Život.

Svatý Hubert pocházel z velmi bohaté šlechtické rodiny v Akvitánii. Měl velkou zásluhu na pokřesťanštění Arden. Před svým povoláním byl výborným lovcem a milovníkem hýřivých zábav, měl prý patřit k družině franckého krále Theodoricha III. Hubert byl lidumil s dobrým srdcem a byl považován za zastánce spravedlnosti.  V Austrasii se oženil s Floribanou, která však při porodu zemřela. Dle pověsti se po těžkém životním osudu při lovu nečekaně setkal s jelenem, jenž měl mezi parožím zářící kříž, během čehož k němu měl promluvit nadpřirozený hlas, který mu řekl: „Huberte, proč stále lovíš a honíš zvěř? Je na čase, abys začal hledat mě, který se za tebe obětoval.“ Po tomto zážitku se Hubert stal knězem, k čemuž jej připravoval svatý Lambert. Kolem roku 705 kritizoval sv. Lambert cizoložství krále Pipina a byl záhy zavražděn. Po jeho smrti se Hubert stal jeho nástupcem. Své sídlo z Maastrichtu přenáší do Lutychu, kde nechal na místě uložení ostatků sv. Lamberta postavit katedrálu. V 8. století se Hubert v Ardenském lese snažil obrátit lid k Bohu a prosil Boha o požehnání úrody.  Při cestě zpět z Furu do Lutychu, kde byl posvětit nový chrám, onemocněl zimnicí, se všemi se rozloučil a záhy zemřel. Podle jiné pověsti zemřel po nehodě na loďce. V roce 827 byly Hubertovy ostatky přeneseny do chrámu u kláštera v Andin v Ardenách, který byl podle něj přejmenován.

Poselství.

„Pokud žijeme, jsou nám dveře milosrdenství otevřeny. Ti, kdo si je nezvolí, budou muset projít branou zavržení. Uvaž tedy čím jsi byl, co jsi a čím za krátko budeš! Svá provinění naprav pokáním a smiř se s Bohem!“

Výtvarné umění.

Typické zobrazení sv. Huberta je scéna setkání s jelenem. Světec klečí a vzhlíží k bílému jelenovi, který má mezi parožím křesťanský kříž. Toto uspořádání ale současně odpovídá i zobrazení svatého Eustacha a je odlišné od zobrazení trinitáře sv. Felixe z Valois, který se však také zobrazuje s jelenem s křížem mezi parožím.  Známá zobrazení:

Svatý Hubert († 727) byl franský biskup, zakladatel města Lutychu a křesťanský svatý. Podle legendy se náboženskému životu zasvětil po setkání s jelenem na honu a je proto patronem lovců a myslivců.

Hubertus or Hubert ( 656–30 May, 727) was a Christian saint who became the first bishop of Liège in 708 . He was the patron saint of hunters, mathematicians, opticians, and metalworkers. Known as the "Apostle of the Ardennes", he was called upon, until the early 20th century, to cure rabies through the use of the traditional St Hubert's Key.  Hubertus was widely venerated during the Middle Ages. The iconography of his legend is entangled with the legend of martyr Saint Eustace. The Bollandists published seven early lives of Hubertus ("Acta Sanctorum", November, i., 759–930 ); the first of these was the work of a contemporary, though it is very sparing of details.  He died 30 May 727 in or near a place called (in Latin) "Fura". In the later Middle Ages, this place was claimed to have been identified as Tervuren near Brussels, but recent scholarship considers Voeren (Fourons), a location much closer to Liège than Brussels, to be the likelier resting place. His feast day is 3 November.  His other skills were mathematics and metalwork.


Děj.

