Charakteristika.

Rdesnovité jsou byliny, keře, stromy i liány se střídavými, výjimečně i vstřícnými nebo přeslenitými jednoduchými listy. Rostliny jsou opadavé nebo stálezelené, většinou vytrvalé. Listy jsou řapíkaté nebo téměř přisedlé, většinou s celistvou celokrajnou čepelí a zpeřenou žilnatinou. Řapíky listů jsou často zploštělé, u některých druhů na bázi s extraflorálními nektárii. Palisty jsou často nápadné a srůstají v botku (ochrea) obklopující stonek. Botka je většinou blanitá, vytrvalá nebo opadávající a pak zanechávající kruhovitou jizvu. U některých zástupců ("Eriogonum") botka chybí. Stonky mají často zbytnělé nody a u některých zástupců jsou duté. U lián ("Antigonon", "Brunnichia") mohou být přítomny úponky.  Květy jsou pravidelné, jednopohlavné nebo oboupohlavné, drobné, v úžlabních nebo vrcholových vrcholičnatých květenstvích. Květenství jsou často složená, základní jednotkou je nejčastěji hlávka nebo klubko, celá květenství pak připomínají klas, latu nebo hrozen. Okvětí je nejčastěji nerozlišené, ze 3 až 6 lístků v 1 nebo 2 kruzích, na bázi srostlé v krátkou trubku, někdy nápadně zbarvené. Okvětí je někdy vytrvalé a za plodu se zvětšující, vnitřní kruh je často přeměněn v háčky, ostny, křídla nebo hrbolky. Tyčinek je nejčastěji 6, případně 2 až 9, ve 2 kruzích, nitky tyčinek jsou volné nebo na bázi srostlé. Semeník je svrchní, srostlý ze 3 (vzácně ze 2) plodolistů a s jedinou komůrkou, čnělek je 1 až 3. V semeníku je jediné vajíčko. Blizny bývají hlavaté nebo peříčkovité (třásnité). Kolem báze semeníku bývá kruhovitý nektáriový disk, případně jsou nektária jednotlivá a umístěná mezi základy tyčinek. Plodem je nažka, mnohdy obalená vytrvalým blanitým okvětím. U rodu hroznatec ("Coccoloba") je toto okvětí zdužnatělé, plod je někdy interpretován jako oříšek.  Mezi charakteristické obsahové látky náležejí zejména třísloviny a kyselina šťavelová.

Rozšíření.

Čeleď rdesnovité zahrnuje asi 1100 druhů ve 43 rodech. Největší rody jsou "Eriogonum" (240 druhů), šťovík ("Rumex", 200), rdesno ("Polygonum", 150 druhů včetně rodů "Persicaria" a "Bistorta") a hroznatec ("Coccoloba", 120 druhů). Rdesnovité jsou kosmopolitně rozšířeny. Nejvíce druhů se vyskytuje v mírném pásu severní polokoule.  V naší původní květeně je zastoupeno celkem 5 rodů: šťovík ("Rumex", včetně bývalých rodů "Acetosa" a "Acetosella"), truskavec ("Polygonum"), rdesno ("Bistorta" a "Persicaria") a opletka ("Fallopia"). V Evropě jsou to dále rody reveň ("Rheum"), poušťomil ("Atraphaxis") a druhy šťovíček dvoublizný ("Oxyria digyna"), "Emex spinosa", "Calligonum aphyllum" a "Koenigia islandica".

Taxonomie.

Rdesnovité jsou jasně vyhraněná a monofyletická skupina. V klasické taxonomii byly řazeny nejčastěji do samostatného řádu rdesnotvaré ("Polygonales") v rámci nadřádu "Caryophyllanae".  Podle kladogramů APG je nejblíže příbuznou skupinou čeleď olověncovité ("Plumbaginaceae"). Obě čeledi tvoří spolu s čeleděmi tamaryškovité ("Tamaricaceae") a frankeniovité ("Frankeniaceae") monofyletickou větev řádu hvozdíkotvaré ("Caryophyllales").  Pojetí rodů čeledi rdesnovité je i v rámci naší květeny dosti neustálené. Do rodu šťovík ("Rumex") byly vřazeny dříve rozlišované rody kyseláč ("Acetosa") a kyselka ("Acetosella"). Naopak rody truskavec ("Polygonum"), rdesno ("Bistorta" a "Persicaria") bývají někdy spojovány do jediného rodu "Polygonum". Rod křídlatka ("Reynoutria") bývá vřazován do rodu opletka ("Fallopia").

Ekologické interakce.

Některé druhy rdesnovitých mají velká rozvolněná květenství a peříčkovité blizny a jsou opylovány větrem. Většina zástupců tvoří nektar a jsou opylovány především včelami a vosami. Způsoby šíření semen jsou dosti různorodé. U některých zástupců jsou nažky křídlaté ("Oxyria", "Rheum", "Rumex") nebo obalené křídlatým vytrvalým okvětím ("Fallopia") a jsou šířeny větrem. Vytrvalé okvětí obalující nažku je u mnohých druhů z podčeledi "Eriogonoideae" na povrchu ostnité nebo s háčky, přichytávajícími se na srst zvířat. U "Polygonum virginianum" jsou nažky vystřelovány z rostliny a zachytávají se pomocí hákovitě zahnutých vytrvalých čnělek. Dužnaté plody hroznatce ("Coccoloba") jsou vyhledávány a šířeny ptáky.  Duté stonky "Triplaris" a "Ruprechtia" jsou obydlovány žahavými mravenci z rodu "Pseudomyrmex". Tito mravenci se při sebemenším vyrušení vyrojí a chrání rostlinu před býložravci a především před herbivorními mravenci rodu Atta.

Význam.

Nejdůležitější plodinou z čeledi rdesnovité je pohanka obecná ("Fagopyrum esculentum"), pocházející z Himálají. Menší semena má podobná pohanka tatarská ("Fagopyrum tataricum").  Rdesno "Persicaria odorata" patří k tradičním kořením vietnamské kuchyně. Listy se používají syrové nebo vařené.  Řapíky různých druhů revení (zejména reveň kadeřavá - "Rheum rhaponticum" a reveň bulharská - "R. rhaponticum") jsou používány jako zelenina.  Některé druhy hroznovníku ("Coccoloba") mají jedlé plody, např. hroznatec obecný ("Coccoloba uvifera").  Plody lahodné chuti, používané pro přípravu osvěžujících nápojů, mají některé druhy hroznatců z tropické Ameriky, zejména "Coccoloba ascendens", "C. obovata" a "C. diversifolia". Jedlé jsou také plody "Coccoloba uvifera".  Z hroznatce "Coccoloba uvifera", rostoucího na pobřežích tropické Ameriky, je získávána pryskyřičná látka bohatá na třísloviny, známá jako 'americké kino'. Používá se k tříslení, k barvení a v lidovém lékařství.  Bohatě kvetoucí a velmi vzrůstná liána je opletka čínská ("Fallopia aubertii"), často pěstovaná v parcích a zahradách. Jako dekorativní byliny se pěstují křídlatky, zejména křídlatka sachalinská ("Reynoutria sachalinensis") a křídlatka japonská ("R. japonica"). V některých oblastech se však stávají úpornými invazními rostlinami. V tropech se jako okrasné dřeviny pěstují zejména "Antigonon leptopus", "Coccoloba uvifera" a "Muehlenbeckia platyclada".

Pozoruhodnosti.

"Muehlenbeckia platyclada" (dříve též jako "Homalocladium platycladum") je pěstována jako pozoruhodnost ve sklenících botanických zahrad. Rostlina má zakrnělé listy, jejichž funkci přebírají zploštělé článkované stonky. Pochází ze Šalamounových ostrovů. Občas je pěstován i hroznatec "Coccoloba pubescens", strom pozoruhodný obrovskými okrouhlými listy.  V Himálaji roste reveň "Rheum nobile", neobvykle a vznešeně vyhlížející rostlina s kompaktním bělavým květenstvím.

Přehled rodů.

"Acanthoscyphus", "Afrobrunnichia", "Antigonon", "Aristocapsa", "Atraphaxis", "Bistorta", "Brunnichia", "Calligonum", "Centrostegia", "Chorizanthe", "Coccoloba", "Dedeckera", "Dodecahema", "Duma", "Eriogonum", "Fagopyrum", "Fallopia", "Gilmania", "Goodmania", "Gymnopodium", "Harfordia", "Hollisteria", "Johanneshowellia", "Knorringia", "Koenigia", "Lastarriaea", "Leptogonum", "Magoniella", "Mucronea", "Muehlenbeckia" (včetně "Homalocladium"), "Nemacaulis", "Neomillspaughia", "Oxygonum", "Oxyria", "Oxytheca", "Persicaria", "Podopterus", "Polygonella", "Polygonum", "Pteropyrum", "Pterostegia", "Pteroxygonum", "Reynoutria", "Rheum", "Rumex", "Ruprechtia", "Salta", "Sidotheca", "Stenogonum", "Symmeria", "Systenotheca", "Triplaris"

Rdesnovité ("Polygonaceae") je čeleď vyšších dvouděložných rostlin z řádu hvozdíkotvaré. Jsou to byliny i dřeviny, rozšířené po celém světě. V květeně České republiky jsou zastoupeny rody rdesno, truskavec a opletka. Jako okrasné rostliny se pěstují zejména křídlatky a opletka čínská. Z hospodářských plodin je nejvýznamnější pohanka.

The Polygonaceae are a family of flowering plants known informally as the knotweed family or smartweed—buckwheat family in the United States. The name is based on the genus "Polygonum", and was first used by Antoine Laurent de Jussieu in 1789 in his book, "Genera Plantarum". The name may refer to the many swollen nodes the stems of some species have, being derived from Greek, "poly" meaning 'many' and "gony" meaning 'knee' or 'joint'. Alternatively, it may have a different derivation, meaning 'many seeds'.  The Polygonaceae comprise about 1200 species distributed into about 48 genera. The largest genera are "Eriogonum" (240 species), "Rumex" (200 species), "Coccoloba" (120 species), "Persicaria" (100 species) and "Calligonum" (80 species). The family is present worldwide, but is most diverse in the North Temperate Zone.  Several species are cultivated as ornamentals. A few species of "Triplaris" provide lumber. The fruit of the sea grape ("Coccoloba uvifera") is eaten, and in Florida, jelly is made from it and sold commercially. The seeds of two species of "Fagopyrum", known as buckwheat ("sarrasin" in French), provide grain (its dark flour is known as "blé noir" (black wheat) in France). The petioles of rhubarb ("Rheum rhabarbarum" and hybrids) are a food item. The leaves of the common sorrel ("Rumex acetosa") are eaten in salads or as a leaf vegetable.  Polygonaceae contain some of the most prolific weeds, including species of "Persicaria, Rumex" and "Polygonum", such as Japanese knotweed.


Vývoj a popis.

Bomba byla vyvinuta inženýry v testovacím středisku námořních zbraní ("Naval Ordnance Test Center", později "Naval Weapons Center") v China Lake v Kalifornii. 29. ledna 1963 byla v China Lake z letounu YA-4B Skyhawk svržena první bomba Walleye. Bomba přesně zasáhla svůj cíl. Společnost Martin obdržela první kontrakt na dodání bomb Walleye v roce 1966 a následujícího roku vstoupila do služby jak u námořnictva (US Navy), tak u letectva (USAF). Původní bomba Walleye měla hmotnost 499 kg (1 100 liber) a dolet až 30 km.  AGM-62 Walleye byla první řízená puma z rodiny přesně naváděné munice, která byla navržena pro přesné zasažení cíle s minimálními druhotnými škodami. Měly být používána hlavně proti vybraným cílům, mezi které patřily nádrže s palivem, tunely, mosty, radarové stanice, přístavní zařízení a muniční sklady. Tato „chytrá bomba“ neměla žádný pohon, ale mohla manévrovat prostřednictvím televizního řídicího systému, který ovlivňuje klouzavý let bomby k cíli po jejím odhození z mateřského letounu. Když pilot klesavým letem mířil na cíl, televizní kamera na špici bomby přenášela obraz na monitor v kokpitu. Jakmile pilot získal na monitoru ostrý obraz cíle, označil na obraze cílový bod, uzamknul jej a vypustil pumu. Bomba poté pokračovala v samostatném klouzavém letu k vyznačenému cíli. Bomba pracovala plně v režimu „vypusť a zapomeň“, protože jakmile byla jednou odhozena, mohl letoun okamžitě změnit směr letu pryč od cíle. Bomba Walleye manévrovala pomocí čtveřice vlastních velkých řídicích ploch. Pozdější verze byly vybaveny obousměrným přenosem dat (ERDL), což umožňovalo pilotovi sledovat let pumy na cíl a dokonce i za letu upravovat uzamčený cílový bod.  Úspěšnost zásahu byla silně závislá na kontrastu cíle proti okolí. Cíl, který se zřetelně rýsoval proti pozadí, byl zasažen zcela spolehlivě, ale schopnost naváděcího systému uzamknout se na nezřetelný cíl byla neuspokojivá.

Historie operačního nasazení.

Od května 1967 piloti námořnictva Spojených států svrhli několik bomb Walleye ve Vietnamu, a to s velkým úspěchem. 19. května 1967, v den 77. narozenin Ho Či Mina, letouny US Navy z letadlové lodi USS "Bon Homme Richard" (CV-31) dosáhly pomocí bomb Walleye přímého zásahu elektrárny v Hanoji. Námořnictvo tuto elektrárnu zasáhlo znovu o dva dny později, čímž vyřadilo z provozu hlavní zdroj energie v Hanoji.  Zatímco lehčí cíle, jako například elektrárny, bomba ničila spolehlivě, s odolnějšími cíli to bylo horší. Zbraň o hmotnosti 1 100 liber na ně nestačila. Ani přímé zásahy odolných cílů, ke kterým patřily například dobře postavené železniční mosty, často neměly za účinek úplné zničení cíle.  Na pumy Walleye připadlo jen necelých 6 % zásahů přesnou municí během války ve Vietnamu. Přesto si však tento systém zachoval vynikající přesnost a účinnost za předpokladu použití za optimálních podmínek. Námořnictvo Spojených států často používalo tuto zbraň proti důležitým a nejtěžším cílům. Po skončení války ve Vietnamu pokračovalo US Navy ve vylepšování zbraně, takže se dočkala i použití během operace Pouštní bouře.

