Výskyt.

Vir se vyskytuje celosvětově. Může značně poškodit či zcela devastovat proces zabřezávání a připouštění v nakažených chovech.  Zda se kůň nakazí, záleží na odolnosti koně (plemenné příslušnosti) a expozici (doba a výše infekční dávky). Zvířata se nakazí, uzdraví, virus v populaci koluje, ale žádné zvíře trvale neinfikuje.  Jedná se tedy o nákazu, které se lze zbavit chovatelskými opatřeními.  Uzdravení jedinci nemívají trvalé následky, nejsou nosiči viru, nemoc probíhá v akutní formě (1–3 měsíce). Častá je reinfekce či opakovaná infekce stejných jedinců.

Diagnostika.

Diagnostikovat EAV na základě kliniky není možné, je nutné laboratorní vyšetření (sérologie či přímý průkaz viru).  Často se klinicky projeví až komplikace způsobené bakteriální infekcí (pneumonie, rhinitis, omphaloflebitis).  U podezřelých chovů se před připuštěním plemeníkům odebere krev, nechá se vyšetřit na protilátky. V laboratoři se použije VNT (virus neutralizační test).

Přenos.

EVA se šíří pěti cestami, z nichž nejčastější jsou první dvě.  Cesta respiračního přenosu je nejčastější ve stájích, na závodištích, přehlídkách koní či ve veterinárních klinikách. Cesta pohlavního přenosu je nejčastější na chovných farmách.  Značné procento plemenných hřebců je infikováno virem EAV a šíří ho během připouštění, ať už je úspěšné, či nikoli.

Léčení.

Neexistuje efektivní léčení. Při výskytu klinických příznaků se provádí symptomatická léčba, podávají se antiflogistika a antipyretika (NSAIDs), provádí se prevence bakteriálního onemocnění (antibiotika), které často po virové infekci následuje.

Vakcinace.

U České republice se neprovádí (zakázána). Ve světě se provádí vakcinace každoročně u zvířat nad 6 měsíců stáří. Vakcinace má za úkol zabránit šíření viru v nakažených chovech. Vakcinují se zvířata bez klinických příznaků nemoci. Vakcína pomáhá bránit vzniku onemocnění u nenakažených jedinců, respektive je činí odolnějšími. Březí zvířata se poslední dva měsíce březosti nevakcinují.

Ztráty.

EVA způsobuje ekonomické ztráty související s léčením nemoci, následných zápalů plic, s nižším procentem zabřezávání (ranná odúmrť embryí), občasnými aborty. Další ztráty souvisí s prevencí proti šíření viru, ta je ovšem společná pro mnoho dalších chorob, nevyžaduje tudíž speciální opatření, jen zkvalitňuje obecné podmínky chovu.  Nemoc se spontánně vyléčí u každého jedince, ovšem chovy mohou být trvale infikovány díky cirkulaci viru v prostředí. Jedná se o chovatelskou nemoc (zvládnutelnou chovatelskými opatřeními).

Virová arteritida koní (EVA, Equine viral arteritis) je infekční zánět cév. (Neplést si s artritidou, zánětem kloubů).  Přenos je možný i na osly. Lidé ani další domácí zvířata se nakazit nemohou. Je způsobena virem EAV (Equine arteritis virus), což je RNA virus patřící do skupiny Arteriviry, Arterivirideae (dřív Nidovirideae).  Po rozšíření aerosolem se virus množí v makrofázích, za 48 hodin ho lze nalézt v mízních uzlinách. Následuje viremie, která EAV roznese do celého těla. Virus se lokalizuje ve svalové vrstvě malých krevních cév (arteriolách), kde ztěžuje průtok krve (odtud otoky a později hemorrhagie tkání a orgánů). Inkubační doba je 3–14 dní.

Equine viral arteritis (EVA) is a disease of horses caused by Alphaarterivirus equid, an RNA virus. It is the only species in the genus Alphaarterivirus, and that is the only genus in the Equarterivirinae subfamily. The virus which causes EVA was first isolated in 1953, but the disease has afflicted equine animals worldwide for centuries. It has been more common in some breeds of horses in the United States, but there is no breed "immunity". In the UK, it is a notifiable disease. There is no known human hazard.


Vznik a vývoj.

Letoun byl navržen v odpověď na požadavek Polského letectva z roku 1931 na nový letoun pro základní vývik konstrukční skupinou RWD tvořenou Stanisławem Rogalskim, Stanisławem Wigurou a Jerzym Drzewieckim. První prototyp, imatrikulovaný "SP-AKL", byl zalétán koncem roku 1932. Typ, u kterého byla oceňována stabilita a snadná pilotáž, ve výběrovém řízení na nový standardní stroj pro základní pilotní výcvik zvítězil nad dvouplošníky PZL-5bis a Bartel BM-4h.  Jelikož letecké dílny Doświadczalne Warsztaty Lotnicze (DWL) – obvyklý výrobce strojů kanceláře RWD – měly jen omezenou výrobní kapacitu, rozhodly polské vojenské orgány o zadání zakázky na sériovou výrobu státní letecké továrně Podlaska Wytwórnia Samolotów (PWS), výměnou za úhradu nákladů DWL na vývoj a stavbu prototypů. V závodě DWL pak probíhala malosériová výroba RWD-8 pro civilní letectví, zatímco podnik PWS typ vyráběl pro potřeby vojenského letectva i zákazníky z civilního sektoru. První zde vyrobený letoun vzlétl v září 1934 a stroje z produkce PWS , označené RWD-8 pws, se od originálních RWD-8 dwl odlišovaly některými drobnými detaily konstrukce, například užšími tlumiči podvozkových noh a o něco vyšší hmotností a následně o něco nižší dosažitelnou maximální rychlostí. Kromě standardního provedení vzniklo i padesát exemplářů RWD-8a pws s dodatečnou palivovou nádrží o objemu 95 l v zesíleném centroplánu křídla a prodlouženým doletem. Menší série byla vybavena clonou přetahovatelnou přes zadní kokpit, umožňující výcvik v létání bez vidu. Stroj také mohl být vybaven rámem nesoucí hák pro vlekání sportovních kluzáků. Dalším vývojem typu vznikl RWD-17, specializovaný stroj pro akrobatický výcvik.  Do ukončení výroby na konci roku 1938 bylo vyrobeno přes 550 kusů, okolo 80 u firmy DWL a 470 u PWS, čímž se RWD-8 stal nejpočetnějším polským letounem meziválečného období. Práva na licenční výrobu typu byla prodána také do zahraničí. Jeden kus byl postaven v Estonsku a jugoslávská továrna Rogožarski vyrobila tři stroje poháněné československým hvězdicovým motorem Walter NZ-120. Uskutečnil se i prodej licence do Československa, kde ale k zahájení výroby nedošlo.

Technický popis.

RWD-8 byl konvenčně řešený hornoplošník smíšené konstrukce ze dřeva a kovu, potažené částečně plátnem, částečně překližkou. Dvounosníkové křídlo dřevěné konstrukce, nesené vzpěrami nad trupem, se skládalo z centroplánu potaženého překližkou, k němuž byly připojeny vnější části potažené plátnem, které bylo možné sklopit směrem dozadu.  Konstrukce trupu byla svařená z ocelových trubek doplněných dřevěnými tvarovými prvky, s ocasní částí dřevěné konstrukce. Hřbet trupu a kýlovka byly potaženy překližkou, zbytek trupu krylo plátno. Dvoučlenná osádka seděla v otevřených kokpitech tandemového uspořádání, z nichž každý disponoval ovládacími prvky a vlastním větrným štítkem.  Pohonnou jednotku představoval vzduchem chlazený čtyřválcový řadový invertní motor PZ Inż. Junior (licenční verze československého typu Walter Junior), o jmenovitém výkonu 82 kW (110 hp), pohánějící pevnou dvoulistou dřevěnou vrtuli Szomański. Část produkce byla osazena jinými motory srovnatelné kategorie, například de Havilland Gipsy Major nebo PZ Inż. Major 4 a vzniklo i několik kusů s hvězdicovými motory různých typů. Trupová palivová nádž měla objem 75 (u verze RWD-8 pws) nebo 85 litrů (RWD-8 dwl).  Pevný podvozek byl záďového typu, s kluznou patkou na ostruze.

Historie nasazení.

Polské letectvo začalo RWD-8 zařazovat do služby u cvičných jednotek od roku 1934 a stroj brzy dosáhl postavení standardního typu pro základní výcvik. V listopadu 1938 mělo vojenské letectvo ve stavu celkem 349 kusů. Typ byl také široce rozšířen v polském civilním letectví, zejména v aeroklubech, pro které bylo více než 80 strojů zakoupeno z veřejných sbírek, kde kromě výcviku pilotů sloužily také k turistickému a sportovnímu létání.  Menší počet byl exportován: tři kusy byly vyvezeny do Palestiny a po jednom do Brazílie, Maroka a Španělska. Jeden kus byl licenčně postaven v Estonsku, kde byl užíván s imatrikulací "ES-RWD", a jugoslávská továrna Rogožarski vyrobila tři stroje odlišující se pohonem hvězdicovými motory.  Během španělské občanské války byl nejméně jeden RWD-8 dovezen do Španělska přes Portugalsko a nasazen na straně povstalců jako cvičný a průzkumný.  V době nacistického vpádu do Polska v září 1939 byly RWD-8 užívány ve výzbroji dvanácti tříletounových spojovacích rojů () přidělených jednotkám pozemních sil. Došlo i k mobilizaci okolo 60 strojů civilních uživatelů, které byly zařazeny do improvizovaných spojovacích jednotek. Výhodou typu byla schopnost krátkého vzletu a přistání na neupravených plochách, ale nasazení v boji bylo pro osádky těchto neozbrojených strojů nebezpečné. RWD-8 přidělené operační skupině „Polesie“ byly posledními polskými letouny vzlétnuvšími v roce 1939 k bojové akci. Během bitvy o Kock prováděly průzkum a někdy svrhávaly ruční granáty. Poslední takový bojový let vykonala 4. října osádka složená z kapitána Edmunda Piorunkiewicze a poručíka Józefa Wodnickiho.  Mnoho cvičných RWD-8 bylo již začátkem války zničeno bombardováním "Luftwaffe" na leteckých základnách (na rozdíl od polských bojových letounů) nebo byly spáleny ustupujícími polskými vojsky aby nepadly do rukou Wehrmachtu. Celkem 57–60 letounům se podařilo uniknout do Rumunska, okolo 40 do Lotyšska a 2 do Maďarska. Wehrmachtu se podařilo ukořistit jen zhruba tucet RWD-8 v letuschopném stavu. V Maďarsku a Rumunsku byly stroje užívány až do sklonku 40. let. Do Polska nebyl vrácen ani jeden kus, a do současné doby se žádný exemplář nedochoval.

Specifikace (RWD-8).

Údaje dle

RWD-8 byl polský vzpěrový hornoplošník (parasol) užívaný jako cvičný a sportovní letoun. Typ byl vyprojektován začátkem 30. let 20. století konstrukční kanceláří RWD. Stal se nejpočetnějším typem letadla vyrobeným v meziválečném Polsku a mezi lety 1934 až 1939 zde byl široce užíván vojenským letectvem i civilními vlastníky, zejména aerokluby.

The RWD 8 was a Polish parasol wing monoplane trainer aircraft produced by RWD. It was used from 1934 to 1939 by the Polish Air Force and civilian aviation.


Historie.

Počátky (1943–1945).

V červenci 1943 rozhodl Francouzský výbor národního osvobození v Alžíru o účasti jednotek Svobodné Francie ve válce v Tichomoří. V duchu generála de Gaulla si vytyčil dva cíle: účast ve válce proti Japonsku po boku Spojenců a obnovení svrchovanosti Francie nad jejími indočínskými koloniemi, které Japonci napadli při invazi v roce 1940 a poté během kampaně v roce 1945 zcela zničili francouzskou koloniální správu.

Válka v Tichomoří (1945).

CEFEO byl vytvořen počátkem roku 1945 s cílem nahradit starší Francouzské expediční síly na Dálném východě ("Forces Expéditionnaires Françaises d'Extrême-Orient", FEFEO). Jeho úkolem bylo podporovat velitele Koloniálních francouzských sil v Indočíně generála Gabriela Sabattiera se sídlem v Saigonu a malé skupiny odporu Sil svobodné Francie zvané Lehké intervenční síly (CLI), které bojovaly s Japonci během kampaně v březnu 1945. Po osvobození Francie a porážce nacistického Německa chtěly francouzské úřady osvobodit poslední území v jihovýchodní Asii okupovaná silami Osy, jako bylo nově utvořené Vietnamské císařství, jež bylo japonskou kolonií. Dne 7. června 1945 byl generál Leclerc, který dosud velel 2. obrněné divizi, jež osvobodila Paříž, navržen na místo velitele CEFEO a 15. srpna 1945 jím byl jmenován. Nicméně téhož dne Japonsko kapitulovalo sraženo na kolena svržením atomových bomb na Hirošimu a Nagasaki 6. a 9. srpna Američany a vyhlášením války Sovětským svazem 8. srpna.  Sbor i jeho velení v té době dlely ještě v Evropě. První expediční síly, jednotky Lehkého intervenčního sboru ("Corps léger d'intervention") dorazily do Indočíny až v polovině září a společně s britskými a čínskými vojáky se podílely na odzbrojování japonských jednotek. Většina kontingentu CEFEO se vylodila až počátkem října. Sám generál Leclerc přistál 5. října. Síly expedičního sboru se záhy zapojily do bojů proti Viet Minhu. Pomocníky jim byli příslušníci francouzských komand DGER a britští výsadkáři SOE, kteří tam působili už několik měsíců a při svých akcích využívali pomoci horských Hmongů z Laosu.

Indočínská válka (1945-1954).