Děj se odehrává v letech 2000 a 2001. Hráč se ve hře jako hlavní postava jmenuje John Mullins, který pracuje pro organizaci s názvem The Shop, která bojuje proti terorismu. V Rusku dojde ke krádeži čtyř nukleárních hlavic, což má na svědomí afrikánská neonacistická organizace The Order, kterou vede jihoafrický plukovník Sergei Dekker. The Shop se tak obává, že padnou do špatných rukou a vysílá proto Johna a jeho parťáka Hawka do světa, aby tomu zabránili.  Na začátku musí John s Hawkem zasáhnout v newyorském metru, kde jsou civilisté terorizováni rasistickým gangem. Okolnosti však Johna přimějí k otázce, zda nejde o mnohem hrozivější záležitost.  První z ukradených hlavic byla prodána a míří neznámo kam do Afriky, proto je John dále vyslán do Ugandy, aby jedoucí vlak s hlavicí zničil.  Druhá hlavice s krycím jménem QUEEN BEE se dostala do válečného Kosova, kde se Hawkem musí probojovat kanalizací přes město až na vojenskou základnu, kde se hlavice nachází.  Třetí z hlavic s krycím jménem NEST EGG se dostala do střežené chemické továrny na zasněženém sibiřském ostrově Uyedineniya, kam je John poslán. Zde musí zabránit jejímu odpálení.  Poslední, čtvrtá hlavice s krycím názvem LIGHTFOOT, se nachází v Iráku. S Hawkem se John musí prostřílet přes město až na letiště, kde se zbraň nachází.  The Shop si náhle uvědomí, že plukovník Dekker je přímo napojený na vůdce rasistického gangu, kterému dodává zbraně. John se tak vydává zjistit více informací o skupině The Order. Dozvídá se též o jménu Jessica Six, jehož identita není dosud známá.  Poté, co se John dozví o raketové továrně v Súdánu, jede s Hawkem do Afriky továrnu zničit. Tam však tváří v tvář narazí na samotného plukovníka Dekkera, který zajal Hawka a kterého též zabije.  John se následně vydává do Tokia. Jméno Jessica Six má souvislost s vývojem zbraní japonskou firmou Sunni. John se musí probojovat do budovy, aby získal další informace.  Když vyjde najevo, že Jessica Six jsou data pro vojenský projekt, vedou další stopy zpět do Iráku ke generálovi Amu, který obchodoval s plukovníkem Dekkerem. John má za úkol zjistit informace a znehodnotit irácký jaderný program.  Získané informace nakonec vedou do Německa, kde byla organizace The Order založena. John je vysazen na hradě poblíž Hannoveru, kde organizace sídlí a za úkol má zabránit odpálení neutronové bomby na budovu OSN, kterou Dekker za peníze získané z prodeje vyvíjel.

Obsah.

Vybavení.

Hra obsahuje celkem 12 zbraní, 2 druhy výbušnin, slzný plyn či injekční stříkačku pro dodání zdraví. Dále pak brýle s režimem nočního vidění a neprůstřelnou vestu. Podle toho, kolik má hráč odehraných levelů, je k dispozici širší výběr zbraní.

Krvavost.

Hra obsahuje efekty, konkrétně extrémní krvavost po střelbě na objekt jako například na teroristu, detailní ustřelení nohy, ruky či hlavy. Na rozdíl od nástupce v sérii "" si nelze v instalaci zvolit možnost bezkrvavosti.

Soldier of Fortune () je FPS akční počítačová hra, jejíž obsahem je boj proti terorismu, který se odehrává na různých místech světa. Tvůrcem hry je společnost Raven Software a hra byla vydána společností Activision v roce 2000. Hru lze hrát i ve více hráčích.

