal, protože Commia spolubojovníci zachránili, přesto Commius utrpěl těžké zranění. Commius se od této chvíle stal nepřítelem Římanů.  Commius je dále zmíněn v bitvě o Alesii, kde se spolu s Eporedorigem Viridomarem a Vergasillaunem snažil pomoci Vercingetorigovi z obležení, když s galskými kmeny napadli římské obležení z vnější strany. Po prohrané bitvě u Alesie se vrátil na sever a připojil se ke kmeni Bellovaků se kterými se chtěl postavit proti Caesarovi, ale nedostatečný počet bojovníků ho donutil odejít do Germánie, kde chtěl najít další spojence. Když se vrátil s 500 bojovníky, byl vůdce Bellovaků zabit a Bellovakové se vzdali Římanům a tak uprchl zpět do Germánie. Nedlouho poté se vrátil do Galie v čele skupiny bojovníků, s nimiž se snažil vést partyzánskou kampaň proti Římanům. Nejbližší římský velitel Marcus Antonius poslal kavalerii, která měla za úkol ho zajmout. Po řadě drobných střetů s Římany utrpěl Commius porážku v bitvě, v níž Římané zabili velké množství jeho stoupenců. Tato porážka přesvědčila Commia, že další odpor je zbytečný a poslal zprávu Marcovi Antoniovi, kterému nabídl, že odejde tam, kam bude poslán, tak aby nepřišel do kontaktu s Římany. Antonius tyto návrhy přijal.

Král Británie.

Pravděpodobně v roce 50 př. n. l. odešel do Británie, kde důkazy na mincích naznačují, že se stal králem v oblasti jižně od řeky Temže, která zahrnovala dnešní Hampshire a Sussex. Důkazy na mincích také naznačují, že jeho tři synové také vládli oblasti jižní Británie.

Commius (1. století př. n. l. Galie - 1. století př. n. l. Británie) byl galským vůdcem kmene Atrebatů, který během galských válek podporoval Julia Caesara a jeho římské legie v Galii, do doby než se přidal v bitvě u Alesie na stranu galského povstání vedeného Vercingetorigem.

Commius (Commios, Comius, Comnios) was a king of the Belgic nation of the Atrebates, initially in Gaul, then in Britain, in the 1st century BC.


Geografie.

Azrou stojí na strategické křižovatce Středního a Vysokého Atlasu mezi městy Meknes, Fás, Ifrane a Midelt. Ze severu je Azrou spojováno silnicí číslo N13 s Meknesem a s Timaldhite z jihu. Městem vede též státní silnice N8.  Azrou leží v nadmořské výšce 1250 m n. m a je obklopeno horami, které pokrývají dubové a cedrové lesy.  Na severu města se nachází Gouraudův cedrový les, v němž žije subpopulace Magota bezocasého (též zván makakem berberským). Krom toho žijí v okolních cedrových lesích i ve světě jedinečné druhy motýlů. Okolí města je atraktivní jak pro turisty z okolních měst i ze zahraničí, tak i pro obyvatele Azrou.  Oblast kolem Azrou je také známa vývozem třešní, jablek a ryb chovaných v rybích farmách.

Historie.

Azrou je nejvíce známé jako první město se střední školou v berberské oblasti (nyní škola Tarika Ibn Ziada. Byla vystavěna francouzskými koloniálními autoritami s cílem vyučit Maročany správě v kolonii. Jednalo se o jeden z prostředků k zavedení Berberského Dahiru, díky kterému marocký král mohl určovat zákonodárství plně dle své vůle, aniž by se uchýlil k jiným jurisdikcím. Azrou je nejvíce známé jako první město se střední školou v berberské oblasti (nyní škola Tarika Ibn Ziada. Byla vystavěna francouzskými koloniálními autoritami s cílem vyučit Maročany správě v kolonii. Jednalo se o jeden z prostředků k zavedení Berberského Dahiru, díky kterému marocký král mohl určovat zákonodárství plně dle své vůle, aniž by se uchýlil k jiným jurisdikcím.  Od získání nezávislosti na Francii v roce 1956 bylo město marockými úřady dlouhodobě zanedbávané na úkor blízkého města Ifrane.  Dnes je město oblíbeným turistickým cílem a stojí zde několik hotelů.

Odkazy.

Externí odkazy.

Azrou (arabsky: ; (berbersky: , Aẓro) je marocké město vzdálené 89 kilometrů jižně od Fásu. Leží v provincii Ifrane v regionu Fès-Meknès. Žije zde obyvatel.  "Azrou" lze v z berberského jazyka tamazight přeložit jako „velká skála“, což odkazuje na skalnatý hřeben při západním okraji města.

Azrou (Berber: Aẓro, ⴰⵥⵔⵓ, Arabic: أزرو) is a Moroccan town 89 kilometres south of Fez in Ifrane Province of the Fès-Meknès region.


Mládí.

Kevin Richardson se narodil 8. října 1974 na klinice Nightingale v Johannesburgu v Jižní Africe. Strávil dětství na předměstí Orange Grove. Jeho matka Patricia pracovala pro Barclays Bank a také se narodila v Jižní Africe. Richardsonův otec, který pracoval pro farmaceutickou společnost, se narodil ve Spojeném království a přestěhoval se do Jižní Afriky z Readingu v Berkshire. Kevin Richardson je nejmladší ze čtyř dětí: má staršího bratra a dvě sestry, které jsou dvojčata. Jeho otec zemřel, když bylo Richardsonovi třináct let. Když mu bylo asi šestnáct, setkal se se Stanem Schmidtem a začal svou kariéru jako „samouk chovatel“.

Kariéra.

Richardson šel na vysokou školu a studoval zoologii, ale po dvou letech opakujících se lekcí o mořské biologii se zaměřil na studium savců. Jako dospělý Richardson věřil, že nikdy nebude mít kariéru se zvířaty a že to zůstane jen jeho koníčkem. Začal absolvovat kurzy fyziologie a anatomie na vysoké škole a zahájil kariéru ve fyziologii cvičeni a stal se fyziologem cvičení. Ve 22 letech měl možnost pracovat s dvěma šestiměsíčními lvíčaty, Tauem a Napoleonem, v Lionském parku poblíž Johannesburgu. Stále pracuje s dorůstajícími mláďaty. Majitel zařízení Rodney Fuhr ho zaměstnal na částečný úvazek v Lion Parku.

Zkušenosti.

Richardson pracoval v Lion Parku o rozloze 1600 akrů ve městě Broederstroom, což je město 35 kilometrů severně od jeho rodného města Johannesburgu v Jižní Africe. Zatímco se specializoval na lvy, interagoval také s hyenami a leopardy. První část lví kariéry strávil v Lion Parku, než se přestěhoval do Království bílého lva. Richardson má speciální zařízení nazvané Království bílého lva v Broederstroom. Park, který byl založen s pomocí Rodneyho Fuhra, má rozlohu 800 hektarů a byl postaven pro natáčení filmu "White Lion". Richardson se stará o třicet devět lvů v tomto zařízení. V současné době je zařízení soukromé, ale plánuje se otevřít veřejnosti.  Od roku 2015 se Kevin Richardson Wildlife Sanctuary přestěhovala do soukromé rezervace Welgedacht u Pretorie.

Péče o lvy.

Richardson pracoval s velkými kočkami a ve svých interakcích se opírá spíše o intuici než o statická pravidla. Spal vedle lvů, krmil je a žil s nimi. Pracoval také s gepardy, leopardy a hyenami. Upřednostňuje lvy nad kteroukoli jinou velkou kočku. Jeho vztah ke zvířatům však nebyl okamžitý. Všechny lvy, s nimiž pracuje, znal již jako mláďata. Stále pokračuje ve spojení s Tauem a Napoleonem, lvími bratry, kteří byli jeho úvodem do světa velkých koček.  Richardson odmítá tradiční představu, že lvi by měly být ochočeni a ovládáni, preferoval spíše rozvíjení vztahu v průběhu času založené na lásce a respektu.

Nebezpečí.

Richardson byl mnohokrát poškrábán a pokousán, ale nikdy ne silně. Richardson není tímto nebezpečím odrazován. V rozhovoru se zmiňuje: „Je zřejmé, že člověk si uvědomuje nebezpečí, když pracuje s takovými zvířaty, vážil jsem klady i zápory a kladné stránky daleko převažují nad těmi zápornými.“ Varuje však toho, kdo bude následovat jeho stopy. Všechny snímky jeho dobrodružství vyjadřují jeho dlouholeté zkušenosti a vazby. Spousta videí běžně k zhlédnutí je odrazem třeba patnácti či více let intenzivní práce, což si každý musí uvědomit. „Lidé rádi vytrhávají věci z kontextu. Neznají vztah, který mám s tímto lvem.“ Richardson zpravidla jedná pouze s lvy, se kterými byl od svého narození. Richardson také rozlišuje svou práci od práce profesionálních zoologů interagujícími s úplně volně žijícími zvířaty, která nebyla odchována, nebo od cvičitelů, jejichž zvířata musí každý den účinkovat na jevišti.  Populace lvů v Africe klesla během patnácti let z přibližně 350 000 na přibližně 25 000. Richardson doufá, že mediální pozornost jeho filmů zvýší povědomí veřejnosti o potřebě chránit a zachovat zvířata Afriky. Podle "Professional Hunters Association" (svaz profesionálních lovců) vynáší lov lvů v Jižní Africe více než 90 milionů dolarů (60 milionů liber) ročně. Mezi zářím 2006 a zářím 2007 zabilo 16 394 zahraničních lovců (z nichž více než polovina létala ze Spojených států) 46 000 zvířat. Trofejní lov činí 91,2 milionu dolarů ročně a zahraniční turisté někdy zaplatí až 40 000 dolarů za zastřelení lva. Jihoafrická vláda podporuje lov z důvodu těchto příjmů a provinční vlády prodávají povolení k usmrcení nosorožců, lvů, slonů a žiraf. V roce 2008 bylo zabito 1050 lvů. Richardson doufá, že jeho film "Bílý lev" přispěje k tomu, aby se lidé více zamysleli nad tím, jestli chtějí mít na tomto dění podíl.