Varianty.

Během let používání zbraně vzniklo postupným vývojem mnoho verzí a modifikací této zbraně. V zásadě existovaly tři základní varianty: Walleye I (menší hmotnost), Walleye II (větší hmotnost proti odolnějším cílům) a Walleye I/II ERDL ("Extended Range Data Link"/Prodloužený dosah datového spojení).  Walleye vybavené systémem ERDL měly proti standardním pumám Walleye nespornou výhodu. Zbraň vybavená systémem ERDL přenášela obraz cíle od vypuštění až do zasažení cíle. Toto datové spojení bylo obousměrné a umožňovalo i po vypuštění změnit cíl dopadu nebo upřesnit cílový bod. Pumu mohlo řídit buď letadlo, které pumu vypustilo nebo jiný letoun, který byl vybaven příslušným zařízením (AN/AWW-9B) Nesporná výhoda spočívala v tom, že puma mohla být vypuštěna v dostatečné vzdálenosti od cíle, a až později mohlo být upřesněno místo zásahu. Tím byla odstraněna jedna z největších nevýhod – původní puma musela být zaměřena ještě před odhozením z letounu, a to znamenalo obvykle nebezpečné přiblížení k silně bráněným důležitým cílům.

Walleye II „Fat Albert“.

Aby byla odstraněna hlavní nevýhoda pumy (nedostatečná účinnost proti odolným cílům), vyvinulo středisko v China Lake verzi o hmotnosti 2 000 liber (907 kg). Tato nová verze byla dodána do Vietnamu právě v době, kdy prezident Richard Nixon zahájil operaci Linebacker. Nová bomba Walleye II, neboli „Fat Albert (Tlustý Albert)“ jak byla přezdívána podle komiksové postavy. Tato zvětšená puma měla větší průměr, délku i hmotnost.  27. dubna 1972 zaútočily letouny USAF laserem naváděnými pumami a bombami Walleye II o hmotnosti 2 000 liber na most Thanh Hoa. Oblačnost nad cílem však znemožnila použití laserem naváděných zbraní, ale pět pum Walleye II bylo navedeno na cíl, což způsobilo těžké poškození mostu. 13. května letectvo svou práci dokončilo použitím laserem naváděných bomb, což způsobilo zřícení mostu. Vietnamci však most dokázali rychle opravit, což vedlo k mnoha dalším operacím proti tomuto mostu.

Specifikace (Walleye I MK 1 MOD 0).

"Technické údaje pocházejí z webu „designation-systems.net“."

Specifikace (Walleye II MK 5 MOD 4).

AGM-62 Walleye je televizním signálem řízená klouzavá letecká puma vyráběná společností Martin Marietta a používaná ozbrojenými silami Spojených států od 60. let 20. století. Označení bomby "Walleye" jako „střela vzduch-země“ (AGM/Air-to-Ground Missile) je však zavádějící, protože bomba nemá vlastní pohon, ale jen naváděcí avioniku a využívá klouzavého letu. Tím se podobá modernějším zbraním GBU-15. Bomby Walleye byly časem nahrazovány střelami AGM-65 Maverick.

The AGM-62 Walleye is a television-guided glide bomb which was produced by Martin Marietta and used by the United States Armed Forces during the 1960s. Most had a 250 lb (113 kg) high-explosive warhead; some had a nuclear warhead. The designation of the "Walleye" as an "air-to-ground missile" is a misnomer, as it is an unpowered bomb with guidance avionics, similar to the more modern GBU-15. The Walleye was superseded by the AGM-65 Maverick.


Historie románu.

Po úspěších předchozích románů "Ocelové jeskyně" a "Nahé slunce" navrhli v nakladatelství Isaacu Asimovovi, aby napsal třetí díl a stvořil tak trilogii, podobně jako vznikla v té době Nadace. Autor souhlasil, měl již představu o schématu knihy a také název: "Hranice nekonečna". Kniha měla mít výraznější milostný motiv a příběh se měl odehrávat na Auroře, kde by množství robotů a lidí bylo ve větší rovnováze než v předchozích dílech.  V červnu 1958 se vydal Asimov s rodinou na třítýdenní dovolenou do domku na pobřeží Marshfieldu v Massachusetts. Tady hodlal s románem pokročit, nicméně se mu to nedařilo podle svých představ. V 50. letech se zabýval spíše literaturou faktu a najednou zjistil, že téma pro novou knihu momentálně nedokáže odpovídajícím způsobem zpracovat. Ačkoli to měl stále v plánu, trvalo 25 let, než román spatřil světlo světa. Mezitím o něj pravidelně žádali fanoušci. Nově napsaný román "Roboti úsvitu" nemá mnoho společného s pokusem z roku 1958.  Název románu odkazuje na ústřední dvojici robotů R. Daneela Olivawa a R. Giskarda Reventlova, kteří byli zkonstruováni na Auroře, vůdčím světě padesáti Intermitentních planet, jehož jméno znamená „úsvit“ (respektive R. Daneel Olivaw byl zkonstruován ve Vesmírném městě na Zemi, avšak to byla pozemská enkláva Aurory a dalších Intermitentních planet).

Námět.

Dvojice vyšetřovatelů Elijáš Baley a R. Daneel Olivaw se opět setkává, tentokrát na planetě Auroře, nejvyspělejší z Intermitentních planet. Důvodem je zničení humanoidního robota Jandera Paneela. Hlavním podezřelým je doktor robotiky a robotův tvůrce Han Fastolfe, jenž se po opuštění Vesmírného města na Zemi vrátil na svou rodnou planetu Auroru a vstoupil do politiky. Nyní čelí obvinění globalistů. Na pozadí se odehrává soupeření o získání hlavního vlivu při druhé vlně kolonizace vesmíru, jednu stranu představuje dr. Fastolfe, jenž podporuje Zemi a její budoucí kolonisty, protiváhu tvoří aurorští globalisté, kteří hodlají terraformovat další planety bez Pozemšťanů, zato s využitím robotů. V knize je přítomen i milostný motiv, jenž v dosavadní autorově tvorbě nebyl obvyklý. V popsaném společenském zřízení na planetě Aurora se vyskytuje incest, je zde běžnou praktikou.

Obsah knihy.

Celkem 84 kapitol je rozděleno do 18 částí:

Děj.

Detektiv Elijáš Baley je předvolán do kanceláře Wilsona Rotha, jeho nadřízeného a policejního komisaře v New Yorku, kde na něj čeká podsekretářka Úřadu spravedlnosti Lavinia Demachek. Je mu vysvětleno, že bez jakýchkoli okolků bude vyslán na nejvlivnější z Vnějších světů Auroru. Vyžádal si jej známý aurorský robotik dr. Han Fastolfe, který čelí zdánlivě neřešitelné situaci, je obviňován ze zničení vlastního humanoidního robota Jandera Paneela. Mimoto jsou zde také další záměry, Fastolfe je příznivě nakloněn Zemi, což se o ostatních významných členech společnosti Vnějších světů nedá říct, a pozemská vláda o tuto přízeň nechce přijít. Země je totiž stále v nerovnovážné pozici vůči ostatním obydleným planetám.  Baley přilétá na Auroru do města Eos, kde se shledává nejen s dr. Fastolfem, ale i se svým kolegou z předešlých akcí – humanoidním robotem R. Daneelem Olivawem. Neotálí a zahajuje vyšetřování. Vyzpovídá robotika Fastolfa, jenž mu předestře názor, jak moc je situace spletitá. Dle něj nemohl Jandera nikdo kromě jeho samotného zničit a on tvrdí, že to neudělal. Zbývá zde velmi nepravděpodobná, prakticky nulová možnost samovolné poruchy robotova pozitronického mozku. Baley se shledává i s Gladií Solarií (dříve známou pod jménem Gladie Delmarrová), protagonistkou z předešlé knihy "Nahé slunce", která se přestěhovala na Auroru. Zjistí, že Fastolfe Gladii humanoidního robota zapůjčil a ona jej posléze využívala pro sexuální potěšení a dokonce si k němu vytvořila citovou vazbu.  Příští den navštíví dr. Vasilii Alienu, Fastolfovu dceru a rovněž robotičku, která svému otci zazlívá, že ji odmítl, když mu v mládí nabídla pohlavní styk. Dr. Vasilia v detektivovi utvrdí podezření, že je ve věci nějak angažován mladý Aurořan Santirix Gremionis, jenž se dvořil jednak jí samotné a jednak i Gladii. Po rozhovoru s ním má Baley jasno, že se jedná o zamilovaného muže, jenž se ztrácí ve volných mravech aurorské společnosti.  Dalším navštíveným je vedoucí Institutu robotiky a významný člen globalistů Kelden Amadiro, jenž stojí v přímé opozici vůči dr. Fastolfovi a jeho plánům. Globalisté nehodlají připustit, aby ve druhé vlně kolonizace vesmíru figurovali Pozemšťané, jejich záměrem je obsadit další planety za pomoci vyvíjených humanoidních robotů. Dr. Fastolfe je překážkou, kterou je zapotřebí odstranit.  Amadiro se navenek tváří příjemně, ale jen maskuje své pravé cíle. Jelikož Institut není přes spolupráci mnoha robotiků postoupit ve vývoji humanoidního robota, Amadiro zaměřil svůj zájem na dosud jediné dva roboty tohoto druhu – R. Jandera Paneela a R. Daneela Olivawa. Jeden z nich je vyřazen z činnosti, druhý právě doprovází detektiva Baleyho. Když se Baley chystá k odjezdu, záměrně ho zdržuje.  Baley v doprovodu R. Daneela a R. Giskarda odjíždí. Venku zuří bouře a vznášedlo přestává reagovat na příkazy řidiče. R. Giskard si všimne, že je sleduje jiné vozidlo. Baleymu je to nyní jasné, ví, že na jejich vznášedle byla provedena sabotáž, aby je Amadiro mohl pod záminkou přivést zpět do Institutu kvůli R. Daneelovi. Baley vydá příkaz, aby se oba jeho roboti někde ukryli. Má pravdu, vzápětí se objeví roboti z Institutu a pátrají po R. Daneelovi. Detektiv je přelstí, vyšle je falešným směrem. Pak se vydává ven do bouře, kde jej přepadává úzkost a omdlí.  Probudí se v bezpečí v sídle Gladie Solarie. Gladie o něj měla obavy a dbá na to, aby se mu dostalo veškerého pohodlí. Ten večer se oba vzájemně sblíží. Baley před usnutím podvědomě přijde na důležitou stopu, ale usíná a ráno si ji nepamatuje. Gladia mu ji připomene.  Další den se koná u dr. Fastolfa sezení ohledně jeho sporu s Amadirem, u kterého je přítomen i Elijáš Baley a předseda Rady Aurory Rutilan Horder. Baley opět předvede svou mistrnou schopnost dedukce a usvědčí vedoucího Institutu Keldena Amadira z nekalých zájmů. Z politických důvodů bude tento případ utajen, aby se neoslabila pozice Aurory před ostatními světy, nicméně globalisté ztratí svůj vliv a Zemi bude povoleno podílet se na druhé vlně kolonizace. Baley vyřešil takřka nemožný úkol. Sám ale ví, že je zde ještě někdo, kdo zná tajemství humanoidních robotů a doposud stál v pozadí a jako šedá eminence nepatrně ovlivňoval dění. Před svým návratem na Zemi a poté co se rozloučil s Gladií se jde projít s R. Giskardem. Ví, že robot dokáže číst myšlenky, napovědělo mu to několik drobných detailů. Rovněž seznal, že to byl R. Giskard, kdo se postaral o znehybnění R. Jandera Paneela. R. Giskard nezapírá, jednal v zájmu správné věci, kdyby se Amadirovi podařilo rozluštit tajemství humanoidního robota, mělo by to pro budoucnost nedozírné následky.

Roboti úsvitu (v angl. originále "The Robots of Dawn") je třetí díl série o robotech z pera amerického spisovatele Isaaca Asimova, který vyšel v roce 1983 v americkém nakladatelství Doubleday.  V příběhu se objevuje zmínka o psychohistorii – vědě, kterou v daleké budoucnosti přivede do praxe heliconský matematik Hari Seldon. Zde o ní přemýšlí jedna z postav (robotik dr. Han Fastolfe) jako o pravděpodobné metodě mapující zákonitosti chování lidských mas. Také je několikrát odkazováno na Susan Calvinovou , což byla v Asimovově universu pozemská robotička z 21. století (hlavní robotička firmy U.S. Robots and Mechanical Men), kterou lze nalézt v několika autorových povídkách o robotech. Děj románu se odehrává 2 roky po událostech z předchozí knihy "Nahé slunce".  Kniha "Roboti úsvitu" byla nominována na ceny Hugo a Locus v roce 1984, nevyhrála však ani jednu z nich.

The Robots of Dawn is a "whodunit" science fiction novel by American writer Isaac Asimov, first published in 1983. It is the third novel in Asimov's "Robot" series.  It was nominated for both the Hugo and Locus Awards in 1984.


Život a působení.

Narodil se v rodině Amédée Hadamarda, který učil gramatiku, historii a geografii na gymnáziu ve Versailles. Roku 1868 se rodina přestěhovala do Paříže, kde otec učil na prestižních gymnáziích Lycée Charlemagne a Lycée Louis-le-Grand. Tam Jacques roku 1883 také maturoval s vyznamenáním z matematiky a mechaniky. V letech 1884–1888 studoval na École normale supérieure, kde mezi jeho učiteli byl také Charles Hermite, a pak učil na lyceu. Roku 1892 obhájil doktorát za práci o funkcích definovaných Taylorovou řadou a obdržel Grand Prix matematických věd za práci o prvočíslech (konkrétně za pojednání o Riemannově zeta funkci). Téhož roku se oženil s Louise-Anne Trénel a odstěhovali se do Bordeaux, kde se Hadamard stal roku 1896 profesorem.  Publikoval mnoho významných prací, zejména důkaz prvočíselné věty (1896), a v Bordeaux se narodili jeho dva nejstarší synové. Roku 1897 získal místo na Sorbonně a přestěhoval se do Paříže. Za antisemitské kampaně 1898 se zastal Alfreda Dreyfuse, což byl jeho švagr. V tomtéž roce vyšel kromě významných prací o diferenciálních rovnicích, geodézii a optice i první díl jeho přednášek o geometrii a obdržel Ponceletovu cenu. V letech 1897–1902 se narodil další syn a dvě dcery. 1906 byl zvolen presidentem francouzské matematické společnosti, 1912 se stal profesorem na École Polytechnique a byl zvolen členem francouzské Akademie věd na místo po zemřelém Henri Poincaré.  Roku 1916 padli oba jeho nejstarší synové v bitvě u Verdunu. Po válce přednášel na polytechnice i na Collège de France a hodně cestoval, také do USA. Tam po obsazení Francie 1940 s rodinou emigroval a přednášel na Columbia University, roku 1944 padl ve válce jeho třetí syn. Po válce se vrátil do Francie a angažoval se v mírovém hnutí, roku 1951 byl prvním mezinárodním laureátem Ceny A. Feltrinelliho.

Jacques Salomon Hadamard ["žak salomon adamár"] (8. prosince 1865 Versailles, Francie – 17. října 1963 Paříž) byl francouzský matematik a profesor na univerzitě a polytechnice v Paříži, člen Francouzské akademie věd a mnoha dalších. Zabýval se teorií čísel (dokázal asymptotický zákon o rozložení prvočísel), teorií diferenciálních rovnic a teoretickou mechanikou. Zpracoval teorii celých analytických funkcí a ovlivnil vývoj funkcionální analýzy.

Jacques Salomon Hadamard ForMemRS (; 8 December 1865 – 17 October 1963) was a French mathematician who made major contributions in number theory, complex analysis, differential geometry and partial differential equations.


Život.

Narodila se v rodině ruské nižší šlechty. Její rodiče byli zbožní pravoslavní věřící. V patnácti letech se vdala za Borise de Huecka. V první světové válce působila na frontě jako ošetřovatelka, těsně unikla říjnové revoluci a v roce 1919 se nakonec dostala do Anglie, kde také vstoupila do katolické církve. V roce 1921 odešli manželé do Toronta, kde se také Catherine narodil její jediný syn George.  Její rodina byla materiálně dobře zajištěna, vztahy s manželem se ale horšily a Catherine krom toho cítila hlubší povolání k duchovnímu životu. Po konzultaci s biskupem založila v roce 1930 v Torontě Dům přátelství, apoštolát, zaměřený zvláště na chudé obyvatelstvo černé pleti, bojující proti sociální i rasové nespravedlnosti. Další Dům přátelství byl založen v newyorském Harlemu.  V roce 1943 bylo jejich první manželství anulováno (nikoli rozvedeno, z katolického hlediska bylo od počátku neplatné, protože Catherine a Boris byli příbuzní). Brzy poté se podruhé vdala za novináře a spisovatele Eddie Dohertyho.  V roce 1947 založila v odlehlé kanadské vesnici Combermere Dům Madonny, komunitu lidí, žijících v celibátu, dobrovolné chudobě a modlitbě, inspirovanou ruskou poustevnickou ("pustinickou") tradicí.

Spiritualita.

Catherine Doherty uvedla na západ ruskou poustevnickou tradici, založenou na chudobě, samotě, tichu, práci pro druhé a neustálém životě v přítomnosti Boží. Tomuto tématu věnovala svou nejslavnější knihu "Pustina: křesťanská spiritualita Východu pro člověka západní kultury" (anglicky poprvé 1975, česky vyšlo v roce 1997 v nakl. Cesta, ). Bylo vydáno také mnoho jejích anglicky psaných úvah, dopisů a básní na různá témata, zaměřených převážně na spiritualitu východního křesťanství.

Služebnice Boží Catherine Doherty (celým jménem Jekatěrina Fjodorovna de Huek Doherty, rozená Kolyškina, 15. srpna 1896, Nižnij Novgorod – 14. prosince 1985) byla kanadská katolická náboženská spisovatelka a sociální aktivistka ruského původu, zakladatelka charitativní a misijní organizace Apoštolát Domu Madonny. Zaměřovala se převážně na zprostředkování duchovních zkušeností východního křesťanství americkým katolíkům.  V roce 2000 zahájil bl. Jan Pavel II. proces její beatifikace a udělil jí titul Služebnice Boží.

Ekaterina Fyodorovna Kolyschkine de Hueck Doherty (August 15, 1896 – December 14, 1985), was a Russian-Canadian Catholic social worker and founder of the Madonna House Apostolate. A pioneer of social justice and a renowned national speaker, Doherty was also a prolific writer of hundreds of articles, best-selling author of dozens of books, and a dedicated wife and mother. Her cause for canonization as a saint is under consideration by the Catholic Church.


Název.

Élektrum je latinská forma slova ἤλεκτρον (élektron). Je uvedeno v Odyssee, kde je popsáno jako kovová látka sestávající ze zlata slitého se stříbrem. Stejné slovo se používalo pro jantar, zřejmě kvůli světle žluté barvě některých odrůd, a také díky elektrostatickým vlastnostem jantaru, ze kterých jsou také moderní slova „elektřina“ a „elektron“.

Složení.

Élektrum je složeno převážně ze zlata a stříbra v různém poměru, někdy se stopami mědi, platiny a dalších kovů. Díky tomu je dobrý elektrický vodič.  Analýza složení élektra v mincích z doby asi 600 př. n. l. ukazuje, že obsah zlata v mincích z města Phocaea v západní Anatolii činí 55,5 %. V raně klasickém období byl podíl zlata od 46 % v Phokaia do 43 % v Mytiléné. V pozdější ražbě kolem 326 př. n. l. byl podíl zlata průměrně 40 % až 41 %. V helénském období v mincích z élektra vydaných Kartáginci klesá podíl zlata. Ve východořímské říši se postupně snižovala čistota zlatých mincí a pro slitinu v těchto mincích se začal také užívat název élektrum.

Vzhled.

Barva élektra je bledě žlutá až nažloutle bílá. Ve starověku bylo élektrum popisováno jako „bílé zlato“, ale může být přesněji popisováno jako „světle zlaté“. V moderní terminologii se označení pro bílé zlato používá pro slitinu zlata s kombinací niklu, stříbra, palladia a platiny či s pouze jedním z těchto prvků.

Historie.

Élektrum je zmíněno v expedici vyslané faraónem Sahurem z 5. egyptské dynastie. Píše o něm také Plinius starší ve svém spisu Naturalis Historia.  Élektrum je možná třikrát zmíněno v Bibli (pokud je překlad Septuaginta ve slově חַשְׁמַל přesný). Ve všech třech případech jde o popisy záře ve vizích proroka Ezechiela (Ez, Kapitola 1 Verše 4 a 27; Kapitola 8 Verš 2). Slovo se také objevuje v sumerských textech, například ve Ztracené knize, když Enki řekne svému hlavnímu písaři (Edubsar) zapisovat vše co říká, je v textu zmiňován stylus electrum s krystalem na špičce, který zářil.  Élektrum bylo využíváno k ražbě mincí cca 600 př. n. l. v Lýdii za vlády Alyatta II.  Élektrum bylo pro ražbu mincí mnohem lepší než zlato, hlavně proto, že bylo tvrdší a odolnější, a také protože v té době nebyly rozšířené techniky rafinace zlata. Rozpory mezi obsahem zlata v élektru v novodobé západní Anatolii (70-90 %) proti mincím starověké Lýdie (45-55 %) naznačuje, že Lýdiané již vyřešili technologii rafinace pro přidání stříbra, a to několik desetiletí před zavedením čistě stříbrných mincí.  V Lýdii bylo élektrum raženo do 4,7-gramových mincí, každá v hodnotě 1/3 statéru. Tři mince (o souhrnné hmotnosti asi 14,1 gramu) činili jeden statér, odpovídají měsíčnímu platu vojáka. Kromě těchto vůči statéru třetinových mincí se dále razily i šestinové (2,35 g), dvanáctinové (1,18 g) atd. Existovaly dokonce šestadevadesátinové, vážící pouze kolem 0,15 gramu. Byly raženy i mince o naopak větší hodnotě než jeden statér.

Hodnota mincí.

Protože se různě měnilo složení elektrových mincí, je obtížné určit hodnotu mince. Rozšířené obchodování brzdil problém, jaké sazby dávali zahraniční obchodníci chudým lidem.  Tyto problémy byly odstraněny v roce 570 př. n. l. , kdy byly zavedeny čistě stříbrné mince. Élektrová měna byla běžně užívána do roku 350 př. n. l. Nejjednodušší způsob určení hodnoty bylo určení podílu zlata, tudíž jeden 14,1-gramový statér stál stejně jako 10 kusů 14,1-gramového stříbra.

Élektrum (známé také jako Élektron) je přirozeně se vyskytující slitina ze zlata a stříbra, se stopovým množstvím mědi a dalších kovů. Je také tvořeno uměle. Jeho barva se pohybuje od bledě až po jasně žlutou v závislosti na podílu zlata a stříbra. Obsah zlata přirozeně se vyskytujícím v élektru v novodobé západní Anatolii se pohybuje od 70 % do 90 %, na rozdíl od 45-55 % podílu v élektru ze starověké Lýdie, přestože jde o stejnou geografickou oblast. To naznačuje, že jeden z důvodů ražby mincí v této oblasti bylo zvýšení zisku z ražebného vydáním měny s nižším obsahem zlata než je v oběhu běžné.  Élektrum bylo známo již ve třetím tisíciletí př. n. l. v egyptské Staré říši, kde bylo někdy užíváno na vnější vrstvy Pyramidií na vrcholu egyptských pyramid a obelisků.  Élektrum bylo také používáno k výrobě starověkých mincí.

Electrum is a naturally occurring alloy of gold and silver, with trace amounts of copper and other metals. The ancient Greeks called it 'gold' or 'white gold', as opposed to 'refined gold'. Its colour ranges from pale to bright yellow, depending on the proportions of gold and silver. It has also been produced artificially, and is often known as green gold.  The gold content of naturally occurring electrum in modern Western Anatolia ranges from 70% to 90%, in contrast to the 45–55% of gold in electrum used in ancient Lydian coinage of the same geographical area. This suggests that one reason for the invention of coinage in that area was to increase the profits from seigniorage by issuing currency with a lower gold content than the commonly circulating metal. (See also debasement.)  Electrum was used as early as the third millennium BC in Old Kingdom of Egypt, sometimes as an exterior coating to the pyramidions atop ancient Egyptian pyramids and obelisks. It was also used in the making of ancient drinking vessels. The first metal coins ever made were of electrum and date back to the end of the 7th century or the beginning of the 6th century BC. For several decades, the medals awarded with the Nobel Prize have been made of gold-plated green gold.


Děj filmu.

Na Štědrý den roku 1989 se nadějný filmař Mark Cohen a jeho spolubydlící Roger Davis dozvídají, že nájem, který jim jejich bývalý spolubydlící a nyní majitel budovy Benjamin „Benny“ Coffin III. doposud promíjel, je dvojnásobný. Ve stejný čas se ukazuje jejich bývalý spolubydlící Tom Collins, ale při cestě k nim je okraden a zmlácen v uličce. Mezitím se Mark a Roger setkávají s Bennym, který jim sdělí, že plánuje vystěhovat bezdomovce z nedalekého parkoviště a namísto toho tam vybudovat studio. Nabídne, že by tam mohli žít zadarmo, pokud donutí Markovu bývalou přítelkyni Maureen, aby ukončila své protesty proti jeho plánům, ale Mark s Rogerem to odmítnou.  Pouliční bubeník a transvestita Angel objeví zmláceného a okradeného Collinse v uličce a pomůže mu. Vytvoří si mezi sebou pouto, když zjistí, že oba mají AIDS. Později té noci se Roger, který je HIV pozitivní a bývalý narkoman, snaží složit svou poslední velkou píseň. Navštíví ho sousedka Mimi, která je exotická klubová tanečnice závislá na heroinu a flirtuje s ním.  Následující den Marka a Rogera navštíví Collins a Angel, který přijde s mnoha dárky. Pozvou Marka a Rogera, aby přišli na místní setkání pro podpoření lidí s AIDS s názvem Podpora pro život. Roger odmítne, zatímco Mark řekne, že musí pomoci opravit Maureeino zvukové zařízení pro další protest. Setkává se s Maureeninou novou přítelkyní jménem Joanne, a ta s ním souhlasí, když diskutují o Maureenině promiskuitě. Nakonec však Mark s mírným zpožděním doráží na schůzku Podpory pro život.  Tu noc, když Mimi skončí s tančením, se vrací se domů a flirtuje s Rogerem. Roger je zaskočen, protože jeho bývalá přítelkyně po zjištění, že má AIDS spáchala sebevraždu, a tak Mimi odmítne a vyhazuje. Příští den přichází na další schůzku Podpory pro život, kde sdílí radost se svými přáteli. Později všichni navštíví Maureenin protest, zatímco Benny má policii v pohotovostním režimu. Nepokoje pokračují, což Mark natočí a pošle záznam do místního zpravodajského programu Buzzline. V Life Cafe po Maureenině show Benny kritizuje bohémský život skupiny, na což všichni odpoví radostnou oslavou bohémství. Během oslavy zjistí Mimi a Roger o sobě navzájem, že jsou HIV pozitivní. Roger a Mimi si před kavárnou navzájem vyznají lásku.  Na Nový rok skupina zjistí, že Benny je vyhodil z bytu a zamkl hlavní dveře, což Angel vyřeší tím, že je rozbije pomocí odpadkového koše. Mark se snaží sám uživit a proto bere práci v Buzzline. Po další hádce se Maureen zasnoubí s Joanne; to ale dlouho nevydrží, protože při zásnubní oslavě Maureen flirtuje s jinou ženou. Bennyho pokárá Mimi, jeho bývalá přítelkyně a řekne mu, aby vrátil skupině jejich byt. V Rogerovi po zjištění, že Mimi dříve chodila s Bennym, roste nedůvěra a s Mimi se rozejde. Mezitím se zdravotní stav Angela výrazně zhorší a umírá v náručí Collinse. Na pohřbu Angela se všichni hořce pohádají a nakonec si každý jde svou cestou.  Roger prodává svou kytaru, kupuje si auto a přestěhuje se do Santa Fe. Nakonec se ale vrátí, protože si uvědomí, že stále miluje Mimi. Mezitím Mark končí se svou prací v Buzzline, aby se soustředil na vlastní film. Na Štědrý den roku 1990 se Mark a Roger sejdou s Collinsem, který jim prozrazuje, že přeprogramoval bankomat a když si budou chtít vyzvednout peníze, je nastaveno heslo A-N-G-E-L. Ve stejný čas najdou Joanne a Maureen polomrtvou Mimi ležet na ulici a přinesou ji k Markovi a Rogerovi. Mimi a Roger si navzájem odpustí a Roger zpívá píseň, kterou napsal v uplynulém roce. Zdá se, že Mimi umřela, ale nakonec se náhle probudí. Řekne jim, že již mířila ke světlu, když se jí zjevil Angel a řekl ji, ať jde zpátky. Poprvé vidíme Markův dokument o uplynulém roce a všichni přátelé zpívají že „není jiný den než dnešek“ (v originále „no day but today“).