Soldier of Fortune is a first-person shooter video game developed by Raven Software and published by Activision on February 29, 2000, for Microsoft Windows. It was later released for the PlayStation 2, as well as the Dreamcast, while Loki Software also made a port for Linux. It was digitally re-released on GOG.com on October 2, 2018, along with its two successors. The player takes on the role of a U.S. mercenary as he trots around the globe hoping to halt a terrorist nuclear weapons plot.  The game, which was built with the Quake 2 engine, is notable for its realistic depictions of violence, made possible by the GHOUL engine, including the dismemberment of human bodies. This was the game's stylistic attraction and it caused considerable controversy, especially in Canada and Germany, where it was classified as a restricted-rated film and listed on the Federal Department for Media Harmful to Young Persons, respectfully. The technology creates 26 different zones on the bodies of enemies, allowing for vastly different reactions depending upon which one is targeted.  The game sold well initially and critical reception was positive. Two sequels were made for the game: "" (2002) and "" (2007). "Soldier of Fortune Online", a massively multiplayer online first-person shooter game, was published in Korea in 2010, but it servers were shut down shortly after its release.


Život.

Robert se narodil jako šlechtic v kraji Champagne, v patnácti letech vstoupil do benediktinského kláštera Montier-la-Celle blízko Troyes. Byl zde brzy zvolen převorem a kolem roku 1070 byl ustanoven opatem v klášteře Saint-Michel de Tonnerre, jehož mniši neměli dobrou pověst. Jeho snahy o nápravu ale mniši odmítli, takže složil opatskou funkci a vrátil se jako obyčejný mnich zpět do Montier-la-Celle (Saint-André-les-Vergers, Département Aube). V roce 1072 se stal převorem v klášteře Saint-Ayoul.  Skupina šesti poustevníků žijících v chudobě a odříkání v colanských lesích poblíž Saint Michel-de-Tonnerre chtěla zvolit Roberta za svého učitele a představeného, dva z poustevníků se proto vydali do Říma k papeži Řehoři VII., aby získali jeho svolení k tomuto kroku. Robert je pak odvedl do lesů u Molesme v Burgunsku, kde si v roce 1075 postavili několik chýší ze dřeva a kapli zasvěcenou Nejsvětější Trojici.  Opatství v Molesme si získalo díky Robertově zbožnosti a svatosti velkou autoritu. Již v roce 1098 je doloženo 35 mužských a několik ženských klášterů, které se k novému opatství hlásily.  Robertova pověst svatého muže se neustále šířila. Když se klášterní komplex rozrostl a zbohatl, přišli noví mniši, kteří vstupovali do kláštera s nepravými úmysly a začali negativně působit na ostatní. Robert byl nespokojen s vývojem v konventu a dvakrát ho opustil, pokaždé byl ale povolán zpět.

Cîteaux.

V roce 1098 Robert s 21 spolubratry odešli z Molesme s úmyslem odejít do divočiny a založit tam nový klášter. Renaud, vikomt města Beaune, věnoval Robertovi a jeho společníkům opuštěné údolí v hlubokém lese, v místě zvaném Cistercium, 30 km jižně od Dijonu. Zde založili klášter Cîteaux. Robert zde zůstal jen rok. Mezitím mniši v Molesme změnili své smýšlení a poslali posly k papeži s prosbou, aby k nim povolal Roberta zpět a schválil jim jejich výklad Řehole svatého Benedikta. Robert se vrátil do Molesme se svými dvěma druhy a vedl klášter podle vlastního výkladu a příkladu, takže se stal centrem reformy benediktinů, měl na ně velký vliv.  Štěpán Harding a svatý Alberich – dva z původních mnichů z Molesme – se stali stěžejními osobami ve vedení stavby i kláštera Cîteaux. Pod jejich vedením se stal střediskem cisterciáckého řádu, který se proslavil ve 12. století pod vedením Bernarda z Clairvaux.  Robert zemřel v Molesme 17. dubna roku 1111. Papež Honorius III. ho kanonizoval v roce 1220. Jeho svátek v římsko-katolickém kalendáři byl ustanoven na 17. duben, ale později jej posunuli na 29. dubna.  Den svatého Roberta je slaven ve Washingtonu, D.C. v neděli před Kolumbovým dnem.

