Útok v Carcassonne.

Krátce před desátou hodinou v pátek 23. března 2018 Redouane Lakdim, ozbrojený jednoruční pistolí, zastavil auto na předměstí města. Oba dva cestující postřelil, spolucestující okamžitě zemřel, řidič byl vážně zraněn. Zdálo se, že poblíž vojenských kasáren vyčká na vojáky, ale zamířil k policejním kasárnám, kde zaútočil na čtyři policisty běžící zpět ke kasárnám střelnou zbraní. Jeden z policistů byl zraněn, kulka o malý kousek minula srdce. Lakdim poté z místa zmizel a odjel do pět kilometrů vzdáleného Trèbesu.

Rukojmí.

Okolo 11 hodin Lakdim vstoupil do supermarketu Système U ozbrojen jednoruční pistolí a nožem. Uvnitř bylo okolo 50 lidí. Křičel "Allahu akbar" a prohlásil se vojákem Islámského státu. Zastřelil dva civilisty, další unesl jako rukojmí a všem ostatním nařídil lehnout si na zem. Téměř všem se podařilo ze supermarketu utéci, někteří se ukryli v lednici. Na místo téměř okamžitě přijely stovky příslušníků policie a četnictva, oblast uzavřeli a pomohli s evakuací zbytku lidí. Nalezli Lakdima držícího několik rukojmí a ženu, kterou použil jako lidský štít. Okolo 12:20 hodin se jednotka GIGN shromáždila poblíž supermarketu, na místo dorazil také ministr vnitra Gérard Collomb. Lakdim požadoval propuštění Salaha Abdeslama, islamistu obviněného z účasti na teroristických útoků v Paříži z listopadu 2015. Policie dovnitř předvedla Lakdimovu matku a dvě sestry kvůli vyjednávání, které neskončilo úspěšně.  Příslušník četnictva Arnaud Beltrame se nabídl, že se za zadrženou ženu vymění. Beltrame si nechal zapnutý telefon, aby policie venku mohla slyšet, co se děje vevnitř. Po následujících třech hodinách Lakdim vystřelil, o čemž se policie dozvěděla právě díky zapnutému telefonu. Jako reakci na výstřel GIGN okamžitě (14:40) na supermarket zaútočila a o dvě minuty později Lakdima zabila. Dva z příslušníků GIGN byli zraněni. Krátce poté do budovy vešli policejní psi a dorazila záchranná služba. Beltrame byl veleben za jeho hrdinský čin, ale později na následky zranění zemřel. Pitva odhalila, že Beltrame zemřel na následky smrtelných bodných ran do jeho hrdla.

Útočník.

Útočník byl identifikován jako Redouane Lakdim, muž dlouhodobě žijící ve francouzském městě Carcassonne původem z Maroka spolu s jeho rodiči a sestrami. Už dvakrát byl uznán vinným z menších trestných činů a v roce 2016 si jeden měsíc ve vězení odseděl. Byl velmi aktivní na profilech na sociálních sítích novodobého islámského směru Salafíja a od roku 2014 byl na seznamu možných islámských extremistů. Pro svůj radikalismus a blízkost k hnutí Salafíja byl pod policejním dohledem, ale nebyly nalezeny známky, že by mohl udělat obdobný útok. Po jeho smrti v Trèbesu policie navštívila jeho dům a vyslechla jeho příbuzné a přátele. Jeden z nich ho popsal jako příjemného mladého muže. Ministr vnitra Gérard Collomb si myslí, že jednal sám.

Dne 23. března 2018 se v jižní Francii ve městech Carcassonne a Trèbes odehrál teroristický útok. V Carcassonnu pětadvacetiletý Redouane Lakdim francouzsko-marockého původu střelil dva cestující v automobilu, čímž zabil spolucestujícího a vážně zranil řidiče. Automobil následně unesl. Následně zahájil palbu na čtyři běhající policisty, jednoho přitom zranil. Lakdim jel do nedalekého Trèbesu, kde zaútočil na supermarket Système U, kde zabil dva civilisty, další zranil a unesl minimálně jednoho rukojmího. Přísahal věrnost Islámskému státu a požadoval propuštění Salaha Abdeslama, islamistu obviněného z účasti na teroristických útoků v Paříži z listopadu 2015. Četník Arnaud Beltrame se nabídl, že se vymění za ženu, kterou Lakdim držel jako rukojmí. Lakdim souhlasil. Po třech hodinách ale Lakdim střelnou zbraní Beltrameho zranil a následně na následky zranění zemřel. Beltrameho prohlásil prezident Francie Emmanuel Macron za hrdinu. Policejní taktická jednotka následně na budovu, kde byl Lakdim, zaútočila a Lakdima zabila.  Francouzský prezident Emmanuel Macron útok nazval aktem islámského terorismu.

On 23 March 2018, there was a series of Islamist terrorist attacks in the towns of Carcassonne and Trèbes in southern France. Redouane Lakdim, a 25-year-old French-Moroccan (born 11 April 1992 in Taza, Morocco), shot the two occupants of a car in Carcassonne, killing the passenger and hijacking it. He then opened fire on four police officers, seriously wounding one. Lakdim drove to nearby Trèbes, where he stormed a Super U supermarket, killing two civilians, wounding others, and taking at least one hostage. He swore allegiance to the Islamic State and demanded the release of Salah Abdeslam, the only surviving suspect of the November 2015 Paris attacks.  A senior gendarmerie officer, Lieutenant Colonel Arnaud Beltrame, voluntarily swapped places with a hostage. After a three-hour stand-off, Lakdim shot and fatally stabbed Beltrame. A police tactical unit immediately stormed the building and killed Lakdim. He was named a "soldier of the Islamic State" by the Amaq News Agency, and the President of France called the attacks an act of Islamist terrorism. Five people were killed in the attacks, including the perpetrator, and fifteen were wounded.


Okolnosti a vyšetřování požáru.

V kinosále plném dětí byly uzamčeny nouzové východy. Volný tak byl jen jeden východ, který v nastalém zmatku mnozí lidé nenašli. Vyděšené děti volaly svým příbuzným a loučily se s nimi. Někteří lidé skákali i z oken. Jedenáctiletý Sergej Moskalenko po skoku ze čtvrtého patra, kde se nachází několik kinosálů a herní zóna pro děti, upadl do komatu. V nákupním centru také nebyl slyšet nouzový alarm, a to proto, že buď vůbec nebyl nainstalován nebo proto, že byl záhy po vypuknutí požáru vypnut pracovníkem ostrahy.  V souvislosti s vyšetřováním příčin požáru zadržela policie technického ředitele vyhořelého nákupního centra, nájemce prostor, kde požár pravděpodobně vznikl, dva zaměstnance z hasičské služby centra a další osoby. Policie zjistila, že v centru nefungoval správně automatický hasicí systém. Požární alarm podle vyšetřování vypnul jeden z členů ostrahy. Vlastní příčina požáru nebyla ke konci března ještě definitivně stanovena, ale vyšetřovatelé měli za nejpravděpodobnější možnost elektrického zkratu. Pozdějším šetřením byla oficiální příčinou stanovena závada na elektroinstalaci. Voda z tajícího sněhu na střeše budovy pronikala do svítidla, umístěného nad suchým dětským bazénkem s plastovými a pěnovými hračkami. Oficiální verze dále uvádějí, že poté došlo ke zkratu ve svítidle, z neznámého důvodu nereagovaly jističe v okruhové rozvodnici a posléze odkapávající plast z tavícího se difuzoru svítidla zapálil předměty v bazénku.  Nicméně, pojem "zkrat" je v takových případech velmi zavádějící, v této situaci jistič zkratovaný okruh okamžitě odpojí. K tomu také, viz záznam z kamer, došlo - pochopitelně až chvíli po vzniku požáru, vlivem destrukce izolace a následném zkratu přívodního vedení, či přímo svítidel. Mohlo by způsobit dlouhodobější zatékání postupnou oxidaci svorek, tudíž zvýšení přechodového odporu a následné zahřívání spojů, což běžné jističe nezaregistrují. To by se však projevovalo dlouhodobým pomrkáváním řady svítidel a několik desítek minut silným zápachem i viditelným dýmem před vznikem požáru. Mohla by tedy spíše být příčinou porucha LED zdroje ve svítidle a následné ohřátí LED zvýšeným proudem, či vznícení samotného driveru.  Systém klimatizace neustále pracoval v běžném provozním režimu, nezahájil odsávání kouře na základě povelu z EPS. Napomohl tak velmi rychlému rozšíření kouře, jedovatých zplodin a samotného požáru. Automatické spuštění stabilního hasicího zařízení nebylo zahájeno, jelikož v něm nebyla přítomna voda z důvodu častého zamrzání. Zřejmě dřívější plané poplachy způsobily, že pracovník ostrahy vypnul akustickou signalizaci požáru. Kouř záhy zaplnil většinu přístupových komunikací kinosálů a uvěznil zde diváky. Jedna z osob zde znemožnila otevření dveří, aby se v nastálé panice tudy nepokuoušeli lidé uniknout - vběhli by ještě do většího nebezpečí. Největší počet osob, zejména dětí, zde čekal na příchod hasičů, avšak jedovaté zplodiny a následný požár se do sálu bohužel dostaly mnohem dříve.  Hmotná škoda způsobená požárem nákupního centra Zimní višeň je odhadována na 4 miliardy rublů, tj. asi 1,55 miliardy Kč.

Následky požáru.

V důsledku požáru začala probíhat od začátku dubna 2018 akce, při níž ruští hasiči nacvičovali evakuaci lidí v obchodních centrech se zaměřením na kinosály. K 23. dubna bylo zkontrolováno 38 tisíc objektů po celém Rusku a v každém druhém byly nalezeny závady, kterých bylo napočítáno na 140 tisíc.

Reakce na neštěstí.

Reakce veřejnosti a představitelů v Rusku.

Do ulic v Kemerovu vyšlo po tragickém požáru několik tisíc demonstrantů, kteří požadovali odstoupení dlouholetého gubernátora Kemerovské oblasti Amana Tulejeva a starosty Kemerova Ilji Seredjuka. Tulejev oznámil 1. dubna v dopisu prezidentu Vladimiru Putinovi, že ze své funkce odstupuje, protože to neštěstí je pro něj „těžkým břemenem“. Jeho rezignaci Putin přijal.  Prezident Putin přiletěl do Kemerova dne 27. března 2018, setkal se s občany města a položil kytici květin u místa neštěstí. Na den 28. března 2018 vyhlásil státní smutek pro celou zemi.

Reakce zahraničních představitelů.

Z celého světa přicházely brzy po neštěstí projevy soustrasti od vedoucích politiků. Lítost nad neštěstím vyjádřily hlavy států SNS: prezident Ázerbájdžánu Ilham Alijev, prezident Arménie Serž Sarkisjan, prezident Běloruska Alexandr Lukašenko, prezident Kazachstánu Nursultan Nazarbajev, kyrgyzský prezident Sooronbay Jeenbekov, prezident Moldavska Igor Dodon, prezident Tádžikistánu Emómalí-ji Rahmón a prezident Uzbekistánu Šavkat Mirzijojev. Alexander Lukašenko také na znamení smutku a solidarity s Ruskem nařídil, aby byly spuštěny státní vlajky a zrušen zábavní program ve vysíláni televize.  Generální tajemník Rady Evropy Thorbjørn Jagland poslal prezidentu Ruska Putinovi kondolenční dopis. Z vůdčích představitelů zemí Evropské unie vyjádřili soustrast prezident České republiky Miloš Zeman, rakouský kancléř Sebastian Kurz, kancléřka Spolkové republiky Německo Angela Merkelová, prezident Řecka Prokopis Pavlopulos, předseda vlády Bulharska Bojko Borisov, prezidentka Litvy Dalia Grybauskaitė, prezidentka Estonska Kersti Kaljulaid, prezident Finska Sauli Niinistö a prezident Polska Andrzej Duda. S prohlášením soustrasti vystoupily také francouzská a izraelská velvyslanectví v Moskvě. Soustrast příbuzným vyjádřila předsedkyně vlády Velké Británie Theresa Mayová.  Zástupce Spojených států projevil jménem amerického národa lítost během telefonického rozhovoru z Bílého domu o vyhoštění 60 ruských diplomatů v souvislosti s kauzou Skripalových. Soustrast vyslovil rovněž americký velvyslanec v Rusku John Huntsman. Hlubokou soustrast v souvislosti s tragédií vyslovili také papež František, egyptské ministerstvo zahraničních věcí, prezident Brazílie Michel Temer, prezident Turecka Recep Tayyip Erdoğan, emír Kuvajtu Sabah al-Ahmad as-Sabah a emír Kataru Tamím ibn Hamad Al Sání.  Za Ukrajinu kondolovali prezident Petro Porošenko, předseda vlády Volodymyr Hrojsman a ministr zahraničních věcí Pavlo Klimkin. Dále se s projevy soustrasti připojili prezident Srbska Aleksandar Vučić, Eurasijská ekonomická komise a prezident Čínské lidové republiky Si Ťin-pching.

Dne 25. března 2018 v 17 hodin místního času došlo k požáru nákupního centra Zimní višeň v Kemerovu na Sibiři v Ruské federaci, během kterého zemřelo nejméně 64 lidí, z toho 41 dětí. Kromě toho uhynulo asi 200 zvířat v zookoutku.

On 25 March 2018 at 16:00 local time (9:00 UTC), a fire that engulfed the Winter Cherry shopping mall and entertainment complex in Kemerovo, Russia. It killed at least 60 people (more than half of which children) according to official statements. The blaze started somewhere on the top floor of the four-story complex, and people were seen jumping from windows to escape it. 100 people were evacuated, and another 20 were rescued. Others claim the number of people killed in fire is being covered up, and that the real figure runs into the hundreds. According to the Russian authorities the source of these rumors was a Ukrainian prankster who called the morgue posing as an emergency services officer.


Výroba.

