Výskyt.

Tento druh rodu mořena pochází z teplejších oblastí mírného podnebného pásma v jižní Evropě a od Malé Asie až po Střední Asii. V době své největší slávy byla vysévána i v českých zemích, kde na některých místech zplaněla a jako neofyt se vyskytuje podnes. Nejvhodnějším místem pro její růst jsou osluněná místa s lehkou, záhřevnou, mírně vlhkou a vápenitou půdou.

Popis.

Vytrvalá, 50 až 100 cm vysoká bylina rostoucí z plazivého, červeně barvicího, asi 1 cm tlustého oddenku. Vystoupavá nebo přímá, bohatě větvená lodyha je čtyřhranná až křídlatá a na hranách bývá pokrytá háčkovitými ostny. Je porostlá krátce řapíkatými, tuhými, vstřícnými listy, které s podobnými palisty vytvářejí nepravé čtyř až šestičetné přesleny. Světlezelené, jednožilné listy jsou dlouhé 2 až 5 cm a široké 0,5 až 2,5 cm, eliptické až kopinaté a na vrcholu hrotité. V horní části lodyhy listy přecházejí ve vstřícné listeny, z jejíchž úžlabí vyrůstají čtyřhranné větve s květenstvím tvořeným řídkou latou vidlanů. Květy jsou drobné, asi 4 mm velké, žluté až zelenožluté, mají krátké stopky, srostlé obaly a jsou oboupohlavné.  Kalich je zakrslý a tvoří jen sotva znatelný lem. Žlutá kolovitá koruna je úzce nálevkovitá s hluboce děleným okrajem a vejčitými, špičatými cípy, nejprve vzpřímenými a později odstávajícími. V květu je dále čtyři až pět tyčinek s nitkami vespod srostlými s korunou a spodní semeník s dvěma oddíly po jednom vajíčku, který nese dvě čnělky s kulovitými bliznami. Prvoprašné květy kvetou v červnu a červenci, opylovány jsou hmyzem. Plod je poněkud zdužnělá, tmavá a hladká dvoupeckovička asi 4 mm velká.  Rostlina se na nová místa rozšiřuje výsevem semen, dospělé se pak do okolí rozrůstají plazivými oddenky.

Význam.

Při využívání mořeny barvířské k výrobě červeného barviva se prvé tři roky po výsevu sklízí nať jako krmivo pro dobytek a teprve třetím rokem se oddenky vyořou, usuší, zbaví kůry a rozemelou. Barvící látkou je glykosid alizarin. Barevný odstín se mění v závislosti na použití mořidla, při použití kamence vzniká barva červená, se solí mědi žlutohnědá, solí železa fialová a solí cínu růžová. Z rozvojem chemického průmyslu zanikl její význam, neboť alizarin se od druhé poloviny 19. století uměle vyrábí z antracenu, tuhé součásti uhelného dehtu. Přesto se ještě v jihozápadní Asii používá k barvení vlny pro výrobu orientálních koberečků a ve výtvarném umění (malba).  V lékařství se mořeny barvířské používá pro terapeutické účinky při ledvinových chorobách. Droga „Rubiae tinctorum radix“ využívá celého souboru rubiaglykosidů (hlavní účinnou látkou je kyselina ruberytrová), které ve svém komplexu dokážou rozrušovat a rozpouštět ledvinové kameny a při zánětu močového měchýře dezinfikovat močové cesty.

Mořena barvířská ("Rubia tinctorum") je vytrvalá rostlina, která se v české přírodě vyskytuje příležitostně jako připomínka dob minulých, kdy byla důležitou barvířskou rostlinou. Získávala se z ní tzv. „turecká červeň“, jedno z nejstálejších přírodních barviv, které se již od starověku používalo k obarvení vlněných i bavlněných tkanin, stejně jako na přípravu vodových či olejových barev.

Rubia tinctorum, the rose madder or common madder or dyer's madder, is a herbaceous perennial plant species belonging to the bedstraw and coffee family Rubiaceae.


Černá díra.

Centaurus A je jednou z nejbližších rádiových galaxií, proto bylo její aktivní galaktické jádro rozsáhle zkoumáno profesionálními astronomy. Ve středu galaxie se nachází obří černá díra s hmotností 55 milionů hmotností Slunce, z níž proudí výtrysky plazmatu, které jsou zdrojem rentgenového záření a rádiových vln. Za deset let rádiového pozorování těchto výtrysků astronomové zjistili, že se jejich vnitřní části pohybují přibližně polovinou rychlosti světla. Rentgenové záření vzniká dále od černé díry, kde se výtrysky sráží s okolními plyny za vzniku velmi energických částic. Rentgenové výtrysky galaxie Centaurus A jsou dlouhé tisíce světelných let, zatímco v rádiovém spektru dosahují délky přes milion světelných let.

Skladba galaxie.

Centaurus A má zvláštní členitost. Při pohledu ze Země vypadá jako čočkovitá nebo eliptická galaxie překrytá prachovým pásem. Zvláštnost této galaxie jako první rozpoznal John Herschel v roce 1847 a Halton Arp ji později zahrnul do svého katalogu zvláštních galaxií ("Atlas of Peculiar Galaxies") jako jeden z nejlepších příkladů narušených galaxií zastíněných prachem. Zvláštní tvar této galaxie je obvykle vysvětlován jako důsledek události spojení dvou menších galaxií.  Galaktická výduť je složená hlavně z vyvinutých červených hvězd, ale prachový disk je místem nedávného vzniku hvězd; bylo v něm nalezeno více než 100 hvězdotvorných oblastí.

Supernovy.

V galaxii Centaurus A zatím byly pozorovány dvě supernovy. První supernovu označenou SN 1986G s magnitudou 12,5 objevil v oblasti prachového pásu galaxie Robert Evans v roce 1986. Později byla označena za supernovu typu Ia a bylo pomocí ní ukázáno, že spektrum těchto supernov nemusí být vždy stejné a mohou se také lišit ve způsobu, jak se mění jejich jasnost v čase.  Druhá supernova, pojmenovaná SN 2016adj, byla objevena pomocí projektu Backyard Observatory Supernova Search v únoru 2016.

Vzdálenost.

Odhady vzdálenosti této galaxie, pořízené od 80. let 20. století, se pohybují mezi 3 a 5 Mpc. Pomocí klasických delta cefeid objevených ve velmi zastíněném prachovém pásu byla vypočtena vzdálenost přibližně 3 až 3,5 Mpc, podle použitého součinitele zastínění a dalších okolností. V galaxii byly kromě mirid objeveny i cefeidy typu II, které se mimo Místní skupinu galaxií objevují pouze zřídka. Vzdálenost galaxie určená z několika ukazatelů, jako jsou miridy a planetární mlhoviny, se blíží vyšší hodnotě 3,8 Mpc.

Pozorování.

Galaxie je pátou nejjasnější na obloze, má velkou plošnou jasnost a velký úhlový rozměr, a proto je oblíbeným objektem pozorování amatérských astronomů, i když je pozorovatelná pouze z malých severních šířek a z jižní polokoule. Ve střední Evropě vůbec nevychází nad obzor. Jasná galaktická výduť a tmavý prahový pás mohou být vidět i v hledáčku dalekohledu a velkém triedru. Velký astronomický dalekohled může ukázat i další podrobnosti. Za výjimečně dobrých podmínek může být tato galaxie viditelná pouhým okem. Na obloze se nachází ve střední části souhvězdí Kentaura, 4,5 stupně severně od výrazné, pouhým okem viditelné, kulové hvězdokupy Omega Centauri.

Sousední galaxie.

Centaurus A je spolu s galaxií Galaxií Jižní větrník (M83) hlavním členem skupiny galaxií Centaurus A/M83. Tato skupina někdy bývá dělena na dvě samostatné podskupiny, ale galaxie kolem Centaurus A a M83 jsou fyzicky navzájem velmi blízko a obě podskupiny nevykazují vzájemný pohyb.  Skupina galaxií patří do Místní nadkupy galaxií. Kupa galaxií v Kentaurovi (Abell 3526), která se nachází 6 stupňů západně od galaxie Centaurus A, leží v desetkrát větší vzdálenosti.

Centaurus A (také známá jako NGC 5128 nebo Caldwell 77) je významná čočková galaxie v souhvězdí Kentaura. Objevil ji skotský astronom James Dunlop v roce 1826 při svém pobytu v Parramatta v Novém Jižním Walesu v Austrálii. Ohledně základních vlastností této galaxie se vedou značné spory; její klasifikace se udává buď jako čočková galaxie, nebo obří eliptická galaxie, vzdálenost se udává v rozsahu 10 až 16 milionů světelných let. U galaxie Centaurus A, podobně jako u dalších hvězdotvorných galaxií, panuje podezření, že prudkou tvorbu hvězd spustila galaktická srážka. Modely naznačují, že Centaurus A byla velkou eliptickou galaxií, která se srazila s menší spirální galaxií.

Centaurus A (also known as NGC 5128 or Caldwell 77) is a galaxy in the constellation of Centaurus. It was discovered in 1826 by Scottish astronomer James Dunlop from his home in Parramatta, in New South Wales, Australia. There is considerable debate in the literature regarding the galaxy's fundamental properties such as its Hubble type (lenticular galaxy or a giant elliptical galaxy) and distance (10–16 million light-years). NGC 5128 is one of the closest radio galaxies to Earth, so its active galactic nucleus has been extensively studied by professional astronomers. The galaxy is also the fifth-brightest in the sky, making it an ideal amateur astronomy target, although the galaxy is only visible from low northern latitudes and the southern hemisphere.  The center of the galaxy contains a supermassive black hole with a mass of 55 million solar masses, which ejects a relativistic jet that is responsible for emissions in the X-ray and radio wavelengths. By taking radio observations of the jet separated by a decade, astronomers have determined that the inner parts of the jet are moving at about half of the speed of light. X-rays are produced farther out as the jet collides with surrounding gases, resulting in the creation of highly energetic particles. The X-ray jets of Centaurus A are thousands of light-years long, while the radio jets are over a million light-years long.  Like other starburst galaxies, a collision is suspected to be responsible for the intense burst of star formation. Models have suggested that Centaurus A was a large elliptical galaxy that collided and merged with a smaller spiral galaxy.


Dějiny.

První zmínky o městě pocházejí z 20. let 13. století, kolem roku 1373 byla založena katolická farnost. Status města přidělil král Kazimíra IV. v roce 1457. Klíčovou roli v rozvoji města tehdy hrál šlechtický rod Mieleckých, po němž město nese jméno. Mielečtí učinili z města centrum středověkého obchodu, který byl napojen zejména na Krakov. Přelomem se stala třicetiletá válka, kdy švédská vojska město poničila. Bylo znovu vystavěno, ale rozvoj se výrazně zpomalil. To se příliš nezlepšilo ani s rakouským záborem této části Polska (1772–1918), ačkoli v roce 1853 město bylo povýšeno na krajské město.  Silným impulsem pro rozvoj bylo zahrnutí Mielece do tzv. centrální průmyslové oblasti ("Centralny Okręg Przemysłowy") v období mezi dvěma světovými válkami a výstavba státního leteckého závodu v letech 1937–1939. Avšak záhy přišla druhá světová válka a další velká zkáza. Nacisté masově vyvražďovali zdejší Židy v hangárech letecké továrny, válku nepřežila asi polovina židovské komunity Mielece. Ti, co přežili, byli využíváni k otrockým pracím v letecké továrně, kde se pro wehrmacht vyráběly bombardéry Heinkel He 111 a He 117. Někteří přeživší se po válce nemohli vrátit pro odpor místního obyvatelstva a jeho antisemitismus.  Po druhé světové válce se továrna WSK ("Wytwórnia Sprzętu Komunikacyjnego") stala jedním z největších polských průmyslových podniků, vyráběla letadla, automobily, motory, palivové přístroje, elektromobily Melex atp. Rostl také počet obyvatel, na konci 80. let překročil 60 tisíc. Politické a hospodářské změny v Polsku po roce 1989 WSK, závislý na exportu do SSSR, oslabily a roku 1999 firma nakonec zkrachovala. To vedlo už od začátku 90. let k růstu nezaměstnanosti. Vláda proto v roce 1995 v Mielci zřídila zvláštní ekonomickou zónu Euro-Park Mielec, vůbec první v Polsku. Díky ní se průmysl ve městě znovu postavil na nohy, dnes se zde vyrábějí mj. vrtulníky Sikorsky UH-60 Black Hawk pro síly NATO.

Podnebí.

Město má příznivé klima, typická je kombinace teplého léta a mírné zimy, je to jedno z nejslunnějších míst v Polsku. Vegetační období trvá asi 220 dnů. Významný vliv na klima má velký lesní komplex (jihozápadní část Sandoměřského lesa), jenž vytváří přirozený štít města ze severu a východu.  Půda ve městě a okolí vykazuje značné rozdíly. V údolí Wisłoki je úrodná lužní půda, na severovýchodě převládají písky. Ve východní části města jsou rašeliny, využívané také pro léčebné účely.

Mielec je město v jihovýchodním Polsku, čtvrté největší město Podkarpatského vojvodství. Leží na řece Wisłoką, pravém přítoku Visly. Ve 20. století se stal průmyslovým střediskem, kde se rozvinul zejména letecký a automobilový průmysl. Roku 1936 vznikla státní letecká továrna PZL ("Polskie Zakłady Lotnicze"), přejmenovaná na WSK Mielec, dnes opět PZL, největší polská letecká továrna.