Externí odkazy.

https://www.klastervyssibrod.cz/_d/Zivotopis-svateho-Roberta-z-Molesme.pdf  http://catholica.cz/?id=1158

Robert z Molesme (c. 1028, Champagne – 17. dubna 1111, Molesme) byl křesťanský světec a opat, jeden ze zakladatelů cisterciáckého řádu ve Francii.

Robert of Molesme (1028 – 17 April 1111) was an abbot, one of the founders of the Cistercian Order and is honored as a Christian saint.


Popis.

Réva vinná ("Vitis vinifera") odrůda "Chrupka bílá" je jednodomá dřevitá pnoucí liána, dorůstající v kultuře až několika metrů. Kmen tloušťky až několik centimetrů je pokryt světlou borkou, která se loupe v pruzích. Úponky révy umožňují této rostlině pnout se po pevných předmětech, jsou velmi dlouhé a výrazné. Růst je bujný s poléhavými letorosty. Vrcholky letorostů jsou slabě ochmýřené, středně silně pigmentované, s vínově až měďnatě červenými okraji, mladé listy mají červenohnědý nádech, jsou hladké až slabě ochmýřené. Jednoleté réví je zbarveno červenohnědě, je zřetelně podélně rýhované, tmavě skvrnité, eliptického průřezu.  List je středně velký, vejčitý až pentagonální, pětilaločnatý, středně, spíše však hluboce vykrajovaný. Povrch listu je světle zelený, stejně jako rub listu hladký, hlavní žilnatina listu v okolí řapíku je načervenalá, okraj listu je tupě zoubkovaný. Řapíkový výkroj je buď uzavřený či mírně překrytý s průsvitem nebo úzce otevřený, lyrovitý až lancetovitý s ostrým dnem, zřídka zcela překrytý. Řapík je středně dlouhý, kratší či stejně dlouhý jako střední žíla listu. Podzimní barva listů je citrónově žlutá, listy žloutnou poměrně brzy.  Oboupohlavní, většinou pětičetné květy v hroznovitých květenstvích jsou žlutozelené, samosprašné. Plodem jsou středně velké (15-17 mm, 2,2 g), okrouhlé bobule zelenožluté, na osluněném líčku jantarové až hnědavé barvy, mírně ojíněné, s velmi tenkou, ale poměrně pevnou slupkou, s měkkou a šťavnatou dužinou neutrální chuti. Stopečky bobulí jsou středně dlouhé, obtížně oddělitelné od bobule. Hrozen je středně velký, (11-16 x 8-9 cm, 140 g), o něco menší, než u odrůdy "Chasselas blanc", řidší (u "Chasselas rosé" je středně hustý), válcovitě-kuželovitý, s rozvětveným hlavním vřetenem či s křidélkem. Stopka je středně dlouhá, slabě lignifikovaná.

Původ.

Chrupka bílá je starobylá stolní a moštová odrůda révy vinné ("Vitis vinifera"), o které se dlouho soudilo, že pochází z eko-geografické skupiny severoafrických odrůd a byla pěstována již před 5000 lety v Egyptě, kde měla být vyobrazena mimo jiné na stěnách chrámů v Luxoru. Faktem je, že některé variety této odrůdy se dodnes pěstují například v oáze Fajjúm asi 70 km od Káhiry. Dle jiných hypotéz měly být místem původu odrůdy údolí Jordánu v Palestině, turecká Konstantinopol, francouzské Cahors atd.  Odrůda byla dlouho považována za nejstarší odrůdu, kultivovanou člověkem, do Evropy ji měli přivézt ze severoafrických břehů Féničané a dále měla být šířena Římany. Vikomt d’Auban, francouzský diplomat ve službách Františka I., ji měl roku 1523 do Burgundska přivézt z Konstantinopole, prvním místem jejího pěstování zde měla být obec Chasselas jihozápadně od města Mâcon v Burgundsku, po které je odrůda skutečně pojmenována. Chrupka byla prokazatelně oblíbenou odrůdou francouzského královského dvora, pro který byla pěstována v okolí Fontainebleu.  Ampelografická studie z roku 2009 vyloučila severoafrický a blízkovýchodní původ odrůdy a jako místo původu označila oblast mezi Švýcarskem, Itálií a Francií, pravděpodobně okolí Ženevského jezera, snad kanton Waadt (Vaud), kde bylo v 19. století na vinicích nalezeno velké množství klonů této odrůdy.

