Kariéra.

Pocházel ze staré šlechtické rodiny, byl starším synem plukovníka Charlese Jenkinsona (1693-1768), po matce byl spřízněn s rodinou předsedy Dolní sněmovny Charlese Cornwalla (1730-1789). Vystudoval v Oxfordu, původně působil jako novinář a spisovatel. V letech 1758-1760 byl tajemníkem ministra zahraničí hraběte z Holdernessu, od roku 1760 byl tajemníkem hraběte z Bute, pozdějšího premiéra. V letech 1761-1786 byl členem Dolní sněmovny, kde patřil ke straně toryů. V šedesátých letech 18. století zastával řadu nižších funkcí ve vládním aparátu (státní podsekretář zahraničí 1761-1762, pokladník v úřadu generálního polního zbrojmistra 1762-1763, státní podtajemník na ministerstvu financí 1763-1765, lord admirality 1766-1767 a 1768-1770, lord pokladu 1767-1773). V roce 1773 se stal vicepokladníkem pro Irsko, téhož roku byl jmenován členem Tajné rady. Mimo jiné působil také u dvora a v letech 1765-1772 byl auditorem princezny waleské.  Ve funkci státního sekretáře války (1778-1782) byl odpůrcem snah amerických kolonií o nezávislost. V té době byl značně nepopulární a musel odstoupit s pádem Northova kabinetu, krátce nato se ale vrátil do nejvyšších funkcí. V letech 1784-1786 byl členem výboru Tajné rady pro obchod a kolonie, po obnovení úřadu pro obchod byl jeho prvním a dlouholetým prezidentem (1786-1804), v letech 1786-1803 byl zároveň lordem kancléřem vévodství lancasterského. Jeho rezignace na tento post v roce 1803 vyvolala rozsáhlou rekonstrukci vlády. V roce 1786 vstoupil do Sněmovny lordů s titulem "barona Hawkesbury", o deset let později získal titul "hraběte z Liverpoolu" (1796), po bratranci Siru Banksu Jenkinsonovi mezitím v roce 1790 zdědil také titul baroneta.  Z doby jeho působení na ministerstvu obchodu pochází pojmenování řeky Hawkesbury v Austrálii a města Hawkesbury v Kanadě.

Rodinné a majetkové poměry.

Poprvé se oženil až ve čtyřiceti letech, jeho manželkou se v roce 1769 stala Amelia Watts (†1770), která zemřela krátce po porodu jediného syna. Podruhé se oženil v roce 1777 s Catherine Bisshopp, ovdovělou Cope (1744-1827). Z prvního manželství pocházel syn Robert, pozdější premiér, z druhého manželství byl syn Charles, pozdější nejvyšší hofmistr království. Dcera Charlotte (1785-1863) byla manželkou 1. hraběte z Verulamu, jejich dcera Catherine (1810-1874) byla manželkou pozdějšího ministra zahraničí 4. hraběte Clarendona.  Jeho sídlem byl zámek "Addiscombe Place" (Surrey), který po jeho smrti koupila Východoindická společnost a zřídila zde vojenskou školu.  Charlesův mladší bratr John Jenkinson (1734-1805) sloužil v armádě a dosáhl hodnosti plukovníka, v letech 1768-1780 byl též poslancem Dolní sněmovny. Z jeho potomstva pochází současná linie baronetů z Hawkesbury (Sir John Banks Jenkinson, 14. baronet, *1945).

Charles Jenkinson, 1. hrabě z Liverpoolu ("Charles Jenkinson, 1st Earl of Liverpool, 1st Baron Hawkesbury, 7th Baronet Jenkinson of Hawkesbury") (26. dubna 1729, Winchester, Anglie – 17. prosince 1808, Londýn, Anglie) byl britský státník. Patřil ke straně toryů a díky trvalé přízni Jiřího III. zastával s přestávkami více než čtyřicet let vysoké funkce ve státní správě. Jako ministr války (1778-1782) byl odpůrcem emancipačních snah kolonií v severní Americe, poté byl nejdéle úřadujícím ministrem obchodu (1786-1804). S titulem barona byl od roku 1786 členem Sněmovny lordů, později získal titul hraběte z Liverpoolu (1796). Jeho starší syn Robert byl britským premiérem (1812-1827), mladší syn Charles zastával funkci nejvyššího hofmistra (1841-1846). Titul hrabat z Liverpoolu přešel ve 20. století na spřízněnou rodinu Foljambe.

Charles Jenkinson, 1st Earl of Liverpool, PC (26 April 172917 December 1808), known as Lord Hawkesbury between 1786 and 1796, was a British statesman. He was the father of Prime Minister Robert Jenkinson, 2nd Earl of Liverpool.


Život.

Mládí.

Čang Süe-liang se narodil 3. června 1901 v provincii Fengtchien. V mládí ho otec, Čang Cuo-lin, připravil na vojenskou kariéru. Absolvoval tamní vojenskou akademii a v 19 letech začal sloužit v otcově armádě. Rychle se stal plukovníkem a velitelem otcovy osobní stráže. Jako součást udržování vztahů mezi Mandžuskem a Pekingem se stal asistentem prezidenta Sü Š’-čchanga. Brzy byl povýšen na brigádního generála a rok nato odjel na otcův příkaz do Japonska. Po svém návratu navrhl reformy fengtchienské armády, v krátkém čase vytvořil letectvo, které pak bylo užíváno ve válkách s ostatními militaristy k pozorování i bombardování.  V roce 1922 bojoval ve válce mezi klikou Fengtchien a klikou Č'-li. Po jejím skončení se stal velitelem fengtchienské armády a vojenské akademie. V roce 1924, po druhé válce těchto armád, byl ministrem Tuan Čchi-žuejem pozván do Pekingu, kde se následně stal velitelem pekingské vojenské akademie. Kvůli častým absencím v klice Fengtchien, jmenoval svého blízkého přítele Kuo Sung-linga zastupujícím velitelem. Kuo Sung-ling chtěl této pozice využít a stát se vůdcem Mandžuska, proto se na konci roku 1925 pokusil o revoltu proti Čang Cuo-linovi. Ta byla ale neúspěšná a Kuo Sung-ling byl popraven. Čang Cuo-lin dokonce zvažoval popravu svého syna, Čang Süe-liang.  V červenci 1926 zahájil Čankajšek tzv. Severní pochod, jehož cílem bylo vojenské sjednocení Číny. Proto byl Čang Süe-liang poslán otcem na jih, aby bránil postupu Kuomintangské armády na sever. V květnu 1928 nabídl jeho otec Čankajškovi na radu amerických a britských poradců dohodu o ukončení nepřátelství. Krátce nato byl Čang Cuo-lin zavražděn Japonci.

Militarista.

Po smrti svého otce se Čang Süe-liang stal pánem Mandžuska. Jelikož měl pověst lehkomyslného mládence se závislostí na opiu, Japonci předpokládali, že bude snáze manipulovatelný. Čang Süe-liang ale naopak nechal japonské poradce během večeře postřílet a potom proklamoval loajalitu národní vládě, čímž bylo docíleno formální sjednocení Číny.  "Na počátku 30. let se v Japonsku postupně dostávaly ke slovu síly, které absolutizovaly hospodářské a diplomatické úspěchy své země a transformovaly je do myšlenky, že je povinností Japonska osvobodit asijské národy od vykořisťování západními mocnostmi. Přirozeným nástupištěm na asijskou pevninu bylo v této situaci Mandžusko, které tak dostalo pro Japonsko význam nejen hospodářský, ale i strategický." Od roku 1905 vlastnilo Japonsko v této oblasti významné koncese, jako Jihomandžuskou železnici, a přístavy Port Arthur a Dalnyj. 18. září 1931 se japonská Kuantungská armáda pod zinscenovanou záminkou posunula za hranice zóny, kterou měla určenou k ochraně. Čínská armáda neodporovala, velitel Mandžuska, Čang Süe-liang, ležel v té době v nemocnici v Pekingu. Japonsko potom celou oblast obsadilo a vytvořilo na tomto území stát Mandžukuo.

Sianský incident.

12. prosince 1936 přijel Čankajšek do Si-anu na setkání s Čang Süe-liangem a Jen Si-šanem. Byl ale neočekávaně zajat oddíly věrnými Čang Süe-liangovi. Vzbouřenci požadovali ukončení občanské války, vytvoření jednotné fronty s komunistickou stranou, koaliční vládu a propuštění politických vězňů. Čankajšek nakonec s jejich podmínkami souhlasil, ale Čang Süe-lianga nechal uvěznit. V domácím vězení pak Čang Süe-liang strávil více než půl století. Na veřejnosti se objevil až v roce 1988.  Čang Süe-liang zemřel 15. října 2001, ve věku 100 let v Honolulu.

Čang Süe-liang, Zhang Xueliang (tradiční znaky: 張學良; zjednodušené znaky: 张学良; pinyin: Zhāng Xuéliáng) (3. června 1901 - 15. října 2001) byl syn Čang Cuo-lina a severní militarista, který po smrti otce ovládal oblast Mandžuska. V roce 1936 byl iniciátorem Si-anského incidentu.

Chang Hsüeh-liang (, 3 June 1901 – 15 October 2001), nicknamed the "Young Marshal" (少帥) and known in his later life as Peter H. L. Chang, was the effective ruler of Northeast China and much of northern China after the assassination of his father, Chang Tso-lin (the "Old Marshal"), by the Japanese on 4 June 1928. He was an instigator of the 1936 Xi'an Incident, in which Chiang Kai-shek, the leader of China's ruling party, was arrested in order to force him to enter into a truce with the insurgent Chinese Communist Party and form a united front against Japan, which had occupied Manchuria. As a result, he spent over 50 years under house arrest, first in mainland China and then in Taiwan. He is regarded by the Chinese Communist Party as a patriotic hero for his role in the Xi'an Incident. He is also known for having an affair with Edda Mussolini.


Historické pozadí.

V Číně se v době před Hnutím sta květů (tedy období druhé poloviny roku 1955) zrychlovalo tempo socialistické transformace. Uspíšil se proces kolektivizace zemědělství a rovněž mnoho zemědělců bylo nuceno přecházet z oboru zemědělství k průmyslu. Tím, jak docházelo ke kolektivizaci, byli zemědělci nuceni vstupovat do družstev. Mao Ce-tung chtěl, aby do roku 1957 prošla kolektivizací až polovina rolníků. V červenci 1955 zemědělská družstva sdružovala 63 procent veškerého venkovského obyvatelstva a na konci roku 1956 už zbývala pouhá tři procenta samostatně hospodařících rolníků. Z ideologického hlediska se dá říci, že tato kampaň za zrychlení byla úspěšná, ovšem z hlediska ekonomiky se jednalo o debakl. Rolníci ve družstvech přestali být motivováni k práci, a tak začaly klesat odvody zemědělských plodin. To vše byla vyšší inteligence s to vidět, ovšem kvůli tomu, že Mao Ce-tung spatřoval v intelektuálech hrozbu, postaral se formou odstrašujících případů o to, aby inteligence nepromluvila a nebouřila se. Nicméně v Číně na počátku roku 1956 chyběla kvalifikovaná pracovní síla; Číně scházeli inženýři a vědci, a tak se Peking snažil vytvořit příznivější atmosféru, aby je nalákal zpět z Ameriky či Evropy. Po dlouhodobém pronásledování osob se samostatnou myšlenkou, během kterého Čínu zavalila vlna sebevražd, započala mírná liberalizace a mír. Na základě oživování kulturního a společenského života pak Mao Ce-tung pronesl větu "„Ať rozkvete sto květů, ať soupeří sto škol”" (pinyin: Bǎihuāqífàng, bǎijiāzhēngmíng, zjednodušená čínština: 百花齐放，百家争鸣). Do konce roku 1956 byly položeny základy kampaně, jež měla přimět stranu k citlivějšímu a vnímavějšímu přístupu k přáním lidu a uvolnění tvrdé kázně mělo posloužit jako pojistný ventil, kterým unikne přebytečná pára nespokojenosti.

Hnutí sta květů.

V květnu roku 1956 přednesl Mao Ce-tung na zasedání Státní rady Čínské lidové republiky novou politiku pro vědu a kulturu. Název této kampaně pochází z dvojverší z období dynastie Čou 1222-225 př. n. l. (pinyin: Zhōu, zjednodušená čínština: 周). Přesné obsahy jeho původních projevů nejsou známy. Známy jsou pouze z interpretací jiných zplnomocněných osob, neboť tak mohl Mao obvinit dané autory, že jeho slova vyložili špatně. Komentář k hnutí sta květů interpretoval Lu Ting-ji (pinyin: Lù Dìngyī, zjednodušená čínština: 陆定一). "„Vyzval ke kritice KS Číny, protože, jak tvrdil, může být užitečná především pro samotnou komunistickou stranu, stejně jako je dobře míněná kritika užitečná každému myslícímu člověku. Kritizujícím pak zaručil absolutní beztrestnost.“" Tak započala vlna kritiky ze strany inteligence. 7. ledna 1957 dokonce vyšel v Žen-min ž‘-pao (pinyin: Rénmín Rìbào, zjednodušená čínština: 人民日报) dopis konzervativní skupiny straníků, kteří se vyjadřovali negativně ke kritikám namířeným proti straně. Tím, že Mao Ce-tung nechal jako reakci na dopis otisknout svůj nesouhlas s ním, rozpoutal ještě větší mylný pocit svobody volně se vyjadřovat. Začaly vznikat různé semináře, kde se probíraly nedostatky strany či se vylepovaly protistranické plakáty. Velmi často bylo KS vytýkáno nepatřičné zacházení s inteligencí, považovanou "„v jednu chvíli za psí výkaly a 10 000 uncí zlata okamžik nato“". V soukromí však Mao Ce-tung jednal jinak. Svým nejbližším stranickým kolegům sdělil, že kritizující jednají naprosto špatně a že svobody, kterou považují za nedostatečnou, není málo, ale naopak příliš mnoho.