Kevin Rene Richardson (* 8. října 1974 Johannesburg), známý pod názvem Zaříkávač lvů, je jihoafrický chovatel zvířat, který se intenzivně zabývá africkými zvířaty.

Kevin Rene Richardson (born 8 October 1974), known as "The Lion Whisperer", is a South African YouTube personality and self-taught sanctuary owner who works with African lions.


Příprava.

TMSCL se připravuje reakcí methylchloridu se slitinou křemíku a mědi. Hlavním cílem tohoto procesu je získání dimethyldichlorsilanu, ovšem vznikají také významná množství trimethylových a monomethylových produktů. Odpovídající reakce jsou (Me = CH):  2-4 % získaných produktů tvoří monochlorid, který vytváří azeotropní směs s MeSiCl.

Reakce a použití.

TMSCL snadno reaguje s nukleofily, přičemž je z jeho molekuly odstraněna chloridová skupina. Při jedné z typických reakcí je nukleofilem voda a dochází k hydrolýze za vzniku hexamethyldisiloxanu:  Obdobnou reakci s alkoholy lze využít k tvorbě bezvodých roztoků kyseliny chlorovodíkové v alkoholech, které se používají při mírné syntéze nitrilů nebo esterů z karboxylových kyselin stejně jako na přípravu acetalů z ketonů. Trimethylsilylchlorid se také používá na silanizaci laboratorního skla, díky čemuž jsou povrchy více lipofilní.

Silylace v organické syntéze.

Při silylaci polární funkční skupiny jako alkoholy a aminy snadno reagují s trimethylsilylchloridem za vzniku trimethylsilyletherů a trimethylsilyl<nowiki>aminů</nowiki>. Tyto připojené skupiny „ochraňují“ původní skupiny odstraněním labilních protonů a snížením zásaditosti heteroatomu. Chránicí skupiny (zde MeSi-O a MeSi-N) lze později odstranit (což se nazývá „deprotekce“). Trimethylsilylace může být také použita na zvýšení těkavosti sloučeniny, čímž se dá provést plynová chromatografie i u jinak netěkavých látek jako je glukóza. TMSCL rovněž reaguje s acetylidy kovů za vzniku trimethylsilylalkynů jako je například bis(trimethylsilyl)acetylen.  Za přítomnosti triethylaminu a diisopropylamidu lithného jsou enolizovatelné aldehydy, ketony a estery převáděny na trimethylsilylenolové ethery. I přes jejich hydrolytickou nestabilitu mají tyto sloučeniny značné využití v organické chemii; zoxidováním dvojné vazby epoxidací nebo dihydroxylací lze obnovit původní karbonylové skupiny s alkoholovou skupinou na alfa uhlíku. Trimethylsilylenolové ethery mohou být rovněž použity jako maskované ekvivalenty enolátů v Mukaiyamově aldolové adici.

Ostatní reakce.

Trimethylsilylchlorid se používá na přípravu trimethylsilylhalogenidů a pseudohalogenidů jako jsou trimethylsilylfluorid, trimethylsilylbromid, trimethylsilyljodid, trimethylsilylkyanid, trimethylsilylazid a trimethylsilyltriflát (TMSOTf). Tyto látky se tvoří podvojnou záměnou mezi trimethylsilylchloridem a (pseudo)halogenidem (MX):  TMSCl, lithium a molekulární dusík vzájemně reagují za vzniku tris(trimethylsilyl)aminu (katalyzátorem je nichromový drát nebo chlorid chromitý):  Touto reakcí lze do organického substrátu zavést vzdušný dusík; například tris(trimethylsilyl)amin reaguje s α,δ,ω-triketony za vzniku tricyklických pyrrolů.  Redukcí trimethylsilylchloridu vzniká hexamethyldisilan:

Trimethylsilylchlorid, také nazývaný chlortrimethylsilan, zkráceně TMSCL, je organická sloučenina křemíku, halogenderivát silanu. Jedná se o bezbarvou těkavou kapalinu, která je stabliní za nepřítomnosti vody. Má široké využití v organické chemii.

Trimethylsilyl chloride, also known as chlorotrimethylsilane is an organosilicon compound (silyl halide), with the formula (CH)SiCl, often abbreviated MeSiCl or TMSCl. It is a colourless volatile liquid that is stable in the absence of water. It is widely used in organic chemistry.


Popis.

Kolopejky jsou převážně vytrvalé dužnaté až sukulentní keře a polokeře, řidčeji jednoleté nebo dvouleté byliny, případně nevelké stromy nebo i epifyty (např. madagaskarský druh "Kalanchoe uniflora"). Listy jsou vstřícné, křižmostojné, výjimečně střídavé, přeslenité nebo uspořádané v růžici. Zpravidla jsou ploché a celistvé se zubatou, pilovitou nebo vroubkovanou čepelí, mohou být však i na průřezu okrouhlé nebo dřípené či složené ze 3 až 5 lístků. U některých zástupců, zejména ze sekce "Bryophyllum", se na listech tvoří hlízky, z nichž vyrůstají dceřiné rostlinky. Květy jsou čtyřčetné, vzpřímené nebo převislé, uspořádané v chocholičnatých nebo latovitých květenstvích, někdy redukovaných jen na několik květů. Kališní lístky jsou volné, srostlé nebo tvoří dlouhou, někdy i nafouklou kališní trubku. Koruna je obvykle jasně zbarvená, s dlouhou trubkou a kratšími korunními cípy. Tyčinek je 8 ve dvou kruzích a jsou přirostlé na bázi až v polovině korunní trubky. Mohou být zanořené nebo vyčnívat z květů. Gyneceum je tvořeno 4 volnými nebo na bázi srostlými plodolisty. Plodem je souplodí měchýřků obsahujících mnoho drobných semen.

Rozšíření.

Rod kolopejka zahrnuje asi 125 až 144 druhů a je rozšířen v Africe, na Madagaskaru a v tropické Asii. Převážná většina druhů roste na Madagaskaru a v jižní a východní Africe. Několik druhů zasahuje na Arabský poloostrov, druh "Kalanchoe faustii" roste v jižním Maroku a na Západní Sahaře. Vývojové centrum rodu je ve vlhčích oblastech Madagaskaru, odkud se posléze rozšířil i na suchý madagaskarský jih a do východní Afriky. Druh "Kalanchoe pinnata", pocházející z Madagaskaru, se jako invazní rostlina rozšířil v tropech téměř celého světa. V Číně rostou 4 původní druhy, z nichž 2 jsou endemity Tchaj-wanu.

Ekologické interakce.

Většina, avšak ne všechny druhy kolopejek mají CAM metabolismus, který jim umožňuje přežití v horkém prostředí s nedostatkem vláhy. Čistě CAM metabolismus mají silně sukulentní druhy sekce "Eukalanchoe". Druhy zbývajících dvou čistě madagaskarských sekcí jsou v závislosti na podmínkách prostředí schopny CAM i C3 metabolismu. U nedužnatých druhů sekce "Kitchingia" převažuje C3 metabolismus.  Druhy ze sekce "Bryophyllum" jsou známé rozmnožováním dceřinými rostlinkami, které se tvoří z hlízek na listech. V Asii žijí na listech kolopejky housenky půvabného modráskovitého motýla "Talicada nyseus".

Taxonomie.

Rod "Kalanchoe" náleží mezi taxonomicky složité rody a jeho taxonomie není dosud dořešena. Je rozčleňován do 3 sekcí:

Význam.

Kolopejky jsou vesměs snadno pěstovatelné i množitelné rostliny. Jako pokojová rostlina se často pěstuje kolopejka vděčná. Do kultury byla zavedena okolo roku 1930 a bylo vypěstováno nepřeberné množství okrasných kultivarů s květy v celé paletě různých barev. Existují také plnokvěté kultivary. Půvabné květy má epifytní druh "Kalanchoe uniflora", pěkné stříbřité olistění "Kalanchoe pumila". Druh "Kalanchoe glaucescens" je pěstován i v pestrolistých kultivarech, Druh "Kalanchoe carnea" má vonné květy a je pěstován v kultivarech s květy různých barev. Velmi pěkné olistění má "Kalanchoe tomentosa". Listy jsou hustě chlupaté, šedozelené, s nápadně rezavě hnědě naběhlými okraji čepele. "Kalanchoe marmorata" má listy téměř okrouhlé, vroubkované, šedozelené a purpurově kropenaté. Zajímavý liánovitý druh s úzkými listy je "Kalanchoe beuauverdii" (syn. "K. scandens"). Někdy je pěstován i velkolistý, stromovitý druh "Kalanchoe beharensis". Poměrně často jsou pěstováni také živorodí zástupci sekce "Bryophyllum", zejména "Kalanchoe laetivirens", "Kalanchoe daigremontiana", "Kalanchoe pinnata" nebo úzkolistá "Kalanchoe tubiflora". Byly vypěstovány též zajímavé hybridy, např. "Kalanchoe" 'Pink Butterflies' s růžově zbarvenými dceřinými rostlinkami na okrajích sivozelených listů.  Druh "Kalanchoe pinnata" je v sušších oblastech tropů téměř celého světa invazní rostlinou. Vytváří husté porosty na narušených půdách a rychle se šíří. Je obtížnou rostlinou např. i na Floridě nebo na Havaji.

Pěstování a množení.

Kolopejky vyžadují podobně jako většina jiných sukulentů slunné až polostinné stanoviště, dobře propustnou půdu a přiměřenou zálivku. Na pěstování nejsou nijak náročné, pokud se jim zajistí bezmrazé přezimování. Při pěstování uvnitř nejlépe prospívají na plném slunci, zatímco při pěstování venku (v teplé části roku) je vhodný lehký polostín. Kolopejka vděčná je nezřídka pěstována jen jako letnička, která se vysévá již v zimě. Ostatní druhy se množí stonkovými či listovými řízky, druhy sekce "Bryophyllum" také dceřinými rostlinkami.

