Historie.

V návaznosti na doporučení přijaté 25. ledna 1949 Hospodářským výborem OSN pro Evropu byl postupně vyvinut systém zelených karet. Je to síť profesionálních orgánů uznaných členskými státy (národních pojišťovacích kanceláří), které jsou propojeny přes bilaterální dohody. Cílem tohoto systému je ochrana třetích stran, které jsou poškozené při dopravních nehodách, a usnadnění likvidace škod, které zahrnují odpovědnost zahraničního motoristy.  Tento systém byl postupně upravován v „První motorové směrnici“, která vychází ze směrnice Rady č. 72/166/EHS ze dne 24. dubna 1972 o sbližování právních předpisů členských států, v „Druhé motorové směrnici“, která vychází ze směrnice Rady č. 84/5/EHS ze dne 30. prosince 1983 o sbližování právních předpisů členských států a ve „Třetí motorové směrnici“, která vychází ze směrnice Rady č. 90/232/EHS ze 14. května 1990 o sbližování právních předpisů členských států.  Tyto směrnice uložily řidičům všech zahrnutých zemí povinnost uzavřít pojištění odpovědnosti za škodu způsobenou v automobilové dopravě, přičemž byl stanoven minimální limit pojištění. Dále byly členské státy vyzvány zřídit finanční fondy, které slouží k odškodňování (min. do výše povinného pojištění) obětí nehod způsobených nepojištěnými nebo neznámými automobily. A nakonec uložily směrnice státům povinnost přijmout taková opatření, aby toto pojištění odpovědnosti pokrývalo všechny členská státy a zaručovaly buď pojistnou ochranu ve znění daného členského státu, nebo domovského, dle toho, v jakém státě je pojistná ochrana vyšší.  Další oporou systému zelených karet jsou Interní Předpisy (Dohody o interních pravidlech), díky kterým může vstoupit vozidlo na cizí území členského státu bez předkládání zelené karty, ačkoliv ji stále musí vozit sebou. Existují však i státy, kde je stále nutné ukázat zelenou kartu při vjezdu na jejich území.

Česká republika a zelená karta.

V ČR se je mezinárodně uznávaný doklad o zřízení pojištění odpovědnosti z provozu vozidla řídí zákonem č. 168/1999 Sb., ve znění zákona č. 137/2008 Sb. Tzv. povinné ručení vzniká na základě uzavřené pojistné smlouvy. Ihned po sjednání pojištění vystaví pojišťovna zelenou kartu, která slouží k prokazování sjednaného povinného ručení v Česku i v zahraničí. Každý řidič je povinen mít kartu u sebe. Jestliže není tento doklad schopen na požádání předložit příslušníkům policie ČR, může být na místě finančně penalizován blokovou pokutou ve výši 1500–3000 Kč. Pokud pak se stane nehoda a někdo z jejích účastníků nemá zelenou kartu, je to automatický důvod k zavolání policie. Potvrzení o zaplacení povinného ručení není dokladem o povinném ručení, a proto jej řidič nemusí mít u sebe. Zelená karta obsahuje informace o stavu vozidla a registrační značce. Případné změny stavu vozidla musí být nahlášeny pojišťovně a následně musí být vystavená nová zelená karta.  Všechny země, ve kterých platí zelená karta, jsou vyznačeny na zadní straně dokladu.

Platnost zelené karty.

Zelená karta platí v těchto zemích:  Belgie, Bulharsko, Česká republika, Dánsko, Estonsko, Finsko, Francie, Itálie, Irsko, Island, Kypr, Lichtenštejnsko, Litva, Lotyšsko, Lucembursko, Maďarsko, Malta, Německo, Nizozemsko, Norsko, Polsko, Portugalsko, Rakousko, Rumunsko, Řecko, Slovenská republika, Slovinsko, Spojené království Velké Británie a Severního Irska, Španělsko, Švédsko, Albánie, Andorra, Bosna a Hercegovina, Makedonie, Chorvatsko, Monako, San Marino, Srbsko, Černá Hora, Švýcarsko, Turecko, Ukrajina, Vatikán, Bělorusko, Írán, Izrael, Moldavsko, Maroko, Rusko a Tunisko.  Od 1. ledna 2016 platí zelená karta také v Ázerbájdžánu s výjimkou Náhorního Karabachu. Na území Kypru a Srbska jsou území, kde zelená karta neplatí. Tam si musí řidič nakoupit hraniční pojištění (např. Kosovo, severní Kypr).  Pokud není na zelené kartě přeškrtnuto označení některé z následujících zemí, tak platí i v nich:  Írán, Izrael, Maroko, Tunisko, Ázerbájdžán, Bělorusko, Moldávie, Rusko a Tunisko.

Zelená karta je mezinárodní osvědčení o platném pojištění odpovědnosti z provozu vozidla, které začalo být vydáváno v souladu s doporučením, jež bylo přijaté 25. ledna 1949 Podvýborem pro silniční dopravu při Výboru pro vnitrozemskou dopravu Evropské hospodářské komise Organizace spojených národů.  Bez zelené karty nesmíte s autem vyjet na veřejnou komunikaci, a už vůbec ne do zahraničí (tam i s duplikátem). Na zelené kartě je uveden seznam zemí, ve kterých pojištění odpovědnosti platí. Pokud je země přeškrtnutá, je nutné si před vjezdem tam koupit tzv. hraniční pojištění, popř. využít služby jiné pojišťovny, která nemá danou zemi ve výlukách.

An International Motor Insurance Card System is an arrangement between authorities and insurance organizations of multiple states to ensure that victims of road traffic accidents do not suffer from the fact that injuries or damage sustained by them were caused by a visiting motorist rather than a motorist resident in the same country.  Additionally to extending the insurance coverage territorial scope such systems have the benefit for motorists to avoid the need to obtain insurance cover at each of the frontiers of the countries which they visit.  There are multiple motor insurance systems around the world, established on regional basis. The first was the Green Card system established in 1949 in Europe, but later other regions followed suit.


Životopis.

Jeho rodina přesídlila roku 1905 do Vídně, žila nicméně v českojazyčné čtvrti Favoriten. Čtvrť byla sídlem klubu Austria Vídeň a Sindelar se stal jeho oporou. Hrával na pozici útočníka. Dvakrát, v letech 1933 a 1936, s ním vybojoval Středoevropský pohár, nejprestižnější mezinárodní klubovou soutěž meziválečné Evropy. Krom toho se stal roku 1926 rakouským mistrem. Sindelar byl též člen slavného rakouského reprezentačního mužstva, jemuž se říkalo "Wunderteam". S rakouskou reprezentací se zúčastnil mistrovství světa v roce 1934. Sindelar byl kapitánem týmu a díky svým výkonům byl zpětně federací FIFA zařazen do all-stars a vyhlášen druhým nejlepším hráčem šampionátu. Rakousko na turnaji obsadilo 4. místo. Sindelar odehrál za národní tým Rakouska celkem 43 utkání a vstřelil 27 branek. Mezinárodní federací fotbalových historiků a statistiků byl vyhlášen nejlepším rakouským fotbalistou 20. století. Měl přezdívku 'Der Papierene' („Papírák“) pro svou subtilní postavu.  Po anšlusu Rakouska si Šindelář poněkud zadal s novým režimem, když zakoupil arizovanou kavárnu, jejíž původní židovský majitel zemřel později v koncentračním táboře v Terezíně. Do NSDAP Šindelář ale nikdy nevstoupil, ač mu to bylo nabízeno. Dne 23. ledna 1939 byl Šindelář nalezen mrtvý v posteli ve svém vídeňském bytě na Annagasse 3. Vedle něj ležela jeho přítelkyně Camilla Castagnola, která pak zemřela o den později, aniž nabyla vědomí. Jako oficiální příčina úmrtí byla stanovena otrava kysličníkem uhelnatým. Dodnes se však v souvislosti s jeho smrtí objevují spekulace o sebevraždě. Narážka na tuto možnost se objevila i v básni "Auf den Tod eines Fußballers", kterou po jeho smrti napsal spisovatel Friedrich Torberg.  Přetrvávající mýtus o Šindelářově podílu na odporu proti nacistům vyvracel např. vídeňský žurnalista Peter Menasse. Mj. i pod vlivem jeho článku ustanovil městský radní pro kulturu komisi, která přezkoumávala nárok Šindeláře na čestný hrob na vídeňském ústředním hřbitově. Rozhodla však ve prospěch jeho zachování.

Matthias Sindelar, rodným jménem Matěj Šindelář (10. února 1903, Kozlov – 23. ledna 1939, Vídeň ) byl rakouský fotbalista narozený na území dnešní České republiky, na Vysočině, v rodině tamního kováře Jana Šindeláře.

Matthias Sindelar (; 10 February 1903 – 23 January 1939) was an Austrian footballer who played for Austria Vienna and the Austrian national football team  He played as a centre-forward for the celebrated Austria national team of the early 1930s known as the "Wunderteam", which he captained at the 1934 World Cup. Known as "The Mozart of football" or "Der Papierene" ("The Paper Man") for his slight build, he was renowned as one of the finest pre-war footballers, known for his fantastic dribbling ability and creativity. He was voted the best Austrian footballer of the 20th Century in a 1999 poll by the International Federation of Football History and Statistics (IFFHS) and was named Austria's sportsman of the century a year before.


Informace o filmu.

Film je inspirován skutečnými historickými událostmi z konce 2. světové války, tzv. masakrem u Oradour-sur-Glane, při němž byla nacisty vypálena francouzská vesnice Oradour-sur-Glane a zabito 642 civilistů.  Hlavní roli ve filmu měl původně hrát Lino Ventura, který však tuto roli odmítl, protože se mu ve scénáři nelíbilo násilí.  Při natáčení filmu byly použity dva francouzské zámky – Château de Bonaguil v kantonu Lot-et-Garonne (většina filmu) a Châteaux de Bruniquel v kantonu Tarn-et-Garonne. Množství tajemně vyhlížejících interiérů, které je možné vidět ve filmu, však byly přesto pouze pro film vystavěné kulisy.  Film byl ve Francii vřele divácky přijat – v celé zemi jej vidělo přes 3 miliony diváků a v Paříži téměř milion diváků.  Hudbu k filmu složil François de Roubaix, přičemž šlo o poslední film, pro který složil filmovou hudbu. Skladatel pouze tři měsíce po uvedení filmu zemřel a proto mu César za nejlepší hudbu byl udělen posmrtně. Film se účastnil vůbec prvního ročníku udělování Césarů v roce 1976.

Děj.

Film se odehrává na konci druhé světové války, v atmosféře německého ústupu a prohry. Doktor Julien Dandieu pracuje jako chirurg v nemocnici a současně vypomáhá francouzskému odbojovému hnutí. Po ostrém německém varování vypravuje svou ženu a malou dcerku mimo město, do pokojné vesnice, ve které sám vlastní zanedbaný hrad. Po nějakém čase se vypravuje na návštěvu, po příjezdu však nalézá pouze zničenou vesnici a vyvražděné obyvatelstvo. Když dorazí ke svému hradu, nalézá navíc mrtvé tělo svého dítěte a představuje si, co pravděpodobně musela vytrpět jeho žena. Jeho šok a bolest jsou nezměrné, navzdory tomu však zachová jistou rozvahu, nalézá svou dávno schovanou starou pušku a začíná krutou mstu. Protože doktor Dandieu dokonale zná složitý systém podlaží, chodeb a schodišť na starém hradě, získává před těžce ozbrojenými německými vojáky velkou výhodu. Několikrát se ocitne v nebezpečí, přesto však postupně a trpělivě zvládne zabít všechny, kteří jsou zodpovědni za smrt jeho rodiny. Doktor nakonec přežívá, když je však nadlidský úkol konečně za ním, opět propadá obrovské bolesti nad ztrátou nejbližších.

Stará puška (originální francouzský název "Le Vieux Fusil") je koprodukční francouzsko-německé filmové válečné drama z roku 1975, které režíroval Robert Enrico. Film získal ve třech kategoriích cenu "César" a v dalších šesti kategoriích byl na ní nominován.  Většina filmu se odehrává ve francouzské vesnici Montauban. Hlavní role ve filmu ztvárnili Philippe Noiret společně s Romy Schneider.

Le vieux fusil (English title: The Old Gun or Vengeance One by One) is a 1975 French-German film directed by Robert Enrico, and starring Philippe Noiret, Romy Schneider and Jean Bouise. It won the 1976 César Award for Best Film, Best Actor and Best Music, and was nominated for best director, supporting actor, writing, cinematography, editing and sound. The film is based on the Massacre of Oradour-sur-Glane in 1944.


Život.

Narodil se v rodině majitele továrny na čokoládu a radního města Postupimi Alberta Miethe. O fotografii se začal zajímat, když mu bylo šestnáct let. Po maturitě na Viktoria-Gymnasiu v Postupimi studoval fyziku, astronomii a chemii na universitě v Berlíně a následně v Göttingenu. Tam v roce 1889 získal doktorát za práci "Zur Actinometrie photographisch-astronomischer Fixsternaufnahmen". Během studia pracoval jako pomocný asistent na Astrofyzikálním institutu v Postupimi ("Astrophysikalisches Institut Potsdam", dnes "Leibniz-Institut für Astrophysik Potsdam"). Zde v roce 1887 spolu s Johannesem Gaedickem vynalezli bleskový prášek, založený na směsi magnésia, chlorečnanu draselného a antimonitu a v roce 1889 zkonstruoval magnéziový zábleskový přístroj. Po ukončení studia působil u různých firem v optickém průmyslu. Nakonec se stal spolupracovníkem optické dílny Edmunda Hartnacka v Postupimi, kde se zabýval konstrukcí objektivů mikroskopů. Po Hartnackově smrti v roce 1891 pracoval ve firmě Schulze & Barthels v Rathenow, která se zabývala výrobou optických přístrojů pro civilní i vojenské využití. Zde se - nezávisle na výzkumech Dallmeyerových a Steinheilových - zabýval vývojem teleobjektivů. Patent na svou konstrukci teleobjektivu získal v roce 1891. V roce 1894 přešel k firmě Voigtländer do Braunschweigu. Zde se zabýval různými konstrukčními úlohami, mimo jiné vylepšením puškohledu, na což mělo vliv i to, že byl ve volném čase vášnivým střelcem. Nakonec se zde stal technickým ředitelem.