Mielec () is the largest city and seat of Mielec County. Mielec is located in south-eastern Poland (Lesser Poland), in the Subcarpathian Voivodeship (Województwo Podkarpackie).  The population of Mielec equals 60,366 inhabitants, as of June 2019.  The city has Special Economic Zone EURO-PARK MIELEC with access to Mielec Airport and railway. About 15 km north of Mielec runs LHS railway - The transshipment terminal in Wola Baranowska enables the exchange of cargo between the broad gauge and standard gauge railways and trucks. Moreover, the city of Mielec has technical schools and colleges.  The motto of the city is "Here wings spread!" in reference to many successful domestic and foreign investments.


Naléhavá nutnost nového letiště.

V roce 2016 je jediným mezinárodním letištěm v Metropolitní oblasti Ho Či Minova Města Mezinárodní Letiště Tan Son Nhat. V této oblasti o rozloze 30 404 kilometrů čtverečních má do roku 2020 žít 20 až 22 milionů obyvatel, z toho 16 - 17 milionů, tedy 77 - 80 %, městských obyvatel. Letiště Tan Son Nhat bylo postaveno během Války ve Vietnamu na podporu válečné dopravy. Jeho umístění uvnitř přeplněného Ho Či Minova Města limituje jeho další rozvoj. Je obtížné rozšířit ho tak, aby dokázalo pokrýt rostoucí roční růst cestujících. Maximální kapacita letiště Tan Son Nhat je 25 milionů cestujících ročně. V roce 2010 bylo na letišti odbaveno 15,5 milionu a s ročním tempem růstu cestujících více než 15% mělo být přetížené do roku 2015. Letiště Tan Son Nhat  bude i nadále sloužit pro mezinárodní a domácí lety až do dokončení nového Mezinárodního letiště Long Thanh.

Územní Plán.

Územní plán pro Mezinárodní letiště Long Thanh byl schválen Premiérem Phan Văn Khải v roce 2006 a v průběhu času bylo provedeno několik úprav. Projekt čelí smíšeným reakcím veřejnosti pro své velké náklady a značné vzdálenosti od centra Ho Či Minova Města.  Investice je kvůli postupnému uspokojování požadavků na dopravní výkon rozdělena do několika fází. Za realizaci projektu je zodpovědná společnost Southern Airports Corporation (společnost v rámci Ministerstva dopravy Vietnamu).

Fáze 1 (2016–2025).

Cena první fáze projektu je odhadována na 7,8 miliard dolarů a bude rozdělena do 3 dílčích fází.

Fáze 1A (2016–2023).

Podle původního plánu by letiště mělo zvládnout 25 milionů cestujících za rok po dokončení této fáze, nicméně navrhovaná kapacita byla později kvůli snížení nákladů omezena na 17 milionů cestujících ročně. Na tuto fázi bude přiděleno 5,6 miliard dolarů a má být postaven jeden terminál spolu s jednou přistávací dráhou.

Fáze 1B (2023–2025).

Bude postavena další dráha a zvýšena celková kapacita až na 25 milionů cestujících ročně.

Fáze 1C (2025).

Bude postaven zbytek potřebných zařízení a bude provedeno schválení pozemků pro budoucí fáze. Letiště by mělo zahájit provoz v roce 2025.

Fáze 2 (2025–2035).

Kapacita se zdvojnásobí na 50 milionů cestujících ročně a ke konci této fáze bude postavena třetí přistávací dráha. Dokončení je plánováno v roce 2035.

Fáze 3 (2035–2050).

Letiště dosáhne své maximální projektované kapacity 80 až 100 milionů cestujících a 5 milionů tun nákladu za rok. Po třetí fázi budou v provozu čtyři dráhy.

Přístupu na silnice a železnice.

Letiště bude přístupné po silnici National Route 51, dálnici Ho Či Minovo Město - Long Thành  (ve výstavbě), dálnici Biên Hòa - Vũng Tàu, dálnici Long An - Long Thành, vysokorychlostní železnici Ho Chi Minh City - Long Thành a vysokorychlostní železnici Ho Chi Minh City - Nha Trang.

Mezinárodní letiště Long Thanh (Vietnamsky: "Sân bay Quốc tế Long Thành") je plánované letiště v provincii Long Thành, Đồng Nai v jižním Vietnamu. Nachází se přibližně 40 km severovýchodně od Ho Či Minova Města, je určeno k provozu do roku 2020. Je projektováno s kapacitou více než 100 milionů odbavených cestujících ročně.

Long Thanh International Airport () is an international airport currently under construction in Long Thanh, Dong Nai, Vietnam. Located approximately east of Ho Chi Minh City, it has been approved to start construction by the Vietnamese government on April 1, 2021. However, the Vietnamese government has decided to begin 2 years earlier in 2019 and it will be finished by 2025. It will serve over 100 million passengers annually when built to the maximum designed capacity.


Dějiny.

Edessu původně obývalo pravděpodobně frýgské obyvatelstvo, odkud pochází i pojmenování Edessa, z frýgského "vedy (voda)". V klasické antice zde žili řečtí Makedonci. Moderní město bylo postaveno na starořecké akropoli. Alexandr Veliký přesídlil část obyvatelstva do nově založeného stejnojmenného města Edessa v Mezopotámii (dnešní Şanlıurfa v Turecku). V římské době pokračoval prospěch, protože se město nacházelo na obchodní cestě Via Egnatia do střední Evropy. V roce 691 jako součást Byzantské říše zmíněno jméno místního biskupa, Isidora. V následujícím století se zde usadili Slované, kteří asimilovali původní řecké obyvatelstvo a město přejmenovali na "Vodena" (podle bohatých zásob vody). V 11. století Edessu dobyl byzantský císař Bazil II. a mnoho slovanských obyvatel bylo z města vysídleno. Řecký historik tohoto období, Ioannis Skylitzis, kdy se Edessa vrátila pod Byzanc, město zmiňuje pod názvem Vodena a místní jezero jako "Ostrovo" (řecky Vegoritis), toponyma, které přetrvala dodnes. V roce 1345 město dobyli Srbové a v roce 1386, společně se zbytkem Makedonie Turci. V roce 1395 město postihlo ničivé zemětřesení, při kterém se vytvořily dnešní velké vodopády. V roce 1782 v Edesse vznikla první řecká škola. Z Edessy pocházel i známý profesor starořečtiny v Paříži Minas Minoidis. Z Edessy pocházeli i mnozí významní revolucionáři z Řecké války za nezávislost v roce 1821. Místní obyvatelstvo mluvilo hlavně slovanským jazykem (bulharsky), avšak neměli žádnou specifickou národní identitu. Část z nich se cítila být již tradičně Řeky, část se po vzniku bulharského exarchátu začala považovat za Bulhary. V roce 1905 žilo ve městě 3 600 Bulharů, 6 280 řeckých Slovanů a žili zde i Turci a Arumuni. Po osvobození z osmanské nadvlády řeckými vojsky v roce 1912 zde začalo vznikat mnoho továren. Městu bylo navráceno původní jméno Edessa, Vodena zůstala používaná mezi obyvateli jako neformální pojmenování. Po řecko-turecké výměně obyvatel v roce 1923 se zde usadili i maloasijský Řekové a odešli místní Turci a Pomaci, stejně jako i Bulhaři do Bulharska. Ve 30. letech zde vzniklo mnoho divadel a koncertních těles.

Příroda a památky.

Příroda v okolí města Edessa je zelená a je zde vybudován velký park, který začíná nahoře na vrchu, kde stojí město a pokračuje po schodech na nižší terasy, kde jsou různá jezírka, vodopády a velký vodní mlýn. Jet se dá i výtahem. Při dobrém počasí lze z vrchu obdivovat daleký výhled až k městu Soluň. Výhledu dominuje i velké jezero Ostrovo. Staré město na akropoli je charakteristické typickou osmanskou architekturou. Stojí zde i velký ortodoxní kostel Svaté Marie, jakož i raně křesťanský byzantský chrám Svaté Moudrosti.

Obyvatelstvo.

Edessa, společně s Florinou, patří k hlavním centrům slavofonních Řeků, slovanským jazykem zde stále komunikuje hlavně starší generace. Ve městě a jeho okolí však žijí i mnozí maloasijští Řekové.

Edessa (, starý název Vodena, ) je město v Řecku v Makedonii. Žije zde přes 19 000 obyvatel. Známá je především svými vodopády, které jsou ústím řeky Edesseos ("Vodas").

Edessa (, ), until 1923 Vodena (; known as the "City of Waters"), is a city in northern Greece and the capital of the Pella regional unit, in the Central Macedonia region of Greece. It was also the capital of the defunct province of the same name.  Edessa holds a special place in the history of the Greek world as, according to some ancient sources, it was here that Caranus established the first capital of ancient Macedon. Later, under the Byzantine Empire, Edessa benefited from its strategic location, controlling the Via Egnatia as it enters the Pindus mountains, and became a center of medieval Greek culture, famed for its strong walls and fortifications. In the modern period, Edessa was one of Greece's industrial centers until the middle of the 20th century, with many textile factories operating in the city and its immediate vicinity. Today however its economy mainly relies on services and tourism. Edessa hosts most of the administrative services of the Pella regional unit, as well as some departments of the Thessaloniki-based University of Macedonia.


Dějiny.

Název města je odvozen od tkalcovství. Prvně bylo zmíněno pod názvem "Trsow" v dokumentu pomořského vévody Grzymisława z roku 1198, který dal obec jako léno Řádu johanitů. V některých středověkých dokumentech je užíván také název "Derszewo", který je patrně odvozen od šlechtice Dersława. Kolem roku 1200 zde vévoda Sambor I. postavil tvrz. Jeho nástupce Sambor II. přesídlil přímo do Tczewu, s cílem získat lepší kontrolu provozu na Visle. Od roku 1252 byla osada známá pod jmény Tczew a pod německým jménem "Dirschau".  V roce 1260 bylo ve městě zavedeno tzv. německé právo, v souvislosti s tím, že město koupil Heinrich von Plötzke, představitel Řádu německých rytířů. Řád město výrazně přestavěl v letech 1364-1384. V roce 1434 bylo město vypáleno husity. Po Druhém toruňském míru z roku 1466, uzavřeném mezi Polskem a Německými rytíři, bylo město začleněno do nově vytvořené polské provincie Královské Prusko. Během protestantské reformace většina obyvatel města přijala luteránství.  V roce 1626 bylo město obsazeno švédským králem Gustavem II. Adolfem. Švédové město začali přestavovat, ale brzy těžce utrpělo během polsko-švédské války. Zůstalo však ve švédských rukou, když byli 2. září 1657 Poláci poraženi spojenými švédskými a brandenburskými vojsky. V roce 1772, během prvního dělení Polska, připadlo Prusku. Během napoleonské invaze do Pruska, v roce 1807, bylo město obsazeno polskými vojsky generála Jana Henryka Dąbrowského (jež byla součástí napoleonských sil), ale v roce 1815 bylo znovu vráceno Prusku. V roce 1871 se stalo součástí Bismarckovy Německé říše.  Během 19. století se město rychle rozvinulo, zejména díky otevření pruské východní železniční trati spojující Berlín a Königsberg, přičemž blízko města byl postaven kilometr dlouhý železniční most přes Vislu. Pod pruskou a německou vládou však byla polská menšina násilně germanizována.  Po první světové válce byl Tczew, dle smlouvy ve Versailles, začleněn do druhé polské republiky. 30. ledna 1920 do města vstoupila polská armáda pod vedením generála Józefa Hallera. Ale německé menšině byla přiznávána její národnostní práva. Město se stalo centrem kulturních aktivit německé menšiny v Polsku, ve městě existovaly německé školy a bylo založeno i německé divadlo. V meziválečném období vznikla v Tczewu také námořní akademie, která se později přestěhovala do Gdyně.  Roku 1939 město dobyli Němci. Boje druhé světové války ho tvrdě zasáhly, prakticky žádný z podniků nebyl bezprostředně po válce schopen vyrábět. Patrný byl také značný úbytek obyvatel, populace klesla na asi 20 000 lidí. Po skončení války se město stalo součástí Polské lidové republiky a bylo znovu přejmenováno na Tczew.  V současné době je základem hospodářství města elektrotechnický průmysl, loděnice a strojírenství.

Doprava.

Tczew je důležitý železniční uzel, odkud jezdí přímé vlaky do Gdaňsku, Poznaně, Malborku, Bydgoszcze a Varšavy.  Asi 5 km západně od středu města probíhá hlavní polská severojižní dálnice A1, jižně od města se křižují státní silnice DK 1 a DK 22. Ve městě je přístav na řece Visle.

Tczew (německy "Dirschau") je město v Polsku, ležící na řece Visle, asi 30 km jižně od Gdaňsku. Je to čtvrté největší město Pomořského vojvodství. K roku 2009 mělo 60 279 obyvatel.

Tczew (; ) is a town on the Vistula River in Eastern Pomerania, Kociewie, northern Poland with 60,279 inhabitants (June 2009). The city is known for its Old Town and the Vistula Bridge, or Bridge of Tczew, which played a key role in the Invasion of Poland during World War II.  It is the capital of Tczew County in Pomeranian Voivodeship since 1999, and was previously a town in Gdańsk Voivodeship (1975–1998). It is also the largest town of the ethnocultural region of Kociewie.  The town is the location for the annual English Language Camp arranged by the American-Polish Partnership for Tczew.


Stavba.

Do soutěže na stavbu turecké výsadkové lodě se přihlásilo několik zájmců – turecká loděnice RMK Marine s vlastním projektem, loděnice Desan s modifikací jihokorejské třídy "Dokdo", loděnice SEDEF s modifikací výsadkové a letadlové lodě "Juan Carlos" I (L61) španělské loděnice Navantia. Zpočátku projevil zájem i čínský dodavatel, později však svou účast zrušil. Roku 2013 bylo oznámeno, že plavidlo se španělskou pomocí postaví loděnice SEDEF v zátoce Tuzlay u Istanbulu. Slavnostní první řezání oceli na stavbu lodi proběhlo 30. dubna 2016. Během ceremoniálu turecký prezident Recep Tayyip Erdoğan uvedl, že "Anadolu" bude první turecké plavidlo provozující kolmostartující letouny F-35B Lightning II.  Kýl plavidla byl založen 7. února 2018. Dne 30. dubna 2019 bylo plavidlo v loděnici SEDEF poškozeno požárem, který vypukl na přídi. Nikdo nebyl raněn. Plavidlo bylo na vodu spuštěno 4. května 2019.

