Název.

V nejstarší ruské kronice Pověst dávných let je roku 1024 sídlo označeno jako "Suždal" ("Суждаль") , což může znamenat "založit zde město" nebo "město má být zde".  Dle teorie etymologa a lingvisty O. N. Trubačova má název města původ ve staroslověnském slovese "съзьдати (s'zdati"), jehož jedním z významů bylo "slepit z hlíny". (Od tohoto slovesa je odvozen moderní ruský výraz „создать“ – vytvořit, stvořit, postavit, vyrobit apod. ). Lingvista V. P. Něroznak se domníval, že název "Суздаль" vznikl z tvaru téhož slovesa v první osobě - "ziždu" ("зижду"), tedy "stavím"..  V 19. století přišel finský etnograf D. E. D. Europaeus s teorií, že úvodní část "suzda-" má původ ve finském výrazu "“susi“", resp. estonském "“suzi“" s významem "vlk". Lingvista А. А. Šachmatov ve finsko-ugrickém klíči název rekonstruoval jako "*susudal", což však odmítl М. Vasmer, s odůvodněním, že takový výraz ve finštině neexistuje.

Historie.

Nejstarší písemná zmínka o Suzdalu pochází z Novgorodského kodexu, kde se roku 999 píše, že jakýsi mnich Isaakij byl ustanoven popem v suzdalském chrámu svatého Alexandra-Arména. Nejstarší kronikářská zmínka pochází z Pověsti dávných let, kde se upomíná povstání pohanských žreců roku 1024.  Roku 1107 město oblehli a dobyli Volžští Bulhaři.Na počátku 12. století, za vlády knížete Jurije I. Dolgorukého byl Suzdal centrem Rostovsko-suzdalského knížectví. Roku 1157 však kníže Andrej Bogoljubskij přenesl hlavní město do Vladimiru. V polovině 13. století byl Suzdal krátce hlavním městem Suzdalského knížectví, na počátku 14. století Suzdalsko-nižněnovgorodského knížectví, až se konečně roku 1392 stal součástí Moskevského velkoknížectví. Od roku 1572 byl Suzdal carským městem.  Město bylo značně poškozeno v letech 1608-1610 během polsko-litevské okupace, takže v Suzdalu zůstalo pouze 78 dvorů. Roku 1612 Poláci opět obléhali město, avšak tentokrát bezúspěšně.  Roku 1634 vyplenili město Krymští Tataři. V roce 1644 lehla popelem část města přiléhající ke kremlu. Další pohroma přišla v letech 1654-1655, kdy morová rána zahubila téměř polovinu z 2467 obyvatel města.  V roce 1681 bylo napočítáno 6145 obyvatel a 515 dvorů. Od roku 1708 spadalo město do Moskevské gubernie, od roku 1796 získalo status újezdního města Vladimirské gubernie.  Suzdal býval také důležitým náboženským centrem, v 16. století zde existovalo 11 klášterů (v 19. století již jen 5).  Ačkoliv ještě v 17. století zažilo město hospodářský rozkvět, později začalo upadat, až v polovině 19. století zcela ztratilo na významu, když se mu vyhnula železnice.  Za Sovětského svazu bylo v Suzdalu zbouráno 15 chrámů. Nicméně roku 1967 byl přijat generální plán rozvoje Suzdalu, podle kterého se měl stát Suzdal městem-muzeem. Byla tak zrušena nápravná zařízení, která ve městě fungovala, bylo vybudováno turistické centrum, zřízeny muzejní expozice, začalo se s restaurací památek.  Roku 1992 byly Suzdalský kreml a Spaso-Jevfimijův klášter v rámci Bílých památek Vladimiru a Suzdalu zaneseny na seznam světového dědictví UNESCO.

Obyvatelstvo.

K 1. lednu 2016 byl Suzdal 936. největším městem Ruska (z celkových 1112).

Ekonomika.

Ekonomika města je orientována především na turismus, provoz stravovacích a ubytovacích zařízení, prodej suvenýrů atp.  Funguje zde šicí dílna, výrobna suvenýrů z březové kůry a keramická dílna, které zastřešuje společnost Cech suvenýrů města Suzdal. Vyrábí se zde také medovina.  Každoročně se pořádají nejrůznější trhy spojené s kulturními akcemi.

Kultura.

Od roku 2002 hostí Suzdal každoročně Ruský festival animovaného filmu pod širým nebem, hlavní přehlídku ruské animované tvorby.  Každou druhou sobotu v červnu se koná v Muzeu dřevěného stavitelství Festival okurek.  Od roku 2010 se zde každoročně pořádá festival ruské sauny.

Suzdal () je město v Rusku, administrativní centrum Suzdalského rajónu Vladimirské oblasti. Leží na řece Kamence, přítoku Něrlu, 26 km severně od Vladimiru. Žije zde okolo 10 tisíc obyvatel.  Suzdal je městem mnoha historických památek, z nichž některé jsou od roku 1992 v rámci Bílých památek Vladimiru a Suzdalu zaneseny na seznam světového dědictví UNESCO. Suzdal je také nedílnou součástí zlatého prstenu Ruska.

Suzdal () is a town and the administrative center of Suzdalsky District in Vladimir Oblast, Russia, located on the Kamenka River, north of the city of Vladimir, the administrative center of the oblast. As of the 2010 Census, its population was 10,535.  Suzdal is one of the oldest Russian towns. In the 12th century it became the capital of the principality, while Moscow was merely one of its subordinate settlements. Currently, Suzdal is the smallest of the Russian Golden Ring towns with a population of approximately 10,000, but it has more than 40 historically important monuments and 200 architectural sites. Several of them are listed as UNESCO World Heritage Sites.


Historie.

V dobách Pruska se zde nacházel hrad "Tuwangste" (také: Twangste, Twangst, Twongst, Twoyngst). Název se odvozoval od pruského slova „wangus“, což je označení pro sekání dubového dřeva, které bylo symbolem boha Perkuna. Po připadnutí Sambie křižákům v roce 1255 byl hrad nazván Regiomontium (Královská Hora) na počest Přemysla Otakara II., který se účastnil zdejší křižácké výpravy. Prvně vznikla na místě hradu dřěvěná pevnost a následně roku 1257 se začalo se stavbou samotného hradu. Hrad byl výrazně přestavěn ve 14. a 17. století. (mj. Joachimem Ludwigem Schultheissem z Unfriedu). Po začlenění Královských Prus do Polska byl hrad od roku 1457 sídlem velmistra křižáckého řádu. Po sekularizaci Pruska v roce 1525 zde sídlila pruská knížata. V roce 1701 se v zámeckém kostele odehrála korunovace krále Fridricha I., v roce 1861 krále Wilhelma I.  Před druhou světovou válkou bylo v části hradu umístěno muzeum s 240 000 exponáty z pruských sbírek. V době druhé světové války zde byla přechovávána ukradená Jantarová komnata, která byla posléze odvezena neznámo kam. Hrad byl rozsáhle poškozen po britském bombardování Královce v srpnu 1944, zachovaly se jen silné obvodové zdi. Další škody napáchala Rudá armáda, pobývající v místě v květnu roku 1945. Dle závěrů postupimské konference Královec připadl po válce SSSR a v roce 1946 byl přejmenován na Kaliningrad podle komunistického politika Michaila Kalinina. Pozůstatky hradu byly na osobní příkaz L. I. Brežněva coby symbol pruského militarismu, i přes četné protesty studentů a intelektuálů, v roce 1968 vyhozeny do povětří. Na jeho místě byl postaven Dům Sovětů. Rekonstrukce celého hradu by byla příliš nákladná, takže se s ní do budoucna nepočítá. V roce 2001 financoval německý týdeník Der Spiegel vykopávky v bývalých sklepeních hradu s nadějí, že objeví exponáty z bývalého hradního muzea a snad i části Jantarové komnaty. Byly nalezeny tisíce předmětů a v roce 2005 dokonce archeologové odkryli stříbrnou rakev s medailemi a dalšími různými cennostmi. Po dokončení archeologických prací se plánuje z odkrytého sklepení vytvořit muzeum pod širým nebem.

Královský hrad (, ) byl do roku 1945 symbolem Královce a sídelním místem a jednou z nejvýznamnějších památek tendejšího Východního Pruska. Hrad byl vážně poničen při náletu v roce 1944 a ruiny byly odstřeleny v roce 1968. Dnes již v ruském Kaliningradu stojí na místě hradu tzv. Dům Sovětů.

The Königsberg Castle (, ) was a castle in Königsberg, Germany (since 1946 Kaliningrad, Russia), and was one of the landmarks of the East Prussian capital Königsberg.


Životopis.

Mládí.

Michail Alexejev se narodil v rodině armádního kapitána Vasilije Alexejeva. V roce 1876 vystudoval po vzoru otce Moskevskou vojenskou školu a byl odvelen do 64. kazaňského pluku. Účastnil se rusko-turecké války v letech 1877–1878. V roce 1890 vystudoval Nikolajevskou vojenskou školu a stal se z něho starší pobočník ve velitelství 1. armádního sboru v Petrohradu. V letech 1898–1904 sloužil jako vojenský historik.

Rusko-japonská válka.

Když vypukla rusko-japonská válka, byl Alexejev v říjnu 1904 jmenován jedním z velitelů ruské 3. mandžuské armády. Během války byl vyznamenán zlatým mečem, Řádem Sv. Stanislava první třídy a Řádem Sv. Anny první třídy. V roce 1908 se Alexejev stal náčelníkem štábu v Kyjevě. V roce 1912 byl jmenován velitelem 13. armádního sboru. Ovládal řadu jazyků, procestoval Střední Asii, Indii a Čínu a napsal o tom několik cenných knih.

První světová válka.

Na počátku první světové války v roce 1914 se Alexejev stal náčelníkem generálního štábu na jihozápadním frontu. Plánoval ruskou ofenzívu do Haliče a když byl spolu s mnoha dalšími při pozdějším ústupu zajat, byl jediný generál, který ze zajetí uprchl.  Když byl velkokníže Nikolaj Nikolajevič Romanov odvolán z postu vrchního velitele armády a na jeho místo nastoupil car Mikuláš II., byl Alexejev jmenován náčelníkem štábu hlavního velitelství (Stavka). Na tomto postu sloužil v letech 1915–1917.

Ruská občanská válka.

Po únorové revoluci roku 1917 byl Alexejev jmenován vrchním velitelem ruské armády, později poradcem ministerstva války v prozatímní vládě. Alexejev byl velmi zbožný muž a nejen věrný voják, ale i ruský vlastenec, který měl v armádě značnou autoritu. Jako vrchní velitel armády se telegraficky zeptal svých generálů, zda jsou pro to, aby car Mikuláš II. odstoupil, a pak si velmi vyčítal, že k pádu cara tak přispěl.  Když v dubnu 1917 vypukly v Petrohradu nepokoje, velitel města generál Lavr Georgijevič Kornilov je chtěl potlačit násilím, což mu premiér Kerenskij zakázal. Kornilov se snad domníval, že Kerenskij je v zajetí a vyhlásil stanné právo. Nato ho premiér odvolal, protože to pokládal za pokus o puč (Kornilovův puč). Alexejev Kornilova zajal a uvěznil a na příkaz Kerenského zatkl carovu rodinu.  Po říjnové revoluci uprchl od Novočerkassku, kde založil tzv. Alexejevovu důstojnickou organizaci, která se stala základem Bílé armády. Poté odešel k Donu, kde se s Kornilovem spojil.  Alexejev zemřel na srdeční chorobu v Jekatěrinodaru. Byl pohřben v tamním klášteře, ale později bylo jeho tělo převezeno do Bělehradu, kde zůstává dodnes.

Michail Vasiljevič Alexejev (; – 25. září 1918) byl ruský generál pěchoty a jeden z vůdců bílých v letech 1917–1918.

Mikhail Vasilyevich Alekseyev () ( – ) was an Imperial Russian Army general during World War I and the Russian Civil War. Between 1915 and 1917 he served as Tsar Nicholas II's Chief of Staff of the Stavka, and after the February Revolution, was its commander-in-chief under the Russian Provisional Government from March to May 1917. He later played a principal role in founding the Volunteer Army in the Russian Civil War and died in 1918 of heart failure while fighting the Bolsheviks in the Volga region.


Popis.

Aloe stromovitá je sukulentní rostlina keřového vzrůstu s holým kmínkem, která dorůstá výšky až 200 cm, výjimečně 400 cm. Tvoří dužnaté zelené až šedozelené listy dlouhé do 60 cm. Okraje listů jsou zubaté s docela pevnými trny. Uvnitř listu se nachází průhledný polotekutý gel s obsahem již uvedených léčivých látek. Na jednoduchém květním stvolu vytváří zářivě červené květy dlouhé 4–5 cm.

Pěstování.

Aloe stromovitá je hojně pěstována jako okrasná rostlina. Tento druh je navíc populární v moderním zahradnictví a domácím lékařství. Schopnost uchovávat v listech zásobní látky jí umožňuje přežít v oblastech s nízkým úhrnem srážek, což je ideální pro skalky a zahrady s malým množstvím vody. Je poměrně odolná vůči škůdcům. V tropech a subtropech se pěstuje celoročně na venkovních zahradách, zatímco v mírném podnebí ji lze pěstovat jako přenosnou rostlinu - v létě venku, v zimě v bytě nebo zimní zahradě. Vyžaduje slunné místo a omezenou zálivku. V zimním období potřebuje teplotu alespoň 5 °C. Ideální teplota na přezimování se pohybuje kolem 15-19 °C. Daří se jí v hlinito-písčité půdě. Při pěstování v květináči nevyžaduje přesazování často - jednou za tři až čtyři roky. Množí se postranními odnožemi nebo vrcholovým řízkem, který rychle zakoření.

Využití.

Gel obsažený v listech pomáhá proti lupénce. Popáleniny se léčí přiložením rozdrcených listů na poraněné místo. Průmyslově se šťáva zpracovává sušením, konečný produkt zvaný sabur je součástí mnoha léčivých přípravků, jako jsou například švédské kapky. Zuluové používají prášek ze sušených listů jako ochranu proti bouřím.

