Život.

Walzer se narodil v rodině židovských emigrantů z východní Evropy, bakalářský titul z historie získal (s vyznamenáním) na Brandeis university roku 1956, v následujícím roce studoval jako stipendista Fulbrightovy nadace v Cambridge a roku 1961 získal doktorát politických věd na Harvardově univerzitě. V letech 1962-1966 přednášel na Princeton University a v letech 1966-1980 na Harvardově univerzitě. Od roku 1980 je emeritním členem "School of social science", "Institute for advanced study", Princeton, redaktorem časopisu "Dissent" a spoluvydavatelem "Philosophy and Public Affairs", "Political Theory" a "The New Republic". Vydal 27 knih a napsal přes 300 článků do mnoha časopisů v USA i ve světě. Značná část jeho knih vyšla i v různých překladech. V květnu 1998 obdržel Lucasovu cenu Evangelické teologické fakulty v Tübingen a v dubnu 2008 byl vyznamenán „Spinozovou čočkou“, prestižní holandskou cenou za etiku.

Myšlení.

Walzer se zabýval především etickými otázkami moderní politiky, společenské teorie, spravedlnosti a lidských práv, a to s důrazem na společenskou stránku člověka. Politická teorie nesmí podlehnout abstraktní obecnosti módních proudů, nýbrž musí respektovat myšlenkové i společenské tradice dané společnosti. Walzer je přísný kritik americké politiky, ale zároveň odpůrce paušálního odsuzování politické moci a politiků vůbec. Chápe mimořádné postavení Spojených států v současném světě především jako zavazující: Amerika může, a je tudíž také povinna bránit těm nejhorším porušováním lidských práv ve světě, v krajním případě i vojenskými prostředky. Nicméně i v takovém případě musí na své vojáky klást přísná měřítka, aby mohla své zásahy legitimovat.  Za legitimní pokládá Walzer například americkou intervenci ve druhé světové válce, v Afghánistánu nebo (s výhradami) v Bosně, naopak druhou intervenci v Iráku nikoli. Podle Walzera není těch nejhorších zločinů proti lidskosti dnes možná víc než jich bylo v minulosti, podstatný rozdíl je však v tom, že se těžko dají utajit. Tím víc je třeba, aby se i hájení lidských práv opíralo o jasnou a přesvědčivou teorii.  Walzerova teorie spravedlnosti vychází z představy, že moderní člověk žije v několika různých oblastech, jimž odpovídají i „sféry spravedlnosti“. Představa mechanické spravedlnosti jako rovnosti je neudržitelná a nežádoucí, společnost by však měla dbát na to, aby z vynikajícího postavení v jedné z oblastí (např. politické moci, bohatství, veřejné prestiže apod.) neplynulo privilegované postavení ve všech ostatních.

Michael Walzer (* 3. března 1935, New York) je americký politický filosof, teoretik společnosti, vlivný publicista a kritický intelektuál. Zabýval se hlavně teorií lidských práv a spravedlnosti v globalizovaném světě, teorií spravedlivé války a možnostmi vojenské intervence, etikou a hodnotovým pluralismem. Bývá považován za komunitaristu, i když se k tomu sám nehlásí. Je emeritním profesorem a členem Institute for advanced study v Princetonu.

Michael Laban Walzer (; born 1935) is a prominent American political theorist and public intellectual. A professor emeritus at the Institute for Advanced Study (IAS) in Princeton, New Jersey, he is co-editor of "Dissent," an intellectual magazine that he has been affiliated with since his years as an undergraduate at Brandeis University. He has written books and essays on a wide range of topics—many in political ethics—including just and unjust wars, nationalism, ethnicity, Zionism, economic justice, social criticism, radicalism, tolerance, and political obligation. He is also a contributing editor to "The New Republic". To date, he has written 27 books and published over 300 articles, essays, and book reviews in "Dissent", "The New Republic", "The New York Review of Books", "The New Yorker", "The New York Times", "Harpers", and many philosophical and political science journals.


Historie a majitelé.

Červený kláštor, oficiálně Lechnický kláštor, začali kartuziánští mniši budovat pravděpodobně po roce 1320 u obce Lechnica jako druhý na Spiši (po Kláštorisku). Své pojmenování dostal podle červených cihel, cihelných žeber na klenbách a podle malby okolo oken. Jeho historie je úzce spjatá s působením příslušníků dvou řeholí – kartuziánů (v letech 1320 – 1567) a kamaldulů či kamaldulských (v letech 1711 – 1782). Obě společenství patřila k nejpřísnějším poustevnickým řeholím. Mniši – poustevníci žili v klauzuře, tj. v uzavřené části kláštera (z latinského "clausus" – uzavřený). Obývali samostatné domky – cely, u nichž byly zahrádky. Domek představeného se od nich nelišil, pouze tím, že stál v ose kostela za jeho presbytářem. Pro příslušníky obou společenství platila zásada mlčenlivosti. Vyznávali heslo blahoslaveného řádového patrona Pavla Giustiniani: "Žít sám s Bohe a pro Boha." Nosili bílý hábit a ve stravování dbali na přísnou střídmost.  Založení kláštera potvrdila roku 1319 Spišská kapitula a roku 1320 dal svůj souhlas ke stavbě i uherský král Karel I. Robert.  Hlavními stavbami jsou gotický jednolodní halový kostel sv. Antonína Poustevníka s hranolovou věží v průčelí, jehož stavba byla započata po roce 1360, s bočními kaplemi, klášterní budovy konventu s křížovou chodbou byly přistavěny po roce 1400 k severní straně kostela, doplnily je hospodářské budovy. Tyto stavby obklopovalo opevnění opatřené cimbuřím. Další prostor kláštera uvnitř ohradní zdi zabíraly samostatné domky pro mnichy. Ve 30. letech 15. století klášter dvakrát dobyli husité: roku 1431 polští pod vedením Dobeslava Puchaly a roku 1433 moravští, které vedli Jan Pardus z Hrádku a Bedřich ze Strážnice. Bratříci, které vedl Petr Aksamit z Košova, se kolem roku 1454 usadili v nedaleké vsi Haligovce. Roku 1462 se situace stabilizovala; byl obnovan refektář, kapitulní síň zaklenuta síťovou klenbou a vyzdobena nástěnnými malbami, jež se zčásti dochovaly. Během jagellonské doby se klášter stal významným centrem tehdejší vědy, hlavně medicíny, astronomie a astrologie. Vzácné pergamenové listiny a spisy jsou v současnosti uloženy v Jagellonské knihovně v Krakově a v Národní knihovně v Budapešti.  Pokojný život trval až do nástupu reformace v Uhrách, po bitvě u Moháče. Další obléhání kláštera a smrt převora roku 1567 přiměly mnichy k definitivnímu opuštění kláštera. Předtím již roku 1563 odešel také významný alchymista Martin Kacberborovič. Objekt přešel do rukou světských majitelů, mj. transylvánské rodiny Štěpána Thökölyho (1623-1670) a jeho manželky Kateřiny Thurzové. Byly obnoveny vinice.  Počátkem 18. století se klášter dostal opět do církevního vlastnictví. Jeho majitelem se stal nitranský biskup Ladislav Matiašovský, který jej po své smrti v roce 1705 odkázal v závěti poustevnickému řádu kamaldulů či kamaldulských, který je pojmenován podle svého mateřského kláštera Camaldoli u Arezza v Itálii. Jejich příchodem roku 1711 začala nová etapa rozmachu kláštera, která se navenek projevovala zejména stavebními úpravami v duchu tehdejšího slohu – baroka.  Kamaldulové si postavili svoje domky na místech starších pousteven na jižní a východní straně od kostela. Podle původních kartuziánských předpisů mělo v každém klášteře žít čtrnáct mnichů a šestnáct bratrů-laiků. V Červeném klášteře bylo deset pousteven. Kromě toho se mniši soustředili na přestavbu hospodářských budov. V roce 1747 opravili i kostel, nejmonumentálnější stavbu celého klášterního komplexu. Jeho exteriér zůstal zachován v gotickém slohu, interiér doznal barokní úpravy. Stěny i gotické klenby byly ozdobeny ornamentálními malbami, v nichž převažovaly rostlinné motivy. Dále byl vztyčen dřevěný barokní oltář s postavou sv. Antonína Poustevníka mezi svatými králi Zikmundem a Leopoldem. Kostel byl vybaven i novými lavicemi s barokními malbami, jež zachycují každodenní život zdejších mnichů v obdobích práce, odpočinku a modliteb. Kostel byl rozdělen do tří sekcí: východní byla určena pro patery, střední pro bratry řeholníky a západní pro laiky - každá skupina měla vlastní vchod. Významnou osobností komunity byl v letech 1756 - 1775 správce lékárny, bratr Cyprián. Lékárnu proslavil po celých Uhrách nejen svými léky a alchymistickými recepty, ale i výrobou zdrcadel, svíček, a dokonce létajícího stroje ve formě kluzáku. Na něm podle legendy vzlétl nad Tatry z blízkého vrchu Tři koruny. Traduje se několik verzí legendy o "létajícím Cypriánovi". Jedna z nich byla zfilmována.  Do rozvoje kláštera nepříznivě zasáhlo nařízení císaře Josefa II. z roku 1782, jímž byly zrušeny některé řády, mezi nimi i kamaldulové. Řeholníci museli opustit klášter, jenž začal následně pustnout. Až v roce 1820 daroval František I. lechnický klášter i s jeho majetky řeckokatolickému biskupství v Prešově. Klášter však i přesto pro nedostatek finančních prostředků na jeho obnovu nadále chátral. V roce 1907 postihl klášter ničivý požár. Další správu roku 1920 převzal slovenský Turistický klub, který zde zřídil svou ubytovnu. Stavbám neprospěly ani události 2. světové války, takže po roce 1945 stavby hrozily zřícením. V letech 1956 - 1967 proběhly záchranné práce včetně archeologického průzkumu. Přestože se značně vlekly, podařilo se na ně navázat také rekonstrukcí interiérů s malbami. Roku 2010 byly nově otevřeny kompletní muzejní expozice s prohlídkovým okruhem, a v někdejších hospodářských budovách restaurace a ubytovna. Klášter byl prohlášen Národní kulturní památkou Slovenska.  Bohatou historii kláštera můžeme podle jeho bývalých vlastníků rozdělit na čtyři období:

Muzeum.

Zdejší muzeum bylo zpřístupněno v roce 1993 po celkové rekonstrukci objektu. Přibližuje historii kláštera a život příslušníků řádů, jimž klášter v minulosti patřil. Jsou zde umístěny vzácné umělecko-historické památky z celé spišské oblasti.

Národní kulturní památka.

Areál Červeného kláštera byl pro svůj význam pro slovenské dějiny prohlášen za Národní kulturní památku Slovenské republiky.

Červený kláštor je kartuziánský klášter, jenž se nachází v malebném vyústění potoka Lipník do prielomu (průlomu) Dunajce v Pieninském národním parku v obci Červený Kláštor v okrese Kežmarok na Slovensku.

Červený Kláštor (; meaning "Red Monastery") is a medieval monastery located in Slovakia. It is located near the village of Červený Kláštor within the Pieniny Mountains, next to the Dunajec River.


Vláda.

Díky otcově proklamaci za císaře (364) se stal Gratianus již ve věku sedmi let konzulem a obdržel i titul "nobilissimus puer". V srpnu roku 367 byl v Ambianu prohlášen "augustem", tj. plnoprávným spoluvladařem Valentiniana I. Ten mu zajistil slušné vzdělání a brával ho s sebou i na vojenské výpravy, např. roku 368 proti Alamanům. Za ženu mu vybral Constantii, dceru Constantia II., čímž se valentinianovská dynastie pokrevně spojila s konstantinovskou. S císařovnou Marinou Severou (Gratianovou matkou) se Valentinianus kolem roku 370 rozvedl a nová žena Iustina mu během pěti let porodila syna Valentianiana (II.) a tři dcery. Na Gratianovo postavení neměl rozvod žádný vliv.

Otcovým dědicem.

Valentinianova smrt v listopadu 375 vynesla Gratiana do pozice samostatného vládce západní poloviny říše. Stal se "de facto" poručníkem mladšího bratra Valentiniana II., který byl nyní rovněž prohlášen císařem, a rovnocenným partnerem východního císaře Valenta, svého strýce. Značný vliv na něj měl touto dobou jeho učitel Ausonius, povýšený do hodnosti "quaestora sacri palatii". Ausoniovou zásluhou je, že nová vláda vystupovala umírněně (amnestie, edikt o prominutí daňových nedoplatků) a projevovala snahu zlepšit poněkud zkalené vztahy se senátem. Roku 376 navštívil Gratianus osobně Řím (asi u příležitosti svých decenalií) a i jinak dával všemožně najevo svůj zájem o hlavní město. Jeho rezidencí však byla většinou Augusta Treverorum.  Na jaře 378 podnikl Gratianus úspěšnou výpravu proti Alamanům, zatímco východní císař Valens se chystal do boje s Góty – ty uvedl do pohybu nápor Hunů ze severního Přičernomoří. Podle kronikáře Ammiana Marcellina se mladý panovník (Gratianovi ještě nebylo dvacet) přesunul asi v červenci do Sirmia a naléhavě strýce nabádal, aby nezačínal válku s Góty před jeho příchodem. Valens na rady nedbal, 9. srpna 378 se dal vtáhnout do bitvy u Adrianopole a spolu s většinou svých vojáků padl. Vítězní Gótové se rozptýlili po celém jižním Balkánu.  Gratianus reagoval na adrianopolskou katastrofu tím, že v lednu 379 prohlásil za císaře Theodosia, syna úspěšného vojevůdce téhož jména, který žil v Hispánii jako soukromá osoba. Dal mu k dispozici několik jednotek ze západu, jinak však musel Theodosius spoléhat při reorganizaci východního vojska především na sebe. Zdá se, že Gratianus poté zamířil do Galie, a roku 380 se znovu vypravil na východ – z jeho iniciativy byli Gótové a Alani usídleni v Panonii.