Hnutí za nápravu stylu práce.

Dalšími fázemi Hnutí sta květů pak byla Hnutí za nápravu stylu práce (pinyin: zhěngfēngyùndòng, zjednodušená čínština: 整风运动) a následně Kampaň proti pravičákům (pinyin: Fǎnyòupài Dòuzhēng, zjednodušená čínština: 反右派们争). O prvním z nich, tedy Hnutí za nápravu stylu práce, vypukla po zveřejnění upraveného projevu Mao Ce-tunga „O správném řešení rozporů uvnitř lidu“ (pinyin: guānyú zhèngquè chǔlǐ rénmín nèibù máodùn, zjednodušené znaky: 关于正确处理人民内部矛盾), přednesený 27. února 1957 na zasedání Státní rady ČLR. Podstatou projevu je myšlenka, že rozpory uvnitř lidu je možno řešit metodou "jednota – kritika – jednota". V tomto projevu, zveřejněném 27. dubna 1957 v deníku Žen-min ž‘-pao, byly vypracovány instrukce ke kritice metod stranických funkcionářů. Rozšířily se tak diskuze z období Hnutí sta květů (ty byly převážně společenskovědní a literární) na témata nyní s politickým podtextem, např. opodstatnění vedoucí úlohy KSČ, postavení žen ve společnosti, nedokonalá lékařská péče, kritika byrokracie v okruhu Akademických věd a další. Tak započala lavina kritiky nyní nejen ze strany intelektuálů, ale rovněž straníků. K nejčastějším stížnostem patřil požadavek řízení se čistě zákony a ne přísnými nařízeními strany. Rovněž byly vzneseny požadavky na demokratičtější vedení, někteří příslušníci privilegovaných vrstev se pouštěli i do kritik zahraniční politiky.

Kampaň proti pravičákům.

V polovině července 1957 nastal obrat v kampaních, jež povolovaly kritiku strany. Byl zveřejněn původní obsah Maova projevu "O správném řešení rozporů uvnitř lidu", ve kterém bylo nyní přímo jmenováno šest kritérií, jež umožňovala kritiku. Rovněž tento původní projev obsahoval odstavec, kde Mao tvrdí, že v Číně stále existují kontrarevolucionáři, jejichž projev je třeba potlačit. Tvrdil, že mezi novými členy z řad intelektuálů je mnoho těch, kteří mají myšlení, jež v rozporu se stranickou ideologií popírají stranického ducha a třídní povahu tisku. Výsledkem tohoto boje bylo zadržení 520 tisíc občanů, kteří byli nuceni k převýchově prací či byli vyhnáni na venkov, kde se měli učit od rolníků správnému třídnímu uvědomění.  Historikové se neshodnou, zda Mao byl překvapen masivní kritikou z kampaně Hnutí sta květů a ta ho přiměla k vyvolání Kampaně proti pravičákům anebo Hnutí sta květů zamýšlel rovnou k odhalení lidí kritických a tím v jeho očích i nepřátelských vůči režimu.

Hnutí sta květů bylo období let 1956–1957, během něhož Komunistická strana Číny povolila otevřené vyjadřování názorů na komunistický režim včetně kritiky strany, čímž chtěla získat reflexi od inteligence.

The Hundred Flowers Campaign, also termed the Hundred Flowers Movement (), was a period in 1956 in the People's Republic of China during which the Communist Party of China (CPC) encouraged citizens to express openly their opinions of the communist regime. Differing views and solutions to national policy were encouraged based on the famous expression by Communist Party Chairman Mao Zedong: "The policy of letting a hundred flowers bloom and a hundred schools of thought contend is designed to promote the flourishing of the arts and the progress of science". The movement was in part a response to the demoralization of intellectuals, who felt estranged from the Communist Party.  After this brief period of liberalization, Mao cracked down on those who criticized the communist regime. The crackdown continued through 1957–1959 as an Anti-Rightist Campaign against those who were critical of the regime and its ideology. Those targeted were publicly criticized and condemned to prison labor camps. The ideological crackdown following the campaign's failure re-imposed Maoist orthodoxy in public expression, and catalyzed the Anti-Rightist Movement. Observers differ as to whether Mao was genuinely surprised by the extent and seriousness of the criticism, or whether The Hundred Flowers Campaign was in fact a premeditated effort to identify, persecute, and silence critics of the regime.


Před válkou.

Narodil se v roce 1906 ve městě Oberdorf (dnes Marktoberdorf) ve Švábsku v Německu jako syn předáka. Brzy opustil školu, aby se stal fotografem. Pracoval jako skladník a během Velké hospodářské krize byl nezaměstnaný. Začátkem listopadu 1932 vstoupil do NSDAP a SS. Hössler byl ženatý a měl tři děti.  Během svého působení v SS, byl povýšen do hodnosti SS-Obersturmführer a stal se důstojníkem v záloze ve Waffen-SS. Po založení koncentračního tábora Dachau v červenci 1933 se stal prvním členem strážního sboru a později pracoval jako kuchař. V Dachau sloužil až do vypuknutí druhé světové války.

Auschwitz.

V červnu 1940 byl převelen do nově otevřeného koncentračního tábora Auschwitz (Osvětim). Řídil táborové kuchyně a občas byl využit jako vedoucí pracovního oddílu ("Kommandoführer"). V roce 1941 se stal vůdcem pracovního nasazení ("Arbeitsdienstführer"). 28. července 1941 doprovázel Hössler přepravu 575 vybraných vězňů z Auschwitzu do centra „eutanázie“ na zámku Sonnenstein, kde byli zavražděni jako součást Akce 14f13 v rámci programu Akce T4. V červnu 1942 se spolu s Otto Mollem a Hansem Aumeierem podíleli na zabití 168 přeživších z neúspěšného povstání v trestní části Auschwitz I.  Od září do listopadu 1942 brigáda složená z vězňů zvaných "Sonderkommando Hössler" exhumovala 107 000 mrtvol z masových hrobů kolem Auschwitzu I, aby je spálila v novém krematoriu v Auschwitz II. Vězni Sonderkommanda byli poté téměř vždy zavražděni. Zároveň pracoval ve starém krematoriu v hlavním táboře Auschwitz I, podílel se zde i na posílání lidí do plynových komor. V srpnu 1943 byl povýšen do funkce Schutzhaftlagerführer v ženském táboře Auschwitz-Birkenau, kterému velel společně s Marií Mandlovou. V této funkci se podílel mimo plynování vězňů i na selekcích.  Filip Müller, jeden z mála členů Sonderkommanda, který přežil Osvětim, parafrázoval Hösslerův projev, který přednesl skupině řeckých Židů ve svlékací místnosti před plynovými komorami:  Mezi 15. březnem a 15. květnem 1944 byl také velitelem koncentračního tábora (KZ-Kommandant) Neckarelz v německém Mosbachu, což byl pobočný tábor většího táborového komplexu Natzweiler-Struthof v okupované Francii. Po invazi spojenců Francie v červnu 1944 se vrátil do Auschwitzu, kde setrval do evakuace v lednu 1945.

Dora-Mittelbau.

V lednu 1945, když Rudá armáda překonala německé pozice na východní frontě se personál SS z Auschwitzu evakuoval do koncentračního tábora Dora-Mittelbau. Dne 4. dubna 1945 spojenecké letectvo provedlo zničující nálet na Nordhausen a ihned na to byla zahájena evakuace Dory. Pochod smrti vedl Hössler směrem do stále fungujícího koncentračního tábora Bergen-Belsen.

Bergen-Belsen.

8. dubna 1945 dorazil se svým transportem do Bergen-Belsenu a stal se zástupcem velitele tábora Josefa Kramera. 15 dubna 1945 byl Hössler nalezen britskou armádou skrývající se mezi vězni v maskovaném oděvu. Zajatci SS pak byli nuceni pohřbít tisíce mrtvol ležících v areálu tábora v hromadných hrobech.

Odsouzení a smrt.

Hössler a 44 dalších příslušníků táborového personálu byli souzeni v procesu Bergen-Belsen britským vojenským soudem v Lüneburgu. Během soudního procesu Anita Laskerová dosvědčila, že se účastnil výběrů pro plynovou komoru. Byl odsouzen k trestu smrti a oběšen 13. prosince 1945 ve vezení v Hamelnu.

Franz Hössler také Franz Hößler (4. února 1906 – 13. prosince 1945 Hameln) byl během druhé světové války německý příslušník SS v hodnosti Obersturmführer a velitel stráží (Schutzhaftlagerführer) v koncentračních táborech Auschwitz-Birkenau, Mittelbau-Dora a Bergen-Belsen. V procesu Bergen-Belsen byl za zločiny proti lidskosti odsouzen k trestu smrti.

Franz Hößler, also Franz Hössler (; 4 February 1906 – 13 December 1945) was a Nazi German SS-"Obersturmführer" and "Schutzhaftlagerführer" at the Auschwitz-Birkenau, Dora-Mittelbau and Bergen-Belsen concentration camps during World War II. Captured by the Allies at the end of the war, Hößler was charged with crimes against humanity in the First Bergen-Belsen Trial, found guilty, and sentenced to death. He was executed by hanging at Hameln Prison in 1945.


Historické pozadí.

Japonsko.

Po zahájení období Meidži roku 1868 začalo v Japonsku docházet k celé řadě vnitřních změn. Stát prošel mnoha reformami, jak ekonomickými a sociálními, tak i reformami vojenské správy. Japonsko začalo posílat své studenty do zahraničí, kde se jejich znalosti uplatňovaly především v rozvoji zahraničního obchodu a průmyslu. Díky těmto změnám Japonsko začalo dostihovat zahraniční mocnosti a snažilo se uplatňovat i v mezinárodních vztazích. Díky geografické blízkosti k čínské velmoci mohla japonská civilizace po staletí těžit z čínských výdobytků a postupně tak zlepšovat svoji vlastní infrastrukturu.  V důsledku zlepšení ekonomické i sociální situace a vlivem vyššího hospodářského růstu, zvětšením míry industrializace země, v Japonsku nastala demografická revoluce: začala přibližně v roce 1880 (počet obyvatel byl odhadován na 34 mil.) a její poslední fáze končila kolem roku 1960 (kdy se počet obyvatel více než ztrojnásobil na 105 mil.). Zmenšovala se míra úmrtnosti, zlepšovala se zdravotní péče a kvalita života a začínalo docházet k urbanizaci. Stát si byl jistější v oblastech vzdělání svých občanů, v oblasti modernizace a posílení armády, státní příjmy rostly, a tak i tendence státu rozšiřovat svoji kulturu na další území. V roce 1894 tak vypravilo svoje vojsko do Číny, kde za pouhý rok v První čínsko-japonské válce porazilo zaostalou čínskou armádou s jejími zastaralými zbraněmi. Po prohře Čína souhlasila s nezávislostí Koreje, s přenecháním Tchaj-wanu a Pescadorských ostrovů a rovněž s přiznáním četných privilegií v jižním Mandžusku.

Čína.

V Číně byla situace oproti Japonsku opačná. Od dob první opiové války roku 1840 se Čína nacházela pod tlakem zahraničních mocností. Ty si v Číně stavěly svoje koncese a těžily z čínského úrodného území, bojovaly o rozšíření svých privilegií. Tím ovšem Čína nesmírně trpěla, protože docházelo k ničení zemědělské půdy, obytných čtvrtí a ničení čínských památek. Tento úpadek čínského národa byl dáván za vinu současné dynastii Čching, v jejímž čele byla císařovna Cch’-si, jež byla ztělesněním dekadentního myšlení. Na přelomu 19. a 20. století se tak mnozí snažili reformovat čínskou kulturu a zbavit se zastaralé monarchie. V roce 1908 císařovna Cch’si a císař Kuang-sü zemřeli a do čela státu byl dosazen v té době dvouletý císař Pchu I, za nějž rozhodovali regenti, slabí a bez autority. V noci z 9. na 10. října 1911 proběhla Sinchajská revoluce, kdy byla svržena dynastie a nastolena nová vláda – Čínská republika, vyhlášená 1. ledna 1912, v čele s prezidentem Jüan Š’-kchajem. Čína ovšem nadále trpěla rozpínavostí Japonska na svém území a západní koncese stále sídlily na čínském území, kde měly díky svým vyspělým zbraním a armádě silnou pozici. Ke změně postavení došlo až během první světové války.

Období první světové války.

"„Na stav, panující dosud v celé Asii, pohlížejí Japonci jako by pohlíželi Angličané na stav v Evropě, kdyby zde Japonci nebo Číňané měli v područí celou asijskou rasu. Japonsko chce vytvořit impérium po vzoru Anglie. Nachází morální ospravedlní v tom, že letargická a vnitřní organizace neschopná Čína a Indie by nikdy nebyly schopny vzepřít se, a že proto mocné a odhodlané Japonsko musí asijské národy probudit a vést je k osvobození od rasy bílé.“" <br>V době kdy začínala první světová válka v Evropě, strhla na sebe pozornost evropských mocností. kdežto udržení stabilního postavení v Číně pro ně přestávala být hlavní priorita. V roce 1914 byly omezeny plavby lodí z Evropy do Číny a došlo rovněž k poklesu zahraničního obchodu v Číně. Toho využilo Japonsko, jež brzy po vypuknutí války, v listopadu 1914, obsadilo Šantungský poloostrov, jenž do té doby patřil pod německou sférou vlivu. Následně pak obsadilo velkou železnici, vedoucí z přístavu Čching-tao až do hlavního města provincie Šan-tung, jímž je Ťi-nan. Dne 8. května 1915 pak Jüan Š’-kchajovi předložili 21 požadavků.

Požadavky.

