Válka ve Vietnamu.

Během Vietnamské války se „tunelové krysy“ staly více méně oficiální specializací pro dobrovolníky z řad pěchoty, převážně ze Spojených států, Austrálie a Nového Zélandu. Jejich mottem byl latinský výraz „Non Gratum Anus Rodentum“ („Nemá cenu ani krysího zadku“). Už ve čtyřicátých letech během války proti francouzským koloniálním silám začal Vietcong vytvářet rozsáhlý podzemní systém tunelů. V šedesátých letech zde již existovaly podzemní nemocnice, tréninkové prostory, velitelství a mnohé další. Příslušníci Vietcongu, kteří byli skvěle vycvičeni pro partyzánskou válku, zde mohli zůstat ukryti i několik měsíců v kuse. Tunely byly jejich teritoriem.  Kdykoli pozemní jednotky narazily na vstup do tunelu, byly tam vyslány tunelové krysy, aby zlikvidovaly skrývající se nepřátelské vojáky a umístily v tunelech výbušniny pro jejich zničení. Příslušník tunelových krys byl vybaven pouze standardní pistolí s náboji typu .45 ACP, bajonetem a baterkou. Většina příslušníků tunelových krys ale měla dovoleno ozbrojit se jiným typem pistole podle svého výběru. Tunely byly velice nebezpečné kvůli značnému množství nástražných pastí a čekajících nepřátel.  Tunely představovaly mnoho potenciálních hrozeb, např. nepřátelskými vojáky obsazené díry po stranách tunelů odkud mohly být házeny oštěpy na narušitele. Nepřátelští vojáci však nebyli jediným nebezpečím. Bylo tam také plno nebezpečných zvířat, např. hadi (včetně těch jedovatých, kteří tam někdy byli nastraženi úmyslně), krysy, pavouci, škorpióni a mravenci. V tunelech také hnízdili netopýr černovousý a kaloň jeskynní, ti ale při probuzení představovali pouze nepříjemnost, nikoliv přímé nebezpečí. Často se v tunelech nacházely zaplavené ohyby naplněné jedovatým plynem. V podzemí byl plyn velmi nebezpečnou zbraní a příslušník tunelových krys se mohl rozhodnout do tunelu vyrazit už s nasazenou plynovou maskou, protože její nasazení ve stísněných tunelech bylo prakticky nemožné. I za cenu rizika se však do tunelů vydávali většinou bez plynové masky, protože v těsných tunelech se s maskou špatně dýchalo a bylo obtížné něco vidět či slyšet.  Příslušníci tunelových krys neměli v těchto stísněných prostorech rádi silný hluk při výstřelu z jejich standardní zbraně využívající náboje typu .45 ACP, při kterém často dočasně ohluchli. Bylo tudíž obvyklé, že s sebou nosili různé jiné zbraně, na které ve svém okolí narazili. Obzvláště oblíbenou byla sovětská pistole, kterou u sebe nosili někteří nepřátelé. Ta byla ovšem vzácná a tak si někteří vojáci nechali poslat civilní pistoli nebo revolver od někoho doma. Mezi oblíbené pistole patřil malý německý Luger nebo méně častá pistole Walther s dvoučinnou spouští, obě dvě ráže 9mm. Spoustu takových zbraní si domů přivezli američtí vojáci vracející se z bojů druhé světové války. Někteří členové tunelových krys si také měnili své pistole s příslušníky jiných armádních složek. Mnoho z nich také používalo improvizované tlumiče, aby ještě více zredukovali hluk při výstřelu. Obzvláště oblíbeným byl speciálně modifikovaný Smith & Wesson Model 29, známý také jako „tichý revolver pro speciální účely“. Na rozdíl od standardního provedení Modelu 29, který používá náboje typu .44 Magnum, speciální tichá verze revolveru používá speciálně upravené náboje typu .410 do brokovnice. Podobné typy nábojů později používali i Sověti, například v revolveru OTs-38. Díky těmto nábojům byl revolver navíc lehčí a lépe použitelný ve stísněných prostorech.  Příslušníci tunelových krys byli ve většině případů muži menší postavy (168 cm a méně) aby se mohli lépe pohybovat ve stísněných tunelech. Nebylo to však podmínkou. Tom Mangold a John Penycat, autoři knihy "Tunely v Cu Chi" uvádějí, že příslušníky tunelových krys byli téměř výhradně běloši nebo Hispánci a většinu Latinoameričanů tvořili Portorikánci nebo mexičtí Američané. Taktika tunelových krys byla obzvláště úspěšná během jejich nasazení v lednu 1966 během kombinované americko-australské operace namířené proti tunelům v oblasti Củ Chi v provincii Bình Dương, nazvané Operace Crimp.

Afghánistán.

V Afghánistánu existuje rozsáhlá síť historických tunelů zvaných „kariz“, které byly používány pro přepravu vody, a během sovětské války v Afghánistánu v letech 1979 až 1989 byly využívány mudžáhidskými bojovníky. Sovětská 40. armáda měla své vlastní tunelové krysy, jejichž úkolem bylo tunely zaplavit, pak vniknout dovnitř, odstranit nástražné pasti a zlikvidovat zbývající nepřátele. Námořní pěchota Spojených států amerických a Námořní pěchota Spojeného království provádějí podobné bojové operace i v rámci právě probíhající války v Afghánistánu.

Izrael.

Podobný tým zvaný SAMOOR (lasička) je součástí elitní izraelské ženijní jednotky zvané Yahalom.

Jako tunelové krysy (anglicky "tunnel rats") byli označováni američtí, australští a novozélandští vojáci, kteří se účastnili podzemních vojenských misí během války ve Vietnamu.  Později využívala podobné týmy i sovětská armáda během sovětské války v Afghánistánu a takovýto bojový tým mají také izraelské obranné síly.

The tunnel rats were American, South Vietnamese, New Zealand, and Australian soldiers who performed underground search and destroy missions during the Vietnam War.  Later, similar teams were used by the Soviet Army during the Soviet–Afghan War and by the Israel Defense Forces in campaigns in the Middle East.


Dějiny.

Od založení do 18. století.

Historie Jílového se datuje od roku 1325, kdy zde Řád německých rytířů postavil hrad zvaný "Yladia", což prusky znamená „bažina.“ Osada se začala rozvíjet v okolí hradu po roce 1335, kdy byl postaven kostel. V roce 1348 bylo Řádem povoleno otevřít v okolí hradu hospody. Vyrostlo jich nakonec celkem 12. Osada ale i tak stále zůstávala spíš místem setkání představených řádu než fungující vesnicí. V roce 1400 uhodil do hradní věže blesk a hrad vyhořel. Byl ale velice rychle obnoven. Během třináctileté války oblehly hrad v roce 1455 jednotky Remschela von Krixena sloužícího pruským městům. Hrad ale nedobyly. Neúspěšní byli i Poláci v roce 1520, kteří ale zcela zničili přilehlou osadu. Městská práva získalo Jílové roku 1585. V letech 1709–1711 řádil v Jílovém mor, kterému podlehlo v městě a jeho okolí přes 2 200 lidí.

Od 19. století do roku 1914.

Dne 7 – 8. února 1807 proběhla u města jedna z nejkrvavějších bitev napoleonských válek tzv. bitva u Jílového. Na bitevní poli se střetla francouzská armáda Napoleona Bonaparte s ruskou armádou generála von Bennigsena podporovanou pruskými jednotkami generála von L'Estocq. Bitva skončila bez vítěze, ale na bitevní poli zůstalo dohromady přes 50 000 mrtvých. V roce 1819 se z Jílového stalo administrativní centrum pro přilehlý okres. Na základech hradu vyrostl v roce 1831 neoklasicistní zámek. Významný učitelský seminář byl otevřen ve městě v roce 1834. Každý východopruský učitel ho musel absolvovat, a to až do roku 1924, kdy byl uzavřen. Místní noviny začaly vycházet v roce 1835. Za účasti krále Fridricha Viléma IV. byl v roce 1856 slavnostně odhalen památník bitvy u Jílového z roku 1807. Železnice dorazila do Jílového v roce 1866 a spojilo město s Královcem a Bartensteinem. Jílové se stalo roku 1871 součástí Německé říše.

Meziválečné období.

Během první světové války bylo město obsazeno ruskými vojsky, ale pouze na jeden týden (27. srpna 1914 – 3. září 1914), během kterého nedošlo k žádným ztrátám na životech či místním majetku. Místní zámek v roce 1932 přešel do vlastnictví města, které zde vybudovalo muzeum. Po nástupu nacismu k moci po roce 1933 byly ve městě postaveny kasárny a od roku 1935 zde bylo sídla německá pěchota a dělostřelectvo. Na konci války v roce 1945 došlo k evakuaci většiny německého obyvatelstva do Německa před postupující Rudou armádou. Sověti vstoupili do města 10. února 1945. Následně zřídila sovětská NKVD v bývalých německých kasárnách vězeňský tábor pro německé civilisty, kteří zůstali v Jílovém. Přes 6  000 jich pobyt v táboře nepřežilo. V srpnu 1945 zabrali Jílové Poláci a zřídili zde vlastní administrativu. Po dojednání hranice mezi Polskem a SSSR přešlo Jílové pod správu SSSR, a to k 1. lednu 1946.

Pod správou SSSR a Ruska.

V září 1946 bylo město se přejmenováno na Bagrationovsk na počest ruského generála Pjotra Bagrationa, který se účastnil bitvy u Jílového v roce 1807. Jeho socha byla odhalena v městě v roce 1954. Místní hrad byl od roku 1961 používán jako sklad a jeho střední část v roce 1990 vyhořela. Po rozpadu SSSR se stal Bagrationovsk součástí Kaliningradské oblasti (exklávy Ruska) a slouží jako hraniční přechod do Polska. Rozvinutý je především strojírenský a nábytkářský průmysl. V dubnu 2007 byl na popud ruské vlády do Bagrationovsku a Sovětsku (hraniční město s Litvou) jako příhraničních měst omezen přístup cizincům a Rusům nepobývajícím v oblasti. Pohraniční stráží bylo vydáváno extra povolení pro vstup do oblasti, o které se muselo žádat 30 dní předem. Omezení pohybu osob výrazně zpomalilo rozvoj města. V červnu 2012 bylo omezení zrušeno a nyní se vztahuje pouze na oblast přímo u hranice. V roce 2008 byl odhalen památník německým a ruským obětem druhé světové války.

Obyvatelstvo.

Etnické složení obyvatelstva.

Při sčítání lidu v roce 2010 bylo etnické složení v městě následující:

Bagrationovsk (, , , ) je město v jižní části Kaliningradské oblasti, exklávě Ruska. Městečko s cca 6 500 obyvateli slouží jako hraniční přechod do Polska.

Bagrationovsk (), prior to 1946 known by its German name ( or '; or ') is a town and the administrative center of Bagrationovsky District in Kaliningrad Oblast, Russia, located south of Kaliningrad, the administrative center of the oblast. It has a population of


Klubová kariéra.

Bellerín se narodil v Barceloně v Katalánsku a svou kariéru začal v místním mládežnickém týmu klubu FC Barcelona. V létě 2011 přestoupil do mládežnického týmu Arsenalu a následující rok podepsal svou první profesionální smlouvu. Zatímco hrál v mládežnickém týmu, pomohl klubu dosáhnout 4. místo v turnaji NextGen Series. Za A-tým Arsenalu debutoval 25. září 2013 ve třetím kole ligového poháru venku proti Albionu, kde přišel do hry v 95. minutě střídáním za Mikela Artetu. Po prodloužení, které skončilo remízou 1:1 vyhrál Arsenal v penaltovém rozstřelu 4:3. O dva měsíce později šel Bellerín hostovat do druholigového Watfordu na dva měsíce. Osm dnů po podepsání smlouvy nastoupil Bellerín proti Yeovil Town FC. Hostování ve Watfordu bylo prodlouženo do konce sezóny, avšak Arsenal si ho nakonec stáhl zpátky v únoru 2014.  Po zraněních Debuchyho, Chamberse a Monreala mohl Bellerín debutovat 16. září 2014 v Lize mistrů venku proti Dortmundu. Arsenal nakonec prohrál 2:0. Svůj první gól za Arsenal (A-tým) vstřelil 1. února 2015 proti Astonu Villa při výhře 5:0 a druhý dal 4. dubna při výhře nad Liverpoolem, přestože se kvůli jeho faulu na Raheema Sterlinga.  Trenér Arséne Wenger vybral 30. května na finále FA Cupu proti Astonu Villa Bellerína do základní sestavy Arsenalu. Zápas ve Wembley vyhrál Arsenal 4:0. Před sezónou 2015–2016 podepsal novou dlouhodobou smlouvu a se svým týmem porazil ve finále FA Community Shield městského rivala Chelsea FC 1:0. Byl jediným hráčem Arsenalu, který se dostal do PFA Týmu roku a také byl vyhlášen třetím nejlepším hráčem sezóny z Arsenalu. Stejně jako v předchozí sezóně s týmem vyhrál FA Cup. Jejich soupeřem ve finále se stala Chelsea, ale i tentokrát turnaj vyhrál Arsenal, jenž nad Chelsea vyhrál 2:1. Tuto sezónu se znovu dostali do finále FA Community Shield a jejich soupeřem nebyl nikdo jiný než Chelsea, kterou tentokrát porazily až na penalty 4:1. Svůj první gól v sezóně 2017–2018 vstřelil ve vítězství 3:1 proti německému Kolínu. Dne 3. ledna 2018 okradl Bellerín Chelsea o dva body, nejdříve ve vápně zfauloval Edena Hazarda avšak sudí penaltu nenařídil. V 92. minutě zápasu, kdy už se výhra přikláněla k Chelsea, zachránil Bellerín remízu parádní trefou z half-voleje. Dne 7. března 2018 byl z kádru Arsenalu po zranění kolena v prvním zápase s Interem Milánem vyřazen na dobu neurčitou.  V sezóně 2018–2019 vynechal Bellerín prvních pět týdnů, kvůli problému s lýtkem. Během ligového zápasu s Chelsea 19. ledna mu na levém koleni prasknul přední křížový sval (ACL), v 70. minutě zápasu tak musel opustit hřiště. Nakonec se do hry nemohl vrátit devět měsíců, a tak nedohrál zbytek sezóny a do hry se nedostal ani na začátku sezóny 2019–2020. Trenér Arsenalu Unai Emery o Bellerínu hovořil jako o velmi vyspělém hráči a řekl, že se vrátí silnější než kdy dříve.

