Popis.

Albízie jsou keře a stromy nebo výjimečně i liány s dvojitě zpeřenými listy. Stromovité druhy mívají charakteristickou široce deštníkovitou korunu a některé dorůstají výšek až 50 metrů. Listy jsou složeny buď z velkého množství drobných lístků a připomínají listy kapradin, nebo jsou složeny z menšího počtu větších lístků. Na řapíku a střední ose listu bývají charakteristické žlázky. Palisty bývají drobné a opadavé. Rostliny jsou obvykle bez trnů. Oboupohlavné drobné pravidelné květy jsou uspořádány v kulovitých hlávkách skládajících úžlabní nebo vrcholové laty. Květy jsou nejčastěji žluté, bílé nebo růžové. Kalich je zvonkovitý až nálevkovitý a zakončený 5 zuby. Koruna je drobná, nálevkovitá, v horní části pětilaločnatá. Tyčinek je mnoho, bývají nápadné, bílé, růžové, červené nebo purpurové, dlouze vyčnívající z květů. Nitky tyčinek jsou na bázi srostlé. Semeník je kopinatý až čárkovitý a obsahuje několik vajíček. Čnělka je dlouhá, většinou delší než tyčinky, a je zakončena drobnou bliznou. Plody jsou ploché, převislé, často papírovitě tenké, nepukavé nebo pukající po delší době. U některých druhů plody vytrvávají na stromě po mnoho měsíců.

Rozšíření.

Rod albízie zahrnuje asi 120 až 140 druhů. Je rozšířen v tropech a subtropech celého světa. V evropské květeně není zastoupen, s některými pěstovanými druhy se však lze setkat ve Středomoří. V Asii zasahuje nejdále na západ "A. julibrissin" (do Íránu a Ázerbájdžánu). Druh "A. glabrior" roste v Japonsku na ostrovech Kjúšú a Rjúkjú.  Albízie jsou dobře adaptovány na chudé půdy a v tropech vystupují až do výšek 1600 metrů. Nejčastěji se vyskytují v druhotných lesích, na savanách a na písčitých půdách podél řek. Některé druhy tolerují zasolení a rostou na mořském pobřeží.

Ohrožené druhy.

Druh "Albizia vaughanii" je veden v Červeném seznamu ohrožených druhů IUCN jako kriticky ohrožený druh. Roste na ostrově Mauricius a je známo pouze několik exemplářů této rostliny. Jako ohrožený je v tomto seznamu zařazen i druh "Albizia plurijuga", pocházející z Mexika.

Taxonomie.

Rod "Albizia" je v taxonomii čeledi bobovité řazen do podčeledi "Caesalpinioideae" a do tribu "Ingeae". Dříve byl součástí podčeledi "Mimosoideae" (resp. samostatné čeledi "Mimosaceae"), která byla v roce 2017 vřazena do podčeledi "Caesalpinioideae". Mezi blízce příbuzné rody náleží dle výsledků molekulárních studií např. "Samanea", "Inga" a "Enterolobium". Albízie jsou příbuzné akáciím a jsou s nimi často zaměňovány.

Ekologické interakce.

Semena albízií jsou šířena zpravidla větrem, pouze u některých druhů, např. u "Albizia saman", prostřednictvím savců. Albízie náležejí mezi rychle rostoucí dřeviny. Mívají mělké kořeny a snadno se vyvrátí větrem. Někdejší druh rodu "Albizia falcata", dnes známá jako "Falcataria moluccana", byla popsána jako jeden z nejrychleji rostoucích stromů Malajsie. Tříleté stromy dosahují výšek 16 metrů, v 9 letech již 33 metrů a v 17 letech 45 metrů.

Obsahové látky.

Mezi účinné látky obsažené v různých druzích albízií náležejí zejména různé alkaloidy, saponiny a glykosidy. V kůře je často vysoký obsah tříslovin (až 17%).  Albízie růžová ("Albizia julibrissin") obsahuje saponiny, glykosidy kyseliny albigenové, kyselinu echinocystovou. Asijská albízie "Albizia lebbeck" obsahuje flavonoidy, triterpenoidy, triterpenoidní saponiny aj., v kůře také kardioaktivní a antrachinonové glykosidy. Kůra druhu "Albizia procera" obsahuje mimo tříslovin i beta-sitosterol, v kořenech i semenech jsou obsaženy saponiny. Semena "Albizia amara" obsahují budmunchiaminové alkaloidy s antibakteriálním účinkem.

Zajímavosti.

Druh "Albizia saman" má při volném růstu široce deštníkovitou korunu, která běžně dosahuje šířky až 30 metrů. Starý exemplář na Trinidadu byl vysoký asi 50 metrů, šířka koruny dosahovala 60 metrů a průměr kmene přes 2,6 metru. Produkce zelené hmoty používané jako krmivo pro dobytek je ohromující. Pětiletý strom vyprodukuje okolo 550 kg listí ročně.  Listy "Albizia saman" jsou senzitivní, na noc a při deštivém počasí se zavírají.

Význam.

Některé druhy albízií se pěstují v tropech a subtropech jako okrasné dřeviny. Mezi běžněji pěstované náleží např. albízie růžová ("Albizia julibrissin"), "Albizia lebbeck" a "A. niopoides". Celkem vzácně lze na albízii narazit i ve sbírkách českých botanických zahrad, např. ve středomořské expozici Pražské botanické zahrady v Tróji. Druh "Albizia saman" (syn. "Samanea saman") je v tropických zemích, zejména v Americe a ve východní Asii, často pěstován jako stínící strom ve městech, zahradách, parcích a na plantážích. Plody jsou výživné (obsahují 13 až 18% bílkovin) a jsou zkrmovány hovězím dobytkem a kozami. Mají krásnou vůni, pro člověka jsou však příliš trpké. Na Havaji se ze semen dělají náhrdelníky, v Jižní Americe se z dužniny plodů připravuje nápoj.  Dřevo "Albizia saman" je dosti ceněné a dobře opracovatelné. Běl je nažloutle šedá, jádrové dřevo je tmavě hnědé až červenohnědé. Hoblované plochy jsou velmi hladké. Svým charakterem připomíná dřevo ořešáku a slouží také jako jeho náhrada. Je používáno v truhlářství, na výrobu kánoí a podobně. Je obchodováno pod názvem saman. Rovněž dřevo africké albízie "Albizia ferruginea" je dekorativní, pevné, trvanlivé, středně tvrdé. Je obchodováno pod názvem iatandza a používáno zejména na dýhy a též na masivní nábytek, okna, dveře a podobně. Četné druhy albízií mají místní využití v oblastech svého výskytu zejména jako pícniny, zelené hnojení a jako stínící rostliny. Ke stínění kávových a čajových plantáží jsou využívány zejména druhy "Albizia chinensis", "A. odoratissima" a "A. stipulata". Některé druhy albízií náležejí mezi včelařsky významné rostliny.  V tradiční indické medicíně jsou využívány druhy "Albizia procera", "A. amara" a "A. lebbeck", v Číně a Koreji zejména "Albizia julibrissin".

Albízie ("Albizia") je rod rostlin z čeledi bobovité ("Fabaceae"). Vyznačují se dvakrát zpeřenými listy a kulovitými květenstvími často s nápadnými, vyčnívajícími tyčinkami. Albízie jsou rozšířeny v tropech a subtropech celého světa. Některé druhy, např. albízie růžová, jsou pěstovány v teplých krajích jako okrasné rostliny.  Druh "Albizia saman" je často uváděn pod dřívějším synonymem "Samanea saman".

Albizia is a genus of more than 160 species of mostly fast-growing subtropical and tropical trees and shrubs in the subfamily Mimosoideae of the family Fabaceae. The genus is pantropical, occurring in Asia, Africa, Madagascar, America and Australia, but mostly in the Old World tropics. In some locations, some species are considered weeds.  They are commonly called silk plants, silk trees, or sirises. The obsolete spelling of the generic name - with double 'z' - is still common, so the plants may be called albizzias. The generic name honors the Italian nobleman Filippo degli Albizzi, who introduced "Albizia julibrissin" to Europe in the mid-18th century. Some species are commonly called mimosa, which more accurately refers to plants of genus "Mimosa". Species from southeast Asia used for timber are sometime termed East Indian walnut.


Synonyma.

Pro organismus s označením tmavoskvrnáč zhoubný ("Erannis defoliaria") je používáno více rozdílných názvů, například "Phalaena defoliaria".

Zeměpisné rozšíření.

Domovinou tmavoskvrnáče zhoubného je Asie a Evropa. Druh je rozšířen v celé oblasti západního palearktického výskytu dubu ("Quercus" sp.). V Evropě je běžným druhem, běžně se vyskytuje též v Česku.

Popis.

Rozpětí křídel dospělce je asi 40 až 45 mm u samce, ale je velmi variabilní. Samice je bezkřídlá. Dospělci mají křídla běložlutá s černými a žlutými kresbami. Motýli se dokážou barevně adaptovat na prostředí.  Housenky jsou hnědozelené a mají na hřbetě mají dva tmavé proužky, na bocích 2 žluté, rezavě skvrnité pruhy.  Vajíčka jsou velká 0,5 - 0,8 mm v průměru, žlutobílá, později oranžová, kulovitého tvaru.

Biologie.

Tmavoskvrnáč zhoubný je široký polyfág, který napadá ovocné dřeviny, ale i mnoho rodů okrasných nebo lesních dřevin, jako je dub ("Quercus" spp.), habr ("Carpinus"), buk lesní ("Fagus sylvatica"), lípa ("Tillia" spp.), javor, bříza, topol, jilm, skalník ("Cotoneaster") či líska ("Corylus") a jiné.  Přezimují vajíčka na větvích. Housenky se líhnou v době rašení pupenů. Pro líhnutí larev jsou nutné deště. Proto vlhká chladná léta a mírně vlhké podzimy vedou ke gradacím tohoto škůdce. Vykusují pupeny, květy a rašící listy. Ožírají i plody a základy pecek. V červnu se kuklí, většinou v řídkém zámotku v půdě, 10-14 cm hluboko. Dospělci se líhnou na podzim, od září do listopadu. Tmavoskvrnáč zhoubný má během roku jednu generaci.  Vyskytuje se v dubových lesích, v parcích a zahradách.

Rostlinolékařský význam.

Po dvou letech holožíru mohou duby odumírat. Housenky jsou schopny výrazně poškodit ovocné stromy. Na třešních vykusují housenky do plodů dírky. Tmavoskvrnáč zhoubný patří k hospodářsky významným druhům, způsobujícím vážné škody.  Přítomnost housenek tmavoskvrnáče zhoubného prozrazuje žír na listech. Při přemnožení dochází k silnému prosvětlení koruny . Odumírají zbytky listů, strom vypadá jako usychající. Poškozovány jsou i plody, u třešní plody zahnívají, na jiných plodech se tvoří jizvy.

Ochrana rostlin.

K ochraně rostlin se používá biologický boj pomocí "Bacillus thuringiensis" a lepové pásy.

Tmavoskvrnáč zhoubný, též píďalka zhoubná nebo píďalka zimní, "Erannis defoliaria" je motýl, jehož housenky poškozují listy dřevin žírem při rašení. V ČR housenky způsobují žírem při přemnožení rozsáhlé silné prosvětlení korun dubů. Tmavoskvrnáč zhoubný je polyfág, a podle dostupných informací způsobuje příležitostně vážné škody. Při víceletém napadení může dojít i k odumření dřeviny.

The mottled umber ("Erannis defoliaria") is a moth of the family Geometridae. It is common throughout much of the Palearctic region. The species was first described by Carl Alexander Clerck in 1759.


Synonyma.

Pro organismus s označením píďalka podzimní je používáno více rozdílných názvů, například "Cheimatobia brumata" nebo "Phalaena brumata".

Zeměpisné rozšíření.

Areál rozšíření píďalky podzimní zahrnuje Asii, Evropu a Severní Ameriku. V Evropě je běžným druhem, stejně tak i v ČR. Vyskytuje se v dubových lesích, parcích a v zahradách.

Popis.

Dospělci píďalky podzimní se vyznačují výrazným sexuálním dimorfismem. Samci jsou křídlatí, samice mají křídla redukovaná v pahýly. Rozpětí křídel samce je asi 30 mm, křídla jsou světle hnědá s tmavší kresbou. Délka těla samic je 8–10 mm, barva samic je šedohnědá. Housenky jsou zelenavé až hnědozelené, mají na hřbetě mají tmavý proužek a na bocích 3 žlutavě bílé pruhy. Vajíčka jsou oválná, zprvu světle zelená, později červenožlutá, nakonec šedá.

Biologie.

Druh má v roce jen jednu generaci. Imaga se vyskytují od října do prosince, přes den odpočívají na kmenech stromů a s večerem aktivují. Samci vyhledávají čerstvě vylíhnuté samičky, které se s nimi páří a ihned po oplodnění kladou vajíčka do štěrbin kůry.  Přezimujícím stádiem je vajíčko. Housenky se líhnou v době rašení pupenů – v dubnu a květnu. Okusují květy, pupeny a listy, později ožírají i plody. Listy i květenství spřádají a zdržují se uvnitř smotků. Pro housenky je typický píďalkovitý pohyb. Žír zakončují v průběhu června a spouštějí se na vláknech na zem, kde se v hloubce kolem 5–10 cm kuklí, obvykle v řídkém zápředku.  Píďalka podzimní je široký polyfág: Napadá ovocné dřeviny (např. třešně, meruňky, slivoně, jabloně), ale i mnoho rodů okrasných nebo lesních dřevin: dub ("Quercus" spp.), habr ("Carpinus"), buk lesní ("Fagus sylvatica"), lípy ("Tillia" spp.), javor, břízu, jilm a mnoho dalších.

Význam.