Kolopejka ("Kalanchoe"), česky též kalanchoe, je rod rostlin z čeledi tlusticovité. Jsou to převážně dužnaté až sukulentní keře a polokeře s jednoduchými vstřícnými listy a čtyřčetnými květy. Rod zahrnuje přes 120 druhů a je rozšířen zejména na Madagaskaru a v Africe, v menší míře i v tropické Asii. Do rodu "Kalanchoe" byl vřazen dříve samostatný rod "Bryophyllum", známý pod českým jménem naduť.  Kolopejky jsou pěstovány jako pokojové rostliny, v tropech a subtropech i jako venkovní okrasné rostliny. Nejznámějším a nejčastěji pěstovaným druhem je kolopejka vděčná. Známé jsou také některé druhy sekce "Bryophyllum" s dceřinými rostlinkami na listech. S četnými druhy kolopejek se lze setkat ve specializovaných sbírkách sukulentů. Druh "Kalanchoe pinnata" je v sušších tropických oblastech invazní rostlinou.

Kalanchoe , or kal-un-KOH-ee, or kal-un-kee, also written "Kalanchöe" or "Kalanchoë", is a genus of about 125 species of tropical, succulent flowering plants in the family Crassulaceae, mainly native to Madagascar and tropical Africa. Kalanchoe was one of the first plants to be sent into space, sent on a resupply to the Soviet Salyut 1 space station in 1971.


Život.

Narodil se rakouským voličům v Drážďanech. Jeho otec působil jako litograf ve Vídni. Leopold Carl studoval na vídeňské Akademii u Karla Blase a Christiana Rubena. V letech 1861-62 cestoval po Uhrách. Po úmrtí otce byl nucen postarat se o rodinu a proto po osm let (1862-1867) pracoval jako ilustrátor pro vídeňský satirický časopis Figaro. Poté podnikl studijní cestu do Francie (1867), kde se pod vlivem obrazů Eugène Fromentina začal zajímat o orientální témata. Následně pobýval v Itálii (Benátky 1870-1872, Sicílie 1872-1873). V Benátkách měl společný ateliér se svým přítelem, malířem Augustem von Pettenkofenem. Po roce 1873 opakovaně cestoval do Egypta.  Zimní měsíce v letech 1875-1876 strávil s Karlem Rudolfem Huberem, Franzem Lenbachem a Hansem Makartem v Káhiře, kde jim místostarosta poskytl ateliér. Zde se setkal s princem z Walesu, díky němuž se Müllerovy obrazy staly známé také v Anglii. Roku 1877 byl jmenován profesorem na vídeňské Akademii, roku 1890 byl jejím rektorem. Zemřel ve věku 57 let ve Weidlingau.  Jeho sestry Marie Müller (1847-1935) a Bertha Mathilda Müller (1848-1937) byly známé rakouské malířky portrétů. Třetí sestra Josefine se provdala za portrétistu Eduarda Swobodu (1814-1902). Jejich potomky byli malíř Rudolf Swoboda a malířka portrétů Josefine Swoboda.

Dílo.

Leopold Carl Müller se stal známý nejprve svými obrazy ze života lidí v Uhrách a v Itálii. Jeho koloristický talent se plně projevil ve sluncem zaplavených krajinách a městských scenériích z Orientu a v řadě portrétů. Jeho nejznámějším dílem je "Trh v Káhiře", 1878. Vytvořil celkem 40 ilustrací k výpravné publikaci Georga Moritze Eberse "Aegypten in Bild und Wort".

Reference.

Část údajů pochází z anglické a německé Wikipedie.

Leopold Carl Müller (* 9. prosince 1834, Drážďany - 4. srpna 1892, Vídeň) byl rakouský malíř žánrů. kreslíř a krajinář. Byl synem litografa Leopolda Müllera.

Leopold Carl Müller (9 December 1834 – 4 August 1892) was an Austrian genre painter noted for his Orientalist works.


Život.

Vlastní životopisná verze.

Český tisk zaznamenal Delmontovo vyprávění o jeho životě v několika verzích, které se v detailech liší:  Rodina měla pocházet ze Španělska, a později žít na Pelhřimovsku (Delmontovou domovsku obcí byl Pavlov u Pelhřimova). Narodil se jako šestnáctý ze sedmnácti dětí. Když se chudá rodina přestěhovala z Waldviertelu do Vídně, v devíti letech utekl s cirkusem, kde se živil jako provazolezec, než po zranění cirkus opustil a protloukal se cvičeným psíkem. V šestnácti měl odjet s irským lovce do Indie. Následně prý jako lovec během dvaceti let procestoval Afriku, Asii, Ameriku, Austrálii, Grónsko a Sibiř. Údajně cestoval devět měsíců po Indii s Rudyardem Kiplingem. Ve svém životopisném vyprávění Delmont uvedl, že ke psaní ho vybídl sám Mark Twain a zmínil i svou práci filmového režiséra v Americe a Berlíně.  Podle jiné Delmontovy životopisné verze z téže doby ho ke psaní vyzval Rudyard Kipling. Delmont měl být prvním režisérem, který točil filmy s divokými zvířaty. V roce 1927 též uváděl, že je československý státní příslušník. Mluvil osmi jazyky, psal anglicky, německy a francouzsky.

Upřesnění životopisných údajů podle dalších zdrojů.

Německé a rakouské zdroje uvádějí, že se narodil v dolnorakouské obci Loiwein, v rakouské oblasti Waldviertel. Jeho rodiče byli kupec Moses (později Maxmillian) Pollak a Rezi (též Rösi, později Theresia), rozená Fuchsová. Poté, co utekl s cirkusem se vyučil soustružníkem. Nadále pracoval jako artista, lovec a chovatel zvěře, který s cirkusem procestoval svět. Od roku 1901 pobýval ve Spojených státech, kde od roku 1903 natáčel nejprve jednodílné, později dvoudílné westernové filmy pro společnost Vitagraph.  Roku 1910 se vrátil do Vídně, kde pracoval jako kameraman a ředitel kina. Podílel se např. jako kameraman a technický vedoucí na nejstarším zcela zachovaném rakouském filmu "Mlynář a jeho dítě" ("Der Müller und sein Kind", 1911).

Změna příjmení.

Dne 26. června 1910 požádal domovskou obec Pavlov o změnu příjmení z původního Josef Pollak na Josef Delmont; 7. července 1910 vstoupila změna v platnost.

Herec a režisér v Německu.

Následně přesídlil do Německa. V Berlíně pracoval jako spolurežisér a herec dobrodružných a fantastických filmů. Senzací těchto filmů byly na svou dobu neobvyklé záběry divokých zvířat.  Za první světové války vykonával vojenskou službu. Kariéru filmaře ukončil v roce 1926 spolurežií francouzsko-německého filmu "Millionenraub im Riviera-Express".

Spisovatel a závěr života.

Po ukončení práce ve filmu se soustředil na spisovatelskou dráhu.Po nástupu Hitlera k moci emigroval koncem roku 1933 do Československa, do Piešťan, kde dožil.

Dílo.

Filmografie.

Joseph Delmont režíroval v letech 1910 až 1924 celkem 63 filmů, napsal 24 scénářů, produkoval 4 filmy a hrál v 9 filmech.

Zajímavost.

Česká vydání Delmontovy knihy ilustrovali významní čeští ilustrátoři:

Joseph Delmont (též Josef Delmont), původním jménem Josef Pollak ( 8. května 1873, Lichtenau im Waldviertel, Rakousko-Uhersko – 12. března 1935, Piešťany) byl filmový režisér a herec, spisovatel a dobrodruh rakouského původu.

Joseph Delmont (8 May 1873 as Josef Pollak in Loiwein, Austria – 12 March 1935 in Píšťany, Slovakia) was an Austrian film director of some 200 films, largely shorts, in which he was noted for his innovative use of beasts of prey. He was also a cameraman, actor and screenplay writer. During later life he was active as an author.


Dějiny.

Historie koptského písmo začíná za ptolemaiovců. Už v této době se řecká abeceda používala k přepisu démotických textů kvůli záznamu jejich přesného znění. Během prvních dvou století po Kr. vzniklo ve "staré koptštině" množství magických textů. Několik znaků pro specifické staroegyptské fonémy bylo odvozeno z démotického písma a pár z nich (ne všechny) se ujaly spolu s řeckými grafémy ve "skutečné" koptštině. S rozšířením křesťanství v Egyptě v druhé polovině 3. století se postupně ztratila znalost hieroglifického a později i démotického písma. Zůstalo to, které bylo úzce spjato s koptskou ortodoxní církví. Ve 4. století se koptské písmo "standardizovalo" v sahidském dialektu. Kromě tohoto dialektu existovalo ještě několik dalších, které se od sebe navzájem lišily v určitých prvcích, včetně tvaru a výskytu grafém. V současnosti se koptská abeceda používá pouze v prostředí koptské církve. Všechny gnostické kodexy nalezené v Nag Hammádí byly napsány koptskou abecedou.  Stará núbijská abeceda, kterou používala staronúbijština, obsahovala znaky řecké unciály a koptská a meroitská písmena, která měla svůj původ v Démotickém písmu.

Forma.