Reprezentační kariéra.

V A-mužstvu Španělska přezdívaném "La Furia Roja" debutoval 29. 5. 2016 v přátelském zápase ve švýcarském Sankt Gallenu proti týmu Bosny a Hercegoviny (výhra 3:1).  Trenér Vicente del Bosque jej nominoval na EURO 2016 ve Francii, kde byli Španělé vyřazeni v osmifinále Itálií po porážce 0:2. Bellerín nenastoupil v žádném utkání svého mužstva na šampionátu.

Statistiky.

Klubové.

Aktualizováno k 23.2.2020

Mezinárodní.

Aktualizováno k 7. červnu 2016

Héctor Bellerín Moruno [ektor bejerín moruno] (* 19. března 1995, Barcelona) je španělský fotbalista a reprezentant, který v současnosti hraje na pozici pravého obránce v týmu Arsenal FC.

Héctor Bellerín Moruno (, born 19 March 1995) is a Spanish professional footballer who plays as a right back or wing back for the Spain national team and club Arsenal, where he is currently serving as the team's vice-captain.  Bellerín started his career at Barcelona, and moved to Arsenal in 2011. On 21 November 2016, he signed a long-term contract that ties him to the club until 2022.  Bellerín played internationally for Spain from under-16 to under-21 levels. He made his senior debut for Spain in 2016 and was later chosen for the European Championship of that year.


Název.

V letech 1946 až 1970 neslo město jméno Arzamas-75 (), později do roku 1991 Arzamas-16. V tomto období se v některých dokumentech objevil i krycí název Gorkyj-130 ("Горький-130"). Do roku 1995 neslo město pojmenování Kremlov ("Кремлёв"). Tajné názvy se často měnily a jsou známy i další: KB11, Moskva centrum – 300.

Historie.

Město založili roku 1310 Tataři pod názvem "Sary Kylyč". Příchod Rusů je spjat s poustevníkem Fedosijem, který se zde roku 1664 usadil. Jeho poustevna zůstala trvale obývána a počátkem 18. století poblíž ní vznikl klášter. Nejznámějším zdejším poustevníkem je Serafim Sarovský.  Během ruské občanské války klášter zpustl a v roce 1928 byl předán do správy NKVD. Ta zde zřídila dětský trestný pracovní tábor. V roce 1938 přebral vedení pracovního průmyslového tábora Lidový komisariát. Na základě jeho rozhodnutí se začala výroba tříštivě trhavých 152mm dělostřeleckých nábojů a granátů. V letech 1942-1943 se během druhé světové války v Sarově vyráběla děla pro reaktivní střely kaťuša. V roce 1946 bylo město vybráno J. B. Charitonovem a Igorem Kurčatovem jako tajný objekt na výrobu jaderné zbraně.  29. srpna 1949 na Semipalatinském jaderném polygonu úspěšně proběhla zkouška historicky první sovětské atomové bomby – RDS-1. 12. srpna 1953 úspěšně proběhla i zkouška první vodíkové bomby – RDS-6s. V tomto období se stal Sarov známým jako jaderný štít SSSR a později Ruska. Sarov i v současnosti hraje významnou roli v obranné politice Ruska. Je městem, ve kterém se nachází významné vědeckovýzkumné středisko Ruska "Technopark Sarov". V jeho institucích pracuje dnes přibližně 24 000 lidí.

Sarov () je uzavřené město v Nižněnovgorodské oblasti v Rusku. Jde o jedno z center ruského výzkumu nukleárních technologií a dodnes je nepřístupné pro cizince bez zvláštního povolení. Žije zde necelých 100 tisíc lidí.  Větší část města leží na území Nižněnovgorodské oblasti, i když menší část spadá pod oblast Mordvinsko.

Sarov () is a closed town in Nizhny Novgorod Oblast, Russia. It was known as Gorkiy-130 (Горький-130) and Arzamas-16 () from 1946 to 1991. Until 1995, it was known as Kremlyov (). The town is closed as it is the Russian center for nuclear research. Population: 92,047 (2010 Census); 87,652 (2002 Census)


Klubová kariéra.

Sochaux.

Mathieu začal svoji kariéru s největším klubem v regionu Franche-Comté, FC Sochaux-Montbéliard. Svůj debut v Ligue 1 si odbyl v sezóně 2002/03 v zápase proti CS Sedan. Přesto, že mu bylo pouze 18 let, byl vybrán do základní sestavy a ihned vstřelil svůj první gól, ten ale pouze pomohl k remíze 2-2 proti Rennes. V tu sezónu si odbyl 23 ligových zápasů a vstřelil 4 góly. Měl velký podíl na úspěchu svého týmu, který skončil pátý v lize a kvalifikoval se do Evropské ligy.  Během následujících dvou sezón, pokračovala jeho skvělá forma a díky ní se objevil v 63 ligových zápasech a vstřelil 6 branek. Také hrál výborně v evropských pohárech, celkem se objevil ve 14 zápasech a vstřelil 2 góly. Pomohl také týmu Sochaux vyhrát Coupe de la Ligue v roce 2004. Jeho výborná hra v Sochaux vedla k velkému zájmu italského klubu Juventus FC, a třem anglickým týmům Newcastle United FC, Everton FC a Southampton FC.

Toulouse.

Poté, co deklaroval touhu odejít do jiného klubu, Sochaux souhlasil s nabídkou. Nakonec se rozhodl přestoupit do týmu Toulouse FC, kde podepsal smlouvu na 4 roky. Jeho ligový debut s Toulouse proběhl v zápase proti svému bývalému týmu Sochaux, ve kterém odehrál celých 90 minut a udržel vítězství 1-0. V sezóně 2007/08 měl Toulouse i Mathieu špatný start. Mathieu si zlomil a nohu a přišel o polovinu sezóny. Toulouse tu sezónu dělil 1 bod od sestupu a to donutilo Jérémyho uvažovat o své budoucnosti v týmu Toulouse. Odehrál zde celkem 86 zápasů a vstřelil 5 branek.

Valencia.

Dne 10. června 2006 Mathieu přestoupil do španělského týmu Valencia CF. Svůj debut si odbyl v zápase proti FC Sevilla, jeho tým zvítězil 2-0.

FC Barcelona.

Dne 23. července 2014 Mathieu podepsal čtyřletou smlouvu s FC Barcelona. Přestup stál Barcelonu 20 miliónů eur a jeho výkupní klauzule byla stanovena na 50 miliónů eur.

Reprezentační kariéra.

Hrál za francouzské výběry U18, U19 a U21.  V A-týmu Francie debutoval 11. listopadu 2011 v přátelském zápase s týmem USA (výhra 1:0).

Jérémy Mathieu (* 29. října 1983) je profesionální francouzský fotbalista, který momentálně hraje za portugalský klub Sporting CP. Hrává na pozici středního obránce, ale i levého obránce.

Jérémy Mathieu (; born 29 October 1983) is a French professional footballer who plays as a centre-back or a left-back for Portuguese club Sporting CP.  He made 172 Ligue 1 appearances across seven seasons, split equally between Sochaux and Toulouse. He played five campaigns in La Liga with Valencia before joining Barcelona in 2014, where he won the treble in his first season.  A full international for France since 2011, he was selected in the squad to represent France at UEFA Euro 2016 but dropped out with injury on 28 May, to be replaced by Samuel Umtiti.


Život.

Dioscorides se narodil v městě Anazarbus v Kilíkii v Malé Asii. Byl praktikujícím lékařem v Římě v době vlády císaře Nerona. Jako chirurg římské armády měl možnost cestovat po celé Římské říši a sbírat léčivé rostliny a minerály.

De Materia Medica.

V letech mezi rokem 50 a 70 našeho letopočtu napsal Dioscorides v rodné řečtině pětidílnou encyklopedii , později známou v latinském překladu "De Materia Medica". Tato kniha se stala předchůdcem moderních lékopisů. Ve středověku se kniha rozšířila v latinské, řecké a arabské podobě. Během přepisování v průběhu staletí byla doplňována poznámkami z arabských a indických zdrojů a do dnešních dnů se dochovalo mnoho různých ilustrovaných rukopisů. Jedním z nejznámějších je bohatě ilustrovaný tzv. "Vienna Dioscurides", vytvořený v Konstantinopoli v letech 512 až 513. Bohatě ilustrované arabské kopie pocházejí zejména ze 12 a 13. století. Řecké rukopisy se dochovaly zejména v Athosu.  Dílo "De Materia Medica" je základní historický pramen o lékařství Starověkého Řecka, Říma a dalších civilizací. Obsahuje popisy bezmála 600 rostlin. Je rovněž jediným dochovaným zdrojem názvů rostlin v Dáčtině a Thráčtině. Některé popisy rostlin v tomto díle jsou nejasné a v současnosti je již není možno s určitostí identifikovat.  V průběhu 19. století formovalo Dioscoridovo dílo evropskou farmakopeiu. Dílo se ukázalo jako nadčasové, neboť přetrvalo věky a bylo používáno generaci za generací bez ohledu na sociální a kulturní změny i proměny v lékařské vědy.

Zajímavosti.

Na počest Dioscorea byla pojmenována celá řada rostlin, např. rod "Dioscorea" (smldinec) a několik desítek různých druhů (např. paznehtník "Acanthus dioscoridis", árón "Arum dioscoridis", škarda "Crepis dioscoridis" aj.).

Pedanius Dioscorides (starořecky ) byl řecký lékař, lékárník a botanik, žijící přibližně v letech 40 až 90 našeho letopočtu. Je autorem pětidílné encyklopedie (lékopisu) "De Materia Medica" o bylinném lékařství, která byla posléze jako lékopis široce používána po více než 1500 let. Kniha je v originále psána řecky.

Pedanius Dioscorides (, ; 40–90 AD) was a Greek physician, pharmacologist, botanist, and author of "De materia medica" (, On Medical Material) —a 5-volume Greek encyclopedia about herbal medicine and related medicinal substances (a pharmacopeia), that was widely read for more than 1,500 years. He was employed as a physician in the Roman army.


Výskyt.

Areál rozšíření hnědáska osikového se rozprostírá v západní, střední a východní Evropě, na jihu Skandinávie, v Pobaltí, na severu Balkánu a na jižní Sibiři až k jezeru Bajkal. V druhé polovině 20. století nastal dramatický úbytek jedinců tohoto druhu, nejhorší situace je v zemích západní a střední Evropy kde se jeho počty snížily o více než 75 % nebo zcela vymizel.  V České republice byl do roku 1950 dokumentován jeho výskyt na desítkách míst v Čechách i na Moravě. Před koncem tisíciletí již byl znám pouze ze čtyř lokalit a nyní přežívá pouze v jediné populaci. Obývá severní část přírodní rezervace Dománovický les, ojedinělý zbytek původního dubohabrového lesa, která se nachází u obce Dománovice v okrese Kolín. Malá subpopulace hnědáska osikového se nachází v nedalekém, asi 2,5 km vzdáleném Žiželickém lese u obce Žiželice.

Popis.

Hnědásek osikový má rozpětí křídel obvykle 38 až 46 mm. Typickým znakem dospělých motýlů je zejména oranžový pás bez teček na horní straně křídel a oranžový lemový proužek na spodní straně.

Ekologie.

Druh vyžaduje pro svůj vývoj osluněné lesní paseky s relativně vysokou vzdušnou vlhkostí a chráněné proti větru. Vyvíjející se housenky a později i kukly potřebují ke svému přežití i dostatek slunečního svitu. Motýl nikdy neklade vajíčka na osamoceně rostoucí stromy. Důležité je také vhodné druhové složení bylinného patra na kterém je housenka hnědáska osikového v časném jaře závislá.  Motýli sají nektar nejčastěji z květů ptačího zobu obecného, svídy krvavé a bylin z čeledi miříkovitých, prvou živnou rostlinou housenek je jasan ztepilý na kterém spásají listy.

Rozmnožování.

Dospělci tohoto jednogeneračního motýla létají od konce května do počátku července. Samci volí vyčkávací taktiku, sedí na svých závětrných polostinných posedech ve výši 3 až 5 m a čekají na prolétající samice. Vylétají jim vstříc a mezi samci může docházet i k vzájemnému napadání. Samice zalétávají dále než samci a vybírají si vhodnou mýtinku k nakladení vajíček.  Po spáření kladou samice vajíčka společně na jednu hromádku na spodní strany osluněných listů mladých jasanů ve výšce 2,5 až 4 m. Snůška bývá tvořena vajíčky ve dvou až třech vrstvách a může obsahovat od několika desítek až po stovky vajíček, ta jsou nejprve žlutá a později ztmavnou.  Housenky se líhnou obvykle během července. V první etapě žijí pospolitě v jednoduchém pavučinovitém zámotku na listu kterým se živí. Postupně dochází ke stěhování housenek na další listy a k jejich seskupování z blízkých snůšek do větších, tzv. sekundárních hnízd, v těch mohou být housenky několika různých instarů. Během srpna housenky hnízda opouštějí a žijí již samostatně. Před zimou slézají na zem kde přezimují. Časně na jaře se housenky živí listy plícníku lékařského, různých druhů violek nebo ptačího zobu obecného. Po vyrašení listů jasanů se housenky stěhují zpět na stromy kde pokračují ve svém žíru. Počátkem května se zakuklí hlavou dolů, nejčastěji na kmenech u paty stromů.  V jiných evropských zemích tamní housenky konzumují také listy dalších rostlin, např. černýše lučního, rozrazilu dlouholistého, kaliny obecné, zimolezu obecného nebo jitrocele kopinatého.

Ohrožení.

Rapidní úbytek tohoto druhu motýlů má na svědomí změna v hospodaření v listnatých lesích, kdy se pro dosažení vyššího zisku mění způsob těžby dřeva. Místo postupné probírky jednotlivých stromů, které les prosvětlují, se vytěžují najednou velké plochy a tím vznikají rozsáhlé, pro hnědásky osikové nevhodné holiny. Často se též z ekonomických důvodů mění struktura lesa, listnaté stromy rostoucí od sebe ve větších vzdálenostech se nahrazují hustě sazenými jehličnany.  Jedinou populaci v ČR tvoří asi 300 dospělců (rok 2008), což je pod běžnou kritickou hranici, za kterou je považován počet 500 jedinců. Pro záruku dlouhodobého přežití i při změně abiotických podmínek by populaci mělo tvořit asi 5000 motýlů.  Hnědásek osikový je v České republice legislativně chráněn „Vyhláškou MŽP ČR č. 395/1992 Sb. ve znění vyhl. č. 175/2006 Sb.“ kde je stejně jako v „Červeném seznamu bezobratlých ČR z roku 2005“ prohlášen za kriticky ohrožený druh (CR). K jeho ochraně naši republiku také zavazuje Bernská úmluva (Příloha II).

Hnědásek osikový ("Euphydryas maturna") je denní motýl vázáný na biotopy malých mýtin řídkých prosluněných listnatých lesů s dostatkem medonosných rostlin. V České republice žije tento druh z rodu "Euphydryas" pouze na jediném stanovišti ve středních Čechách a je blízko svému vyhynutí.

The scarce fritillary ("Euphydryas maturna") is a species of butterfly in the family Nymphalidae. It is found in Austria, Belgium, Bulgaria, Czech Republic, Finland, France, Germany, Greece, Hungary, Kazakhstan, Lithuania, Luxembourg, Poland, Romania, Russia, Serbia and Montenegro, and Sweden.


Biografie.

Hrabě Edward Bernard Maria Raczyński se narodil v Zakopaném do polské aristokratické rodiny. Jeho otcem byl hrabě Edward Aleksander Raczyński a jeho matkou Róża rozená vévodkyně Potocká. Dětství trávil v krakovském paláci "Pod Baranami" a v rodinném sídle v Rogalinu. Studoval práva v Lipsku, Krakově a v Londýně (London School of Economics), doktorát získal v roce 1915 na Jagellonské univerzitě. V listopadu vstoupil do armády obnoveného Polska, odtud byl v květnu 1919 povolán k diplomatické službě. Až do roku 1925 pracoval na polských vyslanectvích a misích v Bernu, Kodani a v Londýně. Po návratu do Varšavy vedl oddělení mezinárodních smluv. V témže roce se oženil s dcerou uhlobarona Joyous rozenou Markham. Jeho žena záhy zemřela a v srpnu 1932 si vzal Cecylii Marii rozenou Jaroszyńska se kterou měl tři dcery. Na počátku téhož roku byl jmenován polským vyslancem u Společnosti národů a v roce 1934 se stal vyslancem ve Spojeném království. Jménem Polska podepsal 25. srpna 1939 britsko-polskou dohodu o vzájemné pomoci, která nakonec přivedla Británii k vyhlášení války Německu.  Po porážce Polska zůstal Raczyński v Londýně, kde nadále sloužil jako vyslanec polské exilové vlády a jeden z jejích významných členů. Mezi 22. červencem 1941 a 14. červencem 1943 byl ministrem zahraničí v kabinetu Władysława Sikorského. V této funkci předal Spojencům jednu z nejranějších a nejpřesnějších zpráv o probíhajícím holokaustu ("The mass extermination of Jews in German occupied Poland", Raczynski's "Note addressed to the Governments of the United Nations on December 10, 1942") a žádal o zásah.  Po roce 1945, když vláda Spojeného království přestala podporovat polskou exilovou vládu, zůstal Raczyński v Londýně, kde působil jako jeden z nejvýznamnějších členů tamější polské diaspory. Byl aktivní v různých exilových politických a společenských organizacích, včetně Fondu pomoci zemi, který aktivně podporoval demokratickou opozici v komunisty kontrolovaném Polsku. V letech 1954 a 1972 byl jedním z členů Výboru tří, kolektivního prezidentské orgánu polské exilové vlády. Byl také členem Výboru pro polské záležitosti a poradce různých britských vládních agentur a ministerstev.  V roce 1962 zemřela jeho druhá žena Cecylia Maria Raczyńska rozená Jaroszyńska.  V březnu 1979 se Raczyński stal polským prezidentem v exilu poté, co jej do funkce vybral odcházející prezident Stanisław Ostrowski. Současně Raczyński vybral svého nástupce, kterým byl předseda exilové vlády Kazimierz Sabbat.  V době, kdy Raczyński zastával prezidentský úřad (1979–1986), vzniklo v Polsku hnutí Solidarita. Raczyński upozorňoval západní země na události probíhající v Polsku a vytvářel úzké vazby s polským opozičním hnutím.  Raczyński zvažoval jmenovat svým nástupcem Władysława Bartoszewského, neboť chtěl vybrat někoho z vlasti a se silnými vazbami na opoziční hnutí, avšak Bartoszewski nabídku odmítl.  Po skončení sedmiletého prezidentského mandátu 8. března 1986 rezignoval. Byl posledním polským prezidentem v exilu, který zastával významné úřady v dobách druhé polské republiky. Jeho nástupci: Kazimierz Sabbat a Ryszard Kaczorowski byli na začátku druhé světové války zhruba dvacetiletí. Po odchodu z úřadu prezidenta by vysoce oceněn za znovusjednocení polské emigrace a reorganizaci polské exilové vlády.  V sedmadevadesáti letech se oženil potřetí, vzal si Anielu Lilpopovou, se kterou po mnoho let žil. Zemřel 30. července 1993 ve svém domě v Londýně jako poslední potomek rodu. Rakev s jeho tělem byla pohřbena do rodinného mausolea v kapli v Rogalinu. Hrabě Raczyński v poslední vůli a závěti věnoval rodinný palác v Rogalinu a svoji knihovnu polskému národu. Byl nejdéle žijící hlavou polského státu a jedním z mála stoletých mezi evropskými politiky 20. století.  V roce 2004 byla na domě kde žil a zemřel umístěna pamětní deska (v čísle 8 Lennox Gardens v londýnském Bromptonu).

Edward Bernard Raczyński (19. prosince 1891 Zakopane – 30. července 1993 Londýn) byl polský diplomat, politik a spisovatel, v letech 1979–1986 polský prezident v exilu.

Count Edward Bernard Raczyński (December 19, 1891 – July 30, 1993) was a Polish diplomat, writer, politician and President of Poland in exile (between 1979 and 1986).  He was the longest living (101), and oldest serving Polish President (from the age of 88 to 95).


Život.

Byl synem rolníka. Jelikož od dětství vykazoval výrazný hudební talent stal se sboristou v katedrále Notre-Dame v Antverpách. Do Paříže přišel roku 1751 a byl tam žákem skladatele Jeana-Philippa Rameaua. Svého učitele také vystřídal v řízení orchestru, který financoval generál Alexandre Le Riche de La Pouplinière, bohatý amatérský hudebník a milovník a mecenáš hudby. Tento orchestr rovněž řídil český skladatel Jan Václav Stamic.  V roce 1751 se stal členem zednářské lóže "Réunion des Arts", ve které byli členy také Étienne-Nicolas Méhul a Luigi Cherubini. V roce 1758 se oženil se zpěvačkou Marie-Elisabeth Georgesovou. Syn Alexandre-François-Joseph se jim narodil v roce 1760.  Gossec si vzal za svůj cíl oživení instrumentální hudby ve Francii. První jeho symfonie byla provedena v roce 1754. 6 symfonií pak publikoval v roce 1756 jako op. 3. V 25 letech se rozhodl složit monumentální dílo: "Messe des morts" (Requiem). V květnu roku 1760 byla tato 90 minut trvající smuteční mše poprvé provedena v klášteře jakobínů v Rue Saint-Jacques v Paříži a učinila Gosseca přes noc slavným. V letech 1762–1769 řídil orchestr Louise V. Joseph de Bourbon-Condé a v roce 1766 ještě také orchestr prince Louise François I. de Bourbon. Oba orchestry přivedl na vrcholnou úroveň. V roce 1770 založil serii koncertů "Concert des Amateurs" o tři roky reorganizoval tradiční řadu koncertů Concert Spirituel. Na těchto koncertech uváděl svá vlastní díla, ale i díla svých současníků, zvláště pak symfonie Joseph Haydna.  V roce 1778 navštívil Gosseca Wolfgang Amadeus Mozart a v dopise svému otci jej nazýval svým přítelem. Od roku 1778 působil na "Académie de Musique" nejprve jako sborový dirigent a od 1780 jako druhý ředitel. Od roku 1784 stál také v čele "École royale de chant" založené baronem Louis Auguste Le Tonnelier de Breteuil. Po roce 1780 upadal Gossecův zájem o symfonickou hudbu a začal se více věnovat opeře. V této práci však nebyl příliš úspěšný. Částečně to bylo způsobeno slabostí použitých libret, ale také tím, že toto hudební pole v Paříži zcela ovládali André Ernest Modeste Grétry a Christoph Willibald Gluck.  Přes podporu ze šlechtických kruhů byl skladatel nadšený idejemi Francouzské revoluce. Stal se oficiálním skladatelem Francouzské republiky a autorem mnoha reprezentativních děl pro revoluční slavnosti. Spolu s Etiennem Méhulem byl dirigentem orchestru Národní gardy a v roce 1795 byl jmenován inspektorem právě založené Pařížské konzervatoře. Byl jmenován členem Akademie krásných umění a byl vyznamenán Řádem čestné legie.  Po porážce Napoleona u Waterloo byla konzervatoř na čas uzavřena a Gossec ve svých 81 letech musel odejít do důchodu. Zemřel na pařížském předměstí Passy (dnes 16. pařížský obvod). Je pohřben na hřbitově Père-Lachaise, v blízkosti hrobů Méhula a Grétryho.

Dílo.

Je jedním z prvních zvěstovatelů přicházejícího období romantismu, zejména pokud se týká technických prostředků. Své "Te Deum" komponoval pro 1200 zpěváků a 300 dechových nástrojů. Některá jeho oratoria vyžadují několik na sobě nezávislých sborů.

François-Joseph Gossec (17. ledna 1734, Vergnies, Henegavsko (dnes Belgie) – 16. února 1829, Passy) byl francouzský houslista, hudební skladatel a pedagog.

François-Joseph Gossec (17 January 1734 – 16 February 1829) was a French composer of operas, string quartets, symphonies, and choral works.


Historie.

J.–B. Colbert se obrátil na prvotřídní královské architekty a řemeslníky (Claude Perraulta, Charlese Perraulta, Antoine Lepautra a na "premier peintre du roi" Charlese Le Bruna), aby navrhli sídlo, hodné jeho postavení.  Jean-Baptiste Colbert, markýz de Seignelay, syn Jeana-Baptiste Colberta, ministr námořnictva, zdědil Sceaux v roce 1683. Nechal vytesat sochy od významných sochařů Françoise Girardona a Antoine Coysevoxe.  Jules Hardouin-Mansart postavil oranžérii, která byla slavnostně otevřena králem v roce 1685. Roku 1699 bylo Sceaux prodáno Ludvíku Augustovi, vévodovi z Maine, legitimizovanému synu krále Ludvíka XIV.

Demolice.

Během Velké francouzské revoluce došlo ke konfiskaci majetků šlechty a k jejich označení jako "bien national". Obsah zámku se prodával „ve prospěch národa“ a samotná budova byla prodána M. Lecomtovi, obchodníkovi ze Saint-Malo. V době konzulátu došlo ke zbourání zámku, ale pavilon Aurory, oranžérie, stáje a hospodářské budovy zůstaly zachovány.