Housenky píďalky podzimní jsou jedněmi z nejvýznamnějších škůdců ovocných dřevin a lesních porostů listnatých stromů, především dubů. Způsobují odlistění dřeviny v květnu a červnu, poškození květů a plodů ovocných dřevin. Poškození se může několik let opakovat. Jsou známy škody na porostech u domácích pěstitelů marihuany (konopí seté).  Na napadených dřevinách je patrný žír na listech, květních poupatech, květech i plodech. V listech jsou vykousané drobné otvory, jež housenky postupně zvětšují, až zůstávají jen ohlodaná žebra listu.

Ochrana rostlin.

Ochrana rostlin je možná pomocí biologického boje užitím bakterií "Bacillus thuringiensis", dále se používají lepové pásy. Vhodná je podpora množství sýkor přezimujících v sadech vyvěšováním hnízdních ptačích budek.  Použitelnými insekticidy jsou:

Píďalka podzimní, též vlnopásník ovocný nebo píďalka zimní menší, "Operophtera brumata", je drobný motýl, jehož housenky poškozují listy dřevin žírem při rašení. Housenky vyžírají v listech zpočátku drobné otvory, které se postupně zvětšují a dochází až ke skeletaci listů. Píďalka podzimní je polyfág. Živí se na ovocných stromech, ale i na okrasných listnáčích, například dubech a jilmech, ale vezme zavděk i lišejníkem. Podle dostupných informací způsobuje příležitostně několikaleté holožíry.

The winter moth ("Operophtera brumata") is a moth of the family Geometridae. It is an abundant species of Europe and the Near East and a famous study organism for evaluating insect population dynamics. It is one of very few lepidopterans of temperate regions in which adults are active in late fall and early winter. The adults use endothermy for movement in these cold temperatures. The female of this species is virtually wingless and cannot fly, but the male is fully winged and flies strongly. After the initial frosts of late fall, the females emerge from their pupa, walk to and up trees, there emitting pheromones in the evening to attract males. Fertilized, she ascends to lay, on average, around 100 eggs. Typically, the larger the female moth is the more eggs she lays.  Winter moths are considered an invasive species in North America. Nova Scotia, Canada, experienced the first confirmed infestations in the 1930s. It was later accidentally introduced to Oregon in the 1950s and the Vancouver area of British Columbia around 1970. Defoliation by the moth was first noted in eastern states of the United States in the late 1990s, and is now well established in Massachusetts, Rhode Island, New Hampshire and Maine. Winter moth is confirmed present in British Columbia, Washington and Oregon. In Massachusetts, the moths have attracted the attention of several media outlets due to the severity of the infestation. Efforts at biological control are underway.


Život.

Narodil se v Kodani, byl jediným synem skladatele a hudebníka "Royal Chamber" Siegfrieda Langgaarda (1852–1914) a Emmy Langgaardové (rozené Foss, 1861–1926). Oba rodiče byli klavíristé.  Ve věku pěti let se se svou matkou začal učit hrát na klavír, později se svým otcem a u soukromého učitele. Jeho talent se rychle projevil a už v sedmi letech byl schopen zahrát Schumannovy "Davidsbündlertänze" nebo Chopinovy mazurky. Ve stejném období začal také psát krátké kusy pro klavír a hrát na varhany. V deseti letech začal studovat varhanní hru pod vedením Gustava Helsteda, varhaníka z kodaňského kostela Jesuskirken a hru na housle s Chr. Petersenen, dřívějším členem "Royal Orchestra".  V jedenácti letech prvně vystoupil veřejně jako varhaník a varhanní improvizátor, a to na koncertu v známém kodaňském kostele Frederiks Kirke. Ve věku 12 let začal studovat hudební teorii pod vedením dánkého skladatele Ch. F. E. Hornemana a později s Vilhelmem Rosenbergem.  Jeho první skladby, dva klavírní kusy a dvě písně, byly publikovány, když měl 13 let a právě se přibližně měsíc učil kontrapunktu u věhlasného skladatele Carla Nielsena. O rok později byla jeho sborová práce "Musae triumphantes" uvedena na koncertu v Kodani, díky čemu jej jako skladatele spoznala hudební veřejnost. Během jeho dospívání nadále komponoval a kolem Vánoc a Silvestra cestoval společně se svými rodiči, potkajíc dirigenty Arthura Nikische a Maxe Fiedlera.  Když měl 18 let, sloužil jako pomocný varhaník v kodaňském kostele Frederiks Kirke. O rok později, v roce 1913, jeho "Symfonie č. 1 „Hořské pastorále“" v nastudování "Berlínských filharmoniků" pod taktovkou Maxe Fiedlera sklidila na koncertu v Berlíně první úspěchy.  V roce 1914 mu zemřel otec, pak v letech 1915 až 1917 působil jako pomocný varhaník v kodaňském kostele Garnisons Kirke. Od roku 1917 se neúspěšně ucházel o místo varhaníka v několika kodaňských kostelech. V roce 1922 se k němu a jeho matce přistěhovala mladá dívka jménem Valborg Constance Olivia Tetens (známá pouze jako Constance). V roce 1926 umírá jeho matka a následujícího roku se Langgaard a Constance vzali.  Ačkoli skladatel už od věku svých třiceti let pobíral státní podporu, jeho práce a také žádosti o zaměstnání byly téměř neustále odmítány. Teprve ve svých 46 letech se mu podařilo získat stálé zaměstnání coby varhaník v katedrále v Ribe, nejstarším městě Dánska.  Zemřel krátce před svými devětapadesátými narozeninami, přičemž jeho dílo nebylo až do jeho smrti hudebně doceněno.

Rud Immanuel Langgaard (28. července 1893 Kodaň – 10. července 1952 Ribe) byl dánský hudební skladatel pozdního romantismu a varhaník. Jeho hudba byla v rozporu s tehdejšími konvencemi a její význam byl doceněn až 16 let po jeho smrti.

Rued Langgaard (; born Rud Immanuel Langgaard; 28 July 1893 – 10 July 1952) was a late-Romantic Danish composer and organist. His then-unconventional music was at odds with that of his Danish contemporaries but was recognized 16 years after his death.


Klubová kariéra.

Mbia hrál ve Francii za Stade Rennes (v jehož dresu debutoval v profesionálním fotbale). 18. dubna 2007 v zápase proti Olympique Lyonnais měl incident s českým útočníkem Milanem Barošem, jenž si před kamerunským hráčem ucpával nos a mával před ním rukou, jako by rozháněl zápach. Toto gesto vyvolalo podezření z rasistického chování, Baroš se hájil, že to bylo běžné fotbalové gesto, které nemělo s rasismem nic společného. Zároveň poslal kamerunskému hráči omluvný dopis. Toto vysvětlení nepřesvědčilo ani představitele organizací na ochranu lidských práv, ani samotného Mbiu, jenž se ve francouzském deníku L'Equipe vyjádřil, že Barošovi neodpustí.  V červenci 2009 přestoupil Mbia za 12 milionů eur do Olympique Marseille. V sezóně 2009/10 vyhrál s Marseille Ligue 1. Dvakrát vyhrál v Marseille i Trophée des champions (v letech 2010 a 2011).  V srpnu 2012 podepsal dvouletou smlouvu s anglickým klubem Queens Park Rangers (QPR). Opačným směrem putoval na roční hostování Angličan Joey Barton.  V srpnu 2013 odešel hostovat do španělského klubu Sevilla FC. 25. dubna 2014 vstřelil v prvním zápase semifinále Evropské ligy 2013/14 efektní, leč pravidlům odporující gól patičkou ve španělském souboji proti Valencia CF (výhra 2:0). Branka platila, ačkoli padla z evidentního ofsajdu. Se Sevillou se probojoval až do finále Evropské ligy, v němž jeho tým porazil portugalskou Benfiku Lisabon až v penaltovém rozstřelu (4:2, 0:0 po prodloužení). Mbia svůj penaltový pokus proměnil.  Koncem srpna 2014 do Sevilly z QPR přestoupil.

Reprezentační kariéra.

Stéphane Mbia hrál na Letních olympijských hrách 2008 v Číně, kde kamerunský výběr do 23 let vypadl ve čtvrtfinále s Brazílií po výsledku 0:2. Mbia odehrál na turnaji všechny čtyři zápasy a vstřelenou brankou rozhodl o vítězství 1:0 v základní skupině D proti Hondurasu.  Ještě před LOH 2008 se v lednu zúčastnil Afrického poháru národů 2008 v Ghaně a ve čtvrtfinále vstřelil dva góly Tunisku, přispěl tak výrazně k výhře 3:2 po prodloužení a postupu do semifinále. Kamerun nakonec dokráčel až do finále, kde podlehl 0:1 Egyptu.  V A-mužstvu „kamerunských lvů“ hraje od roku 2005. Byl nominován mj. na Africký pohár národů 2015.

Stéphane Mbia (* 20. května 1986, Jaunde, Kamerun) je kamerunský fotbalový záložník/obránce a reprezentant, který hraje od roku 2016 v klubu Hebei China Fortune. Jeho postem je defensivní záložník, ale může působit i na pozici stopera (středního obránce) nebo na kraji obrany.

Stéphane Mbia Etoundi (born 20 May 1986) is a Cameroonian professional footballer who plays as a defensive midfielder or defender for Chinese club Shanghai Greenland Shenhua.  He played 179 games and scored nine goals in Ligue 1 over nine seasons playing for Rennes, Marseille and Toulouse. He spent two years at Sevilla, winning the Europa League in both.  Mbia played for Cameroon 68 times from 2005 to 2016 and scored five goals for the national team. He was included in the squads for the 2008 Olympics, two Africa Cup of Nations tournaments and two FIFA World Cups.


Život.

Narodil se v saských Drážďanech. Jeho otec byl spisovatel Eduard von Bülow (1806–1888), matka byla dcerou bankéře a obchodníka Christiana Gottloba Fregeho. Od devíti let byl žákem Friedricha Wiecka, otce klavíristky a skladatelky Clary Schumannové. U něj se také setkal s Felixem Mendelssohnem-Bartholdym a Albertem Lortzingem.  V roce 1842 navštívil v Drážďanech představení Wagnerovy opery "Rienzi", což z něj učinilo nadšeného obdivovatele Wagnera. V Drážďanech se také seznámil také s Franzem Lisztem a získal od něj několik hudebních lekcí. V roce 1846 se rodina přestěhovala do Stuttgartu a tam měl i své první veřejné vystoupení.  Rodiče trvali na tom, aby vystudoval práva a poslali ho na studia do Lipska. Rozhodl se ignorovat přání rodičů a studoval raději hru na klavír u tehdy slavného hudebního pedagoga Louise Plaidy. V roce 1850 také na přímluvu Richarda Wagnera získal své první dirigentské místo v Curychu. Stal se jeho žákem, osobním dirigentem a blízkým přítelem. Jejich přátelství však skončilo v době, kdy vznikl důvěrný vztah mezi Wagnerem a manželkou Bülowa.  V roce 1857 se oženil s dcerou Franze Lista Cosimou. Po dobu manželství se Cosimě narodily čtyři dcery: Daniela, Blandine, Isolda a Eva. Cosima však od roku 1863 udržovala důvěrný vztah s Richardem Wagnerem, takže v případě Isoldy a Evy je Bülowo otcovství málo pravděpodobné. Nicméně Wagner za své dítě oficiálně uznal pouze syna Siegfrieda. V roce 1867 se rozvedli, Cosima se stala manželkou Wagnera a Bülow se v roce 1882 znovu oženil s herečkou Marií Schanzerovou. Navzdory této episodě byl Bülow stále oddaným stoupencem Wagnerovy hudby.  Bülow byl známý svou bezohledností a nedostatkem taktu. Z tohoto důvodu záhy o své místo v Zurychu přišel. Nikdy však nezůstal bez dalších nabídek zejména pro svou schopnost řídit i rozsáhlá a složitá díla zpaměti. V letech 1850–1860 působil jako dirigent, klavírista i jako spisovatel a stal velmi známým a vyhledávaným od Německa až po Rusko. Jako jeden z prvních evropských hudebníků uspořádal koncertní turné po Spojených státech amerických. V roce 1857 uvedl na koncertě v Berlíně premiéru Lisztovy "Sonáty h moll".  V roce 1864 se stal Dvorním dirigentem v Mnichově. Na tomto postu dosáhla jeho proslulost vrcholu. Řídil neobyčejně úspěšné premiéry Wagnerových oper "Tristan a Isolda" (1865) a "Mistři pěvci norimberští" (1868). V roce 1867 se stal ředitelem nově otevřené Královské konzervatoře v Mnichově. Sám na ní vyučoval zejména hru na klavír v níž byl jeho vzorem Franz Liszt.  Vedle propagace hudby Richarda Wagnera byl i příznivcem Brahmse, Čajkovského a Chopina. Byl sólistou při světové premiéře Čajkovského "Klavírního koncertu b moll op. 23" v Bostonu v roce 1875. Vymyslel názvy pro všechna "Preludia" F. Chopina, ale ty se bohužel neujaly. Byl prvním klavíristou, který provedl koncertně a zpaměti všechny Beethovenovy klavírní sonáty a také editoval jejich odborné souborné vydání.  V letech 1878–1880 byl dirigentem v Hannoveru, byl však nucen odejít poté co hrubě urazil tenoristu, který zpíval ve Wagnerově opeře roli Lohengrina. V referátu z představení použil totiž slovní hříčku: Schwan (labuť) – Schwein (prase). Stal se kapelníkem v Meiningenu, kde se mu podařilo vybudovat jeden z nejlepších německých orchestrů. Proslul požadavkem, aby i hráči v orchestru zvládali své party zpaměti. V Meiningenu poznal také Richarda Strausse. Zpočátku nebyl jeho hudbou příliš nadšen, ale po seznámení se Straussovou "Serenádou" změnil názor a dokonce svým vlivem dopomohl Straussovi k jeho prvnímu dirigentskému místu. Stejně jako Strauss byl Bülow ovlivněn myšlenkami německého filosofa Maxe Stirnera, kterého údajně znal osobně. Od roku 1887 byl šéfdirigentem Berlínských filharmoniků. Na závěrečném koncertě v roce 1892 přednesl řeč obsahující Stimerovy myšlenky a zúčastnil se i odhalení pamětní desky na domě, který byl posledním Stimerovým bydlištěm.  Mezi jeho nástrojové inovace patřil pětistrunný kontrabas, který se dnes vesměs v symfonické hudbě používá, a tympány opatřené pedály, které se rovněž staly trvalou součástí symfonického orchestru. Jeho přesné, citlivé a hluboce hudební interpretace se staly prototypem pozdějších virtuózních dirigentů. Proslul také jako vtipný a výstižný hudební recenzent.  Na konci osmdesátých let 19. století let se usadil v Hamburku, ale i dále pokračoval v koncertních cestách jako dirigent i jako klavírista. Bülow trpěl chronickými bolestmi hlavy. Po roce 1890 se jeho zdravotní stav natolik zhoršil, že se na radu lékařů přestěhoval do Káhiry, aby žil v teplejším a sušším klimatu. Zde také zemřel, pouhých 10 měsíců od svého posledního koncertu.

