Historie.

Technologii představila společnost nVIDIA v roce 2006. Následujícího roku bylo uvolněno SDK ve verzi 1.0 pro karty nVIDIA Tesla založené na architektuře G80. Ještě v prosinci téhož roku vyšla verze CUDA SDK 1.1, která přidala podporu pro GPU série GeForce 8. Se správným ovladačem grafické karty přibyla podpora pro překrývání paměťových přenosů výpočtem a podpora pro více GPU akcelerátorů.  V roce 2008 bylo vydáno současně s architekturou G200 SDK 2.0. Postupně s verzemi SDK 2.0–2.3 přibývala podpora pro emulovaný výpočet s dvojnásobnou přesností (double-precision) a podpora pro C++ šablony v rámci kernelu.  V roce 2010 bylo spolu s mikroarchitekturou Fermi vydáno SDK 3.0, obsahující nativní podporu pro výpočty s dvojnásobnou přesností, podporu pro ukazatele na funkce a podporu rekurze. Vylepšeny byly též profilovací nástroje a debuggery pro CUDA / OpenCL.  V květnu 2011 byla vydána verze CUDA SDK 4.0. Největší změnou je zde unifikace paměťových prostorů a masivní podpora MultiGPU.  Nejnovější verzí je CUDA SDK 9.0 ze září roku 2017.

Mikroarchitektura GPU.

Drtivou většinu plochy čipu grafického akcelerátoru od nVidie zabírá velké množství relativně jednoduchých skalárních procesorů (na rozdíl od architektur konkurenční firmy AMD, jejíž GPU jsou tvořeny VLIW SIMD, resp. RISC SIMD jednotkami, tzv. stream procesory), které jsou organizovány do větších celků zvaných streaming multiprocesory. Vzhledem k tomu, že se jedná o SIMT architekturu, řízení jednotek a plánování instrukcí je jednoduché a spolu s velmi malou vyrovnávací pamětí zabírá malé procento plochy GPU čipu. To má bohužel za následek omezené predikce skoků a časté zdržení výpadky cache (některé typy pamětí dokonce nejsou opatřeny cache). Poslední významnou částí, která je rozměrově velice podobná CPU je RAM řadič.

Struktura multiprocesoru.

Obecně se multiprocesor skládá z několika (dnes až ze 32) stream procesorů, pole registrů, sdílené paměti, několika load/store jednotek a Special Function Unit – jednotky pro výpočet složitějších funkcí jako sin, cos, ln.

Výpočetní možnosti (Compute capability).

Výpočetní možnosti popisují vlastnosti zařízení a množinu instrukcí, které jsou podporovány. Některé z těchto vlastností jsou shrnuty v tabulce níže, ostatní lze nalézt v oddílu F nVIDIA CUDA C Programming Guide.

Programovací model.

CUDA aplikace je složena z částí, které běží buď na host (CPU) nebo na CUDA zařízení (GPU). Části aplikace běžící na zařízení jsou spouštěny hostem zavoláním kernelu, což je funkce, která je prováděna každým spuštěným vláknem (thread [θred]).  Počet a organizace spuštěných vláken v jednom bloku a počet a organizace bloků v mřížce se určuje při volání kernelu.

Ukázka kódu v CUDA C.

Převzato z .  // Kód pro GPU __global__ void VecAdd(float* A, float* B, float* C, int N) // Kód pro CPU int main() // Alokace vstupních vektorů h_A and h_B v hlavní paměti // Inicializace vstupních vektorů // Alokace paměti na zařízení // Přesun vektorů z hlavní paměti do paměti zařízení // Volání kernelu // Přesun výsledků z paměti zařízení do hlavní paměti // Uvolnění paměti na zařízení // Uvolnění hlavní paměti

Paměťový model.

Na grafické kartě je 6 druhů paměti, se kterými může programátor pracovat.

Spolupráce s OpenGL a Direct3D.

Některé prvky OpenGL a Direct3D mohou být mapovány do adresního prostoru CUDA aplikace, což umožňuje výměnu dat bez nutnosti jejich přenosu do hlavní paměti. Pro spolupráci s OpenGL lze mapovat OpenGL buffery, textury a renderbuffer objekty, pro spolupráci s Direct3D lze mapovat Direct3D buffery, textury a povrchy. Před samotným použitím v CUDA aplikaci je nutné nejprve prvek registrovat. Protože samotná registrace je výpočetně náročnou operací, je prováděna pouze jednou pro každý prvek. Registrované prvky lze poté podle potřeby přidávat a odebírat z adresního prostoru CUDA aplikace.

Přehled nástrojů pro debugging a profiling.

Nedílnou součástí programování je profiling a debugging. Profiling je zvlášť důležitý pro optimalizaci velikosti bloků a počtu vláken, což má za následek lepší překrývání paměťových operací výpočtem.  Profilovací nástroje:  Nástroje pro debugging:

CUDA (akronym z angl. Compute Unified Device Architecture, výslovnost [ˈkjuːdə]) je hardwarová a softwarová architektura, která umožňuje na vybraných GPU spouštět programy napsané v jazycích C/C++, Fortran nebo programy postavené na technologiích OpenCL, DirectCompute a jiných. Použití této architektury je omezeno pouze na grafické akcelerátory a výpočetní karty společnosti nVIDIA, která ji vyvinula. Konkurenční technologie společnosti AMD se nazývá AMD FireStream (dříve "Close To Metal"). Obě společnosti jsou také členy Khronos Group, která zajišťuje vývoj OpenCL.

CUDA (Compute Unified Device Architecture) is a parallel computing platform and application programming interface (API) model created by Nvidia. It allows software developers and software engineers to use a CUDA-enabled graphics processing unit (GPU) for general purpose processing an approach termed GPGPU (General-Purpose computing on Graphics Processing Units). The CUDA platform is a software layer that gives direct access to the GPU's virtual instruction set and parallel computational elements, for the execution of compute kernels.  The CUDA platform is designed to work with programming languages such as C, C++, and Fortran. This accessibility makes it easier for specialists in parallel programming to use GPU resources, in contrast to prior APIs like Direct3D and OpenGL, which required advanced skills in graphics programming. CUDA-powered GPUs also support programming frameworks such as OpenACC and OpenCL; and HIP by compiling such code to CUDA. When CUDA was first introduced by Nvidia, the name was an acronym for Compute Unified Device Architecture, but Nvidia subsequently dropped the common use of the acronym.


Mládí.

Gonzalez zprvu navštěvoval základní školu St. Joseph grade school ve městě Avon Lake ve státě Ohio, poté přešel na vysokou školu Saint Ignatius High School v Clevelandu. Věnoval se atletice, ve které se čtyři roky po sobě kvalifikoval do státního finále, basketbalu a především americkému fotbalu, ve kterém hrál na pozicích v obraně i útoku. V posledním roce školy byl zvolen do prvního týmu celostátního výběru a také podle agentury AP a deníku "The Plain Dealer" defenzivním hráčem sezóny. Připsal si 71 zachycených přihrávek pro 1,873 yardů, 21 touchdownů a jeho průměr 26,4 yardu na jedno zachycení se stalo rekordem školy.

Univerzitní fotbal.

Gonzalez chodil tři roky na Ohio State University, kde hrál s budoucími hvězdami NFL Santonio Holmesem, Tedem Ginnem mladším, Royem Hallem nebo držitelem Heismanovy trofeje quarterackem Troyem Smithem. Ve druhém roce byl zvolen trenéry do týmu All-Big Ten.

Profesionální kariéra.

Draft NFL.

Anthony Gonzalez byl draftován v prvním kole Draftu NFL 2007 na 32. místě týmem Indianapolis Colts, aby se stal slot receiverem. Také byl jedním ze tří Wide receiverů Ohio State University, kteří byli ten rok draftování.

Indianapolis Colts.

V první sezóně nastoupil Gonzalez do třinácti utkání, devíti jako startující hráč, ve kterých zachytil 37 přihrávek pro 576 yardů a 3 touchdowny. V roce 2008 pokračoval ve zlepšení, když v šestnácti zápasech nasbíral 57 přihrávek pro 664 yardů a 4 touchdowny. Po ukončení kariéry Marvina Harrisona se stal startující Wide receiverem na pravé straně, ale v otevíracím utkání sezóny 2009 proti Jacksonville Jaguars si poranil pravé koleno. Odhady hovořily o osmitýdenní pauze, ale Gonzalez se nedokázal vyléčit do konce základní části a 24. prosince byl dopsán do náhradního týmu jako zraněný.  Na začátku sezóny 2010 ztratil pozici startujícího hráče kvůli zranění z předchozí sezóny a odehrál tak pouze dvě utkání, ve kterých zachytil 5 přihrávek pro 67 yardů. Znovu se zranil v osmém týdnu proti Houstonu Texans a sezóna pro něj skončila.

New England Patriots.

17. března 2012 podepsal Gonzalez smlouvu s týmem New England Patriots, ale již 29. března byla ukončena.

Anthony E. Gonzalez (* 18. září 1984 Cleveland, Ohio) je bývalý hráč amerického fotbalu, který nastupoval na pozici Wide receivera. Byl draftován týmem Indianapolis Colts v roce 2007 v prvním kole Draftu NFL, předtím hrál univerzitní fotbal za Ohio State University v Columbusu.

Anthony E. Gonzalez (born September 18, 1984) is an American politician and former professional football player. A member of the Republican Party, he has been serving as the U.S. Representative for since 2019. He played college football at Ohio State and was drafted by the Indianapolis Colts in the first round of the 2007 NFL Draft.  He was elected to the U.S. House of Representatives on November 6, 2018 and was sworn in on January 3, 2019.


Historie.

Původnímu centrálnímu nádraží předcházelo několik menších železničních stanic.  První železniční stanice postavená ze dřeva v roce 1847 sloužila západní železniční trati vedoucí z Kodaně do Roskilde. Ta byla později prodloužena z Roskilde do Korsør, provoz byl zahájen v roce 1856.  Plány na rozšíření železniční sítě v Dánsku poukazovaly na potřebu nové stanice. Tu navrhl H. J. Herholdt, otevřena byla v roce 1864. I ta se později ukázala jako malá.  Železniční stanice „Østbanegaarden“ „Východní nádraží“ dnes pojmenovaná dánsky Østerport Station, byla vybudována v letech 1896–1897. Navrhl ji architekt dánských státních drah DSB Heinrich Wenck. Původní staniční budova se dochovala do současnosti. Prošla rekonstrukcí v roce 1980 a mimo jiné slouží železnici dodnes.  Současné centrální nádraží bylo slavnostně otevřeno dne 30. listopadu 1911, za přítomnosti korunního prince Kristiána X. a tehdejšího ministra dopravy Thomase C. Larsena. Rovněž jej navrhl architekt dánských státních drah – DSB Heinrich Wenck. Vznik nové železniční stanice byl velice obtížný. Heinrich Wenck v letech 1898–1902 připravil několik návrhů na novou staniční budovu, ale byl odmítnut. Přesto všechno je tato železniční stanice jednou z nejvíce unikátních v Evropě. Převažujícími stavebními materiály jsou cihla, břidlice a žula, bohaté na mnoho dekorativních detailů. Staniční základy jsou postaveny ze železobetonu. Počínaje rokem 1980 a následně v letech 2004–2008 prošlo nádraží rekonstrukcí.

Železniční doprava.

S-tog – všechny tratě příměstské železnice vedoucí přes kodaňské centrální nádraží spojují oblasti hlavního města, jedinou výjimkou je linka F Ny Ellebjerg – Flintholm – Hellerup.  Kodaňské centrální nádraží obsluhuje dálkové vnitrostátní i mezinárodní spoje dánských státních drah – DSB, jedoucí přes Velký Belt, dánsky Storebælt do Hamburku, Lübecku, Berlína, Amsterdamu, Frankfurtu, Mnichova, Basileje. Některé ze spojů jedoucí do Hamburku a Berlína naopak směřují do Rødby na ostrově Lolland. Odtud převážejí tyto osobní vlaky přes Fehmarnský průliv v Baltském moři železniční trajekty, směřující do Puttgarden na ostrově Fehmarn. Také obsluhuje spoje jedoucí přes Öresund druhý největší pevný most na světě, dánsky Øresundsbroen, švédsky Öresundsbron do Malmö, Göteborgu.

København H, dánsky též Københavns Hovedbanegård, česky Kodaňské hlavní nádraží je největší železniční stanicí v Kodani, s průměrným počtem cestujících 90 000 denně.

Copenhagen Central Station (, , abbreviated København H) is the main railway station in Copenhagen, Denmark, and the largest railway station in Denmark, although Nørreport Station has a larger passenger throughput if urban S-train and Metro services are included. It is situated between the districts of Indre By and Vesterbro with entrances from Bernstorffsgade (at Tivoli Gardens), Banegårdspladsen, Reventlowsgade and access to platforms from Tietgensgade.  Copenhagen Central Station is the hub of the DSB railway network serving Denmark and international destinations. It offers InterCity and Express trains services across Denmark, as well as services to several international destinations, regular and frequent regional train services to and from Zealand and southern Sweden (also referred to as Øresund trains). The station also services the Copenhagen S-train network, but the S-train system in Copenhagen doesn't use any kind of hub at all. It is an urban transit which differs from most Metro systems mainly by being a type of railway. At the station are two platforms with four tracks that are used by the S-trains only. All other trains usually use the other four platforms and eight tracks.  In addition to the original 6 island-platforms and their 12 tracks, has one additional track constructed much later. The single spare track, called track 26, was initially built for trains to southern Sweden, while Malmö C still was a terminus. It has later occasionally been used for express trains to or from Sweden or to or from Norway.  After the introduction of border controls and mandatory identity checks for travel to Sweden this track was fenced and used for X2000 and intercity trains to Sweden. The extra track 26 is located south of the main building and is reachable only by walking along the platform for track 4 and 5 or from a staircase from the Tietgensgade street.