Náboženská politika.

Již od časného mládí projevoval císař velkou zbožnost a zajímal se o teologické otázky. V roce 379 se snad pod vlivem Theodosiovým zřekl pohanského titulu "pontifex maximus", tedy nejvyšší velekněz. Postupem doby začal vystupovat ještě vyhraněněji. Vydal edikt, jímž ukončil dosavadní toleranci vůči nenikájským vyznáním víry, a energicky se postavil proti donatistům v severní Africe. Hlavní představitel křesťanské ortodoxie, milánský biskup Ambrosius, mu věnoval své spisy "De fide" (O víře) a "De Spiritu sancto" (O Duchu svatém).  Pohanským kněžským kolegiím byly odňaty státní dotace a zkonfiskovány odkázané nemovitosti, což pro ně znamenalo tvrdou ránu. Zároveň vyšlo nařízení, aby byl z budovy senátu odstraněn oltář bohyně Vítězství. Poselstvo v čele s váženým řečníkem a politikem Aureliem Symmachem, které se snažilo prosadit změnu tohoto rozhodnutí, nedosáhlo úspěchu. Náboženské otázky přispěly i k odcizení mezi Gratianem a Theodosiem, jakkoli spolu v hlavních rysech souhlasili.

Vzpoura Magna Maxima a smrt.

V souvislosti s novou cestou do Panonie pobýval Gratianus na přelomu let 382/383 delší čas v Miláně (Mediolanu), kde se stýkal s biskupem Ambrosiem. Říši tehdy sužoval hladomor, neboť úroda předchozího roku byla špatná. Na jaře či na počátku léta byla slavena císařova svatba s Laetou, která nastoupila na místo předčasně zesnulé Constantie (jediný syn z prvního manželství zemřel v dětském věku). Gratianus se poté odebral do Raetie, aby odrazil vpád Alamanů.  Vojsko v Británii zatím provolalo za císaře vojevůdce Magna Maxima, údajně proto, že panovala všeobecná nespokojenost nad Gratianovým protežováním alanských žoldnéřů. Vzpoura rychle přeskočila do Galie a císařské vojsko přešlo v bitvě u Lutetie na stranu uzurpátora. Gratianus musel uprchnout do Lugduna, kde byl Maximovým velitelem Andragathiem 25. srpna 383 zabit, aniž už stihl shromáždit novou armádu. Všechny jeho državy padly do rukou protivníka.

Hodnocení.

V historických pramenech je Gratianus popisován jako vzdělaný zbožný muž, jemuž však v některých případech chyběla rozhodnost a který ve vnitropolitickém ohledu často kolísal. Jeho závislost na okolí (Ausonius a později Ambrosius) byla všeobecně známa a právě ona možná přispěla k jeho pádu. Celkově v mnohém navazoval na politiku svého otce (vojenství, přístup k obraně hranic), v některých směrech se od něj však odlišoval (dobré vztahy se senátem, a to navzdory svému protipohanskému zaměření). Jeho jméno je dodnes zachováno v názvu Grenoblu (z lat. "Gratianopolis"), který byl na jeho počest přejmenován v roce 377.

Flavius Gratianus, známý též jako "Gracián" (18. dubna 359, Sirmium – 25. srpna 383, Lugdunum), byl římský císař vládnoucí od 24. srpna 367 do 25. srpna 383, nejprve jako spoluvládce svého otce Valentiniana I., od 17. listopadu 375 jako samostatný panovník na západě impéria. Jeho matkou byla Valentinianova první manželka Marina Severa.

Gratian (; ; ; 18 April/23 May 359 – 25 August 383) was Roman emperor from 367 to 383. The eldest son of Valentinian I, Gratian accompanied, during his youth, his father on several campaigns along the Rhine and Danube frontiers. Upon the death of Valentinian in 375, Gratian's brother Valentinian II was declared emperor by his father's soldiers. In 378, Gratian's generals won a decisive victory over the Lentienses, a branch of the Alamanni, at the Battle of Argentovaria. Gratian subsequently led a campaign across the Rhine, the last emperor to do so, and attacked the Lentienses, forcing the tribe to surrender. That same year, his uncle Valens was killed in the Battle of Adrianople against the Goths. He favoured Christianity over traditional Roman religion, refusing the office of Pontifex maximus and removing the Altar of Victory from the Roman Senate.


Manželství s Richardem.

Berengarie se narodila zřejmě v polovině šedesátých let 12. století jako jedno z posledních dětí z manželství navarrského krále Sancha VI. Moudrého a Sanchi, dcery kastilského krále Alfonse VII. Podnět k manželskému svazku s Richardem Lví srdce dala Richardova energická matka Eleonora, která nechtěla dopustit spříznění s Kapetovci. Sňatku předcházelo nevěstino únavné putování za budoucím chotěm z jižní Francie přes Alpy a Lombardii do Pisy. Odtud se plavily obě dámy na Sicílii, kde v Reggiu di Calabria 30. března 1191 došlo k setkání.  Richard Lví srdce totiž stejně jako francouzský král Filip vyslyšel volání křesťanstva na záchranu Jeruzaléma a vydal se na křížovou výpravu. Bylo mu dvaatřicet let a dle současníků byl světlovlasý, prchlivý a přes svůj pokročilý věk dosud nebyl ženatý. Dodnes se zpochybňuje jeho sexuální orientace. Slovy Richardova současníka:  Královna matka zanechala Berengarii v Mesině a vrátila se zpět do Anglie. Svatba byla prozatím pro právě probíhající postní dobu odložena a navarrská princezna se přidala ke křížové výpravě. Dle kronikáře Richarda z Devizes byla při odjezdu z Messiny zřejmě stále pannou. Společně se svou budoucí švagrovou Johanou, vdovou po sicilském králi Vilémovi se během plavby prozíravě vyhnula hrozícímu zajetí u kyperského města Amathos. 12. května 1191 se provdala v Limassolu za Richarda a vzápětí byla korunována anglickou královnou.  Na počátku června 1191 vyplula výprava z Kypru směrem ke Svaté zemi. Berengarie trávila většinu výpravy po boku švagrové Johany. Levantu obě ženy opustily společně s Damselou, dcerou svrženého kyperského císaře Izáka Komnena 29. září 1192, kdy vypluly směrem k Evropě. Poklidná plavba byla zakončena v Brindisi a pak se vydaly směrem k Římu, kde také zůstaly. Richard takové štěstí neměl, cestu mu zkomplikovala bouře a tak se vydal přes Korfu, Dubrovník a Rakousko, které se mu stalo osudným. Ve vsi Erdberg (dnešní součást Vídně) byl i přes svůj převlek rozpoznán a zajat. V zajetí strávil více než rok.  Manželé se setkali po mnoha peripetiích až 4. dubna 1195 pravděpodobně v Le Mans a usadili se v Thorée.

Královna vdova.

Richard zemřel 6. dubna 1199 za války s místohrabětem z Limoges na následky zranění kuší při obléhání hradu Châlus. Ke zranění došlo 26. března, po lékařském zákroku, kdy se chirurg snažil šíp z páteře vyjmout, začala Richarda sužovat horečka a infekce zkázu dokonala. Stačil včas vyrozumět svou matku, která dlela v klášteře Fontevrault a zemřel jí v náručí. Richardovo srdce bylo pohřbeno v katedrále Nanebevzetí Panny Marie v Rouenu, tělo v opatském kostele ve Fontevraultu a vnitřnosti na hradě Chalus. Manželství zůstalo bezdětné.  Jako vdova žila Berengarie v Chinonu a pak v Le Mans, kde dodnes stojí dům, kde údajně královna vdova přebývala. Zemřela roku 1230 ve věku snad i sedmdesáti let a je pohřbena v cisterciáckém klášteře Epau, který založila roku 1229 a trávila v něm podzim života.

Berengarie Navarrská ( "Bérangère de Navarre", "Berenguera de Navarra" ; 1165 – 23. prosince 1230 Le Mans) byla anglická královna, manželka Richarda Lví srdce, po jehož boku se zúčastnila třetí křížové výpravy.

Berengaria of Navarre (, , ; 1165–1170 – 23 December 1230) was queen of England as the wife of Richard I of England. She was the eldest daughter of Sancho VI of Navarre and Sancha of Castile. As is the case with many of the medieval English queens, relatively little is known of her life.  Traditionally known as "the only English queen never to set foot in the country", she may in fact have visited England after her husband's death, but did not do so before, nor did she see much of Richard during her marriage, which was childless. She did (unusually for the wife of a crusader) accompany him on the start of the Third Crusade, but mostly lived in his French possessions, where she gave generously to the church, despite difficulties in collecting the pension she was due from Richard's brother and successor John after she became a widow.


Život.

Löwithův otec byl malíř a profesor uměleckých škol ve Vídni a Mnichově. Po maturitě sloužil Karl Löwith v německé armádě, byl těžce zraněn a padl do italského zajetí. Po návratu studoval filosofii a biologii v Mnichově a v letech 1919–1922 ve Freiburgu u Husserla a Heideggera. Roku 1923 promoval v Mnichově knihou o Friedrichu Nietzschem a roku 1924 odešel za Heideggerem do Marburgu, kde se spřátelil s Leo Straussem a Hans-Georg Gadamerem a roku 1928 habilitoval. Roku 1934 odjel jako stipendista do Říma, kde napsal své knihy o Nietzscheho „věčném návratu“ a o J. Burckhardtovi; mezitím byl nacisty vyloučen z univerzity. V letech 1936-1941 přednášel na univerzitě v Sendai (Japonsko), 1941 vydal jednu ze svých nejznámějších knih „Od Hegela k Nietzschemu“ a od roku 1941 žil v USA. S pomocí Paul Tillicha a Reinholda Niebuhra mohl učit na protestantském teologickém semináři v Hartfordu (Conn.), kde se ale necítil na svém místě. Roku 1949 vyšel jeho „Smysl v dějinách“ a od tohoto roku přednášel na New School for Social Research v New Yorku. Roku 1952 byl s pomocí Gadamerovou povolán do Heidelbergu, kde přednášel až do svého penzionování 1964. 1953 vydal své kritické vyrovnání s Heideggerem, „Heidegger – myslitel nuzné doby“ a 1966 knihu o křesťanské tradici. Jeho poslední dílo se věnuje Paulu Valérymu. Löwithovy „Sebrané spisy“ ("Werkausgabe", 1981–1988) obnášejí devět svazků, včetně velmi zajímavé korespondence.

Myšlení.

Löwithovo myšlení je silně ovlivněno Nietzschem a Heideggerem, zároveň je však neobyčejně střízlivé až skeptické. Moderní forma historismu a víry v pokrok je podle Löwitha nepřijatelným a nebezpečným křížencem křesťanské teologie a moderního ateismu, která ovšem postrádá to nejdůležitější, totiž právě náboženskou víru v osobního Boha. Jeho klidná, ale zničující kritika Hegelovského pojetí dějin jako dějin ducha a zdroje smyslu, včetně jejího marxistického pokračování, ústí do stoické skepse a nostalgie po klasické době řeckého ducha, kdy se člověk – podle Löwitha – mohl cítit doma v nekonečném koloběhu světa a jeho krás.

Karl Löwith (9. ledna 1897 Mnichov – 24. května 1973 Heidelberg) byl německý fenomenologický filosof, žák Edmunda Husserla a Martina Heideggera. Pro svůj židovský původ musel před nacisty emigrovat a teprve roku 1952 se mohl vrátit do Německa. Zabýval se především Nietzschem a Heideggerem a kritizoval moderní filosofii dějin.

Karl Löwith (9 January 1897 – 26 May 1973) was a German philosopher in the phenomenological tradition. A student of Husserl and Heidegger, he was one of the most prolific German philosophers of the twentieth century.  He is known for his two books "From Hegel to Nietzsche", which describes the decline of German classical philosophy, and "Meaning in History", which challenges the modern, secular progressive narrative of history, which seeks to ground the meaning of history in itself.  He was nominated for the Nobel Prize in Literature.


Popis lodi.

Loď TKS se skládala z těchto částí:  TKS SAS - ""Sistema avarijnogo spasenija"" Pohotovostní únikový systém  TKS BSO - ""Blok Schoda s Orbiti"" Úsek pro zajištění sestupu z oběžné dráhy  TKS VA - ""Vozvrasčajemij Apparat"" Opakovaně použitelná návratová kabina, konstrukčně byla podobná americké kabině z projektu Apollo, byla však o 30% menší. Byla testována celkem čtyřikrát, nikdy však s posádkou.  TKS FGB - Funkční nákladní blok nebo Orbitální obytný a servisní modul. FGB modul byl přístupný z kabiny VA pomocí krátkého spojovacího tunelu. Záď modulu byla vybavena oknem a ovládacími prvky pro manuální řízení spojení se stanicí Almaz.

