Manželství.

Zasnoubení.

Před svým nástupem na trůn byl Alexandr II. Nikolajevič poslán do Bádenska, aby se představil jako Alexandrinin nápadník. Alexandrina už se sama považovala za jeho snoubenku, protože proběhla všechna předběžná jednání. Po cestě do Bádenska však Alexandr navštívil hesensko-darmstadtský dvůr, kde se setkal s Marií Hesenskou, se kterou se nakonec oženil namísto Alexandriny.  Na naléhání svého bratra prince Alberta si začal dědičný princ Arnošt Sasko-Kobursko-Gothajský hledat vhodnou nevěstu. Albert věřil, že manželství bude pro bratra vhodné: "V každém případě budete muset nést řetězy, a to pro Vás bude určitě dobré... Čím těžší a pevnější, tím lépe pro Vás. Manželský pár k sobě musí být připoután, musí být neoddělitelný a musí žít pouze pro sebe." S ohledem na tuto radu (ačkoli byl Albert pokárán, za to, že radí starším), začal Arnošt s hledáním.  Arnošt však onemocněl pohlavní chorobou, způsobenou četnými mileneckými poměry; Albert mu proto radil, aby se neženil, dokud nebude plně uzdraven. Varoval ho také, že by jeho pokračující promiskuita mohla vést k tomu, že nebude moci mít děti. Arnošt čekal několik let, než se oženil.  13. května 1842 se Arnošt v Karlsruhe oženil s Alexandrinou Bádenskou. Ke zděšení bratra a švagrové, královny Viktorie, se však Arnošt po svatbě "neusadil". Alexandrina všechny manželovy chyby přijala dosti vesele a začala být divoce oddaná Arnoštovi, který se stále více potýkal s okolním světem.

Následnictví a bezdětnost.

Arnošt se stal po otcově smrti v roce 1844 novým vévodou. Pár odcestoval do Windsoru na návštěvu příbuzných. Lady Eleanor Stanleyová, jedna z Viktoriiných dvorních dam, napsala své matce: "...vévoda není v pořádku, říkají, a rozhodně vypadá hrozně nemocně...při setkání nám však velmi zdvořile potřásl rukama a zdálo se, že je v dobré náladě z toho, že je se svým bratrem. Vévodkyně [Alexandrina] řekla lady Duoro, že byla v Ems v naději, že počne syna a dědice, ale zatím to nemělo žádný účinek; byli jsme docela pobavení, jak jednoduše to říkala, ale zdá se, že je to velmi milá a hezká osoba."  Vztah páru byl v té době slovy Charlotte Zeepvatové "tak bezmračný, jak to kdy bylo". Během cest po windsorských farmách se Alexandrina nachladila a manželé museli Anglii brzy opustit. Lady Eleanor Stanleyová to okomentovala: "[Alexandrina] byla při loučení velmi milá a všechny kolem nás zlíbala; vypadala velmi křehce, byla bílá jako prostěradlo a bylo by vhodnější, kdyby byla ve své posteli, než aby se vydala na dlouhou cestu. Loučení s královskou rodinou nebylo tak smutné, jak jsem očekávala; spousta polibků, ale žádné slzy". Královna Viktorie litovala, že musí odjet, protože Arnošta z věrnosti Albertovi milovala a Alexandrinu přijala jako sestru.  Viktorie si vybrala Arnošta jako kmotra své druhé dcery Alice a byl následně očekáván v Anglii v dubnu 1859 na její biřmování. Přestože Viktorie dychtila znovu vidět jeho manželku, a ačkoli byla na předchozí rok naplánována její návštěva, Arnošt se rozhodl, že ji nepřiveze. Bylo zřejmé, že jak se stále zmenšovaly šance na potomky, Arnošt se o svou manželku stále méně zajímal. Manželství se ukázalo jako bezdětné. Ačkoli bylo více než pravděpodobné, že chyba je na Arnoštově straně (kvůli pohlavní nemoci, kterou onemocněl před svatbou), zdálo se, že Alexandrina bez pochyb přijala, že bezdětnost je její chybou.

Aféry.

Arnošt i v manželství pokračoval ve svých četných mimomanželských poměrech. Alexandrina mu však zůstala věrnou manželkou a rozhodla se ignorovat jeho vztahy, o nichž věděla. V jednu chvíli měl Arnošt dvě milenky a žil s nimi a Alexandrinou "v neuvěřitelné domácnosti, díky které se stal pro smích všem kromě jejich rodiny". Ačkoli Viktorie Alexandrinu milovala, byla zděšena její ochotou přijmout jeho zálety: "Chování strýce A. je naprosto obludné a musím tetu velmi vinit. Ještě mi nepsali - ale když to udělají, budu muset psát velmi rozhodně".

Pozdější život.

Postupem let se Arnoštovo chování a způsob oblékání stále častěji stávalo terčem žertů pro mladší generace. Marie, dcera Arnoštova synovce a nástupce vévody Alfréda, později na Arnošta vzpomínala jako na "starého elegána, stlačeného do na jeho objem příliš těsných šatů, nepohodlně sevřených v pase, s cylindrem, citronově zbarvenými rukavicemi a růžovým poupětem v klopě". Arnošt Ludvík Hesenský vzpomínal, jak Alexandrina chodila za svým manželem a volala: "Arnošte, můj poklade"; to způsobilo zvláštní rozpaky u jubilea ve Windsoru v roce 1887, když manžel neteře prince Alfréda, velkokníže Sergej Alexandrovič, napodoboval Alexandrinu a volal na Arnošta Ludvíka "Arnošte, můj poklade", aniž by si uvědomil, že se vévoda blíží z druhého konce místnosti: "Viděl můj zděšený výraz a otočil se, a pak jsme oba utekli do různých místností. Vybuchl jsem smíchy, ale Sergej se po dlouhou dobu zoufale bál, jestli ho strýc slyšel".  Arnošt zemřel 22. srpna 1893 po krátké nemoci. Alexandrina manžela přežila o jedenáct let a zemřela 20. prosince 1904. Pohřbena byla ve vévodském mauzoleu Friedhof am Glockenberg v Coburgu.

Alexandrina Bádenská ("Alexandrine Luise Amalie Friederike Elisabeth Sophie;" 6. prosince 1820 Karlsruhe – 20. prosince 1904 Coburg) byla sňatkem s vévodou Arnoštem II. sasko-kobursko-gothajskou vévodkyní. Narodila se jako nejstarší potomek velkovévody Leopolda I. Bádenského a jeho manželky Žofie Vilemíny Švédské.

Princess Alexandrine of Baden (Alexandrine Luise Amalie Friederike Elisabeth Sophie; 6 December 1820 – 20 December 1904) was the Duchess of Saxe-Coburg and Gotha as the wife of Ernest II. She was the eldest child of Leopold, Grand Duke of Baden, and his wife Princess Sophie of Sweden.


Historie.

Poté, co Tokio předložilo svou nabídku na letní olympijské hry 2020, hovořilo se o možné rekonstrukci starého olympijského stadionu. Na stadionu by se konaly slavnostní zahájení a zakončení, stejně jako závody v atletice, fotbalu a v ragby.

Prvotní návrh.

V únoru 2012 bylo řečeno, že starý stadion bude zbořen a postaven nový ve výši 1 miliardy japonských jenů. V listopadu 2012 byly na základě návrhu architektky Zahy Hadid odhaleny vizualizace nového stadionu. Stadion byl následně v roce 2015 zbořen a dokončení nového byl naplánován na březen 2019.  Vzhledem k rozpočtovým omezením oznámila japonská vláda několik změn v designu Zahy Hadid v květnu 2015, včetně zrušení plánů na vybudování zatahovací střechy a převod některých trvalých sezení na dočasné sezení. Střecha nového stadionu byla obzvláště problematická z inženýrského hlediska, protože vyžadovala výstavbu dvou ocelových oblouků dlouhých 370 metrů. Oblast byla také snížena z 71 až na 52 akrů. Několik prominentních japonských architektů kritizovalo návrh Zahy Hadid. Dokonce i po konstrukčních změnách byla ceny stadionu odhadována na více než 300 miliard jenů, což by bylo více než u dvou předešlých olympijských stadionu. Japonská vláda v červnu 2015 dosáhla dohody s Taisei Corporation a Takenaka Corporation, dokončit stadion za celkové náklady ve výši přibližně 250 miliard jenů. Konečný souhlas plánů bylo udržování konstrukci ocelového oblouku a zároveň snížit trvalou kapacitu stadionu na 65 000 s dalšími 15 000 jednoduchých přechodných disponibilních sedadel, díky čemuž bude možné 80 000 kapacitu pro fotbal a Mistrovství světa v ragby 2019.  Pro návrh Zahy Hadid se nepodařilo najít dodavatele.

Změna požadavků.

Japonský premiér 17. července 2015 Šinzó Abe oznámil, že plánuje postavit nový Olympijský stadión v Tokiu. Chtěl, aby vznikl projekt nového stadionu kvůli nespokojenosti veřejnosti. Důvodem byly příliš vysoké náklady na návrh ateliéru architektky Zahy Hadid. Původně se v novém stadionu mělo odehrávat už Mistrovství světa v ragby v roce 2019. Kvůli sporům o projektu a jeho celkovém zpoždění se nakonec Mistrovství světa v ragby odehrálo na stadionu Ajinomoto.  Dne 28. srpna 2015, japonská vláda vydala nové standardy pro rekonstrukci návrhu stadionu. Uvedla, že stadion by měl mít pevnou kapacitu míst, přičemž by měla být rozšiřitelná až na (pomocí jednoduchých přídavných sedadel nad atletickou dráhou). Vláda také zrušila požadavek zatahovací střechy. Místo toho byla vybrána stálá střecha, která bude postavena pouze nad diváckými tribunami. Z původních požadavků zmizelo také sportovní muzeum, chodník „v oblacích" či klimatizace. Dále došlo ke snížení požadavků na VIP sezení a parkoviště. Díky snížení nároků se snížila požadovaná plocha projektu o 13 %, zároveň bylo dosaženo nižší ceny a menších konstrukčních nároků.

Nový návrh.

Na podzim roku 2015 se uspořádala nová architektonická soutěž na nový návrh, ve kterém zvítězil japonský architekt Kengo Kuma. Ten byl schválen jako vítězný projekt nového stadionu a návrh byl odsouhlasen vládou.  Výstavba byla s celkovým zpožděním 14 měsíců zahájena v říjnu 2016. Trvala přes tři roky a byla dokončena v listopadu 2019. Na začátku roku 2020 se na stadionu konala fotbalová soutěž Císařský pohár, který vyhrál klub Vissel Kóbe.Od července do srpna 2020 se zde budou odehrávat Letní olympijské hry. Stadion bude sloužit pro zahajovací a závěrečný ceremoniál, pro fotbalová utkání a pro atletické závody. Od srpna do září zde následně proběhnou Letní paralympijské hry 2020. Po olympiádě mají proběhnout rekonstrukce stadionu, následně bude sloužit pro komerční akce.

Nový národní stadion je víceúčelový stadion sloužící zejména pro fotbal a atletiku ve čtvrti Šindžuku v Tokiu. Byl otevřen v listopadu 2019 na místě starého Olympijského stadionu a pojme 68 000 diváků. Bude hlavním stadionem během Letních olympijských her 2020 a Paralympijských her 2020. Své zápasy zde bude hrát japonská fotbalová reprezentace.

The , formerly known as New National Stadium, is a multi-purpose stadium used mostly for association football in Kasumigaoka, Shinjuku, Tokyo, Japan. The stadium will serve as the main stadium for the opening and closing ceremonies, as well as the venue for track and field athletics events at the 2020 Summer Olympics and Paralympics in 2021.  Demolition of the old National Stadium was completed in May 2015, allowing for the construction of the new stadium to begin on 11 December 2016.  The original plans for the new stadium were scrapped in July 2015 by Japanese prime minister Shinzō Abe, who announced a rebid after a public outcry because of increased building costs. As a result, the new design was not ready for the 2019 Rugby World Cup, as originally intended. A new design created by architect Kengo Kuma was chosen in December 2015 to replace the original design, which was completed on 30 November 2019.


Původ.

Alžběta Dorotea se narodila jako nejstarší dcera Arnošta I. Sasko-Gothajského a jeho manželky Alžběty Žofie, jediné dcery vévody Jana Filipa Sasko-Altenburského. Šest let po její svatbě otec zdědil Sasko-Altenbursko a přijal nové erby a tituly.

Život v Darmstadtu.

5. prosince 1666 se Alžběta Dorotea v paláci Friedenstein ve městě Gotha provdala za lankraběte Ludvíka VI. Hesensko-Darmstadtského. Ženich byl blízkým přítelem jejího bratra Fridricha a ovdovělý otec šesti dětí. Alžběta Dorotea mu porodila dalších osm dětí, dvě dcery a šest synů; jeden zemřel v dětství a další byl zabit v bitvě deset měsíců před její vlastní smrtí. Lankrabě Ludvík VI. zemřel 24. dubna 1678 a jeho nástupcem se stal jeho syn Ludvík VII. z prvního manželství, který vládl pouhých 18 týdnů a 4 dny, než 31. srpna 1678 zemřel v Gothe na úplavici.  Stejně jako otec, i Ludvík VII. určil v poslední vůli regentkou lankrabství svou nevlastní matku. Císařský dvůr požadoval, aby vládla společně se skupinou rádců vedených Weiprechtem z Gemmingenu, politicky moudrá a energická Alžběta tomu však zabránila. Odsunula radu na pozici poradců a získala možnost vládnout. Darmstadt pod její vládou vzkvétal.  Po smrti lankraběte Viléma Kryštofa Hesensko-Homburského v roce 1681 Alžběta Dorotea úspěšně napadla homberskou větev rodiny skrz vlastnictví Bingenheimu, prohlašovala, že oblast má správně patřit darmstadtské větvi, protože byl Bingenheim dán princezně Žofii Eleonoře Hesensko-Darmstadtské jako věno, když se vdávala za Viléma Kryštofa.  Když syn v roce 1688 dosáhl dospělosti, obdržela jako důchod půdu v Butzbachu, nabídla však synovi pomoc s vládou, což odmítl. Alžběta Dorotea zemřela 24. srpna 1709.  Nějakou dobu si před rokem 1667 Alžběta Dorotea psala deník. Přestože popsal jen 52 stránek, je deník považován za cenný pohled do světa německých dvorů.

Potomci.

Alžběta Dorotea měla s Ludvíkem VI. osm dětí:

Alžběta Dorotea Sasko-Gothajsko-Altenburská (8. ledna 1640, Coburg – 24. srpna 1709, Butzbach) byla německou princeznou a členkou rodu Wettinů z Ernestinské větve ze Sasko-Gothajsko-Altenburska. Sňatkem se stala hesensko-darmstadtskou lankraběnkou a v letech 1678 až 1688 vládla jako regentka lankrabství.

Elisabeth Dorothea of Saxe-Gotha-Altenburg (8 January 1640 – 24 August 1709), was a German princess and a member of the House of Wettin in the Ernestine branch of Saxe-Gotha-Altenburg. By marriage she was Landgravine of Hesse-Darmstadt and Landgravine-Regent from 1678 to 1688.


Život.

Hejtman Ukrajiny.

Jiří Chmelnický se narodil v roce 1641 v Subotivi nedaleko Čyhyryna na střední Ukrajině. V roce 1659 zvolila kozácká rada tehdy teprve sedmnáctiletého Jiřího za hejtmana v Bile Cerkvě namísto sesazeného Ivana Vyhovského. Mladý hejtman čelil mnoha problémům. Spojenectví s ruským carem bylo nestabilní a probíhaly války proti Polsko-litevské unii a Krymskému chanátu.  V roce 1659 ho sejm Polsko-litevské unie povýšil do šlechtického stavu. 24. března 1661 se stal starostou Haďače.  Během války s Polsko-litevskou unií byli Chmelnického kozáci poraženi u města Korsuň. Sám Chmelnický byl zajat Poláky a musel přísahat věrnost králi Janu Kazimírovi II. (vládl 1648–1668). To vyvolalo občanskou válku na Ukrajině. Roku 1661 vedl nový ataman Jakim Somko pro-moskevské kozáky proti Chmelnickému a jeho novým polským spojencům. V bitvě u Perejaslavi v létě 1662 zvítězili Somkovi kozáci a Rusové pod vedením Grigorije Romodanovského.  Po porážce Chmelnický uzavřel spojenectví s Krymským chanátem, ale to pouze umožnilo Tatarům hromadné rabování a útoky na ukrajinská města a vesnice. Poté se Chmelnický vzdal svého hejtmanství a na podzim roku 1662 se stal mnichem v Mgarském klášteře. V letech 1664 až 1667 ho ve Lvově věznil hejtman Pavlo Teteria.

Hejtman pravobřežní Ukrajiny.

Po svém propuštění se roku 1672 účastnil tažení proti Tatarům, při kterém byl zajat poblíž Umaně a odveden do Konstantinopole, kde mu bylo umožněno žít v řeckém pravoslavném klášteře. V roce 1676, poté co se sultánův spojenec Petro Dorošenko vzdal Rusům, se Porta rozhodla využít Chmelnického známého jména k posílení svého nároku na Pravobřežní Ukrajinu. Tak započala rusko-turecká válka (1676–1681).  V roce 1678 osmanská armáda dobyla Čyhyryn a Jiří Chmelnický byl prohlášen novým hejtmanem Ukrajiny, i když ve skutečnosti byl pouze loutkou osmanského sultána. Osmanská turecká armáda s Jiřím dobyla a vypálila Kaniv a další ukrajinská města. Poté se Chmelnický vrátil do svého sídelního města Nemyriv v Turky okupované části Ukrajiny. Zde vládl jako vazal sultána Mehmeda IV. až do roku 1681, kdy ho Turci kvůli špatnému duševnímu zdraví a neuvěřitelné krutosti odstavili od moci. O dva roky později ho na chvíli znovu ustanovili hejtmanem Poláci. Nakonec Jiřího Chmelnického v roce 1685 Turci zajali a uškrtili</ref> v Kamenci Podolském.  Na rozdíl od svého otce nebyl Jiří schopen zvládnout velmi složitou situaci na Ukrajině a stal se loutkou cizích mocností.

Jiří Chmelnický (ukrajinsky: Юрій Хмельницький, polsky: "Jerzy Chmielnicki", rusky: Юрий Хмельницкий) (1641, Subotiv –1685, Kamenec Podolský), mladší syn slavného ukrajinského hejtmana Bohdana Chmelnického a bratr Timofeje Chmelnického, byl politickým a vojenským vůdcem záporožských kozáků. Ačkoli strávil polovinu svého dospělého života jako mnich, byl také hejtmanem Ukrajiny v letech 1659–1660 a 1678–1681 a navíc i starostou Haďače.

Yuri Khmelnytsky (, , ) (1641–1685), younger son of the famous Ukrainian Hetman Bohdan Khmelnytsky and brother of Tymofiy Khmelnytsky, was a Zaporozhian Cossack political and military leader. Although he spent half of his adult life as a monk, he also was Hetman of Ukraine on several occasions — in 1659-1660 and 1678–1681 and starost of Hadiach. For background see The Ruin (Ukrainian history).


Konference OSN o změně klimatu 2019 v Madridu

Předehra.

Konference se měla původně konat v Brazílii v listopadu 2019, ale brazilský prezident Jair Bolsonaro oznámil v listopadu 2018 odstoupení Brazílie od její organizace a prohlásil, že je to z ekonomických důvodů. Poté nabídlo Chile uspořádání konference v Santiagu de Chile, ale sociální nepokoje na podzim 2019 nakonec donutily vládu koncem října 2019 ustoupit od hostování konference. Na základě dohody mezi Organizací spojených národů, Chile a Španělskem bylo dohodnuto, že se konference v původním termínu uskuteční v Madridu. v komplexu IFEMA.

Účastníci.

V polovině srpna 2019 se Greta Thunbergová a její otec Svante Thunberg plavili z Plymouthu přes Atlantský oceán směrem do Ameriky na závodní plachetnici "Malizia II," aby se v září zúčastnili konference o klimatu OSN v New Yorku, a poté plánovali, že se v prosinci vydají po zemi na konferenci v Chile.  Harjeet Singh z environmentální skupiny ActionAid International uvedl, že přesun summitu z Chile do Španělska, oznámený pouhé 4 týdny před vlastní konferencí „představuje vážné překážky účasti“ pro delegáty z jižní polokoule.

Diplomatická jednání.

Poslední částí Pařížské dohody, který je třeba vyřešit, je článek 6. Tento článek popisuje pravidla pro trh s uhlíkem a další formy mezinárodní koordinace. Na předchozí Konferenci OSN o změně klimatu 2018 v Katovicích nebylo možné dosáhnout dohody na tomto článku; proto je třeba učinit několik politicky náročných rozhodnutí. Negativní emise by mohly být obchodovány podle Kjótského protokolu za účelem kompenzace emisí vyspělých zemí. Mnoho z těchto projektů však může být realizováno i bez zvláštní pobídky z Kjótského protokolu, takže tento mechanismus byl označen jako „horký vzduch“. Mezinárodní obchodování s uhlíkem může snížit celkové emise. Pokud se jednání o tomto bodu nezdaří, objeví se znovu v Konferenci OSN o změně klimatu 2018 v Katovicích (COP26) v roce 2020 v Glasgow.

Konference OSN o změně klimatu 2019, známá také jako COP25, byla 25. konferencí OSN o změně klimatu. Konala se v Madridu ve Španělsku ve dnech 2.až 15. prosince 2019 a zahrnovala 25. konferenci smluvních stran Rámcové úmluvy Organizace spojených národů o změně klimatu (UNFCCC), 15. zasedání smluvních stran Kjótského protokolu (CMP15) a druhé setkání stran Pařížské dohody (CMA2).

The 2019 United Nations Climate Change Conference, also known as COP25, is the 25th United Nations Climate Change conference. It was held in Madrid, Spain, from 2 to 13 December 2019 under the presidency of the Chilean government. The conference incorporated the 25th Conference of the Parties to the United Nations Framework Convention on Climate Change (UNFCCC), the 15th meeting of the parties to the Kyoto Protocol (CMP15), and the second meeting of the parties to the Paris Agreement (CMA2).


Výskyt.

Asi největší žijící zástupce Evropy. Jeho domovinou je konkrétně jihozápad kontinentu (zejména Pyrenejský poloostrov – Španělsko, Portugalsko, jižní Francie a severozápad Itálie). Na těchto místech žije obvykle v nížinných biotopech, osídluje též kulturní krajiny (prostředí z části přeměněné člověkem). Pohybovat se může však i ve vyšších nadmořských výškách (viz Prostředí a život).

Popis.

Ještěrka perlová je jednou z největších ještěrek. Dospělý exemplář dosahuje celkové délky (včetně ocasu) 30–70 cm, vzácněji až 90 cm, a hmotnosti až 0,5 kg. Ocas bývá až dvakrát delší něž samotné tělo, u kořene je tlustý a ke konci se postupně zužuje. Největších délek dosahují jedinci s původním (neregenerovaným) ocasem. Vylíhlá mláďata mají tělo dlouhé obvykle 4–5 cm, až 12 cm.  Jedná se o statnou ještěrku s mohutnou stavbou těla. Samec má mimořádně velkou hlavu a mocné čelisti, které používá k lapání kořisti i k obraně (člověka dokáže velmi bolestivě kousnout). Krk je opatřený zoubkovaným límcem. Dlouhé a silné nohy zdobí zakřivené drápy. Ocas je snadno oddělitelný a slouží k případnému odlákání a úprku před predátorem. Na hřbetě je obvykle zelený, ale na hlavě a ocasu našedlý až nahnědlý. Vyniká černou rozetou s výraznými blankytně modrými fleky na bocích. Spodek má nažloutlý až nazelenalý. Samec se ukazuje v jasnějších barvách a pestřejší kresbou. Mláďata jsou odlišná – zelená, šedá, nebo hnědá s bílými a černě orámovanými skvrnami téměř po celém těle, kromě břišních partií. Tělesné parametry, zbarvení a vzorování se liší v rámci oddělených populací a obývaných lokalit. Jsou známi i melaničtí, nebo albiničtí jedinci.

Poddruhy.

Ještěrka perlová se dělí na tři, případně čtyři poddruhy, na základě oddělených populací a tedy navzájem vzdáleného výskytu. Studie z roku 2017 objevila poměrně malou formu této ještěrky, s průměrnou délkou těla 14 cm, v centrální části Pyrenejského poloostrova (Španělsko – Sierra de Gredos). Patrně se tak jako další začlení mezi poddruhy, nebo bude označena za monotypický druh.

Prostředí a život.

Obývá různé druhy biotopů, ideální jsou suchá horká léta a chladné deštivé zimy (konkrétně ty přečká v hibernaci). Preferuje otevřené krajiny se směsí křovin a stromů, nebo skalnaté a písčité plochy, případně olivové háje a vinice. Na těchto místech se skrývá v puklinách a mezi kameny, v dutinách stromů a také ve vlastních či cizích, převážně zaječích norách. Pohybuje se i ve vyšších nadmořských výškách, obvykle do 700–1000 metrů, maximálně asi do 2500 metrů. Druh se zdržuje převážně na zemi, ale bez problému vyšplhá na skálu, nebo vzrostlý strom. Prostředí, které poskytuje mnoho trvalých úkrytů je klíčové a právě v takovém bude druh hojný.

Potrava.

Ještěrka perlová se živí zejména větším hmyzem, obzvláště brouky, ale i kobylkami, cvrčky a hlemýždi. Také navštěvuje ptačí hnízda a příležitostně ukořistí i jiné plazy, drobná mláďata savců a dokonce škorpióny. Může konzumovat i rostlinnou potravu, zejména pak květy nebo přezrálé plody (sladké ovoce). Nejaktivnější jsou těsně před hibernací, nebo po ní, kdy jsou vyhladovělý.

Rozmnožování, věk.

Druh je zpravidla monogamní. Během jedné sezóny mohou mít samice až tři snůšky. Reprodukční období nastává koncem jara, nebo začátkem léta. Samec je teritoriální a se svými souputníky svádí energické souboje. Často hrozí specifickými postoji a otevřenou tlamou. K nalezení družky si pomůže tím, že po okolí trousí svůj pach skrze femorální póry. Kopulace je krátká, asi pětiminutová, avšak opakovaná. Přibližně tři měsíce po páření (červen-červenec) samice snese asi 20–23 vajec (mladá samice podstatně méně), které schová pod kameny, větvemi, v podestýlce z listí, nebo je zahrabe do vlhké zeminy. Asi za 8–14 týdnů se vylíhnou malé ještěrky s délkou těla 4–12 cm. Navzdory příbuzenstvu jsou k sobě poměrně agresivní a bojují mezi sebou o potravu. Pohlavně vyzrálé jsou asi ve 2–3 letech, v pozdějším věku spíše samice. Pářit se mohou i dříve, ale snůšky nejsou oplozené. Dožívají se jistě pěti a více let a ve srovnání s jinými druhy ještěrek se předpokládá, že mohou žít 12–20 let.

Ohrožení.

Mezinárodní svaz ochrany přírody (IUCN) hodnotí druh jako téměř ohrožený. Počet jedinců pravděpodobně ubývá, některé populace, především v Itálii, jsou téměř zaniklé. Příčinnou je fragmentace stanovišť, neboli ztráta vhodných lokalit. Ve Španělsku (kde je nejčetnější) a v Portugalsku je zákonem chráněná.

Ještěrka perlová ("Timon lepidus," případně "Lacerta lepidus", "Lacerta lepida") je druh ještěrky z čeledi Lacertidae (ještěrkovití) a údajně největší žijící zástupce na území Evropy. V Česku je k vidění například v zoo Hluboká.

The ocellated lizard or jewelled lizard ("Timon lepidus") is a species of lizard in the family Lacertidae (wall lizards). The species is endemic to southwestern Europe.


Život.

Bohun se narodil v ukrajinsko-rusínské šlechtické rodině. Zúčastnil se chmelnického povstání proti polské vládě na Ukrajině. V červnu 1651 byl zvolen plukovníkem braclavského pluku. Zúčastnil se bitvy u Berestečka proti polskému vojsku pod vedením krále Jana Kazimíra II., které kozáci prohráli. Bitvu Bohun přežil, dal dohromady svůj pluk a v červnu 1652 se zúčastnil bitvy pod Batohem. Tentokrát kozáci zvítězili. Polský velitel Marcin Kalinowski byl zabit a budoucí hejtman Stefan Czarniecki sotva dokázal utéci. Polská porážka byla devastující a umožnila kozákům přejít do útoku a rychle získat kontrolu nad velkou částí Ukrajiny. Až do roku 1657 vedl Ivan Bohun své vojáky v menších potyčkách s Poláky. Bojoval také proti Krymským Tatarům, kteří se v důsledku Zborovské smlouvy z roku 1649 přidali k Polákům proti kozákům.  Bohun bojoval proti Perejaslavské smlouvě z roku 1654. Po bitvě u Konotopu vedl Ivan Bohun povstalce proti svému bývalému spojenci Ivanu Vyhovskému. Vyhovského armádu porazil na podzim roku 1659.  V roce 1663 byl zajat Poláky. Ti nabídli Bohunovi svobodu výměnou za podporu v chystaném tažení proti Rusku. Během ústupu po katastrofální porážce při obléhání Hluchiva byl Bohun popraven za předání důležitých vojenských informací ruské posádce.

Odkaz v kultuře.

Ivan Bohun se stal populárním ukrajinským lidovým hrdinou. Nesmrtelnost mu přinesl román "Ohněm a mečem" Henryka Sienkiewicze, ve kterém je na jeho osudech volně založena postava Jurka Bohuna. Tento román byl roku 1999 zfilmován režisérem Jerzy Hoffmanem, Bohuna hrál Aleksandr Domogarov.  Ivan Bohun je také zajímavě popsán v moderním historickém románu o polsko-kozáckých válkách "Bohun od" Jacka Komudy.  Jeho smrt je každoročně připomínána ve Lvově.

Ivan Bohun (ukrajinsky: Іван Богун) (zemřel 1664) byl ukrajinský kozácký plukovník . Byl blízký spolubojovník a přítel Bohdana Chmelnického, oponoval oběma smlouvám s Polsko-litevskou unií (Haďačské dohodě z roku 1658 a Perejaslavské dohodě z roku 1654).

Ivan Bohun () (died 1664) was a Ukrainian Cossack colonel. Close associate and friend of Bohdan Khmelnytsky, he opposed both the pacts with Polish-Lithuanian Commonwealth (Treaty of Hadziacz of 1658) and with Tsardom of Russia (Treaty of Pereyaslav of 1654).


Rodina a dětství.

Jejími prarodiči z otcovy strany byli Jiří I. Řecký a Olga Konstantinovna Romanovová. Ze strany matky byl jejím dědem Fridrich III. Pruský a Viktorie Sasko-Koburská, dcera prince Alberta a královny Viktorie.  Irena se narodila v Athénách do rodiny, v níž již byli tři synové, Jiří (* 1890), Alexandr (* 1893) a Pavel (* 1901) a dcera Helena (* 1896). V roce 1913 do rodiny přibyla ještě dcera Kateřina. V roce 1927 ji bratr Jiří zasnoubil s Christianem ze Schaumburg-Lippe, synovcem dánského krále Kristiána X., ke sňatku však nikdy nedošlo.

Manželství.

1. července 1939 se princezna Irena provdala za prince Aimona, vévodu ze Spoleta. Měli spolu jedno dítě:  V březnu 1942 Irena, která byla školenou sestrou, vedla nemocniční vlak Červeného kříže do Ruska, aby poslali zpět do vlasti zraněné italské vojáky. Po náročné cestě se následující měsíc vrátila. Princ Aimone se stal po smrti svého staršího bratra Amadea 3. března 1942 čtvrtým vévodou z Aosty. 18. května 1941 přijal jméno Tomislav II. a byl prohlášen králem Nezávislého státu Chorvatsko, loutkového státu nacistického Německa a fašistické Itálie. Aimone však nikdy nevkročil na území tohoto státu a v roce 1943 abdikoval.  Po příměří Spojenců s Itálií byla princezna Irena, spolu se svým synem, švagrovou a dvěma neteřemi, Němci internována v hotelu Ifen v rakouském Hirscheggu. Osvobozeni byli v květnu 1945 Francouzi.  Po válce a po volbách v roce 1946, které ukončily italskou monarchii, odešla rodina do exilu. Princ Aimone zemřel 29. ledna 1948 v Buenos Aires. Po jeho smrti se stal jejich syn Amadeus 5. vévodou z Aosty. V červnu 1948 byl rodině povolen návrat do Itálie. Princezna Irena zemřela 15. dubna 1974 v italském městě Fiesole po dlouhodobé nemoci.

Irena Řecká (13. února 1904, Athény – 15. dubna 1974, Fiesole) se narodila jako páté dítě a druhá dcera Konstantina I. Řeckého a jeho manželky Sofie Pruské. Byla členkou královských rodin Řecka, Dánska a Itálie. V letech 1941 až 1943 byla také oficiální královnou Chorvatska.

Princess Irene of Greece and Denmark () (13 February 1904 – 15 April 1974) was the fifth child and second daughter of Constantine I of Greece and his wife, the former Princess Sophie of Prussia. She was a member of the royal families of Greece and Italy. From 1941 to 1943 she was also officially Queen Consort of Croatia.


Život.

Narodil se roku 1946 v Brně v tehdejším Československu. Pokřtěn byl v kostele sv. Jakuba v Brně. Matka Winifred Hayek Czerny i otec Egon Czerny byli katolíci, ale v očích nacistických úřadů převládl matčin židovský původ zděděný po jejích obou rodičích, kteří byli ovšem rovněž římsko-katolického vyznání. Kvůli svému židovského původu matka Winifred za 2. světové války strávila dvacet měsíců ve vězení a v koncentračním táboře. Otec se s matkou během její internace v Terezíně odmítl rozvést, a tak strávil posledních osm měsíců války v táboře nucených prací v Postoloprtech. Koncem roku 1948 rodina spolu se syny Michaelem a mladším Robertem emigrovala do Kanady. Zde žila rodina původně ve frankofonním prostředí, následně v Pointe Claire, anglofonním předměstí Montrealu, nejlidnatějším městě kanadské provincie Quebec. Jeho mateřštinou je čeština, s rodiči mluvili ale také německy. Záhy po příjezdu do Kanady se naučil francouzsky a následně anglicky, což je dnes jeho “první” řeč.  Matka Winifred byla umělkyně, zabývala se také tvorbou portrétů. Rodina věnovala tři její portrétní busty, včetně portrétu syna Michaela, do Terezínského muzea.  Roku 1963 M. Czerny vstoupil do Tovaryšstvo Ježíšovo nazývaného také “jezuité” založeného sv. Ignác z Loyoly. Dne 9. června 1973 byl vysvěcen na kněze v Kanadě. Roku 1978 získal doktorát z interdisciplinárních oborů na Chicagské Univerzitě.  Roku 1979 založil v Torontu Jezuitské centrum pro víru a sociální spravedlnost, které vedl až do roku 1989. Poté se stal vicerektotem Centrální Americké univerzity v San Salvadoru a ředitelem Institutu lidských studií.  V letech 1992-2002 byl sekretářem oddělení sociální spravedlnosti v generální kurii Tovaryšstva Ježíšova. Poté odešel do Afriky kde se stal zakladatelem a ředitelem " dell’African Jesuit AIDS Network" bojující proti pandemii HIV a AIDS. V roce 1987-1988 a 1993 pobýval v České republice. V lednu 1996 se účastnil se např. setkání jezuitského sociálního apoštolátu v postkomunistických zemích konaného v jezuitské rezidenci u kostela sv. Ignáce v Praze.  Roku 2005 se stal profesorem na "Hekima College", která je součástí Katolické univerzity Východní Afriky v Nairobi a pracovníkem Biskupské konference v Keni.  Roku 2009 byl jmenován adjutorem Biskupské synody v Africe a roku 2010 se stal poradcem Papežské rady Justitia et pax.  Dne 14. prosince 2016 jej papež František jmenoval podsekretářem oddělení pro migranty Sekce pro migranty a uprchlíky na Dikasterium pro službu integrálnímu lidskému rozvoji spolu s Fabio Baggio.  V roce 2016 pověřil Timothy Schmalz aby vytvořil sochu "Angels Unawares" která zobrazuje loď nesoucí migranty a uprchlíky, kteří nosí oblečení, které je identifikuje s různými kulturami a časovými obdobími. Bylo slavnostně otevřeno na náměstí svatého Petra ve Vatikánu v roce 2019.  Dne 4. května 2019 ho Francis jmenoval jedním ze dvou zvláštních tajemníků pro biskupskou synodu z října 2019 pro oblast pan Amazonie. Na tiskové konferenci představující Synodův závěrečný dokument uvedl, že se církev musí naučit respektovat kulturní rozdíly: „Nepředpokládat, že způsob, jakým jsem, nebo způsob, jakým jsme, je definitivní, je normou, je způsob, jakým musí být … Musí být přijaty rozdíly “. Před několika lety, v roce 2015, napsal, že mezi organizacemi Amazonie před REPAM em existovaly „omezení a fragmentace“, ale organizace koordinovala práci katolické církve v Amazonii a pracovala na obraně domorodých obyvatel a životního prostředí.  Dne 1. září 2019 papež František vyhlásil svůj úmysl jmenovat M. Czerného kardinálem, spolu s dvanácti dalšími duchovními, a to při konzistoři plánované na 5. října 2019. Dne 26. září 2019 jej proto papež jmenoval titulárním arcibiskupem diecéze v Benevento. Dne a 4. října 2019 mu osobně udělil biskupské svěcení ve svatopetrské bazilice. Spolusvětiteli byli kardinál státní sekretář Pietro Parolin a kardinál Peter Turkson. Při konzistoři 5. října 2019 papež František M. Czernyho kreoval kardinálem.  Erb kardinála Czernyho se skládá ze zeleného pole evokujícího encykliku Laudato si’ papeže Františka, dále zlatého člunu vezoucího rodinu čtyř uprchlíků (i rodina M. Czerného byla čtyřčlenná a cestovala do emigrace v Kanadě lodí), pečeti Tovaryšstva Ježíšova a slova "suscipe"; toto slovo je prvním slovem modlitby v duchovních cvičeních svatého Ignáce Loyoly, zakladatele jezuitů: Suscipe, Domine, universam libertatem meam libertatem („Vezmi si (přijmi), Pane, celou moji svobodu“) a také evokuje příkaz evangelia aby „přijímat“ cizince.  Autorem pektorálu, náprsního kříže, je italský umělec Domenico Pellegrino. K výrobě pektorálu využil pozůstatky lodi použité migranty k překročení Středozemního moře a přistání na italském ostrově Lampedusa.  V upomínku na své kardinálské jmenování nechal M. Czerny natisknout obrázek “Útěk do Egypta” zobrazující Svatou Rodinu, Marii, Josefa a Ježíše, coby prchající před Herodovým pronásledováním do ciziny. Autorkou je babička kardinála Czernyho Anna Löw Hayek, amatérská umělkyně. Spolu s manželem a dvěma syny byli římskokatolického vyznání, ale kvůli svým židovským předkům byli transportováni do koncentračního tábora. Manžel a dva synové zemřeli v Terezíně, babička Anna zemřela v Osvětimi několik týdnů po ukončení války.

Kardinál Michael F. Czerny, S.J. (* 18. července 1946, Brno) je kanadský římskokatolický duchovní narozený v Československu. Je podsekretářem oddělení pro migranty v Dikasteriu pro službu integrálnímu lidskému rozvoji. Dne 1. září 2019 oznámil papež František svůj úmysl ho jmenovat kardinálem, k samotnému jmenování došlo 5. října 2019. Den předtím papež Czerného vysvětil na biskupa.

Michael F. Czerny (born 18 July 1946) is a Czechoslovakian-born Canadian Catholic Cardinal, a member of the Jesuits, whose work in Canada, Latin America, Africa, and Rome has promoted social justice. He has been under-secretary of the Migrants and Refugees Section of the Dicastery for Promoting Integral Human Development since 1 January 2017. Pope Francis created him cardinal on 5 October 2019.


Životopis.

Lindbergh se narodil 23. listopadu 1944 v Lešnu, v Německem okupovaném Polsku. Dětství však prožil v Duisburgu, což je průmyslové a přístavní město v Německu ve spolkové zemi Severní Porýní-Vestfálsko v západním Porúří při ústí Ruhru do Rýna. Jako teenager pracoval jako aranžér výloh v obchodním domě Karstadt a Horten v Duisburgu. Letní dovolenou se svou rodinou trávil v Nizozemsku na pobřeží poblíž Noordwijku. Rozsáhlé pláže a průmyslové prostředí jeho rodného města Duisburg během let silně ovlivňovaly jeho práci. Začátkem šedesátých let se přestěhoval do Lucernu a o několik měsíců později do Berlína, kde se zapsal na Berlínskou akademii výtvarných umění. Vydal se do Arles po stopách svého idola Vincenta van Gogha a na tu dobu vzpomínal:  Po několika měsících v Arles pokračoval do Španělska a Maroka, na cestu, která mu trvala dva roky.  Po návratu do Německa studoval obor abstraktní umění na umělecké vysoké škole v Krefeldu v Severním Porýní-Vestfálsku u Günthera C. Kirchbergera. Pod vlivem Josepha Kosutha a hnutí konceptuálního umění byl v roce 1969 před promocí pozván, aby představil své dílo v avantgardní Galerii Denise René. Tyto práce byly v roce 2014 vystaveny na výstavě "Objets ludiques" v Tinguely Museum v Basileji. Poté, co se v roce 1971 přestěhoval do Düsseldorfu, začal se věnovat fotografii a dva roky pomáhal německému fotografovi Hansu Luxovi a v roce 1973 otevřel své vlastní studio. Začal být ve své zemi známým a stal se členem časopisecké rodiny "Stern" spolu s fotografy Helmutem Newtonem, Guy Bourdinem a Hansem Feurerem.

Fotografie.

V roce 2014 Lindbergh řekl: „V dnešní době by mělo být zodpovědností fotografů osvobodit ženy, a ostatně všechny, před hrůzou mládí a dokonalosti.“ V roce 2016 Lindbergh prohlásil, že  Novinářka Suzy Menkes napsala: „Ochranná známka Petera Lindbergha je, že se odmítá klanět naleštěné dokonalosti – esence obrazů, které se dívají do netknuté duše každého člověka, jakkoli známé nebo slavné“.  V roce 1989 fotografoval poprvé společně modelky Lindu Evangelistu, Naomi Campbell, Tatjanu Patitz, Cindy Crawford a Christu Turlington pro lednovou obálku magazínu "British Vogue" roku 1990. Tento okamžik odstartoval počátek éry supermodelek. Obálka magazínu inspirovala zpěváka George Michaela, který obsadil Lindberghovy modelky do videoklipu pro svou píseň "Freedom '90". Asi ve stejnou dobu představil italský módní návrhář Gianni Versace nové supermodelky, které byly představeny o dva roky dříve na Lindberghových fotografiích, pro svou módní přehlídku Podzim – Zima 1991. V rozhovoru s historičkou umění Charlotte Cottonovou z roku 2008 vysvětlil:  První Lindberghova kniha "10 Women" (1996), se od roku 2008 prodala v počtu více než 100 000 výtisků.  V letech 1996 a 2002 dvakrát fotografoval kalendář Pirelli. V roce 2002 poprvé využil herečky místo modelek a pracovali na zadní straně budovy Paramount Studios a umělecká kritička Germaine Greerová to komentovala jako „nejnáročnější kalendář Pirelli“. Lindbergh byl prvním fotografem v padesátileté historii kalendáře Pirelli, který byl pozván, aby jej pro vydání 2017 vyfotografoval i potřetí.  Lindbergh spolupracoval na dvou kompletních vydáních "Vogue" fotografovaných jím a jeho asistentem, Jethrem Gainesem z J. Gaines Studio, z nichž jedno oslavovalo 30. výročí německého "Vogue" v říjnu 2009 a druhé pro španělský "Vogue" v prosinci 2010.

Filmy.

Lindbergh režíroval celou řadu filmů a dokumentů.  "Models, The Film" (1991) byl natočen v New Yorku a hrály v něm modelky: Linda Evangelista, Tatjana Patitz, Naomi Campbell, Cindy Crawford a Stephanie Seymour.  "Inner Voices" (1999) byl dramatický dokument zkoumající herecké sebevyjádření Lee Strasberga. V roce 2000 získal na Mezinárodním filmovém festivalu v Torontu (TIFF) cenu za nejlepší dokument.  "Pina Bausch, Der Fensterputzer" (2002) byl experimentální film o jeho kamarádce německé tanečnici a choreografce Pině Bauschové.  Snímek "Everywhere at Once" (2008) režírovali Lindbergh a Holly Fisher. Film, který vypráví Jeanne Moreau, sestává z refilmovaných Lindberghových fotografií, z nichž mnohé nebyly do té doby publikovány, protkané výňatky z filmu Tony Richardsona "Mademoiselle". Film měl svou světovou premiéru na filmovém festivalu Tribeca v New Yorku v roce 2008 po předpremiéře na filmovém festivalu v Cannes v roce 2007.  "Peter Lindbergh — Women’s Stories" (2019) režíroval Jean-Michel Vecchiet. Jedná se o dokumentární film o Lindberghově životě, kde také hraje jeho první manželka Astrid Lindbergh.

Hudba.

Lindbergh fotografoval filmový plakát pro film Tonyho Scotta "Hlad" (1983) s Davidem Bowiem, Susan Sarandon a Catherine Deneuve a obálku alba pro soundtrack, filmový plakát filmu "Talk To Her" (2002) Pedra Almodóvara a také pro dokument Charlotty Ramplingové "The Look" (2011).  Lindbergh fotografoval mnoho obálek hudebních nahrávek, byly mezi nimi: singl Jane Birkin „Quoi“ (1985); singl Tiny Turner „Zahraniční záležitost“ (1990) a album "Foreign Affair" (1989) a také její videoklip „Missing You“. Lindbergh fotografoval obálky pro album Sheryl Crow "Globe Sessions" (1998) a album Beyoncé "I Am… Sasha Fierce" (2008). Režíroval videoklip pro píseň Lionela Ritchieho „The Last Party“.

Osobní život.

Lindbergh se rozvedl se svou první manželkou Astrid, která se s ním objevila v dokumentu "Peter Lindbergh – Dámské příběhy". Později se oženil s Petrou Sedlaczek. Lindbergh měl čtyři syny Benjamina, Jérémyho, Simona, Josepha a sedm vnoučat. Zemřel 3. září 2019 v Paříži, ve věku 74 let.

Peter Lindbergh, vlastním jménem Peter Brodbeck, (23. listopadu 1944 – 3. září 2019) byl německý módní fotograf, který se specializoval na černobílé portréty. Studoval abstraktní umění v Krefeldu. Poté, co se v roce 1971 usadil v Düsseldorfu, se začal zajímat více o fotografii. Později pracoval pro časopis "Stern". Kromě fotografování natočil několik filmů. Například v jeho snímku "Models, The Film" (1991) se objevily Linda Evangelista, Naomi Campbell a Cindy Crawford. Mezi jeho další filmy patří například "Inner Voices" (1999) a "Everywhere at Once" (2008). V roce 2008 vystupoval v cameo roli ve filmu "Přestřelka v Palermu". Zemřel v Paříži ve věku 74 let. Roku 2019 měl premiéru film o jeho životě "Peter Lindbergh: Women's Stories" v režii Jean-Michela Vecchieta.

Peter Lindbergh (born Peter Brodbeck; 23 November 1944 – 3 September 2019) was a German fashion photographer and film director.  He had studied arts in Berlin and Krefeld, and exhibited his works already before graduation. In 1971 he turned to photography and worked for the "Stern" magazine.  In fashion photography, he portrayed models Linda Evangelista, Naomi Campbell, Tatjana Patitz, Cindy Crawford and Christy Turlington together for the January 1990 British Vogue cover, beginning an era of supermodels. He twice photographed the Pirelli Calendar, made several films, and created covers for music including Tina Turner's "Foreign Affair", Sheryl Crow's "The Globe Sessions" and Beyoncé's "I Am... Sasha Fierce".  His work has been presented at international exhibitions. Lindbergh preferred black & white photography, and noted in 2014: "This should be the responsibility of photographers today to free women, and finally everyone, from the terror of youth and perfection."


Kariéra.

Pocházel ze statkářské rodiny připomínané od 16. století v hrabství Devonshire. Narodil se v Londýně jako jediný syn významného právníka a dlouholetého prezidenta Tajné rady Charlese Pratta, 1. hraběte z Camdenu. Studoval v Cambridge a od mládí zastával lukrativní posty ve finanční správě. V letech 1780–1794 byl členem Dolní sněmovny (poslancem byl po dvě volební období za město Bath). Zároveň začal vykonávat nižší funkce ve vládě, byl lordem admirality (1782–1789 a 1794–1795) a lordem pokladu (1789–1794). Jako otcův dědic začal od roku 1786 užívat titul vikomta Bayhama, po otcově smrti vstoupil do Sněmovny lordů jako "hrabě z Camdenu" (1794). Byl jmenován členem Tajné rady (1793) a členem Tajné rady v Irsku (1794). Od března 1795 do června 1798 byl místokrálem v Irsku, kde prosazoval značně nepopulární politiku, protože odporoval irským emancipačním snahám. Povstání z roku 1798 bylo sice zlikvidováno, ale Camden musel odstoupit a dalších několik let nezískal žádný úřad. V roce 1799 nicméně obdržel Podvazkový řád.  V druhé Pittově vládě byl ministrem války a kolonií (1804–1805) a poté krátce prezidentem Tajné rady (1805–1806). V době Grenvillovy vlády byl v opozici, do Percevalovy vlády vstoupil znovu jako prezident Tajné rady (1807–1812). Po atentátu na premiéra Percevala se nadále veřejného dění stranil, v roce 1812 byl povýšen na markýze z Camdenu. V letech 1808–1840 byl lordem-místodržitelem v Kentu a v letech 1834–1840 kancléřem univerzity v Cambridge, kde také získal čestný doktorát. Mimoto byl kurátorem Britského muzea (1826–1840) a členem Královské společnosti starožitností.

Rodinné a majetkové poměry.

Jeho manželkou byla Frances Molesworth (1762–1829), s níž měl čtyři děti. Dědicem titulů byl jediný syn George Pratt, 2. markýz z Camdenu (1799–1866), který byl v mládí poslancem Dolní sněmovny, později se ale ve veřejném životě příliš neangažoval. Současným představitelem rodu je David George Pratt, 6. markýz z Camdenu (* 1930).  Johnova sestra Frances (1751–1833) byla manželkou 1. markýze z Londonderry, jejich syn Charles Stewart, 3. markýz z Londonderry, byl generálem za napoleonských válek a diplomatem. Jeho nevlastní bratr z prvního manželství 1. markýze z Londonderry lord Castlereagh byl Camdenovým spolupracovníkem v Irsku a později spolu zasedali ve vládě.  Kromě majetku po otci zdědil v roce 1797 statky v Kentu a Sussexu po bratranci Johnu Prattovi. Hlavním rodovým sídlem byl zámek "Bayham Abbey House" (Kent) postavený poblíž zřícenin kláštera na stejnojmenném panství, které koupil právník Sir John Pratt v roce 1714. V roce 1961 přešel zámek darem do správy organizace English Heritage. Poslední vůle 1. markýze z Camdenu zahrnovala majetek v hodnotě 40 000 liber.

John Jeffreys Pratt, 1. markýz z Camdenu ("John Jeffreys Pratt, 1st Marquess of Camden, 2nd Earl of Camden, 1st Earl of Brecknock, 2nd Viscount Bayham, 2nd Baron Camden") (11. února 1759, Londýn, Anglie – 8. října 1840, Seale, Anglie), byl britský státník. Patřil k toryům a s přestávkami třicet let zastával funkce v britské vládě, mimo jiné byl místokrálem v Irsku (1795–1798) nebo ministrem války (1804–1805). Jako hrabě z Camdenu byl od roku 1794 členem Sněmovny lordů, v roce 1812 byl povýšen na markýze, byl též rytířem Podvazkového řádu. Po jeho rodině nese název londýnská městská čtvrť Camden.

John Jeffreys Pratt, 1st Marquess Camden, (11 February 17598 October 1840), styled Viscount Bayham from 1786 to 1794 and known as The Earl Camden from 1794 to 1812, was a British politician. He served as Lord Lieutenant of Ireland between 1795 and 1798 and as Secretary of State for War and the Colonies between 1804 and 1805.


Taxonomie.

Orla iberského poprvé popsal německý farář a ornitolog Christian Ludwig Brehm v roce 1861. V minulosti byl klasifikován jako poddruh orla královského ("Aquila heliaca"). Nicméně teorií bylo více, například ornitologové Charles Gald Sibley a Burt Leavelle Monroe tvrdili, že společně tvoří superdruh. Na základě studie z roku 1997, která porovnávala mitochondriální DNA obou druhů, bylo určeno, že se od sebe druhy oddělily asi před jedním milionem let. To ale vyvrátil druhý výzkum z roku 2007, který porovnával jejich nukleární DNA a stanovil tuto dobu na období holocénu nebo konec pleistocénu.

Výskyt.

Podle archeologických nálezů se orlové iberští původně vyskytovali pouze ve východní části Pyrenejského poloostrova. Během 19. a 20. století se sice rozšířili i do jiných oblastí poloostrova a do severní Afriky, ale ve většině těchto oblastí znovu vymizeli. Poslední záznamy o hnízdění v Alžírsku jsou z 19. století, v Maroku z první poloviny 20. století. Nicméně v současnosti přibývají záznamy z Portugalska a během roku 2015 byla tři pozorování nahlášena právě z Maroka. S rostoucí populací se osamocení ptáci objevují i ve Francii, kde bývají orlové iberští nepravidelně pozorováni již od devatenáctého století.  Vyhledávají zalesněné oblasti s typickým středozemním typem podnebí: teplým a suchým létem a mírnými zimami. Straní se lidských příbytků a uměle zavlažovaných oblastí. Dalším faktorem pro jejích výskyt je dostatek potravy, tedy především zajícovitých. Často je možné je pozorovat v místech s porosty korkového dubu ("Quercus suber") a nevyhýbají se ani vysokým nadmořských výškám v centrálním Španělsku.

Popis.

Orlové iberští jsou mohutní s robustní stavbou těla. Délka těla dospělého jedince se pohybuje mezi 74 a 85 cm (některé zdroje ale uvádí i délku okolo 60 cm) a váha od 2500 do 3000 g. Rozpětí křídel bývá 177 až 220 cm. Samice jsou větší než jejich protějšky; ve velikosti asi o 10 %, v hmotnosti až o 40 %. Vzhledově se podobají orlům královským, ale jsou mohutnější, kompaktnější, většinou světlejšího zbarvení a mají větší hlavu i zobák. Na zádech, prsou a břiše se nepravidelně mísí světlé a tmavě hnědé peří, na ramenou je bílé peří výraznější. Hlava a krk jsou delší než u jiných druhů orlů. Přepeřují prakticky celoročně: od března do listopadu. Nemusí při tom obměnit peří na celém těle.  Mladí se podobají stejně starým africkým orlům okrovým ("Aquila rapax"), ale jsou větší a mají delší křídla. Na konci jara většinou začnou poprvé přepeřovat a dospěleckého zbarvení dosáhnou asi po pěti obdobích.

Chování.

Ačkoliv mladí jedinci se mohou přesouvat na větší vzdálenosti, jedná se spíše o stálý druh. Dospělí jedinci pak žijí ve svých teritoriích po celý rok. Rozloha jejich teritorií je různá a liší se v závislosti na kvalitě obývaného prostředí, obecně ale bývá uváděn jeden pár na 52 km.  Oproti orlům královským nejsou při letu tak agilní: mávání křídly je spíše hluboké a mocné.

Potrava.

Orlové iberští se živí především menšími savci. Dle pozorování z roku 2008 tvoří 93,7 % jejich jídelníčků savci, 5,8 ptáci a pouze 0,4 % jsou plazi a obojživelníci. Z ptáků loví nejčastěji holubovité (Columbidae), krkavcovité (Corvidae), skřivanovité (Alaudidae) a další pěvce. Většinou ale nejsou při letu dost rychlí a obratní na to, aby ptáka ulovili za letu. Ze savců tvoří jejich kořist ovce a výjimečně i myši, ale především zajícovití (Leporidae). Další méně častou kořistí mohou být ještěrkovití (Lacertidae) nebo užovkovití (Colubridae). Celkově se na jejich jídelníčku nachází asi 98 druhů.  Ačkoliv si běžně kořist uloví sami, jsou zdatní i jako zloději – potravu kradou především od jiných dravců.

Hnízdění.

Tento druh je monogamní, přičemž pár si drží své stále území, ve které může mít postavených několik různých hnízd. Na Pyrenejském poloostrově probíhá období rozmnožování od poloviny února do konce března, v Maroku to bylo od ledna do května. Hnízdí na stromech, kde si z větví staví velké hnízdo v koruně. Na stavbě se podílí oba rodiče. Většinou se jedná o urostlé duby nebo borovice. Výjimečně mohou být hnízda nalezena i na elektrických věžích. Tak či tak, platí, že orlové iberští si staví své příbytky v místech, kde nebudou vyrušováni lidmi. Velikost snůšky se pohybuje od jednoho do čtyř vajec. Ta jsou bílá s šedými, hnědými nebo nafialovělými skvrnami a samice je naklade v rozmezí dvou až tří dní. O zahřívání se stará pouze samice. Po vylíhnutí starost o krmení převezme samec, který přibližně následujících 75 až 77 dnů přináší potravu samici i mladým. Kuřata jsou vůči sobě poměrně agresivní a vzájemné útoky vedou k četným úmrtím: dle studie publikované v roce 2006 tvoří zabití sourozencem více než 50 % všech případů úmrtí mladých orlů iberských. Své mrtvé sourozence většinou i sežerou. Mezi 116 a 162 dnem života opustí hnízdo, nicméně někdy se do něj vracejí ještě i několik týdnů poté.  Pohlavně dospívají ve třech až čtyřech letech.  Během období hnízdění se rodiče drží relativně blízko svých hnízd, přibližně v okruhu 8 km. Mimo tuto dobu ale mohou odletět až do vzdálenosti 61 km.

Ohrožení.

Orlové iberští patří mezi druhy zařazené v první příloze CITES. Dle Mezinárodního svazu ochrany přírody (IUCN) se jedná o ohrožený druh. Jejich populace ale vzrůstá: v roce 1974 bylo zaznamenáno 38 párů, o třicet let později to bylo již 188. Studie publikovaná v roce 2009 rozdělila vývoj populace těchto orlů na tři fáze: nárůst (1981–1993), neměnná (1994–1999) a znovu nárůst (2000–2004). Během první fáze se počet párů zvýšil z 25 na 127, během druhé se zvýšil o čtyři a během třetí na konečných 188. Všichni tito jedinci byli zaznamenáni na území Španělska. Nejednalo se ale o plošný nárůst ve všech monitorovaných oblastech: výjimkou je národní park Doñana. V roce 2008 žilo okolo 200 párů.  Na populaci orlů iberských má vliv několik faktorů; jedním z nich je aktivita člověka a to, jakým způsobem ovlivňuje jejich přirozené prostředí. Dalším je dostatek kořisti. I proto byl ve Španělsku založen program na zásobování párů během období hnízdění domácími králíky, především v oblastech s nedostatkem potravy. Následovaly i další pokusy o rozšíření orlů iberských, například vypouštění mladých ptáků do okolí města Cádiz. Do roku 2013 tam bylo umístěno 77 mladých, z nichž devět se později rozmnožilo (pět v okolí Cádiz, dva v Doñaně a dva v Toledu).  Jako hlavní důvod úmrtí orlů iberských bývá uváděn střet s elektrickým vedením, který tvoří až 60 % případů nepřirozeného úhynu těchto ptáků. V roce 1990 ale bylo v Andalusii zavedeno opatření, které mělo za cíl snížit počty ptáků zabitých elektrickým proudem, a které bylo poměrně úspěšné: úmrtnost klesla o 62 % a to vedlo k dalším rozšíření orlů v této oblasti.

Orel iberský, též známý jako orel španělský nebo Adalbertův ("Aquila adalberti"), je druh orla, který obývá Pyrenejský poloostrov. Je považován za jednoho z nejvzácnějších dravců na světě. Tělo dospělce měří okolo 80 cm a váží mezi 2,5 a 3,5 kg, přičemž samice jsou větší než samci. Rozpětí křídel může dosáhnout až 220 cm. Živí se především savci, a to od myší až po domácí ovce. Menší složku jejich jídelníčku pak tvoří ptáci.  Dle Mezinárodního svazu ochrany přírody (IUCN) se jedná o ohrožený druh zařazený v první příloze CITES. Jeho populace ale pomalu narůstá a jsou hlášena pozorování i z Portugalska, kde byl považován za vymřelý. Hlavní areál výskytu tvoří pak středozápadní Španělsko.

The Spanish imperial eagle ("Aquila adalberti"), also known as the Iberian imperial eagle, Spanish eagle, or Adalbert's eagle, is a threatened species of eagle native to the Iberian Peninsula. The binomial commemorates Prince Adalbert of Bavaria.  Formerly, the Spanish imperial eagle was considered to be a subspecies of the eastern imperial eagle, but is now widely recognised as a separate species due to differences in morphology, ecology, and molecular characteristics.


Vznik a vývoj.

Podle vyjádření ruské delegace, která navštívila leteckou přehlídku v Ču-chaj v roce 2006, projevila Čína zájem o ruské palubní stíhačky Suchoj Su-33. Čína původně žádala pouze dvě letadla tohoto typu, což ovšem vzbudilo podezření, že nejde o nic jiného než o snahu, zkopírovat ruskou technologii. Nedůvěru Ruska umocňovala nedávná negativní zkušenost týkající se letadel Su-27SK, které Čína nejdříve vyráběla na základě licenční smlouvy s Ruskem. V roce 2000 produkci pod touto licencí předčasně ukončila a začala vyrábět vlastní letadla J-11, které konstrukčně vycházely z Su-27SK. Čína se tak vyhnula placení licenčních poplatků, což Rusko vnímalo jako porušení obchodní dohody. Proto byla ruská strana opatrná, i když Čína navýšila požadovaný počet stíhaček Su-33 na 14 kusů, které měly být dodány ve dvou várkách po 7 letadel. Rusko mělo navíc obavy, že pokud Čína převezme pouze prvních sedm stíhaček, výroba bude nerentabilní. Su-33 se v té době již nevyráběly a obnovení produkce by bylo značně nákladné. Nepomohly ani prohlášení Číny, že pro své letadlové lodě bude potřebovat až 50 letadel a jednání skončila neúspěchem.  Je sporné, co Čína těmito jednáními s Ruskem sledovala. Protože několik zdrojů uvádí neověřenou informaci, že Číně se již v roce 2001 podařilo od Ukrajiny tajně koupit prototyp jednoho Su-33. Z letadla s označením T-10K-3 se pravděpodobně již několik let snažila reverzním inženýrstvím vyvinout svou vlastní palubní stíhačku. Tyto domněnky potvrzuje velká podobnost J-15 s Su-33. Hypotézu podporuje i fakt, že čínské pokroky při vývoji vlastního stroje byly velmi rychlé. Ačkoli jednání s Ruskem o nákupu Su-33 probíhala ještě v roce 2009, tak první let prototypu první čínské palubní stíhačky proběhl 31. srpna téhož roku. Z toho lze s určitostí usuzovat, že vývoj J-15 probíhal již několik let. Rovněž je zjevné, že čínští vývojáři okopírovali celý technický a konstrukční koncept prototypu T-10K-3.  První vzlet z cvičného odrazového můstku uskutečnila J-15 dne 6. května 2010 a 25. listopadu 2012 Čína úspěšně otestovala přistání J-15 na palubě své první letadlové lodi Liaoning. V prosinci 2013 byla zveřejněna informace, že sériová výroba stíhaček J-15 byla spuštěna. Piloti údajně ukončili výcvik a letadla jsou plně bojeschopná.

Shenyang J-15 (; ; známý také jako "Létající žralok" ()) je čínský palubní stíhací letoun, vyvinutý společností Shenyang (Shenyang Aircraft Industry Group - Skupina leteckého průmyslu Šen-jang). Stroj je konstrukčně velmi podobný ruskému Suchoji Su-33. Stíhačka je v Číně přezdívaná "Létající žralok".

The Shenyang J-15 (Chinese: 歼-15), NATO reporting name: Flanker-X2, also known as "Flying Shark" (), is a 4th generation, twin-jet, all-weather, carrier-based fighter aircraft in development by the Shenyang Aircraft Corporation and the 601 Institute for the Chinese People's Liberation Army Navy's aircraft carriers. It is developed from J-11B as well as from studying of a prototype of Su-33. An unfinished Su-33 prototype, the T-10K-3, was acquired from Ukraine in 2001 and is said to have been studied extensively, reverse engineered, with development on the J-15 beginning immediately afterward. While the J-15 appears to be structurally based on the prototype of Su-33, the indigenous fighter features Chinese technologies as well as avionics from the J-11B program. In February 2018, discussions about replacing the aircraft appeared in several Chinese media outlets including Xinhua and China's main military newspaper, discussing that it belongs to the 4th or 4.5 generation fighters. Thus, the J-15 is viewed as an interim carrier-based fighter until a 5th generation successor enters service, one that may be based on the J-20 or J-31.


Historie a činnost.

Organizace byla založena v roce 1881 po vzoru francouzského četnictva, jakožto součást rychle se modernizující Japonské císařské armády – nicméně až do období po první světové válce nebyla její činnost nikterak významná. Přeměna Kempeitai v stěžejní prostředek policejního státu je spojena s působením generála Hidekiho Tódža, jenž stál v jejím čele v letech 1935 až 1937.  Organizace se postupně transformovala do podoby tajné vojenské policie s mimořádně rozsáhlými pravomocemi. Kromě jiného prováděla kontrašpionáž, pod její jurisdikci patřili také váleční zajatci a správa japonských zajateckých táborů, dále měla policejní pravomoc nad okupovanými územími a úplnou pravomoc nad loutkovým státem Mandžukuo. Příslušník Kempeitai (tzv. „kempei“) byl oprávněn zatknout příslušníka armády s hodností až o tři stupně vyšší, než měl on sám. Jelikož v tehdejším japonském právním systému neexistoval princip presumpce neviny ani institut "habeas corpus", organizace mohla zatýkat libovolné osoby a věznit je prakticky neomezeně dlouho. Některé zatčené rovněž soudila ve vlastních soudních procesech, jež se vymykaly jakékoli právní úpravě; souzené osoby se nesměly hájit, a někdy dokonce ani nebyly plně seznámeny se svým obviněním. Tajná policie Kempeitai užívala mimořádně krutých metod mučení (včetně poprav, brutálního bití a nejrůznějšího tělesného poškozování), díky čemuž vešla ve známost jako „japonské Gestapo“. Těmto praktikám bylo kromě domácího obyvatelstva vystaveno zejména velké množství zajatých spojeneckých vojáků během války v Tichomoří; to souviselo zejména se starým japonským morálním kodexem bušidó, podle nějž měl voják raději zemřít, než aby se vzdal nepříteli – tito vojáci tedy podle japonského vidění ztratili veškerou čest a pak se s nimi zacházelo s odpovídající krutostí. Čínská část organizace byla rovněž zodpovědná za dodání mnoha osob pro nelidské experimenty na žijících lidech, související s vývojem biologických zbraní, které prováděla jiná složka japonské armády, tzv. Jednotka 731; pro tyto pokusy byly využívání i spojenečtí váleční zajatci.  Po kapitulaci Japonska v roce 1945 byla většina záznamů organizace zničena (některé i se souhlasem velitele pacifických spojeneckých vojsk Douglase MacArthura), následkem čehož zmizely i důkazy o válečných zločinech Kempeitai. Většina členů organizace nebyla za své válečné zločiny nikdy potrestána.

Kempeitai (někdy Kenpeitai, ) byla japonská tajná vojenská policie existující v letech 1881–1945. Zejména v období druhé světové války se jednalo o významný represivní orgán tehdejšího Japonského císařství, podílející se na rozsáhlých represích a masakrech. Organizace proslula užíváním mimořádně brutálních metod práce, včetně poprav a nejrůznějších způsobů mučení, které uplatňovala vůči domácímu obyvatelstvu i válečným zajatcům – díky těmto praktikám se jí někdy přezdívá „japonské Gestapo“.

The was the military police arm of the Imperial Japanese Army from 1881 to 1945. It was both a conventional military police and a secret police force. In Japanese-occupied territories, the kenpeitai also arrested those who were suspected of being anti-Japanese. While it was institutionally part of the army, the Kenpeitai also discharged the functions of the military police for the Imperial Japanese Navy under the direction of the Admiralty Minister (although the IJN had its own much smaller Tokkeitai), those of the executive police under the direction of the Home Minister and those of the judicial police under the direction of the Justice Minister. A member of the corps was called a "kenpei" ().


Rozšíření.

Hřebíčkovec malacký je již po tisíciletí využívaná dřevina, jejíž skutečný původ již nelze vysledovat. Jako místo vzniku je uváděna oblast Indočíny, Malajsie a jižní Číny, odkud se již v dávných dobách rozšířil na nedaleký Tchaj-wan, do Indonésie, na Filipíny, směrem na západ do Indie a Bengálska a na východ byl Polynésany rozvezen na některé tichomořské ostrovy, na Havaj, Tahiti, Fidži, Cookovy ostrovy i Guam. Počátkem novověku byl Portugalci rozšířen do východní Afriky a koncem 18. století byly první semenáče dopravené na Karibské ostrovy a následně do Střední a Jižní Ameriky. V současnosti je rozšířen pantropicky, mimo své původní oblasti se nejvíce pěstuje v Brazílii a právě v Karibiku, kde je na Kubě dokonce zařazen mezi invazní druhy.

Ekologie.