Koptská abeceda byla prvním egyptským systémem zápisu, který uváděl samohlásky a dokázala zaznamenat interpretaci i případných starších egyptských textů. Před ní sice některé egyptské slabiky obsahovaly sonory, ale bez samohlásek, což se později v sahidském dialektu koptštiny značilo vodorovnou čárkou nad slabikou a označovalo vlastně zkratku, např. . Existovaly různé diakritické značky, které používaly koptské písařské školy. Některé používaly apostrof pro označení slov a příklonek, jiné používaly dvojtečku () nad a k označení začátku další slabiky , příp. stříšku (Vokány, ) nad každou samohláskou pro stejný účel.  Koptská abeceda je založena většinou ne řecké abecedě. Obsahuje 24 původem řeckých grafém a dalších 6, příp. 7, které se vyskytují v staroegyptském démotickém písmu. Tato variace počtu rozšiřujících znaků závisela na nářečí koptštiny, které abecedu používalo: 6 znaků používal sahidský dialekt, 7 bohairský a achmínský. Koptská abeceda obsahuje více příbuzných prvků s mateřskou řeckou alfabetou jako další dceřiná abeceda - cyrilice. Dokonce je možné, že právě koptská abeceda měla vliv na formování cyrilice. Koptskou abecedu lze přirovnat analogicky k islandské abecedě založené na latince, která má také za původními latinskými znaky i skupinu dalších rozšiřujících grafém.

Abeceda.

Písmena převzatá z démotického písma: Znak "Chaj" má tvar <Ⳉ> <ⳉ> v achmínském a <Ⳋ> <ⳋ> v bohairském nářečí, oba pro neznělou velární frikativu (IPA: ).

Unicode.

V normě elektronického typografického systému Unicode byla nejdříve většina znaků společná s řeckou abecedou, ale od verze 4.1 z roku 2005 se tato skupina rozdělila na dva samostatné bloky. Nový blok koptské abecedy je v intervalu U + 2C80 - U + 2CFF. Starší řecký blok obsahuje i nyní sedm koptských písmen probraných z Démotické písmo a je potřebný pro úplnou implementaci koptštiny v elektronické typografii.

Koptské písmo nebo koptská abeceda je písmo, které používá koptský jazyk, poslední vývojové stadium staroegyptštiny. Soubor znaků je založen na řecké abecedě rozšířené o znaky přebrané z démotického písma. Ve skutečnosti existuje několik koptských abeced, které odpovídají několika autochtonním větvím jazyka.

The Coptic alphabet is the script used for writing the Coptic language. The repertoire of glyphs is based on the Greek alphabet augmented by letters borrowed from the Egyptian Demotic and is the first alphabetic script used for the Egyptian language. There are several Coptic alphabets, as the Coptic writing system may vary greatly among the various dialects and subdialects of the Coptic language.


Historie.

Před římskou nadvládou Galii obývali samosprávné keltské kmeny. Území mezi nimi bylo rozděleno na kantony a každý kanton byl dále rozdělen na sídla. Aeduové stejně jako mocné kmeny Arvernů, Sekvánů a Helvéců nahradili svou monarchii soudní radou. Volení soudci byli pod vedením senátu a senát byl složen z potomků starých královských rodin. Podle Livia se v 6. století př. n. l. účastnili expedice krále Bellova do Itálie. Již v období před příchodem Julia Caesara se připojili k Římanům a byli jimi poctěni tituly "Bratří a příbuzní římského národa". V roce 63 př. n. l. se jejich dlouholetí soupeři Sekvánové spojili s dalšími galskými a germánskými kmeny vedenými Ariovistem a následně je porazili a zmasakrovali v bitvě u Magetobriga. Po bitvě Aeduové vyslali druida Diviciaca do Říma, aby požádal o pomoc římský senát, ale jeho žádosti nebylo vyhověno. Až v roce 58 př. n. l. Julius Caesar po svém vpádu do Galie obnovil jejich nezávislost. Aeduové přesto později vstoupili do galské koalice proti Caesarovi a až po porážce Vercingetorika v bitvě u Alesie se znovu spojili s Římany. Několik desetiletí po římském obsazení Galie, opustili své hlavní sídlo oppidum Bibracte a vybudovali nové polořímské a pologalské sídlo Augustodunum. Nejvyšší soudce Aeduů v době Caesara se jmenoval Vergobretus, podle Theodora Mommsena byl titulem "judgment-workerem", který byl volen každý rok. Na Aeduích byli závislé i některé další malé galské komunity.  Aeduové byli prvními z galských kmenů, kteří od císaře Claudia získali "Jus honorum", tím se stali prvními Galy s povolením stát se římskými senátory. Ve 3. století Eumenius sepsal prohlášení, v němž žádal o obnovu škol ve svém rodném městě Augustodunum, což naznačuje, že vývoj v regiónu byl zaostalý. Aeduové pravděpodobně přijali řadu vládních praktik od Římanů, jako byla volba soudců i dalších úředníků. Kolem 5. století započala postupná christianizace galského území a Aeduové se stali součástí franské říše.

Aeduové také Haeduové (starořecky: "Αϊδούοι") byl keltský kmen žijící na území Galie, mezi řekami Arar (Saôna) a Liger (Loira) v současné Francii. Obývané území zahrnovalo větší část současných departementů Saône-et-Loire, Côte-d'Or a Nièvre. Hranice území jsou definovány záznamy ve starověkých spisech, podle nichž horní tok řeky Loiry tvořil západní hranici jejich území a odděloval ho od území kmene Biturigů a řeka Saôna tvořila východní hranici jejich území a oddělovala ho od území kmene Sekvánů. Jejich hlavním sídlem bylo oppidum Bibracte.

The Aedui, Haedui, or Hedui (Gaulish: "the ardent ones"; ) were a Gallic tribe, dwelling in the modern Burgundy region during the La Tène and Roman periods. According to Julius Caesar in his writings on the Gallic Wars in Commentarii de Bello Gallico, the Aedui were one of the stronger gallic tribes, them being the target of jealous tribes like the Helvetii, Sequani, Remi, and Arverni. Furthermore, the Aedui seemed to work in a semi-republican state, with the powerful Vergobret at least slightly being at the will of the people, similar to the senators of Rome  The Aedui had an ambiguous relationship with the Roman Republic and other Gallic tribes. In 121 BC, they appealed to Rome against the Arverni and Allobroges. During the Gallic Wars (58–50 BC), they gave valuable though not whole-hearted support to Caesar, before eventually giving lukewarm support to Vercingetorix in 52.


Historie.

Furfural poprvé izoloval roku 1821 (objev byl zveřejněn o 11 let později) německý chemik Johann Wolfgang Döbereiner, který vytvořil malý vzorek jako vedlejší produkt syntézy kyseliny mravenčí. Tehdy se kyselina mravenčí vyráběla destilací uhynulých mravenců a Döbereinerovi mravenci zřejmě obsahovali malé množství rostlinného materiálu. Roku 1840 skotský chemik John Stenhouse zjistil, že stejná látka se dá získat destilací s kyselinou sírovou z mnoha rostlinných materiálů jako jsou kukuřice, oves, otruby a piliny; také určil empirický vzorec (CHO). George Fownes pojmenoval tuto olejovitou látku furfurol (podle slov "furfur" - latinsky otruby; a oleum). Tento název se používal do roku 1901, kdy německý chemik Carl Harries určil přesnou strukturu této látky.  Furfural byl poměrně vzácnou látkou do roku 1922, kdy společnost Quaker Oats Company zahájila jeho hromadnou výrobu z ovesných slupek a stále se vyrábí ze zemědělských vedlejších produktů jako je melasa. Největšími výrobci jsou Dominikánská republika, Jihoafrická republika a Čína.

Vlastnosti.

Furfural se snadno rozpouští ve většině polárních organických rozpouštědel, ovšem je jen minimálně rozpustný ve vodě a alkanech.  Furfural se účastní stejných reakcí jako ostatní aldehydy a aromatické sloučeniny, má však méně aromatický charakter než benzen, což lze ukázat na skutečnosti, že se furfural snadno hydrogenuje na deriváty tetrahydrofuranu. Zahříváním za přítomnosti kyselin se nevratně přeměňuje na pevnou látku.

Výroba.

Furfural může být vyroben kysele katalyzovanou dehydratací pětiuhlíkatých monosacharidů (pentóz) jako je například xylóza. Tyto sacharidy mohou být vyrobeny z hemicelulózy, kterou lze získat z většiny suchozemských rostlin.  Na furfural lze v závislosti na druhu výchozí suroviny, převést 3 až 10 %. Furfural se z reakční směsi vypařuje společně s vodou a oddělují se při kondenzaci. V roce 2012 se ve světě vyrobilo okolo 800 000 tun této látky. Největší podíl na tom mají Čína, Jihoafrická republika a Dominikánská republika.  V laboratoři lze furfural připravit z rostlinného materiálu působením zředěné kyseliny sírové.  Při průmyslové výrobě zůstanou po odstranění furfuralu lignocelulózové zbytky, které se suší a spalují. U některých rostlin vzniká větší množství těcthto zbytků, které lze použít k získávání elektrické energie, krmení hospodářských zvířat, výrobě aktivního uhlí nebo jako hnojivo. Rovněž se používá jako přísada do lepidel.

Použití.

Furfural je důležitou obnovitelnou, neropnou, chemickou surovinou. Jeho hydrogenací vzniká furfurylalkohol, který slouží k výrobě furanových pryskyřic používaných mimo jiné jako složky termosetových kompozitů, cementů a lepidel. Další hydrogenací furfurylalkoholu vznikne tetrahydrofurfurylalkohol, který se používá jako rozpouštědlo v agrochemikáliích a jako přísada, která usnadňuje průnik herbicidů do strutktury listu. Z furfuralu se oxidací získávají další furanové deriváty, jako je kyselina furová a dekarbonylací v plynné fázi katalyzovanou palladiem samotný furan. Furfural je také používán jako chemické rozpouštědlo.

Furfural je organická sloučenina získávaná z mnoha zemědělských odpadních produktů jako jsou piliny, kukuřičné klasy a ovesné či pšeničné otruby. Společně s ethanolem, kyselinou octovou a cukrem je jednou z nejstarších využívaných obnovitelných chemických látek.  Chemicky jde o aldehyd odvozený od furanu. Je to bezbarvá olejovitá kapalina s mandlovou vůní, která na vzduchu rychle tmavne.

