Účastník napoleonských válek a člen vlády.

Studoval v Etonu a v roce 1799 vstoupil do armády, aktivní službu zahájil v Kanadě, později se v rámci napoleonských válek zúčastnil bojů ve Španělsku, kde byl dvakrát zraněn a rychle postupoval v hodnostech. V roce 1815 byl jako rytíř Řádu lázně povýšen do šlechtického stavu, v červnu 1815 v bitvě u Ligny přišel o levou ruku a kvůli vážnému zranění se nemohl zúčastnit bitvy u Waterloo. V letech 1815–1818 byl přidělen k pruské armádě jako součásti okupačních vojsk ve Francii. V roce 1821 byl povýšen na plukovníka, mezitím se stal členem Dolní sněmovny (1820–1844). V politice patřil k toryům a blízkým spolupracovníkům vévody Wellingtona. Krátce po vstupu do parlamentu začal zastávat nižší vládní funkce související se správou armády, byl ředitelem vojenského zásobování v úřadu generálního polního zbrojmistra (1823–1827) a ve Wellingtonově kabinetu státním podsekretářem války (1828–1830), od roku 1828 též členem Tajné rady. V roce 1830 byl povýšen na generálmajora a v letech 1830 a 1834–1835 byl státním sekretářem pro Irsko, zároveň byl od roku 1830 členem irské Tajné rady.

Generální guvernér v Indii a vrchní velitel britské armády.

V roce 1841 byl povýšen na generálporučíka a v letech 1841–1844 byl státním sekretářem války. Generální guvernér v Indii 1844–1848. Do Indie byl jmenován poté, co dosavadní generální guvernér Edward Law byl odvolán pro svůj údajně příliš benevolentní přístup k domorodcům. Henryho Hardinge v úřadu ministra války nahradil Thomas Fremantle. V Indii v té době vypukla první sikhská válka, jíž se Hardinge aktivně zúčastnil. Původně přijal jen místo druhého velitele pod vrchním velením maršála Gougha, ale pro nesouhlas s jeho pozdějšími plány nakonec uplatnil svou autoritu generálního guvernéra a velení převzal sám. Vojenskými operacemi přispěl k rozšíření britských držav v Indii a po návratu do Anglie byl povýšen na vikomta Lahore s členstvím ve Sněmovně lordů. Později v první Derbyho vládě zastával post generálního polního zbrojmistra (1852), v roce 1854 byl povýšen na generála a v letech 1854–1856 byl vrchním velitelem britské armády. Mezitím byl v roce 1855 povýšen na polního maršála. Na funkci vrchního velitele rezignoval v červenci 1856 a zemřel o necelé dva měsíce později.

Rodina.

Oženil se v roce 1821, kdy měl již dostatečně vlivné postavení, a jeho manželkou se stala Emily Stewart (1789–1865), sestra ministra zahraničí vikomta Castlereagha. Z jejich manželství pocházely čtyři děti, dědicem titulů byl starší syn Charles Stewart Hardinge, 2. vikomt Hardinge (1822–1894), mladší syn Sir Arthur Edward Hardinge (1828-1892) dosáhl v armádě hodnosti generála, byl velitelem v Bombaji a guvernérem na Gibraltaru. Z dalšího potomstva později vynikl Charles Hardinge (1858–1944), diplomat a místokrál v Indii.

Henry Hardinge, 1. vikomt Hardinge ("Henry Hardinge, 1st Viscount Hardinge of Lahore") (30. března 1785, Wrotham, Anglie – 24. září 1856, South Park, Anglie) byl britský vojevůdce a státník. Po účasti v napoleonských válkách zastával vládní funkce a byl generálním guvernérem v Indii. V armádě dosáhl hodnosti polního maršála a nakonec byl vrchním velitelem britského vojska. S titulem vikomta zasedal od roku 1846 ve Sněmovně lordů. Jeho vnuk Charles Hardinge byl diplomatem a v letech 1910–1916 místokrálem v Indii.  Pocházel z rodiny připomínané od 16. století, rod původně užíval jména Harding, Hardy nebo Hardie. Narodil se jako prostřední syn duchovního Henryho Hardinge, jeho starší bratr George (1781–1808) padl jako kapitán Royal Navy za napoleonských válek, mladší bratr Robert (1790–1864) sloužil v armádě a dosáhl hodnosti generálmajora.

Henry Hardinge, 1st Viscount Hardinge, (30 March 1785 – 24 September 1856) was a British Army officer and politician. After serving in the Peninsula War and the Waterloo Campaign he became Secretary at War in Wellington's ministry. After a tour as Chief Secretary for Ireland in 1830 he became Secretary at War again in Sir Robert Peel's cabinet. He went on to be Governor-General of India at the time of the First Anglo-Sikh War and then Commander-in-Chief of the Forces during the Crimean War.


Vývoj.

Mezi roky 1932 a 1936 probíhal ve společnosti Nieuport-Delage vývoj dvojmístného střemhlavého bombardéru Nieuport Ni.140 pro "Aéronavale", což byla letecká složka francouzského námořnictva. Jednalo se o dvoumístný stroj s pevným podvozkem s výrazně lomeným křídlem do tvaru písmena W. Po začlenění společnosti Nieuport do společnosti Loire-Nieuport v roce 1933 byl letoun přejmenován na Loire-Nieuport LN.140. První ze dvou prototypů (LN.140-01) poprvé vzlétnul 12. března 1935, ale během tvrdého přistání havaroval a nebyl opraven. Letové zkoušky pokračovaly s druhým prototypem (LN.140-02) až do jejich zrušení po další havárii v červenci 1936.  Další vývoj se proto soustředil na projekt LN.40, který sice těžil ze zkušeností s vývojem letounu LN.140, ale jednalo se o nový letoun s lepšími aerodynamickými vlastnostmi. Pevný podvozek byl nahrazen zatahovacím a bylo odstraněno místo pro druhého člena posádky. V druhé polovině roku 1937 byl objednán prototyp a následovala objednávka na 6 předsériových letounů pro letadlovou loď "Béarn". I Francouzské letectvo nakonec projevilo zájem o pozemní verzi letounu LN.40, která byla označena LN.41. Původní plány hovořily o 184 letounech, kterými mělo být vybaveno šest perutí, přičemž každá měla mít 18 letounů. Zbylé měly být v rezervě.  První prototyp poprvé vzlétnul 6. července 1938. Druhý jej následoval v lednu 1939 a třetí v květnu 1939. Čtyři předsériové letouny byly dodány v červenci 1939 a byly odeslány ke zkouškám na palubu letadlové lodi "Béarn". Nicméně letové testy ukázaly, že aerodynamické brzdy letounu jsou neúčinné, coč vedlo k tomu, že piloti používali jako aerodynamickou brzdu vytažený podvozek. Letoun také nemohl provést střemhlavý útok s plnými palivovými nádržemi. Pro letectvo byl také letoun příliš pomalý, a proto požadovalo vývoj rychlejšího stroje, který měl být označen Loire-Nieuport LN.42.  V červenci 1939 obdržela společnost SNCAO ("Société Nationale de Constructions Aéronautiques de Ouest"), do které byla po znárodnění začleněna společnost Loire-Nieuport, objednávku na 36 letounů LN.401 pro francouzské námořnictvo a 40 letounů LN.411 pro francouzské letectvo ("Armée de l'Air"). Verze LN.411 byla téměř identická s verzí LN.401, ale postrádala přistávací hák, mechanismus sklápění křídel a další vybavení potřebné pro námořní letouny. První letouny LN.411 byly dodány v září 1939 a byla zadána objednávka na dalších 270 strojů. Tato objednávka však byla v říjnu 1939 zrušena a letouny LN.411 byly předány námořnictvu.  Společnost Loire-Nieuport se také pokoušela vyvinout rychlejší verzi s motorem Hispano-Suiza 12Y-31 s výkonem 640 kW (860 hp) oproti motoru Hispano-Suiza 12Xcrs s výkonem 515 kW (690 hp) instalovaném na letounech LN.401. Tato verze označená LN.402 vykonala svůj první let 18. listopadu 1939. Dalšímu vývoji letounu LN.402 zabránila porážka Francie v červnu 1940 a následné příměří.  V roce 1942 postavila společnost SNCASO z uskladněných dílů dalších 24 letounů pro potřeby letectva Vichistické Francie.  Konečnou verzí měla být verze LN.42 s mnohem výkonnějším motorem Hispano-Suiza 12Y-51 o výkonu 820 kW (1 100 hp), ale její vývoj přišel pozdě pro použití v druhé světové válce. Letoun dostal také nové křídlo bez lomení s menším rozpětím 13 m. Před pádem Francie byl sice dokončen prototyp, ale ten již nevzlétnul. Přesto byl letoun po celou dobu války ukryt před Němci. Letové zkoušky byly obnoveny 24. srpna 1945 a pokračovaly až do roku 1947. Avšak jednalo se už o zastaralý typ a tak byl postaven jen jeden letoun.

Popis.

LN.401/411 byl jednomístný jednomotorový bombardovací dolnoplošník s lomenými křídly do tvaru písmena W. Verze LN.401 měla sklápěcí křídla pro lepší skladnost na palubě letadlové lodi. Hlavní podvozek bylo možné částečně zatáhnout do výstupků pod křídly letounu. Jako aerodynamická brzda se používala dolní polovina směrového kormidla, která se rozevírala do dvou sekcí. Toto řešení se v praxi neosvědčilo, piloti místo této brzdy používali k brždění střemhlavého letu poměrně velké kryty vysunutého podvozku.  Pro zlepšení stability letounů byly na konce vodorovné ocasní plochy dodatečně namontovány svislé plošky. Letoun poháněl zpravidla řadový vidlicový kapalinou chlazený dvanáctiválcový motor Hispano-Suiza 12Xcrs s výkonem 515 kW, který poháněl třílistou kovovou nastavitelnou vrtuli.  Hlavňovou výzbroj letounu tvořil letecký kanón Hispano-Suiza HS 404 uložený v trupu nad motorem mezi válci motoru s bubnovým zásobníkem na 60 nábojů a 2 kulomety Darne vz. 32 Marine ráže 7,5 mm v křídlech se zásobou 600 nábojů na zbraň. Letoun dále nesl jednu pumu o hmotnosti 225 kg nebo 150 kg ve výklopné vidlici, která zabezpečovala bezpečné odhození pumy mimo prostor otáčení vrtule letounu. Případně mohl letoun nést 10 pum o hmotnosti 10 nebo 15 kg. Ve srovnání s podobnými letouny své doby se jednalo o sice dobře ovladatelný, ale pomalý letoun s malým výkonem motoru a malou nosností. Absence zadního střelce také znemožňovala obranu letounu zezadu. Letoun byl slabě pancéřován, pancíř o tloušťce 5 mm nebyl pro německé kulomety překážkou. Rovněž nádrže neměly ochranné obaly. Hlavním problémem však byl výkon motoru. Výkony se nezlepšily ani po častém odstranění 20 mm leteckého kanónu z letounu.

Operační historie.

Dvě "escadrilles" francouzského námořního letectva označené AB2 a AB4 byly vybaveny letouny LN.401/411 na přelomu let 1939 a 1940. AB2 obdržela první střemhlavé bombardéry LN.401 v listopadu 1939, zatímco AB4 obdržela bombardéry LN.411, které odmítlo pozemní letectvo, v únoru 1940. Bombardéry dodané letectvem byly vítanou posilou, protože výroba letounů LN.401 pro námořnictvo byla velice pomalá.  Oba typy letounů byly použity v boji během bitvy o Francii v roce 1940. Jelikož jediná francouzská letadlová loď Béarn v té době zajišťovala dopravu letounů zakoupených v USA do Francie, působily tyto námořní letouny výhradně z pozemních letišť. Útočily na německé motorizované kolony a na shromážděné pozemní jednotky. Ztráty letounů byly těžké. Během jediného útoku 19. května 1940, kterého se účastnilo 20 letounů, bylo ztraceno 10 letounů a dalších 7 bylo neopravitelně poškozeno. Výroba nedokázala ztracené letouny nahrazovat a po měsíci bojů přišly obě jednotky asi o dvě třetiny svých sil.  Zbylé letouny byly nejprve staženy na jih Francie, kde se účastnily průzkumných a bojových akcí proti Itálii. 18. června 1940 se zúčastnily nočního náletu na italský přístav Imperia. 25. června 1940 přeletěly letouny do severní Afriky, kde byly uskladněny.  Po uzavření příměří byly sřemhlavé bombardéry LN.401/411 staženy ze služby a obě "escadrilles" byly přezbrojeny na bombardéry Glenn-Martin 167-F.  Po obsazení území Vichistické Francie 10. listopadu 1942 německými vojsky, padlo do rukou německých vojáků 12 letounů vyrobených v roce 1942. Zbylé letouny byly dopraveny do Tuniska, kde byly spolu s uskladněnými letouny zničeny při útocích Spojenců.

Varianty.

Nieuport Ni.140 (LN.140) LN.40 LN.41 LN.401 LN.411 LN.402 LN.42

Specifikace (LN.401).

"Technické údaje pocházejí z publikace „War Planes of the Second World War: Volume Eight Bombers and Reconnaissance Aircraft“".

Loire-Nieuport LN.40 byla série francouzských námořních a pozemních střemhlavých bombardovacích letounů, která sloužila u "Aéronavale" na konci 30. let 20. století. Letouny sloužily na počátku druhé světové války.

The Loire-Nieuport LN.40 aircraft were a family of French naval dive-bombers for the Aeronavale in the late 1930s, which saw service during World War II.


Obsah opery.

První dějství.

První obraz.

Rytíř Ruprecht se ubytuje v hostinci. Přes zeď slyší naříkání a zoufalé výkřiky. Pronikne do sousední místnosti a zde najde dívku v zoufalém stavu. Když se dívka uklidní, prozradí rytíři své jméno: Renata a vypráví mu svůj příběh: Od osmi let ji pronásleduje vidina ohnivého anděla Madiela. Když dospěla, slíbil jí Madiel, že se k ní jednou vrátí v lidské podobě. Renata se domnívá, že se tak stalo v podobě knížete Jindřicha, který ji ale záhy opustil. Přicházejí Hostinská a Hostinský a vysvětlují Ruprechtovi, že Renata je blázen posedlý ďáblem. Ruprecht ale Renatě uvěří a rozhodne se jí pomoci. Objevuje se ale věštkyně a oběma prorokuje krvavou budoucnost.

