Opuštění farmářské tradice.

Friedrich Wilhelm se narodil jako sedmé dítě ve farmářské rodině venkovského starosty Gottfrieda Friedricha Raiffeisena a jeho ženy Marie Amalie Christiny Susanny, rozené Lantzendörfferové. Po dokončení základní školní docházky ho vyučoval jeho kmotr, reformovaný farář z Hammu, Georg Wilhelm Henrich Seippel. V 17. letech nastoupil důstojnickou dráhu u pruské armády. V roce 1841 se stal členem studentského teologického spolku Bonner Wingolf, který vycházel z tělovýchovných zásad Friedricha Ludwiga Jahna. Po roce vojenské úřednické práce v muničním skladu v Saynu musel pro vrozené oční onemocnění odejít z armády. Jeho dráha v komunální správě počala místem okresního sekretáře v Mayenu, poté působil od roku 1845 do roku 1848 v pozici starosty ve městě Weyerbusch. Po roce 1848 byl zvolen starostou Flammersfeldu. Svoji dráhu zakončil v Heddersdorfu (dnes část města Neuwied), kde starostoval od roku 1852 do roku 1856. Oženil se 23. září 1848 s dcerou lékárníka z Remagenu Emilií Storckovou.

Společnost pro dodávky chleba a obilí.

Nástup průmyslové revoluce v polovině 19. století způsobil postupné zhoršování životních podmínek zejména u malých zemědělců, s kterými Raiffeisen při svém působení na radnici v zemědělských obcích přicházel do styku. Mnoho rolníků řešilo svoji tíživou situaci půjčkami u lichvářů a finančních spekulantů. Raiffeisen se snažil drobným zemědělcům a řemeslníkům pomáhat. Na přelomu let 1846 a 1847 založil „Společnost pro dodávky chleba a obilí“. V pekárně, postavené a financované z vlastních prostředků, provozoval pečení chleba, který pak zdarma nejchudším obyvatelům rozdával. Charitativní a dobročinná práce jej vyčerpávala po stránce fyzické i finanční. To bylo také jedním z důvodu u zrodu myšlenky vzájemné družstevní pomoci. Raiffeisen se inspiroval u Franze Hermanna Schulze-Delitzsche a jeho lidových bank.

Zápůjční pokladní spolek.

Raiffeisen přišel roku 1862 s velmi prostým řešením. Zápůjční pokladní spolek (Flammersfelder Hülfsverein zur Unterstützung unbemittelter Landwirte – později Heddesdorfer Darlehnskassenverein) sdružoval pouze malou skupinu lidí. Jednalo se o spolek pro obce od 600 do 2 000 obyvatel. Raiffeisen postavil fungování spolku na poznatku, že lidé se v obci znají, spolupracují spolu a důvěřují si. Každý člen pokladního spolku ručil veškerým svým majetkem za dluhy všech ostatních členů. Proto si své členy pokladní spolky vybíraly také podle morálního charakteru a zápůjčky poskytovaly až po posouzení prospěšnosti. Podíly ze zisku v podstatě neexistovaly, jelikož zisky sloužily jako rezerva. V případě, že by přece jen spolek zanikl, převáděly se peníze na organizaci, která by v započatém díle pokračovala. Práce v pokladním spolku byla dobrovolná. Každý člen měl jen jeden hlas, bez ohledu na velikost svého podílu.

Dvě koňské hlavy.

Ochrannou známkou Raiffeisenových pokladních spolků se staly dvě zkřížené koňské hlavy (německy Giebelkreuz, vrcholové křížení na štítech vesnických budov), které jsou starodávným symbolem ochrany rodiny před zlem a životním ohrožením. Od roku 1862 začal Raiffeisen pokladní spolky zakládat v Německu a později i v ostatních státech Evropy. Roku 1872 vznikla v Neuwiedu první centrální banka pro několik spolků v místním kraji. Nová a upřesněná pravidla se stala základem dnešní bankovní skupiny Raiffeisen. Brzy našly dvě zkřížené koňské hlavy oblibu i v zámoří. Rheinische Landwirtschaftliche Genosenschaftsbank musel Raiffeisen po interpelaci Franze Hermanna Schulze-Delitzsche rozpustit, jelikož banka neodpovídala tehdejšímu novému družstevnímu zákonu. Roku 1876 proto založil akciovou společnost „Landwirtschaftliche Central-Darlehenkasse”, která zahrnovala také družstevní spolky.

Konec života a pokračování jeho díla.

Friedrich Wilhelm Raiffeisen zemřel roku 1888 ve věku nedožitých 70 let. V Německu i Rakousku je po něm kromě banky pojmenována i celá řada ulic a náměstí. Rodný dům F. W. Raiffeisena slouží jako malé muzeum. Na konci jeho života existovalo na Raiffeisenově systému asi 400 založených peněžních spolků, do něhož zapojil i nákup a výkup zemědělských produktů.  Po vzniku Československé republiky došlo k mohutnému rozvoji družstevnictví. Družstva se rozdělovala podle svého zaměření na výrobní, spotřební, peněžní atd., ale s narůstajícími národnostními třenicemi mezi Čechy a Němci přicházela v úvahu i kritéria národnostní, politická či náboženská. Peněžní družstva jak městská podle typu Schulze-Delitzsch tak vesnické Raiffeisenky a Kampeličky patřila k nejsilnějším. V době národnostního boje upřednostňovali Němci "své" Raiffeisenky, Češi zase "své" Kampeličky.

Skladištní družstva.

Rozvoj družstevnictví je na venkově silně spjat s rozvojem úvěrních družstev. Raiffeisenky rozšířily svoji činnost nejen na pěstování plodin a chov užitkových zvířat, ale i na skladování zemědělských plodin a jejich zpracování. Zde svoji roli sehrála družstva skladištní. Raiffeisenky se zabývaly nejen společným odbytem, ale vlastnily své sklady, kam sedláci uskladňovali obilí do doby než stoupne jeho cena nebo podle jejich potřeby k využití. Feierabend ve své práci uvádí, že sklady byly vybaveny všemi možnými typy strojů pro čištění, sušení, třídění a zařízením na uskladnění obilnin, semen, potravin, oleje, benzínu, vajec, zeleniny a dalších produktů. Řada těchto družstev také provozovala malé podniky, např. mlýny, pily a opravny zemědělských strojů. Skladištní družstva měla navíc velký podíl na postupné standardizaci zemědělských produktů. Jejich zásluhou byly v různých okresech jedna až tři nové odrůdy obilovin. Některá zemědělská družstva si platila vlastní zemědělské inženýry, kteří poskytovali členům poradenství podle potřeby.

Elektrifikace obcí.

Členové Raiffeisenek se v obcích zaměřovali také na zásobování elektřinou nebo jiná různá mechanická vybavení (například obecní váhy). U elektrické energie to často fungovalo tak, že zemědělci založili družstvo spotřebitelů elektrického proudu a postavili hlavní transformátor, od kterého pak rozvedli vedení po vsi. Následně pak uzavřeli smlouvu s dodavatelem proudu o odběru elektřiny, kterou svým družstevním členům prodávali podle smlouvy za velkoobchodní ceny. Vzhledem k tomu, že družstva nebyla zatížena drahou administrativou, přispěla velkou měrou také k elektrifikaci obcí.

Friedrich Wilhelm Raiffeisen (30. března 1818, Hamm (Sieg) – 11. března 1888, Neuwied) byl německý starosta a reformátor, který se zajímal o podnikání v zemědělství a o podmínky peněžních úvěrů pro malé zemědělce. V Bavorsku je považován za zakladatele a propagátora rolnických úvěrových družstev, které se postupně rozšířily po celém německém území a přes české Němce i v zemích Koruny české. Pokračovatelkou idejí Friedricha Wilhelma Raiffeisena je bankovní společnost Raiffeisen Group. Značka Raiffeisenbank vstoupila na český trh privátního bankovnictví samostatně (i když privátní služby nabízela už dříve) znovu až v roce 2010.

Friedrich Wilhelm Raiffeisen (30 March 1818 – 11 March 1888) was a German mayor and cooperative pioneer. Several credit union systems and cooperative banks have been named after Raiffeisen, who pioneered rural credit unions.


Historie.

Skupina byla založena v roce 2001. Zpočátku hráli covery jiných rockových a metalových kapel. Často jsou nazývání "Turečtí Linkin Park".  Ve známost veřejnosti vešli, když se umístili druzí na hudební soutěži "Zpívej svou píseň". Zde upoutali pozornost manažera společnosti GRGDN – Hadiho Elazziho, který jim domluvil kontrakt s vydavatelstvím Sony Music. Stejnojmenné debutové album "maNga" vyšlo pod vydavatelstvím Sony Music Turecko/GRGDN v 14. prosinci 2004 a stalo se obrovským hitem. Celkem se jej prodalo více než 100 000 kusů a obdrželo zlatou certifikaci.  Dne 13. srpna 2006 se skupina stala první tureckou rockovou kapelou, která účinkovala na festivalu Sziget v maďarské Budapešti. Následně skupina koncertovala i v Nizozemsku a Německu.  Během své kariéry hráli na různých hudebních festivalech a spolupracovali se slavnými tureckými zpěváky, kterými jsou "Koray Candemir", "Vega" a "Göksel". Většinu písní si píší členové sami. Yağmur Sarıgül říká, že žánrem se hudba dotýká nu metalu a hip hopu, který míchá s melodiemi z Anatolie.  Jejich duet s Gökselem se objevil v jednom z nejúspěšnějších tureckých filmů "Sınav". Jejich píseň ""Bir kadın çizeceksin"" figurovala mezi hudbou ze hry FIFA 06. Kapela je považována hlavní hvězdu na několika tureckých hudebních festivalech, kterými jsou "Saklıfest", "Patlıcan", "Rokofest" a "Rock'n Coke".  Dne 13. dubna 2008 se skupina měla objevit spolu s Tarkanem se na pódiu ve Wembley Aréně v Londýně, ale následně bylo vystoupení zrušeno z technických důvodů. Poté se objevili na pódiu v londýnském O2 Academy Islington dne 4. prosince 2009.  V roce 2009 vyhráli cenu za "Nejlepší turecký počin" od MTV Turkey a následně ocenění "Nejlepší evropský počin" od "MTV Networks Europe" v cenách "MTV Europe Music Awards 2009". Ve stejný rok vydali pod vydavatelstvím Sony Music třetí album "Şehr-i Hüzün".  Dne 12. ledna 2010 veřejnoprávní vysílatel "TRT" oznámil, že maNga bude zástupcem Turecka na Eurovision Song Contest 2010. Ve finále soutěže se s písní ""We Could Be the Same"" umístili na druhém místě s 170 body za Německem, čímž se zasloužili o jeden z nejlepších výsledků Turecka na soutěži.  V roce 2012 mělo premiéru třetí studiové album nazvané e-akustik, které zahrnovalo akustické verze písní z jejich repertoáru. O rok později skupinu opustil Efe Yılmaz. V roce 2014 bylo vydáno čtvrté album s názvem Işıkları Söndürseler Bile.

Členové.

Současní členové.

Ferman Akgül, celým jménem "İbrahim Ferman Akgul", (* 25. prosince 1979, zpěv a klávesy) se narodil v Ankaře. Studoval na ankarské vysoké školy a v roce 1998 nastoupil na Univerzitu Gazi na fakultu architektury. Hraje na kytaru a byl vedoucí zpěvákem několika rockových kapelách. Ke skupině se připojil v roce 2001.  Yağmur Sarıgül (* 26. srpna 1979, kytara) se narodil v Antalyi, ale když měl 2 roky, přestěhoval se s rodinou do Ankary. Na škole začal studovat hudbu a učil se hrát na klavír, housle, kytaru a následně na elektrickou kytaru. Nyní studuje hudbu na Univerzitě Gazi. V soutěži "Zaspívej svou píseň" získal ocenění "Nejlepší hudebník". Složil většinu písní skupiny a vysloužil si přezdívku "Yamyam".  Cem Bahtiyar (* 18. ledna 1979, basová kytara) se narodil ve městě Denizli. Na vysoké škole se naučil hrát na klasickou kytaru. Nyní studuje bankovnictví na Bilkentské univerzitě. Než se připojil ke skupině, spolupracoval se zpěvačkou Göksel.  Özgür Can Öney (* 21. července 1980, bubny) se narodil v Ankaře, kde studoval astronomii na Ankarské univerzitě a na univerzitě ve městě Antalya studoval obchod. V současnosti se učí hrát na basovou kytaru a jeho zájmem je modelování. Již 8 let se zajímá o kickboxing. V roce 2001 se zúčastnil mládežnické soutěžě v kickboxu, která se konala v Ankaře a kde zaujal čtvrté místo.

Bývalí členové.

Orçun Şekerusta ve skupině hrál na basovou kytaru. Ve skupině účinkoval jen roce 2001.  Efe Yılmaz (* 3. října 1979, DJ) se narodil v Ankaře. Vystudoval informatiku na "University of South Florida" v USA a nyní studuje na univerzitě v Antalyi. Zabýval se hokejem a umí hrát na na bicí.

maNga je turecká rocková kapela, která mísí hudbu z Anatolie s elektronickými prvky. Reprezentovali Turecko na Eurovision Song Contest 2010, kde s písní ""We Could Be the Same"" obsadila druhé místo. V současnosti jsou členy Ferman Akgül, Yağmur Sarıgül, Cem Bahtiyar a Özgür Can Öney.

Manga (also stylized as maNga) is a Turkish rock band whose music is mainly a fusion of Anatolian melodies with electronic elements. In 2009, they won both the Best Turkish Act award from MTV Turkey and consequently the Best European Act award from MTV Networks Europe in MTV Europe Music Awards 2009. They represented Turkey at the Eurovision Song Contest 2010 with the song "We Could Be the Same" and took second place.


Sportovní kariéra.

Zajímavosti.