Kyselina trifluormethansulfonová se průmyslově vyrábí elektrochemickou fluorací kyseliny methansulfonové:  a následnou hydrolýzou vzniklého CFSOF. Dalším možným způsobem je oxidace trifluormethylsulfenylchloridu:  Kyselina vzniklá jedním z těchto způsobů se poté přečišťuje převedením na anhydrid, destilací a opětovnou přeměnou anhydridu na kyselinu.

Historický způsob výroby.

Kyselina trifluormethansulfonová byla poprvé syntetizována Robertem Haszeldinem a J.M. Kiddem v roce 1954, a to následující reakcí:

Použití a reakce.

Jako kyselina.

V laboratoři se využívá skutečnosti, že TfOH je dobrým protonačním činidlem, jelikož její konjugovaná zásada není nukleofilní. Také se používá při nevodných acidobazických titracích, protože se chová jako silná kyselina v mnoha rozpouštědlech (například acetonitrilu, kyselině octové atd.), v nichž jsou běžné minerální kyseliny (jako například HCl a HSO) pouze středně silné nebo slabé.  Vzhledem k hodnotě "K" (disociační konstanty) 5×10, p"K" = −14,7±2,0, se tato kyselina řadí mezi superkyseliny. Má řadu užitečných vlastností jako jsou značná chemická a teplotní stabilita. Jak samotná kyselina, tak i její konjugovaná zásada CFSO, známá jako triflát, jsou odolné vůči oxidačním a redoxním reakcím, zatímco má většina silných kyselin, jako kyselina chlorečná a kyselina dusičná, oxidující účinky. Rovněž nezpůsobuje sulfonaci substrátů, což může být problém při použití kyseliny sírové, fluorsírové či chlorsulfonové. Níže je uvedena typická sulfonace, která u HOTf "neprobíhá":  Výpary kyseliny trifluormethansulfonové na vlhkém vzduchu vytvářejí stabilní pevný monohydrát, CFSOH·HO, jehož teplota tání činí 34 °C.

Tvorba solí a komplexů.

Triflátový ligand je, v souladu se svou nízkou zásaditostí, nestabilní. Kyselina trifluormethansulfonová reaguje exotermně s uhličitany, hydroxidy a oxidy kovů. Příkladem může být příprava Cu(OTf).  Chloridové ligandy se dají převést na odpovídající trifláty:  Tato přeměna probíhá v čisté HOTf při 100 °C a je následována vysrážením soli po přídavku etheru.

V organické chemii.

Kyselina trifluormethansulfonová reaguje s acylhalogenidy za vzniku smíšených triflátových anhydridů, které jsou silnými acylačními činidly, používanými například při Friedel-Craftsově acylaci:  HOTf katalyzuje reakci aromatických sloučenin se sulfonylchloridy, pravděpodobně přes meziprodukt v podobě smíšeného anhydridu se sulfonovou kyselinou.  Kyselina trifluormethansulfonová podporuje další podobné reakce, například krakování alkanů a alkylaci alkenů, které jsou důležité v petrochemickém průmyslu. Katalyzátory tvořené deriváty kyseliny trifluormethansulfonové jsou velmi účinné při izomerizaci nerozvětvených či málo rozvětvených řetězců uhlovodíků, čímž se zvyšuje oktanové číslo příslušného paliva.  Kyselina trifluormethansulfonová exotermně reaguje s alkoholy za vzniku etherů a alkenů.

Ostatní.

Dehydratací TfOH vznikne její anhydrid, triflylanhydrid (CFSO)O.

Bezpečnost.

Kyselina trifluormethansulfonová je jednou z nejsilnějších známých kyselin. Dotyk s kůží může způsobit vážná poranění s opožděným poškozením tkáně. Vdechnutí výparů této kyseliny způsobuje křeče, záněty a otoky.  Přidání TfOH do polárních rozpouštědel může být až nebezpečně exotermní.

Kyselina trifluormethansulfonová (zkráceně TFMS, TFSA, HOTf nebo TfOH) je sulfonová kyselina, fluorderivát kyseliny methansulfonové. Patří k nejsilnějším známým kyselinám. Tato kyselina se nejčastěji používá ve výzkumu jako katalyzátor esterifikace. Jedná se o hygroskopickou bezbarvou kapalinu rozpustnou v polárních rozpouštědlech.

Triflic acid, is the short name for trifluoromethanesulfonic acid, TFMS, TFSA, HOTf or TfOH, is a sulfonic acid with the chemical formula CFSOH. It is one of the strongest acids. Triflic acid is mainly used in research as a catalyst for esterification. It is a hygroscopic, colorless, slightly viscous liquid and is soluble in polar solvents.


Dějiny.

Klášter sv. Petra v Salcburku byl založen, respektive obnoven, svatým Rupertem kolem roku 696 k podnikání misií do oblasti jihovýchodních Alp. Nálezy zbytků zdiva pod oltářem dnešního klášterního kostela, které se datují do 5. století, dokládají, že již v dobách sv. Severina v těchto místech stávala románská církevní stavba. Tu zřejmě vybudovala malá skupina mnichů, a která později byla Rupertem obnovena a rozšířena. Do roku 987 byl úřad biskupa spojen s opatským V personální unii, přesto zůstal klášter sv. Petra i po oddělení obou úřadů sídlem salcburského arcibiskupa až do roku 1110.  Ve středověku byl klášter svatého Petra byl znám především díky své vynikající písařské škole. Byl také mateřským klášterem dceřiného kláštera benediktinského opatství Admont ve Štýrsku. Roku 1074 bylo vysláno 12 mnichů od sv. Petra do Admontu, aby zde zavedli řádový život. V 15. století se klášter připojil k melské reformě. Roku 1622 založil arcibiskup Paris z Lodronu benediktinskou univerzitu v Salcburku, která byla těsně spojená s klášterem až do jejího zrušení v roce 1810. Opat Petra Klotze usiloval o znovuotevření katolické univerzity. V roce 1926 se mu podařilo založit "Kollegium sv. Benedikta", což později vedlo ke znovuzaložení Salcburské univerzity, roku 1962 uzavřena. Roku 1927 byl klášter sv. Petra povýšen na arciopatství. V době druhé světové války byli mniši vyhnáni, ale klášter nebyl zrušen a po skončení války se mniši do klášter vrátili. Naposledy vedl krátce klášter arciopat Bruno Becker (2009–10) a od dubna 2010 do dubna 2013 P. Benedikt Röck OSB jako administrátor.  30. ledna 2013 si konvent kláštera zvolil převora Korbiniana Birnbachera za nového arciopata. 21. dubna 2013 byl v klášterním kostele benedikován z rukou salcburského arcibiskupa.  V březnu 2018 měl klášter 21 mnichů.

Hudba v klášteře sv. Petra.

Klášter sv. Petra je odedávna znám svou hudební a kulturní činností. Byly zde provedeny především skladby Michaela Haydna, W. A. Mozarta a dalších skladatelů té doby. Mozartova Velká mše c moll zde zřejmě měla svou premiéru 26. října 1783 a sopránové sólo zpívala paní Constanze Mozartová.

Hudební archiv.

Díky bohatým kontaktům s významnými salcburskými hudebníky jsou v opatství sv. Petra uloženy některé autografy skladeb Johanna Ernsta Eberlina, Antona Cajetana Adlgassera, Leopolda a Wolfganga Amadea Mozartů, Johanna Michaela Haydna, Sigismunda von Neukomm, Čecha Roberta Führera či Karla Santnera.

Klášter svatého Petra či též arciopatství svatého Petra v Salcburku ( "Stift Sankt Peter", nebo "Erzabtei St. Peter", "Archiabbatia sancti Petri Salisburgensis"), je nejstarší dosud funkční klášter v německy mluvících zemích. Zdejší mniši žijí podle řehole svatého Benedikta. Klášter se nachází v salcburském Starém Městě.

St Peter's Abbey (), or St Peter's Archabbey (German: "Erzabtei Sankt Peter", ), is a Benedictine monastery and former cathedral in the Austrian city of Salzburg. It is considered one of the oldest monasteries in the German-speaking area, and in fact the oldest with a continuous history since its foundation in 696.


Historie.

První verze RETScreen byla vydána dne 30. dubna 1998. RETScreen verze 4 byla uvedena 11. prosince 2007 na Bali v Indonésii kanadským ministrem životního prostředí. Verze RETScreen Plus byla vydána v roce 2011. Sada RETScreen Suite (integrace RETScreen 4 a RETScreen Plus a mnoho dalších vylepšení) byla vydána v roce 2012. Verze RETScreen Expert byla vydána pro veřejnost 19. září 2016.

Požadavky programu.

Program vyžaduje systém Microsoft® Windows 7 SP1, Windows 8.1 nebo Windows 10; a Microsoft® .NET Framework 4.7 nebo vyšší. V případě požadavku na provoz programu na počítačích Apple Macintosh, je nutné využít některý z virtualizačních nástrojů jako jsou Parallels Desktop, VirtualBox, nebo VMware Fusion pro systém MacOS X.

Partneři.

RETScreen je řízen pod vedením a trvalou finanční podporou Výzkumného střediska přírodních zdrojů Kanady CanmetENERGY, který je útvarem kanadské vlády. Hlavní tým využívá spolupráci s řadou dalších vládních a mezinárodních organizací, technickou podporu rozsáhlé sítě odborníků z průmyslu, vlády a akademické obce. Mezi hlavní partnery patří NASA Výzkumné středisko Langley, Obnovitelná energie a partnerství energetické účinnosti (REEEP), Ontarijský Provozovatel nezávislé elektrizační soustavy (IESO), UNEP energetický blok divize Technologie, průmysl a ekonomika, Globální zařízení pro životní prostředí (GEF), fond Světové banky Prototype Carbon Fund, a iniciativa udržitelné energie na Universitě York.

Příklady použití.

V únoru 2018 měl software RETScreen více než 575 000 uživatelů v každé zemi a teritoriu.  Nezávislá studie o dopadu odhadla, že do roku 2013 přineslo použití softwaru RETScreen celosvětově více než 8 miliard USD úspor nákladů v uživatelských transakcích, 20 MT snižování emisí skleníkových plynů ročně a umožnilo kapacitu nejméně 24 GW instalovaných čistých zdrojů energie.  RETScreen je široce používán pro usnadnění a implementaci projektů čisté energie. RETScreen byl například použit:  Rozsáhlý výběr článků popisujících podrobně, jak byl software RETScreen použit v různých souvislostech, je k dispozici na stránce RETScreen na LinkedIn.  RETScreen slouží také jako výukový a výzkumný nástroj pro více než 1 100 vysokých škol a univerzitami na celém světě a je často citován v akademické literatuře. Příklady použití RETScreen v akademickém prostředí lze nalézt v kapitolách „Publikace a zprávy“ a „Univerzitní a vysokoškolské kurzy“ newsletteru RETScreen, který je přístupný prostřednictvím uživatelského manuálu ve staženém softwaru.  Použití RETScreen je nařízeno nebo doporučeno motivačními programy čisté energie na všech vládních úrovních po celém světě včetně UNFCCC a EU; Kanady, Nového Zélandu a Spojeného království; mnoha amerických států a kanadských provincií, měst a obcí a podnicích veřejných služeb. Národní a regionální vzdělávací workshopy RETScreen byly zavedeny na oficiální žádost vlády Chile, Saúdské Arábie, a 15 zemí v západní a střední Africe, a latinskoamerické energetické organizace (OLADE).

Ocenění a uznání.

V roce 2010 byla RETScreen International udělena cena Public Service Award of Excellence, což je nejvyšší ocenění, které kanadská vláda uděluje svým státním úředníkům.  Software RETScreen a tým RETScreen byli nominováni a obdrželi řadu dalších prestižních ocenění včetně Ernst & Young/Euromoney Global Renewable Energy Award, Energy Globe (Národní ocenění pro Kanadu) a GTEC Distinction Award Medal.

Recenze.

Posudek Mezinárodní energetické agentury vypracovaný na beta verzi popsal hydro-energetickou část softwaru jako „velmi působivou“. Evropská agentura pro životní prostředí vyhlásila RETScreen za „mimořádně užitečný nástroj.“ RETScreen byl také nazván „jedním z mála softwarových nástrojů a zdaleka nejlepší dostupný nástroj k hodnocení ekonomiky obnovitelných energetických zařízení“ a „nástroj k posílení...soudržnosti trhu“ pro čistou energii na celém světě.

Softwarový nástroj efektivního hospodaření s čistou energií RETScreen (obvykle zkráceno na RETScreen) je softwarový balík vyvinutý vládou Kanady. Software RETScreen Expert byl slavnostně uveden na konferenci Čistá energie na úrovni ministrů, která se konala v roce 2016 v San Franciscu. Software je dostupný v 36 jazycích, včetně češtiny.  RETScreen Expert je aktuální verze softwaru, která byla vydána pro veřejnost 19. září 2016. Software umožňuje komplexní identifikaci, posouzení a optimalizaci technické a finanční životaschopnosti potenciálních projektů obnovitelné energie a jejich energetické účinnosti; měření a ověřování skutečného výkonu zařízení a identifikaci úspor energie/výrobních příležitostí. Režim „Viewer“ v modulu RETScreen Expert je zdarma a umožňuje přístup ke všem funkcím softwaru. Na rozdíl od dřívějších verzí RETScreen je však nyní k dispozici na základě ročního předplatného nový „Profesionální režim“ (který umožňuje uživatelům ukládat, tisknout atd.).  Sada RETScreen Suite obsahující RETScreen 4 a RETScreen Plus je předchozí verze softwaru RETScreen. RETScreen Suite zahrnuje kogeneraci tepla a elektřiny a analýzu možností ostrovních systémů (off-grid).  Na rozdíl od sady RETScreen Suite je RETScreen Expert jediná integrovaná softwarová platforma. Využívá podrobné a komplexní archetypy pro posuzování projektů a zahrnuje schopnost analýzy portfolia. RETScreen Expert integruje několik databází na pomoc uživateli, včetně globální databáze klimatických podmínek získané z více než 6 700 pozemních stanic a satelitních dat NASA; srovnávací databázi; nákladovou databázi; projektovou databázi; hydrologickou databázi a databázi produktů. Software obsahuje rozsáhlé integrované výukové materiály, včetně elektronické učebnice.

The RETScreen Clean Energy Management Software (usually shortened to RETScreen Expert) is a software package developed by the Government of Canada. RETScreen Expert was highlighted at the 2016 Clean Energy Ministerial held in San Francisco. The Government of Canada's Treasury Board Secretariat uses RETScreen Expert as its greenhouse gas reporting tool for all federal departments and agencies required to report emissions.  RETScreen Expert is the current version of the software and was released to the public on September 19, 2016. The software allows for the comprehensive identification, assessment and optimization of the technical and financial viability of potential renewable energy, energy efficiency and cogeneration projects; the measurement and verification of the actual performance of facilities; the identification of energy savings/production opportunities; and portfolio management of multiple facilities. "Viewer mode" in RETScreen Expert is free and permits access to most of the functionality of the software. Unlike past versions of RETScreen, however, a new "Professional mode" (which allows users to save and print, as well as to access premium features) is now available on an annual subscription basis.  RETScreen Suite, comprising RETScreen 4 and RETScreen Plus, is the previous version of the RETScreen software. RETScreen Suite includes off-grid analysis capabilities.  Unlike RETScreen Suite, RETScreen Expert is one integrated software platform; utilizes detailed and comprehensive archetypes for assessing projects; and includes portfolio analysis capability. RETScreen Expert integrates a number of databases to assist the user, including a global database of climatic conditions obtained from 6,700 ground-based stations and NASA satellite data; benchmark database; cost database; project database; hydrology database and product database. The software contains extensive integrated training material, including an electronic textbook.


Rozšíření.

Rostlina pochází ze severovýchodní Asie, z japonských ostrovů Hokkaidó a Honšú, Korejského poloostrova, severovýchodních oblastí Číny a ruského Dálného východu (Kamčatka, Sachalin, Kurilské ostrovy), kde většinou roste v úzkém pobřežním pásu nebo kolem větších řek.  Lidmi byla rozšířena, mimo nejjižnějších oblastí, skoro po celé Evropě, do jižních oblastí Kanady a hlavně na východ a jihovýchod Spojených států.

Ekologie.

Dobře roste na pastvinách i na písčité, kamenité a málo úrodné půdě, je odolná vůči suchu i znečištění vzduchu. Toleruje letní vedra i zimní mrazy, když je během růstu nejhůře shodí listy a na jaře opět vyraší. Odolává slunečním paprskům, ale stejně dobře roste i v polostínu. Vadí ji však dlouhodobé přemokření a nepropustná půda. Obvykle se vyskytuje do nadmořské výšky 100 m. Preferuje mírné až chladné klima, vydrží teploty hluboko pod 0 °C.  Snáší příležitostné zasolení, ke kterému dochází ve vnitrozemí při solení silnic při zimní údržbě a v pobřežní zóně dopadem slaných kapének a průsakem mořské vody. Toho se využívá při jejím vysazování na dálniční náspy a pobřežní písčiny za účelem zpevnění svahů. Kvete poměrně dlouho, od června až do prvních mrazíků. Rostlina dostala své české druhové jméno "svraskalá" podle listů, které jsou nápadně vrasčité, svraskalé. Ploidie druhu je 2n = 14.  Růže svraskalá se lehce kříží s jinými druhy, např. s růži daurskou, růží Marrettovou, růží jehličkovitou, růží mnohokvětou, růží májovou, růží lesklou, růží měkkou, růží karolínskou, růží bahenní a růží něžnou.

Popis.

Nízké, prutnaté keře vysoké do 1,5 až 2 metrů vytvářející husté a neprostupné polykormony. Rostou z hlavního kůlovitého kořene s mnoha odbočnými a mělčeji kořenícími postranními výběžky, z kterých vyrostou nové větve, stejně jako z adventivních pupenů na kořenech. Stonky a větve jsou tuhé, málo ohebné, v mládí hustě chlupaté a porostlé ostny vyrůstajícími obvykle ve dvojicích u báze palistů. Ostny bývají početné, přímé, štíhlé a stejně zelené jako větve, které ve stáří tmavnou. Listy s asi 1 cm dlouhými řapíky vyrůstají střídavě a jejich lichozpeřené čepele s pěti až devíti lístky jsou dlouhé 7 až 11 cm. Lístky bývají široce eliptické až podlouhlé, velké 3 až 5 × 2 až 3 cm, na bázi klínovité a na konci zašpičatělé. Jsou přisedlé, kožovité, nápadně svraskalé, mají vyniklou žilnatinu, na svrchní straně jsou leskle zelené a na spodní poněkud světlejší a matné.  Květy jsou voňavé, nejčastěji červené nebo purpurové, velké 8 až 10 cm, pětičetné, oboupohlavné a vyrůstají jednotlivě nebo v málo početných květenstvích. Kališní lístky dlouhé 2 až 3 cm jsou jednoduché, celistvé, chlupaté, vytrvalé a po odkvětu vztyčené. Korunní lístky jsou obvejčité a u báze klínovité, většinou jednoduché, u kultivarů bývají četnější a vyrůstají ve více kruzích, barvu mají červenou, purpurově červenou, tmavě růžovou a ojediněle i bílou. Češule je polokulovitá a lysá. V květu je vícero dlouhých tyčinek s intorzními prašníky a z mnoha plodolistů vzniklé pestíky s volnými čnělkami. Protandrické květy (nejprve dozrávají prašníky a teprve později blizny) jsou opylovány hmyzem, který přenáší pyl z jiného květů. Včelám a vosám poskytují hlavně pyl, nektaru mají málo.  Po opylení vzniká z češule, květního lůžka a jednotlivých plodů složené souplodí šípek, který má krátkou, silnou stopku, jež může být lysá nebo krátce chlupatá či jemně ostnitá. Je kulovitý, někdy mírně stlačený, asi 4 cm velký, dužnatý, lysý, ve zralosti je oranžově červený a na vrcholu má plochý prstencovitý límeček, tzv. disk, se široký ústím (otvorem) uprostřed. Šípek obsahuje silnou, masitou dužinu s více než 20 plody, světle hnědými, 5 mm velkými nažkami, obklopenými jemnými chloupky; na keři šípky dozrávají postupně.

Rozmnožování.

Na větší vzdálenosti se šíří semeny rozsévanými tažnými ptáky, např. brkoslavy, čížky nebo drozdy, kteří se při svých cestách šípky krmí a nepoškozená, nestrávená semena vyměšují, stejně tak činí místní holubi, bažanti nebo tetřevi. Roznášejí je také savci živící se šípky v tuhé zimě, např. zajíci, nebo myši a hraboši vytvářející si zimní zásoby.  Na kratší vzdálenosti se rozšiřují pomalu, ale jistě rozrůstáním kořenů a nadzemními, plazivými stolony které dobře zakořeňují. Dřevina se postupně promění v rozlehlý polykormon, ve kterém se časem přeruší propojení a vzniknou samostatní jedinci, kteří jsou klony původní rostliny. V blízkosti vodních toků se může při záplavě odlomit kus kořene a je odnesen na nové, pro další růst příhodné místo, kde vytvoří novou rostlinu.  Není příliš známo, že šípky dokážou dlouho plavat ve sladké i mořské vodě, pak se rozpadnou a semena se dále mohou vznášet po několik týdnů. Toto extempore nikterak nenarušuje jejich schopnost vyklíčit. Na rozšíření ze severovýchodní Asie do volné přírody Evropy a Ameriky se však podílel člověk, který je i nyní ve vhodných klimatických podmínkách pěstuje po celém světě. Uměle se snadno množí polovyzrálými lodyžními nebo kořenovými řízky, které se řežou a sázejí do vlhké půdy od konce podzimu do začátku jara.

Význam.

Zprvu byla růže svraskalá pěstována hlavně v parcích, v současné době je masově užívána pro zpevňování svahů i pobřežních písčin a jako doprovodná zeleň podél komunikací, dokáže plnit funkci živého plotu i v místech s ovzduším zamořeným výfukovými plyny a je odolná vůči běžným chorobám i predátorům. Šípky obsahují mnoho vitamínu C a pěstují se na plantážích pro konzervárenský průmysl, vyrábějí se z nich džemy, sirupy a suší se do ovocných čajů. V okrasném zahradnictví byla vyšlechtěná řada úspěšných kultivarů lišících se barvou květů (různé odstíny červené, bílé) nebo vzrůstem, stejně jako rostliny plnokvěté s více řadami korunních lístků. Slouží k hybridizaci s jinými druhy a bývají používané jako podnožové růže pro očkování.  Od poloviny 20. století zplaňuje do volné přírody a místy se samovolně šíří tak, že může mít v některých oblastech až invazní charakter. Znehodnocuje pastviny a ztěžuje přístupnost na pláže, neboť vytváří neprostupné houštiny pokryté ostrými ostny a suché, pichlavé větve jsou velmi odolné a leží na zemi po mnoho let. V blízkém okolí klesá druhová bohatost bylinných rostlin.  Jejich výskyt v přírodě jsou schopné přirozeně regulovat jedině kozy, které při nedostatku vhodnější stravy spasou listy a mladé výhonky větví. Vypalování keřů nepomáhá, neboť z hlubokých kořenů rychle regenerují a oheň urychluje klíčení semen, stejně tak je málo účinné vykopávání. K vymýcení dobře zakořeněné a rozrostlé růže svraskalé je účinný jen opakovaný postřik herbicidy.

Růže svraskalá ("Rosa rugosa") je vytrvalá, opadavá dřevina, která pod lidskou kontrolou je okrasnou rostlinou a po vymknutí se kontrole je invazním plevelem. Druh pochází z mírných a chladných pobřežních oblastí východní Asie, odkud byla roku 1854 dovezena do Evropy a postupně šířena po zámeckých parcích. Na rozhraní 19. a 20. století začala být pěstována i na území dnešní České republiky. V roce 1950 byla v Česku poprvé nalezena ve volné přírodě, kde pravděpodobně vyrostla ze semen roznesených ptáky nebo ze zbytků rostlin vyhozených lidmi. V české přírodě je považována za příležitostně se vyskytující neofyt, který se invazně nešíří. Jiná situace je v přímořských státech západní Evropy i Severní Ameriky, kde je na mnoha místech hodnocená jako problematický invazní plevel. Vyskytuje se i na několika místech v Austrálii.

Rosa rugosa (rugosa rose, beach rose, Japanese rose, Ramanas rose, or letchberry) is a species of rose native to eastern Asia, in northeastern China, Japan, Korea and southeastern Siberia, where it grows on beach coasts, often on sand dunes. It should not be confused with "Rosa multiflora", which is also known as "Japanese rose". The Latin word "rugosa" means "wrinkled", referring to the wrinkled leaves.


Život.

Byla sirotkem. Vyrůstala v sirotčinci spolu se čtyřmi bratry. O jejím původu existují dohady, oficiální verze mluvila o bosenském původu, ale je také možné, že Sabiha byla potomkem jedné z obětí genocidy Arménů (s touto teorií přišel roku 2004 novinář Hrant Dink, načež se stal obětí nacionalistické štvanice a v roce 2007 na něj dokonce sedmnáctiletý turecký nacionalista spáchal atentát). Během návštěvy prezidenta Atatürka v Bursě v roce 1925 ho dvanáctiletá Sabiha oslovila a vyjádřila přání studovat na internátní škole. Poté, co Atatürk vyslechl její krutý životní příběh a seznámil se s ubohými podmínkami, v nichž žila, rozhodl se ji adoptovat a požádal Sabihina nejstaršího bratra, aby jí dovolil žít v prezidentské rezidenci v Ankaře. Sabiha pak žila a vyrůstala spolu s dalšími adoptovanými dětmi prezidenta. Vystudovala poté Americkou akademii v Istanbulu (Üsküdar Amerikan Lisesi). Po přijetí zákona o příjmení ji Atatürk roku 1934 vybral jméno Gökcen, jež by šlo přeložit jako „nebeská“ – aniž by v té době Sabiha ještě uvažovala o létání.  Roku 1935 Atatürk založil Tureckou leteckou asociaci. Vzal Sabihu na zahajovací ceremoniál, který se konal 5. května 1935. Sabiha byla nadšená leteckou šou kluzáků a zahraničních parašutistů. Rozhodla se také stát parašutistkou a Atatürk ihned přiměl ředitele školy Fuatua Bulku, aby ji zapsal jako první ženu. Nakonec se ale zřekla parašutismu ve prospěch létání a získala licenci pilota. Byla společně se sedmi studenty poslána na kluzákový výcvik do Ruska, avšak v Moskvě se dozvěděla, že zemřela její adoptivní sestra Zehra a okamžitě se vrátila do Turecka a načas se zcela izolovala od společenských aktivit. V letech 1936-1937 se vrátila k létání a dokončila svůj letecký výcvik na letecké škole v Eskişehiru. K 1. leteckém pluku v Eskişehiru pak nastoupila jako bojová pilotka, především bombardéru. Zúčastnila se dvou vojenských cvičení a v roce 1937 se podílela na vojenském potlačení vzpoury v oblasti Dersim na východě Turecka. Osobně svými leteckými útoky zabila asi padesát povstalců. V roce 1938 uskutečnila pětidenní let přes Balkán. Ve stejném roce se stala instruktorkou Turecké letecké asociace. Tuto činnost vykonávala až do roku 1954. Během své instruktorské kariéry vycvičila mj. další čtyři ženy. Během své kariéry létala na 22 různých typech letadel. Odlétala více než 8 000 hodin, z nichž 32 bylo bojových.  Roku 1981 vydala paměti nazvané Ataturkovou cestou. Je po ní pojmenováno Mezinárodní letiště Sabiha Gökçen v Istanbulu.

Sabiha Gökçenová (21. března 1913 Bursa – 22. března 2001 Ankara) byla turecká letkyně. Ve svých 23 letech se stala patrně první ženskou bojovou pilotkou v historii. Byla jedním z osmi adoptivních dětí zakladatele moderního Turecka Mustafy Kemala Atatürka.