Mise.

Testovací orbitální mise.

Kosmos 881 a Kosmos 882 - Test návratových VA modulů, byly vyneseny společným nosičem. Kosmos 929 - Test VA modulu s FGB, VA modul úspěšně přistál na zemi. Kosmos 997 a Kosmos 998 - Test návratových VA modulů, byly vyneseny společným nosičem. Kosmos 1100a Kosmos 1101 - Test návratových VA modulů, byly vyneseny společným nosičem.

TKS-2.

Mise Kosmos 1267 ke stanici Saljut 6. FGB modul zůstal připojen ke stanici.

TKS-3.

Mise Kosmos 1443 ke stanici Saljut 7. Modul VA tentokrát zůstal připojen k TSK-3 po dva dny. Po odpojení od stanice se od TKS-3 odpojil VA modul a a obíhal další čtyři dny, jako demonstrace schopnosti autonomního letu. VA modul poté úspěšně přistál a dopravil na zemi 300 kg materiálu ze stanice.

TKS-4.

Mise Kosmos 1686 ke stanici Saljut 7. Vybavení kokpitu bylo nahrazeno fotografickou aparaturou s vysokým rozlišením a optickými senzory. Spojení se stanicí proběhlo úspěšně, poté však došlo ke ztrátě kontroly a stanice i s lodí TKS-4 shořela atmosféře 7. února 1991.

Pozdější využití.

Loď TKS nikdy neletěla s posádkou, poskytla však základ pro konstrukci pozdějších vesmírných stanic jako Mir a ISS. V současné době pracuje soukromá společnost Excalibur Almaz na modernizaci TKS pro komerční využití.

Vesmírná loď TKS měla být pilotovaná kosmická loď určená k zásobování vojenských vesmírných stanic Almaz. Na oběžnou dráhu byla vynášena nosnou raketou Proton a měla sloužit jako alternativa k lodi Sojuz. Vývoj začal v roce 1965, ale když byly připraveny první testovací lety, byl program Almaz zrušen. Proběhly celkem 4 testy návratových modulů VA Merkur a jeden test kompletní konfigurace. Loď vykonala celkem 3 zásobovací bezpilotní lety, nikdy neletěla s posádkou. Program byl později přepracován a sloužil ke spojení s vesmírnou stanicí Saljut 6 a 7 a posloužil jako skica pro pozdější modulární vesmírné stanice jako Mir a ISS.

The TKS spacecraft (, , "Transport Supply Spacecraft", GRAU index 11F72) was a Soviet spacecraft conceived in the late 1960s for resupply flights to the military Almaz space station.  The spacecraft was designed for both crewed and autonomous uncrewed cargo resupply flights, but was never used operationally in its intended role – only four test missions were flown (including three that docked to Salyut space stations) during the program. The Functional Cargo Block (FGB) of the TKS spacecraft later formed the basis of several space station modules, including the Zarya FGB module on the International Space Station.  The TKS spacecraft consisted of two spacecraft mated together, both of which could operate independently:  While the VA carried the reentry hardware, and only minimal life support and maneuvering systems, the FGB would have been used as the primary orbital maneuvering system and cargo storage for the TKS spacecraft.  The FGB could also be used alone as an unmanned cargo module without a VA spacecraft, which enabled the FGB design to be re-purposed as FGB space station modules later on. The VA spacecraft, on the other hand, was also intended to be launched as "Almaz APOS", mated with an Almaz-OPS space station core as the primary orbital maneuvering system, instead of an FGB.  In the 2010s, Excalibur Almaz planned to use old VA capsules as low-cost cargo return vehicles. However, the company ultimately sold much of their equipment and announced that the remainder was to become an educational exhibit.


Volba.

Heřman byl mladším synem hraběte Giselberta Lucemburského. Zatímco Jindřich IV., císař Svaté říše římské a německý král, byl během velkého saského povstání na vojenské výpravě v severní Itálii, byl Heřman zvolen saskou a švábskou šlechtou v Ochsenfurtu dne 6. srpna 1081 již druhým německým (vzdoro)králem. Arcibiskup mohučský Siegfried I. korunoval Heřmana za krále v Goslaru 26. prosince 1081. Heřmanův předchůdce jako vzdorokrál Rudolf Švábský totiž zemřel na následky zranění, které utrpěl v bitvě v říjnu 1080. Jindřich IV. se domníval, že by jej papež Řehoř VII. měl uznat za císaře, avšak ten jej exkomunikoval a prohlásil, že není hoden stát se císařem Svaté říše římské. Po konci vzniklé války byl Heřman Lucemburský dokonce korunován za císaře papežem Řehořem VII. v roce 1084. Mocensky však byla Heřmanova situace velmi prekérní.

Podpora papeže.

Hlavním předmětem sporu mezi papežem a Jindřichem bylo jmenování biskupů. Bylo zvykem, že pokud nějaký biskup zemřel, císař jmenoval nového biskupa na základě jeho církevní kvalifikace. Jindřich však jmenoval biskupy z politických důvodů, což papeže Řehoře VII. rozzlobilo, a proto zakázal jmenování biskupů od jakéhokoliv laika, včetně císaře. Do dějin tento problém vstoupil jako boj o investituru. Kvůli tomu se dostala církev do sporu s Jindřichem IV. a uznala za německého krále Rudolfa Švábského a později Heřmana ze Salmu. Naneštěstí pro Řehoře však nebyl Heřman tak silný vůdce jako byl Rudolf Švábský a to způsobilo, že Jindřichova politická a vojenská moc naopak vzrostla.

Vojenské výpravy.

Heřmanův plán shromáždit na břehu Dunaje armádu a pochodovat s ní do Itálie byl zmařen smrtí jeho největšího přívržence Oty z Nordheimu. Když v roce 1085 přišel do Saska Jindřich s armádou, Heřman uprchl do Dánska. Avšak vrátil se ve spojení s Welfem I., vévodou bavorským a porazil císaře v bitvě o Bleichfeld na řece Mohanu a přebral Würzburg. Brzy po jeho vítězství se však stal pouhým pěšákem v rukách šlechty a odešel do důchodu na své rodinné statky. Zemřel blízko Kochemu v roce 1088 a tím skončilo velké saské povstání.  Jeho manželka, Sofie z Formbachu, mu zanechala syna, Otu, který se stal jeho nástupcem v Salmu.

Heřman ze Salmu, také známý jako Heřman Lucemburský (1035 – 28. září 1088) pocházel z rodu Wigerichovců, byl hrabětem ze Salmu a německým vzdorokrálem od roku 1081 až do své smrti. Od 10. století se mohli císaři Svaté říše římské stát pouze němečtí králové, kteří byli za císaře korunováni papežem.

Herman(n) of Salm ( – 28 September 1088), also known as Herman(n) of Luxembourg, the progenitor of the House of Salm, was Count of Salm and elected German anti-king from 1081 until his death.


Vláda.

Po bitvě u Gloucesteru se stal vládcem území na sever od řeky Temže a stal se anglickým králem (Edwymu připadla správa Wessexu a Kentu). Po Edwyho smrti v říjnu 959 povolal zpět do vlasti Dunstana a ustanovil ho do funkce biskupa z Worcesteru (později biskupa londýnského a nakonec arcibiskupa canterburského). Dunstan zpočátku, pro jeho způsob života a milenku, nechtěl Edgara korunovat, ale postupně se stal Edgarovým rádcem a zůstal jím až do konce jeho vlády.  Edgar byl korunován v Bathu, ale majestátní korunovační ceremonie se odehrála až na vrcholu jeho vlády roku 973. Obřad, navržený Dunstanem, je základem korunovační ceremonie až do současnosti. Krátce nato slíbili ostatní britští králové, včetně panovníka Skotska a Strathclyde, Edgarovi v Chesteru svou oddanost. Období Edgarovy vlády bylo velmi pokojné a někdy se uvádí, že se jednalo o vrcholné období anglosaského království. I když ke sjednocení Anglie došlo již za jeho předchůdců, byl to Edgar, kdo tento stav konsolidoval. Pod Dunstanovým vedením docházelo i ke konsolidaci církevního systému.

Smrt.

Edgar zemřel v létě 975 ve Winchesteru a byl pohřben v Glastonburském opatství. Měl několik potomků, z toho dva syny, Eduarda, jenž se stal jeho následníkem, a Ethelreda. Od Edgarovy smrti až do ovládnutí Anglie Normany bylo nástupnictví na anglický trůn zpochybňováno. I když se jedná o určité zjednodušení, může být Edgarova smrt považována za období konce anglosaské Anglie, které zahrnovalo tři úspěšná dobytí, dvě dánská a jedno normanské.  Je hlavní zápornou postavou na začátku filmu Dračí srdce, kde mu však říkají jeho latinským jménem "Frai" a konec jeho vlády je posunut o 10 let dopředu.

Edgar, někdy také Edgar Mírumilovný (943 - 8. července 975, Winchester), byl anglický král. Jeho přídomek mírumilovný se nevztahoval k jeho skutkům, protože byl silný vůdce, což dokázal dobytím Northumbrie a Mercie na svém bratru Edwym.

Edgar (, ; 8 July 975), known as the Peaceful or the Peaceable, was King of England from 959 until his death. He was the younger son of Edmund I and Ælfgifu of Shaftesbury, and came to the throne as a teenager, following the death of his older brother Eadwig. As king, Edgar further consolidated the political unity achieved by his predecessors, with his reign being noted for its relative stability. His most trusted advisor was Dunstan, whom he recalled from exile and made Archbishop of Canterbury. The pinnacle of Edgar's reign was his coronation at Bath in 973, which was organised by Dunstan and forms the basis for the current coronation ceremony. After his death he was succeeded by his son Edward, although the succession was disputed.


Historie.

Historie města sahá do prvního století před naším letopočtem. Svůj název nese od 6 století. V době První bulharské říše střežil hrad křižovatku obchodní cesty ze Soluně do Serdiky, dnešní Sofie. První písemná zmínka o něm je z 11. století, kdy se stal po bitvě u Belasice součástí Byzantské říše. Podle cestopisu Al-Idrísího z 12. století se jednalo o proslulou pevnost s okolními vesnicemi a obhospodařovanými poli. V letech 1215–1230 zde zřídil sídlo svého dvora despota Alexij Slav. V polovině 14. století se stal na 15 let součástí Srbska Štěpána Dušana.  Pod nadvládou Osmanské říše, pod kterou bylo od roku 1395, ztratilo město obchodní význam pohraniční pevnosti, nicméně Evlija Čelebi ho v 17. století popsuje jako město s jednopatrovými a dvoupatrovými kamennými domy, které udržuje obchodní styk na velké vzdálenosti. Počátkem 19. století zde bylo 70 kostelů, 4 kláštery a 3 chlapecké školy. Ukrajinský cestovatel Viktor Grigorovič v roce 1845 zaznamenal, že obyvatelé mluví řecky, a podobný poznatek měli američtí misionáři, kteří město navštívili v roce 1862. Při sčítání v roce 1873 zde bylo zaznamenáno 1 030 domácností, 650 muslimů, 2 000 Bulharů a 560 Řeků, přičemž se sčítali jen muži. Podle Vasila Kănčova tu v roce 1900 žilo 4 330 obyvatel, z toho 560 bulharských křesťanů, 950 Turků, 2 650 Řeků, 30 Arumunů a 200 Cikánů. Město se stalo součástí Bulharska během první balkánské války, když do něj 17. října 1912 vstoupila bulharská vojska. Po druhé balkánské válce bylo turecké obyvatelstvo vyhnáno a řecké obyvatelstvo vyměněno za bulharské utečence především z Makedonie, takže zde bylo v roce 1916 odhadováno 10 tisíc obyvatel.  Dnes je se svými necelými 200 obyvateli nejmenším městem v Bulharsku. Status města si dodnes drží z historických důvodů.

Obyvatelstvo.

Ve městě žije 197 stálých obyvatel a je zde trvale hlášeno 159 obyvatel. Podle sčítání 1. února 2011 byli všichni obyvatelé Bulhaři.

Památky a vinařství.

Díky své jedinečné architektuře a nedalekému Roženskému klášteru, vzdálenému 6 km severovýchodním směrem od města, je Melnik cílem bulharských i zahraničních turistů. Je též spojován s působivými přirozenými pískovými pyramidami, jež připomínají obří houby, pradávné věže a obelisky a nacházejí se na území o velikosti 17 km mezi Melnikem, Kurlanovem a Roženem.  Melnik je též proslulý svou vinohradnickou tradicí sahající až do roku 1346. Z hroznů zdejší révy Melnik se připravují robustní, temně zbarvená červená vína.  K pamětihodnostem města patří Byzantský dům, jedna z nejstarších civilních staveb na Balkáně postavená pravděpodobně ve 12. či 13. století jako bulharská pevnost. Kordopulovský dům pojmenovaný po obchodníkovi Manolu Kordopulovi, jemuž kdysi patřil. V domě je jeden z největších vinných sklepů v Melniku. Dále Pašovský dům z roku 1815, v němž je umístěno zdejší historické muzeum, a takzvaný Pašův dům postavený Ibrahimem bejem, jedním z nejbohatších bejů na Balkáně v době Osmanské říše.  Za návštěvu stojí i zdejší staré kostely, například kostel sv. Mikuláše postavený v 13. století, kostel svatých Petra a Pavla (1840), kostel sv. Mikuláše Divotvorce (1756) a kostel sv. Antonína.

Melnik (, , Meleniko) je co do počtu obyvatel nejmenší bulharské město. Leží 21 km jihovýchodně od města Sandanski, v Blagoevgradské oblasti poblíž hranic s Řeckem. Je mimořádnou architektonickou rezervací s 96 domy prohlášenými za kulturní památku, ukrytou v skalnatých pískovcových svazích pohoří Pirin.

Melnik (, , "Meleniko") is a town in Blagoevgrad Province, Southwestern Bulgaria, in the Southwestern Pirin Mountains, about 440 m above sea level. The town is an architectural reserve and 96 of its buildings are cultural monuments. With a population of 385, it is the smallest town in Bulgaria, retaining its town status today for historical reasons. It is situated on the foothills of the Pirin mountain range and is overlooked by the Melnik Earth Pyramids.


Obsah.

Čtyři chlapci Teddy, Gordon a Chris a Vern se vydávají tajně hledat mrtvolu chlapce Raye Browera, kterého srazil vlak. Dřívější pátrání policie bylo marné. O mrtvole se doslechl Vern od svého darebného bratra. Rodičům řekli, že budou stanovat u Verna na zahradě. Vydávají se na cestu po železniční trati za největšího poledního žáru. Provokují hlídače obecní skládky, který na ně pošle svého divokého psa Choppera, tomu však těsně uniknou. Dále putují po trati, po které už jezdí pouze dlouhé nákladní vlaky. Jdou zkratkou přes most, kde nemají kam uskočit, za nimi jede nákladní vlak a oni ho sotva stihnou přeběhnout.  Gordonovi rodiče se o syna příliš nestarají, je pro ně vzduch. Rodiče trpí ztrátou svého staršího syna - chytrého sportovce Dennise. Chris povzbuzoval Gordieho, aby zapomněl na své méně inteligentní kamarády a nenechal se jimi stáhnout dolů. Měl talent na psaní. Po noci, kdy je vystrašily neznámé zvuky a oni se domnívali, že je to duch Raye Browera, se opět vydali na cestu. V lese je dostihla bouře, našli Raye obaleného brouky a jiným hmyzem. Zároveň s nimi přijela i parta Vernova staršího bratra Billyho. Začali se hádat o právo na mrtvolu, Chris je zastrašil výstřely z otcova revolveru. Po návratu byli chlapci zbiti Billyho partou.  Přátelství chlapců se pomalu rozplynulo, každý se vydal svou cestou.  Vern nedokončil školu, odstěhoval se do New Yorku, kde uhořel po bouřlivém večírku. Teddyho nevzali do armády kvůli jeho brýlím, nastoupil do práce a opilý se zabil v autě. Chris se přes nepřízeň osudu a s pomocí Gordona dostal na vysokou školu, kde studoval práva. Měl talent na usmiřování a tak vstoupil do jedné rvačky a skončil s proříznutým hrdlem.  Gordon si na tuto událost vzpomíná jako poměrně úspěšný spisovatel krváků a hororů.

Tělo ("The Body") je próza od amerického spisovatele Stephena Kinga z roku 1982. V roce 1986 byla zfilmována Robem Reinerem pod názvem Stůj při mně (Stand By Me) s Wilem Wheatonem, Riverem Phoenixem a Coreym Feldmanem v hlavních rolích.

The Body is a novella by American writer Stephen King, originally published in his 1982 collection "Different Seasons" and adapted into the 1986 film "Stand by Me". Some changes were made to the plot of the film, including changing the setting year from 1960 to 1959 and the location of Castle Rock from Maine to Oregon.  The story takes place during the summer of 1960 in the fictional town of Castle Rock, Maine. After a boy from Chamberlain, Maine, named Ray Brower disappears and is presumed dead, twelve-year-old Gordie Lachance and his three friends, Chris Chambers, Teddy Duchamp, and Vern Tessio set out "on a quest" to find his body along the railway tracks after telling their parents they will be camping out because they consider it to be a "rite of passage." "Because they are young, the idea of finding the body excites them, making this trip an adventure." During the course of their journey, the boys, who all come from abusive or dysfunctional families, come to grips with death and the harsh truths of growing up in a small factory town that does not seem to offer them much in the way of a future. "It is not until they actually see the boy's body that they finally confront the reality of death."  "The kid was dead. The kid wasn't sick, the kid wasn't sleeping. The kid wasn't going to get up in the morning anymore ... or catch poison ivy or wear out the eraser on the end of his Ticonderoga No 2 during a hard math test. The kid was dead."  In comparison to King's prior works, the narrative of "The Body" is complicated in that it is told in first-person point of view by the now adult Gordon Lachance. Most of the story is a straightforward retrospective of what happened, but comments, or entire chapters that relate to the present time, are interspersed throughout. Although he is only 12 at the time of the story, Gordie's favorite diversion is writing and storytelling. During the narrative, he tells stories to his friends, and two stories are presented in the text as short stories by Gordon Lachance, complete with attribution to the magazines in which they were published.


Životopis.

Llach se narodil ve Verges, v jeho 9 letech se rodina přestěhovala do Figueres. Na studiích inženýrství v Barceloně se záhy přidal ke hnutí Cançó Nova, které útočilo na Frankovu diktaturu prostřednictví hudby a umění. V roce 1967 vstoupil coby nejmladší člen do seskupení zpěváků-písničkářů Els Setze Jutges („šestnáct soudců“). Rychle se stal proslulým; jeho recitály dokázaly zaplnit i slavný Palau de la Música Catalana.  Jakožto kritikovi režimu mu bylo v roce 1970 zakázáno vystupovat ve Španělsku. Po jednom z vystoupení v roce 1975 byl zatčen a pokutován. V letech 1971–1976 pobýval Llach převážně v pařížském exilu, kde se rovněž proslavil, zejména koncerty v Olympii. Dva měsíce po Frankově smrti se vrátil do Barcelony a opět vystupoval před desítkami tisíc Katalánců. Od roku 1994 žije v severokatalánském městečku Porrera. V posledních letech pendluje mezi Senegalem, kde založil nadaci věnující se rozvojové pomoci místním dětem, a svou katalánskou rezidencí ve vesnici Parlavà nedaleko Girony. V letech 2015–2017 byl poslancem v katalánském parlamentu. V předčasných volbách v prosinci 2017 již nekandidoval, i když se i nadále věnuje politickému aktivismu.

Tvorba.

Lluís Llach je autorem a interpretem mnoha desítek písní, které zpívá zpravidla sám za doprovodu kytary, případně klavíru; příležitostně vystupuje také jako baryton ve vážné hudbě. V jeho písních se mísí prvky šansonu, latinskoamerické hudby, jazzu, lidové písně; texty zpravidla prostřednictvím nejrůznějších příběhů a obrazů demonstrují katalánskou kulturní identitu, svobodu, odpor vůči fašismu, španělskému centralismu a jazykovému útlaku. Mezi jeho nejznámější písně patří "El Bandoler" či "L'estaca", jejíž sláva se donesla až do Polska, kde ji přetextoval Jacek Kaczmarski pod názvem "Mury" („zdi“).

Lluís Llach i Grande (* 7. května 1948 Verges, Girona) je katalánský hudebník, zpěvák a písničkář, jeden z nejslavnějších umělců zpívajících v katalánštině.

Lluís Llach i Grande (; born 7 May 1948) is a Spanish singer-songwriter from Catalonia. He is one of the main representatives of the "nova cançó" genre and an outspoken advocate of the right to self-determination of Catalonia. His most famous song, "L'Estaca", has become the unofficial anthem of the Catalan independence movement. He was a member of the Catalan Parliament from September 2015 until January 2018.


Historie.

1999 Ill Niño (dále IN) vznikli v New Jersey ke konci roku 1999. Na začátku vystupovali pod názvem El Nino. Zakládajícími členy byli Dave Chavarri – v té době již zkušený bubeník, například M.O.D., ProPain, Merauder, Soulfly aj. – a Cris Machado, který měl na starost basu. Ze začátku v kapele zpíval Jorge Rosado. Ten byl však zanedlouho (v roce 2000) nahrazen právě Crisem a mohli jsme ho slyšet jen na několika prvních demonahrávkách. Uvolnilo se tedy místo basáka a to zaplnil Lazaro Pina. Další nástroje obsadili Jardel Paisante – kytara, Marc Rizzo – kytara (konkrétně španělka a hlavní elektrická) a Roger Vasques – perkuse. Nepsaným sedmým členem se stal Omar Clavijo, který má na starosti klávesy, programování etc.  Kapela začala pilně pracovat, hrála po klubech a předskakovala různým skupinám. Od začátku zpívala anglicko-španělsky. Nahrála několik dem, ale žádné vydavatelství nezaujali natolik, aby jim vydalo desku. Sami IN přiznali, že jejich hudbě něco chybí. Rozhodli se hrát úplně nevázaně a to, co cítili. To vedlo k tomu, že se v jejich písních objevilo více latinských rytmů. Hudební projev se stal silnějším.  2000 V roce 2000 natočili demo a to se dostalo do Roadrunner records. Tam ho dostal na starost Mike Gitter a byl uchvácen. Ihned navázal s IN kontakt. Jedné lednové noci roku 2000 se sešel v malém klubu v New Persey s Davem a Crisem. Dave mu začal vykládat o IN a o plánech kapely do budoucna a spolupráce byla na světě.  Nyní jim zbývalo, aby ještě přesvědčili vedení vydavatelství o investici do IN. To díky jejich kvalitám nebyl problém. IN podepsali smlouvu s Roadrunner records. Brzy na to se dostavily první úspěchy. IN začali vystupovat na stále větších akcích a obecenstvu se líbili. O pár týdnů později stál Dave u dveří Gitterovy kanceláře se základem prvního CD.  V roce 2000, ještě před podpisem s Roadrunner, vydali Ill Nino EP, na němž se nachází sedm skladeb a to pod labelem C.I.A. Recordings. Pod hlavičkou Roadrunner nastala tvrdá práce na plnohodnotném CD. Na konci léta 2000 začalo nahrávání alba, které se táhlo téměř rok.  2001 Dne 18. září 2001 konečně vyšla dlouho očekávaná deska s názvem Revolution,Revolución. Album okamžitě sklidilo úspěch. IN však nezaháleli a podpořili desku hned třemi videoklipy. Prvním z nich je video k písni God Save Us, druhým pak What Comes Around a třetici uzavírá klip ke skladbě Unreal.  Během natáčení klipů a intenzivního vystupování (mimo jiné i na slavnén Ozzfestu) pracovali IN i na další desce. Její natáčení bylo méně problematické než u předchozí desky.  2003 V roce 2003 spatřila světlo světa deska druhá, která dostala název Confession. Toto album znamenalo opravdový průlom po celém světě, prodalo se jí přes 500 000 kusů. Zachovalo styl daný prvním albem, ale přineslo hudbu ještě více propracovanější. Prvním singlem z této desky je hitovka How Can I Live, druhým potom skladba This Time’s For Real.  V témže roce však došlo k zásadní události. Skupinu opustil kytarista Marc Rizzo a na jeho místo se dostal Ahrue Luster, který s IN již delší dobu spolupracoval. Kromě kytary došlo ke změně i na perkusích. Odešel Roger Vasques a nahradil ho Danny Couto, stejně jako Ahrue dlouholetý přítel skupiny. Tito noví členové se podíleli již na nahrávání alba Confession.  2004 V roce 2004 vydali IN své dosud jediné DVD s názvem Live From The Eye Of The Storm. Je na něm záznam koncertu z Pensylvánie v USA, kdy byli IN na turné společně s Godsmack. Kromě něj se zde nachází několik bonusů jako například rozhovory s členy nebo fotogalerie. V tomto roce také poctili svou návštěvou ČR, když vystoupili na festivalu Rock for People.  2005 Třetí album bylo vydáno roku 2005 a nese název One Nation Underground. Jde zatím o vyvrcholení tvorby Ill Nina. Je zde ještě větší podíl latinských rytmů než na předchozích albech a je více intenzivní. Kromě toho je zřejmě nejhitovější ze všech. Byly k němu natočeny dva klipy. Nejdříve video k What You Deserve, které zaujme kromě skvělého refrénu i svou tematikou. Později klip k písni This is War, která má trošku tvrdší zvuk, přesto nepostrádá chytlavé pasáže.  2006 Tak jako většina kapel v poslední době se i IN rozhodli vydat výběr svých největších hitů a to rok poté, co vyšlo poslední řadové album. Deska pojmenovali jednoduše – The Best Of. Deska obsahuje 5 písní z první desky, 4 skladby z druhé desky a ze třetího alba jsou zde zastoupeny také 4 písně. Deska však do Evropy nebyla uvolněna.  V témž roce se však skupina nepohodla s vydavatelstvím Roadrunner a rozvázala s ním smlouvu. Tu podepsala u Cement Shoes Records – o poznání menšího vydavatelství. Většina fanoušků se začala obávat, že kapela bude méně vidět. Aby zahnali tyto myšlenky, vydali IN již pod novým labelem EP s názvem The Undercover Seasons, na kterém se nachází 5 nových písní.  Kromě řadových desek byly ke každému klipu i při jiných příležitostech vydány singlové desky, na nichž se nacházejí i skladby na albech nevydané.  Na jaře roku 2006 došlo k dosud poslední směně v sestavě kapely. Kvůli rodinným problémům odešel Jardel Paisante a jeho místo kytaristy nahradil dlouholetý přítel kapely Diego Verduzco ze skupiny Odum.  2008 Podruhé se IN představili českému publiku v sobotu 19. dubna 2008 v pražském hudebním klubu Rock Café, kde oprášili své "old school" hitovky a zahráli i skladby z nově vyšlého alba Enigma.  V současné době jedou svou koncertní šňůru pod názvem "Unite and Conquer tour 2008" po USA.

Sestava.

Současní členové  Bývalí členové

Diskografie.

Seznam alb a písní.

Videografie.

Seznam videoklipů.

Ill Niño je americká nu metalová hudební skupina z New Jersey, která ve svých písních mísí tvrdé hardcorové a metalové riffy kytar s chytlavou melodií bubnů a perkusí. Specifickým rysem jsou písně, které kombinují anglické a španělské texty. Název skupiny Ill Niño je možné přeložit do češtiny kombinací anglického Ill to jest zlý, špatný či škodlivý a španělského niño, což znamená dítě, chlapeček či Jezulátko.

Ill Niño is an American heavy metal band formed in New Jersey in 1998 by founder/drummer Dave Chavarri. Ill Niño developed their own unique style known to fans of the band as "Latin metal". They have released seven studio albums, two EPs, and one greatest hits album, selling over 2million albums worldwide.


Původ a kariéra.

Narodil se ve městě Arelate (dnešní Arles) jako nejstarší ze synů Konstantina Velikého a Fausty. 1. března 317 se stal z otcovy vůle "caesarem" a ve věku sedmi let se zúčastnil tažení proti Sarmatům. V deseti letech byl formálně pověřen správou Galie na místo svého popraveného nevlastního bratra Crispa. Podle nápisu pocházejícího patrně z roku 330 získal Konstantin II. titul "Alamannicus", což by mohlo dokládat, že jeho vojevůdci dosáhli vítězství nad Alamany. V roce 332 působil jako velitel v průběhu otcovy kampaně proti Gótům. Někdy před rokem 335 se oženil, avšak jméno jeho manželky není známo. V letech bezprostředně před otcovou smrtí pobýval v Galii.

Vláda.

Po smrti Konstantina Velikého 22. května 337 následovaly zmatky, během nichž vojsko vyvraždilo většinu mužských členů konstantinovské dynastie kromě Konstantinových synů. V září téhož roku se Konstantin II. setkal se svými bratry Constantiem II. a Constantem v Panonii, kde byli vojáky společně provoláni za "augusty". Každý z bratrů měl vládnout nad třetinou římské říše, přičemž Konstantinovi II. byly přiděleny do správy Galie, Británie a Hispánie. Obdobně jako jeho mladší bratři byl i Konstantin vychován jako křesťan. Brzy po uchopení moci se proto zapojil do sporu mezi různými křesťanskými směry. Západní část říše byla nakloněna zastáncům nicejského vyznání a vystupovala proti ariánům. Konstantin II. proto osvobodil z vyhnanství biskupa Athanasia, jemuž povolil návrat do Alexandrie. Tento čin vyvolal napětí ve vztazích mezi Konstantinem II. a Constantiem II., který podporoval ariánství.  Konstantin II. si nárokoval postavení staršího z "augustů" ("senior Augustus") a vystupoval jako poručník mladšího Constanta, který vládl v Itálii. Mezi oběma bratry ale brzy vypukl otevřený konflikt. V roce 340 se Konstantin II. pokusil bratra sesadit a vytáhl v čele silného vojska do Itálie. V bitvě nedaleko města Aquileia byl však přepaden ze zálohy a zabit. Vítězný Constans poté ovládl celé území, které předtím náleželo Konstantinovi II.

Flavius Claudius Constantinus (únor 316 Arelate, Galie – zima/jaro 340 u Aquileie, Itálie), známý jako Konstantin II., byl římským císařem v letech 337 až 340.

Constantine II (; January/February 316 – 340) was Roman Emperor from 337 to 340. Son of Constantine the Great and co-emperor alongside his brothers, his attempt to exert his perceived rights of primogeniture led to his death in a failed invasion of Italy in 340.


Historie.

V období starověku byl severní Jemen součástí Má'aribské říše a v 7. století byl ovládnut Arabskou říší. V roce 1538 severní Jemen ovládla Osmanská říše, ale od 17. století si řada místních knížectví (emirátů) zachovávala značnou míru autonomie. Když Britové obsadili území na jihu Jemenu snažila se Osmanská říše o pevnější připoutání území a tak bylo území severního Jemenu od 1873 vilájetem.

Samostatnost.

Před první světovou válkou proběhlo povstání Imámů, ve kterém byla Osmanská říše poražena a tak získala oblast severního Jemenu v roce 1911 značnou autonomii. Po válce bylo na tomto území vyhlášeno samostatné Jemenské království, zatímco jih zůstal britskou kolonií, respektive protektorátem. V roce 1928 podepsal severní Jemen smlouvu o přátelství se Sovětským svazem. Smlouvou z roku 1934 Británie uznala nezávislost Jemenského království, které se naopak zřeklo ambicí na připojení jižního Jemenu.

Vyhlášení republiky a občanská válka.

V období po 2. světové válce se Severní Jemen respektive Jemenské království stalo členem OSN. V zemi postupně sílila opozice proti monarchii, která vyvrcholila 27. září 1962 po smrti krále a Imáma Ahmada bin Yahya, vojenským převratem a na myšlenkách panarabismu byla po vzoru Egypta vyhlášena republika – Jemenská arabská republika. To vedlo ke vzniku několikaleté občanské války mezi Egyptem podporovanými republikány a monarchisty podporovanými Saúdskou Arábií. Situaci zmírnilo až stažení egyptských vojsk v roce 1967, což vedlo k oficiálnímu uznání republiky Saúdskou Arábií v roce 1970 a poražení monarchistů.

Období Jemenské arabské republiky.

Na přelomu 60. a 70. let 20. století převzaly vládu levicové síly, které zahájily proces sblížení s Jižním Jemenen, který byl završen vyhlášením společné deklarace o budoucím sjednocení. Cestu ke sjednocení přerušil v roce 1979 válečný konflikt. Severojemenská vláda obvinila Jižní Jemen z vměšování se do vnitřních záležitostí a finanční podpory levicových rebelů. Eskalaci konfliktu zabránila intervence Ligy arabských států.  K opakovanému sblížení obou států došlo v roce 1988, kdy se Jižní Jemen dostal vlivem rozpadu komunistického bloku do těžké hospodářské situace. V listopadu 1989 byla podepsána deklarace o sjednocení, v souladu s kterou dne 22. května 1990 oba státy vytvořily Jemenskou republiku.

Severní Jemen je historické území na severu dnešního Jemenu. V minulosti patřilo území Osmanské říši, potom bylo nezávislým královstvím a později republikou a od roku 1990 je součástí Jemenské republiky.

The Yemen Arab Republic (YAR; '), also known as North Yemen or Yemen (Sanaʽa)"', was a country from 1962 to 1990 in the western part of what is now Yemen. Its capital was at Sanaʽa. It united with the People's Democratic Republic of Yemen (commonly known as South Yemen), on May 22, 1990, to form the current Republic of Yemen.


Život.

Thomas Midgley se narodil ve městě Beaver Falls v Pensylvánie, jeho otec byl také vynálezce. Vyrostl v Columbusu ve státě Ohio. Studium strojního inženýrství na Cornellově univerzitě úspěšně dokončil roku 1911.

Objevení ethylu.

V prosinci 1921, kdy pracoval pod vedením Charlese Ketteringa v Daytonských Výzkumných laboratořích - dceřiné společnosti General Motors (kde začal pracovat v roce 1916), Midgley objevil, že přidání tetra-ethyl-olova (TEL) zabrání „klepání“ benzinových spalovacích motorů. Firma nazvala látku jako "ethyl", aby se vyhnula všem zmínkám o olovu ve zprávách a v reklamě. Ropné společnosti a výrobci automobilů, zejména GM, kteří vlastnili patent (podaný Ketteringem a Midgleym), usilovně prosazovali olovnaté palivo jako alternativu k ethanolu nebo ethanolové směsné pohonné hmoty, na nichž mohli mít jen velmi malý zisk.  V prosinci 1922 udělila společnost "American Chemical Society" Midgleymu "medaili William H. Nicholse" jako první z několika významných ocenění, které získal během svého života.  Následné doplnění olova k benzínu mělo nakonec za následek únik obrovského množství olova do atmosféry, což způsobilo zdravotní problémy po celém světě. Sám Midgley si musel vzít prodlouženou dovolenou, aby se vyléčil z otravy olovem. "Asi po roční práci s organickým olovem," napsal v lednu 1923, "sám zjišťuji, že mé plíce byly zasaženy a že je nutné, aby stáhly veškerá práce a získat velké dodávky čerstvého vzduchu." Poté odešel do Miami na rekonvalescenci.  V dubnu 1923 GM vytvořila svou pobočku "General Motors Chemical Company", která měla dohlížet na výrobu tetraetylolova společností DuPont a umístila Charlese Ketteringa do funkce prezidenta a Midgleyho jako viceprezidenta.  Po dvou mrtvých a několika případech otravy olovem ve výrobním závodě v Daytonu a Ohiu pracovníci v Daytonu v roce 1924 řekli, "jsme deprimováni situací a doporučujeme zvážení vzdát se celého tetraethyl-olověného programu." V průběhu příštího roku zemřelo nejméně osm lidí pobočky "DuPont Deepwater" v New Jersey.  Po nespokojenosti s rychlostí výroby v pobočce "DuPont" s využitím jejich "bromidového procesu" společnosti GM a Standard Oil vytvořily v roce 1924 novou pobočku "Ethyl Gasoline Corporation" a vybudovaly nový závod na výrobu tetraetylolova pomocí vysoce nebezpečného vysokoteplotního "etylchloridového procesu" na rafinérii Bayway v New Jersey. Během prvních dvou měsíců od jejího provozu tuto pobočku postihlo více případů otravy olovem, halucinací, duševních chorob a také řada úmrtí rychle za sebou.  30. října se Midgley zúčastnili tiskové konference k demonstraci za bezpečnost při kontaktu s látkou. Na této demonstraci si nalil tetra-ethyl na ruce, a potom si dal láhev s chemikálií k nosu a vdechoval ji šedesát sekund. Prohlásil při tom, že by to mohl dělat každý den, aniž by mu to způsobilo jakékoliv problémy. Závod však byl uzavřen státem New Jersey o pár dní později a standardní norma pro výrobu tetraetylolova byla zakázána až do udělení státního souhlasu.  Midgley byl zbaven svého postavení viceprezidenta na GMCC v dubnu 1925, údajně kvůli své nezkušenosti v organizačních věcech, ale zůstal zaměstnancem GM.

Vynález freonu.

V roce 1930 "General Motors Corporation" pověřila Midgleyho, aby vynalezl netoxické a bezpečné chladivo pro domácnost. Spolu s Charlesem Ketteringem vynalezl halogenderiváty (CFC) uhlovodíků (podmnožinu chlor-fluorovaných uhlovodíků), kterému komerčně přezdívali freon. První patent na freon (1886339) byl podán prostřednictvím Charlese Ketteringa a byl přiřazen k divizi "General Motor's Frigidaire".  CFC nahrazuje různé toxické nebo výbušné látky používané dříve jako pracovní kapaliny v tepelných čerpadlech a ledničkách. CFC byly také používány jako pohonné hmoty v aerosolových nádobách sprejů, inhalátorech s odměřenou dávkou (astma-inhalátory) atd. Za svou práci byl v roce 1937 oceněn "Perkinovou medailí".

Pozdější život.

V roce 1940, ve věku 51 let, Midgley onemocněl dětskou obrnou, která ho zařadila mezi těžce zdravotně postižené. To ho vedlo k navržení propracovaného systému výtahu z řetězů a kladek, s jejichž pomocí se dostával z postele. Tento systém se mu stal osudnou příčinou jeho smrti, kdy se náhodně zapletl do lana z tohoto zařízení, uškrtil se a zemřel. Bylo mu 55 let.  Midgley zemřel ještě před konečným prokázáním účinků freonů na ozonovou vrstvu, které vešlo ve všeobecnou známost v roce 1974.

Thomas Midgley, Jr. (18. května, 1889 Beaver Falls – 2. listopadu, 1944 Worthington) byl americký strojní inženýr a chemik. Vynalezl aditivum tetraethylolovo, které se přidávalo do benzínu nebo halogenderiváty (CFC, Freony). Je držitelem více než stovky patentů. Zatímco ve své době byl vychvalován, dnes se na jeho objevy odborníci dívají skepticky kvůli vážným negativním dopadům na životní prostředí. Environmentální historik J. R. McNeill o Midgleym řekl, že měl "„větší vliv na stav zemské atmosféry než jakýkoli jiný organismus v historii Země.“"

Thomas Midgley Jr. (May 18, 1889 – November 2, 1944) was an American mechanical and chemical engineer. He played a major role in developing leaded gasoline (Tetraethyllead) and some of the first chlorofluorocarbons (CFCs), better known by its brand name Freon; both products were later banned due to concerns about their impact on human health and the environment. He was granted more than 100 patents over the course of his career.


Historie.

Během druhé světové války zde bylo vybudováno letiště pro leteckou cestu Aljaška-Sibiřský region (ALSIB), využívané k převozu letadel American Lend-Lease na východní frontu.

Obyvatelstvo.

Místní jsou z hlediska potravin odkázáni na dovoz. Sami si dokážou zajistit jídlo jen rybolovem, myslivostí a chovem dobytka, pěstování plodin je tu vyloučeno. I tak se tu ale populace mezi lety 2002 a 2010 téměř o polovinu zvětšila. Místní na svou domovinu navzdory krutým mrazům nedají dopustit.  Když teploty klesnou k –50 °C, děti nechodí do školy. Lidé nechávají svá auta klidně nastartovaná celý den, pokud plánují večer někam odjet. Baterie totiž v silných mrazech často vypovídají službu. Problémem pro místní je i pochovávání zesnulých, vykopat hrob trvá i tři dny.

Geografie.

Ojmjakon leží v nadmořské výšce přibližně 750 metrů nad mořem . Na severním místě obce se délka denního světla pohybuje od tří hodin v prosinci do dvaceti hodin v červnu.  Místo je pojmenované po řece Ojmjakon, jejíž název údajně pochází ze slova kheium, což znamená „věčně zmrzlá voda" nebo „místo, kde ryby stráví zimu“. Jiný zdroj však uvádí, že název vychází ze slova heyum, které znamená "zmrzlé jezero".

Klimatické poměry.

Ojmjakon je známý především jako nejchladnější obydlené místo na světě, nejchladnější místo na severní polokouli a je označován jako sibiřský pól chladu, neboť pro 26. ledna 1926 zde byla naměřena teplota −71,2 °C. Současně je to místo s nejvyššími výkyvy teplot v průběhu roku a jedno z mála míst na Zemi, kde tyto výkyvy překonávají 100 °C.  Obvykle klesá teplota již v září pod 0 °C a může zůstat pod bodem mrazu až do poloviny května. Někdy průměrná minimální teplota za leden, únor a prosinec zůstává pod –50 °C. Červen a červenec jsou jediným obdobím, kdy teplota nikdy neklesá pod –10 °C.  Podnebí je poměrně suché díky tomu, že průměrné měsíční teploty jsou pod bodem mrazu až sedm měsíců v roce. Léta jsou mnohem vlhčí než zimy.  Vesnicí protéká řeka Indigirka.

V médiích.

Ojmjakon byl zmíněn v řadě televizních seriálů:

Ojmjakon ( "") je vesnice s 550 obyvateli nacházející se na Dálném východě v ruské republice Sacha. Je to jedno z nejchladnějších trvale obydlených míst na Zemi. Leží asi 9200 km severovýchodně od hlavního města Moskvy (po silnici) a 460 km od Ochotského moře. Nejbližší regionální letiště a hlavní silnice jsou vzdáleny asi 35 km u města Tomtor.

Oymyakon (, ; , "Öymököön", ) is a rural locality (a "selo") in Oymyakonsky District of the Sakha Republic, Russia, located along the Indigirka River, northwest of Tomtor on the Kolyma Highway. It is one of the coldest permanently inhabited settlements on Earth.


Biografie.

Narodil se 18. prosince 1904 v kalifornském Oaklandu jako George Cooper Stevens do herecké rodině. Jeho rodiče provozovali v Oaklandu divadelní společnost Oakland's Ye Liberty Playhouse, ve které jako malé dítě vystupoval. U filmu začínal jako kameraman na počátku dvacátých let. Jako kameraman a od počátku třicátých let také jako režisér natočil celou řadu krátkých grotesek pro Hala Roache, mj. i s populární dvojicí Laurel & Hardy. V roce 1933 natočil svůj první celovečerní film "The Cohens and Kellys in Trouble". Zlom v jeho kariéře přišel v roce 1935 s filmem "Alice Adamsová" ("Alice Adams"; 1935) s Katharine Hepburnovou a Fredem MacMurrayem v hlavních rolích. Po tomto úspěchu následovala celá řada úspěšných veseloher s Fredem Astairem a Ginger Rogersovou jako "Svět valčíků" ("Swing Time"; 1936), "Nevěsta v rozpacích" ("Damsel in Distress"; 1937) nebo "Rozmarná žena" ("Vivacious Lady"; 1938). V roce 1939 převedl na filmové plátno dobrodružný příběh na motivy Rudyarda Kiplinga "Gunga Din" ("Gunga Din"; 1939) s Cary Crantem, Douglasem Fairbanksem ml. a Victorem McLaglenom v hlavních rolích. V roce 1943 natočil situační komedii o bytové krizi ve Washingtonu za války "Veselá tlačenice" ("The More The Merrier"; 1943). Poté se jako režisér na několik let odmlčel.  K režii se vrátil až v roce 1948, kdy natočil svou poslední komedii, sentimentální příběh "Vzpomínám na maminku" ("I Remember Mama"; 1948). V následujících letech natočil několik klasických hollywoodských filmů jako "Místo na výsluní" (A Place in the Sun; 1951), šestioscarový přepis Dreiserova románu "Americká tragédie" s Montgomery Cliftem, Shelley Wintersovou a Elizabeth Taylorovou, za který získal svého prvního Oscara za režii, klasický western "Shane" ("Shane"; 1953), "Gigant" ("Giant"; 1956), za který získal svého druhého Oscara za režii a ve kterém se naposledy na plátně objevil James Dean nebo výpravný biblický snímek "Největší příběh všech dob" ("The Greatest Story Ever Told"; 1965). V letech 1958–1959 působil jako prezident americké Akademie filmového umění a věd. Svůj poslední film "Jediná hra" ("The Only Game in Town"; 1970) natočil v pařížských ateliérech na konci šedesátých let. George Stevens zemřel na infarkt 8. března 1975 na svém ranči v kalifornském Lancasteru. Za svůj přínos filmovému průmyslu získal hvězdu na Hollywoodském chodníku slávy (1709 Vine Street).

George Stevens (18. prosince 1904, Oakland, Kalifornie, USA – 8. března 1975, Lancaster, Kalifornie, USA) byl americký filmový režisér, producent, scenárista a kameraman. Jedná se o držitele tří cen americké Akademie filmového umění a věd Oscar (v letech 1958–1959 také zastával funkci jejího prezidenta).

George Cooper Stevens (December 18, 1904 – March 8, 1975) was an American film director, producer, screenwriter and cinematographer.  Among his most notable films are "A Place in the Sun" (1951; winner of six Academy Awards including Best Director), "Shane" (1953; Oscar nominated), "Giant" (1956; Oscar for Best Director), and "The Diary of Anne Frank" (1959; nominated for Best Director).


Život.

O Buridanově životě mnoho nevíme. V mládí studoval v Paříži, nejprve na Lemoinově koleji, kde měl stipendium pro nemajetné studenty, potom na artistické fakultě pařížské Sorbonny, kde kolem roku 1325 získal titul magistra a stal se velmi úspěšným učitelem a dokonce dvakrát rektorem univerzity. Přednášel logiku, metafyziku, přírodní filosofii čili fyziku a etiku a napsal řadu pozoruhodně originálních komentářů, hlavně k Aristotelovým spisům. Zemřel patrně mezi léty 1358 a 1361.  Ještě dlouho po jeho smrti se o něm vyprávěly neuvěřitelné (a vesměs nepravděpodobné) historky o konfliktech s králem, s papežem a dalšími, které jen dokládají, že byl ve své době velmi výrazná a zajímavá osobnost. Na Buridanově dlouhé a úspěšné univerzitní kariéře je zvláštní, že osoba jeho schopností nepokračovala ve studiu teologie, jak bylo v té době obvyklé. Za druhé, významní myslitelé té doby (například Tomáš Akvinský, Bonaventura, Duns Scotus, William Ockham) byli vesměs členy řeholních řádů, kdežto Buridan zůstal celý život „světským“ knězem.

Myšlení a dílo.

I když nemáme žádné náznaky, proč tomu tak bylo, z Buridanova díla je zřejmé, že pro něho byla filosofie samostatnou a světskou disciplinou, studiem toho, co člověk může poznat smysly a rozumem, nezávislým na teologii a Božím zjevení. Protože nebyl členem řádu, nebyl zapleten do velkých sporů 14. století, které téměř vyčerpaly život W. Ockhama, kdežto Buridan se mohl v klidu věnovat své filosofii a napsat neobyčejně rozsáhlé dílo.  Buridan napsal komentáře téměř ke všem Aristotelovým spisům a díky pečlivým a přesným formulacím určovaly jeho knihy školskou filosofii na mnoha evropských univerzitách až dlouho do 16. století. Z dnešního pohledu je zajímavá jeho logika, daleko pozornější k faktickému jazyku a jeho možnostem než tomu bylo u jeho předchůdců i současníků. Buridan se věnuje možnostem nepřímé, metaforické i ironické řeči a dospívá k názoru, že o žádné větě nelze jednoznačně říci, zda je pravdivá nebo nepravdivá, pokud nebereme ohled na záměr (intenci) mluvčího a na kontext, v němž byla vyslovena.  V metafyzice Buridan bez obav pojednává o nekonečných předmětech i o nedělitelných bodech a hájí názor, že s nimi lze zacházet, i když si je nedovedeme představit. V přírodní filosofii, středověké „fyzice“, je Buridan zastáncem teorie impetu, která později pomohla k vytvoření konceptu setrvačnosti: hozený kámen se nepohybuje proto, že by mu pohyb dodávaly například vzdušné víry, nýbrž proto, že si sám udržuje jisté množství „impetu“, které se umenšuje odporem prostředí. Naopak padající kámen kumuluje impetus, takže padá stále rychleji.

Buridanův osel.

"Hlavní článek: Buridanův osel"  Jeanu Buridanovi se připisuje bajka o oslu, který váhá mezi dvěma otýpkami sena tak dlouho, až nakonec zdechne hlady. Podobné téma se vyskytuje ve filosofické tradici už od Aristotela, ale bajka o oslu v Buridanových spisech není. Přisoudili mu ji patrně mnohem pozdější kritikové, kteří tak parodovali Buridanovu nauku, že lidská vůle je sice podřízena rozumu, přesto však má svobodu odkládat rozhodnutí, dokud se jí rozumové důvody nezdají dostatečně přesvědčivé.  (Pozn.: Údaje v závorkách udávají rok dokončení spisu, resp. některé edice spisů, ať už humanistické, nebo moderní.)

Jean Buridan, latinsky Joannes Buridanus (před 1300 Béthune (Artois) – po 1358) byl francouzský pozdně středověký filosof nominalistické orientace (kritický pokračovatel Williama Ockhama), mistr pařížské artistické fakulty a v letech 1328 a 1340 rektor celé pařížské university - Sorbonny.

Jean Buridan (; Latin: "Johannes Buridanus"; – ) was an influential 14th century French philosopher.  Buridan was a teacher in the faculty of arts at the University of Paris for his entire career, focusing in particular on logic and the works of Aristotle. Buridan sowed the seeds of the Copernican revolution in Europe. He developed the concept of impetus, the first step toward the modern concept of inertia and an important development in the history of medieval science. His name is most familiar through the thought experiment known as Buridan's ass, however this thought experiment does not appear in his extant writings.


Volba pořadatele.

Devět zemí se nabídlo kandidovat na hostitele turnaje včetně jedné společné nabídky:

Kvalifikace.

Kvalifikace započala v říjnu 2007 a byla také současně kvalifikací na Mistrovství světa ve fotbale 2010. Celkem se jí zúčastnilo 53 národních mužstev afrického kontinentu. Ačkoli měla Angola jako pořadatel účast zajištěnou, bojovala v kvalifikaci o účast na mistrovství světa. Obdobně reprezentace Jihoafrické republiky bojovala v kvalifikaci o účast na Africkém poháru, což se jí nakonec nepodařilo, a tak zůstala jedinou africkou zemí účastnící se mistrovství světa, která se neprobojovala na kontinentální mistrovství.

Los základních skupin.

Los finálového turnaje se uskutečnil 20. listopadu 2009 v Talatona Convention Centre v Luandě, Angola. 16 týmů bylo umístěno do čtyř košů především podle hodnocení výsledků v posledních třech kontinentálních mistrovstvích. Do prvního koše připadly jako nasazené týmy tyto: Angola - pořadatelská země rovnou připadla na pozici A1 (skupina A), Egypt - obhájce trofeje, zbývající dvě místa v prvním koši připadly nejlépe hodnoceným týmům, což byly Kamerun a Pobřeží slonoviny.

