Vývoj a popis.

V roce 1936 francouzské ministerstvo letectví vypsalo požadavek na univerzální letoun, který by mohl sloužit jako průzkumný, značkovací a lehký bombardovací letoun. Konstrukční kancelář společnosti Bloch navrhla celokovový dvoumotorový vícemístný dolnoplošník MB.170, který byl postupně modifikován až k sériovým verzím. První prototyp MB.170-01 poprvé vzlétl v únoru 1938.  Letouny měly dvojité svislé ocasní plochy, které stejně jako křídlo měly poměrně velké pozitivní vzepětí. Letoun byl poháněn dvojicí čtrnáctiválcových hvězdicových motorů Gnome-Rhône 14N-06/07. První prototyp však posléze havaroval a tak byl ke zkouškám použit druhý prototyp MB.170-02, který však byl koncipován jako bombardér. Konstruktéři, nyní již ve znárodněném podniku SNCASO, postupně pracovali na verzích MB.171, 172, 173 a 174. Poslední z uvedených verzí si nakonec francouzské ministerstvo letectví objednalo. Prototyp MB.174-01 se od původního MB.170 lišil dozadu posunutou kabinou, prosklenou přední částí trupu a motory Gnome-Rhône 14N-20/21 o výkonu 754 kW. Tento prototyp poprvé vzlétl 5. ledna 1939. Výsledky zkoušek byly povzbudivé, a tak byla zahájena výroba padesáti sériových průzkumných strojů MB.174-A3, které byly na rozdíl od prototypu vybaveny motory Gnome-Rhône 14N-48/49 o výkonu 849 kW. V září 1939 byl také dodán první letoun MB.176 vybavený americkými motory Pratt & Whitney R-1830 Twin Wasp.  Letoun byl vybaven pevnou dvojicí kulometů ráže 7,5 mm v křídlech letounu, dále dvojitým kulometem stejné ráže vzadu v kabině střílející dozadu nahoru a trojicí kulometů střílejících dozadu dolů.  Souběžně s typem MB.174 byl vyvíjen i bombardovací MB.175. Tato verze měla prodloužený a rozšířený trup, aby mohl pojmout větší náklad bomb. Letoun mohl nést až 600 kg bomb v pumovnici a na vnějších závěsech. První letoun vzlétl 3. prosince 1939 a první sériový MB.175-B3 byl francouzskému letectvu dodán v dubnu 1940. Tyto letouny sloužily u průzkumných jednotek jako běžné letouny MB.174.  Konečnou verzí byl torpédový bombardér MB.175T, který byl objednán v roce 1945 a vyráběn až do roku 1950 pro francouzské námořní letectvo. Poslední MB.175 byl od školních jednotek vyřazen v roce 1960.

Operační historie.

Bloch MB.174 vstoupil do aktivní služby v březnu 1940. Letouny byly přiděleny k jednotkám strategického průzkumu (GR II/33), kde nahradily letouny Potez 637, které se ukázaly během „podivné války“ příliš zranitelné. Na jeho první operační úkol s ním vzlétnul 29. března 1940 známý pilot a spisovatel kapitán Antoine de Saint-Exupéry. Bloch MB.174 se projevil jako výjimečně efektivní letoun. Kvůli své rychlosti a obratnosti i ve velkých výškách dokázal uniknout většině moderních stíhaček "Luftwaffe". Francouzské letectvo je používalo téměř výhradně k průzkumu. Během bitvy o Francii bylo zničeno 24 strojů, ale z toho jen 4 v důsledku bojových akcí. Zbylé byly zničeny záměrně při ústupu nebo havarovaly. Avšak, tak jako v případě většiny dalších moderních letadel ve výzbroji francouzského letectva, letoun přišel do výzbroje pozdě a v zanedbatelných počtech. V době uzavření příměří byla většina letounů MB.174 a MB.175 evakuována do severní Afriky. Několik jich získali Němci a byly používány pro výcvik pilotů. Během služby u letectva Vichistické Francie byly letouny MB.174 často používány k letům nad Gibraltarem, kde sledovaly britskou flotu.  V březnu 1941 němečtí inženýři odebrali z některých letounů MB.175 motory (a také z jiných francouzských letadel), které použili pro pohon obřích nákladních letounů Messerschmitt Me 323.  Po operaci Torch působilo několik letounů na straně Spojenců. Zbývající exempláře se na straně Spojenců zúčastnily akcí během bitvy o Tunisko. Poté byly nahrazeny průzkumnými variantami letounů P-38 Lightning. Zbylé letouny byly používány k dopravním účelům a k vlekání cvičných cílů.

Varianty.

MB.170-01 MB.170-02 MB.174-01 MB.174-A3  MB.175-01 MB.175-B3 MB.175T MB.176-01 MB.176-B3 MB.177 MB.178

Specifikace (MB.174-A3).

"Technické údaje pocházejí z publikace „Letadla 1939–45: Stíhací a bombardovací letadla Francie a Polska“".  Třetí říše

Bloch MB.170 a letouny od tohoto stroje odvozené (nejvýznamnější byly verze MB.174 a MB.175) tvoří rodinu francouzských průzkumných bombardérů navržených a stavěných krátce před 2. světovou válkou. Byly to zdaleka nejlepší soudobé stroje svého typu, které měla ve výzbroji "Armée de l'Air" při vypuknutí 2. světové války. Díky jejich rychlosti a ovladatelnosti, mohly letouny uniknout tehdejším německým stíhačům. Vzhledem k jejich malým počtům byl jejich vliv na průběh bitvy o Francii zanedbatelný. Letouny dále zůstaly ve službě i v letectvu Vichistické Francie po podepsání příměří. Letoun MB.174 je také zmiňován v souvislosti se spisovatelem Antoine de Saint-Exupéry autorem "Malého prince", který na tomto typu létal u průzkumné jednotky GR.II/33. Jeho práce "Pilote de Guerre" ("Válečný pilot") vydaná v roce 1942 je založená na průzkumné misi provedené v roce 1940 na tomto typu letounu.

The Bloch MB.170 and its derivatives were French reconnaissance bombers designed and built shortly before the Second World War. They were the best aircraft of this type available to the at the outbreak of the war, with speed, altitude and manoeuvrability that allowed them to evade interception by the German fighters. Although the aircraft could have been in service by 1937, debate over what role to give the aircraft delayed deliveries until 1940.  Too few in number to affect the Battle of France, they continued in service with the Vichy forces after the armistice. The MB.174 is notable as the aircraft flown by Antoine de Saint-Exupéry, author of "The Little Prince" during the campaign. His work ("Flight to Arras"), published in 1942, is based on a 1940 reconnaissance mission in this type of aircraft.


Historie.

Firmě Wenger předcházelo založení firmy Paul Boechat & Cie v roce 1893, tato firma vznikla díky poptávce Švýcarské armády po multifunkčním nástroji, který by sloužil jejím vojákům. Ti totiž k sestavení tehdy nově představené pušky postřebovali šroubovák. Po pěti letech činnosti byl na pozici ředitele přijat Theodor Wenger, kněz, který se krátce předtím vrátil se svou manželkou z USA a obchodu se naučil u svého tchána, obchodníka s tkaninami. Theodor Wenger rozšířil výrobu a firma nově začala, kromě nožů, vyrábět i vidličky a lžíce. V roce 1900 Wenger otevřel novou továrnu o rozloze 1 700 čtverečních metrů. Ačkoliv firma Wenger dodávala nože pro účely Švýcarské Armády již od roku 1893, oficiálním dodavatelem Švýcarské Armády se stala až v roce 1908, kdy se armáda rozhodla přidělit přesně polovinu celé zakázky na zavírací nože každé firmě, jak Wengeru, tak Victorinoxu. Wenger firmu později převzal, a přejmenoval ji na Wenger & Cie.  V roce 1988 se firma rozhodla vstoupit i na trh s další typicky švýcarskou komoditou, hodinkami.  V roce 2005 odkoupila firmu Wenger firma Victorinox.  V roce 2013 přišly obě společnosti s oficiálním prohlášením o spojení výroby v oblasti nožů a od roku 2014 již budou nože Wenger vyráběny pouze pod značkou Victorinox.

Produkty.

Nože.

Nože firmy Wenger jsou označovány jako "Opravdový Švýcarský Armádní nůž" (Genuine Swiss Army knife). Liší se tak od nožů firmy Victorinox (Original Swiss Army Knife). Wenger má několik řad svých nožů, které se liší svou výbavou, či různými úpravami např. Classic, Ranger, Evolution, Swissarmy, či EvoGrip.

Hodinky.

Hodinky firmy Wenger se na trhu uchytily, o tom svědčí již to, že se prodávají více než 20 let. Hodinky mají ochrannou známku Swiss Made.

Ostatní.

Wenger začal vyrábět také vybavení pro outdoorové aktivity, např. stany, spací pytle, outdoorovou obuv, batohy, či turistické lahve.

Wenger je švýcarská společnost vyrábějící hodinky a cestovní vybavení se sídlem v Delémontu. Do roku 2005 byla jedna ze dvou společností vyrábějících tzv. „švýcarské nože“, pak byla koupena konkurenční společností Victorinox, která v roce 2013 převedla výrobu nožů Wenger pod značku Victorinox.

Wenger is one of two companies that have manufactured Swiss Army knives. Based in Delémont, Wenger was acquired by rival Victorinox in 2005. Since 2013, Wenger Swiss Army knives are integrated in the Victorinox collection (as the "Delémont collection"); the brand Wenger remains for watches and licensed products.


Počátky kariéry.

Kněžské svěcení přijal 3. července 1970. V roce 1979 se začal připravovat na diplomatickou službu v Papežské diplomatické akademii. Jako nuncius působil mezi lety 1992 a 2001 v mnoha zemích, včetně Srí Lanky, Íránu, Brazílie a Filipín. Ačkoliv byl tehdy formálně přiřazen do filipínské Manily, významně se podílel na tzv. takzvané Studijní misi do Číny, kdy se urovnávaly vztahy s čínskou katolickou církví jak s oficiální, tak s podzemní. Dne 17. ledna 2001 byl jmenován apoštolským nunciem v Iráku a Jordánsku a zároveň osobním arcibiskupem. Biskupské svěcení mu udělil papež Jan Pavel II. 19. března téhož roku.  Po vypuknutí války v Iráku odmítl opustit nunciaturu a zůstal v zemi po celou dobu konfliktu. V únoru 2005 byl jmenován nunciem na Filipínách. Dne 9. června 2007 se vrátil do Vatikánu, kde byl pověřen prací ve státním sekretariátu jako vedoucí sekce pro všeobecné záležitosti.

Prefekt Kongregace pro evangelizaci národů a kardinál.

Poté, co kardinál Ivan Dias dovršil v květnu 2011 kanonický věk a odešel na odpočinek, ho papež Benedikt XVI. jmenoval novým prefektem Kongregace pro evangelizaci národů. Dne 6. ledna 2012 bylo oznámena jeho kardinálská nominace, kardinálské insignie převzal na konzistoři 18. února 2012. Kromě mateřského jazyka hovoří francouzsky, španělsky, anglicky a portugalsky. Reskriptem z 26. června 2018 jej papež František jmenoval kardinálem-biskupem, přičemž mu zůstává titulární diakonie Nostra Signora di Coromoto in San Giovanni di Dio, ale ve všem je postaven na roveň ostatním kardinálům-biskupům, kteří mají svou titulární suburbikální diecézi.

Velmistr Řádu Božího hrobu.

Dne 8. prosince 2019 jej papež František jmenoval velmistrem Řádu Božího hrobu a zároveň jmenoval jeho nástupcem v úřadu prefekta kongregace pro evangelizaci národů kardinála Tagleho. Dne 16. ledna 2020 přijal od svého předchůdce kardinála O'Briena investituru za rytíře kolany Řádu Božího hrobu a ujal se své funkce velmistra.

Fernando kardinál Filoni (* 15. dubna 1946, Manduria) je italský římskokatolický biskup a kardinál, bývalý prefekt Kongregace pro evangelizaci národů, velmistr Řádu Božího hrobu.

Fernando Filoni (born 15 April 1946) is a Cardinal prelate of the Catholic Church who serves as Grand Master of the Equestrian Order of the Holy Sepulchre. He was Prefect of the Congregation for the Evangelization of Peoples from 2011 to 2019. He is an expert in Chinese affairs and on the Middle East.


Pozadí.

Spojené provincie nizozemské bojovaly v rámci nizozemské revoluce za samostatnost na Španělsku. Pro jejich ekonomiku bylo ovšem značnou komplikací, že španělské lodě operující z Pyrenejského poloostrova mohly snadno napadat lodě Nizozemské Východoindické společnosti. Nizozemci se rozhodli nebezpečí odstranit a sestavili flotilu s 26 válečnými loděmi. Velitelem se stal admirál Jacob van Heemskerk a zamířil s loděmi do španělských vod.  Dne 10. dubna 1607 zakotvila flotila u ústí řeky Tajo. Zde za pomoci špionů a od neutrálních obchodníků sbírali informace a dozvěděli se, že španělská flotila čeká v Gibraltarském průlivu, aby mohla zaútočit na nizozemské konvoje z Levanty, Středomoří i z jižního Atlantského oceánu. Heemskerk se rozhodl na Španěly zaútočit a vyplul ke Gibraltaru, kam dorazil 25. dubna.