Aloe stromovitá ("Aloe arborescens") je druh sukulentní rostliny z rodu aloe, který pochází z jižní Afriky (Jihoafrická republika, Malawi), roste v suchém klimatu. Roste převážně na horských hřebenech a skalách, též na křovinaté buši, v pásmu od mořského pobřeží až do hor. Existuje mnoho hybridů. Tento druh aloe se podobně jako aloe pravá používá v bylinné medicíně. Její výtažky pomáhají při hojení ran a popálenin, cukrovce a zvýšené hladině krevních lipidů. Tyto pozitivní účinky jsou přisuzovány přítomností látek, jako jsou polysacharidy, antrachinony, C-glykosidy a lektiny.

Aloe arborescens, the krantz aloe or candelabra aloe, is a species of flowering succulent perennial plant that belongs to the genus "Aloe", which it shares with the well known and studied "Aloe vera". The specific epithet "arborescens" means "tree-like". "Aloe arborescens" is valued by gardeners for its succulent green leaves, large vibrantly-colored flowers, winter blooming, and attraction for birds, bees, and butterflies.


Kariéra.

Narodil se v důstojnické a úřednické rodině. Jeho strýcem byl spisovatel "Philipp von Koerber" (1812–1861), prastrýcem generál "Karl von Koerber" (1802–1853).  Vystudoval Tereziánskou akademii a práva na vídeňské univerzitě a roku 1874 nastoupil na ministerstvo obchodu. V roce 1895 byl jmenován ředitelem státních drah. Na přelomu let 1897/1898 byl krátce ministrem obchodu v Gautschově vládě, v roce 1899 byl opět velmi krátce ministrem vnitra ve vládě Clary-Aldringena. 18. ledna 1900 byl jmenován předsedou vlády předlitavské části Rakousko-Uherska (první vláda Ernesta von Koerbera) a zůstal jím až do 31. prosince 1904. Zároveň spravoval ministerstvo vnitra, v letech 1902–1904 také ministerstvo spravedlnosti. Po demisi se na čas stáhl z veřejného života a až v letech 1915–1916 přijal úřad společného ministra financí obou částí monarchie, byl zodpovědný také za správu Bosny a Hercegoviny. V roce 1916 se stal nakrátko opět ministerským předsedou (druhá vláda Ernesta von Koerbera).

Ministerský předseda.

Politicky se Koerber řadil mezi německé liberály. Úsilí o udržení celistvosti země prostřednictvím regulace jazykových poměrů narazilo na bouřlivý odpor mladočechů, kteří zahájili obstrukci v říšské radě a ta musela být pro násilnosti a ničení vybavení uzavřena. Cíle se proto poté snažil dosáhnout hospodářskou integrací Předlitavska, především budováním společné infrastruktury (kanál Dunaj-Odra-Labe, budování železnic). Vypracoval také návrh správní reformy a připravil systém sociálního zákonodárství. Snažil se o uvolnění hlasovacího práva a značně zmírnil letitou perzekuci sociální demokracie. Uvolnil také tiskovou cenzuru, odpor tisku byl však jednou z hlavních příčin, proč se tyto záměry nepodařilo prosadit v parlamentu. Přes pouhé dílčí úspěchy znamenal jeho čtyřletá vláda určitou konsolidaci předlitavské exekutivy, kde se střídalo i několik ministerských předsedů během jednoho roku. Nedokázal však řešit národnostní problémy, které blokovaly i činnost říšské rady. Ministry bez porfeje ("krajánky") v jeho vládě byli Antonín Rezek a Antonín Randa, ministrem financí byl známý ekonom Eugen Böhm von Bawerk.  Po atentátu Friedricha Adlera na hraběte Stürgkha jej 28. října 1916 František Josef I. jmenoval znovu ministerským předsedou. V tomto druhém funkčním období bylo jeho úkolem zmírnit autoritářskou atmosféru nastolenou zavražděným předchůdcem. Krátce po jeho nástupu však císař zemřel a 13. prosince podal Koerber pro názorové neshody s jeho nástupcem Karlem I. demisi.  Zemřel krátce po ukončení války v Badenu u Vídně.

Ernest von Koerber (6. listopadu 1850 v Tridentu, Tyrolsko – 5. března 1919 v Badenu, Dolní Rakousy) byl rakousko-uherský politik, předseda vlády Předlitavska v letech 1900–1904 a 1916.

Ernest Karl Franz Joseph Thomas Friedrich von Koerber (6 November 1850 – 5 March 1919) was an Austrian liberal statesman who served as Prime Minister of the Austrian portion of Austro-Hungary in 1900-1904 and 1916.


Historie.

Oblast dnešního Balatonfüredu obývali lidé již v pravěku. Doloženo je i osídlení z dob Římské říše. Název "Füred" je poprvé zmíněn ve spisu majetku Tihanyského opatství z roku 1211.

Lázeňství.

Státní kardiologické sanatorium ("Szívkórház") je se 429 lůžky největším zařízením svého druhu v Maďarsku. Účinky místní léčivé vody jsou známé již od 17. století, město bylo oficiálně prohlášeno lázněmi roku 1772. Kossuthův pramen ("Kossuth Lajos forrás") a další prameny v okolí nemocnice obsahují volný a vázaný oxid uhličitý, železo, hořčík, draslík, hydrogenuhličitan, vápník, sodík, síru a další minerály. Voda z pramenů o teplotě 14-15 °C je odváděna do budovy lázní, kde se ohřívá na 32-34 °C a následně se používá k léčbě.

Promenáda.

Promenáda na břehu jezera nese jméno indického spisovatele, básníka a filozofa Rabíndranátha Thákura ("Tagore-sétány"), který se léčil v místních lázních a založil tradici sázení stromů do místního parku. Dodnes zde zasadilo strom mnoho laureátů Nobelovy ceny a významných osobností z Maďarska i ze světa (mezi mnoha jinými například indický duchovní vůdce Gándhí, maďarský fyzik György Marx, ruský kosmonaut Valerij Kubasov nebo bývalý maďarský prezident Árpád Göncz).V parku je také mnoho bust významných maďarských osobností, například Istvána Széchenyiho, Ference Deáka a mnoha dalších.Na břehu jezera jsou též sochy Jánose Pásztora "Převozník (Révész)" a "Rybář (Halász)".

Rekreace.

Balatonfüred poskytuje mnoho příležitostí k turistice a k rekreaci. Ve městě je přístav, placené pláže, kemp a několik hotelů a penzionů. V roce 1846 byl v Balatonfüredu spuštěn na vodu první parník "Kisfaludy", čímž byla zahájena lodní doprava na Balatonu.

Balatonfüred je maďarské město, středisko stejnojmenného okresu Veszprémské župy. Jedná se o významné lázeňské a rekreační středisko. S 13 138 obyvateli se jedná o největší sídlo severního břehu Balatonu, někdy je také nazýván jeho hlavním městem.

Balatonfüred () is a resort town in Veszprém county, in Hungary, with a population of 13,000, situated on the northern shore of Lake Balaton. It is considered to be the capital of the Northern lake shore and is a yachting destination. It is also a location for fishing, carp being the most common catch, although the introduction of eels and other non-indigenous species has caused ecological damage in recent years.


Vývoj.

Během 20. let dělali němečtí odvážlivci pokusy s raketami přimontovanými na auta, motorky, vlaky, či dokonce saně. V roce 1929 se o to pokusili Alexander Lippisch se strojem Ente a Fritz von Opel u stroje RAK.1. U raket na tuhé palivo nemohl být tah ovládaný a motory se nedaly po startu zastavit.  Ve 30. letech experimentoval Wernher von Braun a jeho tým pracující v Peenemünde s přidáváním raket na tekuté palivo na běžná letadla. Heinkel jim na pokusy poskytl stroje He 72 a He 112. Začátkem roku 1937 vzlétlo jedno z těchto letadel s vrtulovými motory, které pilot ve vzduchu vypnul a dál letěl na raketový pohon. V této době experimentoval Hellmuth Walter s raketami spalující peroxid vodíku, které vedly k vytvoření lehkých a jednoduchých raket, vhodných k instalaci na letadla.  He 176 byl poháněný novými motory Walter. Jednalo se o malé, jednoduché letadlo, postavené skoro celé ze dřeva, s odkrytým kokpitem. Mělo konvenční podvozek s třemi koly. Pilot měl svou váhou přenést těžiště více dopředu, protože prázdné letadlo tahalo ocas po zemi.  Zvláštním prvkem byl únikový systém v nose letadla. Stlačený vzduch byl použitý k tomu, aby se příď letounu oddělila od trupu. Když se kokpit oddělil, pilot vyskočil. Stroj byl předveden RLM, ale jeho zájem se nepodařilo vzbudit, a tak firma Heinkel projekt zastavila. Během jeho trvání bylo postaveno jen jedno letadlo, které skončilo v Muzeu letectva v Berlíně, zničeného roku 1943 během spojeneckého náletu.  Ještě před zastavením projektu byly vyrobeny plány pokročilejšího raketového letadla, velmi podobnému He 176. Později se RLM k projektu raketového letadla vrátilo v rámci Projektu X, jehož výsledkem byla první (a poslední) raketová stíhačka na světě, Me 163 Komet.

Heinkel He 176 bylo německé experimentální raketové letadlo; první poháněné výlučně raketovým motorem na kapalné palivo. První let se uskutečnil 20. června roku 1939, pilotoval ho Erich Warsitz. He 176 byla soukromá iniciativa firmy Heinkel, (podobně, jako u Heinkel He 178) kterou vedl Ernst Heinkel. Heinkel chtěl vyvinout co nejrychlejší letadlo a i když výkony He 176 nebyly nijak oslnivé, dokazovaly, že je možné zkonstruovat výkonné raketové letadlo.

The Heinkel He 176 was a German rocket-powered aircraft. It was the world's first aircraft to be propelled solely by a liquid-fueled rocket, making its first powered flight on 20 June 1939 with Erich Warsitz at the controls. It was a private venture by the Heinkel company in accordance with director Ernst Heinkel's emphasis on developing technology for high-speed flight. The performance of the He 176 was not spectacular, but it did provide "proof of concept" for rocket propulsion.  All documents regarding the He 176 were destroyed during the war. The Warsitz autobiography suggests material is in the Soviet/Russian archives. The often quoted performance data of the aircraft, such as a speed reaching 750 km/h,or 800 kph in Warsitz's autobiogrphy, as well as some of the drawings, are not based on sound documents. Only two true pictures of the He 176 have survived which were probably taken in Peenemünde during tests.


Historie.

Totožnost autora fotografií nebyla nikdy zjištěna. Mohl jím být buď Ernst Hoffmann, nebo Bernhard Walter, oba dva muži z oddílu SS zodpovědní za snímání otisků prstů a fotografování identifikačních podobenek těch vězňů, kteří nebyli vybráni pro „vyhlazení“.  S výjimkou tří snímků pořízených zvláštním komandem je toto Osvětimské album jediným dochovaným fotografickým důkazem o vnitřním fungování koncentračního tábora Osvětim.  Album má 56 stran a obsahuje 193 fotografií. Původně v něm bylo fotografií více, ale před tím, než bylo darováno muzeu holocaustu v Izraeli v Yad Vashem, dostali některé z fotografií pozůstalí, kteří na nich poznali své příbuzné a přátele.  Obrázky dokumentují proces nově příchozích maďarských Židů na začátku léta roku 1944. Dokumentují vystupování židovských vězňů z vlaku, následující výběrové řízení, prováděné lékaři SS a dozorci v táboře, při kterém se oddělí ty, kteří byli považováni za vhodné k práci od těch, kteří měli být posláni do plynových komor. Fotograf zaznamenal skupiny lidí vybraných pro práci, a také ty, kteří byli vybráni na smrt. Fotograf také dokumentoval způsob fungování zóny zvané "Kanada", kde byl tříděn ukořistěný osobní majetek vězňů, před odesláním do Německa.  To, že album přežilo válku je pozoruhodné, vzhledem k značnému úsilí ze strany nacistů, aby vše zůstalo utajeno.

Podobná fotografická alba.

Historicky srovnatelným albem je snad pouze album fotografií Koncentračního tábora Sachsenhausen velitele Karla Otty Kocha s 500 snímky, 200 z toho úhledně popsanými z doby vzniku tábora v roce 1936 a 1937 v Oranienburgu, pozdní objev v moskevském tajném archivu.  Další srovnání je možné se čtyřmi fotografiemi zveřejněnými Georgem Didi-Hubermanem v roce 2007. Pořídil je jeden vězeň uvnitř v táboře. S propašovaným fotoaparátem se podařilo v srpnu 1944 řeckému vězni Alexovi, který byl nucen pracovat na speciální příkazy Sonderkommanda, pořídit dokumenty kremační jámy a tři fotografie žen čekajících na vpuštění do krematoria V.

Osvětimské album (německy Auschwitz Album) je jedinečný fotografický záznam holocaustu z druhé světové války. Sbírka fotografií pořízených v rámci nacistického německého tábora smrti je jediným dochovaným obrazovým důkazem o vyhlazovacím procesu uvnitř koncentračního tábora Osvětim (s výjimkou tří dalších fotografií pořízených vězni, které byly zveřejněny zvláštním komandem).

The Auschwitz Album is a photographic record of the Holocaust during the Second World War. It and the "Sonderkommando" photographs are the only known pictorial evidence of the extermination process inside Auschwitz II-Birkenau, the German extermination camp in occupied Poland.  The identity of the photographer is uncertain, but may have been Ernst Hoffmann or Bernhard Walter, two SS men responsible for fingerprinting and taking photo IDs of those prisoners who were not selected for extermination. The album has 56 pages and 193 photographs. Originally, it had more photos, but before being donated to Yad Vashem, the Holocaust museum in Israel, some of them were given to survivors who recognized relatives and friends.