Vyrůstal v dělnické čtvrti v Utrechtu. Odmala rád sportoval – hrál fotbal, závodil na kole, zápasil, vzpíral apod. Nejvíce ho však uchvátilo judo. Seznámil se s ním, když jejich tělocvičnu navštívil instruktor z Francie. Geesink nebyl dobrým žákem, proto hned po základním škole šel pracovat na stavbu jako pomocný dělník. Při této práci nabral svoji pověstnou sílu. Vítězil převážně na zemi. Soupeře unavil a následně dostal na zem a do držení. S věkem a s pravidelnými návštěvami Japonska se naučil obstojně i techniku v postoji – velmi účinná byla především jeho uči-mata.  Od poloviny padesátých let 20. století neměl v Evropě konkurenta. Na začátku 60. let měl již dostatečné zkušenosti a techniku na to, aby v kombinaci se svými parametry (byl o hlavu vyšší než Japonci) mohl zástupce kolébky juda porazit. Na mistrovství světa v roce 1961 porazil ve finále Kodži Soneho a zapsal se nesmazatelně do dějin juda jako první západní judista, který získal vítězství na úkor zástupců kolébky juda. V roce 1964 svůj úspěch zopakoval na olympijských hrách v Tokiu, kdy nedal šanci domácímu Kaminagovi. Geesink se dá považovat za prototyp nového sportovního směřovaní juda. Sportovec odhodlaný a fyzicky zdatný, mající respekt k soupeři, ale ne strach, zná své možnosti. Tyto vlastnosti jsou ve sportovním judu daleko důležitější než vytříbená technika.  Geesink ukončil sportovní kariéru celkem čtyřikrát. Poprvé po vyhraném mistrovství světa v roce 1961, podruhé po olympijských hrách v roce 1964, potřetí v roce 1965. V tomto roce ho sužovala různá zranění – na mistrovství Evropy si v soutěži týmů natrhl sval a v individuálních soutěžích potom nestačil v semifinále na své soupeře. V roce 1967 ohlásil comeback, získal svůj další titul mistra Evropy, ale před mistrovstvím světa v roce 1967 se opět zranil. Poté, co se potvrdilo, že judo nebude součástí olympijských her v roce 1968, ukončil sportovní kariéru definitivně.  Geesinkův přínos pro evropské sportovní judo byl obrovský. V 60. letech s sebou vytáhl na špičkovou úroveň několik svých krajanů. Wim Ruska se stal dokonce jeho důstojným nástupcem co do rivality s japonskými soupeři. Inspiroval celou řadu chlapců z jiných, i tehdy málo judistických zemí k tréninku. V roce 1966 navštívil jako čestný host Prahu, kde probíhalo první akademické mistrovství světa v judu.  Po skončení sportovní kariéry pracoval, mimo krátkých epizod mezi profesionálními zápasníky nebo hraní ve filmu, jako funkcionář v domácím i mezinárodním sportu. O judu napsal několik publikací. Jedno období byl členem Mezinárodního olympijské výboru a nevyhnul se skandálu s hlasováním pro olympijské hry v Salt Lake City v roce 2002. Na jeho návrh se zápasící judisté od sebe odlišují barvou judogi (bílá vs. modrá). V roce 1997 mu Mezinárodní judistická federace udělila 10. technický stupeň (judan). Kodokan (nejstarší a nejvýznamnější japonská škola juda) však udělení judanu až do jeho smrti (2010) nepotvrdil.

Reference.

Několik článků z časopisu Black Belt – volně přístupný na serveru books.google.com.

Antonius Johannes „Anton“ Geesink [Anton Chésink] (6. dubna 1934 – 27. srpna 2010, Utrecht, Nizozemsko), byl reprezentant Nizozemska v judu. Jde o největší osobnost evropského sportovního juda v jeho historii.

Antonius Johannes Geesink (6 April 1934 – 27 August 2010) was a Dutch 10th dan judoka. He was the first non-Japanese judoka to win gold at the World Judo Championship, a feat he accomplished in 1961 and 1965. He was also an Olympic Champion, having won gold at the 1964 Summer Olympics in Japan, and won a record 21 European Judo Championships during his career.


Mládí a osobní život.

Narodil se 27. prosince (15. prosince podle starého kalendáře) 1832 v Moskvě v rodině kupce. Získal pouze domácí vzdělání, svou životní dráhu začal v obchodě svého otce. Spolu s bratrem Sergejem (stejně vášnivým uměleckým sběratelem) velmi úspěšně rozvíjeli otcův podnik.  V roce 1865 se oženil s Věrou Nikolajevnou Mamontovovou, sestrou známého mecenáše a podnikatele S. I. Mamontova. Celkově se jim spolu narodilo šest dětí (čtyři dcery a dva synové).

Sběratel a mecenáš umělců.

Od padesátých let se datuje Treťjakovův zájem o ruské výtvarné umění a sběratelství uměleckých děl. Základem jeho sbírky se staly obrazy "Pokušení" (1857) N. G. Sildera a "Potyčka s finskými pašeráky" (1853) V. G. Chuďakova. Dalšími významnými přírůstky byly díla I. P. Trutněva, A. K. Savrasova, K. A. Trutovského, F. A. Bruniho a dalších umělců. Sběratelská vášeň ho přivedla na myšlenku zřízení obrazárny, která by shromažďovala, uchovávala a vystavovala významná díla domácích autorů. Již počátkem šedesátých let Treťjakov napsal:  V následujících letech se Treťjakovova sbírka rozšiřovala o další přírůstky, např. "Odpočinek vězňů" V. I. Jakobyho, "Poslední jař" M. P. Klodta a jiné. Treťjakov vysoce hodnotil tvorbu realisty V. G. Perova, jehož množství děl, např. "Vesnické křížové procesí na Velikonoce", "Trojka", "Diletant", "Nad synovým hrobem" a další, dodnes tvoří významnou část uměleckých sbírek Treťjakovské galerie. Perovovou zásluhou byla Treťjakovova sbírka obohacena o kolekci portrétů významných kulturních buditelů.  V roce 1864 Treťjakov získal do své sbírky první dílo s historickou tematikou - "Kněžna Tarakovova" K. D. Flavického.  Treťjakovův hlavní cíl - vytvoření jedinečné umělecké kolekce - nabíral jasné kontury. Sběratelství ho přivedlo k přátelství s mnoha významnými umělci, kteří považovali za čest být jeho přáteli a často ho zvali do svých ateliérů. Některé díla vznikala dokonce na Treťjakovovu přímou objednávku.

Zakladatel galerie.

V roce 1874 se rozhodl k výstavbě budovy, v níž by svou sbírku shromáždil. Ke svému domu dal Treťjakov přistavět dvoupodlažní přístavbu, kterou tvořily dva sály. Dalších šest sálů bylo přistavěných k domu v roce 1882, o tři roky nato sedm sálů a v roce 1892 přibylo šest nových sálů. V těsné blízkosti rodinného sídla Treťjakovových na Lavrušinské ulici tak vznikl jedinečný komplex budov plně odpovídající potřebám obrazové galerie.  V srpnu 1892 Pavel Treťjakov listem oficiálně daroval městu Moskva a jeho obyvatelům jak celou svou sbírku, tak i část rodinného sídla, ve které byla sbírka umístěna pod podmínkou, že sbírka se nerozprodá a bude přístupná široké veřejnosti. Moskevská městská rada přijala dar 15. září 1892 a darované kolekci dala název "Městská umělecká galerie Pavla a Sergeje Treťjakovových" ("Городская художественная галерея Павла и Сергея Михайловичей Третьяковых"). Dar sestával z 1287 obrazů, 518 kreseb a 9 soch ruských mistrů a 75 obrazů a 8 kreseb evropských (především německých a francouzských) malířů druhé poloviny 19. století. Treťjakov se stal jejím prvním ředitelem a vděčné město mu udělilo titul "Čestný občan Moskvy". Po smrti mladšího bratra Sergeje v létě téhož roku se podle jeho závěti staly součástí sbírky Pavla Treťjakova i jím shromážděná díla.  Treťjakov nadále kupoval umělecká díla jednak z finančních prostředků, které každoročně na tyto účely přidělováno město (5000 rublů), jakož i za vlastní peníze, přičemž zakoupená díla následně daroval galerii.  Pro širokou veřejnost byla galerie otevřena v srpnu 1893 pod názvem "Moskevská městská umělecká galerie Pavla a Sergeje Treťjakovových" ("Московская городская художественная галерея Павла и Сергея Третьяковых").  Na sklonku života byl Pavel Michajlovič Treťjakov členem Moskevského oddělení Rady obchodu a manufaktur a také aktivním členem petrohradské Akademie výtvarných umění.  Po své smrti 4. (16.) prosince 1898 byl pohřben na Danilovském hřbitově vedle svých rodičů a bratra Sergeje. O padesát let později (v roce 1948) byly tělesné ostatky obou bratrů převezeny na Novoděvičí hřbitov.

Pavel Michajlovič Treťjakov (; , Moskva – , Moskva) byl ruský podnikatel, mecenáš, sběratel uměleckých děl, zakladatel a první ředitel Treťjakovské galerie.

Pavel Mikhaylovich Tretyakov (; December 27, 1832 – December 16, 1898) was a Russian businessman, patron of art, collector, and philanthropist who gave his name to the Tretyakov Gallery and Tretyakov Drive in Moscow. His brother Sergei Tretyakov was also a famous patron of art and a philanthropist.


Historie.

Diokleciánovy lázně, jedny z největších v Římě, vznikly v letech 298–306 na ploše téměř 350×350 m. Po pádu říše chátraly a sloužily jako zdroj stavebního materiálu. Roku 1561 rozhodl papež Pius IV., aby byl zbytek – větší část někdejšího frigidaria, tj. studeného bazénu – přestavěn na kostel Panny Marie, svatých andělů a známých i neznámých křesťanských mučedníků. Stavbou byl pověřen Michelangelo, který starou stavbu využil velmi šetrně, takže i dnešní divák vidí zvenčí zříceninu.  Počátkem 18. století pověřil papež Klement XI. učence, filosofa a astronoma F. Bianchiniho, aby v podlaze kostela zřídil astronomický poledník. Roku 1749 došlo k malé přestavbě a za italského království v letech 1870–1946 se kostel užíval i jako státní kostel, kde byla pohřbena řada významných vojáků a politiků.  Roku 2006 dostala bazilika nová bronzová vrata podle návrhu polského sochaře Igora Mitoraje a roku 2010 byla v nádvoří odhalena pětimetrová socha Galileo Galilei podle návrhu čínsko-amerického fyzika a laureáta Nobelovy ceny Li Čeng-tao.

Popis.

Bazilika má zhruba půdorys řeckého kříže, je 128 metrů dlouhá a 105 metrů široká, hlavní loď je 25 m široká a 28 m vysoká. Příčná loď je 27 m široká a 90 m dlouhá, na obou koncích prodloužená o zhruba krychlové kaple. Vchod je z "Piazza della Repubblica", ale kostel nemá žádné průčelí. Místo toho Michelangelo využil zbytek vyduté stěny někdejších teplých lázní ("tepidarium"), skrze nějž se vstupuje do dvou předsíní a hlavní lodi. V předsíni je nadživotní socha sv. Bruna, zakladatele řádu kartuziánů, od francouzského sochaře J.-A. Houdona z roku 1766. Velká část zdiva, klenby i sloupy z červené žuly pocházejí z Diokleciánových lázní.  V pestré barokní mozaikové podlaze je od roku 1702 zapuštěn 45 m dlouhý bronzový poledník (12° 30‘ východní délky) se stupnicemi a různými astronomickými údaji, dílo F. Bianchiniho. Na poledník se otvorem v jižní stěně promítá sluneční kotouč a dovoluje poměrně přesné určení místního poledne, rovnodenností a slunovratů. Další otvory v klenbě umožňují pozorovat Polárku a několik dalších hvězd a měřit jejich rektascenzi.

Santa Maria degli Angeli ["deli andželi"], plným názvem Santa Maria degli Angeli e dei Martiri, česky kostel Panny Marie, andělů a mučedníků, je titulární bazilika v Římě, na náměstí "Piazza della Repubblica", naproti hlavnímu nádraží Roma Termini. Vznikla přestavbou zříceniny Diokleciánových lázní, kterou od roku 1563 vedl Michelangelo Buonarroti.

The Basilica of St. Mary of the Angels and the Martyrs (, ) is a basilica and titular church in Rome, Italy, built inside the ruined "frigidarium" of the Roman Baths of Diocletian in the Piazza della Repubblica.  It was constructed in the 16th century following an original design by Michelangelo Buonarroti. Other architects and artists added to the church over the following centuries. During the Kingdom of Italy, the church was used for religious state functions.


Klubová kariéra.

Wilmots hrál nejprve v Belgii profesionálně za kluby K. Sint-Truidense, KV Mechelen a Standard Lutych. V letech 1996–2003 hrál v německém FC Schalke 04 s výjimkou sezony 2000/01, kdy působil ve francouzském Girondins Bordeaux.  S KV Mechelen vyhrál v roce 1988 Superpohár UEFA po celkové výhře nad nizozemským PSV Eindhoven. a v sezoně 1988/89 domácí ligový titul. Se Standardem Lutych získal v sezoně 1992/93 prvenství v belgickém poháru po finálové výhře 2:0 nad R. Charleroi SC. Úspěchy zažil i se Schalke 04, vyhrál s ním Pohár UEFA 1996/97 a v sezoně 2001/02 DFB-Pokal.

Reprezentační kariéra.