Baron Hans Guido von Bülow (8. ledna 1830 Drážďany – 12. února 1894 Káhira) byl německý dirigent, klavírista a hudební skladatel období romantismu.

Hans Guido Freiherr von Bülow (January 8, 1830February 12, 1894) was a German conductor, virtuoso pianist, and composer of the Romantic era. As one of the most distinguished conductors of the 19th century, his activity was critical for establishing the successes of several major composers of the time, especially Richard Wagner and Johannes Brahms. Alongside Carl Tausig, Bülow was perhaps the most prominent of the early students of Hungarian virtuoso pianist, conductor and composer Franz Liszt—therein performed the first public performance of Liszt's Sonata in B minor in 1857. He became acquainted with, fell in love and eventually married Liszt's daughter Cosima, who later left him for Wagner. Noted for his interpretation of the works of Ludwig van Beethoven, he was one of the earliest European musicians to tour the United States.


EPPO kód.

LYMADI

Synonyma patogena.

Vědecké názvy.

Podle EPPO je pro patogena s označením bekyně velkohlavá ("Lymantria dispar") používáno více rozdílných názvů, například "Ocneria dispar", "Phalaena dispar" nebo "Porthetria dispar".

Zeměpisné rozšíření.

Areálem rozšíření bekyně velkohlavé je Severní Afrika, celá Evropa, Malá a střední Asie a Severní Amerika. V Severní Americe, kam byla zavlečena v roce 1868, je vedena jako nebezpečný a vysoce škodlivý invazní druh. Rozšířila se z Medfordu v Massachusetts v roce 1868 nebo 1869, kvůli muži jménem Leopold Trouvelot. Záměrem bylo získat křížením s bourcem morušovým odolný druh hmyzu pro výrobu hedvábí.  V Česku je bekyně velkohlavá běžným druhem.

Popis.

Dospělec je okřídlený motýl. Rozpětí křídel je u samice asi 50 až 70 mm. Mají křídla bílá s pruhem a skvrnou. Samci mají rozpětí křídel asi 35 až 50 mm, jsou šedohnědí a menší.  Vylíhlé housenky jsou černé a postupně získávají typické žlutavě šedavé zbarvení s dvěma řadami, v přední části modrých a v zadní červených, bradavek (viditelné jako barevníé skvrny) s trsnatými žahavými chlupy.Dorůstají délky 5–6 cm.  Vejce je 1 mm velké, nejprve žlutozelené, později tmavě hnědé, bochánkovitého tvaru. Vajíčka jsou nakladena ve skupinkách 2,5 cm dlouhých a 1 cm širokých, nazývaných „hubky“ (nebo někdy „zrcátka“). Snůšky jsou pokryty chloupky.  Ve střední Evropě se šíří zavlečený východoasijský biotyp bekyně velkohlavé, jehož samičky jsou robustnější, a proto dobře létají i před vykladením vajíček.

Biologie.

Přezimují vajíčka na kmenech stromů. Housenky se líhnou v době rašení. Zpočátku housenky žijí společně, ale netvoří zámotek, později žijí jednotlivě. Housenky se živí na listech v noci. Ve dne nejsou aktivní, schovávají se na zemi, ve stínu trávy a listů. První motýli se líhnou již koncem června. Hlavní vlna letu je však v průběhu července a srpna, někdy trvá až do září. Brzy po vylíhnutí se bekyně páří a většinou kladou všechna vajíčka najednou.  Motýli se vyskytují v lesích, parcích a zahradách. Housenky se živí listy listnatých stromů, častým hostitelem je dub, někdy buk, líska, habr a kaštanovník, poškozují i okrasné a ovocné dřeviny. Často se vyskytuje v silničních stromořadích na jabloních, švestkách a lípách.  Bekyně zlatořitná je hostitelem mnoha druhů parazitů a kořistí predátorů. Housenkami bekyně se živí hmyzožraví ptáci – sýkory, kukačky a další. Housenky napadá jiný hmyz, jako například larvy brouka krajník pižmový. Mohou být parazitovány více než 100 druhy blanokřídlých parazitoidů (lumci, lumčíci, chalcidky aj.) Při přemnožení bývají nejvýznamnějšími činitely, které rychle omezí počet jedinců bekyně, mikroorganismy. Často virového původu (polyedrie) nebo bakterie (Bacillus thuringiensis), také někteří prvoci a některé druhy entomopatogenních hub ("Entomophaga maimaiga").

Význam.

Bekyně velkohlavá působí tzv. plýtvavý žír, kdy nepravidelně ožrané listy a jejich zbytky padají na zem. Při holožíru jsou stromy téměř bezlisté. V květnu a červnu je na napadených stromech patrný společný žír housenek, v zimě jsou na kmenech přítomné kupičky vajíček. Je možná záměna s Jinými housenkami můr a motýlů.  Bekyně velkohlavá je považována za druh působící pravidelné kalamity. Kalamity trvají vždy 3–4 roky a opakují se zhruba po 10–20 letech. Bekyně velkohlavá způsobuje holožíry jak ovocných stromů, tak lesních porostů, především dubů.  Chloupky na povrchu housenky mohou způsobit alergické reakce. Jsou popsány i případy oslepnutí v důsledku zánětu očí způsobeném reakcí na chlupy housenek.  Neevropské biotypy bekyně velkohlavé jsou předmětem karanténních opatření.

Ochrana rostlin.

Účinné jsou přípravky obsahující bakterie "Bacillus thuringiensis". Například přípravek FORAY 48 B. Provádějí se postřiky dubových lesů, kde populační vlny bekyně vznikají. Je možná chemická ochrana s použitím feromonů. Agrotechnická opatření k tlumení zahrnují odstraňování vajíček a použití širokých lepových pásů kolem kmene.

Bekyně velkohlavá ("Lymantria dispar") je polyfágní druh motýla, jehož housenky poškozují listy dřevin žírem. V Česku patří její housenky mezi nejobávanější listožravé škůdce. Při přemnožení způsobují rozsáhlé holožíry.

Lymantria dispar, the gypsy moth, is a species of moth in the family Erebidae. "Lymantria dispar" covers many subspecies, subspecies identification such as "L. d. dispar" or "L. d. japonica" leaves no ambiguity in identification. "Lymantria dispar" subspecies have a range which covers in Europe, Africa, Asia, North America and South America.  It is listed as 100 of the World's Worst Invasive Alien Species.


Život.

Vystudoval Lycée Carnot v Paříži a začal studovat medicinu na Sorbonně. Roku 1940 však studium přerušil a odjel do Londýna, kde se připojil k hnutí Svobodné Francie. Jako zdravotnický důstojník se účastnil bojů v severní Africe, kde byl zraněn. Byl pak zařazen ke druhé obrněné brigádě a v srpnu 1944 byl za invaze v Normandii opět těžce zraněn. Byl vyznamenán Řádem osvobození, nejvyšším válečným vyznamenáním za této války. Po sedmi měsících v nemocnici se vrátil do Paříže a roku 1947 dokončil studium mediciny, kvůli svým zraněním však nemohl pracovat jako chirurg, jak původně zamýšlel. Oženil se s klavíristkou Lisou Bloch a měl s ní čtyři děti. Začal studovat biologii, roku 1950 nastoupil do Pasteurova institutu v Paříži, kde pracoval u dr. André Lwoffa, a roku 1954 obhájil doktorát na téma "Lysogonické baktérie a koncept proviru". Roku 1956 se stal vedoucím laboratoře a roku 1960 samostatného oddělení buněčné genetiky na Pasteurově institutu. Roku 1964 byl jmenován profesorem na Collège de France.

Dílo.

Zabýval se zejména genetickými mechanismy v bakteriích a bakteriofázích a biochemickými účinky mutací. Studoval nejprve lysogenické bakterie a prokázal jejich schopnost inhibovat aktivitu genů profága. Od roku 1954 spolupracoval s Elie Wollmanem a snažili se zjistit povahu vztahů mezi profágem a genetickým materiálem bakterie. Práce vedla k definici bakteriální konjugace a umožnila zkoumání genetického materiálu bakterie. Vznikla tak řada nových konceptů například orientovaného genetického přenosu ze samečka na samičku, cirkularity bakteriálního chromosomu a koncept episomu. Výsledky shrnuli v knize "Sexualita a genetika bakterií".  Od roku 1958 společně s J. Monodem studoval přenosy genetické informace a regulační cesty, které přizpůsobují aktivitu a synétu makromolekul v bakteriích. Roku 1963 společně se S. Brennerem předložil hypotézu replikonu, aby vysvětlil některé stránky buněčného dělení bakterií, a věnoval se tomuto dělení u bakterií, později i u buněk savců. Z těchto výzkumů vzešla řada nových konceptů, například messenger RNA (mRNA), regulátorových genů, operonů a alosterických proteinů. Roku 1970 publikoval knihu "Logika živého: dějiny dědičnosti", kde popsal dějiny biologického myšlení od 16. století až po molekulární genetiku.

Ocenění.

Byl nositelem mnoha vědeckých cen a čestných doktorátů a byl členem řady vědeckých akademií. Byl vyznamenán velkým křížem Čestné legie a roku 1996 zvolen členem Francouzské akademie.

François Jacob ["fransoa žakob"] (17. června 1920 Nancy – 19. dubna 2013 Paříž) byl francouzský lékař, fyziolog a genetik, který společně s J. Monodem vytvořil model operonu. Tento model, nazývaný také Jacob-Monodův model, popisuje výstavbu prokaryotických genů a vysvětluje, jak je jejich aktivita regulována. Za to obdržel Jacob roku 1965 společně s Monodem a André Lwoffem Nobelovu cenu za lékařství.

François Jacob (17 June 1920 – 19 April 2013) was a French biologist who, together with Jacques Monod, originated the idea that control of enzyme levels in all cells occurs through regulation of transcription. He shared the 1965 Nobel Prize in Medicine with Jacques Monod and André Lwoff.


Klubová kariéra.

Boumsong hrál postupně v klubech Le Havre AC, AJ Auxerre, Rangers FC, Newcastle United, Juventus FC, Olympique Lyon a Panathinaikos FC.

Reprezentační kariéra.

Byl členem francouzských mládežnických výběrů. Zúčastnil se Mistrovství Evropy hráčů do 21 let v roce 2002 ve Švýcarsku, kde Francie podlehla ve finále české jedenadvacítce v penaltovém rozstřelu a získala stříbro.  V A-týmu Francie debutoval 20. června 2003 na Konfederačním poháru FIFA 2003 proti reprezentaci Japonska (výhra 2:1). Tento turnaj Francie vyhrála.

Mistrovství Evropy 2004.

Reprezentační trenér Francie Jacques Santini jej zařadil do kádru pro EURO 2004, na turnaji si připsal jeden epizodní start v závěru třetího zápasu základní skupiny B se Švýcarskem (výhra 3:1). Francie vypadla ve čtvrtfinále s pozdějším vítězem šampionátu Řeckem.

Mistrovství světa 2006.

Nový reprezentační trenér Francie Raymond Domenech jej využíval v kvalifikaci na Mistrovství světa 2006 v Německu a také jej vzal na samotný turnaj, kde francouzský tým dokráčel až do finále 9. července proti Itálii. Tam ale vítězné tažení "Les Bleus" skončilo, po výsledku 1:1 po prodloužení následoval penaltový rozstřel, který Francie prohrála v poměru 3:5. Boumsong se neobjevil ani v jednom zápase, neboť se do reprezentace vrátil stoper Lilian Thuram.

Mistrovství Evropy 2008.

Na EURU 2008 konaném ve Švýcarsku a Rakousku Francie nebyla úspěšná, vypadla již v základní skupině C („skupina smrti“ - nejtěžší základní skupina na turnaji) po remíze 0:0 s Rumunskem a porážkách 1:4 s Nizozemskem a 0:2 s Itálií. Jean-Alain Boumsong-Somkong nastoupil jako střídající hráč pouze v utkání proti Itálii, místo v základní sestavě měl jisté opět Thuram.

Jean-Alain Boumsong-Somkong (* 14. prosince 1979, Douala, Kamerun) je bývalý francouzský fotbalový obránce a reprezentant kamerunského původu, který je momentálně bez angažmá. Jeho postem je pozice stopera (středního obránce). Byl považován za nástupce kapitána francouzské reprezentace Marcela Desaillyho.

Jean-Alain Boumsong Somkong (born 14 December 1979) is a former professional football defender, including French international. He is known for his physical strength, pace and reading of the game.


Doug McIlroy: Čtvrt století UNIXu.