Furfural is an organic compound with the formula CHOCHO. It is a colorless liquid, although commercial samples are often brown. It has an aldehyde group attached to the 2-position of furan. It is a product of the dehydration of sugars, as occur in a variety of agricultural byproducts, including corncobs, oat, wheat bran, and sawdust. The name "furfural" comes from the Latin word , meaning bran, referring to its usual source. Furfural is only derived from lignocellulosic biomass, i.e. its origin is non-food or non-coal/oil based. Aside from ethanol, acetic acid and sugar it is one of the oldest renewable chemicals. It is also found in many processed foods and beverages.


Život.

Jan Boeckhorst se narodil v Münsteru ve Vestfálsku. V minulosti se udávalo, že se možná narodil v německém Reesu, jako druhý nejstarší z dvanácti dětí. Jeho rodina patřila k münsterské honoraci, otec Heinrich byl jistou dobu starostou města. Jan Boeckhorst se v 17 letech stal knězem jezuitského řádu. Studovat umění začal ve věku 22 let. V roce 1620 se Boeckhorst přestěhoval do Antverp, aby studoval s Petrem Paulem Rubensem. Neexistuje žádný důkaz, že se Boeckhorst skutečně učil u Rubense, pouze prohlášení Rubensova synovce Philipa. Nicméně je zdokumentován blízký vztah mezi umělci během 30. let. Boeckhorst pravděpodobně také krátce spolupracoval s Jordaensem během Rubensova pobytu v Londýně koncem dvacátých let 17. století. V Antverpách byl Boeckhorst pro svou vysokou postavu znám jako "Lange Jan" (Dlouhý Jan).  V letech 1626 až 1635 dostal Boeckhorst nabídku od zbožného obchodníka Lodewijka De Roomer na zhotovení 26 obrazů v kapli kláštera Falcon v centru města Antverpy nebo v kapli sv. Josefa v klášteře sv. Augustina. Tato díla, na nichž spolupracoval s Janem Wildensem, jsou nyní ztracena. Mezi lety 1627 a 1632 pravděpodobně úzce spolupracoval s Anthonym van Dyckem. V tomto období byl opět zpět v Antverpách po dlouhém pobytu v zahraničí. Tito dva umělci spolupracovali na jednotlivých obrazech zatímco Boeckhorst vytvářel také kopie obrazů van Dycka.  V letech 1633–1634 se Jan Boeckhorst stal členem Cechu svatého Lukáše (Guild of Saint Luke). V polovině třicátých let byl pravidelným spolupracovníkem Petera Paula Rubense. V roce 1635 byl Rubens pověřen prací na dekoracích pro "Pompa Introitus" (Slavnostní příjezd) nového generálního guvernéra, habsburského Ferdinanda Španělského (1610 – 1641). Pro slavnostní vjezd Broeckhorst přispěl architektonickými prvky "Arch of Isabella (Oblouk Isabelly)", postavami "Securitas" a "Salus publica" ve spolupráci s Gerardem Seghersem a Janem Borchgraefem. V roce 1635 Boeckhorst odcestoval do Itálie. V letech 1636-1638 se vrátil do Antverp a pracoval v Rubensově dílně na velké zakázce mytologických dekorací loveckého pavilonu "Torre de la Parada" španělského krále Filipa IV. nedaleko Madridu. Pro tento projekt Jan Boeckhorst maloval dekorace podle olejových Rubensových skic.  V roce 1639 odcestoval Boeckhorst znovu do Itálie, do Říma. Tam se pravděpodobně připojil k okruhu holandských a vlámských umělců známých jako "Bentvueghels". Členové spolku dostávali přezdívky. Boeckhorstova přezdívka byla možná Doktor Faustus. Datum jeho návratu do Antverp není jisté a odhady se liší, někdy mezi lety 1639 až 1649. Je známo, že po smrti Rubensově v roce 1640 dokončil Boeckhorst několik jeho nedokončených prací. Po návratu do Antverp získal několik zakázek od náboženských institucí ve Flandrech, včetně kostela "Saint James Church (Svatý Jakub)" v Bruggách a kostela "Saint Michael's Church (Svatý Michal)" a "Saint James Church (Svatý Jakub)" v Gentu. Jan Boeckhorst zemřel 21. dubna 1668 v Antverpách, kde byl pohřben v kostele Sv. Jakuba. Jeho velká sbírka byla po jeho smrti rozprodána. Prodej trval šest dní a vynesl 6026 guldenů. Jeho sbírka obsahovala kompletní soubor raných Rubensových kreseb.

Dílo.

Samostatné.

Boeckhorst byl všestranný malíř, maloval obrazy s historickými, náboženskými a mytologickými tématy. Pracoval jako designér tapisérií. Je známo, že navrhl osm tapiserií s tématy z mýtů o Apollónovi. Museum Mont-de-Piété v Bergues vlastní 8 předběžných kreseb pro tuto řadu tapisérií. Pracoval také pro některá antverpská vydavatelsví. Počátkem roku 1650 vytvořil návrhy pro "Roman Breviary" (Latin: Breviarium Romanum), knihu liturgických textů, a devět návrhů dekorativních okrajů pro "Missale Romanum". Rytiny provedl Cornelius Galle II. a publikované v "Plantin Press" (jedno z center knihtisku v Antverpách 16. století). Mezi roky 1646 a 1660 existují pouze tři podepsané a datované obrazy a pět obrazů pocházejících z let 1659 -1666. První podepsaná malba, "Madonna and Child with Saint John (Madona a dítě se svatým Janem)" pochází z roku 1646, asi 20 let po jeho příjezdu do Antverp. Kvůli pouze několika málo podepsaným obrazům je obtížné s jistotou přiřadit díla tomuto malíři. Autorství některých je historiky dodnes zpochybňováno.

Spolupráce.

Stejně jako jiní malíři v Antverpách také Boeckhorst často spolupracoval na kompozicích s jinými umělci. Krajinář Jan Wildens, Jan Brueghel mladší, malíř zátiší Frans Snyders. Příkladem je obraz "Rolníci jdoucí na trh", na kterém spolupracoval s Fransem Snydersem. Tato žánrová scéna, která také působí jako alegorie čtyř prvků, je monumentální, obraz má jvýšku 217,5 cm a šířku 272,5 cm a vykazuje vliv Jacoba Jordaense. Boeckhorst možná spolupracoval i na girlandách. Girlandy - ozdobné věnce či šňůry, obvykle používané při slavnostních příležitostech. Girlandy bývaly zavěšeny kolem krku osob nebo jako ozdoba předmětů, vánočních stromků. Původně byly girlandy vyrobeny z květů nebo listů. Girland obrazy jsou zvláštní typ zátiší vyvinutý v Antverpách Janem Brueghelem starším ve spolupráci s italským kardinálem Federico Borromeo na začátku 17. století. Žánr byl původně spojen s vizuálními obrazy hnutí protireformace a typicky zahrnoval spolupráci mezi malířem obrazu a malířem zátiší. Žádná spolupráce s Boeckhorstem na girlandových malbách nebyla s jistotou zjištěna. Existuje domněnka, že upravil některá díla Rubense, například Rubensovu "tronii" (tronie - holandský výraz pro "obličej" ze 16.-17. století je styl, který zobrazuje přehnaný výraz obličeje nebo oblečení), kterou Rubens namaloval kolem roku 1613: "Král David hrající na harfu". Druhá Rubensova "tronie" z roku 1616/17 "Profil vousatého muže s bronzovou figurkou" byla Boeckhorstem upravena kolem roku 1640/41 do formátu busty. Možná také rozšířil Rubensovo "Rise of the Blessed". Na žádost Jana Wildense vytvořil přívěšek s motivem "Pád zatracených". Zdá se, že po roce 1630 tato spolupráce skončila.

Portréty.

Boeckhorstovy portréty jsou ovlivněny malíři Anthony van Dyckem a Cornelisem de Vos, dvěma velkými portrétisty první poloviny 17. století. Příležitostně maloval i skupinové portréty. Některé z jeho velkých skupinových portrétů, například "Portrait of a Family (Portrét rodiny)" jsou ve stylu Cornelise de Vos, ale mají více živosti a spontánnosti. Jeho skupinové portréty kladou důraz na ctnost silných rodinných vazeb, tzv. "Concordia familiae" - rodinnou harmonii. Své modely Boeckhorst zobrazoval neformálním, spontánním a živým způsobem, často s drapériemi v pozadí.

Pozdější práce.

Mezi lety 1650 a 1660 maloval oltářní obrazy pro kostely po celém Vlámsku a také navrhoval tapisérie.

Jan Boeckhorst nebo Johann Bockhorst (kolem 1604 - 21. dubna 1668) byl vlámský barokní malíř a návrhář narozený v Německu. Boeckorst byl všestranným umělcem, maloval obrazy s historickými náměty, žánrové scény a portréty ve stylu ovlivněném třemi předními barokními antverpskými malíři: Peter Paul Rubens, Anthony van Dyck a Jacob Jordaens.

Jan Boeckhorst or Johann Bockhorst (c. 1604 – 21 April 1668), was a German-born Flemish Baroque painter and draughtsman. He was a versatile artist who produced history paintings, genre scenes and portraits in a style influenced by the trio of leading Baroque painters in Antwerp Peter Paul Rubens, Anthony van Dyck and Jacob Jordaens. Boeckhorst also worked as a designer of cartoons for tapestries.


Mládí.

Nazli se narodila v červnu 1894 do rodiny tureckého a francouzského původu. Její otec byl Abdur Rahim Sabri Paša, ministr zemědělství a guvernér Káhiry. Její matkou byla Tawfika Khanum Sharif. Nazli měla bratra, Sherifa Sabriho Pašu a sestru Aminu Sabri.  Byla vnučkou majora a genárala Muhammada Sharifa Paši, primárního ministra a ministra zahraničí, který byl původem z Turecka. Byla také prapravnučka Sulejmana Paši, který pocházel z Francie.  Nazli navštěvovala školu Lycée de la Mère-de-Dieu v Káhiře a později Collège Notre-Dame de Sion v Alexandrii. Po smrti své matky společně se sestrou odešly studovat do Francie na dva roky. Po návratu se Nazli provdala za svého bratrance Khalila Sabriho, ale manželství skončilo rozvodem už po jedenácti měsících. Po rozvodu bydlela v domě Safiye Zaghoul, kde se seznámila s jejím synovcem Saeedem Zaghoulem. Ten se s ní zasnoubil, ale v roce 1919 odešel do exilu společně se strýcem a zasnoubení zrušil.