Sabiha Gökçen (; 22 March 1913 – 22 March 2001) was a Turkish aviator. She was the world's first female fighter pilot, aged 23. Others such as Marie Marvingt and Evgeniya Shakhovskaya preceded her as military pilots in other roles, but not as fighter pilots and without military academy enrollment. She was an orphan, and one of the thirteen adopted children of Mustafa Kemal Atatürk.  She is recognized as the first female combat pilot by The Guinness Book of World Records and was selected as the only female pilot for the poster of ""The 20 Greatest Aviators in History"" published by the United States Air Force in 1996.


Planetární systém.

V březnu 2017 byly nalezeny dvě exoplanety obíhající Luytenovu hvězdu. Exoplaneta nacházející se dále od hvězdy, označená jako GJ 273 b, je superzemě nacházející se v obyvatelné zóně, kde je určitá šance výskytu vody v tekutém skupenství. Planeta má hmotnost přibližně 2,89 ± 0,26 hmotnosti Země a obíhá ve vzdálenosti 0,09110 ± 0,00002 AU, kde dokončí oběh kolem hvězdy za 18,650 ± 0,006 dní. Zatímco exoplaneta se nachází ve vnitřním okraji obyvatelné zóny hvězdy, dopadající tok záření je jen 1,06 S⊕, takže se jedná o potenciálního kandidáta na planetu s vodou v tekutém skupenství, za předpokladu přítomnosti atmosféry planety. V závislosti na albedu je zde pravděpodobná rovnovážná teplota kolem 206 až 293 K (−67 °C – +20 °C). Druhá bližší exoplaneta GJ 273 c je jedna z nejlehčích dosud objevených exoplanet detekovaných metodou měření radiálních rychlostí s hmotností pouze 1,18 ± 0,16 v poměru k Zemi. Obíhá však příliš blízko hvězdy, oběžná doba činí 4,7234 ± 0,00004 dnů.  GJ 273 b je jedna z nejbližších známých exoplanet obíhající hvězdu v obyvatelné zóně.  V říjnu roku 2017, v rámci "Sónar Calling GJ 273b", projektu METI ("Messaging Extraterrestrial Intelligence") a Sónaru, hudebního festivalu v Barceloně, byla odeslána série celkem tří rádiových signálů směrem k Luytenově hvězdě z radarové antény v Ramfjordmoen v Norsku (EISCAT). Institut SETI se nicméně blíže nevyjádřil k pozorování rádiových vln v okolí této exoplanety. Dle ředitele METI Douga Vakoche se jednalo o hudební soubor 18 písní. Další přenos plánovali vyslat v dubnu roku 2018. Za předpokladu, že zpráva bude přijata přístroji ETI schopnými detekce rádiových vln a lokalizace zdroje, by hypotetická odpověď k Zemi dorazila nejdříve v roce 2043.

Luytenova hvězda (GJ 273) je červený trpaslík v souhvězdí Malého psa ve vzdálenosti 12,36 světelných let (3,79 parseků) od Slunce. Zdánlivá magnituda hvězdy je 9,9, takže je příliš málo jasná na sledování pouhým okem. Je pojmenována po Willemu Jacobu Luytenovi, který v roce 1935 ve spolupráci s Edwinem G. Ebbighausenem jako první určil velikost jejího vlastního pohybu. Tato hvězda má hmotnost přibližně jedné čtvrtiny hmotnosti Slunce, poloměr činí 35 % v porovnání se Sluncem. Hvězda má maximální hmotnost, ve které může být červený trpaslík naprosto konvektivní, což znamená, že většina hvězdy, možná i celá hvězda, je tvořena rozšířenou konvektivní zónou. Ve spektrální klasifikaci je řazena jako M3.5V, s jasností třídy V, což značí skutečnost, že se jedná o hvězdu hlavní posloupnosti. Energie je ve hvězdě tvořena v jádře hvězdy termonukleární fúzí atomů vodíku. Zdánlivá míra rotace hvězdy je těžko měřitelná, ale odhad je, že nebude větší než 1 km/s. Naměřené hodnoty periodických změn povrchové aktivity udávají pomalou periodu rotace kolem 116 dnů (to odpovídá rychlosti ~0,15 km/s). Účinná teplota vnějšího obalu hvězdy je relativně nízká 3150 K; to je důvodem charakteristické červeno-oranžové záře hvězdy typu M. Jedná se o dvacátý druhý nejbližší hvězdný systém od Slunce.  V současné době se Luytenova hvězda od sluneční soustavy vzdaluje. Největší přiblížení nastalo asi před 13 000 lety, kdy se přiblížila k Prokyonu na vzdálenost 3,67 parseků. Nyní se hvězda nachází 1,2 světelného roku od Prokyonu. Na noční obloze jedné z exoplanet obíhajících Luytenovu hvězdu má Prokyon zdánlivou magnitudu −4,5. Nejmenší vzdálenost mezi těmito dvěma hvězdami nastala před 600 lety, když se Luytenova hvězda nacházela 1,12 světelného roku od Prokyonu. Pro rychlost Luytenovy hvězdy v prostoru jsou naměřeny tyto hodnoty: U = +16, V = −66 a W = −17 km/s.

Luyten's Star (GJ 273) is a red dwarf in the constellation Canis Minor located at a distance of approximately from the Sun. It has a visual magnitude of 9.9, making it too faint to be viewed with the unaided eye. It is named after Willem Jacob Luyten, who, in collaboration with Edwin G. Ebbighausen, first determined its high proper motion in 1935.


Život.

Chodila do školy, založenou její matkou po smrti manžela. Její nezávislost a netradiční pohled na svět velmi ovlivnil i dceru Ping-č’, která nakonec v roce 1922 odešla za literárním životem a studiem do Šanghaje, Nankingu a Pekingu. V této době se blíže zajímala o anarchismus.  V Pekingu se později zamilovala do levicového básníka Chu Jie-pchina. Společně se přestěhovali do Západních hor, které se nacházejí kousek od města.

Tvorba.

Zpočátku psala částečně autobiografické příběhy o mladé hrdince, která byla odvážná, nezávislá a vášnivá ohledně všeho, co dělá, zároveň však hledala smysl života. Příběhy byly velmi oblíbené, avšak kariéra jejího manžela stagnovala. Proto se v roce 1928 odstěhovali do Šanghaje, aby začali vydávat časopis, který měl být primárně využit na publikování díla Chu Jie-pchin. Tento záměr však zkrachoval, proto Chu obrátil svoji pozornost k politice. Ting Ling se stále věnovala svému psaní, vydala tři sbírky povídek a jednu novelu. Její manžel se mezitím stal členem Komunistické strany Číny. Později byl roku 1931 úřady kuomintangského režimu zatčen a popraven. V této době se náměty děl Ting Ling posunuly více k problémům dělníků a pracující třídy. Stala se hlavní představitelkou levicově orientovaných spisovatelů a v roce 1932 vstoupila do komunistické strany.  Její přechod k levicově orientované literatuře a námětům nakonec vedl k plodnému období. Její dílo "Šuej" (1931; "Záplavy") bylo označeno za ukázkový příklad socialistického realismu v Číně. Avšak stejně jako její manžel byla (roku 1933) zatčena kuomintangskými úřady. Ve vězení zůstala do roku 1936, kdy převlečená za vojáka utekla.  Nutné je však říci, že i když inklinovala ke komunistické ideologii, nebyla k ní nekritická. Některé její povídky byly cenzurovány, protože se vyjadřovala až moc kriticky. ("Caj i-jüan čung" – "V nemocnici"; "Jie" – "Noc").  Její román "Tchaj-jen čao caj Sang-kan-che šang" (1948, "Slunce nad řekou Sang-kan") získal velkou oblibu, roku 1951 za něj obdržela Stalinovu cenu 2. stupně. I přes tento úspěch byla často obviňována z přehnané kritiky režimu, především v oblasti ženských práv. Nakonec byla v roce 1957 ze strany vyloučena. Během Čínské kulturní revoluce byla zatčena a na 5 let uvězněna. Čtyři roky po propuštění, roku 1979, jí bylo dovoleno se do strany vrátit.  Její poslední práce byly sbírky esejí, povídek, ale i romány. V anličtině byla část její práce vydána pod názvem "Miss Sophie‘S diary and Other Stories"(1985) a "Myself Am a Woman"(1989).

Ting Ling (; 12. října 1904, An-fu – 4. března 1986 Peking), rodným jménem Ťiang Ping-č’ () byla jednou z nejslavnějších čínských spisovatelek 20. století. Zpočátku psala povídky o mladých čínských ženách, které se vymykaly tradičnímu stylu života. Po roce 1930 se stala významnou představitelkou levicově orientované literatury.

Ding Ling (; October 12, 1904 – March 4, 1986), formerly romanized as Ting Ling, was the pen name of Jiang Bingzhi (), also known as Bin Zhi (彬芷 "Bīn Zhǐ"), one of the most celebrated 20th-century Chinese authors. She was awarded the Soviet Union's Stalin second prize for Literature in 1951.


Život.

Mládí v Británii.

Lillian May Davies se narodila 30. srpna 1915 ve městě Swansea v Jižním Walesu jako dcera Williama Johna Daviese a jeho manželky Gladys Mary, rozené Curran. Liliana se stala modelkou a fotila pro časopisy jako "Vogue". Její rodiče se ve 20. letech 20. století rozešli, ale rozvedli se až kolem roku 1939.  V roce 1940 se v Horshamu, Západním Sussexu prodala za skotského herce Ivana Craiga. Krátce po svatbě se Ivan připojil k britské armádě a odešel do Afriky. Během jeho nepřítomnosti pracovala v továrně, která vyráběla rádia pro královské námořnictvo a v nemocnici pro raněné vojáky.

Manželství s princem Bertilem Švédským.

V roce 1943 se v Londýně setkala s princem Bertilem Švédským, údajně na cocktail party na jejích 28. narozeninách. Brzy po setkání se stali milenci, přestože byla Liliana stále vdaná za Craiga. Když se po válce s manželem shledala, vyjádřil přání oženit se s jinou ženou, a následoval přátelský rozvod.  Bertilův starší bratr Gustav Adolf Švédský byl druhý v následnictví švédského trůnu; v roce 1947 však zemřel. Protože jeho synpvi Karlu Gustavovi bylo méně než rok, bylo zřejmé, že kdyby král zemřel, musel by se stát Bertil regentem (další dědicové se vzdali svých míst v řadě dědictví kvůli sňatkům pro krále nepřijatelných). Z toho důvodu se Bertil nemohl s Lilianou oženit, a tak spolu pár žil diskrétně po více než třicet let. V roce 1946 Bertil získal dům v Sainte-Maxime ve Francii. Dům se stal jejich soukromým útočištěm.  Bertil se regentem nikdy nestal, protože jeho otec král žil dostatečně dlouho na to, aby jeho vnuk mohl usednout na trůn. Karel XVI. Gustav nastoupil v roce 1973 na trůn a poté, co se sám oženil s ženou z lidu, povolil také Bertilovi a Lilianě sňatek. Svatba se konala 7. prosince 1976 v kapli Drottningholmského paláce za přítomnosti krále a královny.

Vdovství.

Princ Bertil zemřel 5. ledna 1997 v jejich domě. Do roku 2010 Liliana pokračovala v reprezentaci královské rodiny na různých schůzkách a dalších příležitostech. Byla patronkou mnoha organizací.  V roce 2008 Liliana ve svém bytě upadla a zlomila si stehenní kost a v únoru 2009 utrpěla ve svém domě další pád. 3. června 2010 bylo oznámeno, že Liliana trpí Alzheimerovou chorobou. V posledních letech žila ve vile Solbacken, ošetřovaná třemi zdravotními sestrami.  Liliana zemřela 10. března 2013 ve Stockholmu.

Liliana Švédská ("rozená" Lillian May Daviesová, později Craigová; 30. srpna 1915 Swansea – 10. března 2013 Stockholm) byla britská modelka, která se v roce 1976 stala sňatkem s princem Bertilem Švédským členkou švédské královské rodiny. Byla tak tetou švédského král Karla XVI. Gustava, dánské panovnice Markéty II. a řecké královy Anne-Marie Dánské.

Princess Lilian of Sweden, Duchess of Halland (born Lillian May Davies, later Craig; 30 August 1915 – 10 March 2013), was a British fashion model who became a member of the Swedish royal family through her 1976 marriage to Prince Bertil, Duke of Halland (1912–1997). As such, she was a paternal aunt of King Carl XVI Gustaf of Sweden and a maternal aunt of Queen Margrethe II of Denmark and Queen Anne-Marie of Greece.


Historie.

Předchozí mise HEFT ("High Energy Focusing Telescope") byla verze s meteorologickými balóny, která nesla teleskopy a detektory sestavené za použití podobných metod. V únoru roku 2003, vydala NASA oznámení o příležitosti na navázaní ve vývoji Programu Explorer. V rámci této příležitosti byl v květnu založen NuSTAR, jako jeden z 36 navrhovaných misí. Počáteční koncept se snažil o to být desátou a jedenáctou misí programu Small Explorer. V listopadu NASA vybrala NuSTAR a čtyři další návrhy na studii proveditelnosti trvající pět měsíců.  V lednu 2005 byla sonda NuSTAR vybrána NASA na zkušební let po jednom roce výzkumu. Program byl zrušen v únoru roku 2006, což vedlo k zastavení financování projektu za rok 2007 ze strany NASA. 21 září 2007 bylo vyhlášeno, navrácení se k vývoji programu s předpokládaným startem v srpnu 2011, toto datum bylo později posunuto na červen 2012.  Sonda vznikala ve spolupráci Kalifornské univerzity v Berkeley, JPL, Kolumbijské univerzity, Goddardova kosmického střediska, Stanfordovy univerzity, Kalifornské univerzity, Santa Cruz, Sonoma State University, Lawrence Livermore National Laboratory, a Italské kosmické agentury (ASI). Dále také s DTU ("Technical University of Denmark") a dohlet nad projektem zaručuje Fiona A. Harrison z Caltechu. Hlavními technickými podporovateli jsou organizace Orbital Sciences Corporation a Orbital ATK.