Pedagogická a vědecká práce.

Po smrti Hermanna Wilhelma Vogela byl 1. října 1899 povolán na Královskou technickou univerzitu v Berlíně, aby po něm převzal vedení katedry fotochemie, fotografie a spektrální analýzy. Tato katedra byla založena v roce 1873 a byla tedy nejstarší katedrou svého druhu na světě.  Zde zkonstruoval kameru pro „tříbarevnou fotografii podle přírody“. Postup spočíval v tom, že se scéna vyfotografovala třikrát na černobílý fotografický materiál přes barevné filtry (červený, modrý a zelený). Princip trojbarevné fotografie poprvé použil Louis Ducos du Hauron v šedesátých letech 19. století. Ve své době ale narazil na problém velmi malé citlivosti tehdejších materiálů na červené světlo. Toto se Miethemu podařilo vyřešit, když v roce 1902 spolu s Arthurem Traubem vyvinuli panchromatickou senzibilizaci fotografického materiálu. Dále Miethe zkonstruoval fotoaparát na skleněné desky 8 x 24 cm, na které se postupně exponovaly jednotlivé barevné výtažky. Barevné fotografie pak bylo možné buď promítat zvláštním trojitým projektorem na plátno (každý barevný výtažek byl promítán přes příslušný barevný filtr - výsledný barevný obraz vznikl na principu aditivního míchání barev, nebo bylo možné fotografie tisknout technikou barevného uhlotisku. Tento postup byl velice pracný a nákladný, avšak výsledkem byly barevně stálé obrazy. Trojbarevnou fotografii předvedl Miethe poprvé v roce 1903 na půdě své katedry.  V roce 1904 pak byly poprvé tištěny barevné fotografie na tomto principu jako sběratelské reklamní obrázkové kartičky čokoládovny "Stollwerck" (Stollwerck-Sammelalbum No. 7).  Kameru pro tento druh fotografie pak vyráběla firma Bermpohl & Co. v Berlíně. S její pomocí vytvořil ruský průkopník fotografie Sergej Prokudin-Gorskij v letech 1905–1916 unikátní sérii barevných fotografií "Krásy Ruska v přírodních barvách". Patrně nejslavnější fotografií Prokudina-Gorského je jeho barevný portrét Lva Nikolajeviče Tolstého z roku 1908.  Nevýhodou této metody byla skutečnost, že kvalita barevného obrazu závisela na přesném ztotožnění jednotlivých barevných složek při promítání nebo při tisku. Rozdíly vznikaly mechanickými nepřesnostmi během posunu skleněné desky a dále časovými prodlevami mezi expozicí jednotlivých desek, kdy mohlo dojít k pohybu fotografovaného objektu. Tyto problémy se snažil vyřešit nový typ konstrukce kamery, kdy se exponovaly současně všechny složky.  V akademickém roce 1904–1905 byl Miethe rektorem Královské technické univerzity v Berlíně.  Od roku 1906 začal pořizovat barevné fotografie z balónu. Ty vydal v roce 1909 v knize "Photographische Aufnahmen vom Ballon aus".  V roce 1908 se zúčastnil expedice do horního Egypta. Fotografie z této cesty vyšly později knižně.  V roce 1909 začlenil ke své katedře i hvězdárnu, specializovanou na astronomickou fotografii. Od roku 1921 také vedl "Zkušební a vývojový ústav pro kinematografickou techniku" (Prüf- und Versuchsanstalt für Kinotechnik).  V létě 1910 byl členem expedice Ferdinanda von Zeppelina na Špicberky. I zde pořídil řadu barevných fotografií.

Adolf Miethe (25. dubna 1862, Postupim - 5. května 1927, Berlín; celým jménem Adolf Christian Heinrich Emil Miethe) byl německý fotochemik a průkopník fotografické techniky.

Adolf Miethe (; 25 April 1862, Potsdam – 5 May 1927, Berlin) was a German scientist, lens designer, photochemist, photographer, author and educator. He co-invented the first practical photographic flash and made important contributions to the progress of practical color photography.


Vývoj a popis.

První letoun verze označené Super Guppy nebo „SG“, byl postaven přímo z trupu letounu C-97J Turbo Stratocruiser, což byla vojenská verze dopravního letounu z 50. let 20. století Boeing 377 Stratocruiser. Trup byl prodloužen na délku 43 m a byla přestavěna horní část trupu. Trup dostal v řezu tvar balónu, přičemž v horní části měl průměr 7,6 m. Délka nákladového prostoru byla 28,8 m, přičemž šířka nákladové paluby zůstávala stále 2,7 m jako u původního letounu Stratocruiser.  V návaznosti na úpravy trupu byly použity i jiné motory. Letoun Super Guppy používal turbovrtulové motory Pratt & Whitney T34-P-7 pro zvětšení výkonu a doletu. Byly upraveny i křídla a ocasní plochy. Letoun mohl nést náklad 24 545 kg a dosahoval cestovní rychlosti 300 mph (480 km/h). Druhá verze byla oficiálně známa pod označením Super Guppy Turbine nebo „SGT“, ačkoliv používala také turbovrtulové motory jako první varianta Super Guppy. Tato verze používala turbovrtulové motory Allison 501-D22C. Na rozdíl od předchozích letounů, byly hlavní části trupů těchto letounů postaveny od nuly. Stavbou trupů od samého počátku bylo umožněno společnosti Aero Spacelines rozšířit nákladovou palubu na 4 m. Celková délka nákladového prostoru byla zvětšena na 33,8 m. Vylepšení trupu a pohonu vedlo ke zvětšení užitečného nákladu na 24 700 kg. Všechna tato vylepšení v kombinaci s přetlakovou kabinou pro posádku dovolila lety ve vyšších letových hladinách, což umožňovalo letounům SGT přepravit více nákladu než jejich předchůdcům.  Letoun SGT si z typu 377 ponechal pouze kokpit, křídla, ocasní plochy a hlavní podvozek. Přední podvozek byl převzatý z letounu Boeing 707 a byl otočený o 180 stupňů. To umožnilo jeho posunutí mírně dopředu, vyrovnání podlahy nákladového prostoru a zjednodušilo nakládku letounu. Na počátku 70. let 20. století byly dva letouny Super Guppy používány společností Airbus k dopravě částí dopravních letounů z externích výrobních závodů ke konečné montáži v Toulouse. V roce 1982 a 1983 byly ve Francii u společnosti UTA Industries postaveny další dva letouny, poté, co Airbus koupil práva na stavbu těchto letounů. Tyto čtyři letouny byly později nahrazeny stroji Airbus Beluga, které byly schopné přepravit náklad o dvojnásobné hmotnosti.  Poslední vyrobený letoun SGT zůstává ve službě u NASA, kde slouží při přepravě velkých dílů kosmických lodí a raket. Letoun operuje z letiště Ellington Field v Houstonu, stát Texas, USA. Ostatní čtyři letouny jsou zakonzervovány – letoun SG v Pima Air and Space Museum, letecká základna Davis-Monthan, stát Arizona, USA, první SGT na letišti Bruntingthorpe Aerodrome, Spojené království, druhý SGT na mezinárodním letišti Toulouse Blagnac International Airport, Toulouse, Francie a třetí SGT v Finkenwerder, Německo.

Varianty.

Aero Spacelines B-377-SG Super Guppy Aero-Spacelines B-377-SGT Super Guppy Turbine (Guppy 201)

Specifikace (Super Guppy Turbine).

"Technické údaje pocházejí z publikace „Encyclopedia of The World's Commercial and Private Aircraft“".

Aero Spacelines Super Guppy je velký transportní letoun s objemným trupem, který se používá pro přepravu nákladů velkých rozměrů. Letoun byl pokračovatelem typu Aero Spacelines Pregnant Guppy, který byl rovněž vyráběn společností Aero Spacelines. Bylo postaveno 5 strojů ve dvou variantách. Obě tyto varianty byly obecně označovány „Super Guppy“.

The Aero Spacelines Super Guppy is a large, wide-bodied cargo aircraft that is used for hauling outsize cargo components. It was the successor to the Pregnant Guppy, the first of the Guppy aircraft produced by Aero Spacelines. Five were built in two variants, both of which were colloquially referred to as the "Super Guppy".  The Super Guppy is "the only airplane in the world capable of carrying a complete S-IVB stage", the third stage of the Saturn V rocket. The Super Guppy performed this role several times during the Apollo program.


Raná kariéra.

Za Mauricia.

O nejranějších letech Filipikova života se neví téměř nic. Patrně v roce 583 se oženil se sestrou císaře Mauricia Gordií a někdy v této době mu byl udělen vysoký dvorský titul "Patricia" a svěřeno velení nad oddíly "Excubitores" – v té době císaři nejbližšímu palácovému regimentu. Tento úřad byl navíc pro mnoho svých držitelů v šestém století předstupněm pro možné udělení císařské hodnosti.  Brzy nato mu bylo v roce 584 svěřeno vrchní velení na římskou východní armádou ("Magister militium per Orientem"), ve které nahradil nepříliš úspěšného Ioanna Mystakona. Svěření tohoto postu především znamenalo, že na Filippika padla hlavní starost o další vývoj dlouho se vlekoucí nerozhodné války s Persií (začala už v roce 572). V letech 584–589 takto vedl s přestávkami řadu protiperských tažení v oblasti římského Orientu a Mezopotámie.

Sezona 584–585.

Filippikus zpustošil pláně okolo Nisibis (jednoho z nejdůležitějších pohraničních pevnostních měst na horké římsko-perské hranici, tou dobou v držení Persie) a podnikal nájezdy do oblastí Arzazény (jednoho z arménských regionů) a východní Mezopotámie. Zároveň se snažil zlepšit výkonnost a disciplínu svých vojáků. Hlavní stan si zřídil nejdříve v Martyropoli (později v Monokartonu) a jeho vojákům se podařilo i přes jeho zdravotní indispozici v závěru roku odrazit perskou protiofenzívu pod velením generála Kardarigana u pevnosti Monokarton.

Sezona 586–587.

Poté co strávil zimu roku 585/586 v Konstantinopoli, vrátil se na jaře na východní bojiště, a poté, co byly perské mírové návrhy zamítnuty, přesunul se s vojskem k perským hranicím. Tady dosáhl u městečka Solachon svého největšího vojenského úspěchu, když se mu podařilo na hlavu porazit hlavní perskou armádu pod velením generála Kardarigana. I když byl Solachon slavným vítězstvím a napomohl Římanům znovu získat oblastní nadvládu v regionu okolo nejdůležitější pohraniční pevnosti Daras, přesto nic nezměnil na celkově nerozhodném stavu války a Filippicus už na tento úspěch neměl nikdy navázat.  Jeho následné plenivé tažení do Arzazény skončilo fiaskem, když se mu nepodařilo dobýt perskou pevnost Chlomaron. Její obležení bylo předčasně ukončeno pod tlakem příchodu perských posil vedených opět generálem Kardariganem (uniknuvším od Solachonu). Nakonec Filippikos svou armádu opustil, což vyvolalo mezi Římany paniku, a než se stačili stáhnout do bezpečí pevností Afumon a Amida, utrpěli značné ztráty od pronásledujících Peršanů, kteří se také zmocnili většiny římského trénu, včetně části osobních zavazadel jejich vrchního velitele. Filippikos tímto ztratil respekt východního vojska.

Sezona 587–588.

Po zbytek roku už se Filipikos osobně do čela římských sil nepostavil a odvolávaje se na nemoc, přenechal na jaře aktivní velení dvou třetin armády svému zastupujícímu vrchnímu veliteli Herakleiovi staršímu (otci pozdějšího císaře Herakleia) a zbytek generálům Theodorovi, Turabdenovi a Andreasovi s rozkazy konat nájezdy na perské území. V zimě vyrazil do Konstantinopole a na cestě byl zpraven o svém nahrazení ve funkci vrchního velitele východní armády generálem Priskem.  Priskus velení oficiálně převzal v Monokartonu na jaře 588, avšak vojsko, rozezlené jeho ignorací obvyklých tradic při nástupu nového velitele a především císařovým nařízením snížit vojsku plat o čtvrtinu, jej nepřijalo a následně propukla vzpoura, která Priska vyhnala; vojáci si poté sami zvolili nového vůdce – bývalého správce provincie Phoenicie Libanensis (Dux Phoenicie Libanensis) a v tu chvíli arcibiskupa damašského, Germana, a dlouho odmítali jakékoliv pokusy o usmíření s císařem, což byla situace uprostřed války s Persií nanejvýš nebezpečná. Císař se rozhodl Priska odvolat a na jeho místo opět jmenovat Filippika, toho však vojáci nakonec znovu akceptovali jen s krajní nevolí a po mnohých přímluvách až během léta 589. Mezitím vedli i během vzpoury úspěšné boje s Peršany, kteří, potěšeni vzpourou, zprvu marně doufali v menší odpor. Filippikus se po usmíření s vojáky vydal znovuzískat pevnost Martyropolis, která nedávno padla do perských rukou zradou římského důstojníka Sittase. Akce však pro něj skončila dalším debaklem, když byl před Martyropolí poražen perskou vyprošťovací armádou vedenou generály Mabodem a Afraratem. Potom byl okamžitě zbaven velení a nahrazen Komentiolem.

Pozdější kariéra.

S výjimkou vyjednávání se sesazeným perským králem Chosroem II., uprchlým na římské území v roce 590, Filipikos z pramenů na řadu let mizí. V roce 598 byl nakrátko jmenován generálem na balkánském bojišti a některými zdroji je mu přičítáno vítězství dosažené nad Avary v Thrákii, ale dost možná se jedná jen o záměnu s generálem Priskem.