Po skončení japonské okupace Indočíny v roce 1945 se k moci dostali komunisté pod vedením Ho Či Mina, kteří 2. září 1945 vyhlásili vietnamskou nezávislost. Nedokázali však zabránit francouzským snahám o obnovu předválečného koloniálního uspořádání. Francouzi propustili japonské válečné vězně a znovu je vyzbrojili, aby v prvních týdnech konfliktu bojovali na jejich straně. V říjnu 1945 obsadily francouzské oddíly Saigon a pokračovaly dál směrem do delty Mekongu. V listopadu se jim podařilo získat město Haiphong. K otevřenému střetu Francouzů s komunisty došlo 19. prosince 1945. Komunistická Vietnamská lidová armáda neboli Viet Minh, jíž velel generál Vo Nguyen Giap, byla velmi špatně vyzbrojená a neměla dostatek sil, aby se v čelném střetu postavila francouzským jednotkám. Liga za nezávislost Vietnamu proto zvolila strategii partyzánského boje, při níž se bojovníci Viet Minhu snažili využít členitého a neprostupného terénu.  V roce 1946 vypukla nacionalistická vzpoura proti francouzské koloniální nadvládě vedená komunisty. Francouzskou indočínskou federaci tehdy tvořily Francouzský protektorát Laos, Francouzský protektorát Kambodža, Francouzský protektorát Tonkin (severní Vietnam), Francouzský protektorát Annam (střední Vietnam) a Francouzská Kočinčína (jižní Vietnam), která jediná nebyla protektorátem, ale kolonií s hlavním městem Saigonem. V roce 1946 se staly přidruženými státy v rámci Francouzské unie a do roku 1949 se Tonkin, Annam a Kočinčína sloučily do Vietnamského státu.  Komunistická Vietnamská lidová armáda vedená Ho Či Minem si podrobila ostatní nacionalistická hnutí a přeměnila se v partyzánskou armádu používající partyzánský způsob boje, od 50. let vedla válku i konvenčním způsobem. Takzvaná první indočínská válka trvala oficiálně od 20. listopadu 1946 do 20. července 1954. Její boje ukončila Ženevská konference v červenci 1954.

První jednotky.

Prvním francouzským oddílem, který se vylodil v Saigonu 12. září 1945, byla rota 5. regimentu koloniální pěchoty Lehkého intervenčního sboru, jež dorazila společně s britskými jednotkami generálmajora Graceyho (20. indická divize).  Dne 21. září 1945 bylo osvobozeno 1400 mužů 11. regimentu koloniální pěchoty držených v zajetí od japonského přepadu Indočíny 9. března 1945. Tito muži byli okamžitě znovuvyzbrojeni.  3. října 1945 se v Indočíně vylodilo francouzské komando Ponchardier společně se zbytkem 5. regimentu koloniální pěchoty.  Poté následovala hlavní část sboru v tomto sledu:

Rozpuštění (1956).

Po podepsání Ženevské konference, která ukončila boje v Indočíně a potvrdila nezávislost Kambodže a Laosu, nastalo oficiální příměří, jež posléze následovalo rozdělení Vietnamu na Ho Či Minovu komunistickou severní Vietnamskou demokratickou republiku a profrancouzskou jižní Vietnamskou republiku. Nicméně evakuace francouzských vojsk z Indočíny započala až 28. dubna 1956. Po odchodu posledních jednotek CEFEO z Vietnamu, Laosu a Kambodže byl sbor 26. dubna 1956 rozpuštěn rozkazem jeho velitele generála Pierra Jacquota.

Složení sboru.

CEFEO tvořily jednotky z celé Francouzské unie, jimž pomáhaly jednotky z Francouzské Indočíny. V roce 1954 čítal sbor 177 000 mužů, z toho 59 000 Indočíňanů. Velmi důležitou složku sboru tvořili koloniální vojáci. V letech 1947 až 1954 přistálo v Indočíně 122 900 Severoafričanů z Maghrebu a 60 340 vojáků z ostatních částí Afriky, celkem tedy 183 240 Afričanů. K 1. únoru 1954 představovali 43,5 % z 127 785 mužů pozemních sil (bez Indočíňanů).  Od září 1945 do příměří v červenci 1954 přistálo v Indočíně  488 560 mužů a žen, z toho:  K tomu je třeba připočítat asi 8000 vojáků, kteří byli drženi v zajetí od japonského přepadu Indočíny 9. března 1945 a kteří byli po svém osvobození opětovně vyzbrojeni a vysláni do bojů.

Statistiky.

Materiál.

Po čtyřech letech americké vojenské pomoci měla CEFEO v roce 1954 k dispozici 452 tanků a stíhačů tanků a 1985 obrněných, polopásových a obojživelných vozidel.  Tato tabulka ukazuje vývoj výzbroje CEFEO:

Celkové ztráty v průběhu konfliktu.

Kniha "Guerre d'Indochine" (Indočínská válka) odhaduje počet zabitých a pohřešovaných, s výjimkou Indočíňanů, na 47 674 mužů. Jejich rozdělení je následující: Historik Jacques Dalloz uvádí celkovou ztrátu CEFEO ve výši 37 800 mužů. s následujícím rozdělením:

Složení příslušníků sboru.

Rok 1954.

K 1. únoru 1954 tvořili afričtí vojáci sloužící v CEFEO 43,5 % ze 127 785 mužů pozemních sil sboru (bez Indočíňanů).  Historik Maurice Vaïsse uvedl v červnu 1954 následující čísla:

Francouzský expediční sbor na Dálném východě ( "Corps Expéditionnaire Français en Extrême-Orient", CEFEO) byl koloniální expediční sbor Ozbrojených sil Francie zformovaný původně v roce 1945 ve Francouzské Indočíně za války v Tichomoří. CEFEO později bojoval v Indočínské válce proti osvobozeneckému hnutí Viet Minh a tuto válku prohrál.  Sbor sestával převážně z dobrovolníků pocházejících z francouzských kolonií a ze zemí Francouzské unie, takzvaných "tirailleurs". Výjimku tvořily jednotky cizinecké legie, jejichž příslušníky byli převážně evropští dobrovolníci. Používání vojáků z evropského území Francie zakázala během války v Indočíně vláda, aby tak ve Francii snížila odpor proti ní.

The French Far East Expeditionary Corps (, CEFEO) was a colonial expeditionary force of the French Union Army that was initially formed in French Indochina during 1945 during the Pacific War. The CEFEO later fought and lost in the First Indochina War against the Viet Minh rebels.  The CEFEO was largely made up of voluntarily-enlisted indigenous tirailleurs from the French Union colonial or protectorate territories, the exception was the French Foreign Legion, which consisted mainly of European volunteers. The use of metropolitan recruits were forbidden by the government during the First Indochina War to prevent the war from becoming even more unpopular at home.


Náboženství.

Idrísové byli popisování jako sunnitští muslimové, zatímco akademikové je považuje ši'ítské muslimy. Byli oponenty Abbásovců, kteří v té době měli v rukou chálífát.

Historie.

Zakladatel dynastie, Idris ibn Abdallah (788-791) byl potomkem Alího, bratrance islámského proroka Mohammeda a manžela prorokovy dcery Fátimy. Po bitvě u Fakhkhu nedaleko Mekky, kde se utkali Abbásovci proti potomkům proroka Mohammeda, Idrís utekl do Maghrebu. Nejdříve odešel do Tangeru tehdy nejdůležitějšího města Maroka a v roce 788 se usadil ve Volubilis.  Mocní arabští Berbeři z Volubilis mu nabídli azyl a jmenovali jej imámem (náboženským vůdcem). Kmen Awraba podporoval Kusailu v letech v 70. a 80. letech 7. století, kdy bojoval proti Umajjovcům. V druhé polovině 8. století se usadili v severním Maroku, kde jejich vůdce Išhak vládl v římském městě Volubilis. V této době byli již členové kmene muslimové, ale žili v oblasti, kde převládalo křesťanství, judaismus, sekta Cháridža nebo pohané. Kmen Awraba tak vnímal přijetí imáma jako způsob, jak posílit svou politickou moc. Idrís I., který byl velmi aktivní v politické organizaci kmene, se stal hlavní autoritou a snažil se vytlačit křesťanské a židovské kmeny z tohoto území. V roce 789 založil na jihu města Volubilis osadu nazvanou "Medinat Fas." V roce 791 byl Idrís otráven a zabit špehem Abbásovců. Zemřel bez mužských potomků, avšak zanedlouho po jeho smrti porodila jeho manželka "Lalla Kanza Uqba al-Awrabi" jediného syna a následníka, Idríse II. Chlapce vychovával Idrísův přítel Rašíd a převzal na sebe dočasně vládu. V roce 801 byl ale Rašíd také zabit Abbásovci. O rok později, ve svých jedenácti letech, se Idrís II. prohlásil imámem.  I když Idrís II. rozšířil své území na většinu severní části Maroka, byl stále závislý na podpoře kmene Awraba. Moc kmene pak postupně oslabil tím, že jmenoval vezírem a kádím muže ze svých vlastních řad. Ztratil tím podporu kmene a stal se nezávislým vládcem. Vůdce kmene Išhak pak odpověděl tím, že uzavřel alianci s tuniským kmenem Aglabíjovců. Idrís poté nechal Išhaka v roce 809 zabít a ve městě Fes založil osadu pod názvem "Al-'Aliya". Z města pak udělal hlavní obchodní centrum Berberů. Zde pak uvítal dvě arabské migrace - první v roce 808 z Cordóby a druhou v roce 824 z aglabíjovského Tuniska. Arabům tak nabídl lepší město než bylo Maghreb. Když v roce 828 zemřel, stát už sahal od západu Alžírska až po jih Maroka a stal se hlavním arabským státem.  Po smrti Idríse II. se království rozdělilo mezi jeho syna a nástupce Mohammeda (828–836) a jeho 7 bratrů, čímž se v Maroku a Alžírsku vytvořilo osm hrabství. Mohamed vládl městu Fes a ze všech bratrů měl největší moc. Během této doby se stala arabská a islámská kultura vyhlášenou a marocká města těžila hlavně díky obchodu, kterému dominovali muslimští (převážně berberští) obchodníci.  Nicméně arabská a islámská kultura se uplatňovala pouze ve městech, přičemž převážná většina marocké populace hovořila berberskými jazyky. Islámské doktríny zde byly silně uplatňovány. Idrísové byli hlavními vládci měst a ztráceli kontrolu nad populací země. Vládnoucí dynastie byla silně ovlivně Berbery a vyrovnala se marockému kmenu Zenata. Již v 70. letech 9. století byli Idrísové označováni za Berbery. Během 11. století berberizace zvítězila až do takové míry, že se Idrísovci začlenili mezi běžné berberské obyvatele státu. V 11. století vznikla mezi Berbery dynastie Hammúdovců, která postupně ovládla marocká města a jižní Španělsko.  V roce 868 mezi berberskými kmeny Madyuna, Ghayata a Miknasa, vznikla poblíž města Fes armáda proti Idrísům. Společně zabili Ali ibn Omara a okupovali nadále město. Jeho bratr Yahya znovu převzal město do rukou Idrísů v roce 880 a prohlásil se za nového vládce. Idrísové poté několikrát na kmeny útočili, ale nikdy se jim nepodařilo získat ztracená území zpět.

Dynastie.

Vládci.

Fátímovský chalífát (vláda tomuto útvaru)

Idrísové (arabsky الأدارسة; al-'Adārisah') byli arabská muslimská dynastie, vládnoucí Maroku v letech 788 až 974. Jméno dynastie odvodili od svého zakladatele Idríse I., pravnuka Hasam ibn Aliho. Idrísové jsou považováni za zakladatele prvního marockého státu.

The Idrisids ( "") were a Moroccan Muslim dynasty of Morocco, ruling from 788 to 974. Named after the founder Idriss I, the great grandchild of Hasan ibn Ali, the Idrisids are considered to be the founders of the first Moroccan state.


Život.

Jeho otcem byl kníže Mikuláš Malý Minsterberský z rodu slezských Piastovců a matkou Anežka z Lichtenburka († 1370), z východočeského rodu Žlebských z Lichtenburka. V době úmrtí svého otce v roce 1358 nebyl Bolko III. plnoletý, proto za něj zpočátku vládla matka. Vládu převzal roku 1360 a stejně jako dva jeho předchůdci pokračoval ve výprodeji své země. Po smrti svého strýce Bolka II. Minsterberského v roce 1368 se neúspěšně pokusil dostat ke svému dědictví.  Roku 1369/1370 se Bolko oženil s Eufemií († 1411), dcerou vévody Boleslava Bytomsko-Kozelského. Eufemie byla roku 1364 poprvé provdána za Václava z Falkenberka, který zemřel roku 1369. Měli osm dětí, z nichž syn Jindřich († 1420) byl posledním mužským potomkem této rodové větvě.  Sňatkem Bolko III. získal město Gliwici, ale již v roce 1373 ji prodal Konrádovi II. z Olešnice, který od něj v roce 1379 koupil také Kąty Wrocławskie nedaleko Vratislavi. V roce 1385 přišel také o Střelin, takže mu zůstalo jen město Minsterberk s okolím.  Bolko III. byl věrným dvořanem českého krále Karla IV., u něhož několikrát pobýval. V roce 1394 byl zatčen spolu s Karlovým synem Václavem IV. Pravděpodobně proto mu Václav IV. propůjčil v letech 1396–1400 úřad soudce dvorského soudu. Roku 1403 se ve Vídni nabídl spolu se svým synem Mikulášem († 1405) a lehnickým knížetem Ruprechtem rakouskému arcivévodovi Albrechtovi IV. jako rukojmí namísto krále Václava IV., který tam byl ve vazbě. V letech 1404–1406 byl zemským fojtem Horní Lužice.  Bolko III. zemřel 13. června 1410; jeho tělo bylo pohřbeno v rodinné kryptě cisterciáckého kláštera v Jindřichově.