Japonské požadavky je možné rozdělit do pěti skupin, jež jsou blíže definovány články:  2. Privilegia v Mandžusku a Vnitřním Mongolsku (území o velké rozloze, s vyspělou industrializaci a bohatým zemědělstvím).  3. Kontrola těžkého a hutního průmyslu – snaha získat dostatek strategických nerostných surovin, jimiž Japonsko příliš neoplývalo.  4. Závazek, že Čína žádnému jinému státu nepřevede žádnou část svého území.  5. Zapojení japonských poradců do oblastí armády, policie, bankovnictví a politiky. Mohli by volně zasahovat do všech důležitých sfér státu, čímž by byl z Číny vytvořen loutkový stát.  Na nátlak zahraničních mocností musely být požadavky zmírněny a přepracovány, ovšem přesto byly 9. května 1915 Jüan Š’-kchajem přijaty.

Následky.

V den kdy Čína přijala japonské požadavky, se zvedla vlna odporu vůči Japonsku. Začal bojkot japonského zboží, vznikaly stávky a nepokoje. Jüan Š’-kchaj dospěl k názoru, že Čínu je potřeba vést pevnou rukou a aby tyto nepokoje uklidnil, rozhodl se jmenovat sám sebe novým čínským císařem, aby si zajistil větší moc. To ovšem vedlo k ještě většímu nesouhlasu, a tak od toho plánu upustil. Půl roku na to zemřel a vláda Číny se rozštěpila na několik frakcí, jímž vládli samovládci, kteří Pekingskou vládu nerespektovali. Začalo tak období severních militaristů.

Dvacet jedna japonských požadavků (pinyin: "Èrshíyī tiáo", zjednodušená čínština: 二十 一条; tradiční čínština: 二十 一條), byl soubor požadavků, které vznikly během první světové války. Memorandum s těmito požadavky obdržela Čínská republika v čele s prezidentem Jüan Š’-kchajem, jejich přijetí by znamenalo vytlačení západních mocností (především Británie) z Číny a postupnou ztrátu čínské suverenity.

The Twenty-One Demands (, "Taika Nijūikkajō Yōkyū", ) were a set of demands made during the First World War by the Empire of Japan under Prime Minister Ōkuma Shigenobu to the government of the Republic of China on 8 January 1915. The demands would greatly extend Japanese control of Manchuria and of the Chinese economy, and were opposed by Britain and the United States. In the final settlement Japan gained a little, but lost a great deal of prestige and trust in Britain and the US.  The Chinese public responded with a spontaneous nationwide boycott of Japanese goods; Japan's exports to China fell by 40%. Britain was affronted and no longer trusted Japan as an ally. With the First World War underway, Japan's position was strong and Britain's was weak; nevertheless, Britain (and the United States) forced Japan to drop the fifth set of demands that would have given Japan a large measure of control over the entire Chinese economy and ended the Open Door Policy. Japan and China reached a series of agreements which ratified the first four sets of goals on 25 May 1915.


Pojmenování.

Označení “comacini” se odvozovalo jako adjektivum z Como, domova těchto cechů. Na začátku 20. století však profesor Monneret de Villard tuto etymologii odmítl. Argumentovat tím, že adjektivum odvozené z Como je “comasco” nebo “komense” a preferoval etymologii odvozením z “cum machinis” nebo “cum macinis”, to jest odkazovat se na něco (lešení a pomůcky, které tito řemeslníci při stavbě používali). Někteří autoři preferují geografickou etymologii, zatímco jiní teorii Uga Monnereta de Villard.

Historie.

První zmínka o Magister Commacinus je v ediktu langobardského krále Rothariho z 22. listopadu 643. Upravuje v kapitolách 144 a 145 povinnosti mezi cechem a klientem pro případ nehod a škod vzniklých během výstavby. Rovněž označuje členy cechu jako kolegy. Také v nařízení langobardského práva ("Memoratorium de mercedes Comacinorum" - kniha plateb Comacin) z 28. února 713 v ediktu krále Liutpranda (712-744), byly stanoveny ceny jednotlivých řemesel a ceny jejich stravování. Pozornost, kterou Magistrům Comacini věnuje langobardské právo, svědčí o velkém významu, který získali svou technickou a uměleckou dovedností. Až do 12. století byli vyhledáváni a ceněni jako vynikající kameníci a mistři stavitelé daleko za hranicemi Lombardie. V langobardském království (568-774) se vyvinul vlastní architektonický styl, který kombinoval římskou architekturu s germánskými představami. Spojoval typické ornamenty Lombardie se severskými figurami bohů.  Členy cechu byli také dekoratéři a sochaři, kteří patřili mezi první mistry románského slohu v Lombardii. Tito sochaři se hodně přesunovali a jejich práce jsou dokumentovány od počátku 9. století v Předalpí, a v Pádské nížině, v kantonu Ticino, v Laziu, v Marche a v Umbrii. Někteří z nich pracovali v Německu, Dánsku a Švédsku.  Mezi nejlepší díla této školy patří vnější výzdoba baziliky Sant'Abbondio v Comu, nebo kůr baziliky San Fedele, také v Comu, se zvířecími postavami, monstry (příšery, obludy, nestvůry), bájnými tvory atd. Lidské postavy jsou vzácné a charakterizované zavalitým a nerealistickým vzhledem. Větší mistrovství je patrné při zobrazování postav zvířat a složitých rostlin. To mohlo být způsobeno skutečnosti, že umělci měli pro svou práci k dispozici modely. Reliéf je plochý a stylizovaný, je vytvořené jasné oddělení od pozadí a vznikl efekt šerosvitu.  Comacini se stěhovali v 11. až 13. století do Maďarska, Anglie a Švédska. Toto stěhování bývá spojováno s úctíváním biskupa Zena z Verony, a následovánim jeho cest. Cechy mistrů z Como byly také předobrazem a příkladem pro pozdější družstva kameníků ve středověku.  Mezi lety 1050 a 1150 se podíleli na stavbách mnoha budov mimo Itálii. V Německu to byly románské dómy ve Freisingu, Königslutteru, Mainzu, Quedlinburgu, Regensburgu a Speyeru, kostely ve Straubingu, Schongau a Augsburgu. V Rakousku kostely Millstatt (1080), Gurk (1140 ), ve 12. století kostely Nonnberg, Michelbeuren a roku 1250 Kremsmünster. Ve Švýcarsku dómy v Basileji, Churu a Curychu. Písemný záznam o díle Comainů je znám ze sporu o mzdu s regensburským duchovním. Další důkaz o jejich práci je používání délkové míry 43,6 cm, která se jmenovala podle krále Liutpranda jako "piede Liprando".

Magistri Comacini byl cech langobardských stavebních řemeslníků, kameníků, štukatérů, umělců a architektů, kteří působili od sedmého století v regionu Como u Comského jezera - mezi provincií Como a kantonem Ticino - a obecně v celé Lombardii. Měli mimořádnou umělecko-řemeslnou zručnost a jako migrující řemeslníci dostávali zakázky i ve vzdálenějších oblastech severní Itálie nebo dokonce severně od Alp.

The Comacine masters ("magistri comacini") were early medieval Lombard stonemasons working in a region of excellent building stone who gave to Lombardy its preeminence in the stone architecture that preceded Romanesque style.


Posádka a popis.

V pevnosti měly základnu auxilia, některé z pomocných jednotek římské armády, a to přibližně od roku 112 do 400. V této západní části Hadriánova valu byl val z turfu, hlíny a drnů, až později z kamene (Hogan, 2007). Kamenná pevnost byla postavena o něco později než val, v běžném tvaru obdélníku, s branami na východě, na západě a na jihu. V areálu byly obvyklé kamenné domy, budova velitelství "(Principia)," sýpky "(horrea)" a kasárenské baráky. A - což bylo pro pomocnou pevnost neobvyklé - také budova pro výcvik ("basilica" "exercitatoria"), snad kvůli problémům s výcvikem vojáků v této exponované lokalitě na severu Anglie.

Historie vykopávek.

Vykopávky v této lokalitě probíhají už déle než sto let. Ve 20. století se s nimi začalo v roce 1911, kdy je vedl F. G. Simpson, a od 1927 do 1933 v nich pokračoval Ian Richmond.  Brány a zdi byly pak znovu vykopány pod dozorem Brendy Swinbankové a Johna Pearsona Gillama mezi lety 1949 a 1950. Vykopávky v letech 1987 až 1992 ukázaly souvislé osídlení na místě pevnostních sýpek, které trvalo od pozdního římského období pravděpodobně až do roku 500. Sýpky později nahradila první a potom druhá velká dřevostavba podobná těm z 5. a 6. století, které byly objeveny v celé řadě jiných míst v Británii. Podle názoru Tonyho Wilmotta, který práci archeologů řídil, po skončení římské nadvlády v Británii pevnost sloužila jako základna pro místní válečníky, potomky římské posádky, kteří možná po několik generací odvozovali svou legitimitu od těchto svých předků.  V letech 1997-2001 byly provedeny rozsáhlé geofyzikální průzkumy. Ukázalo se, že zbytky pevnosti pod povrchem jsou dobře zachované.  Později byly objeveny dvě civilní osady ("vicus", plurál "vici") různého charakteru na východní a západní straně pevnosti. Průzkumy TimeScape také zjistily, kde se v údolí řeky Irthing nacházely lázně.  Oblast mezi pevností a příkopem zkoumali v televizním programu "Time Team" (Channel 4) v lednu 2000. Byly vykopány pozůstatky civilní osady, která ležela mimo pevnost, ale tato část lokality je náchylná k erozi a většina civilní osady se pravděpodobně už zřítila z útesů.

Dvě podoby valu a most.

Obzvlášť zajímavý je také úsek Hadriánova valu o délce více než tří kilometrů na obě strany od Birdoswaldu. V současné době je jedinou známou částí tohoto valu, kde byl původní val z hlíny a drnů (turfu) nahrazen kamennou zdí, která vede jinudy než val původní. Když probíhala tato přestavba (pravděpodobně po roce 130), val byl posunut přibližně o 50 metrů dále na sever, aby běžel při severní stěně pevnosti.  Důvody pro tuto změnu nejsou jasné, i když David Woolliscroft (Woolliscroft, 2001) dosti hodnověrně zdůvodnil, že k tomu vedly změny při provádění signalizace. V každém případě je tato lokalita jediná, kde lze hliněný val a kamennou zeď přímo porovnat.  Přibližně 600 metrů na východ od Birdoswaldu, na úpatí příkopu, leží zbytky Willowfordského mostu. Po něm šel Hadriánův val přes řeku Irthing. Řeka v průběhu staletí posunula řečiště k západu, takže východní opevnění mostu se dostalo do vyšší a suché polohy, zatímco západní opevnění pravděpodobně zničila eroze. I značně změněné viditelné zbytky jsou však velmi působivé. Do roku 1996 nebyly přímo přístupné z pevnosti, ale nyní se k nim dá dojít po lávce, kterou na místo usadil vrtulník RAF Chinook.

Maiden Way.

Pevnost u Birdoswaldu byla spojena římskou silnicí známou jako Maiden Way s pevností Bewcastle, která leží o více než jedenáct kilometrů na sever. Signály mezi oběma pevnostmi mohly být předávány pomocí dvou signálních věží.

Římská pevnost Banna (Birdoswald) v moderní době.

V moderní době o pevnost pečuje organizace Anglické dědictví. Návštěvnické centrum pořádá výstavy a předvádí rekonstrukce pevnosti, exponáty o životě v římské Británii, seznamuje s historií tohoto místa v průběhu staletí a s archeologickými objevy v 19. a 20. století. Návštěvníci se mohou projít podél odhalených pozůstatků pevnosti.

Banna, v moderní době známá jako římská pevnost Birdoswald, byla jednou z pevností na západním konci Hadriánova valu v římské provincii Británie. Zůstává jedinou z pevností, u níž se podařilo dokázat, že byla obývána i v době po odchodu Římanů, a probíhá zde dlouhodobý archeologický program pod vedením Tonyho Wilmotta.  Pevnost patří k nejlépe dochovaným ze 16 pevností na Hadriánově valu. Zaujímá strategickou polohu na výběžku ve tvaru trojúhelníku, který z jihu a východu ohraničují útesy. Shora se otevírá výhled na široký meandr řeky Irthing v hrabství Cumbria.  V dobách Římské říše byla známa pod názvem "Banna" (“roh” v jazyce Keltů). Pojmenování odráží její zeměpisnou polohu.  Rada hrabství Cumbria za správu pevnosti zodpovídala od roku 1984 do konce roku 2004, kdy péči o ni převzala organizace English Heritage (Anglické dědictví).

Banna, now known as Birdoswald Roman Fort, was a fort, towards the western end of Hadrian's Wall, in the Roman province of Britannia. Today the site is occupied by a former farm called Birdoswald. , it is the only site on Hadrian's Wall at which significant occupation in the post-Roman period has been proven, and it is subject to a long-term archaeological programme under the directorship of Tony Wilmott.  It is one of the best preserved of the 16 forts along Hadrian's Wall. The fort is situated in a commanding position on a triangular spur of land bounded by cliffs to the south and east overlooking a broad meander of the River Irthing in Cumbria. In Roman times, the fort was known as "Banna" ("horn" in Celtic), reflecting the geography of the site.  Cumbria County Council were responsible for the management of Birdoswald fort from 1984 until the end of 2004, when English Heritage assumed responsibility.


Vývoj.

Kompozice.

Umělecký a repertoární manažer Helen Shapiro, Norrie Paramor, hledal nový materiál pro její country a westernové album, které plánovala točit v Nashvillu, a tak navrhl Beatles, aby složili nějakou píseň speciálně pro ni. „Misery“ začala vznikat v zákulisí před vystoupením Beatles v King's Hall (ve městě Stoke-on-Trent), dne 26. ledna 1963, a později byla dokončena v McCartneyho domě na Forthlin Road. V té době McCartney řekl: „Nazvali jsme to ,Misery‘, ale není to tak pomalé, jak to zní, pohybuje se to docela v tempu, a myslíme, že s tím Helen odvede dobrou práci.“ Ovšem Paramor to považoval za nevhodné, a tak píseň nahrál britský zpěvák a bavič Kenny Lynch, čímž se stal prvním umělcem, který převzal skladbu od dvojice Lennon/McCartney, i když se mu s ní nepodařilo vstoupit do hitparád. Lynch se v roce 1973 objevil na obalu McCartneyho desky "Band on the Run".