Za Fokase.

V roce 602 bylo císaři Mauriciovi údajně předpovězeno že jméno jeho nástupce bude začínat stejným písmenem jako Filippikovo a císař ho měl proto začít podezřívat z přípravy spiknutí. Nedlouho na to skutečně došlo ke vzpouře balkánské armády, ale vůdcem rebelů nebyl Filippikos, nýbrž do té chvíle bezvýznamný centarch (setník) jménem Fokas, kterého si vojáci zvolili losem. Státní převrat to byl obzvláště krvavý, Mauricius a celá jeho početná rodina, včetně korunního prince Theodosia, byla nemilosrdně povražděna a stejně tak (a k velké újmě říše) i většina nejbližších Mauriciových spolupracovníků a prominentních generálů spojených s jeho dvorem. Filippikos byl tehdy popravy kupodivu ušetřen, ale byl přinucen vstoupit jako mnich do kláštera v Chrysopoli.

Poslední léta.

Za Herakleia.

Když se proti Fokově brutálnímu režimu vzbouřil Filippikův někdejší podřízený Herakleios starší, jehož stejnojmenný syn v roce 610 sesadil a popravil Fokase, založiv novou císařskou dynastii, Filippikos ještě stále pobýval v klášterním ústraní. V témže roce jej nový panovník pověřil vedením diplomatické mise ke generálu Komentiolovi (není totožný s generálem téhož jména, jež dříve převzal velení po Filippikovi), bratru sesazeného císaře. Komentiolos stále držel vrchní velení nad východní armádou a pomýšlel na mstivé tažení proti Konstantinopoli. Filippikos jím byl uvězněn a bylo mu vyhrožováno popravou, než k ní však mohlo být přikročeno, byl Komentiolos sám zavražděn a velké nebezpečí pro dosud křehkou Herakleiovu vládu pominulo.  V tom čase však už dlouho zuřila poslední a největší válka s Persií, k jejímuž vypuknutí zavdala podnět právě Mauriciova vražda v roce 602.  V roce 612 byl Filippikus opět a naposledy jmenován vrchním velitelem východní armády ("Magister militum per Orientem"), nahradiv do nemilosti upadnuvšího Priska, který jako jediný z Mauriciových významných generálů pokračoval ve funkci i za Fokase. Filippikus už musel být v pokročilém věku, ale Heraklius měl nedostatek zkušených generálů a Filippikus měl nad to bohaté zkušenosti právě s Peršany. Filippikus nejdříve vedl tažení proti perským pozicím v Arménii a nakonec, když v roce 614 schopný perský generál Šáhen vážně ohrožoval samotnou Konstantinopol obležením protilehlého Chalkedonu, dostal Filippikus příkaz přesunout své vojsko k perským hranicím v naději, že tak Šáhena přiměje opustit pozice nedaleko římského hlavního města ve snaze předejít Filippikově vpádu do Persie. Plán zprvu fungoval a Šáhen se skutečně nechal vylákat, avšak oproti očekávání také Filippikovo vojsko dostihl a porazil. K tomu došlo mezi lety 614–617 (chronologie je tu dost nejistá).  Krátce poté Filippikos zemřel (někdy mezi lety 614–618) a byl pohřben v Chrysopoli v kostele, který tu sám zbudoval.

"Strategikon".

Filippikus patří mezi možné autory slavné pozdně antické vojenské příručky zvané "Strategikon", tradičně připisované císaři Mauriciovi. Jako jeden z nejvýznamnějších Mauriciových vojevůdců měl nepochybně dostatek zkušeností a zároveň času (který strávil ve svém klášterním vyhnanství), aby takovouto knihu napsal.

Filippikus (lat.) či Filippikos (řec. Φιλιππικός), byl východořímský generál, švagr císaře Mauricia a velitel palácové stráže ("Comes Excubitorum"), aktivní na přelomu 6. a 7. století.

Philippicus or Philippikos (, fl. 580s–610s) was an East Roman general, "comes excubitorum", and brother-in-law of Emperor Maurice (r. 582–602). His successful career as a general spanned three decades, chiefly against the Sassanid Persians.


Znečištění ovzduší.

Znečištění ovzduší je nejvýznamnějším znečištěním prostředí zasahujícím jak vyspělé, tak rozvojové země. Mezi hlavní znečišťující látky patří z anorganických látek oxid siřičitý, oxidy dusíku, oxid uhelnatý a troposférický ozon; z organických benzen nebo benzo[a]pyren. Významné mohou být i některé kovy jako kadmium, arsen a nikl nebo nověji sledovaná rtuť. Nebezpečné jsou také pevné částice (polétavý prach), které mohou na svém povrch adsorbovat většinu uvedených znečišťujících látek.  Mezi největší zdroje těchto nečistot patří stacionární zdroje (teplárny, tepelné elektrárny i lokální topeniště v domech) a mobilní zdroje (především silniční doprava, ale i železniční nebo lodní).

Legislativa.

Ochranu ovzduší upravuje v České republice po právní stránce od roku 2012 zákon o ochraně ovzduší č. 201/2012 Sb. Ten v § 2 definuje znečišťující látku jako "každou látku, která svou přítomností v ovzduší má nebo může mít škodlivé účinky na lidské zdraví nebo životní prostředí anebo obtěžuje zápachem".  V příloze 1 tohoto zákona jsou uvedeny imisní limity hlavních znečišťujících látek: oxidu siřičitého, oxidu dusičitého, oxidu uhelnatého, částic PM, PM, olova, arsenu, kadmia, niklu, benzenu, benzo[a]pyrenu a troposférického ozonu. Některé imisní limity mají dvě různé hodnoty pro různá časová období, např. pro oxid dusičitý je stanoven jednohodinový průměr 200 µg.m a celoroční průměr 40 µg.m. Zákon také stanoví, kdy není povoleno překročení imisních limitů vůbec nebo kdy je to možné po určitý počet dní v roce. Např. pro částice PM je stanoven roční nepřekročitelný průměr 40 µg.m a 24hodinový průměr 50 µg.m, který smí být překročen 35 dní v roce.  V příloze jsou kromě imisních limitů vyhlášených pro ochranu zdraví lidí uvedeny i jinak počítané limity vyhlášené pro ochranu ekosystémů a vegetace. Např. u oxidu siřičitého platí pro ochranu zdraví 24hodinový limit 125 µg.m, zatímco pro přírodu platí roční limit 20 µg.m.  V příloze 6 jsou pak stanoveny koncentrace oxidu siřičitého, oxidu dusičitého, pevných částic PM a troposférického ozonu, při kterých se informuje o možnosti vzniku smogové situace, a koncentrace, při nichž se vyhlašuje regulace vybraných stacionárních zdrojů znečištění, případně i dopravy.

Znečišťující látky.

Oxid siřičitý.

Oxid siřičitý (SO) vyskytující se v atmosféře pochází jak z přírodních zdrojů, tak z antropogenní činnosti. Z lidských zdrojů vzniká především při spalování fosilních paliv – uhlí a těžkých olejů – a při tavení rud s obsahem síry. Celosvětově jsou nezanedbatelné i jeho přírodní zdroje – oceány a sopky. V České republice se však tento vliv odhaduje jen na asi 2 %.  V atmosféře se oxid siřičitý postupně oxiduje na sírany a vytváří tak kyselinu sírovou. Všechny tyto látky jsou zde přítomny v kapalném aerosolu nebo se váží na povrch pevných částic.  Oxid siřičitý a jeho produkty mají dráždivé účinky a ve vyšších koncentracích mohou zhoršovat dýchání nebo způsobovat poškození plic.  V Česku došlo po roce 1989 k výraznému poklesu koncentrací SO. Od roku 2000 dochází v Česku k překročení povolených limitů pouze výjimečně v prakticky jen v Ostravě nebo v Ústeckém kraji (Chomutov, Teplice, Most). Na většině měřených míst koncentrace stále mírně klesají. V jednotlivých letech však průměrné roční koncentrace kolísají, především v závislosti na tom, jak studená byla zima a jak dlouho trvala topná sezona.

Oxidy dusíku.

Při sledování znečištění ovzduší se pod označením oxidy dusíku NO rozumí oxid dusnatý NO a oxid dusičitý NO. Z hlediska ochrany zdraví jsou důležité koncentrace oxidu dusičitého, z hlediska vegetace souhrnné koncentrace obou plynů.  V odpadních plynech a jiných emisích je přítomen především oxid dusnatý NO. Oxid dusičitý z něj vzniká reakcí s přízemním ozonem nebo s radikály (např. hydroperoxylový radikál HO). Část oxidů dusíku se další oxidací přemění na kyselinu dusičnou HNO nebo dusičnany NO. Ty jsou z ovzduší splachovány deštěm nebo se s aerosolem usazují na povrchu.  V Evropě vznikají oxidy dusíku především při spalovacích procesech reakcí mezi kyslíkem a dusíkem během spalování a při reakci paliva s kyslíkem.  Hlavním znečišťujícím prvkem je silniční doprava, avšak ani železniční nebo vodní doprava nemá zanedbatelný podíl. Dalšími znečišťovateli pak jsou obecně stacionární zdroje. Přírodní emise oxidů dusíku vznikají při erupcích sopek, při bouřkách účinkem blesků a pocházejí také z půdy. V Evropě tvoří méně než 10 % emisí, ale v celosvětovém pohledu jsou významnější.  Oxid dusičitý zhoršuje především funkci plic a výrazně zhoršuje obecnou imunitu organismu.  K překročení ročního imisního limitu oxidu dusičitého dochází jen na menším množství měřicích stanic na dopravně exponovaných lokalitách velkých měst mebo aglomerací.

Oxid uhelnatý.

Výrazně dominantním antropogenním zdrojem oxidu uhelnatého (CO) jsou procesy, kde dochází k nedokonalému spalování fosilních paliv: jde o dopravu a stacionární zdroje tepla, především domácí topeniště.  Oxid uhelnatý se váže na hemoglobin mnohem lépe než kyslík. Snižuje proto kapacitu krve pro přenos kyslíku v těle. Může způsobovat závratě, zhoršenou pozornost a při vyšších koncentracích (ovšem ne takových, které se vyskytují ve venkovní atmosféře) i smrt.  Koncentrace CO na sledovaných místech v České republice jen výjimečně přesahují stanovené imisní limity. V roce 2011 se oxid uhelnatý měřil celkem na 33 lokalitách; z nich byly nejvyšší koncentrace naměřeny v Ostravě.

Přízemní ozon.

Přízemní neboli troposférický ozon je znečišťující látka, která nemá žádný významný emisní zdroj. Vzniká v přízemní vrstvě atmosféry působením slunečního záření složitými procesy především z oxidů dusíku a těkavých organických sloučenin (VOC). Jeho koncentrace závisí především na délce slunečního svitu, teplotě a množství srážek. Proto bývá nejvyšší v období od dubna do září.  Ozon poškozuje především dýchací soustavu – působí zde závažné morfologické i funkční změny a snižuje obranyschopnost organismu.  Měření přízemního ozonu v ČR bylo v roce 2011 prováděno na 76 lokalitách, na 14 % z nich byly překročeny imisní limity. Situace se oproti předchozímu období výrazně nezměnila: na 55 % měřicích stanic naměřené koncentrace klesají, na 36 % stoupají. Koncentrace prekurzorů ozonu (látek, jejichž působením přízemní ozon vzniká) se za poslední období příliš nezměnily. Jeho hodnoty proto závisí především na meteorologických podmínkách: zvyšují se s délkou slunečního svitu a s teplotou a snižují s množstvím srážek v daném roce.

Benzen.

Benzen je typickým představitelem organických sloučenin s benzenovým jádrem. Není jediným zástupcem těchto sloučenin v ovzduší, ale vzhledem k podobnému chování se koncentrace ostatních sloučenin – např. toluenu – odvozují od něj.  Naprosto dominantním zdrojem benzenu jsou spalovací procesy, z nichž 85 % představují spalovací motory automobilů i jiných dopravních prostředků. Dalším významným zdrojem jsou ztráty vypařováním při manipulaci s benzínem (proto je důležité odsávat zpětně páry vznikající při čerpání benzínu do nádrže automobilů). Ve výfukových plynech je přítomný jak nespálený benzen z paliva, tak benzen vzniklý z jiných aromatických uhlovodíků. Neantropogenní (přírodní) zdroje benzenu tvoří nejvýše 10 % emisí.  Mezi jeho nejvýznamnější účinky se řadí poruchy krvetvorby. Je také podezřelý z karcinogenity.  Benzen měří Český hydrometeorologický ústav na 38 lokalitách. V jedné z nich – Ostravě-Přívoze – překročila v roce 2011 průměrná roční koncentrace imisní limit. V ¾ ostatních stanic průměrné koncentrace oproti roku 2010 klesly, ve zbylých stouply.

Benzo[a]pyren.

Tato méně známá sloučenina je představitelem polyaromatických uhlovodíků – tedy uhlovodíků obsahujících více benzenových jader. Vzniká při nedokonalém spalování fosilních paliv jak ve stacionárních zdrojích, tak v mobilních zdrojích, především v naftových motorech. Domácí topeniště tvoří celkově asi 60 % emisí této látky; 20 % připadá na výfukové plyny. V přírodě se benzo[a]pyren tvoří jen výjimečně při lesních požárech.  Naprostá většina benzo[a]pyrenu a složitějších aromatických sloučenin je sorbována (tj. navázána na povrchu) na pevné částice menší než 2,5 μm – tzv. frakci PM. Tyto částice přetrvávají ve vznosu v ovzduší několik dnů nebo i týdnů, čímž se benzo[a]pyren a další znečišťující látky mohou dostávat až do vzdáleností tisíců km od jejich zdroje.  Benzo[a]pyren a další polyaromatické uhlovodíky (PAH) jsou prokazatelně karcinogenní.  Tato látka je jednou z nejproblematičtějších znečišťujících látek. Její koncentrace se v roce 2011 měřily na 33 místech; z nich bylo překročen roční imisní limit 1 ng.m na 24 místech. Z modelování průběhu koncentrací na celém území České republiky vyplývá, že tento limit byl překročen na 17 % území, na němž žije 60 % obyvatel. Největší koncentrace byly v roce 2011 naměřeny v Ostravě-Radvanicích, kde byl limit překročen 10×. Vysoké koncentrace se však vyskytují nejen v dopravně exponovaných lokalitách, ale v ostatních městských, příměstských a venkovských místech.