Vypuštění sondy.

Vyslání sondy (o hmotnosti celkem 350 kg) na raketě Pegasus XL do vesmíru bylo smluvně zajištěno s Orbital Sciences Corporation na 21.3.2012. Vyslání bylo nakonec posunuto z důvodu komplikací s letovým softwarem v počítači používaném při vypouštění sondy do vesmíru. Start byl úspěšně proveden v čase 16:00:37 UTC v den 13.6.2012 kolem 117 námořních míl jižně od atolu Kwajalein. Raketa Pegasus byla za letu svržena z přístroje L-1011 "'Stargazer"'. Následně 22. června bylo potvrzeno, úspěšné rozložení 10 metrů dlouhé jeřábové konstrukce v prostředí kosmu.

Přístroje.

Optické přístroje.

Na rozdíl od teleskopů zaměřených na vlnění viditelného světla, u kterých jsou používána zrcadla, nebo také čočky s kolmým dopadem. NuSTAR využívá proměnné ohniskové vzdálenosti, s kterou je možno manipulovat, kdy právě předchozí sondy měly ohniskovou vzdálenost pevně danou a statickou. Tím je opticky lépe schopna zaměřit na zdroj rentgenového záření. Pro tento mechanismus jsou využity dvě optiky o způsobu (tzv. "wolterova teleskopu") s ohniskovou vzdáleností až 10.15 metrů, umístěné na koncích dlouhého rozkládajícího se stožáru. Za užití systému laserové metrologie se determinuje přesná pozice optiky ohniskové vzdálenosti v jakémkoliv okamžiku, takže každý zachycený foton může být zmapován zpět ke konkrétnímu astrofyzikálnímu zdroji na obloze. I při pohybu, kdy se napojená optika a expoziční komora, pohybují každá relativně zvlášť jedna od druhé při prováděné expozici snímků na oběžné dráze. Právě samotné až deset metrů dlouhé rameno stabilně propojující obě části napomáhá k zaostřování prodlouženou ohniskovou vzdáleností.  Každá ze tří zaměřovacích optik se skládá až z 133 do sebe vložených skleněných koncetrických válců s obalovou částí. Tedy konkrétní zlepšení je, že tyto komory jsou kryty více vrstvami (ovlivňující různé úrovně tenkých vrstev a materiálu o nízké hustotě) z W/Si na NuSTAR složené z Pt/SiC. Složení umožňuje odrazivost o energii 79 keV ("platinovou K-edge"). Optika byla vyprodukována na Goddardově kosmickém středisku, zahříváním tenké 210 µm široké plochy flexibilního skla v peci. Jednotlivé optiky propadnou přes přesně vyleštěné válcové křemenné trny s příslušným poloměrem. Povlaky byly aplikovány skupinou na Dánské technické univerzitě (DTU).  Kryty byly složeny do celku v laboratořích "Nevis", Kolumbijské univerzity za použití grafitových distančních obrobených vrstev přístrojů na uzavření skla do kuželového tvaru, které drží pohromadě epoxid. Je využito celkem 4680 zrcadel (65 vnitřních vrstev každá komprimující šest segmentů a 65 vnějších vrstev komprimující 12 segmentů), na pět distančních podložek na segmentu. Zpevnění epoxidu zabere 24 hodin a jeden kryt je sestrojen za den, zabralo to celkem až čtyři měsíce na sestavení jedné celé optiky.  Očekávaný bod rozšiřující se funkce pro letová zrcadla je 43 oblouků, což udává bod o velikosti 2 milimetrů na ohniskové ploše. Výsledkem je překvapivě dobré rozlišení pro zaměření na komplikované optice zachytávající rentgenové záření, Snímky NuStar mají lepší kvalitu s citlivostí až 500 násobnou, než na do té doby nejlépe dosaženém rozlišení dlouhých vlnových délek na rentgenové observatoři Chandra. Nyní se také očekává využití možného sloučení dat s pozorováním z Teleskopu Jamese Webba, který by měl přinést nové poznatky v rámci pozorování viditelného světla.

Detektory.

Každá zaostřující optika má svou vlastní ohniskovou plochu skládající se z pevného CdZnTe (CZT – cadmium zinc telluride) pixelového detektoru. Ten je obklopen CsI štítem s protiklíčem. Jedna detekční jednotka ("ohnisková plocha") má v sobě zakomponované čtyři (2 x 2) detektory, vyráběny z produktů na udržení výkonu kolem eV. Každý detektor je obdélníkový krystal rozměru 20 mm x 20 mm a je tlustý ~2 mm, do kterého byly vloženy mřížky 32 x 32, 0.6 mm pixelů (každý pixel leží pod obloukem 12.3´) a to zabezpečuje 12´ obloukové pole pozorovací plochy na každém modulu ohniskové plochy.  CZT detektory jsou udržovány v pokojové teplotě pro správné fungování polovodičů. Ty efektivně mění rychlé fotony o vysoké energii na elektrony. Elektrony jsou digitálně nahrávány za užití vytvořených ASICs ("Application Specific Integrated Circuits"), navržených týmem FP team NuSTAR od Caltechu. Jednotlivé pixely mají samostatný diskriminační a individuální interakce s rentgenovým zářením, který spouští proces čtení. Palubní procesory sondy, jeden pro každý teleskop, identifikují řádek a sloupec s největší výškou impulsu a čtení informací. Tedy získává data z tohoto pixelu, stejně tak i z osmi sousedních pixelů. Čas události je zaznamenán s přesností dvou μs relativně k palubním hodinám. Zjištění polohy události, energie, hloubka interakcí v detektoru jsou kalkulovány a zpracovány z celku o těchto devíti-pixelech.  Ohniskové plochy jsou kryty krystaly CsI (Jodidem cesným), kterými jsou obložené uzavřené detektory. Krystalové krytí, doslova vyrostlé od Saint-Gobain, registrují vysoko-energetické fotony a kosmické záření, které prochází přes ohniskovou plochu ze různých směrů odlišných od směru optické osy NuSTAR. Takové události jsou primárně rušivým pozadím pro NuSTAR a musí být správně identifikovány a odečteny za účelem identifikace rychlých fotonů o vysoké energii z kosmických zdrojů. Aktivní štít sondy NuSTAR zabezpečuje, že jsou ignorovány jakékoliv události na tomto štítu shodné s událostmi na CZT detektoru.

Souhrn mise.

Sonda NuSTAR se od svého startu prokázala být všestranným nástrojem a otevřela obzory novým objevům v oblasti astrofyziky .

Měření rotace obřích černých děr.

V únoru 2013, NASA vydala zprávu o NuSTAR, společně s vesmírnou observatoří XMM-Newton měřila výšku spinu obří černé díry v centru galaxie NGC 1365.

Sledování radioaktivity v zbytcích po supernově.

Hlavním cílem NuSTAR je charakterizovat exploze a to mapováním materiálu emitujícího radioaktivní záření ve zbytcích supernov (SNR). Zmapovaná oblast Cassiopeia A od sondy NuSTAR ukázala přítomnost koncentrace isotopu titanium-44, shlukující se v centru zbytků po vybuchlé supernově. Tyto poznatky mohou vést k většímu pochopení, jakým konkrétním scénářem hvězda explodovala. Když výzkumníci s počítači simulovali výbuch a kolaps supernovy u velmi masivních hvězd, tak vlna způsobená výbuchem často stála a hvězda se neroztříštila. Poslední zjištění silně dokazují, jak hvězda jen doslova přetekla. Poté znovu zesílila zastavenou rázovou vlnu, což ve výsledku umožňuje u hvězdy konečně odstartovat roztažení a explozi své vnější vrstvy. U Stavů, kdy se při vývoji hvězd stává z hvězdy supernova jsou současně startovány procesy ovlivňující jádro konkrétní hvězdy, měnící jej na neutronovou hvězdu, nebo také hyperonovou hvězdu. Nicméně s tím spojené procesy zatím nejsou příliš známy. Neutronové hvězdy, které následně rotují o ohromných rychlostech jsou známy jako pulsary, nebo také teoretické magnetary. Existují další hypotetické druhy hvězd vznikající při hroucení supernov při neprobádaných procesech a nejsou zatím prokázané podrobným výzkumem jako například Kvarková hvězda, nebo také Preonové hvězdy. O existenci kvarkových hvězd se vedou debaty a již existuje i domněnka, o zpozorování kvarkové hvězdy.

Blízké obří černé díry.

V lednu 2017, výzkumníci z University Durham a University z Southampton, za společné koalice agentur využití dat z NuSTAR, oznámili objev obří černé díry v centru blízké galaxie NGC 1448 a IC 3639 .

NuSTAR je kosmická sonda nesoucí teleskop, který zaznamenává rentgenové záření. Sonda pracuje v rozmezí 3 až 79 keV. Název sondy je akronym z anglického pojmenování "Nuclear Spectroscopic Telescope Array."  NuSTAR je jedenáctou misí NASA v rámci programu satelitů Small Explorer (SMEX-11) a má pořadové číslo Explorer-93 v rámci programu Explorer. Jedná se o první misi kosmického teleskopu zaměřeného na snímání rentgenového záření vyšších energií na kvalitnější úrovni než bylo pozorování rentgenové observatoře Chandra a XMM-Newton z roku 1999. Sonda byla vypuštěna 13. června 2012 (Start byl z důvodu softwarových problémů zařízení odložen z původního termínu 21. března 2012.). Primárním cílem je získat data z pozorování velmi vzdálených galaktických výdutí a přímo obřích černých děr o rozměrech miliardkrát větších než je Slunce, ať se nachází v Galaxii v Andromedě, nebo také v oblastech, které pozorovaly sondy Chandra, Hubblův dalekohled a Spitzerův dalekohled. Cílem mise je také zjistit, jakým způsobem jsou částice urychlovány při emitaci za vysokých energií. Hlubší poznání těchto procesů má vést k pochopení toho, jak vznikají prvky během explozí velmi masivních umírajících hvězd a supernov. Rozložení prvků v časoprostoru vesmíru se odhaduje pomocí pozorování pozůstatků, které jsou nazvány ""zbytky supernov"" (SNR - "supernova remnant"). Po naplnění dvouleté plánovené délky mise je sonda funkční již pátým rokem.

NuSTAR (Nuclear Spectroscopic Telescope Array) is a space-based X-ray telescope that uses a conical approximation to a Wolter telescope to focus high energy X-rays from astrophysical sources, especially for nuclear spectroscopy, and operates in the range of 3 to 79 keV.  NuSTAR is the eleventh mission of NASA's Small Explorer satellite program (SMEX-11) and the first space-based direct-imaging X-ray telescope at energies beyond those of the Chandra X-ray Observatory and XMM-Newton. It was successfully launched on 13 June 2012, having previously been delayed from 21 March due to software issues with the launch vehicle.  The mission's primary scientific goals are to conduct a deep survey for black holes a billion times more massive than the Sun, to investigate how particles are accelerated to very high energy in active galaxies, and to understand how the elements are created in the explosions of massive stars by imaging the remains, which are called supernova remnants.  Having completed a two-year primary mission, NuSTAR is in its year of operation.


Život.

Jeho šlechtický rod byl velmi chudý. Finanční potíže ho přinutily stát se knězem, aby mohl studovat. V roce 1542 se stal kaplanem v katedrále v Modeně. Poté vystudoval medicínu na univerzitě ve Ferraře, v té době jedné z nejlepších lékařských škol v Evropě. V roce 1548 získal titul pod vedením Antonio Musa Brassavoly. Po absolvování učil na různých lékařských školách a poté se stal profesorem anatomie ve Ferraře (1548). Jedním z jeho slavných studentů byl Girolamo Fabrici. V roce 1548 začal učit na univerzitě v Pise, tehdy nejdůležitější univerzitě v Itálii. V roce 1551 byl pozván k vedení katedry anatomie a chirurgie na univerzitě v Padově. Stal se zde také profesorem botaniky a vedoucím botanické zahrady. Ačkoli zemřel ještě před dovršením čtyřiceti let, získal v oboru anatomie mimořádnou proslulost, zejména díky knize "Anatomie", jež vyšla v Benátkách roku 1561.  Zabýval se hlavně anatomií lebky. Rozšířil zvláště lidskou znalost vnitřního ucha a hlavy. Podrobně popsal tympanum a jeho vztahy ke kostnímu kruhu, ve kterém je umístěn, dále slzné kanálky či kosti nosu. Byl první, kdo poukázal na spojení mezi mastoidními buňkami a středním uchem. Studoval též svaly a reprodukční orgány obou pohlaví. Popsal Fallopianovu trubici, která vede z vaječníku do dělohy a nyní nese jeho jméno. "Aquæductus Fallopii", kanál, kterým prochází faciální nerv po opuštění sluchového nervu, je také pojmenován po něm. Měl zájem o senzorické systémy v obličeji. Poprvé popsal obličejový kanál a Fallopian hiatus.  Jeho příspěvky k praktické medicíně se často také týkaly hlavy. Jako první použil speculum (zrcadlo) pro diagnostiku a léčbu onemocnění ucha. Ve své byl též považován za autoritu v oblasti sexuality. Jako první popsal kondom (plátěný) a obhajoval jeho použití, aby se zabránilo přenosu syfilisu. Testoval kondom klinicky u 1100 mužů. Jedním z jeho vědeckých omylů bylo, když vylučoval možnost existence fosilií. Nalezené zkameněliny považoval za výsledky kvašení. Publikoval pojednání o vředech a nádorech či o lázních a termálních vodách. Žádná z těchto prací, s výjimkou zmíněné "Anatomie", však nebyla nikdy vydána. Dnes jsou všechny tyto texty ztraceny, lze je však částečně rekonstruovat z rukopisů jeho přednášek a poznámek jeho studentů.

Gabriele Falloppio (1523 Modena – 9. října 1562 Padova) byl italský anatom a lékař. Známější je pod latinizovaným jménem Fallopius.