Druhé dějství.

Druhý obraz.

Ruprecht a Renata přijíždějí do Kolína nad Rýnem. Pátrají zde po Jindřichovi. Renata se snaží proniknout do kouzel černé magie, aby se jí to podařilo.

Třetíý obraz.

Ruprecht se setkává s Agrippou z Nettesheimu a ptá se jej na možnosti magie. Ten mu vysvětluje, že kouzla předčí moudrost a vědění člověka.

Třetí dějství.

Čtvrtý obraz.

Renata nalézá Jindřichův dům a posílá Ruprechta, aby Jindřicha zabil. Když Ruprecht vkročí do Jindřichova domu, zmocní se Renaty opět představa, že Jindřich je vlastně vtělením anděla Madiela, a že souboji musí zabránit.

Pátý obraz.

Renata nalézá na břehu Rýna Ruprechta, zraněného v souboji s Jindřichem. Uvědomuje si svou vinu a projevuje Ruprechtovi svou náklonnost.

Čtvrté dějství.

Šestý obraz.

Ruprecht se uzdravuje a vyznává Renatě lásku. Ta jej ale odmítá a odchází do kláštera. Objevují se Mefistofeles spolu s doktorem Faustem a přemlouvají Ruprechta, aby se stal jejich společníkem.

Páté dějství.

Sedmý obraz.

Renata vstoupila do kláštera. Stále ji ale pronásleduje vidina ohnivého anděla. Tato představa se navíc šíří i na další jeptišky. Matka představená proto povolává Inkvizitora, který se pokouší z Renaty vymítat ďábla. Když se mu to nepodaříl, posílá Renatu na hranici.

Ohnivý anděl ( , ), Op. 37 je opera Sergeje Prokofjeva z roku 1927. Libreto napsal skladatel na námět historického románu Valerije Brjusova, jehož děj se odehrává v Německu v 16. století. Opera vznikala v letech 1919-1927. Uvedena byla ale až po autorově smrti, nejprve koncertně v roce 1954 v Paříži, scénicky pak v roce 1955 v Benátkách v divadle Teatro La Fenice.

Sergei Prokofiev's opera, The Fiery Angel (), Op. 37, could be considered one of the composer’s largest challenges. Writing, production, and location were all factors in the piece’s progress. The journey to completion was not truly over until after Prokofiev’s time, when the piece was first presented in a full performance at the Théâtre des Champs-Élysées on 25 November 1954, and was first premiered at the Venice Festival in 1955.


Victor Bulwer-Lytton, 2nd Earl of Lytton

Životopis.

Pocházel ze šlechtické rodiny, která od roku 1843 užívala alianční jméno "Bulwer-Lytton". Jako syn indického místokrále 1. hraběte z Lyttonu se narodil v Indii, kde strávil dětství. Studoval v Cambridge, po otci zdědil v roce 1891 šlechtické tituly a vstoupil do Sněmovny lordů. Politicky patřil ke konzervativcům, v koaliční vládě Davida Lloyd George byl civilním lordem admirality (1916 a 1919–1920), mezitím zastával post tajemníka admirality (1916–1919). V roce 1919 byl jmenován členem Tajné rady a v letech 1920–1922 byl státním podsekretářem pro Indii.  V letech 1922–1927 byl guvernérem v Bengálsku a v letech 1925–1926 krátce úřadujícím indickým místokrálem. V letech 1927–1928 byl mluvčím indického zastoupení ve Společnosti národů. Společností národů byl v roce 1932 pověřen zvláštní diplomatickou misí na Dálný východ v zájmu urovnání japonsko-čínského konfliktu (tzv. "Lyttonova komise") v Mandžusku. Závěrečná zprávy Lyttonovy komise vedla k odchodu Japonska ze Společnosti národů.  Mimo jiné byl smírčím soudcem a zástupcem lorda–místodržitele v hrabství Hertford, kde vlastnil statky, získal čestný doktorát na univerzitě v Manchesteru a byl rytířem Řádu Indické říše. Po návratu z Asie v roce 1933 obdržel Podvazkový řád.

Rodina a potomstvo.

V roce 1902 se oženil s Pamelou Chichele-Plowden (1874–1971), z jejich manželství se narodily čtyři děti. Starší syn Edward Bulwer-Lytton, vikomt Knebworth (1903–1933), byl členem Dolní sněmovny za Konzervativní stranu a zahynul při leteckém neštěstí. Mladší syn Alexander Bulwer-Lytton (1910–1942) sloužil v armádě a padl v bitvě u El Alameinu. Oba synové zemřeli ještě před otcem a bez potomstva, rodové tituly poté přešly na Victorova mladšího bratra Nevilla (1879–1951). Hlavní rodové sídlo "Knebworth House" (Hertfordshire) zdědila Victorova dcera Hermione (1905–2004) a jejím sňatkem přešlo na rod Cobbold.

Victor Bulwer-Lytton, 2. hrabě z Lyttonu ("Victor Alexander George Bulwer-Lytton, 2nd Earl of Lytton, 2nd Viscount Knebworth, 3rd Baron Lytton") (9. srpna 1876, Šimla, Indie – 25. října 1947, Exeter, Anglie) byl britský státník a diplomat. Pocházel ze šlechtické rodiny a od mládí byl členem Sněmovny lordů, jako stoupenec konzervativců zastával nižší funkce v britské vládě, poté působil v koloniích a krátce byl úřadujícím místokrálem v Indii. Uplatnil se jako diplomat ve Společnosti národů a byl rytířem Podvazkového řádu.

Victor Alexander George Robert Bulwer-Lytton, 2nd Earl of Lytton, (9 August 1876 – 25 October 1947), styled Viscount Knebworth from 1880 to 1891, was a British politician and colonial administrator. He served as Governor of Bengal between 1922 and 1927 and was briefly Acting Viceroy of India in 1926. He headed the Lytton Commission for the League of Nations, in 1931-32, producing the Lytton Report which condemned Japanese aggression against China in Manchuria.


Historie.

Crossminton byl vynalezen Němcem Billem Brandesem, který chtěl vytvořit venkovní variantu badmintonu. Hra je navenek podobná badmintonu, ale těžší míček ("speeder", košík) zaručuje stabilitu ve větru a rychlejší tempo hry.  Vynálezce napřed hru pojmenoval jako shuttleball. V roce 2001 byla však přejmenována na "speed badminton" nebo "speedminton" podle jména firmy Speedminton, která je hlavním výrobcem vybavení pro crossminton. K finálnímu přejmenování na crossminton došlo v roce 2016 v návaznosti na mezinárodní vyjednávání s BWF, která nesouhlasila s využíváním názvu badminton. Toto přejmenování bylo důležitým krokem pro další rozvoj crossmintonu jako samostatného sportovního odvětví.  V posledních letech se crossminton začal velmi rychle šířit i do ostatních zemí, v roce 2011 byla založena mezinárodní asociace ICO (International Crossminton Organization) a v současné době hraje crossminton více než 2 miliony lidí po celém světě. Nejvíce rozšířený je crossminton v Evropě, nicméně mezinárodní asociace ICO má v roce 2018 již 26 členských národních asociací z Evropy, Ameriky, Asie i Afriky.

Crossminton v České republice.

V České republice se začal crossminton rozvíjet v roce 2010, kdy byly uspořádány první turnaje v Pardubicích, v Hanušovicích a v Praze, pokaždé za účasti 10-15 hráčů. Česká asociace crossmintonu vznikla 12. února 2010 pod názvem Česká asociace speed badmintonu. V návaznosti na změnu názvu sportu od roku 2016 se i asociace přejmenovala, aby reflektovala nový název tohoto sportovního odvětví – crossminton.  V roce 2011 došlo na premiéru českých hráčů na mezinárodních turnajích - Jana Scholzová, Michal Scholze (oba Crossminton Pardubice) a Pavel Podvolecký (SPV Hanušováček) se zúčastnili březnového turnaje Slovak Cup v Hlohovci a posbírali první body do mezinárodních žebříčků. Prvním českým mezinárodním turnajem byl Czech Speedminton Open 2011 v listopadu 2011 v Praze - o turnaj byl velký zájem a nakonec skončil velice úspěšně za účasti více než 120 hráčů z celé Evropy.  Český crossminton se postupně zařadil mezi jednu z nejrozvinutějších zemí a pravidelně sbírá úspěchy na největších mezinárodních akcích.

Hřiště a vybavení.

Hřiště tvoří dva čtverce o straně 5,5 m vzdálené 12,8 m od sebe. Je možné hrát na polovině tenisového kurtu nebo využít Easy Courtů - dva čtverce z reflexních pruhů, které se pomocí kolíků natáhnou za kroužky umístěné v rozích a hřiště tak lze udělat během chvilky kdekoliv, například v parku na trávě.  Rakety jsou podobné squashovým, jsou však kratší pro lepší ovladatelnost, košíky - Speedery jsou těžší a menší než badmintonové, což jim dává vyšší rychlost a větší stabilitu pro hru venku. Raket je celá řada, převážně od německé značky Speedminton, prodávají se i cenově výhodné sety s kompletním vybavením (2 rakety, Speedery, Easy Court).

Pravidla hry.

Dvouhra.

Hra končí když jeden z hráčů dosáhne 16 bodů. Pokud mají oba hráči shodně 15 bodů a více hra pokračuje dokud jeden z hráčů nedosáhne dvoubodového rozdílu. Zápas je na tři vítězné sety (best of five).  Hráči losují o první podání. Potom se hráči střídají po třech podáních. Každé podání se počítá. Pokud je shodné skóre 15: 15 podání se střídá po každém bodu. Při podání si lze zvolit pole pro podání, buď z vnitřku hracího pole a podání musí být spodem nebo za zadní čárou kde lze podávat nad hlavou. Strana, která prohrála set, v následujícím začíná podávat.  Počítá se každý úder který nebyl správně vracen. Body jsou udělovány v následujících případech:  Pokud hráč vrátil speeder který letěl mimo hrací plochu pokračuje se ve hře. Hráči mění strany po každém setu aby zajistili stejné hrací podmínky (světlo, vítr apod.). V případě pátého setu si hráči mění strany jakmile jeden z nich dosáhne 8 bodů.

Čtyřhra.

Čtyřhra se hraje na dvou k sobě přilehlých kurtech.  Hra končí když jedna strana dosáhne 16 bodů. Pokud mají obě strany shodně 15 bodů a více hra pokračuje, dokud jedna ze stran nedosáhne dvoubodového rozdílu. Zápas je na tři vítězné sety (best of five).  Na začátku hry si strany losují o podání a potom se střídají po třech podáních. Podání musí vždy letět křížem na druhou stranu.První servis na každé straně je vždy z pravé strany na levou polovinu soupeře. Při podání stojí každý hráč na své půlce kurtu a po vracení podání se mohou volně pohybovat.Pokud je shodné skóre 15: 15 podání se střídá po každém bodu.  Ostatní pravidla jsou shodná jako pro dvouhru.

Mistrovství světa a Evropy.

První crossmintonové mistrovství světa se konalo 26. - 27. srpna 2011 v Berlíně za účasti více jak 380 hráčů z 29 zemí. Od té doby se každý rok pravidelně střídají mistrovství světa (liché roky) a mistrovství Evropy (sudé roky).

Mezinárodní turnaje.

Po celém světě se koná řada mezinárodních turnajů pod dohledem International Crossminton Organization. Každá členská země může organizovat každoročně jeden turnaj kategorie 1000/500 b. a až čtyři turnaje kategorie 250 b. Turnajů kategorie 1000 b. je každý rok pouze pět a jsou přidělovány ICO na základě přihlášek podaných členskými státy. Série turnajů kategorie 1000 a 500 b. se nazývá World Series.  Účastí na mezinárodních turnajích pod hlavičkou ICO získávají hráči body do světového žebříčku na základě dosažených výsledků. Body v žebříčku se následně používají pro nasazování hráčů na nadcházející turnaje.  "* turnaje kategorie 1000 b. jsou vyznačeny tučným písmem" "* turnaje kategorie 1000 b. jsou vyznačeny tučným písmem"

Nations Cup.

Od roku 2013 organizuje ICO soutěž národních týmů nazvanou ICO Nations Cup. Koncept soutěže je odvozen od tenisových soutěží typu Davis Cupu nebo Fed Cupu, ale v crossmintonu soutěží smíšená družstva složená z mužů i žen. Nejprve se hrají vždy regionální turnaje a následně se jejich vítězové utkávají vždy na podzim na finálovém turnaji. V roce 2016 hostilo finálový turnaj ICO Nations Cupu Brno.  Národní tým se skládá z nejméně třech hráčů - dvou mužů a jedné ženy - a ne více jak pěti hráčů (tři hráči + dva náhradníci, kteří mohou zasáhnout do dvouhry nebo čtyřhry). Utkání mezi dvěma národními týmy se skládá ze šesti zápasů - čtyř dvouher a dvou čtyřher.  V říjnu 2017 se českému národnímu týmu ve složení Petr Makrlík, Pavel Podvolecký, Marcel Patěk, Klára Janáčková, Eliška Andrlová podařilo dosáhnout vynikajícího výsledku, když po vítězství na regionálním turnaji vybojovali ve finále v chorvatském Zaboku druhé místo.  V říjnu 2018 se český národní výběr ve složení Petr Makrlík, Daniel Knoflíček, Ing. Petr Makrlík, Zuzana Kubáňová, Jesika Škodová dočkal zaslouženého vítězství v celé soutěži, když ve finálovém turnaji v slovinském Lašku porazil všechny soupeře.  V říjnu 2019 se český národní výběr ve složení Petr Makrlík, Daniel Knoflíček, Petr Vosátka, Zuzana Kubáňová, Jesika Škodová získál v domácím prostředí po nejtěsnějším finále v historii této souteže stříbrné medaile, když v Pražském finále podlehl výběru Německa o pouhé čtyři speedery (3:3 na zápasy, 7:7 na sety, 196:192 na body).