Znečištění vod.

Znečištění slané i sladké vody je dalším velkým celosvětovým problémem. V rozvojových zemích navíc omezuje přístup části populace k nezávadné pitné vodě. Mezi znečišťující látky patří aromatické uhlovodíky (obsažené v ropě) nebo polychlorované bifenyly (PCB). Z anorganických látek jde o dusík, fosfor nebo amoniak, které se sem mohou dostávat ze zemědělské výroby. Ze starých zátěží se může do vod dostávat DDT, z průmyslu dioxiny a kyanidy.  Některé znečišťující látky mohou vyvolávat sekundární znečištění spočívající ve zvýšeném výskytu nebezpečných organismů, především sinic nebo některých patogenních bakterií.

Znečištění půdy.

Kontaminace půd je někde lokálním, ale jinde globálním problémem (např. v Číně). Mezi nejčastější znečišťující látky patří uhlovodíky, rozpouštědla, polyaromatické uhlovodíky a pesticidy; z kovů pak olovo, kadmium a rtuť. Při zpracování, dopravě a skladování pohonných hmot se mohou do půdy dostat ropné uhlovodíky (benzen, ethylbenzen, toluen, xylen a některé alkany nebo alkeny).  Výskyt těchto zátěží souvisí se stupněm industrializace (průmyslové havárie) a intenzity používání chemikálií především v zemědělství.

Jako znečišťující látky () se označují chemické a jiné látky, které svou přítomností v daném prostředí mají škodlivé účinky na lidské zdraví nebo životní prostředí. Může jít o látky, které jsou do tohoto prostředí vnesené (primární znečištění), nebo v něm druhotně vznikají, obvykle chemickými reakcemi (sekundární znečištění).  Nejčastěji se tento pojem používá ve znečištění ovzduší nebo znečištění vody, ale také při kontaminaci půdy nebo v některých případech i při kontaminaci potravin.

A pollutant is a substance or energy introduced into the environment that has undesired effects, or adversely affects the usefulness of a resource. A pollutant may cause long- or short-term damage by changing the growth rate of plant or animal species, or by interfering with human amenities, comfort, health, or property values. Some pollutants are biodegradable and therefore will not persist in the environment in the long term. However, the degradation products of some pollutants are themselves polluting such as the products DDE and DDD produced from the degradation of DDT.


Historie.

Muzeum vzniklo v roce 1934 z daru, který v roce 1932 historik umění Paul Marmottan věnoval Akademii krásných umění. Jednalo se o městský palác a sbírku umění od renesance až po období empíru.  V roce 1882 Jules Marmottan zakoupil od rodiny vévodů z Valmy lovecký zámeček u Boulogneského lesíku, který jeho syn Paul Marmottan přestavěl na městský palác. V paláci umístil sbírku umění, kterou jeho otec obohatil o umění středověku a renesance a on sám o umění Prvního císařství.

Sbírky.

Muzeum vystavuje především umění doby Napoleona a také díla impresionistů, mezi nimi i největší sbírku děl Clauda Moneta na světě.  Sbírky zahrnují renesanční umění italské, německé a vlámské, mj. sochy, tapiserie a vitráže. Největší část sbírky je ale zasvěcena období Prvního císařství, tj. empíru s bohatou kolekcí nábytku, uměleckých předmětů, maleb apod. Zastoupeni jsou umělci té doby jako François-Xavier Fabre, Louis Léopold Boilly, François Gérard, Louis Gauffier nebo Carle Vernet. Sál Georgese Wildensteina představuje sbírku knižních anglických, francouzských, italských a vlámských iluminací od 13. do 16. století, mj. též Jeana Fouqueta.  Muzeum vlastní nejrozsáhlejší sbírku obrazů Clauda Moneta na světě. Je zde zastoupena celá malířova kariéra jeho maleb a kreseb včetně obrazu "Impression, soleil levant" (1872), který dal označení celému uměleckému směru, "Sur la plage à Trouville" (1870), "Portrait de Poly" (1886), "Pont japonais" a "Barque à Giverny" (1887), "Londres", "Le Parlement" a "Reflets sur la Tamise" (1905), "Cathédrale de Rouen, effet de soleil, fin de journée" a kolekce "Leknínů" (1916-1919).  Muzeum vlastní též další umělce okruhu impresionismu a postimpresionismu: Eugène Boudin, Johan Barthold Jongkind, Camille Corot, Gustave Caillebotte, Edgar Degas, Édouard Manet, Camille Pissarro, Armand Guillaumin, Auguste Renoir, Auguste Rodin, Alfred Sisley, Paul Gauguin, Paul Signac, Albert Lebourg, Henri Lebasque aj.  Muzeum vlastní též 81 děl impresionistky Berthe Morisotové jako jsou malby, akvarely, pastely a výkresy včetně sedmi skicářů.

Musée Marmottan Monet ("Marmottanovo Monetovo muzeum") je galerie umění v Paříži. Nachází se v 16. obvodu v ulici "Rue Louis-Boilly". Muzeum umění se zaměřuje na iluminace, renesanci, impresionismus a empír.

Musée Marmottan Monet is located at 2, rue Louis Boilly in the 16th arrondissement of Paris and features over three hundred Impressionist and Post-Impressionist paintings by Claude Monet, including his 1872 "Impression, Sunrise". It is the largest collection of his works.  The museum also contains works by Berthe Morisot, Edgar Degas, Édouard Manet, Alfred Sisley, Camille Pissarro, Paul Gauguin, Paul Signac, Pierre-Auguste Renoir and others. It also houses the Wildenstein Collection of illuminated manuscripts and the Jules and Paul Marmottan collection of Napoleonic era art and furniture.  Marmottan Museum's fame is the result of a donation in 1966 by Michel Monet, Claude's second son and only heir.  The nearest métro station is La Muette, on line 9.


Život a dílo.

Lilith byla nejmladší z rodiny se dvěma dětmi. Její otec vyráběl profesionálně dřeváky a pracoval jako pošťák. Od svého mládí milovala psaní, kreslení a vaření. V letech 1983 - 2000 pracovala jako výkonná tajemnice, pak následovalo vzdělání na "Schoevers Academie" v Nijmegenu.

Od spisovatelky k fotografce.

V roce 2005 začala opět psát. Svou kulinářsko - erotickou historku “Kalfsbraadstuk op tagliatelle met een zachte saus van witte port en kaas” (Telecí pečeně na tagliatelle s jemnou sýrovou omáčkou a bílým portským vínem”) publikovala ve skupině “Raadselige Roos” v roce 2005, publikaci soutěžní prózy a poezie “Literair Café Venray-Region”. Následovaly ilustrace a publikování svých autoportrétů na Internetu, které doplňovala svými příběhy. Nejdříve pomocí webkamery, pak s jednoduchým kompaktním fotoaparátem. V roce 2006 fotografie zcela převzaly písemnou podobu. Od té chvíle vypráví svůj životopis s pomocí zrcadlovky, stativu a dálkového ovládání.

Skandál.

Její práce pravidelně vyvolávala rozhořčení a během výstavy v euregio domě v Mönchengladbachu a konferenční místnosti Rolduc v Kerkrade cenzurována. Její autoportrét “Forgive me father, for….” z konfesní řady “I could ‘ve had religion” se přesto dostal na titulní stránku ranního vydání "Sp!ts".  V roce 2012 vystavila svá díla jako jedna z deseti významných limburských umělců v Pulchri Studio v Haagu, kromě jiného společně s dalšími umělci jako jsou Ted Noten, Charles Eyck a Lei Molin. V tomtéž roce byla její díla poprvé vystavena v nizozemské výstavě v USA: "The Wonder of Woman " a "FotoFestival Naarden", oboje Abteilung Photoville, Brooklyn Bridge Park.

Dokument.

V roce 2012 začala se svým projektem "Lilith in da House" ("Lilith v domě"). Dekorací pro autoportréty se staly neznámé a cizí domy. Zároveň se zrodila nová forma fotografie: dokumentace o nemocné s lymskou boreliózou Risja Steeghs, tehdy 21leté. „Das Haus der Kunsten Limburg” v Roermondu a kromě putovní výstavy vyšla také kniha, oboje pod stejným názvem: "Risja, a story by Lilith".  Siebe Weide, ředitel nizozemského muzejního spolku napsal do knížky předmluvu. Hedy d’Ancona napsala doslov a zodpovídala za prezentaci knihy v Amsterdamu. Umělec Lieve Prins napsal úvod k ní. Kromě toho se na tomto projektu podílel také Frans Pollux, spisovatel, novinář a hudebník. Napsal pro Risja báseň nazvanou "De danseres" ("Tanečnice").

Lilith Love, původním jménem Henriëtte Johanna Ignatia Maria van Gasteren (* 9. září 1964 Sevenum, Nizozemsko), je nizozemská výtvarná fotografka a obrazová umělkyně. Mezi témata, kterými se ve svém díle zabývá jsou například identita, ženy a jejich archetypy, genderová manipulace, svoboda a rovnost.

HJIM van Gasteren is the pseudonym of Henriëtte Johanna Ignatia Maria van Gasteren (Sevenum, September 9, 1964), a Dutch photographer and artist, known for her, sometimes controversial, self-portraits. She was formerly known as Lilith Love but she changed her artist name in 2020. Recurring themes in her work are: identity, femininity, female archetypes, gender bending, freedom and equality.


Historie.

Fei a Jia byly vybrány už v roce 2007 a ještě před debutem se objevily v klipu „My Color“ od 2PM. V roce 2009 měly mít Miss A celkem 5 členek. Ještě v době tréninku odletěly do Číny a objevily se v několika varieté show, kde vystupovaly s běžnými tanci a písněmi, aby se dostaly do povědomí čínského publika. Skupina procházela několika změnami. Asi nejznámější byl přestup členky Lim do Wonder Girls. Potom se ještě dvě členky rozhodly skupinu opustit. JYPE se tedy rozhodlo vytvořit skupinu o třech členkách: Jia, Fei a 15letá korejská trainee, Bae Suzy, která předtím působila jako modelka pro online nákupní centrum.  Děvčata započala své první oficiální promo akce v Číně, vydáním komerční písně „Love Again“. V hudebním videu písně se také objevila dlouhodobá JYP trainee žijící v Americe, Lee Min Young. Ta se v 6. třídě připojila k JYPE a odletěla do Ameriky. V roce 2008 se vrátila do Koreje a pokračovala ve svých aktivitách. Během svého pobytu v New Yorku studovala na Repertory Company High School na Manhattanu. Později bylo prohlášeno, že bude debutovat jako čtvrtá členka skupiny v Jižní Koreji pod pseudonymem Min.  Miss A oficiálně debutovaly v Jižní Koreji jako čtyřčlenná skupina 30. června 2010 se singlem „Bad Girl Good Girl“, které bylo součástí singlového alba „Bad But Good“. Tento singl dobýval různé hudební žebříčky, vyhrával první místa v takových hudebních pořadech jako M! Countdown, KBS Music Bank nebo SBS Inkigayo. O tři měsíce později se uskutečnil jejich první comeback. Prostřednictvím M! Countdown uvedly píseň „Breathe“ ze singlového alba „Step Up“, která byla naprosto odlišná od jejich debutové písně.  V roce 2011 účinkovala Fei v hudebním videu písně Huh Ganga „I Love Only You“, kdežto Jia se objevila v klipu „Close Your Mouth“ od M&D. Min působila jako stálý student ve varieté show „Oh! My school“ televize KBS. Taky si zahrála hlavní roli ve filmu „Countdown“. Suzy ztvárnila hlavní roli v drama „Dream High“. V květnu 2011 vydaly píseň „Love Alone“, která byla použita pro show na ledě krasobruslařky Kim Yuny. Miss A s touto písní vystoupily na zahájení „All That Skate Spring 2011“.  V červnu 2011 se Miss A vrátily se svým prvním velkým albem „A Class“. „A Class“ se skládá jak z nových písní, tak z předešlých hitů. Obsahuje celkem 13 skladeb. Začaly propagovat titulní píseň „Good Bye Baby“ na M! Countdown, Music Bank, Show! Music Core a Inkigayo a o týden později všechny vyhrály.  V září Miss A debutovaly v Číně vydáním speciální edice jejich prvního velkého alba, které obsahovalo DVD s hudebními videi a čínskou verzi „Bad Girl Good Girl“, „Breathe“, „Good Bye Baby“ a „Love Again“. Po vydání čínského alba, „Good Bye Baby“ obsadilo první příčku na největším tchajwanském hudebním portálu ezPeer.  Comeback se singlem „Touch“ se uskutečnil v únoru 2012 a již 24 hodin po zveřejnění videa na oficiální YouTube kanálu zhlédlo klip přes 1 milion uživatelů. V březnu byla zveřejněna čínská verze písně „Touch“ a ihned se stala hitem na tamějších hudebních online žebříčcích.  Když skupina zakončila propagaci nového alba písní „Over U“, Min začala spolupracovat s B1A4 na písni „Just Two Of Us“ a Suzy se podílela na písni „Before This Song Ends“ s JJ Project pro jejich debutové album. Suzy si také zahrála hlavní roli v drama „Big“.  V říjnu 2012 ohlásily Miss A comeback se svým pátým projektem „Independent Women pt. III.“ A o tři dny později začaly propagovat svou nejnovější píseň „I Don’t Need a Man“.  V roce 2013 se Fei zúčastnila soutěže „Master Chef Korea“ a „Dancing With the Stars 3“ se Seunghem z MBLAQ. Min a Minhyuk z BTOB získali role v „Reckless Family 2“. Suzy ztvárnila hlavní postavu v drama „Gu Family Book“, kde si zahrála po boku Lee Seung Giho. Jia se objevila v mnoha módních show a účinkovala v „Let’s Go Dream Team 2“.  V květnu roku 2016 oznámil JYP Entertainment, že Jia opouští skupiny vzhledem ke končící smlouvě a ostatní členky se zaměří na sólovou aktivitu.