Boleslav III. Minsterberský, též Bolko III. (1344/1348 – 13. června 1410), byl minsterberský kníže z rodu slezských Piastovců a dvořan českých králů karla IV. a Václava IV.

Bolko III of Münsterberg ( – 13 June 1410) was a Duke of Münsterberg (Ziębice) from 1358 until his death, and ruler over Gleiwitz (Gliwice) during 1369–1373.  He was the eldest son of Nicholas the Small, Duke of Münsterberg, by his wife Agnes, daughter of Herman Krušina of Lichtenberg.


Osobní pozadí.

Czesława Kwoka se narodila v malé polské vesnici Wólka Złojecka katolické matce Katarzyně Kwoka. Spolu se svou matkou (číslo vězně 26946) byla Czesława Kwoka (číslo vězně 26947) deportována ze Zamośće do Osvětimi 13. prosince 1942. Dne 18. února 1943 byla zavražděna její matka. Dne 12. března 1943 zemřela Czesława Kwoka a okolnosti její smrti nebyly zaznamenány. Podle informací muzea měla dostat injekci jedovatého fenolu do srdce. Bylo jí 14 let.

Obecné historické kontexty dětských obětí Osvětimi.

Czesława Kwoka byla jednou z „přibližně 230 000 dětí a mladých lidí ve věku méně než osmnáct“ z 1 300 000 lidí, kteří byli deportováni do Osvětimi-Birkenau v letech 1940 až 1945.  Vzdělávací středisko Státního muzea Auschwitz-Birkenau O holokaustu a Osvětimi dokumentuje válečné okolnosti, které přivedly mladé dospělé a děti jako byla Czesława do koncentračních táborů v publikaci z roku 2004 s albem fotografií, které sestavila historička Helena Kubica. Tyto fotografie byly poprvé publikovány v polské a německé verzi knihy Kubicové v roce 2002. Podle muzea bylo přibližně 230 000 dětí a mladých deportovaných do Osvětimi, z nichž většina byla židovského původu; z romských rodin pocházelo více než 11 000 dětí. Ostatní děti měly polský, běloruský, ukrajinský, ruský nebo jiný etnický původ.  Většina z těchto dětí přijela do tábora spolu se svými rodinami v rámci různých operací, které nacisté prováděli proti celkovým etnickým nebo sociálním skupinám. Tyto operace byly zaměřeny na Židy jako součást snahy o úplné vyhlazení židovského národa. Na Cikány jako součást snahy izolovat a zničit romskou populaci. Na Poláky v souvislosti s vyhnáním a deportací do tábora celých rodin z regionu Zamość a z Varšavy během Varšavského povstání v srpnu 1944. Na Bělorusy a další občany Sovětského svazu jako odvěta za partyzánský odpor na místech okupovaných Německem.  Ze všech těchto dětí a mladých lidí bylo do záznamů o táborech zapsáno více než 20 000, včetně 11 000 Cikánů. Více než 650 z nich přežilo až do osvobození v roce 1945.  Czesława Kwoka byla jednou z těch tisíců dětí, které Osvětim nepřežily, a mezi těmi, jejichž „identifikační fotografie“, spolu s poznámkami vytvořenými z takzvaných "Knih smrti", jsou vystaveny na pamětní desce na zdi "Život vězňů" v bloku číslo 6.

Konkrétní historické kontexty fotografií Czesławy Kwoka.

Po příchodu do Osvětimi byla Czesława Kwoka vyfotografována pro záznamy nacistických koncentračních táborů. Byla identifikována jako jeden z přibližně 40 000 až 50 000 subjektů „identifikačních snímků“ pořízených pod nátlakem v Osvětimi-Birkenau fotografem Wilhelmem Brassem, což byl mladý polský vězeň, kterému v té době bylo dvacet let (známý jako vězeň číslo 3444). Brasse a další vězni byli vyučení portrétní fotografové v ateliéru před německou invazí do Polska v roce 1939, počínaje druhou světovou válkou. V táboře jim byl vydán rozkaz fotografovat nacistické zajatce a vězně za strašlivých táborových podmínek a pravděpodobně pod hrozbou bezprostřední smrti, pokud by odmítli vyhovět.  Tyto fotografie, které Brasse a ostatní dostali za rozkaz pořizovat, měly zachytit každého vězně „ve třech pozicích: zepředu, ze strany a šikmo z druhé strany.“ Přestože Brasse dostal rozkaz zničit všechny fotografie a jejich negativy, po válce se proslavil tím, že pomohl některé z nich zachránit před zapomenutím.

Osvětimské „Identifikační fotografie“ v pamětních exponátech a archivech fotografií.

Zatímco většina z těchto fotografií vězňů Osvětimi (obětí i pozůstalých) již neexistuje, některé fotografie visí zarámované na pamětní výstavě ve Státním muzeu Auschwitz-Birkenau. Její součástí je také fotografie Czesławy a podobně jako v Jad vašem jsou to mučedníci holocaustu a hrdinové – židovské oběti holokaustu.  Tituly připojené k fotografiím ve fotografických archivech Auschwitz-Birkenau a vnitřní exponáty byly vytvořeny Ministerstvem výstavnictví z registrů táborů a dalších záznamů zabavených, když byly tábory osvobozeny v roce 1945 a následně archivovány. Tyto archivy fotografických archivů muzea připojené k fotografiím sestavených z fotografií a / nebo vyvolaných z negativů zachráněných Brassem a spolupracovníkem v temné komoře Bronislawem Jureczkem v letech 1940 až 1945 identifikují vězně podle jména, čísla vězně v koncentračním táboře, datum a místo narození, datum úmrtí a věku při úmrtí (pokud existuje), národní nebo etnické identity, náboženské příslušnosti a datum příjezdu do tábora. Některé fotografie připisované Brassemu, včetně „identifikačního snímku“ se třemi kompozicemi Czesławy, jsou v památníku Státního muzea Auschwitz-Birkenau, součástí stálé výstavy s názvem "Život vězňů" v bloku číslo 6, poprvé instalované v roce 1955. Podobenka Czesławy je také na výstavě Ministerstva muzea na jejich oficiálních internetových stránkách v některých publikovaných albech a katalozích muzea a objevila se také v polském televizním dokumentárním filmu z roku 2005 o Wilhelmu Brassovi "The Portraitist", vysílaném na TVP1 a pak také na několika filmových festivalech.

Brasse vzpomíná.

Brasse připomíná své zkušenosti fotografování Czesławy konkrétně v dokumentu "The Portraitist", zprávu, kterou podal korespondent BBC Fergal Keane, který se ptal Brasseho na jeho vzpomínky ohledně jejího fotografování v oceněném článku „Návrat do Osvětimi: Fotografie z pekla“ v "Live Mag", které vyplývají z filmu na Londýnské premiéře (22. dubna 2007), zveřejněná v "Mail Online" dne 7. dubna.  Jako návštěvník pamětní expozice Státního muzea v Osvětimi-Birkenau v bloku č. 6, Fergal Keane podrobně popsal své vlastní dojmy z fotografií Czesławy:

Czesława Kwoka (15. srpna 1928 Wólka Złojecka – 12. března 1943 Osvětim) byla polská katolická dívka, která byla zavražděna ve svých čtrnácti letech v Osvětimi. Jako jedna z tisíců dětských obětí německých zločinů v Polsku za druhé světové války patří k těm, kteří jsou zmíněni na pamětní výstavě Státního muzea v Osvětimi-Birkenau "Život vězňů" v bloku číslo 6.  Portréty Czeslawy a dalších vězňů, pořízené „slavným osvětimským fotografem“ Wilhelmem Brassem v letech 1940 až 1945, jsou vystaveny ve fotografickém památníku muzea. Brasse hovořil o několika fotografiích dívky v televizním dokumentu "Portrétista" ("Portrecista") z roku 2005. Právě portréty Czesławy se staly ohniskem rozhovorů a byly citovány v různých článcích a knihách.

Czesława Kwoka (15 August 1928 – 12 March 1943) was a Polish Catholic girl who was murdered at the age of 14 in Auschwitz. One of thousands of child victims of German World War II crimes against Poles in German-occupied Poland, she is among those memorialized in an Auschwitz-Birkenau State Museum exhibit, "Block no. 6: Exhibition: The Life of the Prisoners".  Photographs of Kwoka and others, taken by the "famous photographer of Auschwitz", Wilhelm Brasse, between 1940 and 1945, are displayed in the Museum's photographic memorial. Brasse discusses several of the photographs in "The Portraitist", a 2005 television documentary about him. They became a focus of interviews with him that have been cited in various articles and books.


Život.

Chalafová se narodila 15. listopadu 1984 v Al-Malikiyah. Vystudovala stavební inženýrství na univerzitě v Aleppu (2009). Postupně se propracovala do vyšší politiky a působila v samosprávné kurdské oblasti Rojava v severovýchodní Sýrii. Podílela se na správě severní Sýrie po znovudobytí oblasti na Islámském státu (2017). Založila stranu Budoucí Sýrie. Účastnila se vyjednávání s Američany, Francouzi a dalšími delegacemi. Byla uznávána pro své diplomatické schopnosti. Snažila se prosazovat mír a toleranci mezi křesťany, Araby a Kurdy.

Smrt.

Podle deníku "The Telegraph" „kurdští úředníci oznámili, že povstalečtí bojovníci zachytili a napadli auto vezoucí Hevrin Chalafovou“, ale že Národní armáda, povstalecká skupina bojující na straně Turecka, popřela odpovědnost za její zabití. Chalafová byla jednou z mnoha civilistů, kteří přišli o život během prvních dnů vojenské operace podporované Tureckem. Syrská observatoř pro lidská práva informovala, že „devět civilistů bylo popraveno v různých okamžicích jižně od města Tal Abyad“.  Kurdský analytik Mutlu Civiroglu řekl deníku "The Guardian", že smrt Chalafové je „velkou ztrátou“, a popsal ji jako „talentovanou diplomatku“. Kurdská strana Budoucí Sýrie vydala prohlášení, v němž uvedla: „S největším zármutkem a smutkem truchlí Syrská strana nad umučením inženýrky Hevrin Chalafové, generální tajemnice strany Budoucí Sýrie, zatímco plnila své vlastenecké a politické povinnosti“. Chalafové bylo 35 (některé zdroje udávají 34) let v době její smrti. Video, které se šířilo na sociálních médiích, údajně ukazovalo vozidlo plné kulek, ve kterém Chalafová cestovala s tlumočníky a dalšími kurdskými zaměstnanci obklopenými povstaleckými militanty.  Podle amerického deníku "The Washington Post" její zabití „téměř určitě představuje podle mezinárodního práva válečný zločin“.

Hevrin Chalafová (Khalafová) (kurd. Hevrîn Xelef; 15. listopadu 1984 Derik – 12. října 2019 Tell Abyad) byla kurdsko-syrskou političkou, generální tajemnicí strany Budoucí Sýrie. Byla zabita tureckými silami poblíž dálnice M4 v severní Sýrii během "Operace Pramen míru" proti kurdským silám "SDF" v Rojavě 12. října 2019.

Hevrin Khalaf (, also Khelef; 15 November 1984 – 12 October 2019) was a Kurdish-Syrian politician and civil engineer. Khalaf served as the Secretary General of the Future Syria Party after working for many years in Rojava. She was killed by Turkish-backed Ahrar al-Sharqiya fighters near the M4 Motorway in Northern Syria during the 2019 Turkish offensive into north-eastern Syria against SDF forces in Rojava on 12 October 2019.


Životopis.