Síly.

Nizozemská flotila měla 26 válečných lodí a velel jí Jacob van Heemskerk. Vlajkovou lodí byla "Aeolus", mezi další lodě patřily "De Tijger" (doslova "Tygr"), "De Zeehond" ("Tuleň"), "De Griffioen" ("Gryf"), "Roode Leeuw" ("Červený lev"), "De Gouden Leeuw" ("Zlatý lev"), "De Zwarte Beer" ("Černý medvěd"), "De Witte Beer" ("Bílý medvěd") a "De Morgenster" ("Jitřenka").  Španělska flotila měla 10 galeon, podle nizozemských zdrojů pak měla ještě dalších 11 karak a menších lodí, které ovšem španělské zdroje neuvádějí. Velel jí Don Juan Álvarez de Ávila, přičemž na vlajkové lodi "San Augustin" ("Svatý Augustin") velel jeho syn. Další lodě byli "Nuestra Señora de la Vega" ("Naše paní z Vegy") a "Madre de Dios" ("Matka Boží").  Na španělské straně mohla ještě bojovat děla pevnosti, ale nizozemské lodě se zřejmě pohybovaly mimo jejich dosah a tak děla do výsledku bitvy přímo nezasáhla.

Průběh bitvy.

Van Heemskerk ponechal některé ze svých lodí u kraje Gibraltarské zátoky, aby zabránily případnému útěku španělských lodí. Naprostá většina nizozemských lodí se zaměřila na největší španělské galeony, jen několik se jich věnovalo útoku na zbytek španělské flotily. Sám Van Heemskerk zahynul hned v úvodu bitvy, když mu dělová koule zasáhla nohu. Některé španělské galeony brzy chytly a jedna dokonce vybuchla, neboť dostala zásah do prachárny. Nizozemci také zajali španělskou vlajkovou loď, ale nechali ji plavat.  Po zničení lodí se Nizozemci vydali v člunech pobít plovoucí španělské vojáky. Bitva byla jasným vítězstvím Nizozemců, kteří neztratili žádnou loď a měli jen zhruba sto mrtvých a šedesát zraněných. Údaje o španělských ztrátách se výrazně liší. Nizozemské zdroje uvádějí zničení 7–10 galeon a celkem 4000 mrtvých Španělů, naopak španělské zdroje přiznávají pouhých 350 mrtvých a jen 5 zničených galeon.

Závěr.

Nizozemci se další den ještě neúspěšně pokusili zaútočit na pevnost a drancovali její předměstí, jehož obyvatelstvo již předtím uprchlo. Dvě lodě vezoucí mimo jiné tělo padlého admirála byly odeslány přímo zpět do Nizozemí, zbylá část nizozemské flotily se před návratem ještě vydala k Azorám a Kanárským ostrovům.

Bitva u Gibraltaru v roce 1607 byla jednodenní námořní bitva v rámci Osmdesátileté války mezi Nizozemím a Španělskem, ke které došlo když 25. dubna 1607 nizozemská flotila přepadla španělskou flotilu zakotvenou v Gibraltarské zátoce a během čtyř hodin ji z větší části zničila.

The naval battle of Gibraltar took place on 25 April 1607, during the Eighty Years' War, when a Dutch fleet surprised and engaged a Spanish fleet anchored at the Bay of Gibraltar. During the four hours' of action, most of the Spanish ships were destroyed.


Historie.

Kostel byl založen ve 13. století na západním okraji města mezi řekami Bièvre a Seina na pozemku nazývaném léno Chardonnet (fr. chardons = bodláčí), které původně patřilo klášteru Saint-Victor. Území bylo při stavbě městských hradeb za krále Filipa II. Augusta rozděleno, přičemž klášter zůstal vně hradeb a volné místo zůstalo uvnitř hradeb. Následně na něm byly postaveny Collège des Bernardins (1245) a Collège du Cardinal Lemoine (1303).  Kdy přesně byl vybudován kostel Saint-Nicolas-du-Chardonnet, není jisté, neboť prameny z období 1230-1246 umožňují rozdílný výklad, a není jisté, zdali hovoří o tomto kostelu nebo o jiné sousedící sakrální stavbě. Jisté je, že kostel svatého Mikuláše založený Robertem Pobožným na ostrově Cité byl zbořen roku 1242, aby na jeho místě byla postavena Sainte Chapelle. Vychází se proto z toho, že Saint-Nicolas-du-Chardonnet byla jeho náhrada (ale není jisté, zdali celá budova nebo jen přenesením patrocinia), neboť v Paříži byl svatý Mikuláš z Myry uctíván jako patron lodníků, obchodníků a studentů.  V roce 1625 byla nově postavena zvonice a mezi lety 1656 a 1763 byl celý kostel přestavěn do dnešní klasicistní podoby. Z důvodu velikosti pozemku byl nový kostel postaven v severo-jižním směru. Roku 1656 byl na hřbitově severně od starého kostela položen základní kámen. Loď byla dokončena v roce 1716, klenák v klenbě byl osazen roku 1763, hlavní oltář vysvětil 4. prosince 1768 pařížský arcibiskup Christophe de Beaumont. Dlouhou dobu výstavby zapříčinil nedostatek finančních prostředků, které byly získány i královskými loteriemi (1703 a 1763).  Varhany vyrobil v letech 1723-1725 Frauçois Thierry původně pro kostel Saints-Innocents, který byl roku 1787 uzavřen a nástroj byl během Velké francouzské revoluce přenesen do kostela Saint-Nicolas-du-Chardonnet. Ovšem v roce 1795 byly z kostela odvezeny umělecké předměty a roku 1796 byl kostel (jako poslední v Paříži) uzavřen. Dřevěné části byly prodány, kov roztaven a budova byla jako národní majetek pronajmuta. Kostel byl opět otevřen v roce 1802. Kvůli stavbě "Boulevardu Saint-Germain" v roce 1862 bylo nutno přestavět apsidu. Fasáda na ulici "Rue Saint-Victor" pochází z roku 1934.  Dne 27. února 1977 byl kostel obsazen věřícími Kněžského bratrstva svatého Pia X. Pařížské arcibiskupství se pokusilo o uzavření kostela, ale bez úspěchu. Dne 21. prosince 1978 explodovala v kostele nálož, která způsobila jen lehké škody. V roce 1996 se zde sloužila zádušní mše za válečného zločince Paula Touviera (1915-1996) a konají se zde smuteční obřady za významné představitele francouzské pravice jako byli François Duprat (1978), Jean-Pierre Stirbois (1988) Maurice Bardèche (1998), Marie-France Stirbois (2006) nebo Georges-Paul Wagner (2006). Marine Le Penová, předsedkyně Národní fronty zde nechala pokřtít své tři děti.

Kostel Saint-Nicolas-du-Chardonnet (doslovně "svatého Mikuláše z Bodláčí") je katolický farní kostel v 5. obvodu v Paříži na rohu ulic "Rue des Bernardins" a "Rue Saint-Victor". Od roku 1977 kostel využívá Kněžské bratrstvo svatého Pia X., které se hlásí ke katolickému tradicionalismu. Kostel je od roku 1887 chráněn jako historická památka.

Saint-Nicolas du Chardonnet () is a Roman Catholic church in the centre of Paris, France, located in the 5th arrondissement. Since 1977, after expelling the parish priest and his assistants, the church has been used by traditionalist Society of St. Pius X and remains in the Society's hands.


Pozadí.

Během Války o španělské dědictví dobylo Gibraltar společné loďstvo Británie a Spojených provincií nizozemských a když válka v roce 1714 skončila, nezbylo Španělsku než v rámci Utrechtského míru ztrátu Gibraltaru přijmout. Španělsko se ovšem nevzdalo myšlenky získat Gibraltar i Menorku od Britů zase zpět. Naopak Britové vnímali Španělsko jako dlouhodobého soupeře a hledali cesty, jak jej oslabit.

Obléhání Porta Bella.

Britové věděli, že klíčovou součástí soudobého španělského hospodářství jsou „Stříbrné flotily“ dopravující vzácné zboží ze španělských kolonií do Evropy. Protože se Británie obávala, že Španělsko spojené s Rakouskem se bude cítit dost silné, aby jí vyhlásilo válku, rozhodla se uškodit jeho hospodářství zablokováním Stříbrné flotily. Snaha o obléhání Portobela ovšem skončila neúspěšně, neboť mužstva na britských lodích kosila žlutá zimnice. Když byla britská flota úmrtími donucena vzdálit se na Jamajku k doplnění mužstva, proklouzl Antonio de Gaztañeta s nákladem v hodnotě 31 miliónů pesos. Britové se snažili v blokádě pokračovat, ale nemoc brala životy dalším námořníkům. Když v dubnu 1729 umíral už třetí velitel loďstva na stejnou nemoc, která decimovala i mužstvo, předpokládalo se již brzké ukončení války a flota zamířila domů. Britové ztratili celkem přes čtyři tisíce námořníků.

Obléhání Gibraltaru.

V Evropě se zatím pokusili Španělé dobýt Gibraltar – 11. února 1727 jej oblehlo 12 000 až 25 000 mužů. Britové zde měli na počátku 1500 obránců, ale později dopravila flota vedená Charlesem Wagerem posily, takže počet obránců stoupl na zhruba 5000. Obléhání trvalo čtyři měsíce, pak se Španělé stáhli. Při pokusech o dobytí ztratili 1400 mužů, na straně Británie bylo zhruba 300 padlých.

Anglo-španělská válka v letech 1727–1729 byla omezená válka mezi královstvím Velké Británie a Španělskem, která sestávala z neúspěšného britského pokusu o blokádu Portobela, španělského přístavu v Karibiku na Panamské šíji, a z neúspěšného španělského pokusu dobýt Gibraltar. Byla ukončena Sevillskou smlouvou v roce 1729, která potvrzovala zachování takového stavu, jaký byl před válkou.

The Anglo-Spanish War of 1727–1729 was a limited war that took place between Great Britain and Spain during the late 1720s, and consisted of a failed Spanish attempt to capture Gibraltar and a unsuccessful blockade of Porto Bello. It eventually ended with a return to the previous status quo ante bellum following the Treaty of Seville.


Chrám.

Luxorský chrám byl postaven z pískovce dováženého z oblasti Gebel el-Silsila, která se nachází v jihozápadní části dnešního Egypta. Tento pískovec je označován jako Núbijský pískovec. Byl využíván na stavbu monumentů v celém Horním Egyptě a v dnešní době je používán k restaurátorským pracím.  Chrám v Luxoru je zasvěcen thébské trojici bohů (Amonovi, Mut a Chonsovi). Komplex začal vznikat za vlády faraona 18. dynastie Amenhotepa III., který zde nechal vystavět svatyni s rozsáhlým sloupovým nádvořím. Tyto stavby však tvoří pouze zadní část současné podoby chrámového komplexu. Svůj současný vzhled získal chrám až o sto let později za vlády Ramesse II., který zde nechal postavit další sloupové nádvoří, mohutný pylon či obří obelisky.  Před vchodem do Luxorského chrámu se nachází pozůstatek aleje sfing, která sloužila jako tříkilometrová procesní cesta mezi Luxorským a Amonovým chrámem v Karnaku. Alej byla původně lemována stovkami sfing, různými rostlinami a stromy. V dobách Nové říše měly sfingy beraní hlavu, avšak za vlády panovníka 30. dynastie Nachtnebefa byly během restaurátorských prací nahrazeny klasickými druhy s královskými hlavami. Před samotným chrámem dříve stála zeď, kterou nechal postavit stejný panovník, avšak v dnešní době již není příliš patrná. Stejný osud měla i římská pevnost nacházející se na východní straně chrámu, ze které se dochovaly pouze malé části. Jednou z mála zachovalých římských památek je Hadriánova kaple, která se nachází před vstupem do samotného chrámu. Císař ji nechal v roce 126 našeho letopočtu zasvětit Sarápidovi. Dominantou samotného Luxorského chrámu je čtyřiadvacet metrů vysoký a pětašedesát metrů široký pylon Ramesse II. Hlavním motivem nápisů a obrazů na pylonu je bitva u Kadeše, kterou Ramesse Veliký ve svých stavbách často zobrazoval. Na pravé věži je zobrazen egyptský vojenský tábor a faraon v nadživotní velikosti, který se radí se svými generály. Na levé věži je Ramesse vyobrazen na svém válečném voze, jak je připraven vstoupit do bitvy. Zcela vlevo je pak znázorněna pevnost Kadeš, do níž se Chetité stáhli. Před levou částí pylonu se nachází dvacet pět metrů vysoký obelisk z růžové žuly. Dříve před vstupem do chrámu stávaly dva, avšak ze druhého obelisku, který věnoval Muhammad Alí Francii a nyní stojí na pařížském náměstí Place de la Concorde, zbyl pouze podstavec. Před pylonem se rovněž dříve nacházelo šest kolosů Ramesse II., ze kterých se do současnosti dochovaly pouze dvě 15,6 metrů vysoké sedící postavy ze šedé žuly a jedna stojící postava na pravé straně.  Za vysokými zdmi pylonu se nachází první sloupové nádvoří, které nechal zbudovat Ramesse II. Na jeho jižní stěně zobrazují reliéfy slavnosti u příležitosti zasvěcení. Zde je k vidění původní podoba pylonu. Slavnostní procesí v čele s jedenácti princi míří k pylonu se dvěma obelisky, šesti kolosy a čtyřmi stožáry s vlajkami. Sloupové nádvoří má rozlohu 50 x 57 metrů a je obklopeno dvojitou řadou sedmdesáti čtyř sloupů, jež jsou zakončeny hlavicemi v podobě uzavřeného papyrového stvolu. Na nádvoří je rovněž k nalezení žulová kaple královny Hatšepsut, před kterou jsou sloupy se stejným vzhledem, avšak mnohem detailněji zpracované. Nachází se zde i budova z mnohem pozdější doby. Jedná se o mešitu Abú al-Hadždžádže, která se nachází v severovýchodním rohu nádvoří. Zajímavá je především tím, v jaké výšce je vystavěná. Z toho je zřejmé, jak hluboko v písku byl dříve chrám zasypán. Na jižní straně se nachází dalších jedenáct obřích soch, které jsou většinou vytesané ze žuly. Všechny sochy nesou jméno Ramesse II., ačkoliv šest z nich bylo vytvořeno již za vlády Amenhotepa III. Faraon Ramesse II. si je pouze přivlastnil a změnil jméno jejich majitele. Za sloupovým nádvořím pokračuje chrám kolonádou, která měří padesát metrů a vede až ke druhému sloupovému nádvoří patřící Amenhotepovi III. Kolonáda je tvořena čtrnácti sloupy o výšce šestnácti metrů, které nají podobu papyru s otevřenou hlavicí. Na postranních zdech se nacházejí reliéfy z dob Tutanchamona a Haremheba, které zobrazují slavnosti Ipet.  Druhé sloupové nádvoří o rozměrech 52 x 46 metrů je obklopeno dvojitou řadou sloupů. Pod tímto nádvořím našli archeologové starobylé úložiště soch, které zobrazovaly podoby bohů a králů. První z nich pocházejí z období vlády Thutmose III. a v současné době jsou vystavené v Luxorském muzeu. Za nádvořím se nachází zastřešený chrám, na jehož začátku je menší hala s dvaatřiceti sloupy. Přilehlou místnost, která byla v minulosti rovněž sloupovým sálem, přestavěli Římané ve 3. století našeho letopočtu na kapli. Staroegyptské reliéfy byly překryty omítkou, která byla následně pomalována. Následuje sál čtyř sloupů, kde se dříve nacházel obětní stůl. Za touto místností se nachází svatostánek určený pro člun boha. Velká žulová schránka byla věnována chrámu Alexandrem Velikým. Před svatostánkem se po levé straně nacházejí dveře, které vedou do další chrámové místnosti, kde jsou k vidění reliéfy místa zrození. V důsledku vlády faraona Achnatona jsou však dosti poničené. Při ranním světle lze spatřit reliéfy zobrazující zrození krále Amenhotepa III. nebo boha Thovta s hlavou ibise, který jako posel Amon-Rea oznamuje královně-matce, že porodí božské dítě.