Děj.

Po okupaci Paříže v roce 1940 je Lucas Steiner, majitel divadla Montmartre, nucen se kvůli svému židovskému původu skrývat. Všichni jsou přesvědčeni, že uprchl do svobodné zóny, ale skrývá se ve sklepě divadla. Vedení divadla se ujme jeho žena Marion, která zkouší novou hru podle manželových poznámek. Hraje v ní hlavní ženskou roli a jejím partnerem se stane Bernard Granger, který přešel z jiného divadla. Scénář je schválen úřadem propagandy a začíná kolo zkoušek. Lucas poslouchá ze sklepa herce a připravuje pro Marion režijní poznámky. Ta se mezitím snaží získat kontakty na převaděče, aby se Lucas dostal přes demarkační linii do svobodné zóny a poté do Španělska. Divadlo navštěvuje divadelní kritik Daxiat, který kolaboruje s nacisty. Při premiéře má hra úspěch, nicméně Daxiat zhodnotí její ztvárnění jako příliš židovské. Protože Němci ovládli i svobodnou zónu, musí Lucas zůstat ve sklepě. Bernard Granger oznámí Marion, že odchází k francouzskému odboji. Při loučení oba zjistí, že se mezi nimi vytvořilo citové pouto. Lucas zůstane ukrytý ve sklepě až do osvobození Paříže roku 1944. Po válce se do divadla vrátí Bernard, který nastuduje s Marion novou hru.

Ocenění.

Film byl oceněn celkem deseti ceny "César" v kategoriích nejlepší film, nejlepší režie (François Truffaut), nejlepší scénář (François Truffaut a Suzanne Schiffman), nejlepší herec (Gérard Depardieu), nejlepší herečka (Catherine Deneuve), nejlepší hudba (Georges Delerue), nejlepší výprava (Jean-Pierre Kohut-Svelko), nejlepší kamera (Néstor Almendros), nejlepší zvuk (Michel Laurent) a nejlepší střih (Martine Barraqué).  Dále byl nominován v kategoriích nejlepší herec ve vedlejší roli (Heinz Bennent) a nejlepší herečka ve vedlejší roli (Andréa Ferréol).

Poslední metro ("Le Dernier Métro") je francouzský hraný film z roku 1980, který režíroval François Truffaut podle vlastního scénáře. Film popisuje osudy zaměstnanců pařížského divadla během druhé světové války. Snímek získal několik filmových cen "César".

The Last Metro () is a 1980 historical drama film, written and directed by François Truffaut, that stars Catherine Deneuve and Gérard Depardieu.  Opening in 1942 during the German occupation of France, it follows the fortunes of a small theatre in the Montmartre area of Paris which keeps up passive resistance by maintaining its cultural integrity, despite censorship, antisemitism and material shortages, to emerge triumphant at the war's end. The title evokes two salient facts of city life under the Germans: fuel shortages led people to spend their evenings in theatres and other places of entertainment, but the curfew meant they had to catch the last Métro train home.  In 1981, the film won 10 Césars for: best film, best actor (Depardieu), best actress (Deneuve), best cinematography, best director (Truffaut), best editing, best music, best production design, best sound and best writing. It received Best Foreign Film nominations in the Academy Awards and Golden Globe Awards.  "The Last Metro" was one of Truffaut's more successful productions, grossing $3,007,436 in the United States; this was also true in France, where it had 3,384,045 admissions, making it one of his more successful films in his native country.


Anglická královna.

Narodila se v paláci Saint-Poljako dcera francouzského krále Karla VI. a Isabely, dcery bavorského vévody Štěpána III. O sňatku princezny Kateřiny se synem Jindřicha IV. Anglického se uvažovalo brzy po jejím narození. Anglický král ale zemřel dříve, než došlo k dohodě. Nový král Jindřich V. o sňatku uvažoval v případě, že by byl uznán jeho nárok na francouzský trůn. Jindřich V. se nejvíce proslavil svým vítězstvím u Azincourtu (tuto kapitolu jeho života také zvěčnil William Shakespeare ve své hře Jindřich V.). Jeho manželství s Kateřinou z Valois mělo těmto dvěma národům, které spolu válčily už víc jak 80 let, přinést mír.  V květnu 1420 byla dosažena mírová smlouva. Karel VI. uznal Jindřicha Anglického za svého dědice. Svatba se konala 2. června 1420 v katedrále v Troyes. Kateřina prý byla přitažlivá žena a Jindřich se do ní zřejmě zamiloval. Odebrali se spolu do Anglie, kde byla Kateřina v únoru ve Westminsterském opatství korunována anglickou královnou. V červnu 1421 se Jindřich vrátil do Francie, aby pokračoval ve svém vojenském tažení. Tou dobou už byla Kateřina několik měsíců těhotná a narodil se jí syn, budoucí Jindřich VI. Jindřich V. svého syna nikdy neviděl, protože zemřel ve Francii 31. srpna 1422, zřejmě na úplavici.  Jednadvacetiletá vdova přišla v několika měsících i o otce. Její syn byl dědicem anglického trůnu a Anglií okupovaných území na severu Francie. Boj o moc a kontrolu nad francouzským trůnem vedl k obnovení bojů ve stoleté válce.

Druhé manželství.

Owen Tudor byl garderobiér na dvoře královny vdovy Kateřiny. Jejich sňatek je dodnes zpochybňován, neboť královna se o tomto zmínila prakticky až na smrtelné posteli. Jejich sňatek byl hlavním argumentem pro legitimitu dynastie Tudorovců. Owen Tudor pocházel z nižší dělnické vrstvy. Královnu nejvíce zaujal svým „činem“, kdy se opil a usnul na jejím klíně. Kateřina z Valois a Owen Tudor spolu měli syna Edmunda Tudora, jehož synem byl Jindřich VII. Tudor.  Owen a Kateřina měli přinejmenším pět dětí, z nichž čtyři se dožily dospělosti, syny Edmunda, Jaspera a Owena a dcery Markétu a Tacinu.  Tajný sňatek Kateřiny z Valois a Owena Tudora velmi pobouřil radu, která se na základě této události domluvila přijmout nový zákon, kdy královna vdova se může oddat až se souhlasem rady. Později byl tento zákon rozšířen na celou královskou rodinu a platí do dnešní doby.

Smrt.

Kateřina zemřela 3. ledna 1437 společně s novorozenou dcerou při porodu. Předtím se však léčila z jakési dlouhodobé nemoci, možná rakoviny. Owen Tudor byl po její smrti zadržen a obviněn z nespecifikovaných zločinů, ale krátce poté byl propuštěn. Žil až do roku 1461, kdy byl popraven yorkisty po bitvě u Mortimers Cross. Jejich synům udělil jejich nevlastní bratr, Jindřich VI. hrabství.  Kateřina byla pohřbena ve Westminsterském opatství. Její alabastrový památník možná nechal zničit její vnuk Jindřich VII., aby se oprostil od podezření nemanželského původu. Její ostatky byly dlouho veřejně vystaveny a pohřbeny až za vlády královny Viktorie.

Odkaz.

Život Kateřiny z Valois popisuje děj knihy Mari Griffithové "Kořeny růže Tudorovců". Kniha popisuje Kateřinin život od doby, co opustila klášter až po její úmrtí v roce 1437.

Kateřina z Valois ("fr. Catherine de France" nebo "Catherine de Valois", 27. října 1401, Paříž – 3. ledna 1437, Londýn) byla manželka anglického krále Jindřicha V. Díky tajnému manželství s Owenem Tudorem byla také babičkou anglického krále Jindřicha VII. Tudora.

Catherine of Valois (27 October 1401 – 3 January 1437) was the queen consort of England from 1420 until 1422. A daughter of Charles VI of France, she married Henry V of England, and gave birth to his heir Henry VI of England. Her liaison (and possible secret marriage) with Owen Tudor proved the springboard of that family's fortunes, eventually leading to their grandson's elevation as Henry VII of England. Catherine's older sister Isabella was queen of England from 1396 until 1399, as the child bride of Richard II.


Biografie.

Původ, mládí, vzdělání.

Jan se narodil jako šesté ze sedmi dětí prince Maximiliána Saského (1759–1838) a jeho první manželky Karoliny Bourbonsko-Parmské (1770–1804). Jeho otec byl nejmladším synem saského kurfiřta Fridricha Kristiána Saského, jeho matka Karolina, rozená parmská princezna, byla vnučkou císařovny Marie Terezie.  Jan byl velmi záhy vzdělán ve správě království a převzal důležité úkoly ve finančním kolegiu. Po schválení ústavy v roce 1831 se stal princ Johann členem první komory saského "Landtagu" (parlamentu) a účastnil se aktivně jeho jednání.  Během jeho návštěvy v Lipsku v srpnu roku 1845 došlo k nepokojům, při nichž obyvatelstvo protestovalo proti němu a armáda zahájila proti demonstrantům palbu.

Vláda.

Jan se stal králem poté, co se jeho bezdětný starší bratr, král Fridrich August II. Saský, stal obětí smrtelné nehody (9. srpna 1854). Jan převzal i podle ústavy mu náležející předsednictví "Gesamtministerium". Díky svým dlouholetým zkušenostem se orientoval dobře ve všech oblastech státní správy a dokázal si o všem vytvořit vlastní úsudek. Fakticky tak byl svým vlastní ministerským předsedou. Váhu přikládal nanejvýš námitkám či jiným názorům svých ministrů Beusta a Falkensteina. Reforma justice v roce 1855, rozšíření železniční sítě, zavedení svobody řemesel vešly v život hlavně na jeho popud a díky jeho podpoře. Za jeho vlády došlo k uzavření obchodní smlouvy s Francií (1862) a k uznání nově vzniklého Italského království. Zasadil se pod vlivem Beustovým pro velkoněmeckou koncepci sjednocení říše (včetně západní části Habsburské monarchie). Saské království bojovalo v roce 1866 v prusko-rakouské válce na straně Rakouska. Po porážce v bitvě u Hradce Králové vstoupilo nakonec Sasko do Severoněmeckého spolku a roku 1871 se připojilo k Německému císařství pod hegemonií Pruska.  Zvláštní pozornost věnoval školství a vysokému školství. Podporoval "Saskou akademii věd"; roku 1824 založil "Königlich Sächsische Verein zur Erforschung und Erhaltung vaterländischer Altertümer (Královský Saský spolek pro výzkum dávnověku vlasti)" 1824 a roku 1863 časopis "Neues Archiv für Sächsische Geschichte (Nový archiv Saských dějin)".

Překladatel.

Vedle své politické práce se Jan věnoval literatuře. Pod pseudonymem "Philalethes" („Přítel pravdy“, odtud také jeho přídomek „Der Wahrhaftige“ – "Upřímný") překládal Dantovu Božskou komedii, podstatnou část z toho na zámku Weesenstein.

Manželství a potomci.

21. listopadu roku 1822 se v Drážďanech oženill s bavorskou princeznou Amálií Augustou, dcerou bavorského krále Maximiliána I.; s její mladší sestrou Marií Annou se v roce 1833 oženil Janův starší bratr, saský král Fridrich August II.  Z jejich manželství vzešlo devět potomků:

Jan I.Saský, plným jménem německy "Johann Nepomuk Maria Joseph Anton Xaver Vincenz Aloys Franz de Paula Stanislaus Bernhard Paul Felix Damasus" (12. prosince 1801, Drážďany – 29. října 1873, Pillnitz) byl v letech 1854–1873 saským králem. Byl činný i jako překladatel pod pseudonymem Philalethes.

John (; 12 December 1801 – 29 October 1873) was a King of Saxony and a member of the House of Wettin.  He was born in Dresden, the third son of Maximilian, Hereditary Prince of Saxony—younger son of the Elector Frederick Christian of Saxony—by his first wife, Carolina of Bourbon, Princess of Parma.


Životopis.

Dětství a mládí.

Christa Wolfová se narodila roku 1929 jako dcera obchodníka Otto Ihlenfelda a jeho ženy Herty. Školu navštěvovala skoro do konce války v Landsberg an der Warthe. V roce 1945 našla rodina útočiště po útěku před postupujícími sovětskými vojsky v Mecklenbursku. Christa pracovala jako pomocná písařka u starosty obce Gammelin nedaleko Schwerinu. Roku 1949 odmaturovala na Vyšší střední škole v Bad Frankenhausen a ve stejném roce vstoupila do SED (komunistická strana v bývalém NDR), jejíž členkou zůstala až do června roku 1989. Mezi léty 1949 a 1953 studovala germanistiku v Jeně a Lipsku, mimo jiné také u Hanse Mayera.

Autorská tvorba.

Christa Wolfová pracovala jako vědecká spolupracovnice Svazu německých spisovatelů a lektorka v různých vydavatelstvích a redaktorka časopisu "Nová německá literatura". V letech 1955 až 1977 byla členkou představenstva Svazu spisovatelů NDR.  Christa Wolfová debutovala v roce 1969 svou "Moskevskou novelou", pojednávající o milostném vztahu východoberlínské lékařky a ruského tlumočníka. Od roku 1962 byla spisovatelkou z povolání. V letech 1962 až 1976 žila v obci Kleinmachnow a později v Berlíně. Mezi léty 1963 a 1967 byla kandidátkou strany a od roku 1974 členkou Akademie umění v Berlíně NDR. V roce 1972 podnikla cestu do Paříže a roku 1984 se stala členkou Evropské akademie věd a umění v Paříži. O dva roky později vstoupila do Svobodné akademie umění v Hamburku. Protože se přidala k signatářům "otevřeného dopisu proti vysídlení Wolfa Biermanna“, byla v roce 1976 vyloučena z předsednictva berlínské sekce Svazu spisovatelů a strana SED ji to na sjezdu přísně vytkla. Christa Wolfová podnikla mnoho cest za literaturou, mezi jinými do Švédska, Finska, Francie a do USA, kde obdržela čestný doktorát na Ohio State University. Patří mezi nejvýznamnější německé spisovatele a její díla byla přeložena do mnoha jazyků.

Politický život a literární spor.

Christa Wolfová byla jedna z řečnic na demonstraci proti politice v NDR 4. listopadu 1989 na Alexanderplatz. Ale v rozpuštění nebo zrušení NDR v listopadu/prosinci 1989 nevěřila, stejně jako mnoho jejích kolegů spisovatelů. Považovala za možné, že NDR bude pokračovat ještě po nějaký čas v socialistických reformách, ovšem pod jiným vedením. Christa Wolfová nepochybovala o tom, že změny v NDR jsou nutné jen kvůli stabilizaci státu, ale hlavně kvůli budoucímu vývoji socialismu. Proto rozhodně odmítla označení společensko-politických změn jako "zlom", se kterým přišel Egon Krenz; toto by mohlo vést k nedorozumění ve smyslu obratu, restaurace nebo nasměrování k západu. Christa Wolfová mluvila spíše o počátku "nové epochy".  Počátkem devadesátých let vyšlo najevo, že Wolfová byla v letech 1959 až 1962 vedena jako "neoficiální spolupracovník" ministerstva vnitra NDR. Sama vyhotovila tři zprávy, které ovšem udané osoby vykreslovaly mimořádně pozitivně. Na základě toho si státní policie stěžovala v roce 1962 na zdrženlivost Wolfové při spolupráci a začala autorku také sledovat - tento stav trval až do roku 1989.  Zveřejnění těchto údajů o Wolfové a kritika její práce "Was bleibt" vyvolaly literární spor. V mnoha médiích jí byl závazek vůči státní policii, který jí byl bez ohledu na kontext událostí vyčítán, tvrdě kritizován. Toto Wolfová pociťovala jako hon na čarodějnice a jako zúčtování za její volání po demokratickém socializmu. Ona sama srovnávala svoji situaci s útlakem v bývalé NDR. V letech 1992/93 odešla Christa Wolfová na delší čas do USA. Stáhla se z politického a veřejného života a její tělo reagovalo na výčitky nemocí – to popsala mimo jiné ve svém vyprávění "Leibhaftig". Aby vyvrátila výčitky médií, zveřejnila v roce 1993 kompletní verzi svého spisu pod názvem "Akteneinsicht Christa Wolf".  Svůj pobyt v USA zpracovala v svém díle z roku 2010 "Stadt der Engel oder The Overcoat of Dr. Freud." Odráží se zde její zážitky z doby po převratu, její principiální víra v utopii socialismu a její zděšení z důsledků kapitalismu stejně jako bída Afroameričanů a Válka v Iráku. Dlouho se zabývala zveřejněním podrobností své spolupráce s tajnou policií.

Soukromý život.

Wolfová se vdala v roce 1951 za spisovatele Gerharda Wolfa, se kterým žila až do své smrti. Měli spolu dvě dcery. Christa Wolfová zemřela 1. prosince 2011 po dlouhé těžké nemoci. Její dcera Annette Simon je provdaná za německy píšícího spisovatele českého původu Jana Faktora.

Recepce.

Díla Christy Wolfové byly literární kritikou hojně diskutována, obzvláště po znovusjednocení Německa. Po tom, co byl zveřejněn text "Was bleibt", argumentovali západoněmečtí kritici jako Frank Schirrmacher, že Christa Wolfová opomněla kritizovat autoritarismus východoněmecké komunistické vlády. Další kritici označili díla Wolfové jako „moralistické“. Obhájci spisovatelky zase upozorňovali na význam Christy Wolfové jako důležité představitelky východoněmecké literární produkce. Studie Fausta Cercignaniho o raných románech Wolfové a na ni navazující texty o jejích pozdních dílech přispěly k rozkrytí smyslu děl východoněmecké spisovatelky, a to nezávisle na jejích politických a osobních proměnách. Cercignaniho důraz na osobní hrdinství Christy Wolfové vydláždil cestu dalším podobně laděným příspěvkům.

Christa Wolfová (* jako Christa Ihlenfeld; 18. března 1929, Landsberg an der Warthe – 1. prosince 2011, Berlín) byla německá spisovatelka. Byla držitelkou Ceny Heinricha Manna (1963), Ceny Georga Büchnera (1980) a Schillerovy pamětní ceny (1983). Mezi její nejznámější knihy patří "Návraty ke Christě T." (1968) nebo "Kassandra" (1983).

Christa Wolf (; née Ihlenfeld; 18 March 1929 – 1 December 2011) was a German literary critic, novelist, and essayist. She was one of the best-known writers to emerge from the former East Germany.


Výsledky a tabulky.

Základní skupiny.

Skupina A.

– 21:22 (10:11)  3. prosince 2011 (15:00) – Santos (Arena Santos) Rozhodčí: Menezes, Pinto (BRA)  3. prosince 2011 (17:15) – Santos (Arena Santos) Rozhodčí: Gubica, Milošević (CRO)  3. prosince 2011 (19:30) – Santos (Arena Santos) Rozhodčí: Kliko, Johansson (SWE)  4. prosince 2011 (14:30) – Santos (Arena Santos) Rozhodčí: Kliko, Johansson (SWE)  4. prosince 2011 (17:15) - Santos (Arena Santos) Rozhodčí: Charlotte Bonaventura, Julie Bonaventura (FRA)  4. prosince 2011 (19:30) – Santos (Arena Santos) Rozhodčí: Gubica, Milošević (CRO)  6. prosince 2011 (15:00) – Santos (Arena Santos) Rozhodčí: Charlotte Bonaventura, Julie Bonaventura (FRA)  6. prosince 2011 (17:15) – Santos (Arena Santos) Rozhodčí: Kliko, Johansson (SWE)  6. prosince 2011 (19:30) – Santos (Arena Santos) Rozhodčí: Menezes, Pinto (BRA)  7. prosince 2011 (15:00) – Santos (Arena Santos) Rozhodčí: Gubica, Milošević (CRO)  7. prosince 2011 (17:15) – Santos (Arena Santos) Rozhodčí: Menezes, Pinto (BRA)  7. prosince 2011 (19:30) – Santos (Arena Santos) Rozhodčí: Charlotte Bonaventura, Julie Bonaventura (FRA)  9. prosince 2011 (15:00) – Santos (Arena Santos) Rozhodčí: Gubica, Milošević (CRO)  9. prosince 2011 (17:15) – Santos (Arena Santos) Rozhodčí: Charlotte Bonaventura, Julie Bonaventura (FRA)  9. prosince 2011 (19:30) – Santos (Arena Santos) Rozhodčí: Kliko, Johansson (SWE)

Skupina B.

– 37:9 (20:6)  3. prosince 2011 (15:45) – Barueri (Ginásio José Corrêa) Rozhodčí: Abid, Chaouch (TUN)  3. prosince 2011 (18:00) – Barueri (Ginásio José Corrêa) Rozhodčí: Gjeding, Hansen (DEN)  3. prosince 2011 (20:15) – Barueri (Ginásio José Corrêa) Rozhodčí: Coulibaly, Diabate (CIV)  4. prosince 2011 (15:45) – Barueri (Ginásio José Corrêa) Rozhodčí: Coulibaly, Diabate (CIV)  4. prosince 2011 (18:00) – Barueri (Ginásio José Corrêa) Rozhodčí: Marina, Minore (ARG)  4. prosince 2011 (20:15) – Barueri (Ginásio José Corrêa) Rozhodčí: Gjeding, Hansen (DEN)  6. prosince 2011 (15:45) – Barueri (Ginásio José Corrêa) Rozhodčí: Coulibaly, Diabate (CIV)  6. prosince 2011 (18:00) – Barueri (Ginásio José Corrêa) Rozhodčí: Marina, Minore (ARG)  6. prosince 2011 (20:15) – Barueri (Ginásio José Corrêa) Rozhodčí: Gjeding, Hansen (DEN)  7. prosince 2011 (15:45) – Barueri (Ginásio José Corrêa) Rozhodčí: Gjeding, Hansen (DEN)  7. prosince 2011 (18:00) – Barueri (Ginásio José Corrêa) Rozhodčí: Coulibaly, Diabate (CIV)  7. prosince 2011 (20:15) – Barueri (Ginásio José Corrêa) Rozhodčí: Abid, Chaouch (TUN)  9. prosince 2011 (15:45) – Barueri (Ginásio José Corrêa) Rozhodčí: Coulibaly, Diabate (CIV)  9. prosince 2011 (18:00) – Barueri (Ginásio José Corrêa) Rozhodčí: Marina, Minore (ARG)  9. prosince 2011 (20:15) – Barueri (Ginásio José Corrêa) Rozhodčí: Abid, Chaouch (TUN)

Skupina C.

– 37:21 (17:11)  2. prosince 2011 (21:00) – São Paulo (Ginásio do Ibirapuera) Rozhodčí: Arntsen, Gullaksen (NOR)  3. prosince 2011 (15:00) – São Paulo (Ginásio do Ibirapuera) Rozhodčí: Al Suwaidi, Bamatraf (QAT)  3. prosince 2011 (17:15) – São Paulo (Ginásio do Ibirapuera) Rozhodčí: Cohen, Peretz (ISR)  5. prosince 2011 (15:00) – São Paulo (Ginásio do Ibirapuera) Rozhodčí: Liu Fengjuan, Liu Shuyong (CHN)  5. prosince 2011 (17:15) – São Paulo (Ginásio do Ibirapuera) Rozhodčí: García, Marin (ESP)  5. prosince 2011 (19:45) – São Paulo (Ginásio do Ibirapuera) Rozhodčí: Gatelis, Mazeika (LTU)  6. prosince 2011 (15:00) – São Paulo (Ginásio do Ibirapuera) Rozhodčí: Arntsen, Gullaksen (NOR)  6. prosince 2011 (17:15) – São Paulo (Ginásio do Ibirapuera) Rozhodčí: García, Marin (ESP)  6. prosince 2011 (19:45) – São Paulo (Ginásio do Ibirapuera) Rozhodčí: Al Suwaidi, Bamatraf (QAT)  8. prosince 2011 (15:00) – São Paulo (Ginásio do Ibirapuera) Rozhodčí: Gatelis, Mazeika (LTU)  8. prosince 2011 (17:15) – São Paulo (Ginásio do Ibirapuera) Rozhodčí: Hizaki, Ikebuchi (JPN)  8. prosince 2011 (19:45) – São Paulo (Ginásio do Ibirapuera) Rozhodčí: Cohen, Peretz (ISR)  9. prosince 2011 (15:00) – São Paulo (Ginásio do Ibirapuera) Rozhodčí: Liu Fengjuan, Liu Shuyong (CHN)  9. prosince 2011 (17:15) – São Paulo (Ginásio do Ibirapuera) Rozhodčí: García, Marin (ESP)  9. prosince 2011 (19:45) – São Paulo (Ginásio do Ibirapuera) Rozhodčí: Al Suwaidi, Bamatraf (QAT)

Skupina D.

– 37:11 (19:7)  3. prosince 2011 (13:00) – São Bernardo do Campo (Ginásio Adib Moyses Dib) Rozhodčí: Hizaki, Ikebuchi (JPN)  3. prosince 2011 (15:15) – São Bernardo do Campo (Ginásio Adib Moyses Dib) Rozhodčí: Liu Fengjuan, Liu Shuyong (CHN)  3. prosince 2011 (17:30) – São Bernardo do Campo (Ginásio Adib Moyses Dib) Rozhodčí: Gatelis, Mazeika (LTU)  5. prosince 2011 (15:15) – São Bernardo do Campo (Ginásio Adib Moyses Dib) Rozhodčí: Al Suwaidi, Bamatraf (QAT)  5. prosince 2011 (17:45) – São Bernardo do Campo (Ginásio Adib Moyses Dib) Rozhodčí: Arntsen, Gullaksen (NOR)  5. prosince 2011 (20:00) – São Bernardo do Campo (Ginásio Adib Moyses Dib) Rozhodčí: Hizaki, Ikebuchi (JPN)  6. prosince 2011 (15:15) – São Bernardo do Campo (Ginásio Adib Moyses Dib) Rozhodčí: Hizaki, Ikebuchi (JPN)  6. prosince 2011 (17:45) – São Bernardo do Campo (Ginásio Adib Moyses Dib) Rozhodčí: Gatelis, Mazeika (LTU)  6. prosince 2011 (20:00) – São Bernardo do Campo (Ginásio Adib Moyses Dib) Rozhodčí: Cohen, Peretz (ISR)  8. prosince 2011 (15:00) – São Bernardo do Campo (Ginásio Adib Moyses Dib) Rozhodčí: García, Marin (ESP)  8. prosince 2011 (17:15) – São Bernardo do Campo (Ginásio Adib Moyses Dib) Rozhodčí: Arntsen, Gullaksen (NOR)  8. prosince 2011 (19:30) – São Bernardo do Campo (Ginásio Adib Moyses Dib) Rozhodčí: Liu Fengjuan, Liu Shuyong (CHN)  9. prosince 2011 (15:00) – São Bernardo do Campo (Ginásio Adib Moyses Dib) Rozhodčí: Hizaki, Ikebuchi (JPN)  9. prosince 2011 (17:15) – São Bernardo do Campo (Ginásio Adib Moyses Dib) Rozhodčí: Gatelis, Mazeika (LTU)  9. prosince 2011 (19:30) – São Bernardo do Campo (Ginásio Adib Moyses Dib) Rozhodčí: Cohen, Peretz (ISR)

Osmifinále.

Korejská republika – 29:30 (13:13)  11. prosinec 2011 (14:30) – Arena Santos, Santos Rozhodčí: Bonaventura, Bonaventura (FRA)  11. prosinec 2011 (14:30) – Ginásio José Corrêa, Barueri Rozhodčí: Marina, Minore (ARG)  11. prosinec 2011 (17:15) – Arena Santos, Santos Rozhodčí: Menezes, Pinto (BRA)  11. prosinec 2011 (17:15) – Ginásio José Corrêa, Barueri Rozhodčí: Gjeding, Hansen (DEN)  12. prosinec 2011 (14:30) – Ginásio do Ibirapuera, São Paulo Rozhodčí: Gubica, Milošević (CRO)  12. prosinec 2011 14:30 – Ginásio Adib Moyses Dib, São Bernardo do Campo Rozhodčí: Kliko, Johansson (SWE)  12. prosinec 2011 (17:15) – Ginásio Adib Moyses Dib, São Bernardo do Campo Rozhodčí: Cohen, Peretz (ISR)  12. prosinec 2011 (20:00) – Ginásio do Ibirapuera, São Paulo Rozhodčí: Hizaki, Ikebuchi (JPN)

Čtvrtfinále.

– 23:25 (12:13)  14. prosinec 2011 (11:45) – Ginásio do Ibirapuera, São Paulo Rozhodčí: García, Marin (ESP)  14. prosinec 2011 (14:30) – Ginásio do Ibirapuera, São Paulo Rozhodčí: Gatelis, Mazeika (LTU)  14. prosinec 2011 (17:15) – Ginásio do Ibirapuera, São Paulo Rozhodčí: Al Suwaidi, Bumatraf (QAT)  14. prosinec 2011 (20:00) – Ginásio do Ibirapuera, São Paulo Rozhodčí: Gjeding, Hansen (DEN)

Semifinále.

– 28:23 (14:12)  16. prosinec 2011 (17:15) – Ginásio do Ibirapuera, São Paulo Rozhodčí: Gubica, Milošević (CRO)  16. prosinec 2011 (20:00) – Ginásio do Ibirapuera, São Paulo Rozhodčí: Gatelis, Mazeika (LTU)

Finále.

– 24:32 (13:19) 18. prosinec 2011 (17:15) – Ginásio do Ibirapuera, São Paulo Rozhodčí: Gubica, Milošević (CRO)

O 3. místo.

– 18:24 (9:9)  18. prosinec 2011 (14:30) – Ginásio do Ibirapuera, São Paulo Rozhodčí: Cohen, Peretz (ISR)

O 5.–8. místo.

– 41:31 (17:18)  16. prosinec 2011 (11:45) – Ginásio do Ibirapuera, São Paulo Rozhodčí: Coulibaly, Diabate (CIV)  16. prosinec 2011 (14:30) – Ginásio do Ibirapuera, São Paulo Rozhodčí: Kliko, Johansson (SWE)

O 5. místo.

– 20:36 (11:18)  18. prosinec 2011 (9:00) – Ginásio do Ibirapuera, São Paulo Rozhodčí: Bonaventura, Bonaventura (FRA)

O 7. místo.

- 29:32 (12:14)  18. prosinec 2011 (11:45) – Ginásio do Ibirapuera, São Paulo Rozhodčí: Arntsen, Gullaksen (NOR)

Prezidentský pohár.

O 17.–20. místo.

– 37:14 (15:6)  11. prosinec 2011 (11:45) – Ginásio do Ibirapuera, São Paulo Rozhodčí: Arntsen, Gullaksen (NOR)  11. prosinec 2011 (14:30) – Ginásio do Ibirapuera, São Paulo Rozhodčí: García, Marin (ESP)

O 17. místo.

– 33:25 (16:14)  12. prosinec 2011 (17:15) – Ginásio do Ibirapuera, São Paulo Rozhodčí: Marina, Minore (ARG)

O 19. místo.

– 31:22 (17:9)  12. prosinec 2011 (11:45) – Ginásio do Ibirapuera, São Paulo Rozhodčí: Menezes, Pinto (BRA)

O 21. - 24. místo.

– 45:11 (22:4)  11. prosinec 2011 (17:15) – Ginásio do Ibirapuera, São Paulo Rozhodčí: Hizaki, Ikebuchi (JPN)  11. prosinec 2011 (19:30) – Ginásio do Ibirapuera, São Paulo Rozhodčí: Al Suwaidi, Bamatraf (QAT)

O 21. místo.

– 30:29 (15:13)  12. prosinec 2011 (20:00) – Ginásio Adib Moyses Dib, São Bernardo do Campo Rozhodčí: Abid, Chaouch (TUN)

O 23. místo.

– 12:30 (4:12)  12. prosinec 2011 (11:45) – Ginásio Adib Moyses Dib, São Bernardo do Campo Rozhodčí: Liu, Liu (CHN)

20. mistrovství světa v házené proběhlo ve dnech 2.–18. prosince v Brazílii. Mistrovství se zúčastnilo 24 družstev, rozdělených do čtyř šestičlenných skupin. První čtyři týmy postoupily do play off (osmifinále). Mistrem světa se stalo družstvo Norska.

The 2011 World Women's Handball Championship, the 20th event hosted by the International Handball Federation, was held in Brazil from 2 to 18 December 2011.  The winner qualified for the 2012 Olympic Handball tournament and the 2013 World Championship, while teams finished second to seventh took the Olympic Qualifying tournament spots.  Norway won the title for the second time after defeating France 32–24 in the final, thus became only the second team after Denmark to possess the World Championship, European Championship and Olympic Games title in the same time. France, on the other hand, lost its second consecutive World Championship final after fell short against Russia in 2009. By winning the tournament, Norway qualified for the 2012 Summer Olympics as World champions, while Sweden, which finished runner-up behind Norway in the European Championship, moved up to take the vacated European champion spot and also secured its place for the Olympics.  Spain triumphed over Denmark in the bronze final 24–18 and won their first ever World Championship medal, while hosts Brazil knocked out title holders Russia 36–20 in the match for the fifth place to take their best ever result.


Život.

Narodil se v Moskvě v aristokratické rodině, otec Donat Jevgeňjevič Siňavskij, který měl jisté literární zájmy, se angažoval i politicky, byl členem strany Levých socialistů-revolucionářů. Po Říjnové revoluci byl otec pro své postoje několikrát vězněn coby "nepřítel lidu" a po posledním uvěznění se u něj rozvinula duševní choroba. Jeho osudy zachytil v románu vydaném v emigraci (1983). Andrej Siňavskij nebyl židovského původu, jak by mohl literární pseudonym naznačovat, maminka pocházela z rolnické rodiny,  Počátkem Velké vlastenecké války byla rodina evakuována do Syzraně, kde v roce 1943 dokončil střední školu. V témže roce byl odveden a sloužil na letišti u spojařů. V roce 1945 nastoupil k dálkovému studiu na Lomonosově univerzitě, po demobilizaci v roce 1947 pokračoval v denním studiu, kromě jiných navštěvoval seminář věnovaný tvorbě Vladimira Majakovského. Po skončení studia v roce 1949 pracoval v Institutu světové literatury, přednášel na Lomonosově univerzitě na novinářské fakultě a škole MCHATu. Náležel k předním literárním kritikům časopisu "Novyj mir", jehož hlavním redaktorem byl Alexandr Tvardovskij. Začátkem šedesátých let byl "Novyj mir" považován v SSSR za velmi liberální časopis.

Tvorba.

V literárněkritických pracích se zabýval dílem Maxima Gorkého, Isaaka Babela, Borise Pasternaka, Anny Achmatovové. V roce 1955 začal psát prózu. Řada prací kvůli cenzuře nemohla v tehdejším Sovětském svazu vycházet, vydal je však na Západě pod pseudonymem "Abram Tertz". Ve sborníku "Fantastický svět Abrama Tertze" vyšly povídky "Sud iďot" a "Ljubimov" a také vydal práci "Co je socialistický realismus?", kde se sarkasticky posmívá sovětské literatuře. Pseudonym, pod kterým byly Siňavského práce na Západě publikovány, odkazuje na skutečnou postavu ruské historie, židovského násilníka Abrama Tertze.

Uvěznění.

Na podzim v roce 1965 byl Siňavskij společně s Julijem Danielem obviněn z antisovětské propagandy a agitace, vzat do vazby, v únoru 1966 odsouzen k sedmi letům v pracovněvýchovném táboře. Obvinění vinu nepřiznali. Proces provázela masívní mediální kampaň, která byla předzvěstí konce chruščovovského tání. Fred Coleman v roce 1997 napsal: „Dnes nemají historikové obtíže s označením data zrodu moderního sovětského disidentského hnutí. Začalo v únoru 1966 soudem se Siňavským a Danielem, dvěma spisovateli, kteří rozběsnili komunistický režim satirami propašovanými do zahraničí a vydanými pod pseudonymy... V té době nemohli předpokládat, že spustili pohyb, který nakonec přivodí konec komunistické nadvlády.“  Na podporu Daniela a Siňavského vystoupili mnozí sovětští spisovatelé otevřenými dopisy, soudní proces je začátkem druhého disidentského období v Sovětském svazu.

V emigraci.

Siňavskij byl v roce 1971 propuštěn a o dva roky později mohl odjet do Francie.

Andrej Donatovič Siňavskij (; 8. října 1925 Moskva – 25. února 1997 Paříž) byl ruský literární vědec, spisovatel a literární kritik. Publikoval pod pseudonymem Abram Tertz ().

Andrei Donatovich Sinyavsky (; 8 October 1925 – 25 February 1997) was a Russian writer and Soviet dissident known as a defendant in the Sinyavsky–Daniel trial in 1965.  Sinyavsky was a literary critic for "Novy Mir" and wrote works critical of Soviet society under the pseudonym Abram Tertz () published in the West to avoid censorship in the Soviet Union. Sinyavsky and Yuli Daniel were convicted of Anti-Soviet agitation in a show trial, becoming the first Soviet writers convicted solely for their works and for fiction, and served six years at a Gulag camp. Sinyavsky emigrated to France in 1973 where he became a professor of Russian literature and published numerous autobiographical and retrospective works.


Život.

Narodil se v litevské vesnici Olkeniki a počátkem 20. století jeho rodina Litvu opustila kvůli narůstajícímu antisemitismu (podle vyprávění jeho synovce Amose Oze bylo důvodem odchodu zdraví jeho babičky) a usadila se v Oděse, kde žilo její nejbližší příbuzenstvo a kde se mu dostalo vzdělání. Pohyboval se ve vědeckých, literárních a sionistických kruzích. Klausner byl zapáleným sionistou a znal se osobně s Theodorem Herzlem.  Roku 1912 poprvé osobně navštívil Palestinu a v roce 1919 se tam přestěhoval. V roce 1925 se stal profesorem hebrejské literatury na Hebrejské univerzitě v Jeruzalémě. Angažoval se v historických výzkumech období Druhého chrámu. Přestože nebyl ortodoxním židem, dodržoval šabat a dietní předpisy. Měl obsáhlé znalosti Talmudu a midrašové literatury.  Josef Klausner náležel ke kruhu ruských sionistických aktivistů v Oděse, kam patřil i Ze'ev Žabotinský a Menachem Usiškin, a přestože nepatřil přímo ke členům strany, byl souputníkem revizionistických sionistů. Klausner se významně podílel na „sionistické výchově“ v hnutí revizionistické mládeže Bejtar, a na mládežnických nacionalistických hnutích vůbec. Jako akademický činitel se znalostí židovské historie byl poněkud netypicky také aktivistou v sionistických polemikách a jen zřídka stál na pozicích většiny sionistického vedení; to mu také vyneslo značnou židovskou nelibost z neúspěchu sionistického establishmentu v Palestině. V červenci 1929 Klausner založil Výbor pro zeď nářků na obranu židovských práv a pro řešení problémů okolo přístupu k Západní zdi. Demonstrace revizionistické mládeže vzešlé z činnosti výboru byly později Shawovou komisí označeny za bezprostřední příčinu nepokojů z roku 1929. Důsledkem následných nepokojů bylo také zničení jeho domu v Talpijotu.  O svém slavném strýčkovi píše Amos Oz ve své autobiografii "Příběh o lásce a tmě" (kap. 9–11).

Dílo.

Doktorát získal Klausner v Německu. Největší ohlas vzbudil svou knihou o Ježíšovi. Kniha "Ježíš Nazaretský" a její pokračování "Od Ježíše k Pavlovi" ho povznesla mezi literární velikány. Klausner zde vysvětluje, že Ježíše je nutno chápat jako Žida a Izraelce, který se pokoušel o reformu náboženství a zemřel jako oddaný Žid. Autor byl kvůli tomu napadán stejně ze strany židů jako křesťanů. Anglikánský kněz Herbert Danby si informační hodnoty díla cenil natolik, že jej přeložil z hebrejštiny do angličtiny, aby informace zpřístupnil anglickým vědcům. Několik duchovních bylo tímto kontroverzním dílem rozhořčeno natolik, že žádali Danbyho odvolání z Jeruzaléma. Později získal katedru židovské historie.  Ačkoli byl zapáleným sionistou, měl Klausner četné spory s Chajimem Weizmannem. Oba kandidovali v prezidentských volbách 1949, prvním izraelským prezidentem se stal Weizmann.

Josef Gedalja Klausner ( יוסף גדליה קלוזנר; žil 20. srpna 1874 – 27. října 1958) byl židovský historik, profesor hebrejské literatury a hlavní redaktor "Hebrejské encyklopedie". Byl zaníceným účastníkem sionistických polemik, podporujícím revizionistickou a náboženskou ideologii, a kandidátem na úřad presidenta v prvních izraelských prezidentských volbách v roce 1949, ve kterých podlehl Chajimu Weizmannovi poměrem 83 ku 15 hlasům.