Marc Wilmots působil v mládežnických reprezentacích Belgie U19 a U21.  V A-mužstvu Belgie debutoval 26. května 1990 v utkání proti národnímu týmu Rumunska (remíza 2:2). Celkem odehrál v národním týmu 70 utkání a vstřelil 29 gólů dle Belgické fotbalové asociace. Fotbalové databáze (např. National Football Teams nebo Footballdatabase.eu evidují pouze 28 gólů, rozdíl je v utkání 2. června 2001 proti Lotyšsku, kde padl jeden vlastní gól Lotyšů, který Belgická fotbalová asociace připisuje Wilmotsovi.  Zúčastnil se čtyř světových šampionátů - MS 1990 v Itálii (nevyužitý náhradník), 1994 v USA, 1998 ve Francii a 2002 v Japonsku a Jižní Koreji.  Hrál i na EURU 2000, které Belgie pořádala společně s Nizozemskem.

Trenérská kariéra.

S trenéřinou začal v roce 2002 jako dočasný kouč FC Schalke 04. Poté vedl belgický K. Sint-Truidense VV. V letech 2009–2012 byl asistentem u belgického A-mužstva.  Belgický národní tým převzal v květnu 2012. Belgii vyrostla silná generace hráčů (např. Eden Hazard, Jan Vertonghen, Vincent Kompany, Romelu Lukaku, Kevin Mirallas a další) a Wilmotsovi se podařilo dovést je na Mistrovství světa 2014 v Brazílii z prvního místa evropské kvalifikační skupiny A. S mundialem se Belgie rozloučila čtvrtfinálovou porážkou 0:1 s Argentinou.

Pobřeží slonoviny.

V roce 2017, v březnu, byl jmenován trenérem reprezentace Pobřeží slonoviny. Podepsal dvouletý kontrakt, přičemž jeho cílem bylo dovést africký tým na světový šampionát v roce 2018. To se mu nepodařilo, což vedlo k jeho odvolání v listopadu 2017.

Íránská reprezentace.

V květnu 2019 se stal koučem reprezentace Íránu, podepsal smlouvu na tři roky.

Marc Robert Wilmots (* 22. února 1969, Dongelberg, Belgie) je bývalý belgický fotbalový záložník či útočník a reprezentant, a současný fotbalový trenér. V letech 2012–2016 vedl belgický národní tým. Od roku 2019 vede fotbalovou reprezentaci Íránu.  Účastník čtyř světových šampionátů jako hráč (1990, 1994, 1998 a 2002) a jednoho jako trenér (2014).  Po ukončení hráčské kariéry vstoupil záhy i do politiky. Byl zvolen v roce 2003 do belgického senátu za liberální stranu Mouvement réformateur. Strávil zde dva roky. Poté se orientoval opět na trenéřinu.

Marc Robert Wilmots (born 22 February 1969) is a Belgian international former footballer who most recently managed the Iran national football team. During his club career as attacking midfielder, he won trophies with KV Mechelen, Standard Liège and Schalke 04.  He has also been a politician, having sat in the Senate for four years for the Mouvement Réformateur party.


"Gekokudžó".

Výsledkem pokračujícího oslabování centrální autority v celém Japonsku byl vznik regionálních pánů neboli "daimjóů", kteří vyplňovali vzniklé vakuum. Ve smyslu tohoto posunu moci byly dobře zavedené klany jako Takeda a Imagawa, které vládly na základě pravomocí od bakufu Kamakura i Muromači, schopny rozšířit sféru svého vlivu. Bylo zde však i množství takových, jejichž pozice byla oslabena a byla uzurpována jejich schopnějšími podřízenými. Tento sociální fenomén vlády elit, když schopnější podřízení zrušili status quo a mocenským převratem svrhli vyčerpanou aristokracii se stal známý jako "gekokudžó" (jap. 下克上), což doslova znamená "podřízený přemohl svého pána." Jedním z raných příkladů tohoto fenoménu byl Sóun Hódžó, který vzešel z relativně skromných poměrů a konečně v roce 1493 ovládl provincii Izu. Stavěje na kultivovanosti Sóuna si pozdní klan Hódžó uchoval největší moc v regionu Kantó, dokud nebyl později v období Sengoku podmaněn Hidejošim Tojotomim. Jiné pozoruhodné případy jsou nahrazení klanu Hosokawa klanem Mijoši, klanu Šiba klanem Oda a klanu Toki klanem Saitó.  Dobře organizované klášterní skupiny také nabývaly v tomto čase politické moci sjednocováním rolníků k odporu a povstáními proti vládě daimjóů. Mniši buddhistické sekty Pravé čisté země vytvořili četné "Ikkó-ikki" a nejúspěšnější z nich, v provincii Kaga, si uchovali svou nezávislost po téměř 100 let.

Sjednocení.

Po téměř jednom a půl století politické nestability a válečného stavu směřovalo Japonsko ke sjednocení Nobunagou Odou, který se vynořil z temnoty v provincii Owari (v současnosti prefektura Aiči) a ovládl centrální Japonsko, dokud se v roce 1582 sám Nobunaga nestal obětí zrady Micuhideho Akečiho, jednoho ze svých generálů. To byla příležitost pro Hidejošiho Tojotomiho, který se pozvedl z "ašigaru" (pěšího vojáka) až na jednoho z Nobunagových nejdůvěrnějších generálů, aby se ustanovil Nobunagovým následníkem. Hidejoši nakonec upevnil svou moc nad ostatními "daimjóy" a přestože pro svůj obyčejný (nízký) původ nemohl získat titul "seii taišógun", vládl jako "kampaku".  Když v roce 1598 Hidejoši zemřel, aniž by zanechal schopného následníka a země opět mířila do politického zmatku, byl to Iejasu Tokugawa, kdo využil této příležitosti.  Hidejoši na své smrtelné posteli jmenoval skupinu nejmocnějších pánů Japonska - Tokugawa, Maeda, Ukita, Uesugi, Móri - aby vládli jako Rada pěti starších dokud jeho nezletilý syn, Hidejori, nedospěje. Nejistý mír trval až do smrti Tošiie Maedy v roce 1599. Potom Micunari Išida obvinil Iejasua z neloajálnosti ke klanu Tojotomi, což bylo katalyzátorem krize, která vedla k bitvě u Sekigahary, obecně považované za poslední velký konflikt období Sengoku. Vítězství Iejasua u Sekigahary je označováno jako konec vlády rodu Tojotomi. O tři roky později Iejasu získal titul "seii taišógun" a založil poslední japonský šógunát, který trval až do restaurace Meidži v roce 1868.  Kontrastní osobnosti těchto tří vůdců, kteří nejvíce přispěli ke sjednocení Japonska, jsou popsány v sérii tří dobře známých "senrjú":

Významní lidé.

Slavní daimjóové Sengoku.

Nobunaga, známý svou bezohledností, je charakterizován prvním; Hidejoši, známý svou vynalézavostí, je charakterizovaným druhým; a Iejasu, známý svou vytrvalostí, je charakterizován třetím veršem.  Další významní daimjóové jsou:

V populární kultuře.

Období Sengoku vytváří kulisu pro knihy, filmy, anime a videohry. InuJaša je japonská manga a anime série, která probíhá ve fantazijní verzi období Sengoku.

Období Sengoku (: 戦国時代; "Sengoku džidai"), neboli období válčících států, bylo období sociálních převratů, politických intrik a téměř nepřetržitého válečného konfliktu v Japonsku, které trvalo zhruba od poloviny 15. až do počátku 17. století.  Přestože si šógunát Ašikaga uchoval struktury Kamakurské "bakufu" a zřídil vojenskou vládu založenou na stejných socioekonomických právech a dohodách vytvořených klanem Hódžó v Kodexu "Džóei" v roce 1232, selhal při získávání věrnosti mnoha daimjóů, zejména těch, jejichž panství byla daleko od Kjóta. Jak rostl obchod s Čínou, rozvinula se ekonomika a používání peněz se stalo všeobecně rozšířené s tím, jak vznikaly trhy a centra obchodu. Rozmach ekonomiky spolu se zdokonalením zemědělství a maloobchodu vedl k touze po větší lokální autonomii na všech úrovních sociální hierarchie. Už na začátku 15. století utrpení a bída zapříčiněné přírodním katastrofami jako zemětřesení a hladomory často sloužily jako podněty k ozbrojeným povstáním rolníků vyčerpaných povinnostmi a daněmi. Období Sengoku se dá lépe pochopit při srovnání s "temným středověkem" v Evropě, který byl přechodným obdobím při přesunutí moci z Říma na ty, kteří se stali králi v Evropě. V Japonsku to byla decentralizace vlády z Kjóta na množství daimjóů, kteří se dostali k moci během tohoto neklidného období.  Válka Ónin (1467-1477), konflikt, který měl kořeny v ekonomických nesnázích a rozvinul se po sporech ohledně následníka šógunátu, je obecně považován za začátek období Sengoku. "Východní" armáda klanu Hosokawa a jeho spojenců se utkala se "západní" armádou klanu Jamana a tyto armády bojovaly v Kjótu a jeho okolí téměř 11 let. Následně se konflikt rozšířil i do vzdálených provincií.  Období Sengoku vyvrcholilo poté, co tři nejsilnější vojenští vůdci - Nobunaga Oda, Hidejoši Tojotomi a Iejasu Tokugawa - Japonsko postupně sjednotili. Vítězem se stal poslední z nich, Iejasu Tokugawa, jehož šógunát Tokugawa po vítězném obléhání Ósaky získal moc na příštích 250 let. Zároveň s tím nastoupilo Japonsko politiku dobrovolné izolace, tzv. "sakoku".

The is a period in Japanese history of near-constant civil war, social upheaval, and political intrigue from 1467 to 1615.  The Sengoku period was initiated by the Ōnin War in 1467 which collapsed the feudal system of Japan under the Ashikaga Shogunate. Various "samurai" warlords and clans fought for control over Japan in the power vacuum, while the "Ikkō-ikki" emerged to fight against "samurai" rule. The arrival of Europeans in 1543 introduced the arquebus into Japanese warfare, and Japan ended its status as a tributary state of China in 1549. Oda Nobunaga dissolved the Ashikaga Shogunate in 1573 and launched a war of political unification by force, including the Ishiyama Hongan-ji War, until his death in the Honnō-ji Incident in 1582. Nobunaga's successor Toyotomi Hideyoshi completed his campaign to unify Japan and consolidated his rule with numerous influential reforms. Hideyoshi launched the Japanese invasions of Korea in 1592, but their eventual failure damaged his prestige before his death in 1598. Tokugawa Ieyasu displaced Hideyoshi's young son and successor Toyotomi Hideyori at the Battle of Sekigahara in 1600 and re-established the feudal system under the Tokugawa Shogunate. The Sengoku period ended when Toyotomi loyalists were defeated at the Siege of Osaka in 1615.  The Sengoku period was named by Japanese historians after the otherwise unrelated Warring States period of China. Modern Japan recognizes Nobunaga, Hideyoshi, and Ieyasu as the three "Great Unifiers" for their restoration of central government in the country.


Původ.

Pochází z výsevu odrůdy 'Ribstonský', roku 1830 ji v Anglii, v Lawn u Baks, nedaleko Londýna, vypěstoval M. R. Cox. V ČR se rozšířila s pěstováním zákrsků. Povolena v roce 1954.

Synonyma.

Dle U.K. National Fruit Collection: Apelsinnyi renet, Aranciata di Cox, Cos Orange, Cox, Cox Narancs Renet, Cox Orange, Cox Orange Pippin, Cox Orangen Pippin, Cox Orangen Reinette, Cox Orangen Renette, Cox' Orangen, Cox' Orangen-renette, Cox's Orange, Cox's Orange Pepping, Cox's Orange Reinette, Cox's Orange-Peppin, Cox's Orange-Pippeling, Cox's Orangen Pippin, Cox's Orangen Reinette, Cox's Orangen-Reinette, Cox's Pomeranzen Pepping, Cox's Pomeranzen-pepping, Coxova Reneta, Kemp's Orange, Kempe's Orange, Koksa Pomaranczowa, Koksova oranjeva reneta, Orange de Cox, Oranjevii renet, Peppeling Cox Orange, Pomaranczowe Coxa, Reinette Cox's Orangen, Reinette Orange, Reinette Orange de Cox, Renet Coksa, Renet Cox Portocaliu, Renet Coxa, Renet Portocaliu, Reneta Coxa pomaranzowa, Russet Pippin, Verbesserte Muscat Reinette, Verbesserte Muscat-Reinette

Vlastnosti.

Růst silný, v plné plodnosti slabší. Sklizeň malá až střední. Rychle stárne, namrzá a je náročná na agrotechniku.  Plodnost středně raná, odrůda plodí nejdříve pravidelně později má sklon plodit střídavě. Samosprašná odrůda, je dobrým opylovačem pro pozdně kvetoucí odrůdy. Plod se sklízí se v polovině září, zraje nejdříve počátkem listopadu.

Nároky.

Zřejmě jedna z nejnáročnějších odrůd. Vyžaduje nejlepší podmínky I. – II. zóny, nesnáší studené a příliš vlhké půdy. Nesnáší suché a písčité půdy. V teplých polohách trpí silně padlím.

Kvetení.

Strom je diploidní, a proto dobře hodí v podstatě pro opylení dalších odrůd. Plody Coxovy renety jsou často partenokarpické, což znamená, že plodí bez opylení. Kvete středně raně, a může být opylovačem odrůd 'Alkmene', 'Golden Delicious', Gloster ','James Grieve ',' Idared ',' Jonathan ','McIntosh' nebo 'Ontario ".

Květ.

Počet květů se pohybuje mezi čtyřmi a devíti se střední hodnotou šest. Květenství je malý ve srovnání s jinými jabloněmi. Jednotlivé květy jsou složeny z pěti středně velkých okvětních lístků. Jsou dlouhé, střední velikosti, kulaté nebo dlouhé oválné.

Plod.