Gabriele Falloppio (1523 – October 9, 1562) was an Italian Catholic priest and anatomist often known by his Latin name Fallopius. He was one of the most important anatomists and physicians of the sixteenth century.


Život.

Aimée se narodila v prosinci 1768 jako dcera bohatého francouzského majitele plantáží,"Henriho du Buc de Rivéry" (1748 – 1808) a "Marie Anne Arbousset-Beaufond" (1739 – 1811) v "Pointe Royale", na karibském ostrově Martinik. Sňatkem se stala osmou sestřenicí z manželovy strany pozdější císařovny Josefíny (z jejího prvního manželství s Alexandrem de Beauharnis, popraveným za revolučního teroru na udání).  Byla poslána na francouzský královský dvůr, aby se zde vzdělávala. Vracela se domů asi v červenci nebo srpnu roku 1788, když loď, na které cestovala, zmizela v mořích. Občas se objevuje domněnka, že byla unesena barbarskými piráty, možná byla zotročena alžírskými beji a poslána jako dárek do Konstantinopole Osmanskému sultánovi.

Valide a sultánka Nakşidil.

Domněnka o Aimée jako Valide sultánce Nakşidil v osmanském harému není založena na historických faktech.  Podle ní se Aimée stala manželkou osmanského sultána, přijala nové jméno Nakşidil a zprostředkovala sultánovi francouzské ideje. Právě její francouzský styl reforem měl způsobit jeho smrt v rukou janičářů, kteří s jeho novým stylem vlády nesouhlasili. Během vlády Abdulhamida I. ho naučila francouzsky a tím pádem jako první navštívil Francii jako ambasador. Selim III., syn Abdulhamida, který se později stal sultánem jako první začal vydávat francouzské noviny. Také pověřil Nakşidil, aby vyzdobila palác ve stylu rokoka, který byl v té době ve Francii populární.  Legenda o Aimée pokračuje tak, že přijala Islám, jak to bylo zvykem v harému. Ten ale přijala pouze pro svého manžela, v srdci byla stále katolička. Jejím posledním přáním bylo poslat pro kněze, aby jí dal poslední pomazání. Její syn s tím ale nesouhlasil a nenechal kněze vstoupit, až dokud neležela na posteli mrtvá. Její hrobka se nachází v Hagii Sofii.

Skutečnosti vyvracející legendu.

Podle tureckého historika Necdet Sakaoğlua, Nakşîdil Sultan byla původem z Gruzie.  Zatímco podle příběhů byla Aimée unesena v roce 1781 – není to pravda, ale mohlo by to odpovídat věku matky sultána Mahmuda II., který se narodil v roce 1785 – jiné příběhy zase uvádějí, že byla ve Francii se svou rodinou až do roku 1788. V tom případě by byla jen nevlastní matkou sultána Mahmuda II., protože jeho matka zemřela už v jeho dětství.  Žádný z těchto fiktivních příběhů nepochází z doby, kdy se tak stalo; nejstarší legenda je až z roku 1817. Údajně byla také Nakşidil v harému již od svých 2 let, což by vylučovalo skutečnost, že by to mohla být Aimée.

Aimée du Buc de Rivéry (4. prosince 1768 – ?) byla francouzská dědička, která jako velmi mladá zmizela na moři. Kolují nepodložené pověsti, že byla unesena barbarskými piráty a prodána do harému jako konkubína a že byla tatáž osoba jako Sultan, Valide Sultan (matka královna) v Osmanské říši.

Aimée du Buc de Rivéry (4 December 1768 – ?) was a French heiress who went missing at sea as a young woman. There is a legend that she was captured by Barbary pirates, sold as a harem concubine, and was the same person as Nakşîdil Sultan, a Valide Sultan (Queen Mother) of the Ottoman Empire; this has not been proven.


Popis.

Argánie je stálezelený strom s kulovitou korunou, připomínající olivovník. Dorůstá obvykle výšky 6 až 10 metrů, výjimečně však může být až 20 metrů vysoký. Někdy má jen keřovitý vzrůst. Je to pomalu rostoucí a dlouhověká dřevina. Dožívá se stáří 150 až 200 let, byly však nalezeny exempláře i 250 let staré. Kmen i větve jsou pokroucené. Na větévkách jsou kolcové trny. Listy jsou jednoduché, obkopinaté, krátce řapíkaté až téměř přisedlé, kožovité, na líci tmavě zelené, na rubu světlejší, 2 až 4 cm dlouhé, vyrůstající ve svazečcích. Květy jsou žlutozelené, drobné (o průměru asi 0,5 cm), oboupohlavné, pětičetné, uspořádané v klubkovitých květenstvích vyrůstajících buď z úžlabí větévek nebo z uzlin výhonů. Kališní lístky jsou na bázi krátce srostlé. Koruna je zvonkovitá, hluboce členěná do 5 laloků. Tyčinek je 5 a někdy jsou sterilní. Semeník je svrchní. Plodem je příjemně vonící, za plné zralosti žlutě zbarvená peckovice obsahující 1 až 3 semena. Dužnina plodů je štiplavá a hořká, rovněž jádra mají velmi hořkou chuť.

Rozšíření.

Argánie se vyskytuje v jihozápadním Maroku a západním Alžírsku. Nespojitá oblast přirozeného rozšíření této dřeviny v Maroku sahá přibližně od města Safi na severu po řeku Dra na jihu a zahrnuje i region řeky Souss a úpatí Vysokého Atlasu a Antiatlasu do nadmořských výšek okolo 1100 metrů, řidčeji i výše (do 1500 metrů). Dřevina tvoří v jihozápadním Maroku dominantní složku řídkých lesních porostů, označovaných jako arganový les ("argan woodland"). Je to unikátní biotop, který se jinde na světě nevyskytuje. Pokrývá plochu asi 600 000 až 800 000 ha. Ještě začátkem 20. století byla rozloha těchto porostů více jak dvojnásobná. Přes tento úbytek je to 2. největší lesní ekosystém v Maroku po lesích dubu cesmínovitého, které se nacházejí ve vyšších horských polohách. Druh zasahuje také do nejzápadnějšího Alžírska (oblast Tindúf), kde je vázán na břehy sezónních říčních toků. Podle některých zdrojů se vyskytuje také v Mauritánii a Západní Sahaře. Strom je vysazován i v některých jiných zemích s aridním klimatem, např. v Izraeli.

Plody.

Plody – arganové ořechy jsou podobné olivám, jsou však větší a po dozrání žluté. Dozrávají v červnu a v červenci. Uvnitř dužnatého oplodí se nachází velmi tvrdý ořech s maximálně třemi semeny ve tvaru mandle. Ze semen se vyrábí arganový olej.  Ořechy se nejprve zbaví dužnatého obalu a pak se vyloupnou ze skořápky. Vzácný arganový olej se tradičně získává mletím semen na kamenných mlýncích. Pro použití arganového oleje pro potravinářské účely se ořechy před mletím ještě opraží, aby se zbavily nahořklé chuti. Pro kosmetické využití oleje se ořechy nepraží.

Ochrana.

Argániové porosty jsou pod ochranou UNESCO. Biosférická rezervace byla vyhlášena v roce 1998 a rozkládá se na ploše více než 2.560.000 hektarů.

Ekologické interakce.

Květy argánie jsou silně vonné, neobsahují nektar a opylovačům nabízejí pouze pyl. Jsou opylovány především dvoukřídlým hmyzem, zejména bzučivkami a pestřenkami. Květy navštěvují také drobní brouci z čeledi květomilovití ("Alleculidae"). Na krátké vzdálenosti je možný i přenos pylu větrem. Na šíření semen se podílejí pasoucí se kozy, které plody polykají a později při přežvykování potravy opět vyplivují. Jedná se tak o speciální případ endozoochorie. Bylo zjištěno, že semena z kozího bachoru vycházejí po různě dlouhé době, někdy dokonce až po 6 dnech. Semena jsou poměrně velká, trávicím traktem koz neprocházejí a v jejich trusu se tedy za běžných okolností nenacházejí.  Na kořenech argánie žijí v symbióze mykorhizní houby rodu "Glomus". Srovnávací pokusy prokázaly, že semenáče s mykorhizní houbou na kořenech jsou znatelně životaschopnější než semenáče bez této houby.

Taxonomie.

Druh byl popsán C. Linnéem již v roce 1753 jako "Sideroxylon spinosum". V roce 1918 pak byl vyčleněn do samostatného monotypického rodu "Argania". Výsledky fylogenetických studií však ukázaly, že "Argania spinosa" představuje vývojovou linii uvnitř vývojového stromu rodu "Sideroxylon" a činí jej tak parafyletickým. Současná taxonomie se proto kloní k zařazení druhu opět do rodu "Sideroxylon". V opačném případě by bylo nutno rozštěpit tento rod na větší počet samostatných monofyletických rodů, představujících jednotlivé vývojové linie.

Význam.

Argánie je v jižním Maroku ekologicky i ekonomicky důležitá dřevina, poskytující domorodcům mnohostranný užitek. Hlavním produktem je arganový olej, který se získává z jader plodů. Má hnědavou barvu a vysokou nutriční hodnotu. V Maroku je tento olej značně ceněný a jeho cena je dvojnásobná oproti ceně olivového oleje. Roční produkce se pohybuje pouze v rámci regionu As-Sawíra mezi 1000 a 2000 tun. Vyváží se také do zahraničí, kde slouží zejména v kosmetickém průmyslu a potravinářství. Tradičně pecky sbírají pastýři koz, neboť kozy plody konzumují a pecky poté vyplivují. V minulosti se věřilo, že semena procházejí jejich trávicím systémem a sběrači je vybírají z trusu. Tyto pověsti se však ukázaly jako nepravdivé. V Maroku se z mandlí, medu a arganového oleje tradičně připravuje mandlové máslo. Po extrakci oleje z jader zbývá čokoládově zbarvená pasta zvaná "amlou", která se po oslazení používá v domácnostech Berberů jako krém na chléb. Voní podobně jako arašídové máslo.  Arganový olej je bohatý na vitamín E, snižuje hladinu cholesterolu v krvi, podporuje krevní oběh, pomáhá zažívání a zesiluje obranyschopnost organismu. Berbeři v jižním Maroku jej používají také při ošetřování planých neštovic a akné. Listy a plody slouží v oblastech arganového lesa jako hlavní krmivo pro kozy, ovce i hovězí dobytek.  Dřevo argánie je těžké, velmi tvrdé a trvanlivé, odolné vůči dřevokaznému hmyzu. Používá se zejména na různé tesařské práce, využívá se i jako kvalitní palivo a k výrobě dřevěného uhlí. Jako topivo při vaření slouží i skořápky plodů. Strom je vysazován ke stabilizaci půd proti erozi, neboť má rozsáhlý a hluboký kořenový systém. Také se používá na větrolamy a živé ploty.

Argánie trnitá ("Sideroxylon spinosum", syn. "Argania spinosa"), česky též dvojčet trnitý, je druh rostliny z čeledi zapotovité ("Sapotaceae"). Je to trnitý suchomilný strom s jednoduchými listy, vzhledově podobný olivovníku. Květy jsou drobné a žlutavé, plodem je žlutá peckovice. Strom se vyskytuje pouze v Maroku a nejzápadnějším Alžírsku. V jihozápadním Maroku je dominantní dřevinou endemického ekosystému, známého jako arganový les. Porosty byly v roce 1998 vyhlášeny biosférickou rezervací. Rostlina poskytuje obyvatelstvu mnohostranný užitek. Z plodů se získává ceněný arganový olej. Dřevina je zdrojem stavebního dřeva a paliva a má význam v medicíně. Listy a plody jsou významným krmivem koz a jiných hospodářských zvířat. Navzdory starší mylné a dosti rozšířené informaci neprocházejí semena trávicím traktem koz.  Druh byl dříve řazen do monotypického rodu "Argania", v současnosti je na základě výsledků fylogenetických studií řazen do šířeji pojatého rodu "Butyrospermum" (darmota, železovec).

Argania (Berber: ⴰⵔⴳⴰⵏ "argan") is a genus of flowering plants containing the sole species Argania spinosa, known as argan, a tree endemic to the calcareous semidesert Sous valley of southwestern Morocco and to the region of Tindouf in southwestern Algeria. Argan trees grow to high and live up to approximately 200 years. They are thorny, with gnarled trunks and wide spreading crown. The crown has a circumference of about and the branches lean towards the ground.  The leaves are small, long, and oval with a rounded apex. The flowers are small, with five pale yellow-green petals; flowering is in April. The fruit is long and broad, with a thick, bitter peel surrounding a sweet-smelling but unpleasantly flavored layer of pulpy pericarp. This surrounds the very hard nut, which contains one (occasionally two or three) small, oil-rich seeds. The fruit takes over a year to mature, ripening in June to July of the following year.


Definice.

Existují dvě definice vlnového vektoru, které se velikostí liší o faktor 2π. Jedna definice je preferována ve fyzice a souvisejících oborech a je doporučována i technickými normami, zatímco druhá definice je preferována v krystalografii a souvisejících oborech. Pro tento článek budou nazvány „fyzikální definice“ a „krystalografická definice“.  Směr vlnového vektoru je popsán níže a je totožný pro obě definice.

Fyzikální definice.

Zavedení.

Ve fyzice popisuje šíření postupné harmonické jednorozměrné vlny následující rovnice: kde: Tato vlna se pohybuje ve směru +"x" rychlostí (konkrétněji fázovou rychlostí) formula_9.  Zobecnění pro vícerozměrné případy (postupná rovinná vlna v prostoru) pak používá vlnový vektor k:  Fázi vlny lze tedy vyjádřit vztahem což je i definiční rovnice vlnového vektoru jakožto vektorového zobecnění úhlového vlnočtu.  Kolmice k vlnoploše, tedy směr postupu dané fáze prostorem, lze pomocí vlnového vektoru vyjádřit vztahem:

Krystalografická definice.