Druh obvykle vykvétá s příchodem vlhkého počasí po kratším období sucha. Plody dozrávají brzy, asi za dva měsíce od otevření květů, po uzrání opadávají a ztrácejí na kvalitě. V Indii poprvé kvete od května do června a podruhé v listopadu a prosinci, v Portoriku kvete a plodí třikrát ročně, na jaře, v létě a na podzim, první a třetí úroda plodů je největší.  Výskyt hřebíčkovce malackého je omezen na tropické oblasti s ročními srážkami 1500 mm a více, preferuje celoroční přísun vláhy, nesnáší dlouho trvající období sucha. Pro zajištění průběžné vlhkosti se někdy stromy vysazují okolo potoků, jezer a rybníků, potřebují však dobře odvodněná stanoviště bez stojící vody. Mladým stromům v mládí prospívá mimo pravidelné vlhkost i částečné zastínění. Průměrná roční teplota je požadována v toleranci 22 až 28 °C, k typů půdy je poměrně tolerantní, roste v jílovitých i písčitohlinitých s rozmezím pH 5,5 až 6,5. Má nízkou snášenlivost pro slanost půdy, potřebuje menší než 4 dS/m. Nadmořská výška výskytu je odvislá od místních podmínek, na Havaji roste v na horských svazích v nadmořské výšce až 2700 m, v Indii zase blízko úrovně mořské hladiny. Po úniku z kultivace vytváří na příhodných místech jednodruhové porosty. Ploidie druhu je 2n = 22.

Popis.

Strom poměrně rychle vyroste do výšky okolo 10 až 20 m a má hustou korunu pyramidálního nebo válcovitého tvaru. Kmen bývá až přes 1 m tlustý a pokrývá jej šedohnědá kůra. Větve mají kůru v mládí narůžovělou, později hnědou a jsou porostlé vstřícnými, kožovitými listy s 1 cm řapíkem. Téměř srdčitá čepel bývá podlouhle obkopinatá až podlouhle eliptická, je dlouhá 15 až 25 cm a široká 5 až 15 cm, na bázi klínovitá až zaoblená, na vrcholu náhle zašpičatělá či tupá. Čepel mladých listů je načervenalá, později je na svrchní straně tmavě zelená a lesklá, na spodní světlejší a nažloutlá, střední žilku má na lícní straně zapuštěnou a okolo mívá 10 až 15 párů postranních žilek vzdálených od sebe asi 1,5 cm.  Květy se široce obkonickou češulí, velkou asi 1 × 1 cm, vytvářejí řídká vrcholičnatá květenství složená až z osmi květů, které vyrůstají na starších holých větvích a občas přímo na kmeni, někdy květy rostou též jednotlivě. Oboupohlavné, až 2,5 cm velké květy jsou červené, čtyřčetné, mírně vonící, mají krátké stopky a drobné listeny. Kalich se zelenými, obkrouhlými, 5 × 7 mm velkými, vytrvalými, nestejně širokými lístky má nálevkovitou trubku. Korunní lístky jsou oranžové, růžově fialové až tmavě červené, elipsovitě vejčité či podlouhle lopatkovité, velké asi 1 × 1 cm. V květu je přes sto tyčinek dlouhých až 3 cm, zbarvených stejně jako korunní lístky a zakončených drobnými žlutými prašníky. Spodní semeník s mnoha vajíčky nese jednu červenou, jako tyčinky dlouhou čnělku s bliznou.  Plod je bobule hruškovitého tvaru až 10 cm dlouhá a 7 cm široká, která je ve zralosti tmavě červená, růžová nebo bílá s červenými či růžovými pruhy. Má voskovitou slupku a prohloubený vrchol se zbytky suchého kalichu. Dužina bobule je bílá, šťavnatá, má mírně nasládlou, jemnou chuť a obsahuje jedno hnědé, kulovité semeno o průměru asi 3 cm, výjimečně dvě půlkulatá. Plody některých stromů jsou bez semen.

Rozmnožování.

Semena po vyschnutí rychle ztrácejí klíčivost, musí se sázet čerstvě vyňatá z plodů. Pro svou velikost i rozměry plodů nebývají příliš rozptylována na velkou vzdálenost od stromu. Po zasazení dobře a rychle klíčí, obvykle již za dva až čtyři týdny, na trvalé stanoviště se sázejí za osm měsíců. Na plantáži se vysazují do sponu 8 až 10 m a vyžadují jen minimální péči, větve se nemusí prořezávat. Prvně plodí ve třech až sedmi létech. V blízkosti starých stromu obvykle vyrůstá ze spadaných plodů hodně semenáčů.

Význam.

Dřevo stromů je načervenalé, tvrdé, těžké a má dostatečně velké rozměry pro stavební účely, používá se také k výrobě pražců. Zralé plody se konzumují, pro uvedení na trh se musí ručně otrhávat, aby nedošlo k poškození pádem a měly delší skladovatelnost. Po dosažení zralosti mají krátkou trvanlivost a jsou málo odolné k otlačení, proto se do Evropy běžně nedovážejí. Z jednoho stromu se získá 20 až 80 kg ovoce.  Někdo považuje jejich chuť za mdlou a proto se dusí s hřebíčkem nebo jinými aromatizujícími surovinami a podávají se jako sladký dezert. Z křehké dužiny se vyrábí různé sirupy, želé nebo se kombinují s jinými kyselými plody, slouží také pro výrobu vína nebo chlazených osvěžujících nápojů. Na tržištích se kromě plodů prodávají mladé zelené výhonky i listy, které se používají jako zeleninová příloha k rýžovým pokrmům.  V lidovém léčitelství se listy a drcená kůra mladých větví i kořenů užívá k léčbě kašle, bronchitidy, zažívacích potíží, bolestí hlavy i jako prostředek proti horečnatým stavům nebo jako diuretikum. Kůra a kořeny obsahující hodně tříslovin a slouží pro získání hnědé barvy k barvení tkanin. Stromy se hojně vysazují v zahradách, okolo cest, v městských výsadbách nebo jako větrolamy pro choulostivější plodiny.

Hřebíčkovec malacký ("Syzygium malaccense") je vysoký, tropický, stálezelený, listnatý strom, druh z početného rodu hřebíčkovec. Je nápadnou kauliflorní dřevinou vytvářející na starších, dřevnatých větvích i kmeni květy a následně i plody, které jsou jedlé a konzumují se syrové nebo vařené.

Syzygium malaccense is a species of flowering tree native to Malesia and Australia. It is one of the species cultivated since prehistoric times by the Austronesian peoples. They were carried and introduced deliberately to Remote Oceania as canoe plants. In modern times, it has been introduced throughout the tropics, including many Caribbean countries and territories.


Život.

Narodila se 21. října 1628 v Cartageně jako nejmladší z třinácti dětí. Její otec Marco Aurelio Morata e Iscaya byl italský rytíř ze Savojska a její matka Juana Garibaldo byla taktéž italského původu. Oba rodiče zemřeli roku 1632 a to v rozmezí tři dnů. O Úrsulu se začala starat její starší sestra Sebastiana. Když jí byly 4 roky, onemocněla neštovicemi. Během této nemoci prošla prvním mystickým zážitkem. Dostala se do bezvědomí a během tohoto stavu prý viděla jasné božské světlo, které ji naplňovalo radostí.  Roku 1647 složila své řeholní sliby v klášteře klarisek-kapucínek v Murcii a přijala jméno Micaela. Když o rok později zasáhl město mor, Micaela ošetřovala nemocné. V letech 1651–1653 se zvedl tok řeky Segury a sestry byly nuceny odejít z kláštera do Monte de los Ermitas. Během tohoto období sestra Úrsula Micaela prožila temnou noc duše, fázi duchovní krize popsané mnoha mystiky.  Roku 1653 zažila svou první extázi, podobnou jaké měla sv. Terezie od Ježíše. V této extázi zažila anděla, který jí probodl šíp do srdce, a ona ucítila oheň božské lásky.  Během života zažívala mnohé extáze, vize či zázraky.  Roku 1669 začala budovat klášter v Alicante, kde se roku 1699 stala abatyší.  Zemřela 9. ledna 1703 ve věku 74 let. Po šesti dnech po její smrti bylo podle svědků její tělo stále teplé a nerozkládalo se.

Proces blahořečení.

Proces blahořečení byl zahájen v diecézi Orihuela-Alicante. Dne 11. září 2006 byl Kongregací pro blahořečení a svatořečení vydán "Nihil obstat," což znamená, že nic nebrání zahájení procesu jejího blahořečení. Nyní jí náleží titul Služebnice Boží.

Úrsula Micaela Morata (21. října 1628, Cartagena – 9. ledna 1703, Alicante) byla španělská řeholnice Řádu klarisek-kapucínek, mystička a zakladatelka kláštera.

Ursula Micaela Morata (Cartagena, Spain, 21 October 1628 - Alicante, Spain, 9 January 1703) was a nun, mystic, and founder of the convent of the Capuchin Poor Clares in Alicante, Spain.


Život.

Narodil se 30. března 1865 v Casalora di Ravadese jako osmé z deseti dětí Rinalda Confortiho a Antonie Adorni. Základní školu navštěvoval ve svém rodném městě. Jako dítě chodíval do kostela a zde rozmlouval s ukřižovaným Kristem (před krucifixem). Když mu bylo 17 let, odešel do kněžského semináře v Parmě. Při studiu četl práce sv. Františka Xaverského a tím dostal inspiraci stát se misionářem. Chtěl vstoupit k jezuitům či salesiánům Dona Bosca, což se mu však nepodařilo. V době jeho pobytu v semináři byl rektorem semináře Andrea Carlo Ferrari, budoucí kardinál a blahoslavený. Po krátké době se stali přáteli.  Dne 22. září 1888 byl vysvěcen na kněze. Po vysvěcení se stal profesorem v semináři. Později působil jako vicerektor semináře a generální vikář diecéze Parma (od 7. března 1896).  Roku 1895 založil Zbožnou společnost sv. Františka Xaverského pro zahraniční misie a 3. prosince stejného roku získala nová kongregace od papeže Lva XIII. schválení. Roku 1899 byli první misionáři posláni do Číny.  Dne 9. června 1902 jej papež jmenoval metropolitním arcibiskupem Ravenny. Biskupské svěcení přijal 11. června 1902 z rukou kardinála Lucida Maria Parocchiho a spolusvětiteli byli arcibiskup Felix-Marie de Neckere a arcibiskup Diomede Panici. Dne 12. října 1904 rezignoval na post arcibiskupa kvůli chabému zdraví.  Dne 14. listopadu 1904 jej papež Pius X. jmenoval biskupem koadjutorem diecéze Parma a titulárním arcibiskupem ze Stauropolis. Dne 12. prosince 1907 se stal arcibiskupem-biskupem Parmy.  Roku 1928 odešel na krátký čas do Číny, kde působil se svými misionáři. Poté se vrátil do Parmy.  Zemřel 5. listopadu 1931 v Parmě.

Proces svatořečení.

Proces byl zahájen 18. března 1941 v diecézi Parma. Dne 11. února 1982 uznal papež Jan Pavel II. jeho hrdinské ctnosti.  Dne 6. dubna 1995 uznal papež zázrak na jeho přímluvu. Blahořečen byl 17. března 1996.  Dne 10. prosince 2010 uznal papež Benedikt XVI. druhý zázrak na jeho přímluvu. Svatořečen byl 23. října 2011.

Svatý Guido Maria Conforti (30. března 1865 Casalora di Ravadese – 5. listopadu 1931 Parma) byl italský římskokatolický kněz, arcibiskup Parmy a zakladatel Zbožné společnosti sv. Františka Xaverského pro zahraniční misie, tzv. "Xaveriánů".

Saint Guido Maria Conforti (3 March 1865 – 5 November 1931) was a Roman Catholic Italian archbishop who founded the Xaverian Missionary Fathers on 3 December 1895. He was known to make frequent visits to his parishes and worked to support the religious education and religious involvement among the youth.  Pope John Paul II beatified him in 1996 and he was canonized in 2011 by Pope Benedict XVI.


Tradiční britská jídla.

Sýry.

Typické britské sýry jsou tvrdé a vyrábí se z kravského mléka. Nejrozšířenějším druhem je čedar, který je známý po celém světě. Společně s ním je takzvaným králem mezi anglickými sýry Stilton, což je sýr s modrou plísní podobný roquefortu. Vyrábí se ovšem velké množství dalších charakteristických sýrů a jejich výroba zažívá v poslední době díky zájmu o lokální produkty jistou renesanci.

Anglická snídaně.

Britská kuchyně je známa svými bohatými snídaněmi. Tradiční britská snídaně se obvykle skládá ze smažených vajec, smažené slaniny, párků, fazolí a chleba (často toastového) a často také i z rajčat nebo smažených hub.  Dříve bylo populární také indické jídlo kedgeree, což je směsice vařené bílé ryby, rýže, petržele, vajec natvrdo, kari prášku, másla či smetany a někdy rozinek

Nápoje.

Nejpopulárnějším nápojem je čaj, Velká Británie má třetí největší spotřebu čaje na obyvatele (po Turecku a Irsku). Do Velké Británie se dostal čaj z Číny. Nejpopulárnější jsou silné černé čaje, často podávané s mlékem a sušenkami. Zvyk pít čaj o páté (tzn. v pět hodin odpoledne) vznikl ve Francii, ačkoliv je přisuzován Anglii, která ho od Francouzů pouze převzala.  Z nealkoholických nápojů je nejpopulárnější likér z bezinek nebo jablečný džus.  Z alkoholických nápojů je populární piva a cider (nápoj z kvašených jablek) nebo hrušková verze cideru perry. Ve Skotsku se vyrábí whisky.  Ve Velké Británie se pěstuje a pije také víno, ale z v Británie prodávaných vín je jenom 1 procento britské. Vína se pěstují převážně v Anglii (hlavně v sušších teplejších oblastech jako je Essex, Sussex nebo Kent). Krom Anglie je několik málo vinic také ve Walesu. Od roku 2015 se vyrábí také víno ve Skotsku, konkrétně ve Fife, ale odborníky na víno bývá považováno za nepitelné.

Kuchyně britských zemí a dependencí.

Britská kuchyně zahrnuje tyto regionální kuchyněː

Britská kuchyně, neboli kuchyně Spojeného království (anglicky "British cuisine") je tradiční kuchyní Velké Británie. Vychází z keltských a anglosaských tradic, byla ale ovlivněna i dalšími vlivy, například indickou kuchyní a kuchyněmi dalších zemí, které stejně jako Indie byly koloniemi Velké Británie.  Britská kuchyně se v porovnání například s italskou či francouzskou kuchyní netěší příliš dobré pověsti. Velká část Britů ovšem tento postoj považuje za zastaralý, protože bídná kvalita průmyslově vyráběných potravin ve 20. století neodpovídala kvalitě domácí kuchyně.  Během středověku a osvícenství měla britská kuchyně vynikající pověst, její úpadek nastal v okamžiku, kdy během průmyslové revoluce začal lid opouštět venkov a hromadně se stěhovat do měst. Britská kuchyně také velmi trpěla nucenými příděly v obou světových válkách (výdej na potravinové lístky byl v Británii ukončen teprve v roce 1954), na což plynule navázal rozkvět masově vyráběných potravin nevalné úrovně.