Nahrávání.

Když Beatles potřebovali původní materiál pro svoji desku "Please Please Me", nahráli píseň sami, a to sice 11. února 1963 na 11 pokusů. Normální vícestopá páska měla v té době rychlost 15 ips (centimetrů za sekundu), ale „Misery“ bylo zaznamenáno na 30 ips, protože George Martin zamýšlel, že později přidá piáno a preferoval hraní v polovičním tempu o oktávu níž.

Vydání.

Píseň vyšla 22. března 1963 na albu "Please Please Me". Připsána byla McCartneymu a Lennonovi v tomto pořadí, stejně jako jejich ostatní původní písně na albu. Od druhého alba "With the Beatles" se skladatelské duo začalo psát jako Lennon–McCartney. Píseň vyšla také na americkém albu "Introducing... The Beatles", na EP "The Beatles (No. 1)" a na "On Air – Live At The BBC Volume 2".

Živá vystoupení.

„Misery“ hráli Beatles živě pouze během roku 1963, poté ji do repertoáru již nikdy nezařadili. Například od 9. do 31. března 1963 s ní vystupovali na turné s Chrisem Montezem a Tommym Roem. Živě píseň zazněla také během vystoupení kapely v rádiu BBC.

„Misery“ je píseň britské kapely The Beatles, která vyšla na jejich debutovém albu "Please Please Me". Složili ji John Lennon a Paul McCartney. Lennon k tomu řekl: „Byla to tak trochu více Johnova píseň než Paulova, ale napsána byla společně.“ McCartney zase dodal: „Nemyslím si, že jeden z nás dominoval nad tím druhým, byla to prostě společná práce.“  „Misery“ byla první písní od Beatles, kterou převzal jiný interpret, konkrétně Kenny Lynch.

"Misery" is a song by the English rock band the Beatles from their 1963 debut album "Please Please Me". It was co-written by John Lennon and Paul McCartney. According to Lennon, "It was kind of a John song more than a Paul song, but it was written together." McCartney was to say: "I don't think either one of us dominated on that one, it was just a hacking job."  A 1963 single by Kenny Lynch made "Misery" the first Beatles' song to be covered by another artist.


Před druhou světovou válkou.

Blobel se narodil ve městě Postupim a vyrůstal v Remscheidu, kde chodil do školy a vyučil se zde zedníkem a tesařem. Bojoval v první světové válce, ve které byl vyznamenán Železným křížem I. třídy. Po válce studoval architekturu a po ztrátě zaměstnání v roce 1931 vstoupil do NSDAP, SA a začátkem roku 1932 do SS.

Kariéra u SS.

V letech 1933 až 1935 pracoval jako administrativní pracovník pro městskou správu v Solingenu. V roce 1935 se stal členem policejního sboru v Düsseldorfu. V červnu 1934 byl přijat do Sicherheitsdienstu. Během druhé světové války se v červnu 1941 zúčastnil operace Barbarossa jako velící důstojník Sonderkommanda 4a spadajícího pod Einsatzgruppe C, které působilo v Říšském komisariátu Ukrajina. Einsatzgruppen a militarizované formace německé pořádkové policie byly zodpovědné za masakry Židů v Sovětském svazu. Vražedná kampaň zahrnovala všechny politicky a rasově nežádoucí osoby. V srpnu 1941 byl Blobel pověřen vytvořením nacistického ghetta v Žytomyru, aby zde uzavřel asi 3000 Židů, kteří byli o měsíc později zavražděni.  10. nebo 11. srpna 1941 mu Friedrich Jeckeln nařídil jménem Adolfa Hitlera, aby vyhladil celou místní židovskou populaci. Dne 22. srpna 1941 zavraždilo Sonderkommando židovské ženy a děti u města Bila Cerkva se souhlasem polního maršála Waltera von Reichenau, velitele 6. armády. Blobel ve spojení s jednotkami Friedricha Jeckelna organizoval na konci září 1941 masakr v Babím Jaru v Kyjevě, kde bylo zavražděno 33 771 Židů.  Blobel byl zbaven svého velení 13. ledna 1942, oficiálně ze zdravotních důvodů, ale hlavní příčinou byl alkoholismus. V červnu 1942 byl pověřen vedením Akce 1005, jejímž úkolem bylo zničení důkazů všech nacistických zvěrstev ve východní Evropě. To znamenalo exhumaci masových hrobů a následné spalování těl. Blobel vyvinul účinné způsoby likvidace, jako byly střídavé vrstvy těl s palivovým dřevem na rámu z železných kolejnic.

Odsouzení a smrt.

Byl odsouzen k trestu smrti americkým norimberským vojenským tribunálem v soudním procesu s Einsatzgruppen. Trest byl vykonán oběšením ve věznici v Landsbergu krátce po půlnoci 7. června 1951.

Paul Blobel (13. srpna 1894 – 7. června 1951 Landsberg am Lech) byl během druhé světové války německý velitel SS a odsouzený válečný zločinec. Měl důležitý podíl na organizování a vykonání masakru v Babím Jaru. V červnu 1942 byl pověřen operací s krycím názvem Akce 1005 s úkolem zničit důkazy nacistických zvěrstev ve východní Evropě. Po válce byl odsouzen k trestu smrti v procesu s Einsatzgruppen.

Paul Blobel (13 August 1894 – 7 June 1951) was a German SS commander and convicted war criminal. He was the key figure in organising and executing the Babi Yar massacre of 1941. In June 1942, Blobel was put in charge of Sonderaktion 1005, with the task of destroying the evidence of Nazi atrocities in Eastern Europe. After the war, he was convicted at the Einsatzgruppen Trial and executed.


Popis mise.

Jde o první let kosmické lodi Sojuz na raketě Sojuz 2.1a. Bezpilotní mise k certifikaci nosiče umožní zkontrolovat všechny systémy během startu v reálných podmínkách. Otestuje se interakce digitálního řídicího systému modernějšího nosiče Sojuz 2 s analogovým záchranným systémem lodi.  Let bez posádky také umožní vynést větší množství nákladu na stanici ISS, protože v lodi nebudou přítomny některé komponenty nezbytné pro podporu života posádky.  Na stanici ISS bude kosmickou lodí doručen humanoidní robot Skybot F-850 vytvořený společností Android Technique a Advanced Research Foundation. Robot bude na stanici pobývat po dobu dvou týdnů pod kontrolou kosmonauta Alexandra Skvorcova, který s nim má vykonávat několik úkolů. Na Zemi se vrátí na začátku září.

Let.

Dvoudenní let kosmické lodi k Mezinárodní vesmírné stanici probíhal normálně. Podle plánu se měla loď připojit k dokovacímu portu modulu Poisk 24. srpna v 5:30 UTC. Sbližování se stanicí však selhalo z důvodu vadného zesilovače naváděcího systému KURS na modulu Poisk. Kosmická loď se přiblížila na vzdálenost asi 100 metrů od stanice, zůstala stát a automatická dokovací operace byla přerušena. Následně byl Sojuz oddálen do bezpečné vzdálenosti a pokračoval ve společném letu. Protože byl Sojuz poslán v bezpilotním režimu, nebylo možné jej ke stanici připojit jiným než automatickým způsobem. Systém TORU, kterým je možné řídit nákladní lodě Progress ze stanice ISS, není na Sojuzech instalován. Nejdříve se uvažovalo o výměně vadného staničního zesilovače KURS, ale nakonec bylo rozhodnuto o přeparkování lodi Sojuz MS-13 z dokovacího portu modulu Zvezda na modul Poisk a uvolnit tak místo pro nepilotovaný Sojuz MS-14.  6. září v 18:14 UTC se kosmická loď Sojuz MS-14 s robotem Skybot F-850 na palubě úspěšně odpojila od modulu Zvezda a v autonomním letu se vydala na sestup z oběžné dráhy. Návratový modul lodi bezpečně přistál v Kazachstánu v čase 21:32 UTC.

Sojuz MS-14 je ruská kosmická loď řady Sojuz. Start se uskutečnil 22. srpna 2019 v 03:38 UTC. Nosná raketa Sojuz 2.1a úspěšně odstartovala z kosmodromu Bajkonur k Mezinárodní vesmírné stanici (ISS). Kosmická loď se připojila k dokovacímu portu modulu Zvezda 27. srpna v 03:08 UTC. Jedná se o testovací let bez posádky určený k certifikaci nosiče Sojuz 2.1a pro mise s posádkou.

Soyuz MS-14 was a Soyuz spaceflight to the International Space Station. It carried no crew members, as it was intended to test a modification of the launch abort system for integration with the Soyuz-2.1a launch vehicle. It launched successfully on 22 August 2019 at 03:38 UTC. It was the first mission of the Soyuz crew vehicle without a crew in 33 years, and the first ever unpiloted mission of Soyuz to the ISS.


Život.

Studium.

Wellington Koo se narodil v Šanghaji, jako třetí syn prosperujícího obchodníka. První vzdělání získal na Univerzitě St. John's v Šanghaji, jedné z nejprestižnějších univerzit té doby v Číně, založené roku 1879 americkými misionáři. Poté pokračoval ve studiích na Kolumbijské univerzitě v Americe, kde získal nejdříve magisterský titul (1909) následně také Ph.D. titul (1912) v oboru mezinárodního práva.

Kariéra.

Po svých studiích v USA se vrátil zpět do Číny, kde byla v Sinchajské revoluci svržena mandžuská dynastie Čching a ustanovena Čínská republika a začal pracovat jako tajemník kabinetu prezidenta Jüan Š'-kchaje. Brzy se stal součástí ministerstva zahraničí, v roce 1915 byl dosazen na funkci velvyslance na Kubě a v USA, kde si získal vzájemné sympatie s tehdejším prezidentem Woodrowem Wilsonem. Důležitou roli sehrál roku 1919 na Pařížské mírové konferenci, kde byl součástí čínské delegace vedené Lu Čeng-siangem. Společně s čínskou delegací požadoval navrácení provincie Šan-tung Číně (po podepsání tzv. 21 požadavků, ultimáta předloženého Japonskem), na což západní velmoci nepřistoupily a tak byla Čína jediným národem, který nepodepsal Versailleskou smlouvu. Wellington Koo znepokojen Mandžuskou krizí a otázkami kolektivní bezpečnosti, jako první zástupce Číny spolupracoval na utváření Společnosti národů. V březnu 1932 vyhlásili Japonci v Mandžusku loutkový stát Mandžukuo. Čína požádala o pomoc Společnost národů, která vyslala do Mandžuska komisi. Komise kritizovala postup Japonců, ti demonstrativně ze Společnosti národů vystoupili, byla vidět jasná slabost SN. Jako velvyslanec ve Velké Británii (1941–1944) a v USA (1944–1945) zažil Wellington napětí mezi Čínou a těmito dvěma mocnostmi. USA nepodporovaly Čínu v boji až do vypuknutí války v Pacifiku, kdy se rychle vyhoupla do pozice "Velké čtyřky". Nový status Číny však neposílil svou diplomatickou pozici vůči "Velké trojce". Koo se marně pokoušel vytvořit protijaponskou alianci.  Po druhé světové válce pomáhal Koo při formování Organizace spojených národů (OSN). Poté, co vláda Čínské republiky v čele s Čankajškem ustoupila na Tchaj-wan, zůstal ve Washingtonu. Přes veškeré protikomunistické cítění kabinet prezidenta H. S. Trumana ani D. D. Eisenhowera nebyl ochoten podpořit Čankajškovy pokusy o návrat a obnovení vlády na pevninské Číně. Koo měl obtížné úkoly odradit Washington od přijetí politiky "Dvou Čín" a bojovat proti americkému obrazu vlády Čankajška jako diktátorské. Ve svém úsilí o podporu americké vlády nepolevil až do odchodu z politické služby v roce 1956.  Po odchodu z čínské diplomatické služby se Koo stal soudcem u Mezinárodního soudního dvora v Haagu, v posledních letech svého funkčního období sloužil jako místopředseda soudu. V roce 1967 odešel do důchodu a přestěhoval se do New Yorku, kde žil až do své smrti.

Úmrtí.

Zemřel 14. listopadu 1985 ve svém domě na Manhattanu ve věku 97 let, měl za sebou 40 let diplomatických služeb. Zanechal po sobě čtvrtou manželku Julianu, syna a dceru, tři nevlastní dcery, 19 vnoučat a dvě pravnoučata.

Ku Wej-ťün, neboli Wellington Koo (zjednodušené znaky: 顾维钧, tradiční znaky: 顧維鈞, pinyin: Gù Wéijūn; 29. ledna 1888 – 14. listopadu 1985), byl čínský diplomat a politik.  Narodil se a vyrostl v Šanghaji v tzv. cizinecké čtvrti. Z první ruky zažil nespravedlnost čínských „nerovných smluv“ s cizími mocnostmi uzavřených po Opiových válkách. Byl čínský národní diplomat, signatář Charty OSN (1945), jeden ze zástupců Číny na Pařížské mírové konferenci (1919), v Čínské republice (1912– 1949) krátce zastával současně funkce úřadujícího premiéra a prozatímního prezidenta, dále ministra zahraničních věcí a ministra financí. Působil na pozici velvyslance ve Francii (1936–1941), Velké Británii (1941–1946) a v USA (do roku 1956), poté se stal soudcem u Mezinárodního soudního dvora v Haagu (1957–1967), po ukončení funkcí u soudního dvora odešel do důchodu a přestěhoval se do New Yorku. Mluvil plynně anglicky, německy a francouzsky.