Manželství s králem Fuadem.

Sultán egypta, Fuad I. poprvé uviděl Nazli na operním představení. V květnu 1919 ji požádal o ruku, i když byl o 25 let starší než ona. Ještě toho měsíce se za něj provdala v paláci Bustan v Káhiře. Pro oba to byl druhý sňatek. Později byla poslána do paláce Abbasiya. Byla pod neustálým tlakem z královy strany, jelikož její hlavní povinností bylo zplodit syna. Bylo jí vyhrožováno, že pokud se tak nestane, bude muset do paláce Abbasiya odejít.  Po porodu svého jediného syna Farúka se mohla přestěhovat do paláce Koubbeh, který byl oficiální rezidencí panovníků. Když se Fuadův titul změnil ze sultána na krále, Nazli získala titul královny. Poté měla čtyři dcery: Fawzia, Faiza, Faika a Fathiya.  Během vlády svého manžela se účastnila operních představení, květinových slavností a jiných akcí určených výhradně ženám. I když pro roli královny byla převychována a musela dodržovat přísná pravidla, nezůstávala nikdy v pozadí. Všechny peníze, co vydělala jako královna utrácela za šaty a obleky, za což byla králem neustále kárána. Tehdy se pokusila i o sebevraždu, když si vzala větší dávku aspirinu. Naštěstí byla zachráněna.  Nazli doprovázela krále na čtyřměsíční cestě po Evropě v roce 1927 a nejvíce se zdržovala ve Francii, kvůli svému dřívějšímu pobytu zde a také kvůli svému původu. Při inauguraci parlamentu v roce 1924 pořádala slavnostní ceremoniál a seděla ve speciální sekci v návštěvnické galerii.

Pozdější život.

Po smrti krále Fuada v roce 1936 nastoupil na trůn její syn, král Farúk a ona se tak stala matkou královnou. Její bratr Sherif Sabri Paša zorganozival společně s dalšími třemi členy vlády koncil v Íránu. V roce 1946 Nazli opustila Egypt a odešla do Spojených států kvůli onemocnění ledvin.  V srpnu 1950 zbavil král Farúk Nazli a svou sestru Fathiu o všechny práva a tituly. Bylo to kvůli pozdnímu manželství princezny Fathii, které Nazli podporovala, ale Farúkovo přání bylo provdat ji za Riyda Ghaliho Effendiho, křesťana z Copticu. Nazli později konvertovala na křesťanství a změnila si jméno na Mary-Elizabeth.  V roce 1955 si koupila za 63 tisíc dolarů vilu o 28 pokojích v Beverly Hills, kde žila společně s Fathiou, svým zetěm a jejich dvěma dětmi. Žila velmi aktivní sociální život.  V roce 1965 se zúčastnila pohřbu svého syna Farúka v Římě.  Po rozvodu Fathii se Nazli přestěhovala do malého apartmánu ve Westwood v Los Angeles, zatímco Fathia si užívala svůj pobyt na Havaji.  Aby zaplatila všechny dluhy za léčbu, dala všechny své šperky, včetně svého svatebního šperku (720 diamantů o 274 karátech) v roce 1975 vydražit. Vše se prodalo za 127 500 dolarů a samotný svatební šperk za 140 000 dolarů. Nazli a Fathia stejně musely vyhlásit bankrot. V roce 1978 byly Fathiiny šperky také prodány.  V roce 1976 požádala Nazli prezidenta nové egyptské republiky Anwara Sadata o vydání pasu pro ni a svou dceru, aby se mohly obě vrátit do Egypta. Nazli však zůstala nadále v Americe kvůli své bolestivé a zhoršující se nemoci. Zemřela v květnu 1978 v Los Angeles.

Nazli Sabri (25. června 1894 - 29. května 1978) byla první královnou Egypta v letech 1919-1936 a druhá manželka krále Fuada I.

Nazli Sabri (; ; 25 June 1894 – 29 May 1978) was the first queen consort in the Kingdom of Egypt from 1919 to 1936. She reigned as the second wife of Fuad, King of Egypt.


Hodnota noty a trvání tónu.

Notace slouží k tomu, aby umožnila hrát hudbu – hudební skladbu tedy netvoří noty, nýbrž až tóny. Mezi notami a tóny určité skladby je tedy zásadní rozdíl. Tóny mají různou délku, ale noty jsou pouze grafické značky, jejichž "délka" se dá vyjádřit leda v milimetrech. Udávají však cenné pokyny relativní (poměr délek tónů, poměr jejich síly, relativní rychlost jejich sledu atd.).  Z kombinace různých délek a akcentů, jejichž poměr naznačuje notové písmo svými symboly, vzniká rytmus. Tečka, kterou má za sebou napsánu určitá nota, značí prodloužení – a to prodloužení o polovinu délky oné noty: osmina s tečkou je tedy prodloužena o šestnáctinu. Může se stát, že následující hodnota bude onen „zbytek“ druhé osminy (šestnáctina). Jestliže se takový sled opakuje (osmina s tečkou, šestnáctina, osmina s tečkou šestnáctina atd.), bývá nazýván „tečkovaný rytmus“. Tečkovaný rytmus slyšíme z Dvořákovy Humoresky Ges-dur pro klavír. Zápis však nemusí být osmina s tečkou – šestnáctina atd., ale třeba šestnáctina s tečkou – dvaatřicetina apod. – to je volba skladatelova zápisu (noty), o kterém při poslechu (tóny) nejsme informováni.  Prodlouženou dobu trvání tónu lze někdy zapsat také pomocí několika not téže výšky spojených obloučkem (tzv. ligaturou). Symbolem tzv. trioly lze zapsat, že k takto označeným notám patří členění na tři stejné části. Při zápisu alla breve se ocitáme v oboru metriky. Metrum, založené na sledu počítacích dob, je v notaci skryto (odehrává se v naší psychomotorice) a zápis alla breve napovídá, že počítací doba tu není obvyklá čtvrtka, ale hned hodnota půlová, takže „si počítáme“ při notovaném čtyřdobém taktu „na dvě“ (pohyb se jako by děje v půlových hodnotách, např. při pochodu). Doba trvání jednotlivých tónů ve skladbě závisí kromě tempa také na artikulaci (stylu hudebního přednesu). Hra vázaných tónů se nazývá legato – po sobě jdoucí tóny jsou hrány důsledně bez oddělování (představme si hru smyčcem). Při přednesu staccato znějí tóny krátce (např. pizzicato, tedy brnknutí o strunu, na klavíru ostře ohraničený úhoz).

Hodnota noty udává, kolik dob nota představuje a určuje relativní délku tónu:  Tečka za notou přidává polovinu k hodnotě noty – půlová nota s tečkou reprezentuje tři doby, čtvrtka s tečkou jeden a půl doby. Teček může být i více; každá další přidává polovinu hodnoty předchozí – půlová nota se dvěma tečkami reprezentuje tři a půl doby, se třemi tečkami tři a tři čtvrtě doby.  Absolutní délka tónů závisí především na tempu hry nebo zpěvu a na artikulaci (stylu hudebního přednesu) jednotlivých tónů. Doporučené tempo přednesu se řídí údajem skladatele v notovém zápisu, které může být zapsáno slovně (Pomalu, Lento), nebo údajem metronomu („čtvrtka = M.M. 40“, M.M. znamená Mälzelův metronom) a skladbou samou. Její struktura totiž napovídá hráči, jaké tempo má přibližně zvolit. I virtuosové a profesionální interpreti volí však pro každou skladbu „své“ tempo, a proto údaj M.M. slouží jako přibližný pokyn, nehledě na to, že v průběhu téměř každé skladby dochází k jemným výchylkám od zvoleného základního tempa (takovým odchylkám říkáme agogika, nepatrné zrychlení nebo zpomalení na krátkém úseku skladby, „podle citu“).

In music notation, a note value indicates the relative duration of a note, using the texture or shape of the "notehead", the presence or absence of a "stem", and the presence or absence of "flags/beams/hooks/tails". Unmodified note values are fractional powers of two, for example one, one-half, one fourth, etc.  A rest indicates a silence of an equivalent duration.


Příčiny.

Roku 324 vydal Alexandr Veliký výnos, který umožňoval všem Řekům odsouzeným k vyhnanství návrat do jejich měst. I když tento výnos ovlivnil mnoho řeckých měst, dva regiony, na které měl dopad značný, byly Athény a Aitólský spolek. U Aitólského spolku problém spočíval v předchozím obsazení města Oiniades, odkud vystěhoval jeho původní obyvatele a usadil v něm své vlastní občany. Podobně Athéňané obsadili ostrov Samos a kolonizovali ho. V důsledku Alexandrova výnosu se měl Aitólský spolek i Athéňané vzdát kontroly nad těmito okupovanými územími. Nevraživost vůči makedonské nadvládě dále umocňovala skutečnost, že Alexandr vyžadoval dodávky obilí pro zásobování své armády na Východě, ačkoli v Řecku byla neúroda.  Řekové byli také nespokojeni s vnitřním uspořádáním Alexandrovy říše, neboť ten v posledních letech svého života svěřoval stále více úřadů Peršanům a vůbec se orientoval na perskou kulturu víc, než bylo Řekům milo. Například se pokusil zavést u svého dvora proskynézi, což se neslučovalo s řeckou osobní hrdostí.

Počátek revolty.