Brasse měl smíšený rakousko-polský původ. Narodil se jako vnuk Alberta Charlese Brasse z Alsaska, který pracoval jako zahradník pivovaru v Żywcu, který byl v majetku rodu Habsburků. Jeho matka byla Polka a jeho otec vášnivý patriot, účastník války s bolševiky v roce 1920. Profesi fotografa se učil od roku 1935 v ateliéru „Foto-Korekt“ v Katovicích v ulici 3. května, patřící jeho tetě, kde pořizoval portréty, podobenky a svatební fotografie.  Po vypuknutí druhé světové války, německé invazi do Polska v roce 1939 a okupaci jeho rodného města Brasse Żywiec v jižním Polsku byl vyslýchán Schutzstaffelem (SS). Odmítl přísahat věrnost Hitlerovi a byl uvězněn na tři měsíce. Po propuštění stále odmítal kapitulovat, nechtěl podepsat Volkslist ani nucené členství v německé armádě. Brzy poté odešel do Krynice, kde nějakou dobu pracoval ve fotolaboratoři.  Přes oblast Bieszczady se chtěl dostat do Maďarska, ale dne 31. srpna 1940 byl na hranicích spolu s několika dalšími mladými muži zatčen, na čtyři měsíce uvězněn a deportován do německého koncentračního tábora Osvětim jako vězeň číslo 3444. Bylo to krátce poté, co byl tábor otevřen. Během transportu do tábora v Tarnów mu Němci znovu nabídli podepsat Volkslist, ale Brasse znovu odmítl. Nejprve byl nasměrován na komando kopající základy nových budov a stavění silnic z krematoria na stanici, kde byl brzy povýšen na vrchního tlumočníka. Poté pracoval v komandu pro překládku uhlí a koksu a poté v obchodě s bramborami.  Když se Němci dozvěděli o jeho řemeslných schopnostech z ateliéru i laboratoře, stal se hlavním fotografem tábora. V únoru 1941, poté, co byl povolán do kanceláře Rudolfa Hösse, velitele Osvětimi, spolu se čtyřmi dalšími fotografy, a vyzkoušen z „fotografických dovedností“, byl vybrán konkrétně díky svým „laboratorním dovednostmi“ a „technické schopnosti práce s fotoaparátem“ a za jeho schopnost mluvit německy. Poté dostal rozkaz dokumentovat nacistické vězně v táboře v „Erkennungsdienst, fotografické identifikační jednotce“, což bylo zvláštní zpravodajské komando politického oddělení (Gestapo), které vedl Bernhard Walter. Od 5. února 1941 Brasse fotografoval „práci vězňů, vězeňské lékařské pokusy a portréty vězňů do spisů“. Pořizoval portréty nově příchozích vězňů určených pro záznam tábora. Brasse na Mengeleho žádost pořídil pro každého vězně sérii tří fotografií: z profilu, zepředu hledící do objektivu a šikmo pod úhlem v jeho pokrývce hlavy. Stávalo se, že jich přes noc musel vyrobil tisíc nebo i více, protože ráno měl dorazit další transport. Kromě toho fotografoval vše, od práce vězňů až po soukromá setkání Němců s rodinami i lékařské snímky. Podle svého odhadu udělal od roku 1940 do roku 1945 pořídil 40 000 až 50 000 identifikačních fotografií, než byl přestěhován do jiného koncentračního tábora v Rakousku, kde byl americkými silami v květnu 1945 osvobozen. Němci, kteří v osvětimském táboře pracovali, ho respektovali, protože chtěli svým rodinám poslat pěkné fotografie. Potkal také Josefa Mengeleho – slavného „Anděla smrti“, kterého si pamatoval jako dobrého muže. Mengele měl jeho fotografie rád a chtěl, aby vyfotografoval také některá dvojčata a lidi s vrozenými poruchami. Brasse měl tak možnost pracovat na ošetřovně, ve které Mengele „experimentoval“.  Poté, co Sověti vstoupili do Polska, během Viselsko-oderské operace, od 12. ledna do 2. února 1945, byl Brasse spolu s tisíci dalšími osvětimskými vězni násilně přemístěn do koncentračního tábora v Ebensee, rakouském podvýboru koncentračního tábora Mauthausen (v poslední oblasti stále ovládané nacisty), kde zůstal vězněn, dokud ho americké ozbrojené síly neosvobodily na začátku května 1945. Během evakuace tábora ignoroval rozkaz spálit všechny fotografie a uchránil více než 40 000 fotografií, které později sloužily jako důkazy v nacistických soudech. Po osvobození Američany obdržel potřetí návrh na změnu svého občanství – „Zůstaň tady. Tam už jsou bolševici. Pokud budete chtít, budeš Němec, Angličan nebo Američan“. Opět návrh odmítl a vrátil se do Żywiec.  Chtěl se vrátit k profesi fotografa, ale po několika pokusech to vzdal – když se podíval na někoho skrz objektiv fotoaparátu, vždy viděl vězně z Osvětimi. Kvůli vracejícím se nočním můrám už nikdy nechtěl vzít fotoaparát do rukou, už nikdy nepořídil žádnou další fotografii. Opustil fotografii a založil „středně prosperující“ obchod s uzeninami. O své funkci táborového dokumentárního fotografa se přes šedesát let nikomu nezmínil. Stal se živnostníkem a nikdo dlouho neznal jeho minulost.  Wilhelm Brasse zemřel v Żywcu 23. října 2012 ve věku 94 let. Byl ženatý, měl dvě děti a pět vnoučat a žil se svou ženou až do své smrti. Jeho smrt byla oznámena historikem Státního muzea v Osvětimi.

„Portrétista“.

O několik let později se o jeho práci dozvěděli izraelští historici a od nich se o Brassovi dozvěděl dokumentarista Ireneusz Dobrowolski. Několik let tento režisér sbíral materiály pro dokumentární film "Portrétista" (polsky "Portrecista", Polsko, 2005), který vypráví o Brassovi a jeho práci v Osvětimi. „Zpověď“ Wilhelma Brasse před kamerou trvala 10 dní. Jeho délka je 52-minut v režii Ireka Dobrowolskiho a produkovaný Annou Dobrowolskou. Poprvé byl uveden na polské televizní stanici TVP1 1. ledna 2006 v pořadu "Hrdý na současnost". Premiéru ve West London Synagogue v Londýně měl film 19. března 2007 a byl tak populární že se na základě velké poptávky diváků uskutečnilo druhé promítání 22. dubna 2007. Ve filmu Brasse popisuje „příběh některých obrázků v archivu muzea Auschwitz, které si pamatuje.“  Jak synopse filmu zdůrazňuje, po pořízení desetitisíců fotografií z let 1940 až 1945, dokumentujících „krutost, která přesahuje všechna slova... pro budoucí generace“, Brasse již nemohl pokračovat ve své profesi.  Fergal Keane souhlasí, že „Brasse nám zanechal silný odkaz ve fotografiích. Díky nim můžeme vidět oběti holocaustu jako lidské, nikoli statistické... Fotografie jsou dílem muže, který bojoval, aby svou lidskost udržel naživu v místě nepředstavitelného zla.“

Czesława Kwoka.

Czesława Kwoka (15. srpna 1928 Wólka Złojecka – 12. března 1943 Osvětim) byla polská katolická dívka, která byla zavražděna ve svých čtrnácti letech v Osvětimi. Narodila v malé polské vesnici Wólka Złojecka katolické matce Katarzyně Kwoka. Spolu se svou matkou (číslo vězně 26946) byla Czesława Kwoka (číslo vězně 26947) deportována ze Zamośće do Osvětimi 13. prosince 1942. Dne 18. února 1943 byla zavražděna její matka. Dne 12. března 1943 Czesława Kwoka zemřela. Okolnosti její smrti nebyly zaznamenány. Bylo jí 14 let.  Při pohledu na její fotografii popsal své vlastní dojmy z fotografií dokumentarista Fergal Keane:  Fotograife Czesławy a další Brassovy fotografie kolorovala brazilská umělkyně Marina Amaral. V roce 2018 Amaral obarvila dvacet archivních fotografií vězňů z koncentračního tábora Osvětim pod názvem "Tváře Osvětimi". Projekt byl ve spolupráci s muzeem Osvětim-Birkenau.

Wilhelm Brasse (3. prosince 1917 Żywiec – 23. října 2012 Żywiec) byl polský portrétní fotograf. Během druhé světové války byl poslán do německého koncentračního tábora Osvětim jako vězeň č. 3444, kde jménem SS pořizoval tajnou fotografickou dokumentaci. Ta mimo jiné spočívala v portrétování věznů, kteří přijeli do tábora. Jeho život a práce byly předmětem polského televizního dokumentárního filmu "Portrétista" z roku 2005, který se poprvé představil v seriálu „Hrdý na současnost“ na polské televizní stanici TVP1 1. ledna 2006.

Wilhelm Brasse (3 December 1917 – 23 October 2012) was a Polish professional photographer and a prisoner in Auschwitz during World War II. He became known as the "famous photographer of Auschwitz concentration camp." His life and work were the subject of the 2005 Polish television documentary film "The Portraitist" ("Portrecista"), which first aired in the "Proud to Present" series on the Polish TVP1 on 1 January 2006.  Brasse was of mixed Austrian-Polish descent. He learned photography in Katowice at the studio of his aunt. After the 1939 German invasion of Poland and occupation of Brasse's hometown Żywiec, in southern Poland, he was interrogated by the Schutzstaffel (SS). He refused to swear allegiance to Hitler, and was imprisoned for three months. After his release, still refusing to capitulate to the Volksliste and forced membership of German Army, he tried to escape to Hungary and join the Polish Army in France but was captured, along with other young men, at the Polish–Hungarian border and deported to KL Auschwitz-Birkenau as prisoner number 3444. Trained before the beginning of World War II as a portrait photographer in Silesia, he was ordered by the SS camp administrators to photograph "prisoners' work, criminal medical experiments, [and] portraits of the prisoners for the files." Brasse estimated that he took 40,000 to 50,000 "identity pictures" from 1940 until 1945, before being moved to another concentration camp in Austria, where he was liberated by the American forces in May 1945.  While many of Brasse's photographs did not survive, some are on display in the Auschwitz-Birkenau State Museum and at Yad Vashem, the Holocaust Martyrs' and Heroes' Remembrance Authority, Israel's official memorial to the Jewish victims of the Holocaust.


Ekologie.

Obvykle se tato hluboce kořenící bylina vyskytuje v blízkosti obcí na rumištích, skládkách, smetištích nebo podél cest, příkopů a břehů vodních toků. Vyrůstá také jako plevel na půdách dobře zásobených živinami v prořídlých porostech jetelovin a víceletých pícnin. Je vytrvalý hemikryptofyt s fenologickým optimem od června do září. Rostlina upřednostňuje vlhkou půdu, která může být od kyselé po zásaditou, od písčité po jílovitou; nemůže však růst ve stínu.  V České republice se vyskytuje od kolinního po submontánní stupeň, nejvýše položená místa kde jej lze nalézt jsou Luční bouda v Krkonoších (1400 m n. m.) a Horská Kvilda na Šumavě (1400 m). Stupeň ploidie (x) = 4, počet chromozomů (2n) = 36.

Systematika.

Druh prošel několika pokusy o správné zatřídění. Poprvé jej popsal roku 1753 Carl Linné jako "Chenopodium bonus-henricus" a v roce 1832 jej Heinrich Gottlieb Ludwig Reichenbach chtěl přeřadit do rodu "Blitum", což se pro nedostatek důkazů v široké veřejnosti botaniků neujalo. Teprve při nedávných moderních, molekulárně genetických studiích bylo shledáno, že je tento druh podstatně vzdálen od rodu "Chenopodium" a v roce 2012 byl navrácen do rodu "Blitum" pod vědeckým jménem "Blitum bonus-henricus".  Tato fylogenetická anylýza vyřešila složitou, více než dvěstěletou taxonomickou nejasnost kvůli rozdílné interpretaci jednotlivých morfologických znaků. Poskytla moderní klasifikaci a v jejím důsledku se vrátily dlouho nepoužívaná jména rodů "Blitum", "Lipandra", "Oxybasis" a vznikl nový rod "Chenopodiastrum".  Vědecký název druhu "bonus-henricus" značí "dobrý Henry", což je podle jedné teorie úlitba anglickému králi a podle druhé se vztahuje ke středoevropské pohanské víle "Guter Heinrich".

Popis.

Vytrvalá, žlutozelená, chlupatá bylina s tlustou lodyhou vysokou 20 až 60 cm, vyrůstající z dřevnatějícího, hluboko sahajícího kořene. Lodyha je vzpřímená nebo krátce vystoupavá, bez uzlin, jednoduchá nebo slabě rozvětvená a celá pokrytá měkkými a slabě lepkavými chloupky, které způsobují "pomoučený" vzhled rostliny. Je střídavě porostlá jednoduchými, celistvými listy s řapíky až 15 cm dlouhými, čepele mívá dlouhé 5 až 10 cm a široké 4 až 9 cm. V dolní části lodyhy bývají listy trojúhelníkovité až střelovité a v horní kosočtverečné až kopinaté. Listy jsou celokrajné, mělce vykrajované nebo chobotnatě zubaté a na vrcholu jsou zaoblené nebo mají tupou špičku.  Květenství, vyrůstající na hlavním stonku i vedlejších větvích, je ve své spodní části řídký a v horní hustý lichoklas či hustá lata lichoklasů. Je složený z vícekvětých klubíček o průměru do 5 mm. Květy nemají listeny, jsou z většiny oboupohlavné, řidčeji pouze samičí. Jejich vytrvalé okvětí je zelené, nejčastěji pětičetné, volné okvětní lístky jsou kopinaté až vejčité, na vrcholu rozšířené a někdy zubaté, na vnější straně mívají průsvitný lem. V květu je nejčastěji pět tyčinek s prašníky s pylem, vejčitý semeník a jedná krátká a tlustá čnělka se z okvětí vyniklou bliznou se dvěma či třemi rameny. Rozkvetlé květy nevoní a nemají nektar, jsou proto opylovány hlavně větrem.  Plody jsou vejčitě ledvinovité, čočkovitě zploštělé, tupě hranaté, hnědé nažky 1,5 až 2 mm velké, které jsou asi do jedné třetiny obalené lístky suchého okvětí. Nažky (semena) klíčí v chladu poměrně pomalu, ale spolehlivě. Lze je vysévat přímo na stanoviště, nebo mladé rostlinky předpěstovat v teple a teprve pak vysazovat. Rostliny se přirozeně do blízkého okolí šíří rozrůstáním oddenků a na větší vzdálenost semeny roznášenými větrem nebo vodou přívalových dešťů.

Využití.

Droga z usušeného kořene merlíku všedobru obsahuje saponiny, sliz, třísloviny, organické kyseliny, flavonoidy aj., z listů obsahuje hlavně vitamín C, železo, vápník, fosfor, draslík a další prvky. Listy obsahují hojně kyseliny šťavelové a nejsou proto vhodné pro lidi trpící revmatismem, dnou nebo onemocněním ledvin. Kořenů se dříve používalo v lidovém léčitelství pro laxativní účinky a listů na podporu tvorby mléka (u zvířat i lidí). Listy se ovinovaly okolo hnisavých ran a vředů. Častěji však výživné mladé listy sloužívaly syrové k přípravě salátu a špenátu, koncem jara jsou však již tuhé a musí se tepelně upravovat. Dříve se tato bylina hojně pěstovala v zahradách a její současný výskyt v blízkosti obcí je obvykle následek zplanění do volné přírody.  Listy jsou potravou pro housenky některých můr, např. v české přírodě pro blýskavku lebedovou, můru kapustovou, píďalička východní a píďalku mochnovou.

Merlík všedobr ("Blitum bonus-henricus") je vytrvalá, chlupatá, žlutozelená bylina, jejíž lodyha obvykle vyrůstá do výšky 20 až 60 cm. Dříve byl záměrně pěstován a využíván jako listová zelenina i léčivá rostlina, v současnosti je považován za zplanělý pozůstatek druhu jen s malým významem.  Původní areál této rostliny lze ztěží zjistit, pravděpodobně pochází z jihovýchodní Evropy. Odtud se rozšířil téměř po celém kontinentu, včetně Skandinávie a evropské části Ruska (kde sahá až po Volhu a Dněpr), ale s výjimkou Pyrenejského poloostrova. V České republice je považován za zdomácnělý archeofyt a vzhledem k jeho snižujícímu se počtu pravidelných stanovišť je v "Červeném seznamu cévnatých rostlin České republiky" zařazen do kategorie Druhy vyžadující pozornost (C4a). S příchodem novodobých osídlenců Ameriky byl zavlečen i do východních oblastí Kanady a Spojených států amerických.