Vi Kyuin Wellington Koo (; 29 January 1888 – 14 November 1985) was a Chinese statesman of the Republic of China. He was one of China's representatives at the Paris Peace Conference of 1919; served as an ambassador to France, Great Britain and the United States; was a participant in the founding of the League of Nations and the United Nations; and sat as a judge on the International Court of Justice in The Hague from 1957 to 1967. Between October 1926 and June 1927, while serving as Minister of Foreign Affairs, Koo briefly held the concurrent positions of acting Premier and interim President of the Republic of China. Koo was the first and only Chinese head of state known to use a Western name publicly.


Osobnosti.

Středem této skupiny se stal před svou smrtí v roce 1966 Frank O'Hara. Přes své četné přátele a také z pozice kurátora v Museum of Modern Art v New Yorku spojoval básníky a malíře, jako byli Jane Freilicher, Fairfield Porter a Larry Rivers (který byl také jeho milencem). Jejich spolupráce byla velmi plodná: inspirováni americkými básníky Johnem Ashberym a Kennethem Kochem, kteří spolu napsali báseň "A Postcard to Popeye", Ashbery a Schuyler pak spolu napsali román "A Nest of Ninnies (Hnízdo Ninnies)." Schuyler také spolupracoval s O'Harou na ódě inspirované řekami. Ron Padgett a Ted Berrigan přišli do skupiny z Tulsy v Oklahomě. Koch, O'Hara, Schuyler a Ashbery byli různí jako básníci, ale vzájemně se obdivovali a osobně měli hodně společného:

Básníci.

Kritici básníků tohoto hnutí argumentovali, že jejich práce je reakcí na konfesionalistické hnutí v současné poezii. Jejich poetika byla často lehká, násilná, nebo obsahovala pouze postřehy, zatímco jejich styl psaní byl často popisován jako kosmopolitní. Básníci často psali bezprostředně a spontánně, způsobem připomínajícím proud vědomého psaní, často s použitím živých obrazů. Vycházeli z inspirace ze surrealismu a současných avantgardních uměleckých hnutí, zejména tvůrců akční malby svých přátel z uměleckývh kruhů v New Yorku, jako je Jackson Pollock a Willem de Kooning. Mezi básníky často spojovanými s New York School patří John Ashbery, Frank O'Hara, Kenneth Koch, James Schuyler, Barbara Guest, Ted Berrigan, Bernadette Mayer, Alice Notley, Kenward Elmslie, Frank Lima, Ron Padgett, Lewis Warsh, Tom Savage a Joseph Ceravolo.

Vizuální umění.

Newyorská škola, která reprezentovala newyorské abstraktní expresionisty padesátých let, byla dokumentována prostřednictvím sérií pozvánek na výstavy umělců, které se konaly na 9th Street Art Exhibition v roce 1951 a v následujících letech ve "Stable Gallery" v New Yorku: "Second Annual Exhibition of Painting and Sculpture" (Druhá výroční výstava malířství a sochařství), 1953, "Third Annual Exhibition of Painting and Sculpture" (Třetí výroční výstava malby a sochařství), 1954, "Fourth Annual Exhibition of Painting and Sculpture" (Čtvrtá výroční výstava malby a sochařství), 1955, "Fifth Annual Exhibitions of Painting and Sculpture" (Pátá výroční výstava malby a sochařství), 1956 a "Sixth New York Artists’ Annual Exhibition" (Šestá výroční výstava umělců v New Yorku), 1957. Z newyorské školy se zúčastnili Bradley Walker Tomlin (1899–1953), Rosemarie Beck (1923–2003) a Philip Guston (1913–1980)  Další umělci New York School včetně těch ze šedesátých let byli: malíř Richard Pousette-Dart, Cecile Gray Bazelon, William Baziotes, Nell Blaine, Seymour Boardman, Ilya Bolotowsky, Ernest Briggs, Peter Busa, Lawrence Calcagno, Nicolas Carone, Nanno de Groot, Beauford Delaney, Lynne Mapp Drexler, Edward Dugmore, Amaranth Ehrenhalt, John Ferren, Perle Fine, Karl Hagedorn, John Hultberg, Albert Kotin, Clarence Major, Knox Martin, Misha Reznikoff, William Scharf, Ethel Schwabacher, Kendall Shaw, Thomas Sills, Merton Simpson, Hedda Sterne a Jack Stewart. Další známí členové tohoto hnutí jsou sochaři/malíři Karel Appel, Claire Falkenstein, Betty Parsons a Antoni Tàpies.

Galerie.

Umělecká galerie "Anita Shapolsky Gallery" v New Yorku byla založena v roce 1982 a specializuje se na umění 50. a 60. let v New Yorku, zaměřuje se na také na druhou generaci abstraktních expresionistů. Vystavuje expresionismus, geometrickou abstrakci a malířskou abstrakci. Nejčastěji vystavuje exponáty vytvořené v oleji a akrylu nebo sochy. Galerie "Tibor de Nagy Gallery a Stabil Gallery" také vystavovaly umění "New York School" a v roce 1998 uspořádala také "Gagosian Gallery" v New Yorku výstavu umění této školy.

Hudba.

Termín Newyorská škola také odkazuje na okruh skladatelů 50. let 20. století, který zahrnoval Johna Cage, Mortona Feldmana, Earle Browna a Christiana Wolffa Jejich hudba ovlivnila také mezinárodní uskupení umělců Fluxus.  V 60. letech taneční divadlo "Judson Dance Theater" revolucionizovalo moderní tanec. Divadlo bylo kolektivem tanečníků, skladatelů a vizuálních umělců, kteří vystupovali v "Judson Memorial Church" v Greenwich Village na Manhattanu v New Yorku v letech 1962 až 1964. Nové způsoby kombinují myšlenku performance, radikální a nové choreografie, zvuku od avantgardních skladatelů a tanečníků ve spolupráci s několika newyorskými výtvarnými umělci. Skupina umělců, kteří tvořili "Judson Dance Theater," jsou považováni za zakladatele postmoderního tance. Divadlo vyrostlo z taneční skladby, kterou vyučoval Robert Dunn, hudebník, který studoval u Johna Cage. Umělci, kteří pracovali v Judson Dance Theater, byli avantgardní experimentalisté, kteří odmítali hranice baletní techniky, slovní zásoby a teorie. První vystoupení se konalo 6. července 1962, s tanečními kreacemi, které představily Stev Paxton, Freddie Herko, choreograf David Gordon, Alex a Deborah Hay, Yvonne Rainer, Elaine Summers, William Davis a Ruth Emerson. K důležitým členům divadla, kteří byli součástí Judson Dance Theatre patří: David Gordon, Steve Paxton, Yvonne Rainer, Trisha Brown, Lucinda Childs, Deborah Hay, Elaine Summers, Sally Gross, Aileen Passloff a Meredith Monk. Roky 1962–1964 jsou považovány za zlatý věk tanečního divadla "Judson Dance Theater." Během daších desetiletí 20. století umělci newyorské školy spolupracovali s několika dalšími choreografy či tanečníky. Například: Simone Forti, Anna Halprin, Merce Cunningham, Martha Graham a Paul Taylor.

Newyorská škola umění (anglicky "New York School") bylo neformální uskupení amerických básníků, malířů, tanečníků a hudebníků působící v 50. a 60. letech 20. století v New Yorku. Často čerpali inspiraci ze surrealismu a současných avantgardních uměleckých hnutí, zejména z hnutí akční malby, abstraktního expresionismu, jazzu, improvizačního divadla, experimentální hudby a v neposlední řadě ze spolupráce přátel z okruhu umělecké avangardy v New Yorku.

The New York School was an informal group of American poets, painters, dancers, and musicians active in the 1950s and 1960s in New York City. They often drew inspiration from surrealism and the contemporary avant-garde art movements, in particular action painting, abstract expressionism, jazz, improvisational theater, experimental music, and the interaction of friends in the New York City art world's vanguard circle.


Život.

Pocházel z hodinářské dynastie, dětství prožil ve Štrasburku a Wintzenheimu, kde zažil německou okupaci Alsaska a boje o Colmarskou kapsu na konci války. Pro kázeňské prohřešky nedokončil École supérieure des arts décoratifs de Strasbourg, sloužil u cizinecké legie a cestoval po Evropě. Od roku 1956 žil v New Yorku, kde pracoval pro nakladatelství Harper & Row, o rok později vydal svoji první dětskou knihu "The Mellops Go Flying" a stal se umělcem na volné noze. Později žil v Kanadě a od roku 1976 do smrti v Irsku.

Tvorba.

Vydal více než 140 publikací. Různými technikami vytvořil okolo čtyřiceti tisíc výtvarných děl, jeho styl byl inspirován Honoré Daumierem a Saulem Steinbergem. Podle jeho předlohy natočil Gene Deitch film "Tři loupežníci". Spolupracoval s periodiky jako "The New York Times", Esquire, "The Village Voice", "Playboy" nebo "Charlie Hebdo", dělal reklamy pro firmy Bonduelle, Pepsi nebo Trans World Airlines, podílel se na úspěšné volební kampani Willyho Brandta v roce 1972. Vytvářel filmové plakáty i politické karikatury, v nichž odsuzoval válku ve Vietnamu a rasovou diskriminaci. Jeho tvorba se vyznačovala smyslem pro absurditu a černý humor, erotická otevřenost knihy "Formicon" mu vynesla soudní žalobu pro obscenitu. V roce 1988 navrhl Janusovu fontánu v rodném Štrasburku. Podporoval evropskou integraci a byl ambasadorem Rady Evropy pro otázky vzdělání. V roce 2007 bylo ve Štrasburku otevřeno "Musée Tomi-Ungerer – Centre international de l'illustration". Kolekce je děl je uložena v Německé národní knihovně. Americký režisér Brad Bernstein o něm v roce 2012 natočil celovečerní dokument "Far Out Isn't Far Enough: The Tomi Ungerer Story".

Tomi Ungerer, celým jménem Jean-Thomas Ungerer (28. listopadu 1931 Štrasburk – 9. února 2019 Cork) byl francouzský karikaturista, ilustrátor a spisovatel alsaského původu, představitel politické satiry a kontrakultury 60. let.

Jean-Thomas "Tomi" Ungerer (28 November 1931 – 9 February 2019) was an Alsatian artist and writer. He published over 140 books ranging from children's books to adult works and from the fantastic to the autobiographical. He was known for sharp social satire and witty aphorisms. Ungerer is also famous as a cartoonist and designer of political posters and film posters.  Ungerer received the international Hans Christian Andersen Medal in 1998 for his "lasting contribution" as a children's illustrator.


Meteorologická historie.

Indická meteorologická agentura (Indian Meteorological Departement, IMD) 26. dubna 2019 zaznamenala u pobřeží ostrova Sumatra vytvoření tropické deprese, které přidělila označení BOB 02. Později ve stejný den vydalo Joint Typhoon Warning Center (JTWC) varování před formující se tropickou bouří. Systém pomalu postupoval na sever a sílil. O půlnoci na 27. duben IMD překlasifikovala systém na hlubokou depresi. Ve stejnou dobu JTWC začal vydávat pravidelná varování, když systému přidělil označení 01B. O šest hodin později IMD překlasifikovala systém na cyklonální bouři a přidělila mu jméno Fani.  Systém pokračoval v intenzifikaci až do 18:00, pak nastalo zhruba den trvající období stagnace, během kterého konvektivní oblačnost ve středu systému střídavě houstla a řídla. 29. dubna okolo 12:00 se v systému opět obnovil proces intenzifikace a IMD jej překlasifikovala na silnou cyklonální bouři. V této době se systém nacházel v oblasti s velmi příznivými podmínkami (teplota povrchu moře 30-31 °C, slabý střih větru), které umožnily prudkou intenzifikaci. JTWC překlasifikovalo systém na ekvivalent hurikánu kategorie 1 v pozdních hodinách 29. dubna. Kolem půlnoci na 30. dubna IMD překlasifikovala Fani na velmi silnou cyklonální bouři. Uspořádání systému nabývalo jasnějších obrysů, s těsně staženými spirálovitými děšťovými pásy kolem oka. Kolem 12:00 proto IMD systém překlasifikovala na extrémně silnou cyklonální bouři, JTWC systém překlasifikovalo na ekvivalent hurikánu kategorie 3 o několik hodin později. V následujících dnech vývoj pokračoval pomalejším tempem, satelitní snímky ukazovaly pouze malé změny. 2. května se ovšem centrální oblačnost stala více symetrickou a oko výraznější. JTWC překlasifikoval Fani na ekvivalent hurikánu kategorie 4 v 6:00. Krátce nato došlo k další periodě prudké intenzifikace, která vyvrcholila větry o síle 250 km/h (1-min průměr, v nárazech až 296 km/h), jen těsně pod hranicí, která by znamenala překlasifikování Fani na ekvivalent hurikánu nejvyšší kategorie 5.  Kolem 9:30 místního času ráno 3. května vstoupil Fani nad pevninu u města Purí v indickém svazovém státě Urísa. Větry v té době dosahovaly síly 185 km/h. Podmínky nad pevninou rychle narušily strukturu cyklony, která brzy zeslábla na kategorii 1. Její postup dále směřuje přes Západní Bengálsko na Bangladéš.

Přípravy a dopady.

V přípravě na bouři Indie vyslala plavidla námořnictva k Višákhapatnamu a k pobřeží Urísy. IMD vydávala opakovaná varování pro jihovýchodní a východní pobřeží Indie od chvíle, kdy systém začal sílit. Když se systém začal blížit k východnímu pobřeží Indie, byla nařízena povinná evakuace, která se týkala zhruba 780 000 lidí žijících na pobřeží. Oblast, kterou cyklon zasáhl, se před jeho příchodem potýkala se silnými horky.  V Bangladéši byla otevřena nouzová útočiště v 19 pobřežních distriktech.