Plody jsou střední velikosti ve srovnání s jinými jablky. Mají průměrnou hmotnost 115 g, s hustotou 0,84 g/cm³.  Slupka plodů je suchá a matná, základní barva je zelenavě žlutá později zlatožlutá, až krémové barvy. Krycí barva nahnědle červená později oranžově červená. Osluněná část plodu je červená. Dužnina nažloutlá, zlatožlutá, sladká, aromatická, pevná, ale ne křupavá, aromatická, s typickým renetovým aroma. Později, po sklizni, je křehká nebo měkká. Chuť je popisována jako příjemná rovnováha sladkosti a kyselosti, která je doprovázena silnou vůní. Celkový dojem je označován termínem "dokonalá" a "jedinečná". Je "…bez dominantní chuť, ale tvoří velké množství asociací různých a vzájemně se doplňujících chutí". Podle pomologů chuť odrůdy 'Coxova reneta' nebyla nikdy předstižena jinou odrůdou. Plod získává svou typickou vůni především pomocí těkavých organických sloučenin butyrát, estery, acetaldehyd, 2-methyl-1-butanol a směsi isobutyrátu. Celkově lze říci, že vědci nalezli 18 různých aromat v dužnině plodu: .. oč později je jablko sklizeno, tím nižší je podíl na celkové titrační kyselosti a vyšší sladkost ovlivňuje chuť plodu. Plody jsou kulaté až ploše kulovité, vhodné pro konzum i na zpracování.  Odrůda je náročná na skladování, má krátkou trvanlivost, při teplotě nad 2 °C hnědne dužnina. Velké přezrálé plody praskají a jsou málo šťavnaté.

Choroby a škůdci.

Málo odolná k chorobám a škůdcům. Bývá často napadána padlím, středně odolná k strupovitosti, náchylná k praskání plodů, hořké pihovitosti, namrzá ve dřevě a málo odolná proti poškození mrazíky při kvetení, velmi citlivá k postřikům.

Kříženci.

Pro vynikající chuťové vlastnosti je Coxova reneta často využívána ke šlechtění. Mezi nejznámější křížence patří:

Coxova reneta je odrůda dřeviny jabloň domácí ("Malus domestica"), rodu jabloň z čeledi růžovitých. Jde o jednu ze starých odrůd jabloní. Je pěstována jako ovocný strom, kultivar je množen vegetativně očkováním a roubováním. Odrůda je dobrým opylovačem.  Slupka plodů je suchá a matná, základní barva je zelenavě žlutá později zlatožlutá, krycí barva nahnědle červená později oranžově červená. Osluněná část plodu je červená. Plody jsou kulaté až ploše kulovité, aromatické, vhodné pro konzum i na zpracování. Plodnost raná. Sklízí se v polovině září, zraje nejdříve počátkem listopadu. Přepravu snáší dobře.  Na tomto kultivaru jsou často nalézány chiméry nebo částečné chiméry, většina mutací ale není stálá.  Podle pomologů chuť odrůdy 'Coxova reneta' nebyla nikdy předstižena jinou odrůdou, dříve byla často pěstovanou odrůdou. Je náročná na skladování i pěstování, plodí středně nebo málo a později jen střídavě. Rychle stárne, namrzá. Bývá napadána chorobami. V teplých polohách trpí silně padlím.

Cox's Orange Pippin, in Britain often referred to simply as Cox, is an apple cultivar first grown in 1830, at Colnbrook in Buckinghamshire, England, by the retired brewer and horticulturist Richard Cox. Though the parentage of the cultivar is unknown, Ribston Pippin seems a likely candidate. The variety was introduced for sale by the 1850s by Charles Turner, and grown commercially from the 1860s, particularly in the Vale of Evesham in Worcestershire, and later in Kent.


Druhy.

Konkrétní praktické úlohy můžou formálně spadat do některého výše uvedeného druhu, ale můžou mít další vlastnosti, které je činí obtížnými z jiných důvodů, a případně je vhodné používat jiné, specializované algoritmy. Například binární klasifikace je základní úloha získávání informací (information retrieval), kdy máme určit, zda dokument je relevantní nebo nerelevantní, ale počet atributů dokumentu odpovídá počtu slov (dané slovo je/není v dokumentu) a je typicky velký.  Příbuzné úlohy jsou například ranking pozorování, tj. určování pořadí. Rozpoznávaní vzorů je také příbuzná úloha binární (pro jeden vzor) nebo diskrétní klasifikace (pro několik vzorů), ale liší se tím, že vzor je často lokální a netýká se celého příkladu. "Hledání tváře na obrázku" je příklad tohoto druhu.

Algoritmy.

Pro různé druhy klasifikace jsou různé algoritmy. Algoritmy pro binární klasifikaci se dají použít pro řešení pokročilejších úloh.  Pro binární klasifikaci se používají rozhodovací stromy, perceptron v několika variantách, k-NN a další.  Pokročilé metody spočívají v kombinaci několika klasifikátorů. (náhodný les …)  Nejjednodušší klasifikátor je pro lineárně oddělitelné množiny pozitivních a negativních příkladů. Ale vstupní data typicky obsahují chyby neboli šum a pak tento jednoduchý přístup není použitelný.  Celkové schéma přístupu je, že se nejdříve naučí ("natrénuje") klasifikátor na základě trénovacích dat. Hotový klasifikátor se pak používá pro klasifikaci nových dat.  Komplikace vyžadující speciální přístup a algoritmy jsou, když je příkladů mnoho (miliony) nebo naopak málo nebo když je rysů mnoho, případně jsou závislé. Pokud vybraný algoritmus data nezvládá, použije se předzpracování dat, kterému je věnována podkapitola.

Vstupní data.

Nejčastější podoba dat je seznam rysů, kde každý rys má daný typ hodnot. Rysy podle typů hodnot se principiálně dělí na diskrétní a spojité, které obvykle potřebují jiný přístup při učení a případně jiné algoritmy. Pokud algoritmus dovoluje zpracovat jen určitý typ rysů, je možné hodnoty převést případně se ztrátou informace, viz předzpracování.  V případě úlohy klasifikace a učení s učitelem má každý vstupní příklad určen výslednou kategorii jako hodnotu jednoho z rysů.  Jiné možnosti než učení s učitelem jsou polosupervizované učení a transdukce (ve strojovém učení). Tyto metody dokáží využít i data, pro která nejsou určeny výsledné kategorie – takových dat je obvykle víc, obvykle je lacinější je získat a z hlediska výsledné kategorie nejsou zašuměna (když se experti určující kategorii neshodli).  V úvodu. A taky strukturované a hierarchické, případně metadata.

Předzpracování dat.

Surová data získaná z databází není vhodné použít přímo.  Předzpracování může identifikovat a vyloučit outliery, doplnit chybějící hodnoty, sjednotit zápis a formu příkladů (například kalendářní data jsou různorodá) apod. Spojitá data můžeme zdiskrétnit (rozdělit na několik intervalů, je několik method) nebo naopak, pokud to algoritmus vyžaduje.  Další předzpracování může vybrat podmnožinu dat, pokud je dataset velký. Kromě do očí bijícího náhodného výběru můžeme chtít vybrat příklady typické nebo je pokrýt reprezentativně, což může znamenat například zachování poměru tříd nebo zachování zajímavých či typických příkladů.  Předzpracování může vybrat atributy v rámci výběru rysů anebo může atributy přidat pomocí extrakce rysů. První přístup se typicky používá, pokud je atributů mnoho, či jsou závislé a nerelevantní. Druhý přístup se používá, pokud jsou jednotlivé atributy nevhodné pro další zpracování a potřebujeme jejich kombinace. Některé metody klasifikace totiž z principu nebo kvůli jednoduchosti zpracovávají atributy samostatně.  Další druh transformací jsou globální transformace. Číselná data v nějakém metrickém (pod)prostoru můžeme rotovat, natáhnout, centrovat … Používané techniky jsou latentní sémantické indexování (LSI), analýza hlavních komponent (PCA) a další. Například pro klasifikaci pomocí support vector machines (SVM) se doporučuje atributy standardizovat, aby měly střední hodnotu 0 a standardní odchylku 1.

Měření.

Je známo mnoho měr kvality klasifikátoru. Už byla vzpomínána ROC křivka. Měření se provádí na nových, nepoužitých datech, tzv. testovacích.  Obecně, různé chyby můžou mít různou cenu. Pro binární klasifikátory cena chyby pro falešná pozitiva a falešná negativa (nazývaných taky "chyba prvního druhu" a "chyba druhého druhu") může být různá. Pro obecné třídy cena chyby může být odvozena z podobnosti tříd; čím jsou třídy podobnější, tím je penalizace za chybu menší.

Klasifikace je ve strojovém učení a statistice druh problému, kde je cílem zařadit nový vzorek do jedné nebo více kategorií na základě množiny trénovacích dat, která obsahuje vzorky, jejichž kategorie je známa. K tomu máme k dispozici trénovací množinu obsahující pozorování (data, instance), pro která jsou kategorie správně určeny. Jednotlivá pozorování jsou analyzována do množiny kvantifikovatelných vlastností, známých jako nezávislé proměnné, rysy, fíčury (features) apod. Tyto vlastnosti můžou být kategoriální (např. „A“, „B“, „AB“ nebo „O“ pro krevní skupiny), ordinální (např. „velký“, „střední“ nebo „malý“), celočíselné (např. počet výskytů slova v emailu) anebo reálné (např. měření krevního tlaku). Některé algoritmy pracují pouze s diskrétními hodnotami a požadují, aby se celočíselná nebo reálná data "diskretizovala", tj. převedla se na kategorie obsahující podobná pozorování (např. „méně než 5“, „mezi 5 a 10“, „víc než 10“). Jako příklad problému klasifikace je přiřazení emailu do třídy „spam“ nebo „ne-spam“ anebo přiřazeni diagnozy danému pacientovi, podle jeho pozorovaných charakteristik (pohlaví, věk, krevní tlak, přítomnost nebo absence určitých symptomů, …)  Algoritmus, který implementuje klasifikaci, se nazývá klasifikátor. Tento termín se používá také pro matematickou funkci, která je implementována algoritmem, a zobrazuje vstupní data na třídy.  V terminologii strojového učení je klasifikace považována za metodu učení s učitelem, to jest učení, při kterém je známá trénovací množina správně klasifikovaných příkladů. Analogická metoda v učení bez učitele je známá jako klastrování a spočívá ve spojování dat do kategorií podle nějaké míry vnitřní podobnosti (např. odvozené ze vzdálenosti mezi instancemi, které jsou považovány za vektory ve vícedimenzionálním vektorovém prostoru).  Terminologie není jednotná a liší se v statistice a strojovém učením, případně v různých aplikačních oblastech.

In machine learning and statistics, classification is the problem of identifying to which of a set of categories (sub-populations) a new observation belongs, on the basis of a training set of data containing observations (or instances) whose category membership is known. Examples are assigning a given email to the "spam" or "non-spam" class, and assigning a diagnosis to a given patient based on observed characteristics of the patient (sex, blood pressure, presence or absence of certain symptoms, etc.). Classification is an example of pattern recognition.  In the terminology of machine learning, classification is considered an instance of supervised learning, i.e., learning where a training set of correctly identified observations is available. The corresponding unsupervised procedure is known as clustering, and involves grouping data into categories based on some measure of inherent similarity or distance.  Often, the individual observations are analyzed into a set of quantifiable properties, known variously as explanatory variables or "features". These properties may variously be categorical (e.g. "A", "B", "AB" or "O", for blood type), ordinal (e.g. "large", "medium" or "small"), integer-valued (e.g. the number of occurrences of a particular word in an email) or real-valued (e.g. a measurement of blood pressure). Other classifiers work by comparing observations to previous observations by means of a similarity or distance function.  An algorithm that implements classification, especially in a concrete implementation, is known as a classifier. The term "classifier" sometimes also refers to the mathematical function, implemented by a classification algorithm, that maps input data to a category.  Terminology across fields is quite varied. In statistics, where classification is often done with logistic regression or a similar procedure, the properties of observations are termed explanatory variables (or independent variables, regressors, etc.), and the categories to be predicted are known as outcomes, which are considered to be possible values of the dependent variable. In machine learning, the observations are often known as "instances", the explanatory variables are termed "features" (grouped into a feature vector), and the possible categories to be predicted are "classes". Other fields may use different terminology: e.g. in community ecology, the term "classification" normally refers to cluster analysis, i.e., a type of unsupervised learning, rather than the supervised learning described in this article.


Život.

Mládí (1841 – 1865).

Narodil se 21. ledna 1841 ve Štrasburku, v rodině protestantského lékaře Jeana Frédérica Schuré a jeho ženy Sophie Pauline Bloechelové jako jediný syn. Jeho starší sestra Pauline Adèle zemřela na zápal plic, když jí bylo pět měsíců. Matka zemřela na zánět pobřišnice, když mu byly 4 roky. O deset let později zemřel i jeho otec a mladý Édouard žil až do svých 20 let u svého profesora historie na gymnáziu Jeana Sturma.  Po maturitě se zapsal ke studiu na Právnické fakultě, aby udělal radost svému dědečkovi z matčiny strany, který tam byl děkanem. Studia práv ho ale příliš nebavila a většinu odpolední trávil na Filozofické fakultě, kde sympatizoval s mladými studenty a umělci a zamiloval si především literaturu a umění. Mezi jeho nejbližší přatele patřili hudební skladatel Victor Nessler, s jehož sestrou Mathildou se oženil, a historik Rodolphe Reuss. Ještě před dokončením studií práv se rozhodl, že se bude věnovat poezii. V roce 1860, po smrti obou prarodičů, zdědil jejich majetek a renta mu umožnila věnovat se bez obav svým zájmům. V roce 1861 získal právnický titul ale právnickou praxi nenastoupil a s velkým zájmem se pustil do studia děl proslulých filozofů. (Descartes, Spinoza, Kant, Hegel, Schelling, Schopenhauer). Největší vliv na něj mělo dílo Georga Friedricha Creuzera "Symbolik und Mythologie der alten Völker", které ho inspirovalo v jeho další literární činnosti.  V roce 1864 odcestoval do Německa, aby shromáždil materiál pro svoji práci "Histoire du Lied ou de la chanson populaire en Allemagne", na které začal pracovat již na gymnáziu, pod vedením jednoho ze svých učitelů, německého uprchlíka Alberta Grüna, který v něm vzbudil zájem o německou kulturu a filozofii. Alsasan Édouard Schuré tak získal otevřený přístup k oběma kulturám, německé i francouzské.  Tři hlavní etapy jeho následujícího života ovlivnily zásadním způsobem tři osoby: Richard Wagner, Marguerite Albana Mignaty a Rudolf Steiner.