Děj.

Film se odehrává na londýnském předměstském sídlišti Thamesmead v Bexley. Jamie a Ste, kteří bydlí vedle sebe v jednom domě, chodí do stejné školy. Jamie bydlí se svou matkou Sandrou, která pracuje jako servírka a snaží se získat licenci na provoz vlastní hospody. Jejím přítelem je o několik let mladší Tony. Ste žije se svým otcem alkoholikem a starším bratrem. Když se jednou Jamieho matka vrací večer z práce, potká Stea, který odmítá jít domů, protože ho otec a bratr opět zbili. Přespí proto u Jamieho v pokoji. Stejně tak i druhou noc, protože ho doma opět zmlátili. Spí v jedné posteli a dojde mezi nimi k sexuálnímu kontaktu. Ste druhý den ráno uteče z pokoje do svého bytu. Na párty, která se koná večer, mu Jamie vyzná lásku. Ste sice nejprve podrážděně odmítne, ale i on je zamilovaný. Jamie ukradne v trafice časopis pro gaye, kde najde inzerát na hospodu pro homosexuály a se Steem se tam vydají. Matka se ze školy doví, že jejího syna šikanují spolužáci kvůli homosexualitě a objeví v jeho pokoji gay časopis. Proto oba sleduje a zjistí, kam spolu odjeli. Po jeho návratu se pohádají a matka prozradí, že dostala nabídku vést hospodu v jihovýchodní části Londýna ve čtvrti Rotherhithe. Také se rozejde s Tonym. Jamie se s matkou usmíří a přemluví ji, aby s nimi jela do gay podniku. V závěrečné scéně Jamie a Ste tančí mezi domy sousedům pod okny na píseň "Dream a Little Dream" od Cass Elliot. Matka se k nim přidá a tančí se sousedkou Leahou.

Divadelní hra.

Divadelní hra, která byla předlohou filmu, měla premiéru 28. července 1993 v londýnském Bush Theatre v režii Hettie MacDonaldové. Hra hostovala i v dalších londýnských divadlech a v roce 1996 byla zfilmována pro Channel Four Films.

Beautiful Thing (tj. "Krásná věc") je britský film režisérky Hettie MacDonaldové z roku 1996, který pojednává o vztahu dvou teenagerů. Film byl natočen podle stejnojmenné divadelní hry Jonathana Harveye.

Beautiful Thing is a 1996 British film directed by Hettie MacDonald and released by Channel 4 Films. The screenplay was written by Jonathan Harvey based on his own original play of the same name.  The film was originally intended for television broadcast only, but it was so well-received that it was subsequently released in cinemas. The atmosphere of the film is heavily influenced by a soundtrack consisting almost entirely of the music of The Mamas & the Papas and "Mama" Cass Elliot.


Stavba.

Třída se skládá ze dvou jednotek pojmenovaných "Foudre" a "Siroco". První byla dodána v roce 1990 a druhá v roce 1998. Obě postavila loděnice DCN v Brestu.  Jednotky třídy "Durance":

Konstrukce.

Na přídi je hlavní nástavba, za ní se nachází letové paluby pro vrtulníky, pod nimiž je rozměrný palubní dok, který může být využit též pro uskladnění těžké techniky. Posádku lodi tvoří 210 námořníků a 470 vojáků s nákladem. V nouzi se může krátkodobě nalodit až 1600 osob. Na palubě se nachází nemocnice se dvěma operačními sály a 47 lůžky.  Palubní dok má délku 122 metrů, šířku 13,5 metru a výšku 7,7 metru. Může z něj operovat deset středních výsadkových člunů LCM či kombinace jeden LSM a čtyři LCM. Vejde se do něj také hlídkový člun třídy "P400". Transportní vrtulníky operují z hlavní letové paluby ve středu lodi a z pomocné letové paluby v prostoru nad palubním dokem. Jsou na nich vyznačena celkem tři přistávací místa. V palubním hangáru mohou být uskladněny dva vrtulníky Aérospatiale SA 321 Super Frelon či čtyři Eurocopter AS332 Super Puma.  Na palubě se nachází dvě dvojitá odpalovací zařízení SIMBAD pro protiletadlové řízené střely krátkého dosahu Mistral s dosahem 5 km. Ty loď chrání proti letadlům a protilodním střelám. Hlavňovou výzbroj tvoří tři 30mm kanóny OTO Melara o délce hlavně 70 ráží.  Pohonný systém tvoří dva diesely SEMT-Pielstick 16 PC2.5V 400. Nejvyšší rychlost je 21 uzlů. Dosah je 11 000 námořních mil při ekonomické rychlosti 15 uzlů.

Zahraniční uživatelé.

Chilské námořnictvo v říjnu 2011 získalo výsadkovou loď "Foudre", kterou ve službě nahradila "Dixmunde", třetí jednotka třídy "Mistral". Do Valparaísa loď dorazila v březnu 2012. Hodnota kontraktu dosáhla 80 milionů amerických dolarů. Chilské námořnictvo tak zaplnilo mezeru ve svých schopnostech, vzniklou vyřazením tankové výsadkové lodě "Valdivia" (LST 93) patřící k americké třídě "Newport". V Chile loď slouží pod názvem "Sargento Aldea" (LSDH-91).  Druhá jednotka "Siroco" byla francouzským námořnictvem vyřazena v červenci 2015. U stále poměrně nového plavidla se vyskytlo několik zájemců, včetně Chile, které již provozovalo její sesterskou loď. Vážným zájemcem se stalo portugalské námořnictvo, ukázalo se však, že "Siroco" není kompatibilní s tamními vrtulníky EH101 Merlin. Dalším zájemcem se stalo brazilské námořnictvo, které plavidlo testovalo v prosinci 2014 a využívá vrtulníky, které z třídy "Foudre" operovat mohou. V září 2015 bylo potvrzeno zakoupení plavidla Brazílií. Výsadková loď vstoupila do služby 4. dubna 2016 pod jménem "Bahia" (G40).

Třída Foudre je třída dokových výsadkových lodí francouzského námořnictva. Jejich francouzské označení je TCD – "Transport de chalands de débarquement". K jejich hlavním úkolům patří výsadek pěchoty a obrněné techniky na nepřipravené pobřeží, logistická podpora námořních sil a plnění humanitárních misí. Lodě jsou vybaveny pro nasazení a podporu plně vybaveného mechanizovaného praporu sil rychlé reakce o síle 35 důstojníků a 435 vojáků s 1000 tunami nákladu. Výsadek je prováděn pomocí vyloďovacích člunů a vrtulníků.  Obě postavené jednotky již byly francouzským námořnictvem vyřazeny. "Foudre" byla prodána do Chile, protože ji nahradila "Dixmunde", třetí jednotka třídy "Mistral". O "Siroco" mělo nejprve zájem Portugalsko, ukázalo se však, že plavidlo není kompatibilní s tamními vrtulníky. Plavidlo proto zakoupila Brazílie.

The "Foudre"-class landing platform dock was a class of landing platform docks designed and used by the French Navy. The vessels have operated from 1990 until the present. In 2011 "Foudre" was sold to the Chilean Navy. "Siroco" was sold to the Brazilian Navy in 2015.


Příběh.

Příběh je velkou rodinnou freskou, která se odehrává v letech 1907 - 1909 (s epilogem v roce 1910) ve městě, které by mohlo být švédskou Uppsalou - v níž byly natáčeny některé exteriéry a která vágně souvisí s příběhem, ale v podstatě jde o město imaginární.  Hlavními postavami jsou chlapec Alexandr, jeho sestra Fanny a jejich rozvětvená zámožná rodina - Ekhdalovi. Rodiče obou dětí, Oskar a Emilie, jsou aktivními členy místního divadelního souboru, mají krásný vztah a rozsáhlé příbuzenstvo, plné originálních a zajímavých, byť někdy lehce "potrhlých" lidí. Zvláště strýček Gustav Adolf si dovede užívat života a (podobně jako kdysi Alexandrův dědeček) vyhledává i nezávazná erotická dobrodružství, např. u babiččiny služky, což však v rodině i u Adolfovy ženy budí jenom pobavení. Nejmladší strýc Karel nevychází s profesorským platem a své frustrace si vylévá na své ženě, jež ho přesto velmi miluje. Otec Oskar Ekhdal, ředitel divadla, je pak poněkud suchý patron, což kontrastuje s energií matky, herečky Emílie. Symbolická široká náruč této rodiny je však pro děti bezpečným zázemím, v němž zažívají šťastné i romantické chvíle, tradiční švédské Vánoce, i mystické až vizionářské okamžiky, typické pro švédskou mentalitu i dětské vidění světa. Bergman zde zpracovává i svou iniciační vzpomínku na první setkání s Laternou Magikou.  Pestrý život dětí, znázorňovaný "podmanivou hrou barevně laděných obrazů", je náhle přerván otcovou nečekanou smrtí (mozková mrtvice). Alexander si ještě neuvědomuje kvality svého otce a jeho boj se smrtí ho dokonce vyděsí tak, že od něj uteče.  Jejich matka, Emilie, však neumí žít sama a brzy přijímá nabídku k sňatku od pohledného vdovce, místního protestantského biskupa Vergéruse, který se tváří jako milosrdný a láskyplný muž. Ve své zamilovanosti přistupuje i na jeho výzvy, přetrhává rodinné vazby a stěhuje se i s dětmi do biskupství, chladné a téměř nezařízené budovy, připomínající vězení, jímž se pro Alexandra skutečně stane.  Biskup Vergérus totiž brzo odkrývá svou masku a ukazuje se jako despotický člověk, nutící Emilii i obě děti ke zcela absolutní podřízenosti a dodržování asketických pravidel, které mu v jeho domě pomáhají nemilosrdně prosazovat jeho matka a pomatená sestra, stejně jako služky, které mají za úkol děti špehovat a hlásit vše, o čem si povídají.  Alexandr velmi brzo prohlédne a stejně jako jeho sestra začne Vergéruse nenávidět. Vergérus se snaží Alexandrův odpor zlomit všemi prostředky. Když Alexandr vylíčí služce své vidění, ve kterém se biskupova první žena i se dvěma dcerami utopily v ledové vodě poté, co je Vergérus pět dnů mučil hladem a žízní, vyvolá bouřlivou reakci (což však bylo do jisté míry i jeho motivem).  Vergérus udělí chlapci bití klackem a zavře ho na noc bez pokrývky do chladné místnosti. To už Emílie nevydrží a za pomoci židovského obchodníka se starožitnostmi Izáka Jacobiho (bývalého milence babičky Heleny, přes něhož ji její rodina kontaktuje a vyzývá k odchodu) jsou děti takřka divadelním trikem uneseny z domu k Ekhdalovým. Situace Emílie je zlá. Nemůže se rozvést, protože podle tehdejších zákonů by děti připadly otčímovi a navíc čeká s Vergérem dítě. Nakonec však dává biskupovi prášky na spaní a prchá za svými dětmi.  Pak ovšem dojde k události, kterou si Alexandr nedovede vyložit jinak, než že si Jacobiho bláznivý synovec Izmael přečetl v jeho mysli touhu po biskupově smrti a jakýmsi kouzlem způsobil, že si na sebe biskupova sestra převrhla hořící petrolejku. V planoucích šatech pak vběhla do Vergérova pokoje a po následném požáru oba za strašných bolestí podlehli popáleninám.  V závěrečném epilogu se setkáváme se znovuobnovenou Ekhdalovic rodinou, kterou vidíme na křtu dvou nových dětí: jednak Emílie a jednak služky a milenky Gustava Adolfa, kterou tímto rodina oficiálně přijímá mezi sebe. Během slavnosti se však Alexandr setkává i s duchem biskupa Vergéra, což znamená, že se ho zřejmě nikdy nezbaví docela.

Ocenění.

Benátský filmový festival 1983.

Cena FIPRESCI

Fanny a Alexandr ("Fanny och Alexander") je švédský film režiséra Ingmara Bergmana, který též sám napsal scénář, z roku 1982. Původně mělo jít o čtyřdílnou televizní sérii, trvající celkem 312 minut, z níž byl sestříhán pro pozdější uvedení 178minutový film. Filmová verze však nakonec byla uvedena dříve. Fanny a Alexandr je zároveň i kniha, kterou Bergman napsal podle svého scénáře.  Bergman prohlásil film za své poslední dílo, přestože v následujících letech napsal ještě několik scénářů a režíroval řadu televizních projektů.  Film zachycuje výkony mnoha hvězd z dřívějších Bergmanových filmů i množství významných filmových i divadelních herců tehdejšího Švédska. Chybí v něm však dvě hlavní Bergmanovy hvězdy - Liv Ullmannová a Max von Sydow, které chtěl původně obsadit do hlavních rolí Emilie a biskupa Vergeruse. Liv Ullmann však již byla smluvně vázána k jiným projektům a Max von Sydow neobdržel Bergmanovu nabídku včas - zřejmě vinou svého amerického agenta.  Proto Bergman obsadil hlavní role svým novým objevem, herečkou Ewou Fröling, a Janem Malmsjö, který byl tehdy ve Švédsku populární především jako velmi nadaný zpěvák a tanečník, ale který také ztvárnil mnoho charakterních rolí v divadle i televizi.  Bertil Guve, který ve filmu podal velmi ceněný herecký výkon jako chlapec Alexandr, se už po filmu (s jednou drobnou výjimkou) k herectví nevrátil a místo toho dosáhl doktorátu v oboru průmyslového managmentu. Pernilla Wallgren (později známá jako Pernilla August), která také podala skvělý výkon v roli chůvy, však filmem započala svou hvězdnou kariéru (později hrála např. matku Anakina Skywalkera ve ).  V roce 1986 natočil Bergman téměř dvouhodinový "Dokument o Fanny a Alexandrovi (Dokument Fanny och Alexander)".