Crossminton (dříve známý také jako speed badminton nebo speedminton) je rychlý raketový sport původem z Německa. Kombinuje prvky ze squashe, tenisu a badmintonu. Ke hře jsou potřeba rakety, košíky ("speedery", opeřené míčky) a kurty - dva čtverce 5,5x5,5 metru vzdálené 12,8 metru od sebe.

Crossminton (previously known as Speed Badminton) is a racket game that combines elements from different sports like badminton, squash and tennis. It is played without any net and has no prescribed playground, so it can be executed on tennis courts, streets, beaches, fields or gyms.  The sport is often associated with the brand Speedminton because of their historical relation. From 1 January 2016 the name of the racket sport has been changed from Speed Badminton to Crossminton. Today, Crossminton is played all around the world. Currently, there are tournaments all over the world which are organized in a growing number of clubs. On August 25, 2011 the International Crossminton Organization (ICO) was founded under the name International Speed Badminton Organisation (ISBO) in Berlin. In 2018 the ICO has already 26 members - national federations from Europe, America, Asia and Africa.


Politická kariéra.

Pocházel ze šlechtického rodu Cadoganů, byl synem konzervativního politika 4. hraběte Cadogana. Studoval v Oxfordu, poté cestoval po Evropě jako doprovod prince waleského. V roce 1873 byl zvolen do Dolní sněmovny, téhož roku zdědil po otci rodové tituly a vstoupil do Sněmovny lordů, kde patřil k zástupcům Konzervativní strany. V Disraeliho vládě zastával nižší vládní funkce státního podsekretáře války (1875–1878) a státního podsekretáře kolonií (1878–1880), obě ministerstva zároveň zastupoval v Horní sněmovně. Od roku 1885 byl členem Tajné rady, v Salisburyho vládě byl lordem strážcem tajné pečeti (1886–1892), zároveň se stal poradcem královny Viktorie pro domácí politiku a v roce 1891 získal Podvazkový řád. Ve třetím Salisburyho kabinetu byl pověřen funkcí místokrále v Irsku (1895–1902). Problematice Irska se věnoval již předtím ve Sněmovně lordů, jako místokrál měl zájem především o vzdělání a finanční politiku. Dostával se do sporu se svými podřízenými, státními sekretáři pro Irsko (G. Wyndham, G. Balfour). Dvakrát nabídl i svou rezignaci, ale měl trvalou podporu premiéra Salisburyho.  Po odstoupení z funkce irského místokrále odešel do soukromí, nadále se ale angažoval v rozvoji londýnského předměstí Chelsea, kde byl též starostou (1900–1901). Byl též smírčím soudcem v pěti hrabstvích a získal čestný doktorát v Dublinu.

Rodina a majetek.

Jeho první manželkou byla Beatrix Craven (1844–1907), dcera 2. hraběte Cravena, podruhé se oženil v Itálii se svou sestřenicí Adele Neri (1881–1961). Nejstarší syn Albert (1866-1878) zemřel v dětství, další syn Henry Cadogan, vikomt Chelsea (1868–1908) byl členem Dolní sněmovny a soukromým tajemníkem premiéra Arthura Balfoura, ale zemřel předčasně na rakovinu. Rodové tituly zdědil třetí syn Gerald Cadogan, 6. hrabě Cadogan (1869–1933). Čtvrý syn William (1879-1914) padl v hodnosti majora za první světové války. Pátý syn Edward Cadogan (1880–1962) byl dlouholetým členem Dolní sněmovny a jako letecký důstojník účastníkem druhé světové války. Nejmladší syn Alexander (1884–1968) byl významným diplomatem.  V roce 1889 zakoupil panství "Culford Park" (hrabství Suffolk) a podnikl jeho nákladnou přestavbu. Po smrti jeho syna, 6. hraběte Cadogana, byl zámek prodán státu a od té doby je zde škola.

George Henry Cadogan, 5. hrabě Cadogan ("George Henry Cadogan, 5th Earl Cadogan, 5th Viscount Chelsea, 7th Baron Cadogan of Oakley") (12. května 1840, Durham, Anglie – 6. března 1915, Londýn, Anglie) byl britský státník. Jako člen Konzervativní strany byl členem několika vlád, nakonec zastával funkci místokrále v Irsku (1895–1902), byl též rytířem Podvazkového řádu. V době rozmachu Londýna v 19. století zbohatl jako majitel pozemků ve čtvrti Chelsea.

George Henry Cadogan, 5th Earl Cadogan, (12 May 1840 – 6 March 1915), styled Viscount Chelsea from 1864 to 1873, was a British Conservative politician.


Dětství a rodina.

Anna Marie se narodila 28. srpna 1639 a vyrůstala v Římě. Její otec baron Lorenzo Mancini byl italským aristokratem, ale také nekromantem a astrologem. Po jeho smrti v roce 1650 matka Geronima Mazzarini odjela s dětmi do Paříže, kde doufala, že díky vlivu svého mocného bratra, kardinála Mazarina, najde vhodné manžely pro své dcery.  Mariinými sestrami bylyː  Manciniovy nebyly jedinými příbuznými kardinála Mazarina, které přijely do Francie. Dalšími byly dvě jejich sestřenice, dcery Mazarinovy nejstarší sestry. Starší z dívek, Laura Martinozzi, se provdala za vévodu z Modeny Alfonse IV. d'Este a byla matkou Marie Beatrice d'Este, druhé manželky anglického krále Jakuba II. Mladší ze sester, Anna Marie Martinozzi, se stala manželkou Armanda de Bourbon, knížete z Conti.  Sestry Manciniovy měly také tři bratryː Paula, vévodu z Nevers Filipa a Alfonze.

Vztah s králem.

Ve Francii začali Anně Marii říkat pouze Marie. "Tmavá, temperamentní a krásná", Marie zaujala nejdůležitější osobnost u francouzského královského dvoraː romanticky se do ní zamiloval Ludvík XIV. Král byl do Marie tak poblázněný, že dokonce vyjádřil přání se s ní oženit. Kardinál Mazarin a králova matka Anna Rakouská nakonec pár rozdělili, Marii vykázali z Francie a Ludvíka oženili s Marií Terezou Španělskou.

Exil a manželství.

V roce 1661 byla Marie provdána za italského prince Lorenza Onofria Colonnu, který byl po jejich svatební noci velmi překvapen, když zjistil, že je jeho novomanželka stále panna. Ženich neočekával, že nalezne "nevinnost mezi láskami králů".  Manželé spolu měli tři dětiː

Útěk a smrt.

Po narození třetího dítěte se vztah mezi manželi zhoršil. 29. května 1672, opustila Marie, strachující se o holý život, opustila v doprovodu sestry Hortenzie, Řím. V roce 1677 napsala své memoáry. Do Itálie se vrátila až po manželově smrti v roce 1689.  Zemřela 8. května 1715 v Pise a byla pohřbena v kostele Santo Sepolcro.

Paměti.

Spolu se sestrou Hortenzií napsala paměti. Novější vydání:

Marie Mancini ("Anna Maria Mancini"; 28. srpna 1639 – 8. května 1715) byla třetí z pěti sester Manciniových; neteří kardinála Mazarina, které přijely do Francie, aby se výhodně provdaly. Spolu se dvěma sestřenicemi z rodiny Martinozzi byly na dvoře Ludvíka XIV. známy jako "Mazarinettes".

Anna Maria (Marie) Mancini (28 August 1639 – 8 May 1715) was the third of the five Mancini sisters; nieces to Cardinal Mazarin who were brought to France to marry advantageously. Along with two of their female Martinozzi cousins, the Mancini sisters were known at the court of King Louis XIV of France as the "Mazarinettes".


Mládí a rodina.

Alexandra Manley, potomek Angličanů, Chanů, Čechů a Rakušanů, se narodila 30. června 1964 v britském Hongkongu jako nejstarší ze tří dcer Richarda Nigela Manleyho (narozen v Šanghaji, potomek Angličanů a Chanů) a Christy Marie Manley (rozena Christa Maria Nowotny ve Vídni jako potomek Čechů a Rakušanů). Její otec byl vedoucím pojišťovny a matka vedoucí dopravní společnosti. Pokřtěna Alexandra byla v katedrále svatého Jana v Hongkongu. Chodila na Quarry Bay Junior School (1969–1971), Glenealy School (1971–1974) a Island School (1974–1982), všechny v Hongkongu.  Poté studovala mezinárodní podnikání na univerzitách v Rakousku, Japonsku a Anglii. Není známo, zda získala nějaký univerzitní titul. V letech 1990 až 1995 byla zaměstnaná GT Management (Asia) Ltd v Hongkongu, kde do roku 1993 pracovala v oblasti prodeje a marketingu a od roku 1993 jako zástupce generálního ředitele tohoto oddělení.

První manželství a potomci.

Alexandra se s princem Joachimem Dánským setkala na večírku v Hongkongu, kde pracoval pro dánskou přepravní společnost. Po bouřlivých námluvách, které začaly na konci roku 1994, princ Joachim poklekl a požádal Alexandru, s prstenem s diamantem a rubínem, o ruku. Stalo se tak na Filipínách, kde spolu pár zrovna pobýval. Jejich zasnoubení, které překvapilo jak dánskou královskou rodinu, tak rodinu Alexandry, bylo oficiálně oznámeno v květnu 1995.  Svatba se konala 18. listopadu 1995 v kapli zámku Frederiksborg v Hillerødu. Svatební oslavy se konaly v paláci Fredensborg. Alexandřinu róbu navrhl Jørgen Bender̟; měla na sobě Alexandrinin diadém, původně šperk královny Alexandriny Meklenbursko-Zvěřínské, který Alexandra dostala jako svatební dar od královny Markéty.  Po svatbě se Alexandra vzdala svého britského občanství i kariéry v marketingu. Změnila také své náboženské vyznání. Anglikánka Alexandra přešla ještě před sňatkem na evangelickou lutheránskou víru.  S princem Joachimem má Alexandra dva synyː

Život princezny.

Alexandra byla dánským lidem oblíbená. Známá svým smyslem pro módu a charitativní činností jí nazývali Dianou severu. Díky rodičům uměla plynně anglicky a německy, takže se rychle naučila také dánsky. Během několika málo měsíců již mluvila téměř bez přízvuku. „Nenávidím gramatiku, obzvláště tu složitou, ale výslovnost může být tvrdá, protože polykáme některá naše slova. Připomíná mi to trochu čínštinu... Říkat něco s vzestupem nebo poklesem může dát slovu úplně jiný význam“, vysvětlila v jednom rozhovoru. „Bylo to mé rozhodnutí, učit se jazyk okamžitě. Bylo by hrozné stát a mluvit s někým anglicky. Nebo někomu za něco děkovat. To by bylo naprosto hrozné. Tohle je můj nový domov a tak vlastně ani není jiná možnost.“  Kromě toho Alexandra mluvil také kantonsky. Na tiskové konferenci v roce 1995, na otázku, zda je schopna komunikovat s princem Henrikem v čínštině, odpověděla, že věří, že jeho čínština je lepší než ta její. Poté objasnila, že princ Henrik hovoří mandarinskou čínštinou, zatímco ona kantonštinou, jazykem převládajícím v Hongkongu.  Alexandra se i po svatbě věnovala dobročinné práci, která zahrnovala Dětský červený kříž, Dánskou společnost nevidomých, UNICEF a advokátní skupinu pro svobodné matky Mother Help. Byla také vyslankyní UNICEF, když odcestovala do Thajska navštívit pacienty s AIDS.

Odloučení a rozvod.

V polovině roku 2004 se v celém Dánsku a sousedním Švédsku a Norsku začaly objevovat zvěsti, že se její manželství s princem Joachimem zhoršilo. Ukázalo se, že řeči byly pravdivé. 16. září 2004 oznámili manželé své odloučení a případný záměr k rozvodu. Bylo to v královské rodině poprvé od roku 1846. Brzy následovaly zprávy v novinách, které spekulovaly o důvodech manželské roztržky. Dánský parlament Folketing se rozhodl dát Alexandru na seznam osob, jimž bude vláda posílat peníze, a to nezávisle na jejím případném budoucím sňatku. Alexandře byla přidělena každoroční renta 2, 1 milion dánských korun (330 000 USD). Pár se rozvedl 8. dubna 2005.

Druhé manželství.

V polovině roku 2005 se Alexandra začala objevovat společně s Martinem Jørgensenem, o 14 let mladším kameramanem a synem Jacoba Jørgensena. Jacob Jørgensen je v Dánsku znám svou filmovou produkční společností JJ Film, která vyprodukovala řadu dokumentárních filmů, na kterých spolupracovali a účastnili se jich členové královské rodiny.  3. března 2007 se Alexandra za Martina Jørgensena při soukromém obřadu v kostele Øster Egede, provdala. V září 2015 bylo oznámeno, že se hraběnka s Jørgensenem po osm a půl roku trvajícím manželství rozvádějí.  V roce 2007 se hraběnka Alexandra přidala ke správní radě Ferring Pharmaceuticals.  V roce 2017 bylo oznámeno, že přijme pozici předsednictví obchodu a vlády na Indianské univerzitě Kelley School of Business.

Alexandra, hraběnka z Frederiksborgu, RE (* "Alexandra Christina Manley", 30. června 1964) je první manželkou Joachima Dánského, mladšího syna královny Markéty II.  Alexandra má smíšené čínsko-evropské předky, do svého setkání s princem Joachimem v roce 1994 žila v britském Hongkongu. Manželi byli v letech 1995 až 2005 a měli spolu dva syny. Alexandra se po rozvodu znovu vdala a zůstala v Dánsku.

Alexandra, Countess of Frederiksborg, ("née" Alexandra Christina Manley; born 30 June 1964) is the former first wife of Prince Joachim of Denmark, the younger son of Margrethe II of Denmark.  She was born in Hong Kong and is of mixed Chinese-European ancestry. She was introduced to Prince Joachim in 1994. They married in 1995 and had two sons together, until the marriage was dissolved in 2005.


Vojenská služba a dezerce.