Obnovení zámku.

Vévoda de Trevise, syn Édouarda Mortiera, vévody z Trévise, který se oženil s dcerou M. Lecomta, zdědil panství v Sceaux a začal s obnovou zahrad a oranžérie. Zahrady byly nahrazeny trávníky a šterkovými cestičkami, v letech 1856-62 pak nechal vystavit současný, menší zámek, jehož design evokuje styl doby Ludvíka XIII., navržený Augustinem Théophilem Quantinetem a postaven Josephem-Michelem Le Soufaché.  V roce 1922 se dědička vévody z Trévise, kněžna de Faucigny-Cystra, rozhodla vzdát zámku v Sceaux, a prodat jej přes realitní makléře. Díky úsilí tehdejšího starosty města, Jeana-Baptiste Bergereta de Frouville zůstal zámek zachován ve své podobě a mohl sloužit veřejnosti města Sceaux.

Muzeum Île-de-France.

Dnes zámek slouží jako muzeum regionu Île-de-France. V muzeu se nachází jedna z největších sbírek umělců Pařížské školy, mezi nimi také čtyři malby Maurice Boitela.

Château de Sceaux (česky "Zámek v Sceaux", neboli "Parc et Château de Sceaux", česky "Park a zámek v Sceaux") je zámek v Sceaux, ležící v regionu Île-de-France, nedaleko Paříže. Zámek se nachází v parku (Parc de Sceaux), který navrhl André Le Nôtre. Na zámku sídlí "Musée de l’Île-de-France" ("Muzeum Île-de-France"). Původní zámek, zničený během Velké francouzské revoluce, byl postaven pro Jeana-Baptiste Colberta, ministra financí Ludvíka XIV. Současný zámek byl postaven za Druhého Francouzského císařství, ve stylu Ludvíka XIII.

The Château de Sceaux is a grand country house in Sceaux, Hauts-de-Seine, approximately six miles from the center of Paris, France. Located in a park laid out by André Le Nôtre, visitors can tour the house, outbuildings and gardens.  The Petit Château operates as the Musée de l'Île-de-France, a museum of local history. The commune operates the site as Musée du Domaine départemental de Sceaux.  The former château was built for Jean-Baptiste Colbert, Louis XIV's minister of finance, who purchased the "domaine" in 1670. The present château, designed to evoke the style of Louis XIII, dates from the Second Empire. Some of Colbert's outbuildings remain, and the bones of the garden layout.


Historie.

V roce 2011 poloviční bratři Zack Anderson (baskytara) a Cory Berry (bicí), původně členové Radio Moscow, potkali zpěvačku Elin Larsson. Společně vytvořili dvě demo nahrávky, které zveřejnili na YouTube. Díky tomu jim hudební vydavatelství Crusher Records nabídlo nahrávací smlouvu. Blues Pills koncertovali ve Španělsku a ve Francii, kde poznali šestnáctiletého kytaristu Doriana Sorriauxe, ze kterého se následně stal člen kapely. Název kapely pochází od jejich kamaráda Jense Heideho, který měl hudební blog BluesPillz zabývající se undergroundovou hudbou šedesátých a sedmdesátých let.  V květnu 2012 vydali EP "Bliss", které v červenci následoval singl „Black Smoke“. Během roku 2013 kapela hodně koncertovala, v dubnu vystoupila na berlínském Desertfestu, v srpnu na Void Festu v Bad Kötzting a Yellowstock Festivalu v Geelu a v listopadu na Crossroads Festivalu v Bonnu a Cherry Rock Festivalu v Melbourne.  V červenci 2013 Blues Pills podepsali smlouvu s vydavatelstvím Nuclear Blast a v říjnu vydali EP "Devil Man". Jejich vystoupení na Crossroads Festivalu bylo nahráno a v březnu 2014 bylo vydáno jako EP "Live at Rockpalast".  V červenci 2014 vydali své první album "Blues Pills", jehož speciální edice obsahovala DVD s vystoupením na festivalu Hammer of Doom rok předtím. Krátce po tomto vydání byl Cory Berry nahrazen novým bubeníkem Andrém Kvarnströmem. V létě 2014 Blues Pills vystoupili na Sweden Rock Festivalu, v červnu na Rock Hard Festivalu v Gelsenkirchenu a v červenci na Montreux Jazz Festivalu.  Druhé studiové album skupina vydala 5. srpna 2016 pod názvem "Lady in Gold". K albu vyšly dva singly, titulní píseň „Lady in Gold“ a píseň „Little Boy Preacher“. V rámci podpory alba absolvovala kapela několik turné, mimo jiné také v pařížském klubu Le Trianon. Toto vystoupení nahrála a zvěčnila na svém prvním DVD "".

Blues Pills je švédská rocková kapela, která vznikla v Örebro v roce 2011. O tři roky později vydali své první album.

Blues Pills are a Swedish rock band, formed in Örebro in 2011. The four piece released EPs and singles before signing up with German record label Nuclear Blast and releasing a successful self-titled debut album "Blues Pills". The band released their second album "Lady in Gold" in August 2016.


Popis velkého znaku.

V černém poli zlatý lev s červenou zbrojí. Štít je převýšen zlatou helmicí či přílbou, zdobenou bordurou a damaskováním, otočenou dopředu, otevřenou, bez hledí, červeně podšitou a vrcholící zlatou královskou korunou, přikrývadla zlatá a černá; kolem štítu je zavěšen řetěz řádu Leopoldova, a provázen je dvěma zkříženými žezly, pravým s Rukou Spravedlnosti a levým se lvem ze štítu.  Štítonoši jsou dva přirození vpřed hledící lvi, každý drží zlatou korouhev se zlatým třepením, dvakrát polcenou černě, zlatě a červeně. Vše je položeno na červený hermelínový stan se zlatou bordurou, třepením a vyvázaný zlatými šňůrami, vrcholící královskou korunou, z níž vynikají dvě stříbrné stuhy se zlatou bordurou a třepením. Za stanem a nad ním vlající vztyčená korouhev (na příčném ráhně)/"un panonceau" v belgických barvách, na němž je umístěn štítek Brabantu, totožný se znakem království. Tato korouhev/"panonceau" je provázena korouhvemi (praporci) osmi ostatních provincií, totiž:  vpravo 1. Liège/Lutych, jež je čtvrcena, v prvním poli v červeném zlatý perron ("sloup, symbol svobody měst Lutyšského biskupství") - na třech stupních, podložený třemi “dřepícími”/"accroupis" lvíčky a převýšený zlatou šiškou, což je znak knížectví Lutyšského; ve druhém červeném poli stříbrné břevno, což je znak vévodství "Bouillon"; ve třetím stříbrném tři korunovaní zelení lvi, znak markýzátu "Franchimont"; ve čtvrtém poli devětkrát děleno zlatě a červeně, což je znak hrabství "Looz" (též "Loon"). V patě vložena zlatá špice se třemi červenými lovčími rohy okovanými stříbrně na stříbrných šňůrách, což je znak hrabství Horn.  2. Flandre-Orientale/Východní Flandry: černý lev s červenou zbrojí ve zlatě.  3. Flandre-Occidentale/Západní Flandry: polceno, v prvním zlatém poli modrý štenýř šesti kusů, přeložený červeným štítkem; ve druhém zlatém poli je černý lev s červenou zbrojí.  4. Anvers/Antverpy, polceno, v prvním červeném poli tři věže (dvě a jedna), spojené třemi kurtinami (stěnami), nad dvěma bočními věžemi po jedné dlani, jedné kosmé a jedné šikmé, vše stříbrné, s černými spárami a okny, hlava (Svaté) Říše, tedy markrabství Svaté říše římské; ve druhém zlatém poli tři červené kůly, na zlatém štítku ve středu poli černý orel, což je znak panství Mechelen/"seigneurie de Malines"; stříbrná pata s modrým kůlem je znakem panství/"seigneurie de" "Turnhout".  Vlevo: 1. Hainaut/Henegavsko, čtvrceno, v 1. a 4. zlatém poli černý lev s červenou zbrojí; ve 2. a 3. zlatém poli červený lev s modrou zbrojí.  2. Limbourg/Limbursko, ve stříbře červený dvouocasý lev se zlatou zbrojí a korunou.  3. Luxembourg/Lucembursko, ve stříbrném poli s pěti modrými břevny červený dvouocasý lev se zlatou zbrojí a korunou. 4. Namur, ve zlatě černý lev s červenou zbrojí, přeložený červeným kosmým zúženým břevnem.  4. Namur, ve zlatém poli černý lev s červenou zbrojí, přeložený červenou kosmou latí ("Bâton").  Deviza: "L'union fait la force (Eendragt maekt magt)" zlatými literami na červené stuze černě lemované.

Popis malého znaku.

V černém poli zlatý lev s červenou zbrojí, převýšen ("štít, nikoli lev!") zlatou královskou korunou červeně podšitou se stříbrnými stuhami se zlatou bordurou a třepením. Za štítem je zavěšen řetěz (kolana) Leopoldova řádu, provázený dvěma zkříženými žezly, pravým s Rukou Spravedlnosti, levým se lvem ze štítu. Deviza: "L'union fait la force (Eendragt maekt magt)" zlatým písmem na červené stuze černě lemované.  V praxi se velkého znaku zřejmě užívá jen na královské pečeti, příslušníci královského domu užívají středního znaku nebo jeho modifikací a belgické státní instituce malého znaku.

Státní znak Belgie se jako u většiny monarchií vyskytuje ve trojí formě: jako malý, střední a velký znak. Nejpoužívanější je znak malý. Představuje jej černé pole se zlatým lvem a s červenou zbrojí, kteréžto barvy odpovídají barvám státní vlajky. Jde o historický znak vévodství Brabantského, tvořící jádro státu. Malý státní znak je převýšený korunou, z níž splývají stuhy jakoby šlo o císařskou korunu. Pod štítem je zavěšen řetěz Leopoldova řádu, za ním jsou zkřížena dvě žezla – s „Rukou Spravedlnosti“ a se lvem. Pod znakem je heslo V jednotě je síla – buď ve francouzské verzi ("L´Union fait la Force") nebo i ve vlámské verzi ("Eendracht maakt macht)".  Střední znak je doplněn o štítonoše – dva vpřed hledící přirozené lvy, každý z nich drží kopí se státním praporem. Dnes se téměř nepoužívá.  Velký státní znak je znakem královským. Jde o střední znak, převýšený královským hermelínovým pláštěm s korunou. Na štítě je otevřená burgundská přílba s královskou korunou a černo-zlatými přikrývadly. Nad štítem je korouhev ve státních barvách s brabantským (belgickým) štítem, za stanem jsou zkříženy zlaté korouhve se znaky tradičních provincií (kromě Brabantu): zprava Lutyšsko, Východní Flandry, Západní Flandry a Antverpy, zleva Henegavsko, Limbursko, Lucembursko a Namur.  Belgický státní znak je v hrubých rysech dán ústavou (Základním zákonem/ "Grondwet van het Koninkrijk België"), hlava šestá, všeobecné záležitosti/"TITEL VI Algemeene Bepalingen", článkem 125: ""De Belgische natie voert als kleuren: rood, geel en zwart, en als Rijkswapen, den Belgische Leeuw met de spreuk: EENDRACHT MAAKT MACHT"." Podle ústavy je tedy říšským znakem "belgický lev" s heslem " V jednotě je síla".  Podrobnosti stanovuje královský výnos "O stanovení státní pečeti" ze 17. března 1837 ("17 Mars 1837 Arrêté qui détermine le sceau de l'État (Bull. off., n. CXXVII)."). Velký státní znak je zde nazýván velkou státní pečetí, malý znak malou pečetí.

The coat of arms of Belgium bears a lion or, known as Leo Belgicus (Latin for "the Belgian lion"), as its charge. This is in accordance with article 193 (originally 125) of the Belgian Constitution: "The Belgian nation takes red, yellow and black as colours, and as state coat of arms the Belgian lion with the motto UNITY MAKES STRENGTH". A royal decree of 17 March 1837 determines the achievement to be used in the greater and the lesser version, respectively.


Životopis.

Robert se narodil ve West Covina v Kalifornii. Získal titul v ekonomice na Kalifornské univerzitě. Jako student soutěžil v show "The Price is Right." Rok pracoval jako konzultant a poté se přestěhoval do Los Angeles, aby mohl pracovat na své herecké kariéře.

Kariéra.