Fanny and Alexander () is a 1982 historical drama film written and directed by Ingmar Bergman. The plot focuses on two siblings and their large family in Uppsala, Sweden during the first decade of the twentieth century. Following the death of the eponymous children's father (Allan Edwall), their mother (Ewa Fröling) remarries a prominent bishop (Jan Malmsjö) who becomes abusive towards Alexander for his vivid imagination.  Bergman intended "Fanny and Alexander" to be his final picture before retiring, and his script is semi-autobiographical. The characters Alexander, Fanny and stepfather Edvard are based on himself, his sister Margareta and his father Erik Bergman, respectively. Many of the scenes were filmed on location in Uppsala. The documentary film "The Making of Fanny and Alexander" was made simultaneously with the feature and chronicles its production.  The production was originally conceived as a television miniseries and cut in that version, spanning 312 minutes; a 188-minute cut version was created later for cinematic release, although this version was in fact the one to be released first. The television version has since been released as a complete film, and both versions have been shown in theaters throughout the world. The 312-minute cut is one of the longest cinematic films in history.  The theatrical version was released to positive reviews. It won four Academy Awards, including for Best Foreign Language Film; three Guldbagge Awards, including Best Film; and other honours. "Fanny and Alexander" was followed by stage adaptations and further semi-autobiographical screenplays by Bergman, released as films in 1992: "The Best Intentions", directed by Bille August, and "Sunday's Children", directed by Daniel Bergman.


Vznik díla.

Meyerbeer zastával od roku 1842 u pruského dvora funkci hudebního ředitele. Když původní královské divadlo při požáru 18.-19. srpna 1843 vyhořelo a stavěla se nová budova, byl uměnímilovným králem Fridrichem Vilémem IV. vyzván k tomu, aby napsal slavnostní německou operu pro otevření nového divadla. Formální zadání bylo volné (opera měla mít alespoň dvě dějství a trvat alespoň dvě hodiny, ale bylo necháno na skladateli, zda má být komická nebo tragická). Důležitý byl patriotický a vojensky zaměřený námět, který Meyerbeer našel v jedné z historek o králi Fridrichovi Velikém. Králova známá záliba ve hře na flétnu byla důležitým výchozím muzikálním momentem. Samotná osoba krále se však nesměla na jevišti objevit. Od počátku Meyerbeer také vybral jako ústřední melodii svého díla známý "Desavský pochod" ("Dessauer Marsch"). Rozhodl se rovněž pro v zásadě komickou operu ve formě německého singspielu, tedy s mluvenými dialogy.  Problémem bylo libreto. Na přání krále jej měl napsat hudební kritik a Meyerbeerův odpůrce Ludwig Rellstab. Meyerbeer jeho schopnostem příliš nedůvěřoval. Nakonec uzavřeli tajnou dohodu, podle které libreto napíše Meyerbeerův "dvorní" libretista Eugène Scribe a Rellstab je přeloží do němčiny. Meyerbeer byl s prací obou prakticky spokojen. Libreto vzniklo v říjnu až prosinci 1843 a Meyerbeer skládal hudbu v lednu až srpnu následujícího roku, 14. října začaly zkoušky a 7. prosince 1844 se konala slavnostní premiéra.  Libreto obsahuje požadované množství oslavy vojenství a patriotismu, jejichž vrcholy jsou trojitý pochod na konci 2. dějství a finále 3. dějství, které svým mimodramatickým obsahem – šesti "snovými obrazy" představujícími sen o budoucí slávě Pruska – připomíná závěr Smetanovy Libuše. Vlastenecké nadšení však nebylo Meyerbeerovi blízké (většina jeho operních hrdinů jsou oběťmi spíše než aktéry masových hnutí). Ostatně roku 1851 odmítl kompozici nové vlastenecké opery z hohenzollernské historie ("Adelheid von Italien") u příležitosti 150. výročí pruského království. Vedle vojenského prvku se však v postavě cikánky Vielky objevuje prvek ryze osobní a mystický. Třetím světem je svět normálních, civilních lidí: vysloužilce Saldorfa a jeho rodiny, kteří jsou hlavními protagonisty příběhu. V dramaturgickém těžišti díla ve druhém jednání (odehrávajícím se ve vojenském táboře) je ostatně píseň starého rolníka velebící mír.  Zatímco 1. a 3. dějství jsou psána ve stylu německého singspielu lortzingovského typu nebo opéry-comique Aubera nebo Flotowa, centrální akt má nejblíže k ostatním Meyerbeerovým dílům typu grand opera: obsahuje nejvíce hudebních scén, balet a řadu sborů.  "Tábor ve Slezsku" sklidil nesporný úspěch, který se ještě znásobil tehdy, když roli Vielky od čtvrté reprízy převzala původem švédská sopranistka Jenny Lind. Hrál se až do 17. října 1894 v celkovém počtu 65 představení, z nichž řada se konala ke slavnostním státním a dvorským příležitostem, pro něž "Tábor" zvláště hodil. Součástí galavečerů pořádaných pro členy hohenzollernské dynastie byl často samotný 2. akt. Nepronikl však na jiná jeviště, pro něž ani nebyl uzpůsoben, a Meyerbeer byl poněkud zklamán jeho přijetím. Situace v Berlíně, kde byl svazován svou funkcí a musel se ve svých divadelních představách podřizovat intendantovi, mu nevyhovovala, proto brzy požádal o dovolenou na neurčito a vrátil se do Paříže. Pro berlínské divadlo pak napsal již jen scénickou hudbu k dramatu "Struensee" svého předčasně zemřelého bratra Michaela Beera (premiéra 19. září 1846).

Děj opery.

Opera se odehrává za rakousko-pruských válek.

1. dějství.

(Saldorfův statek) Na statku žijí bývalý voják Saldorf, jeho neteř Teresa, schovanec Conrad a cikánka Vielka, zamilovaná do Conrada. Vielka má rovněž věštecký dar zděděný po matce (melodram a árie "Wunderbare Gestalten umschweben mir... Sterbend legt' sie aufs Haupt mir die Hand"). Conrad je hráčem na flétnu a právě hodlá odejít, aby se svou hrou živil (árie "Durch Feld und Au"), a loučí se s Vielkou (duet "Ach, in kleiner Hütte"). Náhle v domě hledá útočiště pruský důstojník prchající před oddílem chorvatských pandurů. Saldorf v něm pozná krále. Pomohou mu uniknout pronásledovatelům tak, že jej přestrojí a vydávají za Conrada. Když pak dorazí pandurské vojsko, snaží se jej Saldorfova rodina zdržet nabídkou pohoštění a Vielka i hádáním z ruky a cikánskou písní. Nakonec jsou i nuceni vydávat Conrada za uprchlého krále. Naopak skutečný král, kterého chytnou pandurští zvědi, se prokáže jako "Conrad" svou zručnou hrou na flétnu.

2. dějství.

(Pruský tábor) Tábor se připravuje na bitvu; probíhají různé scény z vojenského života (píseň husarů, píseň granátníků). Saldorf a Vielka se přicházejí ubezpečit, že král skutečně unikl. Saldorf zpívá nejprve o přednostech míru nad válkou ("Den Waffen Ruhm - dem Frieden gröss're Ehre"). Pak je ale chycen jako zvěd a málem by byl popraven, kdyby se neospravedlnil svým nelíčeným vlastenectvím - a kdyby nepřišla zpráva, že král se v bezpečí vrátil. Nyní je Saldorf oslavován jako hrdina. a plamennými výzvami dodává vojsku odvahu do nastávajícího boje (čtverosbor, vojenská píseň "Von edler Rache Zorn entbrannt" a finále s trojím pochodem včetně Desavského pochodu). Poté se dozvídáme, že Saldorfův syn Leopold byl (falešně) obžalovén ze zběhnutí a odsouzen k smrti.

3. dějství.

(Královský palác) Saldorf, Teresa a Vielka přicházejí do paláce, kde Conrad získal za svůj podíl na králově záchraně příslib zvláštní audience a odměny. Z vedlejší místnosti je slyšet flétna; Vielka vyzve Conrada, aby se se svou flétnou připojil (duet "Glück bedeuten diese Töne"), předzpívává mu píseň a nakonec se koná podivuhodný koncert flétny na jevišti (v orchestru), flétny za scénou a Vielčiných koloratur a vokalíz (duet). Král pak slíbí Conradovi splnit každé přání a Vielka dostane vnuknutí, že má Conrad prosit o milost pro Leopolda. Král vyhoví a navíc Conrada zaměstná, a tak si může Leopold vzít Teresu a Conrad Vielku (tercet Teresy, Conrada a Vielky "O welch ein Glück"). Před odchodem z paláce má Vielka nové vidění ("Der Mutergabe wunderbarer Strahl"), ve kterém se jí zjevuje to, co se ve vedlejší místnosti zdá spícímu králi. Prorokuje budoucí slávu Pruska. ("Snové obrazy" - tanec, živé obrazy, sbory):

Vielka.

"Tábor ve Slezsku" byl svým dějem velmi svázán s pruským prostředím a jeho libreto nebylo přitažlivé pro jiné scény. Meyerbeer jej zřejmě nezamýšlel bez dalšího mimo Berlín uplatnit, proto nebyla partitura ani vydána tiskem. Franz Pokorny, ředitel vídeňského Divadla na Vídeňce (Theater an der Wien), však Meyerbeera počátkem roku 1846 kontaktoval se zájmem uvést operu ve svém divadle. Meyerbeer svolil za podmínky, že hlavní roli opět stvoří Jenny Lind. Nutné však byly změny v libretu, kterými byl pověřen opět Ludwig Rellstab; v poslední fázi se na nich podílela rovněž básnířka Charlotte Birch-Pfeifferová.  Upravené libreto především odstraňovalo "pruské" zakotvení děje; vedle toho přihlíželo k námitkám hvězdy Jenny Lind, která se snažila zmírnit cikánské a "pohanské" rysy své postavy. Z (nepřítomného) krále Fridricha se stal blíže neurčený vévoda, který se objevuje i na jevišti. Zcela změněn byl třetí akt, včetně vyznění, které je - místo původního v podstatě komického - nyní romanticko-tragické: Vielka v něm umírá. Z hudebního hlediska Meyerbeer přidal dvě romance pro místní hvězdu Josepha Staudigla (Saldorf), balet ve druhém dějství a zejména nová čísla ve třetím dějství: ženský sbor (původně určený pro "Hugenoty", ale nepoužitý), mezihru a nové finále s úvodním sborem, velkou árií umírající Vielky a andělským sborem. Odpadla přirozeně scéna se snem krále Fridricha, která ostatně ani v Berlíně nebyla hrána při každém představení. Přes mnoho cenné nové hudby narušovaly změny opery uměleckou vyváženost a dramatický účinek původní verze.  Premiéra ve Vídni se konala 18. února 1847 a byla velmi úspěšná pro skladatele i představitelku hlavní role; Meyerbeer však hned zaznamenal, že nadšení bylo o stupeň nižší, než je třeba pro udržení na repertoáru. Opera se hrála 18× - naposledy 27. dubna 1848 - a nebyla již znovu uvedena ani převzata jinými divadly. Ani tentokrát nebyla vydána partitura ani řádný klavírní výtah, jen klavírní potpourri sestavené Antonem Diabellim. O sedm let později Meyerbeer "Tábor ve Slezsku" znovu a důkladněji přepracoval roku 1854 pro pařížské uvedení pod názvem "Hvězda Severu", které děj z Pruska přeneslo pro změnu do Ruska a z Fridricha Velikého se stal car Petr Veliký. Teprve tato verze pak pronikla do evropského repertoáru.

Nahrávky.

Existuje jen jedna nahrávka "Tábora ve Slezsku" - živý záznam z berlínského koncertu:

Tábor ve Slezsku je opera (singspiel) o třech dějstvích skladatele Giacoma Meyerbeera na historický námět z doby sedmileté války. Byla složena k otevření nové budovy berlínské Královské opery 7. prosince 1844. Později ji skladatel dvakrát přepracoval, nejprve pro vídeňské Divadlo na Vídeňce jako "Vielka" (1847) a poté podstatněji pro pařížskou Opéra-Comique jako "Hvězda severu" ("L'Étoile du Nord", 1854).

Ein Feldlager in Schlesien ("A Camp in Silesia") is a Singspiel in three acts by Giacomo Meyerbeer with a German-language libretto by Ludwig Rellstab after Eugène Scribe's "Le camp de Silésie". It was first performed at the Hofoper, Berlin, on 7 December 1844; a version with a revised libretto by Charlotte Birch-Pfeiffer, titled "Vielka", opened in Vienna on 18 February 1847. Much material from the opera was later reused for Meyerbeer's opéra comique "L'étoile du nord" (1854).


Klubová kariéra.

Duff přestoupil do Blackburnu v roce 1996 z Leicesteru City. Duff pomohl klubu vrátit se zpět do Premier League v roce 2001 a o dvě sezony později pomohl svými 11 ligovými góly Blackburnu k šestému místu.  Po sezoně přestoupil do Chelsea za 17 milionů liber. S Chelsea dvakrát vyhrál anglickou Premier League a dostal se i do semifinále Ligy mistrů UEFA. V červenci roku 2006 Duff odešel do Newcastlu za 5 milionů liber. Jeho debut byl v Poháru UEFA proti lotyšskému FK Ventspils. V Newcastlu Duff však nestřílel moc gólů a po sestupu do Football League Championship odešel do Fulhamu, který trénoval Roy Hodgson, jeho bývalý trenér z Blackburnu. Duffův první zápas za Cottagers byl v předkole Evropské ligy UEFA proti ruskému klubu FK Amkar Perm, který Fulham vyhrál 3:1. V Evropské lize se mu dařilo, ve čtvrtfinále proti Wolfsburgu vstřelil vítězný gól a zápas skončil výsledkem 2:1. S Fulhamem si nakonec zahrál i finále, ve kterém však Fulham podlehl španělskému Atléticu Madrid.

Reprezentační kariéra.