Narodil se v Rich Square v Severní Karolíně. Do Národní gardy Spojených států amerických se připojil v roce 1955, ve svých 15 letech (což bylo méně než minimální povolený věk). Do armády vstoupil v roce 1958, kde byl přidělen 1. jezdecké divizi.  V roce 1965 překročil hranice Severní Koreje a vzdal se jejím ozbrojeným složkám. Doufal, že bude poslán do Sovětského svazu a později se prostřednictvím programu na výměnu vězňů vrátí opět do Spojených států amerických. Krátce poté Severní Korea deklarovala, že americký seržant přeběhl. Jeho příbuzní žili v domění, že byl unesen.

Život na území Severní Koreje.

Po mnoho let nebylo na území Severní Koreje nic známo. On sám uvedl, že téměř okamžitě po dezerci svého činu litoval. Po sedm let až do roku 1972, žil spolu s dalšími třemi americkými vojáky, Larry Abshierem, Jerry Parrishem a Jamesem Dresnokem v jednopokojovém domě bez tekoucí vody, kde měli studovat ideologii čučche. Byli nuceni pamatovat si dlouhé pasáže Kimových korejských děl a jejich stráž je často bila. Kromě toho uvedl, že v roce 1966 se mu podařilo kontaktovat sovětskou ambasádu v Pchjongjangu a požádat tam o azyl. Jeho žádost byla zamítnuta. Následně byl umístěn do zvláštního domu a začal učit angličtinu na Univerzitě zahraničních studií v Pchjongjangu. V roce 1980, ve svých 40 letech, byl představen jedenadvacetileté japonské ošetřovatelce Hitomi Sogě, která byla v roce 1978 unesena z Japonska severokorejskými agenty, kteří pátrali po Japoncích, kteří mohou učit budoucí korejské agenty japonský jazyk a kulturu. Soga byla „darována“ Jenkinsovi. Vzali se třicet osm dní po schůzi a měli spolu dvě dcery, Robertu Mika Jenkins (narozená 1983) a Brinda Carol Jenkins (narozená 1985). V roce 1982 se objevil v propagandistickém filmu Unsung Heroes, což bylo pro okolní svět první důkazem, že je stále naživu. Vláda Spojených států amerických tuto informaci tajila až do roku 1996.

Potvrzení a návrat.

V roce 2002 na sebe znovu upozornil, čímž získal mezinárodní pozornost. Bylo to v době, kdy severokorejský vůdce Kim Čong-il potvrdil, že Severní Korea unesla japonské občany a povolil přeživším uneseným vycestovat zpět do Japonska. Návštěva měla trvat jeden týden, ale japonská vláda domluvila možnost zůstat v Japonsku natrvalo pro unesené i jejich rodinu. Mnoho rodin vycestovalo, ale Jenkins s dcerami zůstal v Severní Koreji z obavy, že vláda testuje jejich loajalitu. Po ujištění ze strany japonské vlády i on společně se svými dcerami odcestoval do Japonska, kam dorazil v červenci 2004. Japonsko formálně požádalo vládu Spojených států amerických o milost, kterou Spojené státy americké zamítly. Jenkins se nakonec sám vydal americké justici na základně Camp Zama v Japonsku.  Třetího listopadu byl uznán vinným z dezerce a pomoci nepříteli. Další obvinění byla zrušena. Byl odsouzen k třicetidennímu vězení, propuštěn z armády, degradován na nejnižší hodnosta, zbaven renty a dalších benefitů. Z vězení byl propuštěn o šest dní dříve, 27. listopadu 2004, kvůli dobrému chování. Žil ve městě Sado, což byl domov jeho ženy. Dne 14. června 2005 se s rodinou rozhodl vycestovat do Spojených států amerických, navštívit jeho 91letou matku v Severní Karolíně. Po měsíci se vrátili do Japonska, kde si našel práci v japonském obchodě.  Kromě něho do Severní Koreje dezertovali ještě další američtí vojáci: James Joseph Dresnok, Larry Allen Abshier a Jerry Wayne Parrish. První dva jmenovaní dezertovali v roce 1962, poslední v roce 1963. Všichni žili v Severní Koreji až do konce svého života, Abshier a Parrish zemřeli dle severokorejských záznamů přirozenou smrtí.  Měsíc po podání žádosti, dne 15. července 2008 obdržel status trvalého obyvatele Japonska. Rozhodl se zbytek života strávit v Japonsku, také chtěl získat japonské občanství.  Ve spolupráci s redaktorem časopisu Time Jimem Frederickem sepsal v r. 2008 svůj příběh, který byl vzápětí přeložen i do češtiny.

Literatura.

JENKINS, Charles Robert + FREDERICK, Jim: "Komunistou z donucení - Skutečný příběh amerického zběha v Severní Koreji." Přel. Radim Zetka. Vydal Volvox Globator, Praha 2009

Charles Robert Jenkins (18. února 1940, Rich Square, Severní Karolína – 11. prosince 2017 Sado, Japonsko) byl americký voják, od roku 1965 do roku 2004 žijícím na území Severní Koreje poté, co dezertoval a překročil korejské demilitarizované pásmo.

Charles Robert Jenkins (February 18, 1940 – December 11, 2017) was a United States Army soldier who lived in North Korea from 1965 to 2004 after deserting his unit and crossing the Korean Demilitarized Zone.


Identifikace.

Identifikace rostliny ze které se sóma získával je dodnes předmětem sporů. Navrhováno byl například pivo či obecně alkohol, konopí ve formě bhangu, reveň dlanitá, lotos ořechonosný, námel či dokonce med.  Mezi laickou veřejností je populární především hypotéza amatérského etnobotanika Roberta Gordona Wassona publikována v roce 1967, která sómu ztotožňuje s muchomůrkou červenou, jejíž účinnou látkou je halucinogenní muscimol. Užívání sómu chápal jako pozůstatek starobylého houbového kultu, projevujícího se například právě užíváním muchomůrky červené u sibiřských šamanů, které měli znát i Indoárjové. Muskarin obsažený v muchomůrce se také z větší části nemetabolizován a z těla příjemce vyloučen močí a v Rgvédu se objevují pasáže kdy Indra či muži močí sómu. Hledání náhražek sómu objevující se bráhmanách vysvětluje jako důsledek toho že v Indii tato houba zpravidla neroste. Ačkoliv byla tato hypotéza přijata některými významnými antropology, jako Westonem La Barre nebo Claude Lévi-Straussem, tak indology a archeology byla odmítnuta. Mnoho Wassonových závěrů vychází ze selektivního výběru faktů, spekulativní interpretace překladů a také nejsou brána v potaz fakta známá o íránském haomu a to že sóma je popisován spíše jako stimulant, než je jako halucinogen.  Jinými badateli je tak sóma, především s ohledem na haomu, identifikován jako chvojník, především chvojník čínský, a harmala stepní. Účinnou látkou ve chvojníku čínském je stimulant efedrin, jež je dodnes užíván zarathuštristy a je doložen i v archeologických nálezech. David Flattery a lingvista Martin Schwarz ve své knize "Haoma and Harmaline" z roku 1989 však označili za primární složku sómu harmalu stepní, zatímco chvojník za sekundární složku a náhražku. V této rostlině je obsažen harmalin, který má jak stimulační tak halucinogenní účinky.

Sóma je posvátný rostlinný opojný nápoj, který byl užíván ve védském náboženství. Nápoj byl deifikován a personifikován jako bůh Sóma, původně postrádajícího osobní rysy, později vládnoucí Měsíci, vodám a rostlinám. Tentýž omamný prostředek byl užíván již v době indoíránské jednoty, jeho rekonstruované jméno zní "*sauma", a z íránského prostředí je znám jako haoma.  Toto božstvo-nápoj-rostlina má svůj původ na nebesích či ve vysokých horách, v horách se mu také obzvláště daří a v období dešťů překypuje šťávou. Podle rgvédských hymnů 4.26 a 4.27 jej pro bohy i smrtelníky získal Indra letící na orlu či sokolu, kterého o jedno ocasní pírko připravil strážce sómu – démonický lučištník Kršánu. Také íránský haoma byl, v avestských jasnách 10. 10 až 10.12 , roznesen ptáky z nebeské hory Haraiti na ostatní hory. Tato podání se podobají mýtu o sumerském králi Etanovi, který se na orlu vypravil do nebes získat rostlinu zajišťující plodnost.  Sóma byl důležitou součástí védského obětního rituálu a jeho lisování se údajně provádělo třikrát denně. Při přípravě úlitby byla rostlina rozdrcena v hmoždíři, její šťáva pomocí kamenů vytlačena na volskou kůži a přecezena přes vlněné síto čímž nastal vrcholný okamžik rituálu a božstvo se zjevilo. Získaná hnědožlutá či narudlá tekutina se mísila s vodou, mlékem, medem či přepuštěným máslem a následně obřadně požívána a obětována bohům jako úlitba. Oběť byla směřována všem bohům, ale především pak Indrovi, jež měl polední sóm vyhrazen pouze pro sebe.  Sómu byly přisuzovány léčivé a hojivé účinky, prodloužení života, ale také ochrana před neštěstím a zlými silami. Dále zbavuje člověka hříchu, očišťuje je od lží a mírní boží hněv. Především jsou mu však přikládány euforické účinky – chudák se pod jeho vlivem cítí boháčem, povzbuzuje výmluvnost a bojovníkům bojovníkům zajišťuje příval síly. Posilněn sómem též porazil Indra démona Vrtru.  Poté, co začal být chápán jako měsíční bůh, byl Měsíc chápán jako nebeská číše vytvořená božským řemeslníkem Tvaštrem, z které bohové a předci pijí sómu a z které sice ubývá, ale poté se znovu doplňuje.

In Vedic tradition, soma () is a ritual drink of importance among the early vedic Indians. The Rigveda mentions it, particularly in the Soma Mandala.  The texts describe the preparation of soma by means of extracting the juice from a plant, the identity of which is now unknown and debated among scholars. In both the ancient religions of Historical Vedic religion and Zoroastrianism, the name of the drink and the plant are the same.  There has been much speculation about the most likely identity of the original plant. Traditional accounts with unbroken continuity in India, from Ayurveda and Siddha medicine practitioners and Somayajna ritualists undoubtedly use "Somalata" (Sarcostemma acidum). Non-Indian researchers have proposed candidates including Amanita muscaria, Psilocybe cubensis, Peganum harmala and Ephedra sinica. According to recent philological and archaeological studies, and in addition, direct preparation instructions confirm in the Rig Vedic Hymns (Vedic period) Ancient Soma most likely consisted of Poppy, Phaedra/Ephedra (plant) and Cannabis.


Rozšíření.

Tento druh hřebíčkovce, ostatně jako většina ostatních, pochází z jihovýchodní Asie. Jeho původní areál se nacházel na území jižní Číny, Nepálu, Indie, Malajsie, Kambodže, Vietnamu, Laosu a Indonésie. Postupně byl rozšířen do dalších oblastí a nyní roste po celé tropické Asii i v Africe, Americe a na některých ostrovech v Tichomoří.

Ekologie.

Vyskytuje se v pásmu od pobřeží až do nadmořské výšky 2300 m a pro zdárný růst, kvetení a tvorbu plodů potřebuje teplotu pohybující se v rozmezí od 18 do 27 °C a průměrné roční srážky 1100 až 2100 mm, dlouhodobé období sucha mu nesvědčí. Roste ve smíšených nížinných lesích i na horských svazích, na kvalitu půdy není náročný, přežívá také na písčitých půdách s velmi malým množstvím organické hmoty nebo na zasolených stanovištích. Nejlépe se mu daří v hlinité půdě na březích potoků a kanálů, kde mívá i nejvyšší výnosy plodů. Stromy kvetou na různých místech v závislosti na podnebí v rozličných ročních obdobích, plody dozrávají asi za tři měsíce po odkvětu. Ploidie druhu je 2n = 44.

Popis.

Stálezelený strom, řidčeji keř, vysoký 6 až 15 m s hustou korunou, jejíž šířka často přesahuje výšku stromu. Jeho kůra je hnědá a hladká, zpočátku má slabě hranaté a později kulaté lysé větve porostlé vstřícnými, krátce řapíkatými, kožovitými listy, které jsou v mládí narůžovělé a později tmavě zelené. Jejich lesklá čepel bývá vejčitě kopinatá až čárkovitá, dlouhá 8 až 25 cm a široká 2 až 5 cm, na bázi je klínovitá, vrchol má zašpičatělý a mívá 8 až 25 párů znatelných žilek.  Oboupohlavné, bílé až nazelenalé či narůžovělé květy velké až 4 cm vyrůstají po třech až pěti v koncových vrchlících. Květ na stopce má čtyřčetný trubkovitý kalich až 1 cm dlouhý a čtyři volné, konkávní, široce vejčité, bílé nebo řidčeji slabě nazelenalé či narůžovělé korunní lístky velké asi 1,5 cm. V květu je až 300 tyčinek o délce do 3 cm a jedna čnělka asi 4 cm dlouhá. Květy produkují hodně nektaru a s oblibou je navštěvují včely, které je opylují.  Plod je dužnatá, nažloutlá nebo načervenalá bobule kulovitého nebo elipsovitého tvaru, velká 3 až 5 cm, se zbytky zeleného trvalého kalichu u stopky. Lehká bobule s tenkou voskovitou slupkou má jedlé, masité, nažloutlé, po růžích vonící oplodí okolo dutého středu, ve kterém je obvykle jedno, méně často dvě či tři zaoblená semena, která v plné zralostí plodu jsou volná a chrastí. Semena jsou mírně toxická.

Rozmnožování.

Noví jedinci se většinou pěstují ze semen která dobře klíčí a jsou polyembryonická, mají jeden až tři klíčky. Plody jsou lehké a mohou plout po vodě a tím se snadno dostávají na nová místa, semena bývají také roznášena plodožravými ptáky a kaloni. Vzešlé semenáče však nebývají stejné kvality a proto se někdy roubují. Pokus o zakořenění řízků nebývá ani s chemickou podporou úspěšný. Mladé rostlina začínají plodit prvé ovoce asi ve čtyřech létech.

Význam.

Dospělý strom dá ročně asi jen 2 kg ovoce, což je v poměru na zabraný prostor málo a proto se jen ojediněle pěstují na plantážích, plody prodávané na trzích jsou většinou ze zahrad. Plody se po utržení brzy otlačují a podléhají zkáze, proto se jen minimálně skladují a převážejí. Bývají lidově nazývané "růžová jablka" nebo "růžové švestky" (podle chuti a vůně), jsou sladké a jsou považováné za dětské ovoce. Jedí se syrové nebo jsou na různé způsoby upravované v kuchyni, jako příloha k rýži, bývají kandované nebo ve směsi s ovocem s výraznější chutí se stávají součástí sirupů a džemů, obsahuji hodně pektinu.  Pařezy po seřezaných stromech po mnoho let rychle obrůstají a poskytují dlouhodobě pařezinu, palivo na vaření. Z hrubších kusů se vyrábí kvalitní dřevěné uhlí. Mladé letorosty jsou pevné, flexibilní a pletou se z nich trvanlivé velké koše.  Dřevo stromu má běl bílou a jádro tmavě červené nebo hnědé, je vláknité, středně těžké a pevné. Je užíváno k výrobě nábytku, vnitřních součástí lodí i rámů hudebních nástrojů, soustruží se z něho nenáročné šperky a suvenýry. Špatně odolává půdní hnilobě a je náchylné k napadení termity. Z listů se destiluje žlutý, esenciální olej užívaný v parfumérii. Stromy bývají vysazované pro plody, stín, estetický vzhled při kvetení i minimální údržbu.  Často jsou plodící stromy decimovány rzi "Puccinia psidii". V některých tropických oblastech, např. na Kubě, se hřebíčkovec jambos samovolně velmi rychle rozšiřuje a je považován za invazní druh.

Hřebíčkovec jambos ("Syzygium jambos") je stálezelený, nízce se větvící tropický strom nebo keř, jeden z mnoha užitkových druhů rodu hřebíčkovec. Pěstuje se pro chutné, po růžích vonící plody a po skácení poskytuje pařezinu. Vysazuje se také jako okrasný strom poskytující stín.

Syzygium jambos is a tree originating in Southeast Asia and occurring widely elsewhere, having been introduced as an ornamental and fruit tree.


Historie.

Kolem 20.července 2018 začaly kolovat informace o finanční potížích týmu Force India. Několik dnů na to tzn. 28.července byl tým poslán do nucené správy jezdcem Sergiem Pérezem,Pérezovým manažerem Julianem Jakobim, dodavetelem pohonných jednotek Mercedes a sponzorem týmu, rakouskou společností BWT. V nucené správě se o tým starali tentýž správci co v roce 2014 o tým Marussia. Tým dlužil Pérezovy 3 miliony liber, Mercedesu 9 milionů liber a dokonce dlužili sponzoru BWT jež jim půjčil své peníze. Pérez svůj krok označuil za záchranu týmu, týmu totiž hrozila úplná likvidace díky dluhům a přestupkům předchozího majitele Vijaye Mallyi.  O tým kromě Strolla měli zájem i další - společnost Rich Energy do týmu investovala 30 milionů liber) a Dmitrij Mazepin (otec ruského pilota GP3 Series a junior týmu Nikity Mazepina. Dne 7.srpna tým oficiálně převzal Lawrence Stroll a bylo potvrzeno že by měl za tým jezdit jeho syn Lance, o jehož angažmá už kolovaly spekulace před koupí. Do GP Belgie ovšem tým přišel o licenci F1 kvůli tomu, že licence a majetek Mallye byl v Indii zmražen 5 bankami jež by musely dát souhlas a rozmrazit to, času ovšem mnoho nezbývalo a tak byla zrušena licence týmu Force India a novému týmu byla udělena nová. Tým se 24.srpna přejmenoval na Racing Point Force India F1 Team, název Force India v částečně zůstává kvůli pravidlům ohledně šasi, navíc tým má tak šanci získat peníze z vysílacích práv. Téhož dne bylo potvrzeno že v týmu končí Robert Fernley a šéfem týmu se stává Otmar Szafnauer. Tým Force India jako takový je diskvalifikován, jezdcům ovšem body zůstávají a body už nyní poputují do kasy týmu Racing Point. Tým také v Belgii nemá nikde žádná loga ani nápisy, vše bylo z vozů odstraněno.  O týmu se říkalo že by měl už v Belgii za tým nastoupit Lance Stroll, ale zatím za tým budou pokračovat jezdci Sergio Pérez (jenž je velmi blízko novému kontraktu s týmem na další sezonu) a junior Mercedesu Esteban Ocon. Spekuluje se ovšem že v GP Itálie nastoupí za tým místo Ocona Stroll, místo něj u týmu Williams F1 Robert Kubica a ke změnám by mělo prý dojít i u McLarenu kde by Ocon mohl vystřídat Stoffela Vandoorna, zatím je vše ale ve fázi spekulaci či jednání.

Změna na Aston Martin.

Na konci ledna 2020 bylo oznámeno že Lawrence Stroll odkoupil podíl v automobilce Aston Martin za 182 milionů liber (přibližně 5,4 miliardy korun). Krátce na to bylo potvrzeno že se tým Racing Point změní na Aston Martin. Stroll tak zajistil pro Racing Point jistotu financování ze strany Aston martinu minimálně pro 4 roky včetně technické spolupráce a také užívání jména Aston Martin minimálně po dobu 10 let. Bývalý majitel Racing Pointu, tehdy ještě Force Indie Vijay Mallya který se přátelí se Strollem, Lawrenci Strollovi gratuloval. Sám Mallya se pokoušel do týmu ze Silverstone automobilku dostat už v roce 2015, nicméně automobilka nakonec zvolila partnerství s Red Bullem, byť svého času zvažovala návrat jako plnohodnotný tým. V únoru 2020 pak šéf týmu Otmar Szafnauer prohlásil že název Racing Point z názvu zcela zmizí, jako možný název uvedl Aston Martin F1 Team. Další možností je ale tradiční název který Aston Martin užívá pro své ostatní aktivity v motorsportu - Aston Martin Racing. Pro rok 2021 z jezdců má smlouvu zatím pouze Sergio Pérez. Aston Martin působil ve Formuli 1 naposledy v letech 1959-1960.

Kompletní výsledky ve Formuli 1.

Tučně – Pole position "Kurzívou" – Nejrychlejší kolo závodu

Racing Point, Racing Point F1 Team je britský automobilový tým, který sídlí ve městě Silverstone v nemetropolitním hrabství Northamptonshire. Vznikl koupí týmu Force India konsorciem vedeným Lawrencem Strollem, otcem Lance Strolla. Zbytek konsorcia kromě Strolla (jež podniká v oděvním průmyslu a je majitelem okruh Circuit Monte-Tremblent kde se jezdila F1 v 70. letech jsou jeho krajan Andre Desmarais jež vlastní firmu Power Corporation a má podíly ve firmách jako Total či Adidas. Dalším je brit Jonathan Dudman jenž šéfuje společnosti Monaco Sports and Managment a konečně čtvrtý člen američan John Idol jenž je spoluvlastníkem a generální ředitelem módní společnosti Michael Kors, která je sponzorem týmu McLaren.

Racing Point F1 Team, competing as BWT Racing Point F1 Team, and commonly known as Racing Point, is an English motor racing team and Constructor that Racing Point UK has entered into the Formula One World Championship. The team is based in Silverstone, United Kingdom and competes under a British licence.  The team was renamed in February 2019 from “Racing Point Force India F1 Team”, which used the constructor name of "Force India" for the latter half of the 2018 season. Racing Point made their racing debut at the 2019 Australian Grand Prix. The team's drivers for the 2020 season are Sergio Pérez and Lance Stroll. The team will be rebranded to Aston Martin for the 2021 Formula One season.


Rozšíření.

Burgenlandskou chorvatštinou mluví především Chorvati žijící v rakouské spolkové zemi Burgenland (celkem asi 19 000 lidí), ovšem díky urbanizaci se nalézá větší množství mluvčích tohoto jazyka i ve větších rakouských městech jako je Vídeň nebo Štýrský Hradec. Dále je jazyk rozšířen na západě Maďarska (u hranice s Burgenlandem) a na jihozápadě Slovenska a v menší míře taky na jihu Polska a vČesku na jižní Moravě (Moravští Chorvati).

Dialekty.

Navzdory poměrně malému počtu mluvčích má burgenlandská chorvatština hodně dialektů. V Rakousku jsou to dialekty: štojský, vlahský, dolnický, poljanský a haciský a na Slovensku je to dialekt grobský, pojmenovaný podle obce Chorvátsky Grob.

Ukázky.

Otčenáš burgenlandskochorvatsky a pro srovnán chorvatsky a český překlad.  Burgenlandskochorvatsky: "Oče naš, ki si na nebesi, sveti se ime tvoje, pridi kraljevstvo tvoje, budi volja tvoja, kako na nebu tako i na zemlji. Kruh naš svakidanji daj nam danas, i otpusti nam duge naše, kako i mi otpušćamo dužnikom našim, i ne zapeljaj nas u skušavanje, nego oslobodi nas od zla. Amen."  Chorvatsky: "Oče naš, koji jesi na nebesima, sveti se ime tvoje, dođi kraljevstvo tvoje, budi volja tvoja, kako na nebu tako i na zemlji. Kruh naš svagdanji daj nam danas, i otpusti nam duge naše, kako i mi otpuštamo dužnicima našim, i ne uvedi nas u napast, nego izbavi nas od zla. Amen."  Česky: "Otče náš, jenž jsi na nebesích, posvěť se jméno tvé, přijď království tvé, buď vůle tvá jako v nebi, tak i na zemi. Chléb náš vezdejší dej(ž) nám dnes a odpusť nám naše viny, jako i my odpouštíme našim viníkům a neuveď nás v pokušení, ale zbav nás od zlého. Amen."

Burgenlandská chorvatština (burgenlandskochorvatsky: "Gradišćanskohrvatski jezik", německy: "Burgenlandkroatische Sprache", maďarsky: "Gradišćei horvát nyelv") je jedním z jazyků, které vycházejí ze srbochorvatštiny (spolu s chorvatštinou, srbštinou, bosenštinou nebo černohorštinou), kvůli tomu je srozumitelná se všemi těmito jazyky.

Burgenland Croatian ("Gradišćanskohrvatski jezik"; German: "Burgenlandkroatische Sprache", Hungarian: "Gradišćei horvát nyelv") is a regional variety of the Chakavian dialect of Croatian spoken in Austria, Hungary, the Czech Republic, Poland, and Slovakia. Burgenland Croatian is recognized as a minority language in the Austrian state of Burgenland, where it is spoken by 19,412 people according to official reports (2001). Many of the Burgenland Croatian speakers in Austria also live in Vienna and Graz, due to the process of urbanization, which is mostly driven by the poor economic situation of large parts of Burgenland.  Smaller Croatian minorities in western Hungary, southwestern Slovakia, southern Poland and southern Czech Republic are often also called Burgenland Croats. They use the Burgenland Croatian written language and are historically and culturally closely connected to the Austrian Croats. The representatives of the Burgenland Croats estimate their total number in all three countries and emigration at around 70,000.


Ekologie.

Je rostlinou přirozených, nevysychajících mokřin, roste v rákosových močálech, ve slepých ramenech řek, u břehů jezer, rybníků a zavlažovacích kanálů. Vyskytuje se i v brakických meandrech s nepříliš slanou vodou. Dobře se ji daří v kyselé vodě s pH od 3 po 6 a s nízkým obsahem živin, kde není utlačována agresivnějšími rostlinami. Roste na trvale potopeném stanovišti, kde je půda během celého vegetačního období zaplavena, nejlépe se sloupcem vody okolo 30 cm.  Po vysazení hlízy se z ní začnou vyvíjet krátké podzemní oddenky, z kterých vyrůstá shluk nových lodyh. Když jsou lodyhy asi o 15 cm delší než výška hladiny, vytváří se na vrcholu některých z nich mnohokvětý klásek. Po odkvětu začne rostlina vypouštět, šikmo dolů do bahna, asi 10 cm dlouhé oddenky zakončené hlízami. Asi za 8 měsíců po výsadbě jsou nové hlízy plně vyvinuté a lodyhy odumírají.

Popis.

Bahnička jedlá je bylina vyrůstající z plazivého oddenku s 1 až 4 cm velkými, nahnědlými hlízami na koncích. Z trsu vyrůstá přímá, jednoduchá, 40 až 100 cm vysoká lodyha, která je zelená až našedlá, lesklá, válcovitá a podélně rýhovaná. Je tlustá 3 až 5 mm, dutá a má příčné přepážky vzdálené od sebe 5 až 12 mm. Listy jsou redukované do dvou až třech bezčepelných, 5 až 20 cm dlouhých, membránovitých pochev vyrůstajících u spodu lodyhy. Fotosyntetickou funkci za neexistující listy přebírají lodyhy.  Na vrcholu lodyhy vyrůstá jeden průměrně 3 cm dlouhý, válcovitý, hustý, bezlistenný klásek. Jeho početné, ve spirále umístěné, světle hnědé, až 5 mm dlouhé plevy jsou podlouhlé, dvě spodní jsou jalové, ostatní mají oboupohlavné květy. Každý květ je redukovaný a je tvořen sedmi okvětními štětinkami, třemi volnými tyčinkami s prašníkem a svrchním semeníkem se ztloustlou čnělkou s bliznou, synkarpní gyneceum je složeno ze tří plodolistů. Květy se opylují pylem přeneseným větrem.  Plody jsou obvejčité, kapkovité, lesklé, žlutohnědě zbarvené nažky asi 5 mm dlouhé a 1,5 mm široké. Rostlina se může rozmnožovat jak nažkami, tak i oddenky a hlízami.

Význam.

Dužnaté rozmnožovací hlízy jsou jedlé a mají určitou tržní hodnotu, prodávají se v mnoha východoasijských zemích, např. v Číně, Indočíně, Thajsku, Indonésii, Filipínách a dokonce i supermarketech ve Spojených státech amerických. Proto se místy pěstuje jako jednoletá rostlina na uměle zaplavovaných polích s jílovitou půdou, která musí být zaplavená vodou nepřetržitě alespoň šest měsíců a teplota půdy nesmí klesnout pod 14 °C.  Šlechtěné, kultivované rostliny mají robustnější lodyhy a purpurové či nahnědlé hlízy velké až 4 cm a mnohem chutnější (sladší), kdežto hlízy planě rostoucích rostlin jsou téměř černé a jen 1 cm velké. Hlízy jsou považované za pochoutku, upravují se pražením, pečením nebo vařením v páře. Také se suší a melou na škrobovou mouku používanou k zahušťování omáček a k získání lesklého povlaku na pečených jídlech. Lodyhy se používají pro splétání rohoží na spaní nebo čerstvé slouží jako krmivo pro dobytek.  Bahnička jedlá z pěstovaných míst často uniká do volné přírody, kde se dále šíří. Je považována za invazní rostlinu, která ucpává zavlažovací kanály a snižuje průtok vody přiváděné na pole. V samotných rýžovištích však obvykle nepůsobí vážné problémy.

Bahnička jedlá ("Eleocharis dulcis") je vlhkomilná, teplomilná, vytrvalá bylina rostoucí ve sladkovodních mokřadech. Bývá pěstována pro drobné hlízy vyrůstající v bahnité půdě, které jsou oblíbené hlavně v jihoasijské kuchyni. Rostlina je rozšiřována na nová území, kde jsou pro ni případně i zřizována zvláštní zavlažovaná pole.  Bylina pochází z jihovýchodní Asie a její původní areál se rozkládá hlavně v tropech a subtropech Starého světa. Roste v jižní a jihovýchodní asijské oblasti sahající od Afriky až po Novou Guineu a dále v Austrálii a na mnohých ostrovech v Pacifiku. Na východě se hojně vyskytuje v tropické Africe, od subsaharské oblasti po jižní cíp kontinentu a přiléhající ostrovy.

Eleocharis dulcis, the Chinese water chestnut or water chestnut, is a grass-like sedge native to Asia (China, Japan, India, Philippines, etc.), Australia, tropical Africa, and various islands of the Pacific and Indian Oceans. It is grown in many countries for its edible corms.  The water chestnut is not a nut at all, but an aquatic vegetable that grows in marshes, under water, in the mud. It has stem-like, tubular green leaves that grow to about 1.5 m. The water caltrop, which also is referred to by the same name, is unrelated and often confused with the water chestnut.  The small, rounded corms have a crisp, white flesh and may be eaten raw, slightly boiled, or grilled, and often are pickled or tinned. They are a popular ingredient in Chinese dishes. In China, they are most often eaten raw, sometimes sweetened. They also may be ground into a flour form used for making water chestnut cake, which is common as part of "dim sum" cuisine. They are unusual among vegetables for remaining crisp even after being cooked or canned, because their cell walls are cross-linked and strengthened by certain phenolic compounds, such as oligomers of ferulic acid. This property is shared by other vegetables that remain crisp in this manner, including the tiger nut, lotus root and spurge nettle root. The corms contain the antibiotic agent puchiin, which is stable to high temperature. Apart from the edible corms, the leaves can be used for cattlefeed, mulch or compost.  If eaten uncooked, the surface of the plants may transmit fasciolopsiasis.


Narození a původ.

Cecílie se narodila 22. června 1911 v letním sídle řecké královské rodiny v Tatoi, patnáct kilometrů severně od Athén, jako třetí dcera prince Ondřeje Řeckého a Dánského a Alice z Battenbergu. Ač dostala jméno Cecílie, v rodině jí říkali Cécile.  Cecílie byla pokřtěna v Tatoi 2. července 1911. Jejími kmotry byli britský král Jiří V., velkovévoda Arnošt Ludvík Hesenský, princ Mikuláš Řecký a Dánský a velkokněžna Věra Konstantinovna Romanovová.  Přes otce byla Cecílie vnučkou řeckého krále Jiřího I. a jeho manželky Olgy Konstantinovny Romanovové (vnučka cara Mikuláše I. Přes matku byla prapravnučkou královny Viktorie. Cecílie měla tři sestryː Margaritu, Teodoru a Sofii, a bratra Philipa, manžela královny Alžběty II.  V roce 1922 byly všechny čtyři sestry družičkami na svatbě strýce z matčiny strany, Louise Mountbattena s Edwinou Ashleyovou.

Manželství a potomci.

2. února 1931 se cecílie v Darmstadtu provdala za Jiřího Donata. Měli spolu čtyři dětiː  1. května 1937 vstoupila s manželem do NSDAP.

Úmrtí.

V říjnu 1937 Cecíliin tchán, Arnošt Ludvík Hesenský, zemřel. Několik týdnů po pohřbu se její švagr Ludvík ženil v Londýně s Margaret Campbell-Geddesovou.  16. listopadu 1937 opustili Jiří Donatus, Cecílie, jejich dva synové a Jiřího matka Eleonora, Darmstadt a odjeli do Londýna na svatbu. Jejich letadlo poblíž belgického Ostende havarovalo a všichni na palubě zemřeli. Cecílie byla v osmém měsíci čtvrtého těhotenství; dítě se našlo v troskách letadla. Belgické oficiální vyšetřování dospělo k závěru, že Cecílie začala v polovině letu rodit a pokus o přistání byl proveden za nepříznivého počasí.  Cecílie byla pohřbena s manželem a třemi dětmi v Darmstadtu v Rosenhöhe, tradičním pohřebišti hesenské rodiny. Její dceru Johanu adoptoval princ Ludvík s Margaret, na jejichž svatbu letěli. Johana však zemřela o dva roky později na meningitidu a byla pohřbena vedle svých rodičů a sourozenců.

V populární kultuře.

Nehoda figuruje v novele Jeffreyho Archera "A Matter of Honour", ve které velkovévoda vlastnil šperky své tety, ruské carevny, které hledalo KGB. Ve skutečnosti neexistují důkazy, že by tomu tak bylo.  Cecílie je vyobrazena v seriálu The Crown na Netflix jako oblíbená sestra prince Philipa.

Cecílie Řecká a Dánská (Řeckyː Πριγκίπισσα Καικιλία της Ελλάδας και Δανίας; 22. června 1911 – 16. listopadu 1937) byla manželkou dědičného hesenského velkovévody Jiřího Donata a starší sestrou prince Philipa, vévody z Edinburghu.

Princess Cecilie of Greece and Denmark () (22 June 1911 – 16 November 1937) was the wife of Hereditary Grand Duke Georg Donatus of Hesse and third-eldest sister to Prince Philip, Duke of Edinburgh.


Životopis.

11. března 2013 Tylerová jako první tuniská žena sdílela na svém facebookovém profilu svou fotografii, na které byla od pasu nahoru nahá s arabským nápisem „Mé tělo je mé, a není zdrojem cti někoho jiného“. Fotografie byla vnímána jako skandální a v tuniské společnosti vyvolala silné kontroverze srovnatelné s těmi, které vyvolala polonahými selfie Egypťanka Aliaa Magda Elmahdy o dva roky dříve.
 16. března ji pozval populární moderátor talkshow Naoufel Ouertani Tylerovou do svého pořadu na TV Ettounsiya, kde se objevila maskovaná pixelizací. Vysvětlila, že její fotografie nemá mít sexuální konotace, ale má upozornit na požadavky na zrovnoprávnění žen v patriarchální společnosti.  Imám Adel Almi na ni vydal fatvu - trest 100 ran bičem a ukamenování. Pokud by někdo podal stížnost, mohla být Tylerová v souladu s tuniským trestním řádem odsouzena až na šest měsíců vězení.  19. Května 2013 napsala slovo "FEMEN" na hřbitovní zeď v Kajruvánu na protest proti výročním kongresu salafistické strany Ansar al-Šaría. Byla zatčena a převezena do vězení Messaadine v Súse.  Její otec, lékař Mounir Sbouï, řekl v rozhovoru francouzskému deníku "Libération", že jeho dcera udělala chybu, ale nespáchala žádný zločin. Dlouholetý bojovník za socialistické Demokratické Fórum pro práci a Svobody, který opustil stranu ihned po jejím vstupu do vlády Troika prohlásil, že byl dokonce na svou dceru pyšný, že "obhajuje své ideály," a který byl tímto nucen přehodnotit své postoje, aby následně pochopil, že člověk musí být aktivní.  Následovaly mezinárodní protesty za její propuštění z vazby. 12. června 2013 tuniský soudce odsoudil dvě francouzské a jednu německou členku FEMEN poté, co byly obviněny z veřejného pohoršování během jejich protestu za propuštění Tylerové.  Demonstrantky Pauline Hillierová, Marguerite Sternová, a Josephine Markmannová byly propuštěny 26. června 2013 po té, co tuniský soud zrušil trest odnětí svobody. Amina Tylerová byl zproštěna obvinění pro pohrdání a pomluvy 29. července 2013, ale zůstala uvězněna čekajíc na samostatný proces k obvinění ze znesvěcení hřbitova.  FEMEN uspořádalo protesty před Velkou mešitou spálením Tauhídské vlajky. Po propuštění v srpnu 2013 Tylerová prohlásila, že opouští skupinu. Důvodem byla akce FEMEN v Paříži, kterou vnímá jako neuctivou k muslimskému světu, a protože organizace podle ní není dostatečně finančně transparentní.
  V roce 2013 se přestěhovala do Paříže, kde absolvovala střední školu a jako spoluautorka publikovala autobiografii.

Amina Tylerová () (* 7. prosince 1994) narozena jako Amina Sbouï (أمينة السبوعي), je tuniská studentka, aktivistka v oblasti ženských práv, a bývalá členka hnutí FEMEN.

Amina Tyler (; born 7 December 1994 as Amina Sboui ()) is a Tunisian student, women's rights activist, and was a member of Femen.


Kariéra.

Narodil se jako třetí syn 1. hraběte Gowera na jednom z rodových sídel "Swynnerton Hall", po matce byl vnukem 1. vévody z Kingstonu, jeho dva starší bratři zemřeli v dětství. Studoval ve Westminsteru a Oxfordu a v letech 1744–1754 byl členem Dolní sněmovny za stranu whigů. Od mládí patřil k přátelům a politickým partnerům svého švagra 4. vévody z Bedfordu. Do vlády se dostal poprvé jako lord admirality (1749–1751), poté byl lordem strážcem tajné pečeti (1755–1757), od roku 1755 zároveň člen Tajné rady. Mezitím zdědil titul hraběte Gowera a vstoupil do Sněmovny lordů (1754; do té doby jako otcův dědic vystupoval pod jménem "vikomt Trentham)". V dalších vládách zastával vysoké posty u dvora (nejvyšší štolba 1757–1760, vrchní správce královského šatníku 1760–1763, lord nejvyšší komoří 176–-1765). V letech 1767–1779 byl prezidentem Tajné rady a vládu opustil pro nesouhlas s válkou proti USA. Po pádu Northovy vlády (1782) byl požádán o sestavení kabinetu, což ale odmítl a nevstoupil ani do dvou následujících vlád. Znovu se do vlády dostal až pod Williamem Pittem mladším, kdy byl opět prezidentem Tajné rady (1783–1784) a lordem strážcem tajné pečeti (1784–1794).  V roce 1771 získal Podvazkový řád a v roce 1786 byl povýšen na markýze ze Staffordu. Mimoto zastával místodržitelské úřady v hrabstvích Stafford (1755–1800) a Sutherland (1794–1803).

Rodina.

Poprvé se oženil v roce 1744 s Elizabeth Fazakerley (1723–1746) z bohaté obchodnické rodiny (věnem přinesla 20 000 liber). Potomstvo měl až z druhého manželství s Louisou Egerton (1723–1761), dcerou 1. vévody z Bridgewateru. Majetek a tituly Egertonů později přešly na potomstvo Leveson-Gowerů (1803). Jeho třetí manželkou byla od roku 1768 Susannah Stewart (1748–1805), dcera skotského šlechtice 6. hraběte z Galloway.

Granville Leveson-Gower, 1. markýz ze Staffordu ("Granville Leveson-Gower, 1st Marquess of Stafford, 2nd Earl Gower, 2nd Viscount Trentham, 3rd Baron Gower of Stittenham") (4. srpna 1721, Swynnerton Hall, Anglie – 26. října 1803, Trentham Hall, Anglie) byl britský státník a dvořan ze šlechtického rodu Leveson-Gowerů. Jako politik náležel k whigům a s přestávkami zastával téměř padesát let vysoké funkce ve vládě a u dvora. Dvakrát byl prezidentem Tajné rady a lordem strážcem tajné pečeti, v roce 1786 získal titul markýze. V další generaci pak jeho syn George (1758–1833) po dalších příbuzných zdědil největší pozemkový majetek v Británii a v roce 1833 byl povýšen na vévodu ze Sutherlandu.

Granville Leveson-Gower, 1st Marquess of Stafford, PC (4 August 172126 October 1803), known as Viscount Trentham from 1746 to 1754 and as The Earl Gower from 1754 to 1786, was a British politician from the Leveson-Gower family.


Klubová kariéra.

Během ročníku 2016/17 se připojil k prvnímu mančaftu, byť zpočátku rovněž nastupoval za dorost. Jeho premiérové utkání za Leverkusen se odehrálo dne 15. října 2016 proti Werderu Brémy. Během 16. kola proti 1. FC Köln (1-1) a 20. kola proti Eintrachtu Frankfurt (3-0) si připsal po jedné asistenci. Začátkem dubna si připsal gól a gólovou asistenci během remízového zápasu s VfL Wolfsburg (3-3). V 60. minutě přišel na hřiště za Admira Mehmediho, nahrál na branku Kevina Vollanda na 2-0, v závěru zápasu v 89. minutě pak srovnal na 3-3, poté co se třemi góly zaskvěl útočník soupeře Mario Gómez. V závěru ročníku si ještě připsal další dva góly.  Během druhé sezóny za seniorský tým Bayeru Leverkusen si zahrál ve 30 ligových utkáních, ve kterých vstřelil tři góly. Během 9. kola na hřišti Borussie Mönchengladbach zařídil tři přihrávky na gól při vítězství 5-1. První ligovou branku tuto sezónu si připsal v 15. kole na hřišti VfB Stuttgart, který Bayer vyhrál 2-0. Havertz se gólově prosadil ve 21. minutě, druhý gól přidal v závěru Lars Bender.  Třetí sezónu ve dresu Leverkusenu zahájil v základní sestavě, Leverkusen ale podlehl Mönchengladbachu venku 0-2.

Reprezentační kariéra.

V listopadu 2014 debutoval za německou reprezentaci do 16 let. Bylo to během přátelského utkání s reprezentací ČR, které se hrálo v Praze a které Němci vyhráli 3-1. Havertz hrál od začátku utkání do 57. minuty, kdy jej vystřídal Tom Baack. V zápase Havertz inkasoval žlutou kartu.  V roce 2016 se zúčastnil ME hráčů do 17 let, které pořádal Ázerbájdžán.

Individuální úspěchy.

Fritz-Walter-Medaille, cena pro nejlepší mladé hráče ročníku

Kai Havertz (* 11. června 1999, Cáchy) je německý fotbalista hrající na postu záložníka za německý celek Bayer 04 Leverkusen.

Kai Havertz (born 11 June 1999) is a German professional footballer who plays as an attacking midfielder or right winger for Bayer Leverkusen and the German national team.  Upon making his debut for Leverkusen in 2016, Havertz became the club's then-youngest ever debutant in the Bundesliga and he became their youngest ever goalscorer when he scored his first goal the following year. He is also the youngest player to reach the milestones of 50 and 100 league appearances in the German top-flight.


Vývoj.

American Airlines požádala Convair, aby navrhla letoun schopný letět od pobřeží k pobřeží nonstop z New Yorku do Los Angeles, disponující také větší kapacitou, než měl jeho předchůdce typ 880, který byl nejmenší z první generace amerických proudových dopravních letadel. První Convair 990 opustil tovární budovu v San Diegu v listopadu 1960 a 24. ledna 1961 provedl svůj první let.  Mezi změny oproti typu 880 patřily klapky na horní části odtokové hrany křídla, které snižovaly hluk a zvyšovaly kritické Machovo číslo. Letoun také dostal vylepšené motory General Electric CJ-805-23, které byly jedinečné v tom, že měly dmychadlo v zadní části motoru. Motor Pratt & Whitney JT3D, který poháněl konkurenční letadla, měl dmychadlo klasicky v přední části. CJ-805-23 byl zjednodušenou civilní verzí motoru J79 bez přídavného spalování. Stejně jako většina verzí J79, produkovaly i CJ805 a CJ805-23 mnoho zplodin, ačkoli pozdější dopravce Spantax na svých letounech CV-990 nechal spalovací komory vyměnit za bezdýmové.

Služba.

Letoun CV-990 nesplnil slíbené požadavky a společnost American Airlines v důsledku toho snížila jejich objednávku. Vznikl vylepšený model 990A, ale navzdory změnám letadlo nikdy nesplnilo požadavek na let od pobřeží k pobřeží, tedy nonstop let z New Yorku do Los Angeles. Swissair počátkem roku 1962 pořídila osm strojů 990A, které létaly na dlouhých trasách do Jižní Ameriky, Západní Afriky, na střední i dálný východ, stejně tak na vytížených evropských trasách. Jejich flotila byla stažena z provozu v roce 1975. Scandinavian Airlines letouny Coronado využívala k letům do Tokia a dalších míst na Dálném východě. Nad typem 990 se stáhla mračna příchodem strojů Boeing 720 a Boeing 720B - deriváty Boeingu 707 a později Boeingu 727. V době uzavření montážní linky roku 1963 bylo vyrobeno pouze 37 letounů CV-990, čímž se celková produkce trupů civilních dopravních letadel mateřské společnosti General Dynamics dostala na číslo 102 kusů. Neúspěch leteckých společností přijmout letouny Convair 880 a 990 vedl mateřskou společnost firmy Convair - General Dynamics - do jedné z největších korporátních ztrát v historii. V důsledku toho se Convair stáhl z trhu s dopravními letouny, ačkoli později stavěl trupy pro letouny McDonnell Douglas DC-10, KC-10 a MD-11.

Convair 990 Coronado je americký úzkotrupý čtyřmotorový proudový dopravní letoun vyráběný firmou Convair. Šlo o prodlouženou verzi předchozího typu Convair 880 vyráběnou dle požadavků leteckého přepravce American Airlines. Trup Convairu 990 byl prodloužen asi o 3 metry, což zvýšilo počet cestujících z původních 88 a 110 ve verzi 880 na počet mezi 96 až 121 u verze 990. Pořád to však nestačilo na srovnatelné typy jako Boeing 707 (110 až 189) nebo Douglas DC-8 (105 až 173), i když Convair 990 měl o asi 40–56 km/h větší cestovní rychlost.

The Convair 990 Coronado is an American narrow-body four-engined jet airliner produced by the Convair division of General Dynamics, a stretched version of their earlier Convair 880 produced in response to a request from American Airlines. The 990 was lengthened by , which increased the number of passengers from between 88 and 110 in the 880 to between 96 and 121 in the 990. This was still fewer passengers than the contemporary Boeing 707 (110 to 189) or Douglas DC-8 (105 to 173), although the 990 was faster than either in cruise.


Klubová kariéra.

Jeho prvním klubem byl tým z jeho rodiště v Jeumontu, kde svou kariéru započal také slavný francouzský útočník Jean-Pierre Papin, pozdější útočník Bayernu Mnichov. V 9 letech se stal součástí akademie klubu Lille, kam ze svého rodiště čtyřikrát do týdne dojížděl.  Pavard se propracoval do základní sestavy Lille OSC v 18 letech, když 31. ledna 2015 nastoupil do zápasu na hřišti Nantes, přičemž za Lille si zahrál také český bek David Rozehnal. Během dvou sezón nastoupil celkově do 21 utkání.  Na konci srpna 2016 přestoupil do Německa do Stuttgartu, který právě sestoupil do 2. Bundesligy. Stal se nejdražším příchodem do týmu toho léta s přestupovou částkou 5 milionů eur. Za Stuttgart debutoval 3. října 2016 doma během klání s SpVgg Greuther Fürth, který "Švábové" vyhráli poměrem 4-0. Pavard zahrál na pozici středního obránce, centrem přihrál na první branku Carlosovi Manému a sám vstřelil třetí gól. V 15. kole si připsal další asistenci, když přihrál na první branku proti FC Erzgebirge Aue. Stuttgart venku zvítězil vysoko 4-0. Na konci sezóny se tým radoval z postupu zpět mezi elitní bundesligové týmy.

Reprezentační kariéra.

Začátkem listopadu 2017 byl překvapivě nominován trenérem Didierem Deschampsem na přátelské zápasy s Walesem a Německem. Debutoval v utkání s Walesem, když v poločase přišel na hřiště, střídajíc Christophe Jalleta, Francie vyhrála 2-0. I proti Němcům si zahrál, a to poslední třetinu remízového utkání (2-2), přičemž opět střídal Jalleta. Byl nominován také na březnové přátelské zápasy s Kolumbií a Ruskem. Ačkoliv proti Kolumbii (2-3) si nezahrál, proti Rusku odehrál celý zápas a byl tak u výhry 3-1.  Před světovým šampionátem v Rusku si opět zahrál během přátelských zápasů pravého krajního obránce – pár minut proti Irsku (Francie vyhrála 2-0), celý zápas proti Itálii (3-1) a čtvrt hodiny proti USA (1-1), kde asistoval góluKylianu Mbappému.  Pavard se na mistrovství dostal – opět jako pravý krajní bek – do základní jedenáctky, byl tak u vítězství nad Austrálií (2-1) a nad Peru (1-0). Poslední skupinový zápas s Dánskem si nezahrál, Francie měla postup jistý a šetřila své opory. Pavard své místo v základu nepustil až do konce turnaje, postupně odehrál zápasy s Argentinou (4-3), Uruguayí (2-0), Belgií (1-0) a Chorvatskem, které Francie ve finále přehrála 4-2. Jeho branka proti Argentině se stala nejhezčím gólem šampionátu.

Benjamin Pavard (*28. březen 1996) je francouzský fotbalista, který hraje na pozici obránce za německý klub FC Bayern Mnichov . V roce 2018 se stal s národním mužstvem Francie vítězem MS.

Benjamin Jacques Marcel Pavard (; born 28 March 1996) is a French professional footballer who plays as a defender for Bayern Munich and the France national team. Although usually deployed as a centre-back, he is also capable of playing as a right-back.  He began his career at Lille in Ligue 1 and transferred to VfB Stuttgart in 2016, where he won the 2. Bundesliga in his first season. In January 2019 he agreed a move to Bayern Munich, which was completed after Stuttgart's relegation at the end of the season. He made his international debut for France in November 2017, and won the 2018 FIFA World Cup.


Život.

Latinské jméno poukazuje na jeho původ v kantonu Glarus. Po získání základního vzdělání v Bernu a u Michaela Rubella v Rottweilu, studoval ve Vídni a u Matthiase Aquensia v Kolíně nad Rýnem. Zde se v roce 1512 získal titul magistra a v roce 1512 byl za své oslavné verše na císaře Maxmiliána oceněn titulem Poeta Laureatus.  Když se rozhořel spor Johanna Reuchlina s kolínskými dominikány, postavil se Glarean na stranu Reuchlina. V roce 1514 přesídlil do Basileje, kde byl v kontaktu s knihtiskaři Johannem Frobenem a Heinrichem Petrim a učenci Erasmem Rotterdamským a Oswaldem Myconiem až do roku 1529 jako vedoucí studentské koleje. Mezitím  pobýval také v Pavii (1515) a Paříži (1517–22). V Basileji se roku 1516 setkal se svým žákem a pozdějším přítelem Aegidiem Tschudim.  Jelikož ho, podobně jako Erasma Rotterdamského, rušilo ustupování klasických studií před náboženskými otázkami, dostával se ve svých vědeckých úvahách do stále ostřejšího rozporu s reformací a v roce 1529 po jejím zavedení v Basileji, odešel jako profesor poetiky do Freiburgu. Tam až do své emeritury v roce 1560 přednášel poetiku, dějiny a geografii.  Glareanův přínos v oblasti hudební teorie prostřednictvím spisu "Dodekachordon" z roku 1547 byl v rozšíření systému autentických středověkých modů o jónskou a aiolskou stupnici, ze kterých se vyvinul pozdější dur-mollový systém, který v západní hudbě převládal přibližně od roku 1700 do počátku 20. století.

Glareanova cena.

10. července 2007 Švýcarská hudebněvědná společnost poprvé udělila "Glareanovu cenu" ve výši 10 000 švýcarských franků. Nové vědecké ocenění je udělováno každé dva roky a jejím smyslem je uznání za výzkumnou práci badatelů. V mezidobí mají být oceněni mladí badatelé, taktéž částkou 10 000 franků. Prvním laureátem Glareanovy ceny je Reinhard Strohm z Oxfordské univerzity.

Glarean či Glareanus, vlastním jménem Heinrich Loriti, též Loritis, Loritti nebo Loretti (* 28. února nebo 2. června 1488, Mollis, Kanton Glarus—27. nebo 28. března 1563, Freiburg im Breisgau) byl švýcarský hudebník, muzikolog, lyrik, učitel, filolog, historik, geograf, matematik, humanista a pansofista.

Heinrich Glarean (also Glareanus) (28 February or 3 June 1488 – 28 March 1563) was a Swiss music theorist, poet and humanist. He was born in Mollis (in the canton of Glarus, hence his name) and died in Freiburg.


Kariéra.

Pocházel ze starobylého šlechtického rodu z Norfolku, byl synem předčasně zemřelého Henryho Wodehouse (1799–1834). Měl sestru-dvojče Annette (1826–1833), která zemřela v dětství. Mladší bratr Henry Wodehouse (1834–1873) doprovázel později staršího bratra na diplomatických misích a zemřel na tyfus v Řecku. John studoval v Etonu a Oxfordu, v roce 1846 po dědečkovi zdědil titul barona Wodehouse a vstoupil do Sněmovny lordů. V rodinné tradici se připojil k liberálům, v letech 1852–1856 a 1858–1861 byl státním podsekretářem zahraničí (v letech 1852–1853 a 1859–1861 byl zároveň mluvčím ministerva ve Sněmovně lordů). V letech 1856–1858 byl velvyslancem v Petrohradě, v otázce prusko-rakouského sporu o Šlesvicko-Holštýnsko byl v roce 1863 mimořádným vyslancem v Kodani. V roce 1864 byl jmenován členem Tajné rady a téhož roku krátce státním podsekretářem pro Indii.  V letech 1864–1866 byl místokrálem v Irsku a za zásluhy byl v roce 1866 povýšen na hraběte z Kimberley. V letech 1868–1870 byl lordem strážcem tajné pečeti, v letech 1868–1869 zároveň guvernérem Společnosti Hudsonova zálivu a jejích území v Kanadě (tzv. Severozápadní provincie). V letech 1870–1874 a 1880–1882 byl ministrem kolonií, v roce 1882 krátce zastával funkci lorda kancléře vévodství lancasterského. Celkem třikrát byl ministrem pro Indii (1882–1885, 1886 a 1892–1894), v letech 1892-1894 byl zároveň prezidentem Tajné rady, svou kariéru zakončil ve funkci ministra zahraničí (1894–1895). Do smrti si ale udržoval vliv jako předseda liberálních zástupců ve Sněmovně lordů (1896-1902). Od mládí se mimo jiné věnoval problematice školství a v letech 1899–1902 byl kancléřem univerzity v Londýně, získal také čestný doktorát v Oxfordu. V roce 1885 obdržel Podvazkový řád. Mimo jiné byl smírčím soudcem a zástupcem místodržitele v Norfolku. Z doby jeho působení na ministerstvu kolonií pochází řada pojmenování v zámořských državách, například v Austrálii, na Novém Zélandu nebo v Hongkongu. Nejvýznamnějším odkazem je název města Kimberley v jižní Africe.  S manželkou Florence Fitzgibbon (1825–1895), dcerou 3. hraběte z Clare, měl tři děti. Dědicem titulů byl syn John Wodehouse, 2. hrabě z Kimberley (1848–1932), který se věnoval správě statků a regionální politice v Norfolku.