Konstrukce.

Trup plavidla navržený Navantií bude postaven z oceli, přičemž integraci jednotlivých systémů zajistí turecké zbrojovky Aselsan a Havelsan. Plavidlo ponese několik radarů, například 3D vyhledávací radar SMART-S Mk2 a dva navigační radary. Vyzbrojeno bude čtyři dálkově ovládanými zbraňovými stanicemi s 35mm kanónem Aselsan STOP, třemi dálkově ovládanými zbraňovými stanicemi s 12,7mm kulometem Aselsan STAMP a dvěma obrannými systémy Raytheon Phalanx CIWS.  Plavidlo bude mít garáž pro těžká vozidla a náklad (tanky, obrněné transportéry, kontejnery) o ploše 1410 m, garáž pro lehká vozidla (automobily, obrněné transportéry, kontejnery) o ploše 1165 m a hangár pro leteckou techniku o ploše 900 m. Plavidlo ponese několik typů člunů – dva vyloďovací čluny LCVP, čtyři LCM, 27 obojživelných obrněných vozidel AAV, jeden velitelský člun a jeden člun RHIB. Vyloďovací čluny budou operovat z doku na zádi.  Z paluby "Anadolu" by měly operovat především vrtulníky Sikorsky S-70B, T-129 ATAK a Boeing CH-47 Chinook. Letová paluba má celkem šest startovacích bodů pro vrtulníky a velitelský ostrov na pravoboku. "Anadolu" zároveň bude schopna provozovat bojové letouny F-35B Lightning II.  Pohonný systém tvoří pět dieselů MAN 16V32/40 a dva elektrické pody SISHIP eSiPOD, každý o výkonu 11 MW. Manévrovací schopnosti zlepšují dvě příďová dokormidlovací zařízení. Nejvyšší rychlost dosáhne 23 uzlů. Dosah bude 9000 námořních mil při plavbě ekonomickou rychlostí.

TCG Anadolu (L400) je víceúčelová vrtulníková výsadková loď stavěná od roku 2016 pro turecké námořnictvo. Její konstrukce vychází ze španělské výsadkové lodě "Juan Carlos" I (L61), přičemž příbuzná je rovněž australská třída "Canberra". Plavidlo je vyvíjeno pro čtyři hlavní druhy misí – přepravu a podporu vojenského výsadku, přepravu jednotek do operační oblasti (tzv. force projection), humanitární mise, nebo jako lehká letadlová loď. Turecko plavidlo klasifikuje jako lehkou letadlovou loď, neboť bude schopna operovat s bojovými letouny F-35B Lightning II.

TCG "Anadolu" (L-400) is an amphibious assault ship (LHD) of the Turkish Navy that can be configured as a light aircraft carrier. It is named after the peninsula of Anatolia (Turkish: "Anadolu") which forms the majority of the land mass of Turkey. The construction works began on 30 April 2016 at the shipyard of Sedef Shipbuilding Inc. in Istanbul, with the keel being laid 7 February 2018, and is expected to be completed in 2020. The vessel is intended to meet the various needs and requirements of the Turkish Armed Forces, such as sustaining long-endurance, long-distance military combat or humanitarian relief operations; while acting as a command center and flagship for the Turkish Navy.  The Sedef–Navantia consortium won the tender for the LPD/LHD project of the Turkish Navy and TCG "Anadolu" (L-400) will use the same design as that of the Spanish ship SPS "Juan Carlos I" (L-61). All of the ship's weapons system will be procured by Turkish firms Aselsan and Havelsan. The ship will feature a Turkish combat management system, namely the GENESIS-ADVENT, which will be integrated by Aselsan and Havelsan. Aircraft Landing is assisted in all weather condition by Leonardo SPN-720 Precision Approach Radar.  Navantia will provide design, technology transfer, equipment and technical assistance to Sedef Shipyard of Turkey for the design and development of TCG "Anadolu" (L-400), which is classified as a Light Aircraft Carrier/LHD by Turkish Lloyd.  It will be capable of operating the F-35B STOVL stealth multirole combat aircraft.


Životopis.

Dětství.

V roce 2008 se zúčastnila francouzské hudební televizní soutěže "L'École des stars". Je sirotek. Během soutěže The Voice věnovala píseň „Imagine“ svému zemřelému otci, který zemřel tři měsíce před začátkem soutěže. Její matka zemřela v roce 2014 po dlouhodobé nemoci.

"The Voice".

V roce 2013 přišel její opravdový průlom v kariéře, když se přihlásila do druhé série pěvecké soutěže "". Na konkurzu zpívala píseň „Un homme heureux“ od Williama Shellera. Všichni čtyři porotci, jmenovitě Florent Pagny, Jenifer, Louis Bertignac a Garou, ji chtěli do svého týmu a ona si nakonec vybrala Bertignaca.  Dne 23. března 2013 vyhrála duel s Dianou Espir, když obě zpívaly „Torn“ od Natalie Imbruglii a Bertignac vybral jako vítězku právě Louane. Během přímých přenosů zpívala „Les moulins de mon cœur“ od Michela Legranda a byla zachráněna hlasy diváků. Dne 27. dubna 2013 si vybrala píseň „Call Me Maybe“ od Carly Rae Jepsen a v soutěži ji udržel hlas jejího kouče. S Lennonovou písní „Imagine“, věnovanou zemřelému otci, získala hlas publika a postoupila do semifinále. Ovšem v semifinále se jí nepoštěstilo, po písni „Quelqu'un m'a dit“ od Carly Bruni byla vyřazena, v soutěži tedy skončila na pátém až osmém místě.

Kariéra po "The Voice".

Během soutěže si ji všiml režisér Éric Lartigau a obsadil ji do hlavní role do filmu "Rodinka Belierových". Louane zde ztvárnila šestnáctiletou dívku Paulu, která pochází z neslyšící rodiny a jako jediná slyší. Ve filmu si také zazpívala mnoho písniček Michela Sardoua, například „Je vole“. Za roli získala francouzskou filmovou cenu César v kategorii nejslibnější herečka.  Dne 5. února 2015 byla předskokankou pro pařížský koncert Jessie J. Její první studiové album, s názvem "Chambre 12", vyšlo dne 2. března 2015.

Diskografie.

Alba.

Chambre 12.

Vydáno v roce 2015 prostřednictvím Mercury a Universal.  Seznam skladeb:

Louane Emera (* 26. listopadu 1996, Hénin-Beaumont, Francie), vlastním jménem Anne Peichert, je francouzská zpěvačka a herečka.  Zviditelnila se v pěvecké soutěži "The Voice, la plus belle voix" a poté se proslavila hlavní rolí ve filmu Rodinka Belierových. Za tento film získala cenu César pro nejslibnější herečku. Její první album s názvem "Chambre 12" vyšlo dne 2. března 2015 a ve Francii se stalo nejprodávanějším albem roku.

Anne Peichert (; born 26 November 1996), known by her stage name Louane Emera () or simply Louane, is a French singer and actress.  She is best known for being a semi-finalist in the of "" in France with Louis Bertignac as a coach. She later got a role in "La Famille Bélier" which won her a César Award.


Historie.

Po druhé světové válce zaostával Sovětský svaz za USA v oblasti vývoje jaderných zbraní. Proto rychle spustil program na výzkum, vývoj a výrobu dostatečného množství obohaceného uranu a plutonia. Jaderný kombinát Majak byl postaven ve spěchu v letech 1945 a 1948.  V rané fázi vývoje nebyly obavy o životní prostředí brány v potaz. Všech šest reaktorů bylo napojeno na jezero Kyzyltaš v otevřeném chladicím cyklu za vypouštění kontaminované vody přímo zpět do jezera. Zpočátku sloužila jako odpadiště vysoce radioaktivního odpadu nedaleká řeka Ob, která teče dále do Severního ledového oceánu.  Později posloužilo pro skladování pod širým nebem jezero Karačaj.  Zařízení pro skladování kapalného jaderného odpadu bylo přistavěno kolem roku 1953. Skládalo se z ocelové nádrže namontované na betonový podklad 8,2 metrů pod zemí. Vzhledem k vysoké úrovni radioaktivity odpadů se nádrže ohřívaly kvůli tzv. rozpadovému teplu. Proto bylo kolem každé nádrže 20 chladicích tanků. Zařízení pro monitorování provozu chladiče a obsahu nádrže bylo však nedostatečné.

Exploze.

V roce 1956 systém chlazení v jedné z nádrží, která obsahovala asi 70-80 tun tekutého radioaktivního odpadu, selhal a nebyl opraven. Teplota v něm začala stoupat, což vedlo k vypařování a chemické explozi sušeného odpadu, skládajícího se převážně z dusičnanu amonného a acetátů. Nádrž explodovala 29. září 1957 (síla výbuchu se odhaduje na 70-100 tun TNT) a nadhodila 160tunové betonové víko do vzduchu. Nebyly žádné oběti v bezprostředním důsledku výbuchu, ale bylo uvolněno odhadem 20 MCi (800 PBq) radioaktivity. Většina kontaminace se usadila poblíž místa nehody a způsobila znečištění řeky Teča. Oblak obsahující 2 MCi (80 PBq) radionuklidů se šířil přes stovky kilometrů.  V příštích 10 až 11 hodinách se již radioaktivní mrak pohyboval směrem na severovýchod dosahuje 300-350 kilometrů od nehody. Radioaktivní spad měl za následek dlouhodobou kontaminaci na ploše od 800 do 20 000 kilometrů čtverečních (v závislosti na tom, jak velká úroveň kontaminace je považována za významnou), především cesiem-137 a stronciem-90. Tato oblast je obvykle nazývána  jako Východouralská radioaktivní stopa (EURT).

Evakuace.

Nejméně 22 vesnic bylo vystaveno záření v důsledku katastrofy, celkový počet evakuovaných obyvatel je kolem 10 000. Někteří byli evakuováni již po jednom týdnu, ale kompletní evakuace trvala téměř 2 roky.

Následky.

Kvůli utajení kombinátu Majak nebylo obyvatelstvo postižených oblastí původně o nehodě vůbec informováno. O týden později (6. října) začala evakuace 10 000 lidí z postižené oblasti, ale stále bez udání důvodu.  I když se objevovaly vágní zprávy o „katastrofální nehodě“ způsobující „radioaktivní spad nad Sovětským svazem a dalšími sousedními státy“ v západním tisku mezi 13. a 14. dubnem 1958, až v roce 1976 Žores Medveděv informoval svět o povaze a rozsahu katastrofy. Medveděvův popis katastrofy v "New Scientist" byl zpočátku brán na lehkou váhu západními jadernými kapacitami, ale podstatu příběhu brzy potvrdil Leo Tumerman, bývalý profesor laboratoře biofyziky na Engelhardtově ústavu molekulární biologie v Moskvě.  Skutečný počet úmrtí zůstává nejistý, protože zářením indukovaná rakovina je klinicky k nerozeznání od jakékoliv jiné rakoviny, a její výskyt lze měřit pouze prostřednictvím epidemiologických studií. Jedna z publikací tvrdí, že „dle studie provedené v roce 1992 Institutem Biofyziky pro bývalé sovětské Ministerstvo Zdravotnictví v Čeljabinsku se zjistilo, že 8 015 lidí zemřelo za posledních 32 let jako důsledek této nehody.“ Nejčastěji citovaný odhad je 200 úmrtí v důsledku rakoviny, ale původ tohoto čísla není jasný.  Pro snížení šíření radioaktivní kontaminace po nehodě byla kontaminovaná půda vykopána a uskladněna do oplocených areálů. Sovětská vláda v roce 1968 vytvořila v místech východouralské radioaktivní stopy (EURT) Východouralskou přírodní rezervaci, která zakazuje neoprávněný přístup do postižené oblasti.

Jako Kyštymská katastrofa je označována nehoda s následnou radioaktivní kontaminací okolí, která se stala 29. září 1957 v jaderném komplexu Majak, kde se vyrábělo plutonium pro jaderné zbraně Sovětského svazu. Je vyhodnocena stupněm 6 na Mezinárodní stupnici jaderných událostí (INES), což z ní činí třetí nejvážnější jadernou havárii vůbec. Horší byla jen havárie v elektrárně Fukušima Daiiči a Černobylská katastrofa (obě stupeň 7 na stupnici INES).  K události došlo poblíž města Ozjorsk v Čeljabinské oblasti, což bylo uzavřené město. Protože Ozjorsk/kombinát Majak (také známý jako Čeljabinsk-40 a Čeljabinsk-65) nebyl vyznačen na zeměpisných mapách, byla katastrofa pojmenována po Kyštymu, nejbližším známém městě.

The Kyshtym disaster was a radioactive contamination accident that occurred on 29 September 1957 at Mayak, a plutonium production site in Russia for nuclear weapons and nuclear fuel reprocessing plant of the Soviet Union.  The event occurred in Ozyorsk, Chelyabinsk Oblast, a closed city built around the Mayak plant. It measured as a Level 6 disaster on the International Nuclear Event Scale (INES), making it the third-most serious nuclear accident ever recorded, behind the Fukushima Daiichi nuclear disaster and the Chernobyl disaster (both Level 7 on the INES). At least 22 villages were exposed to radiation from the disaster, with a total population of around 10,000 people evacuated. Some were evacuated after a week, but it took almost 2 years for evacuations to occur at other sites.  The disaster spread hot particles over more than , where at least 270,000 people lived. Since Ozyorsk/Mayak (named Chelyabinsk-40, then Chelyabinsk-65, until 1994) was not marked on maps, the disaster was named after Kyshtym, the nearest known town.


Konstrukce.

Vývoj raketoplánu Buran začal v pozdních sedmdesátých letech jako odpověď americký program Space Shuttle. Konstrukční práce na orbiteru začaly v roce 1980 a v roce 1984 vyjel první testovací Buran v měřítku 1:1 z hangáru. První suborbitální testovací let modelu proběhl již v červenci 1983. Postupně bylo vyrobeno dalších pět testovacích modelů.  OK-GLI je zkušební model vyrobený v roce 1984. Byl vybaven čtyřmi proudovými motory AL-31 připevněnými na záď(přičemž palivové nádrže pro motory zabíraly čtvrtinu nákladového prostoru). Tento Buran mohl vzlétnout vlastní silou k letovým zkouškám na rozdíl od amerického testovacího modelu "Enterprise".  Proudové motory byly využity ke vzletu z normální vodorovné dráhy a po dosažení určité výšky byl tah snížen a OK-GLI klouzal zpět na zem. To poskytlo cenné informace o letových vlastnostech Buranu.

Po vyřazení.

Letecká základna Žukovskij.

Po zrušení programu byl OK-GLI uložen v Letecko-výzkumném institutu M. M. Gromova poblíž Moskvy, kde byl vystaven během výstavy MAKS air show.

Sydney.

V roce 2000 byl Buran prodán australské společnosti Buran Space Corporation, kterou vlastní australský astronaut Paul Scully-Power. Byl rozebrán a přes Göteborg převezen lodí do Sydney. Zde byl několik let k vidění jako turistická atrakce v Darling Harbour.  OK-GLI byl vystaven během letních olympijských her v Sydney. Návštěvníci mohli chodit kolem i uvnitř raketoplánu (chodník byl postaven podél nákladového prostoru). Následně majitelé skončili v konkurzu a stroj byl rok uložen na oploceném parkovišti, chráněn jen obyčejnou plachtou.  OK-GLI byl pak nabízen k prodeji v radiové aukci v Los Angeles' News 980 KFWB-AM s vyvolávací cenou 6 milionů dolarů, avšak nedorazila žádná skutečná nabídka.

Technikmuseum Speyer.

Dne 4. března 2008 OK-GLI začal svou cestu po moři do Technikmuseum Speyer, kde byl zrekonstruován a slouží jako průchozí exponát výstavy.

Zkušební lety.

OK-GLI provedl 9 pojezdových zkoušek a 25 testovacích letů. Všechny testy a lety byly provedeny na Bajkonuru.

OK-GLI (v programu Buran označen BTS-02) je testovací raketoplán programu Buran. Byl postaven v roce 1984 a využit pro 25 zkušebních letů v letech 1985 až 1988. Nyní se nachází v Technikmuseum Speyer v Německu.

The OK-GLI (), also known as Buran Analog BTS-02 (), was a test vehicle ("Buran aerodynamic analogue") in the Buran programme. It was constructed in 1984, and was used for 25 test flights between 1985 and 1988 before being retired. It is now an exhibit at the Technik Museum Speyer in Germany.


Děj.

Michael Mason (Richard Madden) je americký kapesní zloděj žijící v Paříži, který se náhle ocitne v hledáčku CIA, když se mu shodou okolností podaří ukrást tašku s výbušninou. Sean Briar (Idris Elba) je agent, který řeší jeho případ a záhy zjišťuje, že Mason je jen náhodná malá ryba v mnohem větším a nebezpečnějším rybníce. A právě Michaelovy mimořádné zlodějské schopnosti mu přijdou vhod při proniknutí do pozadí rozsáhlého zločinného spolčení. K tomu ovšem musí porušit své příkazy, oba se stávají terči a musí spojit své síly k překonání společného nepřítele.

Uvedení a přijetí.

Společnost Studio Canal uvedla film do britských kin 22. dubna 2016. Původně měl být ve Velké Británii už od února a v Německu od března téhož roku, jeho premiéru však o dva měsíce odsunuly teroristické útoky v Paříži v listopadu 2015, při nichž zemřelo 130 lidí.  Premiérové uvedení ve Francii bylo naplánováno na předvečer výročí dobytí Bastily, tedy 13. července 2016. Kvůli útoku v jihofrancouzském Nice 14. července 2016, při kterém bylo jedním útočníkem zabito více než 80 obětí během oslav Dne Bastily, však Studio Canal stálo ve Francii veškeré reklamy a digitální poutače. Rozhodnutí o promítání snímku, který byl v té době nasazen do 230 kinosálů, původně ponechalo na provozovatelích kin, později však film z úcty k obětem a jejich rodinám stáhlo úplně.  V době francouzské premiéry ještě nebylo stanoveno datum promítání ve Spojených státech amerických ani v Česku, zatímco již film proběhl kiny v Austrálii, Singapuru či na Filipínách.

Den dobytí Bastily (v anglickém originále Bastille Day) je americko-francouzský akční film z roku 2016. Režisér James Watkins jej natočil podle scénáře Andrewa Baldwina s Idrisem Elbou a Richardem Maddenem v hlavních rolích. Ti představují bývalého agenta CIA a zručného zlodějíčka na protiteroristické misi ve Francii.

Bastille Day (released as The Take in North America and on international home release) is a 2016 action thriller film directed and co-written by James Watkins. It is a Luxembourgian, French and American venture produced by Anonymous Content, Vendôme Pictures, TF1 Films Production and StudioCanal. The film stars Idris Elba, Richard Madden, Charlotte Le Bon, Eriq Ebouaney and José Garcia. The film was released in the United Kingdom on 22 April 2016 and 13 July 2016 in France, and on 18 November 2016 in the United States.


Dějiny.

V starověku se oblast kolem města Florina nazývala "Λυγκηστίς (Lingistis)", žili zde staromakedonské kmeny, které ovládl makedonský král Filip II. Před příchodem řeckých Makedonců zde žili thráčtí Brygové, kteří odešli do Malé Asie a byli známí jako Frýgové. V 6. stol. po Kr. se zde usadili Slované, kteří se pomíchali a asimilovali s původním řeckým obyvatelstvem. Dnešní město zde bylo založeno někdy během Byzantské doby pod jménem "Χλέρινον (Chlerinon)", což v řečtině znamená "zelené", jelikož okolí města má zelenou vegetaci. V 15. stol. město dobyli Osmanští Turci. Během turecké doby se město jmenovalo už jako Florina, jméno je pravděpodobně albánskou zkomoleninou řeckého "Chlerinon", či "Chlerinos". Ve městě žilo mnoho Albánců. Začátkem 20. stol. žilo ve Florine 3 544 Slovanských Řeků, 800 bulharsky cítících se Slovanů, asi 6 000 muslimů (Albánci, Slované, Turci) a asi 70 řeckých arumunů. Místní křesťanské slovanské obyvatelstvo se totiž koncem 19. stol. rozdělilo na "Řeky" a "Bulhary", podle příslušnosti k jednotlivým patriarchátům. V roce 1912 město ovládli Řekové. Následně se zde usadili další řečtí Slované a arumuni z dnešní Severní Makedonie. V roce 1923 se konala Řecko-turecká výměna obyvatel, všichni místní muslimové odešli do Turecka. Z Turecka se zde usadilo kolem 3 000 řecký mluvících Řeků původem z Malé Asie, Východní Thrákie a Pontu. Bulharsky cítící se Slované odešli do Bulharska.

Dnes.

Část obyvatelstva, hlavně starší stále používá slovanský jazyk, potomci Pontský Řeků používají Pontskou řečtinu. Florina, společně s městem Edessa jsou města s největší koncentrací Řeckých Slovanů. Město je známé svou tradiční chuťovkou, tzv. Florinské papriky ("Piper Florin"), což jsou v olivovém oleji nakládané červené papriky.

Florina řecky "Φλώρινα", "Лерин (Lerin)", "Follorina") je město v Řecku, v kraji Makedonie. Žije zde kolem 22 000 obyvatel. Městem protéká řeka Sakulevas.

Florina (, "Flórina"; known also by some alternative names) is a town and municipality in the mountainous northwestern Macedonia, Greece. Its motto is, 'Where Greece begins'.  The town of Florina is the capital of the Florina regional unit and also the seat of the eponymous municipality. It belongs to the administrative region of West Macedonia. The town's population is 17,686 people (2011 census). It is in a wooded valley about south of the international border of Greece with the Republic of North Macedonia.


Původci onemocnění.

Zástupci ptačích schistosom (čeleď Schistosomatidae) způsobující cerkáriovou dermatitidu se vyskytují ve vodách celého světa kromě Antarktidy. Jejich výskyt je podmíněn přítomností ptačích definitivních hostitelů a mezihostitelských plžů, vůči kterým jsou parazité úzce specializováni. Podle obývaného stanoviště rozdělujeme ptačí schistosomy na druhy sladkovodní (např. rody "Trichobilharzia", "Bilharziella", "Dendritobilharzia") a mořské (např. rody "Austrobilharzia", "Ornithobilharzia").  Ve střední Evropě se na nejvíce počtech případů cerkáriové dermatitidy podílí ptačí motolice rodu "Trichobilharzia" ("T. szidati", "T. regenti", "T. franki"). Rody ptačích schistosom běžně se vyskytujících na území ČR představuje následující tabulka.  Životní cyklus ptačích motolic z čeledi Schistosomatidae zahrnuje stejně jako u lidských schistosom dva hostitele, jsou jimi plicnatí plži (mezihostitelé) a ptáci (definitivní hostitelé). V definitivním hostiteli dochází k pohlavnímu rozmnožování dospělých jedinců, kteří produkují vajíčka. Z nich se líhnou první larvální stádia tzv. miracidia, penetrující mezihostitelské plže. Po asexuálním namnožení parazita uvnitř těchto plžů dochází k uvolnění dalších larválních stádií – cerkárií. Cerkárie ve vodě aktivně vyhledávají vhodné definitivní hostitele, do nichž posléze pronikají. Při penetraci pokožky hostitele cerkárie navíc odhazují své ocásky, čímž se mění na poslední subadultní stádia tzv. schistosomula. Ta migrují tělem definitivního hostitele na místo své definitivní lokalizace, kde dospívají a pohlavně se množí. Podle finální lokalizace můžeme rozlišit ptačí schistosomy viscerální, které dospívají v cévách vnitřních orgánů (např. "Trichobilharzia szidati" obsazuje cévy v blízkosti střev), a schistosomy nazální (např. "Trichobilharzia regenti" obsazující nosní sliznici).  Savci, včetně člověka, představují v životním cyklu ptačích motolic tzv. náhodné hostitele, ve kterých parazité nedokáží dokončit svůj vývoj, jelikož jsou zlikvidováni imunitním systémem hostitele, a to z velké většiny již při penetraci pokožky nebo následně při případné migraci organismem. Záměna definitivního ptačího hostitele za náhodného savčího hostitele je způsobena podobným složením mastných kyselin a dalších chemických látek (cholesterol, ceramidy apod.) na pokožce teplokrevných obratlovců (ptáků a savců).

Epidemiologie a rozšíření.

První případy cerkáriové dermatitidy byly popsány již ve 20. letech 20. století. K současnému nárůstu diagnostikovaných případů přispívá největší měrou kromě rozšiřujícího se povědomí o ptačích schistosomách také celosvětové oteplování a eutrofizace vodních nádrží. Uvolňování cerkárií z mezihostitelských plžů je totiž vysoce citlivé na vnější teplotu (ideálně 17–25 °C). Na druhé straně obohacování půdy o dusík a fosfor zapříčiňuje zkvalitnění životaschopnosti plžů, a tedy i přítomných larválních stádií parazita. I přes to jsou celkové záznamy dokumentující výskyt cerkáriové dermatitidy výrazně podhodnoceny, neboť při primárních infekcích může být průběh onemocnění téměř bezpříznakový či při mírných projevech lehce zaměnitelný s hmyzím kousnutím.  Ptačí motolice způsobující cerkáriovou dermatitidu se nachází ve sladkých i slaných vodách po celém světě. V Evropě pochází nejvíce záznamů o výskytu cerkáriové dermatitidy z území České republiky, Rakouska, Německa, Francie, Norska či Islandu, což však nevylučuje výskyt případů i v jiných zemích.  V České republice jsou původci cerkáriové dermatitidy nacházeni především ve stojatých vodách, přičemž nejvíce případů je popisováno z přírodních koupališť. V posledních letech byla cerkáriová dermatitida zaznamenána a potvrzena na koupacích plochách v Příbrami , Sokolově , Plzni , Zákupech , Karlových Varech, Brušperku, Říčanech, Vrchlabí či Jetřichovicích. Státní zdravotní ústav doporučuje označit jakost vody s výskytem cerkárií působících dermatitidu jako zhoršenou (stupeň 3) nebo nevhodnou ke koupání (stupeň 4).

Klinické příznaky, diagnostika a terapie.