Joseph Gedaliah Klausner (; 20 August 1874 – 27 October 1958), was a Jewish historian and professor of Hebrew Literature. He was the chief redactor of the "Encyclopedia Hebraica". He was a candidate for president in the first Israeli presidential election in 1949, losing to Chaim Weizmann. Klausner was the great uncle of Israeli author Amos Oz.


Příčiny.

Obecným pozadím konfliktu byla vzrůstající náboženská netolerance na území Polska (pol. Rzeczpospolita Polska), prolnutá se specifickou sociální strukturou Toruně, která v katolicko-šlechtické republice představovala centrum zámožného, protestantského měšťanstva německého původu. Dominantní pozice katolicizmu jako státního náboženství, zhoršující se hospodářská pozice města i bezprostřední provokační gesta obou stran tu nalezly své násilné vyústění.

Události.

Neděle 16.7.1724.

Počátek tumultu nastal v procesí kolem kostela sv. Jakuba na přilehlém hřbitově v nedělním odpoledni 16. července roku 1724. Procesí to bylo velice slavnostní, protože na ten den připadal svátek Panny Marie škapulířové. Procesí kolem kostela přihlížela skupina evangelických studentů toruňského Akademického gymnázia s čepicemi na hlavách a ještě k tomu ani nepoklekli. Pobouřen tímto postojem přistoupil k nim Stanisław Lisiecki, student jezuitské koleje („Jezuitského kolegia“) a rozhodně vyžadoval, aby smekli čepice před Nejsvětější Svátostí a také je nutil pokleknout. Dospělo to k hádce a vzájemným ranám.  Pozdě odpoledne Lisiecki, když vyšel z kostela sv. Jakuba, narazil opět na téže lidi. Zase došlo ke rvačce. Zasahovat se pokusil luteránský měšťan Dawid Heyder. Nastala větší bitka, jelikož katolíkovi pomohli jeho spolužáci. Tu přerušil zásah městské stráže a uvěznění Lisieckého jako původce výtržnosti na rozkaz purkmistra Johanna Gottfrieda Rösnera, až do vyšetření záležitosti.

Pondělí 17.7.1724.

Hned nazítří následovala ostrá reakce. Jezuitští studenti se začali rezolutně domáhat osvobození kolegy z věznice, intervenovali u purkrabího a starosty, ale ničeho nedosáhli. Narazili na Heydera a došlo na šavle. Městská stráž zabránila krveprolití a vsadila do vězení jednoho ze studentů, což rozzuřilo ostatní. Protože stížnost u úřadu a žádost o propuštění uvězněných neměly úspěch, rozhodli se vzít jedno rukojmí.  Večer unesli náhodně okolojdoucího Jana (Jakuba) Nagórného, studenta Akademického gymnázia a odvlekli ho do své koleje. Ta událost změnila rozhodnutí starosty, podle kterého již měl být propuštěn jejich kolega. Ta zpráva se roznesla tichou poštou a večer se před jezuitskou kolejí srotil dav, který požadoval propuštění rukojmího. Studenti ale společně s rektorem Kazimírem Czyżewským zase požadovali osvobození jejich kolegů.  Před budovou došlo k potyčkám mezi evangelíky (luterány) a katolickými studenty i pomocí kamenů. Starosta proto povolal nejen městskou stráž, ale městskou stráž a i měšťanskou stráž ze starotoruňské čtvrti. Na jeho příkaz uzavřeli také městské brány nedaleko budovy. Mělo to předejít příchodu katolíků z předměstí na pomoc jezuitům. Pokusili se obklíčit kolej, ale kvůli pokračujícímu ohrožení se měšťanské oddíly sebraly naproti budovy v Lázenské ulici. Až přišlá městská stráž se postavila v jisté vzdálenosti od koleje na Rabiaňské ulici a vypálila dvojí salvu do vzduchu. To mělo dočasný úspěch. K jezuitům vstoupil tajemník Rady Jan Wedemeyer a požadoval propuštění Nagórného. Představený kněz byl připraven propustit vězně výměnou za osvobození studenta z městské šatlavy. Tajemník se odebral do radnice. kde společně se starostou tváří v tvář napjaté situaci přijali rozhodnutí o osvobození studenta a vrátil se pak s touto zprávou do Jezuitského kolegia stále obklopeného davem. Jakmile se kněží dověděli o rozhodnutí, propustili rukojmí i s tajemníkem z budovy.  Vzhledem k tomuto obratu událostí převládlo přesvědčení, že toruňský incident takto skončí a odvolali městské vojsko. Ale chvilku po odchodu jednotek se v davu roznesla pomluva o údajně dalším zadržovaném evangelickém studentu. Rozlícený dav se vrhl na budovu, vyvrátil dveře, vtrhl dovnitř a začal ničit lavice, stoly, okna, dveře a kachlová kamna. A také zničili oltář v kapli Nejsvětější Panny Marie, kolejní knihovnu, zprofanovali svaté obrazy a samu kapli a ještě zbili několik jezuitů. Všechno vyházeli ven a zapálili. Podle jezuitů byl mezi spálenými věcmi i obraz Panenky Marie.  Podle tehdejších předpisů uplatňovaných v Evropě v těch dobách byly takové činy považované za zločin proti náboženství. V tom okamžiku vstoupila do děje posádka Královské gardy (Gwardia Koronna) pod velením kapitána Wattera. Vstoupila na území koleje a začala vyhánět luterány z budovy, ale situaci neovládla. Lidé byli stále srocení u koleje a připravení opět vstoupit dovnitř. V této situaci přibyl sám starosta, prohlédl vnitřek budovy a zaručil se všem, že v něm není zadržovaný žádný evangelický student. To teprve uspokojilo shromážděné měšťany, rozešli se a napětí se částečně uvolnilo.

Situace po událostech.

Postoj městských úřadů vůči odedávna provokujícím a přemoudřelým jezuitským studentům, ale i k celému incidentu byl takový, jaký se v té době uplatňoval – opatrný a nepříliš rozhodný. Jezuitští kněží vinili dokonce starostu z úmyslného vypuštění pomluvy do davu. Prostředky, které byly použité 17. července pro uklidnění událostí, byly zpozdilé a příliš malé na to, aby čemukoliv zabránily. Starosta buď jednal tak, jak to považoval za správné anebo nezasahoval z jiných důvodů – byla dokonce podezření, že snad doufal, že incident přesvědčí kněží k opatrnosti a také omezí náboženské výtky.  Věc by se dala snadno vyřešit. Jakub Rubinkowski, toruňský poštmistr, radil toto řešení: Rada provede rychlé a energické vyšetření, přísně potrestá pachatele a také stanoví odškodnění pro Kolegium. Přesto starosta ani další nechtěli takové řešení schválit. Mysleli si, že událost bude pojata analogicky jako stovky jiných podobných záležitostí. Bylo zahájeno vyslýchání svědků, ale bez jakýchkoli výsledků. Radní se rozhodli co nejvíc oddalovat prozkoumání věci – nevěděli jaká je celá situace. Vlivní jezuiti zahájili po celé zemi informační kampaň ve velkém stylu. Zprávy o poplenění kaple luterány, napadení a dokonce spálení kultovních předmětů velmi zapůsobily na katolické šlechtické masy. Vedle toho již byla zahájena řada oblastních sněmů (sejmiki) před velkým celostátním sněmem a rozhodnutím většiny z nich byl požadavek na potrestání pachatelů a inspirátorů tumultu.

Soud.

Polský král August II. Silný, zvolený sejmem 27. června 1697, tj. saský kurfiřt Friedrich August I., (polsky: August II Mocny) a celý dvůr s vědomím možnosti získat si mnohé hlasy šlechty se rozhodli využít tento konflikt. Počítal, že toruňské rozbroje se stanou hlavním tématem sněmu a dovolí mu soustředit poslance kolem dvora, takže se rozhodl naložit s pachateli tumultu s plnou tvrdostí práva. Poslal do Toruně dva oddíly Královské gardy pod majorem Jakubem d'Argelles, který se stal současně velitelem toruňské posádky, kdežto dosavadní velitel, kapitán Watter, byl zatčen až do objasnění jeho postupu v době incidentu.  11. srpna 1724 se před asesorským (porotním, laickým) soudem ve Varšavě konalo první přelíčení. Na straně Toruni vystupoval nový, mladý tajemník městské rady Christian Klosmann. Ale – pro neshody popisů událostí z 16. a 17. července oběma stranami – soud ustavil komisi, která měla provést vyšetřování na místě a předložit jeho výsledky porotě.  Do komise vstoupili kandidáti navržení toruňskou radou i jezuity: Celkem komisi tvořilo 20 osob, výhradně katolíci; svou činnost zahájila 16. září 1724. Předsedou se stal kujavský biskup Krzysztof Szembek. Lubomirski přivedl několik set dragounů ze svého regimentu. Do Toruně vstoupily 4 oddíly z jiných regimentů, ale v důsledku stížnosti městské rady na nákladnost vydržování tak velkého vojska byly odvolány zpět.  Vyšetřování probíhalo do 13.  října a spočívalo ve výslechu svědků. Podle jejich výpovědí byla vytvořena obžaloba za zkázu majetku a přepadení koleje na celkem 67 osob, které v tom byly v různé míře účastny. Přikázali držet obviněné ve vězení až do okamžiku vynesení rozsudku asesorským soudem. K němu podala radnice ihned odvolání proti rozhodnutí komise. Důvodem odvolání mělo být, že nevyslechla svědky, které obhajoba navrhla. Zamlčela ovšem skutečnost, že byli navrženi po termínu. Kromě toho městská rada podala k soudu protest, z kterého vyplývalo, že jezuité vyvíjejí nátlak na svědky a dokonce falšují jejich výpovědi. Ale největší námitkou bylo stranictví komise. Nebyla zapsána v soudním spisu z Varšavy a až nedávno se našel v knihách z Gdaňska, ale Toruňští byli varováni, že tento protest nejspíš jejich věci nepomůže.  Ve Varšavě zahájil jednání 2. října 1724 velký sejm, na němž záležitost toruňského tumultu převládla nad ostatními a stala se jedním z hlavních témat. Poslanci zformulovali požadavky na exemplární potrestání pachatelů, zrovnoprávnění katolických měšťanů s evangelickými a dokonce povinnost předat bernardýnům Kostel nanebevzetí nejsvětější Panenky Marie v Toruni, který dosud užívali evangelíci. Také podpořili soudní projednání před porotou. Na závěr svého jednání 13. listopadu přijal sněm usnesení ukládající hejtmanům poslat do Toruně královské vojsko pro výkon soudního dekretu.  Soud rozšířený o mimořádné porotce z řad poslanců měl začít projednávání věci 26. října 1724. Toruňská rada přes varování o stále nepříznivější situaci ve Varšavě si zřetelně nepřipouštěla vážnost věci. Z Toruně vyslala zvláštní deputaci, která měla v hlavním městě hájit zájmy města. Tvořili ji soudní přísedící Karol Augustin a z Třetího stavu pocházející Andrzej Kircheisen a Jakub Gemeier. Reprezentanti, tušící tragické finále záležitosti, obviňovali Radu i z toho, že žádný z nich nebyl do této deputace jmenován. Proto byl dodatečně vyslán radní Jan Hauenstein. Jenže nikdo z nich se nevyznal v poměrech na královském dvoře a nedisponovali širokými známostmi, které by jim umožnily ovlivnit, zmírnit celou situaci.

Rozsudek.

Soudní projednávání před porotou trvala od 26. října do 16. listopadu 1724. Jednání řídil velký královský kancléř Jan Sebastian Szembek. Žalobci z jezuitské strany požadovali trest smrti pro všechny vinné účastníky tumultu a také pro členy Rady. To měl být trest za nepřijetí příslušných úkonů vzhledem k hrozbě vzbouření ve městě. Jejich majetek měl být zkonfiskován. Také požadovali zabavení Gymnázia, tiskárny a kostelů evangelíkům a dále, aby veškeré úřady byly spravované pouze a výhradně katolíky. 16. listopadu 1724 padl rozsudek porotního soudu, který odsuzoval k smrti toruňského starostu Roesnera, purkmistra Jakuba Heinricha Zernekeho a 12 dalších osob, které se měly bezprostředně podílet na událostech. Všichni to byli protestanté. Přes 40 Toruňanů bylo odsouzeno k trestu vězení, z nich nejdelší dosahovalo jeden a půl roku, a několik měšťanů k pokutám po několika stech polských zlatých. Uvržení do vězení také přišli o své funkce. Dva toruňské pastory, které jezuité vinili z podněcování napětí, odsoudili k vyhnanství. Rozsudek dále uložil toruňským luteránům vyplatit odškodnění kněžím, které dosahovalo přes 69 tisíc zlatých, a postavit sochu Panny Marie poblíž Jezuitské koleje. Přikázali také přemístit Akademické gymnázium za městské hradby. Soud také rozhodl, aby od této doby polovina členů městské samosprávy byli katolíci. Vrátil rovněž bernardýnům kostel Nejsvětější Panny Marie a bývalý františkánský klášter v Toruni.  Žádný z toruňských delegátů se neúčastnil vyhlášení rozsudku, jelikož byli již informováni o jeho přísnosti. Informace dorazila do města navečer 18. listopadu. Následující den zástupce starosty Jan Zerneke přečetl na radnici text rozsudku, což způsobilo ve městě neobyčejnou paniku a zaskočení. Konec konců Toruň byla jedním z největších pruských měst a dosud spravoval své vnitřní věci samostatně. Naproti tomu královský dvůr, který dříve toleroval takovéto události, náhle zkusil odstranit nezávislost a autonomii Královského Pruska na polském státu. Všem nakonec došlo, jak velké budou následky pasivity městské rady. Po přečtení rozhodnutí porotního soudu se vlastně nevědělo, co udělat. Přepočítali se ve svých nadějích, ale poslali odvolání do hlavního města a supliku ke králi. Očekávalo se, že vládce využije právo milosti anebo také, že městu pomohou protestantské státy. V Prusku dokonce vznikl plán ozbrojené intervence, která měla přijít na pomoc pronásledovaným evangelíkům, a obsazení Toruně.

