Biografie.

Narodil se 26. prosince 1952 v hlavním městě Abchazské ASSR Suchumi. Jeho otec pracoval jako policista. Většinu dětství strávil na venkově ve vesnici Chuap v okrese Gudauta, přičemž navštěvoval základní a střední školu v Suchumi. Na Rostovské státní univerzitě vystudoval práva a promoval v roce 1974. V roce 1987 ještě vystudoval politické vědy při stranické škole KSSS.  Po ukončení studií v Rostově na Donu pracoval v regionálním výboru abchazského komsomolu, nakonec se stal prvním tajemníkem gudautské pobočky. Zároveň pracoval jako policista a začal se angažovat v politice, jakmile dosáhl hodnosti majora a převzal funkci vedoucího odboru milic (veřejné bezpečnosti) okresu Gudauta. Od roku 1975 do 1981 pracoval na ministerstvu spravedlnosti Abchazské ASSR a poté se odstěhoval do Tbilisi, kde dva roky pracoval v ústředním výboru Komunistické strany Gruzie v administrativních strukturách, kde měl na starosti oblast vědy a ekonomickou analýzu zemědělství. Později se stal náměstkem vedoucího všech administrativních orgánů. V roce 1983 se v 30 letech stal plukovníkem lidových milicí, což mu otevřelo cestu k dalšímu kariérnímu postupu. V té době se též oženil s abchazskou ženou Rimmou Lakobovou, se kterou má dvě děti.  V roce 1984 nastoupil na ministerstvo vnitra Gruzínské SSR, kde byl vedoucím sekce pro záležitosti politické a setrval zde několik let. V květnu 1990, když v Abcházii pokračovaly protigruzínské bouře, požádal o uvolnění z funkce a vrátil se do své domoviny.

Kariéra v nezávislé Abcházii.

V roce 1991 Abcházie jednostranně vyhlásila v rámci sovětských struktur odtržení od Gruzínské SSR a Ankvab byl zvolen poslancem abchazského Nejvyššího sovětu a po vyhlášení nezávislosti Abcházie zastával během válečných let 1992-1993 funkci ministra vnitra a byl členem abchazské státní komise obrany, přičemž se sám osobně účastnil bojů proti gruzínské armádě a vedl jednání o výměně zajatců, čímž zachránil stovky životů na obou stranách konfliktu. Na podzim 1993 byl po skončení bojů jmenován na post ministra spravedlnosti Abcházie. Tehdy se dostal do opozice vůči prezidentovi Ardzinbovi a později i do vážných osobních sporů. To znamenalo jeho konec v Ardzinbově vládě a také odchod z Abcházie. Na šest let se odstěhoval do Moskvy, kde se zabýval podnikatelskou činností. Dále se účastnil významných obchodních, společenských a charitativních akcí a s jeho pomocí se povedlo obnovit abchazskou národní folkovou a taneční skupinu v hlavním městě Ruska. Také sbíral poetická díla a vydal je jako "Antologii abchazské poezie". Mezi jeho další aktivity v oblasti abchazského umění patří i vydávání CD abchazských muzikantů spolu s klasickými abchazskými písničkami. Ještě v době svého pobytu v Moskvě založil v Abcházii v obci Chuap - ve svém domě - novou školu.  V roce 2000 se vrátil do Abcházie a založil nové politické hnutí Aitaira (česky: Obrození) jako opoziční sílu vůči prezidentovi Ardzinbovi. V roce 2004 se chystal kandidovat v prezidentských volbách, ale svou kandidaturu byl nucen stáhnout z toho důvodu, že nesplnil nutné podmínky kandidatury, a to bydlet trvale po dobu pěti let před volbami na území Abcházie a umět plynně hovořit abchazsky. Místo toho se tedy rozhodl podpořit jiného opozičního kandidáta, a to Sergeje Bagapše, což se ukázalo jako rozhodující krok v tom, kdo se stane prezidentem.

Premiér Abcházie.

Z tohoto důvodu proto nebylo žádným překvapením, koho nový prezident Bagapš 14. února 2005 jmenuje premiérem. Na Ankvaba byl ale už o čtrnáct dnů později spáchán pokus o atentát, dle názoru prezidenta Bagapše ze strany místních kriminálních živlů, jež se takovýmto způsobem snažily klást odpor snaze nové abchazské vlády zavést v zemi pořádek a potlačit kriminalitu. Ankvab vyvázl nezraněn díky tomu, že v koloně nejel vlastním automobilem, jež bylo zasaženo 17 kulkami, ale cestoval v automobilu místopředsedy vlády Leonida Lakerbaji. Pachatelé však nikdy nebyli dopadeni. Sám Ankvab byl toho názoru, že za atentátem stály kriminální živly, kterým svými reformními kroky znemožnil levně prodávat či pašovat kradené železo nebo ilegálně těžené dřevo v zahraničí prudkým zvýšením vývozních cel na toto a jiné zboží, a nastavil přísná pravidla obchodu. Nařídil proto ministru vnitra, aby proti těmto skupinám tvrdě zasáhl.  Útok na druhého nejmocnějšího muže Abcházie se opakoval o měsíc později dne 1. dubna 2005, když poblíž Suchumi na premiéra i místopředsedu vlády Lakerbaju opět zaútočili neznámí útočníci, pravděpodobně ti samí, co útočili minule. Oba politici vyvázli bez zranění, zraněn byl jen jejich řidič. Na druhý den pak ministerstvo vnitra Abcházie vypsalo odměnu 5000 USD za informace, jež by dovedly vyšetřovatele k pachatelům. Vyšetřování opět nepřineslo žádný výsledek, ale vedoucí vyšetřovacího týmu Džamal Gogija o několik dnů později nastínil tři možné důvody pro páchání atentátů: nechuť zkorumpovaných podnikatelů, kteří v posledních deseti letech enormně bohatli díky slabým zákonům a zkorumpovaným politikům, podvolit se zpřísnění zákonů a práva, dále strach kriminálních živlů ze zamýšlených razií, jež Ankvab oznámil ve veřejném projevu, nebo gruzínské či jiné zahraniční tajné služby snažící se destabilizovat situaci v Abcházii.  Po těchto událostech se Ankvab společně s prezidentem Bagapšem a viceprezidentem Raulem Chadžimbou pustil do práce na politických a společenských reformách, kdy byla společnost i politika postupně uvolňovaná a více demokratizována. To bylo umožněno i tím, že byla víceméně dokončena transformace poválečné abchazské společnosti a vláda pevné ruky jako za vlády prvního prezidenta Ardzinby již nebyla potřebná. Po celou dobu však nebyla navázána žádná spolupráce s gruzínskou stranou. Relativní klid v Abcházii, která začala pomalu rozkvétat díky přílivu ruských turistů, narušil další útok, tentokrát z 20. června 2007 v Novém Athosu, kde na silnici vybuchla dálkově řízená nášlapná mina poté, co do ní při bouřce udeřil blesk. Nikdo nebyl zraněn, neboť na ulici za bouřky nikdo nebyl. K situaci se kromě vládních činitelů vyjádřila i sedmadvacítka abchazských spisovatelů, novinářů a akademiků, kteří nastražení miny považovali za zfušované spiknutí vůči Ankvabovi a připomněli předchozí atentáty. Ministr vnitra Chacija vydal prohlášení, v němž z tohoto útoku podezřívá Gruzíny, které viní ze snahy narušit začínající turistickou sezónu. Ať už byl útok skutečně mířený proti premiérovi, nebo nebyl, kolem čtvrt na devět ráno 9. července téhož roku byl na něj spáchán další útok, když byla při cestě do Suchumi poblíž Gudauty a Lychny zasažena z mostu zadní část jeho opancéřovaného automobilu granátometem. Tentokrát již vyvázl se zraněním, když se několik šrapnelů zabodlo do jeho zad a utrpěl otřes mozku. Vedení abchazského státu útoky ostře odsoudilo jako pokus o destabilizaci země s cílem zabránit průchodu reformních kroků vlády a opět z provedení útoku obvinilo pachatele organizovaného zločinu, ztrácejících v Abcházii vliv, a Gruzii. Prezident Bagapš předčasně ukončil návštěvu v Moskvě a obvinil z atentátu opozici. 10. července označil útoky za čistě politicky motivované, tedy že se nejedná o odvetný úder podsvětí, a pohrozil šéfům abchazských bezpečnostních složek, že je odvolá z funkcí, nebude-li atentát do deseti dnů řádně prošetřen a viníci nalezeni. Své vlastní vyšetřování provedl i abchazský parlament a ministr vnitra vypsal odměnu 500 tisíc rublů za informace vedoucí k dopadení pachatelů. Na tyto útoky reagovaly i orgány v Tbilisi, které vyjádřily slovy předsedy parlamentu Konstantina Gabašviliho podezření, že za útokem na Ankvaba stály ruské tajné služby, kterým začal překážet a snažily se ho zbavit, neboť Kreml začal otevřeně podporovat viceprezidenta Raula Chadžimbu, jenž ztrácel v zemi vliv, třebaže i on tvrdě útoky odsoudil, navíc se Ankvab snažil provést přísný soupis veškerého majetku republiky Abcházie a přísnou kontrolu s jeho nakládáním, stejně tak začal spolu s Bagapšem vyšetřovat ilegální odprodej nemovitostí (převážně vyhnaných Gruzínů z války z let 1992-1993) a nezákonné transakce mezi Abcházií a ruskými firmami. Ankvab se po uzdravení odmítnul k věcem vyjadřovat a též odmítnul své údajné výroky, že za útokem mohli stát gruzínští agenti, které publikoval gruzínský tisk, jmenovitě tbiliský ruskojazyčný deník Svobodnaja Gruzíja. Ankvab popřel, že by po atentátu absolvoval jakýkoliv rozhovor s gruzínskými novináři a jejich způsoby odsoudil jako neetické. Vyšetřovatelé však mezitím ve spolupráci s ruskou policií zúžili okruh organizátorů, k čemuž vydal Bagapš 3. srpna prohlášení, že se osobně účastní vyšetřování, a výsledky budou zveřejněny, až budou všechny důkazy na 150 % potvrzeny.  Za jeho premiérování též došlo k válce v Jižní Osetii, během níž dokázali Abchazové vyhnat gruzínské vojáky ze soutěsky Kodori, a následně k uznání nezávislosti Ruskem a několika málo dalšími zeměmi.

Viceprezident Abcházie.

V roce 2009 se konaly prezidentské volby. Do nich už Bagapš nekandidoval znovu společně s opozičním lídrem Chadžimbou, ale na post viceprezidenta nominoval právě Ankvaba. Ankvab tedy musel 11. listopadu jakožto kandidát na viceprezidenta v souladu s ústavou přerušit své působení jako premiér a své pravomoci přenechal místopředsedovi vlády Leonidu Lakerbajovi, tedy dva dny poté, co oficiálně odstartovala předvolební kampaň. Svou kampaň vedl v duchu připomenutí všech věcí, které se vládě povedly, a odmítnul nereálné sliby opozice jako např. zvýšení mezd zdravotníků či učitelů na 20 tisíc rublů, tedy skoro na dvojnásobek. Lakrbaja též podpořil Bagapše s Ankvabem připomínkou, že během jejich vlády došlo ke vzrůstu penzí až na šestinásobek, k velkému populačnímu růstu a pochválil též výsledky sociální politiky. Volby nakonec Bagapš s Ankvabem vyhráli už v prvním kole, když získali přízeň 59,37 % voličů.  Ankvab tedy s Bagapšem absolvoval prezidentskou přísahu dne 12. února 2010. Následující den pak podal demisi na premiéra Abcházie, jeho nástupcem se stal na tomto postu dosavadní ministr zahraničí Sergej Šamba. V tomto funkčním období se snažil spolu s Bagapšem o těsnější spolupráci s Ruskem. Též došlo k uklidnění situace v neklidném okresu Gali, kde bylo po čase možné překračovat hraniční přechod do Gruzie. 23. září 2010 přibližně ve dvě hodiny ráno byl na něj opět spáchán atentát, když neznámí pachatelé zaútočili raketou, vystřelenou z RPG-26, na střechu jeho dvojpodlažního domu v Gudautě. Ankvab utrpěl lehká zranění na noze a paži. Z útoku byl opět viněn organizovaný zločin, jenž takto „ocenil“ jeho práci na potírání zločinu během svého vládního angažmá. Byl to již pátý atentát za posledních pět let, přičemž dosud nebyl dopaden žádný pachatel.  Po náhlé smrti prezidenta Bagapše 29. května 2011 se dočasně ujal funkce prezidenta a zahájil ihned kandidaturu do předčasných prezidentských voleb, tentokrát již splnil ústavou dané nároky. Během kampaně byl na něj plánován další atentát, když se 17. srpna účastnil předvolebního mítinklu v Alachadzy v okrese Gagra. Ten se nakonec neodehrál. Během předvolební kampaně se totiž dostal do ostrého sporu s protikandidátem Sergejem Šambou, jenž 15. srpna zveřejnil nahrávku s rozhovorem s bývalým gruzínským členem vojenské rady (převzala moc po prvním gruzínském prezidentovi Gamsachurdiovi) Tengizem Kitovanim, který velel během války v Abcházii v letech 1992-1993 gruzínským vojskům, kde tvrdil, že Aleksandr Ankvab tenkrát spolupracoval s gruzínskou rozvědkou. Šamba požadoval ihned zahájit vyšetřování Ankvabových činů během konfliktu, zatímco sám Ankvab tato tvrzení označil za špinavou očerňovací kampaň. I přesto byl Ankvab 27. srpna s 54,86% ziskem hlasů zvolen prezidentem, k čemuž mu gratuloval jeho ruský protějšek, zatímco Gruzie a EU výsledek voleb odmítly uznat.

Prezident Abcházie.