Cerkáriová dermatitida se projevuje jako vyrážka reprezentovaná nejprve růžovými, asi 2 mm v průměru velkými makulami, později papulami. Ty se vytvářejí v místě penetrace cerkárií (i pod oblečením) běžně do 2. dne po infekci a následně po 2–3 týdnech mizí. Klasickým projevem je nepříjemné svědění způsobující v některých případech i nespavost. U citlivějších jedinců se dále můžeme setkat s horečnatými stavy, zduřením lymfatických uzlin, edémy apod. Intenzita a rychlost nástupu obranné je reakce je kromě citlivosti jednotlivce podmíněna i množstvím penetrujících cerkárií a hlavně předešlým setkáním s cerkáriemi, kdy při primárních infekcích se žádné symptomy objevit nemusí.  Diagnostika cerkáriové dermatitidy je problematická. Kožní projevy vyvolané cerkáriemi se podobají projevům bakteriální dermatitidy, kontaktní dermatitidy, hmyzího kousnutí nebo požahání medúzami nebo jinými žahavci. Cerkárie v kůži lze prokázat biopsií papul do 48 hodin od infekce. Cerkáriovou dermatitidu také může indikovat zvýšený počet eosinofilních granulocytů (především u opakovaně exponovaných osob), hladiny imunoglobulinů E (IgE) však zvýšené být nemusejí. Léčba cerkáriové dermatitidy je pouze symptomatická (nikoliv kauzální) a spočívá ve zmírnění intenzity svědění a vyrážky. V mírných případech lze využít například hořčičný olej, v těžších případech lze použít systémová antihistaminika (hydroxyzin), případně kortikosteroidy (hydrokortizon).

Prevence.

V současnosti nejsou dostupná žádná univerzální preventivní opatření, která by výskyt cerkáriové dermatitidy spolehlivě regulovala, vždy je třeba přihlížet k podmínkám dané vodní nádrže.  Možností, jak na lokalitě eliminovat riziko cerkáriové dermatitidy, je několik:

Odkazy.

Související články.

"Trichobilharzia"  "Trichobilharzia regenti"  "Trichobilharzia szidati"

Cerkáriová dermatitida je alergické kožní onemocnění savců (vč. člověka) vyvolané průnikem cerkárií ptačích motolic (Schistosomatidae) do kůže náhodného hostitele. Vznik makulopapulózní vyrážky je způsoben zánětlivou imunitní reakcí hostitele v okolí uhynulých těl parazitů. Nejvíce pacientů se cerkáriovou dermatitidou nakazí během koupání v přírodních nádržích, v nichž se vyskytují plži vylučující infekční larvální stadia ptačích motolic (cerkárie). Kvůli zvyšujícímu se počtu diagnostikovaných případů je toto onemocnění označováno jako „emerging infectious disease”.

Swimmer's itch or cercarial dermatitis, is a short-term allergic immune reaction occurring in the skin of humans that have been infected by water-borne schistosomes. Symptoms, which include itchy, raised papules, commonly occur within 1–2 days of infection and do not generally last more than 2–3 weeks. However, people repeatedly exposed to cercariae develop heavier symptoms with faster onset. Cercarial dermatitis is common in freshwater, brackish and marine habitats worldwide. Incidence may be on the rise, although this may also be attributed to better monitoring. Nevertheless, the condition has been regarded as emerging infectious disease.  There are no permanent effects to people from this condition. Orally administered hydroxyzine, an antihistamine, is sometimes prescribed to treat swimmer's itch and similar dermal allergic reactions. In addition, bathing in oatmeal, baking soda, or Epsom salts can also provide relief of symptoms.


Vývoj.

První testy systému ""Freya"" byly provedeny na počátku roku 1937 s tím, že první dodávku operačně nasaditelného radaru dostane "Kriegsmarine" v roce 1938 od společnosti GEMA. Freya podporovala ranou verzi identifikátoru přítel / nepřítel (IFF). Letadla vybavená FuG 25a ""Erstling"" IFF systémem mohla být úspěšně dotazována na vzdálenost přes 100 km.  Radar "Freya" byl vyspělejší než jeho britský protějšek Chain Home. Byl provozován na vlnové délce 1.2 m  (250 MHz), zatímco Chain Home používal délku 12 m. To umožňovalo německým uživatelům použít mnohem menší anténní systém. A také nabídlo vyšší rozlišení, které umožnilo detekovat menší cíle.  Vzhledem k složitosti konstrukce bylo v provozu pouze osm stanic systému "Freya", když začala válka. Britský Chain Home byl sice méně pokročilý a více náchylný k chybám, ale byl také jednodušší, což znamenalo, že byl kompletně připraven na Bitvu o Británii.

Nasazení a provoz.

"Freya" byla často používána ve shodě s primárním německým radarem "Würzburg Riese" ("Würzburský obr"); "Freya" vyhledala cíle na dlouhé vzdálenosti a pak je „předala“  k dalšímu sledování Würzburgu.  Později v průběhu války byla "Freya" provozována v pásmu od 2.5 do 2.3 m (120 až 130 MHz), s šířkou impulsu tři mikrosekundy.  To mělo za následek maximální dosah jen 160 km, což bylo horší než Chain Home. Navíc nebylo možné přesně určit nadmořskou výšku.  Freya byla poprvé úspěšně využita 18. prosince 1939 , kdy dvě stanice detekovaly blížící se denní nálet na Wilhelmshaven provedený 22 bombardéry RAF Vickers Wellington na vzdálenost 113 km. Pouze polovina Wellingtonů se vrátila do Británie nepoškozena po napadení německými stíhači. Tři německé stíhačky byly sestřeleny a dalších 12 strojů bylo poškozeno během bitvy. Výkon systému Freya "Luftwaffe" natolik ohromil, že nechalo na jaře roku 1940 nainstalovat jedenáct stanic "Freya" k hlídání německé západní hranice. Po invazi do Francie v roce 1940 byly další stanice postaveny podél pobřeží Atlantiku. Když Británie spustila své bombardovací kampaně, nařídil Hermann Göring plukovníkovi Josefu Kammhuberovi instalaci účinné protivzdušné obrany. Byla tedy vytvořena tzv. Kammhuberova linie, do které byly začleněny další stanice systému.

Britská rozvědka.

Jedním z prvních, kdo poskytl informace britské zpravodajské službě, byl mladý dánský letecký poručík Thomas Sneum. Ten, riskuje vlastní život, vyfotografoval radarové zařízení na dánském ostrově Fano v roce 1941. Negativy přivezl do Británie během dramatického letu, který byl předlohou k novele Kena Folletta s názvem "Hornet Flight".

Freya byl radar včasné výstrahy provozovaný Německem během druhé světové války. Pojmenován byl podle severské bohyně "Freyji". Během války bylo postaveno přes tisíc jednotlivých stanic. Námořní verze provozovaná na mírně odlišné vlnové délce byla vyvinuta jako "Seetakt".

Freya was an early warning radar deployed by Germany during World War II; it was named after the Norse Goddess "Freyja". During the war, over a thousand stations were built. A naval version operating on a slightly different wavelength was also developed as the "Seetakt".


Historie.

Po uvedení výrobku Yakult na evropský trh v roce 1993 několik dalších společností, včetně Danone, uvedlo na trh jejich vlastní výrobky na bázi L. casei. Od roku 1994 se jogurty na bázi L. casei staly v západoevropských supermarketech běžným výrobkem.  Actimel je aktuálně k dostání ve více než 20 evropských zemích, včetně České republiky, a rovněž v Jižní Americe a v zemích Středního Východu. Ve Spojených státech byl Actimel uveden na trh pod názvem DanActive - nejprve v roce 2004 na omezené regionální úrovni (příchutě jahoda, vanilka a borůvka) a následně byl v roce 2007 uveden na celostátním trhu v USA (byly rovněž doplněné i nové příchutě - brusinka a malina).

Ingredience.

Běžný Actimel (bez variant jako např. Actimel Light) obsahuje:

Příchutě.

Existuje 17 příchutí Actimelu – meruňka, černý rybíz, borůvka, kokosový ořech, kiwi, „Multifruit“, pomeranč, „Originál“, marakuja a mango, jahoda, jahoda a banán, vanilka; varianty bez tuku: „Originál“, broskev a mango, malina.  Ve Velké Británii rovněž existuje další příchuť: med a citrón.  V České republice/Slovenské republice se prodávají příchutě Actimel bílý, jahoda, malina/brusinka, lesní ovoce a granátové jablko. Dětská řada Actikids je v příchutích banán/jahoda, malina/brusinka.

Vědecký základ.

Hlavní uváděné prospěšné vlastnosti jsou podloženy několika vědeckými studiemi uvedenými výrobcem na jeho webových stránkách. Seznam vědeckých prací uvedený na webových stránkách se v jednotlivých zemích vzájemně liší.  Mezi uváděné prospěšné vlastnosti patří snížení výskytu průjmů a omezení rýmy u malých dětí , zlepšení fungování imunitního systému u dospělých a seniorů a zkrácení doby zimních infekcí u starších lidí.  Některé klinické studie naznačují další možné účinky u dětí, jako je například eradikace H. pylori při kombinaci s antibiotiky nebo obnovení aktivity fekálních enzymů po operacích u dětí .  Nedávná studie publikovaná v odborném časopise British Medical Journal udává, že tento výrobek by mohl pomáhat při prevenci průjmu spojeného s užíváním antibiotik a omezovat výskyt onemocnění pseudomembránozní kolitida u starších pacientů.  Probíhá rovněž výzkum, jehož cílem je stanovit účinnost tohoto výrobku při snižování výskytu běžných nemocí u dětí navštěvujících předškolní zařízení v USA . Tento klinický test byl registrován na ClinicalTrials.gov (výsledky testů musí být většinou publikovány a zkontrolovány kolegy z oboru s cílem snížit pravděpodobnost nenahlášení neúspěšných výsledků), ovšem výsledky zatím nebyly zveřejněny.

Actimel (ve Spojených státech a v Kanadě rovněž známý jako DanActive) je probiotický jogurtový nápoj vyráběný francouzskou společností Danone. Prodává se v lahvičkách velikosti 100 ml, obvykle v balení se 4, nebo 8 výrobky. Hlavní uváděnou prospěšnou vlastností Actimelu je posilování přirozené obranyschopnosti organismu díky použití vitamínu B6 a D a patentované bakteriální kultury Lactobacillus casei CNCM I-1518, která byla na trhu rovněž označována jako Lactobacillus casei Defensis nebo Immunitas a v poslední době jako L. casei Danone. Uvádí se, že každá lahvička obsahuje 10 miliard těchto bakterií. Actimel kromě toho rovněž obsahuje tradiční jogurtové kultury Lactobacillus delbrueckii subsp. bulgaricus a Streptococcus salivarius subsp. thermophilus.

Actimel (known as DanActive in the United States and Canada) is a 'probiotic' yogurt-type drink produced by the French company Danone.  Actimel earned over €1.4 billion (US$1.8 billion) in retail sales in 2006.


Geografie.

Ostrov má zhruba tvar obdélníku, jehož delší strana je orientována severojižním směrem. Pobřeží je velmi členité. Na severu je oddělen od pevniny průlivem Chacao, který má v nejužším místě necelé dva kilometry. Na východě leží mezi ostrovem a pevninou chráněný záliv Corcovado a záliv Ancud. Na ostrově pokračuje pevninské pohoří Cordillera de la Costa, nejvyšší vrchol má nadmořskou výšku 866 metrů. Chiloé leží na hranici Patagonie, obvykle však není pokládán za její součást. Kolem ostrova se nachází množství menších ostrůvků, které společně s hlavním ostrovem tvoří souostroví Chiloé – k největším z těchto ostrůvků patří např. Quinchao.

Přírodní poměry.

Ostrov má mírné vlhké podnebí, průměrná roční teplota se pohybuje okolo 11 °C a srážky okolo 3000 mm. Většinu území pokrývají rašeliniště nebo husté pabukové a fitzroyové lesy s množstvím mechů a kapradin. Typickými rostlinami jsou jahodník chilský, rozpylec lékařský, jehož plody slouží jako náhražka pepře, a jedlá barota chilská, připomínající dvoumetrovou reveň. Obyvateli lesů jsou vzácné druhy pudu jižní a pes Darwinův, v okolí vodních toků žije hvízdák chilský, ve skalách hnízdí buřňák temný. Na pobřeží ostrova se nacházejí kolonie tučňáků a lachtanů, v okolním moři žije plejtvák obrovský, velryba jižní nebo plískavice jižní. Na ochranu ohrožených kytovců byl v obci Puñihuil spuštěn "Projekt Alfaguara" (španělsky „plejtvák“), zaměřený na vědecký výzkum a osvětu návštěvníků. Na ostrově jsou dvě přírodní rezervace: na severozápadě Národní park Chiloé a na jižním pobřeží soukromý park Tantauco, který vlastní chilský prezident Sebastián Piñera.  Ostrov je pro své klima a přírodní poměry srovnáván s Irskem.

Historie.

Název Chiloé znamená v jazyce původních obyvatel z kmene Huilliche „země racků“. Ostrov byl podle archeologických nálezů osídlen již před sedmi tisíci lety, pro Španěly jej zabral roku 1558 guvernér Chile García Hurtado de Mendoza, který založil město Castro. Byl zaveden systém encomiend, zrušený po povstání domorodců v roce 1712. Po vyhlášení nezávislosti Chile se ostrov odmítl k novému státu připojit a zůstal baštou zbytků koloniální armády, která kapitulovala až roku 1826. V roce 1960 bylo západní pobřeží ostrova vážně poničeno vlnou tsunami vzniklou v důsledku velkého chilského zemětřesení.  Památkami na období christianizace jsou dřevěné kostely na Chiloé, šestnáct z nich bylo roku 2000 zapsáno na seznam světového dědictví UNESCO. Největší z nich je chrám svatého Františka v Castru s dvojicí věží dosahujících výšky 42 metrů. Typickým obydlím jsou dřevěné domky "palafitos", které stojí na pobřeží na kůlech a jsou natřeny pestrými barvami.

Ekonomika.

Na ostrově se provozuje převážně těžba dřeva, pastevectví a pěstování brambor místní odrůdy "Michuñe". V okolním moři se loví ryby a slávka peruánská, lososi se chovají také v sádkách. Na významu získává ekoturistika, založená na zdejší přírodě a klidném životním tempu.

Doprava.