Obsazení.

Všichni kromě dvou původních představitelek z broadwayského muzikálu si své role zopakovali i ve filmu. Režisér Columbus měl myšlenku dát původní obsazení i do filmu poté, co mluvil o muzikálu s Anthonym Rappem, Adamem Pascalem a Idinou Menzel a cítil, že pořád vypadají stejně jako, když měl v roce 1996 muzikál premiéru. Pouze Daphne Rubin-Vega a Fredi Walker, původní představitelky Mimi a Joanne, nebyly obsazeny do filmu. Rubin-Vega byla v době natáčení v sedmém měsíci těhotenství a tudíž nebyla schopná si zopakovat roli Mimi. Herečce Fredi Walker byla role Joanne nabídnuta, ale ta řekla, že se na ní cítí příliš stará. Nicméně trvala na tom, že by tuto roli měla ztvárnit žena afroamerického původu.

Alternativní závěr filmu.

Kromě čtyř vymazaných scén obsahuje DVD také alternativní konec, který ukazuje všechny hlavní postavy mimo Angela stojící na místech, na kterých byly během písně „Seasons of Love“, všichni stojící v řadě reflektorů a Angelovo místo je prázdné. Později v této scéně, Angel vstupuje z boku a jde směrem ke svému místu a na chvíli se zastaví, když prochází kolem Collinse a vezme si na chvíli jeho ruku. Ačkoliv se toto ukončení používá v divadelní verzi muzikálu, bylo od něj ve filmu upuštěno, protože se tvůrci báli, že by se mohlo publikum divit, proč se Angel vrátil nebo proč jsou postavy opět seřazeny na scéně. Chris Columbus v komentáři k tomuto říká, že „nechtěl, aby si diváci mysleli, že všechno je v pořádku a Angel je opět živý“.

Rozdíly mezi divadelní a filmovou verzí.

Píseň „Goodbye Love“ byla natočena celá, ale druhá polovina byla vystřižena z filmu, protože ji Columbus shledal jako emocionálně přetíženou, což uvádí na komentovaném příspěvku na DVD.  Film také nechává dvojznačnou smrt Rogerovy přítelkyně April, která zemřela před začátkem děje filmu. Ve filmu jí lze vidět číst lékařskou zprávu, že je HIV pozitivní; je řečeno, že zemřela, ale nic jiného jasného není. V divadelní verzi Mark přesně řekne, že April spáchala sebevraždu tím, že si podřezala zápěstí v koupelně a Roger se tak dozvěděl i o svém onemocnění HIV. Chris Columbus v komentáři pro DVD sděluje, že scéna obsahující April, která leží ve vaně s podřezaným zápěstím, byla natočena, ale nebyla zařazena do filmu, protože si myslel, že by toho bylo „příliš mnoho“.

Natáčení.

Natáčelo se na Super 35 mm filmový formát. Jedna ze scén se opravdu točila v New Yorku, a to v Life Cafe. Studia Warner Bros sloužila jako The New York East Village a zbývající vnitřní a vnější záběry byly natočeny v San Francisku. Některé dodatečné exteriérové scény byly také natočeny v San Diegu, známém Filoli House ve Woodside (Kalifornie), Oaklandu a Santa Fe (Nové Mexiko).

Soundtrack.

Dvoudiskový soundtrack, který obsahuje 28 skladeb, byl původně vydán v osmi různých obalech, každý představoval jednu z osmi hlavních postav ve filmu. Album bylo ve Spojených státech vydáno dne 23. září 2005.

Bohémové (v originále Rent) je americký muzikálový a dramatický film z roku 2005, který režíroval Chris Columbus. Jde o adaptaci stejnojmenného broadwayského muzikálu, který je inspirován operou Giacoma Pucciniho, "Bohéma".  Film popisuje životy několika bohémů a jejich bojů se sexualitou, transsexualitou, drogami, placení jejich nájmu a životem ve stínu AIDS. Děj filmu se odehrává v East Village v New York City mezi lety 1989 a 1990. Ve filmu se objevuje šest původních představitelů z Broadwaye, kteří si své role ve filmu zopakovali.

Rent is a 2005 American musical drama film directed by Chris Columbus. It is an adaptation of the 1996 Broadway musical of the same name, in turn based on Giacomo Puccini's 1896 opera "La Bohème". The film, which features six of the original Broadway cast members reprising their roles, depicts the lives of several Bohemians and their struggles with sexuality, drugs, paying their rent, and life under the shadow of AIDS. It takes place in the East Village of New York City from 1989 to 1990.


Historie.

První ročník Evropského poháru tahačů se pořádal v roce 1985. Od roku 1985 do roku 1987 se závodilo ve třech kategoriích (A, B a C – podle výkonu motoru, C je nejsilnější), od roku 1988 do roku 1993 byly třídy rozděleny podle objemu motoru (A, B a C – přičemž C jsou motory s nejvyšším objemem), od roku 1994 do roku 2005 se závodilo ve dvou třídách (sériovější vozy v kategorii Race truck a speciály v kategorii Super race truck). V sezoně 2001 vznikla podkategorie Super Race truck B, ale hned po jediné sezoně zase zanikla. Od roku 2006 existuje pouze jediná třída.

Základní pravidla.

Oproti jiným motoristickým sportům mají závody tahačů jedno neobvyklé pravidlo: z bezpečnostních důvodů nesmí jezdci během závodů překročit maximální rychlost 160 km/h. To ale nijak této disciplíně neubírá na divácké atraktivitě. Minimální hmotnost závodního tahače je 5,5 tuny, předepsáno je i rozdělení hmotnosti na přední/zadní nápravu. V současné době by kombinace značek jednotlivých agregátů (motor, kabina, nápravy, převodovka) měla být stejná jako u sériového tahače (např. nelze do tahače MAN dát motor Mercedes).

Závodní víkend.

Závodní víkend obvykle zahrnuje dva až tři dny, ve kterých jezdci absolvují několik volných tréninků, dva měřené tréninky (určují postavení na startu 1. a 3. závodu) a 4 závody o body do šampionátu (nejvyšší možné maximum je 60 bodů za víkend). Mistrem Evropy se stává ten jezdec, který během všech závodních víkendů v dané sezoně nasbírá nejvyšší součet bodů. Obvyklý počet aut v jednom závodě je kolem dvaceti.

Přehled českých jezdců.

František "Frankie" Vojtíšek  "Evropský pohár tahačů"  1987 – 14. místo – LIAZ 110.577 (sk. A-do 300 koní)  1988 – 6. místo – LIAZ 150.571 (sk. A-do 11950 cm³)  1989 – 2. místo – LIAZ 150.571 (sk. A-do 11950 cm³)  1990 – 2. místo – LIAZ 150.471 (sk. A-do 11950 cm³)  1991 – 4. místo – LIAZ 150.571 (sk. A-do 11950 cm³)  1992 – 7. místo – LIAZ 150.571 (sk. A-do 11950 cm³)  1993 – 3. místo – LIAZ 250.471 (sk. B-do 14100 cm³)  1994 – 17. místo – LIAZ 250.471 (sk. Super Race truck) *)  1995 – **) – LIAZ 250.471 (sk. Super Race truck)  1996 – 4. místo – LIAZ 300.471 (sk. Race truck)  1997 – 3. místo – LIAZ 300.471 (sk. Race truck)  1998 – 4. místo – ŠKODA LIAZ Xena (sk. Race truck)  1999 – 4. místo – ŠKODA LIAZ Xena (sk. Race truck)  2000 – ***) – Renault Premium (sk. Race truck)  2001 – 4. místo – Renault Premium (sk. Race truck)  2002 – 6. místo – Renault Premium (sk. Race truck)  2003 – 11. místo – Renault Premium (sk. Race truck)  2004 – 8. místo – Renault Premium (sk. Race truck)  2005 – 7. místo – Renault Premium (sk. Race truck)  2006 – 10. místo – Renault Premium  2007 – 10. místo – Renault Premium  2008 – 8. místo – Renault Premium  2009 – 9. místo – Renault Premium  x – v roce 1994 nasbíral v kategorii Super Race pouze 5 bodů. Nejlepší výsledek bylo 4. místo v kvalifikačním závodě v Misanu  xx – v sezoně 1995 se zúčastnil pouze závodu na Nürburgringu, ve kterém nebodoval  xxx – na začátku sezony 2000 vyloučen (použití motoru Detroit Diesel ve voze Renault – neodpovídalo sériové výrobě) "další úspěchy v závodech tahačů"  1989 – 1. místo v mistrovství Velké Británie – LIAZ  1990 – 1. místo v mistrovství Velké Británie – LIAZ  1990 – 2. místo v závodě 24 hodin Le Mans tahačů – LIAZ "další úspěchy v motosportu"  1988 – 2. místo v rallye Dakar v kat. kamion – LIAZ 111.154 (Moskal – Vojtíšek – Záleský)  _______________________________________________  Jiří Moskal "Evropský pohár tahačů"  1987 – 10. místo – LIAZ 110.577 (sk. A-do 300 koní)  1988 – 7. místo – LIAZ 150.571 (sk. A-do 11950 cm³)  1989 – 7. místo – LIAZ 150.571 (sk. A-do 11950 cm³) "další úspěchy v motosportu"  1988 – 2. místo v rallye Dakar v kat. kamion – LIAZ 111.154 (Moskal – Vojtíšek – Záleský)  _______________________________________________  Karel Patočka "Evropský pohár tahačů"  1991 – *) – LIAZ (sk. B-do 14100 cm³)  1992 – 6. místo – LIAZ (sk. B-do 14100 cm³)  1993 – 9. místo – LIAZ (sk. B-do 14100 cm³)  1994 – **) – SISU (sk. Super Race truck)  x) v sezoně 1991 nasbíral pouze 5 bodů  xx) v sezoně 1994 nasbíral pouze 15 bodů  ________________________________________________  Bohumil Křesťan "Evropský pohár tahačů"  1992 – 9. místo – LIAZ (sk. A-do 11950 cm³)  ________________________________________________  Stanislav Matějovský "Evropský pohár tahačů"  1992 – 10. místo – LIAZ (sk. A-do 11950 cm³)  1993 – 7. místo – LIAZ (sk. B-do 14100 cm³)  1994 – 4. místo – LIAZ (sk. Race truck)  1995 – 5. místo – LIAZ (sk. Race truck)  1996 – 7. místo – LIAZ (sk. Race truck)  1997 – 8. místo – LIAZ (sk. Race truck)  1999 – *) – MAN (sk. Super Race truck)  2000 – 9. místo – Tatra (sk. Super Race truck)  2001 – 1. místo – Tatra (sk. Super Race truck B)  2002 – 7. místo – Tatra (sk. Super Race truck)  x) nestartoval v celém seriálu  ________________________________________________  Martin Koloc "Evropský pohár tahačů"  1993 – *) – LIAZ (sk. A-do 11950)  1994 – 2. místo – SISU (sk. Race truck)  1995 – 1. místo – SISU (sk. Race truck)  1996 – 1. místo – SISU (sk. Race truck)  1997 – 2. místo – Praga (sk. Race truck)  1998 – 3. místo – SISU (sk. Race truck)  1999 – diskvalifikován – SISU (sk. Race truck)  x) v sezoně 1993 nasbíral 29 bodů  _______________________________________________  Petr Čermák "Evropský pohár tahačů"  1994 – *) – LIAZ (sk. Race truck)  1995 – **) – LIAZ (sk. Race truck)  x) v sezoně 1994 nasbíral 42 bodů  xx) v sezoně 1995 nasbíral 22 bodů  ________________________________________________  Jaromír Malý "Evropský pohár tahačů"  1995 – 9. místo – SISU (sk. Race truck)  ________________________________________________  David Vršecký "Evropský pohár tahačů"  1998 – 13. místo – SISU (sk. Race truck)  2002 – 6. místo – Buggyra (sk. Super Race truck)  2003 – 3. místo – Buggyra (sk. Super Race truck)  2004 – 3. místo – Buggyra (sk. Super Race truck)  2005 – 4. místo – Freightliner-Buggyra (sk. Race truck)  2006 – 5. místo – Freightliner-Buggyra  2007 – 3. místo – Freightliner-Buggyra  2008 – 1. místo – Freightliner-Buggyra  2009 – 1. místo – Freightliner-Buggyra  2010 – 5. místo – Freightliner-Buggyra  2011 – 5. místo – Freightliner-Buggyra  ________________________________________________  Lenka Vlachová "Evropský pohár tahačů"  2000 – *) – SISU (kat. Race truck)  x) nasbírala pouze 13 bodů, v průběhu sezony ji nahradil Chris Tucker  _______________________________________________  Daniel Landa "Evropský pohár tahačů"  1999 – 6. místo – SISU (kat. Race truck)  2000 – 5. místo – SISU (kat. Race truck)  ________________________________________________  Adam Lacko "Evropský pohár tahačů"  2003 – 5. místo – Tatra (kat. Super Race truck)  2004 – 3. místo – MAN (kat. Race truck)  2005 – 14. místo – Freightliner-Buggyra (kat. Race truck)  2006 – 8. místo – MAN  2010 – 7. místo – MAN  2011 – 3. místo – Renault Premium  2012 – 3. místo – Renault Premium

Truck Racing (česky: závody tahačů) je odvětví automobilového sportu, ve kterém na uzavřených asfaltových okruzích soupeří řidiči za volanty nákladních aut. Přesněji řečeno se jedná o závodní speciály vycházející z návěsových tahačů. Závody se konají na tratích známých například i z Formule 1 (Zolder, Nürburgring, Le Mans, Misano, Donington, Autodrom Most,…).

Truck racing is a form of motorsport road racing which involves modified versions of heavy tractor units on road racing or oval track circuits.


Mládí a první světová válka.

Narodil se 29. červenec 1886 v anhaltském městě Halberstadt. Dne 19. března 1906 dokončil úspěšně studium na královské pruské vojenské akademii a jako kadet-čekatel ("Fahnenjunker") byl zařazen ke 57. hornoslezskému polnímu dělostřeleckému pluku ("Oberschlesischen Feld-Artillerie-Regiment Nr. 57"). V polovině srpna následujícího roku mu byla udělena hodnost poručíka ("Leutnant").  S vypuknutím první světové války působil jako adjutant praporu a poté, co byl raněn na frontě, byl převelen do týlu a následně absolvoval výcvik generálního štábu. Poté již v hodnosti kapitána ("Hauptmann") působil na generálním štábu, než byl jmenován do funkce náčelníka štábu u 33. divize. Za zásluhy během války si vysloužil oba stupně pruského železného kříže, Sasko-Meiningenský čestný kříž za zásluhy a Odznak za zranění v černém.

Meziválečné období.

Po skončení války se mladému kapitánovi Stumme dostalo příležitosti zůstat v nově vytvořené, silně zredukované armádě – Reichswehru. Zde byl zařazen ke 10. pruskému jízdnímu pluku ("10. [Preuß.] Reiter-Regiment"), kde sloužil u plukovního štábu ve městě Züllichau (Sulechów). Na jaře roku 1924 byl převelen do štábu 3. jízdní divize pod velením generálporučíka Paula Haseho. V této funkci byl také k 1. říjnu roku 1926 povýšen do hodnosti majora.  Následovalo působení u štábu 2. pruského jízdního pluku ("2. [Preuß.] Reiter-Regiment") v Osterode, kde se dočkal k 1. únoru 1931 povýšení do hodnosti podplukovníka ("Oberstleutnant") a k 1. říjnu téhož roku nahradil plukovníka Georga Lisacka jako velitele 1. pruského jízdního pluku ("1. [Preuß.] Reiter-Regiment"). Zanedlouho následovalo povýšení na plukovníka a přesně k 1. říjnu 1934 byl Stumme ve funkci velitele 1. pruského jízdního pluku nahrazen plukovníkem Kurtem Wuthenowem. Jeho novým služebním postem se mu stalo Velitelství kavalerie Štětín ("Kavallerie-Kommando Stettin"), které bylo o rok později přejmenováno na 1. jízdní brigádu ("1. Reiter-Brigade").  K 1. dubnu roku 1936 byl poté Stumme převelen do Berlína, aby zde převzal funkci oblastního vyššího velitele jezdectva ("Höherer Kavallerieoffizier 1"). V této funkci se rovněž o pár měsíců později dočkal generálských výložek. Stumme byl povýšen na generálmajora k 1. srpnu téhož roku. V této funkci byl k počátku dubna roku 1938 povýšen do hodnosti generálporučíka a k počátku listopadu téhož roku mu bylo svěřeno velení nově zformované 2. lehké divize ("2. Leichte-Division") ve městě Gera.

2. světová válka.

Této divizi velel i při útoku na Polsko. Počátkem roku 1940 se stal velícím generálem XXXX. Armeekorpsu, kterému velel při válečných operacích na západě, při balkánském tažení a válce proti Světskému svazu. Koncem roku 1940 byla jeho jednotka motorizována.  Při operaci Barbarossa Stummemu velel polní maršál Fedor von Bock. Stumme se svými vojáky obsadil Možajsk. Poté se podílel na operaci Blau, jejímž výsledkem byl postup Paulusovy 6. armády spolu s jeho reorganizovaným XXXX. sborem.  V červnu 1942 byly některé německé plány zachyceny Sovětským svazem. Hitler obvinil Stummeho a nařídil jej postavit před vojenský soud. Velení byl zbaven 21. července 1942, byl shledán vinným a odsouzen k pěti letům vězení, avšak Bock zařídil jeho propuštění. Ulrich von Hassell to ve svém deníku nazval „groteskní hrou s cínovými vojáčky, kterou Hitler hraje se svými generály“ a dodal: „Stumme, velící generál tankových vojsk, byl odsouzen k pěti letům [za akce divizního štábního důstojníka]. Okamžitě byl omilostněn, od Göringa obdržel příslib nové velitelské funkce a teď je poslán do Afriky náhradou za Rommela. Nevojácká, nepruská fraška.“  Stumme přibyl do Egypta k Afrikakorpsu v září 1942, kdy musel čelit Britům u El Alameinu. Erwin Rommel byl kvůli nemoci a vyčerpání uvolněn z funkce. Stumme přijel 19. září, jen pár dní před Rommelovým odjezdem. Převzal velení Tankové armády Afrika, (smíšených italských a německých sil), když Wilhelm von Thoma nahradil zraněného Walthera Nehringa ve velení Afrikakorpsu.

Bitva u El Alameinu a smrt.

Stumme „s důvěrou prováděl plán vypracovaný Rommelem“ pro případ očekávaného útoku. Ze zpráv nadřízeným je zřejmé, že nebyl příliš optimistický a shodoval se s Rommelem, že jediná vyhlídka na úspěch spočívá v tom, že zadrží nepřátelské útoky; na to však neměl dostatečné síly. Za šest týdnů od jeho příjezdu zahájili Britové masivní ostřelování. Stumme zakázal užití dělostřelecké munice k útoku na britské nástupní prostory, kde kde byl nepřítel nejzranitelnější, a dal přednost držet omezené prostředky v rezervě. Reinhard Stumpf to popsal jako „hrubou chybu, která Britům umožnila v relativním poklidu zformovat útok“.  Na rozdíl od Rommela, Stumme se přesouval bez ochranného doprovodu a bez radiového vozu. Stumme a velitel spojařů plukovník Andreas Büchting se 24 října přesunovali na frontu, aby obhlédli situaci. Na cestě k velitelskému stanovišti se automobil ocitl pod útokem v otevřené krajině. Büchting byl na místě mrtev po zásahu do hlavy. Stumme vyskočil a držel se kraje auta, dokud řidič nezmizí z dostřelu. Druhý den byl bez zjevných zranění nalezen mrtev vedle cesty. Vědělo se, že má vysoký krevní tlak a předpokládá se, že zemřel na srdeční infarkt. Ve funkci velitele tankové armády Afrika jej nahradil navrátivší se Erwin Rommel, zatímco Afrika Korpsu velel Wilhelm von Thoma.

Georg Stumme (29. července 1886, Halberstadt, Německo – 24. října 1942 El Alamein, Egypt) byl vyznamenaný veterán první světové války a pozdější generál Wehrmachtu za druhé světové války v hodnosti generál tankových jednotek (). Mimo jiné byl držitelem mnoha vojenských vyznamenání včetně Rytířského kříže.

Georg Stumme (29 July 1886 – 24 October 1942) was a general in the of Nazi Germany during the Second World War who briefly commanded the Axis forces at the beginning of the Second Battle of El Alamein, and was killed during the Defence of Outpost Snipe. He had taken part in the Battle of France, the invasion of Yugoslavia and Operation Barbarossa, the invasion of the Soviet Union. He was a recipient of the Knight's Cross of the Iron Cross, the highest award in the military and paramilitary forces of Nazi Germany during the war.


Dětství a rodina.

Tento vojevůdce, patron Portugalska a karmelitánský řeholník se narodil 24. června 1360 ve Flor da Rosa, které se nachází nedaleko města Crato v centrálním Portugalsku. Rok po svém narození byl malý chlapec legitimizován královským dekretem, díky kterému se mu dostalo rytířského vzdělání. Toto vzdělání bylo v tehdejší době běžné zejména u bohatších a urozenějších rodin. Ve třinácti letech byl dospívající Nuno Álvares povolán ke dvoru a stal se dvořanem krále Ferdinanda I. Po Ferdinandově smrti v roce 1383 zůstala na královském trůně jeho žena Leonora Telesová, která později pasovala Pereiru na rytíře.  V šestnácti letech se mladý rytíř, který sám toužil po mnišské dráze, na příkaz otce oženil s mladou a urozenou vdovou Leonor de Alvim. Z tohoto manželského svazku se narodily tři děti. Dva chlapci zemřeli v brzkých létech svého života a holčička Beatriz se později vdala za Alfonse, nemanželského syna krále Jana I., kterému Nuno svými vítězstvími pomohl na portugalský trůn. Z tohoto manželství vzešla dynastie Braganza, jejíž členové později jako vévodové z Braganzy usedli na trůny Portugalska a Brazílie.

Vojenská kariéra.

Tento panovník označoval Pereiru za jednoho z nejbližších přátel, protože mu byl nápomocen v bojích o trůn a za nezávislost Portugalska. Tyto boje se rozpoutaly 22. října 1383, kdy zemřel výše zmíněný král Ferdinand a na trůn počal aspirovat již uvedený João I. Tento byl na trůn dosazen Leonorou, vdovou po králi a nově i vlastní tchyní, když se oženil s královou dcerou Beatriz. Dvouleté boje, při kterých byl Pereira velkou oporou budoucího krále, byly ukončeny 14. srpna 1385 bitvou u Aljubarroty.  Rytířské dovednosti a válečnické schopnosti byly v Pereirovi podněcovány a podporovány zejména silnou křesťanskou vírou, láskou k eucharistii a oddaností Panně Marii. Včele svých výprav vždy nesl kříž s vyobrazeními Panny Marie a svatých rytířů Jakuba a Jiří. Během těchto vojenských putování vybudoval mnoho kostelů a klášterů, ze všech například karmelitánský kostel v Lisabonu. Jedním z posledních a nejdůležitějších vojenských počinů bylo dobytí severoafrického města Ceuty v roce 1415, jehož význam byl velmi zásadní nejenom pro Portugalsko, ale pro celou křesťanskou Evropu. Tímto byl vlastně zahájen kolonizační proces na území Afriky a šíření křesťanské víry do nových oblastí.  Jak je z obrázku zřejmé, rozložení postav na Pereirově vlajce je podrobeno přesné ikonografické hierarchii. Celá plocha je protnuta velkým červeným křížem, který od sebe odděluje jednotlivé výjevy a vytváří tak čtyři samostatné prostory s výjevy. V horní polovině je zobrazena v pravé části Panna Marie s malým Ježíškem, na protější straně se nachází již výjev pašijový, Pana Marie a Svatý Jan Křtitel při scéně Ukřižování Ježíše Krista. V dolních dvou segmentech jsou znázorněni rytíři Jakub a Jiří, oba v uctivém pokleku a se sepjatýma rukama k modlitbě.

Vstup do karmelitánského řádu.

Po smrti své manželky v roce 1387 se osamocený Pereira odmítl znovu oženit a namířil svou životní cestu duchovním směrem. Značnou část majetku věnoval válečným veteránům a v roce 1423 se odebral do karmelitánského kláštera, který sám již dříve založil. Ve svých třiašedesáti letech, na svátek Nanebevzetí Panny Marie, vstoupil do kláštera jako mnich. Zde dostal své nové jméno bratr Nuno od Panny Marie. Ve svém novém působišti se zasvětil celibátnímu způsobu života a směřoval veškerou životní energii do služby chudým. Tato nově nastolená cesta byla poměrně radikálním krokem, bývalý vojevůdce a rytíř musel odložit válčení a zbraně a věnovat se pouze cestě duchovní v mezích karmelitánské víry.  Nyní se Nuno De Santa Maria Álvares Pereira stal právoplatným řeholníkem Karmelitánského řádu. Tento žebravý řád se vyznačuje tmavě hnědým řeholním šatem, případně o nedělích a slavnostech doplněným o bílý plášť. Významným doplňkem je škapulíř, který splývá přes prsa a přes lopatky. Podle legendy z 13. století věnovala takový škapulíř, generálnímu převorovi sv. Šimonu Stockovi, samotná Panna Marie. Je tedy nesporné, že zasvěcení se do řádu Karmelitánů bylo přirozeným vyústěním Pereirova obdivu k Panně Marii. Kromě běžných milosrdenství a péče o nemajetné se Pereira zabýval velmi intenzivně sirotky. Portugalský lid jej za to velmi obdivoval a choval k němu velkou úctu, nazývali ho „Santo Condestável“, ve volném překladu Svatý strážce.

Smrt, blahořečení a svatořečení.

Nuno De Santa Maria Álvares Pereira zemřel 1. listopadu 1431. O tomto datu je vedena diskuze, je stejně tak možné, že zemřel již 1. dubna, na velikonoční neděli. Traduje se, že během jeho posledních chvil mu bylo bratry předčítáno z evangelia sv. Jana, umučení Krista. Okamžik smrti měl nastat ve chvíli, kdy předčítač vyřkl Kristova slova na kříži: „Ecce mater tua.“ Jak vidno, celoživotní propojení Nuno Álvarese Pereiry s Pannou Marií bylo spojením trvajícím až do konce. Beatifikován byl Nuno Álvares Pereira 23. ledna 1918 papežem Benediktem XV., který jej zamýšlel předložit válčící Evropě jako upomínku na lásku k bližním a spravedlivý mír. Kanonizován byl papežem Benediktem XVI. v roce 2009. Svátek tohoto světce připadá na 6. listopad.

Hrabě Nuno Álvares Pereira (24. června 1360, Cernache do Bonjardim nebo Flor da Rosa, Portugalsko – 1. listopadu 1431, Lisabon), zvaný též svatý Nuno od Panny Marie, byl portugalský šlechtic a vojevůdce, jeden z největších vojevůdců portugalských dějin.  Jeho vítězství nad několikanásobně silnějšími kastilskými vojsky z let 1384-1385 zajistila nezávislost Portugalska na Kastílii a vynesla dynastii Avis na portugalský trůn. Podílel se též na dobytí Ceuty.  Po smrti své manželky odmítl znovu se oženit a vstoupil do karmelitánského řádu. V roce 1918 jej papež Benedikt XV. blahořečil a roku 2009 byl Benediktem XVI. svatořečen.

D. Nuno Álvares Pereira, O. Carm. (; 24 June 1360 – 1 November 1431), also spelled Nun'Álvares Pereira, 7th Count of Barcelos, 3rd Count of Ourém and 2nd Count of Arraiolos, was a Portuguese general of great success who had a decisive role in the 1383-1385 Crisis that assured Portugal's independence from Castile. He later became a mystic and was beatified by Pope Benedict XV, in 1918, and canonised by Pope Benedict XVI in 2009.  Nuno Álvares Pereira is often referred to as the Saint Constable () or as Saint Nuno of Saint Mary (), his religious name.


Ekologie.

Druh je jednodomou dřevinou, kdy jedinec (strom nebo keř) má samčí a zároveň i samičí květy. Líska turecká roste jak v lehkých písčitých, tak i těžkých jílovitých půdách, které mou být neutrální až alkalické. Nepotřebuje půdu hojně zásobené humusem, ale prospívá v půdě s dostatkem vápence. Stejně dobře se ji daří na plném slunci jako v polostínu. Upřednostňuje vlhkou půdu, ale do hloubky a šířky rozprostřené kořeny ji dovolují růst i v místech s déletrvajícím suchem, snáší také stanoviště se silným větrem. Obvykle se vyskytuje ve smíšených lesích do nadmořské výšky 1800 m.

Popis.

Opadavý strom, který vyrůstá v podmínkách střední Evropy do výše 20 m. Kořenový systém má bohatý, nejprve se vytvoří kůlovitý kořen a později roste množství bočních kořenů zajišťující dobré ukotvení i na mělkých půdách. Kmen je poměrně krátký, pouze jedinci v hustém porostu mají delší část kmene bez větví, jeho kůra je tmavě šedá a u starších exemplářů korkovitě šupinatá. Koruna stromu je obvykle rozložitá, lehce stavěná, v mládí široce kuželovitá a zašpičatělá, později zaoblená a bývá široká 6 až 9 m. Spodní větve vyrůstají takřka v přeslenech a svírají s kmenem téměř pravý úhel. Letorosty jsou hustě chlupaté, nejprve zelené, později okrové a mají výrazné rezavě hnědé jizvy po opadaných listech.  Listové pupeny, se čtyřmi až šesti šupinami, jsou vejčité a na vrcholu špičaté, zelenavě hnědé. Listy z nich raší v dubnu, rostou střídavé ve dvou řadách, jsou jednoduché, řapík je průměrně 3 cm dlouhý. Čepel mají široce vejčitou, 8 až 15 cm dlouhou a 5 až 10 cm širokou, na bázi srdčitou, po obvodě dvakrát pilovitě zubatou nebo mělce laločnatou a na vrcholu krátce špičatou. Na horní straně jsou sytě zelené, lysé a lesklé, na spodní světlejší, pýřité, matné a obvykle mají pět až šest párů postranních, mírně vystouplých žilek. Listy jsou silné, těžké a nápadně ochable visí z větviček, k podzimu se barví přes jasně žlutou až do hnědé brzy před opadem, který přichází s prvými mrazy. Palisty jsou kopinaté, ostře špičaté.  Samčí květenství jsou jehnědy zakládající se na letorostech již na podzim, zprvu jsou krátké a zelené a průběhu zimního období zhnědnou a vyrostou do délky 8 až 12 cm. Jednotlivé květy nemají okvětí a vyrůstají po jednom z úžlabí podpůrného zašpičatělého listenu, který částečně srůstá se dvěma listenci. Květ obsahuje čtyři tyčinky nesoucí jednopouzdré prašníky se světle žlutým pylem. Po vyprášení pylu jehnědy s květy opadají.  Samičí květy jsou kulovitého tvaru a vyrůstají na starších větévkách, v době kvetení jsou uzavřené v šupinatém obalu, z něhož ční pouze karmínově červené nitkovité blizny. Květy jsou situovány po dvou v úžlabí opadavého, podpůrného listenu. Květ má tři drobné vytrvalé listence, okvětí je tvořeno několika drobnými zoubky a dvoupouzdrý semeník má dvě nitkovité červené blizny. Prašníky s pylem se otvírají a blizny dozrávají ještě před rašením listů, kdy nic nestojí v cestě pylu přenášeného větrem z prašníků na blizny.  Plod je oříšek vyrůstající společně v plodenství kulovitého tvaru společně s dalšími pěti až devíti oříšky (výjimečně i dvaceti). Oříšky, velké do 2 cm, jsou kulaté, tmavě žluté a mají poměrně hrubou a tvrdou slupku kryjící semeno (jedlé jádro) s blanitým osemením. Každý oříšek je překryt hlubokým zvonkovitým obalem ze srostlých zvětšených listenců. Obal je do široka rozevřen a v době nezralosti je pokryt žlázkami vylučující lepkavý sekret. Po dozrání tyto obaly, rozdělené až k bázi v úzké laloky, uschnou, ztvrdnou a plody opadají. Na dobu zrání má vliv průběh letní teploty, při teplém létě dozrávají plody postupně od konce srpna do počátku října, při chladném uzrají najednou.

Rozmnožování.

Lísku tureckou lze množit generativně semeny nebo vegetativně řízky, odkopky nebo hřížením. Nejjednodušší je množení ze semen, hmotnost tisíce semen bývá 1400 až 1700 g. Je vhodné semena namočit do teplé vody na 48 hodin a pak je 3 až 4 měsíce stratifikovat v chladnu. Koncem jara se vysazují do hloubky cca 5 cm a zpravidla při 20 °C epigeicky vyklíčí za 1 až 6 měsíců, úspěšnost bývá okolo 50 %. Semenáč začíná kvést ve věku 10, nejpozději 20 let, plodí každoročně s tím, že větší produkce semen se opakuje po třech až čtyřech létech. Předčasně setřesená, nedozrálá jádra se scvrkávají a neklíčí.

Význam.

Významným produktem je i dřevo stromů, jehož jádro i běl jsou stejnobarvé, od světlé kávy po světle oranžově hnědou. Dřevo je průměrně těžké 500 až 600 kg/m³, středně tvrdé, ale ve vlhku není příliš trvanlivé. Je dobře opracovatelné, často se soustruží, používá se v nábytkářství, bytové architektuře a vyrábějí se z něj umělecké předměty. Časté je průmyslové využití dřeva na nábytek a výřezů s očkovou texturou na dýhy. Dřevo z kořene je využíváno na intarzie.  Plody lísky turecké jsou v porovnání s lískou obecnou menší a pro tvrdou skořápku i hůře dostupné. Plod váží průměrně 1,5 gramů a jeho jedlé jádro asi jen čtvrtinu. Nutričně jsou si jádra podobná, na olej připadá asi 60 % a cukry 20 %.  Líska turecká často slouží jako okrasná parková nebo alejová dřevina, velmi dobře snáší průmyslové exhalace a následkem hlubokého, rozložitého kořenového systému i déle trvající sucho. Je užitečná i při zpevňování půdy na místech se silnou erozí. V zahradnictví se používá jako podnož k roubování jiných druhů lísek.  V České republice se pro okrasu obvykle pěstuje vyšlechtěný kultivar 'Granát' (listy na mladých výhonech jsou zprvu intenzivně tmavě červenohnědé a na rubu vínové, později na líci tmavě zelené a na rubu zůstanou červené jen nervy a řapík) a kultivar 'Te-Terra Red' (koruna je vzpřímená, kuželovitá a listy jsou velké, purpurově zbarvené).

Líska turecká ("Corylus colurna") je jednodomý, opadavý, nevysoký strom pocházející z jihovýchodní Evropy, Kavkazu a jihozápadní Asie. V České republice je klasifikována jako příležitostně se vyskytující neofyt, který bývá často vysazován v městském prostředí, buď jako solitéra, v lemech podél cest či na zpevnění svahů. Do české přírody byla introdukována v roce 1865 a od té doby je pěstována v zahradách a parcích jako okrasná dřevina. Teprve na počátku tohoto tisíciletí byl zjištěn na jedné lokalitě její únik do volné přírody, což svědčí o jejím slabém invazním potenciálu. Je také přitažlivá i produkci plodů, oříšku, které jsou sice menší a mají tvrdší skořápku než líska obecná, jsou však obdobně chutné a výživné.

Corylus colurna, the Turkish hazel or Turkish filbert, is a deciduous tree native to southeast Europe and southwest Asia, from the Balkans through northern Turkey to northern Iran. It is also found grown wildly in the forests of Western Himalayan range in the north Indian state of Himachal Pradesh particularly in the temperate regions of districts of Kullu, Shimla, Kinnaur district and Chamba district .


Kariéra.

Vyhrál 200 m volný způsob na Mistrovství Evropy 2008, ve finále dohmátl v čase 1:46,59.  S časy 3:47,69 na 400 m volný způsob a 1:46,37 (německý rekord) na poloviční trati se kvalifikoval na Letní olympijské hry 2008. Na olympiádě skončil pátý na 200 m volný způsob (1:46,00) a sedmnáctý na 400 m volný způsob (3:48,03).

Mistrovství světa 2009 (Řím).

26. července 2009 zvítězil na 400 m volný způsob v čase 3:40,07. Na této trati porazil olympijského vítěze a mistra světa na 1500 m volný způsob Oussamu Mellouliho z Tuniska, kterého přefinišoval v posledních 50 metrech. Paulův rekord byl téměř o tři sekundy lepší, než měl osobní rekord a o 0,01 s pod světovým rekordem Iana Thorpa, který platil od roku 2002.  28. července Biedermann opět zvítězil, když porazil na dvousetmetrové kraulové trati nejlepšího olympionika všech dob, Michaela Phelpse. Paul Biedermann dosáhl času 1:42,00 a ze svého osobního rekordu během pouhého jednoho roku ukrojil čtyři sekundy.

Mistrovství světa v krátkém bazénu 2010 (Dubai).

Na tomto mistrovství Paul Biedermann zvítězil na 400 m volný způsob, když porazil opět Oussamu Mellouliho téměř shodným způsobem jako na Mistrovství světa v Římě.  Na poloviční trati, ačkoli nastupoval jako světový rekordman, skončil až na pátém místě. Vítězem se stal Ryan Lochte, který Biedermanna porazil o více než sekundu.

Mistrovství světa 2011 (Šanghaj).

Paul vyhrál tři bronzové medaile - 200 a 400 m volný způsob a 4×100 m polohová štafeta. Na dvoustovce dohmátl za Michaelem Phelpsem o 0,09 s, ve štafetě na 4×200 m volný způsob ho porazil o 0,33 s, avšak ani to nestačilo a německá štafeta dohmátla na nepopulárním čtvrtém místě.

Paul Biedermann (* 7. srpna 1986) je německý plavec, mistr světa v dlouhém bazénu a držitel čtyř světových rekordů (200 a 400 m volný způsob v dlouhém i krátkém bazénu). Také získal ocenění Nejlepší evropský plavec (European Swimmer of the Year) roku 2009 a Německý sportovec (Sportler des Jahres), taktéž za rok 2009.

Paul Biedermann (born 7 August 1986) is a German retired competitive swimmer, a 400 metre freestyle long course world champion, and former 200 metre freestyle long course world champion. He holds the long course and short course world records in the 200 meters freestyle, and the long course world record in the 400 meters freestyle.


Vývoj a popis.