Duff debutoval v reprezentačním A-mužstvu Irska 25. 3. 1998 v přátelském utkání v Olomouci proti Česku (porážka 1:2). Zahrál si na mistrovství světa v roce 2002 v Německu, kdy dokonce vstřelil gól na konečných 3:0 proti Saúdské Arábii. Další velké akce se dočkal v roce 2012, kdy se s národním týmem probojoval na mistrovství Evropy v Polsku a na Ukrajině. V základní skupině C, ve které Irsko hrálo společně s oběma finalisty, Španělskem a Itálií, tým nezískal ani bod. Duff v irské reprezentaci zaznamenal v letech 1998–2012 celkem 100 zápasů a 8 gólů.

Osobní život.

V červnu 2010 se Duff oženil s jeho přítelkyní Elaine.

Úspěchy.

Blackburn Rovers

Damien Duff (* 2. března 1979, Ballyboden, Irsko) je bývalý irský fotbalový záložník a reprezentant. Barvy irského národního týmu hájil 14 let, odehrál v něm rovných 100 zápasů a zúčastnil se Mistrovství světa 2006 v Německu a EURA 2012 v Polsku a na Ukrajině.

Damien Anthony Duff (born 2 March 1979) is an Irish professional football coach and former player who played predominantly as a winger and is a former first team coach at Celtic.  He began his professional playing career with Blackburn Rovers, with whom he won the Football League Cup, and in 2003 was signed for £17 million by Chelsea, where he won two Premier League titles and another League Cup. After four seasons at Stamford Bridge, he left for Newcastle United where he won the 2006 UEFA Intertoto Cup, and then moved on to Fulham, with whom he played in the 2010 UEFA Europa League Final. He ended his career with brief spells in the A-League with Melbourne City and the League of Ireland with Shamrock Rovers before retiring in December 2015.  Since then he has moved into coaching, working with Shamrock Rovers, Celtic and Republic of Ireland youth teams.  Duff played international football for the Republic of Ireland for 14 years, winning 100 caps between 1998 and 2012. He played at the 2002 FIFA World Cup and captained the country at UEFA Euro 2012.


Děj.

Rabín Jákob, populární newyorský rabín, odcestuje do Paříže za svou rodinou, aby oslavil bar micva svého příbuzného Davida. Francouzský podnikatel Victor Datel spěchá se svým řidičem Salomonem Francií na svatbu své dcery. Na střeše auta převážejí člun. Cestou mají nehodu a auto se převrátí do jezera - na člun, takže plují dál. Datel pak Salomona propustí, protože odmítá pracovat o šábesu. Arabský revolucionář Mohamed Larbi Slimane je zajat zabijáky ze své země, kteří ho unesou do továrny na žvýkačky, kam se po své nehodě uchýlí i Datel.  Datel si zločinců v továrně všimne a zavolá policii, ale místo toho se dovolá pouze jiného telefonu v továrně a ten zvedne Fares, vůdce zabijáků. Ti ho začnou pronásledovat, ale Datel uteče na svou loď. Tam už ale uprchl i Slimane, který z ní zastřelí dva ze zabijáků. Policie se domnívá, že vrahem je Datel, a tak ho začne pronásledovat komisař Andreani.  Slimane použije Datla jako rukojmí a donutí ho dovézt ho na letiště Orly. Tam se ale dostanou i Datlova žena, zabijáci, Andreani a také rabín Jákob. Datel a Sliman se na záchodech potkají s rabínem Jákobem a jeho společníkem, převlečou se za ně, a tak se jim podaří přede všemi uprchnout. Pak na ně ale narazí rabínova rodina, Schmollovi, a odveze je do židovské čtvrti. Jediný, kdo Datla pozná, je Salomon. Následuje mnoho nedorozumění, např. pravý rabín Jákob je zabijáky i Andreanim chvíli považován za Datla, Datel se Slimanem slouží židovskou bohoslužbu, policisté jsou Židy v synagoze považováni za teroristy, kteří chtějí zabít rabína Jákoba.  Zabijákům se nakonec podaří Datla i Slimana znovu dopadnout, ale mezitím vyjde najevo, že v jejich zemi došlo k převratu a Sliman se stal prezidentem. Francouzská vláda mu proto pošle doprovod, který auto, ve kterém jsou Datel, Sliman, zabijáci i pravý rabín Jákob se společníkem, dovede k Invalidovně, kde se koná svatba Datlovy dcery. Ta se zamiluje do Slimana, se kterým odletí do jeho země, Datel se znovu setká se svou ženou a spřátelí se Schmollovými, rabín Jákob se konečně setká se svou rodinou.

Dobrodružství rabína Jákoba (orig. "Les Aventures de Rabbi Jacob") je francouzsko-italská komedie režiséra Gérarda Ouryho z roku 1973 v hlavní roli s Louisem de Funès. Snímek byl nominován na Zlatý glóbus v kategorii Nejlepší zahraniční film.

The Mad Adventures of Rabbi Jacob (, ) is a 1973 French-Italian comedy film directed by Gérard Oury, starring Louis de Funès and Claude Giraud. The plot involves a bigoted businessman and a kidnapper who disguise themselves as rabbis to escape from a group of assassins. One of De Funès' most popular and iconic movies, it has become a cult classic.


Historie.

Hřbitov se nachází na pozemcích bývalého kláštera kanovníků svatého Augustina, který zde založil v roce 1640 Ludvík XIII. Z té doby se dochoval jeden pavilon a kaple. Během Velké francouzské revoluce byl klášter v roce 1792 zrušen a jeho majetek znárodněn. Nedaleko na náměstí Place de la Nation (tehdy "Place du Trône renversé") byla ve dnech 13. června – 27. července 1794 umístěna gilotina. V období hrůzovlády zde bylo denně popraveno až 55 lidí. Revoluční tribunál odsuzoval lidi ze všech společenských vrstev ať už pro jejich původ (šlechta, kněží) nebo pro jejich názory. Severovýchodní část zahrady bývalého kláštera byla vybrána pro hromadný hrob popravených. Když byla první jáma plná těl (šlechtici, jeptišky, obchodníci, vojáci, řemeslníci, dělníci, hostinští…), byl vyhlouben ještě druhý hrob. Třetí jáma byla objevena v roce 1929, ale už neobsahovala žádná těla. Kaple bývalého kláštera byla používána jako kancelář hrobníků, kteří sepisovali oblečení obětí. Jména 1306 lidí, kteří jsou zde pohřbeni, jsou vyryta na dvou mramorových deskách, které visí v kapli. Mezi 1109 muži bylo 108 šlechticů, 108 duchovních, 136 mnichů, 178 vojáků a 579 občanů. Mezi 197 ženami bylo 51 šlechtičen, 23 jeptišek a 123 občanek. Mezi ženami bylo i šestnáct karmelitánek ve věku 29 až 78 let. Byly blahořečeny v roce 1906 jako tzv. mučednice z Compiègne. Mezi popravenými byl i guvernér Invalidovny Sombreuil, voják a politik Alexandre de Beauharnais (1760-1794) nebo básníci Jean-Antoine Roucher (1745-1794) a André Chénier (1762-1794). Poté byla zahrada a hromadné hroby obklopena zdí. V roce 1797 zahradu tajně koupila kněžna Amélie de Hohenzollern-Sigmaringen, protože tělo jejího bratra, knížete Frederika III. de Salm-Kyrburg popraveného v roce 1794, zde bylo též pohřbeno.  Na počátku 19. století rodiny, jejichž popravení členové zde byli pohřbeni, založili výbor a vyhlásili sbírku na zakoupení pozemku s hromadnými hroby. Některé rodiny stále používaly hřbitov jako místo pohřbu. V roce 1805 se zde usadila náboženská komunita Kongregace Nejsvětějšího Srdce Ježíšova, která zde vykonávala zádušní mše za oběti. Během Pařížské komuny byli někteří z nich zabiti (84 jeptišek a 4 kněží).  Na hřbitově je pohřben generálmajor americké armády a poručík francouzské armády Gilbert du Motier, markýz de La Fayette. Nad jeho hrobem vlaje americká vlajka, která je vždy 4. července na Den nezávislosti USA obnovena za přítomnosti amerického velvyslance a zástupců města Paříže.

Hřbitov Picpus (francouzsky "Cimetière de Picpus") je malý pařížský hřbitov, který se nachází ve čtvrti Picpus ve 12. obvodu. Spolu se hřbitovem portugalských židů je jeden ze dvou soukromých hřbitovů v Paříži. Byl založen v roce 1794 v zahradě zrušeného kláštera sv. Augustina. Vstup na hřbitov je z ulice "Rue de Picpus" u domu č. 35. U vchodu do hřbitova je kaple Notre-Dame-de-la-Paix de Picpus. Pro veřejnost je otevřen pouze v odpoledních hodinách (14,00-18,00).

Picpus Cemetery () is the largest private cemetery in Paris, France, located in the 12th arrondissement. It was created from land seized from the convent of the Chanoinesses de St-Augustin, during the French Revolution. Just minutes away from where the guillotine was set up, it contains 1,306 victims executed between 14 June and 27 July 1794, during the height of the Reign of Terror. Today only descendants of those 1,306 victims are eligible to be buried at Picpus Cemetery.  Picpus Cemetery is one of only two private cemeteries in Paris, the other being the old "Cimetière des Juifs Portugais de Paris" in the 19th arrondissement.  Picpus Cemetery is situated next to a small chapel, Notre-Dame-de-la-Paix ("Our Lady of Peace"), run by the Sisters of the Sacred Heart. The priests of the Congregation of the Sacred Hearts are referred to as "The Picpus Fathers" because of the order's origins on the street. It holds a small 15th-century sculpture of the "Vierge de la Paix", reputed to have cured King Louis XIV of a serious illness on 16 August 1658.  The cemetery is of particular interest to American visitors as it also holds the tomb of the Marquis de Lafayette (1757–1834), over which an American flag is always present.


Historie.

Na tomto místě byl dne 26. července 1660 vztyčen trůn při slavnostním příjezdu Ludvíka XIV. a jeho manželky Marie Terezie Habsburské do Paříže, když se vrátili ze své svatby v Saint-Jean-de-Luz. Proto získalo své původní jméno - "Place du Trône" (náměstí Trůnu). Během Francouzské revoluce bylo náměstí 10. srpna 1792 přejmenováno na "Place du Trône-Renversé" (náměstí Svrženého trůnu). Náměstí získalo svůj současný název u příležitosti státního svátku dne 14. července 1880.  V letech 1785–1788 byly rozšířeny pařížské hradby, které zahrnovaly i území dnešního náměstí. Tehdy zde ovšem ještě žádná rozsáhlá zástavba nestála. Byly zde venkovské domy a zahrady, vinice a pastviny. Z tehdejších hradeb se dodnes dochovaly dva pavilony a dva sloupy, které navrhl architekt Claude Nicolas Ledoux (1736–1806). Na sloupech se nacházejí sochy Filipa II. Augusta a Svatého Ludvíka.  Za Francouzské revoluce v období hrůzovlády v roce 1794 byla v jižní části náměstí (dnes v místě obchodu Damart) instalována gilotina. Popraveni zde byli např. básník André-Marie Chénier (25. července 1794), atentátnice na Robespierra Cécile Renault (17. června 1794), atentátník Henri Admirat (17. června 1794), atentátník Jean-Baptiste Michonis (17. června 1794), skladatel Josse-François-Joseph Benaut (13. července 1794). Popravení byli pohřbeni na hřbitově Picpus.

Pomník.

Uprostřed náměstí je Square de la place de la Nation, v jehož centru se nachází pomník "Triumf Republiky" (Le Triomphe de la République). Jedná se o alegorické bronzové sousoší, které zhotovil sochař Aimé-Jules Dalou (1838–1902). V roce 1879 město Paříž vyhlásilo soutěž na pomník pro náměstí Place de la République. Návrh A. J. Daloua sice nevyhrál, ale byl nakonec vybrán pro toto náměstí.  Socha byla odhalena na dvakrát. Poprvé v roce 1889 při 100. výročí Francouzské revoluce její pomalovaný sádrový model a podruhé v roce 1899 její konečná bronzová podoba.  Republika stojí na vrcholu vozu taženém lvi a doprovázeném několika alegorickými postavami: Duch Svobody, který řídí vůz, Práce symbolizovaná kovářem, který z boku tlačí vůz. Z druhé strany tlačí vůz socha Spravedlnosti a průvod uzavírá Hojnost se svazkem plodin symbolizující prosperitu. Hlavní postavy doprovázejí děti. Původně bylo sousoší obklopeno bazénem, který však byl v 60. letech odstraněn při stavebních pracích na podzemní stanici RER. Socha je otočená tváří do ulice "Rue du Faubourg-Saint-Antoine" k Place de la Bastille.

Ulice na Place de la Nation.

Ve směru hodinových ručiček:

Place de la Nation (česky "Národní náměstí") je okrouhlé náměstí v Paříži na hranicích 11. a 12. obvodu. Na náměstí směřuje paprskovitě 12 ulic. Pod náměstím se nachází stanice metra Nation a stanice linky RER A.

The Place de la Nation (formerly Place du Trône, subsequently Place du Trône-Renversé during the Revolution) is a circle on the eastern side of Paris, between Place de la Bastille and the Bois de Vincennes, on the border of the 11th and 12th arrondissements.  Widely known for having the most active guillotines during the French Revolution, the square was renamed "Place de la Nation" on Bastille Day, 14 July 1880, under the Third Republic.  The square includes a large bronze sculpture, the Triumph of the Republic depicting Marianne, and is encircled by shops and a flower garden. It is served by the Paris Metro station Nation.


Historie.

Náměstí se rozkládá v místě bývalé pevnosti, která byla součástí městských hradeb Karla V. vystavěných ve 14. století. V roce 1811 byla na náměstí umístěna fontána Château-d'Eau, která dala náměstí jméno. Náměstí získalo svou dnešní podobu během Druhého císařství, kdy byly vystavěny "Boulevard de Magenta", "Avenue de la République" (původně "Boulevard des Amandiers") a "Boulevard du Prince-Eugène", dnes "Boulevard Voltaire". V roce 1866 architekt Gabriel-Jean-Antoine Davioud postavil po celé severní straně náměstí obchody. V následujícím roce rovněž postavil druhou kašnu na náměstí zdobenou bronzovými lvy. Kašna Château-d'Eau byla přesunuta v roce 1880 na náměstí "Place Félix-Éboué", aby uvolnila místo mohutnému pomníku.