V krystalografii jsou stejné vlny popsány pomocí trochu odlišných rovnic. V jednom a třech rozměrech: Používá se frekvence formula_15 místo úhlové frekvence formula_6. Tyto veličiny vzájemně souvisejí podle vztahu formula_17. Tato substituce není pro tento článek důležitá, ale odráží běžnou praxi v krystalografii. Vlnočet "k" a vlnový vektor k jsou definovány jiným způsobem. Zde, formula_18, zatímco ve fyzikální definici výše formula_19 (tedy ve skalární podobě jde o "úhlový" vlnočet).

Značení a jednotky.

Technická norma doporučuje pro takto definovanou veličinu odlišnou značku σ, resp. "σ" pro skalární vlnočet, třebaže v praxi je běžné značení k a "k". Hlavní jednotkou SI je m.

Směr vlnového vektoru.

Směr vlnového vektoru je směr, který se může lišit od „směru šíření vln“. „Směr šíření vlny“ je definován jako směr toku energie vlny, tj. směr grupové rychlosti. Pro světlé vlny je to také směr Poyntingova vektoru. Na druhé straně vlnový vektor směřuje ve směru fázové rychlosti. Jinými slovy vlnový vektor směřuje ve směru normály (kolmice) k plochám konstantní fáze (vlnoplochám).  V bezztrátovém izotropní médiu jako je vzduch, jakýkoli plyn, jakákoliv kapalina nebo nějaká pevná látka (například sklo), je směr vlnového vektoru totožný se směrem šíření vln. Ve ztrátovém médiu má vlnový vektor obecně jiný směr, než je šíření vln. Postačující podmínkou shodného směru je homogenní prostředí; u homogenního vlnění jsou plochy konstantní fáze také plochami konstantní amplitudy. V případě nehomogenních vln se tyto dva druhy ploch obecně liší a jejich normály tak mají odlišný směr.  Například, když vlna prochází anizotropním médiem, jako světlo krystalem s anizotropní symetrií (jehož permitivita není skalární veličinou, ale tenzorem 2. řádu) nebo zvukové vlny vrstevnatou sedimentární horninou, nemusí vlnový vektor směřovat přesně ve směru šíření vln.

Vlnový vektor jako čtyřvektor.

Ve speciální teorie relativity lze definici vlnového vektoru zobecnit do čtyř rozměrů a zavést ho tedy jako čtyřvektor. V notaci formula_20 je pak definován vztahem:  Rozepsání do tvaru pro kovariantní a kontravariantní tvar dává:

Vlnový vektor je ve vektorová fyzikální veličina, která se používá při popisu postupného periodického vlnění.  Velikost tohoto vektoru formula_1 udává úhlový vlnočet vlnění (v některých oborech používajících odlišnou definici udává vlnočet)  Směr tohoto vektoru je kolmice k vlnoploše ve směru šíření vln (ne vždy je však směr identický se skutečným směrem šíření vlnového rozruchu, vizte níže). Z tohoto důvodu je poněkud problematický název vektor šíření, doporučovaný pro první definici.  V kontextu speciální teorie relativity může být vlnový vektor také definován jako čtyřvektor.

In physics, a wave vector (also spelled wavevector) is a vector which helps describe a wave. Like any vector, it has a magnitude and direction, both of which are important. Its magnitude is either the wavenumber or angular wavenumber of the wave (inversely proportional to the wavelength), and its direction is ordinarily the direction of wave propagation (but not always, see below).  In the context of special relativity the wave vector can also be defined as a four-vector.


Klubová kariéra.

Real Madrid.

Narodil se v Madridu, kde se v mládí připojil k juniorce Real Madrid. V roce 2008 se dostal do Real Madrid Castilla, který byl v Segunda División B s nimiž si zahrál 22. února 2008 první celý zápas proti klubu AD Alcorcón, jeho tým prohrál 0-1.  Dne 11. prosince 2009 poprvé se učastnil s A týmem zápasu proti Valencia CF. Tehdy byl klub trénovaný Manuelem Pellegrinim. Svůj debut v A týmu měl 4. dubna téhož roku, kde v 90. minutě střídal Gonzalo Higuaína. Tehdy Real Madrid vyhrál 2–0 proti Racing de Santanderu.

Bolton Wanderers.

Do klubu Bolton Wanderers z Premier League přestoupil za nezveřejněný poplatek dne 27. července 2010. Za Bolton Wanderers vstřelil svůj první gól 31. března 2012, v zápase proti klubu Wolverhampton Wanderers FC, kde jeho tým zvítězil 3-2. Na konci sezóny 2012–13 byl zvolen hráčem roku v Bolton News, kde získal 37% hlasů: Marc Iles napsal: ""... toto bylo období, kdy se bývalý hráč Realu Madrid Marcos Alonso vypracoval a stal se stálým hráčem, oporou týmu, a někým kdo pomůže klubu k velkým úspěchům""

Fiorentina.

V květnu 2013 podepsal tříletou smlouvu s italským klubem ACF Fiorentina, přestože dostal nabídku na novou smlouvu od manažera Boltonu Dougieho Freedmana Dne 30. prosince poté, co odehrál devět oficiálních zápasů, oznámil prezident klubu Sunderlandu AFC, že se 1. ledna 2014 k nim připojí Alonso na roční hostování. Svůj první zápas za Sunderland AFC odehrál 7. února 2014. Na ploše byl 90 minut a podílel se na vítězství 2–1 nad Manchester United FC v ligovém poháru. V tomto zápase také získal oscenění nejlepšího hráče zápasu. Účastnil se také finále ligového poháru 2. března, ale tým nedokázal odvrátit prohru 1-3 proti Manchester City FC, celkově odehrál 20 zápasů napříč všemi soutěžemi, pomohl také k umístění ve středu tabulky a udržení Sunderlandu FC v Premiere League.  Když se vrátil z hostování, stal se automaticky volbou do základní sestavy a během dvou sezón odehrál 70 zápasů za ACF Fiorentina. Dne 19. března 2015 dal svůj první gól a pomohl k vítezství 3-0 nad AS Řím v 16. kole Evropskou ligu UEFA.

Chelsea.

Dne 30. srpna 2016 se po 85. zápasech a 5 gólech za ACF Fiorentinu, připojil k Chelsea FC za cenu okolo 24 millionů liber. Prvních 120 minut odehrál 20. září 2016 v zápase Leicester City FC v EFL Cupu, kde zvítězili 4-2. a o 4 dny později hrál poprvé v ligovém zápase proti Arsenalu FC, jenž vyhráli 3-0, na lavičku odešel v 55. minutě, kdy ho vystřídal Francesc Fàbregas.  Svůj první klubový gól vstřelil 5. listopadu 2016 proti Evertonu FC na Stamford Bridge, a další dva góly vstřelil na King Power Stadium, kde s klubem slavil vítězství 3–0 proti Leicesteru City FC.

Marcos Alonso Mendoza ( ["ˈmarkos aˈlonso menˈdoθa"], * 28. prosince 1990) je španělský fotbalový obránce a reprezentant momentálně působící v Chelsea FC.  Svou kariéru začal v klubu Real Madrid, později přestoupil do anglického klubu Bolton Wanderers FC, odkud po 3 letech přestopil do italského klubu ACF Fiorentina. Jeho úspěchy ho v roce 2016 dostaly do anglické Chelsea FC, která za něho zaplatila 24 milionů liber.  Svou reprezentační kariéru začal v roce 2018.

Marcos Alonso Mendoza (; born 28 December 1990) is a Spanish professional footballer who plays as a left back or a wing back for club Chelsea and the Spain national team.  He started his career with Real Madrid, but went on to make his name with Bolton Wanderers in England and later with Fiorentina in Italy. His success at the latter club led Chelsea to sign him for an estimated £24 million in 2016.  Alonso made his full debut for Spain in March 2018.


Popis.

Rozpětí křídel je 40–42 mm. Křídla samečků jsou žluté barvy, samičky mají zelenožlutou základní barvu, pouze spodní strana zadních křídel je nažloutlá. Horní strana křídel obou pohlaví má tmavě hnědou až černou okrajovou pásku, jen tenkou na zadních křídlech. V základu předních křídel je černá skvrna nahoře a dole. Samečci mají oranžovou skvrnu v horní části zadních křídel s červeným okrajem, na spodní straně je tato skvrna jasná a vyznačená červeně. Toto místo může být rozděleno na dvě části červeným okrajem, takže se podobá osmičce, podobně jako u jiných druhů žluťásků z rodu "Colias". U samiček není oranžová skvrna v horní části zadních křídel ohraničena.

Rozšíření.

Jedná se o západopalearktický druh, jehož areálem rozšíření je západní (Španělsko), jižní a střední Evropa, jižní Rusko, Malá Asie, Kavkaz, Zakavkazsko, střední Asie, Čína. Ojediněle byl zaznamenán v jižní Anglii a Dánsku.  V ČR se vyskytuje v jižních a středních Čechách, hojný je na jižní Moravě.

Způsob života.

Živnými rostlinami žluťáska jižního jsou podkovka chocholatá ("Hippocrepis comosa") a v ČR převážně čičorka pestrá ("Coronilla varia"). Biotopem jsou otevřená stanoviště – krátkostéblé stepní trávníky a skalní stepi, vyprahlé pastviny, skalnaté svahy, náspy podél silnic a železnic, váté písky, pískovny a lomy. Obvykle vytváří dvě generace, někdy částečnou třetí generaci (květen–červen, srpen–září, říjen).  Samci vyhledávají samice patrolováním (párovací strategie – samci aktivně vyhledávají samice: proletují nad biotopem, kde by se samice mohly vyskytovat). Samice klade vajíčka za slunných dnů. Housenka, která se vylíhne z vajíčka asi po pěti týdnech, je zelená, s černými ostny na vrchní straně. Před zakuklením se zbarvuje žlutě. Housenky jsou závislé na slunění, nesnášejí kombinaci vhlka a zimy. Poslední generace buď přezimuje, nebo se ještě na podzim zakuklí přichycena vlákny k živné rostlině. Kukla světle zelené barvy je dlouhá asi 1,5 cm; motýl se vylíhne po sedmi dnech.

Taxonomie.

Uvádí se pět poddruhů:

Žluťásek jižní ("Colias alfacariensis") je denní motýl z čeledi běláskovitých (Pieridae). Název pochází od jména typové lokality – Sierra de la Alfaguara u města Alfacar (provincie Granada, jižní Španělsko) – kde byl začátkem 20. století popsán. <br>

Colias alfacariensis, Berger's clouded yellow, is a butterfly of the family Pieridae. It was separated from the pale clouded yellow, "C. hyale", in 1905. Berger's clouded yellow is a Palearctic species (South and Central Europe, South Russia, Russian Far East, Siberia Central Asia and temperate China also Asia Minor, Caucasus and Transcaucasia.


Geografie.

Dúmá je největším městem ležícím v sídelní kaši v oáze Ghúta, která z jihu a východu obklopuje Damašek. Kolem města Dúmá vede strategická dálnice M5 spojující Damašek se severem země a přes syrskou poušť a také s iráckým hlavním městem Bagdád.

Historie.

Od počátku syrské občanské války bylo město Dúmá jedním z center odporu proti vládě prezidenta Bašára Asada. V lednu 2012 Syrské ozbrojené síly obsadili město. Povstalecké síly však nad městem opětovně získaly kontrolu v říjnu 2012.  V dubnu 2013 oblehla Syrská armáda povstalci obsazená města ve východní Ghútě, čímž od potravin a lékařské pomoci odřízla kolem 400 tisíc lidí. V oblasti působilo několik povstaleckých skupin, které válčily i mezi sebou, například Džaiš al-Islam, Fajlak ar-Rahman nebo skupina Haját Tahrír aš-Šám, která je napojená na Al-Káidu a dříve se nazývala Fronta an-Nusra.  V březnu 2018 provládní síly obsadily většinu povstaleckých území ve východní Ghútě. Dúmá tak zůstala posledním povstaleckým městem v oblasti. Město ovládala koalice islamistických a salafistických jednotek Džaiš al-Islam. Na začátku dubna byly v Dúmá údajně použity chemické zbraně. Z chemického útoku koalice Džaiš al-Islam obvinila syrský režim. Dne 14. dubna 2018 USA, Británie a Francie vypálily 103 střel Tomahawk proti Sýrii jako odvetu za zmíněné údajné použití chemických zbraní vládními sílami prezidenta Asada.  6. července 2018 Organizace pro zákaz chemických zbraní vydala předběžnou zprávu o výsledcích testů, které byly provedeny ve dvou pověřených laboratořích.  Laboratoř DL03 uvedla, že v testovaných vzorcích nenalezla chemikálie, které by byly relevantní z hlediska Úmluvy o chemických zbraních, případně takové, které by souvisely s nervově paralytickými látkami. Laboratoř DL02 uvedla, že nalezla různorodé chemické sloučeniny obsahující chlór (např. kyselinu trichloroctovou nebo chloralhydrát).

Dúmá (: دوما) je město v Guvernorát Ríf Dimašq (doslova předměstí Damašku) vzdálené 10 km severovýchodně od centra syrského hlavního města Damašek. Město je také sídelním městem stejnojmenného okresu.

Douma () is a city in Syria. Its centre is about northeast of the centre of Damascus. Being the centre of Rif Dimashq governorate (which completely surrounds the Damascus Governorate), the town is also the administrative centre of Douma District. Douma is a major city of the region known as Ghouta, for the peri-urban settlements to the east and south of Damascus.


Historie.

Na vyprahlé horské pláni nad La Pazem se objevilo první osídlení v roce 1903 v souvislosti s výstavbou železniční trati k jezeru Titicaca. Vzniklo zde chudinské předměstí, kde ještě v polovině dvacátého století žilo okolo třiceti tisíc obyvatel, kteří vesměs pracovali v La Pazu, ale postupně vznikala infrastruktura a průmysl a do El Alta přicházeli bezzemci z venkova, které lákaly výrazně levnější pozemky než v metropoli. V roce 1985 se El Alto odtrhlo od La Pazu a o dva roky později získalo statut města. Neustávající příliv obyvatel způsobil, že El Alto počtem obyvatel přerostlo samotný La Paz a je druhým největším městem v Bolívii.