Miss A (미쓰에이) je čtyřčlenná čínsko-korejská dívčí skupina působící v Jižní Koreji. Skupinu vytvořila v roce 2010 společnost JYP Entertainment a stojí za ní AQ Entertainment. Členkami jsou Fei, Jia, Min a Suzy. Jméno Miss A je zkratkou Miss Asia.

Miss A (Hangul: ) was a South Korean girl group formed by JYP Entertainment. The group debuted in July 2010 with the single "Bad Girl Good Girl" as a quartet consisting of Fei, Jia, Min, and Suzy. Their debut song reached number one on the Gaon Digital Chart, which made them the first act ever to have their debut song reach the top of the chart, the song also became the best-performing single of 2010 on the chart.  Their debut studio album, "A Class" (2011) produced two more number one songs, and their follow-up extended plays, "Touch" and "Independent Women Part III" (both 2012), proved furthermore success. Their second studio album, "Hush" (2013), was well received by critics, and its title track has been covered on numerous occasions by girl groups and on survival reality shows. This would be followed by a year-long hiatus, until the release of their third extended play, "Colors" (2015), which would go on to become their last release before disbandment. In 2017, "Billboard" ranked Miss A at number ten on their "Top 10 K-pop Girl Groups of the Past Decade" list.  Member Jia left the group in May 2016, while member Min left the group in November 2017. In December 2017, JYP officially announced that the group has disbanded.


Životopis.

Narodil se a vyrostl ve Wyckoffu v New Jersey. Jeho matka Marta je moderní tanečnice a jeho otec Robert S. Miller byl viceprezident a obchodní ředitel knižní společnosti Hyperion Books a poté ve Workman Publishing. Má dvě starší sestry, Saiyu a Caitlin. Sám sebe považuje za Žida a "spirituálního" (jeho otec je ze židovské rodiny a matka ze křesťanské).  Ve věku šesti let začal s operním zpěvem, aby mu pomohl překonat vadu řeči. Zpíval v Metropolitní opeře a v americké premiéře současné opery "White Raven" od Phillipa Glasse. Navštěvoval školy Rockland Country Day School a The Hudson School, ze které však v šestnácti letech odešel, po vydání filmu "Po škole".

Kariéra.

Filmovou kariéru začal v roce 2008 snímkem "Po škole" režiséra Antonia Campose, kde ztvárnil hlavní roli dospívajícího studenta na soukromé škole. Následující rok se objevil v "City Island" společně s Andym Garciou, Juliannou Margulies a Stevenem Straitem a v menších rolích také ve snímcích "Beware the Gonzo" a "Zítra snad bude líp". Poté jsme ho měli možnost vidět v titulní roli ve filmu "Musíme si promluvit o Kevinovi" s Johnem C. Reillym a Tildou Swinton od režisérky Lynne Ramsay, která i napsala scénář podle stejnojmenné knihy od spisovatele Lionela Shrivera. Film se stal senzací na Filmovém festivalu v Cannes a získal ohlas u kritiků. Také hrál Damiena v televizním seriálu "Californication" a také se objevil v seriálu "Milionový lékař" jako Tucker Bryan. Ztvárnil Patricka ve filmové adaptaci novely ""Charlieho malá tajemství"" vedle Logana Lermana a Emmy Watson. Film byl v Americe vydán v září 2012.  Miller je bubeníkem a zpěvákem newyorské hudební skupiny s názvem Sons of an Illustrious Father. Warner Bros. oznámil, že Miller se stane novým Barry Allenem / The Flashem v akčním filmu "The Flash", jehož premiéra je stanovená na rok 2018. Poprvé se jako Flash objevil ve filmu "" v roce 2016, roli si zopakuje ve filmu "Liga spravedlnosti" v roce 2017.

Osobní život.

Miller by sám sebe charakterizoval jako queer. Prohlásil: ,Já bych sám sebe jako gaye nepopsal. Většinou mě přitahovaly dívky, ale byl jsem s mnoha lidmi a lásku můžu najít u kohokoliv." a řekl: ,mám mnoho skutečně úžasných přátel odlišných pohlaví a orientací. Prakticky nejsem zamilovaný do nikoho konkrétního." Miller také projevil zájem o polibky od chlapců již v brzkém věku.  Miller se nebere jako ženu či muže; ,Queer znamená jednoduše ne a to já nedělám. Nepovažuji se za muže. Nepovažuji se ani za ženu. Jen tak tak se považuji za člověka." Miller se navíc začal oslovovat všemi rody. Miller hrdě předvedl svou genderqueer identitu v rozhovoru s časopisem "GQ Style" v listpadu 2018. Článek obsahoval fotky Millera v řadě ženských, mužských a oboupohlavních stylů.

Ezra Matthew Miller (* 30. září 1992, Wyckoff, New Jersey, Spojené státy americké) je americký herec známý pro své role ve filmech "City Island" (2009), "Další šťastný den" (2011) a "Musíme si promluvit o Kevinovi" (2011). V roce 2012 se objevil po boku Logana Lermana a Emmy Watson v dramatu "Charlieho malá tajemství," dále v roli Léona Dupuise ve filmové adaptaci novely "Paní Bovaryová" (2014) a také jako Credence Barebone ve filmu "Fantastická zvířata a kde je najít" (2016). Poprvé se také objevil jako Barry Allen / Flash ve filmu "."

Ezra Matthew Miller (born September 30, 1992) is an American actor. Miller's feature film debut was in "Afterschool" (2008). Miller starred as Kevin in the drama "We Need to Talk About Kevin" (2011) and co-starred in the film adaptation of "The Perks of Being a Wallflower" (2012). In 2015, Miller co-starred in the drama "The Stanford Prison Experiment" and the comedy "Trainwreck". Miller played Credence Barebone in the "Fantastic Beasts" films "Fantastic Beasts and Where to Find Them" (2016) and "" (2018).  Miller also portrays Barry Allen / The Flash in the DC Extended Universe, beginning with a minor role in "" (2016), a cameo in "Suicide Squad" (2016) and later as one of the leads in "Justice League" (2017). Miller also reprised the role of Barry Allen on television in The CW's "Crisis on Infinite Earths" crossover in 2020.


Technologický proces.

Návrh formy - jedná o klíčovou fázi pro úspěšnou aplikaci této technologie, musí se totiž vypočítat velikost smrštění, která činí zhruba 20-25% objemu podle složení. Formy se připravují z tvrdších materiálů než je obvyklé u plastů a to kvůli abrazi. Současně s formou jsou připravena a navržena i sinterační lůžka.  Příprava materiálu - tato technologie umožňuje připravit jak normované materiály, tak i materiály speciálního chemického složení podle požadavku zákazníka.  Vstřikování - vstřikovací lis je možno použít buď neupravený, nebo upravený pro tuto technologii. Úpravy spočívají v úpravě šneku kvůli abrazi a řídící jednotky kvůli používaným vyšším tlakům a teplotám a dotlakům. Neupravené lisy musí používat velmi kvalitní parafín ve vstupním materiálu. Po vstřikování je odstraněn přívodní vstřik a součástka je umístěna do sinteračního lůžka.  Vymývání parafínu se provádí v průmyslových pračkách v lázni na bázi tetrachloru. Výrobky neopouští sinterační lůžko a jsou na nich převáženy do sinterační pece.  Sinterace se provádí buď v dávkových pecích s řídkou atmosférou z inertních plynů (obvykle argon či dusík) nebo v průběžných pecích s dusíkovou atmosférou.  Na sinterovaných výrobcích je možno provádět obvyklé sekundární úpravy - tepelné, mechanické či galvanické. Technologii je možno aplikovat na ocel, wolfram, titan i jiné, prozatím není známa komerční aplikace s nízkotavitelnými kovy či hliníkem. V České republice není tato technologie zastoupena.

Oblasti uplatnění technologie.

Technologie našla uplatnění zejména v těchto oblastech:

Externí odkazy.

Úplné informace o technologii v anglickém jazyce jsou na stránkách asociace výrobců: https://web.archive.org/web/20130722023722/http://www.mimaweb.org/ Firmy působící v ČR jsou zde http://www.mim-india.cz (český web) a zde http://www.metaor-mim.com/index.html . Firmy působící v SR zde http://www.gevorkyan.sk/ .

Plastické vstřikování kovů ( "Metal Injection Molding") je tváření kovů technologií používanou při tváření plastů ve vstřikovacích lisech. Plastických vlastností nezbytných pro tvarování ve vstřikovacím lisu je dosaženo smícháním práškového kovu s granulovaným parafínem s obsahem polymeru polyeolefinu. Po smíchání sypkých hmot je směs roztavena na teplotu tavení vosku a řádně promíchána a jsou z ní připraveny granule. Granulovaný materiál je použit jako vstupní surovina do vstřikovacích lisů. V něm je vložena připravená tvarovací forma. Po odstříknutí vzniká "zelená fáze produktu". "Zelený produkt" je vkládán do vymývací tetrachlorové lázně, která odstraní většinu parafínu, vzniká "hnědá fáze produktu". Tato hnědá fáze je poté vložena do sinterační pece, kde dojde po 24-36 hodinách sinterace ke slinutí a vzniku finální kovové součástky.  Technologie vstřikování kovů je používána zejména při výrobě drobných kovových součástek složitých tvarů hmotnosti 0,4 až 140 gramů - maximálně cca 400 gramů. Výhodou technologie je možnost zpracování i jinak těžko obrobitelných nerezových materiálů jako je wolfram či manganová ocel (Hadfieldova ocel).

Metal injection molding (MIM) is a metalworking process in which finely-powdered metal is mixed with binder material to create a "feedstock" that is then shaped and solidified using injection molding. The molding process allows high volume, complex parts to be shaped in a single step. After molding, the part undergoes conditioning operations to remove the binder (debinding) and densify the powders. Finished products are small components used in many industries and applications.  The behavior of MIM feedstock is governed by rheology, the study of sludges, suspensions, and other non-Newtonian fluids.  Due to current equipment limitations, products must be molded using quantities of 100 grams or less per "shot" into the mold. This shot can be distributed into multiple cavities, making MIM cost-effective for small, intricate, high-volume products, which would otherwise be expensive to produce. MIM feedstock can be composed of a plethora of metals, but most common are stainless steels, widely used in powder metallurgy. After the initial molding, the feedstock binder is removed, and the metal particles are diffusion bonded and densified to achieve the desired strength properties. The latter operation typically shrinks the product by 15% in each dimension.  The metal injection molding market has grown from US$9 million in 1986, to US$382 million in 2004 to more than US$1.5 billion in 2015. A related technology is ceramic powder injection molding, leading to about US$2 billion total sales. Most of the growth in recent years has been in Asia.


Účastnická místa.

Tohoto ročníku se účastní celkem 76 týmů z 54 členských zemí UEFA (Lichtenštejnsko neorganizuje žádnou vlastní ligovou soutěž a Gibraltar se bude účastnit až od sezony 2014/15). Každá země má přidělený počet míst podle koeficientů UEFA. Obhájce titulu, Bayern Mnichov, má místo v základní skupině jisté díky vítězství v předchozím ročníku soutěže.

Týmy.

Čísla v závorkách udávají ligové umístění.

Termíny hracích dnů a data losování.

Všechna losování se uskuteční v Nyonu (Švýcarsko), pokud není uvedeno jinak.

Předkola.

1. předkolo.

Los prvního a druhého předkola se uskutečnil 24. června 2013. Úvodní zápasy se odehrály 2. a odvety 9. července 2013.

2. předkolo.

Úvodní zápasy se odehrály 16. a 17. července, odvety 23. a 24. července 2013.

3. předkolo.

Los se uskutečnil 19. července 2013. Třetí předkolo bylo rozděleno do dvou samostatných částí: jedna pro mistry a druhá pro týmy z nižších pozic. Poražené týmy se kvalifikovaly do 4. předkola Evropské ligy UEFA 2013/14. Úvodní zápasy se odehrály 30. a 31. července, odvety 6. a 7. srpna 2013. !colspan="6"|Mistrovská část  !colspan="6"|Nemistrovská část

4. předkolo (play-off předkolo).

Los se uskutečnil 9. srpna 2013. Čtvrté předkolo bylo rozděleno do dvou samostatných částí: jedna pro mistry a druhá pro týmy z nižších pozic. Poražené týmy se kvalifikovaly do skupinové fáze Evropské ligy UEFA 2013/14. Úvodní zápasy se odehrály 20. a 21. srpna, odvety o týden později 27. a 28. srpna. !colspan="6"|Mistrovská část  !colspan="6"|Nemistrovská část

Základní skupiny.

Los se uskutečnil 29. srpna 2013 v Monaku.  Pokud budou mít dva či více týmů ve skupině stejný počet bodů, budou použita následující kritéria:

Vyřazovací fáze.

Osmifinále.

Při losu osmifinálových dvojic bylo 16 týmů rozděleno do dvou košů po osmi. Vítězové skupin byli v koši nasazených, kvalifikanti z druhých míst jako nenasazení. Do jedné dvojice nemohly být nalosovány dva kluby, které se již utkaly v základní skupině ani dva kluby z jedné země. Los se uskutečnil 16. prosince 2013. První zápasy byly na programu 18. a 19. nebo 25. a 26. února, odvety pak pro týmy z prvního termínu 11. a 12. března, týmy z druhého termínu 18. a 19. března 2014.