Luxorský chrám je rozsáhlý staroegyptský chrámový komplex ležící na východním břehu řeky Nil ve městě Luxor. Byl založen přibližně roku 1400 před naším letopočtem. V egyptštině je chrám známý pod názvem „ipet resyt“, což v překladu znamená „jižní svatyně“. Během římské nadvlády sloužil chrám jako legionářská pevnost a oblastní sídlo římské vlády. V Luxoru se nachází šest velkých chrámů; čtyři na západním břehu, kde se nachází chrám Sethiho I., Dér el-Bahrí, Ramesseum a chrám v Madinat Hábú. Zbylé dva chrámy, Karnacký a Luxorský, leží na východním břehu.

Luxor Temple (Arabic: معبد الاقصر) is a large Ancient Egyptian temple complex located on the east bank of the Nile River in the city today known as Luxor (ancient Thebes) and was constructed approximately 1400 BCE. In the Egyptian language it is known as "ipet resyt", "the southern sanctuary". In Luxor there are several great temples on the east and west banks. Four of the major mortuary temples visited by early travelers include the Temple of Seti I at Gurnah, the Temple of Hatshepsut at Deir el Bahri, the Temple of Ramesses II (a.k.a. Ramesseum), and the Temple of Ramesses III at Medinet Habu; the two primary cults' temples on the east bank are known as the Karnak and Luxor. Unlike the other temples in Thebes, Luxor temple is not dedicated to a cult god or a deified version of the pharaoh in death. Instead, Luxor temple is dedicated to the rejuvenation of kingship; it may have been where many of the pharaohs of Egypt were crowned in reality or conceptually (as in the case of Alexander the Great, who claimed he was crowned at Luxor but may never have traveled south of Memphis, near modern Cairo).  To the rear of the temple are chapels built by Amenhotep III of the 18th Dynasty, and Alexander. Other parts of the temple were built by Tutankhamun and Ramesses II. During the Roman era, the temple and its surroundings were a legionary fortress and the home of the Roman government in the area. During the Roman period a chapel inside the Luxor Temple originally dedicated to goddess Mut was transformed in to a Tetrarchy cult chapel and later into a church.


Příklad a rozbor.

Klasickým příkladem zákona klesajících výnosů je zemědělský podnik. Hlavní výrobní faktory jsou orná půda a práce lidí, kteří ji obdělávají. Kdyby ve výchozím stavu byl přidán další pracovník, zvýší se produkce obilí například o 100 tun ročně. Pokud se pak přidá druhý pracovník, zvýší se podle zákona klesajících výnosů produkce o méně, například o 80 tun. První přidaný pracovník totiž už vykonal ty činnosti, které k zvýšení výnosu přispěly nejvíce, a na druhého tak zbyly již jen činnosti méně produktivní. Třetí pracovník pak přinese méně než druhý a tak dál. Nakonec by se přidáváním pracovníků dospělo ke stavu, kdy půda bude v rámci dostupné technologie dokonale obdělána a další přidaní pracovníci již nenajdou produktivní činnost, které by se mohli věnovat.  Podobně kdyby se zvyšovala rozloha půdy při stálém počtu pracovníků, každý další hektar zvětšené rozlohy by byl méně produktivní, až nakonec zvětšování rozlohy polí by již nepřineslo žádný znatelný efekt, protože pracovníci by půdu nestačili obdělat. Totéž ovšem platí i pro jiné výrobní faktory, například množství hnojiva, které má zemědělec k dispozici.  Zákon klesajících výnosů nemusí být splněn zejména při nízké úrovni některého výrobního faktoru. Při jeho zvyšování pak může produkce růst po nějakou dobu proporcionálně nebo dokonce nadproporcionálně („zákon rostoucích mezních výnosů“). Například je-li půda zcela vyschlá, malé množství zálivky nemusí dostačovat k růstu plodiny a neurodí se nic. Pokud se pak intenzita zálivky ještě o trochu zvýší, rostlinám bude voda již stačit, úroda se dostaví a při každém zvýšení zálivky ještě podstatně naroste, mnohem víc, než kolik by bylo úměrné zvýšení objemu vody.  Celkový výnos může při vysokých úrovních výrobního faktoru dokonce začít klesat (a mezní výnos tedy být záporný). Například zvyšování objemu zálivky nad rozumnou úroveň způsobí uhnívání rostlin nebo dokonce jejich vyplavení. V extrémním případě tak může celková produkce klesnout až k nule.  Obecně musí u každého výrobního faktoru existovat úroveň, od níž zákon klesajících výnosů platí. Kdyby tomu tak nebylo, pak by například v zemědělství muselo být možné vypěstovat celou světovou úrodu pšenice na jednom políčku, pokud bychom jej dostatečně obdělávali.  Zákon klesajících výnosů spolehlivě platí pouze ceteris paribus, tedy pokud jsou všechny ostatní parametry výrobního procesu stejné. To bývá splněno zejména v krátké časové perspektivě, v níž tak zákon klesajících výnosů je důležitým limitujícím faktorem produkce. V dlouhodobé perspektivě může například technologické zlepšení způsobit takovou změnu produkční funkce, že zákon ztratí platnost pro srovnání stavu před a po technologické obměně. I v nové situaci bude ovšem existovat nějaká úroveň nové produkční funkce, od níž zákon klesajících výnosů nastoupí.

Historie.

Nemožnosti uživit neomezené množství jedinců na dané rozloze půdy si uvědomovali lidé již ve starověku. Anglický ekonom Alfred Marshall napsal, že „tendence ke snižování výnosu byla příčinou Abrahamova rozchodu s Lotem a většiny migrací, o nichž vypráví historie“. Tím narážel na příběh z biblické knihy Genesis, která příčinu rozchodu obou patriarchů vysvětluje slovy „země jim však nevynášela tolik, aby mohli sídlit pospolu, a jejich jmění bylo tak značné, že nemohli sídlit pohromadě.“  Obecněji popsal důsledky klesajících výnosů ve vztahu k zemědělské práci starořecký učenec a statkář Xenofón. V knize "O státních příjmech" ("Πόροι"), napsané kolem roku 355 př. n. l., porovnával hornické a zemědělské podniky a uvedl, že zatímco v dolech je dost práce pro všechny, na statcích není zvyšování počtu dělníků nad určitou mez užitečné. „Každý statkář může přesně říci, kolik pro jeho statek stačí volských jařem a kolik rukou. Vyslat na pole víc než nezbytný počet by považoval za úplnou ztrátu.“ Podobně později klasičtí ekonomové 18. a 19. století věřili, že výroba a hornictví poskytují prostor pro rostoucí výnosy na rozdíl od zemědělství, které je odsouzeno ke klesajícím výnosům.  Prvním novověkým autorem, který jasně formuloval zákon klesajících výnosů, a to již s náznakem současného marginalistického pojetí, byl francouzský ekonom Anne Robert Jacques Turgot. Jeho článek „Úvahy nad textem Saint-Péravyho“ z roku 1767 obsahuje tuto myšlenku o výrobních faktorech v zemědělství: s jejich navyšováním od jistého bodu „všechny další náklady budou bez užitku a navyšování se dokonce může stát škodlivým. V takovém případě se náklady budou zvyšovat bez nárůstu produkce. Proto existuje bod maximální produkce, přes který není možné se dostat; (…) jakmile se náklady dostanou nad tento bod a míří k bodu, kde již nepřinášejí nic, je víc než pravděpodobné, že každý přírůstek bude méně a méně produktivní.“  V Británii ve stejné době poznatek o klesajících výnosech v zemědělství uveřejnil James Steuart. Důsledky zde rozpracovali další ekonomové a zákon klesajících výnosů se v Británii stal důležitým argumentem veřejných diskusí v první polovině 19. století.  Thomas Malthus v "Eseji o principu populace" (1793, přepracované vydání 1803) spojil omezené výnosy v zemědělství s názorem, že lidská populace má následkem „sexuální vášně“ tendenci se množit geometrickou řadou, a dospěl k závěru, že lidstvo bude konfrontováno s nemožností získat dostatek potravy, což bude mít za následek hladomor a další katastrofy. Tyto předpovědi se nevyplnily v jeho vlasti ani v jiných rozvinutých zemích kvůli rychlému technologickému rozvoji, jenž přebil důsledky zákona klesajících výnosů, i kvůli daleko pomalejšímu populačnímu růstu, než Malthus ve své teorii předpokládal. Malthusiánské hladomory a války o zdroje jsou však realitou v některých chudých rozvojových zemích, kde Malthusovy závěry stále platí.  Edward West přispěl mimo jiné alternativní formulací zákona klesajících výnosů pomocí nákladů podnikatele: „V procesu zlepšování pěstování se navyšování hrubého produktu stává postupně stále nákladnějším.“ ("Esej o aplikaci kapitálu na zemědělskou půdu", 1815)  David Ricardo zasáhl do dobových diskusí o protekcionistických obilních zákonech argumentem, že nákladnost zemědělské výroby rostoucí v důsledku nutnosti obdělávat stále horší půdu (tedy klesající výnosy z půdy) bude stlačovat životní úroveň a výnosy v celé britské ekonomice, a proto by bylo výhodnější dovolit export obilí bez omezení ("Esej o vlivu nízkých cen obilí na výnosy akcií", 1815). Ricardova verze zákona klesajících výnosů je méně dokonalá než Turgotova, protože Ricardo pokles výnosu vysvětluje pouze horší kvalitou půdy, která musí být při větší poptávce obdělávána, a nebere v úvahu, že pokles by nastal, i kdyby všechna půda byla homogenní.  Zobecnění zákona klesajících ze zemědělství na další oblasti výroby za předpokladu neměnné technologie a vydatnosti přírodních zdrojů provedl roku 1863 irsko-australský učenec William Edward Hearn.  V Německu se otázkám produktivity v zemědělství věnoval Johann Heinrich von Thünen. Ten na svém statku v Meklenbursku kolem poloviny 19. století nasbíral také rozsáhlý statistický materiál. Na jeho základě teoretizoval o vlivu výrobních faktorů na zemědělskou produkci a empiricky potvrdil Turgotovy závěry: „Patří k povaze zemědělství – a to je velmi významná okolnost – že další produkce nestoupá přímo úměrně počtu navíc zaměstnaných dělníků, ale každý další zaměstnaný dělník poskytne menší produkt než ten předchozí.“  Současná marginalistická formulace ve smyslu snižování mezního produktu vznikla až počátkem 20. století, první ji pravděpodobně vyslovil Francis Ysidro Edgeworth roku 1911.