Na konci roku 2005 si zahrál Matta ve filmu" When a Killer Calls", který byl zveřejněn v únoru 2006.  V roce 2006 se poprvé objevil na televizních obrazovkách jako Michael Bauer v televizním seriálu "Fashion House", který měl premiéru 5. září 2006 a sledovalo ho 1,3 milionů diváků. Seriál byl ukončen 5. prosince 2006, kvůli nízké sledovanosti. Ten samý rok získal roli Matthewa Wakefielda v seriálu "American Heiress", který měl mít 65 epizod. V červenci 2007 byl seriál zrušen a zbylých 39 epizod zůstalo nevysílaných v Americe, ale vysílaly se ve světě. V roce 2007 se objevil v seriálu "Posel ztracených duší". V tom samém roce si zahrál Nicka ve filmu "Killer Movie", který byl zveřejněn rovnou na DVD 3. února 2009. Ve filmu hráli Kaley Cuoco, Leighton Meeseter a Torrey DeVitto. V roce 2008 si zahrál hlavní roli ve filmu" Čtyřicítka na krku", po boku Heather Locklear. V roce 2008 získal roli Kirbyho Atwooda v seriálu "Džungle rtěnek". Po dvou sériích byl seriál zrušen. V roce 2009 se objevil ve dvou epizodách seriálu "Smetánka "jako David Besser. V červnu 2009 bylo oznámeno, že získal hlavní roli Claye Evanse v seriálu "One Tree Hill." V roce 2011 si zahrál v nezávislém filmu "Legenda o Pekelné bráně", po boku Jenny Dewan a Jamese Laffertyho.  Od roku 2012 do roku 2013 hrál roli Briana Lenorada v seriálu "666 Park Avenue." V roce 2013 se objevil v dvou epizodách seriálu "Doktorka z Dixie". Následující rok se objevil ve spin-offu seriálu "Veronica Mars," "Play It Again, Dick". V roce 2015 získal roli Majora Lilywhita v seriálu "iZombie". Po boku Ley Michele se objevil v jednom z dílů seriálu "Dimenze 404".

Osobní život.

Během let 2007 až 2009 chodil s Lindsay Price. V roce 2009 prožil krátký románek s herečkou JoAnnou Garciou Swisher. V roce 2016 chodil s herečkou Leou Michele. Po dvou měsících zasnoubení, si dne 4. května 2018 vzal herečku Jenny Wade.

Robert Earl Buckley (* 2. května 1981, West Covina, Kalifornie, US) je americký herec, který se nejvíce proslavil rolemi v seriálech "Džungle rtěnek" a "One Tree Hill". V roce 2012 se připojil k seriálu stanice ABC "666 Park Avenue" jako Brian Leonard. Během let 2015 až 2019 hrál v seriálu stanice The CW "iZombie".

Robert Earl Buckley (born May 2, 1981) is an American actor, known for his roles as Kirby Atwood on NBC's comedy-drama series "Lipstick Jungle" and Clay Evans on The CW's teen drama series "One Tree Hill". Buckley also starred as Brian Leonard on ABC's horror drama series "666 Park Avenue" and portrayed Major Lillywhite on The CW's comedy-drama series "iZombie" from 2015 until 2019.


Historie.

Výroba 607 byla zahájena v říjnu 1999, nahradil již zastaralý Peugeot 605. Byl postaven na platformě svého předchůdce, ale měl zcela nový, moderní design exteriéru. Řada motorů (2.2 a 3.0 benzín a 2.2 diesel) byla zcela nová. Úrovně vybavení byly také vysoké, se všemi modely dostal klimatizaci, CD přehrávač, elektrické ovládání oken, 8 airbagů, ABS, hlídač tlaku v pneumatikách a centrální zamykání jako standard.

Taxi verze.

607 se často používá jako taxi ve Francii; v Portugalsku jsou používány jako letištní taxíky na letišti Faro; tyto verze jsou obvykle 3,0 V6 nebo 2,2 HDi verze; země Beneluxu je také používají, ale méně často na letištích.

Facelift.

607 byl faceliftován v roce 2004, přičemž nejvýznamnější změny jsou nová přední část a nový motor 2.7 HDi V6, který je spojený s novou šestistupňovou automatickou převodovkou, která je nyní k dispozici také pro benzínový model V6.  V roce 2008 byl Peugeot 607 stažen z prodeje ve Velké Británii kvůli špatnému odbytu.

Peugeot 607 Paladine.

Peugeot 607 Paladine je speciální Landaulet verzi modelu 607, který byl vyvinut a postaven v roce 2000 ve spolupráci s Heuliez, jako koncept vozu. Motor je 3.0 V6. Je prodloužena o 500 mm (celková délka více než 5 m) a zadní část je vybavena zatahovací střechou podobné té na modelu 206 nebo 307 CC.  Speciální kožený interiér byl vyvinut ve spolupráci s Hermès.  Vůz byl poprvé představen na Geneva Motor Show v roce 2000. Poprvé se objevil o sedm let později při inauguraci francouzského prezidenta 16. května 2007. Auto bylo dodatečně zmodernizováno v souladu s faceliftem z roku 2004.

Nástupce.

V listopadu 2009 Philippe Varin z PSA oznámil, že nástupce Peugeot 607 by neměl být nazván Peugeot 608, ale místo toho Peugeot 508. 508 nahradil menší Peugeot 407, jehož prodej klesal rychle v průběhu roku 2008 a 2009.

Peugeot 607 je automobil vyšší střední třídy vyráběný ve francouzské automobilce Peugeot od září 1999 do června 2010.  607, spolu s menší 407, byl nahrazen modelem 508 na začátku roku 2011.

The Peugeot 607 is an executive car produced by the French automaker Peugeot from September 1999 to June 2010. It is known by several nicknames including a french cruiser, lion king and spaceship.  The 607, along with the smaller 407, were superseded by the 508 in March 2011.


Dějiny kláštera.

Před revolucí.

Benediktinský klášter zde byl založen roku 1010 jako převorství podřízené opatovi v St. Pierre La Couture nedalekého Le Mans. Ve stoleté válce byl klášter dvakrát vypleněn a jednou téměř úplně zničen. Za převora Philiberta de la Croix na konci 15. století započala obnova kostela.  Philibertův nástupce Jean Bougler dokončil stavbu kostela a nechal zhotovit velmi hodnotné vnitřní zařízení. Po jeho smrti roku 1556 již neměl klášter řádného převora, nýbrž pouze řadu převorů „in commendam“. Během hugenotských válek byl klášter přímo ohrožen. K jeho obraně postavili mniši barikády.  Roku 1664 byl konvent připojen k řádu mauristů, reformní větvi benediktinů. Maurističtí mniši převorství roku 1722 přestavěli. Následkem sekularizace bylo roku 1791 převorství v Solesmes rozpuštěno a poté zcela zpustlo.

Po revoluci.

Světský kněz Prosper-Louis-Pascal Guéranger koupil zpět roku 1832 klášterní budovy a 11. července 1833 založil komunitu, která byla v roce 1837 povýšena na opatství, a stal se prvním opatem. Zároveň papež Řehoř XVI. založil kongregaci ze Solesmes (Congregatio Gallica, dnes: Congrégation de Solesmes), jejímž generálem byl opat ze Solesmes.  Díky osobnosti opata Guérangera Solesmes brzy silně přispělo k obnově katolické církve ve Francii. Ve svém nakladatelství opatství tisklo pojednání především o liturgických otázkách. Opatství bylo původně ultramontánní a zásadně se podílelo na šíření římské liturgie a upozadění diecézních liturgií. Ze Solesmes se rozšířila myšlenka liturgického hnutí do celé Evropy. Zásluhy mnichů rozpoznal papež Pius IX. a solesmeského učence Jeana-Baptiste-Françoise Pitru jmenoval kardinálem. Poté, co byli na konci 19. století mniši laicistickou státní mocí třikrát vyhnáni, a pokaždé se zakrátko mohli vrátit zpět, nakonec museli Francii opustit kvůli kongregačním zákonům z roku 1901. Usídlili se na ostrově Wight a zpět do Francie se mohli vrátit teprve roku 1922.

Převoři a opati.

Viz seznam solesmeských převorů a opatů

Restaurace gregoriánského chorálu.

Spolu s obnovou liturgie došlo také k restauraci gregoriánského chorálu, kdy nejprve pod vedením Prospera-Louise-Pascala Guérangere a poté díky intenzivní pomoci mnichů Paula Jausionse a Josepha Pothiera z opatství Solesmes, dosáhl svého novodobého rozkvětu. Po smrti opata Guérangera práce pokračovaly především zásluhou mnicha André Mocquereaua a následně ovlivnily celosvětové přijetí tohoto umění. Roku 1928 do opatství vstoupil Eugène Cardine, od roku 1940 první kantor a zakladatel gregoriánské semiologie. Opatství Saint-Pierre de Solesmes od roku 1864 vydalo či ovlivnilo množství významných graduálů.

Klášter svatého Petra v Solesmes ( "Abbaye Saint-Pierre de Solesmes", "Abbatia Sancti Petri Solesmensis") je benediktinské opatství v obci Solesmes ve francouzském départementu Sarthe. Nachází se poblíž obce Sablé-sur-Sarthe mezi trojicí měst Laval, Le Mans a Angers na řece Sarthe.

Solesmes Abbey or St. Peter's Abbey, Solesmes ("Abbaye Saint-Pierre de Solesmes") is a Benedictine monastery in Solesmes (Sarthe, France), famous as the source of the restoration of Benedictine monastic life in the country under Dom Prosper Guéranger after the French Revolution. The current abbot is the Right Reverend Dom Philippe Dupont, O.S.B.


Historie.

Před vynalezením stahovacích pásků byly kabelové svazky spojovány pomocí drátů nebo provázků. Tyto způsoby byly označovány jako šněrování, ovazování a podobně. Za vynálezce stahovacích pásků je označován Američan George M. Rapata, který si podal patent 1. října 1954 a byl zaměstnancem firmy Illinois Tool Works. V roce 1958 přišly na trh zdokonalené pásky od firmy Thomas & Betts a od roku 1968 jsou stahovací pásky vyráběny z polyamidu.

Materiál.

Do zavedení výroby z polyamidu (PA6.6) byly stahovací pásky vyráběny především z PVC. To bylo cenově příznivé, ale pásky z PVC nebyly odolné povětrnostním vlivům a rychle stárly. V současnosti jsou stahovací pásky vyráběny především z polyamidu PA6.6, známého také jako nylon. Název nylon je ale obchodní známka konkrétního výrobce, firmy DuPont. Jsou dostupné i pásky z dalších materiálů, například z polyuretanu nebo nerezové oceli. Polyamid se používá, protože má mnoho vlastností, výhodných pro stahovací pásky a upevňovací prvky. Jsou to například: Polyamid má omezenou odolnost vůči kyselinám. Stahovací pásky z polyuretanu mají jiné vlastnosti: Důležitým hlediskem pro použití stahovacích pásek, použitých v zemích Evropské unie je respektování směrnice označované jako REACH.

Obsah vody.

Polyamid je hygroskopický plast. To znamená, že materiál vodu přijímá, ale také se jí zbavuje. Při normálních podmínkách (23 °C a 50 % relativní vzdušné vlhkosti) je obsah vody v polyamidu přibližně 2,5 %. Mechanické vlastnosti polyamidu, především pružnost a trvanlivost, silně závisí na obsahu vody. Pro optimální použití stahovacích pásků je proto důležité, aby obsah vody v plastu dlouhodobě zůstával právě na 2,5 %. Při dlouhodobém skladování ztrácí polyamid vodu. Výrobci proto obsah balení zvlhčují.

Výroba.

Stahovací pásky z polyamidu se vyrábějí vstřikováním z plastového granulátu. Při zpracování je základní materiál zahřátý na potřebnou teplotu, při které je tekutý. Následně je plast pod tlakem vstříknut do vícenásobné lisovací formy. Při jednom cyklu lze vyrobit několik desítek kusů.  Také jsou dostupné stahovací pásky, které mohou současně sloužit k popisu kabelových svazků. Část pásky je rozšířená do plošky, kam je možné umístit popis (samolepku, štítek).  Stahovací pásky mohou být použity jako jednorázová pouta při zákroku policie. Stahovací pásky s popisovým polem mohou být použity k označení kabelů, ale také k označení pytlů.

Normy.

Vlastnosti a použití stahovacích pásků popisuje norma ČSN EN 62275 "Systémy vedení kabelů – Stahovací pásky na kabely pro elektrické instalace". Jsou zde uvedeny například tyto charakteristiky:

Jiná obdobná řešení.

Kabelové svazky mohou být svázány pevnými šňůrami a provazy namísto použití mnoha jednotlivých stahovacích pásků. Vzhledem k vysoké pracnosti se ale tento způsob užívá jen zřídka. Mohou být použity také pásky opatřené suchým zipem. Jejich výhodou je snadné a opakované uzavírání a otevírání, nespojují ale kabely dostatečně pevně. Jsou dostupné také výrobky označované jako kabelové organizéry. To jsou stahovací pásky spojené s uzavírací hlavou a držadlem, které umožňují zavěšení nebo přenášení stočeného prodlužovacího kabelu.

Stahovací pásek nebo také vázací pásek je univerzálně využitelný, dobře dostupný a cenově výhodný spojovací prostředek ke vzájemnému mechanickému spojení více kabelů nebo vodičů v místě, kde vedou společně. Důvodem pro použití stahovacích pásků je vyztužení svazku kabelů (vodičů), vedoucích společně, úspora místa stažením kabelů k sobě, případně uchycení kabelů k nosné konstrukci. Jde o pomocný materiál pro mechanické spojení, funkčně má každý kabel (vodič) své vlastní určení. Je tak možné do stejného svazku spojit silové (slaboproudé, optické) kabely různých obvodů, jestliže je to přípustné z hlediska EMC. V současnosti se stahovací pásky využívají k mnoha dalším účelům. Například ve stavebnictví k dočasnému upevnění, jako pomocný prostředek při balení zboží nebo v policejní praxi ke spoutání osob. Výrobky odvozené z původních stahovacích pásků, například doplněné o upevňovací elementy, jako jsou lepicí terčíky, různé háčky nebo příchytky, se využívají především v automobilovém průmyslu.

A cable tie (also known as a hose tie, zip tie, or by the brand name Ty-Rap) is a type of fastener, for holding items together, primarily electrical cables or wires. Because of their low cost and ease of use, cable ties are ubiquitous, finding use in a wide range of other applications.  The common cable tie, normally made of nylon, has a flexible tape section with teeth that engage with a pawl in the head to form a ratchet so that as the free end of the tape section is pulled the cable tie tightens and does not come undone. Some ties include a tab that can be depressed to release the ratchet so that the tie can be loosened or removed, and possibly reused. Stainless steel versions, either naked or coated with a rugged plastic, cater for exterior applications and hazardous environments.


Trenérská a manažerská kariéra.

Jako hlavní trenér začínal u Washingtonu Capitals v sezóně 1981-82 a během 7 úplných sezón za jeho vedení se tým pokaždé dostal do play off. V roce 1984 za to byl odměněn cenou Jacka Adamse pro nejlepšího trenéra NHL. Nicméně nikdy se s týmem nedostal dál než do druhého kola a během sezóny 1989-90 byl vyhozen a nahrazen jeho bratrem Terrym.  Následující tři sezóny působil jako generální manažer a hlavní kouč u Detroit Red Wings, tým měl dobré výsledky, ale opět se nedostal přes druhé kolo play off. Proto v sezóně 1993-94 jmenoval Scottyho Bowmana svým nástupcem na trenérské lavičce a zůstal v pozici generálního manažera.  Po roce však odešel a přijal místo generálního manažera nově vzniknuvší Floridy Panthers, jednoho ze dvou týmů, který rozšířil NHL v roce 1994 (zajímavostí je, že následně vedl také druhý tým z této expanze – Anaheim Mighty Ducks). Za jeho působení se mladý tým dokonce probojoval do finále Stanley Cupu v roce 1996. Část sezóny 1997-98 také Pantery koučoval.  Po šesti sezónách se z pozice manažera vrátil zpět na lavičku, v sezoně 2001-02 vedl Mighty Ducks of Anaheim, aby byl na další dvě sezóny jmenován generálním manažerem, přičemž jej na lavičce Mighty Ducks vystřídal Mike Babcock. Anaheim se v této sezóně probojoval až do finále Stanley Cupu, kde prohrál až v sedmém zápase s New Jersey Devils. Další sezóna však Anaheimu nepřinesla ani postup do play off, proto se Murray rozhodl odstoupit.  Přijal místo hlavního kouče v Ottawě Senators, kde v roce 2007 dosáhl na metu 600 vítězství jako trenér (v té době nejvyšší počet mezi aktivními trenéry). Tento rok byl i nejblíže Stanley Cupu, když coby trenér poprvé překročil s týmem druhé kolo play off. Ve finále ovšem narazil na svůj bývalý tým, v té době již Anaheim Ducks, kteří Ottawu porazili v pěti zápasech a připsali si na své konto první Stanley Cup. Nutno podotknout, že i zásluhou Murrayho, který ještě jako generální manažer Anaheimu mimo jiné draftoval v roce 2003 ofenzivní esa Ryana Getzlafa a Coreye Perryho, kteří Anaheimu v tomto play off nemalou měrou pomohli (vyhráli kanadské bodování svého týmu v tomto play off). Po vyhazovu Johna Mucklera byl téhož roku jmenován generálním manažerem. Místo trenéra přenechal dosavadnímu asistentovi Johnu Paddockovi, kterého ale během následující sezóny po sérii neúspěchů propustil a na zbytek sezóny se ujal trénování sám. Příští sezónu jmenoval hlavním trenérem Coryho Cloustona, který do té doby vedl Binghamton Senators, farmu Ottawy v AHL. Od té doby se věnuje pouze povinnostem generálního manažera.  V roce 2011 podepsal smlouvu se Senators na další tři roky. Téhož roku po herním trápení Sens nahradil Cloustona pozdějším vítězem Jack Adams Award, Paulem MacLeanem.  Následující roky Senators postupně omlazoval a přestavoval. Z Colorada získal pozdější jedničku v bráně Senators, Craiga Andersona. Tým začal budoval kolem obránce Erika Karlssona, kterého tým draftoval v roce 2008, a který poté v roce 2012 vyhrál James Norris Memorial Trophy pro nejlepšího obránce NHL. V roce 2013 odešel dlouholetý kapitán Daniel Alfredsson a následoval i trejd dalšího týmového odchovance Jasona Spezzy. Místo nich Murray přivedl hráče jako Aleš Hemský nebo Bobby Ryan.  8. prosince 2014 Murray vyhodil Paula MacLeana, kterého nahradil Davem Cameronem.

Osobní život.

Murray se narodil Clarencovi a Rhodě Murrayovým jako jedno z pěti dětí v Shawville poblíž Ottawy. S ženou Geri má dvě dcery, Heide a Brittany.  7. června 2014 Murray oznámil, že mu byla diagnostikována rakovina a začíná s léčbou. V té době neodhalil vážnost nemoci.  13. listopadu 2014 Murray veřejnosti oznámil, že má rakovinu střev ve 4., posledním stádiu, která metastázovala do jater a plic. Podle jeho doktorů mohl mít tuto nemoc i 10 let, ale protože se v rodině podobná diagnóza nikdy neobjevila, na vyšetření nešel. Přestože se chtěl původně Murray léčit v soukromí, rozhodl se vyjít s tím na veřejnost, aby boj proti rakovině podpořil. Podle něj by ho totiž včasná kolonoskopie mohla před lety zachránit. Přestože každé dva týdny podstupoval 48 hodin chemoterapie, pravidelně se účastnil mítingů generálních manažerů a stále aktivně řídil svůj tým.

Bryan Clarence Murray (5. prosince 1942, Shawville – 12. srpna 2017, Ottawa) byl kanadský hokejový trenér a generální manažer. Zastával roli generálního manažera v týmu Ottawa Senators, který působí v kanadskoamerické NHL. V sezóně 2006/07 se s týmem jako hlavní trenér dostal do finále Stanley Cupu. Jako trenér působil od roku 1981, kdy začal trénovat Washington Capitals a v roce 1984 vyhrál Jack Adams Award pro nejlepšího trenéra NHL. Sezóna (2013/14) byla jeho dvacátou na pozici generálního manažera.

Bryan Clarence Murray (December 5, 1942 – August 12, 2017) was a Canadian professional ice hockey executive and coach. He served as general manager of the Ottawa Senators of the National Hockey League (NHL) from 2007 to 2016. He had previously been general manager of the NHL's Mighty Ducks of Anaheim, Florida Panthers, and Detroit Red Wings. He was also the head coach for the Washington Capitals, Detroit Red Wings, Florida Panthers, Mighty Ducks of Anaheim, and Ottawa Senators, for a total of 17 full or partial seasons.  He compiled over 600 NHL victories in regular season games. In his 13 full NHL seasons as head coach, he took his teams to the playoffs 12 times. In other leagues, he was head coach of the American Hockey League's Hershey Bears and the Western Hockey League's Regina Pats.


Osobní život.

Gilford se narodil v Evanstonu, Illinois. Jeho rodiči jsou Steve Gilford a Anne Gilford (rozená Johnsonová). Má dvě sestry Sarah a Elizu. Na jaře 2010 se jeho přítelkyní stala herečka Kiele Sanchez, se kterou se seznámil při natáčení pilotního dílu "The Matadors". Pár se zasnoubil v listopadu 2011 a vzali se 29. prosince 2012. Později si spolu zahráli milenecký pár ve filmu "." V říjnu 2015 dvojice potvrdili, že spolu čekali dítě, ale Sanchez potratila. V listopadu 2017 se jim narodila dcera Zeppelin Adele.

Herecká kariéra.

Gilford vystudoval Evanston Township High School a Severozápadní univerzitu. Jeho televizním debutem byla v roce 2005 epizodní role v seriálu "Zákon a pořádek".  V roce 2006 získal Gilford doposud největší roli své kariéry v postavě Matta Saracena v televizním seriálu "Světla páteční noci," hlavní roli zde měl v prvních třech řadách, v posledních dvou (z celkových pěti) pak již jen hostoval.  Svou filmovou kariéru zahájil hlavní rolí v "The Last Winter" v roce 2006. V roce 2009 si pak zahrál hlavní roli ve filmu "Absolventka" po boku Alexis Bledel, u nás známé především ze seriálu "Gilmorova děvčata", a v "Dare" po boku Emmy Rossum.  V roce 2010 byl obsazen do seriálu televize ABC z lékařského prostředí pod názvem "Off the Map", který se začal vysílat v lednu 2011, byl ale, i přes pozitivní hodnocení, zrušen po třinácti epizodách. V roce 2011 se Gilford dokonce objevil ve videoklipu Taylor Swift k písni "Ours", kde si zahrál zpěvaččina přítele.  V roce 2012 si zahrál v dalším seriálu z lékařského prostředí, "The Mob Doctor", na kanále Fox, po boku Jordany Spiro. Při Gilfordově "štěstí" na lékařská dramata bylo ale i tohoto seriálu odvysíláno pouhých třináct epizod. V lednu 2013 si zahrál spolu s Arnoldem Schwarzeneggerem ve filmu "Konečná".  V roce 2014 získal hlavní roli v horroru "Devil's Due", odehrávajícím se v New Orleansu a Dominikánské republice. V tomto roce si také zahrál jednu z ústředních rolí ve filmu "", který zamířil do amerických kin v červenci 2014. V roce 2016 hrál v dramatickém seriálu ABC "The Family."

Zach Gilford (* 14. ledna 1982, Evanston, Illinois) je americký filmový a televizní herec. Jeho nejznámějšími a nejúspěšnějšími rolemi jsou právě ty seriálové, především role Matta Saracena ve "Světlech páteční noci" nebo Tommyho Fullera v "Off The Map".

Zachary Michael "Zach" Gilford (born January 14, 1982) is an American actor best known for his role as Matt Saracen on the NBC sports drama "Friday Night Lights".


Historie a charakteristika.

Tušové malířství používá, stejně jako čínská kaligrafie, čínskou tuš, jejíž tabulky se roztírají na speciálním kameni spolu s vodou. Rozdíly v hustotě tuše spolu s citlivostí štětce na tlak a pohyb dávají umělci širokou možnost variací v sytosti a stínování tahů. Mistr může v jednom tahu dosáhnout úžasných změn v sytosti, z temně černé až stříbřitě šedé.  Tušové malířství se rozvinulo zejména v období dynastie Tchang (7. – 10. století), za malíře-zakladatele tzv. „jižní školy“ čínského krajinářského malířství je tradičně pokládán (od Tung Čchi-čchanga) tchangský malíř a básník Wang Wej. V Tung Čchi-čchangově pojetí byla „jižní škola“ označení pro nekomerční literátské malířství snažící se o vyjádření myšlenek tvůrce, které si v malbě vystačilo s tuší, případně jemně doplněnou barvami a barevné obrazy „severní školy“ odmítalo jako povrchní.  Cílem malířů tvořících tuší nebylo (a není) pouze reprodukovat vzhled objektu, ale zachytit jeho podstatu. Pro tvůrce je k mamalování koně pochopení jeho temperamentu důležitější než vzhled svalů a kostí, chce-li malovat květiny, není potřeba, aby dokonale ladily jejich okvětní lístky a barvy, ale je důležité, aby byl plné života a vůně. Umělec chce zachytit podstatu zobraozvaného s opomenutím zbytečných detailů. Východoasijská tušová malba může být považována za formu expresionistického umění, které zachycuje neviditelné.  V krajinomalbě jsou scenerie typicky imaginární, nebo velmi volně přetvořené skutečné krajiny. Horské krajiny jsou zdaleka nejčastějším námětem, často evokují konkrétní oblasti tradičně známé svou krásou, od nichž umělec může žít velmi daleko. Voda hory velmi často doplňuje. rejstřík námětů se na hoské krajiny neomezuje, umělci malují i květy a ptáky, nebo osoby.

Tušové malířství (, doslova „malířství vody a tuše“) je východoasijský typ malířství založený na malbě tuší štětcem, technikami podobnými nebo stejnými jako v čínské kaligrafii. Vzniklo v Číně, kde získala postavení prestižní postavení umění vzdělané džentry, vrstvy pozemkových vlastníků, učenců a úředníků. Rozšířilo se do zemí východní Asie – Japonska, Koreje, Vietnamu.

Ink wash painting (; ; ), or sumi-e (), is a type of East Asian brush painting that uses black ink – as used in East Asian calligraphy – in different concentrations. Emerging in Tang dynasty China (618–907), it, and associated stylistic features, overturned earlier, more realistic techniques. These associated features include a preference for shades of black over variations in colour, and an emphasis on brushwork and the perceived "spirit" or "essence" of a subject over direct imitation. It flourished in the Song dynasty China (960–1279), as well as in Japan after it was introduced by Zen Buddhist monks in the 14th century.


Konstrukce.

Balisong se mj. skládá z dvou částí rukojeti (střenky) a čepele, které jsou spojeny přes pivoty (u kvalitních modelů), nebo pouze nýtky (u nekvalitních modelů, ozn. jako CCC). Tření částí zajišťují podložky, nebo malé ložiskové kuličky. Varianta s ložisky je většinou označována jako "IKBS". Střenku či rukojeť (angl. "handles") tvoří "safe handle" (bezpečná rukojeť - zakrývá neostrou část čepele) a "bite handle" (kousavá rukojeť - zakrývá část s ostřím).  Podle druhu rukojetí rozlišujeme balisong na U-kanálovou a sendvičovou konstrukci. Střenky mohou být doplněny ještě dalším materiálem, tyto doplňky nazýváme příložkami. Sendvičová konstrukce rukojeti je vrstvená, tzn. plátek rukojeti je s čepelí spojen pivotem na jedné straně a na opačném konci pomocí spaceru s druhým plátkem.  "Spacer" musí být tak široký, aby se čepel při zavírání nedotýkala rukojeti. Střenky U-kanálové konstrukce jsou každá z jednoho materiálu, který má ve středu vyfrézovaný žlábek pro čepel, rukojeť je proto pevnější než sendvičová konstrukce. U-kanálové řešení nepotřebuje spacery.  "Tang pin" (málokdy nazýván "stop pin") je kovová tyčka, nalisovaná na spodní část čepele. Zabraňuje tomu, aby se obě rukojeti po otevření nože setkaly. Na rukojetích mohou být tang dutiny, do kterých tang piny přesně zapadají. Hlavně u sendvičových motýlků jsou použity dva tang piny, druhý zajišťuje, aby se v zavřeném stavu čepel schovala do rukojetí a nevybočovala ven. "Tang pin" také zajišťuje propružení střenek. Díky tomu můžeme odjistit západku pouhým stlačením rukojetí k sobě a nůž bude připraven k použití. Jiné řešení ochrany čepele je "zen kolík". "Zen kolík" je výstupek na čepeli, který plní stejnou funkci jako "tang piny". Zaráží se o šrouby, kterým říkáme "zen piny". Zastavuje se o ně čepel při otvírání a při zavírání. Čepel musí být upravena tak, aby ji při zavření nože mohly šrouby ("zen piny") zastavit přesně v rukojeti. Tato metoda ochrany čepele se používá výhradně v sendvičové konstrukci nože.  "Kicker" je část za ostřím, která ho chrání před nárazem do rukojeti, proto je "vystrčenější" než samotné ostří, toto řešení je jenom u U-kanálové konstrukce, protože u sendvičové konstrukce se nemá o co zarážet. Západka (nebo pojistka; anglicky "Latch") slouží k zajištění nože v zavřeném stavu, aby se samovolně neotevřel. Tuto funkci (až na výjimky) splňuje i v otevřeném stavu. Je většinou umístěna na nebezpečné rukojeti a její hlavní část zapadá do bezpečné rukojeti, kde je na ní i vyhloubené místo. Na některých nožích lze západku přehodit na druhou rukojeť. Mělo by být nějakým způsobem zamezeno, aby nenarážela při manipulaci s nožem do čepele. Některé nože nejsou západkou vybaveny. Je několik druhů západek:

Historie.

Nejstarší nůž tohoto typu je francouzský "Pied-du-Roy" (přeloženo jako "Králova noha"), který je datován před rok 1791. Největší slávu tento nůž zaznamenal na Filipínách. Perfecto de Leon roku 1905 vyrobil pravděpodobně první balisong v této zemi. Nůž začali používat tamní bojovníci a začlenil se tak do filipínských bojových umění. Po druhé světové válce balisong přivezli američtí vojáci i do USA. Nedlouho po válce byl nůž v USA zakázán, začaly ho používat pouliční gangy. Na konci 70. let byl vyroben první produkční balisong v Severní Americe a výroba těchto nožů se rozrostla.

Původ slova.

Existuje mnoho pověstí a mýtů, že různé povrchy a broušení nože nějak vysvětlují význam slova "balisong". Jedna věc je ale jistá – slovo pochází z Filipín, přesněji z jazyka Tagalog, jednoho z nejčastěji používaných jazyků na Filipínách. V některých tamních jazycích se také nazývá ""Bentenuebe"". V západních zemích je nůž nazýván motýlek, nebo nůž typu motýlek (angl. "Butterfly Knife"). Nejčastěji se uvádí, že slovo "balisong" znamená "zlomit roh" nebo "zlom roh", nebo "lámací" či dokonce "chrastící roh". Někdy je dokonce uvedeno, že slovo "balisong" je jen zeměpisné označení místa.

Flipování.

Flipováním je zvláštní manipulace s tímto nožem. Jde o tzv. triky, se kterým se dá balisong otevřít nebo zavřít. Triky vznikaly hlavně díky bojovým uměním, nepřítel nevěděl, kde se nachází čepel, a nemohl dobře reagovat na útok. Triky jsou rozdělovány do několika kategorií, podle různých kritérií: podle obtížnosti, podle způsobu úchopu, podle druhu aj. Dnes je flipování považováno za "machrovinku" a nejtěžší triky už nemají nic společného s bojovým uměním.

Balisong (také "motýlkový nůž", někdy jen motýlek) je zavírací nůž, který má rukojeť podélně rozdělenou na dvě části. Většinou každá část rukojeti zakryje pouze půlku čepele. Jde o nůž, který je ve většině západních zemí zakázaný. V ČR je jeho vlastnění a nošení legální.

A balisong, also known as a fan knife, butterfly knife or Batangas knife, is a folding pocketknife from the Philippines. Its distinct features are two handles counter-rotating around the tang such that, when closed, the blade is concealed within grooves in the handles. A balisong typically has the latch on the handle facing the cutting edge, and is commonly called the "bite handle".  The balisong was commonly used by Filipinos, especially those in the Tagalog region, as a self-defense and pocket utility knife. Hollow-ground balisongs were also used as straight razors before conventional razors were available in the Philippines. In the hands of a trained user, the knife blade can be brought to bear quickly using one hand. Manipulations, called "flipping", are performed for art or amusement. Blunt versions of these knives, called "trainers", are for sale to practice tricks without the risk of injury.  The knife is now illegal or restricted in some countries, often under the same laws and for the same reasons that switchblades or concealed weapons are restricted, and in their country of origin they are no longer as common in urban areas as they were.


Původ znaku.

Znak má kořeny v erbu hraběte Jindřicha V. (1235-39). Počet pruhů nebýval přesně dán. Například ve stati heraldika Karla Schwarzenberga "Znaky českých vévodství" je pole děleno jen sedmkrát.  Červený lev ve stříbře je znakem hrabat z Limburgu. Když se jejich větev v Lucilimburku (Luxemburg) oddělila jako samostatný panovnický rod, začali štít modře pruhovat jakožto rozlišovací znamení. O jeho původu existují dvě teorie: pruhy byly převzaty buď z pruhované korouhve na  jezdecké pečeti hraběte Viléma z roku 1123 nebo z erbu hrabat z Loonu (Loozu) a Grandpré. Ty jsou však zlaté a červené, nikoli stříbrné a modré. Hrabě Jindřich V., řečený Blondýn či Plavovlasý (Der Blonde, le Blond), byl lucemburský hrabě, hrabě z Laroche, markrabě z Arlonu a markrabě namurský. Jindřich byl starším synem hraběnky Ermesindy (1186-1247), jediné dědičky namurského a lucemburského hraběte Jindřicha IV. Slepého a limburského vévody Walrama (†1226). Na jeho náhrobku v klášteře Clairefontaine je červený jednoocasý korunovaný lev v bíle a modře pruhovaném poli. V této podobě je také erb Jana Lucemburského v triforiu svatovítské katedrály.

Znak velkovévody.

Velký velkovévodský erb je odlišný od velkého státního znaku. 7. října 2000 abdikoval po 36 letech vlády velkovévoda Jean ve prospěch svého syna, dědičného velkovévody ("S.A.R. le Grand-Duc héritier") Jindřicha. O několik měsíců později, 23. června 2001 stanovil nový panovník, velkovévoda Jindřich, ve spolupráci s Heraldickou komisí, svůj velký erb velkovévodským výnosem ("par arrêté grand-ducal"): čtvrceno, I a IV Luxemburk, tj. v poli pruhovaném ("„burelé"“) stříbrně a modře, červený dvouocasý lev ("la queue fourchue et passée en sautoir") se zlatou zbrojí a korunou, a II a III Nasavsko/"Nassau", tj. v modrém poli, posypaném zlatými šindeli zlatý korunovaný lev s červenou zbrojí. Srdeční štítek parmských Bourbonů, tj. v modrém poli tři (2, 1) zlaté lilie, červený lem štítku s osmi stříbrnými mušlemi "(posées en orle"). Štít je převýšen královskou korunou (sic!) a ovinut stuhou a křížem Řádu Dubové koruny ("de l’ordre de la Couronne de chêne"). Štítonoši jsou vpravo korunovaný dvouocasý zpět hledící zlatý lev s červenou zbrojí, vlevo korunovaný zpět hledící zlatý korunovaný lev s červenou zbrojí. Každý ze lvů drží lucemburský prapor se zlatým třepením. Vše je položeno na purpurový plášť, podšitý hermelínem, lemovaný zlatě, opatřený zlatým třepením a šňůrami, a vrcholící královskou korunou. Prapory přesahují nad plášť. Malý znak velkovévody: čtvrceno, 1. a 4. pole Luxemburg, 2. a 3. pole Nassau. Štít zdoben královskou korunou.  Střední znak velkovévody: čtvrceno, 1. a 4. pole Luxemburg, 2. a 3. pole Nassau. Štítonoši - vpravo zlatý korunovaný zpět hledící dvouocasý lev s červenou zbrojí, vlevo zlatý korunovaný zpět hledící lev s červenu zbrojí. Štít zdoben královskou korunou.  Malý a střední velkovévodský erb byly stanoveny již výnosem ze 23. února 2001. Podle článku 3 tohoto výnosu si velkovévoda Jean podrží dosavadní erb.  Erb velkovévody Jeana odpovídá střednímu znaku velkovévody Henriho, ale s opačným pořadím polí - nasavští lvi jsou v 1. a 4. poli, lucemburští ve 2. a 3.

Historický velký znak velkovévodů z rodu Nassau (1898).

Popis nasavského domácího erbu: Štít je dělen trojím dělením a trojím štípením/polcením na 16 polí, z nichž 4 vnitřní (6, 7, 10, 11) tvoří střední štít. Ten jest čtvrcen: 1 a 4 rodový erb Nassau: V modrém zlatými šindeli posypaném poli žlutý (!) korunovaný lev. 2 a 3 znak velkovévodství Luxemburg. V bíle (!) a modře devětkrát děleném štítě žlutě korunovaný červený lev.  Hlavní štít je tvořen čtyřmi skupinami a sice  a. na paměť starší Weilburské větve tři pole:  1. Saarbrücken: V modrém žlutými zabodnutými jetelovými křížky posypaném poli žlutě korunovaný bílý lev.  2. Merenberg: V zeleném vždy třemi žlutými křížky provázený žlutý ondřejský kříž.  3. Weilnau: Ve žlutém dva červení kráčející levharti.  b. na paměť starší Saarbrückenské linie čtyři pole:  4. Moers: Ve žlutém černé břevno.  8. Saarwerden: V černém bílý (dvouhlavý) orel se žlutou zbrojí.  12. Lahr: Ve žlutém červené břevno.  16. Mahlberg: Ve žlutém červeně korunovaný černý lev.  c. na paměť Otonské větve (pokolení) tři pole:  5. Catzenelnbogen: Ve žlutém červený levhart.  9. Dietz: V červeném dva žlutí kráčející levharti.  13. Vianden: V červeném bílé břevno.  d. na památku poslední purkraběnky na Kirchbergu, Luisy, choti knížete Friedricha Wilhelma zu Nassau Weilburg a na Dům spadlé hrabství Hachenburg dvě pole:  14. Kirchberg: V bílém tři černé kůly.  15. Sayn: V červeném žlutý levhart (ve skoku).  Helmy: ve středu vpravo je helm Nasavských (Walramovského pokolení), vlevo Lucemburských. Vpravo se připojují helmy Saarbrückenu a Moersu, vlevo helmy Dietzu a Saynu, odpovídající čtyřem skupinám v hlavním štítě. Pokračujeme zprava doleva.  1. Moers: Korunováno. Žlutá hlava věžníka s černým, bíle vroubeným obojkem s bílým kroužkem. Přikrývadla černo-žlutá:  2. Saarbrücken: Bíle a černě dělené křídlo. Přikrývadla: černo-bílá.  3. Nassau: Červeně korunovaný žlutý sedící lev mezi dvěma modrými, žlutými šindeli posypanými rohy. - Přikrývadla: modro-žlutá.  4. Luxemburg: Černá křídla ("recte: se zlatými cetkami"!) Přikrývadla: modro-bílá.  5. Dietz: Černé křídlo s červeným kotoučem, na němž jsou žlutí levharti ze štítu. Přikrývadla: žluto-červená.  6. Sayn: Korunováno. Žlutá tatarská čepice. Přikrývadla červeno-žlutá.  Štítonoši: Dva na žluté římse stojící zpět hledící žlutí lvi s heraldickými korunami.  Vše obklopuje hermelínem podšitý žlutými třásněmi a šňůrami zdobený purpurově červený královský stan s královskou korunou.  "Popis převzat a přeložen z výnosu/"Erlass "velkovévody Adolfa ze dne 29. července 1898 (zámek Hohenburg), zveřejněného na stránkách Huberta de Vries. "Erb se" "od 60. let. 20. století nepoužívá a nahradil jej velký znak velkovévody Jindřicha.