Blitum bonus-henricus (syn. "Chenopodium bonus-henricus"), also called Good-King-Henry, poor-man's asparagus, perennial goosefoot, Lincolnshire spinach, Markery, English mercury, or mercury goosefoot, is a species of goosefoot which is native to much of central and southern Europe.  Good-King-Henry has been grown as a vegetable in cottage gardens for hundreds of years, although this dual-purpose vegetable is now rarely grown and the species is more often considered a weed.


Život.

Esther Duflo se narodila v roce 1972 v Paříži jako dcera pediatričky Violaine Duflo a matematika Michela Duflo. Během dětství se její matka často angažovala v humanitních projektech.  Esther se dětství zajímala o historii, kterou také chtěla po střední škole studovat. Ve druhém ročníku začala zvažovat kariéru v civilních službách nebo politice. V roce 1993 se na 10 měsíců přestěhovala do Moskvy, kde pracovala na historické práci popisující vužívání velkých závodů v sovětské propagandě, jako například výrobu traktorů ve Stalingradu a také to, jak propagandistické požadavky změnily skutečnou podobu podobných projektů. V Moskvě také působila jako asistentka výzkumu s francouzským ekonomem pro Centrální ruskou banku a s americkým ekonomem, Jeffrey Sachs, pro ruské ministerstvo financí. Na základě těchto zkušeností se rozhodla ekonomii více věnovat.  V roce 1994 získala bakalářský titul za studium historie a ekonomie na École Normale Supérieure a v roce 1995 získala magisterský titul na École d'économie de Paris a Université PSL École des hautes études en sciences sociales a École normale supérieure. V roce 1999 získala titul Ph.D z ekonomie na MIT. Na MIT stále působí jako profesorka.

Kariéra.

Poté, co v roce 1999 získala titul Ph.D, byla jmenována odborným asistentem na MIT. Ve 29 letech byla nejmladší členkou fakulty, která zastávala funkci na této univerzitě.  Duflo a Banerjee se o Indii zajímají od roku 1997. V roce 2003 zde provedla zkušební experiment, o nepřítomnosti učitelů, ve 120 školách, které provozují neziskové organizace. Jejím hlavním zájmem byla častá absence vyučujících. Povzbuzením učitelů, aby se každý den fotografovali se svými studenty, dokázala snížit jejich absenci.  V roce 2003 spoluzaložila společnost Poverty Action Lab na MIT, která od té doby provedla přes 200 empirických výzkumů. Laboratoř sídlí v Chennai v Indii a na Pařížské ekonomické škole. V roce 2006 spolu s několika kolegy provedla Duflo v Indii další experiment. Ukázalo se, že nahrané projevy žen byly ochotněji přijímány ve vesnicích, které zažily ženské vůdce. Duflo se stále více přesvědčovala, že komunity podporující ženské kandidáty by mohly očekávat ekonomické přínosy, ale měla potíže přesvědčit své kolegy.  V roce 2008 obdržela cenu Frontier of Knowledge za rozvojovou spolupráci, která se zaměřila na hodnocení vývoje v oblasti sociálního zabezpečení.  Duflo vstoupila do veřejné sféry v roce 2013, když zasedala v novém Výboru pro globální rozvoj, který radil bývalému americkému prezidentovi Baracku Obamovi v otázkách rozvojové pomoci v chudých zemích. Duflo je spolupracovnicí NBER pro výzkum, členkou představenstva Bureau for Research and Economic Analysis of Development (BREAD)  a ředitelkou vývojového ekonomického programu Centra pro výzkum hospodářství a politiky, kde působí také jako členka představenstva i ředitelka.  Byla zakládající redaktorkou American Economic Journal: Aplikovaná ekonomie, šéfredaktorkou časopisu The American Economic Review a spolušéfredaktorkou časopisu The Review of Economics and Statistics a Journal of Development Economics. Také je členkou redakčního rady Annual Review of Economics a členkou Human Capital Research Programme v rámci International Growth Centre. Dále píše měsíční sloupek pro francouzský deník Libération a byla hlavní řečnicí na první Bocconiho přednášce na Bocconiho univerzitě v roce 2010, v roce 2011 ji následovala Caroline Hoxby.

Publikace.

V dubnu 2011 zveřejnila svou knihu "Poor Economics", kterou napsala spolu s Banerjee. Kniha získala mnoho pozitivních ohlasů.

Esther Duflová, nepřechýleně Duflo (* 25. října 1972, Paříž), je francouzsko-americká ekonomka, profesorka zmírňování chudoby a ekonomie rozvoje na Massachusettském technologickém institutu. Výzkumně se zaměřuje na mikroekonomická témata v rozvojových zemích.  Stala se spoluzakladatelkou a ředitelkou Abdul Latif Jameel Poverty Action Lab a působí jako výzkumná spolupracovnice National Bureau of Economic Research (NBER), je členkou představenstva Bureau for Research and Economic Analysis of Development (BREAD) a vedoucí programu rozvojové ekonomie Center for Economic and Policy Research.  V roce 2019 získala Nobelovu pamětní cenu za ekonomii společně s Abidžítem Banerdžím a Michaelem Kremerem za experimentální přístup ke snižování globální chudoby. Stala se tak druhou ženou a do té doby nejmladším oceněným za ekonomii. S chotěm Banerdžím byli šestým manželským párem, který převzal Nobelovu cenu (v rámci všech kategorií) společně.

Esther Duflo, FBA (; born 25 October 1972) is a French–American economist who is the Abdul Latif Jameel Professor of Poverty Alleviation and Development Economics at the Massachusetts Institute of Technology (MIT). She is the co-founder and co-director of the Abdul Latif Jameel Poverty Action Lab, which was established in 2003. She shared the 2019 Nobel Memorial Prize in Economic Sciences with Abhijit Banerjee and Michael Kremer, "for their experimental approach to alleviating global poverty".  Duflo is a National Bureau of Economic Research (NBER) research associate, a board member of the Bureau for Research and Economic Analysis of Development (BREAD), and director of the Center for Economic and Policy Research's development economics program. Her research focuses on microeconomic issues in developing countries, including household behavior, education, access to finance, health, and policy evaluation. Together with Banerjee, Dean Karlan, Kremer, John A. List, and Sendhil Mullainathan, she has been a driving force in advancing field experiments as an important methodology to discover causal relationships in economics. Together with Banerjee, she wrote "Poor Economics" and "Good Economics for Hard Times", published in April 2011 and November 2019, respectively.


Životopis.

Felix Fénéon byl přední francouzský literát, umělecký kritik a anarchista. Narodil se v Turíně v Itálii v roce 1861. Vychován byl v Burgundsku, pravděpodobně proto, že jeho otec byl obchodním cestujícím. Poté, co se Fénéon umístil jako první ve zkoušce uchazečů o zaměstnání, přestěhoval se do Paříže, kde začal pracovat pro válečný úřad a stal se zde vedoucím úředníkem. Během svého působení ve válečném úřadě editoval mnoho děl, včetně prací Arthura Rimbauda a Comte de Lautréamonta a také pomáhal rozvíjet začínající pointilistické hnutí Georgese Seurata. Byl také pravidelným návštěvníkem úterních večerů v salonu Stéphane Mallarmého a byl aktivní v anarchistických kruzích.  Jako anarchista Fénéon pracoval 13 let jako úředník War Office – válečné kanceláře (což je pro anarchistu trochu ironie), i přestože v té době byl velmi aktivní v podpoře anarchistických kruhů a hnutí. V březnu 1892 francouzská policie hovořila o Fénéonovi jako o „aktivním anarchistovi“ a nechali ho sledovat. V roce 1894 byl Fénéon zatčen pro podezření ze spiknutí kvůli anarchistickému útoku na Foyot restaurant, oblíbené místo politiků. Byl také podezřelý ze spojení s atentátem na francouzského prezidenta, Sadi Carnota, který spáchal 25. června 1894 italský anarchista. On a dvacet devět dalších byli zatčeni na základě obvinění ze spiknutí. Proces se stal známý jako “soud třiceti”. Fénéon byl zproštěn obvinění stejně jako mnozí další. Proces přispěl k popularitě Fénéona zejména jeho břitkými prohlášeními, kterými bojoval proti porotě. O jedné ze scén v soudní síni píše anglický spisovatel Julian Barnes:  Po soudu se Fénéon stal ještě nepolapitelnějším. V roce 1890 požádal neoimpresionista Paul Signac Fénéona o portrét. Fénéon několikrát odmítl. Souhlasil jen pod podmínkou že Signac namaluje celý jeho obličej ze předu. Signac přirozeně odmítl, namísto toho namaloval slavný profil Fénéona s jeho charakteristickou kozí bradkou. Z obrazu se stal slavný symbol neoimpresionismu a měl mnoho variant. Fénéon, ačkoli nespokojený s výsledkem, si pověsil obraz na zeď a měl ho pověšený až do Signacovy smrti o 45 let později.  Kromě "Novels in Three Lines", které nejprve vycházely v pařížském deníku "Le Matins" v roce 1906 a později vyšly jako sbírka, a to pouze proto, že je jeho milenka Camille Pateel uchovala jako výstřižky v albu, publikoval Fénéon v roce 1886 monografiii o 43 stránkách v "Les Impressionists." Když byl Fénéon požádán o vydání "Les Nouvelles en Trois Lignes" jako sbírky, skvěle odpověděl rozzlobeným „Snažím se jen mlčet“. Jak zdůrazňuje Luc Sante, dalo by se říci, že Fénéon byl neviditelně slavný, přesto toho mnoho ovlivnil, aniž by byl mnohým znám.  Fénéonův právník mu po procesu a jeho následném propuštění z válečného úřadu nabídl místo v literárním magazínu "La Revue Blanche"; pro tento časopis pracoval až do roku 1903, kdy bylo vydávání magazínu ukončeno. V tomto časopise Fénéon pokračoval v propagaci práce Seurata a Signaca. V roce 1900 zorganizoval první retrospektivu Seuratovy práce. Seurat je známý řadou děl, zejména obrazem "Nedělní odpoledne na ostrově La Grande Jatte." Hajo Düchting, autor publikace "Seurat, The Master of Pointillism" ("Seurat, mistr pointillismu") poznamenává, že „ve skutečnosti on (Fénéon) byl jediným kritikem, který prokázal schopnost veřejně uznat Seuratovu práci a novou metodu malování, kterou ilustroval slovy, že je pozoruhodná dosahováním barevných tónů.“  Poté, co "La Revue Blanche" přestala vycházet, Fénéon začal pracovat pro liberální noviny "Le Matin", kde anonymně komentoval denní zprávy. Psal tzv. „výplň“, což francouzština nazývá „faits-divers“ nebo „různé události“. Každý komentář se skládal pouze ze tří řádků. Jeho autorství bylo odhaleno až po roce 1940. V nich zachytil složité jemnosti francouzského každodenního života. Následující příklady zdůrazňují vtip tohoto kritika tehdejšího světa:  Po ukončení jeho spolupráce s "Le Matin" se Fénéon stal ředitelem jedné z nejstarších uměleckých galerií v Paříži Galerie Bernheim-Jeune. Galerie propagovala realisty, barbizonskou školu a od roku 1874 první impresionistické a později postimpresionistické malíře. Fénéon zintenzivnil svůj zájem o neo-impresionismus, obzvláště umění Georgese Seurata. Ředitelem galerie byl od roku 1906 do roku 1925. Před svým odchodem z galerie veřejně prohlásil že je „připravený na nečinnost“ a ve věku 63 se definitivně odmlčel.

Félix Fénéon (22. června 1861 Turín, Itálie – 29. února 1944 Châtenay-Malabry) byl na konci 19. století pařížský anarchista a umělecký kritik. Roku 1886 vytvořil termín „neoimpresionismus“, kterým označil skupinu umělců vedenou Georgesem Seuratem. Fénéon se stal velkým propagátorem tohoto stylu.  Každoročně je udělována některému francouzskému spisovateli a výtvarníkovi cena „Prix Fénéon“. Cenu založila v roce 1949 vdova po Fénéonovi. Cena je hrazena z výtěžku prodeje Fénéonovy umělecké sbírky. Fanny Fénéon ji odkázala Pařížské univerzitě, která je zodpovědná za výběr vyznamenaného umělce.

Félix Fénéon (22 June 1861 – 29 February 1944) was a French anarchist and art critic during the late 19th century. He coined the term "Neo-Impressionism" in 1886 to identify a group of artists led by Georges Seurat, and ardently promoted them.  The Fénéon Prize was established in 1949 by his wife based on proceeds from the sale of his art collection.


Historie.

V roce 1901 Alexandre Bernheim se svými syny Jossem (1870–1941) a Gastonem (1870–1953) uspořádal první významnou výstavu obrazů Vincenta van Gogha v Paříži za pomoci uměleckého kritika Juliena Leclercqa.  Od roku 1906 začal "Bernheim-Jeune frères" představovat díla Pierra Bonnarda, Édouarda Vuillarda, Paula Cézanna, Henri-Edmonda Crosse, Keese van Dongena, Henriho Matisse, Henriho Rousseau, Raoula Dufyho, Maurice de Vlamincka, Amedea Modiglianiho, Maurice Utrillo a Georgese Dufrénoye.  V letech 1906 až 1925 byl ředitelem galerie umělecký kritik Félix Fénéon. Přinesl do galerie umění malířů Georgese Seurata a Umberta Boccioni. Galerie se stala jedním z center umělecké avantgardy. V roce 1906 začala galerie vydávat také monografie; první vydání bylo věnováno obrazům Eugèna Carrièra. V roce 1919 také začala vydávat dvouměsíční bulletin o uměleckém životě.  V roce 1922 galerie vystavovala společně díla Alice Halicke, Augusta Herbina, Pierra Hodé, Moïse Kislinga, Marie Laurencin, Henriho Lebasque, Fernanda Légera a Henriho Matisse.  Během německé okupace za druhé světové války byl majetek galerie zabaven "Reichsleiter Rosenberg Taskforce" (Pracovní skupina Reichsleiter Rosenberg (německy: Einsatzstab Reichsleiter Rosenberg neboli ERR byla organizace NSDAP, která se věnovala přivlastňování kulturních statků během druhé světové války). V roce 1941 byla jejich galerie uzavřena, obrazy byly zabaveny a budova prodána. Stejně jako jiní obchodníci s uměním, jako například Paul Rosenberg, i Bernheim musel pracovat několik desítek let, aby získal zpět alespoň některé obrazy. Úkol byl ztížen tím, že během rabování zmizely z galerie dvě hlavní účetní knihy. V roce 1940 rodina Bernheim-Jeune už vycítila, že se na ně a na jejich galerii nacisté zaměří a poslala asi 30 impresionistických a postimpresionistických obrazů do zámku Château de Rastignac v Dordogne uschovat. Dne 30. března 1944, prchající síly nacistických Schutzstaffel (SS) zapálily zámek poté, co bylo odvezeno pět plně naložených nákladních aut. Obrazy mohly být tedy také zničeny. V roce 2012 zemřel Michel Dauberville, člen rodiny Bernheimů. Vedení galerie Bernheim-Jeune se ujal jeho bratranec Guy-Patrice Dauberville, také odborník na moderní malbu a specialista na Pierra Bonnarda a Renoira. Galerie nyní vystavuje malíře a sochaře s tradicí École de Paris a umělce jako Jean Carzou, Shelomo Selinger nebo Pollès.

Ukončení galerie.

V roce 2018 webové stránky Bernheim-Jeune oznámily uzavření galerie.

Galerie Bernheim-Jeune je jednou z nejstarších uměleckých galerií v Paříži.  Otevřena byla na Rue Laffitte v roce 1863 Alexandrem Bernheimem (1839–1915) společně s Eugènem Delacroix, Jean-Baptiste-Camille Corotem a Gustave Courbetem. Galerie několikrát změnila umístění a nakonec zůstala na pařířské Avenue Matignon. Galerii po celou dobu řídí Bernheimova rodina. Galerie propagovala realisty, umělce barbizonské školy a od roku 1874 první impresionistické a později postimpresionistické malíře.

Bernheim-Jeune gallery is one of the oldest art galleries in Paris.  Opened on Rue Laffitte in 1863 by Alexandre Bernheim (1839-1915), friend of Delacroix, Corot and Courbet, it changed location a few times before settling on Avenue Matignon. It is still managed by members of the same family. The gallery promoted realists, Barbizon school paintings and, in 1874, the first impressionist and later post-impressionist painters.


Životopis.

Narodil se v Quiévy, což je obec v departementu Nord v severní Francii. Jeho otec byl řemeslník. Studoval kresbu na École des Beaux-Arts de Lille v letech 1899–1901, poté se usadil v Paříži.

Kariéra.

Jeho tvorbu zpočátku viditelně ovlivnil impresionismus a postimpresionismus. Je to patrné na obrazech, které v roce 1906 poslal na Salon des Indépendants, postupně se nechal ovlivnit fauvismem a vystavoval v roce 1907 na Podzimním salonu. S kubismem začal experimentovat v roce 1909, kdy se přestěhoval do ateliérů Bateau-Lavoir, kde potkal Pabla Picassa, Georga Braqua, Ottu Freundlicha a Juana Grise; v práci v kubistickém stylu byl také povzbuzován přátelstvím se sběratelem umění a kritikem Wilhelmem Uhdem. Jeho dílo bylo vystaveno ve stejné místnosti jako dílo Jeana Metzingera, Alberta Gleizese a Fernanda Légera na Salon des Indépendants v roce 1910. V roce 1912 se účastnil významné výstavy Section d'Or.  V roce 1914, při vypuknutí první světové války, byl pro svou malou výšku osvobozen od vojenské služby a pracoval v továrně na letadla poblíž Paříže.  Po vytvoření svých prvních abstraktních obrazů v roce 1917 upoutal Herbin pozornost Léonce Rosenberga, po první světové válce se stal součástí skupiny kolem "Galerie de l'Effort Moderne" a od března 1918 do roku 1921 zde několikrát vystavoval svou práci. Herbinovy radikální reliéfy jednoduchých geometrických tvarů složených z barevných kousků dřev jako je jeho obraz "Colored Wood Relief", (1921, Paříž, Musée national d'art moderne) zpochybnily nejen status malířského stojanu, ale také tradiční vztah postava-země. Nepochopení, se kterým byly přijaty tyto reliéfy a s tím související design nábytku, bylo zásadní a to i u těch kritiků, kteří byli kubismu nejvíce příznivě nakloněni.Toto odsouzení jeho práce způsobilo, že uposlechl Rosenbergovu radu aby se vrátil k obecně přijímanému stylu. Až do roku 1926 nebo 1927 maloval obrazy ve stylu Nové věcnosti. (Nová objektivita, německy: Neue Sachlichkeit) bylo hnutí v německém umění, které vzniklo kolem roku 1920 jako reakce proti expresionismu.)  Sám Herbin později neuznával své krajiny, zátiší a žánrové scény z tohoto období jako umění, například "Bowls Players" (1923; Paříž, Musée national d'art moderne), ve kterých byly objekty vyobrazeny prostorově schematicky. Pod vlivem surrealismu se stal zvýšeně kritický k racionálním formám umělecké skupiny De Stijl. Po roce 1927 se Herbin začal zajímat o mikrofotografie krystalů a rostlin a zcela opustil figurativní malbu.  Ve 30. letech spoluzakládal v Paříži skupinu Abstraction-Création a byl vydavatelem a také autorem článků v časopise skupiny Abstraction-Création s názvem "Art non figurativ". Ve druhém čísle časopisu psal proti rostoucímu fašismu a útlaku všeho druhu. Jako člen komunistické "Association des Écrivains et Artistes Révolutionnaires" podepsal prohlášení proti politické lhostejnosti umělců. Kritik stalinismu opustil komunistickou stranu ve 40. letech 20. století.  Na začátku roku 1942 vyvinul Herbin jazyk formy a barvy, jazyk "alphabet plastique". Jeho obrazy stále více sestávají pouze z barevných uspořádání trojúhelníků, kruhů a obdélníků. V roce 1946 byl jedním ze zakladatelů Salon des réalités nouvelles, nástupce skupiny Abstrakce-Création. Později se stal viceprezidentem této skupiny.

Pozdní život a smrt.

Po roce 1953 Herbin ochrnul na pravou stranu těla, což ho donutilo malovat levou rukou. Zemřel v Paříži 31. ledna 1960 ve svých 77 letech. Jeden obraz zůstal nedokončený - motiv obrazu byl založen na slově "Fin".  Na počátku 21. století vyrobil Didier Marien z Galerie Boccara, se souhlasem držitelů práv, významnou řadu originálních koberců podepsaných Herbinem. Tyto koberce vystavené ve Francii, ale také v Moskvě, Londýně a New Yorku hrály klíčovou roli v celosvětovém znovuobjevení uměleckých děl Augusta Herbina.

Veřejně přístupné.

Mezi veřejně přístupné sbírky obrazů Auguste Herbina patří:

Auguste Herbin ["ógyst erben"] (29. dubna 1882 Quiévy – 31. ledna 1960 Paříž) byl francouzský malíř moderního umění. Nejznámější je jako autor kubistických a abstraktních obrazů složených z barevných geometrických obrazců. Spoluzaložil skupiny Abstraction-Création a Salon des réalités nouvelles, které propagovaly nefigurativní abstraktní umění.

Auguste Herbin (29 April 1882 – 31 January 1960) was a French painter of modern art. He is best known for his Cubist and abstract paintings consisting of colorful geometric figures. He co-founded the groups Abstraction-Création and Salon des Réalités Nouvelles which promoted non-figurative abstract art.


Život.

Pocházel z rodiny hugenotů, kteří uprchli z Francie po zrušení ediktu nantského roku 1685. Vystudoval Trinity College v Dublinu, stal se duchovním a od roku 1803 byl vikářem dublinské Katedrály svatého Patrika. Roku 1804 se oženil s uznávanou zpěvačkou Henriettou Kingsburyovou, dcerou vlivného církevního hodnostáře, čímž se stal příbuzným Oscara Wildeho, jehož byl prastrýc. Byl dobrým kazatelem, ale měl mnoho světských zájmů. Jako dobrý zpěvák, výtečný tanečník a elegantní společník měl rád společenský život. Pořádal domácí bály, které se brzy staly v Dublinu pověstnými.  Jeho prvními literárními díly byly tři neúspěšné gotické romány napsané pod pseudonymem Dennis Jasper Murphy. Všiml si jich však Walter Scott a upozornil na ně lorda Byrona. Díky podpoře těchto dvou literátů byla roku 1816 s úspěchem uvedena v londýnském divadle Drury Lane Maturinova divadelní hra "Bertram" s Edmudem Keanem v hlavní roli. Hru však odsoudil jako nepůvodní, nudnou, nemravnou a bezbožnou Samuel Taylor Coleridge, a poté, co Irská církev odhalila Maturina jako jejího autora (vzdal se svého pseudonymu, aby získal finanční odměnu za uvedení hry), zastavila mu další služební postup. Finanční úspěch "Bertrama" byl ale pohlcen tím, že Maturin musel kromě své rodiny podporovat také svého nemocného otce a další příbuzné. Když jeho další dvě divadelní hry nesklidily žádný ohlas, začal se věnovat próze a roku 1820 vydal své mistrovské dílo, gotický román "Melmoth the Wanderer" ("Poutník Melmoth"), který měl velký ohlas v literárním světě nejen v Anglii, ale především ve Francii a také v USA. Přesto zemřel v chudobě po dlouhé nemoci, kterou se marně snažil vyléčit. Byl pochován v Dublinu na hřbitově Francis Street Burial Ground.

Charles Robert Maturin (25. září 1780, Dublin – 30. října 1824, tamtéž) byl irský duchovní a anglicky píšící preromantický prozaik a dramatik známý především svým gotickým románem "Melmoth the Wanderer" ("Poutník Melmoth") z roku 1820.

Charles Robert Maturin, also known as C. R. Maturin (25 September 1782 – 30 October 1824), was an Irish Protestant clergyman (ordained in the Church of Ireland) and a writer of Gothic plays and novels. His best known work is the novel "Melmoth the Wanderer".


Definice vrcholu.

Mnoho hor, kromě jejich nejvyššího vrcholu, mají také vrcholy vedlejší. Obecně platí, že topografický význam vrcholu nebo vedlejšího vrcholu, stejně jako topografická prominence určují, zda je vrchol považován za nezávislý vrchol nebo vrchol vedlejší. Neexistuje jednotné kritérium pro všechna světová pohoří, to se obvykle volí vzhledem k charakteru pohoří nebo oblasti. Například v USA se za samostatný vrchol obvykle považují hory s prominencí nad 500 stop (asi 152 m). Pro alpské nebo tatranské hory se většinou používá prominence 100 metrů. Pro české hory byla v rámci projektu "Tisícovky Čech, Moravy a Slezska" zvolena prominence minimálně 15 metrů (a izolace 400 m) pro tzv. hlavní vrcholy a 5 metrů (a izolace 200 m) pro vedlejší vrcholy. V roce 1994 Mezinárodní horolezecká federace (UIAA) klasifikovala v Alpách 82 vrcholů, které byly nejméně 4 000 m nad hladinou moře a nejméně 30 m topografického výběžku nad každou sousední horou.

Ověření nevylezeného stavu.

Může být obtížné určit, zda nebyl na vrchol hory proveden výstup. Dlouho předtím, než začalo v polovině 19. století moderní horolezectví lidé cestovali na vrcholky hor. Archeologické vykopávky v Andách ukázaly, že lidé v předhistorických dobách cestovali až do výšky 6 739 m. Stálá sídliště až do výšky 4 500 m byla založena již před 12 000 lety v Andách. Ve Lhase v Tibetu, který leží ve výšce 3 650 m a v mnoho menších osadách v Himálaji se daří ve výškách přesahujících 4 000 m. Vzhledem k tomu, že lidé žijí ve vysoké nadmořské výšce po mnoho tisíciletí, mohly být vrcholy v minulosti vylezeny. Mnohé regiony daleko od osad však nikdy nebyly prozkoumány, zejména proto, že některé vysoké vrcholy ve vysokých horách jsou tak vzdálené, že byly místním obyvatelům neznámé, když je poprvé spatřili evropští průzkumníci.

Gangkhar Puensum.

Gangkhar Puensum (7 770 m) je nejvyšší horou na světě, na kterou nebyl proveden výstup z hlediska nadmořské výšky. Leží na hranicích mezi Bhútánem a Čínou. Bhútánská vláda od roku 1994 zakázala horské expedice do oblastí hor vyšších než 6 000 metrů nad mořem. Důvody zákazu jsou ekologické i náboženské.

Nejvyšší nevylezený nezakázaný vrchol.

Na základě kritérií Mezinárodní horolezecké federace je Muču Kiš (7 452 m) s prominencí 263 m v Pákistánu v současnosti nejvyšší hora na světě, na kterou nebyl proveden výstup, přestože na ni není náboženský nebo politický zákaz. Dalšími nevylezenými horami jsou Kabru (7 318 m) s prominencí 100 m, Lapče Kang III (7 250 m) s prominencí 570 m a Kardžiang(7 221 m) s prominencí 895 m.

Nevylezený vrchol s největší prominencí.

Nevylezené hory s vysokou topografickou prominencí jsou samozřejmě nezávislé hory, které mají relativně malou výšku. Na takové vrcholy možná existuje nezdokumentovaný výstup.  Sauyr Zhotasy 3 800 m, (prominence 3 252 m), nejvyšší bod v pohoří Saur na hranici mezi Kazachstánem a Čínou a Mount Siple 3 110 m, (prominence 3 110 m) na Sipleovém ostrově u pobřeží Antarktidy, nemají žádné záznamy o úspěšných výstupech. Nelze potvrdit stav každého z těchto vrcholů, ačkoli Mount Siple je v současné době ve vzdáleném, neobydleném a zřídka navštěvovaném místě.

Seznam nejvyšších nevylezených vrcholů.

Následující vrcholy s minimálním výběžkem 150 m, které byly považovány za nevylezené k srpnu 2018.

Nevylezená hora je vrchol hory, na který nebyl proveden prvovýstup. V některých částech světa jsou průzkumy a mapování výstupů stále nespolehlivé. Neexistují žádné komplexní záznamy o trasách průzkumníků, horolezců a místních obyvatel. V některých případech byly i moderní výstupy větších hor špatně zdokumentovány a bez všeobecně uznávaného seznamu lze dosáhnout výsledku při určování nejvyšších nevylezených vrcholů světa na světě jen spekulativně. Většina zdrojů uvádí, že Gangkhar Puensum (7 770 metrů) na hranici mezi Bhútánem a Čínou je nejvyšší horou na světě, na kterou dosud nebyl proveden výstup.  Nevylezené hory jsou někdy označovány jako „panenské vrcholy“. Mnoho panenských vrcholů existuje, protože hora je nedosažitelná kvůli geografické izolaci nebo politické nestabilitě. Některé hory zůstávají nevylezeny kvůli náboženskému přesvědčení, jelikož země nebo region, kde hory leží, považují vrcholy za posvátné a měly by zůstat nedotčené. Dalším důvodem, proč zůstávají některé vrcholy nedotčené je velká atraktivita vysoké nadmořské výšky a menší vrcholy, i když stále velmi impozantní, jednoduše získají méně pozornosti a místo pokusů o výstup na ně bývá upřednostňována snaha vylézt na nejvyšší vrcholy novou cestou nebo v zimní sezóně.

An unclimbed mountain is a mountain peak that has yet to be climbed to the top. Determining which unclimbed peak is highest is often a matter of controversy. In some parts of the world, surveying and mapping are still unreliable. There are no comprehensive records of the routes of explorers, mountaineers, and local inhabitants. In some cases, even modern ascents by larger parties have been poorly documented and, with no universally recognized listing, the best that can be achieved in determining the world's highest unclimbed peaks is somewhat speculative. Most sources indicate that Gangkhar Puensum () in Bhutan or on the Bhutan–China border is the tallest mountain in the world that has yet to be fully summited. Gangkhar Puensum has been off limits to climbers since 1994 when Bhutan prohibited all mountaineering above due to spiritual/religious beliefs.  Unclimbed mountains are sometimes referred to as "virgin peaks." Many virgin peaks exist because the mountain is unreachable, due to either geographic isolation or political instability. Some mountains remain off limits due to religious beliefs of a country or region that hold such mountains as sacred and should remain inviolate. Additionally, since the endeavor to scale taller mountains of the world is usually a major undertaking, lesser peaks, while still very formidable, simply get less attention than the taller ones, and instead these taller peaks are summited by parties following a new route or perhaps during the winter when conditions are generally more treacherous.


Klubová kariéra.

Debut za PSG si odbyl 17. října 2014 v zápase francouzské ligy na hřišti RC Lens, když vystřídal Thiaga Mottu v 75. minutě. V březnu 2015 podepsal smlouvu do roku 2018.  Poté co v ročníku 2015/16 dostal mezi seniory šanci v 8 soutěžních zápasech, se 21letý Kimpembe stal v ročníku 2016/17 regulérní součástí mužstva kouče Emeryho. Naskočil do 28 soutěžních zápasů a výkony nezklamal. Tuto sezonu se poprvé předvedl v Lize mistrů a odehrál celé domácí utkání proti Barceloně, které Pařížané zvládli a zvítězili 4:0. Do základu se vměstnal kvůli zranění Thiaga Silvy, který se dal do odvety osmifinále na půdě Barcelony do pořádku. Kimpembe zůstal pouze na lavičce. PSG nakonec prohrálo 1:6 a vypadlo. Na jaře podepsal nový kontrakt do roku 2021.  Kimpembe pokračoval v A-týmu pařížského týmu i v sezoně 2017/18. V Ligue 1 nastoupil do 28 zápasů, dalších 10 zápasů si připsal v domácích a evropských pohárech.  V ročníku 2018/19 dostával od trenéra Thomase Tuchela pravidelně důvěru v základu. Stejně tomu bylo i v Lize mistrů, kde si ve skupině zahrál pět zápasů od začátku. Nastoupil v obou zápasech osmifinále proti Manchesteru United. V tom prvním na Old Trafford otevřel skóre, když přesně zamířil po rohovém kopu Di Maríi, PSG vyhrálo 2:0. V odvetě ale United předvedli obrat a po výhře 3:1 postoupili díky pravidlu venkovních gólů. Kimpembe v první minutě nastavení nešťastně rukou zasáhl do střely Dalota a rozhodčí nařídil penaltu, kterou Rashford proměnil. V Ligue 1 se na hřiště dostal ve 24 zápasech. Během říjnového souboje s Lyonem dostal už ve 35. minutě červenou kartu, ale PSG doma hladce vyhrálo 5:0.  V sezoně 2019/20 se potýkal s konkurencí v podobě Abdoua Dialla, se kterým bojoval o místo v sestavě pro zápasy v Ligue 1. Trenér Tuchel Kimpembeho postavil do úvodních třech zápasů Ligy mistrů, Pařížané tuto trojici zápasů vyhráli.

Reprezentační kariéra.

V květnu 2018 se objevil v konečné nominaci Didiera Deschampse na světový šampionát.

Úspěchy.

Zdroj:

Presnel Kimpembe (* 13. srpna 1995) je francouzský profesionální fotbalista, který hraje na postu obránce za francouzský prvoligový celek Paris Saint-Germain a počínaje rokem 2018 rovněž za reprezentaci Francie.

Presnel Kimpembe (, ; born 13 August 1995) is a French professional footballer who plays as a defender for Paris Saint-Germain and the French national team. He was part of the France squad that won the 2018 FIFA World Cup.


Srtučný obsah opery.

První jednání.

V kouzelném lese u Athén se setkávají královna víl Titania a král elfů Oberon. Oberon požaduje po Titanii navrácení svého pážete, které Titania odmítá. Oberon proto posílá svého služebníka Puka, aby královnu očaroval tak, aby se zamilovala do prvního člověka nebo zvířete, které spatří po probuzení. Do kouzelného lesa přichází také Lysander s Hermií, kteří uprchli před rozhodnutím Hermiina otce, který jejich sňatku nepřeje a chce, aby si vzala Demeteria. Spoučasně přicházejí do kouzelného lesa také Demeterius a Helena. Oberon vyslechne rozhovory milenců a nařídí Pukovi, aby je také očaroval .  Do lesa ve stejnou noc dorazí i skupina ochotnických herců, kteří zde chtějí nazkoušet drama "Pyramus a Thisbe", které by chtěli předvést na svatbě Thísea a Hippolyty.  Puk začaruje Klubka do osla a prostřednictvím kouzla se do něj zamiluje Titania. Ostatní herci se v hrůze rozeběhnou po lese. Díky Pukově omylu se zamiluje Lisander do Hermie a Demeterius do Heleny. Všechny osoby nakonec v kouzelném lese usnou.

Třetí jednání.

Oberon probouzí Titanii, která má pocit, že měla velmi nepříjemný sen. Puk mezitím dal Klubkovi zpět lidskou podobu, Klubko se konečně znovu setkává se svými kumpány.

Proměna (čtvrtý obraz).

Probíhá trojnásobná svatba: Theseus si bere za manželku Hippolitu, Lisander Hermii a Demeterius Helenu. Na slavnosti divadelní soubor řemeslníků předvádí svou hru "Pyramus a Thisbe" a společnost se skvěle baví jejich nešikovností. Po závěrečném tanci odcházejí Titania, oberon s elfy a vílami zpět do kouzelního lesa.

Inscenační historie.

Opera byla poprvé uvedena dne 11. červen 1960 na hudebním festivalu v Aldenburghu v sále pro 300 diváků. Dirigoval ji sám skladatel a režii měl John Cranko.  V roce 1991 operu nastudoval režisér Robert Carsen pro Operní festival v Aix-en-Provence. Scénu a kostýmy navrhl Michael Levine. Tato produkce byla v roce 2015 obnovena v ko-produkci s divadlem "Opéra de Lyon" a po festivalovém představení uvedena na různých scénách na celém světě (Lyon, Londýn, Filadelfie, Peking ...)

Sen noci svatojánské (originální název A Midsummer Night's Dream) Op. 64, je opera Benjamina Brittena o třech dějstvích a čtyřech obrazech. Libreto na námět stejnojmenné divadelní hry Williama Shakespeara napsal skladatel a Peter Pears. Opera byla poprvé uvedena dne 11. červen 1960 na hudebním festivalu v Aldenburghu.

A Midsummer Night's Dream, Op. 64, is an opera with music by Benjamin Britten and set to a libretto adapted by the composer and Peter Pears from William Shakespeare's play, "A Midsummer Night's Dream". It was premiered on 11 June 1960 at the Aldeburgh Festival, conducted by the composer and with set and costume designs by Carl Toms. Stylistically, the work is typical of Britten, with a highly individual sound-world – not strikingly dissonant or atonal, but replete with subtly atmospheric harmonies and tone painting. The role of Oberon was composed for the countertenor Alfred Deller. Atypically for Britten, the opera did not include a leading role for his partner Pears, who instead was given the comic drag role of Flute/Thisbe.


Klubová kariéra.

S fotbalem začínal v Janově, odkud odešel do Fiorentiny. Tu opustil v roce 2016 a připojil se k týmu Virtus Entella. Na jaře 2017 si tehdy 17letý Zaniolo odbyl debut za Entellu v Serii B. Celkem nastoupil do sedmi zápasů Serie B. V červenci 2017 jej získal milánský Inter, který čerstvě 18letému Zaniolovi nabídl pětiletý kontrakt do roku 2022. O mladého záložníka stály také Juventus a AC Milán. Zaniolo si v A-týmu Interu nezahrál a v létě 2018 zamířil do AS Řím, naopak Řím Interu podstoupil Nainggolana.  První zápas za římský celek odehrál 19. září 2018 v milionářské Lize mistrů na půdě Realu Madrid, kde Římané prohráli 0:3. Zaniolo odehrál 54 minut než byl vystřídán. Premiérový zápas v Serii A si zahrál 26. září na domácí půdě proti Frosinone Calcio, když ho kouč Di Francesco vpustil na hřiště v 67. minutě za Pastoreho. První branku v lize vstřelil 26. prosince proti Sassuolu. V 59. minutě unikl po pravé lajně přes dva obránce a obloučkem překonal brankáře Consigliho, Řím tak vedl už 3:0. Sassuolo v závěru již jen snížilo. Ve skupině Ligy mistrů si zahrál několik desítek minut v zápasech s Viktorií Plzeň, CSKA Moskva a znovu proti Realu. AS Řím postoupil do osmifinále, kde narazil na portugalské FC Porto. Zaniolo se zaskvěl v prvním zápase na domácí půdě, když ve spolupráci s Edinem Džekem vstřelil dva góly v 70. a 76. minutě. V odvetě se ale gólově neprosadil a Porto dokázalo Římany udolat v prodloužení. V lednu se gólově prosadil proti Turínu FC, když v 15. minutě otevřel skóre zápasu. Přes dramatický vývoj dokázal Řím porazit turínského soupeře 3:2. Do konce sezony se střelecky prosadil ještě dvakrát, proti AC Milán ve 46. minutě srovnal na konečný výsledek 1:1. Jeho gól proti Fiorentině znamenal rovněž remízu 2:2. AS Řím skončil sezonu na 6. místě.  Kvalitní výkony z něj učinili žádané zboží; o jeho služby v letním období projevily zájmy týmy jako Manchester United nebo Tottenham Hotspur.

2019/20.

Ročník 2019/20 se AS Řím poprvé musel obejít bez letitých opor jako byli Totti nebo De Rossi. Nově příchozí trenér Paulo Fonseca nehodlal na Zaniolově roli v týmu nic měnit. Ten nastoupil hned v úvodním kole proti Janovu, které skončilo 3:3. Ve druhém kole se konalo derby s Laziem, ve kterém dvakrát v prvním poločase nastřelil tyč, zápas skončil 1:1. Ve skupině Evropské ligy nastoupil do úvodního utkání proti Başakşehiru z Turecka, který Zaniolo a spol. zvládli na výbornou. Po vlastním gólu soupeře v 58. minutě asistoval Džekovi na 2:0. V 71. minutě role otočily, Džeko přihrál na gól Zaniolovi. Ten ještě v nastavené 93. minutě vyslal do úniku Justina Kluvierta, který završil vítězství 4:0. Ve druhém zápase skupiny nastoupil na levém křídle proti Wolfsbergeru, zrodila se remíza 1:1. Ve třetím zápase doma s Borussií Mönchengladbach zařídil gólem hlavou druhou nešťastnou remízu 1:1. Sudí Collum totiž německému týmu nesprávně daroval penaltu po domnělé ruce Smallinga v 95. minutě, kterou Lars Stindl proměnil. Ve šlágru 9. kola Serie A společně s forvardem Džekem zajistil výhru nad AC Milán 2:1.

Reprezentační kariéra.

Itálie U19.

Zaniolo se v roce 2018 zúčastnil Mistrovství Evropy do 19 let, které se konalo ve Finsku. V prvním zápase proti pořadatelům vstřelil jedinou branku, a to ve 43. minutě. Ve druhém zápase Itálie zdolala Portugalsko 3:2 a ve třetím proti Norsku na penaltovou branku Nora Hålanda odpověl po asistenci Zaniola Kean a zařídil remízu 1:1. Semifinálové utkání proti Francii odehrál Zaniolo celé a opět asistoval Keanovi na gól, Italové tak ve 30. minutě zvýšili na 2:0 a toto vedení již nepustili. Ve finále se Itálie znovu setkala s Portugalci. Zaniolo znovu přihrával střídajícímu Keanovi na jeho druhý gól. Portugalci však po prodloužení zvítězili 4:3.  Jeho výkony jej dostaly na lavičku vybraného „Týmu šampionátu“ složeného odborníky z nejlepších fotbalistů finského turnaje.

Nicolò Zaniolo (* 2. července 1999, Massa, Itálie) je italský profesionální fotbalista, který hraje na pozici záložníka za AS Řím a italskou reprezentaci.

Nicolò Zaniolo (; born 2 July 1999) is an Italian professional footballer who plays as a midfielder for Serie A club Roma and the Italy national team.


Život.

Narodil se 7. ledna 1916 v Bellagio v rodině Domenica Olivelliho a Clelie Invernizzi. Jeho strýc Rocco Invernizzi byl kněz a duchovní učitel mladých chlapců.  Roku 1926 se rodina přestěhovala do Pavie. Zde navštěvoval školu Ghislieri a roku 1934 začal studovat právo na Univerzitě v Pavii. Studium dokončil v roce 1938.  Byl členem Katolické akce a Fašistické studentské skupiny.  Později začal vyučovat správní právo na Turínské univerzitě. Zde začala jeho práce, kdy se staral o chudé a sirotky. Napsal mnoho článků o právu a sociální sféře.  Roku 1936 narukoval na vojnu a bojoval ve Španělské občanské válce. Později (1939) odešel do Německa, kde studoval až do roku 1941. Zde se naučil plynně mluvit německy. V roce 1941 bojoval na Ruské frontě. Zde byl poraněn omrzlinami.  Jeho zkušenosti ve válce ho obrátily proti fašismu a odmítl přísahat věrnost Italské sociální republice. Za to byl 9. září 1943 deportován do Innsbrucku a 20. října stejného roku odešel do Milána. Zde založil "podzemní" noviny, které propagovaly křesťanství.  Kvůli jednání fašistů, jako byla např. deportace Židů se Teresio rozhodl bojovat v Italském odporovém hnutí. Dne 27. dubna 1944 byl zatčen a vězněn v několika věznicích. Nacisté jej mučili, ale i přes kruté bolesti pomáhal svým spoluvězňům. V jedné z věznic se spřátelil s dnes blahoslaveným Odoardem Focherinim.  Naposled byl převezen do koncentračního tábora Hersbruck, kde byl 17. ledna 1945 umlácen k smrti, protože se snažil chránit ukrajinského vězně. Jeho tělo bylo spáleno a popel vhozen do společného hrobu.

Proces blahořečení.

Proces blahořečení byl zahájen 19. ledna 1988 v diecézi Vigevano. Dne 14. prosince 2015 uznal papež František jeho hrdinské ctnosti.  Dne 16. června 2017 uznal papež jeho mučednictví. Blahořečen byl 3. února 2018.

Teresio Olivelli (7. ledna 1916, Bellagio – 17. ledna 1945, KT Hersbruck) byl italský římskokatolický mučedník, voják a člen Italského odporového hnutí, v němž byl znám jako Agostino Gracchi. Katolická církev ho uctívá jako blahoslaveného.

Blessed Teresio Olivelli (7 January 1916 – 12 January 1945) was an Italian Roman Catholic soldier during World War II and part of the Italian Resistance movement to Fascism and the Nazi regime. Olivelli graduated in law in Pavia in 1938 and went on to comment in papers on the legal and social issues of the time before he became a volunteer fighter in the Spanish Civil War and in World War II with a notable campaign fought in Russia. The war soured his views towards the Italian fascist regime of Benito Mussolini and his time in the resistance was marked with articles in a newspaper he founded dedicated to promoting the Christian message and attempting to improve upon aspects of fascism with a more Christian message.  Olivelli's beatification cause started in 1988 under Pope John Paul II and he became titled as a Servant of God. The cause was first designed to demonstrate that Olivelli died because of hatred of his faith – thus beatification would be quicker – but disagreements led to a prolonged cause designed instead to prove Olivelli led a life of heroic virtue which Pope Francis confirmed on 14 December 2015. This confirmation allowed for the pope to name him as Venerable. Francis approved his beatification on 16 June 2017 and he was beatified on 3 February 2018 in Vigevano.


Klubová kariéra.

Lemar začal hrát fotbal jako dítě v klubu Solidarité Scolaire. Posléze se dostal do klubu SM Caen. Za Caen v sezoně 2013/14 debutoval mezi dospělými, v této sezoně tým postoupil do Ligue 1. Když Caen v další sezoně bojoval o udržení mezi elitou, byl Lemar spíše náhradníkem. Ve venkovním zápase na půdě FC Nantes 5. dubna 2015 se však zaskvěl. V 73 . minutě byl poslán na hřiště, o několik minut později trefil brankovou konstrukci. V 92. minutě vsítil branku z přímého kopu a rozhodl o vítězství 2:1.

AS Monaco.

2015/16.

Už ve třetím kole Ligue 1 sezóny 2015/16 se gólově prosadil, když pár minut po vstupu na hřiště srovnal na konečných 1:1 na půdě Toulouse. Během šestého kola odehrál celý zápas doma s Lorientem. Ve 21. minutě si stoupl k rohovému praporku a nacentroval na gól Tourému, který snížil na 1:2. Ve 47. minutě sám přidal druhý gól, když se prosadil z přímého kopu. Lorient ale strhl výhru na svou stranu, vyhrál 3:2. V sedmém kole vstřelil gól Montpellieru, i jeho gól rozhodl o výhře Monaca poměrem 3:2. V lednu se mu povedl opět zápas proti Lorientu, kdy spolu s Moutinhem rozhodli o monackém vítězství 2:0 na hřišti soupeře. Začátkem března otevřel skóre proti „rodnému“ Caen, ale zápas skončil remízou 2:2. Kouč Jardim ho zkoušel na různých pozicích v záloze – dvojčlenné i tříčlenné – než jej zařadil na levé křídlo v systému 4–2–2–2. Knížecí celek skončil ligu jako třetí, kvalifikoval se tedy do předkola Ligy mistrů.

2016/17.

Ročník Ligue 1 2016/17, Lemarův druhý v monackém dresu, byl mimořádné úspěšným pro tým a i Lemara osobně. Trenér Jardim mu věnoval více prostoru na hřišti, což přineslo ovace prakticky hned v úvodu. V záříjovém utkání doma proti Stade Rennes v samotném závěru dvěma góly pojistil výhru 3:0. Na podzim přidal ještě další čtveřici branek. Ještě během července a srpna pomohl k postupu do skupiny Ligy mistrů, Monaco vyřadilo Fenerbahçe a i Villarreal. Lemar si místo v základu podržel také ve skupině, kdy z levého strany terorizoval obrany Tottenhamu, Leverkusenu a CSKA Moskva. V prvním zápase skupiny ve Wembley proti Tottenhamu byl na lavičce náhradníků, ale v 5. minutě se zranil Nabil Dirar a Lemar šel do hry. Ve 31. minutě zvýšil vedení Monaca, v zápase který skončil zaslouženou výhrou 2:1. Odehrál zápas proti Leverkusenu (1:1) a také dva moskevskému proti CSKA (1:1 a výhra 3:0). Další gól v milionářské soutěži dal opět Tottenhamu (další výhra 2:1). Na branku Djibrila Sidibého sice z penalty dokázal odpovědět Angličan Kane, avšak Lemar strhl vítězství na monackou stranu. Osmifinále představovalo těžkou zkoušku mladého týmu proti Manchesteru City kouče Pepa Guardioly. Lemar odehrál celé utkání a v 61. minutě přihrál na gól Falcaa, v tento moment Monaco vítězilo 3:2. City ale třemi góly zápas otočilo. Monaco zvládlo odvetu, Lemar asistoval u důležité branky Bakayoka na 3:1, tento stav Monaco posouval do čtvrtfinále, tým okolo Lemara už výsledek udržel a "Citizens" vyřadil. Ve čtvrtfinále asistoval u tří branek během výher 3:2 a 3:1 proti Dortmundu. Postup Ligou mistrů ukončil až turínský Juventus. Jeho jarní góly a asistence v lize Monacu přihrály francouzský titul před dotírajícím PSG.  V této sezoně si celkově do statistik připsal 14 gólů a 17 gólových asistencí, čímž si vysloužil pozornost velkoklubů, ačkoliv se zdálo, že jej zastiňují jiné hvězdy jako Bernardo Silva, Benjamin Mendy nebo Fabinho.

2017/18.

Ačkoli byl spojován s možným odchodem – nabídku poslal např. Arsenal – zůstal nakonec v Monaku. Za sezonu 2017/18 se trefil pouze třikrát, dva z těchto gólů vstřelil ve francouzské lize. Na hřišti Bordeaux vstřelil po individuální akci gól na 2:0. V půlce prosince se jedním gólem podílel na jasné výhře 4:0 na půdě Saint-Étienne. AS Monaco titul neobhájilo, v tabulce skončilo druhé.

Atlético Madrid.

2018/19.

Atlético přivedlo 22letého Lemara v létě 2018 za částku 70 milionů eur. Trenér Diego Simeone jej přivedl za Carrasca, který v lednu opustil Atlético, aby zamířil do Číny. Poprvé si v novém týmu zahrál v přípravě se Stuttgartem. Debut v ostrém zápase jej čekal v srpnu v Superpoháru UEFA. Od začátku nastoupil na pravém křídle, v 91. minutě byl střídán, Atlético porazilo rivala Real Madrid 4:2 v prodloužení. Diego Simeone byl s jeho výkonem spokojený, i proto si ve španělské La Lize v sezóně 2018/19 odbyl debut již v prvním kole na hřišti Valencie (1:1). Simeone oproti Superpoháru změnil jeho post z pravého křídla na levé. Velký zápas odehrál v září na Getafe – ve 14. minutě nastřelil břevno, od kterého se míč odrazil do zad gólmana Davida Soriy a od něj do branky, gól je však zaznamenán jako Soriův vlastní. Lemara našel v 60. minutě centrovaný míč Kokeho a Lemar pojistil vedení 2:0. V dubnu 2019 dal jediný gól utkání s Eibarem, jehož znovu našel míč Kokeho. Atlético skončilo v lize druhé za Barcelonou, ale před svým rivalem, Realem Madrid.

2019/20.

Lemar byl i další sezónu součástí plánů Simeoneho, jeho konkurencí se však stal nově příchozí portugalský talent João Félix.

Reprezentační kariéra.

Lemar nastupoval již za francouzské mládežnické reprezentace. V roce 2012 se zúčastnil ME hráčů do 17 let. Zde si zahrál např. po boku Anthonyho Martiala.

Francouzská reprezentace.

Trenér Didier Deschamps dal Lemarovi možnost zahrát si poprvé v přátelském zápase s Irskem (0:0) v listopadu 2016. V kvalifikačním zápase na MS 2018 na domácí půdě s Nizozemskem na sebe upozornil, když vstřelil dva góly během výhry 4:0. Lemar, možná vůbec nejlepší hráč zápasu, vsítil v 73. minutě gól tzv. halfvolejem ze 20 metrů na 2:0, v 88. minutě přidal ještě třetí a vše korunoval v nastavení Kylian Mbappé. Deschamps jej nominoval na MS 2018, patřila mu však role střídajícího hráče, neboť v útoku trenér spoléhal na duo Mbappé–Griezmann, na lavičce navíc čekali další hráči jako Dembélé a Giroud. Ve třetím zápase skupiny proti Dánsku odehrál Lemar celý zápas na levém křídle. Zápas skončil nerozhodně 0:0. Pro Lemara to byl první a zároveň poslední zápas na šampionátu, na kterém Francie zvítězila, když ve finále porazila Chorvatsko 4:2.  Během premiérového ročníku Ligy národů byl na lavičce náhradníků.

Styl hry.

Fotbalový server FourFourTwo vyzdvihuje Lemarovu střelu, přihrávku a schopnost účinného pressingu (tj. zpětné získání míče). Může zahrát ve středu zálohy i na jejím okraji, pravém i levém. Není klasickým křídlem, stahuje se totiž do středu hřiště a vytváří prostor pro nabíhající krajní beky svého mužstva. Trenér Leonardo Jardim, který vedl Lemara v AS Monaco, vyzdvihl Lemarovu univerzalitu a že jediné posty, kde by Lemar strádal, a to na hrotu útoku a ve středu obrany.

Úspěchy.

Zdroj:

Thomas Lemar (* 12. listopadu 1995, Baie-Mahault, Guadeloupe) je francouzský profesionální fotbalista, který hraje na postu záložníka za španělský celek Atlético Madrid. Na reprezentační úrovni nastupuje za národní mužstvo Francie, se kterým vyhrál MS 2018.

Thomas Benoît Lemar (born 12 November 1995) is a French professional footballer who plays as a midfielder for Spanish club Atlético Madrid and the France national team. He is known for his versatility, being able to play on both wings and through the centre. Features of his game include dribbling and passing ability.  Lemar began his senior career at Caen in 2013. He played 32 times for the club before moving to Monaco for £3.4 million in 2015. In 2018 he signed for Spanish club Atletico Madrid where he won the UEFA Super Cup in his debut season.  He has represented France at every level from U17 to U21 and made his international senior debut in 2016 against the Ivory Coast. He was a member of the team that won the 2018 FIFA World Cup.