Exekuce.

Ani ke královské milosti ani k intervenci protestantských států nedošlo. August II. se odvolal na usnesení o okamžité platnosti provedení rozsudku, ale ve skutečnosti chtěl předvést, že přes svou slabost Republika dokáže provést stanovené právo.  V Toruni byl již 19. listopadu zadržen v domácím vězení starosta a jeho zástupce, kteří zůstali, přestože byli varováni již dříve. Přes možnost utéci se oba rozhodli zůstat a počítali s omilostněním. 5. prosince byl přečten rozsudek veřejně a 7. prosince, hned po jezuitské přísaze následovalo vykonání rozsudku. O 5. hodině ranní sťali na dvoře radnice starostu Jana Gotfrieda Roesnera a o tři hodiny později ještě dalších devět odsouzených. Dvě osoby se zachránily před tou řeží. Jednu se nepodařilo najít a druhá utekla. Mimořádně byla odložena poprava zástupce starosty Zernekeho, pravděpodobně protože byl známý, ctěný a mnozí šlechtici se za něj u úřadů přimlouvali. Jakub Heinrich Zerneke byl vynikající toruňskou osobností, autorem kroniky Toruně, uznávanou natolik, že uzavírali Jachetní ulici a stlali jí slámou, aby mu hlomoz nepřekážel v práci. Tak nebylo nic divného, že se mu trest vyhýbal, zvláště pak, když se za něj přimluvili sami toruňští jezuité. Vojvoda chelmský Jakub Rybiński poslal do Varšavy prosbu o omilostnění, která byla vyslyšena.  Po vykonání popravy následovaly činnosti pro uskutečnění ostatních ustanovení. 7. prosince byl převzat z rukou evangelíků kostel Nejsvětější Panny Marie, který nazítří vysvětil biskup a bernardýni provedli první mši. Následně 13. prosince se konaly doplňovací volby do Rady i obecního zastupitelstva na místa pro katolíky. Jezuitští kněží se vzdali části jim přiznaného odškodnění a komise ukončila svou práci 18. prosince.

Po vykonání.

Rozsudek by nepochybně jednostranný a nepřiměřeně přísný, ačkoliv měl jisté analogie v rozsudcích prováděných v Evropě v případech tumultu. Král tak prosadil užší začlenění Královského Pruska a omezení jeho autonomie.  Na základě popsaných událostí vznikla píseň, uvedená ve výboru Polská lidová píseň. Začíná a končí oslovením Boha i Marie, aby potlačili kacíře a katolíkům dali zvítězit.

Toruňský tumult (tj. náboženský rozbroj, nepokoje, z latin. "tumultus") (něm. "Thorner Blutgericht" – "toruňský krvavý soud") byly události z 16. července 1724 v Toruni, kdy došlo k rozbrojům mezi místními protestanty a katolíky, končícími zdemolováním jezuitské koleje. Odpovědí na tuto událost byl laický soud povolaný králem Augustem II. Tento soud odsoudil 9 protestantských účastníků událostí jakož i 2 protestantské městské hodnostáře (purkmistra a starostu) k smrti. Rozsudek byl vykonán. To vyvolalo mohutné pobouření za hranicemi Polska a vážnou diplomatickou krizi.

The Tumult of Thorn (Toruń), or Blood-Bath of Thorn (, , literally Bloody court of Thorn) refers to executions ordered in 1724 by the Polish supreme court under Augustus II the Strong of Saxony. During a religious conflict between Protestant townsfolk represented by mayor Johann Gottfried Rösner, and the Roman Catholic students of the Jesuit college in the city of Thorn (Toruń) in Royal Prussia, the college had been vandalised by a crowd of German Protestants. The mayor and nine other Lutheran officials were blamed for neglect of duty, sentenced to death, and executed on 7 December 1724.


Vznik britského protektorátu.

Území Afrického rohu a Somálska bylo ke konci 19. století kolonizováno několika evropskými koloniálními mocnostmi, především Velkou Británií, Itálií a Francií. Ještě před podrobením území severního Somálska Brity ovládala toto území Osmanská říše a Egypt. Britská přítomnost v Somálsku byla motivována především snahou zabezpečit vjezd do Rudého moře (na protější straně drželi strategický důležitý přístav Aden) a také získat zázemí v oblasti Afrického rohu. Praktický význam nové državy byl však prostý - sloužil jako zásobárna masa a zemědělských plodin pro britské síly v regionu.

Itálie začíná být hrozbou.

V roce 1935 a 1936 dobyla Itálie císařskou Etiopii a spojila tak své kolonie v Eritrei a italském Somálsku. Nově dobyté území bylo spojeno s dřívějšími italskými koloniemi do Italské východní Afriky. Itálie tak odstranila poslední vakuum v oblasti Afrického rohu. V budoucnu bylo jasné, že případná další expanze bude možná jen na úkor Francie nebo Británie.

Invaze italské armády.

Příležitost přišla během druhé světové války. Východoafrický místokrál Amedeo, vévoda z Aosty rozhodl obsadit pro vylepšení vlastní obrany britské Somálsko, jelikož byla Británie oslabená válkou v severní Africe. Navíc obranu této malé kolonie zastával tzv. Somálský velbloudí sbor, což byla vzdor honosnému názvu jednotka o síle pěšího praporu složená z místních odvedenců. Nepřekvapí, že velitel tohoto sboru, důstojník námořní pěchoty A. R. Charter měl hodnost pouhého podplukovníka.  Velitel britských sil na Středním Východě generál Archibald Wavell si byl vědom neudržitelnosti britského Somálska v tváří tvář početné armádě vévody z Aosty, nicméně zastával názor, že žádné britské území by nemělo být vydáno úplně bez boje (v čemž si vzácně rozuměl s Winstonem Churchillem s kterým měl jinak neustále rozpory). Britové zkrátka do předem ztracené bitvy vyslaly dostupné zálohy - jeden severorhodéský prapor, jeden keňský, dva indické a poslední - elitní prapor Black Watch, patřící ke Královskému skotskému horalskému pluku. Charterův velbloudí sbor byl posílen 17 důstojníky a 20 poddůstojníky z Jižní Rhodesie a sám Charter povýšen na brigádního generála. Horší byla situace s dělostřelectvem. Před italským útokem se do britského Somálska podařilo dovést jen jednu baterii čtyř houfnic ráže 94 mm z Keni a dvě protiletadlová děla ráže 76 mm z Adenu. Zoufalou situaci nejlépe popisuje fakt, že když se kapitán australského torpédoborce "Hobart", přivážející do Somálska posily dozvěděl o situaci, nabídl Charterovi tříliberní dělo, užívané k pozdravným salvám s 30 náboji a třemi muži obsluhy, což Charter vděčně přijal. Tento kanon byl připevněn na barel, z kterého ostřeloval protivníka do posledního náboje, poté obsluha padla do italského zajetí.  Charter věděl, že případná invaze italských vojsk bude namířena na přístav Berbera, hlavní středisko kolonie. Nejkratší a nejrychlejší cesta vedla přes soutěsku Tug Argan, kde Charter umístil prakticky veškeré své obranné síly, umístil na pahorcích dvě protiletadlová děla, vybudoval kulometná hnízda a pár set metrů ostnatého metru na zátarasy. Nyní již vše záleželo na odolnosti obránců.  První italské oddíly překročily hranici 3. srpna 1940. Pod velením generálporučíka Guglielma Nasiho se armáda čítající 23 praporů koloniální pěchoty za podpory 21 baterií polního dělostřelectva, roty středních a roty lehkých tanků a 57 letounů rozdělila na tři kolony. První mířila k moři, aby od sebe odřízla britské a francouzské Somálsko. Britové neměli síly ani prostředky je zastavit, takže tato kolona dosáhla již za dva dny přístavní městečko Zeila. Jak Charter správně předpokládal, hlavní kolona vedená generálmajorem de Simonem postupovala na Tug Argan krytá třetí kolonou vojsk.  Po třídenním postupu přerušil de Simone na dva dny postup, aby pokračoval tentokrát s podporou středních tanků. Wavell vyslal do Somálska brigádního generála A. R. Godwin-Austena, dosavadního velitele britských jednotek v Palestině, aby převzal velení obrany a zároveň naplánoval evakuaci britských sil do Adenu. Godwin-Austen převzal velení 11. srpna 1940, v době kdy Italové zahájili rozhodující útok. Po třech dnech urputných bojů, při kterých se vyznamenali příslušníci velbloudího sboru a praporu The Black Watch, bylo jasné, že se obrana brzy zhroutí a Godwin-Austen dostal povolení k evakuaci. 15. srpna italská vojska definitivně zlomila poslední ohniska odporu a zahájila postup na Berberu. Zatímco vybrané jednotky postup zdržovaly na narychlo zbudovaných pozicích 50 a 30 km od přístavu, v Berbeře probíhala horečná evakuace jak vojáků, tak civilního obyvatelstva. Celkem bylo ve dnech 15.-18. srpna evakuováno 7 000 osob. Poslední opozdilce odvezl z Berbery torpédoborec "Hobart" 19. srpna ráno. Italové vstoupili do Berbery 19. srpna 1940 večer.  Britské ztráty po dvou týdnech bojů byly 260 padlých, raněných a nezvěstných. Celkové italské ztráty činily 2052 mužů. Tak vysokou cenu zaplatila italská armáda za své jediné vítězství v roce 1940.

Britská protiofenzíva.

Poté, co britská vojska v lednu 1941 zahájila ve východní Africe rozsáhlou protiofenzívu, bylo otázkou času, kdy se boj přenese i do britského Somálska. 16. března 1941 připlul z Adenu invazní svaz dvou lehkých křižníků a dvou torpédoborců, vezoucí dva prapory britské pěchoty a podpůrné oddíly. Po krátkém ostřelování přístavu a okolí děly všech plavidel si vyloděná pěchota poměrně rychle poradila se slabým odporem. Během týdne byla Berbera znovuzprovozněna a bylo možno přes ní zásobovat africkou 11. divizi bojující v severní Etiopii. 8. dubna se do Berbery vrátil i brigádní generál Charter, aby se stal znovu vojenským guvernérem této kolonie, která zůstala v britských rukou do roku 1949.

Zánik britského Somálska.

Roku 1949 jako poručenské území OSN vrátila Velká Británie bývalé italské Somálsko do správy Itálii a Ogaden již předtím Etiopii.  V květnu 1960 se britská vláda rozhodla připravit britské Somálsko na nezávislost s tím záměrem, že se spojí s Itálií spravovanou části Somálska, které získalo nezávislost 1. července 1960. Britské Somálsko vyhlásilo nezávislost 26. července 1960 jako Somalilandský stát a o týden později se spojilo s italskou částí Somálska do jednotné Somálské republiky.

Britské Somálsko () byla britská kolonie (formálně protektorát) v letech 1884 až 1960, (s výjimkou roku 1940 a 1941, kdy bylo pod kontrolou fašistické Itálie) nacházející se v Africkém rohu. Britské Somálsko je předchůdcem mezinárodně neuznaného státu Somaliland, který se odtrhl od Somálské republiky a nárokuje si hranice shodné s britským Somálskem.

British Somaliland, officially the British Somaliland Protectorate (), was a British protectorate in present-day Somaliland. For much of its existence, the territory was bordered by Italian Somaliland, French Somaliland and Ethiopia.  From 1940 to 1941, it was occupied by the Italians and was part of Italian East Africa.  On 26 June 1960, British Somaliland declared independence as the State of Somaliland. Five days later, on 1 July 1960, the State of Somaliland voluntarily united with the Trust Territory of Somalia (the former Italian Somalia) to form the Somali Republic. The government of Somaliland, a self-declared sovereign state that is internationally recognised as an autonomous region of Somalia, regards itself as the successor state to British Somaliland.


Historie.

Roku 1983 poprvé navrhl tajemník námořnictva, John Lehman, koncept výstavby nové strategické základny v Pugetově zálivu. Krátce poté Kongres schválil jeho snahu přidat nové námořní stanice a rozptýlit koncentraci plavidel. Program nepodporoval pouze Senát a Sněmovna reprezentantů, ale také prezident Ronald Reagan a ministerstvo obrany. V roce 1985 bylo rozhodnuto, že program je nejlepším řešením pro rozptýlení koncentrace plavidel námořnictva, celistvost námořnictva a navýšení námořnických sil po stranách země.

Zázemí.

V dubnu 1984 byl Everett vybrán z dalších třinácti přístavu jako ideální pro novou stanici. V říjnu 1986 Kongres schválil první dotace pro stavbu a v listopadu 1987 se uskutečnil oficiální ceremoniál k počátku stavby. V září 1988 získalo námořnictvo šestapadesátimilionový kontrakt na výstavbu 494 metrů dlouhého a 36 metrů širokého mola. V červnu 1992 se formálního otevření mola zúčastnily tři lodi námořnictva.  V srpnu 1993 proběhl další ceremoniál k počátku stavby, tentokrát se jednalo o podpůrný komplex ve Smokey Pointu, mezi městy Marysville a Arlington. Námořnictvo zde zakoupilo 210 tisíc m² rozlehlý pozemek, na kterém plánovalo postavit komisní, výměnné a rodinné centrum, charitní obchod, vzdělávací prostory, byty důstojníků, obchod výstroje, kapli a nábožensky vzdělávací centrum, automobilovou dílnu, hřiště a kurty, parkoviště pro námořníky přidělené lodím everettské námořní stanice a padesátipokojový námořnický hotel.  V prvním týdnu roku 1994 začal personál z námořní loděnice Pugetův záliv přesun do nových podpůrných a administračních budov a oficiálně zahájil operace v everettské námořní stanici. V dubnu 1994 se zde uskutečnil velký ceremoniál s více než tisícem hostů.

Počáteční obsazení.

V září 1994 do stanice připluly první ze sedmi lodí, "USS Ingraham" a "USS Ford". V listopadu 1995 připlula další loď, "USS Paul F. Foster". Ve stejný den námořnictvo oznámilo přidělení lodí "USS David R. Ray", "USS Callaghan" a "USS Chandler" stanici. Zatímco prvně jmenovaná připlula v červenci 1996, další dvě až v září téhož roku. Aby bylo dokončeno obsazení stanice, loď "USS Abraham Lincoln" změnila v lednu 1997 svůj domovský přístav z námořní loděnice Pugetův záliv na everettskou stanici. V březnu 1998 byla vyřazena loď "USS Callaghan", kterou přijely v květnu téhož roku z Japonska nahradit lodě "USS Fife" a "USS Rodney M. Davis". V září 1999 byla vyřazena loď "USS Chandler".  V červenci 1999 námořnictvo dokončilo konečné prohlášení o dopadu na životní prostředí, aby nalezlo ideální přístav pro tři jaderně poháněné letadlové lodě třídy "Nimitz" z Pacifické flotily. Námořnictvo zkoumalo čtyři přístavy: námořní loděnici Pugetův záliv v Bremertonu, everettskou námořní stanici, San Diego a Pearl Harbor. Nakonec se námořnictvo rozhodlo přidělit dvě letadlové lodi San Diegu a jednu Everettu. Úspěšná šestiměsíční údržba lodi "USS Abraham Lincoln" v Bremertonu ověřila úmysl námořnictva ponechat tuto loď v Everettu. Průzkum pro konečné prohlášení o dopadu na životní prostředí byl odstartován v prosinci 1996. Po veřejných schůzkách ve všech ze čtyř vybraných lokalit strávilo námořnictvo více než osmnáct měsíců zjišťováním vlastní spokojenosti s přidělováním lodí těmto přístavům. Průzkum se týkal především provozu a výcviku, zázemí a infrastruktury, údržby a kvalitou života.

Everettská námořní stanice (anglicky Naval Station Everett) je nejmodernější základna amerického námořnictva. Nachází se vedle přístaviště města Everett, 40 kilometrů severně od Seattlu v americkém státě Washington. Podpůrný komplex námořnictva se nachází mezi městy Marysville a Arlington, necelých 20 kilometrů od stanice, která leží na severovýchodním pobřeží Pugetova zálivu. Stanice byla navržena jako domovský přístav skupiny carrer strike group.  Stanice je nyní domovem dvou torpédoborců, tří fregat, jedné jaderně poháněné letadlové lodi a jednoho obsluhovače bójí americké pobřežní stráže. Své úkoly zde dostává šest tisíc námořníků a příslušníků veřejné služby, zatímco 350 těchto osob je přiděleno stanici samotné.

Naval Station Everett (NAVSTA Everett) is a military installation located in the city of Everett, Washington, north of Seattle. The naval station, located on the city's waterfront on the northeastern end of Puget Sound, was designed as a homeport for a US Navy carrier strike group and opened in 1994. A separate Navy Support Complex is located in Smokey Point, north of Everett near Marysville, and houses a commissary, Navy Exchange, a college and other services.  NAVSTA Everett is home to five guided-missile Destroyers, a Coast Guard Keeper-class cutter , and a USCG Marine Protector-class patrol boat, . There are about 6,000 sailors and civil service persons assigned to commands located at Naval Station Everett. The Naval Station itself has about 350 sailors and civilians assigned.


Biografie.

Princezna Matylda se narodila jako třetí dítě i dcera pozdějšího saského krále Jiřího I. (1832 - 1904) a jeho manželky Marie Anny Portugalské (1843 - 1884), dcery portugalské královny Marie II. Zůstala však nejstarším dítětem svých rodičů, neboť obě její starší sestry zemřely ještě jako nemluvňata.  Tichá a laskavá, avšak nepříliš pohledná Matylda se měla podle plánů svého otce provdat za rakouského korunního prince, arcivévodu Rudolfa, syna rakouského císaře Františka Josefa I. Ten však se tomuto svazku vyhnul a oženil se s belgickou princeznou Stefanií.  Jejím dalším potenciálním ženichem byl další rakouský arcivévoda, František Ferdinand d´Este, synovec a následník Františka Josefa II. Ten však kvůli lásce k hraběnce Žofii Chotkové (s níž roku 1900 uzavřel přes odpor císaře morganatický sňatek) ženitbu s Matyldou odmítl rovněž; to výrazně negativně poznamenalo jinak velmi úzké přátelské vztahy mezi oběma monarchiemi. Napětí se nicméně uvolnilo, když se mladší bratr Františka Ferdinanda, arcivévoda Ota František Josef oženil s Matyldinou mladší sestrou Marií Josefou.  Matylda těmito odmítnutími velmi trpěla, stala se kritickou a jízlivou a ztrpčovala život svému okolí. Útěchu hledala i v alkoholu a vysloužila si tak u saského obyvatelstva přezdívku "Matylda Schnapps (Matylda Kořalka"). Stranila se oficiálního života dvora a byla nejneoblíbenějším členem královského domu.  Matylda byla talentovaná malířka. V letech 1890 - 1901 studovala u drážďanského malíře a ilustrátora Alfreda Diethe. V následujících letech pak malovala řadu obrazů - krajin a scén ze života na zámku Pillnitz. 24 z nich byly vydány jako velkoformátové tisky, další jako pohlednice, výtěžek z jejichž prodeje sloužil k dobročinným účelům.  Matylda zemřela v Drážďanech 27. března roku 1933 v 70 letech věku. Pohřbena byla v Nové hrobce Katedrály Nejsvětější Trojice v Drážďanech.

Matylda Saská, plným jménem německy "Mathilde Marie Augusta Viktorie Leopoldina Karolina Luisa Franziska Josepha Prinzessin von Sachsen" (19. března 1863, Drážďany – 27. března 1933 tamtéž) byla saská princezna.

Princess Mathilde of Saxony, Duchess of Saxony (19 March 1863 – 27 March 1933) was the third child and third-eldest daughter of George of Saxony and his wife, Maria Anna of Portugal. She was an elder sister of the Kingdom of Saxony's last king, Frederick Augustus III of Saxony.


Hráčská kariéra.

Amatérská a juniorská kariéra.

S juniorským hokejem začal v rodném městě, Thunder Bay, kde hrál za místní týmu Flyers v USHL. V sezoně 2000-01 odešel do univerzitní soutěže v USA, kde hrál za vermontskou univerzitu. Nasbíral 27 bodů v 31 utkáních a ačkoliv nebyl nejproduktivnější nováček, dostal cenu pro nejlepšího nováčka týmu. Ve druhé a poslední sezoně v ECAC byl nejproduktivnějším hráčem týmu a na konci sezony dostal cenu Johna C. Cunninghama pro nejužitečnějšího hráče týmu. Jeho tým vyhrál v sezoně pouze 3 z 31 zápasů a tak se Sharp rozhodl, že pro něj bude lepší školu opustit a vrhnout se mezi profesionály.

Profesionální kariéra.

Philadelphia ho draftovala v roce 2001 ve 3. kole, celkově byl vybrán jako 95. hráč. Skoro o rok později, 21. května 2002, podepsal s Philadelphií smlouvu na 3 roky. Na kempu Flyers se předvedl v dobrém světle a tak dostal šanci v NHL. První zápas v NHL odehrál 10. října 2002 v Edmontonu. Po 3 zápasech, ve kterých nebodoval, byl však odeslán do AHL, kde strávil zbytek sezony.  Sezonu 2003-04 strávil půl na půl v NHL a AHL. Do poloviny prosince hrál v AHL, kde nasbíral 29 bodů (15+14) v 35 zápasech, zbytek sezony strávil v NHL. V silném týmu Flyers však nedostával příliš času na ledě a tak zaznamenal pouze 7 bodů (5+2) v 41 zápasech. V playoff NHL se trefil jednou, a to ve finále Východní konference proti Tampě Bay.  Během výluky v NHL v sezoně 2004-05 hrál v AHL za Phantoms. V 75 zápasech nasbíral 52 bodů (23+29) a to stačilo na 3. místo v produktivitě týmu. V playoff byl jedním z hlavních vůdců týmu a pomohl Phantoms k zisku Calder Cupu. V kanadském bodování v playoff byl na 2. místě v týmu i celé AHL s 21 body (8+13) v 21 zápasech.  Sezonu 2005-06 začal v NHL ve Philadelphii, za kterou odehrál 22 zápasů a nasbíral 8 bodů. V týmu nabitém hvězdami však příliš času na ledě nedostával a nakonec byl vyměněn. 5. prosince se společně s útočníkem Ericem Melochem stěhoval do Chicaga za útočníka Matta Ellisona a 3. kolo draftu 2006. Za Blackhawks odehrál celkem 50 zápasů a nasbíral 23 bodů, v celé sezoně pak v 72 zápasech nasbíral 31 bodů (14+17). 10. července 2006 s ním Blackhawks prodloužili smlouvu o 2 roky.  V sezoně 2006-07 pak nastoupil k 80 utkáním v nichž nasbíral 35 bodů. Po Havlátovi byl jediným hráčem Blackhawks, který se dostal na hranici 20 gólů.  V průběhu sezony 2007-08, 17. ledna 2008, prodloužil s Blackhawks o další 4 roky. Celkem v sezoně nasbíral 62 bodů (36+26) a byl nejlepším střelcem Blackhawks. V počtu gólů si vytvořil své osobní maxiumum, které doposud nepřekonal. V gólech v oslabení se dělil o první příčku v celé NHL s Alferdssonem.  Střelecky se mu dařilo i v první polovině sezony 2008-09, kdy zaznamenal 20 branek. Ve 2. polovině mu ale zvlhnul prach a navíc jej na 20 utkání vyřadilo zranění kolena. Celkem tak nastřílel 26 branek a nasbíral 44 bodů. V playoff se dostal opět do pohody a s Toewsem byl se 7 góly na 2. místě mezi střelci týmu. Celkem přispěl 11 body na cestě Blackhawks do finále konference.  Sezona 2009-10 byla 4. sezonou v řadě, kdy dokázal nastřílet alespoň 20 branek. Zaznamenal 25 a k tomu navíc přidal 41 asistencí. Celkem tak nasbíral 66 bodů v 82 zápasech. V playoff přidal dalších 22 bodů ve stejném počtu zápasů a byl tak 3. nejproduktivnějším hráčem týmu. S 11 brankami byl společně s Byfuglinem nejlepším střelcem týmu a s 76 střeleckými pokusy byl vůbec nejaktivnějším hráčem v playoff. Výraznou měrou se tak podílel na zisku Stanley Cupu.  V sezoně 2010-11 v 74 utkáních nasbíral 71 bodů (34+37). Podruhé v kariéře překonal hranici 30 branek a s 34 góly byl nejlepším střelcem Blackhawks, v celé NHL se umístil 8. Zúčastnil se NHL All-Star Game, kde byl vyhlášen nejužitečnějším hráčem utkání, když získal 3 body (1+2). V playoff pak v sérii proti Vancouveru nasbíral 5 bodů (3+2) v 7 utkáních. Ačkoliv měl platnou smlouvu ještě na další sezonu, podepsal 3. srpna 2011 smlouvu na dalších 5 let za 29,5 milionu dolarů (cap hit 5,9 milionu).  I v sezoně 2011-12 dokázal udržet tempo z předchozí sezony a podruhé v řadě byl nejlepším střelcem Blackhawks s 33 góly. Popáté v řadě tak překonal hranici alespoň 25 branek, což se před ním povedlo jen 6 hráčům v dresu Blackhawks. V týmové produktivitě pak obsadil 2. místo s celkem 69 body v 74 zápasech (8 zápasů vynechal pro zranění). Byl nejlepší v týmu v hodnocení +/- s osobním maximem +28 bodů (7. v NHL; 2. v Západní konferenci) a také v počtu vstřelených vítězných gólů (8 GWG, 7. místo v NHL). V playoff vstřelil pouze jediný gól v 6 zápasech a Blackhawks vypadli z 1. kola podruhé v řadě, tentokrát s Phoenixem.  Vinou zranění odehrál ve zkrácené sezoně 2012-13 jen 28 zápasů, ve kterých nasbíral 20 bodů (6+14). Střelecky se mu tolik nedařilo, ale když byl v sestavě Blackhawks, tak ani jednou neprohráli v základní hrací době (25-0-3). V playoff se střelecké štěstí opět přiklonilo na jeho stranu a s 10 góly byl nejlepším střelcem celého playoff NHL a mohl se radovat ze svého druhého Stanley Cupu v kariéře.  Sezona 2013-14 je doposud jeho nejlepší v kariéře. Poprvé v kariéře stal nejproduktivnějším hráčem Blackhawks a po čtvrté v kariéře byl nejlepším střelcem Blackhawks. Podruhé v kariéře odehrál všechna utkání základní části v nichž si připsal 78 bodů (34+44) a byl 12. nejproduktivnějším hráčem NHL a 9. nejlepším střelcem. Osobní maxima si vytvořil v počtu asistencí, bodů a také střel (313), ve kterých byl v NHL dokonce na 2. místě. Během listopadu byl vyhlášen 3. hvězdou týdne NHL a za poslední týden v prosinci dokonce 1. hvězdou. Okolo přelomu roku vstřelil 2 hattricky - 27. prosince 2013 proti Coloradu a 3. ledna 2014 v New Jersey. Playoff mu příliš nevyšlo, neboť zaznamenal v 19 zápasech jen 5 branek a celkem 10 bodů.  V sezoně 2014-15 přišel na přelomu listopadu a prosince o 14 zápasů kvůli zranění nohy. V 68 zápasech pak nasbíral 43 bodů (16+27). Ve svém 700. zápase, ke kterému nastoupil 29. prosince 2014 proti Nashvillu, získal 500. bod v NHL. Při cestě za třetím Stanley Cupem nasbíral 15 bodů (5+10) v 23 zápasech a byl tak 5. nejproduktivnějším hráčem týmu.  Jelikož Blackhawks měli problémy vejít se do platového stropu, byl Sharp společně s obráncem Stephenem Johnsem vyměněn 10. července 2015 do Dallasu za obránce Trevora Daleyho a útočníka Ryana Garbutta. V týmu se sešel s obráncem Johhnym Oduyou, který Blackhawks rovněž po zisku Stanley Cupu opustil. Ve své první sezoně v Dallasu si připsal 55 bodů (20+35) v 76 zápasech a byl 5. nejproduktivnějším hráčem týmu a 4. nejlepším střelcem. V playoff si připsal 6 bodů (4+2) ve 13 utkáních, když Dallas vypadl ve 2. kole se St. Louis.  Zdravotní problémy měl v průběhu celé sezony 2016-17 a tak odehrál pouze 48 zápasů, ve kterých si připsal 18 bodů (8+10). Nedařilo se mu ve statistice +/-, neboť s -22 body byl nejhorším v týmu. Stars v této sezoně nepostoupili do playoff.  Po 2 letech se vrátil do Chicaga, když jako volný hráč podepsal roční smlouvu s Blackhawks. Zápas proti Floridě 12. prosince 2017 byl jeho 900. v NHL. V sezoně ovšem pokračoval pokles jeho produktivity a i když neměl zdravotní potíže, řadu zápasů sledoval jen z tribuny. Celkem v 70 zápasech nasbíral 21 bodů (10+11). Při posledním domácím zápase proti St. Louis 7. dubna 2018 oznámil, že toto byla jeho poslední sezona v NHL. Kariéru tak ukončil v klubu, se kterým získal 3 Stanley Cupy. Celkem za Blackhawks odehrál 749 zápasů (19. místo v historických tabulkách Blackhawks), ve kterých nastřílel 249 branek (12. místo) a 283 asistencí (22. místo) a celkem tedy 532 bodů (15. místo).