Doug McIlroy, tehdejší ředitel Výzkumného počítačového oddělení Bellových laboratoří a autor unixových rour, shrnul filosofii unixu následovně:  Toto se často zkracuje na: „"Pište takové programy, které dělají jen jednu věc a dělají ji dobře."“

Eric Raymond.

Eric S. Raymond, shrnul ve své knize "The Art of Unix Programming", filosofii Unixu jako široce užívaný KISS princip („"Zachovej to jednoduché, hlupáku!"“) Sestavil také sérii pravidel pro psaní programů:

Mike Gancarz: Filosofie Unixu.

V roce 1994 Mike Gancarz (člen týmu, který navrhl X Window System), spojil své zkušenosti z Unixu a z debat s ostatními programátory a lidmi z ostatních oborů závisejících na Unixu, aby nakonec přišel s "Filosofií Unixu", kterou shrnul do devíti stěžejních bodů:

Horší je lepší.

Richard P. Gabriel podotknul, že stěžejní výhodou Unixu je skutečnost, že je postaven na filosofii, kterou označil jako „horší je lepší“, kdy jsou implementace a jednoduchost rozhraní důležitější než ostatní vlastnosti — včetně správnosti, konzistence a úplnosti. Gabriel tvrdí, že tento model vyniká klíčovými evolučními výhodami, přestože zpochybňuje kvalitu některých výsledků.  Jako příklad můžeme uvézt monolitické jádro Unixu. Pokud je signál odeslán procesu, který je dlouhodobě blokován aktivním vstupem/výstupem v jádře, co by se se signálem mělo stát? Měl by být pozdržen, třebaže na dlouhou dobu (možná donekonečna), než vstup/výstup skončí? Odesílatel signálu by nemohl být ukončen, dokud běží proces v privilegovaném módu, s citlivými daty v zásobníku. Měl by kernel zrušit systémové volání a uložit ho, aby ho později znovu vyvolal, za předpokladu, že se odesílatel signálu je úspěšně ukončen?  V těchto případech upřednostňovali Ken Thompson a Dennis Ritchie jednoduchost nad dokonalostí. Unixový systém čas od času ukončí systémové volání předčasně a vrátí chybu, která říká, že nic neudělal - „Přerušené systémové volání“, v dnešních systémech chyba č. 4 (codice_1). Systémové volání je samozřejmě přerušeno, aby mohl být obsloužen chybový signál. Tato situace může nastat jen u několika dlouho trvajících systémových volání, jako jsou codice_2, codice_3, codice_4 nebo codice_5. Výhodou je, že díky tomu je systém I/O mnohem jednodušší k návrhu a pochopení. Drtivá většina uživatelských programů nebyla vůbec ovlivněna vzhledem k tomu, že neobsluhují jiné signály než codice_6 nebo Control-C, při jejichž volání by byly okamžitě ukončeny. U zbylých několika programů — jako například shell nebo textové editory, které reagují na jednotlivé stisky kláves — lze systémová volání obalit tak, aby byla znovu odeslána v případě codice_1 chyby. Tím byl tento problém vyřešen jednoduchým způsobem.

Filosofie Unixu je soubor kulturních norem a filosofických přístupů k vytváření softwaru, založený na zkušenostech předních vývojářů operačního systému Unix.

The Unix philosophy, originated by Ken Thompson, is a set of cultural norms and philosophical approaches to minimalist, modular software development. It is based on the experience of leading developers of the Unix operating system. Early Unix developers were important in bringing the concepts of modularity and reusability into software engineering practice, spawning a "software tools" movement. Over time, the leading developers of Unix (and programs that ran on it) established a set of cultural norms for developing software; these norms became as important and influential as the technology of Unix itself; this has been termed the "Unix philosophy."  The Unix philosophy emphasizes building simple, short, clear, modular, and extensible code that can be easily maintained and repurposed by developers other than its creators. The Unix philosophy favors composability as opposed to monolithic design.


Sportovní kariéra.

Jeho prvním úspěchem na mezinárodní scéně byla stříbrná medaile z juniorského mistrovství Evropy v roce 2009. V červenci roku 2011 vybojoval na Městském stadionu v Ostravě-Vítkovicích titul mistra Evropy do 23 let, když na cílové rovince o dvě setiny sekundy porazil Maďara Bajiho.  Na evropském šampionátu v Helsinkách v roce 2012 vylepšil v semifinále ruský národní rekord v běhu na 110 m překážek, jehož hodnota je 13,09 s (protivítr -1,1). Ve finále trať zaběhl v čase 13,16 s a vybojoval zlatou medaili. Druhý v cíli Garfield Darien z Francie byl o čtyři setiny zpět a bronz vybojoval Polák Artur Noga, jenž časem 13,27 s vyrovnal polský národní rekord. Na Letních olympijských hrách 2012 v Londýně obsadil ve třetím semifinálovém běhu časem 13,41 s šestou příčku a do finále nepostoupil.  Začátkem března roku 2013 vybojoval na halovém ME v Göteborgu zlatou medaili v běhu na 60 m překážek. Ve finále si vytvořil výkonem 7,49 s nový osobní rekord. Před startem MS v atletice, které se konalo v Moskvě vybojoval bronzovou medaili na světové letní univerziádě, která byla pořádána v dalším ruském městě, v Kazani. Na domácím světovém šampionátu patřil mezi kandidáty na postup do finále. V semifinále dokázal zaběhnout výkonem 13,17 s nejrychlejší čas ze všech šestnácti startujících. Do finále se probojovali čtyři Američané, z nichž tři patřili mezi hlavní adepty na cenné kovy. Mistrem světa se nakonec stal David Oliver, který trasu proběhl za rovných 13 sekund. Stříbro získal překvapivě Ryan Wilson, jenž na vítěze ztratil 13 setin. Bronz vybojoval před domácími diváky Sergej Šubenkov v čase 13,24 s. Čtvrtý skončil obhájce titulu z MS 2011 Jason Richardson a olympijský vítěz z her v Londýně Aries Merritt doběhl na 6. místě.

Sergej Vladimirovič Šubenkov (rusky: "Сергей Владимирович Шубенков"; * 10. října 1990 Barnaul, Sovětský svaz) je ruský atlet, sprinter, který se věnuje krátkým překážkovým běhům. V roce 2012 se stal v Helsinkách mistrem Evropy v běhu na 110 metrů překážek a o rok později vybojoval v Göteborgu titul halového mistra Evropy v běhu na 60 metrů překážek. V roce 2014 obhájil v Curychu titul mistra Evropy.

Sergey Vladimirovich Shubenkov (; born 4 October 1990) is a Russian athlete who competes in the 110 metres hurdles. He is the 2015 World Champion, two-time European Champion (2014, 2012) and 2013 World bronze medalist in men's 110 m hurdles.


Klubová kariéra.

V Nizozemsku hrál profesionálně za kluby Go Ahead Eagles (1969–1975), AZ Alkmaar (1975–1978), MVV Maastricht (1978–1986), Fortuna Sittard (1986–1987) a FC Assent (1987–1988).  S Alkmaarem vyhrál v sezóně 1977/78 nizozemský fotbalový pohár a s Maastrichtem v sezóně 1983/84 nizozemskou druhou ligu Eerstedivisie.

Reprezentační kariéra.

V nizozemském reprezentačním A-mužstvu odehrál jediné střetnutí, na které ho povolal kouč Rinus Michels. Šlo o přátelský zápas 30. května 1975 v Bělehradu proti domácí Jugoslávii, který Nizozemci prohráli 0:3. Van Marwijk odehrál první poločas.

Trenérská kariéra.

Začínal v malém nizozemském klubu Fortuna Sittard, který dovedl do finále nizozemského fotbalového poháru v sezóně 1998/99. Poté převzal slavný Feyenoord, s nímž vyhrál Pohár UEFA 2001/02 (výhra 3:2 ve finále nad německou Borussií Dortmund). A právě Borussia se později zajímala o jeho služby. Od července 2004 se stal trenérem A-týmu Dortmundu. Po necelých dvou a půl letech stagnace ve středu tabulky německé Bundesligy jej 18. prosince 2006 klub propustil a nahradil Jürgenem Röberem. V červnu 2007 se Van Marwijk vrátil do Feyenoordu, s nímž vyhrál v sezóně 2007/08 nizozemský fotbalový pohár (výhra 2:0 ve finále nad týmem Roda JC Kerkrade).

Nizozemská fotbalová reprezentace.

Van Marwijk převzal nizozemské národní mužstvo po Marco van Bastenovi po Mistrovství Evropy 2008 v Rakousku a Švýcarsku.  Na Mistrovství světa 2010 v Jihoafrické republice dovedl svůj tým do finále proti Španělsku, které Nizozemsko prohrálo 0:1 po prodloužení. Zisk stříbrných medailí byl úspěchem.  Van Marwijk vedl nizozemský národní tým i na Mistrovství Evropy 2012 v Polsku a na Ukrajině, kde Nizozemsko prohrálo v základní skupině B všechny tři zápasy (v tzv. „skupině smrti“ postupně 0:1 s Dánskem, 1:2 s Německem a 1:2 s Portugalskem) a skončilo na posledním místě. Po tomto neúspěchu 27. června 2012 rezignoval na svůj post.

Lambertus van Marwijk (* 19. května 1952, Deventer, Nizozemsko), známý jako Bert van Marwijk, je bývalý nizozemský fotbalový záložník a současný fotbalový trenér. Za nizozemskou seniorskou reprezentaci odehrál ve své kariéře jeden zápas, později ji vedl právě jako trenér.  Od března 2019 vede reprezentaci Spojených arabských emirátů.

Lambertus "Bert" van Marwijk (; born 19 May 1952) is a Dutch football manager who last managed United Arab Emirates national team. As a footballer, he played for the Go Ahead Eagles, AZ, MVV and Fortuna Sittard amongst other clubs, and represented the Netherlands once.  In 1982, van Marwijk began his transition into a manager, retiring as a player in 1988 and becoming a full-time manager. In 2002, he won the UEFA Cup with Feyenoord. Van Marwijk managed the Netherlands from 2008 until June 2012 and guided the country to the 2010 FIFA World Cup final, which was lost 1–0 in extra-time to Spain. He left this position after the Netherlands lost all of their three matches at UEFA Euro 2012. Van Marwijk is the father-in-law of former Netherlands international Mark van Bommel. He coached the Australian national team at the 2018 FIFA World Cup.


Život a kariéra.

Mládí.

Narodil se v malém francouzském městečku Piolenc, jeho rodiči byli průmyslník Raoul Trintignant a matka Claire, rozená Tourtinová.

Herecká kariéra.

Ve svých dvaceti letech odešel studovat herectví do Paříže, v roce 1951 začal hrát v divadle a krátce na to získal pověst jednoho z nejtalentovanějších herců poválečné éry. Zpočátku vystupoval pouze v divadle, v roce 1955 debutoval také ve filmu a již o rok později na sebe upozornil výkonem v snímku "...a Bůh stvořil ženu" režiséra Rogera Vadima s Brigitte Bardot v hlavní roli.  Po dobu své povinné vojenské služby bylo jeho herecké působení přerušeno, ale po návratu z alžírské války začal opět hrát ve filmech. Významnou byla jeho role ve filmu "Muž a žena" (1966), který získal celosvětový ohlas a řadu nejrůznějších filmových cen včetně Oscara pro nejlepší zahraniční film.  Kromě francouzských režisérů spolupracoval rovněž s italskými tvůrci, například s Valeriem Zurlinim na snímcích "Bouřlivé léto" (1959) a "Tatarská poušť" (1976), s Dinem Risim na filmu "Sváteční vyjížďka" (1962), Bernardem Bertoluccim na snímku "Konformista" (1970) nebo Ettorem Scolou na filmu "Terasa" (1980).  Během sedmdesátých let hrál v mnoha filmech a v roku 1983 se objevil ve svém prvním anglicky mluveném filmu, americkém snímku "Pod palbou". Pak byl obsazen do filmu "Konečně neděle!" (1983), posledního snímku Françoise Truffauta a krátce nato natočil pokračování svého dosavadně nejúspěšnějšího filmu, "Muž a žena po 20 letech" (1986).  Později se začal zaměřovat spíš na divadelní práci. Z filmového působení v pozdějším období lze zmínit například film "" (1994) režiséra Krzysztofa Kieślowského. V roce 2012 se po čtrnáctileté herecké přestávce objevil ve filmu "Láska" režiséra Michaela Hanekeho, který napsal scénář k filmu speciálně pro něj.

Osobní život.

Jeho strýcem byl automobilový závodník Louis Trintignant, který se v roce 1933 zabil při závodech v městečku Péronne v Pikardii, dalším strýcem byl Maurice Trintignant (1917–2005), jezdec formule 1, vítěz 24 hodin Le Mans a opakovaný vítěz Velké ceny Monaka. Sám Trintignant se rovněž věnoval závodům a byl proto přirozenou volbou pro režiséra Clauda Leloucha při obsazování role závodníka ve filmu "Muž a žena" (1966).  Jeho první chotí byla krátce herečka Stéphane Audranová, další manželkou byla od roku 1960 filmová střihačka a herečka, pozdější režisérka a scenáristka Nadine Marquandová. Měli spolu tři děti, Vincenta, Pauline (zemřela na SIDS v roce 1969) a Marie Trintignantovou, pozdější úspěšnou herečku, která ve svých 41 letech zemřela vinou svého přítele v litevském hlavním městě Vilniusu.  Je dobrým přítelem herečky Anouk Aimée a byl to právě on, kdo ji doporučil pro hlavní ženskou roli ve filmu "Muž a žena".

Jean-Louis Trintignant (* 11. prosince 1930 Piolenc, Vaucluse, Francie) je francouzský divadelní a filmový herec, držitel "Ceny pro nejlepšího herce" na MFF v Cannes a držitel ocenění "Césara" za nejlepší herecký výkon. Jako jeden z mála francouzských herců dosáhl mezinárodního uznání.