Smrtí Alexandra Velikého v roce 323 se Řekům naskytla příležitost zbavit se makedonské nadvlády, neboť Makedonie byla oslabena řešením krize kolem nejasného následnictví po Alexandrovi. Zformovala se regentská vláda pod Perdikkovým vedením, aby vládla za dosud nenarozeného Alexandra IV. a jeho mentálně zaostalého strýce a nominálního spoluvládce Filipa III. Arrhidaia. Zprávy o smrti Alexandra Velikého považovali Athéňané za šanci na rozbití makedonské hegemonie nad Řeckem. Po vzrušené debatě na lidovém shromáždění Athéňané rozhodli proti Makedonii bojovat, a to vzdor opozici prominentních osob, jakými byli řečník Demadés a státník a stratég Fokion.  Město zkonfiskovalo Alexandrovu pokladníku Harpalovi, který uprchl do Athén, částku 5 000 talentů a předalo je vojevůdci Leosthénovi, aby na vlastní účet začal verbovat žoldnéře ve městě Tenaros. O původu peněz se prozatím neměl zmiňovat, aby athénské plány zůstaly v utajení a město se mohlo lépe připravit na boj.

Průběh války.

Zdá se, že celkové řecké síly na počátku války čítaly 25 000 mužů, z toho Athény samotné postavily do boje 10 000 mužů, Aitólský spolek se k nim přidal s 12 000 muži a k tomu měli Řekové k dispozici 3 000 žoldnéřů z různých kontingentů.  Vojevůdce Antipatros, velitel makedonských sil v Evropě, se mezitím narychlo snažil shromáždit makedonská vojska, z nichž většina se angažovala v Asii nebo byla na cestě na tento kontinent anebo se z něj vracela, a vyrazil proti povstalcům s počáteční silou asi 13 000 mužů. Současně rozeslal žádosti ostatním velitelům, aby přivedli posily.  K protimakedonské koalici Athén a Aitólského spolku se ve středním Řecku připojili Fókové a Lokrové, na Peloponésu města Argos, Sikyón, Élida a obce Messénie. Neutralitu udržovala Sparta, spojencem Makedonie se naopak stali Bojóťané. Thesálie se původně postavila na stranu Antipatrovu, ale byla rychle přesvědčena, aby se stala spojencem Athén. Tento náhlý mocenský posun vedl k určitým počátečním úspěchům řeckých spojenců proti Antipatrovi. Athéňané se spojenci po porážce Bojóťanů obsadili strategickou thermopylskou soutěsku a poté porazili u nedaleké Hérakleie v Trachíně i samotného Antipatra, který byl nucen se svým vojskem hledat útočiště v opevněném městě Lamii. Avšak Athéňané a jejich spojenci navzdory svým počátečním úspěchům při obléhání Lamie v zimě 323–322 uvízli na mrtvém bodě, neboť nebyli schopni město dobýt. Hradby tohoto dobře opevněného města se ukázaly být pro Athéňany jako nepřekonatelné, a navíc jejich velitel Leosthénes byl smrtelně zraněn během makedonského výpadu z města, jehož účelem bylo obtěžovat řecké obléhatele při kopání příkopů a valů. Jeho smrt přiměla Athéňany, aby od města odtáhli.  Na pohřbu pronesl athénský řečník a státník Hypereides smuteční řeč nad mrtvými včetně jeho přítele Leosthéna. Leosthénovým nástupcem byl jmenován Antifilos. Brzy po athénském ústupu od hradeb Lamie dorazily z Asie makedonské posily - 20 000 pěšáků a 1500 jezdců pod velením makedonského satrapy Frýgie Leonnata. Athénská válečná flotila byla poražena v bitvě u Amorgu (322 př.n.l.) a ačkoli Řekové ještě porazili Leonnatovy posily v bitvě u Rhamna, mohli Makedonci opustit Lamii a spojit se se zbytky poražené Leonnatovy armády a makedonskými posilami, které přiváděl Antipatros.  Aténské a spojenecké síly byly nakonec poraženy v pozdním létě roku 322 v bitvě u Krannónu v centrální Thesálii poté, co se Antipatrovi podařilo spojit se s Leonnatem a Kraterem. Společně odrazili unavené Athéňany v dlouhé řadě střetnutí jezdectva a hoplítů. Přestože spojenecké síly nebyly zničeny zcela, výsledek byl natolik zdrcující, že přiměl Athéňany a jejich spojence žádat o mír na základě Antipatrových podmínek.

Poválečné uspořádání.

Antipatros uzavřel s jednotlivými poraženými městy velkorysé mírové smlouvy. Přiměl však Athéňany, aby rozpustili svou demokratickou vládu a nastolili plutokratický systém, v němž pouze ti, kteří vlastnili 2000 drachem a více mohli zůstat občany. Důvodem pro toto opatření bylo Antipatrovo přesvědčení, že na rozpoutání války měly značný podíl především chudší vrstvy athénské společnosti. Hypereides byl odsouzen k smrti, podařilo se mu ale uprchnout, avšak byl pravděpodobně chycen a zabit na Euboii. Za jeho roli při podpoře války donutil Antipatros Démosthéna k sebevraždě.  Pokus Řeků využít smrti Alexandra Velikého ke svrhnutí makedonské hegemonie skončil neúspěchem. Pokud byl po porážce spojených řeckých vojsk u Chairóneie o šestnáct let dříve makedonským králem Filipem II. vytvořen Korintský spolek, který suverenitu řeckých obcí dodržoval alespoň formálně, porážkou Řeků v lamijské válce se makedonská nadvláda utužila a projevovala mnohem bezohledněji.

Lamijská válka (323-322 př. n. l.) byla válkou koalice řeckých měst, včetně Athén a Aitólského spolku proti Makedonii a Bojótii. Válka skončila vítězstvím Makedonie.  Po smrti Alexandra Velikého převzali nad Makedonskou říší moc jeho vojevůdci, kteří vládli jako regenti za jeho nenarozeného syna, pohrobka Alexandra IV. Athény vycítily příležitost k odtržení a začaly v Řecku formovat protimakedonskou koalici. Řeckému vojsku velel Leosthénes. Zpočátku slavil úspěch, když porazil makedonské spojence Bojóťany u Platají. Poté dokázal u Thermopyl porazit dokonce i makedonskou armádu pod velením regenta Antipatra. Poražené vojsko uprchlo do Lamie, kde v řeckém obležení čekalo na posily z Asie. Ještě před jejich příchodem však makedonské loďstvo porazilo athénskou flotilu v průlivu Helléspont a u ostrova Amorgos a získalo kontrolu nad mořem, což mu umožnilo svou armádu z Lamie evakuovat. Poté co dorazily posily, byli Řekové poraženi a vzpoura potlačena.

The Lamian War, or the Hellenic War (323–322 BC) was fought by a coalition of cities including Athens and the Aetolian League against Macedon and its ally Boeotia. The war broke out after the death of the King of Macedon, Alexander the Great, and was part of a series of attempts to challenge Macedonian hegemony over mainland Greece.  The war takes its name from the protracted siege of the Macedonian forces at Lamia. Although the Athenian coalition was initially successful against the Macedonian forces in Europe, their inability to take the city of Lamia and their failure to retain control of the sea gave the Macedonians time to bring reinforcements from Asia and secure victory.


Životopis.

Ludovic Halévy se narodil v Paříži. Jeho otec Léon Halévy (1802–1883) byl státním úředníkem a chytrým a všestranným spisovatelem, který se vyzkoušel téměř každý druh literatury - prózu a básně, vaudeville, činohru, historii - aniž by však v nějakém dosáhl zásadního úspěchu. Jeho strýc, Fromental Halévy, byl známým operním skladatelem. Odtud pramenilo dvojité a časné spojení Ludvíka Halévyho s pařížskou uměleckou scénou. Jeho otec konvertoval z judaismu na křesťanství před svatbou s Alexandrinou Lebasovou, dcerou křesťanského architekta.  V osmnácti letech vstoupil do řad francouzské administrativy a pracoval na různých postech, poslední byl "secrétaire-rédacteur" v Corps législatif. V této funkci se těšil zvláštní přízni a přátelství vévody z Morny, tehdejšího prezidenta tohoto shromáždění. V roce 1865 mu rostoucí popularita jako autora dovolila opustit veřejnou službu. Deset let předtím se seznámil se skladatelem Offenbachem, který na Champs-Élysées začínal se svým malým divadlem a pro úvodní představení napsal druh prologu, "Entrez, messieurs, mesdames". Následovaly další malé produkce, z nichž nejpozoruhodnější byla "Ba-ta-clan". Tato díla tvořil pod pseudonymem Jules Servierese. Jméno Ludovic Halévy se poprvé objevilo na plakátech 1. ledna 1856. Brzy poté jeho jméno proslavil nebývalý úspěch "Orfea v podsvětí", hudební parodie napsané ve spolupráci s Hectorem Crémieuxem. Na jaře roku 1860 byl pověřen, aby napsal hru pro manažera Variétés ve spolupráci s dalším vaudevilistou Lambert-Thiboustem.  Když Lambert-Thiboust náhle odstoupil od spolupráce, nastal pro Halévyho problém jak splnit závazky smlouvy. V té době se na schodech divadla setkal s pro něj tehdy poměrně neznámým Henri Meilhacem. Navrhl Meilhacovi práci odmítnutou Lambert-Thiboustem, a ten nabídku okamžitě přijal. Začala tak spolupráce trvající více než dvacet let, která se ukázala být velmi přínosnou jak pro pověst dvou autorů, tak pro prosperitu malých pařížských divadel. Jejich společné práce mohou být rozděleny do tří skupin: operety, frašky, komedie. "Opérettes " poskytovaly vynikající příležitosti nadaným hudebníkům, aby ukázali svůj zvláštní humor. Byly to široké a živé satiry současné společnosti, ale značně se vyžívaly v neřestech a pošetilostech, které měly karikovat. Mezi nejslavnější díla spisovatelů patřily "Krásná Helena" ("La belle Hélène", 1864), "Modrovous" ("Barbe-bleue", 1866), " Velkovévodkyně z Gerolsteinu" ("La Grande-Duchesse de Gérolstein", 1867), "Perikola" ("La Périchole", 1868) a hudební hra "Le Réveillon" , která se stala jedním ze zdrojů operety Johna Strausse "Netopýr" ("Die Fledermaus").  Po roce 1870 móda parodií rychle upadla. Oba začali psát frašky starého typu. Spolu napsali libreto opery "Carmen".  Halévy byl pilným účastníkem Akademie, konzervatoře, Comédie Française a Společnosti dramatických autorů, avšak po mnoho let před svou smrtí roku 1908 nenapsal již nic nového.  Jeho poslední povídka "Kari Kari" se objevila v roce 1892. Jeho deník byl publikován knižně v roce 1935, stejně jako jeho pokračování na stránkách "Revue des deux Mondes" v letech 1937-38.