Populace.

Většinu populace, 76 procent, tvoří Ajmarové, kteří jsou indiánského původu a jejichž vlastním jazykem je ajmarština. Dalších 9 procent obyvatel města jsou Kečuové. 15 procent tvoří míšenci indiánských a evropských předků.  El Alto je druhým největším městem v Bolívii po naftařské metropoli Santa Cruz de la Sierra na východě země a největším městem, v němž většinu populace tvoří indiáni.

Kultura a školství.

Nachází se zde výtvarná galerie Museo de Arte Antonio Paredes Candia a vysoká škola Universidad Pública de El Alto, město má i vlastní televizní stanici "TV El Alto" a deník "El Alteño".

Náboženství.

Roku 1994 byla vytvořena Římskokatolická diecéze El Alto.

Klimatické podmínky.

Město má drsné vysokohorské klima: v zimních měsících teploty běžně klesají pod bod mrazu, v létě nepřekračují 20 °C. Je nejvýše položeným velkoměstem na světě (4160 m n. m.).

Životní a sociální podmínky.

Město se vyznačuje chaotickým růstem a nízkou životní úrovní. Jeho prudký rozvoj způsobuje problémy s pitnou vodou a závadnou či nedostatečnou kanalizací. O chudinskou mládež pečuje dobročinná nadace Palliri.  Pro život v El Alto jsou typická častá setkání se ženami zvanými "cholitas", oblečenými v typických krojích té oblasti. Tyto ženy jsou ve městě přirozenými autoritami, vynikají v obchodních činnostech a dohlížejí na pořádek na ulicích. Provozují také zápasy v ringu.

Politika.

Vzhledem k převaze domorodého obyvatelstva je El Alto tradiční baštou prezidenta Evo Moralese. V roce 2003 místní obyvatelé na protest proti politice bolivijské vlády blokovali cestu spojující La Paz s letištěm a došlo ke krvavým srážkám.

Architektura.

Pro El Alto je typická tzv. neoandská architektura vycházející z indiánských tradic, jejím hlavním představitelem je Freddy Mamani.

Doprava.

Město El Alto je propojeno s městem La Paz pomocí dvou linek lanovkového systému Mi Teleférico. Na území města se nachází mezinárodní letiště El Alto.

El Alto je město v bolivijském departementu La Paz, jehož současný počet obyvatel se odhaduje na necelý jeden milion (oficiálně 842 378 podle sčítání z roku 2012). Město, jehož název znamená doslova "Výšiny", je západním sousedem sídla bolivijské vlády La Pazu.

El Alto (Spanish for "The Heights") is the second-largest city in Bolivia, located adjacent to La Paz in Pedro Domingo Murillo Province on the Altiplano highlands. El Alto is today one of Bolivia's fastest-growing urban centers, with an estimated population of 943,558 in 2020. El Alto is the highest major metropolis in the world, with an average elevation of .  The El Alto-La Paz metropolitan area, formed by La Paz, El Alto, Achocalla, Viacha, and Mecapaca constitutes the second most populous urban area of Bolivia, with a population of 1.8 million, only surpassed by the metropolitan area of the country's largest city of Santa Cruz de la Sierra with a population of 2.3 million.


Děj.

Poté, co ruská mafie popravila jeho přítele Tommyho Athense, majitele nahrávací společnosti, vstoupil Chili Palmer po letech filmování do hudebního průmyslu. Nabídnul pomoc v neúspěšném podnikání Edie Athens, vdově po zavražděném příteli, která dluží 300 000 dolarů hip-hopovému producentovi Sinu LaSallemu.  Chili je ohromen zpěvačkou Lindou Moonovou a pomáhá jí se zbavit finančních závazků od Nicka Carra a Rajiho, který má za bodyguarda samojského homosexuála Elliotta, aspirujícího herce a oběť homofobních vtipů Carra a Rajiho. Carr a Raji si najmou zabijáka jménem Joe Lupino, aby zabil Chiliho před tím, než se mu podaří zachránit Ediinu společnost tím, že uspořádá živé představení pro Lindu společně se Stevenem Tylerem a Aerosmith.  LaSalle požaduje zaplacení dluhu, ale souhlasí s tím, že Chilimu poskytne několik dní navíc, aby situaci vyřešil. Když se Rusové pokusí zabít Chiliho, Joe Lupino omylem zavraždí Ivana Argianjjeva, zabijáka ruské mafie. Carr je rozzuřený. Raji zabije Lupina kovovou baseballovou pálkou, poté co je k němu neuctivý.  Carr se pokusí Chiliho podvést tím, že mu předá záložní lístek, tvrdí, že Lindina smlouva se nachází v zastavárně vlastněné Rusy. Edie předá lístek policii, která Rusům zaplatí návštěvu. Raji a Elliott přesvědčí LaSalleho, že Carr podvedl Chiliho a dal mu 300 000 dolarů, aby získal Lindinu smlouvu. LaSalle a DubMD stanou tváří v tvář společně s Bulkinem a jeho muži. Urážený Bulkinovými rasistickými poznámkami umírá rukou LaSalleho.  Raji posílá Elliotta, aby zabil Chiliho. Přitom mu přislíbí, že mu může pomáhat při budování herecké kariéry. Poté co se Elliott dozví, že mu Chili zajistil místo na konkurzu filmu s Nicole Kidmanovou, zradí Rajiho. Raji se octne v požáru způsobeného ohňostrojem, a v živém vysílání umírá. Carr je obviněn z vraždy a zatčen, poté co se Chili ujistí, že ho chytí s pálkou, kterou byl usmrcen Joe Lupino.  Chili se společně s Edie protlačí na taneční parket a oslavují, když Linda vystoupí společně s Aerosmith. LaSalle souhlasí s tím, že se stane novým producentem Lindy. Na MTV Video Music Awards získá Linda ocenění za nejlepšího nového umělce a video roku. Během její děkovné řeči, děkuje Edie, Sinu a Chilimu. A když Chili odjíždí, míjí v autě billboard, který odhaluje, že Elliott bude vystupovat v jedné z hlavních rolí ve filmu s Nicole Kidmanovou.

Buď v klidu (anglicky "Be Cool") je americká komedie z roku 2005 natočená podle stejnojmenného románu Elmora Leonarda, pokračování románu "Chyťte ho!" (1990), který byl zfilmován v roce 1995. Pojednává o členovi gangu Chillim Palmerovi a jeho vstupu do hudebního průmyslu.  Přípravy filmu "Buď v klidu" započaly v roce 2003. Režisérem filmu je Felix Gary Gray, producentem Danny DeVito, v hlavní roli účinkoval John Travolta. Film byl vydán v roce 2005. "Buď v klidu" je poslední film, ve kterém učinkoval Robert Pastorelliev před svou smrtí.

Be Cool is a 2005 American crime-comedy film adapted from Elmore Leonard's 1999 novel of the same name and the sequel to Leonard's 1990 novel "Get Shorty" (itself adapted into a 1995 film of the same name) about mobster Chili Palmer's entrance into the music industry.  The film adaptation of "Be Cool" began production in 2003. It was directed by F. Gary Gray, produced by Danny DeVito (who produced and co-starred in the first film), and starred John Travolta, reprising his role from the first film. The film opened in March 2005 and was released to video and DVD distribution on June 7, 2005. This was Robert Pastorelli's final film, as he died one year before its theatrical release.


Život.

Majordomus.

Po smrti otce Karla Martela (22. října 741) se spolu se svým bratrem Pipinem Krátkým stal majordomem ve Franské říši. Podle vůle Karla Martela z roku 737 měl Karloman obdržet Austrasii, Alemanii a Durynsko, jeho bratr Pipin Neustrii a Burgundsko s Provensálskem.  I přes vysokou prestiž rodu Karlovců a fakticky neomezenou moc, kterou tento rod získal postupně za Karla Martela a jeho otce Pipina Prostředního (645–714), byli jeho členové v pozici "„pouhých“" správců (majordomů) říše, teoreticky moc stále spočívala v rukou královského rodu Merovejců, jejichž vliv na dění v říši však již po několikátou generaci upadal. A stejně jako jejich otec a děd, i oni museli čelit řadě odpůrců moci jejich rodu, kteří proti nim po smrti Karla Martela vyvstali.  V první řadě to byl jejich nevlastní bratr Grifo, který se narodil z druhého manželství jejich otce ze Swanachildou z bavorsko-alemanského rodu Agilolfingů. V jeho prospěch byla závěť krátce před smrtí Karla Martela pozměněna tak, aby obdržel do správy Durynsko a části Neustrie a Austrasie. Po smrti Karla Martela se spolu se svoji matkou Swanichildou a spojenci snažil skutečně uchytit v městě Laon v severovýchodní Francii a odtud ovládat nějaké území, byl však záhy poražen a internován v rodovém klášteře Chèvremont u Lutychu, protože ani Karloman ani Pipin nehodlali pozměněnou závěť akceptovat.  Reakce Grifových příbuzných, spojenců a i těch, kterým se tato událost hodila k odporu proti Frankům, na sebe nenechala dlouho čekat. Vedle bavorského vévody Odila, taktéž Agilolfinga, se vzbouřili i Alamani a Akvitánský vévoda Hunoald, který se po smrti svého otce Oda musel podrobit Karlu Martelovi. Tomu se museli dočasně podrobit i Sasové, kteří se opět osamostatnili.  Mezi prvními obětmi společného úsilí obou bratrů o udržení moci byl dřívější neustrijský majordomus Theudoald, který byl zavražděn již v roce 741. Trestnou vojenskou výpravu podnikli společně nejprve proti Hunoaldovi z Akvitánie (roku 742), který však teprve mezi roky 744 až 745 přistoupil na podmínky kapitulace, vzdal se vévodské hodnosti ve prospěch syna Waiofara a uznal franskou svrchovanost. Stejně tak se roku 742 podrobila část Alemanů (další výpravy podnikli Frankové roku 744 a 746), svrchovanost Franského království musel následujícího roku uznat po své porážce na řece Lechu i bavorský vévoda Odilo, který byl zároveň i manželem sestry obou majordomů Hiltrudy. Také proti Sasům podnikl Karloman trestnou výpravu, a to mezi léty 743 až 744.  Záminkou ke vzpourám proti oběma bratrům byla i nelegitimnost jejich úřadu, neboť Franské království od roku 737 nemělo panovníka. Proto se oba bratři rozhodli k dosazení loutkového krále z královského rodu Merovejců Childericha III., který byl zároveň i posledním mužským členem tohoto rodu. Formálně panoval až do svého svržení Pipinem Krátkým roku 751.  Byl to právě Karloman, který byl z obou bratrů v církevních věcech aktivnější. V dubnu roku 743 uspořádal první církevní synodu na sever od Alp, které předsedal významný církevní činitel, misionář a „apoštol Němců“ Anglosas sv. Bonifác (původním jménem Winfried). Závěry koncilu kladly na církevní život vyšší nároky a potíraly dosavadního "světský" život církevních hodnostářů. Pomoci tomu mělo i to, že ze společné snahy Karlomana a Bonifáce vznikl reformní klášter ve Fuldě s benediktinskou řeholí.  V roce 746 vytáhl Karloman opět proti odbojným Alamanům dřívějšího vévody Theudebalda(oficiálně do roku 744). Ti i po porážce Odila Bavorského nadále vzdorovali. Jeho postup proti této vzpouře byl mimořádně tvrdý. Okolnosti nejsou sice přesně známé, zdá se však, že Alamani se na popud Karlomana shromáždili v pevnosti Cannstatt (dnes součást Stuttgartu), snad k opětné kapitulaci, ale majordomus je obvinil ze zrady a zúčastněné alamanské šlechtice nechal popravit (tzv Krvavý soud v Cannstattu). Likvidací urozených Alamanů zaniklo i jejich vévodství, země byla rozdělena na hrabství pod franskou správou.

Mnich.

Přes vzájemnou nekonfliktní spolupráci mezi bratry se Karloman roku 747 rozhodl k razantnímu životnímu kroku. Syna Droga svěřil do výchovy zatím bezdětnému bratru Pipinovi a sám se odebral do Říma, aby sdělil papeži Zachariáši o svém záměru stát se mnichem a žádal jeho požehnání. To se i stalo a po krátkém pobytu v Římě odešel do odlehlého kláštera Montecassino. Krátce před smrtí se ještě jednou pokusil ovlivnit franskou politiku, to když se roku 754 pokusil u bratra Pipina, který se mezitím stal králem, zasáhnout ve prospěch langobardského krále Aistulfa. Ani papež Štěpán II., který se snažil čelit agresivní politice langobardského krále, ani Pipin, který se pro změnu obával, že Karloman kolem sebe shromáždí nespokojenou opozici, takový diplomatický pokus od Karlomana nepotřebovali. Nechali jej, oficiálně na příkaz papeže, internovat v klášteře v burgundském městě Vienna, kde záhy zemřel. V klášteře skončil i jeho syn Drogo.

Karloman (706/716 – 17. srpna 754) byl franský majordom a později i mnich, nejstarší syn Karla Martela a Rotrudy Trevírské. Jeho bratrem byl první franský král z rodu Karolovců Pipin Krátký.

Carloman (between 706 and 716 – 17 August 754) was the eldest son of Charles Martel, "majordomo" or mayor of the palace and duke of the Franks, and his wife Chrotrud of Treves. On Charles's death (741), Carloman and his brother Pepin the Short succeeded to their father's legal positions, Carloman in Austrasia, and Pepin in Neustria. He was a member of the family later called the Carolingians and it can be argued that he was instrumental in consolidating their power at the expense of the ruling Merovingian kings of the Franks. He withdrew from public life in 747 to take up the monastic habit, "the first of a new type of saintly king," according to Norman Cantor, "more interested in religious devotion than royal power, who frequently appeared in the following three centuries and who was an indication of the growing impact of Christian piety on Germanic society".