Rozvoj.

Na obnovu náměstí byla vypsána soutěž. Vítězem se stal 21. ledna 2010 tým Trevelo & Viger-Kohler.

Pomník.

V roce 1879 proběhla soutěž na realizaci velkého pomníku Republiky (Monument à la République), kterou vyhráli bratři Léopold Morice (sochy) a Charles Morice (podstavec). Odhalení pomníku proběhlo na dvakrát. Poprvé 14. července 1880, kdy byl představen sádrový model a podruhé 14. července 1883 konečná verze v bronzu. Památník se skládá z kolosální bronzové sochy Marianny vysoké 9,50 m stojící na kamenném sloupu o výšce 15 m. Na něm jsou umístěny alegorie Svobody, Rovnosti a Bratrství.  Soutěže v roce 1879 se také zúčastnil sochař Jules Dalou (1838-1902), jehož návrh "Triomphe de la République" sice nezvítězil, ale nakonec byl realizován na náměstí Place de la Nation. Marianne stojí na sloupu. Má frygickou čapku a rostlinnou korunu. V pravé ruce drží olivovou ratolest, symbol míru. V levé ruce drží desky s nápisem „Lidská práva“. Přes rameno má přehozený meč.  Sedí po levici Marianne. Na rozdíl od Socha Svobody, která drží pochodeň v pravé ruce a pošlapává přetržený řetěz u nohou, tato nese pochodeň v levé ruce, zatímco pravá ruka spočívá na kolenu a drží přetržený řetěz. V pozadí je dub vytesaný v reliéfu ve sloupu.  Drží v pravé ruce státní vlajku, na které je v pravém poli zkratka „RF“ a v levém tesařská krokvice, symbol rovnosti.  Jedná se o skupinu, kterou tvoří žena hledící na dvě děti (putti), které čtou knihu. Doprovází je snop pšenice a kytice symbolizující hojnost.  Sloup tvoří piedestal Marianny a okolo něj jsou umístěny sochy Svobody, Rovnosti a Bratrství. U nohou Marianny je ozdobný bronzový věnec, ve kterém je znak města Paříže a nápis „À LA GLOIRE DE LA RÉPUBLIQUE FRANÇAISE - LA VILLE DE PARIS - 1883“. (Pro slávu Francouzské republiky - město Paříž - 1883.) Mezi Svobodou a Bratrstvím a mezi Bratrstvím a Rovností jsou umístěny medailony představující Práci a Mír.  U nohou Marianny leží bronzový lev, který chrání všeobecné volební právo, které představují bronzové urny.

Ulice vedoucí k náměstí.

Ve směru hodinových ručiček:

Place de la République (česky "náměstí Republiky") je náměstí v Paříži na hranicích 3., 10. a 11. obvodu. Pod náměstím se nachází jedna z nejrozsáhlejších stanic zdejšího metra - République. Uprostřed náměstí se nachází pomník Republiky (Monument à la République). Náměstí Republiky je z důvodu svého názvu a symboliky s ním související jedním z obvyklých míst demonstrací v Paříži, nejčastěji z podnětu levicových stran nebo odborů. Náměstí je osvětleno bohatě zdobenými pouličními lampami se symboly Francouzské republiky.

The Place de la République (formerly known as the Place du Château d'Eau) is a square in Paris, located on the border between the 3rd, 10th and 11th arrondissements. The square has an area of . It is named after the French Republic, was called the Place du Château-d'Eau until 1879, and contains a monument which includes a statue of the personification of France, Marianne.  The Métro station of République lies beneath the square, served by Line 3, Line 5, Line 8, Line 9 and Line 11.


Život.

Je jediným synem Felikasase Paksase a jeho ženy Eleny Paksienė. Střední školu Žemaitė v Telšiajích ukončil v roce 1974. V roce 1979 dokončil svá studia na Vilniuském inženýrském institutu stavebnictví (VISI), kde získal diplom inženýra-stavaře. V letech 1979–1985 působil jako instruktor pilotů, později se stal ředitelem Klubu amatérského létání Dariuse a Girėna. Tuto pozici zastával do roku 1992. V roce 1984 zakončil svá studia na Petrohradské Akademii civilního letectví. Účastnil se soutěží v letecké akrobacii, několikrát se umístil na prvním místě Mistrovství Litvy v letecké akrobacii a dvakrát vyhrál i mistrovství SSSR. V letech 1992–1997 byl prezidentem stavební firmy „Restako“.  Rolandas Paksas je lídrem Vilniuské letecké akrobacie, člen Federace Litevské letecké akrobacie. Ve svém volném čase se také věnuje tenisu a cyklistice. Rolandas Paksas je prvním Litevcem a zatím jediným prezidentem, který jednomotorovým letadlem (SM-2000 „Phoenix“) obletěl zeměkouli. 10. června 2006 s kolegou V. Makagonovem odstartoval z letiště Kyviškiai. Let trval 47 dní. Byl to 123. registrovaný let kolem světa.

Politická kariéra.

V roce 1997 byl zvolen členem Vilniuské městské rady a téhož roku se také stal primátorem Vilniusu. V roce 1999 se poprvé stal premiérem. Téhož roku odstoupil s veřejným prohlášením, že tím protestuje proti prodeji Mažeikiajské ropné rafinérie ("Mažeikių nafta") americké firmě "Williams International". V roce 2000 byl opětovně zvolen primátorem Vilniusu a na podzim téhož roku do litevského sejmu.  V roce 2002 založil Liberálně-demokratickou stranu "(: Liberalų Demokratų Partija)". 5. ledna 2003 byl zvolen prezidentem Litvy a 6. dubna 2004 po impeachmentu, který byl iniciován sejmem, byl za nedodržování ústavy a porušení prezidentské přísahy zbaven funkce prezidenta republiky. Podle konečného a nezvratného rozhodnutí Ústavního soudu Litevské republiky Rolandas Paksas již do konce života nebude moci vykonávat žádný státní úřad, ve kterém je třeba složit přísahu.  13. prosince 2005 Nejvyšší soud Litevské republiky vyhověl Paksasově protestu a zrušil rozsudek Apelačního soudu Litevské republiky, kterým byl R. Paksas uznán vinným za vyzrazení státního tajemství občanu Ruska Jurijovi Borisovovi. Rozšířená kolegie sedmi soudců Nejvyššího soudu rozhodla, že důkazy o vině exprezidenta z vyzrazení státního tajemství nejsou dostatečné k tomu, aby mohly být považovány za absolutně nezvratné. (Ruský občan Jurij Borisov byl hlavním sponzorem kampaně prezidentských voleb, jeho vklad převyšoval vklady sponzorů protikandidátů, měl závažné politicko-ekonomické i vojenské zájmy na Litvě a na jeho nátlak mu R. Paksas „za odměnu“ udělil násobné občanství Litevské republiky. Až z rozhodnutí soudu byl Borisov litevského občanství opět zbaven.)

Rolandas Paksas (* 10. června 1956 v Telšiajích) je litevský politik, který byl v roce 1999 a opětovně v letech 2000–2001 litevským předsedou vlády. Od 5. ledna 2003 do 6. dubna 2004 zastával funkci prezidenta Litevské republiky. V dubnu 2004 však došlo k impeachmentu a této funkce byl zbaven.

Rolandas Paksas (; born 10 June 1956) is a Lithuanian politician who was President of Lithuania from 2003 to 2004. He was previously Prime Minister of Lithuania in 1999 and again from 2000 to 2001, and he also served as Mayor of Vilnius from 1997 to 1999 and again from 2000 to 2001. He has led Order and Justice from 2004 to 2016 and has been a Member of the European Parliament from 2009 to 2019.  A national aerobatics champion in the 1980s, after the collapse of the Soviet Union, Paksas founded a construction company, Restako. In 1997, he was elected to Vilnius City Council for the centre-right Homeland Union and became mayor. In May 1999, Paksas was appointed Prime Minister, but resigned five months later after a disagreement over privatisation. Paksas joined the Liberal Union of Lithuania (LLS) in 2000. The LLS won the 2000 election, and Paksas became PM again, but he left within seven months after another dispute over economic reforms.  In 2002, Paksas founded the Liberal Democratic Party, and ran for the presidency, winning the run-off against incumbent Valdas Adamkus in January 2003. It emerged that he had granted citizenship to a major campaign donor, leading to his impeachment and removal from office in April 2004. He was the first European head of state to have been impeached. Barred from the Seimas, Paksas was elected to the European Parliament in 2009, while leading his party, now called Order and Justice (TT). His lifetime ban from the parliament was ruled to be disproportionate measure by the European Court of Human Rights in 2011. In 2018 the amendment which would allow for Paksas to run for parliamentary seat is to be submitted. But he will not be allowed to run for president or become the speaker of the Parliament.


Osobní život.

Narodil se a vyrostl v Chicagu. Žil se sestrou Judy a matkou Jean, otec opustil rodinu v jeho dětství. Díky své výšce hrál basketbal ve školních týmech na střední škole i na vysoké škole Alcorn State University v Mississippi, kde studoval komunikaci. Studia však nedokončil, vrátil se do Chicaga za nemocnou matkou a pracoval ve dne jako dělník, po večerech jako vyhazovač, k čemuž byl se svou výšku 196 cm a váhou 142 kg předurčen.  Toužil však po kariéře herce, proto se začátkem 90. let 20. století přestěhoval do Los Angeles, kde se začal účastnit konkurzů na role ve filmech, seriálech i reklamách. Zpočátku však příliš úspěšný nebyl, pracoval proto často jako osobní strážce, mj. pro různé celebrity, ke kterým patřili Will Smith, Martin Lawrence, Jamie Foxx, LL Cool J nebo The Notorious B.I.G.. Od doby, co byl posledně jmenovaný rapper v roce 1997 zabit, už bodyguarda nikdy nedělal.  Zemřel 3. září 2012 na následky infarktu myokardu, který utrpěl v červenci téhož roku.

Herecká kariéra.

Od roku 1995 hrál malé role ve filmech a seriálech. Od roku 1998 začal hrát i vedlejší role, mj. ve filmu "Armageddon", kde se seznámil s Brucem Willisem a stali se přáteli. Právě Bruce Willis mu pomohl k tomu, aby dostal roli ve filmu "Zelená míle", kde ztvárnil roli Johna Coffeyho. Tato role mu přinesla nominaci na Oscara a Zlatý glóbus.  Od té doby se s nabídkami na filmové role rozrthl pytel. Objevil se v několika českým divákům známých filmech, ke kterým patří "Noc v Roxbury", "Můj soused zabiják", "Král Škorpion", "Daredevil" nebo "Sin City - město hříchu", namlouval také role v animovaných filmech (např. "Medvědí bratři" nebo "Kung Fu Panda"). Hrál také v několika dílech sitcomu "Dva a půl chlapa" , kde ztvárnil roli Charlieho nového souseda, bývalého fotbalisty Jeroma.

Michael Clarke Duncan (10. prosince 1957 Chicago, USA – 3. září 2012 Los Angeles, Kalifornie, USA) byl americký herec, známý především rolí Johna Coffeyho ve vězeňském dramatu "Zelená míle", za kterou získal několik ocenění a také byl nominován na Oscara za nejlepší mužský herecký výkon ve vedlejší roli. Před začátkem herecké kariéry pracoval jako dělník, vyhazovač a bodyguard.

Michael Clarke Duncan (December 10, 1957September 3, 2012) was an American actor best known for his breakout role as John Coffey in "The Green Mile" (1999), for which he was nominated for the Academy Award for Best Supporting Actor and various similar honors. He also appeared in motion pictures such as "Armageddon" (1998), "The Whole Nine Yards" (2000), "The Scorpion King" (2002), "Daredevil" (2003), and "" (2006), and had voice roles in films such as "Brother Bear" (2003), "Kung Fu Panda" (2008) and "Green Lantern" (2011).


Popis a rozšíření.

Pěstuje se v zahradách. Ve volné přírodě se vyskytuje jako planý. Sbírá se v červnu nať na počátku květu rostliny a květ.

Využití.

Léčivé působení.

Jedná se především o prostředek k posílení a ošetření nervového systému. Užívá se proto při neurastenii. Vnitřně v nálevu působí jako diuretikum, diaforetikum, kardiotonikum, ""pročišťuje krev"" a snižuje dráždivost. Zevně jako emoliens a antiflogistikum. Je proto vhodným prostředkem při srdečních chorobách, ""návalech horka"", "horečnatých stavech", "revmatických bolestech", ženských "nervových potížích" a při "zánětu ledvin". Jako léčivka působí protizánětlivě při příznacích revmatismu a při nemocech z nachlazení. Olej z brutnaku je perfekntnim zdrojem omega 3,6

Gastronomie.

Brutnák je známý od středověku jako kuchyňská zelenina do zeleninových salátů. Lze jej podávat dušený na másle, přidává se do nakládaných okurek a zeleniny, majonézy, studených omáček. Jeho využití v kuchyni je rozmanité.

Příprava čaje.

"Čaj" - "nálev": Přelijte 2 - 3 g sušeného květu nebo 10 g sušeného listu 1 sklenicí vroucí vody a nechte v uzavřené nádobě vyloužit. Během dne vypijte 1 sklenici cukrem oslazeného čaje. Léčbu provádějte 3 - 4 týdny. Prodává se též jako rostlinný extrakt.

Včelařství.