Ostrov je přístupný trajektem nebo letecky, letiště se nachází v Mocopulli. V letech 2017–2020 probíhá výstavba visutého mostu Chacao přes průliv Chacao, tento projekt byl dlouhá léta odkládán. Mělo by se jednat o nejdelší visutý most v Jižní Americe. Na ostrově však panují obavy, jestli nedojde větším přílivem dopravy k poškození identity ostrova.

Chiloé (plným jménem Isla Grande de Chiloé – "Velký ostrov Chiloé" – jedná se o největší ostrov ze souostroví) je ostrov v Tichém oceánu nedaleko jižního pobřeží Chile. Má rozlohu 8 394 km² a je tak čtvrtým nebo pátým největším ostrovem jihoamerického kontinentu – rozlohou srovnatelný s Korsikou či Kyprem. Spolu s okolními ostrůvky tvoří souostroví Chiloé, které je jednou ze čtyř provincií regionu Los Lagos. Hlavním městem je Castro se zhruba čtyřiceti tisíci obyvateli, dalšími významnými sídly jsou Ancud a Quellón. Obyvatelstvo tvoří indiánsko-španělští míšenci, nazývaní "Chilotes" a hovořící specifickým nářečím.

Chiloé Island (Spanish: "Isla de Chiloé"), also known as Greater Island of Chiloé ("Isla Grande de Chiloé"), is the largest island of the Chiloé Archipelago off the coast of Chile, in the Pacific Ocean. The island is located in southern Chile, in the Los Lagos Region.  Of roughly rectangular shape, the southwestern half of the island is a wilderness of contiguous forests and swamps. Mountains in the island form a belt running from the northwestern to the southeasten corner of the island. Cordillera del Piuchén make up the northern mountains and the more subdued Cordillera de Pirulil gathers the southern mountains. The landscape of the northeastern sectors of Chiloé Island is dominated by rolling hills with a mosaic of pastures, forests and cultivated fields. While the western shores are rocky and relatively straight the eastern and northern shores contain many inlets, bays and peninsulas and it is here where all towns and cities lie.  Geographically the bulk of the island is a continuation of the Chilean Coast Range, with the sea of Chiloé being a submerged portion of the Chilean Central Valley. The climate is cool temperate oceanic with Mediterranean precipitation pattern.


Život a působení.

Studoval střední školu v Romny (jeho spolužákem zde byl budoucí slavný fyzik Abram Ioffe). Vyšší vzdělání získal na petrohradské inženýrské škole (dnes Vysoká škola dopravní). Zde absolvoval roku 1901 a poté v letech 1901–1903 na této škole učil. V letech 1903–1906 působil na petrohradské technice (dnes Polytechnická univerzita), poté krátce na univerzitě v Göttingenu a roku 1906 byl pověřen řízením katedry pevnosti materiálů na technice v Kyjevě (dnes Národní technická univerzita Ukrajiny). V té době se zabýval zejména metodou konečných prvků a problémem ohybu (formuloval Timošenkovu teorii ohybu nosníku, která zpřesnila klasickou Bernoulliho–Navierovu teorii. Roku 1911 ovšem spolupodepsal protest proti ministru školství Kassovi a byl z Kyjevské univerzity propuštěn. Poté až do roku 1917 působil v Petrohradě, v Elektrotechnickém ústavu a v Železničním ústavu. V této době formuloval svou teorii pružnosti a publikoval důležité práce o nosnících.  Roku 1918 se vrátil do Kyjeva, kde spoluzakládal Ukrajinskou akademii věd. Během ruské občanské války, po dobytí Kyjeva bílými silami, emigroval do Jugoslávie. Pracoval zde v Záhřebském polytechnickém institutu. Roku 1922 přesídlil do Spojených států amerických. V letech 1923–1927 pracoval pro firmu Westinghouse, poté se stal profesorem na univerzitě v Michiganu. Roku 1936 byl jmenován profesorem na Stanfordově univerzitě. Roku 1957 "American Society of Mechanical Engineers" vytvořila ocenění nazvané Timošenkova medaile. Sám Tymošenko se stal jejím prvním nositelem. Jde o nejvyšší ocenění pro inženýry v oblasti strojírenství. Roku 1960 se přestěhoval do německého Wuppertalu, aby dožil u své dcery. Ve Wuppertalu i zemřel, pohřben je ale v Kalifornii, v Palo Alto.

Stepan Prokopovyč Tymošenko (, – Stěpan Prokofjevič Timošenko; 22. prosinec 1878, Špotivka, dnes Sumská oblast – 29. květen 1972, Wuppertal) byl ukrajinsko-americký strojař a technický mechanik. Věnoval se zejména problému pružnosti a pevnosti.

Stepan Prokofyevich Timoshenko (, ) (December 23, 1878 – May 29, 1972), was a Ukrainian-born Russian and, later, an American engineer and academician. He is considered to be the father of modern engineering mechanics. An inventor and one of the pioneering mechanical engineers at the St. Petersburg Polytechnic University. A founding member of the Ukrainian Academy of Sciences, Timoshenko wrote seminal works in the areas of engineering mechanics, elasticity and strength of materials, many of which are still widely used today. Having started his scientific career in the Russian Empire, Timoshenko emigrated to the Kingdom of Serbs, Croats and Slovenes during the Russian Civil War and then to the United States.


Zóna konvergence Jižního Tichého oceánu.

Konvergenční zóna Jižního Tichého oceánu South Pacific convergence zone (SPCZ) je opačně orientovaná nebo také směrem od západo-severozápadu směrem na východ-jihovýchod orientovaná brázda rozprostírající se od teplých vod západního Tichého oceánu až po Francouzskou Polynésii. Během teplého období na jižní polokouli se rozprostírá jižně od rovníku ale obzvláště východně od datové hranice (datové čáry), jež prochází přibližně poledníkem 180° zeměpisné délky, a může být svým charakterem netropická. Je považována za největší a nejdůležitější součást intertropické zóny a je také nejméně závislá na teplotě okolních pevnin v období léta ze všech částí monzunové brázdy.  Jižní intertropická zóna konvergence v jihovýchodním Tichém a Jižním Atlantském oceánu známém jako SITCZ se na jižní polokouli objevuje během podzimu mezi 3° a 10° zeměpisné šířky jižně od rovníku a východně od 140° západní zeměpisné délky během chladné nebo neutrální oscilace El Niño–Southern Oscillation (ENSO). Když ENSO dosáhne své teplé fáze, jinak také známé jako El Niño, pás s nižší povrchovou teplotou hladiny moře vymizí, což také zapříčiní vymizení zóny konvergence.

Vliv na počasí.

Změny v oblasti intertropické zóny konvergence mají velký vliv na srážky v rovníkových oblastech vyúsťující v střídání období sucha a dešťů spíše než období chladu a tepla tak jako ve vyšších zeměpisných šířkách. Dlouhotrvající změny v intertropické zóně konvergence mohou vyústit ve velká sucha nebo záplavy.  V některých případech se intertropická zóna konvergence může zúžit, obzvláště když se vzdálí od rovníku; Intertropická zóna konvergence pak může být považována za atmosférickou frontu vedoucí podél hranice rovníkového ovzduší. Bouřková aktivita v intertropické zóně konvergence probíhá obvykle v 15denním až 25denním cyklu, což je zhruba polovina vlnová délky Madden–Julianovy oscilace (MJO).  V intertropické zóně konvergence jsou průměrné větry nepatrné, oproti oblastem severně a jižně od rovníku, kde vanou pasáty. Dávní mořeplavci pojmenovali tuto oblast rovníkové pásmo tišin – "the doldrums"– pro její nečinnost a nehybnost v níž se ocitávali ve dnech bezvětří. Ocitnout se v této oblasti bez větru v horkém a vlhkém podnebí v dobách, kdy vítr byl jedinou účinnou silou k pohonu lodí napříč oceánem, mohlo být smrtelné. Dokonce i novodobí sportovní a rekreační námořníci se snaží překonávat tuto zónu co nejrychleji a to pro její nevyzpytatelné počasí, jež může připravit nečekané zdržení.

Úloha ve vzniku tropických cyklon.

Tropická cyklogenese, tj. vývoj a sílení cyklónu v atmosféře, závisí na nízkoúrovňové vorticitě coby jednom ze šesti požadavků. Intertropická zóna konvergence tento požadavek splňuje, neboť je to zóna se změnou rychlosti a směru větrů, jinak známou jako střih větru. Protože intertropická zóna konvergence během své příslušné letní sezóny putuje více než 500 km od rovníku, zvětšující se Coriolisova síla značnou měrou zvyšuje možnost utváření tropické cyklony. Přívaly vysokého tlaku z vyšších šířek mohou posílit tropické poruchy. V Severním Atlantském a severovýchodním Tichém oceánu se pasátové vlny pohybují podél osy intertropické zóny konvergence a způsobují tak zvýšenou bouřkovou činnost. Za slabého vertikálního střihu větru se tyto shluky bouří mohou proměnit v tropické cyklóny.

Rizika.

Bouřky podél intertropické zóny konvergence hrály roli ve ztrátě letadla společnosti Air France 447, jež vzlétlo z mezinárodního letiště Rio de Janeiro-Galeão v neděli 31. května 2009 a bylo očekáváno na letišti letišti Charlese de Gaulla v pondělí 1. června 2009. Letadlo se zřítilo během svého letu napříč bouřkami intertropické zóny konvergence. Led utvářející se na senzorech rychloměru byl jednou z příčin předcházející sérii lidských chyb následujících v katastrofu. Většina letadel létajících na těchto tratích je schopna vyvarovat se nebezpečí bez nehod.

Intertropická zóna konvergence ( "Intertropical Convergence Zone" (ITCZ)) je oblast obklopující Zemi v blízkosti rovníku, tam kde se setkávají severovýchodní a jihovýchodní pasáty. Námořníkům je známé jako rovníkové pásmo tišin (doldrums).  Intertropická zóna konvergence byla v období 20. a 40. let 20. století pojmenována jako intertropická fronta (""Intertropical Front"" (ITF)), ale v letech 1940 až 1950 po rozeznání významu setkávání se větrných mas na vývoj tropického počasí byl použit termín ""ITCZ"". V případě, že se tato situace odehrává v blízkosti rovníku, je nazývána "rovníková brázda" či "rovníková deprese" ("near-equatorial trough"). Tam kde je intertropická zóna konvergence součástí monzunové cirkulace, tam se někdy toto pásmo nazývá "monzunová brázda", což je více obvyklé v Austrálii a některých částech Asie. V námořnické řeči je tato zóna označována jako rovníkové pásmo tišin, pro své bezvětří a náhlé bouřky.  Intertropická zóna konvergence se jeví jako pásmo oblaků, obvykle bouřkových, které obepínají zeměkouli okolo rovníku. Na severní polokouli se pasáty pohybují od severovýchodu jihozápadním směrem, zatímco na jižní polokouli se pohybují od jihovýchodu směrem na severozápad. Když je intertropická zóna konvergence umístěna na sever nebo na jih od rovníku, směry větrů se mění podle Coriolisova efektu způsobeného rotací Země. Například, když se intertropická zóna konvergence nachází severně od rovníku, jihovýchodní pasát se po přechodu přes rovník mění na jihozápadní vítr. Intertropická zóna konvergence je do značné míry vytvářena vertikálním pohybem vzdušných mas způsobovaným slunečním ohřevem povrchu jevíce se převážně jako konvektivní bouřková aktivita. Toto je příčina vzniku proudění vzduchu, které později vytváří pasáty. Intertropická zóna konvergence je úsek vzestupné větve tzv. Hadleyovy buňky a je to oblast vlhka. Sestupná část, oblast sucha, leží v koňských šířkách. Koňské šířky jsou subtropické zeměpisné šířky mezi 30° a 35° severně i jižně, charakteristické svými mírnými větry a horkým suchým počasím. Tento pás na severní polokouli se někdy nazývá tišiny obratníku Raka a na jižní polokouli tišiny obratníku Kozoroha.  Umístění intertropické zóny konvergence se průběhem času mění. Nad pevninou se pohybuje sem a tam napříč přes rovník následujíce slunce v nadhlavníku. Nad oceány, kde jsou konvergenční zóny lépe rozpoznatelné jsou sezónní změny jemnější, protože proudění konvekce je omezeno přenášením teplot vod oceánu. Někdy se vytváří dvojitá intertropická zóna konvergence, přičemž jedna se nachází na sever a druhá na jih od rovníku. Když k tomu dojde, mezi oběma konvergenčními zónami vzniká úzká brázda vysokého tlaku a jedna ze zón bývá obvykle silnější.

The Intertropical Convergence Zone (ITCZ), known by sailors as the doldrums or the calms because of its monotonous, windless weather, is the area where the northeast and southeast trade winds converge. It encircles Earth near the thermal equator, though its specific position varies seasonally. When it lies near the geographic Equator, it is called the near-equatorial trough. Where the ITCZ is drawn into and merges with a monsoonal circulation, it is sometimes referred to as a monsoon trough, a usage more common in Australia and parts of Asia.


Historie.

Obraz s titulem "Odjezd na Kythéru" vytvořil již roku 1710. Zde ještě konvenčně zachytil antický mýtický námět odjezdu milenců na ostrov Kythéru (sídlo Afrodité, bohyně tělesné lásky). Již roku 1712 byl přijat do královské akademie s podmínkou předložení přijímacího díla, ovšem splnění této podmínky dlouho odkládal a ke splnění se odhodlal až pod pohrůžkou vyhození. Pohrozili mu na začátku roku 1717, přičemž se vrátil k již zpracovanému tématu a za poměrně krátkých osm měsíců vytvořil obraz "Odjezd na Kythéru", kde původní téma významně rozšířil a akademií byl přijat.

Význam.

Watteauův obraz po podání v akademii vzbudil pozornost, protože svým pojetím se nevešel do žádné z užívané kategorizace malířských žánrů (historická, žánrová, portrétní malba), proto vznikla nová kategorie "fête galante". Slavný obraz ztvárňuje pouť milenců k bájné Venušině svatyni na středomořském ostrově Kythéra. Milenecké páry jsou volně seřazeny do pohybujícího průvodu. Postavy jsou na plátně volně rozestaveny od Venušiny sochy, zpola ukryté na pokraji lesa vpravo, až k rokokově zdobné lodi na levém okraji obrazu. Krajina, ponořená do teplého večerního světla, vyzařuje veselou, něžnou náladu. Odjezd párů symbolizuje touhu po vzdáleném štěstí, ukazuje ale také jistou prchavost šťastných chvil.  Obraz má složitou kompozici na poměrně malém formátu. Malíř zde uplatnil vše, co poznal z vlámské a holandské malby 17. století. Rubensův kolorit spojený se světelnou malbou N. Poussina, rytmizaci světla na jemně zřasených látkách, které malíř převzal od Veronesa. Rokokovost námětu a zpracování se projevuje ve zdobné obřadnosti, na jemném a kultivovaném tahu štětce. Jeho obrazy zapůsobily i na francouzskou kulturu, Po jeho smrti se módní společenský život řídil podle jeho obrazů (móda à la Watteau).

Odjezd na Kythéru () je obraz francouzského malíře Jeana-Antoine Watteaua. Watteau namaloval dva obrazy v letech 1717 (Louvre) a 1718–1719 (Charlottenburg) stejného názvu i tématu. Nejznámější je starší varianta z roku 1717, kterou malíř vytvořil kvůli přijetí do Académie Royale de Peinture et Sculpture a svým invenčním pojetím vytvořil zvláštní malířský žánr galantní slavnost ("fête galante").

The Embarkation for Cythera ("L'Embarquement pour Cythère") is a painting by the French painter Jean-Antoine Watteau. It is also known as Voyage to Cythera and Pilgrimage to the Isle of Cythera. Watteau submitted this work to the Royal Academy of Painting and Sculpture as his reception piece in 1717. The painting is now in the Louvre in Paris. A second version of the work, sometimes called Pilgrimage to Cythera to distinguish it, was painted by Watteau about 1718 or 1719 and is in the Charlottenburg Palace, Berlin.


Čtyři přístupy.

1. Nastavení cíle.

Teambuilding zdůrazňuje důležitost jasných úkolů a individuálních a týmových cílů. Členové týmu se stávají součástí skupiny, ve které plánují způsoby, jak jasně vymezit úspěch či nezdar a dosáhnout cíle, úmyslem čehož je posílit motivaci a zaměřit se na cit pro společnost, které jsou jeho součástí. Pomocí identifikace specifických výstupů a testů zaměřujících se na zlepšení výkonnosti tak, aby si týmy mohly změřit svůj pokrok. Mnoho organizací projednává celkové výsledky přímo s týmem za účasti managementu.

2. Vymezení rolí.

Teambuilding klade důraz na zlepšení chápání členů týmu jejich vlastních i ostatních příslušných rolí a povinností za účelem snížení pochybností a vypěstování pochopení důležitosti plnění aktivit s cílem zaměřeným na určení a přizpůsobení se daným rolím. Zároveň také podtrhuje vzájemnou závislost a význam jednotlivých členů, kde se každý soustředí na svou vlastní roli a podílí se na úspěchu celého týmu.

3. Řešení problému.

Teambuilding také klade důraz na rozeznání hlavních problémů v rámci týmu a týmové spolupráci při jejich celkovém řešení. To může obsahovat dodatečnou výhodu, co se týče zvýšeného kritického uvažování.

4. Mezilidské vztahy.

Teambuilding v neposlední řadě klade důraz na zlepšení dovedností v rámci týmu, jako např. vzájemná podpora, komunikace a společné sdílení všeho potřebného. Týmy, ve kterých se projevuje méně konfliktů, obecně fungují mnohem efektivněji než ostatní. Obratnost při konverzaci vede k prohloubení vzájemné důvěry a otevřené komunikaci mezi jednotlivými členy týmu.

Efektivita.

Efektivita teambuildingu se značně liší organizace od organizace. Nejúčinnější výkony se vyskytují tehdy, kdy členové týmu jsou nezávislí, chytří a zkušení a kdy vedení organizace se aktivně podílí na sestavení a vlastní podpoře týmu. Efektivní teambuilding se zaměřuje na vědomí jedinců o cílech celého týmu. Týmy musí fungovat tak, aby vyvíjely role, postupy a dosáhly cíle. Snahy strategie teambuildingu na všech čtyřech přístupech s rozpětím důvěryhodnosti 10–90 %.  Je vědecky prokázáno, že teambuilding má pozitivní dopad na efektivitu týmu. Dále vyšlo najevo, že nastavení cílů a vyjasnění rolí mají vliv na poznávací, emocionální, procesní a výkonnostní výsledky. Nejúčinnější dopad měly na emocionální a procesní výsledky, což znamená, že teambuilding může pomoci zvýhodnit týmy, které procházejí problémy s negativními pocity, jako je např. nedostatek soudržnosti nebo důvěry. Také může pomoci týmům, které trpí procesními problémy, jako např. nedostatek vyjasnění rolí.  Stanovení cílů a vyjasnění rolí má významnou roli, protože zvyšuje motivaci, snižuje konflikt a pomáhá nastavovat motivaci pro jednotlivé cíle. Ukazuje se, že týmy o deseti a více členech mají z teambuildingu největší užitek. Je to přičítáno skutečnosti, že větší týmy, obecně řečeno, mají větší zdroj poznání a dalších schopností než menší týmy.

Výzvy pro teambuilding.

Výraz „teambuilding“ se často používá jako metoda pro organizace, které hledají „rychlý fígl“ na špatnou komunikaci nebo nejasné pokyny vedení, které vedou k neproduktivním týmům bez jasné vize dosažení úspěchu. Týmová práce je nejlepší způsob. Posléze se sestaví týmy, aby se pustily do řešení určitých problémů, zatímco skrytá podstata není přehlížena.  Tři nejdůležitější výzvy pro budoucí organizátory teambuildingu:

Využití teambuildingu.

Školy.

Lektoři mohou motivovat studenty k tomu, aby rozvíjeli týmové dovednosti a poskytovali návod, jak mohou profesoři pomáhat studentům sestavit funkční studijní/projektové týmy. Tento přístup klade důraz na situace v zaměstnání, které vyžadují týmové dovednosti.  Lektorské směrnice:  Poznejte členy svého týmu:

Organizace.

Teambuilding je v organizacích společným přístupem k zlepšení výkonnosti.  Zábava je důležitou součástí teambuildingu, ale záměrem je stát se více produktivními, soustředěnými a zařazenými do určité skupiny. K tomu by mohly pomoci čistě rekreační aktivity, které však musí být správně zvoleny a zváženy vzhledem k schopnostem členů týmu (např. sport není pro všechny). Jiné aktivity jsou orientovány na poznání problémů týkajících se životního prostředí, překonání výsledků, jichž se zaměstnanci musí účastnit.  Začlenění zaměstnanců umožňuje týmům dojít k řešením, která pro ně mají význam s přímým vlivem na jednotlivce, tým a organizaci. Experimentální učení a následné metody jsou efektivním způsobem, jak zaujmout tisíce lidí pro určitá pracovní místa. Zaujetí zaměstnanců je efektivní, protože: Outdoorové (venkovní) aktivity mohou být efektivním způsobem jak zaujmout tým. Společné teambuildingové aktivity nutí týmy k tomu, aby spolupracovaly k dosažení zadaných výsledků.

Sport.

Teambuilding byl zaveden jako sport v devadesátých letech dvacátého století. Studie, která analyzovala dopady teambuildingu, zjistila, že aktivity v rámci tembuildingu zvyšují týmovou soudržnost. Sportovní teambuilding rozvíjí chování a dovednosti, které zvyšují výkon týmu. Jednou ze základních strategií je samotná identita týmu. To může být učiněno vštípením myšlenky společně sdíleného osudu. Studie zkoumaly, zdali program teambuildingu zasáhne zdůraznění důležitosti a soudržnosti při plnění zadaných úkolů. Studie byla provedena na 86 basketbalových středoškolských hráčích. Bylo použito výsledků za stanovené období. Účastníci byli požádáni, aby si sami za sebe určili cíle v týmu a vyjednávali s členy ostatních týmů týkající se finálního výsledku týmu. Trenér obvykle podporuje a povzbuzuje členy týmu. Závěrem výzkumu bylo, že na začátku studie všechny týmy byly ve stejné kondici, ale tým s dlouhodobým nastavením cíle vykazoval lepší výsledky. Úroveň soudržnosti týmu se nezvyšovala následkem nejvyšší efektivity v návaznosti na program, ale výrazně klesala pro skupinu, která byla ve vedení, a to vše bylo přisuzováno nedostatku důrazu na týmové cíle. Zásadní předpoklady pro sestavení úspěšného sportovního týmu:

Teambuilding je všeobecný výraz pro různé druhy aktivit, které se využívají k zlepšení společenských vztahů a vymezují role v rámci týmu při plnění společných úkolů. Liší se od termínu výcvik, který je určen k tomu, aby zlepšoval zdatnost spíše než mezilidské vztahy.  Mnoho teambuildingových akcí je zaměřeno na odhalení a určení mezilidských problémů v rámci určité skupiny. V nastaveném čase jsou určité aktivity zamýšleny k zlepšení výkonu v týmovém prostředí. Teambuilding je jedním ze základů rozvoje organizací, který může být aplikován např. na sportovní týmy, školní třídy, vojenské útvary nebo letecké posádky. Přesná definice teambuildingu zahrnuje:  Teambuilding je jednou z nejrozšířenějších aktivit týmového rozvoje v rámci různých organizací. Podle jedné studie je rozvoj v rámci týmu jednou z nejúčinnějších aktivit v rámci organizací (versus finanční měřítka) pro zlepšení výkonnosti organizace. Současné analýzy ukazují, že aktivity určené pro rozvoj organizací, zahrnující teambuilding a teamtraining, zlepšují jak cílový rozvoj výkonnosti v týmu, tak i individuální kontrolní hodnocení v rámci týmu.

Team building is a collective term for various types of activities used to enhance social relations and define roles within teams, often involving collaborative tasks. It is distinct from team training, which is designed by a combine of business managers, learning and development/OD (Internal or external) and an HR Business Partner (if the role exists) to improve the efficiency, rather than interpersonal relations.  Many team-building exercises aim to expose and address interpersonal problems within the group.  Over time, these activities are intended to improve performance in a team-based environment. Team building is one of the foundations of organizational development that can be applied to groups such as sports teams, school classes, military units or flight crews. The formal definition of team-building includes:  Team building is one of the most widely used group-development activities in organizations. A common strategy is to have a "team-building retreat" or "corporate love-in," where team members try to address underlying concerns and build trust by engaging in activities that are not part of what they ordinarily do as a team.  Of all organizational activities, one study found team-development to have the strongest effect (versus financial measures) for improving organizational performance. A 2008 meta-analysis found that team-development activities, including team building and team training, improve both a team's objective performance and that team's subjective supervisory ratings. Team building can also be achieved by targeted personal self-disclosure activities.


Hráčská kariéra.

Narodil se v ruském městě Čeljabinsk, ve kterém nastartoval svou kariéru v místní mládežnickém týmu Bělyje medvědi Čeljabinsk. V sezoně 2011/12 a 2012/13 hrál juniorskou nejvyšší soutěž v Rusku MHL. První sezónu odehrál v pouhých 16-letech, odehrál celkem 38 zápasů. V roce 2012 byl vybrán v draftu KHL mateřským týmem Traktor Čeljabinsk hned v prvním kole z 11. pozice. V listopadu 2012 byl poprvé jmenován do jmenován do kádru Traktoru a debutoval v zápase proti Barys Astana. V sezoně nakonec odehrál za Traktor 18 zápasů, ve kterých zaznamenal šest kanadských bodů. V playoff přidal 9 kanadských bodů z 25 zápasů. V prvním ročníku KHL doputoval s týmem až do finále o Gagarinův pohár, ve kterém ale prohráli nad týmem OHK Dynamo Moskva 2:4 na zápasy. Poté, co byl zvolen v lednu, únoru a březnu 2013 nejlepším nováčkem měsíce v KHL, nakonec vyhrál trofej Alexeje Čerepanova jako nejlepší nováček sezóny.  1. května 2013 získala hráčská práva Ničuškina OHK Dynamo Moskva a měl platnou smlouvu v KHL až do roku 2015. V létě 2013 před draftem NHL byl jako jeden z nejslibnějších talentů. Na konci května 2013 ukončil smlouvu s Dynamem Moskva aby mohl hrát v NHL. V draftu byl vybrán týmem Dallas Stars v prvním kole z celkového desátého místa. S Dallasem Stars se v červenci 2013 dohodl na tříleté smlouvě. První ročník v nejprestižnější lize světa NHL, odehrál pouze v hlavním kádru Dallasu, vynechal pouze tři zápasy. Se 79 odehraných zápasů nasbíral 34 kanadských bodů (14+20). Za skvělé výkony byl nominován do Ruské soupisky pro zimní olympijské hry ve Vancouver. Převážnou část sezony 2014/15 musel vynechal kvůli zranění Kyčelního kloubu, která vyžadovala operace. Po uzdravení odehrál na rozehraní pět zápasů ve farmě Dallasu týmu Texas Stars. Po skončení sezony v NHL měl zájem reprezentovat Rusko na mistrovství světa konané v Praze. V širší nominaci musel hlavní trenér Oļegs Znaroks vyškrtnout dva hráče, právě Ničuškina a Jegora Averina.  Po návratu do KHL trvalo Ničuškinovi déle na změnu hracího tandemu, až v desátém zápase se mu podařilo vstřelit branku. Později se mu začínalo dařit v produktivitě a nakonec reprezentoval ruský národní tým, nejprve v přípravným turnaji Euro Hockey Tour a nakonec ho hlavní trenér nominoval na světový šampionát konaná ve Francii a Německu. Z MS získali bronzové medaile. V ročníku se taktéž ukázal i jako rváč, v 35 minutě úmyslně Jevgenij Arťuchin z HK Sibir Novosibirsk chtěl udeřit Ničuškina loktem do hlavy, to si nenechal líbit a vyzval Arťuchina v nerovnoměrném souboji k rvačce. I když je Arťuchin o téměř 25 kilo těžší, nevedl si Ničuškin špatně a uštědřil soupeře několika ranami ale později nakonec sám podlehl, diváci ocenili jeho snahu a bojovnost potleskem. Možnost vrátit se do organizace Dallas Stars potvrdil zájem samotný klub. Dallas Stars chránil jeho hráčská práva při rozšiřovacím draft pro nově vzniklí klub Vegas Golden Knights. Ředitel skautingu Stars Joe McDonnell sám řekl, ”Nakonec ale bude záležet jen na něm, zda se bude chtít vrátit”.