Kontext.

Zákon klesajících výnosů vznikal a používá se v kontextu dalších ekonomických teorií. K nim patří:

Zákon klesajících výnosů čili zákon snižujícího se mezního produktu je vlastnost výrobního procesu, u kterého mezní produkt každého výrobního faktoru klesá s přidáním každé další jednotky tohoto faktoru, pokud ostatní výrobní faktory zůstanou na stejné úrovni. Matematicky to znamená, že v oblasti platnosti zákona je druhá parciální derivace produkční funkce podle každého výrobního faktoru záporná (jinými slovy produkce je konkávní funkcí každého jednotlivého faktoru). Nejde o obecně platný zákon ve smyslu přírodních věd, přesto zákon klesajících výnosů v praxi platí velmi často, přinejmenším od jisté úrovně výrobního faktoru. Klesající výnosy byly objeveny nejprve v oblasti zemědělství a doklady pochopení jejich důsledků jsou již v antice, především u Xenofóna. Moderní formulaci zákona klesajících výnosů přinesl jako první Turgot roku 1767, dále teorii v tomto směru rozvinuli zejména britští ekonomové první poloviny 19. století. Ti klesající výnosy postulovali a zkoumali nejen na úrovni jednotlivé firmy či provozu, ale také na úrovni celých odvětví (David Ricardo) nebo i lidstva (Thomas Malthus).

In economics, diminishing returns is the decrease in the marginal (incremental) output of a production process as the amount of a single factor of production is incrementally increased, while the amounts of all other factors of production stay constant.  The law of diminishing returns states that in all productive processes, adding more of one factor of production, while holding all others constant (""ceteris paribus""), will at some point yield lower incremental per-unit returns. The law of diminishing returns does not imply that adding more of a factor will decrease the "total" production, a condition known as negative returns, though in fact this is common.  A common example is adding more people to a job, such as the assembly of a car on a factory floor. At some point, adding more workers causes problems such as workers getting in each other's way or frequently finding themselves waiting for access to a part. In all of these processes, producing one more unit of output per unit of time will eventually require increasingly more usage of the input, due to the input being used less effectively. Another well-studied example is throwing more headcount at software development, yielding Brooks's law.  The law of diminishing returns is a fundamental principle of economics. It plays a central role in production theory.


Klubová kariéra.

Real Madrid.

Javi García si odbyl svůj debut za Real Madrid již jako sedmnáctiletý, v zápase, ve kterém „Bílý balet“ porazil Levante 5:0. Bylo to 28. listopadu 2004. Za první tým odehrál ještě dva další zápasy, poté figuroval až do konce sezóny 2005/06 v rezervě. V létě 2006 vyhrál se španělskou reprezentací do 19 let Mistrovství Evropy ve fotbale hráčů do 19 let, do prvního týmu mu to však nepomohlo.

CA Osasuna.

V srpnu 2007 se klub rozhodl jej prodat a přes zájem Liverpoolu, či španělských týmů Atlética Madrid a Deportiva La Coruña nakonec skončil v týmu Osasuny, za přibližně 2,5 miliónu eur. V prvních šesti zápasech, ve kterých nastoupil dokázal vstřelit dvě branky, konkrétně při výhrách nad Levante 4:1 a nad Villarealem 3:2.

Real Madrid.

Jelikož měl García ve smlouvě dodatek o zpětném odkoupení ve výši 4 miliónů eur a Real se rozhodl tuto klauzuli aktivovat, stěhoval se García zpět na Estadio Santiago Bernabéu. V sezóně 2008/09 však za madridský tým nastoupil pouze v 15 utkáních.

Benfica Lisabon.

21. června 2009 podepsal Javi García pětiletý kontrakt s Benficou, která za něj zaplatila přibližně 7 miliónů eur. Ve své první sezóně v klubu nastoupil mnohokrát v základní sestavě a vstřelil také tři branky. Benfica také v sezóně 2009/10 vyhrála po pěti letech portugalskou Primeira Ligu.

Manchester City.

31. srpna 2012 přestoupil Javi García z Benficy do Manchesteru City za částku kolem 16 miliónů liber.

Zenit Petrohrad.

V srpnu 2014 přestoupil do ruského prvoligového klubu Zenit Petrohrad, kde podepsal pětiletou smlouvu.

Francisco Javier „Javi“ García Fernández (* 8. února 1987 Murcia) je španělský fotbalista, který v současné době hraje za ruský klub Zenit Petrohrad. Hraje na pozici defenzivního záložníka, může také nastupovat jako stoper.

Francisco Javier "Javi" García Fernández (; born 8 February 1987) is a Spanish professional footballer who plays for Real Betis. A defensive midfielder by nature, he can also appear as a central defender.  He started his career with Real Madrid, but represented mostly the reserve team, going on to have a three-year spell with Benfica in Portugal. In 2012 he signed with Manchester City, then spent a further three seasons in the Russian Premier League with Zenit where he appeared in 108 matches across all competitions.  García represented Spain at various youth levels, including the victorious under-19s at the 2006 European Championship, and made his senior international debut in 2012.


Historie firmy Sennheiser.

Firma Sennheiser vznikla roku 1945 jako Laboratorium Wennebostel (Labor W.). Zakladatelem se stal dr. Fritz Sennheiser, který měl zkušenosti z práce v Laboratořích pro Institut vysokých frekvencí a elektroakustiky technické univerzity v Hannoveru. Zaměřila se na elektronkové měřící přístroje a v brzké době rozšířila svou základní výrobu . Díky spokojenosti a úspěchu u odběratelů byl tým Sennheiseru požádán o výrobu kvalitního mikrofonu. Začal se vyrábět mikrofon DM 1. Další dva roky se inovoval a do oběhu se dostaly vylepšené mikrofony DM 2,3 a 4. Během dalších let se portfolio firmy velmi rozšířilo a snažila se zmenšovat své výrobky. Základní principy mikrofonů z padesátých let se využívají i v současnosti. Po zakladateli převzal vedení firmy jeho syn Jörg.

Sennheiser sluchátka a hlavové sety.

High end.

Dynamická stereo sluchátka s pokročilými technologiemi. Zajistí přirozený poslech – přesný a věrný zvuk.

Bezdrátová.

Pokročilá bezdrátová technologie zajišťuje skvělý kvalitní přenos. Během poslouchání hudby, nebo mluveného slova, se můžete volně pohybovat. Nemusíte zůstávat jenom ve stejné místnosti, máte umožněno odejít i několik desítek metrů od vysílače. Překážet nebudou zdi ani stropy.

Minisluchátka.

Zahrnují druhy pro běžné a profesionální používání. Pasivně tlumí vnější zvuky a při stereo zvuku klade důraz na basy. Získáte nezkreslený a věrný zvuk.

DJ & studio.

DJ a studiová sluchátka jsou určena pro komunikování a poslech ve velmi hlučném prostředí.

Sluchátka Girl & Lady.

Řada určená dívkám a ženám se dále dělí na sluchátka pro dívky, pro ženy, k mobilům, na sportování a k počítači. V této řadě je dbáno i na estetický dojem. Jedná se o různé barevné varianty. K výhodám patří vysoké pasivní tlumení okolního hluku.

Sennheiser Adidas.

Sluchátka vznikají ve spolupráci firmy Sennheiser a Adidas. Sluchátka jsou speciálně vyvinuta pro sportovní využití a větší zátěž během každého počasí. Obsahují jedinečný systém proti vlhkosti. Zvuk je tedy maximálně chráněn před deštěm, vodou a potem.

iPhone/iPod.

Sluchátka v zajímavých designech pro stereo poslouchání, vyráběná speciálně pro iPod, iPad a iPhone. Součástí jsou dálková ovládání a mikrofony.

Klasická.

Klasická kabelová hi-fi sluchátka s optimální až vysokou zvukovou kvalitou. Dostatečně tlumí okolní zvuky a používají se především na MP3, ale také pro domácí hi-fi systémy a při poslechu z počítače nebo notebooku.

Cestovní Noise Gard.

Zahrnuje bezdrátová sluchátka a headsety. Noise Gard je označením pro technologii, která se stará o snižování vnějšího hluku. Poslech tedy není ničím rušený.

Aviation – letecká sluchátka.

Sluchátka pro používání v letectví. Jednotlivé druhy mají výraznou kvalitu přenosu zvuku, aby byla zajištěna čistá komunikace. Nechybí Peak-Level Protection, zajišťující ochranu sluchu proti akustickým špičkám ani audio vstupy pro externí zařízení. Řada obsahuje i druhy pro piloty turbovrtulových a vrtulových letadel i helikoptér.

Sennheiser mikrofony.

Mikrofony od firmy Sennheiser se vyrábí v několika druzích. V současnosti se jedná o: , S firmou Sennheiser spolupracují mnohé celebrity – Djová legenda Bob Sinclar, Sugababes, The Living End, The Material, Nicole Atkins, HIM a mnozí jiní umělci.

Soukromá německá firma Sennheiser patří k významným producentům kvalitní audiotechniky. Byla založena v roce 1945 a specializuje se na sluchátka, mikrofony, bezdrátové systémy, konferenční a informační systémy a audiologické pomůcky.

Sennheiser electronic GmbH & Co. KG (, ) is a German privately held audio company specializing in the design and production of a wide range of high fidelity products, including microphones, headphones, telephone accessories and aviation headsets for personal, professional and business applications. The company's head office is located in Wedemark, near Hanover, and the company is represented in more than 50 countries worldwide.  The German company was founded in 1945 by Prof. Dr. Fritz Sennheiser and it still remains an independent family business. Since 2013, Daniel Sennheiser and Dr. Andreas Sennheiser have been Co-CEOs. They are the third generation of the Sennheiser family to lead the company. According to its own figures, the Sennheiser Group has around 2,734 employees worldwide. In 2018, the total turnover amounted to 710.7 million euros.


Vzhled.

Plši připomínají veverky, ale jsou menší. Jejich tělo měří 60–109 mm, ocas 40–165 mm. Srst mají jemnou. Ocas bývá obvykle kratší nebo stejně dlouhý jako tělo a je – kromě rodu "Myomimus" – ochlupený. Váží od 14 do 180 g. Nohy i jejich prsty jsou krátké, zahnuté drápky jsou přizpůsobeny k šplhání. Na předních nohách mají čtyři prsty a na zadních pět. Samice mají 6–12 bradavek.  Mají nápadné oči a kulaté uši. Celkem 20 zubů je uspořádáno podle zubního vzorce Zajímavostí je, že jim jako jediným hlodavcům chybí slepé střevo. Dokládá to, že se živí potravou s malým obsahem celulózy, často z větší části živočišnou.

Způsob života.

Žijí v zalesněných oblastech, zahradách (zde s oblibou v živých plotech) i ve skalách.  Jsou to převážně noční dobře šplhající zvířata. Hnízda si staví v dutinách stromů, ve skalních puklinách, v podkroví budov nebo v opuštěných norách jiných zvířat. Často si je vystýlají mechem nebo podobným rostlinným materiálem.  Konzumují ovoce, oříšky a ve větší míře i hmyz, vejce i malé obratlovce. Severněji žijící plši včetně těch z Česka ke konci léta a na podzim nabírají na váze a pak – obvykle od října do dubna – přezimují stočeni do klubíčka. Někteří z nich se čas od času vzbudí a konzumují nashromážděnou potravu.  Po březosti trvající 21–30 dnů rodí 2–10 mláďat. Za rok mívají obvykle jeden nebo dva vrhy.  Ve volné přírodě se mohou dožít až 5,5 roku.

Výskyt v Česku.

Na českém území se vyskytují čtyři druhy plchů:

Stupeň ohrožení.

Většina druhů této čeledi není celosvětově ohrožena a v červeném seznamu druhů jsou vyhodnoceny jako málo dotčený druh. V Česku jsou však chráněné všechny čtyři tam žijící druhy. Pouze tři druhy plchovitých hlodavců jsou zařazeny mezi ohrožené nebo téměř ohrožené druhy:  Téměř ohrožený druh: Zranitelné druhy:

Plchovití (Gliridae nebo Myoxidae) je čeleď drobných hlodavců z podřádu veverkočelistných. Obsahuje 28 druhů v 10 rodech. Prakticky všichni obývají Palearktickou oblast od Evropy po Japonsko; pouze jeden žije v Africe jižně od Sahary. V Česku se vyskytují čtyři druhy.  Jsou to malí dobře šplhající hlodavci, kteří jsou výborně přizpůsobeni k životu na stromech a keřích. Živí se převážně rostlinnou potravou (ovoce, oříšky a jiné plody), ale někteří loví ve větší míře i hmyz nebo drobné obratlovce. Jsou aktivní převážně v noci. Severněji žijící druhy – včetně těch z Česka – upadají do zimního spánku.

A dormouse is a rodent of the family Gliridae (this family is also variously called Myoxidae or Muscardinidae by different taxonomists). Dormice are nocturnal animals found in Africa, Asia, and Europe, and are particularly known for their long periods of hibernation.  As only one species of dormouse – the hazel dormouse – is native to the British Isles, in everyday English usage "dormouse" can refer either to that one species or to the family as a whole.  The English name of the species derived from the French "dormeuse", and the latter in turn possibly from the Languedocien "radourmeire".


Děj.