Rozšíření.

První písemné doklady o pěstování odrůdy pocházejí z Německa roku 1539 ("Gross Fränkisch", "Edeldrauben", "Lautterdrauben"), ze Švýcarska roku 1612 ("Fendans", "Fendant" "Lausannois"), pod názvem "Chasselas" je poprvé zmíněna roku 1654 ve Francii.  "Chrupka bílá" je jako stolní odrůda rozšířena po celém světě, vysazena je na zhruba 35.000 hektarech, velké plochy jsou v Rumunsku (13.000 ha), Maďarsku (6.000 ha) nebo Turecku.  Jako odrůda moštová se pěstuje mimo jiné ve Švýcarsku, ve francouzských kantonech, na 4.073 ha roku 2008. V kantonu Vaud byla v té době pěstována na 2.365 ha, nejznámější vína odtud nesou názvy Dézaley, Calamin, Vinzel, Morges, Clos des Abbesses nebo Clos des Moines, v kantonu Valais na 1.072 ha, je zde vytvořena apelace Fendant du Valais AOC). Zdejší viniční oblast Lavaux je součástí kulturního světového kulturního dědictví UNESCO.  Ve Francii byla roku 2008 pěstována na 2.615 ha, převážně v Alsasku, Savojsku a v okolí města Crépy na jihu Ženevského jezera, ale známá jsou např. i vína AOC Pouilly-sur-Loire, která se často zaměňují za kvalitnější Pouilly-Fumé, pocházející ze stejné obce, ale vyrobené z odrůdy "Sauvignon Blanc", dále je odrůda součástí cuvée vín AOC Alsace, Crépy, Seyssel effervescent, Vin de Savoie, Marignan, Ripaille. V Chile byla roku 2006 vysazena na 403 ha v oblasti Bío-Bío, v Německu roku 2007 na 1.129 ha hlavně v oblasti Bádenska, v okolí Markgräflerlandu.  Do Státní odrůdové knihy České republiky byla odrůda zapsána v roce 1941. Je uvedena také v Listině registrovaných odrůd SR. Ve větším rozsahu u nás „chrupky“ byly vysazovány po roce 1900, převážně na Moravě. Kolem roku 1935 již tvořily 2 % ploch českých a 6 % ploch moravských vinic. Dnes se pěstují převážně na zahrádkách a mezi malopěstiteli, plocha vinic se všemi varietami je odhadována na 12 ha, průměrné stáří vinic je 32 let. Od roku 1992 jsou v ČR registrovány 4 klony odrůdy, udržovateli odrůdy jsou Ampelos-Šlechtitelská stanice vinařská Znojmo, Šlechtitelská stanice vinařská Polešovice a ŠSV Velké Pavlovice.

Název.