V roce 1937 námořnictvo Spojených států vzneslo požadavek na nový hlídkový bombardér, který bude „větší, silnější a důstojnější nástupce“ letounů Catalina. Společnosti Consolidated, Sikorski i Martin soustředily svou pozornost na vývoj čtyřmotorových hydroplánů. V roce 1937 společnost Glenn L. Martin Company však navrhla i nový dvoumotorový létající člun, označený v rámci společnosti Model 162, který měl navázat na letoun Martin P3M a doplňovat letouny PBY Catalina. Letoun měl být celokovový, s obzvláště hlubokým trupem, který byl dole širší než nahoře. Nejneobvyklejší však bylo použití lomeného křídla, které umožňovalo umístění motorů co nejvýše nad vodní hladinou kvůli vodní tříšti při startu a přistání. Společnost obdržela objednávku na jeden prototyp XPBM-1 (X – Experimental (experimentální), P – Patrol (hlídkový), B – Bomber (bombardér), M – Martin) 30. června 1937. Pro vyzkoušení celkového konceptu letounu, společnost Martin postavila létající model v měřítku 3/8 oproti skutečné velikosti. Letoun označený Martin 162A "„Tadpole Clipper“" pilotoval jeden člen posádky, byl poháněn jedním motorem Chevrolet s výkonem 120 k (90 kW) a poprvé vzlétnul v prosinci 1937. Postavení takového modelu bylo na svou dobu velice neobvyklé, a zkušenosti s tímto modelem vedly k tomu, že námořnictvo objednalo první sérii 20 letounů PBM-1 více než rok předtím, než vůbec poprvé vzlétnul prototyp XPBM-1. První letoun XPBM-1 ("BuNo 0796") poprvé vzlétl až 18. února 1939.  Létající člun XPBM-1 byl jednoplošník se zalomeným křídlem (tzv. „racek“). K jeho obraně sloužilo 5 pět kulometů ráže 12,7 mm umístěných ve střeleckých věžích na nose a hřbetě letounu a ve střelištích na ocase a bocích letounu. Bylo uvažováno i o umístění leteckého kanónu ráže 20 mm místo kulometu na nose letounu. Dvojice pumovnic byla umístěna v prodloužených gondolách motorů pod křídly. Letoun byl poháněn dvojicí motorů Wright Cyclone R-2600-6 s výkonem 1 600 k (1 193 kW), které poháněly třílisté vrtule. Letoun byl navržen, aby mohl nést 1 814 kg (4 000 liber) bomb nebo hlubinných pum. Letoun byl vybaven dvojicí sklopných přistávacích stabilizačních plováků pod křídly, které se sklápěly směrem dovnitř jako u letounů Catalina. Na rozdíl od sériových strojů, které měly vodorovné ocasní plochy s charakteristickým vzepětím, měl prototyp ještě klasické zdvojené ocasní plochy bez vzepětí. Během testování bylo zjištěno, že letová charakteristika letounu je dobrá. Problémy byly jen s ocasní částí, které byly vyřešeny již zmíněným vzepětím vodorovných ocasních ploch ve stejném úhlu, jako byla vnitřní část lomeného křídla. Svislé dvojité ocasní plochy zůstaly v úhlu 90° k vodorovným plochám, a tak získaly ono charakteristické sklopení k ose letounu. Objednávka na prvních 20 sériových letounů PBM-1, byla podepsána již 18. prosince 1937. Tato verze měla stejné motory jako prototyp. Největší odlišností bylo použití jiných ocasních ploch s charakteristickým vzepětím.  Ještě během výroby byl druhý sériový PBM-1 ("BuNo 1247") upraven na prototyp XPBM-2. Tento letoun mohl nést větší náklad pum na delší vzdálenost. Měl přidané palivové nádrže a zesílený trup, protože měl startovat z obrovského katapultu na lodi. Tato verze se však sériové výroby nedočkala.  První opravdu masově vyráběnou verzí byla verze PBM-3, která byla objednána námořnictvem v listopadu 1940. Tato verze byla poháněna motory Wright Cyclone R-2600-12 s výkonem 1 700 k (1 268 kW), které byly posunuty více dopředu a pod krytem motoru byl umístěn i chladič oleje. První letouny PBM-3 byly poháněny třílistými vrtulemi, pozdější letouny měly čtyřlisté vrtule. Mezi nejvýznamnější změny oproti typu PBM-1 patřily pevné plováky namísto sklopných, prodloužené pumovnice v gondolách motorů a zlepšené pancéřování pro posádku. Letouny PBM-3 měly i nové střelecké věže, nově byla přidána i střelecká věž na ocas letounu místo původního střeliště a změnily se i boční střeliště. Verze PBM-3 měla i několik dalších variant.  První z nich byla varianta PBM-3C, která měla věže s dvojicí kulometů ráže 12,7 mm ve věžích na nose a hřbetě letounu (počet kulometů tak vzrostl z 5 na 7). Po jednom kulometu měla v ocasní věžičce a na bocích letounu. Letoun měl i vylepšené pancéřování a některé stroje měly pod rozměrným krytem nad kabinou pilotů radar APS-15. Další variantou byla PBM-3D, která byla vybavena výkonnějšími motory Wright Cyclone R-2600-22 s výkonem 1 900 k (1 417 kW), bombardovacím zaměřovačem Norden, vylepšeným pancéřováním a samotěsnícími palivovými nádržemi. Počet kulometů byl zvýšen na 8 (3×2 ve střeleckých věžích a 2×1 v bočních střelištích). Letoun mohl nést až 8 000 liber (3 629 kg) v pumovnicích v motorových gondolách nebo dvě torpéda, která byla upevněna pod křídly mezi trupem a gondolami motorů. Další byla transportní varianta PBM-3R s odstraněnou výzbrojí, nákladovými dveřmi a zesílenou podlahou. Tato varianta byla poháněna motory Wright Cyclone R-2600-12 a mohla přepravovat až 33 pasažérů. Jinou variantou byl PBM-3S určený pro boj proti ponorkám. Aby byl zvětšen dolet této varianty (až o 25%) muselo být zredukováno pancéřování a obranná výzbroj. Hřbetní věž byla zcela odstraněna, přední a ocasní věž byla nahrazena jednoduššími kulometnými střelišti, přičemž na nose zůstaly dva kulomety a na ocase jeden kulomet. Rovněž kulomet na pravé straně trupu byl odstraněn, levý kulomet byl ponechán. Letouny byly poháněny motory Wright Cyclone R-2600-12 s výkonem 1 700 k (1 268 kW).  Další plánovaná verze PBM-4 poháněná motory Wright R-3350 s výkonem 2 700 k (2 015 kW) nebyla nakonec postavena. Poslední verzí vyráběnou ve velkých počtech byla verze PBM-5. Tyto letouny byly poháněny dvojicí hvězdicových motorů Pratt & Whitney R-2800-34 s výkonem 2 100 k (1 566 kW), které poháněly nejprve třílisté hliníkové vrtule a později čtyřlisté ocelové vrtule. První letoun vzlétl v květnu 1943 a první sériový stroj byl dodán v září 1944. Některé stroje byly upraveny i pro starty s pomocnými raketovými motory (JATO). Stejně jako předchozí verze i tato měla několik dalších variant. Byly to varianty PBM-5E pro testování elektronické výbavy letounů, PBM-5G určený pro pobřežní stráž Spojených států, PBM-5M pro sledování zkoušek raket, PBM-5N pro operace za každého počasí a protiponorkový PBM-5S vybavený silným světlometem.  Poslední vyráběnou variantou byl letoun PBM-5A, který byl na rozdíl od předchozích obojživelný. Předchozí verze a varianty byly vybaveny pojíždějícími kolečky, která umožňovala pojezd letounu po ploše po vytažení z vody, ale nikoliv přistání. PBM-5A byl vybaven zatahovacím podvozkem příďového typu, který umožňoval i přistání na klasickém letišti.

Operační historie.

Námořnictvo Spojených států.

První letouny PBM-1 začaly být dodávány k 55. hlídkové letce (VP-55) US Navy v říjnu 1940 a k letce VP-56 v prosinci 1940. Před vypuknutím 2. světové války byly letouny PBM používány (společně s letouny PBY) jako tzv. „neutralitní hlídky“ nad Atlantským oceánem, což zahrnovalo operace z Islandu. Drsné zimy na Islandu však letounu příliš nesvědčily, a proto byla letka VP-74 přemístěna v lednu 1942 z Islandu na Bermudské ostrovy.  Po japonském útoku na tichomořskou základnu v Pearl Harboru začaly být letouny PBM používány k protiponorkovému hlídkování. Svou první německou ponorku "U-158" potopil letoun 30. června 1942. Letouny PBM se zcela nebo částečně podílely na potopení 10 ponorek během celé druhé světové války. Letouny PBM byly rovněž intenzivně používány na tichomořském bojišti, přičemž působily ze základen na Saipanu, Okinawě, Iwodžimě a v jihozápadním Tichomoří. Pro toto bojiště byly určeny letouny PBM-3D. První z nich byly námořnictvu dodány na podzim 1943 a do akcí v tichomoří zasáhly na počátku roku 1944. Letouny PBM-3S byly určeny pro službu v Atlantiku, a to hlavně pro ochranu Panamského průplavu. Některé z těchto letounů byly v roce 1944 předány k pobřežní stráži Spojených států, kde sloužily i po skončení války.  Marinery sloužily i jako pátrací a záchranné stroje (SAR) a to velmi úspěšně. Mnohokrát se jim podařilo z moře zachránit sestřelené letce a jiné trosečníky, a to často i pod nepřátelskou palbou.  Letouny PBM pokračovaly ve své službě v rámci US Navy i po skončení války. Prováděly například dlouhé hlídkové lety během války v Koreji. Pokračovaly ve své službě v první linii až do jejich nahrazení jejich přímým následovníkem, kterým byl letoun P5M Marlin. Poslední letka US Navy, která vyřadila tyto letouny ze svého stavu k 31. červenci 1956, byla 50. hlídková letka (VP-50).

Pobřežní stráž Spojených států.

Pobřežní stráž Spojených států obdržela 27 letounů Martin PBM-3 během první poloviny roku 1943. Na konci roku 1944 obdržela i 41 letounů verze PBM-5 a další byly dodány v polovině roku 1945. Deset jich stále sloužilo i v roce 1955, ale do roku 1958 byly všechny staženy z aktivní služby a v tom roce byl poslední stroj vrácen zpět námořnictvu Spojených států. Tyto létající čluny byly klíčové pro pátrací a záchranné akce (SAR) na dlouhé vzdálenosti americké pobřežní stráže v prvních poválečných letech až do dodání letounů P5M Marlin a HU-16 Albatross v polovině 50. let 20. století.

Spojené království a Austrálie.

Britské královské letectvo (RAF) získalo 32 upravených strojů PBM-3C pod označením Mariner G.R. Mk 1 na základě smlouvy o půjčce a pronájmu. První z nich se dostaly do Británie v srpnu 1943. Ale již v roce 1944 se 5 z nich vrátilo k US Navy. Dalších 12 letounů PBM-3R bylo předáno Královskému australskému letectvu (RAAF) jako transportní letouny pro přepravu jednotek a nákladu.

Nizozemsko.

Nizozemské královské námořnictvo získalo 17 letounů PBM-5A Mariner na konci roku 1955 pro službu na nizozemské Nové Guineji. Po sérii nehod však byly letouny staženy ze služby v prosinci 1959.

Varianty.

XPBM-1 PBM-1 XPBM-2 PBM-3 PBM-4 XPBM-5 PBM-5 Mariner G.R. Mk 1

Specifikace (PBM-3D).

"Technické údaje pocházejí z publikace „PBM Mariner in action – Aircraft No. 74“".  Spojené státy americké

Martin PBM Mariner hlídkový bombardovací létající člun (v pozdější verzi i obojživelný letoun) z období 2. světové války a z počátku Studené války. Letoun byl navržen, aby ve službě doplňoval letouny Consolidated PBY Catalina. Letoun byl používán i v protiponorkové službě, jako pátrací a záchranný letoun (SAR) a i jako transportní letoun. Celkem bylo postaveno 1 366 strojů, přičemž první z nich vzlétl 18. února 1939 a do služby letoun vstoupil 1. září 1940. Letoun patřil k nejvýznamnějším hydroplánům použitým ve 2. světové válce. Do služby vstoupil na bojišti v Atlantiku a od roku 1944 i v Pacifiku.

The Martin PBM Mariner was an American patrol bomber flying boat of World War II and the early Cold War era. It was designed to complement the Consolidated PBY Catalina and PB2Y Coronado in service. A total of 1,366 were built, with the first example flying on 18 February 1939 and the type entering service in September 1940.


Historie.

Počátkem osmdesátých let 20. století se začaly tvořit první koncepty definice MES systému. Ty vycházely z prvních systémů sběru výrobních dat. Následným vývojem těchto systémů v průběhu devadesátých let docházelo k rozšiřování funkcionalit a jejich překryvu s ostatními systémy. To vedlo organizaci MESA ("Manufacturing Enteprise Solutions Assosiation") k vytvoření prvního MES funkcionálního modelu, který definoval základních 11 oblastí. Následně vydaný standard ANSI/ISA-95 situuje MES systém do tzv. „úrovně 3“ mezi ERP systém (na „úrovni 4“) a procesní řízení (na „úrovni 0,1,2“). Tento standard dále definuje aktivity na úrovni 3 do čtyř základních oblastí a to: Výroba, Kvalita, Logistika, Údržba.

Základní funkcionality MES systémů.

Správa výrobních zdrojůZajišťuje přidělování a sledování zdrojů a kapacit potřebných pro výrobní proces. Těmito zdroji mohou např. být osoby, materiál, zařízení, nástroje, energie apod. Tato informace je založena na aktuálním stavu a budoucích rezervacích těchto zdrojů. Dále zajišťuje informaci o dostupnosti zdroje pro přiřazené úkoly a požadované kvalifikaci (např. školení).  Správa výrobních postupůZahrnuje evidenci, správu verzí a výměnu kmenových dat s okolními systémy, jako jsou výrobní pravidla finálních výrobků, kusovník materiálů, výrobní zdroje atd. Všechny tyto informace slouží k definici popisující tvorbu finálního produktu. Správa výrobních postupů může být součástí PLM ("Product Lifecycle Managementu").  Detailní plánování výrobyPlánování výroby je kritickou součástí výroby a stejně tak je důležitou součástí výrobních informačních systémů. Existuje mnoho různých přístupů k plánování výroby, jako např. dopředné a zpětné plánování výroby, plánování založené na jednoduchých algoritmech vycházejících pouze z priorit jednotlivých zakázek, anebo velmi komplexní plánování založené na genetických algoritmech. Výsledkem plánování výroby je tzv. fronta práce definující pořadí, v jakém se budou na výrobním zdroji zpracovávat jednotlivé výrobní příkazy. Tato fronta práce je samozřejmě tvořena s důrazem na eliminaci zbytečného seřizování strojů, spotřeby energie, prostojů atd.  Dispečerské řízeníDispečerské řízení je definováno jako souhrn aktivit řídicích tok výroby přiřazováním práce jednotlivým zařízením a osobám, zajišťování potřebného množství surovin a energie, sledování aktuálního stavu výroby, operativní řešení výpadků atd. Finální rozsah dispečerského řízení je závislý na rozsahu aktivit zajišťovaných detailním plánováním.  Řízení výrobyZajišťuje aktivity, které řídí výrobu specifikovanou v naplánované a uvolněné výrobě (fronta práce). Jestliže je samotné řízení výroby zabezpečeno v řídicím systému, výrobní informační systém zajišťuje kontroly zdrojů a informuje okolní systémy o aktuálním stavu výroby (odvody práce, zabezpečení kontrolních kroků výroby, atd.). Řízení výroby v MES systémech je velmi důležité vzhledem k propojení s ERP systémy a případným online zpřístupněním informací o rozpracované výrobě.  Sběr datZajišťuje sběr a historizaci procesních a výrobních dat, stavů zařízení apod. Sběr výrobních dat může být v každém typu výroby velmi různorodý. Od velmi jednoduchých výrob, kde dochází ke sběru pouze základních informací (jako je např. výrobní cyklus stroje) až po velmi automatizované výroby, kde dochází ke sběru tisíců hodnot každou minutu.  Sledování výrobků a jejich rodokmenJe definováno jako souhrn aktivit zajišťujících shromažďování a poskytování informací o zdrojích (osoby, stroje…) aktuálně použitých pro výrobu finálního produktu, spotřebu materiálu, výrobu meziproduktu apod. Tato aktivita je velmi důležitá jak z důvodu legislativních požadavků, tak i z důvodů auditů, případně řešení reklamací.  Výkonnostní analýzyVýkonnostní analýzy (neboli klíčové výkonnostní ukazatele – KPI) jsou výrobními podniky (a ne jen výrobními podniky) používány k vyhodnocování jejich úspěchu, případně k vyhodnocování úspěchu v jednotlivých oblastech celého výrobního procesu. Obecně lze říci, že pro každý podnik jsou důležité jiné ukazatelé v závislosti na jejich stanovené strategii. Asi nejznámějším ukazatelem z oblasti výroby je OEE (celková efektivita zařízení). Tento ukazatel se skládá z několika dílčích ukazatelů a udává hodnotu efektivního využívání výrobních zařízení.

Výrobní informační systémy ("Manufacturing Execution Systems", MES) jsou takové systémy, které tvoří vazbu mezi podnikovými informačními systémy (např. typu ERP) a systémy pro automatizaci výroby (technologických procesů). Během celé historie vývoje těchto systémů bylo definováno několik hlavních aktivit, které tyto systémy zabezpečují. Několik vybraných je popsáno níže.

Manufacturing execution systems (MES) are computerized systems used in manufacturing to track and document the transformation of raw materials to finished goods. MES provides information that helps manufacturing decision makers understand how current conditions on the plant floor can be optimized to improve production output. MES works in real time to enable the control of multiple elements of the production process (e.g. inputs, personnel, machines and support services).  MES may operate across multiple function areas, for example: management of product definitions across the product life-cycle, resource scheduling, order execution and dispatch, production analysis and downtime management for overall equipment effectiveness (OEE), product quality, or materials track and trace. MES creates the "as-built" record, capturing the data, processes and outcomes of the manufacturing process. This can be especially important in regulated industries, such as food and beverage or pharmaceutical, where documentation and proof of processes, events and actions may be required.  The idea of MES might be seen as an intermediate step between, on the one hand, an enterprise resource planning (ERP) system, and a supervisory control and data acquisition (SCADA) or process control system on the other; although historically, exact boundaries have fluctuated. Industry groups such as MESA International—Manufacturing Enterprise Solutions Association were created in the early 1990s in order to address the complexity, and advise on execution, of MES Systems.


Život.

Marie přišla do Polska už v pěti letech jako dvorní dáma Ludoviky Marie Gonzagové, polské královny italsko-francouzského původu. U dvora se seznámila s Janem Sobieským, jenž se tam vyskytoval od roku 1656. Jejím manželem se však v roce 1658 stal Jan „Sobiepan“ Zamoyski. Zamoyski zemřel v roce 1665; 14. července téhož roku se ovdovělá Marie vdala za Sobieského. V roce 1674 byl Jan Sobieski zvolen polským králem, na což měla vliv i jeho žena. Jako královna Marie Kazimíra podporovala navrhovanou polsko-francouzskou alianci a pokoušela se pro svou rodinu získat privilegia od francouzského krále Ludvíka XIV.  Královský pár je dnes známý svými milostnými dopisy vydanými dlouho po jejich smrti, z nichž většina byla napsaná mezi lety 1665 a 1683, kdy je rozdělovaly buď vojenská tažení Jana III. nebo královniny cesty do Paříže. Tyto dopisy dovolují nahlédnout jak do pocitů zamilovaného páru, tak odrážejí problémy, jimž tehdy čelili. Zároveň se v nichž řeší běžné přízemní záležitosti týkající se dvora a králova každodenní rozhodnutí, která se svou ženou často konzultoval. Jan III. svou ženu v těchto dopisech nazýval zdrobněle „Maruška“, pod kteroužto něžnou přezdívkou byla známa i na veřejnosti.  Jan Sobieski zemřel v roce 1696. Marie Kazimíra navždy Polsko opustila o 3 roky později a odjela do Říma, kde žila až do roku 1713, udržujíc tam přátelské styky s papeži. Posléze se vrátila do rodné Francie, nebylo ji však králem dovoleno přijít ke dvoru, takže dožila v městě Blois, kde zemřela ve věku 74 let. Její tělo bylo následujícího roku přeneseno do Varšavy a roku 1733 nakonec do Krakova, kde spočívá dodnes.

Rodina.

S Janem Zamoyským měli 4 děti, všechny však zemřely krátce po narození:  S Janem Sobieským pak měli celkem 13 dětí:  Jen čtyři z jejich potomků se však dožili dospělosti: Jakub (později pretendent polského trůnu), Alexandr, Konstantin a Tereza Kunegunda (později manželka bavorského kurfiřta a matka římskoněmeckého vzdorocísaře Karla VII.).

Marie Kazimíra Louise de La Grange d'Arquien (; 28. červen 1641, Nevers – 30. leden 1716, Blois), známá pod zdrobnělinou Marysieńka („Maruška“), byla francouzská šlechtična a královna (1674–1696) Polsko-litevského soustátí.

Marie Casimire Louise de La Grange d'Arquien (), known also by the diminutive form "Marysieńka" (28 June 1641, Nevers – 30 January 1716, Blois) was queen consort to King John III Sobieski, from 1674 to 1696.


Život.

Po úrazu v dětství silně kulhal. Po studiu matematiky a fyziky učil na pařížském gymnáziu a škole architektury, věnoval se ale hlavně fyzikálním zkoumáním. Roku 1857 byl vyslán do Peru, aby zjistil magnetický rovník, roku 1859 doprovázel přírodovědce A. Grandidiera na jeho cestě kolem světa, po půl roce se však musel ze zdravotních důvodů vrátit. 1863 prokázal, že Měsíc nemá atmosféru, a 1867, že atmosféra Marsu obsahuje vodní páru. Roku 1864 prokázal, že „telurické“ spektrální čáry ve slunečním spektru vznikají absorpčním působením vodní páry v zemské atmosféře. Zúčastnil se šesti výprav k pozorování zatmění Slunce a dvou výprav na pozorování přechodu Venuše. Roku 1868 našel způsob, jak pozorovat sluneční koronu i mimo zatmění a v jejím spektru našel čáry, které neodpovídaly žádnému ze známých prvků. Oznámil proto pravděpodobný objev nového prvku, což vzbudilo velké pobouření, současně však Janssenovo pozorování potvrdil britský astronom N. J. Lockeyer, který pro hypotetický prvek navrhl název helium (z řec. "helios", Slunce). Roku 1874 zkonstruoval „fotorevolver“, aby mohl fotografovat přechod Venuše přes sluneční kotouč. Roku 1875 byla z jeho podnětu založena observatoř v Meudonu u Paříže a stal se jejím prvním ředitelem. Zde se od následujícího roku provádělo systematické fotografování Slunce a album 6000 fotografií vyšlo roku 1904. Janssen se snažil zjistit, zda Slunce obsahuje kyslík, tomu však překáží absorpce v zemské atmosféře. Proto prováděl měření na Pic du Midi de Bigorre v Pyrenejích a od roku 1888 celkem třikrát vystoupil na Mont Blanc v Alpách, až se mu tam 1893 podařilo založit observatoř, kde sám ve svých 69 letech několik dní pozoroval. Je pohřben na hřbitově Pere Lachaise v Paříži.

Ocenění.

Roku 1872 byl zvolen členem Academia dei lintei v Římě a roku 1873 členem Francouzské akademie věd. Byl rytířem řádu Čestné legie a zahraničním členem Royal Society v Londýně. Francouzská astronomická společnost uděluje od roku 1897 Janssenovu cenu. Krátery na Měsíci a na Marsu nesou jeho jméno.

Pierre Jules César Janssen ["pjér žyl sézar žansen"] (22. února 1824 Paříž – 23. prosince 1907 Meudon), ve Francii obvykle Jules Janssen, byl francouzský fyzik a astronom, člen Francouzské akademie věd, průkopník spektroskopie a astrofyziky a spoluobjevitel prvku helium.

Pierre Jules César Janssen (22 February 1824 – 23 December 1907), also known as Jules Janssen, was a French astronomer who, along with English scientist Joseph Norman Lockyer, is credited with discovering the gaseous nature of the solar chromosphere, and with some justification the element helium.


Popis.

ESCP je akreditovaná u třech mezinárodních organizací: EQUIS, AMBA, a AACSB. Škola má přibližně 40000 absolventů ze 150 zemí a více než 200 národností. Mezi významné absolventy patří Patrick Thomas (ředitel společnosti Hermès), bývalý francouzský premiér Jean-Pierre Raffarin, Ignacio Garcia Alves, prezident společnosti Arthur D. Little, evropský komisař pro vnitřní trh a služby Michel Barnier nebo Han van der Loo (1981), předseda EU Liason, Shell.

Historie.

ESCP byla založena v roce 1819 skupinou ekonomů a obchodníků včetně ekonoma Jean-Baptisty Saye a obchodníka Vitala Rouxe. Mezinárodní význam školy byl patrný od jejích raných počátků. Již ročník z roku 1824 čítal 30% zahraničních studentů 15 národností, mezi nimiž bylo 7 Španělů, 5 Brazilců, 5 Nizozemců, 4 Němci a 2 Američané. O sto padesát let později v reakci na evropský význam a poslání otevřela škola v roce 1973 kampusy v Německu (nejprve v Düsseldorfu, nyní v Berlíně) a ve Velké Británii (nejprve v Oxfordu, nyní v Londýně), a následně v roce 1988 ve Španělsku a v roce 2004 v Itálii.

Programy.

ESCP nabízí magisterský program v oboru managementu (Master in Management), několik specializovaných magisterských programů v oborech jako marketing, finance, média či personalistika (HR). Dále škola nabízí programy „Executive MBA” a „MEB“, jenž je podobný klasickým prezenčním MBA programům. ESCP Europe také nabízí doktorské studium, které vede k získání titulu Ph.D.

Mezinárodní srovnání.

V roce 2010 se program “Master in Management” umístil na 1. místě v mezinárodním žebříčku deníku Financial Times. „Executive MBA“ program je hodnocen jako 15. na světě a v žebříčku QS Global 200 Business Schools Report z roku 2009 se škola umístila patnáctá v Evropě.

ESCP Business School je evropská obchodní škola s kampusy (pobočkami) v Paříži, Londýně, Berlíně, Madridu, Turíně a Varšava. Škola, založena v roce 1819, je nejstarší obchodní školou na světě, a proto se prezentuje jako: „První obchodní škola na světě (zal. 1819)“.

ESCP Business School is a European school of management with campuses in Paris, Berlin, London, Madrid, Turin, and Warsaw. In France, ESCP is one of the most selective French Grandes écoles and referred to in France as one of the "trois Parisiennes" (three Parisians), together with HEC Paris and ESSEC Business School. Established in 1819, it is considered as the world's oldest business school.  Owned by the Paris Chamber of Commerce, ESCP is renowned for its Masters in Management and in Finance, highly ranked by the Financial Times.


Životopis.

Jean-François Paul de Gondi byl v mládí určen pro kněžskou dráhu, ačkoliv se sám chtěl stát raději vojákem. Jeho strýcem byl Jean-François de Gondi, první pařížský arcibiskup a v roce 1643 se stal v jeho diecézi koadjutorem. Papež Inocenc X. jej dne 19. února 1652 jmenoval kardinálem s titulem kardinál-kněz u kostela Santa Maria sopra Minerva.  Účastnil se Frondy od jejího počátku a stal se prostředníkem mezi královnou Annou Rakouskou a parlamentáři. Když se v říjnu 1652 král Ludvík XIV. vrátil do Paříže, jedním z prvních činů kardinála Mazarina bylo Gondiho uvěznění 16. prosince na zámku Vincennes.  Dne 21. března 1654 zemřel jeho strýc, pařížský arcibiskup a kardinál Gondi nastoupil na jeho místo, i když byl stále ve vězení i přes intervence přátel a dokonce i papeže. Poté byl držen v domácím vězení na zámku v Nantes, odkud se mu podařilo uprchnout do Španělska a poté do Říma. Mazarin vyhlásil v arcibiskupství sedisvakanci. Gondi jmenoval vikáře, který spravoval diecézi místo něj. V roce 1655 nastoupil na papežský stolec Alexandr VII. zvolený s podporou kardinála Gondiho. Mazarin jej vylíčil papeži jako utajeného jansenistu, což Alexandr VII. odmítl. Kardinál se uchýlil na svůj zámek v Commercy, který v roce 1640 zdědil po své matce.  Cestoval po Evropě a zajímal se o politiku. Když v roce 1661 kardinál Mazarin zemřel, doufal ve svůj návrat, ale podcenil nelibost Ludvíka XIV. V roce 1662 tedy rezignoval na svůj arcibiskupský úřad. Na oplátku obdržel opatství Saint-Denis s vysokým beneficiem. Do Paříže se mohl vrátit v roce 1668. Pokračoval v politice, ale pouze při jednáních mezi Paříží a Římem. Zabránil papeži Alexandru VII. exkomunikovat Pařížský parlament, který se připojil k Sorbonně v boji proti dogmatu papežské neomylnosti.  Zemřel 24. srpna 1679 v klášteře Saint-Denis, kde byl pohřben.

Jean-François Paul de Gondi de Retz (20. září 1613 v Montmirail – 24. srpna 1679 v Paříži) byl francouzský římskokatolický kněz a v letech 1654–1662 arcibiskup pařížský. V roce 1652 byl jmenován kardinálem. Je známý svými pamětmi, které vyšly až po jeho smrti v roce 1717.

Jean François Paul de Gondi, cardinal de Retz (20 September 1613 – 24 August 1679) was a French churchman, writer of memoirs, and agitator in the Fronde.  The Florentine banking family of the Gondi had been introduced into France by Catherine de' Medici; Catherine offered Jérome (Girolamo) de Gondi in 1573 the château that he made the nucleus of the Château de Saint-Cloud; his hôtel in the Faubourg Saint-Germain of Paris became the Hôtel de Condé in the following generation. The Gondi acquired great estates in Brittany and became connected with the noblest houses of the kingdom.