Cyklón Fani je tropická cyklóna, která v květnu 2019 zasáhla pobřeží indického spolkového státu Urísa. Jedná se o druhou bouři cyklónové sezóny 2019 v severním Indickém oceánu. V přípravách na bouři bylo z pobřežních oblastí evakuováno téměř 800 000 lidí.

Extremely Severe Cyclonic Storm Fani () was the strongest tropical cyclone to strike the Indian state of Odisha since the 1999 Odisha cyclone. The second named storm and the first severe cyclonic storm of the 2019 North Indian Ocean cyclone season, Fani originated from a tropical depression that formed west of Sumatra in the Indian Ocean on 26 April. Vertical wind shear at first hindered the storm's development, but conditions became more favorable for Fani on 30 April. Fani rapidly intensified into an extremely severe cyclonic storm and reached its peak intensity on 2 May with 1-minute sustained winds equivalent to a high-end Category 4 major hurricane. Fani weakened before making its landfall, and its convective structure rapidly degraded thereafter, degenerating into a remnant low on 4 May, and dissipating on the next day.  Prior to Fani's landfall, authorities in India and Bangladesh moved at least a million people each from areas within Fani's projected path onto higher ground, and into cyclone shelters, which is thought to have reduced the resultant death toll and casualties. Fani killed at least 89 people in eastern India and Bangladesh and caused about US$8.1 billion in damages in both India and Bangladesh, mostly in Odisha, in India.


Historie.

Benediktinský klášter, založený kolem 6. století, byl přestavěn v době Karla Velikého na opatství "Saint-Pierre-les-Nonnains", které se stalo nejbohatší náboženskou institucí v Lyonu. Na počátku středověku sloužil klášter urozeným jeptiškám z vysoké šlechty a byl uváděn jako “Monasterium sancti Petri puellarum”. V druhé polovině 17. století byl klášter radikálně přestavěn a na jeho místě vznikl impozantní římský palác, zaujímající delší stranu náměstí Place des Terreaux. Roku 1755 patřil mezi pět nejbohatších opatství ve Francii a do roku 1792 existoval jako "Royal abbaye des Dames de Saint-Pierre".  Za Velké francouzské revoluce byl klášter zrušen a jeden z jeho kostelů (sv. Saturnina) zničen. Druhý, původně románský kostel sv. Petra, se zachoval a je v něm nyní expozice sochařství 19. a 20. století. Palác kláštera byl po revoluci místem, kde se shromáždila umělecká díla konfiskovaná církvi a šlechtě a sloužil jako "Palais du Commerce et des Arts". Později se zde nacházela i archeologická sbírka a přírodovědná sbírka Akademie (Académie des Sciences et des Lettres). Roku 1805 v něm byla založena významná kreslířská škola, která sloužila lyonským manufakturám vyrábějícím hedvábné látky. Tzv. École de Lyon (od r. 1819) byla blízká britským Prerafaelitům a v muzeu je jí vyhrazena zvláštní expozice. Po roce 1860, kdy se z paláce odstěhovala Komerční a průmyslová komora, se celý objekt stal Palácem umění. Po roce 1875 se sbírky významně rozšířily a počátkem 20. století byl Palác přejmenován na Musée des Beaux-Arts. Budova byla od roku 1989 postupně restaurována a svou současnou podobu má od roku 1998. V interiérech jsou zachovány např. nástropní malby v bývalém refektáři nebo schodiště s malbami Pierre Puvise de Chavannes. Přesunutím sbírek současného umění do nové budovy Musée d'Art contemporain de Lyon, která se nachází v Achille-Lignon, získalo muzeum dalších 4 500 m² výstavních ploch.

Club du musée Saint-Pierre.

Při muzeu byl založen nadační klub filantropů, kteří přispívají soukromými financemi na akvizice vybraných děl do sbírek. Členství v klubu je nejméně tříleté a příspěvek činí až 50 000 euro ročně.

Sbírky.

Malba.

Expozice malby představuje ve 35 místnostech muzea kolem 700 vybraných děl z celkových 2 500 obrazů ve sbírce. V chronologickém pořadí je zde seřazen přehled západního malířství od 14. století do 80. let 20. století. Umělecká tvorba po roce 1980 je prezentována v Musée d'Art contemporain de Lyon.  K pokladům sbírky patří 17., 19. a první polovina 20. století. Díla jsou představena v chronologickém přehledu a různé školy nejsou zobrazeny odděleně jako v Louvru nebo Metropolitním muzeu.

Sochařství.

Sbírka sochařství čítá kolem 1300 děl. Část je instalována v bývalé klášterní zahradě, sochařství devatenáctého století v bývalé kapli. V místnostech v prvním patře jsou vystavena nejstarší díla. Muzeum představuje sochy Mino da Fiesole, množství děl italského sochařství 15.-16. století (Verrocchio, Della Robbia, Donatello, Michelangelo), díla francouzských sochařů - Antoine Coysevox, Antonio Canova, Joseph Chinard, Jean-Baptiste Carpeaux, Auguste Bartholdi, Auguste Rodin (jedna z největších sbírek na světě), Antoine Bourdelle, Auguste Renoir, Ossip Zadkine, Amedeo Modigliani, Pablo Picasso, Henri Laurens, Arman.

Egyptské a antické umění.

V Lyonu má egyptologie dlouhou tradici. Základ sbírky byl převeden z muzea Louvre. Roku 1954 věnovala muzeu 1000 artefaktů rodina egyptologa Victora Loreta. Muzeum vlastní celkem 14.000 egyptských objektů a egyptská sbírka, vystavená v devíti místnostech, představuje velkou část oddělení antiky. V jedné z místností jsou vystaveny dveře chrámů faraonů Ptolemaia III. a Ptolemaia IV. Jedna místnost je zasvěcena starobylému východnímu umění a čtyři místnosti umění Říma, Řecka a Etrusků.

Medaile a mince.

Sbírka má kolem 50 000 objektů, především mincí, medailí a pečetí. Je po Francouzské národní knihovně druhá nejvýznamnější ve Francii a má významné místo i ve světě. V numismatické sbírce jsou francouzské mince od 14. stol., včetně pokladu ukrytého během stoleté války kolem roku 1360 poblíž Terreaux, až do počátku devatenáctého století.

Užité umění.

Sbírka obsahuje předměty od středověku až do dvacátého století. Důležitou součástí sbírky jsou objekty zdobené smalty, pocházející z Limoges, byzantské řezby ve slonovině, renesanční fajáns a majolika, produkty lyonského hedvábnického průmyslu, secesní nábytek a zařízení navržené Hectorem Guimardem.

Grafika.

Sbírka grafického umění, kreseb, pastelů a akvarelů má více než 8000 děl: Filippino Lippi, Albrecht Dürer, Parmigianino, Fra Bartolomeo, Leonetto Cappiello, Nicolas Poussin, Claude Lorrain, Charles Le Brun, François Boucher, Ingres, Théodore Géricault, Eugène Delacroix, Camille Corot, Honoré Daumier, Odilon Redon, Puvis de Chavannes, Edgar Degas, Henri Matisse, Fernand Léger.

Musée des Beaux-Arts de Lyon je hlavní městské muzeum Lyonu a podle "Journal des arts" nejvýznamnější regionální muzeum umění ve Francii. Bylo otevřeno roku 1801, krátce poté, co bylo veřejnosti zpřístupněno pařížské Musée du Louvre. Shromažďuje sbírky malby, sochařství, starověkého umění (egyptské, řecké, římské, římské, etruské a orientální), uměleckých předmětů, medailí a mincí, kreseb a tisků od doby před 5000 lety do současnosti. Nachází se ve starobylém paláci Saint-Pierre, bývalém klášteře ze 17. - 18. století v centru města, na náměstí Place des Terreaux. Má celkem 70 výstavních sálů a celkovou výstavní plochu 14 800 m².

The Museum of Fine Arts of Lyon (French: "Musée des beaux-arts de Lyon") is a municipal museum of fine arts in the French city of Lyon. Located near Place des Terreaux, it is housed in a former Benedictine convent which was active during the 17th and 18th centuries. It was restored between 1988 and 1998, remaining open to visitors throughout this time despite the restoration works. Its collections range from ancient Egyptian antiquities to the Modern art period, making the museum one of the most important in Europe. It also hosts important exhibitions of art, for example the exhibitions of works by Georges Braque and Henri Laurens in the second half of 2005, and another on the work of Théodore Géricault from April to July 2006. It is one of the largest art museums in France.


Životopis.

Ernest Fenollosa se narodil v roce 1853 jako syn Manuela Francisco Ciriaco Fenollosy, španělského pianisty a Mary Silsbee. Před studiem filozofie a sociologie na Harvardově univerzitě navštěvoval veřejné školy v rodném městě Salem ve státě Massachusetts. Na Harvardově univerzitě promoval v roce 1874.  Rok studoval na umělecké škole Bostonského muzea výtvarných umění. V té době se oženil s Elizabeth Goodhue Millettovou. V roce 1878 byl pozván do Japonska americkým zoologem a orientalistou Edwardem S. Morsem, aby vyučoval politickou ekonomii a filozofii na Imperial University v Tokiu. Jeho asistentem byl japonský učenec Okakura Kakuzó, se kterým Fenollosa studoval starobylé chrámy, svatyně a japonské umělecké poklady. Během doby strávené v Japonsku, Fenollosa pomohl vytvořit spolu s japonskými umělci Kanó Hógaiem (1828–1888) a Hašimotem Gahó (1835–1908) japonský styl malby zvaný "nihonga". V květnu 1882 vydal přednášku na téma "An Explanation of the Truth of Art" ("Vysvětlení pravdy o umění)", která byla široce rozšířena a citována.  Po osmi letech na univerzitě pomohl založit "Tokyo School of Fine Arts" ("Tokijskou školu výtvarných umění") a Tokijské císařské muzeum, kde v roce 1888 působil jako ředitel. V tomto období pomáhal při návrhu textu zákona na ochranu japonských chrámů a svatyň a jejich uměleckých pokladů.  Hluboce ovlivněný životem v Japonsku, Fenollosa konvertoval k buddhismu a dostal jméno Teishin. Přijal také japonské jméno Kano Eitan Masanobu podle malíře Kano Eitana Masanobu, který byl dvorním malířem šóguna Tokugawy a byl malířem japonské umělecké školy Kanó. Fenollosa také sepsal první inventář národních pokladů Japonska. Výsledkem této činnosti byl objev starých čínských svitků, které v minulých stoletích do Japonska donesli mniši na svých cestách. Zachránil mnoho buddhistických artefaktů, které by jinak byly zničené hnutím Haibutsu kishaku. (Haibutsu kishaku (廃 仏 毀 釈), doslovně "zrušit buddhismus" je idea, která obhajuje vyhnání buddhismu z Japonska a během období Meidži byla provázená ničením buddhistických chrámů, obrazů a textů a zavedla nucený návrat buddhistických mnichů k světskému životu.) Za tyto úspěchy byl Fenollosa vyznamenán japonským císařem období Mejdži řády "Order of the Rising Sun (Řád vycházejícího slunce)" a "Order of the Sacred Treasures" "( Řád posvátných pokladů".)  Fenollosa během svého pobytu v Japonsku shromáždil velkou osobní sbírku japonského umění. V roce 1886 svou sbírku prodal bostonskému lékaři a filantropovi Charlesu Goddardu Weldovi (1857–1911) za podmínky, že sbírku věnuje muzeu výtvarných umění v Bostonu. Dnes má bostonské muzeum jednu z největších sbírek japonského umění, obsahuje kolem 100 000 položek. V roce 1890 se vrátil do Bostonu, kde působil jako kurátor katedry orientálního umění. Fenollosa byl požádám, aby vybral exponáty japonského umění pro Světovou Kolumbijskou výstavu konanou roku 1893 v Chicagu. Také zorganizoval první výstavu čínského malířství v Bostonu v roce 1894. O dva roky později publikoval "Masters of Ukiyoe" ("Mistři ukiyoe"), historický popis japonských obrazů a ukiyo-e tisků vystavených v budově New York Fine Arts.  Fenollosa se rozvedl se svou manželkou a takřka okamžitě se oženil roku 1895 se spisovatelkou Mary McNeill Scott (1865–1954). Puritánská společnost v Bostonu byla velmi pobouřena a Fenollosa byl v roce 1895 z muzea propuštěn.  V roce 1897 se vrátil do Japonska, aby přijal pozici profesora anglické literatury na University of Tsukuba (Tokijské univerzitě). Spisovatel a novinář Lafcadio Hearn považoval Fenollosu za svého přítele; a Hearn téměř věřil, že navštěvuje profesorův domov příliš často.  V roce 1900 se Fenollosa vrátil do Spojených států psát a přednášet o Asii. Jeho práce z roku 1912 se ve dvou svazcích zaměřuje na japonské umění před rokem 1800. Tisky malíře Kacušiky Hokusaie popisoval jako okno krásy, než se japonské umění stalo příliš moderním na jeho vkus: "Hokusai je skvělý designér, tak jako Kipling a Whitman jsou skvělí básníci. Mohl by být zván japonským Dickensem." Arthur Wesley Dow řekl o Fenollosovi, že "byl nadaný, měl brilantní mysl s velkými analytickými schopnostmi, tento vzácný dar mu umožnil nahlédnout do podstaty výtvarného umění tak, jako málokomu."  Po jeho smrti v Londýně v roce 1908, Fenollosova vdova svěřila jeho nepublikované poznámky o čínské poezii a japonském dramatu Nó známému americkému básníkovi Ezra Poundovi a Williamu Butler Yeatsovi. Pound je pak využil pro stimulaci rostoucího zájmu o literaturu dálného východu mezi spisovateli modernisty. Pound následně dokončil Fenollosovu práci s pomocí Arthura Waleye, známého britského sinologa.  Fenollosovo tělo bylo zpopelněno v Londýně. Fenollosa si přál, aby jeho popel byl odeslán k pohřbení v kapli Hōmyō v buddhistickém chrámu Mii-dera (三井 寺, 御 井 寺).

Kritika.

Na přednášce na Harvardově univerzitě z roku 2011 Benjamin Elman odkazoval na Fenllosovu "Epochs of the Chinese and Japanese Art" z roku 1912, kde Fenollosa srovnává "degeneraci" pozdního císařského čínského umění s tím, co se stalo v oblasti byzantského antického umění v Evropě s "nejchudší z byzantských mozaik". Tvrdí, že j"edinou nadějí pro beznadějné je vnímat sebe sama jako beznadějné". Podle Elmana bylo Fenollosovo vnímání ovlivněno politickými a vojenskými porážkami říše Qing.

Ernest Francisco Fenollosa (18. února 1853 – 21. září 1908) byl americký historik umění, profesor filozofie a sociologie, významný pedagog. Během modernizace Japonska v období Meidži se stal nadšeným orientalistou, který učinil mnoho pro zachování tradičního japonského umění. Byl profesorem filosofie a politické ekonomie na Tokijské univerzitě.

Ernest Francisco Fenollosa (February 18, 1853 – September 21, 1908) was an American art historian of Japanese art, professor of philosophy and political economy at Tokyo Imperial University. An important educator during the modernization of Japan during the Meiji Era, Fenollosa was an enthusiastic Orientalist who did much to preserve traditional Japanese art.


Mládí a vzdělání.

Christina Kochová, rodným příjmením Hammocková, se narodila v Grand Rapids ve státě Michigan, dětství a mládí prožila v Jacksonville v Severní Karolíně. Po dokončení střední školy vystudovala na v Raleighu, kde získala tituly bakaláře (2001, elektrotechnika; 2002 fyzika) a magistra (2002, elektrotechnika). V roce 2001 dokončila vzdělávací program NASA Academy.

Inženýrská kariéra.

Po studiích nastoupila na místo inženýrky v Laboratoři astrofyziky vysokých energií () Goddardova kosmického střediska, kde se podílela na vývoji vědeckých přístrojů používaných na misích NASA. V této době také vyučovala fyziku na Montgomery College v Marylandu.  V letech 2004–2007 se jako výzkumná spolupracovnice účastnila amerického antarktického výzkumného programu, přičemž strávila tři a půl roku v arktických a antarktických oblastech. Dvě sezóny pracovala na polárních stanicích Amundsen-Scott a Palmer. V rámci svého působení v Antarktidě sloužila v hasičských a záchranných sborech.  Poté pracovala v Laboratoři aplikované fyziky () Univerzity Johnse Hopkinse kde se podílela na vývoji přístrojů pro sondy Van Allen Probes a Juno. Roku 2010 se vrátila k práci na antarktickém programu. Začátkem roku 2012 přešla do Národního úřadu pro oceán a atmosféru, kde sloužila jako inženýrka na meteorologické stanici v Barrow na Aljašce a od srpna 2012 vedla stanici na Samoi.

Astronautická kariéra.

Přihlásila se do 21. náboru astronautů NASA, uspěla v něm a 17. června 2013 byla zařazena mezi astronauty. Dvouletý základní kosmonautický výcvik dokončila v červenci 2015. Začátkem roku 2018 byla zařazena do záložní posádky Sojuzu MS-12, v němž měli na jaře 2019 na Mezinárodní vesmírnou stanici (ISS) vzlétnout členové Expedice 59/60. V květnu téhož roku nahradila Shannon Walkerovou v hlavní posádce. V březnu 2019 padlo rozhodnutí, že, v souvislosti s letem kosmonauta Spojených arabských emirátů na ISS na podzim 2019, Christina Kochová zůstane na ISS do prosince 2019 v rámci Expedice 61. Nakonec Christina Kochová zůstala do 6. února 2020 a vrátila se na Zemi společně s astronauty Alexandrem Skvorcovem mladším a astronautem Evropské kosmické agentury, Lucem Parmitanem.  Do vesmíru vzlétla na palubě Sojuzu MS-12 14. března 2019 společně s Alexejem Ovčininem a Nickem Hague. Po necelých šesti hodinách letu se Sojuz spojil se stanicí ISS a kosmonauti se zapojili do práce Expedice 59.

První plně ženský výstup do vesmíru.

Christina Kochová měla společně s Anne McClainovou podniknout 29. března 2019 první výstup do vesmíru, avšak jejich skafandry měly špatné míry. Nakonec Christina Kochová byla společně s Jesiccou Meirovou první ženskou dvojicí, které samostatně podnikly výstup do vesmíru.

Osobní život.

Žije v Texasu se svým manželem Robertem Kochem.

Christina Hammock Kochová (* 9. března 1979 Grand Rapids, Michigan, USA) je americká elektroinženýrka a od června 2013 astronautka NASA. Roku 2018 byla zařazena do posádky Expedice 59/60/61 na Mezinárodní vesmírnou stanici (ISS), do vesmíru odstartovala 14. března 2019.  Od 28. prosince 2019 je Kochová rekordmankou mezi ženami, pokud jde o dobu strávenou nepřetržitě ve vesmíru. Na ISS strávila 328 dnů a na Zemi se vrátila 6. února 2020. Předchozí rekordmankou byla Peggy Whitsonová.

Christina Hammock Koch (; born January 29, 1979) is an American engineer and NASA astronaut of the class of 2013. She received Bachelor of Science degrees in Electrical Engineering and Physics, and a Master of Science in Electrical Engineering from North Carolina State University. She also did advanced study while working for the Goddard Space Flight Center (GSFC). Just before becoming an astronaut, she served with the National Oceanic and Atmospheric Administration, as Station Chief for American Samoa.  On March 14, 2019, Koch launched to the International Space Station as a Flight Engineer on Expedition 59, 60 and 61. On October 18, 2019, she and Jessica Meir were the first women to participate in an all-female spacewalk. On December 28, 2019, Koch broke the record for longest continuous time in space by a woman. She returned from space on February 6, 2020.


Život.

Vystudovala matematiku na univerzitách v Berlíně a Edinburghu, poté se živila jako učitelka. Byla známa svými feministickými postoji – byla prý první ženou jezdící po Berlíně na kole.  Roku 1932 odjela do Limy, mj. kvůli růstu vlivu nacistů v Německu. Zde se seznámila Paulem Kosokem, který pro vědecký svět objevil geoglyfy na planině Nazca, o nichž ona před jejich setkáním nic netušila. Pro Kosokovu práci se nadchla. Pracovala pro něj nejprve jako překladatelka do španělštiny a posléze se sama stala badatelkou, když přijala Kosokovu astronomickou teorii o Nazce, jež vysvětluje soubor obřích obrazců jejich vztahy k hvězdné obloze a chápe je jako "de facto" velký kalendář.  Na planinu se poprvé dostala v roce 1941 a od té doby provedla řadu měření a objevů. Objevila například známý geoglyf pavouka, několika ptáků i dalších zvířat. Popsala rovněž 15 paprskových center vyrytých linií. Dokázala též silnou vazbu určitých linií na souhvězdí Plejád. Pozornost veřejnosti vzbudily její riskantní způsoby fotografování obrazců – nechávala se připoutat na dřevěnou desku pod vrtulník. Své výzkumy shrnula zejména do knihy "Mystery on the Desert" (1949). Byla známa svým odmítáním náboženského výkladu obrazců či teorií Ericha von Dänikena, že planina Nazca sloužila jako starověké letiště pro mimozemské návštěvníky – upozornila mj. na to, že povrch pampy je měkký a každý těžší stroj by se zabořil do písku. Známá byla též bojem proti ničení obrazců turisty.  V Peru se rozhodla natrvalo zůstat roku 1946, v roce 1993 získala peruánské občanství. V roce 1994 obdržela nejvyšší peruánské vyznamenání "Řád Slunce".

Maria Reicheová (15. května 1903, Drážďany – 8. června 1998, Lima) byla německo-peruánská matematička a archeoložka. Proslula svými výzkumy starověkých petroglyfů a geoglyfů na planině Nazca v Peru.

Maria Reiche (15 May 1903 – 8 June 1998) was a German-born Peruvian mathematician, archaeologist, and technical translator. She is known for her research into the Nazca Lines, which she first saw in 1941 together with American historian Paul Kosok. Known as the "Lady of the Lines", Reiche made the documentation, preservation and public dissemination of the Nazca Lines her life's work.  She was widely recognized as the curator of the lines and lived nearby to protect them. She received recognition as Doctor Honoris Causa by the National University of San Marcos and the Universidad Nacional de Ingenieria in Lima. Reiche helped gain national and international attention for the Nazca Lines; Peru established protection, and they were designated a UNESCO World Heritage Site in 1994.  Following her death, her former home in Nazca was adapted as a museum, the "Museo Maria Reiche". She is honored as the namesake of Maria Reiche Neuman Airport in Nazca, and of some fifty schools and other institutions in Peru. The 115th anniversary of her birth was commemorated with a Google Doodle in May 2018.


Historie.

Byla založena kolem roku 40 pro těžbu mramoru. Její jméno je odvozeno od kolonie otroků, kteří pracovali pro Římany v kamenolomech. Existenci této kolonie dokládají četné historické a archeologické důkazy. Městečko je místem dělníků z kamenolomů. Leží nad údolím Bacino di Fantiscritti, ve kterém se těží kararský mramor. V okolí Colonnaty je to mramor Carrara "Venato", "Arabescato", "Bardiglio" a také "Statuario", sochařský mramor.

Pamětihodnosti.

Charakter místa je dán jeho polohou uprostřed kamenolomů na mramor v provincii Massa. Budovy, náměstí, chodníky a památky jsou vyrobeny z mramoru. Četné soukromé domy jsou neomítnuté a ukazují fasádní prvky z kararského mramoru. Za vidění stojí:

Lardo di Colonnata.

V Colonnatě nabízejí restaurace, tratorie (malé restaurace) a menší obchody místní specialitu "Lardo di Colonnata". Tato obzvláštně vyzrálá, tlustá slanina zraje v mramorové nádobě půl roku. Je docela možné, že se v Colonnatě zaváděly metody konzervování vepřového masa již v římských dobách. Lardo di Colonnata bývala potravou kameníků v lomech, kteří při své tvrdé práci potřebovali silně kalorickou stravu. Dnes je to specialita.

Horská vesnička Vergheto.

Severovýchodně od Colonnaty, 1,5 km od vesnice, leží v nadmořské výšce 840 m opuštěná horská obec "Vergheto". V letních měsících bývala obývána dělníky z lomů. Nabízí nádherný panoramatický výhled na okolní hory a kamenolomy na mramor. Do "Vergheta" a do hor mramorových skal vede turistická trasa číslo 38. Z "Vergheta" se jde k rozcestí vlevo, kde začíná značená turistická stezka číslo 195. Nejprve je cesta snadná, až k pramenu horské řeky. Odtud je pak již trvalé stoupání. Přijde se na "Cima del Vergheto" (výška 837 m), pak na "Cima d'Uomo" (výška 968 m). Dále kolem "La Bandita" a zpátky do Collonaty. Cesta trvá asi 3 až 4 hodiny, je náročná a vyžaduje dobré boty, nejlépe turistické. Sestup je namáhavý, ale odměnou je nezapomenutelný výhled na kamenolomy mramoru.

Colonnata je část města Carrara v provincii Massa-Carrara, Toskánsko, Itálie. Nachází se v Apuánských Alpách v nadmořské výšce 532 metrů. V roce 2001 měla 295 obyvatel, uzavírá rokli nad Carrarou, kterou protéká řeka Carrione. Je přístupná pouze po jediné silnici s četnými točkami.

Colonnata is an Italian ancient village and a hamlet ("frazione") of the "comune" of Carrara, (Massa-Carrara, Tuscany). It is situated in the Apuan Alps, and is known worldwide for the pork fat delicacy Lardo di Colonnata, and for its marble quarries.


Život a kariéra.

Rodina.

Narodil se v sibiřské Čitě. Jeho otec byl Alexandr Antonovič, který pracoval jako železniční technik, matka byla Naděžda Andrejevna a pracovala jako účetní. Jeho babička z otcovy strany, Anna Ivanovna, byla původem Češka a dědeček Anton Semjonovič Polák. Měl čtyři bratry. V roce 1958 se oženil s Nonnou Gandzjukovou, s níž měl v roce 1965 dceru Marii. V roce 1980 se znovu oženil se studentkou historie Ljudmilou Narusovovou, se kterou měl o rok později dceru Xenii, která je známou odpůrkyní Putinovy politiky.

Mládí a studia.

V roce 1939 se rodina přestěhovala do Uzbekistánu, kde pobývala do roku 1953. V tomto roce nastoupil na Stavropolskou právnickou fakultu, od roku 1954 pokračoval ve studiu na Leningradské státní univerzitě. Poté v Leningradu zahájil postgraduální studium a v roce 1965 získal titul doktora filozofie. Po obdržení titulu vyučoval na několika Leningradských školách právo. V roce 1982 získal titul doktor věd a stal se profesorem katedry zvykového práva a socialistické ekonomiky. Pro svou kritiku sovětské vlády se stal populární osobností mezi studenty. V profesorské pozici se poprvé setkal s Vladimirem Putinem a Dmitrijem Medveděvem.

Politická kariéra.

Po Perestrojce byl zvolen do Kongresu lidových zástupců Sovětského svazu jako nezávislý kandidát. V rámci nově ustanovené instituce vstoupil do Meziregionální skupiny zastupitelů, která sloužila jako první legální opozice v historii Sovětského svazu. V ní se seznámil s prominentními členy Andrejem Sacharovem a Borisem Jelcinem. Jeho popularita rostla, společně s jeho vlivem. Později byl jmenován do čela komise vyšetřující Tbiliský masakr, při kterém sovětská armáda brutálně potlačila demonstrace v gruzínské metropoli.  V roce 1990 byl uveden do funkce zastupitele městské rady Leningradu. Za jeho úřadování se dramaticky změnila struktura i způsob volby ve městě. Rada rozhodla, že starosta bude volen občany přímou volbou. V prvních demokratických volbách byl zvolen starostou Leningradu, jehož občané se v referendu v témže roce rozhodli pro návrat k původnímu názvu Sankt-Petěrburg.  Po rozpadu Sovětského svazu byl součástí Jelcinova úzkého okruhu a předsedou Ústavodárného shromáždění, ve kterém měl díky svému vzdělání většinový podíl na podobě nově sepsaných zákonů. Proto se pro ruskou ústavu vžil název "Sobčakova ústava". V době kdy zastával funkci starosty, pomohl k politickému vzrůstu svým dvěma blízkým přátelům Vladimiru Jakovlevovi a Vladimiru Putinovi. Jeho vláda nad městem však začala brzo ztrácet popularitu, poněvadž se ukázalo, že vedení není schopné udržovat městskou infrastrukturu. Situaci nepomohla ani rostoucí korupce, špatná ekonomická situace a ani fakt, že se v té době již zajímal o vyšší postavení a ztrácel pojetí o stavu Petrohradu. V roce 1996 prohrál volby právě na úkor Jakovleva, který jej ve funkci starosty vystřídal.  V roce 1997 s ním bylo zahájeno vyšetřování v oblasti zpronevěry. Dne 7. listopadu nečekaně odcestoval bez pasu a soukromým letadlem do Paříže. Jako důvod cesty uvedl zdravotní důvody, ovšem v žádné nemocnici se po dobu svého pobytu neubytoval. Proto lze očekávat, že utekl před hrozícím trestním stíháním. V červnu 1999, kdy se Putin stal předsedou vlády, byla obvinění proti němu stažena a tak se vrátil do Ruska.

Úmrtí.

Zemřel neočekávaně 20. února 2000 v hotelu Rus' ve Světlogorsku při cestě do Kaliningradu. Jako příčina smrti byl uveden infarkt myokardu. Brzo po smrti se však začaly objevovat spekulace o tom, že byl zavražděn. Ohledně jeho úmrtí bylo zahájeno vyšetřování, které bylo po třech měsících bezvýsledně ukončeno. Podle nezávislého vyšetřování novináře Arkadije Vaksberga byly jeho bodyguardi léčeni na symptomy otravy, což ukazuje na možnost zabití otravou.. Vdova Ljudmila oznámila, že nechala na manželovi provést pitvu, jejíž výsledky nikdy nezveřejnila. BBC oznámila, že výsledky pitvy uložila na bezpečné místo mimo Rusko.  Je pohřben na hřbitově Nikolskoje v Alexandro-Něvské lávře v Petrohradu.

Anatolij Alexandrovič Sobčak ( "Анатолий Александрович Собчак"; 10. srpna 1937 Čita – 20. února 2000 Světlogorsk) byl ruský politik, starosta Petrohradu a mentor pozdějšího prezidenta Vladimira Putina.

Anatoly Aleksandrovich Sobchak (, 10 August 1937 – 19 February 2000) was a Russian politician, a co-author of the Constitution of the Russian Federation, the first democratically elected mayor of Saint Petersburg, and a mentor and teacher of both Vladimir Putin and Dmitry Medvedev.


Prezentace.

Komplikace.

Riziko závažných komplikací při operaci páteřní fúze u kyfózy se odhaduje na 5 %, což je podobné rizikům chirurgického zákroku při skolióze. Mezi možné komplikace patří zánět měkkých tkání nebo hluboké zánětlivé procesy, poruchy dýchání, krvácení a poranění nervů. Podle nejnovějších důkazů může být skutečná míra komplikací podstatně vyšší. Dokonce i z těch pacientů, kteří netrpí závažnými komplikacemi, jich 5 % vyžaduje reoperaci do pěti let po zákroku a obecně není jasné, co lze od operace páteře očekávat v dlouhodobém horizontu. S ohledem na to, že znaky a symptomy deformace páteře nemohou být změněny chirurgickým zákrokem, chirurgický zákrok zůstává kosmetickou indikací. Kosmetické účinky chirurgického zákroku nejsou bohužel stabilní.

Diagnóza.

Klasifikace.

Rozlišujeme několik druhů kyfózy (v závorce kódy ICD-10):

Třídění.

Kyfóza může být klasifikována dle závažnosti podle Cobbova úhlu. Lze také měřit "sagitální rovnováhu". Sagitální rovnováha je horizontální vzdálenost mezi středem C7 a horním okrajem koncové destičky S1 na laterálním rentgenovém snímku. Posun více než 2,5   anteriorně nebo posteriorně se považuje za abnormální.

Léčba.

Diagnóza kyfózy se obvykle provádí pozorováním a měřením. Idiopatické příčiny, jako například vertebrální klín nebo jiné abnormality, mohou být potvrzeny rentgenovým zářením. Osteoporóza, jako další možná příčina kyfózy, může být potvrzena skenováním kostní hustoty. Posturální hrudní kyfóza může být často léčena reedukací držení těla a soustředěnými posilovacími cvičeními. Idiopatickou kyfózu hrudníku způsobenou vertebrálním klínem, zlomeninami nebo vertebrálními abnormalitami je obtížnější zvládnout, protože správné držení těla nemusí být možné vzhledem ke strukturálním změnám obratlů. Děti, které nedokončily svůj růst, mohou s dlouhodobým cvičením vykazovat dlouhodobá zlepšení. Cvičení mohou být předepsána ke zmírnění nepohodlí spojeného s nataženými zádovými svaly. Různá místa podporovaná gravitací nebo jemná trakce mohou minimalizovat bolest spojenou s nárazem nervového kořene. Chirurgický zákrok může být doporučován pro těžkou idiopatickou kyfózu.

Korzet.

Tělesné výztuhy vykazovaly přínos v randomizované kontrolované studii.  Milwaukee ortéza je jedna konkrétní ortéza těla, která je často používána k léčbě kyfózy v USA. Moderní CAD / CAM braces se používají v Evropě k léčbě různých typů kyfózy. Ty se mnohem nosí mnohem snáze a mají lepší korekci v podpěrách, než je uvedeno u ortézy Milwaukee. Protože existují různé křivky (hrudní, thoracolumbar a bederní), používají se různé typy ortézy s různými výhodami a nevýhodami.

Fyzikální terapie.

V Německu je standardní léčbou jak Scheuermannovy choroby, tak bederní kyfózy Schrothova metoda, systém fyzikální terapie skoliózy a příbuzných deformit páteře. Při ní je třeba ležet na zádech, umisťovat polštář pod lopatkovou oblast a následně natahovat krční páteř.

Chirurgická operace.

Chirurgická léčba může být použita v závažných případech. U pacientů s progresivní kyfotickou deformitou způsobenou kolapsem obratle může postup zvaný kyfoplastika zastavit deformitu a zmírnit bolest. Kyfoplastika je minimálně invazivní postup, který vyžaduje pouze malý otvor v kůži. Hlavním cílem je dosáhnout toho, aby se poškozený obratel vrátil co nejvíce ke své původní výšce.

Kyfóza (z řeckého κυφός "kyfos", hrb) je mimořádně velké konvexní zakřivení páteře (směrem ven, dozadu) v hrudní a křížové části. Abnormální konkávní (směrem dovnitř) "lordotické" zakřivení krční a bederní oblasti páteře se nazývá lordóza. Kyfóza může být důsledkem jiné degenerativní nemoci plotének; vývojové abnormality, nejčastěji Scheuermannovy choroby; osteoporózy s kompresními zlomeninami obratle; mnohočetného myelomu nebo zranění (traumat).  Normální hrudní páteř sahá od 1. do 12. obratle a měla by mít mírný kyfotický úhel v rozsahu od 20° do 45° (úhel mezi rovinou spodní plochy posledního krčního obratle (C7) a rovinou vrchní plochy křížové kosti (S1)). Je-li tento úhel v důsledku "vyklenutí" hrudní páteře větší než 45°, mluvíme o kyfóze nebo "hyperkyfóze". Klasickou formou hyperkyfózy je Scheuermannova kyfóza, způsobená klínovitými obratly, jak se vyvinuly během dospívání. Příčina není v současné době známa, stav se jeví jako multifaktoriální a je častěji pozorován u mužů než u žen.  Ve smyslu deformity jde o patologické zakřivení páteře, při němž části páteře ztrácejí část nebo celý svůj lordotický profil. To způsobuje ohnutí zad, shrbenou postavu.  Zatímco většina případů kyfózy je mírná a vyžaduje pouze rutinní monitorování, závažné případy mohou pacienta oslabovat. Vysoké stupně kyfózy mohou způsobit silnou bolest a nepohodlí, potíže s dýcháním a trávením, kardiovaskulární nepravidelnosti, v závažnějších případech významně zkrácenou délku života. Tyto stupně zakřivení typicky nereagují na konzervativní léčbu a téměř vždy vyžadují operativní ztužení části páteře, jež může přirozený stupeň zakřivení těla obnovit.  Jedna studie spojuje kyfózu u dětí s nosohltanovou obstrukcí.

Kyphosis is an abnormally excessive convex curvature of the spine as it occurs in the thoracic and sacral regions. Abnormal inward concave "lordotic" curving of the cervical and lumbar regions of the spine is called lordosis. It can result from degenerative disc disease; developmental abnormalities, most commonly Scheuermann's disease; osteoporosis with compression fractures of the vertebra; multiple myeloma; or trauma. A normal thoracic spine extends from the 1st thoracic to the 12th thoracic vertebra and should have a slight kyphotic angle, ranging from 20° to 45°. When the "roundness" of the upper spine increases past 45° it is called kyphosis or "hyperkyphosis". Scheuermann's kyphosis is the most classic form of hyperkyphosis and is the result of wedged vertebrae that develop during adolescence. The cause is not currently known and the condition appears to be multifactorial and is seen more frequently in males than females.  In the sense of a deformity, it is the pathological curving of the spine, where parts of the spinal column lose some or all of their lordotic profile. This causes a bowing of the back, seen as a slouching posture.  While most cases of kyphosis are mild and only require routine monitoring, serious cases can be debilitating. High degrees of kyphosis can cause severe pain and discomfort, breathing and digestion difficulties, cardiovascular irregularities, neurological compromise and, in the more severe cases, significantly shortened life spans. These types of high-end curves typically do not respond well to conservative treatment and almost always warrant spinal fusion surgery, which can restore the body's natural degree of curvature. The term is from Greek κυφός "kyphos", a hump.


Životopis.

Narodil se na Gibraltaru jako jediný syn námořního kapitána Sira George Greye (1767-1828), po matce Mary Whitbread (1770-1858) byl potomkem bohaté podnikatelské rodiny Whitbreadů. Vystudoval v Oxfordu, původně měl být duchovním, ale zvolil kariéru v justici a od roku 1826 působil jako úspěšný právník. V letech 1832-1852 a 1853-1874 byl členem Dolní sněmovny za Liberální stranu. Brzy po vstupu do parlamentu začal zastávat i nižší vládní funkce, v letech 1834-1835 a 1835-1839 byl státním podsekretářem kolonií, poté byl nejvyšším vojenským sudím (1839-1841), od roku 1839 byl též členem Tajné rady. Členem vlády se stal poprvé v roce 1841 krátce před pádem Melbournova kabinetu jako lord kancléř vévodství lancasterského. Po návratu liberálů k moci se v Russelově vládě stal poprvé ministrem vnitra (1846-1852). V této funkci měl zásluhu na zlepšení hygienických podmínek a veřejného zdravotnictví (krátce poté byl zřízen samostatný úřad pro zdravotnictví). Proslul také svými aktivitami v době irského hladomoru v roce 1847. Přes nabytou popularitu v roce 1852 neuspěl ve volbách.  Do parlamentu byl znovu zvolen v doplňovacích volbách v roce 1853 za město Morpeth, a i když původně odmítl účast v koaliční Aberdeenově vládě, nakonec přijal post ministra kolonií (1854-1855). V následující Palmerstonově vládě byl znovu ministrem vnitra (1855-1858). Kvůli názorovým neshodám s Palmerstonem v jeho dalším kabinetu obdržel původně jen méně vlivný post lorda kancléře vévodství lancasterského (1859-1861), ale nakonec se potřetí stal ministrem vnitra (1861-1866). V roce 1874 neuspěl ve volbách a odešel do ústraní na své sídlo "Fallodon House".  Byl ženatý s Anne Ryder (1805-1893), dcerou lichfieldského biskupa Henryho Rydera a vnučkou významného státníka 1. hraběte z Harrowby. Měli spolu jediného syna Charlese Greye (1835-1874), který sloužil v armádě, dosáhl hodnosti podplukovníka. Vnuk Edward Grey (1862-1933) byl později dlouholetým ministrem zahraničí.  Jeho sestra Jane Grey (1804-1838) byla manželkou 1. barona Northbrooka, ministra financí a námořnictva.

Sir George Grey, 2. baronet Grey ("Sir George Grey, 2nd Baronet Grey of Fallodon") (11. května 1799, Gibraltar – 9. září 1882, Fallodon Hall, Anglie) byl britský státník ze starobylého rodu Greyů, synovec premiéra 2. hraběte Greye. Čtyřicet let byl poslancem Dolní sněmovny za Liberální stranu a v několika vládách zastával různé funkce. Celkem 14 let byl ve třech funkčních obdobích britským ministrem vnitra.

Sir George Grey, 2nd Baronet, PC (11 May 1799 – 9 September 1882) was a British Whig politician. He held office under four Prime Ministers, Lord Melbourne, Lord John Russell, Lord Aberdeen, and Lord Palmerston, and notably served three times as Home Secretary.