Český název odrůdy, „chrupka“, vychází, podobně jako u variety třešně stejného názvu, ze stejného základu, jako pojem „chruplavost“, kterým bývá často u stolních odrůd označována jedna z vlastností dužiny. Faktem ovšem je, že právě u odrůd révy "Chrupka" vytváří dojem „chruplavosti“ spíše tenká, ale poměrně pevná dužina.  Mezinárodně užívaný název "Chasselas" vychází z faktu, že prvním místem pěstování odrůdy měla být ve Francii obec Chasselas, ležící jihozápadně od města Mâcon v Burgundsku. Německý název „Gutedel“ by se dal přeložit jako „dobrá a ušlechtilá“. Švýcarský název „Fendant“ je odvozen ze slova „fendre“, v překladu „pukat, štěpit se“ a vztahuje se ke slupce bobulí.  Odrůda má velké množství synonym, což svědčí o její starobylosti, ale také o variabilitě. Další, lokálně používaná synonyma odrůdy jsou : "Шасла белая, Фондан белый, Гутедель вейсер, Шасла доре, Динка белая, Березка простая, Златина" (vše Rusko), "Chrupka Złota" (Polsko), "Abelione, Abelone, Albilloidea, Alsacia Blanca" (Španělsko), "Amber Chasselas" (Anglie), "A. Muscadine, Bar sur Aube, Basiraube" (Champagne), "Bela Glera, B. Zlahtnina, Berezka Prostaya, Berioska Casla, Beyaz Gutedel, Biela Plemenika Praskava, B. Plemincka Chrapka, B. Plemincka Pruskawa, Blanchette" (Waadt), "Blanquette, Bon Blanc, Bordo, Bournet, Bournot, Charapka, Chasselas ... a Grains Pales (Chile), Angevin, Bianco, Blanc Royal, Blanca" (Španělsko), "Blanchette" (Chile), "Crognant, Croquant, Crouzas" (Chile), "de Bar-sur-Aube, de Bordeaux" (Maďarsko), "de Florence, de Fontainebleau, de Jalabert, de la Contrie, de la Naby, de Moissac, de Montauban" (Španělsko), "de Mornain, de Pondichery, de Pontchartrain, de Pouilly, de Quercy, de Rappelo, de Tenerife, de Teneriffe, de Thomeri, de Toulaud, de Vaud, di Fountanbleau, di Thomery, Dorada, Dorato, Doré" (Francie, Švýcarsko), "Doré Hâtif, Doré Salomon, du Doubs, du Portugal, du Roi, du Serial, du Thor, Dugommier, Dur, Fendant, F. Vert" (Chile), "Fleur d´Oranger" (Chile), "Hâtif de Tenerife, Haute Séléction, Jalabert, Jaune Ciré" (Chile), "Piros, Plant Droit" (Chile), "Queen Victoria" (Francie), "Reine Victoria, Salsa" (Španělsko), "Tokay Angevine, Vert de la Côte, White ..., Chasselat, Chrupka, Ch. Biela, Ch. Jalabertova, Common Muscadine, Dinka Belaya, Dinka Blanche, Dobrorozne, Doppelte Spanische, Dorin" (kanton Wallis), "Doucet, Eau Douce Blanche, Edelschön, Edelwein, Edelweiss, Elsässer, E. Weiss, Fabian, Fabiantraube, Fábiánszőlő, Fehér Chasselas, F. Fábiánszőlő , F. Gyöngyszőlő, F. Repoos, F. Ropogos, F. Ropvos Fábián, Fendant" (Švýcarsko), "Fendant Blanc" (Waadt), "F. Roux" (Waadt), "F. Vert" (Waadt), "Florenci Jouana, Franceset, Franceseta, Frauentraube, Gamet, Gelber Gutedel, Gemeiner Gutedel, Gentil Blanc, G. Vert, Giclet" (Waadt), "Golden Bordeaux, G. Chasselas" (Kalifornie, Austrálie), "Großblättrige Spanische, Große Spanische, Grosser Spaniger, Grüner Gutedel, Gutedel Weiß, G. Chasselas Doré" (Německo), "Gyöngyszőlő" (Maďarsko), "Gyöngyzőlő, Junker, Königs Gutedel, Kracher, Krachgutedel" (Alsasko), "Krachmost, Lardot, Lourdot, Luzanois" (Franche-Comté, Jura), "Lozanner" (Württemberg), "Maisa, Marzemina Bianca" (Itálie), "M. Niduca, Morlenche, Mornan Blanc, Mornen, M. Blanc, Most, Mostrebe, Moster" (Rakousko), "Panse Muskat" (Německo), "Pariser Gutedel, Perlan" (Ženeva), "Pinzutella, Plamenka Belyi, