Historie a popis.

S myšlenkou vytvoření monumentu v závěru apsidy baziliky, který by vyvýšil a oslavil nejvzácnější relikvii Svatopetrské baziliky, přišel papež Alexander VII. V roce 1657 pověřil sochaře a architekta Gian Lorenza Berniniho aby takový monument navrhl. Podle malého umělcova návrhu připravili jeho žáci větší model. Svou původní představu však Bernini na návrh malíře Andrei Sacchiho přepracoval a do nového návrhu zahrnul i okno, které apsidu shora prosvětlovalo. V roce 1666 dotvořil okno namalovanou letící holubicí, symbolem Ducha svatého. Okno též obklopil pozlacenou gloriolou s anděly.

Sochy církevních učitelů.

Berniniho návrh spodní části díla předpokládal umístění soch čtyř církevních učitelů, dvou západních a dvou východních, kteří přidržují trůn. Vpravo vpředu umístil sv. Augustina a za ním sv. Atanáše. Vlevo vpředu předpokládal sochu sv. Ambrože a za ním sv. Jana Zlatoústého. Dva z nich – sv. Augustin a sv. Ambrož – symbolicky zastupují západní křesťanskou církev, sv. Atanáš a sv. Jan Zlatoústý zase východní církev. Sochy byly hotové počátkem roku 1663 a zhotovili je Ferrata, Raggi a Lazzaro Morelli.

Křeslo.

Ústředním místem celého díla je bronzové křeslo. Jde vlastně o kovovou schránku, ve které je uložen jako relikvie původní Petrův biskupský trůn. Dlouho se uvažovalo o jeho původu. Od nepaměti se věřilo v pravost relikvie. Pravděpodobně ho dostal darem papež Jan VIII. roku 875. Teprve v roce 1867 nařídil papež Pius IX. schránku otevřít a dřevěný trůn veřejně vystavit. Příležitost relikvii prozkoumat dostali i vědci, kteří došli k závěru, že dílo je mnohem mladší a pochází pravděpodobně z karolinské éry, tedy ze středověku.  Další možnost výzkumu se vědcům naskytla při druhém otevření schránky během pontifikátu Pavla VI. Dendrologickým výzkumem se potvrdilo, že dřevo katedry pochází ze stromů pokácených ve třicátých letech 9. století. V podstatě se tak potvrdily domněnky předchozího bádání, tedy že trůn pochází z období franckého krále Karla Holého, jehož postava je ostatně vyřezaná na sedadle.  Na vrcholu trůnu je papežská mitra, které se dotýkají dva andělíčci. Nad trůnem, obklopené bronzovou a štukovou výzdobou (převážně andělé) je oválné okno s holoubkem (z českého křišťálu), zpodobňující Svatého Ducha. Při průchodu slunečních paprsků oknem vzniká působivý efekt.

Cathedra Petri , italsky "La Cattedra di San Pietro", česky Petrův trůn či stolec, je náboženská relikvie v bazilice svatého Petra. Jde o pozlacený dřevěný trůn, který podle náboženské tradice patřil prvnímu papeži svatému Petrovi.

The Chair of Saint Peter (), also known as the Throne of Saint Peter, is a relic conserved in St. Peter's Basilica in Vatican City, the sovereign enclave of the Pope inside Rome, Italy. The relic is a wooden throne that tradition claims the Apostle Saint Peter, the leader of the Early Christians in Rome and first Pope, used as Bishop of Rome. The relic is enclosed in a sculpted gilt bronze casing designed by Gian Lorenzo Bernini and executed between 1647 and 1653. In 2012, Pope Benedict XVI described the chair as "a symbol of the special mission of Peter and his Successors to tend Christ’s flock, keeping it united in faith and in charity."  The wooden throne was a gift from Holy Roman Emperor Charles the Bald to Pope John VIII in 875. It has been studied many times over the years, the last being from 1968 to 1974, when it was last removed from the Bernini altar. That study concluded that it was not a double, but rather a single, chair with a covering and that no part of the chair dated earlier than the sixth century.


Dějiny.

V 13. století stál na západním úpatí Hradní hory (na výběžku sevřeném korytem řeky Vilija) pravděpodobně katedrální chrám krále Mindaugase. Existuje legenda, podle níž se po smrti Mindaugase v roce 1263 chrám stal pohanským. V pozdější době byla budova zbourána a na jejích základech vznikly 1,4 metru silné gotické pilíře s kostelíkem. Tyto nové architektonické kusy postavil litevský velkokníže Jagello (Jogaila) poté, co bylo na Litvě, jako poslední evropské zemi, v roce 1387 za oficiální náboženství přijato křesťanství. Sloupy byly zasvěceny sv. Trojici, sv. Marii, sv. Stanislavovi a sv. Vladislavovi.  Dřevěný Jogailův chrám, jak se zpočátku tato stavba nazývala, v roce 1419 shořel. Později se ho kníže Vytautas rozhodl znovu postavit. Tehdy už ale jako velký kamenný kostel v gotickém stylu. O nějaký čas ke kostelu přibyla zvonice, dílo litevských architektů.  Po sto letech potřeboval chrám opravu, a proto byl přebudován. V roce 1522 pod vedením architekta Annuse začaly rekonstrukční práce. Chrám byl rekonstruován podle projektu římského architekta Bernarda Zanobiho. V roce 1539 však znovu vyhořel. Po tomto požáru se ho ujal italský architekt Giovanni Zini ze Sieny, který již v roce 1545 nechal zbudovat novou chrámovou klenbu. Architekt měl představu vybudovat chrám ve stylu renesance. S touto myšlenkou ho i v roce 1557 dokončil, avšak roku 1596 byla nutná další přestavba, protože základy a gotické prvky chrámu nebyly dostatečně vypracovány.  V roce 1610 chrám potřetí vyhořel a bylo jej nutné rekonstruovat. Rekonstrukční práce trvaly téměř 20 let. (Z tohoto období pochází i Orloj sv. Kazimíra, do nějž byly v roce 1636 uloženy ostatky sv. Kazimíra, patrona Litvy).  O 29 let později (1639) chrám znovu hořel, byl však brzy opět postaven. V období let 1655–1660 Vilnius obsadili Rusové. Během jejich přítomnosti město a jeho památky chátraly. Ostatky sv. Kazimíra byly odvezeny; v chrámu byly pochovány ostatky žen litevských panovníků Alexandra a Zikmunda Augusta Alžběty a Barbary, které byly zazděny v podzemí katedrály. Historikové předpokládají, že i hrobka knížete Vytautase, která se také nacházela v chrámu, měla stejný osud.  Po skončení válek v roce 1666 se pozůstatky sv. Kazimíra opět vrátily na původní místo a začaly rekonstrukční práce, které se ujal italský architekt Giovanni Salvatori. Chrám tentokrát postavil v barokním stylu. Podle architektonických projektů mistra Glaubice v letech 1752–1754 byly věže chrámu i jeho zvonice zkráceny. Tak vypadal chrám až do roku 1769, dokud se nezhroutila jeho jižní věž.  Díky úsilí biskupa Ignáce Masalskise v roce 1777 začaly rekonstrukční práce podle projektu architekta Laurinase Gucevičiuse. Práce trvaly dvanáct let a z barokního kostela se stal kostel klasicistní. Gucevičius chrám rozšířil a prodloužil, avšak základy a stěny chrámu zůstaly původní. Zachoval i vnitřní výšku chrámu a strukturu jeho stropu. Výchozím bodem pro rekonstrukci chrámu se stal Orloj sv. Kazimíra. Na východní stranu chrámu architekt přistavěl identickou kupoli jako je na západní, avšak s ještě větším rozměrem hodin. Fasádu kostela zvelebil monumentálním portikem. I když se zachovala autentičnost a nedotknutelnost stěn chrámu, Gucevičius takto dosáhl absolutní dokonalosti, symetrie a harmonie budovy klasicistního stylu.  Po jeho smrti práci s několika úpravami dokončil profesor Vilniuské univerzity Mikolas Šulc a v roce 1801 ho biskup Kosakovsky vysvětil.  Střecha chrámu byla nejprve měděná, ale v roce 1917 ji Němci (Vilnius byl v průběhu 1. sv. války okupován) rozebrali a nahradili lepenkou, později cínovou střechou.

Popis.

Po bocích chrámu se nachází šest sloupů postavených v dórském stylu. Pod nimi se na jižní straně nacházejí sochy litevských velkoknížat a na severní straně je to pět soch svatých jezuitského řádu, které sem byly převezeny v roce 1832 z oltáře Kostela sv. Kazimíra. Na vnější stěně Orloje sv. Kazimíra (zvonice) se nachází mramorová deska s latinskými nápisy zdobená bývalým státním znakem.  Portikus katedrálního chrámu je rovněž postaven v dórském stylu. V jeho vrchní části se nachází figurální kompozice italského sochaře Riggia, která vyobrazuje Noeho oběť Hospodinovi. Fasádu dotvářejí dvě sochy Abrahama a Mojžíše, umístěné po stranách průčelí chrámu. Vnitřek zvelebily čtyři menší sochy evangelistů s jejich symboly – Marka s andělem, Matouše se lvem, Lukáše s beránkem a Jana s orlem. Dříve se v těchto místech (nad dveřmi) nacházely výjevy ze života apoštolů. Nad frontonem se nacházejí tři monumentální sochy: sv. Eleny s velkým pozlaceným křížem uprostřed, vlevo sv. Stanislava a vpravo sv. Kazimíra. Tyto sochy jsou díly litevských mistrů Karolise a Kazimíra Elskisových, kteří je vytvořili podle návrhu mistra Smuglevičiuse a podle rozměrů L. Gucevičiuse. Chrám se v takové podobě zachoval dodnes.  Záplavy, které Vilnius postihly v roce 1931, zalily prostory chrámu. Po této události prošel chrám důkladnou rekonstrukcí. Po skončení druhé světové války byla v roce 1949 katedrála uzavřena. O rok později, se souhlasem tehdejšího městského architekta byly zlikvidovány všechny sochy, které zdobily chrám. Majetek chrámu byl rozkraden. Přibližně 4000 knih bylo prodáno do městského Domu knihy. Pozůstatky sv. Kazimíra byly přeneseny do kostela sv. Petra a Pavla.  V roce 1980 byla cínová střecha opět nahrazena měděnou a na původní místo se vrátily i všechny sochy z fasády chrámu. O rok později prošel rekonstrukcí i interiér. Dnes ho zdobí různé obrazy litevských mistrů. Nachází se v něm i šachta, ve které je umístěno muzeum historie.  V roce 1988 byl chrám navrácen do rukou římskokatolické církve. Dne 5. února 1989 se tak mohl katedrální chrám znovu vysvětit. V témže roce (4. března) byly do chrámu přeneseny ostatky sv. Kazimíra. Tři sochy na průčelí chrámového exteriéru byly vráceny na původní místo v roce 1996. Jejich autorem byl tentokrát mistr Kuzma. Nalevo od oltáře přibyla na stěnu chrámu pamětní tabule Vytautase s jeho portrétem nad ní, přeneseným z kláštera sv. Augustina.

Katedrála svatého Stanislava a svatého Vladislava (; ) je římskokatolická katedrála a bazilika minor ve Vilniusu. Nachází se v historické části města na Katedrálním náměstí.

The Cathedral Basilica of St Stanislaus and St Ladislaus of Vilnius (, ) is the main Roman Catholic Cathedral of Lithuania. It is situated in Vilnius Old Town, just off Cathedral Square. Dedicated to Saints Stanislaus and Ladislaus, the church is the heart of Catholic spiritual life in Lithuania.  The coronations of the Grand Dukes of Lithuania took place within its confines. Inside its crypts and catacombs are buried many famous people from Lithuanian and Polish history including Vytautas (1430), his wife Anna (1418), his brother Sigismund (Žygimantas) (1440), his cousin Švitrigaila (1452), Saint Casimir (1484), Alexander Jagiellon (1506), and two wives of Sigismund II Augustus: Elisabeth of Habsburg (1545) and Barbara Radziwiłł (1551). The heart of the Polish king Władysław IV Vasa was buried there upon his death, although the rest of his body is buried at the Wawel Cathedral in Kraków.  Inside, there are more than forty works of art dating from the 16th through 19th centuries, including frescoes and paintings of various sizes. During the restoration of the cathedral, the altars of a presumed pagan temple and the original floor, laid during the reign of King Mindaugas, were uncovered. In addition, the remains of the cathedral built in 1387 were also located. A fresco dating from the end of the 14th century, the oldest known fresco in Lithuania, was found on the wall of one of the cathedral's underground chapels.  During the Soviet regime initially the cathedral was converted into a warehouse. Masses were celebrated again starting in 1988, although the cathedral was still officially called "The Gallery of Images" at that time. In 1989, its status as a cathedral was restored.


Historie.

Sportovní chůze vznikla na počátku 17. století v Anglii, kde se šlechtici sázeli o to, čí lokaj je rychlejší. Již tehdy byla stanovena pravidla, nesmělo se běžet a využívala se technika pata-špička.  Tyto soutěže byly v druhé polovině 18. století inspirací ke dlouhým závodům. Pro závodníky vznikl termín pedestriáni, který převzali i čeští průkopníci sportovní chůze. Závodníci byli slušně placeni a i v této době se sázelo. Dobové zdroje hovoří o různých cílech:  Pozdější čeští pedestriáni mají na svém kontě několik pozoruhodných výkonů:  Vznik sportovních klubů ve velkých městech způsobil vzestup diváckého zájmu o chůzi. V 70. letech 19. století se chůze dostala (po dostizích) na druhé místo sázkových sportů. Pro nově se utvářející olympijské hnutí, které tvrdě odmítalo profesionalismus, se však disciplína musela stát amatérskou a oprostit se od sázení, aby ji byl povolen vstup na olympijské hry.  Na olympijských hrách byla chůze poprvé v roce 1908 (LOH v Londýně). Ženy se poprvé představily až na LOH v Barceloně v roce 1992.

Pravidla.

Na počátku 20. století požadovala pravidla propnutí kolene alespoň jednou během kroku. Na začátku 70. let již musela být noha napnutá v okamžik kdy se ocitla pod tělem. Od roku 1996 je platné pravidlo P 230.1, podle něhož musí chodec propínat od paty po špičku.  ""Závodní chůze je takový pohyb kroky, při němž nedojde k viditelné (lidským okem postřehnutelné) ztrátě dotyku chodce se zemí. Oporová noha musí být bezpodmínečně napnutá (tj. nepokrčená v koleně) od okamžiku prvního kontaktu se zemí až do okamžiku, kdy je ve svislé poloze.""  Pokud pravidla závodník nedodržuje, může dostat od rozhodčích napomenutí (červenou kartu), při třetím napomenutí je diskvalifikován. Tři červené karty však musí obdržet od různých rozhodčích.  Dodržování pravidel sportovní chůze dal vzniknout specifickému pohybu pánví, který se stal terčem posměchu již ve 20. letech 20. století.

Sportovní chůze je lehkoatletická sportovní disciplína. Od běhu se liší tím, že závodník nesmí po celou dobu ztratit kontakt se zemí – minimálně jedna z jeho nohou se musí v každém okamžiku závodu dotýkat země. Vzdálenosti se obvykle pohybují od 3 km do 50 km.  Sportovní chůze je populární v iberoamerických zemích, Rusku, Austrálii nebo Číně.

Racewalking, or race walking, is a long-distance discipline within the sport of athletics. Although it is a foot race, it is different from running in that one foot must appear to be in contact with the ground at all times. This is assessed by race judges. Typically held on either roads or on running tracks, common distances range from up to 100 kilometres (62.1 mi).  There are two racewalking distances contested at the Summer Olympics: the 20 kilometres race walk (men and women) and 50 kilometres race walk (men only). Both are held as road events. The biennial World Athletics Championships also features these three events, in addition to a 50 km walk for women. The IAAF World Race Walking Cup, first held in 1961, is a stand-alone global competition for the discipline and it has 10 kilometres race walks for junior athletes, in addition to the Olympic-standard events. The IAAF World Indoor Championships featured 5000 m and 3000 m race walk variations, but these were discontinued after 1993. Top level athletics championships and games typically feature 20 km racewalking events.  The sport emerged from a British culture of long-distance competitive walking known as pedestrianism, which began to develop the ruleset that is the basis of the modern discipline around the mid-19th century. Since the mid-20th century onwards, Russian and Chinese athletes have been among the most successful on the global stage, with Europe and parts of Latin America producing most of the remaining top level walkers.  Compared to other forms of foot racing, stride length is reduced; to achieve competitive speeds racewalkers must attain cadence rates comparable to those achieved by world-class 800 metres runners.


Soutěž.

Jezdectví na Letních olympijských hrách 2012 mělo šest odvětví:

Průběh soutěže.

Parkurové skákání.

Celkem se jede pět kol, jejichž vítěz získá individuální medaili. Do druhého kola postoupí ti mezi prvním až šedesátým místem včetně. Pokud bylo na šedesátém místě více účastníků, postupovali by všichni. Do třetího kola postupuje pětačtyřicet nejlepších, opět platí, že postoupí všichni soutěžící na 45. místě, tedy i pokud jich bylo více. Do čtvrtého kola postupuje pětatřicet jezdců, ale maximálně čtyři na jednu zem (tedy v případě, že postoupilo pět účastníků z jednoho státu, jeden z nich v dalším kole soutěžit nemohl). Ve čtvrtém kole pak jezdci začínají „s čistým štítem“. Dvacet nejlepších jezdců odjede i páté kolo a poté se sčítají chyby ze čtvrtého a pátého kola, z čehož vyplynou medailisté a zbývající umístění.  V soutěži družstev odjedou týmy celkem tři kola. Nejlepších osm družstev postupuje do druhého kola a ty samé týmy postupují i do třetího kola. Výsledky z druhého a třetího kola se sečtou a podle skóre jsou rozděleny medaile.

Drezura.

Drezurní družstva se skládají ze čtyř členů, přičemž ti všichni se účastní i soutěže o individuální medaile. Země, které nemají dostatek jezdců na utvoření družstva mohou své jezdce nechat závodit v individuální soutěži.  Všichni jezdci, jak v soutěži družstev, tak v soutěži jednotlivců, odjedou Grand Prix. Šest nejlepších týmů, včetně těch na děleném šestém místě, postupuje do dalšího kola – Grand Prix Special, kde je hodnocení přísnější. Následně se sečtou výsledky tří nejlepších jezdců z každého týmu a podle výsledného skóre jsou určeni vítězové a zbývající umístění.  V soutěži jednotlivců postupují do Grand Prix Special všichni jezdci, jejichž družstvo je mezi šesti nejlepšími. V případě, že země nemohla vytvořit družstvo, do dalšího kola postupuje osm nejlepších jednotlivců. Nejlepších osmnáct jezdců Grand Prix Special postupuje do třetího kola na freestyle. Platí ale, že na jednu zemi připadají v této soutěži maximálně tři soutěžící, podobně, jako je tomu v parkurovém skákání. Ve freestylu si jezdec sám tvoří hudbu i sestavu, i když v ní musí být některé, předem určené, povinné prvky. Záleží na jezdci zda zvolí jednodušší prvky nebo naopak. Důležitý je i výběr a sestavení hudby. Medaile jsou následně, na základě výsledku freestylu, rozdány podle skóre.

Jezdecká všestrannost.

Soutěž pro jednotlivce i družstva probíhá současně. Jezdci se zúčastní drezurního testu, kola cross-country a parkurového skákání. V soutěži družstev jsou následně sečteny tři nejlepší výsledky dané země (tři nejlepší z každé disciplíny) a tým s nejnižším počtem trestných bodů vítězí. V soutěži jednotlivců se pak soutěžící účastní ještě parkurového skákání a pak jsou podle výsledků rozděleny individuální medaile. I v jezdecké všestrannosti platí, že do finálního kola jednotlivců mohou postoupit maximálně tři závodníci na jednu zem.

Jezdectví na Letních olympijských hrách 2012 probíhalo v londýnském Greenwich Parku od 28. července do 9. srpna 2012. Tento sport obsahoval 3 disciplíny. V každé disciplíně soutěžili jak jednotlivci, tak družstva. Medaile byly rozděleny ve všech těchto šesti soutěžích.  Nejúspěšnější zemí v jezdectví na Letních olympijských hrách 2012 byla Velká Británie, která získala tři zlaté medaile, celkem jich pak měla pět.

The equestrian events at the 2012 Olympic Games in London were held between 28 July and 9 August at Greenwich Park. Medals were awarded in three disciplines for both individual and team competitions.  Great Britain was the most successful nation, topping the medal table with three golds and five medals in total. They were particularly dominant in team events, taking two gold medals and a silver medal from three team events.


Historie.

V roce 1961 bylo Švýcarsko jednou z prvních západních zemí, která umožnila ve větším měřítku azyl tibetským uprchlíkům. Bratři Henri a Jacques Kuhnové, majitelé ocelárny Metallwarenfabrik AG Heinrich Kuhn v Rikonu nejprve zajistili uprchlíkům ubytování, zaměstnali je a také iniciovali založení Tibetského institutu v Rikonu pro duchovní a kulturní potřeby tibetské komunity ve Švýcarsku a také pro zachování a udržení tibetské kultury ve prospěch budoucích generací. Klášterní institut byl založen na doporučení a pod patronací 14. dalajlámy Tändzina Gjamccho. Dalajláma zdůraznil význam klášterů pro Tibeťany v exilu, a poslal do Rikonu opata a čtyři mnichy z Indie. Dne 8. dubna 2010 se uskutečnila 14. návštěva Jeho Svatosti 14. dalajlámy v klášterním společenství v Rikonu u příležitosti 50. výročí založení tibetské komunity ve Švýcarsku. Byl vřele přijat všemi zde žijícími Tibeťany a klášterní komunitu navštívil znovu dne 17. dubna 2013.

Budova.

Základy budovy podle projektu architekta Ueli Flücka (Baden AG) byly položeny dne 29. července 1967. Dne 9. listopadu 1968 klášter vysvětili dva hlavní učitelé dalajlámy Trijang Rinpočhe a Ling Rinpočhe. Budova byla navržena ve stylu západní funkcionalistické architektury se zahrnutím tradičních tibetských prvků. Stavba je vybudována ve svahu, vchodem orientována k jihu. Okna jsou vsazena do hlubokých zděných výklenků, čímž, při pohledu zvenku, připomínají malá okna tibetských klášterů. Plochá střecha je ozdobena pozlacenou věžičkou se zvonovitou kupolí. Druhý zlatý symbol nad vchodem do podkroví, kde je umístěna knihovna, představuje kolo s osmi paprsky (Dharmačakra), znázorňující osmidílnou stezku k osvícení. Po stranách kola jsou dvě klečící sochy gazel jako symbol gazelího háje, kde Buddha poprvé přednesl své učení. Nad kolem je tibetským písmem vyryt nápis "Klášter Kola nauky".

Současnost.

Buddhistický klášter a jeho klášterní společenství jsou v současnosti důležitou součástí kulturního a náboženského života tibetské komunity ve Švýcarsku. Tibetský institut v Rikonu poskytuje širokou škálu kulturních aktivit také stále rostoucímu počtu lidí ze Západu, kteří se zajímají o buddhismus a Tibet. Institut napomáhá k pochopení tibetské kultury a vyvolává zájem a pozornost široké veřejnosti i odborníků. Organizuje veřejné akce, má knihovnu, vydává vlastní publikace, poskytuje podporu studentům a vědcům. Tibetský institut v Rikonu zajišťuje duchovní a kulturní potřeby Tibeťanů ve Švýcarsku a snaží se zachovat kulturu a náboženství Tibetu pro jeho další generace. Klášterní společenství podporuje vědecký výzkum v oblasti tibetanistiky a umožňuje dialog mezi buddhistickou filozofií a západní vědou.

Představení kláštera.

Od roku 2007 se klášterní komunita skládá ze zástupců čtyř hlavních škol tibetského buddhismu, kterými jsou: Ňingmapa, Kagjüpa, Sakjapa a Gelugpa.

Tibetský institut v Rikonu je tibetský buddhistický klášter stojící v Rikonu, lokalitě obce Zell v okresu Winterthur v kantonu Curych na severovýchodě Švýcarska. Je umístěn ve svahu údolí Töss, kterým protéká stejnojmenná řeka. Klášter byl založen jako nestátní nezisková organizace (nadace), protože od 19. století zákony ve Švýcarsku neumožňují zakládání nových klášterů.

The Tibet Institute Rikon is a Tibetan monastery located in Zell-Rikon im Tösstal in the Töss Valley in Switzerland. It is an established as a non-profit foundation because Swiss laws resulting from the 19th century secularization movement did until 1973 not allow for the establishment of new monasteries.


Rodina.

Předek Pacuala Jordana byl španělský šlechtic jménam Pascual Jorda, důsojník kavalerie, který sloužil s Brity v průběhu napoleonských válek a po nich. Nakonec se usadil v Hannoveru, který byl v té době majetkem britské královské rodiny. Jméno rodiny bylo posléze změněno na Jordan a rodinná tradice určuje, že v každé generaci se prvorozený syn jmenuje Pascual.

Vzdělání.

Jordan se v roce 1921 zapsal na Hannoverskou technickou univerzitu, kde studoval matematiku, fyziku a zoologii. Ještě před ziskem diplomu se ale v roce 1923 přesunul na univerzitu v Göttingenu, která byla na počátku 20. století proslulá svou úrovní výuky přírodních věd a matematiky. Zde se stal Jorduan asistentem matematika Richarda Couranta a posléze fyzika Maxe Borna.

Vědecká práce.

Jordan byl společně s Maxem Bornem a Wernerem Heisenbergem spoluautorem série významných článků o kvantové mechanice. Byl průkopníkem rané verze kvantové teorie pole a před druhou světovou válkou se jeho zájem zaměřil na kosmologii.  Jordan vymyslel typ neasociativní algebry nyní pojmenované Jordanova algebra ve snaze vytvořit algebru pro kvantovou mechaniku a kvantovou teorii pole. Dnes se pro tento účel používá i von Neumannova algebra. Jordanova algebra od té doby našla uplatnění v projektivní geometrii, teorii čísel, komplexní analýze, optimalizaci a některých dalších oblastech matematiky. Rovněž je i nadále používána pro studium matematických a koncepčních základů kvantové teorie.  V roce 1966 publikoval Jordan práci "Die Expansion der Erde. Folgerungen aus der Diracschen Gravitationshypothese", ve které rozvinul hypotézu, že podle Diracovy teorie o slábnutí gravitace v historii vesmíru, mohla Země nabýt své současné velikosti z koule, která měla na počátku jen asi 7000 kilometrů v průměru. Tato teorie mohla vysvětlit proč je tvárná spodní část zemské kůry poměrně rovnoměrná, zatímco horní křehká vrstva se rozlámala na kontinentální desky. Nicméně tato teorie expandující Země nebyla většinou geologů a geofyziků brána příliš vážně.

Politické aktivity.

V roce 1933 Jordan vstoupil do NSDAP, podobně jako Johannes Stark nebo Philipp Lenard a rovněž do SA, současně však bránil Einsteina a další židovské vědce.  V roce 1939 narukoval do Luftwaffe a krátce pracoval jako analytik počasí pro raketové centrum v Peenemünde. Během války se pokoušel zaujmout nacistické politiky projekty různých pokročilých a vyspělých zbraní. Jeho návrhy byly ale ignorovány, jelikož byl pravděpodobně kvůli spojení s židovskými fyziky (Born, Pauli) a židovskou fyzikou, považován za politicky nespolehlivého.  Někdy se uvádí, že nebýt jeho členství v NSDAP získal by s Maxem Bornem Nobelovu cenu v roce 1954.  Po válce byl zásluhou Wolfganga Pauliho rehabilitován, díky čemuž znovu získal akademické postavení a roku 1953 se stal profesorem. Nicméně jeho zájem o politiku neskončil. Kandidoval ve volbách za konzervativní Křesťanskodemokratickou unii a v roce 1957 podporoval vyzbrojení německé armády taktickými jadernými zbraněmi, zatímco jeho kolegové proti tomuto plánu protestovali. Tyto a další otázky nadále zvyšovaly napětí mezi ním a jeho kolegy.

Ernst Pascual Jordan (18. října 1902 - 31. července 1980) byl německý fyzik. Zabýval se především matematickou a teoretickou fyzikou, významně přispěl ke kvantové mechanice a kvantové teorie pole. Podílel se na matematické formulaci maticové mechaniky a vyvinul kakonické antikomutační vztahy pro fermiony. Jordanova algebra je stále používána při studiu matematických a koncepčních základů kvantové teorie, ale byly nalezeny i její další matematické aplikace.

Ernst Pascual Jordan (; 18 October 1902 – 31 July 1980) was a German theoretical and mathematical physicist who made significant contributions to quantum mechanics and quantum field theory. He contributed much to the mathematical form of matrix mechanics, and developed canonical anticommutation relations for fermions. Jordan algebra is employed for and is still used in studying the mathematical and conceptual foundations of quantum theory, and has found other mathematical applications.


Život.

Narodil se ve městě Meda, jež leží v okolí Milána. Jako sedmnáctiletý se zapsal na technickou univerzitu v Miláně, studoval zde architekturu. Studium ukončil v roce 1926. Vynikal již jako student. V roce 1925 zúčastnil s Pietrem Lingerim konkurzu na památník padlých v Comu na Hlavním náměstí.  V letech 1926–1927 mu v týdeníku "Rassegna Italiana" vyšly články pokládané za manifest italského racionalismu. Kromě Terragniniho se podepsali Libera, Figini, Pollini, Frette, Larco a Rava. V roce 1926 založil skupinu architektů "Gruppo 7", která měla blízko k italskému fašismu, byla ale zároveň radikálně modernistická. Ve stejném roce si otevřel studio se svým bratrem Attiliem v Come.  Jeho kariéra se začala rekonstrukcí fasády hotelu Metropoli-Suisse v Come. V letech 1927-1929 proběhla realizace jeho projektu budovy Novocomum v Come. Stavba vyvolala skandál a protesty řady architektů. V letech 1928-1932 se zúčastnil první a druhé výstavy racionální architektury v Římě, v Breslave a ve Florencii. O rok později předložil svůj nákres návrhu monumentu padlých v Come. V roce 1932 byl pověřen přípravou sálu „O“, vznikl k desátému výročí fašistické revoluce v Římě.  Na úroveň mezinárodního architekta ho vyvýšil Fašistický dům v Come, který navrhl a byl zrealizován v letech 1932-1936. Roku 1933 spolu s přáteli založili noviny "„Quadrante“", které vycházely pod vedením Piera Bardino a Massima Bontempelliho. Ve spolupráci s Pietrem Lingerim navrhl „Le cinque case“ v Miláně, stavba vznikla v letech 1933-1936. V letech 1938-1940 pracoval na dalších projektech: úprava regulačních plánů v Come, Danteum ve spolupráci s Lingerim, Casa Giuliani Frigerio - jeho poslední mistrovské dílo.  V roce 1940 byl povolán do války. Nejdříve do Jugoslávie, později do Ruska. V roce 1943 se zraněn vrátil do Itálie a zemřel 19. července téhož roku.

Giuseppe Terragni (15. dubna 1904, Meda - 19. července 1943, Como) byl italský architekt, pokládaný za představitele italského racionalismu. Jeho dílo bylo spojeno s italským fašismem.

Giuseppe Terragni (; 18 April 1904 – 19 July 1943) was an Italian architect who worked primarily under the fascist regime of Benito Mussolini and pioneered the Italian modern movement under the rubric of Rationalism. His most famous work is the Casa del Fascio built in Como, northern Italy, which was begun in 1932 and completed in 1936; it was built in accordance with the International Style of architecture and frescoed by abstract artist Mario Radice. In 1938, at the behest of Mussolini's fascist government, Terragni designed the Danteum, an unbuilt monument to the Italian poet Dante Alighieri structured around the formal divisions of his greatest work, the Divine Comedy.


Život.

Narodil se v Red Oak v Iowě jako syn farmáře. Původně se chtěl stát profesionálním tenistou, ale ale problémy s dětskou mozkovou obrnou mu tento cíl neumožnily splnit. Rozhodl se tedy studovat na Occidental College, později se specializoval na studium matematiky na Klaifornské univerzitě v Los Angeles, kterou absolvoval v roce 1927 s magisterským titulem. Pro doktorát si ale vybral astronomii a nastoupil na Kalifornskou univerzitu v Berkeley, kde v roce 1931 úspěšně obhájil svou práci a získal doktorský titul. V postgraduálním studiu pomohl zmapovat dráhu nově objevené (tehdy) planety Pluto. V roce 1931 nastoupil na Harvard College Observatory a studoval trajektorie meteorů, zjistil, že skutečně zřejmě pochází ze sluneční soustavy a nikoli z mezihvězdného prostoru. V roce 1933 objevil periodickou kometu 36P/Whipple a asteroid 1252 Celestia. Objevil rovněž dalších 5 neperiodických komet, první z nich v roce 1932. Vynalezl Whippleův štít na ochranu kosmických těles před malými částicemi tím, že tyto částice odpaří.  V letech 1950–1977 působil na Harvardově univerzitě jako profesor astronomie. Během tohoto období napsal sérii významných článků s názvem A Comet Model, které vyšly v Astrophysical Journal. V těchto článcích navrhoval hypotézu ledového konglomerátu, později přejmenovanou na hypotézu špinavé sněhové koule k vysvětlení kometárního složení. Základní rysy hypotézy byly později potvrzeny, nicméně přesné množství ledu v kometách je obsahem výzkumu a nedávné údaje ukazují na poměrně malý podíl ledu ve složení komet. V roce 1955 se stal ředitelem Smithsonian Astrophysical Observatory a zůstal v této funkci až do roku 1973.  Očekával éru umělých družic a byl členem Operation Moonwatch, která je měla sledovat. V roce 1957 tak pozorovali první družici světa Sputnik.

Ocenění.

V roce 1983 získal Zlatou medaili Královské astronomické společnosti a o tři roky později medaili Catheriny Bruceové.  Jmenuje se po něm asteroid 1940 a Fred Lawrence Whipple Observatory v Arizoně.

Fred Lawrence Whipple (5. listopadu 1906 – 30. srpna 2004) byl americký astronom, který pracoval na Harvard College Observatory. Objevil několik asteroidů a komet, je rovněž autorem kometární hypotézy špinavé sněhové koule a navrhl Whippleův štít.

Fred Lawrence Whipple (November 5, 1906 – August 30, 2004) was an American astronomer, who worked at the Harvard College Observatory for over 70 years. Amongst his achievements were asteroid and comet discoveries, the "dirty snowball" hypothesis of comets, and the invention of the Whipple shield.


Život.

Narodil se ve Florencii. V roce 1965 získal titul z teoretické fyziky na Florentské univerzitě. Doktorský titul získal roku 1967 na Weizmannově institutu věd. Během pobytu v Izraeli spolupracoval s Sergiem Fubinim a Miguelem Virasorem.  V letech 1968–1972 působil na Massachusettském technologickém institutu a v Evropské organizaci pro jaderný výzkum. Roku 1972 získal profesorské místo na Weizmannově institutu věd a v roce 1976 přijal místo v teoretické divizi Evropské organizaci pro jaderný výzkum, kde působil více než třicet let a kde byl několik let i ředitelem divize. K roku 2016 pracuje na Collège de France. Rok 2012 strávil na New York University.

Výzkum.

Veneziano jako první zformuloval v roce 1968 základy teorie strun, když zjistil, že strunový obrazec by mohl popsat interakci silně interagujících částic. Rovněž zjistil, že Eulerova beta funkce interpretovaná jako amplituda rozptylu má mnoho vlastností potřebných k vysvětlení fyzikálních vlastností silně interagujících částic. Tato amplituda, později známa jako Venezianova amplituda je interpretována jako amplituda rozptylu čtyř otevřených strunových tachyonů. Při zpětném pohledu je tato práce základ pro teorii strun, ačkoli v 60. letech nebylo zřejmé, že povede k nové teorii kvantové gravitace.  Venezianova práce vedla k intenzivnímu výzkumu s cílem pokusit se vysvětlit silnou interakci pomocí polní teorie strun o velikosti asi jednoho femtometru. Vzestup kvantové chromodynamiky vedl k dočasnému ústupu zájmu o teorii, který se obnovil počátkem 80. let.  V roce 1991 Veneziano publikoval článek, který ukazoval jak může být inflační kosmologický model získaný z teorie strun, což otevírá prostor pro popis dějů před velkým třeskem.  V roce 2002 byl zvolen členem francouzské akademie věd, o 4 roky později získal medaili Alberta Einsteina.

Gabriele Veneziano (* 7. září 1942 Florencie) je italský teoretický fyzik, jeden z průkopníků teorie strun. Podílí se na výzkumu v Evropské organizaci pro jaderný výzkum a od roku 2004 je členem Collège de France pro kosmologii, elementární částice a gravitaci.

Gabriele Veneziano (; ; born 7 September 1942) is an Italian theoretical physicist and one of the pioneers of string theory. He has conducted most of his scientific activities at CERN in Geneva, Switzerland, and held the Chair of Elementary Particles, Gravitation and Cosmology at the Collège de France in Paris from 2004 to 2013.


Sémantická interpretace.

Freska ve své významové interpretaci vyjadřuje to, co bychom mohli nazvat hledáním teologické, čili duchovní pravdy a myšlenkově tvoří protiváhu fresce "Athénská škola" (namalované na protější stěně místnosti), zosobňující filozofickou nebo světskou pravdu. V křesťanské věrouce je pravda ztělesněna v eucharistii, Kristově těle, které při Poslední večeři odkázal svým učedníkům. Dílo mělo tedy navozovat atmosféru spojení duchovní a světské složky církve, jejíž nejvyšším představitelem je osoba papeže.

Kompozice a ikonografie.

Malba je zajímavá i po stránce kompozice. Na horizontálně členěné scéně, tvořené spojením nebe (Církev triumfální) a pozemského světa (Církev militantní), se sešla mnohočetná skupina postav, aby vedly teologickou disputaci o jediné věci: o eucharistii uložené ve zlaté monstranci na pozemském oltáři. Ústřední postavou vrchní, nebeské části, je vzkříšený Ježíš Kristus sedící podle ikonografické tradice mezi Pannou Marií a svatým Janem Křtitelem. Nebeskou společnost kromě nich tvoří skupina dvanácti postav - apoštolů, světců a starozákonních patriarchů. Každá z postav je snadno identifikovatelná podle oblečení, příp. atributu, který ji charakterizuje. Po Ježíšově pravé ruce tak sedí sv. Petr, Adam, sv. Jan, David, sv. Štefan a prorok Jeremiáš. Po Ježíšově levici sedí Abrahám, Matouš, Jakub, Mojžíš, sv. Vavřinec a Juda Makabejský. Na všechny dohlíží Bůh Otec posílající z nebe zlaté světlo. Po obou stranách ho provází trojice cherubínů. Křesťanská symbolika je zřejmá z jejich počtu (Nejsvětější Trojice) a rozdílné barvy oblečení (tři teologické ctnosti: čistota, pokora a chudoba).  Spojení nebe a světa lidí přestavuje Duch svatý v podobě holubice se čtveřicí andělů, každý v rukou s jedním z evangelií.  Zajímavá skupina svatých, papežů, biskupů ale i prostých lidí se sešla kolem oltáře s monstrancí. Tito všichni podle Raffaelova podání představují univerzální církev, šířící po světě pravdu o Kristu.  Raffael mezi lidmi v davu umístil několik slavných osobností, živých i mrtvých. Zcela vlevo se o zábradlí opírá architekt Svatopetrské baziliky Bramante; dlouhovlasý mladík, stojící vedle něj byl identifikován jako Francesco Maria della Rovere, muž v papežské tiáře upřeně upírající zrak na monstranci je papež Řehoř I. Velký. Skupinu po levé straně oltáře doplňuje Svatý Jeroným, bradatý muž v červeném plášti s neodmyslitelnou knihou Bible a mladý muž klečící u oltáře, kterým je malíř Fra Angelico. Po pravé straně oltáře malíř umístil biskupa sv. Ambrosia, zvedajícího zrak k nebesům, sv. Augustina diktujícího poznámky svému sekretáři a sv. Tomáše Akvinského v rozhovoru s papežem Inocencem III. Vedle nich po pravé straně stojí čtoucí sv. Bonaventura a žehnající papež Sixtus IV. Mezi slavnéh lidi se dostal i básník Dante Alighieri s vavřínovým věncem na hlavě. Trochu v pozadí, zpoza ramene bradatého muže, jakoby nesměle vykukuje hlava Girolama Savonaroly.  Struktura a složení postav se vyznačuje extrémní srozumitelností a jednoduchostí. Na díle patrný vliv jiných umělců: např. v postavě mladého Francesca Marii della Rovere je zřetelný vliv Leonardových studií fyziognomie lidského těla. No postavám s jejich typickým raffaelovským výrazem obličeje a gesty malíř vtiskl nezaměnitelnou pečeť expresívní důstojnosti.  Při pohledu na kompoziční rozvržení díla je zřetelné Raffaelova odlišné vidění obou světů. Zatímco spodní část v divákovi evokuje chaotický svět lidí (postavy jsou rozmístěny neuspořádaně, živě, zdálo by se že vášnivě diskutují či dokonce se překřikují), nebeská část vyzařuje harmonii a klid (postavy jsou symetricky usazené v půlkruhu na obláčkových poduškách, mírumilovně přihlížejí horlivé debatě pod nimi).

Věroučné poselství.

Dílo obsahuje věroučné poselství, které interpretováno při pohledu zdola nahoru by mohlo znít: lidé mají rozjímat, přijímat Nejsvětější svátost a působením Ducha svatého se skrze Ježíše Krista dostanou k nebeskému Otci.

Související články.

Raffaelovy sály

Disputace o Svátosti oltářní (tal. "La Dispute del Sacramento") je název fresky italského renesančního umělce Raffaela vytvořené v letech 1508 - 1509. Spolu s freskami "Athénská škola", "Parnas" a "Ctnosti" tvoří součást nástěnné výzdoby místnosti v Apoštolském paláci ve Vatikánu, známé jako "Stanza della Segnatura".

The Disputation of the Sacrament (), or Disputa, is a painting by the Italian Renaissance artist Raphael. It was painted between 1509 and 1510 as the first part of Raphael's commission to decorate with frescoes the rooms that are now known as the Stanze di Raffaello, in the Apostolic Palace in the Vatican. At the time, this room was known as the Stanza della Segnatura, and was the private papal library where the supreme papal tribunal met.


Kariéra.

Narodil se ve Württembersku, školní docházku absolvoval v Heidenheimu. Poté studoval fyziku na univerzitě v Tübingenu a na Mnichovské univerzitě. V Mnichově studoval pod vedením Arnolda Sommerfelda a zde v roce 1927 získal doktorát. Získal stipendium Rockefellerovy nadace a pracoval v Postupimi a na observatoři Mount Wilson v Pasadeně. V roce 1929 pak dokončil habilitaci v Mnichově. Následující rok získal post asistenta na ústavu teoretické fyziky na Hamburské univerzitě. V roce 1932 se potom stal profesorem a ředitelem ústavu pro teoretickou fyziku na univerzitě v Kielu. Tuto pozici zastával až do odchodu do penze v roce 1973, i potom ale zastával post emeritního profesora a zůstal vědecky aktivní.  Zatímco pobýval v Mnichově, pomohl Sommerfeldovi prozkoumat atomovou teorii. Unsöldův teorém říká, že čtverec celkové elektronové vlnové funkce pro zaplněnou nebo polozaplněnou slupku je sféricky symetrický. Podobně atomy, které obsahují zaplněnou nebo zpola zaplněnou s orbital druhé periody s 3 nebo 6 p elektrony jsou kulového tvaru. Stejně tak atomy třetí periody, které mají 5 nebo 10 d elektronů. Z tohoto důvodu jsou kulové atomy v prvním, druhém, sedmém, dvanáctém, patnáctém a osmnáctém sloupci periodické tabulky.  V Kielu intenzivně studoval radiační tlumení, Dopplerovské posuny, elektrická pole a kolize na vznik a tvar spektrálních čar ve hvězdných atmosférách. V roce 1939 provedl analýzu hvězdy Tau Scorpii na základě dat z Yerkesovy observatoře a McDonaldovy observatoře. Šlo o první podrobnou analýzu jiné hvězdy než Slunce. Unsöld byl schopen určit fyziku a složení atmosféry hvězdy.  Rovněž byl editorem časopisu "Zeitschrift für Astrophysik", dokud nebyl tento časopis sloučen s jinými za vzniku magazínu "Astronomy and Astrophysics". Napsal také mnoho odborných knih.

Ocenění.

V roce 1957 získal medaili Catheriny Bruceové, o rok pozdějí Gold Medal of the Royal Astronomical Society. Jmenuje se po něm asteroid 2842.

Albrecht Otto Johannes Unsöld (20. dubna 1905 – 23. září 1995) byl německý astrofyzik, známý pro své příspěvky v oblasti spektroskopické analýzy hvězdných atmosfér.

Albrecht Otto Johannes Unsöld (20 April 1905 – 23 September 1995) was a German astrophysicist known for his contributions to spectroscopic analysis of stellar atmospheres.


Biografie.

Loïc Nottet se narodil v třicetitisícovém městě Coucelles ve valonské provincii Henegavsko. Zatímco otec si přál pro malého syna kariéru fotbalisty, Loïc samotný od útlého věku inklinoval k tanci, a v deseti letech byl zapsán do taneční školy. V červnu 2014 dokončil středoškolské studium na L'institut de la Providence v Charleroi.

2014: "The Voice Belgique".

Teprve sedmnáctiletý Loïc získal širší pozornost v lednu 2014 díky účasti v třetí řadě Hlasu Belgie - "The Voice Belgique". Již na castingu obdržel chválu porotců za provedení Rihaninny písně „Diamonds“. Následně se zařadil do týmu soutěžících pod Beverly Jo Scott. V následujících kolech soutěže interpretoval písně od Christiny Aguilery, OneRepublic či Johna Newmana. Probojoval se až do finálového kola, v němž 5. května získal druhé místo za vítězem Laurentem Pagnou.

Vystoupení v "The Voice Belgique".

V červnu absolvoval turné s ostatními finalisty "Hlasu" a podepsal nahrávací smlouvu s vydavatelstvím Sony. Na podzim vydal coververzi hitu Chandelier od Sii. Zpěvačka samotná Nottetovi na Twitteru poblahopřála k jeho provedení písně.

2015: Eurovision Song Contest a "Danse avec les stars".

Valonská veřejnoprávní televize RTBF 3. listopadu 2014 oznámila, že Loïc zastoupí Belgii na Eurovizi 2015 ve Vídni. Soutěžní píseň a zároveň zpěvákův debutový singl "Rhythm Inside" z pera Loïca a Beverly Jo Scott byla zveřejněna 10. března na tiskové konferenci v Maison de Vienne v Bruselu. Krátce před odletem do Vídně Loïc představil píseň v prvním televizním vystoupení ve finále čtvrté řady Hlasu Belgie.  Loïc vystoupil v prvním semifinále Eurovize 19. května. V doprovodu pěti vokalistů představil choreografii v černobílém ladění. Sám se autorsky podílel nejen na konceptu samotného vystoupení, ale také na návrhu jednotlivých kostýmů. Belgie postoupila do finále, kde Loïc 23. května získal čtvrté místo v závěsu za zástupci Švédska, Ruska a Itálie. Obdržel 217 bodů, nejvyšší ohodnocení pro belgického soutěžícího v historii soutěže. Rovněž byl oceněn nejvyšší dvanáctibodovou známkou z Nizozemska, Francie a Maďarska. Od hlasujících diváků a poroty z České republiky obdržel šest bodů. V návaznosti na vystoupení na Eurovizi píseň se „Rhythm Inside“ dostala do hudebních žebříčků v řadě zemí Evropy a v Austrálii. Vyjma prvního místa ve vlámské i valonské hitparádě obsadila druhé místo v pořadatelském Rakousku.. V britském žebříčku singlů se dostala na 69. místo. Ve Švédsku byla rovněž oceněna zlatou deskou, v Belgii zlatou a později platinovou.  Na podzim se Loïcovo jméno objevilo mezi účastníky šesté řady "Danse avec les stars", francouzské odnože taneční soutěže "Strictly Come Dancing". Devatenáctiletý zpěvák se tak stal nejen prvním Belgičanem ve francouzské verzi pořadu, ale také jejím vůbec nejmladším účastníkem. V doprovodu bulharské tanečnice Denicy Ikonomové zaujal mimo jiné ztvárněním písně „Chandelier“, kterou sám dříve nazpíval. 23. prosince Loïc a Denica zvítězili ve finálovém kole s 68 % diváckých hlasů.

2016: Debutové album.

Od ledna do března 2016 Nottet vystupoval v rámci francouzského turné účastníků "Danse avec les stars". V říjnu vydal singl "Million Eyes" z připravovaného debutového alba.

Loïc Nottet (* 10. dubna 1996, Courcelles, Belgie) je belgický zpěvák a tanečník, známý díky druhému místu v třetí řadě pěvecké reality-show "The Voice Belgique" (2014).  V květnu 2015 zastupoval Belgii na Eurovision Song Contest 2015 ve Vídni, kde s písní „Rhythm Inside“ skončil čtvrtý s 217 body. Na podzim spolu s tanečnicí Denicou Ikonomovou zvítězil ve francouzské televizní taneční soutěži "Danse avec les stars".

Loïc Nottet (, born 10 April 1996) is a Belgian singer, songwriter and dancer. He began his career as a singer in the third season of "The Voice Belgique" in 2014 and represented Belgium in the Eurovision Song Contest 2015 which was held in Vienna, Austria, where he placed fourth with his original song "Rhythm Inside".  After his competition, he released "Million Eyes", the first single from his debut album "Selfocracy", which later topped the charts in Belgium, reached number eight in France and number twenty in Switzerland. His second studio album "Sillygomania" was released on 29 May 2020.


Adoration of the Magi (Botticelli, 1475)

Okolnosti vzniku díla.

Obraz je známý i pod označením "Del Lamovo klanění", které obsahuje jméno zadavatele díla. Guaspare di Zanobia del Lama byl florentský obchodník, který zbohatl za velmi nejasných okolností, dokonce byl považován za člověka s velmi pochybnou minulostí. Pracoval jako směnárník a díky tomu přišel k značnému majetku. Přesto mu však chybělo adekvátní společenské postavení. Ve snaze ho získat se stal se postupně členem několika místních nejprestižnějších tzv. bratrstev a ze soukromých prostředků dal postavit kapli v bazilice Santa Maria Novella, do které byl umístěn oltářní obraz "Klanění tří králů", objednaný u Sandra Botticelliho.  Paradoxně tento obraz je jedinou památkou krátkého období společenského úspěchu del Lamy. Jeho pochybné obchodní praktiky vyšly totiž brzy najevo; byl usvědčen z podvodu, což mu vyneslo zákaz podnikání v této oblasti a ztrátu těžce nabytého společenského postavení. Vrátil se k původnímu životu a zemřel ve velmi skromných podmínkách.  Vznik obrazu byl Del Lamovým omluvným gestem za předešlý život a měl mu zajistit jistou formu očištění duše v den posledního soudu. Současně se chtěl zadavatel díla zavděčit vládnoucím Medicejským a vyjádřit svou sounáležitost s tímto rodem, od kterého vůle závisel jeho úspěch v podnikání. Při objednávání díla požádal totiž Del Lama Botticelliho ať namaluje příslušníky rodu Medicejských jako krále, kteří se přišli poklonit Ježíškovi. Současně dal mezi členy doprovodu namalovat svůj portrét, aby dílo budilo dojem, že patří k této rodině (jeho podobizna se nachází ve skupině osob vpravo; na diváka se dívá starší světlovlasý muž v bleděmodrém plášti).

Kompozice a ikonografie.

Ústřední postavou díla je uprostřed polorozbořené stavby sedící Panna Maria s Ježíškem, jehož drží v klíně. Poklonit se jí a Dítěti přichází zástup mužů, ve kterém místo biblických králů zaujali příslušníci florentské honorace; je v nich možné najít nejznámější příslušníky rodu Medicejských. Nedá se s jistotou jednoznačně přisoudit identita jednotlivých postav. Není pochyb, že nejstarší muž klečící těsně před Pannou Marií je Cosimo de 'Medici, zakladatel slávy rodu.  Obraz je pozoruhodný i tím, že mezi osobami v doprovodu na pravé straně obrazu (úplně vpravo dole) autor namaloval sám sebe v roli pozorovatele.  Historik Giorgio Vasari ve svých zápiscích označil jednotlivé členy doprovodu - kromě prvního krále, kterým byl Cosimo de 'Medici, druhého označil jako Giuliana (zavražděného v dubnu 1478 při bohoslužbě v katedrále Santa Maria del Fiore) a třetím by měl být Cosimův syn Giovanni.

Klanění tří králů () je název obrazu namalovaného italským renesančním umělcem Sandrem Botticellim.  Botticelliho dílo se vyznačuje množstvím prací s religiózní tematikou, čehož důkazem je i pět obrazů s názvem "Klanění tří králů". Pravděpodobně nejznámějším a nejslavnějším dílem je tato verze, která vznikla v roce 1475. Obraz patřící ke klenotům umělecké kolekce florentské Uffizi je pokládán za vrchol Botticelliho rané tvorby.

The Adoration of the Magi is a painting by the Italian Renaissance master Sandro Botticelli, dating from 1475 or 1476, early in his career. The work is on display at the Uffizi in Florence. Botticelli was commissioned to paint at least seven versions of "The Adoration of the Magi". This version was commissioned by Gaspare di Zanobi del Lama for his funerary chapel in Santa Maria Novella.


Život.

Narodil se do římskokatolické rodiny žijící v tehdy Pruském městě Ratiboř. Mládí prožil v tehdy rovněž pruském Kaliningradu, kde byl jeho otec profesorem anglického jazyka. Rozhodl se pro studium matematiky na univerzitě v Královci, kde získal doktorský titul. Kaluza byl především matematik, ale začal se zajímat o Einsteinovu teorii relativity. V roce 1919 si všiml, že když vyřeší rovnice obecné teorie relativity v pěti rozměrech, spontánně se objeví i Maxwellovy rovnice elektromagnetismu. Kaluza napsal o svém výsledku Einsteinovi, který jej povzbudil, aby práci publikoval. Kaluza zveřejnil své výsledky v roce 1921 v práci "Zum Unitätsproblem der Physik".  Kaluzova práce byla později známa jako Kaluzova-Kleinova teorie (pojmenovaná rovněž po švédském fyzikovi Oskaru Kleinovi. Jejich práce však byla na mnoho let zapomenuta, jak se pozornost soustředila na kvantovou mechaniku. Myšlenka, že základní interakce mohou být vysvětleny přidanými rozměry se tak znovu neobjevila, dokud nebyla objevena teorie strun. Zajímavé je, že mnohé z aspektů této práce zveřejnil již v roce 1914 Gunnar Nordström, ale jeho práce zůstala nepovšimnuta, dokud nebyly stejné myšlenky později znovuobjeveny jinými.  Po zbytek kariéry Kaluza dále pracoval na teorii relativity a na modelech atomového jádra. Díky Einsteinově podpoře se stal docentem v Královci a v roce 1929 byl jmenován profesorem na univerzitě v Kielu. V roce 1935 se stal profesorem na univerzitě v Göttingenu, tuto pozici zastával až do své smrti v roce 1954. Napsal rovněž učebnici "Höhere Mathematik für die Praktiker".

Osobní život.

Kaluza byl velmi všestranný vzdělanec, mluvil a psal v 17 jazycích. Odmítl ideologii národního socialismu, takže jeho udržení v Göttingenu bylo možné jen díky přímluvě jeho kolegů.  Jeho syn Theodor byl rovněž matematikem.

Theodor Franz Eduard Kaluza (9. listopadu 1885 – 19. ledna 1954) byl německý matematik a fyzik, známý jako spoluautor Kaluzovy-Kleinovy teorie zahrnující polní rovnice v pětirozměrném prostoročasu. Jeho nápad, že by základní fyzikální interakce mohly být sjednoceny zavedením dodatečných rozměrů se později objevil v teorii strun.

Theodor Franz Eduard Kaluza (; 9 November 1885 – 19 January 1954) was a German mathematician and physicist known for the Kaluza–Klein theory involving field equations in five-dimensional space-time. His idea that fundamental forces can be unified by introducing additional dimensions re-emerged much later in string theory.


Život.

Eleonora byla dcerou šlechtice Pedra Núñeze z Guzmánu a jeho manželky Beatrice Ponce de León, pravnučky Alfonse IX. Leónského. Rodiče Eleonoru jako mladou dívku provdali za Juana de Velasco.  Eleonořin manžel zemřel v roce 1328, ve dvaceti letech. Brzy poté se v Séville setkala s králem Alfonsem XI. Byl tak ohromen její krásou, že z ní učinil svou milenku. Měl jí raději než svou manželku Marii Portugalskou, dceru Alfonse IV. Portugalského, se kterou se oženil v roce 1328. Po narození manželského syna a dědice Petra Kastilského, Alfons Marii opustil a místo toho žil s Eleonorou. Ponížená královna nesnášela svého nevěrného manžela a požádala ho, aby ukončil své veřejné projevy toho, že dává přednost milence. Král ignoroval manželčiny prosby a dal Eleonoře kromě jiných pozemků město Huelva, Tordesillas a Medina-Sidonia. Také stanovil Eleonoře domácnost v Séville. Dvůr byl stále znepokojenější Alfonsovým chováním. Papež nakonec zasáhl tím, že nutil Portugalsko napadnout Kastilii.  Král zemřel 27. března 1350 a jeho nástupcem se stal syn Petr a Alfonsova manželka Marie, která vládla jako regentka. Marie nezapomněla na nesčetné ústrky, které musela vydržet kvůli manželově lásce k jeho milence. Žíznící po pomstě, Marie uvěznila Eleonoru, a v roce 1351 nařídila popravu své sokyně v arabském zámku Abderrahmana III. Talavera de la Reina. Eleonořina smrt jen zhoršila spor uvnitř královské rodiny. Eleonořin syn Jindřich a Mariin syn Petr pokračovali v boji o vládu nad Kastilií. Jindřich nakonec zvítězil a byl korunován králem Kastilie.

Potomci.

Eleonora byla společným předkem Katolických Veličenstev. Tři Eleonořini synové, Jindřich II. Kastilský, Fadrique Kastilský a Sancho Kastilský byli předky Ferdinanda II. Aragonského. Kromě toho, Isabela I. Kastilská, manželka Ferdinanda II. Aragonského, byla potomkem jak Eleonory, tak Marie Portugalské, protože: vnuk Jindřicha II. Kastilského, Jindřich III. Kastilský, se oženil s vnučkou Petra I. Kastilského, Kateřinou z Lancasteru a jejich syn Jan II. Kastilský byl otcem Isabely I. Kastilské.

Eleonora z Guzmánu ("Leonor Núñez de Guzmán Ponce de León", 1310–1351) byla kastilská šlechtična a dlouhodobá milenka Alfonse XI. Kastilského. Jejím synem byl Jindřich II. Kastilský.

Eleanor de Guzmán ("Leonor") (1310–1351) was a Castilian noblewoman and long-term mistress to Alfonso XI of Castile. She was the mother of King Henry II of Castile.


Život.

Helena Bedřiška Augusta Waldecko-Pyrmontská se narodila 17. února 1861 v německém Bad Arolsenu (tehdy pouze "Arolsen"). Byla sestrou Fridricha, posledního waldecko-pyrmontského vládnoucího knížete. Krom Fridricha měla i dvě sestry: Marii, která se vdala za württemberského krále Viléma II., a Emmu, nizozemskou královnu. Jejími rodiči byla Helena Nasavská a Jiří Viktor Waldecko-Pyrmontský.

Sňatek.

Helena měla původně být provdána za Viléma III. Nizozemského, avšak nahradila ji právě sestra Emma. Později se Helena setkala se členem britské královské rodiny, vévodou z Albany, Leopoldem. Leopold byl nejmladším synem královny Viktorie a právě ona na syna tlačila, aby se s Helenou setkal. V listopadu 1881 se nakonec pár zasnoubil, přestože Leopold a Helena byli příbuzní: společnou jmenovatelkou byla Pavlína Württemberská.  27. dubna 1882 se na hradě Windsor konala svatba Heleny a Leopolda. Po svatbě novomanželé pobývali na zámku Claremont nedaleko města Esher v hrabství Surrey. Manželství bylo šťastná, avšak krátké. Trvalo pouze dva roky a skončilo nečekanou smrtí Leopolda. Zemřel na krvácení do mozku, poté, co si ve francouzském Cannes při pádu poranil koleno. V době Leopoldovi smrti již byla podruhé Helena těhotná a tři měsíce po manželově smrti porodila syna Karla Eduarda, který později zdědil otcův titul vévody z Albany.

Charitativní projekty.

Podle slov dcery Alice byla její matka Helena velmi inteligentní a své povinnosti vždy vzorně plnila. Královna Viktorie měla zpočátku obavy, že po smrti manžela se Helena vrátí do Německa a vezme tam i své děti, členy britské královské rodiny. Ve svých dopisech proto naznačovala, že by byla ráda, kdyby se Helena vrátila do společnosti a mezi lidi obecně. Viktorie si brzy svoji snachu, i přes počáteční rozpaky, oblíbila. Helena s velkou oblibou řešila matematické úlohy a četla filozofické texty. Její manžel Leopold ji dokonce přivedl mezi akademiky Oxfordské univerzity. S těmi se Helena přáteli i po zbytek života.  Roku 1894 Helena, společně s dalšími lidmi, založila Deptfordský fond. Tento fond původně sloužil k tomu, aby s jeho pomocí našly ženy a dívky pracující v nebezpečných podmínkách nové zaměstnání. V roce 1899 pak Helena otevřena Albanský institut ("Albany Institute"). Byla též zapojena do řady charitativních projektů. Během první světové války se charitě věnovala společně s Beatrix Sasko-Koburskou a Marií Luisou Šlesvicko-Holštýnskou.

Pozdější život.

Po Leopoldově smrti Helena i s dětmi nadále pobývala na zámku Claremont. Po nečekané smrti dědice Sasko-Kobursko-gotajského vévodství Alfréda byl Helenin šestnáctiletý syn Karel Eduard vybrán jako jeho následník. Vévoda z Albany se tak přestěhoval do Německa a převzal správu nad vévodstvím. Když o čtrnáct let později vypukla první světová válka, byl Karel Eduard povinen sloužit v německé armádě – proti Velké Británii. Nakonec byl v roce 1917 zbaven všech anglických titulů. Naproti tomu Karlova sestra Alice zůstala v Anglii a vzala si vévoda u Athlone.  V roce 1901 se spekulovalo nad možným sňatkem Heleny a Archibalda Primrose, avšak k ničemu nakonec nedošlo.  Dne 1. září 1922 zemřela Helena na infarkt při návštěvě syna v Tyrolsku.

Potomci.

Manželství Heleny a Leopolda bylo šťastné, avšak trvalo pouze dva roky. Ukončeno bylo Leopoldovou nečekanou smrtí. I přes krátké trvání se z manželství narodily dvě děti, dcera a syn.

Helena Waldecko-Pyrmontská (celým jménem "Helena Bedřiška Augusta Waldecko-Pyrmontská, vévodkyně z Albany", 17. února 1861, Bad Arolsen – 1. září 1922, Tyrolsko) byla rodem německá šlechtična a díky sňatku s Leopoldem z Albany také členka britské královské rodiny.

Princess Helena of Waldeck and Pyrmont (Helene Friederike Auguste; later Duchess of Albany; 17 February 1861 – 1 September 1922), who became a member of the British royal family by marriage, was the fifth daughter and child of George Victor, Prince of Waldeck and Pyrmont and his first wife, Princess Helena of Nassau.


Život.

Narodila se v paláci šlechtické rodiny Colonnů v Římě. Její sestra-dvojče Marie Anna se později stala rakouskou císařovnou. Obě princezny byly pokřtěny 20. září 1803 papežem Piem VII. a jejich kmotry byly prarodiče z matčiny strany, vévoda Ferdinand Karel Rakouský-Este a Marie Beatrice Ricciarda d´Este. Tento křest je zobrazen na plátně, které vlastní "Museo di Roma".  Roky svého dětství strávila převážně v Cagliari na Sardinii, kam její rodina odešla z Říma v únoru 1806 z obavy před armádou Napoleona Bonaparta. Byla silně nábožensky založená a poté, co se uzdravila z těžkého onemocnění, uvažovala o tom, že se stane jeptiškou. V roce 1814 se stal její otec vládcem Piemontu a odešel do Turína. Marie Tereza ho následovala až v roce 1815 po Napoleonově pádu. Nalodila se na Sardinii na britskou loď, která mířila do Janova, a odtud nastoupila cestu do Turína za otcem .  Zde se 15. srpna 1820 provdala v zastoupení ("per procurationem") za Karla Ludvíka. Vlastní obřad proběhl 5. září 1820 v Lucce. Jejich zdejší dvůr ale ovládala silnou rukou jeho matka Marie Luisa. Také její vztahy k manželovi nebyly ideální. Jako katolička nelibě nesla jeho náklonnost k životním radovánkám. Měli spolu dceru a syna, dospělosti se však dožil jen jejich mužský potomek:  Karel Ludvík se ujal vlády v Lucce 13. března 1824 po smrti své matky a Marie Tereza se tedy stala vévodkyní z Luccy. Vánoce roku 1825 strávila se svým manželem v Římě, účastnila se zde oslav Svatého roku. Stále více se ale stranila společenského života. Těžce nesla aféry svého muže, což se u ní projevilo nervovým onemocněním. Přesto ho doprovázela na jeho cestách. Navštívili spolu příbuzné v Drážďanech, určitou dobu pak pobývala ve Vídni u své babičky Marie Beatrice d´Este. Po její smrti v listopadu 1829 se vrátila zpátky do Luccy. V roce 1832 spolu odjeli do Turína, pobývali ve Vídni, v Praze a procestovali Německo, sama se pak usadila na čas ve Vídni, kde bydlela v paláci Kinských. Zde ji také bolestně zasáhla zpráva, že její muž konvertoval k protestantismu. V srpnu 1833 se vrátila do Luccy, odešla od manžela a usadila se ve vile v Pianore.  Zcela se stáhla ze společenského dění a svůj život trávila převáženě ve společnosti jeptišek a mnichů. V roce 1838 se zúčastnila spolu se svým mužem korunovace císaře Ferdinanda I. za krále Lombardie a Benátska v milánské katedrále. Roku 1845 se její syn oženil s francouzskou princeznou Luisou Marií Terezií z Artois.  Bouřlivé události v regionu donutily Marii Terezu odejít v září 1847 do Janova. V říjnu téhož roku se její muž vzdal vévodského postavení v Lucce, stává se ale po smrti druhé Napoleonovy manželky, Marie-Luisy Rakouské, jako "Karel II. Parmský" vévodou z Parmy. Ale i zde vypukla v březnu roku 1848 revoluce, donutila ho do roka (březen 1849) abdikovat ve prospěch vlastního syna, který zde nastupuje na trůn jako Karel III. Parmský. Marie Tereza tráví tyto bouřlivé měsíce nedaleko Turína. V prosinci 1849 se vrací do svého domu v Pianore.  Po zavraždění svého syna v roce 1854 nechala na jeho památku postavit ve Viareggiu kapli. Roku 1855 začala zaznamenávat své vzpomínky. Od roku 1866 žila ve vile v San Martinu ve Vignale severně od Luccy. Zde umírá 1879 ve stáří 75 let a je pochována na hřbitově Campo Verano v Římě.

Marie Tereza Savojská, celým jménem "Maria Theresia Fernanda Felicitas Gaetana von Savoyen" (19. září 1803, Řím – 16. července 1879, San Martino, Vignale, Itálie) byla dcerou Victora Emanuela I., krále Sardinie, a Marie Terezy Rakouské-Este. Jako manželka Karla Ludvíka se stala v letech 1824–1847 vévodkyní z Luccy a následně 1847–1849 vévodkyní z Parmy.

Maria Teresa of Savoy, (Maria Teresa Fernanda Felicitas Gaetana Pia; 19 September 1803 – 16 July 1879) was Duchess consort of Parma and Piacenza by marriage to Charles II, Duke of Parma (Duke Charles I of Lucca).


Raný život a vzdělání.

Narodila se v Queensu v New Yorku. Absolvovala program pro děti nadané v matematice Hampshire College Summer Studies in Mathematics a vychodila Stuyvesant High School v roce 1980, kde byl jejím spolužák známý fyzik a popularizátor vědy Brian Greene. V roce 1980 získala první místo v programu Westinghouse Science Talent Search ve věku 18 let. Na Harvardově univerzitě získala bakalářský titul ve fyzice (1983) a doktorský titul v teoretické částicové fyzice (1987) pod vedením Howarda Georgiho.

Kariéra.

Randallová provádí výzkumy částicové fyziky a kosmologie na Harvardu, kde je profesorkou teoretické fyziky. Její výzkumy se týkají elementárních částic a základní interakcí a zahrnují studium široké škály modelů obsahujících dodatečné dimenze prostoru. Pracovala také v oboru supersymetrie, standardního modelu, kosmologické inflace, baryogeneze, teorie velkého sjednocení a obecné relativity.  Randallové knihy "Warped Passages: Unraveling the Mysteries of the Universe's Hidden Dimensions" a "Knocking on Heaven’s Door: How Physics and Scientific Thinking Illuminate the Universe and the Modern World" se obě dostaly do seznamu 100 pozoruhodných knih magazínu New York Times. Také napsala libreto k opeře "Hypermusic Prologue: A Projective Opera in Seven Planes" na žádost skladatele Hèctora Parry, který se inspiroval její knihou "Warped Passages".  Po dokončení postgraduálního studia na Harvardu se Randallová stala profesorkou na Massachusettském technologickém institutu a Princetonské univerzitě. Na Harvard se vrátila v roce 2001. Profesorka Randallová byla první fyzičkou se stálým úvazkem na Princetonské katedře fyziky a první teoretickou fyzičkou se stálým úvazkem na Harvardu. (Avšak první žena se stálým úvazkem na katedře fyziky byla Melissa Franklinová.)  Randallová je členem Americké akademie umění a věd (2004), Národní akademie věd (2008) a členkou Americké fyzikální společnosti. Na podzim roku 2004 byla nejvíce citovaným teoretickým fyzikem předchozích pěti let. Randallová vystupovala v magazínu Seed jako „osobnost roku 2005 v oblasti vědy“ a v magazínu "Newsweek" jako „Jeden z nejvíce slibných teoretických fyziků své generace“. V roce 2007 byla Randallová zařazena magazínem "Time" mezi „100 nejvlivnějších lidí“ v sekci „Vědci a myslitelé“. Randallová získala toto vyznamenání za práci o vyšších dimenzích.  Randallová pomohla zorganizovat četné konference a byla v redakčních radách několika významných časopisů o teretické fyzice.

Osobní život.

Sestra Lisy Randalové, Dana Randallová, je profesorkou počítačových věd na Georgijském technologickém institutu.

Lisa Randallová (* 18. června 1962) je americký teoretická fyzička a odbornice na částicovou fyziku a kosmologii. Působí jako profesorka na Harvardově univerzitě. Její výzkum zahrnuje elementární částice a základní interakce, vyvinula a studoval širokou škálu modelů zahrnujících další rozměry prostoru. Prohloubila naše pochopení standardního modelu částicové fyziky, supersymetrie, možných řešení problému hierarchie týkající se relativní slabosti gravitace, kosmologie extra dimenzí, baryogeneze, kosmologické inflace a temné hmoty. Její nejznámější objev je Randall-Sundrum model, který publikovala v roce 1999 s Ramanem Sundrumem.

Lisa Randall (born June 18, 1962) is an American theoretical physicist working in particle physics and cosmology. She is the Frank B. Baird, Jr. Professor of Science on the physics faculty of Harvard University. Her research includes elementary particles, fundamental forces and dimensions of space. She studies the Standard Model, supersymmetry, possible solutions to the hierarchy problem concerning the relative weakness of gravity, cosmology of dimensions, baryogenesis, cosmological inflation, and dark matter. She contributed to the Randall–Sundrum model, first published in 1999 with Raman Sundrum.


Život.

Tolman se narodil ve West Newtonu v Massachusetts a studoval chemické inženýrství na Massachusettském Technologickém Institutu, kde obdržel bakalářský titul v roce 1903 a doktorský titul v roce 1910 pod vedením Arthura Noyese.  V roce 1924 se oženil s psycholožkou Ruth Sherman Tolmanovou.  V roce 1912 představil koncept relativistické hmotnosti tím, že napsal, že "výraz "m"(1 - "v"/"c") je nejlelpší pro popis hmotnost pohybujícího se tělesa."  Roku 1916 experimentálně prokázal, že se elektřina se skládá z elektronů tekoucích přes kovové vodiče. Jako vedlejší produkt tohoto experimentu byla změřena hodnota klidové hmotnosti elektronu. Byl však znám především jako teoretik.  Tolman byl členem Technické Aliance do nějž vstoupil v roce 1919. Šlo o předchůdce Technokratického hnutí. V rámci aliance pomáhal provádět energetický průzkum, analýzu možností uplatnění vědy v sociálních a pracovních záležitostech.  Členem Americké Akademie Umění a Věd byl zvolen v roce 1922. Ve stejném roce nastoupil na Kalifornský Technologický institut, kde se stal profesorem fyzikální chemie a matematické fyziky a později děkanem.  Jedním z Tolmanových raných studentů na Kalifornském technologickém institutu byl teoretický chemik Linus Pauling, kterého Tolman naučil pre-Schrödingerovskou kvantovou teorii.  V roce 1927 publikoval Tolman text o statistické mechanice, jehož pozadí byla stará kvantová teorie, Maxe Plancka, Nielse Bohra a Arnolda Sommerfelda. V roce 1938 vydal novou podrobnou práci, která se vztahuje na aplikace statistické mechaniky na klasické a kvantové systémy. Byla to standardní práce na toto téma po mnoho let a zůstává v zájmu fyziků i na počátku 21. století.  V pozdějších letech své kariéry se Tolman stále více zajímal o aplikace termodynamiky na relativistické systémy a kosmologii. Důležitou monografii vydal v roce 1934 pod názvem "Relativita, Termodynamika a Kosmologie", která ukázala jak se záření černého tělesa ochladí v expandujícím vesmíru, ale zůstává tepelným, což byl klíčový ukazatel vzhledem k vlastnostem reliktního záření. Tolman v této monografii dále jako první člověk dokumentoval a vysvětlil, jak by mohl mít uzavřený vesmír nulovou energii. Vysvětlil že veškerá hmota a energie je pozitivní a veškerá gravitační energie je záporná, takže se vzájemně vyruší, což vede k vesmíru s nulovou energií. Jeho zkoumání hypotézy oscilujícího vesmíru, kterou navrhl Einstein v roce 1930, upozornilo na problémy, pokud jde o entropii modelu a vyústilo v zánik hypotézy v pozdních 60 letech.  V průběhu druhé světové sálky působil Tolman jako vědecký poradce generála Leslie Grovese v rámci projektu Manhattan. V době jeho smrti v Pasadeně, byl hlavním poradcem Bernard Barucha amerického zástupce v komisi OSN pro atomovou energii.  Každý rok uděluje jihokalifornská sekce Americké Chemické Společnosti Tolmanovu cenu "za vynikající příspěvky v chemii."

Rodina.

Tolmanův bratr byl behaviorální psycholog Edward Chace Tolman.

Richard Chace Tolman (4. března 1881 – 5. září 1948) byl americký matematický fyzik a fyzikální chemik, který byl odborníkem ve statistické mechanice. Udělal také významné příspěvky k teoretické kosmologii v letech těsně po Einsteinově objevu obecné teorie relativity. Byl profesorem fyzikální chemie a matematické fyziky na Kalifornském Technologickém Institut.

Richard Chace Tolman (March 4, 1881 – September 5, 1948) was an American mathematical physicist and physical chemist who made many contributions to statistical mechanics. He also made important contributions to theoretical cosmology in the years soon after Einstein's discovery of general relativity. He was a professor of physical chemistry and mathematical physics at the California Institute of Technology (Caltech).


Kariéra.

Burbidgeová začala studovat astronomii v roce 1936 na University College Londýn, kde v roce 1939 získala magisterský titul, doktorát obdržela na téže univerzitě v roce 1943. V roce 1945 ji odmítlo přijmout Carnegie Institution for Science, protože členství by znamenalo, že by musela pozorovat na observatoři Mount Wilson, která v té době byla vyhrazena pouze mužům.  V roce 1950 požádala o grant na Yerkes Observatory ve Williams Bay ve Wisconsinu, následujícího roku odešla do Spojených států. Její výzkumný zájem se zaměřil na chemické abundance ve hvězdách. V roce 1953 se vrátila do Anglie a začala výzkum ve spolupráci se svým manželem Geoffreym Burbidgem, společně s Williamem Alfredem Fowlerem a Fredem Hoylem. Na základě experimentů a observačních dat iniciovaných Margaret a Geoffrey Burbidgeovými, vytvořil tým hypotézu, že všechny chemické prvky mohou být syntetizovány při jaderných reakcích ve hvězdách (nyní známo jako hvězdná nukleosyntéza). Výsledná astrofyzikální teorie zveřejněná v roce 1957 se nazývá BFH podle vědců účastnících se výzkumu (Burbidge, Burbidgeová, Fowler, Hoyle). Tato teorie byla základem pro podstatné oblasti výzkumu v astrofyzice.  Po deseti letech získala v roce 1955 konečně přístup na observatoř Mount Wilson, když se vydávala za asistentku svého manžela. Vedení nakonec souhlasilo, že může zůstat, pokud ona a její manžel budou žít v samostatném domku na pozemku a ne v ubytovně určené pouze pro muže.  V roce 1972 se stala ředitelkou Královské greenwichské observatoře. Poprvé za 300 let se stalo, že funkce nebyla spojena s postem královského astronoma, kterým byl v té době astronom (a pozdější nositel Nobelovy cenu) Martin Ryle. Burbidgeová opustila post v roce 1974, patnáct měsíců po svém nástupu do funkce, když vypukla kontroverze kolem přemístěni Isaac Newton Telescope z observatoře na užitečnější místo.  Burbidgeová se stala jednou z nejvýznamnějších a nejvlivnějších osobností v boji za ukončení diskriminace žen v astronomii. V důsledku toho v roce 1972 odmítla Annie J. Cannon Award od Americké astronomické společnosti, protože bylo udělováno pouze ženám: „Je nejvyšší čas, aby diskriminace jak ve prospěch, tak v neprospěch žen v profesním životě byly odstraněny.“ O dvanáct let později jí společnost udělila bez ohledu na pohlaví Russellovu docenturu.  V roce 1976 se stala první ženou v čele Americké astronomické společnosti. O rok později získala státní občanství Spojených států. V roce 1981 byla zvolena prezidentkou Americké asociace pro pokrok ve vědě.  V roce 2003 byla Burbidgeová uvedena do síně slávy Women's Museum of California, oceněna byla její vědecká kariéra a úspěchy.

Osobní život.

V dubnu 1948 se Margaret Peacheyová vdala za Geoffreyho Burbidge, teoretického astrofyzika, s nímž spolupracovala na jedné z nejdůležitějších astrofyzikálních teorií století. Jejich dcera Sarah se narodila roku 1956. Geoffrey Burbidge zemřel v roce 2010.

Vědecké úspěchy.

Po zisku doktorátu v roce 1943 začala provádět výzkum galaxií propojením spektrografu a dalekohledu. V Yerkes Observatory v USA studovala B hvězdy a galaktické struktury.  V roce 1957 ukázala skupina BFH slavný výsledek, že všechny prvky s výjimkou úplně nejlehčích jsou vyráběny jadernými procesy uvnitř hvězd. Za tento výsledek v roce 1959 obdržela Warner Prize. V pozdějším výzkumu byla jednou z prvních, kdo změřil hmotnosti a rotační křivky galaxií a byla jedním z průkopníků studia kvasarů.  Na univerzitě v San Diegu také v roce 1990 pomohla vyvinout spectrograf pro Hubbleův vesmírný dalekohled. I v pokročilém věku byla emeritní profesorkou na univerzitě v San Diegu a pokračovala ve výzkumu v rámci nestandardní kosmologie, jako je vnitřní rudý posuv. Burbidgeová přispěla k více než 370 článkům o astronomickém výzkumu.

Eleanor Margaret Burbidgeová (rozená Peacheyová), FRS (12. srpna 1919 – 5. dubna 2020) byla americká astrofyzička britského původu, známá svým originálním výzkumem. Zastávala celou řadu administrativních postů, včetně ředitelky Royal Greenwich Observatory.  Během své kariéry působila na observatoři Londýnské univerzity, Yerkes Observatory Chicagské univerzity, Cavendishových laboratořích v Cambridgi, Kalifornském technologickém institutu a od roku 1979 do roku 1988 byla první ředitelkou Centra pro astronomie a kosmické vědy na Kalifornské univerzitě v San Diegu, kde pracovala od roku 1962.

Eleanor Margaret Burbidge, FRS ("née" Peachey; 12 August 1919 – 5 April 2020) was a British-American observational astronomer and astrophysicist. In the 1950s, she was one of the founders of stellar nucleosynthesis and was first author of the influential BFH paper. During the 1960s and 70s she worked on galaxy rotation curves and quasars, discovering the most distant astronomical object then known. In the 1980s and 90s she helped develop and utilise the Faint Object Spectrograph on the Hubble Space Telescope. Burbidge was well known for her work opposing discrimination against women in astronomy.  Burbidge held several leadership and administrative posts, including Director of the Royal Greenwich Observatory (1973–75), President of the American Astronomical Society (1976–78), and President of the American Association for the Advancement of Science (1983). Burbidge worked at the University of London Observatory, Yerkes Observatory of the University of Chicago, the Cavendish Laboratory of the University of Cambridge, the California Institute of Technology, and the University of California San Diego (UCSD). From 1979 to 1988 she was the first director of the Center for Astronomy and Space Sciences at UCSD, where she worked from 1962 until her retirement.


Akademické pozice.

Od roku 1971 do roku 1984 působil jako výzkumný asistent na observatoři v Ženevě, kde je přítomno astronomické oddělení Ženevské univerzity. V roce 1984 se stal mimořádným profesorem. A v roce 1988 byl jmenován řádným profesorem a tuto pozici zastával až do svého odchodu do důchodu v roce 2007. Mayor byl ředitelem observatoře v Ženevě od roku 1998 do roku 2004. Po odchodu do penze v roce 2007 působí v Ženevě jako emeritní profesor.

Výzkum.

Profesor Mayor se ve svém výzkumu zájímá především o extrasolární planety, přístrojové vybavení, statistické vlastnosti dvojhvězd, dynamiku kulových hvězdokup, galaktické struktura a kinematiku.  Jeho doktorská práce na univerzitě v Ženevě byla věnována hledání důkazů spirální struktury v Galaxii Mléčné dráze podle rozložení rychlosti hvězd v blízkosti Slunce. Kinematická data v té době byla vzácná a zejména získání "radiální rychlosti" hvězdy, byl dlouhý a náročný proces. Po dokončení své diplomové práce se rozhodl vyvinout speciální spektrograf CORAVEL k měření hvězdných radiálních rychlostí. "To byl začátek mého zájmu o hvězdné kinematiku." řekl podle informací v jeho curriculu vitae.  Tento výzkum vedl k různým oblastem zájmu, včetně studia statistických vlastností binární hvězdy slunečního typu. S kolegou badatelem Antoine Duquennoyem provedl průzkum společníků hvězd malé hmotnosti podobných Slunci, výsledků byly uvolněny v jedné z nejvíce citovaných prací publikovaných v časopise Astronomy and Astrophysics v jeho prvních 40 letech. Mayor a Duquennoy pak zjistili, že hmotnost některých z těchto společníků může být nižší než hmotnost Slunce.  Rozvoj technologií umožnil vývoj nového spektrografu ELODIE, postaveného v Haute-Provence Observatory v jižní Francii. Mayor a Didier Queloz postgraduální student na univerzitě v Ženevě začali používat nástroj v roce 1994 na pozorování 140 hvězd podobných Slunci, které sledovali každou vhodnou noc. Studie byla zaměřena na objevování "hnědých trpaslíků" a také obřích planet. Na konci roku 1994 oba vědci zaznamenali, že hvězda 51 Pegasi vykazuje pravidelné změny nebo pohyby, které by mohly být způsobeny planetou na oběžné dráze bližší než Jupiter. Pozoruhodné je, že oběžná doba byla podle odhadů jen 4,2 dne, což odporuje tehdejším teoretickým poznatkům. Nicméně, další získaná data dovolily Mayorovi a Quelozovi oznámit objev první exoplanety obíhající okolo hvězdy podobné slunci 6. října 1995.  Tímto objevem odstartovala nová oblast výzkumu v astronomii. Na začátku října 2011 bylo vědci z celého světa objeveno více než 680 exoplanet, mnoho z nich je takzvanými "horkými Jupitery", což jsou plynné planety mnohokrát větší než Země. Mayor a jeho spolupracovníci identifikovali kolem 200 planet. Nicméně jeho tým se soustředil především na výzkum menších planet takzvaných "super-zemí," svou hmotností více podobných Zemi. V roce 2003 používal nástroj High Accuracy Radial Velocity Planet Searcher (HARFY). Poté získal on-line data z dalekohledů Evropské jižní observatoře v La Silla v Chile, což umožnilo přesnější měření radiálních rychlostí.  V roce 2007 byl Mayor jedním z 11 evropských vědců, kteří objevili Gliese 581 c, první extrasolární planetu v obyvatelné zóně. Objev byl učiněn dalekohledu v La Silla v Chile.  V roce 2009 Mayor a jeho tým objevili exoplanetu s nejmenší hmotností zjištěnou u hvězdy hlavní posloupnosti Gliese 581 e.  Do října 2011 byl Mayor spoluautorem více než 700 vědeckých publikací. Od roku 1989 do roku 1992 byl zapojen do vědeckého výzkumu v Evropské jižní observatoři, od roku 1988 do roku 1991 pracoval na studiu galaktických struktury v Mezinárodní astronomické unie a mezi roky 1990 - 1993 byl předsedou Švýcarské společnosti pro astrofyziku a astronomii.  V roce 2011 Mayor pronesl na Kanárských ostrovech v rámci prvního ročníku Starmus festivalu přednášku "Extrasolárních planety v Galaxii." Jeho přednáška byla zveřejněna v knize "Starmus: 50 let člověka ve vesmíru."

Ocenění a vyznamenání.

V srpnu 1998 byl Mayor oceněn Švýcarskou cenou Marcela Benoista, uznána byla jeho práce a jeho význam pro lidský život. V témže roce obdržel Prix Jules Janssen z francouzské astronomické společnosti. V roce 2000 získal Balzan Prize. O čtyři roky později mu byla udělena Medaile Alberta Einsteina. V roce 2005 obdržel Shaw Prize ze astronomii, spolu s americkým astrofyzikem Geoffrey Marcym. V roce 2004 obdržel Řád cestné legie.  Ve spolupráci s Pierrem-Yvesem Freiem napsal knihu ve francouzštině s názvem "Les Nouveaux mondes du Cosmos" (Seuil, 260 stran), který byla oceněna "Livre de l'astronomie v roce 2001" na sedmnáctém astronomickém festivalu Haute Maurienne.  Obdržel čestný doktorát z osmi univerzit: Katholieke Universiteit Leuven (Belgie), 2001; Swiss Federal Institute of Technology v Lausanne (EPFL) (2002); Federal University of Rio Grande do Norte (Brazílie), 2006; Uppsala University (Švédsko), 2007; Pařížská observatoř (Francie), 2008; Université Libre de Bruxelles (Belgie), 2009; University of Provence (Marseille, Francie), 2011, Université Joseph Fourier (Grenoble, Francie), 2014;.  V roce 2011 obdržel ocenění BBVA Foundation Frontiers of Knowledge Award (spolu s Didierem Quelozem) za vývoj nových astronomických přístrojů a experimentálních technik, které vedly k prvnímu pozorování planet kolem hvězd podobných Slunci.  V roce 2015 mu byla udělena Zlatá medaile Královské astronomické společnosti. pu.  V roce 2019 mu byla udělena společně s Didierem Quelozem Nobelova cena za fyziku za objev exoplanety obíhající hvězdu slunečního typu.

Michel Gustave Édouard Mayor (* 12. ledna 1942 Lausanne) je švýcarský astrofyzik, profesor na Ženevské univerzitě v oddělení astronomie a nositel Nobelovy ceny za fyziku. Formálně odešel do penze v roce 2007, ale stále zůstává aktivní jako vědecký pracovník observatoře v Ženevě. Je spoludržitelem ceny Viktora Ambarcumjana pro rok 2010 a vítěz Kyotské ceny pro rok 2015.  Spolu s Didierem Quelozem v roce 1995 objevili 51 Pegasi b první extrasolární planetu obíhající kolem hvězdy hlavní posoupnosti 51 Pegasi, za kterou dostali v roce 2019 Nobelovou cenu za fyziku.  Po zisku magisterského titulu ve fyziky na univerzitě v Lausanne v roce 1966 přešel na doktorské studium do Ženevy, kde v roce 1971 získal doktorkský titul. Jeho práce zahrnovala "Esej o kinematických vlastnostech hvězd v okolí Slunce: možné souvislosti s galaktickou spirální strukturou." Krátce studoval na univerzitě v Cambridgi a sabatové volno strávil na Evropské jižní observatoři v Chile a na Institutu pro astronomii na Havajské univerzitě.

Michel Gustave Édouard Mayor (; born 12 January 1942) is a Swiss astrophysicist and professor emeritus at the University of Geneva's Department of Astronomy. He formally retired in 2007, but remains active as a researcher at the Observatory of Geneva. He is co-laureate of the 2019 Nobel Prize in Physics along with Jim Peebles and Didier Queloz, the 2010 Viktor Ambartsumian International Prize, and the winner of the 2015 Kyoto Prize.  Together with Didier Queloz in 1995, he discovered 51 Pegasi b, the first extrasolar planet orbiting a sun-like star, 51 Pegasi. For this achievement, they were awarded the 2019 Nobel Prize in Physics "for the discovery of an exoplanet orbiting a solar-type star". Related to the discovery, Mayor noted that humans will never migrate to such exoplanets since they are "much, much too far away ... [and would take] hundreds of millions of days using the means we have available today". However, due to discoveries by Mayor, searching for extraterrestrial communications from exoplanets may now be a more practical consideration than thought earlier.  Mayor holds MS in Physics from the University of Lausanne (1966) and PhD in Astronomy from the Geneva Observatory (1971). His thesis also had an article called "Essay on the kinematical properties of stars in the solar vicinity: possible relation with the galactic spiral structure." He was a researcher at the Institute of Astronomy at the University of Cambridge in 1971. Subsequently, he spent sabbatical semesters at the European Southern Observatory (ESO) in northern Chile and at the Institute for Astronomy of the University of Hawaii system.


Francesco I de' Medici, Grand Duke of Tuscany

Manželství a potomci.

Dne 18. prosince 1565 se oženil s Johanou Habsburskou, dcerou římskoněmeckého císaře a českého i uherského krále Ferdinanda I. Johana se ve Florencii necítila šťastná; Florenťané ji neměli rádi pro její rakouský původ, třebaže právě spojení s rodem císaře bylo pro Medicejské velmi prestižní záležitostí. Manželství nelze ani zdaleka označit za vztah naplněný láskou a náklonností. Johana byla zbožná, nostalgická, vážná až smutná a bolestínská, chladná a pyšná; její manžel ji nejenže ignoroval, ale ponižoval ji svým mimomanželským poměrem, kterým se vůbec netajil. Přesto Johana Františkovi porodila osm dětí: šest dcer a dva syny následníky trůnu; narození posledního z nich zaplatila ve svých jednatřiceti letech životem.  Její pozice na dvoře byla ovšem těžká po větší část trvání jejího manželství, neboť v letech 1566 až 1575 porodila „pouze“ šest dcer, z nichž jen tři překonaly první roky života. Absence mužského potomka a dědice trůnu byly zdrojem permanentního napětí a konfliktů mezi manželi, jenž dával přednost své životní lásce, milence Biance Cappello. Ta Františkovi, jenž se stal toskánským velkovévodou po smrti svého otce roku 1574, dokonce porodila syna Antonia (1576), a to v době, kdy od Johany měl pouze dcery (Antonio ovšem nebyl Františkův skutečný syn, těhotenství a porod Bianca předstírala a dítě bylo podvržené). Následník, pokřtěný na počest matčina bratrance španělského krále Filipa II. jménem Filip, se narodil o rok později (1577). Narození vytouženého a dlouho očekávaného dědice bylo přijímáno u dvora s velkou radostí, zhatilo však veškeré naděje Biancy Cappello na to, že by její syn, jehož František adoptoval, mohl usednout na toskánský trůn.  Potomci z manželství Františka a Johany:  Johana zemřela o rok později při předčasném porodu svého druhého syna. Malý Filip zemřel v pěti letech (1582) a velkovévoda František tak zůstal bez následníka, neboť ač se nedlouho po Johanině smrti znovu oženil právě s Biankou Cappello, z manželského lože již syna nezplodil.  I přesto, že František nezanechal mužské potomstvo, které by po něm nastoupilo na toskánský trůn, vrátili se jeho potomci na toskánský trůn v osobě Františka II. Štěpána Lotrinského (ten vyměnil domovské Lotrinsko za Toskánsko, kde vymřela dynastie Medicejských v roce 1737), který byl pra-pravnuk Františkovy dcery Marie, která se vdala do francouzské královské rodiny. Roku 1790 nastoupil na toskánský trůn vnuk Františka II. Štěpána velkovévoda Ferdinand III., který byl přes Františka Lotrinského potomkem velkovévody Františka Medicejského, ale zároveň přes svou matku Marii Ludoviku Španělskou byl tak potomkem jeho mladšího bratra Ferdinanda I., který vládl Toskánsku po smrti Františka I.

František I. Medicejský (; 25. březen 1541, Florencie – 19. říjen 1587, Florencie) byl od roku 1574 až do své smrti druhým toskánským velkovévodou. Protože zemřel bez legitimních mužských potomků, po jeho smrti na toskánský trůn nastoupil mladší bratr Ferdinand.

Francesco I (25 March 1541 – 19 October 1587) was the second Grand Duke of Tuscany, ruling from 1574 until his death in 1587, a member of the House of Medici.


Životopis.