Valerij Ivanovič Ničuškin (;* 4. března 1995 v Čeljabinsku) je ruský hokejový útočník, hrající v zámořské NHL za tým Colorado Avalanche.

Valeri Ivanovich Nichushkin (; born March 4, 1995) is a Russian professional ice hockey right winger who currently plays for the Colorado Avalanche of the National Hockey League (NHL). He was selected by the Stars in the first round, 10th overall, of the 2013 NHL Entry Draft.


Životopis.

Narodila se v kyrgyzském Oši v rodině Krymského Tatara Alima Džamaladinova, který byl z Krymu deportován v roce 1944 a Arménky Galiny Tumašové z Náhorního Karabachu, jejíž rodina byla z Karabachu deportována v rámci boje proti kulakům. Matka pracovala jako učitelka v hudební škole a otec byl pomocný dirigent. Koncem 80. let 20. století se rodina vrátila zpět na Krym.  Na základní umělecké škole se učila hrát na piáno, poté studovala konzervatoř v Simferopolu. Následovalo studium zpěvu na "Čajkovského národní hudební akademii" v Kyjevě.

Hudební kariéra.

Již během studia byla členem jazzové hudební skupiny "Beauty band", kde se také seznámila se svou první hudební producentkou. Po vystudování jí byla nabídnuta stáž v milánské La Scale, zároveň se přihlásila do mezinárodní pěvecké soutěže mladých zpěváků populární hudby Nová vlna. Její ročník v roce 2009 vyhrála na děleném prvním místě. Začala se tedy více věnovat pop-music.  V roce 2010 se s písní "Smile" účastnila ukrajinského národního kvalifikačního kola na Eurovision Song Contest 2011. Ve finále skončila třetí. Následně se však objevily spekulace o manipulacích hlasování vítěze a mělo se konat opakované hlasování. Zde skončila druhá v pořadí, ze soutěže však odstoupila, když nevěřila ani v transparentnost opakovaného hlasování.  V roce 2011 vydala první sólové album "For Every Heart" (obsahující i skladbu "Smile"), v roce 2013 následovalo album "All or Nothing" a v roce 2015 album "Подих". Zahrála si také v několika ukrajinských filmech.  V roce 2016 se opět zúčastnila národního kvalifikačního kola na Eurovision Song Contest 2016 s písní "1944", která pojednávala o krymských Tatarech, kteří byli deportováni sovětským režimem za druhé světové války. Národní kolo vyhrála a následně zvítězila i na samotné Eurovision Song Contest. Píseň svou tematikou vzbudila velké kontroverze. Džamala se tak ocitla na hraně pravidel, která nedovolují písně s politickým obsahem, přesto jí bylo povoleno píseň zpívat a byla úspěšná.  Po jejím vítězství jí ukrajinský prezident Petro Porošenko udělil titul národní umělkyně.

Jamala či Džamala, vlastním jménem Susana Džamaladinovová (ukrajinsky: Суса́на Алі́мівна Джамаладі́нова, 27. srpna 1983, Oš, Kyrgyzská SSR, Sovětský svaz) je ukrajinská zpěvačka krymskotatarského a po matce arménského původu. V roce 2016 se stala vítězkou 61. ročníku Eurovision Song Contest.

Susana Alimivna Jamaladinova (born 27 August 1983), better known by her stage name Jamala, is a Ukrainian singer, actress and songwriter. She represented and won the Eurovision Song Contest 2016 in Stockholm, Sweden with her song "1944".


Mládí a vzdělání.

Narodil se v Lyonu 24. června 1923. Svůj první snímek pořídil v roce 1937 pomocí fotoaparátu svého otce Vest Pocket Kodak. Jako mladý muž během druhé světové války působil v letech 1943 až 1945 ve francouzském odboji. Po válce v letech 1945 až 1948 vystudoval inženýrství na École centrale de Lyon. V letech 1948–1952 pracoval ve strojírenském závodu.

Kariéra.

Až do roku 1951 pracoval Riboud jako inženýr v továrnách v Lyonu, ale v roce 1953 si vzal týdenní dovolenou strávenou fotografováním. Fotografoval na divadelním festivalu v Lyonu a výsledné fotografie byly otištěny v časopisu "Arts". Na základě tohoto úspěchu se rozhodl nevrátit se do zaměstnání, ale stát se profesionálním fotografem. Odstěhoval se do Paříže, kde potkal Henri Cartier-Bressona, Roberta Capu a Davida Seymoura, zakladatele Magnum Photos. Ještě v témže roce 1953 se stal členem této organizace. Jeho schopnost zachytit prchavé životní okamžiky prostřednictvím silných kompozic byla již v jeho začátcích patrná a tato dovednost mu dobře sloužila po nadcházející desetiletí.  V následujících několika desetiletích cestoval Riboud po celém světě. V roce 1957 byl jedním z prvních evropských fotografů, kteří odjeli do Číny a v letech 1968, 1972 a 1976 vydal Riboud několik reportáží o severním Vietnamu. Později cestoval po celém světě, ale hlavně v Asii, Africe, USA a Japonsku. Riboud byl svědkem válečných zvěrstev (fotografování z vietnamské i americké strany vietnamské války) a zjevného zhoršení kultury potlačené zevnitř (Čína během let kulturní revoluce předsedy Mao Ce-tunga). Naproti tomu, když zachytil každodenní život lidí ve vyprahlých částech světa (Fès, Angkor, Acapulco, Niger, Váránasí, Šen-si) a lyriky dětských her v každodenním Paříži. V roce 1979 Riboud agenturu Magnum opustil.  Riboudovy fotografie se objevily v mnoha časopisech, včetně "Life", "Géo", "National Geographic", "Paris Match" a "Stern". Dvakrát získal cenu Overseas Press Club Award, získal cenu Lifetime Achievement Award na soutěži Sony World Photography Awards 2009 a měl významné retrospektivní výstavy v Musée d'Art Moderne de la Ville de Paris a Mezinárodním fotografickém centru v New Yorku.  Riboud byl zvolen čestným členem Královské fotografické společnosti v roce 1998.

Fotografie.

Jedním z nejznámějších Riboudových obrazů je "Eiffel Tower Painter", pořízená v Paříži v roce 1953. Zobrazuje muže, který natírá věž v póze tanečníka, umístěného mezi kovovými armaturami věže. Pod ním se z fotografického oparu vynořuje Paříž. Na Riboudových obrazech se často objevují osamělé postavy. V "Ankaře" je centrální postava postavena proti průmyslovému pozadí, zatímco ve "Francii" leží osamocený člověk na poli. Vertikální kompozice zdůrazňuje krajinu, stromy, oblohu, vodu a vlající trávy, které věci obklopují, ale nepřehlušují lidský element.  Snímek pořízený Riboudem dne 21. října 1967, nazvaný "The Ultimate Confrontation: The Flower and the Bayonet" patří mezi nejslavnější protiválečné snímky. Fotografii pořídil ve Washingtonu, D.C., kde se před Pentagonem shromáždily tisíce protiválečných aktivistů, aby protestovali proti účasti Ameriky ve Vietnamu, obrázek ukazuje mladou dívku Jan Rose Kasmirovou s květinou v ruce a laskavým pohledem v očích, stojící před několika vojáky s puškami, umístěnými za účelem blokování protestujících. Riboud řekl o fotografii: „Právě mluvila, pokoušela se zaujmout vojáky, možná se s nimi pokusila vést dialog. Měl jsem pocit, že se jí vojáci báli víc, než se bála ona jejich bajonetů.“

Rodina.

V roce 1961 se Riboud oženil s americkou sochařkou Barbarou Chase, která žila v Paříži. Měli dvě děti. Byla známá díky svému románu "Sally Hemings" (1979), který získal kladné ohlasy a stal se bestsellerem. Rozvedli se před rokem 1981.  Později se oženil s Catherine Chaine, novinářkou a spisovatelkou.  Riboud zemřel v Paříži dne 30. srpna 2016 ve věku 93 let.

Marc Riboud (24. června 1923, Lyon, Francie – 30. srpna 2016, Paříž) byl francouzský fotograf a fotoreportér nejznámější svou rozsáhlou reportáží z Dálného Východu: "The Three Banners of China", "Face of North Vietnam", "Visions of China" a "In China". Vystudoval inženýrství na École centrale de Lyon. V letech 1948–1952 pracoval ve strojírenském závodu. Jeho koníčkem byla fotografie, byl ovlivněn Henri Cartier-Bressonem, se kterým se i osobně setkal. Během dovolené v roce 1953 fotografoval na divadelním festivalu v Lyonu a výsledné fotografie byly otištěny v časopisu "Arts". Na základě tohoto úspěchu se rozhodl nevrátit se do zaměstnání, ale stát se profesionálním fotografem. Ve stejném roce byl přijat za člena agentury Magnum Photos. Jako fotoreportér pracoval v mnoha zemích světa, fotografoval v Číně, Japonsku, Vietnamu, Indii, Alžíru, Africe.

Marc Riboud (; 24 June 1923 – 30 August 2016) was a French photographer, best known for his extensive reports on the Far East: "The Three Banners of China", "Face of North Vietnam", "Visions of China", and "In China".


Život.

Narodil se v Charkově, který leží na území dnešní Ukrajiny. Hru na klavír vystudoval na Moskevské konzervatoři, veden nejprve Nikolajem Zverevem, později Nikolajem Rubinštejnem. Harmonii se učil u Petra Iljiče Čajkovského.  Absolvoval roku 1881, poté odjel do Německa, kde se dále učil u Franze Liszta. Jako klavírista profesionálně debutoval roku 1883.  V roce 1887 se vrátil do Ruska a začal učit na Moskevské konzervatoři. K jeho studentům patřil Alexander Goldenweiser či Sergej Rachmaninov (který byl mj. jeho bratrancem). V této době se stal Siloti rovněž editorem Čajkovského díla. Oženil se s Verou Treťjakovou, dcerou bohatého průmyslníka a milovníka umění Pavla Treťjakova. Tím se jeho ekonomická situace velmi zlepšila.  Odešel z konzervatoře a vydal se na evropské a posléze i americké turné. Zejména americké turné roku 1898 bylo velmi úspěšné. Roku 1901 dirigoval ve světové premiéře Rachmaninův klavírní koncert č. 2, s osobní účastí autora. V letech 1901-1903 vedl Moskevskou filharmonii. V letech 1903-1917 organizoval a financoval slavné Silotiho koncerty v Petrohradě, přičemž dramaturgii vytvářel ve spolupráci s muzikologem Alexanderem Ossovským. Představil ruskému publiku zcela nová jména jako Leopold Auer, Pablo Casals, Fjodor Šaljapin, George Enescu, Josef Hofmann, Wanda Landowska, Willem Mengelberg, Felix Mottl, Arthur Nikisch, Arnold Schönberg nebo Felix Weingartner. Svá díla zde premiérově představili Alexander Glazunov, Sergej Prokofjev, Sergej Rachmaninov, Nikolaj Rimskij-Korsakov, Alexandr Skrjabin či Igor Stravinskij. Slavný zakladatel Ruského baletu Sergej Ďagilev slyšel prvně Stravinského hudbu právě na Silotiho koncertech.  Když roku 1917 převzali moc bolševici, byl Siloti jmenován intendantem Mariinského divadla v Petrohradě, avšak s novým režimem se nesžil a roku 1918 emigroval nejprve do Anglie a nakonec do USA. Roku 1921 se usadil v New Yorku. Vyučoval na "Juilliard Graduate School", k jeho žákům zde patřili Marc Blitzstein, Gladys Ewart či Eugene Istomin. Koncertoval málo, ale slavným se stal například jeho společný lisztovský koncert s Arturem Toscaninim z roku 1930.  Zemřel v roce 1945 ve věku 82 let v New Yorku.

Alexander Siloti, v ukrajinské verzi Oleksandr Illič Ziloti, ukrajinsky "Олександр Ілліч Зілоті" (9. říjen 1863, Charkov – 8. prosinec 1945, New York) byl ukrajinsko-americký klavírista, dirigent a hudební skladatel narozený na území někdejší Ruské říše.

Alexander Ilyich Siloti (also Ziloti, , "Aleksandr Iljič Ziloti", ; 9 October 1863 – 8 December 1945) was a Russian pianist, conductor and composer. His daughter, Kyriena Siloti, was also a noted pianist and teacher in New York and Boston until her death in 1989, aged 94.