Čtvrtfinále.

Los čtvrtfinále se uskutečnil 21. března 2014. Úvodní zápasy byly hrány 1. a 2. dubna, odvety 8. a 9. dubna 2014.

Semifinále.

Los semifinále se uskutečnil 11. dubna 2014. Úvodní zápasy budou hrány 22. a 23. dubna, odvety 29. a 30. dubna 2014.

Finále.

Finálový zápas se odehrál v sobotu 24. května 2014 na stadionu Estádio da Luz v Lisabonu. Rozhodnutí o držiteli trofeje padlo až v prodloužení.

Nejlepší střelci.

Zdroj:

Sezóna 2013/14 Ligy mistrů UEFA byla 59. ročníkem klubové soutěže pro nejlepší evropské fotbalové týmy. Obhájcem titulu byl německý klub Bayern Mnichov, který ve finále předchozího ročníku porazil Borussia Dortmund 2:1. Vítěz soutěže se kvalifikoval na Mistrovství světa ve fotbale klubů 2014 a také do Superpoháru UEFA 2014.  Finále tohoto ročníku se odehrálo v sobotu 24. května 2014 na stadiónu Estádio da Luz v Portugalsku. Poprvé v historii Ligy mistrů se ve finále střetly dva kluby z jednoho města. Vítězem se stal španělský klub Real Madrid, který ve finále porazil svého rivala Atlético Madrid 4:1 po prodloužení, ačkoli ještě v 92. minutě prohrával 0:1. Úspěch definitivně zpečetil nařízenou penaltou Cristiano Ronaldo.

The 2013–14 UEFA Champions League was the 59th season of Europe's premier club football tournament organised by UEFA, and the 22nd season since it was renamed from the European Champion Clubs' Cup to the UEFA Champions League.  The 2014 UEFA Champions League Final was played between Real Madrid and Atlético Madrid at the Estádio da Luz in Lisbon, Portugal, marking the fifth final to feature two teams from the same association (after the finals of 2000, 2003, 2008 and 2013) and the first time in tournament history that both finalists were from the same city. Real Madrid, who eliminated the title holders, Bayern Munich, in the semi-finals, won in extra time, giving them a record-extending tenth title in the competition. Real equalized late in the second half through Sergio Ramos and then pulled away during extra time to win 4–1.  For the first time, the clubs who qualified for the group stage also qualified for the newly formed 2013–14 UEFA Youth League, a competition available to players aged 19 or under.


Název.

Název "kajetáni" se odvozuje od Kajetána z Tiene, svatořečeného v 17. století. Pojmenování "theatini" řád získal podle titulárního chrámu v Chiete (latinsky "Theatinum") druhého ze zakladatelů, kardinála Gianpietra Caraffy, potomního papeže Pavla IV., latinsky "episcopus Theatinus". Theatini nemají vlastní řádový šat, nosí černý kněžský talár. Ve znaku mají černý latinský kříž na stříbrném nebo zeleném trojvrší ve zlatém poli.

Historie.

Řád založil právník a klerik Kajetán z Tiene spolu s Giovanni Pietrem Carafou a se členy mužského náboženského bratrstva laiků "Congregatio della divine Amore" při kostele Svaté Dorotey v Římě na svátek Nalezení sv. Kříže 5.6. 1524. Roku 1526 stanovy řádu schválil papež Klement VII. Oba zakladatelé stanovili pro řád, i na tu dobu, neobvykle tvrdá pravidla. Theatini nesměli vlastnit majetek, nesměli ani žebrat. Měli se spoléhat pouze na boží prozřetelnost. Jejich kritikové právě toto svěření se boží prozřetelnosti často kritizovali a poukazovali na to, že především v dobách bídy či válek s takovými pravidly řád dlouho nepřežije. Sv. Kajetán se však nedal zviklat. Řád si stanovil za cíl činnosti duchovní obrodu kléru v době boje s reformací, misie, charitativní činnost, výchovu mládeže a duchovní správu. Centrum řádu se brzy přesunulo přes Benátky do morem zasažené Neapole, kde Kajetán konal v letech 1527-1528 duchovní a zdravotní službu, doprovázenou zázraky a údajným odvrácením morové epidemie. Zde také zemřel a byl pohřben. Posléze se centrum generálátu přesunulo zpět do Říma k nově postavenému kostelu Sant'Andrea della Valle, kde sídlí dodnes.

Evropa.

Řád se během 17.století rozšířil do celé katolické Evropy a proslul významnými architektonickými projekty chrámů, počínaje návrhy řádového architekta a matematika Guariniho. V jižní Evropě k jeho centrům patřily Neapol,Palermo, Řím a Madrid, ve střední Evropě Vídeň, Salzburg, Mnichov, Krakov, Lvov a Praha. Misie byly vyslány také do Ruska.

Svět.

Řád je činný dodnes nejen v Evropě, ale i v severní i jižní Americe, severní Africe a v Asii. V roce 2007 sídlil na 33 místech světa a měl 203 členů, z toho 129 kněží. Generálním převorem je od roku 2007 Valentin Arteaga y Sánchez-Guijaldo.

České země.

V Čechách se kajetáni usídlili roku 1665, kdy jejich misijní skupinu na cestě do Rusi přijal v Praze purkrabí Bernard Ignác Jan z Martinic a žádal o jejich usídlení císaře Leopolda I. Poskytl kajetánům svou kapli Panny Marie Altöttinské s domem a vinicí za Strahovskou branou (v Břevnově) nazývanou podle nich Kajetánka. Nejpozději roku 1666 se zde usadili tři theatini: Štěpán Schiattini původem z Janova, superior Jan Comino z Verony a Salvator Gallo. Další kapli, zasvěcenou Panně Marii Einsiedelnské získali od Ludmily Benigny hraběnky Šternberkové na Hradčanech, přímo pod rampou Pražského hradu (adaptovanou v 80. letech 20. století na kavárnu U kajetánů). Od roku 1684 kajetáni získali dva domy v Ostruhové (dnešní Nerudově) ulici, které si dali přestavět na kostela Panny Marie po ochranou Boží Prozřetelnosti a sv. Kajetána s theatinským klášterem (čp. 194/III.), kde působili a provozovali učiliště pro šlechtické syny až do zrušení řádu císařem Josefem II. v roce 1783. V roce 1709 dali u Ferdinanda Maxmiliána Brokoffa zhotovit pro Karlův most sousoší svého patrona sv. Kajetána.

Theatini nebo také Kajetáni je označení pro katolické řeholníky – regulované kleriky, členy mužského církevního řádu založeného ve 2.čtvrtině 16. století v Římě. Latinský titul zní "Ordo Clericorum Regularium vulgo Theatinorum" či "Clerici regulares Theatini", zkratka "OTheat." nebo "CRth".

The Theatines or the Congregation of Clerics Regular of the Divine Providence are a religious order of the Catholic Church, with the post-nominal initials "C.R.".


Životopis.

Absolvovala střední školu v Mnichově, vystudovala pedagogiku a psychologii. Pracovala pak jako asistentka na několika školách v Horním Bavorsku. Seznámila se tam s reformovanými pedagogickými metodami Franze Seitze, který tak ovlivnil její způsob výuky. Během tohoto období také napsala své první povídky. Ačkoli odmítla vstoupit do NSDAP, po roce 1936 patřila k jejímu ženskému křídlu (něm. "NS-Frauenschaft"). V roce 1939 se vdala.  V roce 1944 byla uvězněna poté, co ji udal nacistický „přítel" kvůli podrývání vojenské morálky. Soudní proces, který by pravděpodobně skončil trestem smrti za zradu, byl zastaven díky konci války. Otřesnou zkušenost vězeňského života popsala v "Deníku z vězení" ("Gefängnistagebuch"), vydaném v roce 1946.  Od roku 1945 do roku 1953 byla na volné noze, psala pro noviny "Neue Zeitung München". V roce 1959 se přestěhovala do Říma, o šest let později do městečka Rocca di Papa v jeho blízkosti. Naposled žila v Unterhachingu u Mnichova, kde v roce 2002 zemřela.

Politické aktivity.

Rinserová se angažovala v politických a sociálních otázkách. Podporovala např. Willyho Brandta, protestovala proti investicím do jaderných zbraní v Německu. Stala se také ostrým kritikem katolické církve. Přesto ji však nikdy neopustila, byla rovněž akreditovanou novinářkou na druhém vatikánském koncilu.  V roce 1984 ji němečtí Zelení navrhli jako kandidátku na německou prezidentku. Spolkový president Johannes Rau Rinserovou ocenil jako jeden z velkých literárních hlasů poválečného období.

Osobní život.

Jejím prvním manželem se v roce 1939 stal skladatel Horst Günther Schnell, který také byl otcem jejích dvou synů. Zemřel za 2. světové války na východní frontě. Po jeho smrti se provdala za komunistického spisovatele Klause Herrmanna; toto manželství bylo ukončeno kolem roku 1952.  Jejím třetím manželem se stal skladatel Carl Orff. Brali se v roce 1954, po šesti letech se však rozvedli. Jejím přítelem byl také korejský skladatel Yun I-sang. Blízký vztah navázala s opatem benediktinského kláštera Ettal Johannesem Maria Hoeckem a také s teologem Druhého vatikánského koncilu Karlem Rahnerem.  aj.

Reference.

"V tomto článku byly použity informace z článků o L. Rinserové na anglické a německé Wikipedii".

Luise Rinserová (30. dubna 1911, Pitzling, Německo – 17. března 2002, Unterhaching u Mnichova, Německo) byla německá spisovatelka, autorka mnoha románů a povídek.

Luise Rinser (30 April 1911 – 17 March 2002) was a German writer, best known for her novels and short stories.


Rodina.

Pocházel z významné vietnamské rodiny, jeden z jeho strýců Ngô Ðình Diệm byl prezidentem v letech 1955 až 1963, dalším příbuzným pak pozdější arcibiskup v jeho rodišti Pierre Martin Ngô Đình Thục. Několik členů jeho rodiny po nástupu komunistů k moci zemřelo ve vězení.

Kněz.

Studoval v semináři v Hue, kde také přijal kněžské svěcení 11. června 1953. Další dva roky působil jako kněz v rodné diecézi, poté odjel na doplňující studia v Římě, kde získal doktorát z kanonického práva. V roce 1959 se vrátil do vlasti, přednášel v semináři v Nha Trang, v této diecézi se stal generálním vikářem a později biskupem.

Biskup a kardinál.

Biskupem byl jmenován v dubnu 1967, biskupské svěcení přijal 4. června téhož roku. V dubnu 1975 byl jmenován titulárním arcibiskupem a koadjutorem v Ho Či Minovo Městě. Funkce se už neujal a byl komunistickými úřady uvězněn. Ve vězení (a bez soudního procesu) prožil celkem 13 let, z toho 9 let v naprosté izolaci. Po propuštění se nemohl vrátit do své diecéze a v roce 1991 byl vyhoštěn z Vietnamu - komunisté k tomu využili jeho návštěvu ad limina ve Vatikánu a zabránili mu v návratu. Roku 1994 jej Jan Pavel II. jmenoval sekretářem a roku 1998 předsedou Papežské komise Iustitia et Pax. V jubilejním roce 2000 jej Jan Pavel II. pozval, aby v postní době dával duchovní cvičení papeži a členům římské kurie. V roce 2001 při konzistoři ho jmenoval kardinálem. Krátce po tomto jmenování mu vietnamské úřady povolily návštěvu v rodné zemi.

Beatifikační proces.

Dne 16. září 2007, při pátém výročí úmrtí, byl zahájen proces jeho blahořečení. Papež Benedikt XVI. vyjádřil hlubokou radost při zahájení tohoto procesu a kardinálův život představil také v encyklice Spe salvi, zejména historii jeho dlouholetého věznění a izolace. Dne 4. května 2017 byl papežem Františkem prohlášen za Ctihodného.

Ctihodný Phanxicô Xaviê Nguyễn Văn Thuận (psáno také Francois-Xavier Ngueyen Van Thuan) (17. dubna 1928 Hue – 16. září 2002 Řím) byl vietnamský římskokatolický kněz a kardinál, vězeň komunistického režimu ve Vietnamu.

Phanxicô Xaviê Nguyễn Văn Thuận or Francis-Xavier Nguyễn Văn Thuận (; 17 April 1928 – 16 September 2002), was a Cardinal in the Roman Catholic Church. He was a nephew of South Vietnam's first president, Ngô Đình Diệm, and of Archbishop Ngô Đình Thục.  Pope Francis named him as Venerable on 4 May 2017, a significant step on the road towards canonization.


Historie.

V minulosti patřil průsmyk k obci Cesana, ale 18. října 1934 byla tato část začleněna do obce Borgata (dříve součást obce Pragelato) a vznikla obec Sestriere. Lyžařské středisko zde bylo vybudováno ve 30. letech Giovannim Agnellim a po druhé světové válce bylo dále rozvíjeno jeho synovcem Giovannim Nasim.

Geografie.

Obec Sestriere se nachází v průsmyku, který od sebe odděluje údolí Val di Susa a Val Chisone. Nachází se v nadmořské výšce 2035 m n. m. Vzhledem k tomu, že je zcela obklopena horami, bylo v obci vybudováno jedno z největších lyžařských středisek v Itálii. Kolem Sestriere se nacházejí tyto hory: Monte Fraiteve (2701 m n. m.), Monte Sises (2658 m n. m.), Punta Rognosa di Sestriere (3280 m n. m.) a Monte Motta (2850 m n. m.). Obec je rozdělena do několika menších osad: Sestriere Colle v horní části průsmyku, Sestriere Borgata v údolí Val Chisone, Champlas du Col a Champlas Janvier v údolí Val di Susa.

Turismus.

Zimní sporty.