Bratři Wouter a Sjoerd Janssen začali svou hudební kariéru v elektronické hudbě, konkrétně v techno music v roce 2001 a následně se přesunuli do hardstyle stylu v roce 2003. V té době, Wouter obvykle vytvařel hard treance pod uměleckým jménem Walt, a Sjoerd hardstyle styl  jako Duro. V roce 2007 vyšlo jejích první album,Today Is Tomorrow. Album bylo dobře přijato v holandském hudebním žebříčku, dosáhl 68. místě, a získal skóre 95/100 na Partyflock. V roce 2009 vydali své druhé album, Analogue Players in a Digital World.Album  bylo představeno na Amsterdam Dance Event v Holandsku a v Central Station Records .album bylo dobře přijato v tisku, , který také jim umožňuje přístup k odměn.  V roce 2011, skupina spolupracoval na albu "Kiss From The Pas od " Allure, jeden z hudebních projektů holandského producenta Tiësto. V roce 2012 spolupracovali s Tiësto na singlu Miami / Chassing Summers z alba "Club Life: Volume Two Miami", a na singlu s názvem "Hell Yeah!". též spolupracovali na skladbě "Nobody Perfect" od Chrise Browna. V roce 2012, bratři Showtek začali s sérii spolupráci na projektu s názvem Crazy Collabs. Před oficiálním oznámením o jejich spolupráci, vytvořili EP s Tiëstem a Angger Dimas s názvem "We Rock" pod přezdívkou Boys Will be Boys. Spoluprácovali s DJ jako Tiësto, Hardwell, Justin Prime, Bassjackers, Fajn, MAKJ, Noisecontrollers a David Guetta.  V prosinci 2013, duo založilo vlastní vydavatelství "Scink", který je licencován s Spinnin Records. Píseň "We LikeTo Party" byl první titul vydaný v tomto nakladatelství.  V roce 2014, spolupracovali na skladbě Bad od Davida Guetty, který byl 19 různých hitparádách.

Showtek je nizozemské duo skládající se ze dvou bratrů, Sjoerd Janssen (narozen 6. dubna 1984) a Wouter Janssen (narozen 30. srpna 1982) .Duu se daří dosahovat  vrcholu hudebních hitparád a spolupracovat  s umělci jako Tiësto, Chris Brown a David Guetta. Showtek se umístil na  17. místě v TOP 100 DJ roku 2014. Showtek též vysílají podcasty na streamování hudby na iTunes (Scink Radio Show).

Showtek is a Dutch electronic dance music duo consisting of two brothers from Eindhoven, Sjoerd (born April 6, 1984) and Wouter Janssen (born August 30, 1982). The duo regularly manages to reach the top of multiple music charts and work with artists such as Tiësto, Chris Brown and David Guetta. Showtek was ranked 17th in the Top 100 DJs list of 2014 but by the magazine's 2016 list, they had dropped to 96th. The brothers, who have been musically active since 2001, also offer podcasts on their own radio show on the music streaming service iTunes.


Život.

Narodil se na severu Norska, na ostrově Hinnøya. Roku 1704 odešel do Dánska, aby zde na Kodaňské univerzitě studoval teologii. Po promoci se vrátil do Norska. V dubnu 1707 byl vysvěcen na luterského kněze a přidělen k farnosti na souostroví Lofoty. Zde se často setkával s vyprávěními o kolonizačních cestách starých Norů do Grónska. Roku 1711 si tedy vyžádal od krále Frederika IV. Dánského (krále Dánsko-Norska) povolení k misijní cestě a obnovení částečných koloniálních nároků (plná kolonizační práva Egede nezískal kvůli obavám z negativní reakce Nizozemí).  Egede pak v Bergenu založil Grónskou společnost ("Det Bergen Grønlandske Compagnie") a 2. května 1721 vyplul na lodi "Haabet" ("Naděje") směrem ke grónskému ostrovu (o němž se tehdy ovšem Evropané domnívali, že jde o poloostrov), a to spolu s dalšími čtyřiceti kolonisty. Během cesty měli mimochodem spatřit obřího „vodního hada“. 3. července výprava přistála ve fjordu Nuup Kangerlua, načež zde Egede vyhlásil „kolonii Haabets“. Na ostrově Kangeq (i ten Egede přejmenoval na Haabet Oe) si poté zřídil malou základnu. Několik měsíců pak hledal potomky starých norských kolonistů, ale žádné nenašel. Všude se setkával jen s Inuity. Naučil se tedy jejich jazyk a začal se šířením křesťanství. V zimě pak velká část kolonistů onemocněla kurdějemi a vrátila se domů.  Egede a jeho rodina zůstali. V roce 1722 jim těžké podmínky zjednodušila zásobovací loď, kterou jim poslal král. Roku 1724 se mu podařilo pokřtít první dítě, které pak odeslal do Dánska, kde toto dítě inspirovalo Mikuláše Ludvíka Zinzendorfa k misii Jednoty bratrské v Grónsku. Roku 1728 dorazila další zásobovací expedice vedená Clausem Paarssem a založila pevnost Godt-Haab (budoucí město Godthåb). I Paarssovy muže však kosily ve velkém kurděje, až král ztratil trpělivost a většinu kolonistů odvolal. Egede však znovu zůstal. Roku 1729 nechal v Dánsku vydat knihu "Det gamle Grønlands nye Perlustration". Další zásobovací výprava roku 1733 s sebou přivezla i českobratrské misionáře (Moravské bratry) pod vedením Jacoba Severina. Ti založili základnu Neu-Herrnhut, jádro budoucího hlavního města Grónska Nuuk. Krom toho s sebou však přivezli též neštovice, které začaly decimovat Inuity, ale zasáhly i jedno z Egedových dětí, které zemřelo.  Egede se s jeho tělem vrátil do Kodaně, jeho úkoly na ostrově převzal syn Poul. V Dánsku byl pak Egede roku 1741 jmenován biskupem Grónska. Roku 1747 vydal katechismus určený pro specifické grónské podmínky. V Grónsku po něm později bylo pojmenováno město Egedesminde.

Hans Poulsen Egede (31. leden 1686, Harstad – 5. listopad 1758, Falster) byl dánsko-norský luteránský misionář, který proslul svou misií v Grónsku. Šířil v této zemi nejen křesťanství, ale obnovil zde po stovkách let i dánsko-norský vliv.

Hans Poulsen Egede (31 January 1686 – 5 November 1758) was a Dano-Norwegian Lutheran missionary who launched mission efforts to Greenland, which led him to be styled the Apostle of Greenland. He established a successful mission among the Inuit and is credited with revitalizing Dano-Norwegian interest in the island after contact had been broken for hundreds of years. He founded Greenland's capital Godthåb, now known as Nuuk.


Původ a studium.

Vyrůstal s jednou sestrou v konzervativní evangelicko-luteránské rodině v západní části Norimberka. Po maturitě v roce 1986 strávil základní vojenskou službu u podpůrných zásobovacích jednotek rovněž v Norimberku. Pak od roku 1987 studoval právní vědu na Erlangensko-norimberské univerzitě. Studium ukončil státní zkouškou v roce 1991. Od roku 1994 pracoval jako redaktor.

Rodinný život.

Söder je ženatý. Jeho manželkou je Karin Baumüller-Söder, spolumajitelka společnosti Baumüller Holding GmbH & Co. KG v Norimberku. Manželé mají tři společné děti. Markus Söder má z dřívějšího vztahu jednu dospělou dceru.  Manželé Söderovi se každoročně v zimě zúčastňují populárních karnevalových zábav. Söder se přitom pokaždé objevuje v přestrojení, které vzbuzuje pozornost. Jednou to měl být Edmund Stoiber, bývalý bavorský ministerský předseda. V roce 2017 se Söder dostavil se škraboškou po boku své ženy Karin a představoval Homera ze seriálu Simpsonovi.

Politická kariéra.

Pod vlivem svého otce Maxe Södera, obdivovatele Franze Josefa Strauße, se stal členem Křesťansko-sociální unie Bavorska už jako šestnáctiletý gymnazista v roce 1983. Od stejného roku až do dosažení věkové hranice v roce 2003 byl také členem Junge Union, společné mládežnické organizace CDU/CSU, v letech 1995 až 2003 ve funkci předsedy. Od 17. listopadu 2003 do 22. října 2007 byl generálním tajemníkem CSU.  4. prosince 2017 byl Söder poslaneckým klubem CSU v Bavorském zemském sněmu po dohodě s vedením strany určen jejím kandidátem pro volbu nového bavorského ministerského předsedy jako nástupce dosavadního šéfa zemské vlády Horsta Seehofera. Seehofera nahradil v této funkci 13. března 2018, přičemž Seehofer zůstává předsedou CSU. Söder má vést CSU jako její lídr do bavorských parlamentních voleb v září 2018, přičemž bude tato strana obhajovat svou dosavadní absolutní většinu v zemském sněmu, kterou od doby svého vzniku po druhé světové válce ještě nikdy neztratila.  V současné době se Söder zaměřuje na provádění tzv. bavorského azylového plánu. V rozhovoru s deníkem Frankfurter Allgemeine Zeitung prohlásil, že naprostá většina žadatelů o azyl na něj nemá právo. Bavorsko chce ve spolupráci se spolkovým ministerstvem vnitra, které vede jeho předchůdce ve funkci ministerského předsedy Horst Seehofer, na rozdíl od jiných spolkových zemí mnohem konsekventněji odsouvat do jejich původních států osoby, jejichž žádosti o azyl byly zamítnuty a nemají ani jinak právo v Německu zůstat. To je daleko lépe proveditelné tím, že Bavorsko bude najímat pro tento účel zvláštní letadla a nasazovat školené policisty jako doprovod, neboť jinak se často stává, že piloti letadel společnosti Lufthansa odmítají tyto pasažéry, kteří se odsunu masivně brání, vůbec vzít na palubu.

Markus Söder (* 5. ledna 1967 Norimberk) je německý politik z Křesťansko-sociální unie Bavorska (CSU), od 13. března 2018 bavorský ministerský předseda. Ve funkci nahradil Horsta Seehofera. Předím byl od roku 2013 do března 2018 byl bavorským zemským ministrem financí, zemského rozvoje a domoviny ve druhé vládě Horsta Seehofera a ještě předtím od roku 2008 ministrem v Seehoferově první vládě.  Od roku 1994 je poslancem Bavorského zemského sněmu.

Markus Söder (born 5 January 1967) is a German politician serving as Minister President of Bavaria since 2018 and Leader of the Christian Social Union in Bavaria (CSU) since 2019.


Prosebné dny s průvodem.

Prosebné dny s průvodem, rogationes, měly spíše kající charakter a byly spojeny s venkovními průvody ke kostelům nebo ke kapličkám v polích. Zněly při nich zpěvy a litanie ke všem svatým, prosby za zemskou úrodu, za odvrácení jakéhokoliv nebezpečí, zla a škod, za Boží pomoc a ochranu. Typicky byl v čele průvodu nesen kříž a vpředu šel celebrant oděný ve fialovém pluviálu. V některých českých obcích byla tato tradice živá ještě v polovině 20. století, například v Jindřichově Hradci se konal průvod ještě na sv. Marka roku 1950.  Tzv. starší prosebný průvod. litania maior, se konal 25. dubna, v den svátku svatého evangelisty Marka. Byl zaveden v římské církvi asi ve 4. století, aby pokřešťanštil tradiční pohanské procesí do polí, tzv. amberválie, které se tradičně v tento den konaly s prosbami za ochranu obilovin proti chorobám k uctění bohyně Ceres. O pokřešťanštění tohoto průvodu se zasloužil zejména papež Řehoř I. Veliký. Průvod s litaniemi byl zakončen mší v chrámu svatého Petra.  Mladší prosebný průvod, litaniae minores, pocházel z Galie. Lyonský biskup v roce 469 kvůli zemětřesení a neúrodě nařídil konat po tři dny před slavností Nanebevstoupení Páně prosebné průvody spojené s postem. Kolem roku 800 byl tento průvod zaveden také v Římě a v celé církvi, ale bez postního nařízení.

Kvatembrové dny.

Kvatembrovými dny, zvanými také suché dny, byly vždy středa, pátek a sobota čtyř týdnů v roce, které se přibližně kryjí s počátkem čtyř ročních období. Jejich původ nebyl uspokojivě vysvětlen. Nejstarší zmínky o nich pocházejí ze 4. století. Předpokládá se, že základem mohly být starozákonní postní předpisy, zejména v knihách Zachariáš (8,19) a Joel (2, 12-19).  Byly to vyloženě kající dny, spojené s postem, modlitbami a almužnou. Liturgická barva byla fialová. Kvatembrové dny byly slaveny uvnitř kostelů. Od 5. století byly určeny k udělování různých stupňů kněžského svěcení, od ostiářů až po kněze.  Každý z těchto dnů měl svůj vlastní mešní formulář. Jarní a letní byly prosebné, podzimní a letní děkovné.

Po druhém vatikánském koncilu.

Nový řád liturgického roku z roku 1969 říká, že v prosebných dnech se církev modlí za nejrůznější potřeby lidí, především za zemskou úrodu a za požehnání pro lidskou práci, a že tyto dny jsou rovněž příhodné pro veřejné úkony díků. Bližší stanovení termínů, formy a náplně bylo svěřeno biskupským konferencím.

Prosebné dny jsou v křesťanské tradici dny tradičně spojené s posty, procesími či společnými obřady s prosebnými modlitbami. Byly oblíbené zejména mezi zemědělci. Tradičních prosebných dnů bylo několik druhů.

Rogation days are days of prayer and fasting in Western Christianity. They are observed with processions and the Litany of the Saints. The so-called "major" rogation is held on 25 April; the "minor" rogations are held on Monday to Wednesday preceding Ascension Thursday. The word "rogation" comes from the Latin verb "rogare", meaning "to ask", which reflects the beseeching of God for the appeasement of his anger and for protection from calamities.