Brutnák lékařský je vynikající nektarodárnou i pylodárnou bylinou. Jeho výhodou je dlouhá doba kvetení. Nektar je tvořený především sacharózou a vrchol jeho sběru včelami je kolem 13. hodiny. Nektarium květu brutnáku vyprodukuje za 24 hodin 2,6 mg nektar s cukernatostí 53 %. Cukerná hodnota, tedy množství cukru vyprodukovaného v květu za 24 hodin, je 1,4 mg. Druhové medy brutnáku jsou velmi vzácné a v Česku se nevyskytují.  Pyl brutnáku je velmi výživný a včely jej rouskují ve středně velkých, bílých až krémových rouskách.

Odkazy.

Externí odkazy.

Brutnák lékařský ("Borago officinalis") je jednoletá bylina z čeledi brutnákovitých ("Boraginaceae"). Pochází z oblasti Středozemí, v České republice se pěstuje jako léčivka a salátová zelenina.

Borage (; Borago officinalis), also known as a starflower, is an annual herb in the flowering plant family Boraginaceae. It is native to the Mediterranean region and has naturalized in many other locales. It grows satisfactorily in gardens in most of Europe such as Denmark, France, Germany, the UK climate, remaining in the garden from year to year by self-seeding. The leaves are edible and the plant is grown in gardens for that purpose in some parts of Europe. The plant is also commercially cultivated for borage seed oil extracted from its seeds. The plant contains pyrrolizidine alkaloids, some of which are hepatotoxic, mutagenic and carcinogenic (see below under Phytochemistry).


Historie.

Výstavní pavilony s názvem "Galerie des machines" se objevily i na pařížských světových výstavách v letech 1867 a 1878. Hala sloužila pro demonstraci strojních zařízení. Uvnitř byl instalován kolejový most, který vozil návštěvníky z jednoho konce na druhý a umožňoval získat ucelený přehled o všech strojích, z nichž většina byla v provozu. V některých dnech most přepravil až 100.000 návštěvníků. Po skončení výstavy zůstal pavilon stát. Od roku 1902 začal sloužit jako Zimní velodrom. V roce 1909 rozhodlo město Paříž o jeho odstranění kvůli rozšíření Champ-de-Mars a o rok později byl zbořen.

Architektura.

Hala z roku 1889 byla společným projektem architektů Charlese Louise Ferdinanda Duterta (1845–1906) a inženýra Victora Contamina (1840–1893). Pozemek na stavbu se nacházel u École militaire v jižní části Champ-de-Mars, který sloužil jako výstavní plocha. Stavba měla obdélníkový půdorys 422,49 m × 114,38 m a byla 40 sloupy rozdělena na širokou hlavní loď a dvě menší boční lodě. Příčné oblouky bez mezipodpěr se zvedaly do výšky 46,67 m. Výstavní plocha činila 47 324,9 m.  Na rozdíl od např. Bibliothèque Sainte-Geneviève (1843) či pařížského Východního nádraží (1849), jejichž prosklené železné konstrukce stály na klasických zděných stěnách, měla hala nosníky i na bocích, takže i fasáda byla prosklená. Vzhledem k tomu, že pavilony světové výstavy bylo nutno rychle a snadno smontovat a demontovat, byly všechny komponenty zcela prefabrikované. Výroba ocelových vazníků a dalších stavebních dílů byla provedena u "Compagnie de Fives" v Lille a u "Société des anciens Établissements Cail" nedaleko Paříže.

Galerie des machines (česky "Hala strojů") byl výstavní pavilon ze železa a skla, který byl postaven v Paříži pro světovou výstavu 1889. V roce 1910 byl demontován.

The Galerie des machines (officially Palais des machines) was a pavilion built for the Exposition Universelle (1889) in Paris. Located in the Grenelle district, the huge pavilion was made of iron, steel and glass.  A similarly-named structure was erected for the 1878 exposition, but the 1889 version was by far the largest vaulted building to have yet been built. It was reused for the 1900 exposition, and later used as a velodrome, agricultural exhibition hall and for other purposes and was demolished in 1910 to open up the view along the Champ de Mars.


Biografie.

Narodil se v Přerově v německé rodině, jeho otec však brzy zemřel a matka se poté provdala za gymnaziálního profesora Józefa Tojnara, působícího v haličském Jasłu a později ve Stryji, jenž Rudolfa vychoval v polské kultuře. Po gymnaziálních studiích nastoupil Rudolf Weigl na lvovskou univerzitu ke studiu přírodních věd. Promoval v roce 1907 a v roce 1913 se habilitoval v oboru zoologie, srovnávací anatomie a histologie. Jako soukromý docent se věnoval zkoumání buněčné stavby a otázkám transplantací.  Za první světové války byl povolán do sanitní služby rakousko-uherské armády a začal se věnovat výzkumu epidemických nemocí. Byl průkopníkem v laboratorním chovu vší, jež jsou přenašečem tyfu, a vyvinul postup získávání jejich protilátek. V této práci pokračoval i po skončení války ve vojenské laboratoři v Przemyślu, roku 1920 se pak vrátil na lvovskou univerzitu. V meziválečném období vybudoval při lvovské univerzitě výzkumné pracoviště a získal si mezinárodní věhlas. Za aplikaci jeho vakcín v belgických katolických misiích v Číně získal papežský řád sv. Řehoře.  V září 1939, při vypuknutí druhé světové války se nacházel na studijní cestě v Habeši, rozhodl se pro návrat do Sověty obsazeného Lvova, kde rozšířil produkci očkovacích látek. Po německém obsazení Lvova 30. června 1941 bylo 25 profesorů zdejší univerzity zastřeleno, mezi nimi i její rektor, matematik Kazimierz Bartel. Weigl navzdory ohrožení života ohlásil ochotu pokračovat ve své práci, při tom však odmítl podepsat Volkslistu. Pro svůj ústav, který byl považován za válečně důležitý, si vymohl pravomoc samostatného výběru pracovníků, jež mohl ochránit před transportem do Říše. V ústavu byli najati mnozí polští univerzitní profesoři, jako Stefan Banach, Bronisław Knaster a Władysław Orlicz, kteří byli chránění před represí, díky vydaným průkazům totožnosti. Tak zachránil mnoho životů, mezi nimi i Židů. Zaměstnanci ústavu dávali vlastní krev ke krmení vší, z nichž se získávaly protilátky.  Po válce pokračoval ve výzkumu v Krakově a v Poznani, komunistickým režimem byl obviňován z kolaborace. Ve třicátých letech a opět v roce 1948 byl navrhován na ocenění Nobelovou cenou, kterou však nezískal. V roce 1951 byl penzionován, zemřel o šest let později. Jeho význam byl oceněn teprve po roce 1989, v roce 2003 získal in memoriam ocenění jeruzalémského památníku Jad Vašem Spravedlivý mezi národy.

Rudolf Stefan Jan Weigl (2. září 1883, Přerov – 11. srpna 1957, Zakopane, Polsko) byl biolog, jenž vyvinul očkovací látku proti skvrnitému tyfu.

Rudolf Stefan Jan Weigl (2 September 1883 – 11 August 1957) was a Polish biologist and inventor of the first effective vaccine against epidemic typhus. He founded the Weigl Institute in Lwów (now Lviv), where he conducted vaccine research.  There, during the Holocaust, he harboured Jews, thereby risking execution by the Germans. His vaccines were also smuggled into the Lwów Ghetto and the Warsaw Ghetto, saving countless additional Jewish lives.


Vznik.

Hlavními motivy pro nahrazení Zlaté ligy bylo rozšířit soutěž mimo Evropu, pokrýt všechny atletické disciplíny, vytvořit sérii motivující k útokům na osobní a světové rekordy, podpořit ekonomickou a organizační úroveň světové atletiky.  Značná pozornost byla věnována marketingu Diamantové ligy, jehož součástí bylo i jmenování čtrnácti ambasadorů soutěže z řad mistrů světa včetně Asafy Powella, Allyson Felixové, Usaina Bolta nebo Barbory Špotákové.

Pravidla.

Na rozdíl od Zlaté ligy, kde byl na programu vždy jen určitý, každý rok se měnící výběr disciplín, je Diamantová liga každoročně vypisována ve všech atletických disciplínách s výjimkou hodu kladivem, chodeckých disciplín, vícebojů a maratonu. Současně byl zrušen tzv. "jackpot," o který se po skončení někdejší Zlaté ligy dělili nejúspěšnější atleti příslušného ročníku ligy, bez ohledu na svou disciplínu.  Soutěží se v 32 disciplínách, na celkem 14 mítincích. Každá disciplína je vypisována vždy na polovině z nich, atlet má tedy možnost v rámci své disciplíny startovat celkem sedmkrát.  Celkovým vítězem disciplíny v Diamantové lize se stává ten atlet, který v průběhu seriálu získá nejvíce bodů za jednotlivá umístění. Původně se bodovala bodovala první tři místa (1. místo – 4 body, 2.místo – 2 body, 3. místo – 1 bod), finále seriálu se bodovalo dvojnásobně. Od roku 2016 je zaveden nový bodovací systém, při kterém jsou bodována umístění až do šestého místa včetně. Dvojnásobný počet bodů za finálový závod zůstal zachován. Při rovnosti bodů rozhoduje počet získaných prvních míst, a pokud je i tento stejný, je dalším rozhodovacím kritériem pro konečné pořadí umístění na finálovém mítinku Diamantové ligy.  Podmínkou pro celkové vítězství v Diamantové lize je účast ve finále.  Odměnou za vítězství v seriálu měl být čtyřkarátový diamant, v každém mítinku bylo rozděleno v roce 2010 na finančních odměnách 416 tisíc dolarů. Krátce před skončením prvního ročníku seriálu ale pořadatelé oznámili, že místo diamantů získá každý vítěz 40 tisíc dolarů. Věcnou součástí odměny se nakonec stala 4,9 kilogramu vážící Diamantová cena (Diamond Trophy), kterou vytvořil švýcarský klenotník Carlo Mutschler.  Vítěz každé disciplíny navíc získává i tzv. divokou kartu, která mu automaticky umožňuje start na nejbližším mistrovství světa. Jeho zemi tak na světovém šampionátu mohou ve vítězné disciplíně reprezentovat až čtyři atleti: kromě jeho samotného i další tři atleti, kteří už ovšem musejí splnit příslušné limity IAAF. Například vítězství Jakuba Vadlejcha v ročníku 2016 otevřelo cestu pro účast čtyř českých oštěpařů na mistrovství světa v Londýně v roce 2017.  V současné době má každá disciplína v rámci jednoho mítinku přidělenou dotaci 30 tisíc dolarů, což při 16 disciplínách každého jednotlivého mítinku představuje úhrnnou sumu 480 tisic dolarů na každý díl Diamantové ligy. O tyto prize money se v rámci každé jednotlivé disciplíny a každého jednotlivého mítinku dělí vždy osm atletů. Prémii 40 000 dolarů získává navíc i nadále celkový vítěz každé disciplíny. Teoreticky si tedy každý účastník Diamantové ligy může po skončení ročníku odnést z jedné disciplíny až 110 000 dolarů (7 x 10 000 dolarů za jednotlivá vítězství + 40 000 dolarů za celkové vítězství v disciplíně).

Seznam mítinků.

Seriál tvoří celkem 14 mítinků v Asii, Evropě a Americe. V roce 2016 se mítink Diamanové ligy konal poprvé i na africkém kontinentu – newyorský mítink byl nahrazem marockým Rabatem.  První mítink se obvykle koná začátkem května, poslední začátkem září.

Diamantová liga IAAF () je atletický seriál, který od roku 2010 nahradil předcházející Zlatou ligu. Pořádá ho mezinárodní atletická federace IAAF.

The Diamond League is an annual series of elite track and field athletic competitions comprising 15 of the best invitational athletics meetings. The series sits in the top tier of the World Athletics (formerly known as the IAAF) one-day meeting competitions.  The inaugural season was in 2010. It was designed to replace the IAAF Golden League, which had been held annually since 1998. The full sponsorship name is the Wanda Diamond League, the result of an agreement with Wanda Group that was announced in December 2019.  While the Golden League was formed to increase the profile of the leading European athletics competitions, the Diamond League's aim is to "enhance the worldwide appeal of athletics by going outside Europe for the first time." In addition to the original Golden League members (except Berlin) and other traditional European competitions, the series now includes events in China, Qatar, Morocco, and the United States.


Vývoj.

Se zavedením konvenčního tolaru roku 1754, byl florin definován jako půl konvenčního tolaru a tudíž ekvivalent 1/20 stříbrné kolínské marky, tzn. ~11,69 g ryzosti 10/12 t.j. 0.833, a dělil se na 60 krejcarů (na poměr upomíná text lidové písně "Já do lesa nepojedu" – „sekera je za dva zlatý a topůrko za tolar“). Florin se stal standardní měnovou jednotkou rakouského císařství a v oběhu byl až do roku 1892.  Při přepočtu na ceny stříbra v roce 2017 by hodnota florinu (jedné zlatky) byla cca 150 Kč.  Pro představu okolo roku 1850 byl roční plat vyššího úředníka 500–700 zlatých, učitele 130 a roční mzda dělníka 100–200 zlatých.  Roku 1857 byl mezi Německem a Rakousko-Uherskem vytvořen celní spolek a váhovým etalonem pro mincovní řád byla namísto kolínské marky stanovena celní libra odpovídající 500 gramům. Byl definován tzv. spolkový tolar ("Vereinsthaler") ryzosti 900/1000 s obsahem 16⅔ gramu čistého stříbra odpovídající ražbě 30 tolarů z jedné libry stříbra. Tato hmotnost představovala o něco méně, než 1,5násobek obsahu stříbra v původním florinu. Poté Rakousko-Uhersko přijalo nový standard a florin obsahoval přesně 2/3 množství stříbra ve spolkovém tolaru tedy ražbě 45 florinům z jedné libry stříbra. To vyvolalo devalvaci mince o 4,97 %. Hmotnost byla 12,345 g o ryzosti 900/1000, tedy 11,11 g stříbra. Průměr byl 29 mm.  Rakousko-Uhersko ve stejné době přistoupilo k decimalizaci své měny a vytvořilo nový systém o 100 krejcarech = 1 florin a 1½ florinu = 1 spolkový tolar.  Když Rakousko roku 1866 obsadilo Prusko, to vystoupilo z Německé celní unie a roku 1867 se přidružilo k Latinské měnové unii. Z toho důvodu byly emitovány zlaté mince s hodnotou 8 a 4 floriny, jež odpovídaly mincím 20 a 10 lir/franků.  Rakousko ale nezavršilo vstup do Unie, plánovaný na rok 1870.  Rakousko-uherský florin byl roku 1892 nahrazen korunou v poměru 1 florin = 2 koruny.  V Království lombardsko-benátském byly floriny raženy v Miláně v letech 1858 až 1859 císařem Františkem Josefem I. V Benátkách byly raženy floriny Františkem I. v letech 1822 až 1827, a císařem Františkem Josefem I. od roku 1857 do 1865.