26. září 2011 byl slavnostně inaugurován a složil prezidentský slib, třebaže funkci prezidenta fakticky vykovával již od 29. května 2011 po náhlé smrti svého předchůdce. Premiérem jmenoval svého dlouholetého spolupracovníka Leonida Lakerbaju. Na začátku jeho prezidentování na něj byly učiněny hned další dva pokusy o atentát. První případ se měl odehrát už v listopadu ve vesnici Primorskoje u Gudauty na silnici směrem do Aaců. Útočníci však útok vzdali, neboť si údajně nezajistili jistotu úniku z místa činu. Pravděpodobně titíž lidé pak učinili v lednu 2012 další pokus, kdy nastražili na silnici u vesnice Kulanyrchva u Gudauty bombu, která však byla špatně načasovaná a nikoho neohrozila.

Pokus o atentát (2012) a protiteroristická razie v Abcházii.

Třetí pokus o atentát na prezidenta, a celkově šestý pokus o jeho život (co do škod a počtu mrtvých/zraněných i nejvážnější), se odehrál 22. února 2012 rovněž u Kulanyrchvy. Tehdy vybuchla nastražená mina při průjezdu prezidentského konvoje směrem do Suchumi a následně na jeho vůz dopadly střely z granátometů a samopalů. Ankvab vyvázl z útoku nezraněn, ale dva členové jeho ochranky zemřeli a třetí skončil s vážnými zraněními v nemocnici. Útok přišel v předvečer parlamentních voleb, dle názoru vlády jako odveta podsvětí za Ankvabovu snahu o vymýcení všudypřítomné korupce a kriminality. Ankvab z tohoto zločinu obvinil mafii a na ni napojené politické kruhy. Začalo okamžité vyšetřování, jež za dva měsíce přineslo první výsledky. 12. dubna bylo z podílnictví na přípravě atentátu zatčeno šest lidí, z nichž čtyři (vlivný podnikatel Anzor Butba, dále Alchas a Timur Chutabovi a Ramzi Chašig) soud poslal do vazby.  Vyšetřování nabralo strmý spád a 17. dubna šla abchazská policie zatknout bývalého ministra vnitra, bývalého šéfa prezidentské ochranky a také jednoho z kandidátů na viceprezidenta v týmu Beslana Butby z roku 2009 Almasbeje Kčače, o němž měla důkazy na přípravě atentátu. Avšak toho našli v jeho bytě v Gagře mrtvého - zastřelil se ze strachu před vězením. Téhož dne byl ve vesnici Chypsta zatčen další podezřelý, Murtaz Sakanija, jenž se rovněž pokusil o sebevraždu, ale nepovedlo se mu způsobit si vážná zranění. Mezitím se jeden ze čtyř obviněných, Timur Chutaba, ve vazební věznici oběsil. Soud následně poslal do vazby i Sakaniju a potvrdil vazební stíhání zbylé trojici, která se při výsleších přiznala k činům, z nichž byla obviněna. Na seznam zatčených záhy přibyl i Edlar Čitanava z vesnice Durypš, jenž patřil do okruhu podezřelých již při vyšetřování atentátů z roku 2007. 20. dubna bylo vyhlášeno celostátní pátrání i po Rušbejovi Barcicovi, spolumajiteli kovošrotu v Durypši a obchodnímu partnerovi Butby. 4. května byl zatčen též bratr Edlara Čitanavy, Edgar, jenž se před policií několik dní ukrýval v lesích poblíž Durypše a měl u sebe pistoli TT-33 se zásobou munice. V následujících dnech byl zatčen ještě Tamaz Barcic, jenž byl podezřelý už z atentátů z roku 2007, a bylo vyhlášeno celostátní pátrání po Astamuru Chutabovi z obce Blabyrchva. V Durypši byl zatčen i bratranec Čitanavových Rustan Gicba, na jehož dopadení se podíleli i přizvaní ruští experti, kteří nalezli v jeho domě velký sklad ilegálně držených zbraní, včetně granátometů použitých při atentátech, protiletadlové zbraně, množství výbušnin a plamenomet. Rustan Gicba je bratr imáma Hamzata Gicby, jenž bojoval během války v letech 1992-1993 v čečenském praporu teroristy Šamila Basajeva a byl spolupachatelem únosu panamské lodi v Černém moři čečenskými teroristy v roce 1996. Hamzat Gicba byl nakonec v roce 2007 zavražděn v Gudautě.  15. května byli Alchas Chutaba, Ramzi Chašig a Anzor Butba obviněni z pokusu o vraždu hlavy státu a vražd policistů, dále ze zločinného spolčení. Prokurátor též umístil na seznam mezinárodně hledaných zločinců jednoho z nejbohatších abchazských podnikatelů a vzdáleného příbuzného prvního abchazského prezidenta Pavla Ardzinbu, jenž byl podezřelý z přípravy atentátu na Ankvaba v roce 2012 i v roce 2007, kromě toho též z atentátu na starostu Picundy Beslana Ardzinbu, ale uprchl ze země. 22. května byly policií nalezeny další sklady zbraní a munice v Durypši, Džirchvě a Bzybu na základě výslechu Rustana Gicby. V souvislosti s vyšetřováním všech osob, jimž byla prodloužena vazba na dalších šest měsíců, byly policií 12. června otevřeny staré a neobjasněné případy jako sabotáže abchazských železnic v Suchumi v roce 2009, pokus o atentát na předáka abchazských muslimů Salicha Kvaraccheliu z 10. července 2010 a vražda R. Cocoriji z 5. července 2011.  V té době vydala ruská národní protiteroristická centrála prohlášení, že Gicba i bratři Čitanavovi byli zakladateli buňky teroristického uskupení Kavkazský emirát, zvané „Abchazský džamaat,“ které předsedal Gicba Jejím cílem bylo mimo jiné páchat teroristické útoky na připravované zimní olympijské hry v Soči. Ruští vyšetřovatelé v Plastunce u Soči nalezli prázdný muniční sklad, jenž byl připravený na uskladnění zbraní pro zamýšlené teroristické útoky. Abchazové považovali tyto závěry za unáhlené, protože vinily bývalého ministra vnitra Kčače z napojení na tyto teroristy. Tajemník bezpečnostní rady státu Abcházie Stanislav Lakoba označil atentát z února 2012 za pokus o převrat a podle něj měly být zbraně z Plastunky po atentátu na Ankvaba propašovány do Soči. Za to byly již v dubnu v Adleru zatčeny a uvězněny tři osoby abchazské národnosti. Dle ruské protiteroristické jednotky byl atentát na Ankvaba organizován přímo hlavou Kavkazského emirátu Dokkou Umarovem, s nímž úzce spolupracovaly gruzínské tajné služby. K skupině atentátníků též přičlenila osobu, jež byla v únoru zatčena v Abcházii za pašování 300 kusů rozbušek do výbušnin z Tbilisi přes Turecko. Účast Gruzie na těchto zločinech i tvrzení ruských protiteroristických jednotek rázně odmítnul náměstek gruzínského ministra zahraničí Sergi Kapanadze jako naprosto absurdní.  5. června 2013 bylo ukončeno vyšetřování a vrchní prokurátor Abcházie Safarbej Mikanba oznámil obvinění zatčené osmice z přípravy atentátu na prezidenta, z vraždy dvou členů jeho ochranky, z banditismu, z organizování a vedení nepovolené ozbrojené skupiny a z nelegální výroby a držení zbraní a výbušnin. Všichni obžalovaní až na jednoho se k činům přiznali. Atentát z února 2012 byl dle obžaloby organizován Anzorem Butbou a bývalým ministrem vnitra Almasbejem Kčačem na objednávku Pavla Ardzinby, jenž pachatelům nabídl odměnu 7 milionů rublů. Prokurátor vznesl obvinění vůči bratrům Čitanavovým za atentáty z roku 2007, přičemž Edgar Č. stál v pozadí atentátu na Ankvaba i v roce 2011 a na Beslana Ardzinbu v roce 2009 - v obou případech na objednávku Pavla Ardzinby. Edlar Čitanava byl obviněn z přípravy atentátu na Beslana Ardzinbu z roku 2007 a Edgar Čitanava spolu s Rustanem Gicbou si dále vyslechli obvinění z přípravy teroristického útoku a z umístění náloží na abchazskou železniční trať u Suchumi v roce 2009 na příkaz Kavkazského emirátu.  5. listopadu 2013 začal soud s organizátorem atentátu Anzorem Butbou i zbytkem obžalovaných. Případ se u soudu vlekl více než jeden rok a mezitím byl Butba propuštěn z vazby na kauci kvůli údajně špatnému zdravotnímu stavu. Ankvab začátkem roku 2015 označil pomalost soudu za pokus úřadů případ ututlat a vyslovil podezření, že smyslem převratu v roce 2014 bylo mimo jiné zajistit pachatelům atentátů propuštění na svobodu, jakožto podporovatelů opozice.  Soudní řízení však ve skutečnosti pokračovalo dál a dne 22. března 2016 generální prokurátor republiky Abcházie zveřejnil návrhy trestů pro pachatele: pro Alchase a Astamura Chutabovy a Ramzi Chašiga doživotí; pro Anzora Butbu, Edgara a Edlara Čitanavovy trest odnětí svobody na 20 let; pro Rustana Gicbu trest odnětí svobody na 16 let; pro Tamaze Barcice trest odnětí svobody 11 let; pro Murtaze Sakaniju trest odnětí svobody 8 let. Prokurátor původně žádal doživotní trest i pro Anzora Butbu, ale kvůli jeho pokročilému věku přes 65 let smí dle zákona požadovat nejvýše 20letý trest odnětí svobody.  Dne 11. dubna 2017 zazněly po čtyřech letech a 200 soudních líčení u Nejvyššího soudu Republiky Abcházie za pokus o vraždu hlavy státu, za vraždy Tengize Pandariji a Remzika Cugby, příslušníků prezidentské ochranky, a za ostatní související trestné činy tyto rozsudky: Ramzi Chašig a Astamur Chutaba byli odsouzeni na 20 let odnětí svobody, Alchas Chutaba byl odsouzen na 19 let odnětí svobody, Edlar Čitanava na 15 let odnětí svobody, Edgar Čitanava na 14 let odnětí svobody, Rustan Gicba na 9 let odnětí svobody a Murtaz Sakanija na 4 roky odnětí svobody (byl však propuštěn, trest si odpykal ve vazební věznici). Tamaz Barcic byl zproštěn všech obvinění. Soud též dokázal vinu Almasbeji Kčačovi, který před svým zatčením spáchal sebevraždu, ze zločinného spolčení a z organizace čtyř ze šesti atentátů, jehož komplici byli Chašig a bratři Chutabovi. Po jednom z hlavních obžalovaných, Anzoru Butbovi, bylo 20. března toho roku vyhlášeno znovu pátrání s příkazem k zatčení z důvodu jeho ustavičného nedostavování se k soudu, prodlužování líčení a porušování dohody o stíhání na svobodě. Jeho advokát žádal pro Butbu přerušení soudního líčení, dokud se zcela nevyléčí z rakoviny prostaty, kterou léčil v Soči. Nové líčení s Butbou tedy dosud neproběhlo.  V roce 2017 se domů vrátil Pavel Ardzinba, který byl dosud stíhán z organizace atentátů jako uprchlý, když se skrýval neznámo kde, ale 26. září byl spatřen zatčený v budově generálního prokurátora Republiky Abcházie poté, kdy se dobrovolně vydal abchazské policii. Ardzinbovi byl odňat statut uprchlého pod podmínkou, že neopustí znovu Abcházii, a byl vyšetřován na svobodě. Pavel Ardzinba se však soudního procesu nedožil, neboť byl dne 13. prosince 2017 neznámými pachateli zastřelen palbou ze samopalů při jízdě automobilem kousek od mostu přes řeku Gumistu.

Politická krize a politický pád.