Patrick Sharp (* 27. prosince 1981, Winnipeg, Manitoba) je bývalý kanadský hokejový útočník, který naposledy hrál v týmu Chicago Blackhawks v severoamerické lize NHL, ve kterém dokázal v letech 2010, 2013 a 2015 vyhrát Stanley Cup, a v roce 2014 získal s Kanadou na zimních olympijských hrách v Soči zlatou medaili.

Patrick Sharp (born December 27, 1981) is a Canadian former professional ice hockey player who played 15 seasons in the National Hockey League (NHL) for the Philadelphia Flyers, Chicago Blackhawks and Dallas Stars. After his retirement as a player, Sharp joined NBC Sports as an analyst.  Sharp played collegiate hockey at the University of Vermont before he was drafted by the Flyers in 2001. He began his NHL career with the Flyers organization, but was traded to the Blackhawks in 2005. He became a three-time Stanley Cup champion with the Blackhawks in 2010, 2013 and 2015. He was later traded to the Stars in 2015, where he spent two seasons before returning to the Blackhawks in 2017. Sharp also represented Canadian national team at the 2014 Winter Games, where he won an Olympic Gold medal.


Vývoj.

Vývoj "Panzerschrecku" spadá do počátku roku 1943, kdy Němci ukořistili v Tunisku několik amerických bazuk, podle nichž vyvinuli vlastní zbraň.  První typ, který zavedlo Německo do výzbroje své armády byl "Raketenpanzerbüsche 4322". Zbraň byla 164 cm dlouhá a její hmotnost činila 9,25 kg. Ke střelbě se používal 88mm projektil, který po vystřelení dosahoval rychlosti 105 m/s. Hmotnost střely byla 3,3 kg a hmotnost nálože pak 600 g. Zvláštností bylo to, že se používala letní (+5 až 50 °C) a zimní (-40 až +30 °C) munice. Průraznost pancíře byla okolo 180 mm. Samotní vojáci si však tuto zbraň příliš neoblíbili, protože vyvíjela silný plamen, který ohrožoval obsluhu a prozrazoval její pozici. Kvůli tomu museli být střelci chráněni ohnivzdornou pláštěnkou a plynovou maskou. Střelec byl pak sice chráněn, ale zase se zhoršila celková pohyblivost a účinně zamířit cíl nebylo taky úplně snadné. Tento typ se však stavěl jen v malých počtech.  Změna nastala až v listopadu 1943, kdy byl ke zbrani přidán ochranný štít. Okamžitě se upustilo od jakékoli výroby modelu "RKpB 4322" a do výroby se dostal model "Panzerschreck 54", který měl již štít pevně zabudovaný. Hmotnost díky štítu vzrostla na 11 kg a změny se dočkala také munice. Nová střela pod označením RKpB.Gr.4992 měla lepší dostřel (180 m) a také lepší průraznost (cca 230 mm). Náboje se opět vyráběly v letní a zimní verzi. Byla dána objednávka na 382 000 kusů, ale musela být kvůli spojeneckým náletům na německý průmysl redukována a v červenci 1944 se zastavila na čísle 289 151 kusů. Dalším modelem byl "Panzerschreck 54/1". Snížila se délka trubice na 135 cm a hmotnost se snížila na 9,5 kg, mířidla byla také zdokonalena. Zbraň byla zavedena do služby v prosinci 1944, ale první objednávka byla dána až v lednu 1945. Do konce války bylo dodáno 25 750 kusů z původně 48 000 objednaných. Odpalovací trubice měla vydržet údajně 200 výstřelů.  Němci měli ve vývoji také protiletadlovou verzi – "Fliegerschreck". Zbraň byla 174 cm dlouhá a používala 88mm náboj. Bylo jich vyrobeno pouze 500 a bojového nasazení se nikdy nedočkaly. Ještě existoval ve vývoji "Panzerschreck 10,5 cm", jenž představoval zvětšenou verzi Panzerschrecku. Zbraň byla ale odmítnuta s odůvodněním, že je příliš těžká (hmotnost byla asi 18 kg), proto se vyvíjel další typ, který byl lehčí a téměř o půl metru kratší, ale u tohoto modelu nastaly pro změnu problémy se zákluzem. Tento problém se už do konce války vyřešit nepodařilo, a tak nikdy nebyl zařazen do služby.

Panzerschreck (oficiálně Raketenpanzerbüchse 54, "raketová pancéřová puška 54", zkráceně RPzB 54) byla ruční raketová protitanková zbraň ráže 88 mm na více použití, kterou užívala německá armáda ke konci druhé světové války. Jeho předchůdcem byl jednodušší "Panzerfaust" (česky "pancéřová pěst"), zavedený v roce 1942, který dokázal prorazit až 150 mm silný pancíř ruských tanků na vzdálenost 30 m. Používali jej vojáci SS (německá armáda od roku 1943) i příslušníci "Volkssturmu" (německá domobrana). Protože však měl malý dostřel, nebylo těžké budovu, kde byl voják s "Panzerfaustem", zničit na velkou vzdálenost.

Panzerschreck (lit. "tank fright", "tank's fright" or "tank's bane") was the popular name for the "Raketenpanzerbüchse " 54 ("Rocket Anti-armor Rifle model 54" abbreviated to RPzB 54), an 88 mm reusable anti-tank rocket launcher developed by Nazi Germany in World War II. Another earlier, official common name was "Ofenrohr" ("stove pipe").  The Panzerschreck was designed as a lightweight infantry anti-tank weapon and was an enlarged copy of the American bazooka. The weapon was shoulder-launched and fired a fin-stabilized rocket with a shaped-charge warhead. It was made in smaller numbers than the "Panzerfaust", which was a disposable recoilless gun firing an anti-tank warhead.


Vzorec.

Vzorec byl poprvé publikován v příspěvku na konferenci SIGGRAPH (Special Interest Group on GRAPHics and Interactive Techniques) 2001, který se zabýval softwarem GrafEq pro vizualizaci matematických funkcí, nerovností, atp.  Tupperův vzorec je nerovnost:  kde formula_2 značí celou část čísla a "mod" značí zbytek po dělení.  Uvažujme interval roviny formula_3, kde konstanta formula_4 je rovna pětisetčtyřiačtyřicetimístnému číslu:  Množina bodů splňující Tupperovu nerovnost je na následujícím obrázku znázorněna modrou barvou:

Vysvětlení.

Bližším ohledáním vzorce snadno zjistíme, že exponent formula_6 nabývá pouze celočíselných hodnot formula_7. Každé z těchto hodnot přitom nabývá pouze v jediném podintervalu. Hodnoty formula_8 nabývá exponent v levém spodním rohu obrázku, hodnoty formula_9 v intervalu bezprostředně nad ním, a tak dále. Tedy, pixely v prvním sloupci obrázku odpovídají hodnotám exponentu formula_10. Nejmenší hodnoty formula_11 exponent nabývá v pravém horním rohu obrázku.  Snadno ověříme, že číslo formula_4 je dělitelné číslem formula_13 beze zbytku, tedy  pro všechna formula_15. Pravá strana nerovnosti tak v principu převádí číslo formula_16 do dvojkové soustavy, je tedy pro každou konkrétní dvojici formula_17 rovna buď formula_8 nebo formula_9.  Je zřejmé, že libovolný černobílý obrázek šířky formula_20 a výšky formula_21 pixelů, jde stejným způsobem zapsat jako binární číslo (po sloupcích; levý spodní pixel bude stát na pozici jednotek ve dvojkovém zápisu). Po převodu do desítkové soustavy a vynásobení číslem formula_21 bude představovat konstantu formula_4. Tupperův vzorec (s číslem formula_13 zaměněným za číslo formula_21 a pozměněnými intervaly pro formula_26 a formula_27) pak z konstanty formula_4 dekóduje původní obrázek.  Konkrétních příkladů jako je Tupperův vzorec tedy lze zkonstruovat libovolně mnoho.  Tupperův vzorec je často uváděn jako příklad autoreference, kterým ale v pravém slova smyslu není. Nejpodstatnější část vzorce zajišťující, že grafem nerovnosti je předpis nerovnosti samotné, je informace zakódovaná v konstantě formula_4, která ovšem není předmětem autoreferenčního vztahu.

Tupperův vzorec je nerovnost definovaná Jeffem Tupperem. Množina bodů, které splňují nerovnost, vykreslená v rovině (resp. v konkrétním intervalu roviny) tvoří text obsahující nerovnost samu.

Tupper's self-referential formula is a formula that visually represents itself when graphed at a specific location in the ("x", "y") plane.


Geografie.

Gironde se rozkládá na území departementů Gironde a Charente-Maritime v regionech Akvitánie a Poitou-Charentes. Začíná poloostrovem Bec d'Ambès, který vytvářejí na svém soutoku řeky Garonna a Dordogne. Na obou březích se po celé délce estuáru rozkládají vinice.  Povodí Gironde zahrnuje u řeky Dordogne severní Akvitánii a velkou část Francouzského středohoří, řeka Garonna odvodňuje zbytek Akvitánské pánve.  Největším městem v okolí je Bordeaux, které leží asi 15 km proti proudu od soutoku obou řek. Na řece Dordogne leží město Libourne, přímo v oblasti Gironde je největší Royan, z dalších měst to jsou Blaye, Bourg a Talmont-sur-Gironde na pravém břehu a Blanquefort, Pauillac a Margaux na levém.

Historie.

Už v antice měla Gironde velký strategický a ekonomický význam. Přístav v Bordeaux, tehdejší Burdigala, položil základ pro obchod a dlouhodobou prosperitu. Pozůstatky římské nadvlády byly nalezeny v obci Soulac-sur-Mer. Po pádu Římské říše byla oblast ohrožována nájezdy Normanů a Bordeaux bylo zničeno.  Ve středověku bylo území v rukou Angličanů a Gironde měla velký význam v obchodu mezi Akvitánií a Anglií. Vyváželo se především víno, barviva, sůl a zbraně, naopak se dovážely z Anglie kůže, textil a kovy. Během stoleté války byla Gironde základnou Angličanů. Po bitvě u Castillonu v roce 1454 připadlo území opět Francii. Přístav Bordeaux se v novověku stal největším a nejvýznamnějším přístavem Francie, neboť přes něj proudilo zboží při obchodech s Afrikou a Antilami. Gironde tím získala velký strategický význam a vznikla zde řada pevností. V 17. století zde zřídil Sébastien Le Prestre de Vauban pevnost Blaye na pravém břehu a Fort Médoc na levém.  Ve 20. století se Gironde stala významnou průmyslovou oblastí. Ve městě Le Verdon byl vybudován nákladový terminál, který slouží i k uskladnění ropy, ve městě Pauillac byla vybudována ropná rafinerie.

Gironde je estuár v jihozápadní Francii, který se rozkládá od soutoku řek Garonny a Dordogne až k pobřeží Atlantského oceánu. Je zhruba 75 km dlouhý a až 15 km široký a s rozlohou 685 km je největším ústím v Evropě. Podle tohoto území je pojmenován departement Gironde.

The Gironde ( , , ; ) is a navigable estuary (though often referred to as a river) in southwest France and is formed from the meeting of the rivers Dordogne and Garonne just downstream of the centre of Bordeaux. Covering around , it is the largest estuary in western Europe.  The Gironde is approximately long and 3–12 km (2–7 miles) wide and the French "département" Gironde is named after it. The Gironde is subject to very strong tidal currents and great care is needed when navigating the estuary by any size or type of boat.  Since 2015, the Gironde estuary has been part of the Gironde estuary and Pertuis sea Marine Nature Park.