Státní znak Lucemburska má tři verze – znak velký, střední a malý.  Velký státní znak: devětkrát stříbrně a modře dělený štít, v něm červený dvouocasý zlatě korunovaný lev se zlatou zbrojí (Lucemburk). Štít převýšen velkovévodskou korunou (královská koruna s oblouky, bez čapky). Štítonoši – dva zpět hledící zlatí dvouocasí korunovaní lvi s červenou zbrojí. Pod štítem zavěšen na stuze klenot Řádu Dubové koruny. Vše položeno na hermelínem podšitý červený plášť, vrcholící velkovévodskou korunou.  Střední státní znak: malý státní znak, držený dvěma zpět hledícími zlatými dvouocasými korunovanými lvy s červenou zbrojí.  Malý státní znak: devětkrát stříbrně a modře dělený štít, v něm červený dvouocasý zlatě korunovaný lev se zlatou zbrojí (Lucemburk). Štít převýšen (nepodšitou) velkovévodskou korunou.  Definitivní podoba státního znaku byla stanovena teprve zákonem z 18. května 1972 ("LOI SUR LES EMBLEMES NATIONAUX, Mémorial A-N° 51").

The coat of arms of Luxembourg has its origins in the Middle Ages and was derived from the arms of the Duchy of Limburg, in modern-day Belgium and the Netherlands. In heraldic language, the arms are described as: "Barry of ten Argent and Azure, a Lion rampant queue forchée Gules crowned, armed and langued Or."


Studie.

The People's Choice.

První studií, která se zabývala konceptem názorového vůdcovství, byla práce kolektivu autorů Paula Lazarsfelda, Bernarda Berelsona a Hazela Gaudeta The People's Choice. Jejich tým zkoumal chování voličů v průběhu předvolební kampaně prezidentských voleb v USA v roce 1940. Výzkum probíhal v okrese Erie County v Ohiu od května do listopadu 1940 metodou opakovaných rozhovorů stejného vzorku respondentů. V květnu tazatelé vytipovali přibližně 3 000 lidí, kteří reprezentovali nejblíže složení obyvatelstva celého okresu. Z vybraného vzorku byly utvořeny čtyři samostatné skupiny po 600 lidech. Tři z nich sloužily jako kontrolní skupiny a byly dotazovány jen jednou za celé předvolební období (skupina A v červenci, B v srpnu a C v říjnu). Poslední skupina, hlavní panel, byla dotazována pravidelně každý měsíc počínaje květnem, v období před prezidentskými primárkami, a konče po listopadových volbách. Výzkum se zaměřil na vývoj volebních preferencích jednotlivých voličů a sledoval jaké podněty stojí případně za změnou jejich názoru (média, referenční skupiny atd.).  Autoři práce hledali názorové vůdce položením jednoduché dvojice otázek:  Pokud respondent na obě otázky odpověděl kladně, 21 % respondentů z celého panelu, byl klasifikován jako názorový vůdce. Jak se ukázalo názoroví vůdci měli velký vliv na formování pohledu nerozhodnutých voličů. Po celou dobu konání výzkumu se o 10 % více lidí, ať už aktivně či pasivně, účastnilo politických debat, než se věnovalo poslechu rádia nebo čtení jakéhokoliv periodika. Proto i mezi voliči, kteří se během předvolební kampaně rozhodli volit opačně oproti původnímu úmyslu nebo byli nerozhodnutí, převládal jako hlavní důvod ke změně rozhovor s přítelem či členem rodiny. Tři čtvrtiny voličů, jež předpokládali, že k volbám vůbec nepůjdou, uvedlo obdobně jako hlavní důvod ke změně rozhovor s blízkou osobou, názorovým vůdcem.

The Rovere Study.

Vzápětí po skočení voleb v roce 1940 proběhl v New Jersey obdobný výzkum názorového vůdcovství. Autoři však zvolili opačný přístup nežli v předchozí studii a respondentů se ptali: „Kdo Vás ovlivňuje?“ Lidé, kteří byli označeni více jak 4× za vlivné, byli posléze podrobeni samostatnému rozhovoru. Na rozdíl od The People's Choice se autoři zaměřili na vůdce, kteří ovlivňovali širší skupiny lidí (ovlivňování v rámci rodiny, tak bylo pominuto) a na jejich klasifikaci. Naopak se nevěnovali prvotnímu vztahu mezi vůdci a původními respondenty.

The Decatur Study.

The Decatur Study proběhla v letech 1945–1946. Důraz byl zde kladen na popis případů, kdy dopad jednotlivých vlivů mohl být rozeznán a vyhodnocen. Podobně jako u Rovere studie byly prováděny rozhovory s lidmi, kteří byli označeni jako názoroví vůdci. Tentokrát se však výzkum zaměřil i na relativní důležitost osobního vlivu a na vztah mezi vůdci a ostatními členy skupiny. Díky tzv. metodě sněhové koule, kdy jsou jednotlivci, kteří splňují dané charakteristiky (názoroví vůdci), vyzvání, aby jmenovali další, jež daná kritéria splňuji, vznikla širší skupina názorových vůdců. Nominující shodně tvrdili, že jsou ovlivněni jejich působením. Dalo by se tak mluvit o názorových vůdcích názorových vůdců. Avšak názorové vůdcovství není trvalým vlastnictvím, a proto se s referenční skupinou, časem i prostorem názoroví vůdci mění.

The Drug Study.

V rámci The Drug Study vědci zjišťovali, jaký vliv má na doktory integrace v lékařské komunitě, a jakým způsobem pak rozhodují o předepisování nových léků. Díky relativně malému počtu lékařů ve společnosti (méně než 1 na 1000 obyvatel v USA) bylo možné popsat roli osobního vlivu mezi nimi provedením rozhovorů se všemi doktory ve 4 městech na americkém středozápadě a jejich obeznámení s novým lékem, který se úspěšně začal předepisovat několik měsíců před začátkem studie. Na základě sociometrických dat, kdy lékaři jmenovali 3 kolegy, se kterými nejčastěji konzultují své případy, bylo možné vystopovat, jak jednotliví názoroví vůdci mezi doktory ovlivňují nasazení nového léku ve skupině. Ukázalo se, že integrace lékařů v komunitě a jejich navázanost na jednotlivé názorové vůdce ovlivňuje rychlost s jakou byl nový lék jednotlivými lékaři předepisován.

Teorie dvoustupňového toku komunikace.

Názoroví vůdci mají největší zájem na veřejném dění. S jejich zvýšeným zájmem úměrně stoupá participace (debaty, demonstrace, volby) v občanském životě i vystavení masové komunikaci (noviny, rádio, televize). Méně zainteresovaní lidé se o veřejnou komunikaci v takové míře nezajímají, a proto jim jako náhradní zdroj slouží právě názoroví vůdci. Při rozhovoru s lidmi artikulují náhled na problém, tak jak se o něm sami dočetli. Případně upozorňují na zajímavý článek či pořad své kolegy. Názoroví vůdci tak fungují jako jakýsi most mezi formálními médii a řadovým publikem.

Dopady osobního vlivu.

Vliv osobnosti a masových médií.

Osobní vliv má oproti masovým médiím psychologickou výhodu. Ačkoliv masová média působí na jedince takřka neustále, míří na celý terč společnosti. Musí zasáhnout celé své cílové publikum. Osobní komunikace cílí na konkrétního jedince. Výpovědi respondentů ukázaly, že ve většině případů změnili názor pod tlakem osobní komunikace.

Stejnorodost názorů v primárních skupinách.

Účinnost osobního vlivu se také odrazila ve stejnorodosti názorů a chování v sociálních skupinách. Prostředkem komunikace v nich je rozhovor z očí do očí. Názorový vůdce se dokáže přizpůsobit zvyklostem svého kolegy a vyvinout na něj „efektivní molekulární tlak vedoucí k názorové homogenitě sociální skupiny.“

Odměna za poddajnost.

Od dětství se člověk učí, že vyhnout se nepříjemnostem ve své sociální skupině může jednoduše tím způsobem, že „bude dělat, co mu ostatní řeknou.“ Ve společnosti existuje skupina lidí, kterou uspokojuje, že jde proti proudu většinového názoru, avšak jde pouze o minoritu. Většina jedinců raději podlehne převládajícímu pohledu skupiny.

Nezáměrnost osobních kontaktů.

Pokud se jedinec rozhodne vystavit masovým médiím, ze zkušenosti se předem obrní svými názory. Média tak mají jen malou šanci jej nějakým způsobem ovlivnit. Častěji navíc jedinec sleduje médium, které vyhovuje jeho pohledu na svět. Na osobní kontakty se však takto připravit nelze, protože se jim nevystavuje dobrovolně. Jsou pronikavé, takže se k člověku dostanou nezáměrně (i ve formě klepů), a snadněji ho ovlivní.

Důvěra ve věrohodný zdroj.

Pokud jedinec čte či slyší názor komentátora či odborníka v masových médiích může si klást otázku o jeho věrohodnosti. Zda odborník dané téma rozebírá z úhlu pohledu, který nejvíce ovlivní právě jeho. Proto je pro jedince daleko věrohodnější a přesvědčivější názor jedince (názorového vůdce) z jeho blízkého okolí, kterému důvěřuje a jemuž připisuje určitou prestiž. K němu má důvěru, jelikož věří, že se na problém dívá ze stejného úhlu pohledu jako on.

Způsob měření názorového vůdcovství.

Respondent na základě dotazníků a hloubkových rozhovorů hodnotí míru svého vlivu na blízké osoby. V počátcích fenoménu názorového vůdcovství se sociologové při svých výzkumech vystačili pouze s určením, zdali někdo je či není názorovým vůdcem. Lazarsfeld, Berelson a Gaudet si vystačili pouze se dvěma otázkami – lidé se tak dělili buď na vůdce, nebo následovníky. S přibývajícími studiemi ale přicházely snahy o nahrazení strohého dělení na vůdce a nevůdce spojitou stupnicí, která by určovala míru názorového vůdcovství případně názorové závislosti. První stupnici, která vyšla z použití šesti sebehodnotících otázek, využila skupina sociologů, které zkoumala výměny názorů mezi farmáři. Problémem těchto šetření byla validace, tedy ověřování pravdivosti odpovědí, která se prováděla jen velmi zřídka.  Zásadním způsobem pak tuto metodu a její dosavadní poznatky rozpracovala v osmdesátých letech Elisabeth Noelle-Neumannová se svým týmem. Vytvořili tzv. Persönlichkeitsstärke škálu (PS škálu), na jejímž základě lze vyhodnotit „sílu osobnosti. Klíčem k určení míry názorového vůdcovství je 10 otázek, při jejichž zodpovídání respondent předpokládá své chování v různých běžných situacích, a tak i druhotně hodnotí svůj vliv na okolí.

Česká verze PS škály.

Maximální možné skóre je 149 bodů, minimální 75 bodů. Součet skóre u odpovědí zařazuje odpovídající do jedné z následujících kategorií: hodnoty do 99 bodů označují osoby, které jsou na někom názorově závislé, hodnoty indexu mezi 100 až 123 body ukazují na osoby průměrné a index s vysokými hodnotami zpravidla od 124 bodů označuje názorové vůdce.

Názorové vůdcovství je sociologický koncept, podle něhož existuje ve společnosti část aktivních a informovaných jedinců, kteří ovlivňují názory ostatních (veřejné mínění). Tyto jedince nazýváme názorovými vůdci (anglicky opinion leaders nebo opinion makers). Nalezneme je napříč sociálními vrstvami ve všech skupinách nehledě na společenský status, vzdělaní a majetek. Oproti ostatním členům skupiny jsou vnímavější vůči jejím zájmům, informovanější co se týká témat, která se skupiny dotýkají, a také se k jejím problémům nejčastěji vyjadřují. Důležitým aspektem názorového vůdcovství je tzv. dvoustupňový tok informací, kdy vůdci zprostředkovávají skupině informace z masových médii. Teorii názorových vůdců dále rozvíjí R. K. Merton. Rozlišuje vůdce lokálního, který se specializuje na místní záležitosti, a vůdce kosmopolitního, zajímajícího se o problémy širšího světa.

Opinion leadership is leadership by an active media user who interprets the meaning of media messages or content for lower-end media users. Typically the opinion leader is held in high esteem by those who accept their opinions. Opinion leadership comes from the theory of two-step flow of communication propounded by Paul Lazarsfeld and Elihu Katz. Significant developers of the theory have been Robert K. Merton, C. Wright Mills and Bernard Berelson. This theory is one of several models that try to explain the diffusion of innovations, ideas, or commercial products.  In order to be an opinion leader there must be a set of supporters or lower-end media users who follow their lead. According to Yufu Kuwashima, An opinion leader’s power and influence comes from the network created by their followers. Dedicated supporters reinforce the leader’s messaging to other media consumers, strengthening their influence. If you were to remove the opinion leader there would still be a network of connected users that could share ideas with one another. An opinion leader has constructed this network, but the ability to influence others lies in the network itself. In order to effectively influence the opinion of followers, they must find the leader to be above them.