British cuisine is the heritage of cooking traditions and practices associated with the United Kingdom. Although Britain has a rich indigenous culinary tradition, its colonial history has profoundly enriched its native cooking traditions. British cuisine absorbed the cultural influences of its post-colonial territories – in particular those of South Asia.  In ancient times Celtic agriculture and animal breeding produced a wide variety of foodstuffs for the indigenous Celts and Britons. Anglo-Saxon England developed meat and savoury herb stewing techniques before the practice became common in Europe. The Norman conquest introduced exotic spices into England in the Middle Ages. The British Empire facilitated a knowledge of Indian cuisine with its "strong, penetrating spices and herbs". Food rationing policies put into place by the British government during the wartime periods of the 20th century are widely considered today to be responsible for British cuisine's poor international reputation.  Well-known traditional British dishes include full breakfast, fish and chips, the Christmas dinner, the Sunday roast, steak and kidney pie, shepherd's pie, and bangers and mash. People in Britain, however, eat a wide variety of foods based on the cuisines of Europe, India, and other parts of the world. British cuisine has many regional varieties within the broader categories of English, Scottish and Welsh cuisine and Northern Irish cuisine. Each has developed its own regional or local dishes, many of which are geographically indicated foods such as Cornish pasties, the Yorkshire pudding, Cumberland Sausage, Arbroath Smokie, and Welsh cakes.


Metodologie.

Feldenkraisova metoda je psychosomatický přístup, který na základě jednoduchých a opakovaných cvičebních pohybů stimuluje lidský nervový systém ke změně řízení pohybu. Jedná se o proces učení se z vlastního těla, jak se pohybovat a žít s vynaložením nezbytně nutné funkční energie. Metoda se nepokládá za léčebnou, masážní, posilovací ani terapeutickou techniku a není hrazena pojišťovnami. Fyzioterapeutickou komunitou je nicméně hodnocena kladně jako prevence zdravotních potíží a zvyšování vitální výkonnosti, zejména v moderní době, kdy technologie oddělují člověka od prožitku tělesného pohybu.  Jako potomek chasidských Židů, spojoval Moshé Feldenkrais cvičení i s psychologickými aspekty jako jsou myšlenka a čin, vina a bolest, klid a spěch, aj. Promítal do cviků i poznatky z fyziky, inženýrství a bojového umění. Své poznatky diskutoval s předními neurofyziology, fyziky a kybernetiky (Karl. H. Pribram, Heinz von Foerster, Ida Rolf…). Věřil, že: “při působení na význačné body těla, jako jsou oči, krk, dech nebo pánev, lze v těchto způsobit i místní změny nálady." Když se mu cvičením podařilo odvrátit své dlouhotrvající problémy s kolenem, získal kolem sebe skupinu lidí (i společensky významných), které vedl ke cvičení podobně jako sebe.  Feldenkraisova metoda jde proti obecnému úzu, že co nejde silou, jde větší silou, vědomě se tedy vyhýbá usilování a hodnocení. Čím méně se cvičenec snaží, čím jednodušeji pohyb provádí, tím lépe si osvojuje změny. Metoda neudává recepty na „správné“ pohyby, jak dýchat či chodit, jak sedět nebo stát, učí pouze, jak se stát svým vlastním měřítkem účinných pohybů. Vytváří příznivé prostředí, kdy cvičící zažívají spontaneitu, radost a pohyb bez námahy.  Metoda má dva přístupy:  Skupinová varianta zvaná “Pohybem k sebeuvědomění” je déledobá a procesuální. Jde při ní o hravé experimentování s pohybem, všímavý prožitek a sbírání nových zkušeností. Cvičenci provádějí obvyklé každodenní pohybové stereotypy, jež běžná populace vykonává nahodile a strnule (např. vstávání ze židle, chůze, ohýbání se pro předmět). Snaží se jít za pouhou “funkčnost” pohybu, která podle Moshé Feldenkraise setrvává v pohybových vzorcích většinové populace.  Cvičenci metody cvičí vědomě, v oproštění od výkonu a zaměření na fyzickou práci, pomalu a hladce, aby si uvědomili, kolik neúčelné síly do činnosti vkládají. Cviky jsou repetitivní, což cvičícím umožňuje uvědomit si nové způsoby jejich provádění a prožít pohyb s přesahem do psychiky. Cílem je snadný, funkční a radostný pohyb.  Individuální varianta zvaná “Funkční integrace” je cvičení, při němž klient je pasivní a nové podněty získává vedením lektora - jeho dotekem, aspekcí, vedením pohybu a nabízením různých variant pohybu. Lektor nabízí např. jak vést nádech a výdech, pohyby nohou, pánve a hlavou při chůzi. Cvičenec si tím postupně vybírá jednu nejekonomičtější variantu pohybu, jež je pro něj originální. Učitel pohyb klienta nehodnotí, neříká, co cvičenec dělá špatně, využívá pouze své tvůrčí vedení, aby klient sám našel snadný a uspokojivý pohyb.

Tvrzení protagonistů.

Feldenkraisova metoda věří, že tělo a mysl tvoří nedělitelný celek; na motorické funkce tak nahlíží jako na pokračování funkcí mentálních.  Věří, že znovu vytváří zkušenosti jako v dětství, kdy se lidé učí uspořádat a řídit pohyby.

Příklady cviků.

Procítění vlivu gravitace na tělo v prostoru

Komunita.

V roce 1977 byl založen v USA (San Francisco) institut Feldenkraisovy metody. Od té doby je po světě známo cca 18 nadací Feldenkraisovy metody a v USA je publikován ročníkový časopis"The Feldenkrais Journal."

Feldenkraisova metoda je alternativní cvičební metoda vyvinutá Moshé Feldenkraisem (1904–1984), ukrajinsko-izraelským inženýrem a fyzikem. Metoda si dává za cíl zlepšit sebeuvědomění pohybem a tím zefektivnit propojení mezi mozkem a tělem.

The Feldenkrais Method is a type of exercise therapy devised by Israeli Moshé Feldenkrais (1904–1984) during the mid-20th century. The method is claimed to reorganize connections between the brain and body and so improve body movement and psychological state.  There is no good medical evidence that the Feldenkrais method confers any health benefits. It is not known if it is safe or cost-effective, but researchers do not believe it poses serious risks.


Kariéra.

Pocházel z rodiny zbohatlé během 19. století v železářském průmyslu, zakladatelem podnikatelské dynastie byl John Josiah Guest (1785–1852). Ivor byl nejstarším synem Ivora Guesta, 1. barona Wimborna (1835–1914), jeho matkou byla Cornelia Spencer-Churchill (1847–1927), dcera 7. vévody z Marlborough. Studoval v Etonu a Cambridge, poté vstoupil do armády a zúčastnil se búrské války, po návratu do Anglie byl povýšen na kapitána (1902), mezitím byl šerifem v Glamorganu (1900–1901). Do parlamentu poprvé kandidoval neúspěšně v roce 1898, v letech 1900–1910 byl poslancem Dolní sněmovny za Konzervativní stranu, se svým bratrancem Winstonem Churchillem později přešel k liberálům. V roce 1910 získal titul lorda Ashby a vstoupil do Sněmovny lordů. V letech 1910–1912 byl členem vlády jako generální intendant armády, od roku 1910 byl též členem Tajné rady, v roce 1912 získal i členství v irské Tajné radě. Kromě toho zastával funkce u dvora (v letech 1913–1915 byl lordem komořím Jiřího V. a působil ve správních radách různých podniků, byl například ředitelem bankovního domu Barclays.  V roce 1914 zdědil po otci titul barona Wimborna a část z jeho rozsáhlého dědictví. Na počátku první světové války se krátce vrátil do aktivní vojenské služby, v únoru 1915 byl jmenován místokrálem v Irsku. Tehdejší postavení místokrále ve víceméně ceremoniální podobě se snažil změnit ve skutečně výkonný politický úřad, což se setkalo s nesouhlasem Irů. Nejen Wimbornovy aktivity nakonec vedly k vypuknutí Velikonočního povstání, které bylo násilně potlačeno a jeho předáci popraveni. Wimborne byl v červenci dočasně odvolán a správu Irska převzala čtyřčlenná komise lordů sudích. Již po měsíci se ale do funkce místokrále vrátil a vyšetřování proti němu v otázce podílu na vypuknutí povstání bylo zastaveno. Místokrálem nakonec zůstal až do května 1918, poté byl povýšen na vikomta a od té doby žil v soukromí.

Rodina a majetkové poměry.

Jeho manželkou byla Alice Grosvenor (1880–1948) z rodu vévodů z Westminsteru, dcera 2. barona z Ebury. Měli spolu čtyři děti, dcery se provdaly do skotských šlechtických rodin. Dědicem titulů byl syn Ivor Grosvenor Guest, 2. vikomt Wimborne (1903–-1967), který v mládí sloužil v armádě a před přechodem do Sněmovny lordů byl několik poslancem Dolní sněmovny (1935–1939).  Vikomt Wimborne měl tři mladší bratry, kteří zasedali v Dolní sněmovně, z nich vynikl především Frederick Edward Guest (1875–1937), který zastával nižší úřady ve vládě a nakonec byl ministrem letectva (1921–1922).  Rodovou rezidencí byl v letech 1867–1947 palác "Wimborne House" v centru Londýna, který je dnes součástí hotelového řetězce Ritz. Zakladatel sítě hotelů César Ritz měl zájem o Wimborne House již od konce 19. století, tehdy ale rodina Guestů odmítala.

Ivor Churchill Guest, 1. vikomt Wimborne ("Ivor Churchill Guest, 1st viscount Wimborne, 2nd Baron Wimborne, 1st Baron Ashby St. Ledgers, 3rd Baronet Guest of Dowlais") (16. ledna 1873, Wimborne House, Londýn, Anglie – 14. června 1939, Wimborne House, Londýn, Anglie) byl britský státník z bohatého průmyslnického rodu. Během své kariéry dvakrát změnil politickou orientaci, původně byl poslancem Dolní sněmovny, od roku 1910 byl členem Sněmovny lordů. Za první světové války zastával funkci místokrále v Irsku (1915–1918), po odchodu do soukromí byl povýšen na vikomta. Byl bratrancem Winstona Churchilla, s nímž od mládí úzce spolupracoval.

Ivor Churchill Guest, 1st Viscount Wimborne, KP, PC (16 January 1873 – 14 June 1939), known as Lord Ashby St Ledgers from 1910 to 1914 and as Lord Wimborne from 1914, was a British politician and one of the last Lords Lieutenant of Ireland, serving in that position at the time of the Easter Rising.


Kariéra.

Pocházel z nemanželského potomstva Karla II. Byl synem generála lorda George Lennoxe (1737–1805), po matce Louise Kerr (1739–1803) byl vnukem skotského šlechtice a generála, 4. markýze z Lothianu. Od mládí sloužil v armádě a díky svému původu rychle postupoval v hodnostech, již v roce 1793 byl plukovníkem a zúčastnil se válek proti revoluční Francii. V letech 1784–1795 byl tajemníkem generálního polního zbrojmistra (tuto funkci tehdy zastával jeho strýc 3. vévoda z Richmondu), v letech 1790–1806 byl také poslancem Dolní sněmovny za stranu toryů (v parlamentu zastupoval hrabství Sussex, kde měl statky). Kvůli špatné disciplíně, účasti v několika soubojích (mimo jiné podstoupil duel s královým mladším synem, vévodou z Yorku) a konflikty s nadřízenými byl z armády v roce 1795 propuštěn. V roce 1798 nicméně získal hodnost generálmajora s funkcí královského pobočníka. V letech 1802–1803 byl starostou v Chichesteru (poblíž města se nacházelo hlavní rodové sídlo "Goodwood House").  V roce 1805 byl povýšen na generálporučíka, o rok později zdědil po strýci titul vévody a vstoupil do Sněmovny lordů. V letech 1807–1813 zastával funkci místokrále v Irsku (jeho podřízeným na postu irského státního sekretáře byl pozdější slavný vojevůdce, Arthur, vévoda z Wellingtonu). V roce 1812 obdržel Podvazkový řád, dále byl guvernérem v Hullu (1813–1814) a v Plymouthu (1814–1819), mezitím byl v roce 1814 povýšen na generála. Zúčastnil se poslední fáze napoleonských válek, v roce 1815 byl velitelem záložních vojsk v Bruselu určených k obraně města pro případ, že by Napoleon vyhrál bitvu u Waterloo. Od roku 1816 byl lordem-místodržitelem v Sussexu. Po skončení napoleonských válek obdržel od Ludvíka XVIII. opětovné potvrzení nároku na titul francouzského vévody d'Aubigny (tento titul získala předtím od Ludvíka XIV. Louise de Keroual, milenka Karla II. a matka 1. vévody z Richmondu. V letech 1818–1819 byl generálním guvernérem v Kanadě. V létě 1819 byl v Kanadě pokousán liškou, krátce nato zemřel na následky vztekliny. Pohřben byl v Québecu.

Manželství a potomstvo.

Jeho manželkou byla od roku 1789 Charlotta Gordon (1766–1842) ze starobylé skotské šlechty, sestra a dědička posledního vévody z Gordonu (jméno Gordon později Lennoxové přijali spolu s titulem vévodů z Gordonu). Z jejich manželství pocházelo čtrnáct dětí, všichni synové sloužili v armádě, za vysoké důstojníky v armádě a námořnictvu se také provdaly všechny dcery.  Švagry 4. vévody z Richmondu byli admirál George Cranfield Berkeley (1753–1818) a dlouholetý ministr války a kolonií Henry Bathurst, 3. hrabě Bathurst (1762–1834).