V Sestriere se nachází populární italské lyžařské středisko. V zimních měsících dosahuje populace v obci až 20 tisíc obyvatel. Společně s obcemi Pragelato, Claviere, Sauze d'Oulx, Cesana Torinese a San Sicario v Itálii a obcí Montgenèvre ve Francii tvoří Sestriere součást rozsáhlého lyžařského komplexu Via Lattea ("Mléčná dráha"). Obec je napojena na 146 sjezdových tratí, z nichž 120 disponuje umělým zasněžováním.  Pravidelně jsou zde pořádány závody Světového poháru v alpském lyžování Mezinárodní lyžařské federace. V roce 1997 zde proběhlo mistrovství světa v alpském lyžování. Sestriere bylo jedno z hlavních dějišť Zimních olympijských her 2006 a Zimních paralympijských her 2006. Probíhaly zde soutěže v alpském lyžování a nacházela se zde jedna ze tří částí olympijské vesnice. Jedna ze dvou hotelových budov, které byly vybudovány ve 30. letech zakladatelem Fiatu Giovannim Angellim, sloužila jako ubytovací zařízení pro sportovce.

Letní sporty.

Během letní sezóny je možno hrát zde golf na nejvýše položeném 18jamkovém golfovém hřišti v Evropě. Sestriere je také známé jako startovní a cílové místo cyklistických závodů Tour de France a Giro d'Italia. V okolí obce se nachází řada turistických tras. V červenci 1994 zde padl světový rekord ve skoku o tyči, jehož držitelem je ukrajinský tyčkař Sergej Bubka.

Sestriere (okcitánsky "Sestrieras") je italská obec v provincii Turín v oblasti Piemont. Leží v údolí Val di Susa, přibližně 17 km od francouzských hranic. Název obce pochází z latinského rčení "ad petram sistrariam", což znamená vzdálenost 60 římských mil od Turína. V roce 2011 zde žilo 884 obyvatel.  Sestriere je významné alpské sportovní středisko. Během sezóny narůstá počet obyvatel obce až na 20 tisíc.

Sestriere (, , ) is an alpine village in Italy, a "comune" (municipality) of the Metropolitan City of Turin. It is situated in Val Susa, from the French border. Its name derives from Latin: "ad petram sistrariam", that is at sixty Roman miles from Turin.


Historie.

V antickém Řecku byl ostrov důležitým náboženským centrem. Byly zde kyklopské chrámy kultu božských dvojčat Kabeirů, které uctívali už Pelasgové. Účastníkem zdejších tajemných obřadů byl například Filip II. Makedonský. Dosud se zachovala "Svatyně velkých bohů" nedaleko obce Paleopolis, kde byla roku 1863 nalezena Niké Samothrácká, dva a půl metru vysoká socha okřídlené bohyně vítězství s chybějící hlavou. Sámothraké byla členem Délského spolku, po jeho rozpadu patřila Makedoncům. Po bitvě u Pydny ostrov nakrátko obnovil svou nezávislost, pak ho postupně ovládali Římané, Byzantinci, Benátčané a Turci. Za řecké války za nezávislost proběhlo na Sámothraké protiosmanské povstání, po jehož potlačení bylo zavražděno na tisíc ostrovanů. Součástí Řecka se stal ostrov po Balkánských válkách roku 1913. Za druhé světové války bylo Sámothraké krátce okupováno Bulharskem.

Geografie.

Ostrov je hornatý, nejvyšším bodem je hora Fengari (doslova "Měsíční hora", podle toho, že v noci to vypadá, jako by se její vrchol dotýkal Měsíce), která měří 1611 m n. m. a je nejvyšší horou řeckých ostrovů vyjma Kréty. Podle legendy sledoval Poseidón z této hory průběh Trojské války. Ve vnitrozemí jsou četné vodopády. Nejdůležitějším sídlem je přístav Kamariotissa, poblíž něhož byla vybudována větrná elektrárna. U obce Therma v severní části ostrova se nacházejí léčivé sirovodíkové prameny. Na jižním pobřeží láká návštěvníky písčitá pláž Pachia Ammos.  Na ostrově rostou duby, platany a olivovníky, v okolním moři se loví ryby a mořské houby.

Turistika.

Ostrov je přístupný lodí ze 32 km vzdáleného přístavu Alexandrupolis. Chybí na něm turistická infrastruktura, takže jej navštěvují spíše dobrodružně zaměřené povahy, podnikající pěší výpravy do obtížně přístupného vnitrozemí. Atrakcí jsou zříceniny byzantské pevnosti Gattilusi.

Sámothraké nebo Samothraki (řecky: ) je ostrov v severní části Egejského moře, který je součástí řeckého kraje Východní Makedonie a Thrákie a nazývá se Thrácké moře. Ostrov má 178 km² a žije na něm (podle sčítání z roku 2011) 2859 obyvatel.

Samothrace (also known as Samothraki, , ) is a Greek island in the northern Aegean Sea. It is a municipality within the Evros regional unit of Thrace. The island is long and is in size and has a population of 2,859 (2011 census). Its main industries are fishing and tourism. Resources on the island include granite and basalt. Samothrace is one of the most rugged Greek islands, with Mt. Saos and its tip Fengari rising to .


Fáze diety.

V každé z nich máte povolené a zakázané potraviny, podobně jako to je u jiných diet. Dieta je navržena od nepřísnější fáze, kdy vlastně jíte pouze potraviny obsahující maximum bílkovin a téměř nic jiného, po poslední fázi, kdy můžete vše, ale jednou týdně musíte držet proteinovou dietu celý den. Důležité je také nezapomenout na ovesné otruby, ze kterých je možné připravit pečivo nebo je můžete sníst s jogurtem. Nutný je i dostatečný pitný režim.

První fáze.

První fáze která trvá 2-10 dnů, máte povoleny pouze potraviny, jako je libové maso (grilované nebo pečené bez tuku), vnitřnosti, ryby, drůbež bez kůže, vejce, nízkotučné mléčné výrobky, libové šunky, koření, bylinky. Nutné sníst 1,5 polévkové lžíce ovesných otrub, které regulují vyprazdňování. Naopak zakázané je vepřové maso, tučné salámy, máslo, mnoho žloutků týdně, zelenina a sacharidy.

Druhá fáze.

Druhá fáze dodržuje se, dokud se nepřiblížíte k požadované váze, přidává se k jídlu i zelenina. Střídají dny bílkovinné a dny s bílkovinami a zeleninou. Opět se nezapomíná na otruby každý den. Pořád jsou zakázané potraviny, které jsou zakázané v první fázi až na povolenou zeleninu.

Třetí fáze.

Třetí fáze - autor slibuje, že už budete na své vysněné váze, můžete k výše uvedenému jídelníčku přidat i jedno ovoce denně, dva krajíce celozrnného chleba a 40 gramů sýru. Týdně pak si už dopřejete dvě jídla obsahující škrob: těstoviny, kuskus, rýži nebo brambory a dvě jídla podle vaší chuti. Pořád ale platí, že jeden den v týdnu musíte mít čistě bílkovinný (a to bez zeleniny). Každý den se jí i otruby. Dodržuje se podle toho, kolik jste zatím zhubli. Za každý shozený kilogram musíte tuto fázi držet 10 dní, abyste zamezili jo-jo efektu.

Čtvrtá fáze.

Čtvrtá fáze - poté jíte, co chcete, ale jednou týdně musíte dodržet proteinovou dietu (tedy povolené potraviny z fáze první). Každý den byste měli chodit nejméně 20 minut pěšky a stále jíst ovesné otruby. Tato fáze trvá navždy. Tato fáze ale spoléhá na to, že si v předchozích fázích vytvoříte správné stravovací návyky, pitný režim atp. ""Jíte, co chcete"" tedy neznamená, že budete-li jíst velké množství tuků či cukrů, udržíte si nově nabytou hmotnost!

Dukanova dieta je typ redukční diety, kterou publikoval francouzský odborník na výživu Dr. Pierre Dukan ve své knize "Neumím zhubnout". Dieta je založena na rozdělení do čtyř fází, první trvá 2–10 dnů, druhá 14 dnů, třetí podle toho, kolik jste zhubli (1 shozený kilogram = 10 dnů třetí fáze), a čtvrtá pak trvale.

The Dukan Diet is a high-protein low-carbohydrate fad diet devised by Pierre Dukan.  The diet is not nutritionally sound and it carries risks to kidney and cardiovascular health.


Historie.

První doložená zmínka o názvu Timmelsjoch (Thymelsjoch) pochází z roku 1241, kdy tento název poprvé použil ve svém dopise hrabě Eschenlohe z Horního Bavorska. Starověká cesta byla jednou z mnoha takových tras v Tyrolsku. Nejen, že tyto cesty usnadňovaly obchodování, ale měly také velký společenský, kulturní, politický a náboženský význam. Cesta Timmelsjoch byla obzvláště důležitá. Nebyla sice nejjednodušší, ale byla nejkratší spojnicí údolí řeky Inn s městem Meran. Během středověku a raného novověku, zejména od konce 13. století až do počátku 15. století, vzkvétal místní obchod právě díky této cestě.  Druh zboží, se kterým se zde nejvíce obchodovalo, a který byl proto po této cestě nejvíce přepravován, byl len, zpracované maso, sádlo, víno, lihoviny a ocet. V neposlední řadě byl po této cestě také převáděn živý dobytek. Díky obtížnosti cesty byly právě zde položeny základy moderního alpinismu a není divu, že údolí Ötztal, je jednou z kolébek horolezectví.

Výstavba dnešní silnice.

První návrhy pro výstavbu silnice byly předloženy již v 19. století. V roce 1897 přijal tyrolský zemský sněm návrhy, na výstavbu několika cest přes horská sedla. Patřil mezi ně i návrh na výstavbu silnice přes Timmelsjoch. Díky první světové válce však byly tyto návrhy odloženy. Počátkem roku 1950, vymyslel Angelus Scheiber plán stavby silnice přes Timmelsjoch, kdy stavbu s nadsázkou obhajoval tím, že severojižní spojení by lidem umožnilo v poledne lyžovat na ledovci v rakouském údolí Ötztal a již v odpoledních hodinách relaxovat v italském městě Meran. Výstavba silnice byla odstartována dne 30.10.1955, kdy byla pro tuto stavbu vytvořena speciální stavební společnost s názvem Timmelsjoch Hochalpenstraßen AG.  Stavba silnice Timmelsjoch je považována za bod obratu v přechodu z ruční, na mechanizovanou výstavbu takovýchto silnic. Ačkoli členitý terén ne vždy umožňoval příjezdu techniky, provedla tato neocenitelné služby. Čtyři nasazené buldozery dokázaly vytvořit základ pro výstavbu silnice až v délce 150 metrů denně - ekvivalent práce na 130 mužů. Velkou část podkladu pro silnici bylo ale ve vysokohorském prostředí potřebné vytvořit ručně, jen pomocí rýčů, krumpáčů a koleček, což kladlo na pracovníky obrovské nároky.  Vzhledem k vysoké nadmořské výšce, bylo možné stavební práce provádět pouze v období od května do listopadu. Nicméně, byla vysokohorská silnice dokončena podle plánu. Za čtyři roky, z nichž pouze 17 měsíců byly skutečně prováděny stavební práce, byla dne 17. července 1959 cesta do Joch slavnostně otevřena.

Provozní podmínky na silnici.

Vysokohorská silnice do sedla je otevřena denně od 7 do 20 hodin. Vzhledem k vysoké nadmořské výšce, kterou silnice prochází, je tato silnice průjezdná přibližně od začátku června do konce října. Neexistují zde žádná omezení, pokud jde o použití silnice na rakouské straně. Nicméně, vzhledem k tomu, že na italské straně je silnice strmá, úzká, je zde spousta tunelů a mostních staveb, platí následující omezení: Přesné datum otevření silnice záleží na sněhové situaci, popřípadě povětrnostním podmínkách. Po zimních měsících se ze silnice frézami odklízí sněhová vrstva až o síle 10 metrů. Jak je uvedeno výše, silnice se obvykle uzavírá od poloviny do konce října a otevírá se v období od poloviny května či počátkem června. Informace o otevření - uzavření silnice jsou zveřejněna na domovské stránce webu Timmelsjoch Hochalpenstessen AG.

Rasthaus.

Rasthaus Timmelsjoch, (restaurace) se nachází na vrcholu průsmyku v nadmořské výšce 2509 metrů. Restaurace je při průjezdné silnici otevřena denně od 7 do 20 hodin. Naleznete zde nabídku teplých jídel a osvěžujících nápojů po celý den.

Architektonické plastiky.

U silnici Timmelsjoch se na několika místech nacházejí architektonické plastiky, ve kterých jsou informace o místním přírodním prostředí, historii a hospodářství regionu, kultuře, atd. Vstup do všech architektonických plastik je zdarma.

Poplatky.

Silnice Timmelsjoch je pro motorová vozidla zpoplatněna dle níže uvedených poplatků (ceník pro rok 2013). Poplatek pro zpáteční jízdu může být využit i jiný den v daném roce, než kdy byl zakoupen.

Timmelsjoch ( "Passo del Rombo") je alpské silniční sedlo (2 474 m n. m.), nacházející se na hranicích Rakouska a Itálie. Silnice spojuje italskou obci Moos a rakouskou obci Hochgurgl. Vzdálenost z obce Moos do sedla je 22,5 km a z obce Hochgurgl do sedla je v 7,9 km.

Timmelsjoch (), (elevation ) is a high mountain pass that creates a link through the Ötztal Alps along the border between Austria and Italy.  The Timmelsjoch connects the Ötztal valley in the Austrian state of Tyrol to the Passeier Valley in the Italian province of South Tyrol, as it bridges the saddle point between the Jochköpfl () and Wurmkogl () peaks to its northeast and southwest, respectively. The pass is sometimes called the "secret passage" because it is little-used compared to the much easier and lower Brenner Pass some to its east, and Reschen Pass some to its west.


Historie.