Jean-Louis Xavier Trintignant (; born 11 December 1930) is a French actor. He won the Best Actor Award at the 1969 Cannes Film Festival as well as the Best Actor Award at the César Awards 2013. He starred in classic films such as "A Man and a Woman", "The Great Silence", "The Conformist", "", and "Amour".


Původ.

"Lyon-Saint-Exupéry" bylo nejprve letiště, o plánu postavit vedle letiště i nádraží se rozhodlo až později. Jelikož většina rychlovlaků zde jen projíždí, přáli si zadavatelé, aby nádraží plnilo i funkci symbolu, který by zvýšil atraktivitu regionu. Architekt při návrhu tvaru této postmoderní budovy vycházel ze svého dřívějšího sochařského díla, které symbolizovalo oko. Tvar nádraží ale připomíná nejvíce ptáka a jako o "ptáku" se o nádraží i často mluví.

Konstrukce.

Z technického pohledu.

Hala nádraží překlenuje železniční trať jako most. Dva nízké oblouky překlenují železniční koleje; pod nimi se nacházejí nástupiště a na svém hřbetě nesou podlahu haly. Další 4 oblouky jsou vysoké a nesou střechu haly; 2 vnější drží pomyslná „křídla“ ptáka a 2 vnitřní hliníkový hřbet haly. Tyto 4 vyšší oblouky se na západní straně, která je hlavním vstupním průčelím, sbíhají v jediné betonové podpěře – „zobáku“ ptáka. Calatrava se při navrhování kleneb inspiroval zejména italským stavitelem Pierem Luigim Nervim.  Struktura stavby je jednolitá, beton je litý na místě. Zastřešení haly je hliníkové se skleněnými průzory, čímž se architekt snažil alespoň částečně sjednotit prvky na nové nádražní hale a na starších budovách sousedního letiště. Střešní převisy jsou prosklené. Kromě 6 nosných oblouků ve směru V-Z tvoří konstrukci stavby přes 600 hliníkových příček a 25 nosníků S a J fasády. Pro ověření vlastností konstrukce musel být vyvinut speciální výpočetní software.  Ve středu stavby jsou 2 kolejové tratě, po kterých se pohybují rychlovlaky bez zpomalení rychlostí 300 km/h. Proto musel být kolem těchto 2 tratí postaven betonový tunel, který chrání cestující před tlakovou vlnou. Na hřebu tunelu stojí struktura střechy nástupiště.

Z uměleckého pohledu.

Zejména v prostoru nástupišť opakuje Calatrava motiv písmene V. Ten působí velmi staticky, což je ve výrazném kontrastu s projíždějícími rychlovlaky. Sám k tomu říká: „Co se na nádraží skutečně pohybuje? Je to TGV.“  Hala je prázdný, volný prostor. Architekt si nepřál ji zaplňovat žádnými stánky, proto se na východním konci haly nachází přístavek, přezdívaný "batoh", ve kterém jsou soustředěny veškeré služby. Oblíbeným autorovým prvkem je převis, či poloviční most, a hojně jej uplatňuje jak v konstrukci stavby (převislá křídla), tak v interiéru.  Nádraží je propojeno s letištěm krytou galerií. Kvůli částečné propojenosti staveb, opakoval Calatrava při navrhování nádraží některé prvky, použité v 70. letech, při projektování letištních budov.

Doprava.

Od nádraží se podél železničního koridoru táhnou 400 m dlouhá nástupiště. Nádražím prochází celkem 6 tratí. 2 tratě slouží pro přímé spoje.  Hlavní tratě TGV spojují Paříž s Avignonem a Marseille.  Nádraží trpí především nedostatkem cestujících. Oproti očekávání, jen 0,5 % leteckých cestujících přijíždí k letišti vlakem.  20 km vzdálený Lyon s nádražím a letištěm spojuje tramvajová trať Rhônexpress.

Nádraží Lyon-Saint-Exupéry TGV (), je nádraží pro rychlovlaky TGV, které slouží jako dopravní uzel pro přístup ke stejnojmennému mezinárodnímu letišti. Někdy se o něm hovoří též jako o nádraží Satolas, podle blízké obce. Autorem neobvyklé stavby je španělský architekt Santiago Calatrava.

Gare de Saint-Exupéry TGV (formerly "Gare de Satolas TGV") is a railway station near Lyon, France, directly attached to Lyon–Saint-Exupéry Airport. The station was built as an addition to the airport to serve TGV trains on the LGV Rhône-Alpes, part of the main line running from Paris Gare de Lyon to Marseille Saint-Charles. It is situated about 20 km east of Lyon city centre.


Život a kariéra.

Roberto Burle Marx se narodil v São Paulo. Byl čtvrtým synem Cecilie Burle, narodil se do brazilské katolické rodiny z vyšších kruhů. Rodina její matky pocházela z Pernambuco a Francie. Wilhelm Marx byl německý Žid. První inspirace přišla při studiu malířství v Německu, kde často navštěvoval botanickou zahradu v Berlíně a poprvé se dozvěděl o místní flóře v Brazílii. Po návratu do Brazílie v roce 1930, začal sbírat rostliny v okolí svého domova. Studoval v Národní škole výtvarných umění v Riu v roce 1930, kde se zaměřil na vizuální umění podle Leo Putze a Candido Portinari. Ve škole se setkal s několika budoucími vůdčími osobnostmi Brazílie, architekty a botaniky, kteří na něj měli významný vliv v jeho osobním i profesním životě. Jedním z nich byl jeho profesor brazilského modernismu Lucio Costa, architekt, který žil na nedaleko Burleho. V roce 1932 Burle Marx navrhl svoji první zahradu pro soukromou rezidenci pro architekty Lucio Costa a Gregori Warchavchik a. Tento projekt, byl počátkem spolupráce s Costou a později Oscarem Niemeyerem. Niemeyer navrhl v roce 1942 komplex Pampulha, pro který Marx navrhl zahrady.  Roberto Burle Marx v roce 1955 založil studio věnující se zahradní architektuře a ve stejném roce založil i společnost provozující zahradní architekturu, nazvanou Burle Marx & Cia. Ltda.  Hodně z jeho práce má smysl pro nadčasovost a dokonalost. Jeho estetika byla často založená na přírodě. Například, nikdy nemísil barvy květů, využitím velkých skupin stejné odrůdy, použitím původních rostlin a dělal skalky pro relaxační zahrady. Zajímal se o jednotlivé druhy, jejich charakteru a efekty, které mají na zahradu. V roce 1956 si otevřel kanceláře v Caracasu a Venezuele a v roce 1968 začal pracovat s architekty Jose Tabacow a Haruyoshi Ono. Marx pracoval na zakázkách z Brazílie, Argentiny, v Chile a mnoha dalších jihoamerických zemí, Francie, Jižní Afriky, Washington DC a Los Angeles. Navíc jeho umělecká díla lze nalézt zobrazena v Rio de Janeiro „…v jeho muzeu pod širým nebem. Má nezaměnitelný styl, svůj zcela vlastní …“ (Montero 2001 str. 29). Roberto Burle Marx ukončil svou kariéru, když zemřel 4.6.1994, dva měsíce před 85. narozeninami.  Marxovo dílo „…lze shrnout do čtyř obecných konceptů použitím přirozené tropické vegetace jako strukturálního prvku designu, přerušením symetrických vzorů v koncepci otevřených prostor, barevné úpravě chodníků a využíváním volných forem u vodních prvků…“ ( Vaccarino 2000 , s. 17). Tento přístup ilustruje plážová promenáda v Copacabana, kde větru odolné stromy a palmy tvoří skupiny podél Avenida Atlantica. Tyto skupiny prolínají portugalské kamenné mozaiky , které tvoří obří abstraktní malby. Žádný úsek cesty podél promenády není stejný. Tento "obraz" lze vidět z balkonů hotelů a nabízí neustále se měnící pohled pro ty, kteří jedou podél pláže. Mozaiky pokračují vdo vzdálenosti dva a půl kilometru od pláže. Vodní prvek, v tomto případě moře a pláž, jsou ohraničeny 30 stop širokým chodníkem se vzorovanou mozaikou ( Eliovson 1991 , Montero 2001). Copacabana Beach je "…nejslavnější pláží v Brazílii…" ( Eliovson 1991 p . 103).

Roberto Burle Marx (4. srpna 1909 – 4. června 1994) byl brazilský zahradní architekt a také malíř, grafik, ekolog, přírodovědec a hudebník. Jeho parky a zahrady jej učinily světově proslulým. V Brazílii šířil modernistickou zahradní architekturu. Byl znám jako moderní umělec, který vytváří veřejné prostory.

Roberto Burle Marx (August 4, 1909 – June 4, 1994) was a Brazilian landscape architect (as well as a painter, print maker, ecologist, naturalist, artist and musician) whose designs of parks and gardens made him world-famous. He is accredited with having introduced modernist landscape architecture to Brazil. He was known as a modern nature artist and a public urban space designer. His work had a great influence on tropical garden design in the 20th century. Water gardens were a popular theme in his work. He was deftly able to transfer traditional artistic expressions such as graphic design, tapestry and folk art into his landscape designs. He also designed fabrics, jewellery and stage sets.  He was one of the first people to call for the conservation of Brazil's rainforests. More than 50 plants bear his name. He amassed a substantial collection of plants at his home, including more than 500 philodendrons.


Život.

Narodil se v roce 1162 jako mladší syn míšeňského markraběte Oty Bohatého a jeho manželky Hedviky. Část svého života strávil spory s bratrem Albrechtem. Není úplně zřejmé, kdy přesně tyto spory začaly; v každém případě zřejmě matka obou bratrů Hedvika protežovala právě Dětřicha a chtěla, aby se dědicem Míšeňska stal on navzdory tomu, že Albrecht byl prvorozený. Ota Bohatý změnil závěť a Míšeňsko odkázal mladšímu synovi. Na to reagoval Albrecht tím, že svého otce roku 1189 zajal a propustil jej až na zásah císaře Fridricha Barbarossy; trestnou výpravu vedl český kníže Konrád Ota. Na sněmu ve Würzburku 10. srpna 1189 se bratři okázale smířili, takže když v únoru následujícího roku Ota zemřel, stal se míšeňským markrabětem vcelku bez problémů Dětřichův bratr Albrecht. Spory mezi bratry byly však za pár let obnoveny; roku 1194 podnikl z popudu nového římského císaře Jindřicha VI. další trestnou výpravu do Míšeňska český kníže, tentokrát Jindřich Břetislav. Albrecht zůstal nepřemožen, ovšem již následujícího roku nečekaně zemřel.  Přestože se Albrechtovou smrtí stal Dětřich dědicem Míšeňska, zabral je císař Jindřich VI. Ten se proto nevyhnul spekulacím, že Albrechta nechal otrávit. Dětřichovi zřejmě zůstaly državy v okolí Weissenfelsu, v listinách je uváděn jako "hrabě z Weissenfelsu". V prosinci 1195 na sněmu ve Wormsu přijal kříž, následně se zúčastnil křížové výpravy Jindřicha VI.; v březnu 1198 se v Akkonu zúčastnil založení Řádu německých rytířů. Když po nečekané Jindřichově smrti nastoupil na římský trůn jeho bratr Filip, zřejmě Míšeňsko Dětřichovi vrátil jako poděkování za podporu kandidatury na sněmu v Mühlhausenu.  Dětřich se během manželské rošády Přemysla Otakara I. zastával své zapuzené sestry Adléty a jejích dětí, synovec Vratislav byl stálým členem jeho dvora a roku 1212 mu císař Ota na Dětřichovo naléhání udělil Čechy v léno. Šlo o pouhou demonstaraci moci, Vratislav neměl reálné šance na zisk české koruny. Ve vojensky vyhroceném sporu o římskou korunu byl Dětřich stranící Otovi Brunšvickému pověřen funkcí vyjednavače s mladým Fridrichem Štaufským.  Dětřich zemřel v únoru 1221 a byl pohřben v cisterciáckém klášteře Altzella po boku svých předků.

Dětřich Míšeňský ( "Dietrich der Bedrängte", 1162 – 18. února 1221) byl míšeňský a lužický markrabě z rodu Wettinů. Jeho sestra Adléta Míšeňská byla první manželkou Přemysla Otakara I. a právě Dětřich hájil práva Adlétina syna Vratislava na český trůn.

Theodoric I (11 March 1162 – 18 February 1221), called the Oppressed ("Dietrich der Bedrängte"), was the Margrave of Meissen from 1198 until his death. He was the second son of Otto II, Margrave of Meissen and Hedwig of Brandenburg.


Sportovní kariéra.

Na Mistrovství Evropy v atletice 1986 zvítězila vrhem dlouhým 21,10 m. S atletikou skončila v roce 1990.

Efekty dopingu.

Kriegerové byly systematicky podávány steroidy od jejích 16 let po celou sportovní kariéru. Podle knihy Wernera Frankeho dostávala téměř 2600 miligramů steroidů v roce 1986, což je o 1000 miligramů více, než bral Ben Johnson během LOH v Soulu.  První odlišnosti charakteristické pro muže se začaly vyvíjet v jejích osmnácti letech, nakonec na ní léta dopingu zanechala řadu mužských rysů. V roce 1997 podstoupila změnu pohlaví a změnila jméno na Andreas.  Kriegerová „cítila se být mimo a neurčitým způsobem toužila být chlapcem“ ještě před tím, než podstoupila hormonální léčbu a v roce 2004 řekla v interview pro New York Times, že „je ráda, že se stala mužem“. Ale současně zdůraznila, že dávky hormonů ji zbavily práva „sama najít pohlaví, kterým chci být“. Operativní změna pohlaví dominovala v německém tisku, přitáhla pozornost široké veřejnosti k dopingu ve Východním Německu a přiměla řadu bývalých sportovců poprvé o dopingu veřejně promluvit.  Krieger v roce 2000 dodal důkazy v procesu s Manfredem Ewaldem vedoucím východoněmeckého sportovního programu a předsedou východoněmeckého Olympijského výboru a Manfredem Hoeppnerem. Dosvědčil, že podávané drogy přispěly k transsexualitě. Oba byli usvědčeni z úmyslného poškození zdraví sportovců. Ewald byl odsouzen k podmíněnému trestu odnětí svobody v délce 22 měsíců.  Krieger musel zanechat sportu, neboť trpěl silnými bolestmi protože v dobách, kdy užíval steroidy, navzpíral obrovské tréninkové dávky. Ještě dnes pociťuje silné bolesti boků a stehen a snáší jen mírnou námahu.

Soukromí.

Krieger se v roce 2002 oženil s bývalou plavkyní Ute Krauseovou, která je také obětí státem organizovaného podávání dopingu východoněmeckýmm sportovcům.

Andreas Krieger (narozen jako Heidi Kriegerová 20. července 1966) je bývalá východoněmecká atletka soutěžící ve vrhu koulí. Stejně jako mnoho špičkových východoněmeckých atletů byla Kriegerová systematicky a nevědomě dopována anabolickými steroidy.

Andreas Krieger (born 20 July 1966 in East Berlin) is a German former shot putter who competed on the women's East German athletics team at SC Dynamo Berlin as Heidi Krieger.  He was systematically and unknowingly doped with anabolic steroids for years by East German officials, which caused body chemistry issues. Being a trans man, Krieger subsequently underwent gender reassignment surgery. Krieger says that, while he did experience gender dysphoria before being doped, he regretted not being able to transition without the doping abuses.


Historie objevů.

Sivapithecus je jedním z nejdéle známých vyhynulých hominoidů. Poprvé byl objeven již v roce 1878 v oblasti Potwar plateau, která je součástí pohoří Siválik v severním Pákistánu. Richard Lydekker tyto ostatky v roce 1879 popsal pod jménem "Palaeopithecus sivalensis". Pak ale bylo zjištěno, že stejný název už nese jiný vyhynulý tvor. Proto Guy Ellock Pilgrim ostatky z pohoří Siválik v roce 1910 přejmenoval "Sivapithecus indicus" podle indického boha Šivy.  Během první poloviny 20. století byly v pohoří Siválik nalézány další ostatky fosilních hominoidů, a to v prostoru Potwar plateau v Pákistánu i v okolí obce Haritalyangar v severní Indii. Podle tehdejších zvyklostí v paleontologii byly jednotlivé rody a druhy definovány i na základě jediného zubu nebo jeho zlomku. Jen do roku 1915 tak bylo z podhůří Himálaje popsáno celkem 11 nových rodů a 28 nových druhů hominoidů a další stále přibývali.  Proto když George Edward Lewis publikoval v roce 1937 první taxonomickou revizi dosud známých ostatků ze Sivalické oblasti, našel mezi nimi mnoho shodných znaků. Nálezy tudíž redukoval jen do čtyř rodů ("Ramapithecus", "Bramapithecus", "Sugrivapithecus" a "Sivapithecus") s devíti druhy. Většinou se jednalo o vzorky izolovaných zubů a zcela chyběly jakékoliv doklady mozkoven nebo postkraniální kostry. Již v této době ale byly pozorovány určité shody s utvářením chrupu moderního orangutana.  Hledání vyhynulých hominoidů z pohoří Siválik pokračovalo i v 50. a 60. letech 20. století, opět zejména v oblasti Potwar plateau a v okolí obce Haritalyangar. Další rozsáhlou revizi dosavadních nálezů uveřejnili v roce 1965 Elwyn L. Simons a David Pilbeam. V platnosti ponechali pouze rody Ramapithecus a Sivapithecus. Během 60. a 70. let oba autoři také intenzivně prosazovali názor, že Ramapithecus je první hominin, přímý předek Australopitéka i moderního člověka. Až počátkem 80. let 20. století začala větší část odborníků považovat rody Ramapithecus a Sivapithecus za synonyma a Ramapithecus byl z lidské vývojové linie vymazán.  Sporadické sběry v severní Indii na přelomu 20. a 21. století přinesly již jen malé množství nálezů. Získané kosterní ostatky v současnosti nejsou o mnoho kompletnější než v polovině 20. století. Sivapithecus je doložen převážně izolovanými zuby, zlomky čelistí a jen několika málo fragmenty postkraniální kostry. Předpoklad, že se jedná o blízkého příbuzného současných orangutanů posílil unikátní nález značně kompletní lebky včetně dolní čelisti v Potwar Plateau, který publikoval David Pilbeam v roce 1982.  Do rodu Sivapithecus bylo v minulosti řazeno velké množství nálezů, které jsou v současnosti přijímány jako samostatné taxony. Jedná se například o rody Griphopithecus a Ankarapithecus z Turecka nebo Lufengpithecus z Číny.

Popis.

Sivapithecus byl poměrně úspěšným rodem, který přežíval po dlouhou dobu a rozdělil se nejméně do tří druhů. Oproti ostatním savcům je ovšem v pohoří Siwalik nalézán jen vzácně, tudíž populace tohoto rodu nemohly být v minulosti příliš velké. Nejstarší nálezy pocházejí z doby před 10 - 12,5 miliony let. Vrcholné období výskytu spadá do doby před 9 - 10 miliony let a v době před 9 miliony let Sivapitékové postupně ubývají a mizí.  Sivapithecus žil v korunách stromů subtropických opadavých lesů a dosahoval hmotnosti maximálně 35 kg. Detaily tváře lze pozorovat zejména díky nálezu dobře dochované obličejové části lebky z "Potwar plateau". Ta ve své celkové podobě i v některých anatomických detailech silně připomíná moderní orangutany. Má široké jařmové oblouky, vysoký a úzký nosní otvor, vysoké oválné očnice, umístěné blízko u sebe i výrazně vyčnívající premaxilu. Kosti mozkovny však chybí, a proto nelze odhadovat velikost mozku.  Sivapithecus měl také robustní dolní čelist a zuby se silnou vrstvou skloviny, které mu umožnily pojídat kromě měkkého ovoce i tužší plody, jako například ořechy a semena. Tyto tužší složky potravy, náročnější na zpracování, ovšem nemusely tvořit podstatnou část jídelníčku. Sivapithecus je mohl konzumovat jen sezónně, v méně příznivých obdobích roku, kdy ovoce nebylo k dispozici.  Nálezy postkraniální kostry jsou mnohem vzácnější než ostatky čelistí a zubů. Získané fragmenty jsou navíc předmětem mnoha debat, protože na rozdíl od lebky neukazují zcela jednoznačně na spojení s orangutany.  Většina dochovaných kostí má celkem moderní charakter a odpovídá obratnému pohybu v korunách stromů. Problematická je zejména proximální hlavice pažní kosti, která svým tvarem ukazuje spíše na kvadrupední chůzi po ploskách chodidel, typickou pro časně miocénní hominoidy nebo pro současné kočkodanovité opice. Utváření pažní kosti tak přímo odporuje schopnosti brachiace nebo jiného pohybu v závěsu pod větvemi. Také články prstů jsou příliš krátké a rovné, takže přední končetiny by Sivapitékovi při houpání a ručkování neumožňovaly dostatečně pevný úchop. Zároveň však byly prsty natolik silné, že dovolují předpokládat pomalé šplhání v částečně vzpřímeném postoji. Tomu odpovídají i dochované kosti zánártí. Ukazují na existenci velkého chodidla, které bylo stabilní v různých pozicích a mohlo tudíž dobře podpírat vzpřímené tělo.  Sivapithecus tedy uplatňoval chůzi a běh po všech čtyřech končetinách jako opice, ale zároveň se dokázal pohybovat ve více vzpřímeném postoji jako současní lidoopi. Mohl obratně lézt a šplhat ve větvích, ale ne ručkovat. Na rozdíl od moderních orangutanů ještě nevyužíval brachiaci.

Fylogeneze.

Rod Sivapithecus byl téměř od prvního objevu pokládán ze příbuzného moderních orangutanů a většinou odborníků je stejný názor zastáván i v současnosti. Do vývoje člověka tento hominid patrně nezasáhl.  Překážkou pro zařazení do podčeledi Ponginae může být nejasný způsob pohybu, při kterém zřejmě převažoval běh po všech čtyřech končetinách a chyběla schopnost brachiace. To odporuje jinak vyspělé morfologii čelistí a zubů.  Pokud je anatomie předních končetin u dnešních hominidů synapomorfním znakem, musel mít shodně utvářené končetiny i jejich poslední společný předek a všichni jeho potomci. Nálezy pažních kostí rodu Sivapithecus ovšem postrádají patřičné znaky. Z toho plynou dvě možnosti. Tou první je, že Sivapithecus není součástí vývojové linie orangutanů a podobnosti na lebce jsou náhodné důsledky konvergence. Velká část badatelů ovšem předpokládá, že Sivapithecus je předkem orangutana, protože adaptace na pohyb v závěsu mohly vzniknout u gibonů, orangutanů, goril i šimpanzů nezávisle na sobě, nejde tedy o synapomorfii. Tomu odpovídá i nedávno nalezená kostra rodu Pierolapithecus ze Španělska. Čtyřnohá chůze se ale u Sivapitéka mohla vyvinout i druhotně, v důsledku specializace na specifické podmínky prostředí.

Druhy.

V současnosti jsou rozeznávány celkem tři druhy rodu Sivapithecus, které se liší velikostí i dobou výskytu:  Rod Sivapithecus byl pravděpodobně rozčleněn do většího množství druhů, které je však podle zlomkovitých ostatků velmi obtížné definovat. Nálezy, které jsou v současné době k dispozici, vyžadují důkladnou revizi a taxonomie rodu Sivapithecus se tak může v budoucnu značně změnit.

Externí odkazy.

Fotografie nálezů druhu Sivapithecus indicus  Fotografie nálezů druhu Sivapithecus parvada  Fotografie nálezů druhu Sivapithecus sivalensis

Sivapithecus (česky též Sivapiték) je rod vyhynulých hominidů, žijících ve středním až mladším miocénu (asi před 8,5 - 12,5 miliony let) v oblasti jižní Asie (dnešní Indie a Pákistán). Pravděpodobně je nejstarším známým zástupcem vývojové linie orangutanů.

Sivapithecus (Shiva's Ape) (syn: "Ramapithecus)" is a genus of extinct apes. Fossil remains of animals now assigned to this genus, dated from 12.2 million years old in the Miocene, have been found since the 19th century in the Siwalik Hills of the Indian subcontinent. Any one of the species in this genus may have been the ancestor to the modern orangutans.  Some early discoveries were given the separate names "Ramapithecus" (Rama's Ape) and "Bramapithecus" (Brahma's Ape), and were thought to be possible ancestors of humans.


Výroba.

Ohromné množství vody není zapotřebí pouze jako základní složka destilátu, ale také k naplnění kondenzačních kádí, kterých mají v Taliskeru pět. Jsou vyrobeny ze dřeva a každou hodinu do nich proudí 75 tisíc litrů chladné vody z říčky Carbost Burn.  Palírna používá k destilaci 5 kotlů. Tento nezvyklý počet je pozůstatkem z dřívějších dob, kdy se v palírně pálila whisky 3x. Od této metody se postupem času upustilo a whisky Talisker se od roku 1928 destiluje pouze 2x. Zbytek výrobní technologie zůstal po desetiletí zachován. Dokonce i po velkém požáru v roce 1960, kdy téměř celá palírna shořela. Při rychlé rekonstrukci tehdejší mistr palírník nechtěl nic riskovat, a proto nechal vyrobit naprosto identické kopie původních destilačních kotlů i s jejich svéráznými rameny ve tvaru U. Nové kotle začaly produkovat destilát už po necelých 2 letech od velkého požáru.

Historie.

Historie palírny se začala psát v roce 1830, kdy ji založili bratři MacAskillovi - Hugh a Kenneth. Dle tehdejších záznamů SWIR (Scotch Whisky Industry Record) byl Talisker jednou z osmi licencovaných palíren na ostrově Skye. Dvě století rušného dění v odvětví přežil pouze on.  V průběhu historie palírny se vystřídalo několik názvů - Carbost odkazující na místo, kde palírna sídlila nebo MacAskill's podle bratrů zakladatelů. Osud Taliskeru byl mnohokrát nahnutý a je k podivu, že dnes prosperuje lépe než kdy dříve. V roce 1857 zažila palírna bankrot a za 500 liber ji koupil Donald McLellan, ten 1863 zkrachoval a za 500 liber ji koupil John Anderson, který ji i zrenovoval. Další v sérii bankrotů následoval v roce 1879, kdy ji za 2500 liber koupil Roderick Kemp a v roce 1898 se palírna spojila s Dailuaine. Následovaly 2 dekády provozu než se palírna v roce 1925 stala součástí DCL (Distillers Company Limited). Po četných sloučeních firmy přešla nakonec k UDV (United Distillers and Vintners), a je tak nyní ve vlastnictví koncernu Diageo, kde je součástí programu Classic Malts of Scotland.

Plnění.

Talisker 10 let Talisker 18 let Talisker 20 let Talisker 30 let Talisker Storm Talisker 57° North Talisker Distillers' Edition

Talisker je palírna skotské whisky. Na březích zátoky Loch Harport se rozkládá vesnice Carbost, která je domovem jediné palírny na ostrově Skye. Palírna získala několik ocenění.,  Už od dob, kdy se v Taliskeru poprvé zatopilo pod kotli, čerpala palírna základní tekutý materiál z jedenadvaceti podzemních pramenů na nedalekém "Jestřábím kopci" (v gaelštině "Cnoc nan Speirag"). Měkká voda pocházející z těchto pramenů je bohatě nasycená rašelinou což dle vyjádření palírny tak dává whisky Talisker osobitou chuť.