John Wodehouse, 1. hrabě z Kimberley ("John Wodehouse, 1st Earl of Kimberley, 3rd Baron Wodehouse, 8th Baronet Wodehouse of Wilberhall") (7. ledna 1826, Wymondham, Anglie – 8. dubna 1902, Londýn, Anglie) byl britský státník, významný představitel Liberální strany druhé poloviny 19. století. V mládí se uplatnil v diplomacii a byl místokrálem v Irsku, později se úspěšně věnoval správě kolonií (třikrát byl ministrem pro Indii a dvakrát ministrem kolonií), nakonec byl ministrem zahraničí. V roce 1866 byl povýšen na hraběte z Kimberley (podle rodového sídla v Norfolku). Bylo po něm pojmenováno město Kimberley v jižní Africe. K jeho příbuzenstvu patřil humoristický spisovatel Pelham Grenville Wodehouse.

John Wodehouse, 1st Earl of Kimberley, (7 January 18268 April 1902), known as The 3rd Baron Wodehouse from 1846 to 1866, was a British Liberal politician. He held office in every Liberal administration from 1852 to 1895, notably as Secretary of State for the Colonies and as Foreign Secretary.


Život a učení.

Studium a první kazatelská činnost.

Narodil se asi v roce 1100 v Brescii. Pocházel z měšťanské rodiny a byl ve svém rodišti svědkem střetnutí biskupských nároků s městskou vládou, která se právě vzpřimovala k obhajobě občanských svobod. Protiklerikální hnutí mělo v Brescii již dlouhé kořeny a v prvních desetiletích 12. století soustřeďovalo své síly k útoku.  Vzdělával se nejprve ve svém rodišti, pak studoval v Miláně teologii a stal se knězem. Později strávil asi tři roky ve Francii, kde byl posluchačem Abélardovým. Po návratu z Francie oblékl roucho mnišské, stal se augustiniánským kanovníkem. Byl plný vzpomínek na odvážné myšlenky Abélardovy a spojil teoretickou kritiku s odbojnou praxí svých rodáků. Začal kázat lidu a žádal vyvlastnění biskupského i klášterního majetku. Vystoupil s požadavkem, aby se církev zřekla světské moci a držení pozemských statků. Mluvil proti kněžskému majetku, proti světské vládě papežů a proti světským zájmům církevní hierarchie vůbec. Volal klérus k jeho duchovním úkolům a na cestu za chudým Kristem, kázal proti nehodným kněžím. Byl rozený tribun lidu a svým přísným asketickým životem i svou výmluvností získal mnoho přívrženců.  Asi deset let putoval v severní Itálii z města do města, jitřil svým kázání lid a podněcoval touhu po návratu církve k jejím prvotním řádům. Brescijský biskup ho zažaloval u II. lateránského koncilu (1139), protože prý tvrdil, že žádný duchovní nebo mnich, který drží statky, nemůže být spasen. Koncil uložil Arnoldovi mlčení a papež Innocenc II. ho jako buřiče vypověděl z Itálie.

Ve vyhnanství.

Arnold tedy opustil Itálii a uchýlil se do Francie ke svému učiteli Abélardovi. Spolu s ním se zúčastnil i jeho boje se svatým Bernardem z Clairvaux. Svatý Bernard prohlašoval o Arnoldovi, že je Abélardův zbrojnoš a tedy buřič. Po odsouzení Abélardova učení na církevní synodě v Sensu (1141) vymohl na králi Ludvíku VII. list, kterým byl Arnold vyhoštěn z Francie. Přesto si Arnold troufal ještě nějakou dobu kázat Pařížanům a snad i hájit svou věc psanými traktáty (nedochovaly se), až ho stihl papežský rozsudek, poroučející, aby byl jako kacíř uvržen do žaláře a spisy jeho spáleny.  Poté uprchl Arnold jako psanec do Curychu. Když jej i tam svatý Bernard vyslídil, odešel roku 1142 do Pasova a příštího roku v doprovodu papežského legáta kardinála Guidona, který byl též žákem Abélardovým, pobýval nejspíše v českých zemích, kam byl legát Guido poslán, aby urovnal rodinný spor v přemyslovském panovnickém rodu. Sotvaže se doneslo k sluchu svatého Bernarda, k jak vlivnému ochránci se Arnold utekl, ihned kardinála Guidona varoval: „"Říká se, že Arnoldo, ten netvor s holubičí tváří, ale s dračím ocasem, jehož vyvrhla Brescia, jehož se štítí Řím, jehož zapudila Francie, jehož proklelo Německo a jehož Itálie nechce přijmout, pobývá ve tvé blízkosti. Varuj se, zapřísahám tě, abys svou autoritou kryl jeho škůdnictví.""

Návrat do Itálie.

Kardinál Guido de Castello byl však v září 1143 zvolen papežem a přijal jméno Celestýn II. To umožnilo Arnoldovi, aby se v roce 1144 vrátil do Itálie. Celestýn II. sice již v březnu 1144 zemřel, ale Arnold byl přijat na milost papežem Evženem III. a vykonal uložené pokání (1146).  Svých názorů na světskou vládu papežů se však Arnold nevzdal a stal se duší římského republikánského hnutí. Jeho stoupenci prohlásili Konstantinovu donaci za padělek a Arnold vybízel Římany, aby papežovu vládu nad Římem nahradili podle antického vzoru vládou senátu a lidu. Republikáni opanovali město a Arnold se v roce 1147 postavil do čela protipapežského povstání. Papež a jeho dvůr byli na několik let vypuzeni z Říma  V prosinci 1154 se papežem stal energický Hadrián IV. Neprodleně se obrátil o pomoc ke králi Fridrichu Barbarossovi a ten slíbil, že dosadí papeže znovu za vládce Říma. Papež pak zlomil odpor římského lidu interdiktem a donutil Římany k tomu, že Arnolda z města vypudili. Arnold musel z Říma odejít a nakonec upadl do rukou krále Fridricha. Ten usiloval o císařskou korunovaci v Římě a za slib, že papež korunovaci provede, vydal Arnolda v poutech papežskému legátu. Hadrián IV. pak Fridricha skutečně korunoval (18. 6. 1155). Arnold byl odsouzen k smrti. Popraven byl v Římě roku 1155 (snad v červnu, přesné datum není jisté); nejdříve byl oběšen, pak byla jeho mrtvola spálena a popel byl vhozen do Tibery.

Význam, následovníci ("arnoldisté").

V hodnocení Arnolda z Brescie nepanuje mezi badateli úplná shoda. Někteří katoličtí autoři ho považují za bludaře, politického agitátora a demagoga. Ze strany protestantské je zdůrazňováno, že Arnold ztělesnil lidový odboj proti zbohatlé a mocensky zbytnělé církvi. Další autoři soudí, že byl italským vlastencem a ideologem měšťanstva.  Stoupenci Arnolda z Brescie působili ještě několik desítek let po jeho smrti. Byli zváni „arnoldisté" a vyslovovali se pro úplné oddělení církve od státu. Papež Lucius III. je považoval za kacíře, církevní synoda ve Veroně (1184) je odsoudila a byli pronásledováni světskou mocí. Drželi se jako ilegální skupina v severoitalských městech, kde pak splynuli s valdenskými.

Arnold z Brescie (italsky "Arnaldo da Brescia"; asi 1100 Brescia – 1155 Řím) byl italský kazatel, žák Abélardův, náboženský a politický reformátor, vůdce protipapežského povstání v Římě.

Arnold of Brescia ( 1090 – June 1155), also known as Arnaldus (), was an Italian canon regular from Lombardy. He called on the Church to renounce property ownership and participated in the failed Commune of Rome.  Exiled at least three times and eventually arrested, Arnold was hanged by the papacy, then was burned posthumously and (his ashes) thrown into the River Tiber. Though he failed as a religious reformer and a political leader, his teachings on apostolic poverty gained currency after his death among "Arnoldists" and more widely among Waldensians and the Spiritual Franciscans, though no written word of his has survived the official condemnation. Protestants rank him among the precursors of the Reformation.


Dětství.

Princezna Šarlota se narodila 29. září roku 1766 v Buckingham House v Londýně jako dcera britského krále Jiřího III. a jeho manželky Šarloty Meklenbursko-Střelické. Pokřtěna byla 27. října 1766 v St James's Palace canterburským arcibiskupem Thomasem Seckerem, a jejími kmotry byli teta z otcovy strany Karolina Matylda Hannoverská se svým manželem, dánským králem Kristiánem VII. (zastoupil je vévoda z Portlandu a hraběnka vdova z Effinghamu) a teta Luisa Anna Hannoverská.  Šarlota byla oficiálně označena za Princess Royal 22. června 1789. Po narození tří synů v řadě měli rodiče z narození dcery velkou radost. Stejně jako všichni ostatní sourozenci byla i Šarlota očkována proti neštovicím, a to spolu s bratrem Vilémem v prosinci 1768. Předpokládalo se, že jako nejstarší dcera panovníka se Šarlota stane manželkou některého významného monarchy, a jejímu vzdělání se tudíž přikládal velký význam. Oficiálním jazykem na každém evropském dvoře byla francouzština, takže malá princezna dostala za učitelku Francouzku. Dalším z počátečních předmětů bylo procvičování její paměti. Učila se přednášet krátké verše a příběhy. Důsledkem bylo, že si Šarlota dokázala po celý život vzpomenout na sebemenší detaily situací. Její rané dětství nebylo však zaplněno jen učebními aktivitami. Když jí byly tři roky, poprvé se zúčastnila představení, v němž tančila se svým sedmiletým bratrem Jiřím, princem z Walesu. Nebyla přirozeně muzikálním dítětem a později takováto dětská představení odmítala s tvrzením, že dělají děti marnivými a domýšlivými. To rodičům nezabránilo, aby ji dále nepředváděli. Ke konci roku se s princem z Walesu opět objevila v představení v St James's Palace. Šarlota byla oblečena v římské tóze na sofa. Ačkoli byl tento typ představení v Německu obvyklý, v Anglii to lidé považovali za vulgární a reakce nebyly kladné.  Ačkoli byla Šarlota nejstarší dcerou, neustále byla srovnávána se svou o dva roky mladší sestrou Augustou. Když byla Augusta měsíc stará, prohlásila o ní Lady Mary Coke, že je to to "nejkrásnější mimino, jaké jsem kdy viděla", zatímco Šarlota byla podle ní "velmi prostá". Pomíjivý soud se objevil znovu o tři roky později, kdy byla podle Lady Coke Šarlota "nejrozumnější příjemné dítě, jaké jsem kdy viděla, ale podle mého názoru má do krásy daleko", zatímco Augusta byla stále "spíše hezká". Přestože nebyla Princess Royal nikdy tak krásná jako mladší sestra, nesdílela Augustinu primární vaduː bolestnou plachost. I když Šarlota trpěla koktáním, její vychovatelka Mary Dacresová se snažila princezně pomoci tuto vadu překonat. V roce 1770 se hlouček nejstarších princezen rozrostl narozením princezny Alžběty. Rodina byla zatím malá a Šarlota si užívala štěstí s rodiči, kteří upřednostňovali trávení času se svými dětmi. Vzhledem k četnosti sourozenců a problémům, které provázely vládu Jiřího III., nebylo však Šarlotino dětství tak utopické, jak se její rodiče domnívali, že bude.

Manželství.

18. května 1797 se Šarlota v kapli St James's Palace provdala za dědičného prince Fridricha Württemberského, nejstaršího syna a dědice vévody Fridricha II. Evžena a jeho manželky Bedřišky Braniborsko-Schwedtské.  Fridrich se stal 22. prosince 1797 po otci württemberským vévodou. Z prvního manželství s Augustou Brunšvicko-Wolfenbüttelskou měl dva syny a dvě dcery. Z manželství s Šarlotou vzešlo jediné dítě – dcera mrtvě narozená koncem dubna roku 1798.

Württembersko.

V roce 1800 obsadila francouzská armáda Württembersko a vévodský pár prchl do Vídně. Následující rok uzavřel vévoda Fridrich smlouvu, kterou předal Francii Montbéliard a o dva roky později obdržel Ellwangen. 25. února 1803 se stal württemberským kurfiřtem. Za poskytnutí velké pomocné síly Francii obdržel 26. prosince 1805 od Napoleona Bonaparta královský titul. Z kurfiřtky Šarloty se tak 1. ledna 1806 stala württemberská královna. Württembersko se odtrhlo od Svaté říše římské a připojilo se k Napoleonovu Rýnskému spolku. To však z krále Fridricha učinilo nepřítele svého tchána Jiřího III., který odmítal v korespondenci svou dceru titulovat jako "württemberskou královnu". V roce 1813 změnil král Fridrich strany a spojil se se svým švagrem, princem regentem. Po Napoleonově pádu se účastnil Vídeňského kongresu, kde mu byl potvrzen královský titul. V říjnu 1816 Šarlota ovdověla.

Královna vdova.

Württemberská královna vdova zůstala v paláci Ludwigsburg u Stuttgartu, kde přijímala návštěvy svých mladších sourozenců, vévody z Kentu, vévody ze Sussexu, vévody z Cambridge, hesensko-homburské lantkraběnky a princezny Augusty Sofie. Byla kmotrou v zastoupení své neteře Viktorie v roce 1819. V roce 1827 se poprvé od své svatby v roce 1797 vrátila do Británie kvůli léčbě plicního edému. Zemřela v paláci Ludwigsburg následujícího roku 5. října 1828 a byla tam pohřbena v královské hrobce po boku svého manžela.

Šarlota Hannoverská ("Charlotte Augusta Matilda;" 29. září 1766 – 5. října 1828) byla dcerou britského krále Jiřího III. a jeho manželky Šarloty Meklenbursko-Střelické a sňatkem s württemberským králem Fridrichem I. württemberskou královnou.

Charlotte, Princess Royal (Charlotte Augusta Matilda; 29 September 1766 – 5 October 1828), was Queen of Württemberg as the wife of King Frederick I. She was the first daughter and fourth child of King George III of the United Kingdom and his wife, Charlotte of Mecklenburg-Strelitz.