19. června 2012 navštívil Abcházii český velvyslanec v Gruzii PhDr. Ivan Jestřáb a s Aleksandrem Ankvabem probíral jednak stav abchazské země i možnosti obchodní spolupráce Abcházie a České republiky. Českému velvyslanci sdělil, že "„Nikdy se nevrátíme do Gruzie a chceme, aby si to naši partneři uvědomili.“" Ankvab dál sledoval se zájmem výsledky parlamentních voleb v Gruzii a komentoval úspěch Gruzínského snu: "„Je-li Gruzínským snem znovu získat Abcházii do svého lůna, je tento sen iluzorní. Pokud je Gruzínským snem budování dobrých a rovných sousedských vztahů, pak je to dobrý sen.“" V té době vedl Ankvab též mnoho jednání s ruským protějškem Vladimirem Putinem. Na tiskové konferenci 22. března 2013 vysvětlil, že od Ruska získala Abcházie finanční pomoc ve výši až 10 miliard rublů a že se nejedná, s výjimkou 2miliardového úvěru na rekonstrukci železnice, o dluh, který by museli Abchazové splácet. 2miliardový dluh hájil podobně jako jeho předchůdce Bagapš argumentem, že bez této rekonstrukce by již dávno nebyla schopna jako jedna z tepen dopravy v Abcházii fungovat.  Ankvab měl jako prezident jednu velkou slabinu, a to neochotu komunikovat s médii. Toho začali využívat jeho političtí oponenti a v říjnu 2013 přišel útok od právě odvolaného předsedy bezpečnostní rady státu Stanislava Lakoby, jenž ho obvinil z uchvácení moci a vyjádřil nesouhlas s řešením otázky abchazského občanství Gruzínům žijících v okrese Gali, kteří si zároveň v rozporu se zákonem drželi gruzínské občanství. Coby jeden z dodavatelů materiálu pro výstavbu olympijských sportovišť v Soči se účastnil slavnostního zahájení Zimní olympijské hry 2014 v Soči a po jejich skončení podpořil obyvatele Krymu v uspořádání referenda. V této době se též aktivizovala opozice, jež byla nespokojená s Ankvabovou přílišnou snahou o integraci s Ruskou federací, obávala se přílišného vlivu Rusů na dění v Abcházii, vyčítala mu též jeho selhání v boji proti korupci, nenaplnění slibů, že olympijské hry v Soči přinesou Abcházii nárůst příjmů v cestovním ruchu a místo toho rostla chudoba a nezaměstnanost, a konečně příliš liberální postup vůči Gruzínům v okrese Gali, kterým byl vydáván abchazský pas (a dáno volební právo i právo kandidovat ve volbách) navzdory faktu, že se odmítali vzdát gruzínského občanství, což Ankvabův rival Raul Chadžimba označil za politický šlendrián a kupování voličů.  Opozice v parlamentu na konci dubna předložila Ankvabovi ultimátum, v němž požadovala podniknout radikální reformy, odvolání generálního prokurátora a rozpuštění vlády, což Ankvab odmítnul udělat. Tehdy se aktivizovala i společnost a začalo to v Abcházii vřít. 27. května 2014 se v Suchumi shromáždil desetitisícový dav demonstrantů a podporovatelů opozice, kteří obklíčili vládní budovy a obsadili televizní vysílač, a požadoval zvýšit kontrolu nad ruskou finanční pomocí a slibovaný boj proti korupci. Do Abcházie přijeli i ruští vyjednavači v čele s Vladislavem Surkovem. Protestující dav napadl o den později i prezidentovo sídlo. Prezident Ankvab před vzbouřeným davem utekl, ukončil narychlo uspořádané jednání s opozicí a prohlásil jejich akci za puč. Následně Ankvab uprchl ze Suchumi do Gudauty, kde se uchýlil do bezpečí, zatímco v Suchumi reálně převzala moc opozice v čele s Raulem Chadžimbou, který zatím sestavil novou vládu. 29. května proběhlo v parlamentu hlasování. Poté, co Ankvab odmítl rezignaci, byl bez řádného impeachmentu zvolen úřadujícím prezidentem Valerij Bganba a byl oznámen termín předčasných prezidentských voleb na 24. srpen 2014.  30. května 2014 byl Ankvab v Gudautě hospitalizován kvůli hypertenzi (tento problém neměl poprvé) a byl z bezpečnostních důvodů vzat pod ochranu tamních ruských vojáků. 31. května 2014 se Valerij Bganba ujal funkce prezidenta, přičemž byl tento krok ospravedlněn neschopností Ankvaba vykonávat nadále úřad prezidenta. Ankvab se pak o den později, tedy 1. června 2014, rozhodl „v zájmu stability Abcházie“ rezignovat na svůj úřad. O další den později následoval Ankvaba i premiér Leonid Lakerbaja a vzdal se svého postu. Opozice zaručila Ankvabovi bezpečí a možnost kandidovat v mimořádných prezidentských volbách, které byly vypsány na 24. srpna 2014. Ankvab vyzval v prohlášení své voliče, aby zachovali klid a zrušili plánovanou demonstraci na jeho podporu.

Život po opuštění prezidentského úřadu.

Po svém odchodu z prezidentské funkce se Ankvab rozhodl Abcházii opustit, neboť už neměl nárok na státní ochranku. Přestěhoval se proto do Moskvy, odkud se pokoušel ovlivňovat bouřlivou politickou situaci ve své vlasti. Aleksandr Ankvab nakonec v předčasných volbách vůbec nekandidoval, ačkoliv dostal tu možnost. Poprvé se na veřejnosti od své rezignace objevil až 31. července 2014 v Moskvě a v nadcházejících volbách podpořil Chadžimbova protikandidáta generálmajora Aslana Bžaniju. Bžanija však ve volbách skončil na druhém místě se ztrátou 14 tisíc hlasů a vyhrál Raul Chadžimba, jenž se stal oficiálním Ankvabovým nástupcem.  Ankvab tedy musel v Moskvě žít po další dva roky.

Poslanec Abchazského lidového shromáždění.

V roce 2017 se v Abcházii konaly parlamentní volby a v únoru toho roku iniciativní skupina nominovala Aleksandra Ankvaba jako kandidáta pro gudautský volební obvod č.18. Ankvab se v té době vrátil do Abcházie a ihned zahájil předvolební kampaň. Podporu získal ve hnutí Amcachara a v nadaci Apra, které vydaly společné prohlášení k jeho podpoře v reakci na kritiku Chadžimbova Fóra pro Jednotnou Abcházii. Ankvabův návrat na abchazskou politickou scénu dle politických analytiků novin Rosbalt měl souviset s jeho možnou budoucí roli v následujících prezidentských volbách v roce 2019, neboť mnoho jeho potenciálních voličů patří ke zklamaným voličům Chadžimby, jenž neplnil své předvolební sliby. Ankvabovu kandidaturu na prezidenta v roce 2019 však vylučovala Ústava Abcházie, neboť v roce 2019 Ankvab přesáhne věkový limit 65 let, tedy přímý střet se svým hlavním politickým protivníkem nenastane a nebude otřesena ani stabilita politické situace Abcházie.  Dne 12. března byl Aleksandr Ankvab se ziskem 52 % hlasů v prvním kole zvolen poslancem Abchazského lidového shromáždění.  V prezidentských volbách v roce 2019 veřejně podpořil Olega Aršbu, jednoho z kandidátů.

Podruhé premiér Abcházie.

V roce 2020 se předešlé volby v z roku 2019 musely zopakovat následkem nepokojů, neboť Nejvyšší soud Abcházie zrušil platnost jejich výsledků. Nepokoje tehdy téměř zkopírovaly průběh nepokojů, které ho odstranily z funkce prezidenta o šest let dříve. Ankvab po vyhlášení předčasných voleb působil ve volebním týmu opozičního kandidáta Aslana Bžaniji, jenž volby nakonec vyhrál. Bžanija po svém zvolení oznámil, že premiérem bude Aleksandr Ankvab a do této funkce ho jmenoval dne 24. dubna 2020, den po své inauguraci.

Aleksandr Ankvab (Abcházsky: "Алықьсандр Золотинска-иҧа Анқәаб (Alyksandr Zolotinska-ipa Ankuab)", gruzínský: "ალექსანდრე ანქვაბი (Alexander Ankvabi)", : , * 26. prosince 1952, Suchumi) je abchazský politik a podnikatel, který od roku 2011 do 2014 zastával funkci prezidenta Abcházie. Za svého předchůdce Sergeje Bagapše byl předsedou vlády Abcházie a také viceprezidentem Abcházie. Do funkce premiéra se vrátil v roce 2020 po vítězství Aslana Bžaniji v předčasných prezidentských volbách.  Při volbách 2004 podpořil kandidaturu Sergeje Bagapše po tom, co jeho samotného Volební komise vyloučila. V únoru 2005 si ho Bagapš vybral jako svého předsedu vlády. Tuto funkci zastával až do roku 2010, kdy byl zvolen viceprezidentem. 21. května byl Ankvab vzhledem ke špatnému zdravotnímu stavu prezidenta Bagapše dosazen do funkce prezidenta. Po jeho smrti vyhrál předčasné prezidentské volby a jeho vláda trvala až do roku 2014, kdy pod tíhou protestů obyvatel a po svém útěku ze Suchumi na funkci prezidenta rezignoval.  Ankvab přežil šest atentátů mezi léty 2005–2012. Pachatelé pěti z nich nebyli bezprostředně po činu dopadeni, až teprve po spáchání posledního atentátu byly tyto skutky policií objasněny.

Aleksandr Ankvab ( ; , , ; born 26 December 1952) is an Abkhaz politician and businessman who was President of Abkhazia from 29 May 2011, until his resignation on 1 June 2014. Under President Sergei Bagapsh, he previously served as Prime Minister from 2005 to 2010 and Vice-President from 2010 to 2011. He was appointed Prime Minister again on 23 April 2020.  In the 4 October 2004 presidential election, Ankvab supported Bagapsh's candidacy following his own exclusion by the Central Election Commission; he was subsequently appointed as Prime Minister by Bagapsh in February 2005. Ankvab was appointed acting President of Abkhazia after President Bagapsh underwent an operation on 21 May 2011. Following the operation, Bagapsh died on 29 May 2011 and Ankvab served as Acting President until winning election in his own right later in 2011.  Ankvab survived six attempts on his life from 2005 to 2012, last time as a president on 22 February 2012, when his convoy was ambushed in Abkhazia, killing two of his guards.  On 27 May 2014, Ankvab's headquarters in Sukhumi were stormed by opposition groups led by Raul Khadjimba, forcing him into flight to Gudauta in what Ankvab denounced as an "armed coup attempt". The Abkhaz parliament declared Ankvab "unable" to exercise his presidential powers on 31 May 2014, and Ankvab resigned the next day.


Vývoj a popis.

Letoun má svůj prapůvod v roce 1932, kdy Aéronavale vypsalo požadavky na nový torpédový bombardér. Tyto požadavky se podobaly i požadavkům letectva na nový těžký noční bombardér. Na základě tohoto požadavku vznikl bombardér MB.200.  Letečtí odborníci v předválečné Francii si dobře uvědomovali slabiny letounu Bloch MB.200, a proto se je pokusili zmírnit vytvořením odvozeného typu s označením Bloch MB.210. Byl to robustní celokovový dolnoplošník, na rozdíl od hornoplošníku MB.200, s velmi podobným trupem obdélníkového průřezu. Bylo plánováno jak použití plováků, tak i pevného nezatahovatelného podvozku. Později byl letoun však vybaven zatahovacím podvozkem.  Prototyp letounu označený Bloch MB.210-01 byl postaven jako soukromý vývoj společnosti Avions Marcel Bloch a poprvé vzlétl 24. listopadu 1934, přičemž byl poháněn dvojicí vzduchem chlazených hvězdicových motorů Gnome-Rhône 14Kdrs (vlevo) / Gnome-Rhône 14Kgrs (vpravo) o výkonu 596 kW (800 k). Tento letoun měl ještě pevný podvozek. První lety ukázaly mnoho nedostatků, které byly řešeny celou řadou úprav. Ty zahrnovaly přestavbu ocasních ploch a přemístění hřbetní střelecké věžičky. Po úspěšném ukončení testů u letectva byl letoun zkoušen francouzským námořnictvem v lednu 1936 na základně Marignane. Pro tuto příležitost byl letoun vybaven dvojicí velkých plováků. Další letoun MB.210 však již plováky vybaven nebyl.  Tento letoun byl následován druhým prototypem označeným MB.211-01 BN4 pokřtěným „Verdun“, který byl poháněn kapalinou chlazenými řadovými dvanáctiválci Hispano-Suiza 12Ybrs s výkonem 641 kW (860 k) a měl již zatahovatelný podvozek. Tento letoun poprvé vzlétnul až v srpnu 1935. Počáteční letové testy tohoto prototypu přinesly zklamání, letoun nebyl o mnoho lepší než MB.210, a proto již nebyl postaven další stroj tohoto typu. Tento prototyp byl nakonec zkušebně vybaven hvězdicovými čtrnáctiválci Hispano-Suiza 14Aa 01/02 pod označením MB.212.01. I tato verze nebyla nakonec vyráběna.  Podle francouzského letectva měl budoucnost typ MB.210 a objednalo 130 strojů této verze. Sériové letouny, z nichž první zalétal André Curvale 10. prosince 1935, nesly nejprve označení MB.210-BN4 (čtyřmístný) a později MB.210-BN5 (pětimístný). Od prototypu se sériové letouny lišily použitými motory. První letouny byly vybaveny motory Gnome-Rhône 14Kirs (vlevo) / Gnome-Rhône 14Kjrs (vpravo) o výkonu 649 kW (870 k). Letouny měly již zatahovací podvozek. Od druhého sériového stroje měly letouny zvětšenou šípovitost vnějších konců křídel.  Křídla letounu měla charakteristickou šípovitou náběžnou hranu. Letoun byl sice lepší než jeho předchůdce, ale nikoliv výrazně. Měl řadu konstrukčních chyb, které musely být odstraňovány během výroby, což tuto výrobu jen komplikovalo. Výzbroj letounu tvořilo až 1 600 kg leteckých pum v pumovnici a 3 obranné kulomety MAC 1934 v ručně ovládaných věžích na přídi, hřbetě a břiše letounu.  Letouny měly výkonově poddimenzované motory, které měly tendenci se přehřívat, což vedlo k řadě nehod. Proto byly letouny odstaveny z provozu do té doby, než byly jejich pohonné jednotky vyměněny za o něco silnější a podstatně spolehlivější motory Gnome-Rhône 14N. Nejprve se na letouny montovaly motory Gnome-Rhône 14N-10/11 s maximálním výkonem 686 kW ve výšce 3 700 m a později motory Gnome-Rhône 14N-20/21 s maximálním výkonem 754 kW.  Letouny vyráběla společnost Avions Marcel Bloch (později SNCASO) a v licenci společnosti Les Mureaux, Potez-CAMS, Breguet, Hanriot a Renault. Celkem bylo vyrobeno nejméně 253 strojů. Jiné zdroje uvádějí 283 nebo 298 vyrobených strojů. Dodávky letounů byly mnohem pomalejší, než se původně očekávalo, hlavně kvůli nedostatku vrtulí. V roce 1936 byl prototyp MB.210-01 upraven pro námořnictvo instalací plováků a byl zkoušen jako torpédový bombardér.

Operační historie.

Francie.