Richard Wagner (1865 – 1876).

10. června 1865 se Édouard Schuré zúčastnil premiéry Wagnerovy opery Tristan a Isolda v Mnichově a setkal se osobně se skladatelem. Na Wagnerův podnět následovalo několikeré setkání a když Schuré odjel z Německa, rozvinula se mezi nimi přátelská korespondence. Schuré byl Wagnerovým dílem hluboce ovlivněn a věnoval mu později jeden svazek svého díla "Histoire du Drame musical" nazvaný "Richard Wagner, son œuvre et son idée" (1895) a vzpomínkovou knihu " Souvenirs sur Richard Wagner".  18. října 1866 se oženil s Mathildou Nesslerovou, sestrou svého přítele ze studií Victora Nesslera; manželé se usadili v Paříži.  Když vypukla v roce 1870 prusko-francouzská válka, ovlivnilo to i vztah Francouzů k německé kultuře a umění. Schuré se však svého obdivu k dílu Richarda Wagnera nevzdal a navzdory Wagnerovým protifrancouzským výpadům, obhajoval jeho hudbu jako hluboce univerzální. V roce 1873 se setkal s německým filosofem Friedrichem Nietzschem s nímž sdílel své nadšení pro dílo Richarda Wagnera.  Schuré se setkal s Wagnerem naposledy v roce 1876 na prvním ročníku Hudebních slavností v Bayreuthu. Pak ale přestal přijímat Wagnerovo pozvání k dalším setkáním a přestože byl i nadále zastáncem univerzálního charakteru jeho hudby, stále více mu vadily Wagnerovy útoky proti Francii, jeho extrémní nacionalismus a pruský šovinismus. Schuré naopak začal ve svém díle oslavovat vše keltské (Francie) a negativně se stavěl k teutonismu (Německo).

Marguerite Albana Mignaty (1871 - 1887).

Při cestě do Itálie v roce 1871, kam cestoval na pozvání německé spisovatelky a překladatelky Malwidy von Meysenburg, se Schuré ve Florencii setkal s o dvacet roků mladší literátkou a spisovatelkou jménem Marguerite Albana Mignaty, původem z Korfu, která zde pořádala literární salon. Její krása, řecké kořeny, anglické vzdělání, esoterické zkušenosti nabyté v Indii, spolu se smyslem pro umění a literaturu způsobily, že k ní byl Schuré neodolatelně přitahován. Každé léto pak pobýval v Itálii, ve Florencii, aby mohl být Marguerite nablízku. Později ji označil za svoji osudovou ženu a múzu, přestože byl ženatý. Jejich vztah trval až do Margueritiny smrti v roce 1887. Napsal jí téměř 9000 dopisů, které jsou nyní uloženy v archivu ve Strasbourgu. Byla hlavní iniciátorkou jeho nejznámějšího díla "Les Grands Initiés..." (1900), které věnoval její památce. Schuré také napsal její životopis, který vyšel knižně spolu s její esejí o italském renesančním malíři Correggiovi pod názvem "Le Corrège, sa vie et son œuvre, précédé́ d'un essai biographique sur Marguerite Albana".

Rudolf Steiner (1900-1929).

V roce 1900 dílo "Les Enfants de Lucifer", publikované spolu s "La Sœur gardienne". vzbudilo pozornost Marie von Sivers, teosofistky a pozdější druhé ženy Rudolfa Steinera. Aniž by se s Édouardem Schuré znala osobně, projevila přání přeložit jeho díla do němčiny. Jejím prostřednictvím se Édouard Schuré v německé sekci Teosofické společnosti setkal s rakouským filosofem a později i zakladatelem antroposofie Rudolfem Steinerem.  V roce 1906 přijel Rudolf Steiner, jako generálním tajemník německé sekce Teosofické společnosti, do Paříže, aby zde uspořádal cyklus přednášek o esoterii. Jeho přednášky spolu s příspěvky Éduarda Schuré byly publikovány v časopise La Science Spirituelle pod názvem "Esquisse d'une Cosmogonie psychologique" a shrnuty v knize "L'ésotérisme chrétien".  V roce 1907 se Édouard Schuré stal členem Teosofické společnosti. Na jeho pozvání ho navštívili Rudolf Steiner a Marie von Sivers v jeho venkovském domě poblíž městečka Barr v Alsasku. Na požádání hostitele zde Rudolf Steiner napsal krátkou autobiografickou esej, která je známá jako "Document de Barr". Schuré zase souhlasil s tím, aby jeho drama " Les Mystères d'Eleusis" bylo hráno na Teosofickém kongresu v Mnichově.  V roce 1913 vystoupil Schuré z Teosofické společnosti, podporuje Steinerův názor o univerzální roli Krista a nemožnosti nové inkarnace, jak tvrdili britští teosofisté Annie Besant a Charles W. Leadbeater.  Po vyhlášení 1. světové války se Schuré cítil příliš obklopen pangermanismem a přes přetrvávající obdiv a úctu k Rudolfu Steinerovi, opustil Antroposofickou společnost, kterou Steiner založil, což bylo pro něho velmi bolestné.  Ke smíření se Steinerem došlo v roce 1921 na akci "Francouzské týdny", pořádané v sídle Antroposofické společnosti Goetheanum v Dornachu.  Čtyři roky po Rudolfu Steinerovi, v roce 1929, zemřel Édouard Schuré v Paříži ve věku 88 let.

Philippe Frédéric Édouard Schuré (21. ledna 1841, Štrasburk – 7. dubna 1929, Paříž) byl francouzský spisovatel, filozof a muzikolog. Světovou proslulost mu přineslo jeho dílo "Les Grands Initiés. Esquisse de l’histoire secrète des religions" ("Velcí zasvěcenci: tajné dějiny náboženství"), které věnoval významným mytologickým postavám a myslitelům jakými byli Rama, Kršna, Hermés, Mojžíš, Orfeus, Pythagoras, Platon a Ježíš Kristus, a které je stále znovu vydáváno a překládano do řady jazyků.

Eduard (Édouard) Schuré (January 21, 1841 in Strasbourg – April 7, 1929 in Paris) was a French philosopher, poet, playwright, novelist, music critic, and publicist of esoteric literature.


Průběh neštěstí.

Vlaková souprava vykolejila v 8:39 místního času, vykolejily tři vagony.  Podle svědků vlak prudce zastavil, lidi to vymrštilo často i přes celý vagon. Zadní vozy nadskočily a cestující vyletěli ke střeše. Po zastavení se souprava podle svědků ponořila do tmy a kouře a propukla hysterie a zmatek. Lidé začali po výpadku světel křičet a někteří rozbíjet nouzovými kladívky okna, obávali se i toho, že jde o teroristický útok. Ti, kteří nepropadli panice, pomáhali vynášet zraněné. Těch bylo nejvíce v prvním vagonu. Po prvním šoku se ale začali cestující chovat příkladně a navzájem si pomáhat a uklidňovat se. Někteří pomocí hasicích přístrojů uhasili menší požár v kolejišti a potom vyrazili dveře do bočního tunelu. Tam se vydali naproti pracovníkům dopravního podniku cestující, kteří mohli chodit.  Cestující otevírali okna, aby se do přetopených vozů dostal čerstvý vzduch, dočkali se ale hustého dýmu a tak je zase zavřeli. Po chvíli ale začala fungovat ventilace a cestujícím se ulevilo. Shromažďovali se v tunelu, část vlaku byla ale velmi zdemolovaná a někteří lidé byli doslova vmáčknutí do zničeného vagonu. Mnoho lidí mělo řezné rány nebo bylo v bezvědomí, někteří měli velmi vážná zranění. První zranění se dostali ven z metra až po půl hodině, teprve potom se objevili první záchranáři, kteří žádali dobrovolníky o pomoc s odnášením zraněných.

Záchrana a vyprošťování.

Ke stanici Slavjanskij bulvar se sjelo asi 60 sanitek, přiletělo 8 helikoptér. Stanice Park Pobědy je v moskevském metru nejhlubší, což ztěžovalo záchranářům práci. Záchranné práce a vyprošťování skončily druhý den dopoledne.

Oběti.

Nehoda měla ke dni 13. srpna 2014 celkem 24 obětí na životech (z toho 7 cizinců) a 161 zraněných, z toho 129 bylo bezprostředně po nehodě hospitalizováno. Necelých 50 lidí z hospitalizovaných bylo zraněno těžce, 2 byli v kómatu, několik obětí tak zemřelo až později v nemocnici. K 22. červenci 2014 zůstávala hospitalizována ještě desítka těžce zraněných.

Dopravní komplikace.

Linka byla uzavřena a náhradní dopravu zajišťovalo 66 autobusů a bezplatné taxíky placené radnicí. Následně se zhoršila dopravní situace na ulicích a dosavadní zácpy se ještě zhoršily. Opravy by mohly trvat možná až týden a vláda přislíbila, že s nimi pomůže.

Reakce.

Radnice vyhlásila v Moskvě na druhý den smutek a státní vlajky zůstaly na půl žerdi. Starosta slíbil odškodnění pozůstalým rodinám v hodnotě milionu rublů (cca 600 tisíc Kč) a také odškodnění zraněným.  Prezident Vladimir Putin i premiér Dmitrij Medveděv popřáli zraněným brzké uzdravení a pozůstalým vyjádřili soustrast. Soustrast vyjádřili také zahraniční osobnosti, generální tajemník OSN Pan Ki-mun či běloruský prezident Alexandr Lukašenko.  Druhý den ve středu se do stanic, mezi nimiž se nehoda stala, začali scházet truchlící lidé, kteří zapalovali svíčky a pokládali květiny, někteří plakali. Květiny a svíčky přinesli k ruskému velvyslanectví také obyvatelé Kyjeva. V moskevských kostelech probíhaly mše za mrtvé a zraněné. Šestnáct moskevských nemocnic zřídilo improvizovaná místa pro odběry darované krve. Televize změnily program a nahradily zábavné pořady a vystoupení.  Pražské metro chystalo v souvislosti s tímto neštěstím důkladnou technickou kontrolu. Podle slov vedoucího Správy vozidel Metro Josefa Němečka jsou takové kontroly běžné vždycky, když se někde ve světě stane nějaký problém, a situace tam je vždy porovnávána se situací v pražském metru. Když se například přebíraly ruské soupravy, vždy se kvůli jejich ne zcela vyhovující kvalitě kompletně rozmontovaly, zkontrolovaly, vyčistily od písku, byly vyměněny vadné součásti a následně byly vagony zase smontovány. Jejich uvedení do provozu si podle zdroje vyžadovalo 1000 pracovních normohodin pro každý vagon.  Šéf Moskevského metra Ivan Besedin, který pozici zastával od února 2011, kvůli nehodě 22. července odstoupil a novým náčelníkem se stal Dmitrij Pegov, který přišel z čela ředitelství rychlovlaků státních drah. Podle moskevského starosty Sergeje Sobjanina měl navrátit metru důvěru občanů a jako první úkol si zadal důkladnou prověrku infrastruktury metra. Dosavadní ředitel Besedin byl ale jako šéf metra vnímán pozitivně a jeho odchod byl přijímán rozporuplně. Prosadil zvýšení rozpočtu a plán na rozšíření metra do roku 2020 o 79 stanic, přičemž za jeho působení jich bylo vybudováno 11 a metro prodlouženo o 25 km. Navíc byly v metru zavedeny bezplatné bezdrátové připojení a modernější vlakové soupravy.

Důvod neštěstí a vyšetřování.

Prezident Putin pověřil předsedu Vyšetřovacího výboru Ruské federace Alexandra Bastrykina, aby započal trestní vyšetřování neštěstí.  Podle prvních zpráv od záchranářů byl na vině náhlý prudký pokles napětí v napájecí soustavě a následná špatná signalizace, která spustila nouzové zastavení vlaku, po němž souprava vykolejila.  O tom ale vyšetřovatelé pochybovali a uvažovali o vadné výhybce. Také byly v minulosti stížnosti, že v daném úseku soupravy vibrovaly kvůli údajnému havarijnímu stavu kolejí. Podle městské opozice jsou na vině malé investice do údržby.  Později se vyšetřovatelé začali přiklánět k verzi, že příčinou byla nesprávná manipulace s nedávno instalovanou výhybkou. Dne 16. července byli zatčeni mistr údržby tratě a jeho zástupce, kteří řídili květnovou instalaci výhybky. Byli podezřelí z porušení bezpečnostních pravidel a hrozilo jim až 10 let vězení. Soupravu navíc měli řídit dva strojvedoucí, namísto toho řídil jen jeden, který byl hospitalizován s těžkými poraněními. Později padlo podezření na účast při incidentu ještě na dva manažery.

Soudní verdikt.

První verdikt padl 9. listopadu 2015. Asistent mistra údržby tratě Jurij Gordov byl odsouzen k 6 letům odnětí svobody. Zástupce mistra oddělení generálních oprav traťové služby Aleksej Trofimov, starší traťový mistr Valerij Baškatov a zástupce ředitele subdodavatelské společnosti "Spectechrekonstrukcija" Anatolij Kruglov byli každý odsouzen k 5,5 letům odnětí svobody. Kromě toho probíhalo druhé soudní řízení s dalšími šesti obžalovanými.

V úterý 15. července 2014 v ranní špičce v 08:39 moskevského času (06:39 SELČ) došlo k vykolejení tří vagonů vlakové soupravy moskevského metra mezi stanicemi Slavjanskij bulvar a Park Pobědy na modré lince. Byla to do té doby nejhorší nehoda moskevského metra co do počtu mrtvých (neuvažujeme-li teroristické útoky v moskevském metru). Nehoda si vyžádala 24 obětí a 161 zraněných, z toho asi 50 těžce.