Hannon Fuller, vlastník bohaté společnosti zaměřené na vývoj softwaru pracuje se svým zástupcem Douglasem Hallem na precizní virtuální kopii města Los Angeles z roku 1937. Sám do umělé reality vstupuje a testuje ji. Zjistí něco velmi znepokojivého a zanechá o tom zprávu svému kolegovi Douglasovi v umělé realitě krátce předtím, než je zavražděn.  Případu se ujímá detektiv LAPD Larry McBain. Hlavním podezřelým je Douglas Hall, na nějž nedlouho před svou smrtí Fuller převedl firmu. Samotný Hall má pochybnosti, naráží na podivné stopy. Nemůže si navíc vybavit, co dělal v ten den, kdy byl Fuller zavražděn. Setká se s Jane Fullerovou, dcerou Hannona, o níž dosud neměl ponětí, přestože s Fullerem dlouho spolupracoval a byli blízkými přáteli. Douglas se s Jane sblíží, ta mu prozradí, že ji otec kontaktoval, aby přijela a pomohla mu zavřít firmu. Hall je překvapen, něco takového netušil.  Objeví se muž, jenž policii vypoví, že viděl Halla s Fullerem tu noc, kdy byl zavražděn. Douglas je zatčen a propuštěn poté, co mu poskytne alibi Jane. Je přesvědčen, že se ho Fuller snažil varovat a vydává se do umělé reality do roku 1937 pátrat po vzkazu. Objeví se zde v podobě úředníka Johna Fergusona. Dopis se vzkazem Fuller předal barmanovi noblesního podniku Jerry Ashtonovi. Ten si jej přečetl a zjistil tak šokující fakt, který si jel následně ověřit, totiž že jeho realita není skutečná. Postupoval podle pokynů v dopise. Zničený a frustrovaný Ashton napadne Halla a pokusí se jej zabít, Douglas vyvázne na poslední chvíli, podaří se mu z reality 1937 uniknout, resp. zachrání ho jeho přítel a spolupracovník Jason Whitney. Douglas se snaží nalézt Jane, po níž se slehla zem a objeví její dvojnici, Natashu Molinaro, která pracuje jako prodavačka. Natasha jej nepoznává, ale Douglas je jí povědomý. Určité souvislosti začínají docházet i detektivu McBainovi, jenž je Hallovi neustále v patách. Hall provede experiment, jenž popsal ve svém vzkazu Fuller – a rovněž zjistí deprimující věc: jeho Los Angeles roku 1990 je taktéž virtuální realita. Jane Fullerová vstupuje do roku 1990, aby hrála určenou roli, převzala kontrolu nad otcovou společností a uzavřela realitu 1937. Douglas Hall byl vymodelován podle jejího manžela Davida. Jane se do virtuálního Douglase Halla zamilovala, pozorovala ho již určitou dobu a všimla si jeho laskavosti a čestnosti. To neuniklo pozornosti Davida, jenž dokázal vstoupit do Hallovy fyzické podoby a spáchat vraždy.  Jason Whitney se vydá do roku 1937 v roli Jerryho Ashtona, jenž unesl v kufru automobilu Johna Fergusona. Při policejní silniční kontrole je nešťastnou náhodou zabit (vstoupí do vozovky před nákladní automobil) a Whitneyovo tělo v roce 1990 převezme vědomí Ashtona. Jerry Ashton se v přetechnizované době stěží orientuje. Setká se s Hallem a chce vidět stroj, počítač, který jej stvořil. Douglas Hall ho bere do třináctého patra, kde se nachází hardware. Do Hallova těla pronikne David a Jerryho Ashtona zastřelí. Pokusí se zabít i Jane, ale tomu předejde detektiv McBain. Policista pak požádá Jane, aby odešla, odkud pochází a nechala je svému osudu. Tím naznačil, že si je také vědom své „role“ a povahy prostředí roku 1990.  Davidova smrt v Hallově tělu v roce 1990 umožnila Hallovu vědomí převzít kontrolu nad Davidovým tělem v roce 2024. Tady Hall najde Jane a jejího otce ve futuristicky laděném Los Angeles. Film končí v momentě, kdy se závěrečná scénka s happy endem vypne jako televizní obrazovka.

Třinácté patro (anglicky The Thirteenth Floor) je německo-americký sci-fi thriller z roku 1999 režírovaný Josefem Rusnakem. Vychází z knižní předlohy "Simulacron-3", vědeckofantastického románu z roku 1964 amerického spisovatele Daniela F. Galouye o virtuálním městě.  Děj se odehrává v americkém městě Los Angeles, ve filmu se prolínají 3 časové roviny: roky 1937, 1990 a 2024.  V roce 2000 byl film nominován na cenu Saturn v kategorii "nejlepší science fiction film za rok 1999", tu nakonec získal film "Matrix".

The Thirteenth Floor is a 1999 neo-noir science fiction crime thriller film written and directed by Josef Rusnak, and produced by Roland Emmerich. It is loosely based upon "Simulacron-3" (1964), a novel by Daniel F. Galouye, and a remake of the German film "World on a Wire" (1973). The film stars Craig Bierko, Gretchen Mol, Armin Mueller-Stahl, Vincent D'Onofrio, and Dennis Haysbert. In 2000, "The Thirteenth Floor" was nominated for the Saturn Award for Best Science Fiction Film, but lost to "The Matrix."


Historie.

Mont Pèlerin 1947.

V průběhu hospodářské krize třicátých let byla vypracována v USA hospodářská politika zvaná "New Deal", koncipovaná částečně v souladu se sociálně orientovanou teorií anglického ekonoma Johna Maynarda Keynese. Po druhé světové válce se v kontinentální západní Evropě začal rozvíjet systém sociálního státu a hospodářství s vyššími daněmi, tržními regulacemi a sociálními programy. Na východ od hranic Západního Německa, tedy ve střední a východní Evropě vznikl v mocenské sféře Sovětského svazu diktátorský socialismus se zestátněným plánovaným hospodářstvím. Liberální ekonomové oba systémy považovali za problematické a ohrožující individuální svobodu a volný trh. Socialismus sovětského typu ovšem vnímali jako potenciálně mnohem větší nebezpečí, ale západní Evropa mu díky poválečnému rozložení sil ve světě nebyla bezprostředně vystavena.  Původem rakouský liberální ekonom Friedrich August von Hayek již v roce 1944 sepsal své myšlenky na podporu ekonomické a politické svobody v knize "Cesta do otroctví". O tři roky později sezval 39 ekonomů, historiků a filozofů do švýcarského letoviska Mont Pèlerin nedaleko Ženevského jezera na desetidenní jednání (ve dnech 1.–10. dubna 1947). Mezi zúčastněnými na této konferenci byli např. ekonomové Milton Friedman, Ludwig von Mises, Karl Popper, pozdější kancléř Spolkové republiky Německo a profesor ekonomie Ludwig Erhard a také Otto von Habsburg. Z tohoto setkání vzešla skupina, která si dala název "Montpelerinská společnost" a která se stala jednou z nejprestižnějších ekonomicko-liberálních společností západního světa.  Skupina sepsala prohlášení o svých cílech, v němž vyzdvihla význam víry v soukromé vlastnictví a volnou tržní soutěž. Nesnažila se deklarovat žádné konkrétní politické cíle, nechtěla se spojovat se žádnou politickou stranou, usilovat o propagandu nebo prosazovat ortodoxní postoje. Chtěla především poskytnout prostor k výměně názorů. Sám Hayek se zásadně snažil stát stranou politiky a nechtěl být součástí nějaké školy či hnutí. Byl přesvědčen, že nikoli politická praxe, nýbrž myšlenky z dlouhodobého pohledu formují společnost.

Další vývoj.

Montpelerinská společnost začala pořádat setkání jednou za rok či dva; od 70. let se frekvence ustálila na dvouleté periodě. Kromě valných shromáždění se od poloviny 60. let konají také nepravidelná regionální shromáždění a od konce 70. let i mimořádná setkání. Akce se konají v různých velkých městech Evropy a světa. Jedno z regionálních shromáždění proběhlo v roce 1991 v Praze, o deset let později v Bratislavě. V Praze se pak uskutečnilo dosud poslední valné shromáždění společnosti v září 2012.  Tomáš Lindner uvádí, že v 60. letech se společnost radikalizovala. Oproti německým liberálům (Ludwig Erhard, Alfred Müller-Armack), kteří hájili význam státu při prevenci monopolů a kartelů, získali na vlivu američtí ekonomové řídící se principem „čím slabší stát, tím lepší trh“.

Zlatá éra liberalismu.

Členové společnosti zakládali soukromé instituty propagující principy minimálního státu a nízkých daní. Ty publikovaly studie, analýzy a komentáře, pořádaly konference. Z menšinového myšlenkového proudu se v 80. letech stal proud většinový. Ve Velké Británii ovlivnili Margaret Thatcherovou, v USA Ronalda Reagana. Mezi lety 1982 a 1992 pět členů společnosti získalo Nobelovu cenu za ekonomii. Začátkem 90. let se těmito ideami inspirovali reformátoři východoevropských postkomunistických zemí, včetně tehdejšího federálního ministra financí ČSFR a později českého premiéra a prezidenta Václava Klause. Ten se stal členem společnosti v roce 1990.  Členská základna společnosti se rozrostla z necelých 50 na více než 500 osobností. Členství lze přitom získat jen na pozvání. Kromě již zmíněných spoluzakladatelů byli v této společnosti též Margaret Thatcherová, francouzský ministr financí Alain Madelin, belgický ministr hospodářství Jacques Van Offelen nebo hlavní poradci Borise Jelcina. Ivan Štampach zmiňuje i předpokládané členství ekonomických poradců Vladimira Putina. Společnost na svém webu uvádí držitele Nobelovy ceny za ekonomii z řad svých členů, kromě Hayeka a Miltona Friedmana to jsou: George Stigler, James M. Buchanan, Maurice Allais, Ronald H. Coase, Gary Becker a Vernon L. Smith. Zakladatel Hayek byl známý svým teoretickým sporem s Johnem Maynardem Keynesem, Buchanan je čelným představitelem školy veřejné volby.  Z českých členů je znám i bývalý děkan Národohospodářské fakulty VŠE a člen NERV Jiří Schwarz (členství od roku 1994, od roku 2010 je členem správní rady). Schwarz zároveň předsedal Liberálnímu institutu, českému think-tanku klasického liberalismu, který mimo jiné organizoval pražskou konferenci Montpelerinské společnosti v roce 2012.

Slábnoucí vliv společnosti.

Tomáš Lindner píše, že v souvislosti s častým označováním deregulace trhů za příčinu finanční krize v 21. století a s vlivem neoliberálních principů na rostoucí nerovnost společenských vrstev „je doba vrcholu Montpelerinské společnosti zřejmě pryč“. Dokládá to i tím, že člen společnosti dostal Nobelovu cenu naposledy v roce 2002 a ve vrcholné politice zůstává podle něj jen Václav Klaus. Nepřímo to potvrdil i sám Václav Klaus ve svém pražském projevu: „Nečekal jsem, že obrana myšlenek kapitalismu, volného trhu a minimálního státu bude tak slabá.“

Prezidenti.

Friedrich August von Hayek vedl společnost po dobu 14 let. Poté se jeho následovníci začali ve vedení střídat přibližně po dvou letech. Montpelerinská společnost uvádí na svých stránkách přehled dosavadních prezidentů správní rady:

Finanční podpora.

Činnost sdružení od počátku finančně podporuje kansaská nadace "William Volker Fund", která financovala již americkou účast na setkání v Mont Pèlerin. V té době byla nadace vedena Haroldem Luhnowem, zakladatelovým synovcem a pozdějším členem Montpelerinské společnosti. Nadace podporovala i volnotržní časopisy a knihy vydávané chicagskou školou a financovala vlivnou "Foundation for Economic Education" (FEE), která zaměstnávala Ludwiga von Mises.

Montpelerinská společnost (anglicky ', francouzsky ') je mezinárodní sdružení liberálních či ultraliberálních ekonomů založené v roce 1947 Fridrichem Augustem von Hayekem. Nese jméno po místě prvního setkání, švýcarském letovisku Mont Pèlerin.

The Mont Pelerin Society (MPS) is an international neoliberal organization composed of economists, philosophers, historians, intellectuals and business leaders. The members see the MPS as an effort to interpret in modern terms the fundamental principles of economic society as expressed by classical Western economists, political scientists and philosophers. Its founders included Friedrich Hayek, Frank Knight, Karl Popper, Ludwig von Mises, George Stigler and Milton Friedman. The society advocates freedom of expression, free market economic policies and the political values of an open society. Further, the society seeks to discover ways in which free enterprise can replace many functions currently provided by government entities.


Život.

Narodila se 5. ledna 1846 v I'billinu (Abellin), v Palestině na území tehdy ovládaném Osmanskými Turky. Byla v pořadí třinácté dítě svých rodičů, avšak všichni její předchozí sourozenci ještě v dětství zemřeli. Dva roky po jejím narození přišel na svět ještě bratr Bulos. Zůstal naživu jako její jediný bratr. Oba rodiče zakrátko po narození Bulose zemřeli. Malé Miriam se ujal strýc z otcovy strany. Adoptivní rodina ji věnovala velkou lásku a péči. Neposlali ji však do školy. V roce 1854 se rodina přestěhovala do Egypta do okolí Alexandrie. Když Miriam dovršila dvanáct let věku, podle tehdejších zvyklostí o ni jako o nevěstu projevil zájem bratr adoptivní matky. Miriam však nabídku ke sňatku rozhodně odmítla, čímž vyvolala v rodině velký hněv. Atmosféra lásky, ve které děvče dosud žilo, se změnila v prostředí nenávisti a pohrdání. Dívka poznala naprosté ponížení jako otrokyně a služka.

Nedokonané mučednictví.

Aby se dostala z těchto nesnází, rozhodla se spojit se svým jedenáctiletým bratrem, který zůstal v Palestině. Tajně nadiktovala dopis a navštívila rodinu jistého muslima, neboť se dověděla, že dotyčný hodlá cestovat do Nazareta. Byla vyslechnuta s velkým porozuměním a soucitem. Její trápení, se kterým se svěřila, vyvolalo u hostitelů nevoli vůči křesťanskému vyznání. Muž ji vyzval, aby konvertovala k islámu. Miriam, však rozhodně odmítla a vyznala svou víru v Krista. Uražený muslim ji rozhořčeně srazil k zemi a prořízl hrdlo. Domnělou mrtvou zabalil do přikrývky a pohodil v temných uličkách. Stalo se tak v noci ze 7. na 8. září 1858. Miriam přišla k sobě, jak sama vyprávěla, v nějaké jeskyni, kde se o ni starala tajemná žena v modrém, jakoby řeholním, oděvu. Nikdy před tím ani potom se s touto ženou nesetkala.

Cesta k řeholnímu životu.

Po uzdravení ji tajemná ošetřovatelka odvedla do františkánského kláštera v Alexandrii. S doporučením od řeholníků se dívka chopila práce služebné postupně v několika rodinách. Poslední z nich rodina jménem Nagiar měla příbuzné ve Francii a Miriamě umožnila cestu do francouzského Marseille. Stalo se tak roku 1863. Osmnáctiletá dívka se v novém prostředí rozhodla pro řeholní život. Nejprve vstoupila do kláštera sester sv. Josefa v La Capelette na předměstí Marseille. Zde strávila dva roky jako postulantka. Do noviciátu však nebyla z vůle většiny kláštera přijatá. Ještě s jednou sestrou opustila tuto komunitu a útočiště nalezla v domě sester Karmelitek v Pau v Aquitanii. Do kláštera přišly 15. června 1867. 2. července vstoupila do noviciátu a přijala jméno Marie od Ukřižovaného Ježíše.

Zakládání klášterů.

Dalším významným mezníkem v životě "malé Arabky" byla v roce 1866 návštěva jistého misionáře z Indie. Požádal sestry o pomoc založit karmelský klášter v Mangalore. S finanční podporou belgického šlechtice Georga Nédonchela se v roce 1870 vypravila skupina šesti řeholnic, mezi nimiž byla i Marie, a tří kněží do Indie. Dlouhá cesta po souši i po moři si vyžádala nečekanou oběť. Tři sestry ze skupiny cestou zemřely. Zbytek skupiny přicestoval do Mangalore 19. listopadu 1870. O rok později 21. listopadu 1871 složila sestra Marie od Ukřižovaného Ježíše řeholní sliby. Hned na druhý den však došlo k nedorozumění s místním biskupem. Pojal podezření, že mimořádné extáze, které sestru Marii provázely, jsou předstírané. Nakonec pod biskupovým tlakem poslali představení sestru Marii zpět do Pau ve Francii. 5. listopadu 1872 dorazila do svého mateřského kláštera.  Nadšení pro zakládání ji však neopustilo. Po návratu z Indie nepřestala snít o založení kláštera ve své rodné Palestině. Za pomoci vlivných přátel začala svou touhu uskutečňovat. V administrativním procesu schválení nového kláštera hrálo významnou roli vyjádření latinského patriarchy Jeruzaléma. Jeho postoj byl odmítavý a ovlivnil i názor Kongregace pro šíření víry. Jistý kardinál Franchi však odvážně navštívil samotného papeže Pia IX., seznámil jej se záměrem založit v Betlémě klášter Karmelitek. Papež spontánně souhlasil a sestrám i jejich dílu požehnal. Společenství zakladatelů tvořilo sedm sester, jedna novicka, dvě laické sestry, ke kterým patřila i malá Arabka. Pau opustili 20. srpna 1875 aby do Betléma dorazili 11. září 1875. Ubytovali se ve františkánském klášteře Casa Nova. Z okna řeholního domu upozornila sestra Marie na pahorek jako na místo budoucího kláštera. Základní kámen byl položen 24. března 1876. Důležité slovo při vedení stavby měla sestra Marie. Arabština byla jejím rodným jazykem, což velmi usnadnilo komunikaci s dělníky a tím i průběh stavby. 21. listopadu 1876 se sestry stěhovaly do svého nového a trvalého domova.

Konec života v rodné zemi.

Sestra Marie od Ukřižovaného Ježíše dál sebe samu pokládala za "malé nic". V očích druhých si přála zůstat "malou Arabkou". Přesto byla vnímána místními křesťany jako "Al Kiddisa" – svatá. Marie od Ukřižovaného Ježíše zemřela 26. srpna 1878 necelé dva roky po dobudování kláštera. Její ostatky byly pohřbeny v postranní kapli při vstupu do chóru klášterního kostela. Zemřela v pověsti svatosti. Papež Jan Pavel II. řeholnici blahořečil dne 13. listopadu 1983 v Římě.

Mystička.

Sestra Marie od Ukřižovaného Ježíše, ač nevzdělaná analfabetka, prožívala svůj vztah k Bohu v úrovni mystiky. Navenek se tento fenomén projevoval stigmaty, stavy extáze, levitacemi, prorockými vizemi. Tyto projevy byly nejbližším okolím vnímány velmi kriticky a opatrně. Svědčí o tom i konflikt, který měla s biskupem v Mangalore. Přesto uvedené mimořádné jevy v jejím životě byly nakonec uznány jako objektivně pozorované a dosvědčené.

Mariam Baouardy, : مريم بواردي , řeholním jménem Marie od Ukřižovaného Ježíše přezdívaná též malá Arabka byla řeckokatolická křesťanka melchitského ritu, řeholnice, členka řádu Karmelitek, zakladatelka karmelitánského kláštera v Mangalúru v Indii a v Betlémě v Izraeli, mystička.

Mariam Baouardy (, or Mary of Jesus Crucified, 5 January 1846 – 26 August 1878), was a Discalced Carmelite nun of the Melkite Greek Catholic Church. Born to Greek Catholic Palestinian parents from the town of Hurfiesh in the upper Galilee, she was known for her service to the poor. In addition, she became a Christian mystic who suffered the stigmata, and has been canonized by the Catholic Church.  Her path to canonization solidified on 6 December 2014 with the recognition of a final miracle needed for her canonization. In the consistory of 14 February 2015, Pope Francis announced that she would be canonized on 17 May 2015; she was canonized at the Vatican.


Historie.

Dnešní katedrále předcházelo více kultovních staveb. První kostel zde vznikl ve 4. století a v roce 666 lehl popelem. V roce 920 byl zřízen nový kostel, který byl ve 13. století nahrazen současnou katedrálou.  V roce 1282 biskup Bernard z Castanetu zahájil stavbu katedrály ve stylu cihlové gotiky. Stavba byla z větší části dokončena v roce 1383, přesto byly stavební práce definitivně ukončeny až v roce 1492. Ještě pod vlivem Albigenské křížové výpravy byla katedrála vybudována jako jednolodní stavba jako pevnost a mohla sloužit jako opevněný kostel. Její zdi jsou až šest metrů silné. V letech 1355-1366 byla postavena zvonice vysoká 78 metrů. Věž je v dolní části čtvercová se zaoblenými rohy. Novější osmiboká horní část pochází z let 1485-1492. Okolo střechy se nacházejí chrliče z bílého kamene.

Interiér.

V protikladu ke strohému zevnějšku je interiér katedrály bohatě umělecky vyzdoben. Italští umělci vytvořili fresky ve stylu rané renesance. Freska na klenbě je 97 m dlouhá a 28 m široká, což z ní činí největší dílo italské renesance ve Francii. Byla zhotovena v letech 1509-1512 umělci z Modeny a Bologne. Malba na západní stěně lodi představuje Poslední soud. Dílo neznámého franko-vlámského malíře z let 1474-1484 je jedním z nejvýznamnějších uměleckých děl pozdního středověku. Biskup Ludvík I. z Amboise nechal na konci 15. století postavit lektorium ve stylu flamboyantní gotiky.  Varhany vytvořil v letech 1734-1736 Christophe Moucherel a v letech 1977-1981 je restauroval Bartoloméo Formentelli. Nástroj patří k největším a nejvýznamnějším barokním varhanám ve Francii.

Katedrála svaté Cecilie (fr. "Cathédrale Sainte-Cécile") je katolický katedrální kostel ve francouzském městě Albi, sídlo zdejšího arcibiskupa. Katedrála, která patří k největším cihlovým kostelům na světě, je zasvěcená svaté Cecilii. Má rovněž statut baziliky minor.

The Cathedral Basilica of Saint Cecilia (French: "Basilique Cathédrale Sainte-Cécile d'Albi"), also known as Albi Cathedral, is the most important Catholic building in Albi, France and is the seat of the Catholic Archbishop of Albi. First built as a fortress in the aftermath of the Albigensian Crusade; begun in 1282 and under construction for 200 years, it is claimed to be the largest brick building in the world.  In 2010 the cathedral was designated a UNESCO World Heritage Site.


Biografie.

Narodila se v Polsku ve vesnici Byteń poblíž města Słonim (dnešní Bělorusko). Již jako mladá se dala k dělnicko-sionistickému hnutí. Později se stala členkou mládežnicko-sionistického hnutí Dror a v roce 1938 se stala členkou jeho výkonné rady. Když nacistické Německo a později Sovětský svaz v září 1939 napadli Polsko, podnikla nebezpečnou cestu ze Sověty okupované části země do Varšavy, kde se přidala k odboji.

Druhá světová válka.

V roce 1942 pomohla založit levicově-sionistický Antifašistický blok. Rovněž tak, jako jedna ze zakladatelů Židovské bojové organizace (ŻOB), působila ve varšavské židovské komunitní politické radě, známé jako Židovská národní komise ("Żydowska Komitet Narodowy"; ŻKN), a v Koordinační komisi, což byla zastřešující organizace sestávající z Židovské národní komise a nesionistického Bundu. V dobách, kdy se angažovala v podzemních aktivitách, se její jméno Cvija stalo kódovým označením pro Polsko, který v dopisech používaly různé odbojové skupiny uvnitř i vně Varšavského ghetta. Byla jednou z vůdčích osobností povstání ve varšavském ghettu a jedinou ženou ze 34 bojovníků, kteří přežili válku. Poté co 10. května odvedla skupinu přeživších bojovníků z ghetta varšavskými kanály, se i nadále zapojovala do odbojových aktivit ve Varšavě, kde se v roce 1944 zúčastnila varšavského povstání.

Poválečný život.

Po skončení války se angažovala pomoci přeživším holocaustu a pomáhala organizovat Brichu. Sama podnikla aliju do britské mandátní Palestiny v roce 1946. Provdala se za někdejšího velitele ŻOB, Jicchaka Zuckermana, a společně s ním a několika dalšími přeživšími bojovníky z ghetta a partyzány založila kibuc Lochamej ha-Geta'ot. V roce 1961 svědčila, podobně jako její manžel, v procesu s nacistickým válečným zločincem Adolfem Eichmannem. V letech 1966 až 1968 byla členkou vedení Židovské agentury.  Zemřela v roce 1976. Její vnučka Roni Zuckermanová se v roce 2001 stala první stíhací pilotkou Izraelského vojenského letectva.

Cvija Lubetkinová ( Cywia Lubetkin, צביה לובטקין, krycí jméno: Celina; 1914 – 14. července 1976) byla jednou z vůdčích osob židovského podzemí v nacisty okupované Varšavě a jedinou ženou ve vrchním velení odbojové skupiny Židovská bojová organizace (ŻOB). Podařilo se jí přežít holokaust a v roce 1946 emigrovala do britské mandátní Palestiny.

Zivia Lubetkin (, , , nom de guerre: Celina; 1914–1978) was one of the leaders of the Jewish underground in Nazi-occupied Warsaw and the only woman on the High Command of the resistance group Żydowska Organizacja Bojowa (ŻOB). She survived the Holocaust in German-occupied Poland and immigrated to Mandate Palestine in 1946, at the age of 32.


Výhody konsolidace půjček.

Konsolidace půjček má mnoho výhod, díky který se o ní vyplatí uvažovat. Pokud si klient pořídil úvěry na koupi automobilu, nábytku či dalšího, a každý z nich platí zvlášť a u jiné instituce, jejich spojení mu přinese podstatné zjednodušení celé platby. Místo placení několika poplatků za úvěry bude platit jen jeden a místo platby několika společnostem zaplatí jen jedné. S tímto sloučením je často spojeno i snížení samotné splátky. Klient obvykle platí jednorázově a menší částku, než tomu bylo doposud při souhrnu všech plateb. Je proto možné ušetřit i značnou sumu peněz. Předností konsolidace bývá zpravidla i možnost individuálního nastavení jejich parametrů (výše splátek, doba splácení, nebo den, ke kterému budete splátku hradit). K zjištění, zda a nakolik se konsolidace opravdu vyplatí, existují kalkulačky konsolidace půjček. Ty lze najít na specializovaných finančních stránkách.

Nevýhody konsolidace půjček.

Nevýhodou může být skutečnost, že některé instituce, která klientovi konsolidaci umožní, mohou požadovat sankce za předčasné splacení úvěru. Měsíční poplatek se může zmenšit, ale prodlouží se doba splácení. Klient nejenže neušetří, ale nakonec zaplatí mnohem víc. Pokud má tedy klient stabilní příjem a splácení mu nečiní potíže, konsolidace pro něj nemusí být vhodné řešení. Tím je však obvykle v případě, kdy má problém se samotnou výší splátek.

Poskytovatelé konsolidace úvěru.

O sloučení úvěru do jednoho může klient požádat u většiny bankovních institucí a mnoha nebankovních společností. Každá z nich má trochu jiné podmínky, takže je vhodné si jejich nabídky před sloučením porovnat. Podmínky se liší i mezi nebankovními a bankovními společnostmi, přičemž nebankovní zpravidla nedosahují stejné úspory, ale umožňují snazší získání konsolidace. Jsou k bonitě klienta benevolentnější.

Sjednání konsolidace.

Ačkoliv poskytovatel konsolidace vychází z již existujících smluv klienta, a některé ověřovací kroky spojené s novou půjčkou proto může vynechat, klient se některým opětovným kontrolám nevyhne. Konsolidace je v podstatě pouze „další půjčkou“, která je poskytnuta jen za výhodnějších podmínek. Platí pro ni tedy veškeré pravidla platná pro klasickou půjčku: Znovu se zjišťuje aktuální bonita klienta, jeho pravidelný a dostatečný příjem a platební morálka. Novela zákona o spotřebním úvěru platná od 1. prosince 2016 „přikazuje“ bankám, aby si ověřily veškeré údaje o klientově finanční minulosti z bankovních i nebankovních registrů či registru SOLUS. Pokud je tedy zájemce o konsolidaci ve skluzu s některou splátkou, bude s největší pravděpodobností jeho žádost zamítnutá. Nejlepším řešením je v takovém případě nejprve splátky uhradit a vyčkat s žádostí o konsolidaci cca 2 měsíce. Tím se obnovená platební morálka promítne i do databáze bank. To samozřejmě neplatí pro situaci, kdy klient neuhradil např. tři po sobě jdoucí splátky za sebou, což mu bezpečně zajistí místo v registru dlužníků na min. další čtyři roky. Nejedná se však o jediný dlouhotrvající škraloup, který takto může získat.  Jenže platební morálka není to jediné, co může klientovi vstoupit do cesty. Jednotliví poskytovatelé konsolidací mají další individuální podmínky pro to, které půjčky a úvěry povolí konsolidovat. Bez problémů lze obvykle sloučit různé spotřebitelské úvěry, bankovní půjčky, kreditní karty, kontokorenty a hypotéky. Narazit klient může při snaze slučovat úvěry od menších nebankovních poskytovatelů vystavených bez nutnosti ověření v registru dlužníků, leasingy, větší hypotéky nebo stavební spoření.  Dále je pro konsolidaci obvykle třeba, aby klient splnil i tyto podmínky:  • Klient musí mít minimálně dva úvěry/dluhy. Maximální počet není stanoven.  • Splatnost dluhů nesmí být kratší než půl roku, popřípadě jeden rok.  • Celková suma dluhů nesmí přesáhnout 500 000 Kč až 1 000 000 Kč, výjimečně banky umožňují sloučit půjčky v celkové hodnotě do 2 500 000 Kč (Komerční banka).  • Celková suma dluhů nesmí být nižší než 50 000 Kč.  V případě, že klient nesplní načrtnuté podmínky, není třeba házet flintu do žita. Existují i nebankovní instituce, které bývají benevolentnější, ačkoliv jejich podmínky jsou obvyklé méně výhodné a je podstatné, aby se s nimi klient zevrubněji seznámil.

Konsolidace úvěrů (slovo konsolidace pochází z latinského "con", dohromady, a "solidus", pevný; konsolidace tedy znamená upevnění, ustálení či urovnání), též konsolidace půjček, označuje sloučení více půjček do jedné. Má-li klient více půjček, vyčerpaný limit kontokorentu, čerpanou kreditní úvěrovou kartu atd., je výhodné všechny tyto pohledávky „konsolidovat“ do jedné, nové „zastřešující“ půjčky (úvěru), ze které jsou tyto všechny pohledávky uhrazeny a klient tak dosáhne mnoha výhod. U jednoho úvěru jde o změnu jeho podmínek. Velmi často se konsolidace úvěrů používá pro snížení měsíčních splátek (za cenu prodloužení doby splácení). Konsolidaci nabízejí nejen klasické bankovní instituce, ale je ji možné sjednat také u některých nebankovních společností.

Debt consolidation is a form of debt refinancing that entails taking out one loan to pay off many others. This commonly refers to a personal finance process of individuals addressing high consumer debt, but occasionally it can also refer to a country's fiscal approach to consolidate corporate debt or Government debt. The process can secure a lower overall interest rate to the entire debt load and provide the convenience of servicing only one loan or debt.


Charakteristika.

Dub marylandský je opadavý strom dorůstající výšky asi 6 až 15 metrů. Koruna je kulovitá, s nepravidelným okrajem. Borka je tlustá, téměř černá, rozpukaná na nepravidelné až hranaté bloky. Vnitřní borka je oranžová. Letorosty jsou v prvním roce plstnaté, ve druhém popelavě hnědé a lysé, asi 2 až 4 mm tlusté. Vrcholové pupeny jsou kuželovité až úzce vejčité, 5 až 10 mm dlouhé, v průřezu zřetelně pětihranné, hnědavě chlupaté. Listy jsou obvejčité až obkosníkovité, v horní části se 3 až 5 mělkými laloky, s 7 až 20 cm dlouhou a stejně širokou čepelí, na bázi srdčité až zaoblené, na vrcholu špičaté až tupé. Na okraji listu je 3 až 10 vrcholků zakončených osinkami. Listy jsou na líci tmavě zelené, lysé a lesklé, na rubu zvláště podél žilnatiny rezavě chlupaté, šupinaté nebo pýřité. Řapíky jsou 5 až 20 mm dlouhé, řídce až hustě chlupaté. Žaludy dozrávají druhým rokem, vyrůstají po 1 až 2, jsou široce vejcovité až eliptické, 12 až 20 mm dlouhé a 10 až 18 mm široké, často žíhané, asi z 1/3 až 1/2 kryté kuželovitou číškou. Číška je na vnitřní straně chlupatá, na vnějším povrchu pýřitá.

Rozšíření.

Dub marylandský je rozšířen ve východních a jihovýchodních oblastech USA. Roste na chudých mělkých půdách bez vápníku na mýtinách, pustých místech a záplavových územích, na narušených stanovištích, suťoviskách a suchých hřbetech kopců v nadmořských výškách do 900 metrů. Je to pomalu rostoucí dřevina. V západní části areálu se vyskytují stromy menšího vzrůstu s listy 5 až 7 cm dlouhými a na rubu v paždí žilek šedě plstnatými. Bývají rozlišovány jako "Quercus marilandica" var. "ashei".  V oblastech společného výskytu se dub marylandský kříží s jinými duby ze sekce "Lobatae", zejména s dubem srpovitým ("Q. falcata"), dubem cesmínolistým ("Q. ilicifolia"), dubem celokrajným ("Q. imbricaria"), dubem vrbolistým ("Q. phellos"), dubem černým ("Q. nigra"), dubem sametovým ("Q. velutina") a druhy "Q. buckleyi" a "Q. incana".

Význam.

Dub marylandský je v Česku zřídka pěstován jako parková dřevina. Byl zaveden do Evropy v roce 1739. Je uváděn ze sbírek Pražské botanické zahrady v Tróji, z Arboreta Žampach, z pražské Stromovky a Arboreta Kostelec nad Černými lesy.

Dub marylandský ("Quercus marilandica") je nevysoký opadavý strom, pocházející z východních a jihovýchodních oblastí USA. V Česku je vzácně pěstován jako parková dřevina.

Quercus marilandica, the blackjack oak, is a small oak, one of the red oak group "Quercus" sect. "Lobatae". It is native to the eastern and central United States, from Long Island to Florida, west as far as Texas, Oklahoma, and Nebraska. There are reports of a few isolated populations in southern Michigan, but these appear to represent introductions.  "Quercus marilandica" is a small deciduous tree growing to tall, with bark cracked into rectangular black plates with narrow orange fissures. The leaves are long and broad, and typically flare from a tapered base to a broad three-lobed bell shape with only shallow indentations. They are dark green and glossy above, pubescent underneath, and often remain attached to the twigs through the winter after turning colors from red to brown in the fall. The acorn is small, long and broad; like other red oaks, it takes 18 months to mature.


Biografie.

Jeho otcem byl komunistický politik Giuseppe D'Alema. To ho v mládí přivedlo do komunistického hnutí, v 70. letech byl předsedou Italské federace mladých komunistů (1975–1980). Později se stal členem Komunistické strany Itálie (PCI) a vedl komunistický deník L'Unità (1986–1989). V letech 1970–1976 byl za PCI radním v Pise, v letech 1985–1987 krajským zastupitelem v Apulii.  Na počátku 90. let však došlo v komunistické straně, také v souvislosti se změnami ve východní Evropě, ke změnám a štěpení. D'Alema umírněnější část strany roku 1991 zformoval do strany Demokratická levicová strana ("Partito Democratico della Sinistra" – PDS). Roku 1998 byla transformována, posunuta ještě více do středu a nazvána Levicoví demokraté ("Democratici di Sinistra" – DS). Záhy pak vstoupila do široké předvolební levo-středové koalice Olivovník. Její úspěch D'Alemu vynesl až do pozice předsedy vlády. V ní, zřejmě aby smyl podezření, že jako bývalý komunista není loajální se západními velmocemi, zapojil Itálii do bombardování Jugoslávie jednotkami NATO roku 1999. Pravicová opozice Silvia Berlusconiho ho podpořila, velká část levice byla však znechucena, což přispělo k pádu jeho vlády. Do ní se vrátil znovu v levicovém kabinetu Romana Prodiho, kde získal post ministra zahraničí. A znovu ho krátce po nástupu do funkce zastihla velká mezinárodní krize, tentokrát libanonsko-izraelský konflikt roku 2006. D'Alema se rozhodl stát klíčovým prostředníkem ve sporu. Vyjednal vznik mezinárodních jednotek Unifil, na nichž se hojně podíleli Italové, a které oddělily Izrael a jednotky Hizballáhu. Pravicová opozice nicméně tento krok kritizovala jako „operaci kamikaze“, která uvrhne italské vojáky mezi dva mlýnské kameny.

Massimo D'Alema (* 20. dubna 1949) je italský sociálnědemokratický politik. Byl premiérem Itálie v letech 1998–2000 a ministrem zahraničních věcí v letech 2006–2008. Od roku 1996 je místopředsedou Socialistické internacionály.

Massimo D'Alema (; born 20 April 1949) is an Italian politician who was the 53rd Prime Minister from 1998 to 2000. Later he was Deputy Prime Minister and Minister of Foreign Affairs from 2006 to 2008. He is also a journalist and served for a time as national secretary of the Democratic Party of the Left (PDS). Sometimes media refers to him as "Leader Maximo", due to his first name Massimo, but also for his dominant position in the left-wing coalitions during the Second Republic. Earlier in his career he was a member of the Italian Communist Party, and he was the first former communist to become prime minister of a NATO country and yet the only former communist prime minister of Italy.


Biografie.

Vystudoval právo na univerzitě v Pise a na Kolumbijské univerzitě v New Yorku. Vyučoval ho poté na univerzitách v Modeně, Perugii, Florencii a Římě. Již jako student, roku 1958, vstoupil do Italské socialistické strany (PSI). Do parlamentu byl prvně zvolen roku 1983, do vlády roku 1987.  V letech 1992–1993 otřásly italskou politickou scénou obří korupční skandály v souvislosti s akcí Čisté ruce (Mani pulite). Celá poválečná generace politiků z obou největších stran, Křesťanskodemokratické strany i PSI, byla zkompromitována a odstavena. Právě v té době byl Amato zvolen premiérem, neboť se jako jeden z mála politiků v žádných korupčních souvislostech neobjevil. Přesto ho aféra postihla, to když jeho vláda vydala poměrně nečekaně dekret, který všechny pravomoci vyšetřovat korupční systém převedl na policii (kontrolovanou vládou). Veřejnost tento krok nepřijala, byl pochopen jako pokus vyšetřování zhatit a po celé zemi se konaly protestní demonstrace. Prezident Oscar Luigi Scalfaro pak odmítl dekret podepsat a označil ho za protiústavní. Vinu na sebe vzal ministr spravedlnosti Giovanni Conso, nicméně i na Amatovi, jako významném právníkovi, ulpělo podezření, že chtěl akci Čisté ruce zastavit, což mu vzalo značný kus důvěry veřejnosti.  V křesle premiéra čelil Amato ovšem i obřím ekonomickým problémům. Itálie byla v té době vyřazena z evropského peněžního systému a domácí měna lira musela být dvakrát devalvována. Amato provedl velmi razantní rozpočtové škrty a situaci zvládl, čímž položil základ budoucího přijetí eura. Jako výraz uznání byl pak v levicových vládách Massima D'Alemy jmenován několikrát do vedení ekonomických ministerstev. Vrátil se ještě jednou i na post premiéra (2000–2001).  Poté se přesunul na evropskou úroveň a sehrál významnou úlohu v evropském integračním procesu. Spolu s bývalým belgickým premiérem Jean-Luc Dehaenem a bývalým francouzským prezidentem Valéry Giscard d'Estaingem byl pověřen tvorbou Smlouvy o budoucnosti Evropy a nakonec Evropské ústavy. Do italské politiky se vrátil v době, kdy Romano Prodi po čase sestavoval levicový kabinet. Zastal v něm roli ministra vnitra.