Charles Lennox, 4. vévoda z Richmondu ("Charles Lennox, 4th Duke of Richmond and of Lennox, 4th Earl Darnley and of March, 4th Baron Setrington, 4th Baron Lennox of Torboltoun, duc d'Aubigny") (9. prosince 1764, Gordon Castle, Skotsko – 28. srpna 1819, Richmond, Kanada) byl britský generál a státník. Od mládí sloužil v armádě, během napoloenských válek dosáhl hodnosti generála. V mládí byl poslancem Dolní sněmovny za stranu toryů, v roce 1806 po strýci 3. vévodovi z Richmondu zdědil titul vévody a přešel do Sněmovny lordů. Zastával funkce místokrále v Irsku (1807–1813) a generálního guvernéra v Kanadě (1818–1819). Zemřel v Kanadě na následky pokousání liškou nakaženou vzteklinou. V následující generaci přijali potomci alianční jméno "Gordon-Lennox".

Charles Lennox, 4th Duke of Richmond, 4th Duke of Lennox, 4th Duke of Aubigny, (9 December 176428 August 1819) was a Scottish peer, soldier, politician, and Governor General of British North America.


Rozšíření.

Dřevina pochází z jižní a jihovýchodní Asie, kde se vyskytuje od Indie a Pákistánu na západě po Malajsii a země Indočíny na východě. Na severu je její výskyt ohraničen Himálajemi a jižními oblastmi Číny, na jihu ostrovy Indonésie. Je rostlinou známou a v uvedené oblasti hojně pěstovanou již po několik tisíciletí, takže nelze přesněji určit její původní areál. Druhotně se dostala na Filipíny a v novověku do Střední Ameriky včetně ostrovů v Karibském moři.

Ekologie.

Smuteň lékařská je sice považována za tropický, opadavý strom, ale stejně dobře roste i v teplých subtropech na místech, kde teplota v chladných měsících určitě neklesá pod bod mrazu. Její listy neopadávají vždy všechny najednou, ale se obměňují se v závislosti na suchu nebo chladu po nepravidelných větších skupinách, takže bývá řazená i mezi rostliny neopadavé, stálezelené. Starší stromy se poměrně dobře zotavují s nárazového ochlazení a snesou i velké teplo ( až 45 °C), mladší jedinci tak velkou teplotu přežijí jen v částečném stínu.  Pěstuje se snadno, roste v půdě hlinité, písčité i jílovité, mírně kyselé až slabě alkalické. Je schopná růst v oblastech velmi suchých a s půdou příliš chudou pro většinu ostatních ovocných plodin. Žádá však dostatek slunečního svitu a jen minimální zastínění. Pro co nejvyšší produkci plodů však potřebují půdu kvalitnější, hlubokou, zásobenou živinami a s pH v rozmezí 6,0 až 8,0. Zásadní pro trvalý růst je dobré odvodnění a nízké zasolení půdy. Vysazuje se často jako užitková a okrasná dřevina v zahradách domů. Dobře přečká ne příliš intenzivní lesní požár a bývá jedním z prvních stromů, které se z něj zotavily, spolehlivě snáší silný vítr.  V přírodě se vyskytuje v suchých, poloopadavých lesích nebo křovinách, v jižní Číně roste až do nadmořské výšky 2300 m. Nejlépe se jí daří při průměrných denních teplotách od 20 do 29 °C, ale snáší 14 až 35 °C. Upřednostňuje průměrné roční srážky v rozmezí od 1500 do 2500 mm, toleruje i 700 až 4200 mm. Stromy v závislosti na klimatických a světelných podmínkách kvetou jednou nebo dvakrát za rok. Prvé květy obvykle rozkvétají na nově vyrostlých větvičkách v době, kdy z nich teprve raší listy, květu je tehdy mnoho a plodů hojně. Při druhém kvetení jsou listy již zcela vyvinuté, květu je méně a plodů málo. Ploidie druhu je 2n = 26.

Popis.

Strom vysoký 5 až 10 m s kmenem o průměru do 30 cm, jeho hladká kůra je světle šedá až hnědá s řídkými lenticelami. Z hlavních klenutých, oblých větví vyrůstají krátké, slabě hranaté a hustě olistěné tenké větvičky 10 až 20 cm dlouhé, které opadávají i s listy; toto uspořádaní připomíná listy zpeřené. Drobné listy jsou podlouhlého tvaru s drobnými opadavými palisty, vyrůstají ve dvou řadách těsně proti sobě, bývá jich na větvičce 80 až 150, jsou kratičce řapíkaté a čepele mívají obvykle menší než 2 × 0,5 cm, na bázi jsou mělce srdčité až kulaté a vrcholu tupé či špičaté, po obvodě bývají celistvé nebo zubaté a někdy slabě podvinuté, na rubu jsou světlejší a jejich zpeřená žilnatina mívá okolo 5 párů žilek. Strom střídavě vyměňuje listy, obvykle však ne všechny najednou, proto bývá uváděn jako opadavý i stálezelený.  Květy jsou drobné, jednopohlavné, samčí i samičí rostoucí spolu ve stěsnaných květenstvích, ve svazečcích, na bází tenkých větviček ze kterých dále vyrůstají listy. V květenství převažují samčí květy, o málo větší samičí bývají ve svazečku jeden nebo dva, všechny květy mají jen kališní lístky, korunní chybí. Samčí květy rostou na delších, asi 2 mm dlouhých stopkách, mají šest žlutozelených lístků asi 2 mm velkých a tři tyčinky se srostlými nitkami nesoucí asi 1 mm dlouhé, podélně pukající prašníky. Samičí květy jsou téměř přisedlé, mají také šest podobných, žlutých lístků asi 2 mm velkých a vejčitý, 2 mm velký semeník se třemi oddíly po dvou vajíčkách a hluboce rozeklanou čnělku nesoucí tři nahnědlé blizny. Květy musí být opylený cizím pylem, převážná většina samičích květů se však neopylí a opadá (až 70 %). Květy produkují nektar jen od večera do rána, proto opylující včely přilétající pouze za svítání a v podvečer, kdežto můry rodu "Epicephala" v noci. Řídce se vyskytují také dvoudomí jedinci, u těch jsou všechny květy na stromě jen samčí nebo samičí.  Plod je kulovitá, hladká peckovice o velikosti 1,5 až 2,5 cm, jež má ve zralosti žlutou nebo světle žlutou barvu se šesti až osmi světlejšími pruhy. Její dužnatý mezokarp je přirostlý k chrupavčitému endokarpu, ve kterém je šest tmavohnědých, nepravidelně hranatých semen až 4 mm velkých. Zralé plody vydrží i měsíc na stromech bez zjevné ztráty kvality. Plody pěstovaných rostlin vyšlechtěných odrůd váží 30 až 50 gramů.

Rozmnožování.

Smuteň lékařská se rozmnožuje vyséváním semen z přezralých, na slunci vysušených plodů, nebo jsou na záhon sázeny přímo poloviny rozříznutých plodů se semeny. Čerstvá semena s krátkou dobou životností rychle klíčí a mladé semenáče se obvykle ve věku čtyř měsíců roubují kvalitními odrůdami. Zdravé stromy po skácení vytvářejí z pařezů mnohé výmladky, které jsou po prořezání vhodnější pro produkci a sběr plodů než vysoké stromy. Tento nevysoký porost však vyžaduje odstraňování plevele, neboť výmladky svými malými korunami nevytvoří uzavřený vrchlík.  Stromy bývají pro komerční účely pěstované na plantážích ve sponu 9 až 12 m. Smuteň lékařská je pomalu rostoucí dřevina a prvé plody přináší ve věku šesti až osmi let, plodí asi padesát roků. Nejvýnosnější odrůda 'Chakaiya' pěstovaná v Indii dává z jednoho většího stromu až 25 kg ovoce za rok.

Význam.

Plody jsou pravděpodobně nejbohatším známým přírodním zdrojem vitamínu C, kyselina askorbová obsažená v nich je velice stabilní. Pro místní spotřebu se sbírají popadané plody, které jsou i v plné zralosti velmi kyselé, hořké a působí svíravě. Při požití stimulují v ústech vylučování slin a zahánějí tak pocit žízně, v Indií a Thajsku byly tyto stromy sázeny podél cest pro osvěžení poutníků. V domácnostech se plody používají s cukrem a šafránem jako kandované ovoce, zapékají se v místních sladkostech, šťáva slouží jako koření při vaření, vyrábějí se z nich džemy a v kombinaci s jinými druhy ovoce se z nich dělají kompoty, přílohová zelenina nebo čatní, jsou bohaté na pektin. Při přímé konzumaci se pro odstranění hořkosti zralé plody namáčejí v solném roztoku nebo se jedí s čili papričkami.  Plody slouží v asijské medicíně k léčbě problémů souvisejících hlavně se zažívacím ústrojím, prášek ze sušených plodů je účinný expektorans a odvar ze semen léčí zánět očí i kůže. Semena se používají při léčbě astmatu, bronchitidy, diabetes a horečky. Likér ze zkvašeného ovoce je lékem na anémii, žloutenku, nemoci srdce a problémy s močením. Listy se používají v kombinaci se kvašeným mlékem pro zlepšení trávení, proti průjmu i úplavici. Mízou stromů se léčí vředy, kořen je účinné dávidlo. Ovocná dřeň se rozmazává po hlavě, aby rozptýlila bolesti hlavy a závratě způsobené slunečním úpalem. Ovoce je složkou mnoha léků domorodého ájurvédského léčebného systému.  Dřevo stromu je načervenalé, těžké, pružné a zrnité, bývá používáno pro drobné stavby a zhotovuje se z něj nábytek i nářadí. Ponořené do vody je velmi odolné, dělají se z něho vodovodní roury i výdřeva studní. Sloužívá přímo jako palivo nebo se z něj vyrábí dřevěné uhlí dobré kvality. Kůra mladých větví obsahuje množství tříslovin, kterým se barví hedvábí, vlna i bambusové proutí do hnědá. Listy i mladé větve se v suchých oblastech obřezávají a slouží jako krmivo pro domácí přežvýkavce. Větve s listy bývají také spásány i volně žijícími zvířaty, z nichž mnohé také žerou popadané plody a roznášením semen v trusu přispívají k šíření druhu.  V Austrálii na území v Severního teritoria se počala smuteň lékařská šířit z domácích zahrad do volné přírody, kde vytlačuje původní rostlinstvo a je proto považována za potenciální plevelnou rostlinu.

Smuteň lékařská ("Phyllanthus emblica") je tropický, opadavý strom plodící drobné plody, které jsou sice poživatelné, ale velmi kyselé a trpké. Obsahují mnoho vitamínu C, až 600 mg/100 g (citron jen 50 mg/100 g). Mají zvláštně uspořádané větvičky a na nich vyrůstající drobné jednoduché listy, které dohromady připomínají listy zpeřené.

Phyllanthus emblica, also known as emblic, emblic myrobalan, myrobalan, Indian gooseberry, Malacca tree, or amla from Sanskrit amalaki is a deciduous tree of the family Phyllanthaceae. It has edible fruit, referred to by the same name.


Původce.

DD je polybakteriální onemocnění. Začíná jako kožní léze s typickými klinickými projevy. Postupně se rozšiřuje, je infikována mnoha patogeny. Na rozvoji DD se mohou podílet i viry. Nálezy se mění v závislosti na stádiu nemoci, době a místě původu. Nejčastěji jsou kultivovány tyto bakterie:  "Peptostreptococcus", "Peptococcus", "Porphyromonas" ("Bacteroides") "levii", "Fusobacterium" necrophorum, "Streptococcus disgalactiae, Arcanobacterium pyogenes, Clostridium".  U hlubších lézí také "Treponema" species (patří mezi spirochety), "Mycoplasma hyopharyngis"

Klinika.

DD začíná malou lézí do průměru 2 cm. Zvíře kulhá, zvedá nohu, třepe jí. Při bližším ohledání paznehtů je vidět mezi paznehty, na patce nebo špičce rudá zduřenina, velice bolestivá na dotek, připomíná jahodu. Typický je putridní zápach. Jediné lokální ošetření dokáže lézi vyléčit v rané fázi nemoci.  V další fázi dochází ke komplikacím. Léze se zvětšuje, šíří pod pazneht. Kráva dlouhodobě kulhá, což má za následek snížení dojivosti, nerovnoměrný růst paznehtů. Léčení v této fázi vyžaduje odstranění části podminovaného paznehtu, což je často technicky nemožné (je třeba opakované ošetření s odstupem několika týdnů).  Pokud není DD léčena, přechází v další onemocnění pohybového aparátu. Následuje panaritium, což je zánět kůže, svalu i šlachy nad paznehtem. Noha oteče. Léčení je zdlouhavé, trvalé následky možné.  Konečnou fází je periostitis či dokonce sepse. Otok se šíří od paznehtu směrem vzhůru, zvíře dostane vysokou teplotu. Léčení je v pokročilé fázi nemožné.

Terapie.

Hromadné ošetření celého stáda pomocí desinfekčních van s obsahem skalice modré případně formaldehydu má spíše preventivní charakter. Rozvinutou DD tím nelze vyléčit.

Dermatitis digitalis (DD) (anglicky Digital Dermatitis) je onemocnění paznehtů skotu s příznaky silného kulhání.  Česky se této nemoci někdy říká „jahoda“ podle typického vzhledu léze (anglicky Strawberry Foot Rot). Poprvé byla nemoc popsána Italy Cheli a Mortellarem v roce 1974. V Československu byla zaznamenána koncem osmdesátých let 20. století, od té doby je trvale přítomna v chovech se špatnou zoohygienou. Nemoc se nejčastěji vyskytuje u mléčného skotu, kde snižuje množství nadojeného mléka.  "Rizikovými faktory" jsou špatná hygienou chovu, znečistění trusem, vlhkost podlah ve stájích, hrubé chyby ve výživě.

Digital dermatitis is a disease that causes lameness in cattle. It was first discovered in Italy in 1974 by Cheli and Mortellaro. This disease is caused by a mixture of different bacteria. Anaerobic bacteria, including spirochetes of the genus "Treponema", are found in the lesions associated with the infection. Digital dermatitis is different from foot rot in cattle and both conditions may occur concurrently.  Digital dermatitis primarily affects dairy cattle and has been known to lower the quantity of milk produced, but the quality of the milk is unaffected.  Evidence show that risk factors favouring digital dermatitis outbreaks include: poor hygiene and high humidity; introduction of infected animals; no hoof care for heifers and dry cows; high levels of chronically infected animals; insufficient or inadequate hoof trimming; soft hooves and unbalanced nutrition.