Rozhodčí.

Pro turnaj byli vybráni tito rozhodčí:

Stadiony.

Pro turnaj nechala Angolská fotbalová federace postavit čtyři nové multifunkční stadiony.

Útok na reprezentaci Toga.

Dne 8. ledna zaútočili v angolské exklávě Cabinda ozbrojenci na autobus s reprezentací Toga, která na turnaj přijížděla, 3 lidé byli zabiti a dalších 9 zraněno. K útoku se přihlásila organizace FLEC, usilující o samostatnost Cabindy.  V reakci na to oznámila následující den tožská reprezentace odstoupení z turnaje, poté ovšem svůj názor změnila a hodlala se zúčastnit. Definitivně se pak rozhodla odstoupit 10. ledna na pokyn vlády Toga.  Za odstoupení zakázala CAF Togu účast na dvou následujících afrických mistrovstvích a udělila mu pokutu 50 000 $. Zdůvodnila to tím, že odstoupení reprezentace bylo vynuceno politicky a navzdory rozhodnutí hráčů. Tento trest však byl v květnu 2010 zrušen.  <div id="Angola v Mali">

Zápasy.

Skupina A.

Skupina B.

Skupina C.

Skupina D.

Minitabulka týmů, které získaly shodný počet bodů: O konečném pořadí ve skupině rozhodl počet vstřelených gólů v této minitabulce. Zápasy s Tuniskem nebyly počítány. Každý z této trojice jeden zápas vyhrál a jeden prohrál. Nejvíce gólů vstřelila Zambie (4), proto obsadila první místo ve skupině, Kamerun (3 vstřelené góly) obsadil nakonec druhé místo.

 <div id="Kamerun v Tunisko"

Africký pohár národů pořádaný Angolou v roce 2010 byl 27. ročníkem fotbalového mistrovství Afriky, které je v pravidelném dvouletém intervalu organizováno pod hlavičkou CAF. Turnaj začal 10. ledna 2010 a završil se 31. ledna 2010, kdy ve finále Egypt zdolal Ghanu a obhájil tak trofej z předchozího Afrického poháru národů.  Počátek turnaje byl poznamenán teroristickým útokem na autobus reprezentace Toga a jejím následným odstoupením a diskvalifikací poté, co Togo nenastoupilo ke svému prvnímu utkání ve skupině. Počet zúčastněných týmů tak klesl na 15 a také původní počet zápasů 32 se zredukoval na 29.

The 2010 Africa Cup of Nations, also known as the Orange Africa Cup of Nations for sponsorship reasons, was the 27th Africa Cup of Nations, the biennial football championship of Africa (CAF). It was held in Angola, where it began on 10 January 2010 and concluded on 31 January.  In the tournament, the hosts Angola were to be joined by 15 nations who advanced from the qualification process that began in October 2007 and involved 53 African national teams. The withdrawal of Togo after a terrorist attack on their bus upon arriving for the tournament reduced the number of participating nations to 15. A total of 29 games were played, instead of the scheduled 32 games. Egypt won the tournament, their seventh ACN title and an unprecedented third in a row, beating Ghana 1–0 in the final.


Život.

Gian Angelo se narodil v milánské rodině de Medici (kteří se slavným florentským rodem nemají kromě jména nic společného), vystudoval práva a jako jediný z rodiny se snažil uchytit v papežských službách, což se mu záhy podařilo. (V letech 1546 – 1547 dokonce válčil v papežském pomocném sboru na straně císaře v Uhrách proti Turkům a v roce 1547 byl apoštolským komisařem v papežském pomocném sboru ve válce šmalkaldské). V roce 1546 získal kněžské svěcení a stal se arcibiskupem dubrovnickým. O tři roky později (1549) ho Pavel III. jmenoval kardinálem. Jako kardinál se hlásil spíše ke skupině hledající spíše dialog než konfrontaci, měl blízko ke kardinálu Moronemu. Možná i proto byl po smrti Pavla IV. na bouřlivé konkláve, která trvala tři a půl měsíce, zvolen papežem. Vybral si jméno Pius IV.

Papež.

I když Pius IV. nebyl fakticky spřízněn s rodem Medicejských, přesto s jejich tichým souhlasem používal jejich rodový erb. Před novým papežem stál nesnadný úkol stabilizovat papežskou politiku, ted jinými slovy navrátit papežkou politiku do kolejí, po kterých jela před pontifikátem Carafy. Jako jeden z prvních úkolů, které si nový papež vytyčil, bylo obnovení diplomatických styků s císařem. To se podařilo poměrně rychle, a tak již na velikonoce 1560 přijel do Vídně papežský nuncius Stanislav Hosius. V dalším roce dokonce obnovil i arcibiskupství pražské, čímž ukončil sedisvakanci dlouhou celých 140 let (1421–1561). Ovšem největší úkol na něj teprve čekal. Tridentský koncil byl 28. dubna 1552 v důsledku Spiknutí říšských knížat pozastaven a dosud nebyl obnoven. Proto už rok po svém zvolení vydal papež bulu Ad Ecclesiae regimen, jíž opět zahájil přerušené jednání v Tridentu. To se nakonec s mírným zpožděním podařilo a 18. ledna 1562 se koncil sešel. Po téměř dvou letech byla Moroneho reforma katolické církve přijata a v prosinci 1563 koncil slavnostně skončil. Papež potom 26. ledna 1564 bulou Benedictus Deus všechny tridentské kánony a dekrety potvrdil. Ještě před smrtí stihl roku 1564 povolit na žádost Ferdinanda I. přijímání podobojí pro Země Koruny české a v prosinci příštího roku papež Pius IV., tento velký obdivovatel Benátské republiky, zemřel.

Pius IV. (31. března 1499 Milán – 9. prosince 1565 Řím), rozený Giovanni Angelo de Medici di Marignano, byl papežem od 25. prosince 1559 do 9. prosince 1565. Z titulu papeže obnovil zasedání několikrát přerušeného Tridenského koncilu, které se mu podařilo úspěšně dokončit a zahájit tak období protireformace (občas se používá i termín katolická reformace).

Pope Pius IV (31 March 1499 – 9 December 1565), born Giovanni Angelo Medici, was head of the Catholic Church and ruler of the Papal States from 25 December 1559 to his death in 1565. Born in Milan, his family considered itself a branch of the House of Medici and used the same coat of arms. Although modern historians have found no proof of this connection, the Medici of Florence recognized the claims of the Medici of Milan in the early 16th century.  Pope Paul III appointed Medici Archbishop of Ragusa, and sent him on diplomatic missions to Germany and Hungary. He presided over the final session of the Council of Trent. His nephew, Cardinal Charles Borromeo, was a close adviser. As pope, Pius IV initiated a number of building projects in Rome, including one to improve the water supply.


Historie.

Ludvík XII..

Roku 1391 koupil středověkou tvrz Ludvík, kníže z Orléans, bratr Karla VI. Poté co byl kníže zavražděn, uchýlila se do Blois vdova po něm, Valentina Milánská. Po ní stavbu zdědil její syn, básník Karel z Orléans, jenž byl vězněn po bitvě u Azincourtu a strávil 25 let jako rukojmí v Anglii. Následně se vrátil do svého oblíbeného Blois a tvrz nechal částečně přestavět na pohodlnější obydlí. V období vlády Karlova syna, krále Ludvíka XII., se Blois se stalo oblíbenou královskou rezidencí. Na počátku 16. století král zahájil rekonstrukci hlavní vstupní části a nechal založit italskou zahradu na místě terasovitě členěného podhradí, která se rozkládala na současném Náměstí Victora Huga a na místě železničního nádraží. Poslední zbytky zahrady byly zničeny roku 1890 při výstavbě ulice Victora Huga.  Křídlo z doby Ludvíka XII., postavené z červených cihel a šedivého kamene, tvoří hlavní vstup do zámku; nad vstupní bránou je zdobí jezdecká socha krále. Ačkoliv byl použit zejména gotický styl, některé prvky odpovídají architektuře renesanční, mj. ozdobné reliéfy, klenuté oblouky laločnatého tvaru a hlavice sloupů.

František I..

Když se vlády ujal František I., nechal z podnětu své manželky královny Klaudie zámek v Blois přestavět s cílem přesídlit sem ze zámku Amboise. František nechal vystavět nové křídlo a založil zde knihovnu, jednu z nejvýznamnějších ve své době. Po smrti své manželky roku 1524 však trávil v Blois velmi málo času a rozsáhlá knihovna byla tehdy přemístěna na královský zámek Fontainebleau. Tam vytvořila hlavní část královské knihovny, jež je dnes součástí Francouzské národní knihovny.  Architektura a výzdoba tohoto křídla jsou výrazně poznamenány italským vlivem. Jeho středem je monumentální spirálovité schodiště ozdobené vytesanými reliéfy a sousedící s centrálním nádvořím.

Jindřich III..

Král Jindřich III., poté co byl vyhnán z Paříže v době francouzských náboženských válek, sídlil v Blois a v letech 1576 a 1588 sem svolal shromáždění francouzských generálních stavů. Při jednom z těchto shromáždění nechal král zavraždit svého úhlavního nepřítele vévodu z Guise, který na zámek přišel na schůzku s Františkem, a následující den jeho bratra Ludvíka, kardinála z Guise.

Jindřich IV..

Na zámku poté sídlil Jindřich IV., první panovník z rodu Bourbonů. Po Jindřichově smrti se sem uchýlila vdova po něm, Marie Medicejská, která byla vyhnána ze dvora svého syna, Ludvíka XIII.

Gaston Orleánský.

Roku 1626 věnoval král Ludvík XIII zámek Blois jako svatební dar svému bratru Gastonu Orleánskému. Další práce na výstavbě byly zahájeny roku 1635. Stavbu řídil tehdy známý architekt François Mansart. Toto křídlo se rozkládá v zadní části nádvoří naproti křídlu Ludvíka XII. Jeho přední část zahrnuje tři pole zdobené prvky dórského, iónského a korintského slohu. Práce byly ukončeny po smrti Gastona roku 1660. Až do roku 1660 zde působily slečny Nicole-Anne Constance de Montalais a Louise de La Vallière jako dvorní dámy.  V době velké francouzské revoluce byl rozsáhlý zámek již po více než 130 let zanedbáván. Přívrženci revoluce zámek vyplenili s úmyslem odstranit všechny symboly bývalé šlechty a obohatit se, přičemž rozkradli řadu ze soch, královských symbolů a erbů. Zámek byl v dezolátním stavu, byl určen k demolici, ale ta byla odložena s tím, že bude prozatím sloužit pro ubytování vojska.

Záchrana památkového objektu.

Roku 1841 byl zámek v Blois zásluhou krále Ludvíka Filipa zámek zařazen na seznam historických památek. Pod vedením architekta Felixe Dubana byl zrestaurován; byly obnoveny malby na zdích a trámových stropech, a zámek byl přeměněn na muzeum. Návštěvníci mohou zhlédnout mj. „Tajný pokoj“, jenž byl pokládán za skrýš jedů Kateřiny de Medici. Ve skutečnosti však pravděpodobně sloužil k mnohem prozaičtějším účelům, k předvádění vzácných předmětů hostům.  V současnosti je zámek majetkem města Blois a patří k předním turistickým atrakcím.

Zámek Blois leží ve francouzském departmentu Loir-et-Cher na severním břehu řeky Loiry. Je to bývalá rezidence několika francouzských králů. Roku 1429 zde remešský arcibiskup požehnal Johance z Arku, jež pak v čele vojska zamířila směrem k Orléans, aby jej vysvobodila z anglického obsazení.  Zámek byl postaven uprostřed města Blois, které tak prakticky ovládal. Sestává z několika budov postavených od 13. do 17. století okolo centrálního nádvoří. Nejznámějším architektonickým prvkem zámku je spirálovité schodiště v křídle Františka I.

The Royal Château de Blois (, ) is located in the city center of Blois at the Loir-et-Cher "département" in the Loire Valley, in France. The residence of several French kings, it is also the place where Joan of Arc went in 1429 to be blessed by the Archbishop of Reims before departing with her army to drive the English from Orléans.  The Château of Blois effectively controlled the town of Blois and comprises several buildings. Construction of these buildings began in the 13th century and ended in the 17th century. There are four architectural styles represented at the Chateau of Blois which include: 13th-century Medieval fortress, The Louis XII Gothic wing, The Francois I Renaissance wing, and the Gaston of Orleans Classical wing. It has 564 rooms and 75 staircases although only 23 were used frequently. There are 100 bedrooms, with a fireplace in each.


Historie.