Rakouský zlatý, od roku 1867 rakousko-uherský zlatý nebo též zlatka, florin či gulden byla měna používaná v letech 1754 až 1892 na území habsburské monarchie včetně českých zemí a později rakouského císařství a Rakousko-Uherska. Německý název Gulden se používal na rakouských bankovkách, a na mincích byl vyražen nápis Florin. Maďarský název forint se používal jak na mincích, tak na bankovkách.

The Gulden or forint (, , , ) was the currency of the lands of the House of Habsburg between 1754 and 1892 (known as the Austrian Empire from 1804 to 1867 and the Austro-Hungarian Monarchy after 1867), when it was replaced by the krone/korona as part of the introduction of the gold standard. In Austria, the Gulden was initially divided into 60 Kreuzer (), and in Hungary, the forint was divided into 60 krajczár (). The currency was decimalized in 1857, using the same names for the unit and subunit.


Historie.

Bastila (neboli bašta) byla pevnost vybudovaná v letech 1370-1383 za vlády Karla V., která byla součástí pařížských hradeb. Za kardinála Richelieu byla přeměněna na vězení. Útok na Bastilu a její dobytí dne 14. července 1789 je považováno za symbolický začátek Francouzské revoluce. Dne 14. července 1790 byl na rozvalinách vybudován stan s nápisem „Ici on danse“ (Zde se tančí) a uspořádán ples. Jednalo se o první oslavu revoluce. 16. června 1792 bylo rozhodnuto vybudovat na místě pevnosti náměstí pojmenované "Place de la Liberté" (náměstí Svobody). V roce 1793 byla na náměstí umístěna fontána. Od 9. do 14. června 1794 byla na náměstí instalována gilotina, pod kterou bylo popraveno 75 osob. Občané si však vymohli, že gilotina byla přesunuta na okraj města na "Place du Trône-Renversé" (dnešní Place de la Nation).  Napoleon Bonaparte ve svých plánech na přestavbu Paříže naplánoval v roce 1808 zřídit na náměstí pomník ve tvaru slona jako protiváhu Vítězného oblouku postaveného na západě města. Tento "Éléphant de la Bastille" (Slon z Bastilly) měl být vysoký 24 m a měl být odlit z děl ukořistěných Španělům. Na vrchol slona se mělo vystoupat schodištěm umístěným v jedné jeho tlapě. Architekt Jean-Antoine Alavoine zahájil práce na pomníku v roce 1833, ale podařilo se vybudovat pouze sádrový model podle návrhu sochaře Pierra Charlese Bridana. Pomník byl odstraněn v roce 1846 a zůstala z něj pouze kruhová základna fontány.

Náměstí dnes.

Náměstí Bastilly je častým místem různých jarmarků, koncertů a trhů. Je velmi populární v pátek a sobotu večer, neboť se zde nachází mnoho kaváren, restaurací, kin a nočních klubů. Náměstí je rovněž výchozím bodem, tranzitem nebo cílem mnoha manifestací a demonstrací politických stran či odborových organizací. Od roku 1998 každou neděli odpoledne ve 14:30 za pěkného počasí zde začíná veřejný běh na kolečkových a inline bruslích, který pokračuje ulicemi Paříže a měří asi 20 km.

Ulice vedoucí na náměstí.

Ve směru hodinových ručiček z pohledu anděla na Červencovém sloupu:

Place de la Bastille ("Náměstí Bastilly") je významné náměstí v Paříži, symbolické místo Francouzské revoluce, kde stála pevnost Bastila zničená v letech 1789-1790. Její půdorys je na náměstí vyznačen řadou dlaždic. Uprostřed náměstí stojí Červencový sloup.

The Place de la Bastille is a square in Paris where the Bastille prison stood until the storming of the Bastille and its subsequent physical destruction between 14 July 1789 and 14 July 1790 during the French Revolution. No vestige of the prison remains.  The square straddles 3 "arrondissements" of Paris, namely the 4th, 11th and 12th. The square and its surrounding areas are normally called simply "Bastille".  The July Column ("Colonne de Juillet") which commemorates the events of the July Revolution (1830) stands at the center of the square. Other notable features include the Bastille Opera, the Bastille subway station and a section of the Canal Saint Martin. Prior to 1984, the former Bastille railway station stood where the opera house now stands.  The square is home to concerts and similar events. The north-eastern area of Bastille is busy at night with its many cafés, bars, night clubs, and concert halls.  As a consequence of its historical significance, the square is often the site or point of departure of political demonstrations, including the massive anti-CPE demonstration of 28 March 2006.


Děj.

Snídaně.

Muž vstoupí do místnosti, usedne ke stolu a smete na podlahu zbytky jídla po předchozím strávníkovi. Naproti nehybně sedí jiný muž, jenž má na krku zavěšenou tabulku s návodem. Strávník si čte návod a řádek po řádku provádí pokyny. Položí odpočítané mince muži na jazyk a vrazí mu prst do oka. Košile se rozepne, v hrudi se otevřou dvířka a odhalí jídelní výtah. Strávník vezme jídlo (pivo a klobásu s chlebem a hořčicí) a udeří muže do brady, aby dostal plastovou vidličku a nůž. Když dojí, kopne muže do holeně a dostane ubrousek. Otře si ústa a znehybní. Druhý muž nyní přichází k životu a umístí cedulku na krk muži, jenž se právě najedl. Vstane a přidá další čárku k dlouhé řadě na zdi. Vstoupí další host a scénář se analogicky opakuje. Na chodbě je vidět dlouhou frontu čekajících lidí.

Oběd.

Dva hosté, muž středního věku v obleku a mladík poněkud zanedbaného zevnějšku, se marně snaží upoutat pozornost číšníka. Po nějaké době začnou jíst vše, co mají v dosahu: květiny z vázy (a vázu), svoje boty a oblečení, talíře, ubrusy a nábytek. Mladík sleduje muže a napodobuje jeho chování. Když je již skoro všechno v místnosti snězeno, muž sní i svůj příbor. Mladík udělá totéž. Muž se usměje, vytáhne příbor schovaný v ústech a vrhne se na svého spolustolovníka.

Večeře.

Kamera zabírá interiér luxusní restaurace. Dobře oblečený gurmán dochucuje své jídlo různými omáčkami, kořením a přílohami. Zatím není zřejmé, co vlastně na talíři má, neboť je to zakryto množstvím kořenek a nádob. Dochucování trvá velmi dlouhou dobu, a pak je vidět, jak si host přibíjí kladivem a hřebíky vidličku k dřevěné protéze ruky. Pak začne krájet svou vlastní ruku. V sérii krátkých scén pak vidíme sportovce, který jí svou nohu, ženu, jak se chystá povečeřet vlastní ňadra a jedlíka, který má na talíři své pohlavní orgány. Ten, jako by si uvědomil přítomnost kamery, zakryje talíř a odhání diváka rukou.

Jídlo je krátký animovaný film surrealistického tvůrce Jana Švankmajera natočený roku 1992 (scénář byl napsán již v sedmdesátých letech). Film kombinuje stop motion animaci, pixilaci herců a živou hereckou akci. Film je rozdělen na tři kapitoly. Podle svého tvůrce odráží „protest proti hladu na jedné straně a nesmyslnému plýtvání na straně druhé“, ale i autorovu zcela osobní „dětskou averzi k jídlu“.

Food () is a 1992 Czech animated short film directed by Jan Švankmajer that uses claymation and pixilation. It examines the human relationship with food by showing breakfast, lunch, and dinner.


Životopis.

Původ, dětství a mládí.

Princezna Irena se narodila jako třetí ze sedmi dětí předposledního hesenského velkovévody Ludvíka IV. a jeho manželky Alice Sasko Koburské, původem britské princezny. Jejími prarodiči ze strany matky byli britská královna Viktorie a její manžel, princ Albert, prarodiči ze strany otce pak hesenský vévoda "Karel" a princezna "Alžběta Pruská". Dostala jméno "Irena" (řecky "mír"), neboť se narodila na konci prusko-rakouské války. Alice ji považovala za velmi nevzhledné dítě a napsala své sestře Viktorii, že Irena není pěkná.  Vévodkyně Alice vychovávala své děti velmi prostě. Děti měly anglické chůvy, jedly a oblékaly se velmi jednoduše, učily se např. péci a vařit, stlaly si lůžka, uklízely. Matka učila děti vnímat utrpení a bídu ostatních, často s nimi navštěvovala špitály a charitativní zařízení.  První tragédie zasáhla rodinu v roce 1873, když mladší bratr Ireny, hemofilik Fridrich vypadl z otevřeného okna, uhodil se hlavou o žebřík a o hodinu později zemřel na krvácení do mozku. Alice často brala ostatní děti na hrob syna, aby se tam modlily a v melancholii na něj vzpomínaly.  Další neštěstí přišlo na podzim roku 1878, kdy celá rodina, vyjma matky a Ireniny starší sestry Alžběty onemocněla záškrtem. Nemoci podlehla nejdříve (16. listopadu) nejmladší sestřička, čtyřletá Marie, po čtyřech týdnech (14. prosince) pak i matka Alice, vyčerpaná péčí o nemocné a oslabená žalem ze ztráty dcerky.  Po smrti Alice převzala péči o děti královna Viktorie; strávily rok v Anglii.

Manželství a potomci.

24. května roku 1888 roku se Irena provdala za prince "Alberta Viléma Jindřicha Hohenzollerna", svého bratrance (matky Ireny a Jindřicha byly sestry), třetí dítě a druhého syna německého císaře Fridricha III. Pruského a Viktorie Sasko-Koburské. Manželství denervovalo královnu Viktorii, neboť s ní nebylo zkonzultováno. Bylo však šťastné a pár byl označován jako "velmi sympatický". Z manželství vzešli tři synové: Irena, vychovaná ve viktoriánské morálce, byla zasažená některými událostmi. Těžce nesla konverzi svých dvou sester, Alžběty a Alix na pravoslaví. Kromě toho v roce 1907 pomohla k uzavření sňatku velkokněžny Marie Pavlovny s princem Vilémem Švédským, svazek se ukázal jako katastrofální. V roce 1912 naopak byla zdrojem velké podpory pro svou sestru Alix, když její syn cesarevič Alexej málem zemřel na následky banálního zranění, komplikovaného ovšem hemofilií, které utrpěl na lovu v Polsku.  V době první světové války byly vztahy Ireny se sestrami podvázány, neboť se nacházely na opačných stranách konfliktu. Nakonec byly dvě z nich, Alžběta a Alix (spolu s celou Alixinou rodinou) zavražděny bolševiky.  Po abdikaci německého císaře přestala být země pod vládou Hohenzollernů, Irena s manželem však zachovali svoje majetky v severním Německu.  Irenin manžel, princ Jindřich, zemřel v roce 1929. Irena adoptovala dceru svého syna Zikmunda Barbaru (1920), když její otec opustil Německo. V roce 1945 ji velmi zasáhla smrt jejího nejstaršího syna Valdemara. Ona sama zemřela v roce 1953, zanechavši svůj majetek vnučce. Byla nejdéle žijícím potomkem Ludvíka IV. a velkovévodkyně Alice.

Dědičná zátěž.

Irena byla nositelkou dědičné nemoci – hemofilie. Nemoc předala dvěma ze svých synů – nejstaršímu a nejmladšímu. Zdraví Valdemara ji trápilo od jeho nejútlejšího věku, později, v roce 1904 byla zasažena smrtí čtyřletého Jindřicha, který upadl a zranil se na hlavě. Několik měsíců po jeho smrti porodila Irenina sestra Alix, ruská carevna Alexandra Fjodorovna syna Alexeje, u něhož se hemofilie rovněž záhy objevila. I jejich sestřenice, španělská královna Viktorie Evženie Battenberg, porodila dva syny nemocné hemofilií.

Irena Hesensko-Darmstadtská (německy "Irene Luise Maria Anna Prinzessin von Hessen und bei Rhein") (11. června 1866, Darmstadt – 11. listopadu 1953) byla rodem hesenská a sňatkem pruská princezna.

Princess Irene of Hesse and by Rhine ("Irene Luise Marie Anne, Princess of Hesse and by Rhine", 11 July 1866 – 11 November 1953) was the third child and third daughter of Princess Alice of the United Kingdom and Louis IV, Grand Duke of Hesse and by Rhine. Her maternal grandparents were Queen Victoria and Prince Albert of Saxe-Coburg and Gotha. Her paternal grandparents were Prince Charles of Hesse and by Rhine and Princess Elizabeth of Prussia. She was the wife of Prince Henry of Prussia, a younger brother of Wilhelm II, German Emperor and her first cousin. The SS "Prinzessin Irene", a liner of the North German Lloyd was named after her.  Her siblings included Princess Victoria of Hesse and by Rhine, wife of Prince Louis of Battenberg, Grand Duchess Elizabeth Feodorovna of Russia, wife of Grand Duke Sergei Alexandrovich of Russia, Ernest Louis, Grand Duke of Hesse and by Rhine, and Empress Alexandra Feodorovna of Russia, wife of Tsar Nicholas II of Russia. Like her younger sister, the empress, Irene was a carrier of the hemophilia gene, and Irene would lose her sisters Alix and Elisabeth in Russia to the Bolsheviks.