Talisker distillery is an Island single malt Scotch whisky distillery based in Carbost, Scotland on the Isle of Skye. The distillery is operated by Diageo, and Talisker's 10 year old expression has been nominated as part of their "Classic Malts" series. The brand is considered a premium Single Malt Whisky.


Život.

Narodil se v Bisceglie, v blízkosti Bari 27. července 1781. Jeho rodiče byli Michele a Antonia roz. Iota. Rodina se záhy po narození Maura přestěhovala do Barletta a spolu se svým bratrem Nicholasem tam získal základní hudební vzdělání. Nejprve studoval hru na violoncello (tento nástroj niky neopustil) a na housle. Teprve později se věnoval kytaře, ale záhy se stal velice zručným kytaristou. Jména jeho učitelů nejsou známa.  Oženil se s Marií Giuseppe del Monaco a roku 1801 se jim Barlettě narodil syn. Poté patrně pobýval krátký čas v Bologni a Terstu. V létě roku 1806 se beze své rodiny přestěhoval do Vídně. Tam se navázal blízký vztah s Annou Wiesenbergerovou (1784–1817), se kterou měl čtyři dcery: Maria Willmuthová (1808), Aloisie Willmuthová (1810), Emilia Giulianiová (1813) a Karolina Giulianiová (1817).  Ve Vídni se seznámil s instrumentálním stylem klasicismu a od roku 1806 publikoval skladby v tomto stylu. Podnikal koncertní turné po celé Evropě a udivoval svou virtuositou a muzikálností. Giuliani definoval novou roli kytary v kontextu evropské hudby. Byl zván do nejvyšších kruhů rakouské společnosti a spolu s předními hudebníky jako byli Gioacchino Rossini a Ludwig van Beethoven spolupracoval na významných vídeňských koncertech. V roce 1815 účinkoval spolu s klavíristou a skladatelem Johannem Nepomukem Hummelem (později ho vystřídal Ignaz Moscheles), houslistou Joseph Maysederem a violoncellistou Josephem Merkem na sérii komorních koncertů v botanické zahradě paláce Schönbrunn. (Těmto koncertům se říkalo „Dukátové koncerty“, neboť vstupné bylo jeden dukát.) V roce 1815 koncertoval na oslavách na závěr Vídeňského kongresu. 8. prosince hrál na violoncello při premiéře Beethovenovy Symfonie č. 7.  Jako skladatel ve Vídni velký úspěch neměl. Jeho díla většinou vydávalo vydavatelství "Artaria", ale mnoho jeho skladeb bylo vydáno lokálními vydavatelstvími, které tak šířily Giulaniho dílo Evropou. Věnoval se rovněž pedagogické práci. Mezi jeho žáky vynikli zejména Jan Nepomucen Bobrowicz a Felix Horetzky.  V roce 1819 Giuliani opustil Vídeň a vydal se na koncertní turné po Čechách a Bavorsku. Poté se vrátil do Itálie. Nějaký čas strávil v Terstu a Benátkách, až se konečně natrvalo usídlil v Římě. V Římě velký úspěch neměl. Vydal několik skladeb a měl pouze jediný koncert.  V červnu 1823 vykonal několik cest do Neapole ke svému otci, který byl vážně nemocen. V Neapoli ho čekalo vlídnější přijetí a místní vydavatelé mu otiskli několik skladeb. V roce 1826 účinkoval v Portici před králem obojí Sicílie Františkem I. V této době také často vystupoval se svou dcerou Emilií, která byla rovněž dobrou kytaristkou. Koncem roku 1827 se výrazně zhoršil jeho zdravotní stav a 8. května 1829 v Neapoli zemřel

Mauro Giuseppe Sergio Pantaleo Giuliani (27. července 1781 Bisceglie – 8. května 1829 Neapol) byl italský hudební skladatel, kytarista, violoncellista a zpěvák. Byl nejvýznamnějším kytarovým virtuózem počátku 19. století.

Mauro Giuseppe Sergio Pantaleo Giuliani (27 July 1781 – 8 May 1829) was an Italian guitarist, cellist, singer, and composer. He was a leading guitar virtuoso of the early 19th century.


Architektonická soutěž.

Soutěž byla vyhlášena 7. ledna 2002. Z historicky rekordního množství návrhů jich 20 postoupilo do užšího výběru, posuzování bylo dokončeno 2. června 2003. Vítězná firma Heneghan Peng Architects byla založena v roce 1999 v New Yorku, ale v roce 2001 přesídlila do Dublinu. Jejími zakladateli jsou Roisin Heneghan and Shi Fu Peng. V době konání soutěže v ní pracovalo jen pět lidí. Při další práci na projektu muzea začala spolupracovat s britskou firmou Buro Happold.  Mezi dvacítku nejlepších se dostal i projekt českých architektů Martina Roubíka a Reginy Loukotové. Spolu s dalšími šesti projekty nakonec získali čestné uznání.

Stavba.

Stavba má být částečně zapuštěná do země s výhledem na pyramidy. Obehnána bude zdí z trojúhelníků, která má být složena z půl milionu kamenů. Návštěvníci by v něm měli mít možnost vidět i sochu Ramsese II., která je přibližně 3200 let stará.

Realizace a financování.

Termín realizace se několikrát posunul. Podle původních plánů měl být projekt dokončen již v roce 2008. Poté se hovořilo o zahájení na začátku roku 2009 a dokončení v roce 2010. Výstavba však byla zahájena až v březnu 2012, hotova by údajně měla být během roku 2018.  Odhadovaná cena výstavby v roce 2008 dosahovala 550 milionů dolarů (asi 10,7 mld. Kč), v roce 2012 se již udávalo 63 mld. jenů (asi 12,3 mld. Kč) či 5 mld. EGP (asi 13,9 mld. Kč). Značná část stavby má být přitom financována z japonských půjček.

Reference.

"V tomto článku byly použity informace z článků a na anglické Wikipedii."

Velké egyptské muzeum (anglicky "The Grand Egyptian Museum") se má v budoucnu stát hlavním centrem, které bude přechovávat a vystavovat cenné artefakty z historie Egypta. Vyrůstá nedaleko pyramid v Gíze a hlavního města Káhiry. Výstavbě muzea, které bude zaujímat plochu asi 50 ha a bude obehnáno mohutnou zdí, předcházela nejrozsáhlejší architektonická soutěž v historii. O prvenství v ní usilovalo 1557 návrhů z 82 zemí. Zvítězilo irské architektonické studio Heneghan Peng Architects z Dublinu.  V současnosti jsou památná díla starověku v Egyptě soustředěna v muzeu v Káhiře, jehož kapacita však již není dostačující.

The Grand Egyptian Museum (GEM), also known as the Giza Museum, is a planned museum of artefacts of ancient Egypt. Described as the largest archaeological museum in the world, construction on the museum was set to be complete in the first quarter of 2020. Due to the COVID-19 pandemic, the museum is now scheduled to open in 2021. The museum plans to exhibit the full Tutankhamun collection with many pieces to be displayed for the first time. The museum is sited on of land approximately two kilometers from the Giza pyramids and is part of a new master plan for the plateau.


Klubová kariéra.

Tytoń hrál v Polsku v klubu Górnik Łęczna až do konce sezóny 2006/07, kdy byl Górnik kvůli korupci přeřazen z Ekstraklasy do třetí ligy. Brankář se mohl vyvázat ze smlouvy, jeho odchod posvětil Polský fotbalový svaz. Tytoń zamířil do nizozemského klubu Roda JC Kerkrade. Zde strávil dvě sezóny a odchytal 46 utkání v Eredivisie.

PSV Eindhoven.

V srpnu 2011 odešel na roční hostování do PSV Eindhoven, součástí smlouvy byla i opce na následný přestup. 18. září 2011 utrpěl po srážce se spoluhráčem Timothy Derijckem během zápasu s AFC Ajax (remíza 2:2) otřes mozku a byl odnesen ze hřiště na nosítkách a dopraven do nemocnice. Byl to teprve jeho třetí zápas za PSV. Další den už byl propuštěn z ošetření, nepotvrdil se vážný úraz. Po zranění se dostal do výtečné formy a na pozici brankářské jednotky vystřídal Švéda Andrease Isakssona. V sezóně 2011/12 vyhrál s PSV nizozemský fotbalový pohár, když ve finále vychytal vítězství 3:0 nad Heracles Almelo. PSV po ukončení hostování využil opci na přestup a doplatil Rodě částku 2,7 milionu eur.  Na začátku sezóny 2012/13 dostal po odchodu Isakssona dres s číslem 1. Pozici jednotky ztratil po pěti ligových kolech, kdy jej trenér Dick Advocaat posadil na lavičku a přednost dostal gólman Boy Waterman.

Elche CF.

V červenci 2014 odešel na hostování do španělského prvoligového klubu Elche CF.

VfB Stuttgart.

V červnu 2015 se dohodl na přestupu z PSV do německého bundesligového klubu VfB Stuttgart.

Reprezentační kariéra.

V květnu 2010 jej reprezentační trenér Polska Franciszek Smuda povolal do týmu. 29. května 2010 debutoval v A-mužstvu Polska v přátelském zápase s hostujícím Finskem, utkání skončilo bezbrankovou remízou.  12. října 2012 v přátelském utkání s Jihoafrickou republikou vychytal výhru 1:0.

EURO 2012.

Przemysław Tytoń byl na Euro 2012 nominován jako brankářská dvojka za Wojciechem Szczęsnym poté, co původně nominovaný Łukasz Fabiański utrpěl zranění.  V zahajovacím utkání turnaje se střetlo domácí Polsko s Řeckem a v 69. minutě byl za stavu 1:1 vyloučen polský brankář Wojciech Szczęsny, který fauloval v pokutovém území Dimitrise Salpingidise, aby zabránil druhému gólu (dostal červenou kartu, což znamenalo automatický zákaz startu v dalším zápase s Ruskem). Do polské brány musel nastoupit Tytoń, náhradní brankář. Nařízený pokutový kop chytil, stal se tak prvním brankářem v historii evropských šampionátů, kterému se to podařilo poté, co právě přišel na hřiště (utkání nakonec skončilo výsledkem 1:1).  Szczęsny už se na hřiště nedostal, zbývající dva zápasy Polska na šampionátu odchytal díky své formě Tytoń (remíza 1:1 s Ruskem a prohra 0:1 s Českou republikou), Polsko skončilo se ziskem 2 bodů na posledním místě základní skupiny A.

Przemysław Tytoń (* 4. ledna 1987, Zamość, Polsko) je polský fotbalový brankář a reprezentant, který v současné době hraje za německý klub VfB Stuttgart.

Przemysław Tytoń (; born 4 January 1987) is a Polish footballer who plays as a goalkeeper for FC Cincinnati in Major League Soccer.


Soutěže.

První mezinárodní úspěch zaznamenal v roce 2005 sedmým místem na 100 m prsa na světovém mistrovství ve vodních sportech. Při mistrovství Evropy v krátkém bazénu v prosinci téhož roku zaplaval na 100 m prsa 59.05 s, což znamenalo čtvrté místo a nový norský rekord. Stal se prvním Norem, který zaplaval tuto vzdálenost pod 1 minutu. Při norském šampionátu v krátkém bazénu o dva měsíce později zlepšil tento čas na 58,81 s, což byl nejlepší světový výkon v roce 2006. V roce 2006 na mistrovství světa FINA v krátkém bazénu v Šanghaji získal bronzovou medaili na 100 m prsa za Olegem Lisogorem a Brentonem Rickardem. Stal se prvním Norem, který získal medaili na světovém šampionátu v plavání. O čtyři měsíce později v témže roce na ME 2006 získal stříbrnou medaili na 100 m prsa v novém skandinávském rekordu 1:00.63 ( v dlouhém bazénu). Svou první medaili v krátkém bazénu získal v roce 2006 na ME v krátkém bazénu v Helsinkách, a to bronz za dvěma Ukrajinci na 100 m prsa v novém osobním nejlepším čase 58.70 s. V roce 2007 při MS skončil druhý v rozplavbě v novém skandinávském rekordu 1:00.34 , v semifinále byl třetí, ale ve finále zaplaval čas nad 1:01. Stejně tak zopakoval lepší výkon v semifinále než ve finále na ME v krátkém bazénu v roce 2007. Po čase 58.60 s, novém osobním rekordu a druhém nejrychlejším čase v semifinále zaplaval ve finále čas 58.81 s a skončil pátý, 0.24 s za zlatem. V roce 2008 však ovládl evropský šampionát. V rozplavbách zaplaval nejlepší čas 1:00.11 a zároveň svůj osobní rekord, byl nejrychlejší i v semifinále a ve finále zaplaval evropský rekord 59.76 s a o 0.02 s zvítězil před Huguesem Duboscqem , který si též zaplaval osobní rekord. Na letních olympijských hrách v roce 2008 získal pro Norsko první olympijskou medaili v plavání vůbec, a to stříbrnou v závodě na 100 m prsa. Na MS v Shangahi v roce 2011 zvítězil na 100 m prsa v čase 58.71 s, o 0.71 s před Fabio Scozzolim. To byla první norská zlatá medaile z mistrovství světa v plavání. Jeho vítězství získalo značný ohlas díky emoční odezvě na útoky v Oslu při vyhlašovacím ceremoniálu, ke kterým došlo několik dní předtím.

Osobní rekordy.

Krátký bazén (25 m).

NR = norský národní rekord

Uznání.

2. srpna 2012 maďarský plavec Dániel Gyurta, který vyhrál 200 m prsa na letní olympiádě v Londýně, na počest přátelství s Oenem nabídl jeho rodině kopii zlaté medaile. Cameron van Burgh z Jihoafrické republiky, který vyhrál 100 m prsa v novém světovém rekordu, uvedl, že ho Oen nadchnul k plavání, byl jedním z jeho nejbližších přátel a největším soupeřem.

Alexander Dale Oen (Norská výslovnost:[ɑlɛk'sɑndər 'dɑ:lə 'u:ən]) (21. května 1985 – 30. dubna 2012) byl norský plavec a reprezentant. V Norsku soutěžil za kluby Vestkantsvømmerne (1995–2010) a Bærumsvømmerne (2011–2012). Jeho zlato z roku 2008 na mistrovství Evropy z něho učinilo prvního norského medailistu na významnějším mezinárodním závodu v dlouhém bazénu. 30. dubna 2012 okolo 19:50 MST byl nalezen v bezvědomí v hotelové koupelně poté, co utrpěl infarkt, způsobený chronickou, neodhalenou koronární srdeční vadou, ojedinělým onemocněním pro člověka jeho věku a tělesné zdatnosti. Nalezl ho týmový kolega a byl po resuscitace převezen do Flagstatt Medical Center, kde byl v 21:00 MST prohlášen za mrtvého. V této době byl Dale Oen s norským plaveckým týmem na výcvikovém táboře ve Flagstaff (Arizona, USA).

Alexander Dale Oen (; 21 May 198530 April 2012) was a Norwegian swimmer. He represented the clubs Vestkantsvømmerne (1995–2010) and Bærumsvømmerne (2011–2012). Dale Oen's gold at the 2008 European Championships made him the first Norwegian male to win a medal at a major international long course championship.  Dale Oen got his international breakthrough in 2005, placing seventh in the 100-metre breaststroke during the 2005 World Aquatics Championships. During the European short-course Championships in December the same year, he swam the 100 m breaststroke in 59.05 seconds, placing fourth and setting a new Nordic Record. He became the first Norwegian to swim this distance in less than 1 minute. At the Norwegian Short Course Championships two months later, he bettered that time to 58.81, a world best mark for the year.  On 30 April 2012, at around 19:50 MST Dale Oen was found unconscious in his hotel bathroom after having suffered a heart attack, caused by chronic, undetected coronary heart disease, a rare disease for a person of his age and fitness. He was found in his bathroom by one of his teammates, and CPR was performed before Dale Oen was brought to Flagstaff Medical Center. He was pronounced dead at 21:00 MST. Dale Oen was attending a training camp with the Norwegian swimming team in Flagstaff, Arizona at the time of his death.


Historie.

2011.

Tým byl založen v roce 2011 jako Leopard Trek. Týmovými manažery byli Brian Nygaard a Kim Andersen. Bratři Schleckové byli na sezóny 2010 ještě pod smlouvou v dánském týmu Saxo Bank vedeným Bjarnem Riisem. Po vypršení kontraktů založili nový tým, do něhož je následovali další závodníci ze Saxo Banku. Jmenovitě veterán Jens Voigt, Fabian Cancellara a Stuart O’Grady. Dále se ke stáji připojili sprinter Daniele Bennati, Davide Viganò a Joost Posthuma.  Stáj se zapojila do závodů na počátku sezóny 2011. Jakob Fuglsang prozradil 13. prosince 2010, že nově vzniklý tým ponese jméno Leopard ("anglicky:" Team Leopard) s odkazem na společnost vedenou Brianem Nygaardem. Trek, dodavatel kol, potvrdil krátce před představením týmu, že bude jako sponzor uveden i v názvu stáje. Tým byl tedy pojmenován „Leopard Trek“.  Cyklistický ročník 2011 zahájil Leopard Trek v lednu závodem Tour Down Under. Ukončil ho poté v říjnu na Giru di Lombardia. Jako UCI ProTeam byl automaticky pozván a zároveň povinen poslat svou závodní sestavu na každý závod série UCI World Tour. Jak již bylo výše nastíněno, stáj byla utvořena kolem bratrů Schlecků - Andyho a Fränka.  Tým byl sestaven zejména pro jednorázové závody a v jeho sestavě se nacházel i nejlepší jezdec na klasikách za rok 2010, mistr světa v časovce, Fabian Cancellara. Přestože Cancellara nevyhrál žádný ze závodů série UCI World Tour, dokázal se pravidelně umisťovat na vysokých pozicích ve výsledkové listině. V polovině sezóny se pak nalézal na nejvyšší pozici individuálního žebříčku jezdců. Díky výkonu Cancellary se oba bratři Schleckové umístili na pódiu závodu Lutych-Bastogne-Lutych. Stáj byla v této době i na prvním místě pořadí týmů.  Smrt Woutera Weylandta, člena týmu Leopard Trek, ve třetí etapě na Giru d'Italia, zapříčinila následné odstoupení celého týmu ze závodu. Ačkoli Andy Schleck triumfoval v jedné z horských etap po dlouhém úniku a jeden den vezl žlutý dres lídra závodu, dokončil Tour de France na druhém místě po třetí v řadě. Na třetím místě dojel jeho bratr Fränk.  Poslední závod, který tým odjel ještě pod jménem Leoprad Trek, Giro di Lombardia, vyhrál Oliver Zaugg. Před sezónou 2012 se tým spojil s americkou stájí RadioShack a nově vytvořený tým nesl jméno RadioShack-Nissan. I když většina vedení tohoto týmu včetně jeho sponzorů se připojila k nově vzniklé stáji, tým měl nadále své sídlo v Lucembursku, jezdil pod stejnou licencí, což znamenalo, že stáj závodila pod lucemburskou licencí, nikoli pod americkou.

2012.

Sezónu 2012 tedy stáj zahájila pod jménem RadioShack-Nissan-Trek. Do nově nazvaného týmu přišlo několik jezdců z bývalého amerického týmu RadioShack. Spolu s jezdci přišel i sportovní ředitel týmu, Johan Bruyneel. Jezdecké složení pro sezónu 2012 bylo oficiálně představeno 5. prosince 2011. Oficiální UCI název stáje byl RadioShack-Nissan a registrován byl v Lucembursku.  Zatímco UCI ProTeam nesl označení RadioShack-Nissan-Trek, v prosinci roku 2011 zahájil Leopard fungování nového kontinentálního týmu zvaného Leopard-Trek. Stáj byla složena zejména ze závodníků věkové kategorie U23. Jedná se tým cyklistický a zároveň triatlonový.  Ročník 2012 zahájila stáj v lednu závodem Tour Down Under. Stejně jako v roce 2011 i do sezóny 2012 vstupoval tým s licencí UCI WorldTour, a tak byl automaticky pozván na všechny závody a zároveň byl povinen poslat na tyto závody svou jezdeckou sestavu.  Dne 17. července 2012 byl z Tour de France týmem odvolán Fränk Schleck. Důvodem jeho odvolání byl pozitivní dopingový test. V A-vzorku mu byla nalezena zakázaná látka - Xipamide. I přesto se tým umístil na prvním místě v klasifikaci týmů.  Mezi největší úspěchy týmu v roce 2012 lze zařadit vítězství Jakoba Fuglsanga na Závodě kolem Lucemburska. K dalším úspěchům patří Fuglsangovo vítězství na Závodě kolem Rakouska. Neméně významným výsledkem je již zmíněné první místo na Tour de France v soutěži týmů. Stáji se v roce 2012 dařilo velmi dobře, když zvítězila v klasifikaci týmů hned v několika dalších závodech. Zde je výčet několika z nich - Závod kolem Ománu, Závod kolem Kalifornie, Závod kolem Lucemburska a Závod kolem Rakouska.  Johan Bruyneel odstoupil jako generální manažer týmu 12. října v důsledku publikace vydané USADA v kauze zabývající se dopováním Lance Armstronga.

2013.

Na konci roku 2012 Nissan oznámil, že již nadále nebude stáj sponzorovat, a tak se tým přejmenoval na RadioShack Leopard Trek. Ročník 2013 zahájila stáj v lednu na závodu People's Choice Classic v Adelaide. Na jaře se Fabianu Cancellarovi podařilo zvítězit na dvou klasikách - na Závodu Kolem Flander a na Paříž - Roubaix, kde předčil Zdeňka Štybara z Omegy Pharmy - Quick Step.  Během Tour de France stáj oznámila, že Fränku Schleckovi neprodlouží stávající kontrakt. To způsobilo vážnou rozepři mezi jeho bratrem Andym a vedením stáje, čímž vystavil své budoucí působení v týmu v pochybnosti.  Dne 15. září 2013 Chris Horner triumfoval ve své první Grand Tour - Vueltě. Ve stejném závodě ještě zvítězil v kombinované soutěži. Ve svých 41 letech se stal nejstarším vítězem Grand Tour a zároveň prvním Američanem od dob Grega LeMonda, jemuž se podařilo vyhrát jeden ze tří největších cyklistických závodů. Rovněž se stal nejstarším jezdcem, který kdy vyhrál etapu a vezl dres lídra jedné z Grand Tours.

2014.

Od června 2013 bylo známo, že do sezóny 2014 vstoupí stáj pod novým jménem a hlavním sponzorem bude americký výrobce kol Trek. V lednu 2013 byl na oficiální prezentaci v Roubaix představen nástupce Radioshacku Leopard Trek - Trek Factory Racing. Závodní ročník byl zahájen v Austrálii, na Tour Down Under 2014. Dne 3. července bylo oznámeno, že společnost Samsung se stala novým vedlejším sponzorem týmu. Mezi největší úspěchy dosavadní sezóny patří dubnové vítězství Fabiana Cancellary na závodu Kolem Flander.

Seznam jezdců týmu.

Aktuální k 1. květnu 2017

Úspěchy.

"Zdroj:"

Trek-Segafredo ("UCI kód:" TFS) je americký profesionální cyklistický tým. Vznikl v roce 2011 jako Leopard Trek. V sezóně 2012 tým nesl jméno Radioshack Nissan Trek. Dne 21. prosince 2012 Nissan oznámil, že s okamžitou platností ukončuje sponzorování týmu. O rok později, v roce 2013, byl tým přejmenován na Radioshack Leopard Trek. Od roku 2014 je potom název stáje Trek Factory Racing. V podstatě vznikl z Radioshacku Leopard Trek. Na soupisce se totiž nachází většina jezdců z předešlého týmu včetně jeho lídra, Fabiena Cancellary. Oficiální prezentace nově vzniklé stáje proběhla na začátku ledna 2014 v Roubaix..  Tým je držitelem UCI World Tour licence. To ho opravňuje účastnit se neprestižnějších závodů, tzv. Grand Tours - Giro d'Italia, Tour de France a Vuelta a España.

Trek–Segafredo () is a professional road bicycle racing team at UCI WorldTeam level licensed in the United States. Formerly RadioShack–Nissan, in 2014, Trek took over the ownership of the team and its ProTeam License.


Boj proti hladu.

Jako vojenský felčar se zúčastnil sedmileté války a upadl do pruského zajetí, kde poznal výživnou hodnotu brambor. Ve Francii se tehdy bramborami opovrhovalo, byly pokládány za příčinu malomocenství a používaly se nanejvýš jako krmivo pro prasata. V roce 1772 vypsala besançonská Akademie věd a umění soutěž o nejlepší nápad, jak čelit hladomorům, k nimž ve Francii 18. století pravidelně docházelo. Parmentier získal první cenu právě za návrh na využívání brambor jako plodiny, která není náročná na pěstování a dává velké výnosy. Vymyslel řadu receptů na úpravu brambor, které uspokojily i nejnáročnější labužníky (hostem jeho bramborových večeří býval i Benjamin Franklin) a přesvědčil krále Ludvíka XVI., aby mu poskytl pozemek nedaleko Paříže na experimentální bramborové pole. Zároveň uplatnil psychologickou fintu: nechal pole hlídat armádou, vojáci však dostali instrukce, aby v případě krádeže předstírali, že si ničeho nevšimli. Sedláci v okolí si řekli, že na přísně střeženém poli bude jistě něco cenného, v noci brambory vyhrabávali a sadili je na své pozemky. Tak se brambory rozšířily do celé Francie. V roce 1785 zachránily brambory tisíce životů po velké neúrodě na severu Francie. Ve Versailles se konala velká slavnost na Parmentierovu počest a sám oslavenec předal královskému páru velkou kytici bramborových květů.

Další aktivity.

Parmentier měl mnoho zájmů: zaváděl očkování proti neštovicím, patřil k významným zastáncům fyziokratismu. Založil školu pečení chleba, věnoval se vinařství, sýrařství a pěstování hub, zkoumal různé metody uchovávání potravin. Napoleon Bonaparte ho roku 1805 jmenoval generálním inspektorem zdravotní péče. V této funkci reagoval Parmentier na kontinentální blokádu výrobou cukru z cukrovky.

Odkaz.

Po A. A. Parmentierovi je pojmenována "Avenue Parmentier" v Paříži a stanice metra, která se nachází na této ulici. Před lékařskou fakultou Descartesovy univerzity stojí jeho socha. Jeho jméno také nese řada bramborových pokrmů, např. "hachis Parmentier", bramborová kaše zapečená s mletým hovězím.

Antoine-Augustin Parmentier (12. srpna 1737, Montdidier, Francie – 13. prosince 1813, Paříž, Francie) byl francouzský lékař a dietolog, propagátor konzumace brambor.

Antoine-Augustin Parmentier (, , ; Montdidier 12 August 1737 – 13 December 1813) was a French pharmacist and agronomist, best remembered as a vocal promoter of the potato as a food source for humans in France and throughout Europe. His many other contributions to nutrition and health included establishing the first mandatory smallpox vaccination campaign (under Napoleon beginning in 1805, when he was Inspector-General of the Health Service) and pioneering the extraction of sugar from sugar beets. Parmentier also founded a school of breadmaking, and studied methods of conserving food, including refrigeration.