Vznikla jako následovník Christlichsoziale Partei, kterou založil Karl Lueger. ÖVP byla založena 17. dubna 1945 ve Vídni Leopoldem Kulschakem, Hansem Pertnerem, Loisem Weinbergrem, Juliem Raabem a Felixem Hurdesem. Většina členů ÖVP byla před tím členy Křesťanskosociální strany Rakouska.  Pět dní před založením ÖVP byla Vídeň osvobozena Rudou armádou. Karl Renner (SPÖ) byl pověřen sestavením vlády, tvořené všemi stranami (SPÖ, ÖVP a KPÖ).  Do roku 1966 byla členem velké koalice s SPÖ. Ve volbách 6. března 1966 získala ÖVP 4 mandáty navíc a tím i absolutní většinu. Josef Klaus sestavil první vládu jedné strany Druhé republiky. V roku 1970 však SPÖ získala většinu (ÖVP ztratila 7 hlasů). SPÖ vytvořila vládu s účastí FPÖ.  V roku 1979 odstoupil předseda strany Josef Taus; novým předsedou se stal Alois Mock, který zahájil reformu ÖVP.  Od roku 1986 do roku 1995 a od roku 2006 je ÖVP členem velké koalice s SPÖ.  V září 2008 se konaly předčasné volby, které vyhrála opět SPÖ. Strana následně znovu utvořila velkou koalici s ÖVP, čímž vznikla první vládu Wernera Faymanna. Novým předsedou ÖVP se stal Josef Pröll. Po dalších volbách v roce 2013 ÖVP znovu utvořila koalici se sociálními demokraty a její zástupci zasedli ve druhé vládě Wernera Faymanna, později i s novým kancléřem Christianem Kernem (SPÖ). Od srpna 2014 do května 2017 byl v čele ÖVP Reinhold Mitterlehner, který vystřídal Michaela Spindeleggera.  Lidová strana Rakouska vyhrála parlamentní volby roku 2017 se ziskem 31,47 % hlasů, což bylo o 7,66 % více než v roce 2013. Získala tak 62 poslaneckých mandátů ze 183, tedy o 16 více. Současným předsedou strany je nový spolkový kancléř Sebastian Kurz.

Rakouská lidová strana (: Österreichische Volkspartei, ÖVP) je jednou z dvou největších politických stran Rakouska. Je vnímána jako křesťansko-sociální strana a je zaměřena zejména na konzervativní voliče. Od roku 1945 se účastnila 14 z 26 vlád Rakouska.

The Austrian People's Party (, ÖVP) is a conservative and Christian-democratic political party in Austria.  An unofficial successor to the Christian Social Party of the late 19th and early 20th centuries, it was founded immediately following the reestablishment of the Republic of Austria in 1945 and since then has been one of the two largest Austrian political parties with the Social Democratic Party of Austria (SPÖ). In federal governance, the ÖVP has spent most of the postwar era in a grand coalition with the SPÖ. However, the ÖVP won the 2017 Austrian legislative election, having the greatest number of seats and formed a coalition with the right-wing populist Freedom Party of Austria (FPÖ). Its chairman Sebastian Kurz is the youngest Chancellor in Austrian history and currently the world's youngest leader.  Until 2017, when the party's colour was changed to cyan, the ÖVP's party colour was black like its German counterpart CDU/CSU.


Triterpenoidní saponiny.

Triterpenoidní saponiny pochází z derivátů triterpenoidů lupeolu, α-amyrinu a β-amyrinu. Nachází se v různých rostlinných čeledích. Nejvíce se nacházejí v kořenové části rostliny. Jeden z nejznámějších triterpenoidních saponinů je sojasaponin A, nacházející se v sóji luštinaté ("Glycine max", "Fabaceae") je zodpovědný za štiplavou svíravou chuť. Sojasaponin B se nachází v luštěninách cizrna beraní ("Cicer arietinum, Fabaceae") a čočka jedlá ("Lens culinaris, Fabaceae"). V lékořici lysé ("Glycyrrhiza glabra, Fabaceae") je glycyrrhizin, saponin zodpovědný za sladkou chuť lékořice.  Zdrojem saponinů je i špenát setý ("Spinacia oleracea, Amaranthaceae"). K této skupině se řadí i theasaponegol A a B z čajovníku čínského ("Camellia sinensis, Theaceae"). Mydlice lékářská ("Saponaria officinalis, Caryophyllaceae"), která propůjčila jméno celé skupině saponinů, obsahuje saponariosid A a B.  Triterpenoidní saponiny nenacházejí svůj původ jen v rostlinách, byly objevené už i v tělech živočichů, například u "Cercodemas anceps", ("Echinodermata"), které jsou lidově známé jako mořské okurky. Pro vysoký obsah bioaktívních látek se uvažuje o jejich zařazení do skupiny tzv. funkčních potravin.

Steroidní saponiny.

Mezi steroidní saponiny patří ty, které mají jako aglykony navázané steroidy spirostanol a nebo furostanol. Jsou specifické pro čeleď česnekovité ("Alliaceae"), se zástupci česnek kuchyňský ("Allium sativum") a pór letní ("Allium ampeloprasum"). Officianalisiny či agarosiny jsou triviálně nazvané steroidní saponiny rostliny chřest lékařský "(Asparagus officinalis, Asparaceae)," a jako i u jiných saponinů i tyto jsou zodpovědné za jeho hořkou chuť.

Účinky saponinů.

Mezi účinky saponinů lze zařadit například snížení povrchového napětí. Tento jev vede v roztocích k tvorbě bublin, čehož lze využít například k výrobě šampónů nebo prostředků na mytí nádobí. Dalším účinkem je například jejich štiplavá chuť, která je přítomna například v čajích.  Co se týče biologických funkcí, saponiny působí proti únavě, kardioprotektivně a imunomodulačně. Byly zjištěny i antifungicidní účinky, které jsou způsobené napojením saponinů na steroly v membráně buněk hub, což vede ke ztrátě membránové integrity.  U saponinů je také dokázán účinek na vstřebávání cholesterolu, přičemž absorpci ze střeva snižuje. V neposlední řadě saponiny inhibují růst nádorových buněk. In vitro a in vivo studie ukázaly, že steroidní saponiny prokazují jedinečné využití v oblasti protinádorové léčby. Inhibují proliferaci a indukují apoptózu nádorových buněk. Dokáží blokovat buněčný cyklus nádorových buněk nebo jej úplně zastavit. Takovou schopnost prokazuje například diosgenin z rostlin rodu "Dioscorea." Negativem těchto látek je ale schopnost tvořit komplexy se železem, zinkem a nebo vápníkem, což vede k nevyužitelnosti těchto iontů v těle. K tomuto stavu však dochází až při vysokých dávkách saponinů.  Byla dokázána hemolytická aktivita těchto chemických sloučenin. Při jejich přítomnosti v rostlinných extraktech či drogách dochází k prasknutí membrány červených krvinek z důvodu nezvratného poškození lipidové dvouvrstvy.

Reakce a změny saponinů.

Pro své organoleptické vlastnosti, jako je štiplavá chuť, se během kulinární úpravy cíleně saponiny z potravin odstraňují, a nebo se snižuje jejich množství. Toho je možno docílit umytím a namáčením, kdy se částečně vyluhují do vody, proto je dobré takovou vodu už nepoužít na přípravu jídla. Jejich odstranění docílíme oloupáním povrchové vrstvy. Nejlepšího výsledku se však docílí naklíčením a povařením luštěnin. Saponiny z cukrové řepy se odstraní rafinací cukru.

Saponiny jsou heteroglykosidické sloučeniny isoprenového původu, které se nacházejí převážně v rostlinách. Jde o sloučeniny, které mají mnoho biologických účinků.  Saponiny se skládají z hydrofilní sacharidové složky a lipofilního aglykonu (saponinogenu)a a proto mají vlastnosti povrchově aktivních látek. Aglykony saponinů jsou sloučeniny odvozené buď od triterpenových alkoholů anebo steroidů. Podle toho se dělí na triterpenoidní a steroidní saponiny.

Saponins a class of chemical compounds found in particular abundance in various plant species. More specifically, they are amphipathic glycosides grouped phenomenologically by the soap-like foam they produce when shaken in aqueous solutions, and structurally by having one or more hydrophilic glycone moieties combined with a lipophilic triterpene or steroid derivative.


Obsazení.

V hlavních rolích účinkuje celkem 28 herců. Většina postav je z druhé čety roty Bravo prvního průzkumného praporu. Lee Tergesen hrál novináře Evana Wrighta, který jednotku po celou dobu doprovází. Wright byl přidělen k vedoucímu vozidlu, které sdílel se seržantem Bradem 'Icemanem' Colbertem (Alexander Skarsgård), desátníkem Joshem Rayem Personem (James Ransone) a Lancem Corporalem Haroldem Jamesemm Trombleym (Billy Lush).  Ostatní postavy hrají: nadporučík Nathaniel Fick (Stark Sands), seržant Antonio 'Espera Poke' (Jon Huertas), nemocniční zdravotník druhé třídy Robert Timothy 'Doc' Bryan (Jonah Lotan), desátník Evan 'Q-Tip' Stafford (Wilson Bethel), desátník Walt Hasser (Pawel Szajda), kulometčík seržant Mike 'Gunny' Wynn (Marc Menchaca), desátník Gabriels 'Gabe' Garza (Rey Valentin), desátník Jason Lilley (Kellan Lutz), seržant Leandro "Shady B" Batista (Mike Figueroa), seržant Larry Shawn 'Pappy' Patrick (Josh Barrett), seržant Rudy 'Fruity' Reyes (hraje sám sebe), desátník Anthony 'Manimal' Jacks (Rich McDonald) a desátník James Chaffin (Eric Ladin).

První průzkumný prapor.

První průzkumný prapor (1st Recon Battalion) je součástí první divize námořní pěchoty pod velením generálmajora Jamese Mattise (Robert Burke). Praporu velí podplukovník Stephen 'Godfather' Ferrando (Chance Kelly).

Charlie Company.

První průzkumný prapor (1st Recon Battalion's 3rd rifle company). Členové jsou obsažení v krátké scéně v Epizodě 4: "Combat Jack", ale Mariňáci nejsou jmenováni. Volací znak je 'Raptor'.

Delta Company.

Reservisté co zaútočily na první prapor. Členové jsou obsaženi v Epizodě 6: Buďte v klidu ("Stay Frosty"), ale pouze jeden důstojník je jmenován.

Epizody.

1. Get Some - Dostaň je.

USMC připravuje invazi do Iráku na začátku Oprace Irácká svoboda, zatímco čekají na rozkaz v Táboře Mathilda v Kuvajtu, když se k nim připojí redaktor Rolling Stone Evan Wright.

2.The Cradle of Civilization - Kolébka Civilizace.

Invaze do Iráku je v plném proudu, seržant se snaží udržet vojáky připravené. First Recon Marines přizpůsobují útočné plány s předvídáním jejich prvního kontaktu s nepřítelem v Nasiriyah a Al Gharraf.

3.Screwby - Manták.

Bravo Company očekává další rozkazy na průzkumnou misi, Encino Man žádá o dělostřeleckou podporu na údajnou pozici RPG týmu. Výsledkem je zničení irácké vesnice.

4.Combat Jack - Bojová honitba.

Po obsazení iráckého letiště je první četa v čele americké invaze. Po přeskupení pokračuje na sever, čistí vesnice a zřizují silniční zátaras u Al Hayy.

5.A Burning Dog - Hořící pes.

První četa má za úkol zajistit most přes řeku Eufrat. Na této akci se podílejí místní Iráčané.

6.Stay Frosty - Buďte v klidu (Buďte ve střehu).

První četa má za úkol evakuovat civilisty, kteří uprchli z Bagdádu.

7.Bomb in the Garden - Bomba v zahradě.

V tomto díle se jednotka dostane do Bagdádu. Kde vojáci suplují místní policii a sledují jak se město propadá do chaosu.

Slang.

Stejně jako každá armáda světa tak i USMC mají vlastní Slang. K porozumění některých dialogů jsou tady vypsány ty nejdůležitější slova:

Generation Kill je sedmidílná minisérie z produkce HBO, natočená podle literární předlohy Ewana Wrighta z roku 2004, o mariňácké jednotce First Recon Battalion v prvních čtyřiceti dnech války v Iráku. Děj je zaměřen na osudy vojáků stejně, jako tomu bylo v jeho předchůdci z druhé světové války - "Bratrstvu neohrožených".  Jako předloha pro vznik seriálu sloužila kniha Evana Wrighta "Generation Kill", která získala mnoho ocenění. Ewan Wright - reportér časopisu Rolling Stone, který jako člen 1. rozvědky námořnictva zaznamenával své zážitky z průběhu první vlny amerického útoku na Bagdád v roce 2003. Kniha je zaměřena na prvních čtyřicet dní války v Iráku. Seriál líčí skutečné příběhy mladých mariňáků a jejich zážitky z předvoje americké invaze, nazvané Operace Svoboda pro Irák, kdy zápolili s nedostatečnou výzbrojí, s nekompetentním vedením důstojníků i s nejasnou bojovou strategií. Ewan Wright se účastnil této válečné operace jako člen 1.rozvědky námořnictva a napsal o jejím průběhu řadu článků pro časopis Rolling Stone.

Generation Kill is an American seven-part television miniseries produced for HBO that aired from July 13 to August 24, 2008. It is based on Evan Wright's 2004 book about his experience as an embedded reporter with the Marine Corps' 1st Reconnaissance Battalion during the 2003 invasion of Iraq, adapted for television by David Simon, Ed Burns, and Wright. The miniseries was directed by Susanna White and Simon Cellan Jones and produced by Andrea Calderwood. The ensemble cast includes Alexander Skarsgård as Sergeant Brad 'Iceman' Colbert, James Ransone as Corporal Josh Ray Person, and Lee Tergesen as Wright.