Mylná představa je, že nápad pro Munzee byl inspirován geocachingem, což je hra, ve které účastníci hledají skrytou schránku pomocí technologie GPS. Avšak spoluzakladatel Munzee Aaron Benzick (který nikdy nebyl geocacherem) přišel s myšlenkou použití QR kódů pro hru v roce 2008, ale technologie a schopnosti smartphonů nebyly v té době k dispozici.Benzick a spoluzakladatelé, Scott Foster, Chris Pick a Josh Terkelsen zahájili hru 1. července 2011. Termín Munzee byl odvozen z německého slova pro mince, Münze. Protože doménové jméno munze.com již bylo obsazeno a aby se v angličtině název lépe vyslovoval, přidalo se nakonec písmeno „e“. Původně měly QR kódy mít kulatý tvar pokerových žetonů či mincí.

Munzee.

Munzee mohou být vyrobeny z jakéhokoli materiálu; musí mít minimálně QR kód a odolné vůči k přírodě (vodotěsné, odolné proti povětrnostním vlivům atd.). Munzee mohou být generovány a vytištěny z webových stránkách nebo je lze zakoupit prostřednictvím internetového obchodu nebo prostřednictvím autorizovaných distributorů. Virtuální Munze lze zakoupit z internetového obchodu.  Chcete-li vygenerovat nebo objednat Munzee, musíte být zaregistrováni na oficiální webové stránce s jedinečným uživatelským jménem. Při generování Munzee se na webové stránce vytvoří webový odkaz, přes který lze vygenerované Munzee spravovat. Tento webový odkaz je prezentován jako QR kód na Munzee. Munzee lze přiřadit libovolné jméno a dlouhý komentář jako vlastnosti. Obě informace jsou uloženy v databázi (nikoli v QR kódu) a lze je později i změnit.  Poté, co je Munzee fyzicky vytvořeno, může mu být přiřazeny souřadnice kdekoli venku nebo uvnitř a poté ověřeno prostřednictvím aplikace. Jakmile je Munzee ověřen, začne se zobrazovat na mapě a je připraven k nalezení jinými hráči. Pokud je Munzee poškozen nebo odlepen, tak hráči mohou nahlásit poruchu a po dvou hlášeních je Munzee vyřazen z mapy. Kromě toho jsou nyní vyhrazení hráči v programech QRew nebo ZeeQRew schopni nahradit poškozené munzee novými nálepkami.  Souřadnice všech Munzee jsou spravovány na herní platformě na munzee.com. Hráči se navigují k umístění Munzee pomocí smartphonu. Zápis nálezu totiž provádíte pomocí nasnímání QR kódu na nalezené nálepce aplikace se připojí k databázi a ověří GPS souřadnice, poté provede zápis. Za nalezení munzee získáte body, stejně jako za založení munzee pro ostatní a také obdržíte body za to, že někdo vaši munzee nalezne. S rostoucím počtem bodů se posouvá váš level ve hře. Hráči také samostatně nebo v týmech soutěží o co nejvyšší umístění v žebříčku.

Typy munzee.

Tyto typy Munzee jsou na mapě zobrazeny odlišně. V závislosti na typu Munzee obdrží nálezce diferencovaný počet bodů. V zásadě existují dvě kategorie Munzees, virtuální Munzees a fyzická Munzees.  Fyzické mince jsou všechny ty, u kterých musí být na místě naskenován QR kód. Virtuální mince zahrnují všechny ty, u kterých musíte být pouze v určitém poloměru místa, abyste je našli.  Fyzické munzee:  Virtuální Munzee:  Speciální Munzee:

Rozšíření.

V červnu 2020 je na celém světě ve 240 zemích více než 9 milionů munze a bylo zaznamenáno více než 380 milionů nálezů Munzee. Registrováno je také více než 450 000 uživatelů.

Munzee [manzí] je jedna z outdoorových her na hledání "pokladů". Hra je podobná geocachingu, ale kromě polohy GPS zařízení používá technologii QR kodů k prokázání nálezu namísto "logbooku". Hra byla spuštěna v Texasu v roce 2011, hra se poprvé objevila v Německu spolu s Kalifornií a Michiganem. Název hry je odvozen od německého slova pro minci – "Münze". V současnosti (2020) existují přibližně 10 milionů munzee ve 188 zemích světa, na všech kontinentech včetně Antarktidy, kolem 400 tisíc nálezů a 450 tisíc hráčů.  QR kódy jsou umístěny hráči na veřejně dostupných a zajímavých místech a často jsou vytištěni na nálepkám odolných proti počasí. Tyto nálepky se nazývají "Munzee". Pro nález a zapsání nálezu musíte mít chytrý telefon s fotoaparátem a GPS a nainstalovanou aplikaci pro iOS nebo Android. Dříve mohla být místa označena také značkou NFC, tato funkce však byla v roce 2018 odstraněna.  K dispozici jsou také virtuální munzee. Objeví se také na mapách a jsou nalezeny umístěním zařízení do vzdálenosti 300 stop (91,4 metrů) od určeného místa. Zařízení musí být také ve vzdálenosti do 300 stop od fyzického QR kódu Munzee, aby bylo ověřeno nalezení kódu.

Munzee is a freemium scavenger hunt game where QR codes have to be found at different places in the real world. The game is similar to geocaching but uses QR code technology, in addition to device GPS location, to prove the find instead of a logbook. Launched in Texas in 2011, the game caught on first in Germany, along with California and Michigan. It is now played in more than 188 countries around the world, and there is at least one physical Munzee deployed on every continent, including Antarctica.  The QR Codes are placed by players at places of interest, The QR Codes are hidden at different places of interest and are often printed on weatherproof stickers. Previously, the places could also be marked by a NFC tag, however this functionality was removed in 2018. These stickers are called Munzees. Both the finding and the hiding players receive points for deploying and finding Munzees. The QR codes on the Munzees are read by means of a smartphone app for iOS or Android.  Virtual Munzees are also available for purchase. These also appear in app lists and on maps, and they are "captured" by locating the app device within 300 feet of the designated location. The device must also be within 300 feet of a QR code Munzee to verify "capture."


Výskyt.

Druh pochází pravděpodobně z karibských Antil, Střední Ameriky a severu Jižní Ameriky. V současnosti se vyskytuje také v Asii, Oceánii a Africe.  Roste přirozeně ve výše položených oblastech kolem 1.000 m n. m., nejvíce v Peru a Bolívii.

Popis.

Láhevník ostnitý je malý, vzpřímený, ale zároveň i bohatě rozvětvený, stálezelený strom. Dosahuje výšky 3-10 metrů. Vyznačuje se hladkou, tmavě hnědou kůrou, která se u starších stromů může měnit ve vrásčitou. Větve mají sametově plstnatý povrch. Obrůstají 3-7 cm širokými a 8-16 cm dlouhými lesklými, zelenými listy, které se směrem ke špičce se zužují.  Strom kvete na jaře po dobu až 6 týdnů. Tmavě hnědé nebo purpurové třílaločné květy vyrůstají po dvou nebo větším počtu.  Plod je 20-30 cm dlouhý a připomíná protáhlou šišku. Může vážit až 0,5 kg. Povrch plodu je pokrytý měkkými ostny. Nejprve má zelenou barvu, která se po dozrání mění ve žlutozelenou a následně hnědou. Dužina plodu je mírně nakyslá a má krémovou konzistenci. Její chuť připomíná kombinaci jahod s banánem. Semena, která se v dužině nacházejí, jsou jedovatá a před konzumací je nutné je odstranit.

Význam.

Rostlina byla v Jižní Americe známa již v předkolumbovském období. Domorodci ji užívali jako lék, protože jednotlivé části stromu se údajně vyznačují různými léčivými vlastnostmi. Nejširšího využití se dostalo kůře a listům, z obojího místní obyvatelé připravovali odvary.  Láhevník se zároveň pěstuje kvůli chutným a výživným plodům označovaným jako "gunabana". Ovoce se obvykle konzumuje syrové, buď samotné nebo v ovocných salátech. Může se použít i jako surovina pro výrobu různých sladkých pokrmů: zmrzliny, marmelády, sladkého pečiva nebo ovocných šťáv a koktejlů. Patří ale mezi hodně citlivé plody, které není možné příliš dlouho uchovávat. Při jejich dopravě je třeba zvýšené opatrnosti, protože se velmi snadno otlačí a následně se rychle kazí.

Biologické působení.

Toxicita.

Annonacin, který je obsažen v semenech, je známý neurotoxin, který může vyvolávat degenerativní onemocnění mozku odpovídající Parkinsonově chorobě. Akutní toxicita nebyla prokázána.

Terapeutické využití.

V rámci pokusů na zdravých zvířatech byl Isholaou a kol. nastíněn možný analgetický a protizánětlivý efekt.  Při experimentu in vitro v rámci tzv. farmaceutického screeningu byly prokázány i další možné účinky. Problém je, že účinnost in vitro nemusí být, a ve farmaceutickém screeningu je to spíše pravidlem, doprovázena účinností in vivo extraktu, přečištěné látky nebo syntetizované látky. Jedná se například o následující zjištění:

Použití v tradiční medicíně.

Listy a semena se dlouho používaly jako prostředky proti (mj.) parazitům, vysokému krevnímu tlaku a rakovině. Semena jsou podání emetika. Semena i odvary z listů se používají proti vším a květy se používají jako antispazmodikum, pektorálium a ke zmírnění kataru. Listy se používají jako sudoriferum, antispazmodikum, emetikum a jako prostředek k vyvolání spánku, lokálně slouží k hojení ran. Z listů, kořene a kůry se připravuje čaj užívaný pro uklidnění a proti kašli, chřipce a astmatu. V Amazonii se používá ke stabilizaci krevního cukru při cukrovce. V Karibiku se věří, že položení listů rostliny na postel pod spící osobu s horečkou do následujícího rána horečku odstraní. Odvary z listů se používají jako obklady proti zánětům a nateklým nohám. Zralý plod má mít antiskorbutické a antiparazitární účinky. Dužina se používá jako obklad proti roztočům z čeledi Trombiculidae. Nezralý usušený plod se používá proti průjmu. Existuje mnoho dalších použití rostliny.

Externí odkazy.

Láhevník ostnitý ("Annona muricata"), česky též anona ostnitá, anona měkkoostenná, láhevník měkkoostenný nebo láhevník ostnitý, je ovocný strom z čeledi láhevníkovité. Plod nebo případně i celá rostlina se lidově nazývá quanabana, gunabana, guanaban, velký či ostnitý corossol, ostnitý cachiman, graviola nebo soursop.

Soursop (also graviola, guyabano, and in Latin America, guanábana) is the fruit of Annona muricata, a broadleaf, flowering, evergreen tree. The exact origin is unknown; it is native to the tropical regions of the Americas and the Caribbean and is widely propagated. It is in the same genus, "Annona", as cherimoya and is in the Annonaceae family.  The soursop is adapted to areas of high humidity and relatively warm winters; temperatures below will cause damage to leaves and small branches, and temperatures below can be fatal. The fruit becomes dry and is no longer good for concentrate.  With an aroma similar to pineapple, the flavor of the fruit has been described as a combination of strawberries and apple with sour citrus flavor notes, contrasting with an underlying thick creamy texture reminiscent of banana.  Soursop is widely promoted (sometimes as "graviola") as an alternative cancer treatment, but there is no medical evidence it is effective for treating cancer or any disease.


Život.

Portugalská královna.

Amélie byla nejstarší dcerou hraběte z Paříže Filipa Orleánského a Marie Isabely Orleánské. V roce 1886 se vdala za portugalského prince Karla z dynastie Braganza-Sasko-Koburg-Gotha a spolu pak měli tyto děti:  Karel se stal králem v roce 1889. V té době klesala podpora portugalské monarchie vzhledem ke špatnému stavu ekonomiky a průmyslu. Amélie jako královna zastávala aktivní roli a poněkud se jí dařilo zmírnit rostoucí kritiku monarchie díky své osobní popularitě, i když sama někdy sklízela kritiku na vlastní účet.  Aktivně se účastnila mnoha sociálních a charitativních projektů, které se například týkaly prevence a léčby tuberkulózy. Byla pokládána za méně formální osobu, než byla její tchyně Marie Pia, a popisována jako vlídná a klidná žena. Naučila se dobře portugalsky. Zajímala se o literaturu, operu a divadlo a sama malovala. Během nepřítomnosti svého manžela v roce 1895 sloužila coby regentka. V roce 1902 podnikla plavbu po Středomoří, která sklidila kritiku jako příliš nákladná.

Atentát.

1. února 1908 se královský pár s oběma syny vracel z vánočního oddechu na venkovském sídle Vila Viçosa do hlavního města. Na Palácovém náměstí zaútočili na jejich vůz automatickými zbraněmi dva revoluční republikáni. Král Karel zemřel na místě a starší syn Ludvík Filip byl smrtelně raněn. Mladší syn Manuel byl zraněn kulkou do ramene, královna (která se mladšího syna snažila chránit) byla jako zázrakem nezraněna. Oba atentátníky na místě zastřelila královská stráž.

V exilu.

Hned druhého dnes se tak princ Manuel v 18 letech stal králem Portugalska, ale počátkem října 1910 byl revolučním převratem svržen. Amélie spolu se zbytkem královské rodiny opustila Portugalsko. Většinu zbytku života strávila ve Francii. Během II. světové války ji portugalská vláda pozvala do země zpět, ale Amélie odmítla. Naposledy Portugalsko navštívila v roce 1945.

Amélie Orleánská (portugalsky Maria Amélia de Orleães, 28. září 1865 – 25. říjen 1951) byla poslední portugalská královna, manželka Karla I. Portugalského.

Dona Maria Amélia (; 28 September 1865 – 25 October 1951) was the last Queen consort of Portugal as the wife of Carlos I of Portugal. As the eldest daughter of Prince Philippe, Count of Paris, and his wife, Princess Marie Isabelle d'Orléans, she was a "Princess of Orléans" by birth.