On 15 July 2014, at around 8:40 am MSK (), an outbound Moscow Metro train derailed between Park Pobedy and Slavyansky Bulvar stations of the Arbatsko-Pokrovskaya Line. Casualties reported include 24 dead and 160 injured. Early reports suggested a power surge or a terrorist attack to be the cause of the derailment, but both were soon dismissed.  This accident was the deadliest ever recorded in the history of the Moscow metro system, and the second to occur due to a technical failure (after the 1982 Aviamotornaya escalator accident).


Účastnická místa.

Tohoto ročníku se účastnilo celkem 77 týmů z 53 členských zemí UEFA (výjimkou je Lichtenštejnsko, které neorganizuje žádnou vlastní ligovou soutěž). Každá země má přidělený počet míst podle koeficientů UEFA.

Žebříček UEFA.

Pro ročník 2014/15, byly asociacím přidělovány místa podle koeficientů z roku 2013, které braly v úvahu jejich výkon v evropských soutěžích od sezóny 2008/09 až po ročník 2012/13.  Žebříček UEFA se používá k určení počtu zúčastněných týmů pro každou asociaci:

Rozdělení týmů.

Vzhledem k tomu, že držitel titulu Real Madrid se pro skupinovou fázi Ligy mistrů kvalifikoval přes jeho domácí soutěž (umístil se jako třetí v Primera División 2013/14), uvolnilo se tak pro skupinovou fázi místo vyhrazeno pro držitele titulu. Zde jsou uvedeny změny systému v přidělování:

Týmy.

Čísla v závorkách udávají umístění v domácí lize (DT: držitel titulu).

Předkola.

1. předkolo.

První zápasy 1./2. července 2014, odvety 8./9. července 2014. Pozn.: Postupující tým je zvýrazněn tučně (platí i pro další kapitoly). Do jednotlivých fází přibývají kluby dle koeficientů.

2. předkolo.

První zápasy 15./16. července 2014, odvety 22./23. července 2014.

3. předkolo.

Třetí předkolo bylo rozděleno na dvě větve - mistrovská pro vítěze domácích ligových soutěží a nemistrovská pro ostatní týmy. Poražení z obou větví se kvalifikovali do play-off předkola Evropské ligy 2014/15. Los pro 3. předkolo proběhl v pátek 18. července 2014 ve 12,00 SELČ. Z důvodu konfliktu na východní Ukrajině přijala UEFA opatření, které zabránilo vylosování ruských a ukrajinských týmů proti sobě. První zápasy se hrály 29./30. července 2014, odvety 5./6. srpna 2014. !colspan=6|Mistrovská větev  !colspan=6|Nemistrovská větev

4. předkolo (play-off předkolo).

Los se uskutečnil 8. srpna 2014 ve 12,00 ve švýcarském Nyonu. Čtvrté předkolo je rozděleno do dvou samostatných částí: mistrovská pro vítěze domácích ligových soutěží a nemistrovská pro ostatní týmy. Poražení z obou větví se kvalifikují do základní fáze Evropské ligy 2014/15. Úvodní zápasy se odehrají 20. a 21. srpna, odvety o týden později 27. a 28. srpna. Legia Warszawa byla kvůli neoprávněnému startu Bartosze Bereszynského ze soutěže vyřazena (byla přeřazena místo Celtiku do play-off předkola Evropské ligy 2014/15). Bereszyński, který si odpykával trest na tři zápasy v evropských pohárech nemohl do zápasu vůbec nastoupit. Legia se proti verdiktu odvolala, ale ten zůstal v platnosti. !colspan=6|Mistrovská větev  !colspan=6|Nemistrovská větev

Vyřazovací fáze.

Osmifinále.

Při losu osmifinálových dvojic bylo 16 týmů rozděleno do dvou košů po osmi. Vítězové skupin byli v koši nasazených, kvalifikanti z druhých míst jako nenasazení. Do jedné dvojice nemohly být nalosovány dva kluby, které se již utkaly v základní skupině ani dva kluby z jedné země. Los se uskutečnil 15. prosince 2014. První zápasy byly na programu 17. a 18. nebo 24. a 25. února, odvety pak pro týmy z prvního termínu 10. a 11. března, týmy z druhého termínu 17. a 18. března 2014.

Čtvrtfinále.

Losování čtvrtfinále proběhlo 20. března 2015. První zápasy byly na programu 14. a 15. dubna, odvety pak v termínu 21. a 22. dubna 2015.

Semifinále.

Losování semifinále proběhlo 24. dubna 2015. První zápasy byly na programu 5. a 6. května, odvety pak v termínu 12. a 13. května 2015.

Finále.

Finálový zápas se odehrál v sobotu 6. června 2015 na olympijském stadioně v Berlíně.  Juventusu ve finálovém střetnutí chyběl italský obránce Giorgio Chiellini, jenž si během tréninku pár dní před zápasem poranil lýtko. Barcelona před finále nepotvrdila žádné zranění.

Sezóna 2014/15 Ligy mistrů UEFA byla 60. ročníkem klubové soutěže pro nejlepší evropské fotbalové týmy. Obhájcem titulu byl španělský klub Real Madrid, který vypadl v semifinále. Finále se odehrálo na Olympijském stadioně v Berlíně. Vítěz soutěže (Barcelona) se kvalifikoval na Mistrovství světa klubů 2015 a také do Superpoháru UEFA 2015.  Poprvé se zúčastnil klub z Gibraltaru poté, co tato krajina byla v květnu 2013 přijata za 54. člena UEFA. Gibraltar dostal přiděleno jedno místo v 1. předkole, obsadil ho vítěz Gibraltar Premier Division, klub Lincoln Red Imps FC.

The 2014–15 UEFA Champions League was the 60th season of Europe's premier club football tournament organised by UEFA, and the 23rd season since it was renamed from the European Champion Clubs' Cup to the UEFA Champions League.  The 2015 UEFA Champions League Final was played at the Olympiastadion in Berlin, Germany, with Spanish side Barcelona defeating Italian side Juventus by 3–1 to win their fifth title and complete their treble. Real Madrid were the title holders, but they were eliminated by Juventus in the semi-finals.  This season was the first where clubs must comply with UEFA Financial Fair Play Regulations in order to participate. Moreover, this season was the first where a club from Gibraltar competed in the tournament, after the Gibraltar Football Association was accepted as the 54th UEFA member at the UEFA Congress in May 2013. They were granted one spot in the Champions League, which was taken by Lincoln Red Imps, the champions of the 2013–14 Gibraltar Premier Division.  On 17 July 2014, the UEFA emergency panel ruled that Ukrainian and Russian clubs would not be drawn against each other "until further notice" due to the political unrest between the countries. Another ruling centred in regional instability was also made where Israeli teams were prohibited from hosting any UEFA competitions due to the 2014 Israel–Gaza conflict. The rules regarding suspension due to yellow card accumulation were also changed such that all bookings expired on completion of the quarter-finals and were not carried forward to the semi-finals. Moreover, this was the first season in which vanishing spray was used.


Účastnická místa.

Tohoto ročníku se účastnilo celkem 78 týmů z 53 členských zemí UEFA (výjimkou je Lichtenštejnsko, které neorganizovalo žádnou vlastní ligovou soutěž). Každá země měla přidělený počet míst podle koeficientů UEFA.

Žebříček UEFA.

Pro ročník 2015/16, byly asociacím přidělovány místa podle koeficientů z roku 2014, které braly v úvahu jejich výkon v evropských soutěžích od sezóny 2009/10 až po ročník 2013/14.  Žebříček UEFA se používal k určení počtu zúčastněných týmů pro každou asociaci:

Týmy.

Čísla v závorkách udávají umístění v domácí lize, s výjimkou Sevilly, která se kvalifikovala jako vítěz Evropské ligy UEFA 2014/15. (LM: držitel titulu z Ligy mistrů; EL: držitel titulu z Evropské ligy).

Program jednotlivých fází Ligy mistrů.

Program podle oficiálních stránek UEFA (o harmonogramu bylo rozhodnuto v sídle UEFA v Nyonu ve Švýcarsku).

Předkola.

V předkolech jsou jednotlivá mužstva rozdělena na nasazené a nenasazené na základě svých klubových koeficientů UEFA a následně vylosována do dvojzápasu, který začnou buď jako domácí tým nebo hostující mužstvo. Týmy ze stejné fotbalové asociace nemůžou nastoupit proti sobě.

1. předkolo.

První zápasy byly na programu 30. června a 1. července, odvety pak v termínu 7. července 2015.

2. předkolo.

První zápasy byly na programu 14. a 15. července, odvety pak v termínu 21. a 22. července 2015.

3. předkolo.

Třetí předkolo bylo rozděleno na dvě větve - mistrovská pro vítěze domácích ligových soutěží a nemistrovská pro ostatní týmy. Poražení z obou větví se kvalifikovali do play-off předkola Evropské ligy 2015/16.  Los pro 3. předkolo proběhl v pátek 17. července 2015 ve 12:00 SELČ. První zápasy byly na programu 28. a 29. července, odvety se pak hrály v termínu 4. a 5. srpna 2015. !colspan=6|Mistrovská větev  !colspan=6|Nemistrovská větev

4. předkolo (play-off předkolo).

Čtvrté předkolo bylo rozděleno do dvou samostatných částí: mistrovská pro vítěze domácích ligových soutěží a nemistrovská pro ostatní týmy. Poražení z obou větví se kvalifikovali do základní fáze Evropské ligy 2015/16.  Los se uskutečnil 7. srpna 2015 ve 12:00 SELČ ve švýcarském Nyonu. První zápasy byly na programu 18. a 19. srpna, odvety se pak hrály v termínu 25. a 26. srpna 2015. !colspan=6|Mistrovská větev  !colspan=6|Nemistrovská větev

Vyřazovací fáze.

Osmifinále.

Při losu osmifinálových dvojic bylo 16 týmů rozděleno do dvou košů po osmi. Vítězové skupin byli v koši nasazených, kvalifikanti z druhých míst jako nenasazení. Do jedné dvojice nemohly být nalosovány dva kluby, které se již utkaly v základní skupině ani dva kluby z jedné země.  Los se uskutečnil 14. prosince 2015. První zápasy byly na programu 16. a 17. nebo 23. a 24. února, odvety pak pro týmy z prvního termínu 8. a 9. března, týmy z druhého termínu 15. a 16. března 2015.

Čtvrtfinále.

Losování čtvrtfinále proběhlo 18. března 2016. První zápasy byly na programu 5. a 6. dubna, odvety pak v termínu 12. a 13. dubna 2016.

Semifinále.

Losování semifinále proběhlo 15. dubna 2016. První zápasy byly na programu 26. a 27. dubna, odvety pak v termínu 3. a 4. května 2016.

Finále.

Finálový zápas se odehrál v sobotu 28. května 2016 na San Siru v Miláně. Domácí tým (pro administrativní účely) byl určen po semifinálovém losu.

Sezóna 2015/16 Ligy mistrů UEFA byla 61. ročníkem klubové soutěže pro nejlepší evropské fotbalové týmy a 24. od zavedení nového formátu. Vítězem soutěže se pojedenácté ve své historii stal Real Madrid, když ve finále na stadionu San Siro porazil městského rivala Atlético Madrid 5:3 na penalty poté, co zápas v základní hrací době skončil 1:1. Zápas byl reprízou finále ze sezony Liga mistrů UEFA 2013/14 a vítězný Real se kvalifikoval na Mistrovství světa klubů 2016 a také do Superpoháru UEFA 2016.

The 2015–16 UEFA Champions League was the 61st season of Europe's premier club football tournament organised by UEFA, and the 24th season since it was renamed from the European Champion Clubs' Cup to the UEFA Champions League. Barcelona were the title holders, but were eliminated by Atlético Madrid in the quarter-finals.  The 2016 UEFA Champions League Final was played between Real Madrid and Atlético Madrid at the San Siro in Milan, Italy. It was the second time in the tournament's history that both finalists were from the same city, after the same clubs faced each other in the 2014 final. Real Madrid defeated Atlético Madrid 5–3 on penalties (1–1 after extra time) in the final to win a record-extending eleventh European Cup/Champions League title.  As the winners of the 2015–16 UEFA Champions League, Real Madrid qualified as the UEFA representative at the 2016 FIFA Club World Cup in Japan (their third Club World Cup appearance), and also earned the right to play against the winners of the 2015–16 UEFA Europa League, Sevilla, in the 2016 UEFA Super Cup.


UWC školy.

Následující školy jsou součástí hnutí UWC a u každé z nich je uvedený rok jejího založení.

Studium na UWC.

Vzdělání na UWC školách představuje komplexní proces, který studentům nabízí možnost objevit a rozvinout svůj potenciál, a to v rozsahu intelektuálním, morálním, estetickém, emočním, sociálním, duševním a fyzickém. UWC mise leží ve středu studia a vychází z ní sedm zásad vzdělání na těchto školách: Těchto sedm zásad vzdělání na UWC školách bylo inspirováno Kurtem Hahnem.

International Baccalaureate (IB) Diploma.

Pro většinu studentů studium na UWC škole znamená dokončení dvou let středoškolského studia, během něhož se připraví ke složení celosvětově uznávané mezinárodní maturity IB (International Baccalaureate). IB klade důraz na kritické myšlení, zdokonalování vlastního tvůrčího psaní a mezioborové úvahy. Tento intenzivní program mimo jiné cílí na všeobecné vzdělání. Vyučované předměty jsou rozděleny do šesti skupin. Tyto skupiny jsou: Studenti jsou povinni si zvolit minimálně jeden předmět z každé z prvních pěti skupin předmětů. Šestou skupinu je možné nahradit za jakýkoliv jiný předmět z ostatních skupin. Standardně student absolvuje šest předmětů, z nichž tři si zvolí na standardní a tři na vyšší úrovni. Rozdíl mezi úrovněmi spočívá v hodinové dotaci (předmětům na vyšší úrovni je věnováno více času). Nabídka vyučovaných předmětů se může na různých UWC školách lišit podle možností dané školy.  Cílem IB není vychovat jen akademicky zdatné studenty, ale mladé lidi se zájmem o prostředí a svět, ve kterém žijí. Tyto schopnosti studenti mají možnost předvést v dalších třech stěžejních komponentech programu IB:

UWC Česká republika National Committee.

Česká national committee zahájila svou činnost v roce 1999. Jejím hlavním posláním sdružení je vybírat studenty pro školy UWC a šířit ideály tohoto hnutí. Výběrové řízení je vyhlášeno většinou v půlce října a skládá se z několika kol. Důraz je kladen především na osobnost a zvídavý přístup k životu, vyspělost a intelektuální kvality uchazečů. Česká národní komise vysílá na školu UWC přibližně 4-6 českých studentů ročně a zprostředkovává stipendia, která číástečně či plně hradí jejich studium na UWC.

United World Colleges (zkráceně též UWC) je vzdělávací hnutí skládající se z 17 mezinárodních škol, národních komisí složených z více než 3000 dobrovolníků ve více než 155 zemích a krátkých vzdělávacích programů (tzv. short courses). Studenti jsou vybíráni z celého světa na základě zásluh a potenciálu. UWC nabízí různá stipendia, ale někteří ze studentů také za vzdělání platí.  UWC mise: „"vzdělání je nejlepším prostředkem ke sjednocování lidí, národů a kultur za cílem dosažení míru a trvale udržitelné budoucnosti světa"“.

UWC (or United World Colleges) is a system of fee-paying independent schools and educational programs with a stated mission of "mak[ing] education a force to unite people, nations and cultures for peace and a sustainable future". The organisation was founded on the principles of German educationalist Kurt Hahn. Most of the schools and colleges offer two-year residential programmes, for people aged 16–19 years, during which they complete the IB Diploma Programme. The organisation emphasizes the breadth of nationalities participating in its programs. UWC consists of 18 schools and colleges on five continents, several short educational programmes, and national committees in 159 countries and territories. UWC International is a UK registered charity, governed by the International Board and the International Council. The executive arm of the International Board is the International Office, located in London, United Kingdom.


Život.

Ve školních letech byl Daniel Vasella aktivní v marxisticko-leninském spolku Cercle Gracchus (zřejmě pod vlivem rodičovské výchovy). Ve svých 13 letech ztratil svého otce, profesora dějepisu Oskara Vasellu. Jedna jeho sestra zemřela v 19 letech na rakovinu, druhá poté při nehodě. Vasella studoval a promoval na medicíně University v Bernu. Jeho přání stát se lékařem vzniklo již v raném dětství, když byl vážně nemocný a musel opakovaně jezdit na ozdravné kúry do horského prostředí. Po skončení studií pracoval v jedné bernské nemocnici, kde zastával funkci vedoucího lékaře. Studoval také management na Harvard Business School.  Roku 1978 si vzal Anne Laurence, neteř Marca Moreta, pozdějšího prezidenta tehdejší známé farmaceutické firmy Sandoz, sídlící v Basileji. Z tohoto manželství má dva syny a jednu dceru. V roce 1988 začal Vasella pracovat ve farmaceutickém průmyslu, konkrétně ve společnosti Sandoz. První 4 roky v Sandozu strávil v USA. Poté prožil rychlý kariérní vzestup a stal se šéfem farmaceutické divize společnosti Sandoz. Po fúzi Sandozu s Cibou-Geigy v roce 1996 byl Vasella zvolen generálním ředitelem nové firmy Novartis. Po nástupu do funkce CEO nově vzniklého Novartisu zažíval nejprve několikaleté období, ve kterém se celá firma potýkala s finančními problémy a výrazně oslabovala. Přibližně od roku 2000 se firma dostala do dobré kondice a od té doby patří mezi farmaceutické korporace s nejvyšší mírou růstu.  Mezi klíčová rozhodnutí Vaselly, která učinil ve funkci generálního ředitele korporace, patří zejména výrazná podpora marketingu firmy, zřízení nového výzkumného centra ve městě Cambridge v USA, koupě německého generického koncernu Hexal v roce 2005, kompletní převzetí biotechnologické americké firmy Chiron v roce 2006 nebo dvoufázové (2008 a 2010/11) odkoupení společnosti Alcon, která se zabývá péčí o zrak, od švýcarské firmy Nestlé. V roce 2004 se také neúspěšně pokusil koupit společnost Aventis a následně také švýcarského konkurenta Novartisu, firmu Roche. Roche se mu sice převzít nepodařilo, přesto však dnes drží Novartis zhruba třetinu akcií a je z hlediska jejich počtu nejvýznamnějším akcionářem Roche. Z hlediska hlasovacích práv je na druhém místě po rodině Hoffmann-Oeri.  V době kdy byl Vasella CEO a zároveň předsedou správní rady Novartisu, byl nejlépe placeným manažerem ve Švýcarsku a také jedním z nejlépe placených na světě. Jeho plat dosahoval až 42 miliónů švýcarských franků ročně. Stal se proto předmětem kritiky různých politických uskupení z levé části politického spektra i mnohých iniciativ. Jeho jmění odhadl v roce 2012 švýcarský časopis Bilanz na zhruba 150 miliónů franků.

Daniel Lucius Vasella (* 15. srpna 1953 Freiburg im Üechtland) je švýcarský manažer. Mezi lety 1996 a 2010 byl CEO ve společnosti Novartis. Ve stejné firmě zastával také funkci předsedy správní rady (mezi lety 1999 a 2013).

Daniel Lucius Vasella (born 15 August 1953) is a Swiss medical doctor, author, and executive who served as CEO and chairman of the Swiss pharmaceutical company Novartis AG, the world's fifth largest drug company. During his tenure Novartis shares fell 10%, compared to the industry average. In February 2013 Vasella was awarded close to $78 million in a "golden handshake"  In November 2014, Vasella was elected as a member of the board of directors at XBiotech, Inc, a biopharmaceutical company located in Austin, Texas, that focuses on the discovery and commercialization of a next generation of therapeutic antibodies which harness a human's natural immunity to fight disease. Vasella is an honorary member of the American Academy of Arts and Sciences. In 2004, "Time" magazine named him one of the world’s 100 most influential people, and he was chosen as the Most Influential European Business Leader of the Last 25 Years by the readers of the "Financial Times". He is a former member of the Steering Committee of the Bilderberg Group.


Život.

Pocházel z panovnického rodu Hohenzollernů. Jeho otcem byl kurfiřt Jan Cicero Braniborský, matkou Markéta Saská. Roku 1513 byl ve věku 23 let jmenován hornosaským arcibiskupem v Magdeburgu a administrátorem diecéze Halberstadt. O rok později se stal říšským kurfiřtem a arcibiskupem mohučským, ve 28 letech již byl kardinálem.  Aby byl schopen zaplatit náklady, které byly se získáním těchto úřadů spojeny, půjčil si 21.000 dukátů od bankéře Jakoba Fuggera. Od papeže Lva X. pak získal povolení k prodeji odpustků ve své diecézi, aby mohl dluhy splatit, ovšem za podmínky, že polovina výtěžku připadne papeži. Odpustky pak pro něj prodával i dominikán Johann Tetzel.  Tato skutečnost rozlítila Martina Luthera a byla jedním z důvodů, který jej vedl k sepsání jeho 95 tezí, kritiky církevních zlořádů, vedoucí k reformaci. Luther je Albrechtovi poslal 31. října 1517. Albrecht, který v nich spatřoval kacířství, je pak přeposlal papeži do Říma. Albrecht byl až do své smrti nejostřejším a nejpopulárnějším Lutherovým kritikem.  Albrechtovy politické ambice i jeho přátelství s kritikem katolické církve Ulrichem von Hutten zřejmě zpočátku vzbudily naděje, že by se mohl přidat k protestantům. Po německé selské válce se však definitivně zařadil na stranu katolicismu.  Statut renesančního velmože naplnil kardinál soužitím se ženou, ta mu porodila dceru, která po dosažení dospělosti stanula v čele dvora bekyň, který pro ni Albrecht založil v Schöntalu u Aschaffenburgu.  Zemřel na kurfiřtském hradě Martinsburgu v Mojhuči a byl pohřben v mohučském dómu, kde si dal zřídit honosný náhrobek se stojící sochou v životní velikosti, z carrarského mramoru.

Dóm a kostel Panny Marie v Halle.

Ve svém rezidenčním městě Halle se Albrecht Braniborský soustředil na tři stavby: nejprve zbudoval svou rezidenci Moritzburg. Dále starobylý dominikánský kostel proměnil v katedrálu (dóm), povýšil jej na biskupské sídlo a současně povýšil magdeburské biskupství na arcibiskupství.  Zároveň začal budovat nový velkolepý chrám zasvěcený Panně Marii. On i římští katolíci v městské radě tak chtěli čelit rostoucímu vlivu reformace. V roce 1529 bylo rozhodnuto o zboření dvou farních kostelů, zasvěcených Panně Marii a sv. Gertrudě. Zůstaly z nich stát jen čtyři věže, které byly postupně propojeny lodí nového chrámu.  Ačkoli měl sloužit jako podpora katolíků proti zastáncům reformace, nakonec právě v tomto ještě rozestavěném kostele v roce 1541 kazatel Justus Jonas občanům Halle oficiálně představil reformaci. Kardinál Albrecht město opustil a zanechal zde po sobě obrovské dluhy. Halle přešlo k protestantům, roku 1542 byl Jonas v kostele Panny Marie ustanoven ke kněžské službě a o další dva roky později se stal biskupem. V následujících letech v kostele třikrát kázal i Martin Luther. Velkolepé vybavení kostela včetně celoevropsky významných oltářů s malbami Lucase Cranacha staršího v době Albrechtova odchodu z Halle ještě nebylo kompletní, kardinál je zčásti odvezl s sebou.

Sběratel umění.

Kardinál byl typickým knížetem doby renesanční. Zajímal se o vědu a literaturu, proslul jako sběratel a mecenáš umění. Až do roku 1541 sídlil v rezidenci Moritzburg v Halle an der Saale. Zaměstnával zlatníky na dovršení hallského pokladu relikviií, relikviářů, křížů a precios, zvaného Hallské svátosti. Zaměstnával malíře (Lucas Cranach starší, Mathias Grünewald, Simon Frank), kteří jej portrétovali jako světce, jako kardinála sv. Jeronýma, biskupa sv. Erasma, sv. Martina či sv. Řehoře. Sbíral rukopisy a knihy, dal si vymalovat Modlitební knihu (nyní ve Dvorní knihovně v Aschaffenburgu), Knižní kalendář s obrázky světců na každý den mu zhotovil Lucas Cranach starší. V Halle založil klášter sv. Mořice, Marie Magdalény a Veroničiny roušky. Pro svou reprezentaci si objednával skvěla paramenta, dochovaly se dva pluviály a dvě mitry, jedna posázená drahokamy s výšivkou říčními perlami (nyní ve sbírce Staatliche Kunstsammlungen v Drážďanech).  V kostele Santa Maria dell'Anima v Římě si dal vybudovat markraběcí kapli, podílel se také na novostavbě Svatopetrské baziliky v Římě, obojí s podporou papeže financoval z prodeje odpustků.

Kardinál Albrecht Braniborský známý též jako Albert z Mohuče (28. června 1490, Cölln, dnešní Berlín – 24. září 1545, Martinsburg, Mohuč) byl říšský kurfiřt, v letech 1514 až 1545 arcibiskup mohučský a v letech 1513 až 1545 arcibiskup magdeburský.

Cardinal Albert of Brandenburg (; 28 June 149024 September 1545) was Elector and Archbishop of Mainz from 1514 to 1545, and Archbishop of Magdeburg from 1513 to 1545.


Charakteristika.

Youtubeři nejsou klasickými celospolečenskými celebritami, ale na svou cílovou skupinu mívají větší vliv než celebrity z tradičních médií, mezi mladistvými jsou často také mnohem populárnější. Dle diplomové práce Jakuba Sedláčka z Filozofické fakulty UK tuto skutečnost ovlivňují čtyři hlavní faktory: familiárnost, autenticita, spřízněnost a informační hodnota. Podle studie společnosti TNS Aisa byl YouTube v roce 2014 nejsledovanějším médiem ve věkové kategorii do 35 let.

Dělení dle činnosti.

Youtubery můžeme dělit podle typů a žánrů jejich videí například na:

Vystupování v realitě.

Youtubeři vystupují na vlastních festivalech jako je americký Vidcon nebo český Utubering či 4Fans. Pro náhodnější setkání s fanoušky dělají tzv. meetupy. Podle úrovně tvorby a počtu fanoušků získávají ocenění v soutěžích Czech Blog Awards či Utubering Awards. Mívají agentury, které je zastupují, v Česku například GetBoost či Tubrr.

Vydělávání peněz.