Giuliano Amato (* 13. května 1938, Turín) je italský sociálnědemokratický politik. Byl premiérem Itálie v letech 1992–1993 a 2000–2001. V letech 1987–1989 a 1999–2000 byl rovněž ministr národního pokladu, 1998–1999 ministr reforem, 2001 ministr vysokých škol, 2006–2008 ministr vnitra. Patřil k jedněm z hlavních tvůrců Evropské ústavy.

Giuliano Amato (; born 13 May 1938) is an Italian politician who twice served as Prime Minister of Italy, first from 1992 to 1993 and again from 2000 to 2001. Later, he was Vice President of the Convention on the Future of Europe that drafted the European Constitution and headed the Amato Group. He is commonly nicknamed "dottor Sottile", (which means "Doctor Subtilis", the sobriquet of the Scottish Medieval philosopher John Duns Scotus, a reference to his political subtlety). From 2006 to 2008, he was the Minister of the Interior in Romano Prodi's government. On 12 September 2013, President Giorgio Napolitano appointed him to the Constitutional Court of Italy, where he has served since then.


Historie menšin v ČLR.

V roce 1949, kdy se Komunistická strana Číny dostala k moci, tvořily menšiny v Číně méně než šest procent celkové populace A přestože čínská vláda vyvíjela silný nátlak na chanskou většinu, aby se držela politiky jednoho dítěte a naopak poskytuje menšinám v tomto směru výhody, podíl menšin na celkové populaci stoupá jen velmi pomalu. Nicméně za šest desetiletí trvání Čínské lidové republiky se postupně výrazně zvětšil. V roce 2010 menšiny tvořily už 8,49% obyvatel.

Politika čínské vlády vůči etnickým menšinám.

Přesto, že se tedy mohou zdát menšiny pro čínskou vládu nevýznamné, opak je pravdou. Jedním z důvodů je fakt, že většina menšin žije v oblastech okolo hranic a existují obavy, že sousední státy by této situace mohly využít a infiltrovat své příslušníky menšin mezi ty čínské a následně vyvolávat nepokoje. Další příčinou jsou obavy, že některé z menšin (a to zejména mongolská a kazašská), by se mohly stát základnou pro hnutí za znovusjednocení s jejich domovskou zemí (iredentismus).  Oblasti obývané čínskými menšiny tvoří asi 60 % celkové plochy Číny, a jsou ve srovnání s oblastmi obývanými Chany, velmi řídce obydleny, a proto mají skvělý potenciál přijímat budoucí migranty. Nachází se zde přibližně 80 % zásob masa, mléka a zvířat na vlnu a oblast je i významným nalezištěm materiálních zdrojů.  V době, kdy byl u moci Mao, byly oblasti osídlované čínskými menšinami pod drobnohledem komunistické strany, protože měly dokázat, že principy socialismu jsou aplikovatelné i v jiných oblastech, než jen v těch, osídlených chanskými Číňany. V několika posledních letech jsou oblasti osídlené čínskými menšinami, především díky svým krásným scenériím a možnosti vidět tradiční kulturu a umění menšin, vyhledávaným cílem turistů, a z toho důvodu nejsou ani dnes čínskou vládou přehlíženy.

Za národnostní menšiny v Číně jsou považovány nechanské národy a etnika žijící na území Číny, resp. Čínské lidové republiky (ČLR). Naprostou většinu, přes 91 %, obyvatelstva ČLR tvoří Chanové, oficiálně úřady ČLR uznávají 55 menšinových národů. Roku 2010 patřilo k národnostním menšinám 8,49 % obyvatelstva.

Multiple ethnic groups populate China, the area claimed by both the People's Republic of China (China) and the Republic of China (Taiwan).  The Han (汉) people are the largest ethnic group in mainland China. In 2010, 91.51% of the population were classified as Han (~1.2 billion). Besides the Han Chinese majority, 55 other ethnic (minority) groups are categorized in present China, numbering approximately 105 million people (8%), mostly concentrated in the bordering northwest, north, northeast, south and southwest but with some in central interior areas.  The major minority ethnic groups in China are Zhuang (16.9 million), Hui (10.5 million), Manchu (10.3 million), Uyghur (10 million), Miao (9.4 million), Yi (8.7 million), Tujia (8.3 million), Tibetan (6.2 million), Mongol (5.9 million), Dong (2.8 million), Buyei (2.8 million), Yao (2.7 million), Bai (1.9 million), Korean (1.8 million), Hani (1.6 million), Li (1.4 million), Kazakh (1.4 million) and Dai (1.2 million). At least 126,000 people from Canada, the US and Europe are living in Mainland China.  There are also undistinguished ethnic groups, for example: Chuanqing people (穿青人).


Popis.

Dub černý je opadavý až poloopadavý strom dorůstající výšky 20, řidčeji až 30 mterů. Koruna je okrouhlá, symetrická. Borka je šedavě černá, s mělkými nepravidelnými puklinami. Listy v domovině často vytrvávají na stromě do dalšího roku. Letorosty jsou tmavě hnědočervené, 1,5 až 2,5 mm tlusté, lysé. červenohnědé, vejcovité, Koncové pupeny jsou červenohnědé, 3 až 6,5 mm dlouhé, celé pýřité nebo v horní části hustě chlupaté. Listy jsou obkosníkovité nebo úzce obvejčité, řidčeji eliptické nebo vejčité, s 3 až 12 cm dlouhou a 1,5 až 6 cm širokou čepelí, na bázi klínovité až uťaté, řidčeji zaoblené, na vrcholu špičaté, zaoblené až tupé. Listy jsou celokrajné s jedinou osinkou na vrcholu nebo se 2 až 3 mělkými laloky v horní třetině čepele a s 2 až 5 osinkami, na líci lysé, na rubu lysé s výjimkou nepatrných chomáčků chlupů v paždí žilek. Řapíky jsou jen 2 až 9 mm dlouhé, lysé. Žaludy dozrávají 2. rokem, jsou široce vejcovité až kulovité, 9 až 18 mm dlouhé a stejně široké, do 1/4 až 1/3 kryté miskovitou číškou. Číška je z vnitřní strany stejnoměrně chlupatá, na vnějším povrchu pýřitá.

Rozšíření.

Dub černý je rozšířen v jihovýchodních oblastech USA. Typicky roste na vlhkých až mokrých stanovištích v nížinách a na říčních náplavech, vyskytuje se však na celé řadě různých biotopů s různými půdními typy, na pustých místech, písečných přesypech a svazích v nadmořských výškách do 450 metrů. Je to rychle rostoucí dřevina dožívající se stáří až 150 let.  V oblastech společného výskytu se dub černý kříží s jinými duby ze sekce "Lobatae", zejména s dubem srpovitým ("Quercus falcata"), dubem marylandským ("Q. marilandica"), dubem vrbolistým ("Q. phellos"), dubem sametovým ("Q. velutina") a duby "Q. incana", "Q. laevis" či "Q. shumardii."

Význam.

Dub černý byl zaveden do Evropy v roce 1724. V Česku je pěstován jen vzácně. Je uváděn z Arboreta Žampach.

Dub černý ("Quercus nigra") je opadavý až poloopadavý strom až 30 metrů vysoký. Pochází z jihovýchodních oblasti USA, kde roste zejména na vlhkých stanovištích. V Česku je pěstován výjimečně.

Quercus nigra, the water oak, is an oak in the red oak group ("Quercus" sect. "Lobatae"), native to the eastern and south-central United States, found in all the coastal states from New Jersey to Texas, and inland as far as Oklahoma, Kentucky, and southern Missouri. It occurs in lowlands and up to 450 m (1500 ft) altitude.


Zkušební obrazec pro černobílý obraz.

Černobílý obrazec obsahuje škálu od bílé k černé (tedy např. 0 % černé, 25 % černé, 50 % černé, 75 % černé a 100 % černé). Dále jsou zde geometrické obrazce (kružnice, čtvercová síť), sbíhající se úsečky pro kontrolu vertikálního a horizontálního rozlišení. Zvukový doprovod pro obrazec obsahoval tón o kmitočtu 1 kHz nebo běžné rozhlasové vysílání.

Zkušební obrazec pro barevný obraz.

Moderní barevný obrazec kromě geometrických obrazců a stupňů šedé obsahuje navíc všechny základní barevné složky RGB (Red - červená, Green - Zelená a Blue - modrá) a doplňkové barvy CMY (Cyan - azurová, Magenta - purpurová, Yellow - žlutá), dále barevné přechody a takzvanou „pleťovou“ barvu pro správné nastavení barevné sytosti. Síť v obrazci sloužila k nastavení konvergence paprsků a byla jedním z nejpoužívanějších elementů kontrolního obrazce. Modré a červené klíny sloužily k vyrovnání pracovních bodů diskriminátorů a doladění úrovně černé.

Zkušební obrazec v tuzemském TV vysílání.

Tehdejší Československá televize začala své pravidelné veřejné vysílání v roce 1953. Z této doby je první „monoskop“ s nápisem „ČS. TELEVISE“, který byl později mírně změněn a nápis nahrazen nápisem „ČESKOSLOVENSKO“. Zvukovým doprovodem pro obrazec byla stanice Hvězda Československého rozhlasu. Tehdejší televizory (50. léta) vyžadovaly zapnutí asi 20 minut před začátkem vysílání, aby se mohlo provést doladění obrazu podle návodu.  Barevné vysílání zahájila ČST v roce 1970, původně pořizované technologie na „německou“ normu PAL však musela z politických důvodů rychle nahradit technologiemi podle „francouzské“ normy SECAM s postupným přenosem barev, kterou preferoval Sovětský svaz, a to samozřejmě znamenalo i zavedení nového zkušebního obrazce. Brzy se však prokázalo, že norma SECAM není vhodná pro studiové zpracování a tak i když z politicko-ekonomických důvodů musela norma SECAM zůstat pro distribuci pozemního vysílání, mohla ČST od 80. let veškerou studijní techniku postupně přestavět na normu PAL, takže se změnil i zkušební obrazec. Do pozemního vysílání se norma PAL dostala počátkem 90. let.  V současnosti (2020) již téměř všechny české televizní stanice vysílají nepřetržitě 24 hodin. Jednou z výjimek byla TV Prima, která vysílala v nočních hodinách zjednodušený zkušební obrazec.

Televizní zkušební obrazec je obraz složený z geometrických tvarů různých barev, který slouží k nastavení televizní kamery, TV monitoru a televizního přijímače. Pomocí obrazce se kontroluje rozlišovací schopnost vodorovného i svislého rozkladu obrazu, jas, kontrast, geometrické zkreslení, barevné nastavení, přesnost synchronizace atd. Přes zdánlivou jednoduchost představují obrazce zcela komplexní nástroj pro velmi přesné naladění všech částí řetězce.  V počátcích televizního vysílání totiž bývalo zvykem, že televizory osazené elektronkami (bez pomocné elektroniky, která zajišťuje vyrovnávání geometrie obrazu) bylo nutno po zapnutí seřídit a toto seřízení několikrát zopakovat v průběhu sledování programu. Proto vznikly zkušební obrazce, které bývaly generovány speciální elektronkou zvanou monoskop. V běžné češtině se pak tento původní název elektronky stal synonymem i pro samotný obrazec bez ohledu na to, zda byl obrazec pouze snímán kamerou z papírové předlohy nebo byl generovaný elektronicky.  V dnešním vysílání se se zkušebním obrazcem setkáme jen výjimečně: nové televizní přijímače s plochými obrazovkami, integrovanými obvody a mikroprocesory nepotřebují složité nastavování. Opravny televizorů mají dnes svůj vlastní elektronický generátor obrazce a většina televizních stanic vysílá nepřetržitě 24 hodin.

A test card, also known as a test pattern or start-up/closedown test, is a television test signal, typically broadcast at times when the transmitter is active but no program is being broadcast (often at sign-on and sign-off). Used since the earliest TV broadcasts, test cards were originally physical cards at which a television camera was pointed, and such cards are still often used for calibration, alignment, and matching of cameras and camcorders. Test patterns used for calibrating or troubleshooting the downstream signal path are these days generated by test signal generators, which do not depend on the correct configuration (and presence) of a camera, and can also test for additional parameters such as sync, frames per second, and frequency. Digitally generated cards allow vendors, viewers and television stations to adjust their equipment for optimal functionality. The audio broadcast while test cards are shown is typically a sine wave tone, radio (if associated or affiliated with the television channel) or music (usually instrumental, though some also broadcast with jazz or popular music). More recently, the use of test cards has also expanded beyond television to other digital displays such as large LED walls and video projectors.