V září 1939 bylo letouny Bloch MB.210 vybaveno 12 bombardovacích skupin "Armée de l'Air". Deset těchto skupin se nacházelo ve vlastní Francii, GB I/11, GB II/11, GB I/23 a GB II/23 v Toulouse, GB I/12 s GB II/12 v Remeši, GB I/21 a GB II/21 v Bordeaux a GB I/51 s GB II/51 v Tours. Další dvě GB I/19 a GB II/19 byly v té době na manévrech v Tunisku na základně Kalaa-Djerda. V čase německého útoku na Francii na jaře 1940 byly tyto letouny již stahovány ze služby v první linii, ale přesto jimi bylo vyzbrojeno ještě 5 bombardovacích skupin. V té době již zcela zastaralé letouny byly používány k nočním náletům a průzkumným letům. Jedinou skupinou, která byla k 10. květnu 1940 vyzbrojena čistě tímto typem letounu, byla GB I/23 bázující tehdy v Istres.  Během bojů ve Francii bylo několik strojů ztraceno v boji. Po uzavření příměří 22. června 1940 zůstalo v neokupované části Francie okolo 100 strojů MB.210. Dalších více než 20 strojů se nacházelo v severní Africe, kam s nimi přelétly jejich posádky. Letouny byly rychle odstavovány z provozu, uskladněny nebo sešrotovány.  Pamětníci o letounu hovořili jako o pomalém, ale stabilním a poměrně spolehlivém stroji. Později šest strojů využívalo letectvo vichistické Francie k výcviku navigátorů a po jejím obsazení krátce i německá Luftwaffe.

Ostatní státy.

Po vypuknutí španělské občanské války hledaly obě strany konfliktu možnosti dodání vojenských letounů. Francie zpočátku podporovala republikány, a ti požadovali i stroje MB.210. V květnu 1937 měli republikánské síly k dispozici 15 letounů MB.210, přičemž je pro ohrožení ze strany nepřátelských stíhačů používali pro noční nálety. Létaly u Grupo 72 a později u Grupo 11 de Bombardeo Nocturno. Z operační služby byly vyřazeny v roce 1938.  Rumunsko objednalo původně 24 strojů MB.210, ale dodáno jich bylo pouze 10. Staly se výzbrojí Escadrile 82 Bombardement v lokalitě Craiova. Tyto stroje byly použity během útoku na Sovětský svaz v roce 1941. Pět jich bylo ztraceno v boji a při nehodách. Zbytek byl vyřazen v roce 1942. Německo dodalo získalo v roce 1942 celkem 37 strojů MB.210. Z nich bylo 6 strojů předáno Bulharsku. Jejich osud není znám.

Varianty.

MB.210-01 MB.211-01 MB.210-BN4 MB.210-BN5 MB.212 MB.218

Specifikace (MB.210 BN.5).

"Technické údaje pocházejí z publikace „War Planes of the Second World War: Volume Seven“".  Rumunsko Španělsko

Bloch MB.210 a stroje od tohoto typu odvozené byly francouzské celokovové dvoumotorové bombardéry stavěné společností Societé des Avions Marcel Bloch ve 30. letech 20. století. Jednalo se o pokračovatele hornoplošníků Bloch MB.200, od kterých se na první pohled lišily hlavně umístěním křídla.

The MB.210 and MB.211 were the successors of the French Bloch MB.200 bomber built by Societé des Avions Marcel Bloch in the 1930s and differed primarily in being low wing monoplanes rather than high wing monoplanes.


Biografie.

Narodil se v Kyjevě-Podolu do židovské rodiny. Na začátku 70. se již účastnil drobných krádeží v zločinecké skupině Ljubereckaja v Moskvě. Z té doby byl 2× trestaný, odseděl si 3 a 4 roky. V 80. letech, v době náhlé masivní emigrace ruských Židů do Izraele, jim nabízel odkoupení jejich majetku a nemovitostí, s tím, že jim pošle peníze do jejich nového domova. Peníze místo toho investoval do černého trhu. V roce 1990, už jako milionář, se sám odstěhoval do Izraele a přidal ke svému ukrajinskému i izraelské občanství. V té době investoval do škály legálních podniků, zatímco pod povrchem řídil nelegální síť zločinu, čítající ilegální prodej zbraní, prostituci, pašování drog a praní špinavých peněz skrze jím ovládané off-shoreové společnosti. Po rozpadu SSSR se zaměřil na Evropu a zejména země, které se nově vymanily ze sféry jejího vlivu. Padá na něj podezření, že měl prsty v kauze Lehké topné oleje. V roce 1991 si vzal svoji maďarskou družku Katalinu Papp a zplodil s ní tři děti. Načas žil v Budapešti, investoval do maďarských společností, např. zbrojovky Army Co-Op; a na pár let získal i maďarské občanství. V roce 1994 ovládl Mogilevič Inkombank, jednu z největších soukromých bank v Rusku, čímž se mu otevřel svět mezinárodního obchodu a též prostředek pro legalizaci svých příjmů z ilegální činnosti. V květnu 1995 se měl podle informací rozvědky objevit v Praze na schůzce s Sergejem Michajlovem, šéfem Solncevské mafie a na pozdější narozeninové party jednoho ze zástupců této skupiny. Na této party se údajně plánovalo Mogileviče zastřelit ohledně sporu o splátce v hodnotě 5 milionů $. Party skončila razií české policie a 30 přítomných (médii označovaných jako mafiáni) bylo vyhoštěno. Sám Mogilevič mezi zadrženými nebyl, věří se, že dostal echo od informátora z řad policie. V Česku dostal 10leté vyhoštění v nepřítomnosti, stejně jako ve Spojeném království; Maďarsko jej expatriovalo a dalo mu status persona non grata. FBI a ostatní agentury se jej snažily dostat již od začátku 90. let, ale Mogilevič, řečeno slovy jednoho z novinářů, „má nos na to nebýt ve špatnou dobu na špatném místě“. Pokračoval v praní špinavých peněz, prostřednictvím InkomBank, posléze též Bank Menatep a Bank of New York. V roce 1996 získal významný podíl ve firmě Suchoj, velkém výrobci a dodavateli zbraní. Inkombank, kterou Mogilevič ovládl, zbankrotovala v roce 1998; k pádu předcházelo podezření z praní špinavých peněz. Objem Mogilevičových vypraných peněz ve vrcholu této etapy dosahoval 10 miliard dolarů.  Od konce 90. let přestal údajně Mogilevič cestovat do Evropy, ponechal si ale svůj izraelský pas. V roce 2003 dala FBI Mogileviče na seznam nejhledanějších zločinců. Zadržen byl až 24. ledna 2008 v Moskvě, oficiálně za daňové úniky, a po roce a půl ve vazbě a zaplacení kauce byl 24. července 2009 propuštěn. V roce 2009 se Mogilevič „probojoval“ do nechvalně známé špičky deseti nejhledanějších zločinců podle FBI.

Semen Júdkovič Mogilevič Raguse (ukrajinsky: Семен Ю́дкович Могиле́вич, též "Semjon" či v anglických zdrojích "Semion Yudkovich Mogilevich Raguse", * 30. října 1946) je muž považovaný evropskými a americkými agenturami za „šéfa všech šéfů“ organizovaného zločinu a většiny syndikátů ruských mafií po světě. Věří se, že řídí rozsáhlé impérium zločinu a že ovládá například plynárenskou společnost RosUkrEnergo. U FBI figuruje v seznamu nejhledanějších uprchlíků. Touto agenturou je popisován jako „nejnebezpečnější gangster na světě“, který má mít na kontě řadu vražd svých oponentů, ať už zastřelením či bomb v autech. Přezdívá se mu např. „Don Semjon“, „miliardový Don“ nebo „Mozek Don“ pro jeho bystrost v obchodu. Je hodně asociován se zločineckou organizací Solncevskaja Bratva, a v minulosti si vytvořil mnoho kontaktů mezi politickými figurami Ruska a Ukrajiny, např. Jurijem Lužkovem, tč. starostou Moskvy, Dmytrem Firtašem a Leonidem Derkačem, bývalými šéfy ukrajinských bezpečnostních služeb, I Oleksandr Turčynov, ukrajinský premiér byl soudně vyšetřován ohledně zničení složek, které se týkaly Mogileviče.

Semion Yudkovich Mogilevich ( ; born June 30, 1946) is a Ukrainian-born, Russian organized crime boss, described by agencies in the European Union and United States as the "boss of bosses" of most Russian Mafia syndicates in the world. Mogilevich is believed to direct a vast criminal empire and is described by the FBI as "the most dangerous mobster in the world." He has been accused by the FBI of "weapons trafficking, contract murders, extortion, drug trafficking, and prostitution on an international scale."  Mogilevich's nicknames include "Don Semyon" and "The Brainy Don" (because of his business acumen). According to US diplomatic cables, he is said to control RosUkrEnergo, a company actively involved in Russia–Ukraine gas disputes, and a partner of Raiffeisen Bank.  He now lives freely in Moscow, and has three children. He is most closely associated with the Solntsevskaya Bratva crime group. Mogilevich has close alliances with political figures including Yury Luzhkov, the former Mayor of Moscow, Dmytro Firtash, and Leonid Derkach, former head of the Security Service of Ukraine. Oleksandr Turchynov, who was designated as acting President of Ukraine in February 2014, appeared in court in 2010 for allegedly destroying files pertaining to Mogilevich. Russian FSB defector Alexander Litvinenko, shortly before his assassination, claimed that Mogilevich had a "good relationship" with Vladimir Putin since the 1990s.


Děj.

Eyal pracuje jako zabiják pro Mosad. Po návratu z mise v Istanbulu nalezne svou ženu mrtvou. Spáchala sebevraždu a zanechala mu dopis na rozloučenou. Po měsíci mu nadřízený Menachem zadá úkol podílet se na hledání bývalého nacisty Alfreda Himmelmana, který žil od války v Argentině a Mosad jej ztratil z dohledu. Jeho vnučka Pia se s rodiči nestýká a žije v kibucu v Izraeli. Za ní má na dovolenou přijet její bratr Alex. Eyal, který umí německy, se vydává za pracovníka turistické kanceláře, kterou si Pia najala, aby Alex mohl cestovat po Izraeli. Alex jede ke Galilejskému jezeru, kde si chce vyzkoušet chůzi po vodě, poté jedou k Mrtvému moři. O víkendu se k nim připojí i Pia a vyjdou si večer v Tel Avivu. Alex od číšníka zjistí adresu nočního podniku, kam se všichni vypraví. Protože se jedná o gay klub, Eyal se zde necítí dobře a odejde. Alex zde potká číšníka Rafika. Druhý den jedou do Bejt Džaly, protože Rafik je Arab. Eyal s Piou jdou ke Zdi nářků. Eyal má s Rafikem později konflikt kvůli ceně bundy, kterou si koupil Alex. Alex má Piu přesvědčit, aby přijela do Německa na otcovy narozeniny. Alex se teprve v Izraeli dozvídá, že jejich děd stále žije a kvůli tomu se Pia nepohodla s rodiči a žije v Izraeli. Alex se vrací zpět do Berlína. Mosad se díky odposlechu dozví, že Alfred Himmelman je v Německu a Eyal jede navštívit Alexe, aby s ním odejel na rodinnou oslavu. Alex Eyalovi ukazuje noční Berlín. Na stanici Alexanderplatz jsou napadeni třemi opilci a ukáže se, že Eayl umí německy a je ozbrojen. Na víkend jedou k Alexovým rodičům na oslavu. Zde se objeví rovněž Alfred Himmelman. Eayl jede za Menachem a dostane od něho pokyn Himmelmana zabít. Dozví se, že se nejedná o oficiální akci Mosadu, ale Menachovu pomstu. V době jeho nepřítomnosti ho Axel hledá a objeví, že pracuje jako agent. Eayl se vrací pozdě v noci s jedem, ale není schopen nemohoucího muže ve spánku zabít. Namísto něho Axel uzavře nemocnému přívod kyslíku a tak ho udusí. Po dvou letech jsou Eayl a Pia manželé a mají dítě.

Walk on Water (tj. "Kráčet po vodě", hebrejsky "ללכת על המים") je izraelsko-švédský hraný film z roku 2004, který režíroval Eytan Fox. Film o agentovi Mosadu pátrajícím po bývalém nacistovi měl světovou premiéru na Berlínském mezinárodním filmovém festivalu 5. února 2004.

Walk on Water (original Hebrew title: ללכת על המים; English transliteration: "Lalekhet Al HaMayim") is a 2004 Israeli film directed by Eytan Fox and starring Lior Ashkenazi, Knut Berger, and Caroline Peters. The screenplay was written by Gal Uchovsky. Most of the dialogue takes place in English, although there is much in Hebrew and German. Its name derives in part from Jesus' walking on water.


Předehra.

Aboukir, Cressy a Hogue, byly v roce 1914 součástí takzvaného „Jižního svazu“, který poskytoval podporu torpédoborcům z Harwiche, kterým velel kontradmirál Arthur Christian ze svého vlajkového křižníku Euryalus. Samotné lodě, spolu s dalšími loděmi třídy Cressy, byly jmenovány sedmou křižníkovou eskadrou, které velel kontradmirál Henry Campbell. Lodě ve skutečnosti vůbec nebyly způsobilé boje, byly zastaralé, neohrabané a příliš dlouhé (navíc většinu námořníků tvořili kadeti z Královské akademie v Darmouthu). Lodě spolu s torpédoborci hlídkovaly u nizozemských břehů, na takzvaných „širokých čtrnáctkách“, kde se masivně vyskytovaly německé ponorky, nikdo ale nevěděl, co by měly v dané oblasti dělat (ani jejich velitel Campbell). Dne 17. září 1914 lodě vypluly na obvyklou hlídkovou plavbu, ovšem bez krytí torpédoborců, které údajně nemohly kvůli mlze vyplout. Kontradmirál Christian na Euryalusu prohlásil, že má málo uhlí (ve skutečnosti ho měl o 200 tun víc než Aboukir) a poškozenou anténu, načež se plnou parou vzdálil k anglickým břehům. Velitel 7. křížníkové eskadry, Henry Campbell, však taky nechtěl nést za lodě odpovědnost a vzdálil se s křižníkem Bacchant na opravu do Chathamu. Velení převzal kapitán John Drummond, velitel křižníku Aboukir. Zatímco eskadra hlídkovala, v Loch Ewe se konala schůzka, kde byl přítomen první lord admirality Winston Churchill, náčelník válečného štábu Doveton Sturdee a komodoři Reginald Tyrwhitth a Roger Keyes. Shodli se na tom, že hlídkování pancéřových křižníků v oblasti s velkým výskytem nepřátelských ponorek je nebezpečné a lodě musí být ihned odvolány. I přes zprávy a doporučení, které byly poté odeslány, se nic nedělo a křižníky i nadále hlídkovaly na Doggerské mělčině.

Bitva.

22. září 1914 v šest hodin zahlédla německá ponorka U-9 pod velením kapitánporučíka Otty Weddigena vedoucí loď britské formace, Aboukir. Drummond v té chvíli ještě spal a hlídky žádné nebezpečí neregistrovaly. Loď však byla absolutně nepřipravena na útok. Námořníci nebyli na svých pozicích, děla nebyla nabitá a bedny s municí byly otevřeny, jen pro případ vážného nebezpečí. V 06:20 vypálila německá ponorka jedno torpédo, které zasáhlo loď do prostoru mezi první a druhou kotelnou. Loď se začala rychle potápět. Drummond okamžitě nařídil kapitánovi Nicholsonovi na Hogue, aby se přiblížil a pomáhal se záchranou trosečníků, protože většina záchranných člunů byla pod vodou a parní jeřáb selhal, takže nebylo možné spustit jednu parní pinasu. Naneštěstí byla druhá parní pinasa omylem ponechána v Chathamu. Loď se 700 namořníky rychle klesala ke dnu. Kapitán Nicholson sice nechtěl svou loď dostat do hrozícího nebezpečí v podobě německé ponorky, neměl ale na vybranou. Nechal signalizovat kapitánovi Johnsovi na Cressy ať dává větší pozor na ponorky a zachovává si odstup. Hogue se přiblížil k Aboukiru, zastavil stroje, a zahájil záchranné práce. V 06:55 Weddigen nechal vypálit dvě torpéda, která zasáhla skladiště střeliva. Hogue explodoval a začal klesat ke dnu vedle Aboukiru, který byl už téměř pod vodou. Kapitán Johnson na Cressy se po chvíli rozhodování (mohl plout do Anglie a zachránit loď, nebo jít na pomoc trosečníkům) přiblížil k potopeným lodím. Jeho loď však málem najela na desítky trosečníků, a proto rozkázal zastavit stroje. V 07:17 vypálily zadní torpédomety ponorky další dvě torpéda, která poničila pancíř lodi a voda se začala hrnout do kotelen. Během několika dalších minut klesla Cressy ke svým dvěma sesterským lodím. Trosečníci neměli záchranné vesty a pomoc od torpédoborců byla 60 kilometrů daleko. Námořníky nakonec zachránili nizozemští a britští rybáři, i přesto však zahynulo 1459 (zachráněných bylo jen 400).

Soud.

Admiralita byla zděšena a lid pobouřen. Soud, který nebyl vůbec objektivní, nechal odsoudit všechny tři kapitány potopených lodí, kdežto Campbell, Christian, Winston Churchill a Louis z Battenburgu (tehdejší vrchní velitel britského námořnictva) zůstali bez postihu a unikli tak kritice veřejnosti. U-9 pokračovala v úspěšné kariéře a o dva týdny později potopila křižník HMS "Hawke", se kterým kleslo ke dnu 400 námořníků.

Potopení křižníků Aboukir, Cressy a Hogue bylo námořní střetnutí mezi pancéřovými křižníky Britského královského námořnictva a ponorkou Německého císařského námořnictva, ke kterému došlo 22. září 1914 v Severním moři v oblasti mezi mělčinou Dogger Bank a nizozemským pobřežím. Německá ponorka U 9 pod velením Otty Weddigena v něm, za pouhou půlhodinu a s použitím pouhých pěti torpéd, potopila trojici britských pancéřových křižníků třídy "Cressy". Potopení lodí bylo šokem pro britskou veřejnost a poškodilo reputaci britského námořnictva, získanou vítěznou první bitvou u Helgolandské zátoky.

The Action of 22 September 1914 was an attack by the German U-boat that took place during the First World War. Three obsolete Royal Navy cruisers of the 7th Cruiser Squadron, manned mainly by reservists and sometimes referred to as the Live Bait Squadron, were sunk by "U-9" while patrolling the southern North Sea.  Neutral ships and trawlers nearby began to rescue survivors but about 1,450 British sailors were killed, many being reservists with families; there was a public outcry in Britain at the losses. The sinkings eroded confidence in the British government and damaged the reputation of the Royal Navy when many countries were still unsure about taking sides in the war.


Sportovní kariéra.

Snowboarding.

Je dvojnásobnou juniorskou mistryní světa ve snowboardingu, neboť na šampionátu v roce 2013 vyhrála závody v paralelním slalomu i paralelním obřím slalomu. V paralelním slalomu patřila v roce 2013 mezi 10 nejlepších žen světa. Ve slovinské Rogle vyhrála dne 18. ledna 2014 poprvé závod Světového poháru.  Na Zimních olympijských hrách 2014 v Soči soutěžila ve dvou disciplínách. V paralelním obřím slalomu se umístila na 7. příčce, v paralelním slalomu pak na 6. pozici.  Na MS v akrobatickém lyžování a snowboardingu 2015 v paralelním slalomu žen po dobře zajeté jízdě v kvalifikaci, kde po dvou jízdách obsadila konečné 2. místo, úspěšně pokračovala i v dalších kolech. V osmifinále porazila Japonku Tomoku Takeučiovou, ve čtvrtfinále zvítězila nad Jekatěrinou Tuděgeševovou z Ruska, v semifinále porazila rakouskou závodnici Marion Kreinerovou a ve finále po chybě rakouské závodnice Julie Dujmovitsové dojela s velkým náskokem do cíle a získala zlatou medaili. Na MS 2017 získala zlato v paralelním obřím slalomu a stříbro v paralelním slalomu.  V celkovém hodnocení paralelních disciplín ve Světového poháru ve snowboardingu zvítězila v sezónách 2015/2016, 2016/2017, 2017/2018 a 2018/2019, získala tedy čtyři velké křišťálové glóby. Malý křišťálový glóbus vybojovala v sezónách 2015/2016, 2017/2018 a 2018/2019, když zvítězila v hodnocení závodů paralelního obřího slalomu.  Jako velká favoritka vyhrála v roce 2018 na Zimních olympijských hrách v Pchjongčchangu zlatou medaili, což se jí podařilo týden po nečekaném triumfu v lyžařském Super-G. Po Anfise Rezcovové se tak stala druhou ženou olympijské historie, která získala zlato ve dvou sportech, první ženou, která tak učinila na jedněch olympijských hrách, a také první ženou, která získala zlaté olympijské medaile ve dvou různých sportech v individuálních závodech (Rezcovová vybojovala zlato v běhu na lyžích jako členka štafety).

Alpské lyžování.

Věnuje se i sjezdovému lyžování, od roku 2016 závodí ve Světovém poháru. Absolvovala Mistrovství světa 2017, kde bylo jejím nejlepším individuálním výsledkem 20. místo v kombinaci. Na Zimních olympijských hrách 2018 se v obřím slalomu umístila na 23. pozici a v následném Super-G překvapivě získala zlatou medaili, když o jednu setinu sekundy porazila Rakušanku Annu Veithovou. Triumf znamenal největší úspěch v historii českého sjezdového lyžování, neboť předchozími vrcholy byly bronzové olympijské medaile Olgy Charvátové ze sjezdu v Sarajevu 1984 a Šárky Strachové ze slalomu ve Vancouveru 2010. BBC označilo vítězství Ledecké za „jeden z nejúžasnějších olympijských příběhů všech dob“. Na Mistrovství světa 2019 obsadila nejlépe 15. příčku v kombinaci.  První vítězství ve Světovém poháru zaznamenala 6. prosince 2019, když triumfovala ve sjezdu v kanadském Lake Louise. Šlo zároveň o vůbec první vítězství českého lyžaře v závodě Světového poháru v této alpské disciplíně. O den později se na stejném místě umístila v dalším sjezdu na čtvrté příčce, dvě setiny za stupni vítězů. I na začátku roku 2020 dosahovala obdobných výsledků, takže se v sezóně 2019/2020 umístila v celkovém hodnocení Světového poháru na desáté příčce, přičemž ve sjezdu byla celkově druhá a v kombinaci třetí.

Osobní život.

Jejím otcem je zpěvák a skladatel Janek Ledecký, dědečkem hokejista Jan Klapáč. Starší bratr Jonáš Ledecký působí jako výtvarník. V dětství nechodila do školy, absolvovala domácí vzdělávání.  V roce 2014 odmaturovala na gymnáziu Bankovní akademie v Kodaňské ulici v Praze. Poté uvažovala o studiu kvantové fyziky, ale nakonec začala studovat na Vysoké škole finanční a správní marketingovou komunikaci. V roce 2017 získala cenu Matteo Baumgartena pro sportovce, kteří úspěšně kombinují sportovní kariéru se studiem na vysoké škole. Roku 2019 studium úspěšně zakončila ziskem bakalářského titulu.

Ester Ledecká (* 23. března 1995 Praha) je česká snowboardistka a alpská lyžařka. Na Zimních olympijských hrách 2018 v Pchjongčchangu získala dvě zlaté medaile, když nejprve vyhrála superobří slalom v alpském lyžování a o týden později ovládla paralelní obří slalom na snowboardu. Jako první sportovec v olympijské historii tak vyhrála na jedné zimní olympiádě disciplíny s různým vybavením. Po Anfise Rezcovové se stala druhou olympioničkou, která získala zlaté medaile ve dvou různých sportech, a vůbec první ženou, které se to podařilo na jedněch zimních olympijských hrách. Je i první z českých alpských lyžařů, kdo vyhrál olympijské zlato, a prvním olympionikem v historii startujícím v lyžařských i snowboardových disciplínách.  Ve snowboardingu je také mistryní světa z paralelního a obřího paralelního slalomu. V sezónách 2015/2016–2018/2019 čtyřikrát po sobě vyhrála celkové hodnocení paralelních disciplín ve Světovém poháru.  V letech 2016 a 2017 vyhrála anketu Král bílé stopy. V říjnu 2018 zvítězila v anketě Armádní sportovec roku. Dne 28. října 2018 ji prezident Miloš Zeman udělil Medaili Za zásluhy a na konci olympijského roku převzala titul Sportovec roku 2018; tuto anketu vyhrála s rekordním náskokem 759 bodů.

Ester Ledecká (, born 23 March 1995) is a Czech snowboarder and alpine skier. At the 2018 Winter Olympics in Pyeongchang, Ledecká won gold medals in the super-G in alpine skiing, and in the parallel giant slalom in snowboarding, becoming the first person to win two gold medals at the same Winter Olympics using two different types of equipment (skis and snowboard). She was the second woman to win Olympic gold in two separate disciplines but the first to do so at the same Winter Olympics. She was the first Czech to win the parallel giant slalom in snowboarding at the FIS Snowboard World Cup.


Děj.

Je 23. října 2006 a civilní pracovník v Iráku Paul Conroy se probouzí v dřevěné rakvi. U sebe má pouze zapalovač a mobilní telefon, není si však vědom, jak se do ní mohl dostat. Později se však o všem dozvídá. Zjišťuje, že on a jeho kolegové, kteří byli také řidiči jako Paul, byli napadeni povstalci. Jeho kamarády pozabíjeli a Paula uhodili kamenem. Náhle mu volá jeho únosce, který chce za něj výkupné 5 milionů, jinak bude v rakvi hnít. Paul zavolá ministerstvu zahraničí, kteří mu oznámí, že s teroristy nevyjednávají, ale pokusí se jej zachránit. Paul je spojen s Danem Brennerem, lídrem záchranné jednotky, který Paula ujistí, že dělají vše pro to, aby jej našli. Poté únosce zavolá znovu a požaduje po Paulovi, aby natočil video, ve kterém by výkupné žádal, a pokud by Paul neudělal, povstalci by zabili jiného z přeživších. Paul vyhoví, ale únosce Paulovi pošle video, na kterém je rukojmí zabit. Krátce na to je oblast bombardována, což rakev poškodí a Paulovi se pomalu sype do rakve písek. Zavolá zpět Danovi Brennerovi, který nejistého Paula ujistí, že se snaží o jeho záchranu a zmíni jméno muže, Marka Whitea, který byl zachráněn z podobné situace. Po chvíli Paulovi volá jeho zaměstnavatel, který mu oznámí, že Paul byl vypovězen ze služby kvůli poměru s jinou pracovnicí a že jeho rodina nemá nárok na žádné dávky. Dan Brenner volá Paulovi zpět kvůli bombardování oblasti a že jeho únosci to nemuseli přežít. Paul však ztrácí všechny naděje a důvěru a natáčí video, kde svěřuje svému synovi oblečení a ostatní věci. Poté volá únosce znovu a chce, aby Paul natočil video, kde si uřezává prst, opět za účelem dosažení výkupného. Vyhrožuje i zajetím Paulovy rodiny. Paul video natočí a pošle. Dan Brenner později zavolá, že vystopovali jeho lokaci a jedou za ním. Zároveň však volá i Paulova manželka, která ho viděla ve zprávách a modlí se, aby se Paul vrátil domů. Paul slibuje, ale zavěšuje kvůli hromadícímu se písku. Dan Brenner mu opět zavolá a s jednotkou se prohrabávají k rakvi, Paul však nic neslyší. Když Brenner rakev otevře, zjišťuje, že je na špatné stopě a že našli Marka Whitea a Paulovi vše dochází. Rakev s Paulem se zaplní pískem.

Výroba.

Natáčení trvalo 17 dní. Film měl původně trvat pouhých 60 minut, ale když byla práva na film zakoupena studiem Lions Gate Entertainment, muselo se dalších pár desítek minut donatáčet. Tvůrci se částečně inspirovali televizním seriálem Alfred Hitchcock uvádí. Ve filmu, ač se děj z drtivé většiny odehrává v rakvi, existují i šestiminutové nesetříhané záběry, které tak zároveň tvořily přirozené podmínky pro hlavní roli Ryana Reynoldse.

Kritika.

Film se dočkal velkého tuzemského i zahraničního úspěchu. Na filmových databázích, zejména ČSFD měl film ke dni 1. června 2013 úspěšnost 71 %, na Filmové databázi 69,1 %. Na Internet Movie Database získal 70 %.

Pohřben zaživa (ang. titul Buried, španělsky Enterrado) je americko-španělský psychologický thriller z roku 2010, který režíroval Rodrigo Cortés. Film pojednává o civilním pracovníkovi v Iráku po válce, který se probudí v rakvi a k dispozici má zapalovač a mobilní telefon. Dozvídá se, že jeho únosce chce za něj výkupné.

Buried is a 2010 English-language Spanish psychological thriller film directed by Rodrigo Cortés. It stars Ryan Reynolds and was written by Chris Sparling.  The story is about Iraq-based American civilian truck driver Paul Conroy (Ryan Reynolds), who, after being attacked, finds himself buried alive in a wooden coffin, with only a lighter, flask, flashlight, knife, glowsticks, pen, pencil, and a mobile phone. Since its premiere at the Sundance Film Festival, the film has received a positive critical reception.


Klubová kariéra.

Real Madrid.

Racing de Santander prodal Garaye 18. května 2008 do Realu Madrid, v sezóně 2008/09 ho měl však ještě na hostování. V sezóně 2010/11 ho portugalský trenér královského klubu José Mourinho využil jen v pěti ligových zápasech, většinou plnil roli čtvrtého stopera. Zahrál si ve finále španělského fotbalového poháru Copa del Rey 2010/11, nastoupil v úplném závěru prodloužení ve 119. minutě, Real porazil Barcelonu 1:0.

Benfica Lisabon.

Benfica Lisabon potvrdila 5. července 2011 dohodu o přestupu hráče za 5,5 milionu eur z Realu. Garay podepsal čtyřletý kontrakt.  V Evropské lize 2012/13 se s klubem probojoval až do finále proti anglickému celku Chelsea FC. V semifinále 2. května v odvetném zápase s tureckým Fenerbahçe SK odehrál kompletní počet minut. Benfica zvítězila 3:1, smazala prohru 0:1 z prvního zápasu v Istanbulu a postoupila do finále, kde podlehla Chelsea FC 1:2 gólem z nastaveného času. Garay nastoupil v základní sestavě.  S Benficou nepostoupil ze základní skupiny C do vyřazovacích bojů Ligy mistrů 2013/14, portugalský tým v ní obsadil třetí místo. Benfica nicméně pokračovala v Evropské lize 2013/14, kde se propracovala po roce opět do finále. V něm opět prohrála, tentokrát v penaltovém rozstřelu 2:4 (0:0 po prodloužení) se španělským týmem Sevilla FC. Garay odehrál kompletní finálový duel.

Zenit Petrohrad.

V červnu 2014 podepsal pětiletou smlouvu s ruským klubem Zenit Petrohrad, který za něj vyplatil Benfice 6 milionů eur.

Valencia CF.

Po dvou letech v Zenitu Petrohrad přestoupil 31. srpna 2016 do španělského mužstva Valencia CF.

Reprezentační kariéra.

Mládežnické reprezentace.

Zúčastnil se Mistrovství světa hráčů do 17 let 2003 ve Finsku, kde Argentina porazila v zápase o bronzovou medaili Kolumbii 5:4 v penaltovém rozstřelu (Ezequiel svůj pokus v rozstřelu proměnil). Garay jednou skóroval 13. srpna proti Austrálii (výhra 2:0) a v semifinále 27. srpna se Španělskem (porážka 2:3 po prodloužení).  Garay získal s argentinským mládežnickým výběrem do 20 let titul na Mistrovství světa U20 2005 konaném v Nizozemsku. Ve finále porazila Argentina Nigérii 2:1, v týmu zářil Lionel Messi.  Byl členem argentinského olympijského výběru do 23 let, který na LOH 2008 v Číně získal zlato po finálové výhře 1:0 nad Nigérií.

A-mužstvo.

Od roku 2007 je členem národního týmu Argentiny. Debutoval 22. srpna 2007 v přátelském utkání s domácím Norskem (prohra Argentiny 1:2). Odehrál celé střetnutí a obdržel žlutou kartu.  Byl členem argentinského kádru na domácím turnaji Copa América 2011, kde Argentina vypadla ve čtvrtfinále na penalty s pozdějším vítězem Uruguayí. Plnil však pouze roli náhradníka, nezasáhl ani do jednoho ze čtyř utkání Argentiny na turnaji.  Trenér Alejandro Sabella ho nominoval na Mistrovství světa 2014 v Brazílii. S týmem postoupil až do finále proti Německu. V semifinále proti Nizozemsku došlo za stavu 0:0 na penalty, Garay svůj pokus proměnil. Ve finále Argentina prohrála 0:1 v prodloužení a získala stříbrné medaile.

Ezequiel Marcelo Garay González (* 10. října 1986, Rosario, Argentina) je argentinský fotbalový obránce a reprezentant, v současnosti působí v klubu Valencia CF.

Ezequiel Marcelo Garay González (; born 10 October 1986) is an Argentine professional footballer who plays as a central defender for Spanish club Valencia CF.  He started his career with Newell's Old Boys but moved to Spain at the age of 19, going on to amass La Liga totals of 184 games and 21 goals over nine seasons with Racing de Santander, Real Madrid and Valencia. In 2011 he signed with Benfica, winning four major titles, most notably the domestic treble in 2013–14.  Garay represented Argentina at the 2014 World Cup, and two Copa América tournaments.


Děj.

Film začíná v říjnu 1971, kde vidíme záběr na mladou zuboženou dívku utíkající z nějaké blíže neurčené vysloužilé továrny. Když dívka konečně doběhne do bezpečí, není schopna říct co se jí stalo. Během vyšetřování je zjištěno, že dívku někdo uvěznil v továrně a z neznámého důvodu jí tam týral. Nikdo neví jak dlouho trvalo než utekla. Při lékařském vyšetření přišli na to, že nebyla vůbec nijak sexuálně zneužitá. Vykazovala pouze známky dlouhodobé dehydratace, podvýživy a řezných ran, z čehož vyplývá, že ji dotyční pachatelé mučili. Dívka jménem Lucie je sirotek, proto je umístěna do sirotčince, kde se skamarádí s jinou dívkou Annou.  Přestože Lucie si nemůže vzpomenout, co se jí stalo, nebo nechce, jsou na ní patrné důsledky dlouhodobého mučení. Lucie trpí halucinacemi. Neustále vidí znetvořenou ženu, která na ní útočí a pokouší se jí zabít. Po 15 letech vidíme záběr na běžnou rodinnu v honosné vile u snídaně, kam zničehonic vtrhne o 15 let starší Lucie a vystřílí puškou všechny její členy. Po chvíli zavolá Anně, že našla své trýznitele, a že je zabila.  Anna přijíždí do vily, má strach, aby Lucii nezavřeli do vězení za vraždu. Pokouší se s Lucií mrtvoly pohřbít. Přijde však na to, že jedna z nich, matka, je stále naživu. Rozhodne se jí pomoct, když tu náhle zčistajasna vtrhne Lucie a ubije matku kladivem. Tvrdí, že jí ubližovala, a že si jí všimla v novinách, v nichž je vyfocená s manželem, synem a dcerou, která vyhrála cenu v plavání na 100 m. Lucii se nadále zjevuje přelud znetvořené ženy, jejíž tvář si Lucie pamatuje z dob, kdy byla terorizována. Když se jí podařilo uniknout z cely, objevila jinou ženu v jiné místnosti a nechala ji tam. Od té doby ji neustále pronásleduje její zjevení, přestože Lucie osoby odpovědné za jejich trýznění už potrestala. Během noci spáchá sebevraždu.  Následující den objeví Anna ve skříní tajný vchod do podzemí, v jehož útrobách najde zbídačenou dívku s prapodivnou kovovou konstrukcí na hlavě. Dívku odvede do koupelny a konstrukci ji sundá z hlavy. Dívka ji však uteče a začne se sama pořezávat kuchyňským nožem, když tu najednou vtrhnou do vily neznámí lidé v černém a dívku zastřelí. Anna je zajata lidmi a odvlečena do podzemí. Po chvilce k ní přijde prapodivná starší žena s černým turbanem na hlavě. Řekne Anně, že ona a ostatní jsou součástí jakési tajné uzavřené společnosti, která se léta snaží zjistit, jak vypadá život po smrti pomocí mučedníků neboli martyrů. Věří, že na světě existuje několik jedinečných osob, kteří dokážou překonat veškeré bolesti a utrpení na světě, a když se dostanou na hranici život a smrti, kdy je od smrti dělí jediný vlásek, transcendují. Vidí tudíž posmrtný život ještě před smrtí. Ukáže Anně několik fotografií žen v poslední fázi života a většina z nich byla ještě živých, i když by měly být dávno mrtvé. Sdělí Anně, že právě ona je pro ně nejvhodnější, protože transcendence jsou schopné převážně mladé ženy.  Anna je zavřená v cele v podzemí. Několik měsíců je bita, mlácená a ponižována. Jediný co jí drží naživu je hlas její mrtvé kamarádky Lucie, která se jí snaží dodávat sílu. V přímém důsledku se Anna podá a začne násilí ignorovat. Tím pokročila do poslední etapy, kdy je odvezena na zdejší operační sál a zaživa stažena z kůže. Celý proces zázrakem přežije a opravdu dojde k tomu, že transcenduje a vidí posmrtný život. Poté k ní přijde vůdce společnosti, žena s černým turbanem, a zeptá se jí, co viděla. Pak přijíždí všichni ostatní členové a čekají až jim bude sděleno, co Anna viděla. Jediný, kdo ví něco o posmrtném životě je Anna, která přestala komunikovat, a žena s turbanem, která se krátce po Annině sdělení zastřelila. Na konci snímku se dozvídáme, že slovo "Martyr" neboli "Mučedník" vychází z řeckého slova "Marturos", což v překladu znamená svědek.

Mučedníci ( "Martyrs") je francouzský hororový film natočený v roce 2008. Jedná se o jeden z filmů, které byly dočasně cenzurovány kvůli brutalitě mediální komisí.

Martyrs is a 2008 horror film written and directed by Pascal Laugier and starring Morjana Alaoui and Mylène Jampanoï. It premiered at the 2008 Cannes Film Festival at the Marché du Film, and was released theatrically in France on 3 September 2008.  The film was controversial upon its release, receiving polarizing reviews from critics, and has been associated with the New French Extremity movement.


Standardizovaný čas.

Federální zákon ze sbírky zákonů (Code of Laws of the United States of America) č.15 § 260 definuje devět standardních časových pásem ve vztahu na UTC. Přitom vlastní území USA leží v šesti pásmech a tři pásma jsou učena pro území ležící mimo. Hranice pásem a určování sezónní změny času je v pravomoci ministerstva dopravy (Department of Transportation).

Hranice.

Hranice mezi pásmy obecně nesledují hranice států.

Sezónní změna času.

Zavedení sezónní změny času vychází ze zákona o energetické politice z r. 2005. Ten definuje tzv. čas šetřící denní světlo - "daylight saving time (DST)", ve kterém je čas posunut o jednu hodinu dopředu oproti standardnímu času příslušného pásma, a odpovídá tak našemu letnímu času. Přechod na tento čas nastává druhou březnovou neděli, kdy se ve 2 hod. posouvá čas o jednu hodinu dopředu, a končí první listopadovou neděli, kdy se ve 2 hod. posouvá čas o jednu hodinu zpět. Následující tabulka udává data dnů, kdy se mění čas: V souladu s americkým zákonodárstvím má každý stát právo rozhodnout, zda zavede na svém území sezónní změnu času. Sezónní změnu nezavedla Havaj a používá standardní čas HST po celý rok. Podobně nezavedla sezónní změnu času Arizona, nicméně zde je situace komplikována indiánskými rezervacemi, které mají přiznán jistý díl samostatnosti, takže Navahové na svém území sezónní změnu času zavedli, zatímco jiné indiánské národy ne.

Nestandardizovaný čas.

Ostrovy.

Některé menší odlehlé ostrovy leží mimo časové zóny definované zákonem. Tato území používají čas příslušný ideálnímu časovému pásmu odpovídajícímu jejich zeměpisné délce:

Národní čas.

Východní čas (EST) bývá užíván sdělovacími prostředky i jinými organizacemi jako národní čas pro celé Spojené státy. Sdělovací prostředky často informují o událostech po celých USA, jakoby nastaly ve východním pásmu, přestože se staly jinde. Televizní programy, a to především celostátní, se většinou vydávají ve východním čase. Podobně hlavní sportovní ligy určují hodinu utkání ve východním čase.  Na druhé straně železnice nemají jednotný železniční čas a užívají příslušný místní čas stejně tak jako letiště a ostatní veřejné dopravní prostředky.

Vysílací časy.

Americké vysílání na kontinentálním území je obecně rozděleno nejméně do dvou pásem: východní vysílá souběžně pro zóny EST a CST, a to v čase odpovídajícímu EST; západní, které je oproti němu posunuto o tři hodiny, což odpovídá pásmu PST. Někdy se přidává třetí pásmo, které je oproti východnímu, posunuto o jednu hodinu. To znamená, že oznámení "„dnes v 8“", nemusí odpovídat místnímu času.  Lokální stanice, stejně tak jako stanice na Aljašce a Havaji vysílají v příslušném místním čase.

Historie.

Před zavedením pásmového času se používal místní sluneční čas obvykle podle hodin na kostele nebo výkladní skříně místního hodináře. S rozvojem železnic byl 18. listopadu 1883 ve Spojených státech a Kanadě zaveden na železnici pásmový čas. Přestože toto opatření nebylo zpočátku vítáno, postupně se ujalo díky své zjevné praktičnosti při cestování. Čas nebyl standardizován zákonem až do 19. března 1918, kdy byl předepsán pásmový čas a zavedena sezónní změna času (DST). Federální regulace DST byla zrušena v r. 1919 a stala se místní záležitostí. Celostátně byl DST zaveden v období druhé světové války a po jejím ukončení se obnovil předchozí stav.  Kvůli nepřehlednosti začal být od r. 1966 sezónní čas regulován celostátně nejprve zavedením jednotných dat jeho počátku a ukončení. Také schvalování hranic mezi pásmy přešlo na federální úroveň. V následujících letech (1986 a 2005) se měnila data přechodu na DST a postupně se posouvaly hranice mezi jednotlivými pásmy, a to vesměs západním směrem.

Časová pásma ve Spojených státech amerických pokrývají délkový rozsah 113°17', což odpovídá časovému rozdílu nejvýchodnějšího a nejzápadnějšího cípu území Spojených států 7,55 hodin. Tento rozdíl je administrativně rozdělen do 6 časových zón. Sezónní změna času je zavedena na většině území.

Time in the United States, by law, is divided into nine standard time zones covering the states, territories and other US possessions, with most of the United States observing daylight saving time (DST) for approximately the spring, summer, and fall months. The time zone boundaries and DST observance are regulated by the Department of Transportation. Official and highly precise timekeeping services (clocks) are provided by two federal agencies: the National Institute of Standards and Technology (NIST) (an agency of the Department of Commerce); and the United States Naval Observatory (USNO). The clocks run by these services are kept synchronized with each other as well as with those of other international timekeeping organizations.  It is the combination of the time zone and daylight saving rules, along with the timekeeping services, which determines the legal civil time for any U.S. location at any moment.


Život.

Mursiové chovají dobytek a zároveň se zabývají pěstováním zemědělských plodin. Dobytek chovají především kvůli mléku, proto vypěstované plodiny tvoří více než polovinu jejich denní stravy. Nejvíce pěstují čirok, kukuřici, fazole a cizrnu, to především kvůli jejich energetické hodnotě a nízkým nárokům na vodu. Plodiny sklízejí dvakrát ročně. V jejich jídelníčku se objevují také nalezené rostliny, plody a kořínky.  Podle počtu dobytka se určuje postavení ve společnosti, každá významná událost je spojena s darováním dobytka, například žádost o ruku. Pasením dobytka se zabývají výhradně muži, ženy obstarávají sklizeň úrody, sběr kořínků a rostlin. K pastvě dobytka se využívají úrodné nížiny u řeky, ženy tráví většinu času hlavně ve vesnicích, které se nacházejí ve vyšších polohách, aby byly ochráněny před zákeřnou mouchou tse-tse. Děti začínají pomáhat rodičům přibližně v osmi letech, do té doby si celé dny hrají ve vesnicích.

Vzhled.

Muži kmene Mursi jsou jedni z nejobávanějších bojovníků. Vzhledem k častým krádežím dobytka a sporům s ostatními kmeny jsou stále vybaveni samopalem. Na těle si dělají různé zářezy a značky podle toho, kolik zvířat zabili. Někdo dokonce tvrdí, že zářezy na těle jsou počty zabitých lidí, to se však nepotvrdilo. Mursiové chodí nazí, celí pomalovaní bílou hlinkou. Z větší vzdálenosti mohou působit jako oblečení. S nabitým samopalem na zádech a častým nevlídným pohledem to vypadá opravdu strašlivě. Pro lidi z tohoto kmene je typické zabarvení bělma do žluta, není zjištěno, proč to tak je, ale dobře to doplňuje hrozivý vzhled.  Ženy tohoto kmene nejsou méně zajímavé než muži, jsou rozpoznatelné na první pohled. Stejně jako ženy z kmene Surma nosí velké labrety (hliněné nebo dřevěné talířky) vložené ve spodním rtu. Když dívka dospěje a dostane manžela (mezi 10. a 15. rokem), jsou jí vyraženy dva až čtyři přední zuby, její matka jí rozřízne kůži pod spodním rtem a je jí tam vložena dřevěná zátka. Když se ret zahojí, dívka si do něj postupně vkládá větší a větší talířek. Čím větší talířek žena má, tím je pro svého muže atraktivnější. Když její muž zemře, musí si ret uříznout a stane se tak neatraktivní. Labrety mohou mít v průměru až 12 centimetrů. Jednou z teorií, proč ženy nosí tyto talířky je, že byly dříve unášeny Araby a labrety ve rtech měly dívky zošklivit. Dnes jsou talířky pouze ozdobou a typickým znakem. Dalším doplňkem pro tyto ženy jsou menší labrety v uších, dvoubarevné korálkové nebo kovové náramky a jizvové tetování po celém těle. Tento druh zkrášlování je atraktivní pro více kmenů, nejlepšího efektu se dosáhne, když se do čerstvé rány nasype popel, jizva je poté výraznější a vystouplejší.

Obydlí.

Domy Mursiů mají kulatý půdorys, jsou vysoké přibližně dva metry a pokryté slámou. Aby se do domu dalo vstoupit, je nutné lézt po kolenou. Z dálky jejich obydlí vypadá jako hromada slámy. Vesnice jsou postaveny mezi stromy, které poskytují dostatečný stín při slunných dnech. Jednu osadu obývá 100 až 150 lidí.

Historie.

Mursiové se dělí do 18 klanů (rodin). Tyto klany nejsou soustředěny na jednom místě, ale jsou různě rozmístěny po celém území. Říká se, že každý klan pochází z jedné mužské linie různých spolumanželek jednoho muže, proto nemůže proběhnout sňatek v jednom klanu. Největšími klany jsou pravděpodobně Komorte, Bumai, Juhai a Garakuli. Klan Komorte je považován za šamanský. Šamané hrají důležitou roli v životech Mursiů, jsou mostem mezi Tumwi (bohem) a lidmi, umí léčit a pořádají veřejné rituály, například na ochranu dobytka nebo přivolání deště.

Současnost.

Budoucnost Mursiů a dalších kmenů žijících u řeky Omo je ohrožena kvůli výstavbě přehrady, která má být dokončena v roce 2014. I před začátkem stavby byla období sucha pro domorodé kmeny složitá, někdy voda nebyla vůbec a museli kopat hluboké jámy.  Dříve nebylo možné se k vesnicím Mursiů ani přiblížit, dnes už poznali výhodu přivýdělku a snaží se turisty co nejvíce zaujmout. Mursiové nemají turisty příliš v oblibě, proto k nim často agresivně přiběhnou hned po příjezdu k jejich vesnici. Aby si vydělali co nejvíce peněz, překřikují se a snaží se ukázat kreativní účesy, zdobení a prodat rozbité obří labrety. Udivení cestovatelé se vyděsí a po pár vyfocených nepodařených snímcích odjíždějí pryč. Všude pak vyprávějí, jak jsou Mursiové nebezpeční a agresivní. Od Mursiů je to velice chytré, natěšené turisty tímto odbudou a nemusejí jim ukazovat svou vesnici ani své zvyky. Měnou v Etiopii jsou birry, cena za fotografii jednoho člověka jsou jeden až dva birry, za důležitou osobu kmene, například náčelníka kmene, až dvacet birrů. Dříve se dalo platit korálky, bonbony nebo tabákem, v současnosti už to tak ale většinou nefunguje.  Ti, kterým se podařilo dostat do vesnice Mursiů a strávit s nimi nějaký čas, říkají, že jsou to pohostinní a přátelští lidé, kteří jsou rádi, když má někdo zájem o jejich kulturu a nepovažuje je pouze za atrakci jako opice v zoo.

Kmen Mursi je nejspíše nejnebezpečnějším a nejagresivnějším kmenem celé Afriky. Jeho návštěva byla především v minulosti velice riskantní, domorodci se samopaly na zádech nesnesli přítomnost cizinců ve své vesnici. Příslušníci tohoto kmene žijí v Etiopii, v Národním parku Mago nedaleko řeky Omo. Počet Mursiů se pohybuje kolem 3 000. Jsou to kočovníci živící se pastevectvím a zemědělstvím.

The Mursi (or Mun as they refer to themselves) are a Surmic pastoralist ethnic group in Ethiopia. They principally reside in the Debub Omo Zone of the Southern Nations, Nationalities, and People's Region, close to the border with South Sudan. According to the 2007 national census, there are 11,500 Mursi, 848 of whom live in urban areas; of the total number, 92.25% live in the Southern Nations, Nationalities, and People's Region (SNNPR).  Surrounded by mountains between the Omo River and its tributary the Mago, the home of the Mursi is one of the most isolated regions of the country. Their neighbors include the Aari, the Banna, the Bodi, the Karo, the Kwegu, the Nyangatom and the Suri. They are grouped together with the Me'en and Suri by the Ethiopian government under the name Surma.


Život.

Rozdělení činností v tomto kmeni je přibližně stejné jako všude jinde. Ženy se starají o děti, vaří a obdělávají pole. Muži mají za úkol obstarávání masa. Mladí chlapci se starají o dojení krav, když dospějí, hlídají stáda a dojení přenechávají mladším. Dívky tráví hodně času se svými matkami, učí se vařit a starat se o domácnost. Vzhledem k tomu, že obývají břehy Nilu, jedním zdrojem potravy jsou ryby, tento úkol mají na starosti muži. Oblíbenou potravou jsou obilné placky s fazolemi nebo kukuřicí. Všechny tyto plodiny Dinkové pěstují na svých polích.  Chlapci dostávají jména mužů, kteří se o ně starají (otec, strýc). Když dospějí, vyberou si ze svého stáda jednoho výjimečného vola a dají mu jméno podle jeho barvy. Toto jméno je zároveň druhým jménem chlapce, který vola pojmenoval. Dinkové mají hodně výrazů pro barvy, a proto se často nestává, že by měli dva lidé z jedné vesnice stejné jméno. Zajímavou výjimkou jsou dvojčata, pro která existují speciální jména (Bol, Ngor, Chan), takže kromě vlastního jména mají ještě druhé, stejné se svým dvojčetem.  Dobytek je pro Dinky velice podstatný, je jejich hlavním majetkem a chloubou. Snaží se, aby se jejich domácí zvířata měla co nejlépe, staví jim domy a dokonce je šlechtí, aby měli co největší rohy a vypadali majestátně. Slouží jako dar, platidlo, zdroj potravy a také jako oběti při nejrůznějších obřadech. Množství dobytka označuje postavení ve společnosti. Kromě velkého množství výrazů pro barvy, mají Dinkové také spoustu slov označujících různé druhy dobytka.

Vzhled.

Dinkové jsou považováni za nejčernější a především za nejvyšší národ světa. Jedním z typických znaků jsou výrazné zářezy v obličeji. Když dívka nebo chlapec dospěje, jsou jim jejich rodiči provedeny zářezy do tváří a čela, značí to dospělost a možnost vstoupit do manželství. Množství zářezů také ukazuje přibližný věk osoby. Dalším znakem jsou vyražené čtyři přední zuby, tento rituál je prováděn současně se zářezy do obličeje.  Tradičním oblečením pro dinské ženy je sukně z dobytčí kůže, svobodné dívky a děti chodí nahé. Muži se často zdobí korálkovými náramky a náhrdelníky, jinak jsou také nazí. Čím dál častěji je ale možné vidět tyto zemědělce v muslimském oblečení nebo „moderních“ oděvech. Muži si barví vlasy na červeno pomocí kravské moči, ženy si naopak vlasy holí do hladka, až na malý chomáč vlasů na temeni.

Obydlí.

Domy Dinků mají kruhovitý tvar a doškovou střechu. V okolí řek jsou stavěny na vyšších pahorcích nebo na trámech, aby byly ochráněny před záplavami v období dešťů. V nížinách nedaleko domů se nacházejí obdělávaná pole a pastviny pro dobytek. Dinkové staví i domy pro svá domácí zvířata.

Historie.

Podle pověsti byli první lidé stvoření bohem Nhialic. Bůh jim dal jména Garang a Abuk. Po nějaké době se dinskému Adamovi a Evě narodil syn Deng, ten je považován za otce všech Dinků.  Před příchodem Britů v 19. století nežili Dinkové ve vesnicích, jaké známe dnes. Vedli kočovný život. Cestovali se svými stády i několik dní, aby se dostali k další provizorní vesnici. Prázdná hliněná obydlí s doškovými střechami byla uspořádána tak, aby se nacházela v různých oblastech s dostatkem čerstvé potravy. Uvnitř mohly spát jen ženy a děti, muži spali venku pod přístřešky pro dobytek. Rodiny průběžně cestovaly mezi jednotlivými vesnicemi.  V roce 1983 se Dinkové a další obyvatelé Jižního Súdánu vzbouřili proti postupné islamizaci této země a vznikla občanská válka. Dne 15. listopadu 1991 došlo k události zvané Dinka Bor Masakr. Během dvou měsíců bylo vypáleno a zdevastováno mnoho vesnic. Zemřelo přibližně 2 000 nevinných lidí a několik tisíc lidí bylo zraněno. Dalších 25 000 lidí zemřelo na následky těžkého hladomoru.

Současnost.

Přestože v okolí dinských vesnic vznikla řada ropných vrtů, oproti jiným kmenům si Dinkové stále zachovávají své tradice a nepoznamenaný život. Území, které obývají, je rozděleno na jednotlivé části, při čemž každá část připadá jiné vesnici. Lidé z jednotlivých vesnic mohou lovit na svých pozemcích a obdělávat svá pole.

Dinkové jsou největší etnickou skupinou v Jižním Súdánu. Obývají oblast Bahr el Ghazal nedaleko Nilu, Jonglei, Kordofánu a horní část kolem Nilu. Řečí Dinků je jazyk dinka, ale většina z nich mluví také súdánskou arabštinou. Dinků by mělo být podle údajů z roku 2008 přibližně 4,5 milionu. Jsou to pastevci a zemědělci.

The Dinka people () are a Nilotic ethnic group native to South Sudan, but also having a sizable diaspora population. They mostly live along the Nile, from Mangalla to Renk, in regions of Bahr el Ghazal, Upper Nile (former two of three Southern Provinces in Sudan) and Abyei Area of the Ngok Dinka in South Sudan. The Dinka mainly live on traditional agriculture and pastoralism, relying on cattle husbandry as a cultural pride, not for commercial profit or for meat, but cultural demonstrations, rituals, marriages' dowries and milk feedings for all ages. The Dinka cultivate food crops and cash crops. The food crops are grains, mainly sorghum and millet. The cash crops include groundnuts, sesame and gum-arabic. Cattle are confined to riversides, the Sudd and grass areas during the dry season, but are taken to high grounds in order to avoid floods and water during the rainy season.  They number around 4.5 million people according to the 2008 Sudan census, constituting about 18% of the population of the entire country, and the largest ethnic tribe in South Sudan. Dinka, or as they refer to themselves, "Muonyjang" (singular) and "jieng" (plural), make up one of the branches of the River Lake Nilotes (mainly sedentary agripastoral peoples of the Nile Valley and African Great Lakes region who speak Nilotic languages, including the Nuer and Luo). Dinka are sometimes noted for their height. With the Tutsi of Rwanda, they are believed to be the tallest people in Africa. Roberts and Bainbridge reported the average height of in a sample of 52 Dinka Agaar and in 227 Dinka Ruweng measured in 1953–1954. However, it seems the stature of today's Dinka males is lower, possibly as a consequence of undernutrition and conflicts. An anthropometric survey of Dinka men, war refugees in Ethiopia, published in 1995 found a mean height of . Other studies of comparative historical height data and nutrition place the Dinka as the tallest people in the world.  The Dinka people have no centralised political authority, instead comprising many independent but interlinked clans. Some of those clans traditionally provide ritual chiefs, known as the "masters of the fishing spear" or" beny bith", who provide leadership for the entire people and appear to be at least in part hereditary.


Historie.

Příběh The Piano Guys se začíná psát u Paula Andersona, který vlastnil klavírní obchod v Saint George v Utahu. Setkal se s hudebníkem Jonem Schmidtem, kterého se zeptal, zda by s ním mohl hrát na nadcházejícím koncertu. O několik měsíců později začali Paul Anderson, Tel Stewart a Jon Schmidt natáčet videa. Tehdy začali The Piano Guys fungovat jako studio. V létě roku 2013 se od skupiny odpojil Tel Stewart, který předtím pomáhal s vytvářením videí. Po pěti letech nahrávání videí sklidili ze strany diváků na YouTube velký obdiv.

Členové.

Jon Schmidt.

Tento klavírista původem z Německa probudil své nadání k hudbě ve velmi mladém věku díky klavírním lekcím, ke kterým ho přiměli jeho rodiče. Své první skladby začal skládat již v jedenácti letech a velmi brzo také začal vyučovat hru na klavír. Kariéru hudebníka dělá od svých dvaceti let.

Steven Sharp Nelson.

V The Piano Guys přispívá hrou na cello, a to jak akustické, tak elektrické. Hudební vzdělání získal na univerzitě v Utahu, kde absolvoval roku 2002. Dnes nabízí i elektrická cella pod značkou Sharp Musical Instruments.

Paul Anderson.

Paul Anderson se se svou rodinou přestěhoval do Utahu ve dvanácti letech. Když dokončil střední školu, odjel do Seattlu, aby tam sloužil v Církvi Ježíše Krista Svatých posledních dnů. Zatímco zde sloužil, zalíbily se mu klávesy, u kterých zůstal. Paul tvrdí, že jeho netradiční vzdělání mu pomohlo uspět, protože se dříve vůbec neorientoval v ekonomice. Práci producenta a kameramana v The Piano Guys si podle svých slov velmi oblíbil a říká, že by byl šťastný, kdyby zde mohl pracovat věčně.

Bývalí členové.

Tel Stewart.

Tel Stewart se narodil a vyrůstal v Leeds v Utahu. Studoval mediální komunikaci s důrazem na digitální filmovou produkci a navštěvoval Dixie State College, studio pro natáčení videí pro zábavu či fotografování svateb. Byl to právě on, kdo přišel s nápadem klavírního zvedáku a po premiéře této filmové techniky v klipu ke Game Day začal spolupracovat na dalších videích s klavíry v přírodě. V létě roku 2013 se odpojil, aby, podle svých slov, "mohl zůstat kreativní".

Úspěchy.

Několik skupinových videí na YouTube má více než 15 milionů zhlédnutí. Dne 22. července 2013 měl jejich YouTube kanál více než 251 milionů zhlédnutí.

Nejznámější klipy.

Ve většině písní nahráli několik zvukových stop, které byly poté smíchány. Mají vyvolat dojem, že je ve videu mnoho nástrojů, ačkoli ve skutečnosti hrají jen dva lidé.

Michael meets Mozart.

"Michael Meets Mozart"  V tomto videu Jon a Steven hrají původní hip hop a klasický mash-up, který je zpestřen různými zvukovými efekty. Podle popisu videa byly všechny zvukové efekty vytvořeny pouze pomocí nástrojů uvedených ve videu (klavír, violoncello, bicí a basový buben) a z více než 100 nahraných skladeb. Tento klip je vysílán na YouTube od 17. května 2011 jako pocta W. A. Mozartovi a Michaeli Jacksonovi.

Cello song.

"Cello Song"  Tato skladba je přizpůsobením Bachovy suity pro sólové violoncello Prélude bez doprovodu. Zatímco původní předehra je pro sólové violoncello, Steven ji upravil pro 8 violoncell. Na YouTube bylo video nahráno 14. června 2011. V popisu Steven vysvětluje, že klip přejmenoval na "Cello Song", protože si lidé nepamatovali jeho původní jméno.

Moonlight.

"Moonlight"  V tomto videu hraje Steven Sharp Nelson soundtrack ke známému seriálu Moonlight. Na jednu část klipu použil elektrické violoncello, na druhou violoncello klasické. Tento klip byl na Youtube nahrán 14. července 2011.

Rock meets Rachmaninoff.

"Rock meets Rachmaninoff"  Toto video ukazuje, jak Jon Schmidt hraje moderní verzi Prelude Sergeje Rachmaninova. Podle popisu Jon psal tuhle písničku, když jeho syn založil svou první kapelu a zkoumal hudbu na YouTube. Na YouTube existují dvě verze této písně. Na rozdíl od ostatních klipů zde klavír zní mnohem hlasitěji než ostatní nástroje.

Cello wars.

"Cello Wars"  Steven hraje mistra Jedi a pána Sithu, který proti sobě přišel svést hudební boj na violoncella. Jedi a Sith k boji používají více než jen svá violoncella - sílu svých světelných mečů.

Peponi.

"Peponi"  Zde se The Piano Guys rozhodli vyzkoušet africké téma. Videoklip byl nahráván na vrcholu místního Red Stone Mountain nedaleko St. George Utah. Na přepravu posádky a klavíru bylo potřeba použít vrtulníky.

Beethoven's 5 secrets.

"Beethoven's 5 Secrets"  V roce 2012 americká Heritage Lyceum (filharmonie) a jeho ředitel Kayson Brown začali experimentovat s myšlenkou klipu na základě páté symfonie Beethovena. Orchestr zahrál "Tajemství Beethovenovy" s The Piano Guys na YouTube, kteří tímto získali 2 miliony zhlédnutí do 2 měsíců ode dne vydání klipu.

YouTube's "Most Up and Coming Channel".

V červnu 2011 se jejich kanál na YouTube ocitl na vzestupu díky dvěma videím - "Piráti z Karibiku" s Jarrod Radnich a "Michael Meets Mozart" s Jonem Schmidtem a Stevnem Sharp Nelsonem. Nejlepším klipem podle počtu zhlédnutí je klip Piráti z Karibiku. Tento klip představil jejich přítele, pianistu a skladatele Jarroda Radnicha, který ukazuje svůj výkon a kompoziční dovednosti na klavír. The Piano Guys natočili druhé video s Jarrodem Radnichnem a nahráli jej 7. června 2011. Radnich zahrál na téma Johna Williamse 'Harry Potter a kámen mudrců'. Tento klip dosáhl v prosinci 2012 více než 9 milionů zhlédnutí.

Alba.

Youtube Hits Vol. 1  Album vydali v prosinci 2011.  The Piano Guys  Album vydali v říjnu 2012.  The Piano Guys 2 Album bylo vydáno v květnu 2013.  Family Christmas  Album bylo vydáno v říjnu 2013.

The Piano Guys je americká hudební skupina. Tato skupina se proslavila především díky serveru YouTube, kde publikuje hlavně hudební klipy populárních písní (ztvárněné stylem mash-up).

The Piano Guys is an American musical group consisting of pianist Jon Schmidt, cellist Steven Sharp Nelson, videographer Paul Anderson, and music producer Al van der Beek. Originating in Utah, they gained popularity through YouTube, where in 2011 they began posting piano and cello compositions combining classical, pop, film score and original music, showcased through elaborate or cinematic videos. As of March 2020 the group had surpassed 2 billion views on their YouTube channel and had 6.7 million subscribers. Their first six major-label studio albums, "The Piano Guys", "The Piano Guys 2", "A Family Christmas", "Wonders", "Uncharted", and "Christmas Together" each reached number one on "Billboard" Classical Albums or New Age Albums charts.


EPPO kód.

OTIOSU

Synonyma patogena.

Vědecké názvy.

Podle EPPO a biolib.cz je pro patogena s označením "Otiorhynchus sulcatus" používáno více rozdílných názvů, například "Brachyrhinus sulcatus" nebo "Otiorhynchus sayi".

Zeměpisné rozšíření.

Evropa, Severní Amerika.

Hostitel.

(Rhododendron spp.), tis (Taxus spp.), růže (Rosa spp.) a mnoho dalších.

Příznaky.

Ohniskový žír v jehličí a příležitostní žír borky na mladých letorostech. Pokud dojde k ohlodání kroužku borky na bázi, dojde k vadnutí celého letorostu. Brouci vykusují na okrajích listů charakteristická, obloukovitá poškození. Mohou poškozovat i květy a stonky, které kroužkují. Velkým problémem jsou však jejich larvy, ožírající nejen jemné kořínky, ale i silné kořeny, a to až na dřevní část. V měkkých hlízách vyžírají otvory. Napadené rostliny, omezují růst, vadnou a odumírají. Nebezpečí představují především pro skleníkové substráty či krytokořennou sadbu.

Možnost záměny.

Poškození mrazem nebo sviluškou smrkovou.

Význam.

Okusování okrajů listů způsobovaná žeroucími dospělci jsou většinou jen kosmetická poškození. Ale škody na kořenech rostlin způsobované dlouho žijícími larvami jsou ve Velké Británii odhadovány ve výši 30 milionů liber ve formě každoročních ztrát u okrasných rostlin. Žír larev na kořenech může vést k odumírání rostlin.

Biologie.

Brouci se líhnou v květnu a červnu. Během noci okusují nadzemní části rostlin, zejména listy. Během dne jsou zpravidla v různých úkrytech, čímž unikají pozornosti. Někteří brouci žijí 2 a i více let.

Ochrana rostlin.

Dospělci jsou aktivní po setmění Lze je z rostlin sbírat večer. Snáze je lze najít, jestliže je jim poskytnut vhodný úkryt před denním světlem, např. prkna na zemi.

Biologický boj.

V boji proti larvám se osvědčují užitečná dravá háďátka. Jakmile teplota půdy dosáhne 12 °C lze háďátka přidat do konve s vodou a provést zálivku. Ošetření by se mělo provádět na jaře a na podzim a následující rok by měl být postup zopakován. Úspěch s hlísticemi jako činiteli biologické ochrany je omezován teplotou. Některé druhy hlístic vyžadují k tomu, aby byly aktivní, aspoň 14 °C – tj. teplotu vyšší, než je vyžadována larvami škůdců. Ale jsou vyvíjeny nové kmeny hlístic, které fungují i při nižších teplotách.

Prevence.

Hlavní dostupné chemické přípravky proti lalokonosci, které zabraňují zamoření larvami, jsou granulované přípravky míchané do kompostu před sázením do nádob. Mohou být používány v každém stadiu až do konečného sázení do nádob a poskytují ochranu až na dva roky. Nezaručují úplnou ochranu, například v případě, kdy jsou při hrnkování použity neošetřené příměsi do ošetřených substrátů, protože larvy mohou přežívat okolo kořenů.

Chemická ochrana.

Jinou možností ochrany je použití dostupných insekticidních přípravků například Decis Flow 2,5 nebo Zolone 35 EC. Chemickou variantou ochrany je také použití přípravku Dursban. Jde o sypký prostředek, který se nasype kolem kořenových krčků rostlin a lehce přihrne půdou. Dalšími použitelnými přípravky jsou Mospilan nebo Karate.

Lalokonosec rýhovaný ("Otiorhynchus sulcatus") je brouk z čeledě nosatcovití "Curculionidae". Způsobuje poškození celé škály rostlinných druhů okusem a na kořenech rostlin působí vážné škody jeho larvy.

Black vine weevil ("Otiorhynchus sulcatus") is an insect native to Europe but common in North America as well. It is a pest of many garden plants.