Úspěšní youtubeři, kteří mají dostatek odběratelů a hodin sledování jejich videí za poslední rok, dle pravidel více než tisíc odběratelů a 4000 hodin, mohou na svých videích vydělávat. V nastavení svého kanálu zapnou zobrazování reklam ve svých videích („zpeněžení“), každé zobrazení těchto reklam následně přináší určitou finanční částku, odvíjenou dle několika faktorů, jako např. druhu reklam nebo zemi původu. Společnost TubeMogul ve své studii z roku 2010 zjistila, že v roce 2009 si tímto způsobem vydělalo zhruba 10 youtuberů více než 100 tisíc dolarů ročně.  Youtubeři se používají kvůli své široké, především mladé komunitě také v marketingu. Ti jim za peníze dělají reklamy na různé produkty či služby, někdy je reklama skrytá, nebo jde o product placement. Začínají s nimi také spolupracovat firmy nebo orgány státní správy, které chtějí komunikovat s mladou generací (např. vzdělávání nebo propagace určitých myšlenek a doporučení, jako např. nebezpečí řízení po požití alkoholu atd.). V České republice první spolupráci s Youtubery v této oblasti navázala Rada vlády pro udržitelný rozvoj, která spolupracovala s Martinem Rotou při komunikaci Cílů udržitelného rozvoje. Jeho video mělo během několika hodin více zhlédnutí než Obamova řeč na podobné téma v OSN. Za pět videí od DeniseTV, další dvě od Carrie Kirsten a ještě 14 příspěvků na sociálních sítích této dvojici youtuberů zaplatila agentura Czech Tourism 241 tisíc korun.  Někteří youtubeři si nechávají vyrábět také merchandising, jejich loga, tváře a další se otiskují na různé předměty jako trička, kosmetika a další oblečení.

Čeští a slovenští youtubeři.

První YouTubeři se v Česku začali objevovat kolem roku 2010. Šlo především o tzv. let's play. V roce 2012 se poprvé YouTubeři dostali do mainstreamových médií, šlo například o ViralBrothers.  Youtubeři se stali velkým trendem také v geografické oblasti někdejšího Československa, stovky lidí se tímto způsobem života živí. Nejodebíranějším Slovákem je Daniel Sebastián Štrauch vystupující pod přezdívkou GoGoManTV s více než 1,8 miliony odběratelů a v Česku je nejodebíranější Jan Macák vystupující pod přezdívkou MenT s 1,3 miliony odběratelů.  Média často vytvářejí výběry nejlepších youtuberů. Cena Czech Social Awards, je udělována blogerům a youtuberům podle různých kritérií napříč celou scénou. Časopis "Forbes" zveřejnil v roce 2015 žebříček nejvlivnějších Čechů na sociálních sítích, v kterém se umístilo také několik youtuberů a youtuberek. Třetí místo obsadili ViralBrothers, osmé Teri Blitzen a deváté místo Hoggy, youtubeři byli i na dalších příčkách žebříčku. Časopis "ABC" vybral v červnu 2014 následujících pět českých a slovenských youtuberů: vlogger GoGoManTV (podle "ABC" „jednoznačně nejúspěšnější československý youtuber“), dvojice MadBros, let's player PedrosGame, Vidrail a Ňákej McCitron.  V Česku se každoročně děje několik youtuberských festivalů a akcí. Mezi ně řadíme například Cinetube, 4Fans či Utubering.

Youtuber je osoba, která na internetovém serveru YouTube aktivně nahrává videa. Pro významné youtubery s mnoha fanoušky je tato platforma díky příjmům z reklamy i živností. V současnosti se trend youtuberů rozšiřuje na úkor tradičních médií jako například televize.

A YouTuber, also known as a YouTube content creator, is a type of videographer or entertainer who produces videos for the video-sharing website YouTube, sometimes being supported by networks. Some YouTube personalities also have corporate sponsors who pay for product placement in their clips or production of online videos. These content-creators are often referred as "influencers".


Historie.

Počátky existence Coroner se datují k roku 1983, kdy Marquis Marky a Oliver Amberg hráli hudbu ve stylu Mötley Crüe. V roce 1985 se sestava rozpadla a byla obnovena o několik měsíců později v obměněném složení. Bubeník Marquis Marky (vl. jménem Markus Edelmann) přibral do kapely baskytaristu Rona Royceho (vl. jménem Ronald Broder) a kytaristu Tommyho T. Barona (vl. jménem Thomas Vetterli). Oba měli vazby na slavnější krajany Celtic Frost, dělali jim bedňáky na koncertech. Tom G. Warrior z Celtic Frost trojici dokonce vypomohl jako hostující vokalista na demu "Death Cult" z roku 1986. Díky demu kapela podepisuje smlouvu s německým vydavatelstvím Noise Records ze Západního Berlína. Šestipísňové demo později vyjde i na CD. V březnu 1987 kapela nahraje v berlínském studiu Music Lab za asistence Harrise Johnse své debutní studiové album "R.I.P.", které vyjde o několik měsíců později. V té době poměrně originálním prvkem je užití introdukcí před více skladbami (bylo zvyklostí použít intro před úvodní skladbou). Následuje koncertní turné na podporu desky v roli předskokanů např. Celtic Frost. Na turné se začíná pomalu tvořit materiál na další řadové album. Druhé album "Punishment for Decadence" (česky "trest za dekadenci") je nahráno v květnu 1988 pod dohledem Guye Bidmeada v jiném berlínském studiu Sky Trak, kromě něj je zde znovu nahrána starší skladba "Arrogance in Uniform" pro první díl firemní kompilace "Doomsday News". Na albu je přítomna i coververze skladby "Purple Haze" od Jimi Hendrixe. Opět následuje koncertní šňůra v Evropě a také v Americe. Po návratu z koncertů kapela nahrává ve studiu Sky Trak (tentokrát pod producentskou taktovkou Pete Hintona, dohled nad finální zvukovou podobou Scott Burns) třetí desku "No More Color". Změn doznaly např. texty, objevily se v nich sociálně kritická témata. Album vychází v roce 1989. Následuje enormní koncertní aktivita vrcholící vystoupením v Berlíně po pádu Berlínské zdi, z něhož bylo pořízeno video "No More Color Tour '90 – Live in East Berlin". Čtvrtá dlouhohrající deska je nahrána v létě 1991 za asistence producenta Toma Morrise a obsahuje coververzi od Beatles "I Want You (She 's So Heavy)". Následuje obvyklé koncertní turné a poté odmlka, Vetterli se věnuje producentské činnosti. Páté studiové album "Grin" nahrané v dubnu 1993 ve studiu Greenwood Studios ve Švýcarsku je otevřeno široké škále experimentů. Je kladně hodnoceno kritikou, avšak nezaznamená přílišný posluchačský ohlas. Po krátké koncertní šňůře je aktivita kapely utlumena, což přiživuje spekulace o jejím rozpadu. Ty vyvrací po dvou letech (1995) vydaná kompilace "Coroner" bilancující desetiletí tvorby skupiny. Vydání se realizovalo díky vlivu Noise Records, tou dobou byla skupina de facto „mrtvá“, zanikla kvůli nedostatečnému prosazení na trhu a vzájemným neshodám členů. V roce 1996 vychází ještě audiokazeta "The Unknown Unreleased Tracks 1985–95", která tematicky navazuje na předchozí kompilaci "Coroner", přináší dříve nevydané raritní skladby. Následně se každý z členů věnuje svým aktivitám, Vetterli působí ve svém hudebním projektu Clockwork, později nahraje jedno album s německými Kreator. Edelmann usedne za bicí soupravu v nové kapele Apollyon Sun svého mentora Toma G. Warriora.  V roce 2005 uvažovali členové Coroner o znovusjednocení kapely, k čemuž ale tehdy nakonec nedošlo. Od roku 2010 je skupina opět aktivní.

Coroner je švýcarská metalová skupina z města Curych. Skupina začala hrát thrash metal, později začala koketovat s progresivními, ale hlavně se silně technickými vlivy, pocházející z jazzu a progresivního rocku (někteří hudební kritici jim dali přezdívku "Rush thrash metalu"). Právě tímto novým přístupem vedle kapely Mekong Delta později ovlivnili velké množství hlavně death metalových skupin. Od skupiny Mekong Delta se liší hlavně vokály.  Během své existence nahráli 5 studiových alb (každé má trochu jiný žánrový charakter), tři demonahrávky, několik singlů a dvě kompilace – největších hitů a nepublikovaných nahrávek z rané tvorby skupiny. Zajímavostí kapely jsou předělané skladby od Beatles ("I Want You (She 's So Heavy))" a "Purple Haze" od Jimi Hendrixe, které vydaly jako singly, a nacházejí se i na studiových albech skupiny. Dnes se o skupině Coroner mluví jako o legendě, která poskytla metalu hodně invenčních hodnotných prvků. Komerčně se prosadili velmi málo, a to převážně jen v Evropě. Od roku 2010 je skupina opět aktivní.

Coroner is a Swiss thrash metal band from Zürich. They garnered relatively little attention outside of Europe. Formed in 1983, the band broke up in 1996, but reformed 14 years later. The band has performed at multiple live venues and festivals around the world since 2011, and plans to release a new album in 2020 or 2021. Coroner's music combines elements of thrash, classical music, avant-garde music, progressive rock, jazz, and industrial metal with suitably gruff vocals. With their increasingly complex style of progressive rock-infused thrash, they have been called "the Rush of thrash metal". Coroner's sound then progressed and the production became more refined, resulting in the more progressive albums "No More Color" (1989), "Mental Vortex" (1991) and "Grin" (1993).


Děj.

Brad Whitewood starší (Christopher Walken) je hlavou organizovaného rodinného klanu. Po noční rozepři s otčímem se jej rozhodne vyhledat starší syn na prahu dospělosti Brad mladší (Sean Penn). Přesidluje tak do jeho domu v pensylvánské osadě Hulmeville. Bez práce a perspektivy, s novou 16letou láskou Terry (Mary Stuart Mastersonová), se stává členem gangu, který krade traktory a zaměřuje se na loupeže. Poté, co je přítomen chladnokrevné vraždě místního donašeče a bývalého člena skupiny, rozhoduje se dále nepokračovat a opouští ji.  Aby získal finanční prostředky, naplánuje s polovičním bratrem Tommym (Chris Penn) a kamarády krádež zemědělských strojů. Při odjezdu jsou však zatčeni a uvězněni. Členové party se vyjma Brada dostávají na svobodu díky kauci. Kriminalisté očekávají, že by mohla cela mladíka přimět svědčit proti otci, což odmítá. Brad starší si ovšem není spolehlivostí syna jistý a jako varování znásilňuje mladou Terry. Rozhoduje se také umlčet Bradovi souputníky, kteří by mohli začít povídat a spojit letitý gang s trestnou činností. Neváhá proto zastřelit mladšího syna Tommyho a odklizeni jsou i další mladíci. Když se uvězněný Brad dovídá o znásilnění, rozhoduje se svědčit proti otci. Výměnou za to je propuštěn.  Společně s Terry mají v plánu natrvalo přesídlit k jejím příbuzným a začít nový život. Při odjezdu se však ocitají pod palbou. Mladá dívka umírá a postřelený Brad míří do otcova domu. Nejdříve rozhodnut vraha zastřelit změní názor a po hádce jej na kraji zhroucení předává policii. Uvědomuje si, že je jiný než on a touží, aby otec za vězeňskou branou umíral každý den zbytku svého života.  V soudní síni usedá mladý Brad před porotu a začíná svědčit…

Produkce.

Film zachycuje události, které se odehrály v pensylvánských okresech Chester County a Lancaster County. Natáčení však probíhalo na lokacích okresů Franklin County and Spring Hill v Tennessee.

Události námětu.

Námětem se stala trestná činnost pensylvánského gangu vedeného Brucem Alfredem Johnstonem (1939–2002), která započala v šedesátých letech a skončila uvězněním jeho členů v roce 1978 poté, co podal svědectví Bruce Johnston mladší. Skupina vyjma Pensylvánie působila také v unijních státech Maryland a Delaware. Zaměřovala se na širokou škálu loupeží, včetně starožitností a léků.  Součástí gangu byla také skupina mladistvých (Kiddie Gang), která se zaměřovala především na krádeže zemědělské techniky. Její tři členové Jimmy Johnston, Dwayne Lincoln a Wayne Sampson byli 16. srpna 1978 zastřeleni staršími členy na poli v Chester County a uloženi do společného hrobu, a to z obavy před jejich svědectvími. Dne 21. srpna 1978 byl zavražděn i mladík Wayne Sampson pohřešující svého bratra. Čtyři dny poté došlo k propuštění syna šéfa gangu Bruce Johnstona mladšího. Dne 30. srpna byl spolu s přítelkyní Robin Millerovou napaden u auta jejího domova, když se chystali odjet. Patnáctiletá Millerová, s níž udržoval vztah od jara 1978, zemřela okamžitě na střelné zranění krku. Mladík přežil s devíti střelnými zraněními a v kritickém stavu byl transportován. Následně svědčil proti gangu. Dostal se do programu na ochranu svědků, jenž opustil a dále používal původní jméno.  V roce 1981 byl Bruce Johnston starší odsouzen za šest vražd a jeden pokus o vraždu k šesti doživotním trestům. Další rodinní členové, David Johnston a Norman Johnston, pak za čtyři vraždy obdrželi čtyři rozsudky trestu na doživotí.

Na dosah (, v češtině také "Tváří v tvář smrti") je americké kriminální drama, natočené roku 1986 režisérem Jamesem Foleym. Scénář na motivy skutečné události napsal Nicholas Kazan a hudbu zkomponoval Patrick Leonard, včetně titulní skladby „Live to Tell“ nazpívané Madonnou.  Příběh zachycuje osudy členů zločinecké rodiny, žijících na pensylvánském venkově. Předlohou hlavní postavy se stal vrah a zloděj Bruce Johnston starší, který se svým gangem páchal trestnou činnost v průběhu šedesátých a sedmdesátých let 20. století. Na plátně jej ztvárnil Christopher Walken. Ústředním motivem děje se stal jeho vztah k synovi Bruceovi mladšímu, v podání Seana Penna. V dalších rolích se představili Mary Stuart Mastersonová a Crispin Glover.

At Close Range is a 1986 American neo-noir crime drama film directed by James Foley, based on the real life rural Pennsylvania crime family led by Bruce Johnston Sr. which operated during the 1960s and 1970s. It stars Sean Penn and Christopher Walken, with Mary Stuart Masterson, Sean's brother Chris Penn, David Strathairn, Crispin Glover, Kiefer Sutherland, and Eileen Ryan in supporting roles. Madonna both sang and co-wrote the song “Live to Tell” which features in the film's soundtrack.