Ludovic Halévy (1. ledna 1834, Paříž – 7. května 1908, Paříž) byl francouzský spisovatel a dramatik. Nejznámější jako autor libreta ve společné práci s Henrim Meilhacem k opeře Carmen Georgese Bizeta a řady operet Jacquese Offenbacha či k Hervého "Mamzelle Nitouche".

Ludovic Halévy (1 January 1834 – 7 May 1908) was a French author and playwright, best known for his collaborations with Henri Meilhac on Georges Bizet's "Carmen" and on the works of Jacques Offenbach.


Princess Maria Carolina of Bourbon-Two Sicilies (1822–1869)

Život.

Mládí a sňatek.

Marie Karolína se narodila 26. dubna 1822 ve Vídni jako jediné přeživší dítě Leopolda ze Salerna a jeho manželky (a neteře) Marie Klementiny Habsbursko-Lotrinské, dcery Františka I. Rakouského.  Princezna, už od narození přezdívaná "Lina", trávila první roky života pod dohledem své matky u rakouského císařského dvora ve Vídni, kde byla také oficiálně uvedena do společnosti. Jako dospívající dívka se vrátila s rodinou do Neapole.  Ve 30. a 40. letech 19. století nebylo mnoho evropských princezen na vdávání, a tak měla Marie Karolína hned několik nápadníků. Volba nakonec padla na vévodu Jindřicha z Aumale, syna francouzského krále Ludvíka Filipa a Marie Amálie Neapolsko-Sicilské, který na ni zapůsobil během svého pobytu v pláci jejího otce v Neapoli. Manželská jednání začala ke konci srpna 1822 a už 17. září bylo v "Revue de Paris" oficiálně oznámeno jejich zasnoubení. Svazek byl cokoliv, jen ne z lásky. Jindřich Orléanský popsal svou manželku v dopise svému učiteli Alfredu-Augustovi de Cuvillier-Fleury jako "nemilou, ale ne nepříjemnou". Cuvillier-Fleury s ním souhlasil a dodal, že má také "dokonalý vzhled". Jindřich s manželstvím souhlasil až po silném nátlaku rodičů.  Svatba se konala 25. listopadu 1844 na ženichovu žádost v Neapoli. Nevěsta přijala věno v hodnotě 517.000 zlatých franků. Na oslavu svatby se konaly bály, recepce, lovy a divadelní představení déle než dva týdny. Marie Karolína však už 2. prosince 1844 s manželem odplula do Toulonu.

První roky manželství.

Během prvních měsíců roku 1845, plných slavností, bálů, divedelních představení nebo setkání se šlechtou, měli Marie Karolína s manželem konečně možnost se lépe poznat. Dospěli k vzájemnému respektu a po celý život byla "Lina" věrnou a oddanou manželkou. Svými okouzlujícími způsoby, jemností a laskavostí si získala lásku manželovi rodiny. Současníci ji popisovali jako laskavou a zábavnou. V květnu 1845 se manželé přestěhovali do zámku Chantilly, který Jindřich nechal znovu vybudovat a zmodernizovat.  Marie Karolína zůstala po manželově boku i poté, co byl v září 1847 jmenován generálním guvernérem Alžírska a jeho přítomnost v této zemi byla proto nezbytná.

Exil v Anglii.

Po únorové revoluci v roce 1848 byla rodina nucena opustit Francii a prchnout do Anglie. Marie Karolína se s manželem usadila v Claremont House. Aby mohli žít na úrovni, prodala princezna část svých drahých šperků.  Marie Karolína se brzy stala blízkou přítelkyní královny Viktorie, která jí a její rodině darovala "Orléans House" v Twickenhamu. Do nového domova se z Claremontu přestěhovali 16. dubna 1852. Po dlouhé cestě po Evropě v srpnu 1864 trávila princezna čas nejraději ve "Wood Norton Hall" ve Worcestershire.  Nečekaná smrt nejstaršího syna Ludvíka Filipa, knížete z Condé, v roce 1866 vrhla Marii Karolínu do hluboké deprese, z níž se nikdy plně nezotavila. Po šesti týdnech nemoci Marie Karolína 6. prosince 1869 zemřela na infekční tuberkulózu.  O čtyři dny později, 10. prosince 1869, byla pohřbena v katolické kapli Weybridge, kde její ostatky zůstaly do roku 1876, kdy byly jejím manželem převezeny do Francie a pohřbeny v Královské kapli Dreux. Jindřich zůstal až do vlastní smrti v roce 1897 vdovcem.

Marie Karolína Salernská (26. dubna 1822 – 6. prosince 1869) byla princeznou Bourbon-Obojí Sicílie narozením a sňatkem s princem Jindřichem, vévodou z Aumale, princeznou Bourbon-Orléans.

Princess Maria Carolina Augusta of Bourbon-Two Sicilies (26 April 1822 – 6 December 1869) was a Princess of Bourbon-Two Sicilies by birth and a princess of the House of Orléans through her marriage to Prince Henry of Orléans, Duke of Aumale.


Dětství.

Princezna Alexandra se narodila 1. září 1878 na zámku Rosenau v Coburgu jako dcera Alfréda Sasko-Kobursko-Gothajského, druhého syna královny Viktorie a prince Alberta. Její matkou byla Marie Alexandrovna Romanovová, dcera Alexandra II. Ruského a Marie Alexandrovny.  Pokřtěna byla 2. října 1878 v paláci Edinburgh v Coburgu, pravděpodobně matčiným kaplanem. Mezi jejími kmotry byl strýc z matčiny strany, velkokníže Alexej Alexandrovič Romanov. Rodina jí říkala "Sandra".  Alexandra trávila dětství nejdříve v Anglii a poté v letech 1886 až 1889 na Maltě, kde její otec sloužil v královském námořnictvu. V roce 1889 se rodina přestěhovala do Coburgu. V roce 1893 zemřel její prastrýc Arnošt II., vévoda sasko-kobursko-gothajský a jeho dědic, otcův bratr princ z Walesu, se vzdal svých práv na vévodství a Sasko-kobursko-gothajské vévodství zdědil Alexandřin otec Alfréd. V roce 1885 byla družičkou na svatbě nejmladší dcery královny Viktorie, své tety Beatrix Sasko-Koburské s Jindřichem z Battenbergu.  6. července 1893 byla také družičkou na svatbě vévody a vévodkyně z Yorku. Po celý svůj život byla Alexandra obvykle zastíněna dvěma svými staršími sestrami, Marií a Viktorií Melitou. Alexandra, méně krásná a zamlklejší, než její sestry, byla obyčejná, klidná a ne tak oslnivá.

Manželství.

Během Alexandřiných formujících let, její otec, zabraný svou kariérou u námořnictva a později vládou ve vévodství, se jen málo věnoval své rodině. To Alexandřina matka byla dominantním prvkem v životě svých dětí. Vévodkyně věřila, že se její dcery provdají ještě jako mladé, než o sobě začnou přemýšlet. Na konci roku 1895 sjednala Alexandřino zasnoubení s princem Arnoštem z Hohenlohe-Langenburgu. Její babička, královna Viktorie, si stěžovala, že je příliš mladá. Alexandřin otec nesouhlasil s postavením svého budoucího zetě. Arnošt byl vnukem Feodory Leiningenské, polorodé sestry královny Viktorie. Svatba se konala 20. dubna 1896 v německém Coburgu. Měli spolu pět dětíː

Pozdější život.

Alexandra žila po zbytek života v Německu. Po smrti jejího otce v roce 1900 byl manžel Arnošt jmenován regentem sasko-koburského vévodství po dobu nezletilosti nového vévody, který byl jejím bratrancem. Alexandřin jediný bratr Alfréd zemřel v roce 1899. Za První světové války pracovala jako sestřička u Mezinárodního červeného kříže. V únoru 1916 se její nejstarší dcera v Coburgu provdala za prince Fridricha z Gluckburgu a stala se babičkou, když se páru v květnu 1917 narodilo první dítě, syn Hans. Na třicáté páté výročí její svatby, v dubnu 1931, se její syn Gottfried oženil s princeznou Markétou Řeckou a Dánskou. V letech před Druhou světovou válkou byla Alexandra nejdříve příznivcem nacistické strany, ke které se 1. května 1937 společně s několika svými dětmi připojila. Zemřela ve Schwäbisch Hall, Bádensku-Wurttenbersku 16. dubna 1942.

Alexandra Sasko-Koburská (1. září 1878 – 16. dubna 1942) se narodila jako čtvrté dítě a třetí dcera Alfréda Sasko-Kobursko-Gothajského a velkokněžny Marie Alexandrovny. Byla vnučkou britské královny Viktorie a ruského cara Alexandra II.

Princess Alexandra of Saxe-Coburg and Gotha, VA, CI (Alexandra Louise Olga Victoria; 1 September 1878 – 16 April 1942) was the fourth child and third daughter of Alfred, Duke of Saxe-Coburg and Gotha and Grand Duchess Maria Alexandrovna of Russia. As the wife of Ernst II, she was Princess consort of Hohenlohe-Langenburg. She was a granddaughter of both Queen Victoria of the United Kingdom and Tsar Alexander II of Russia.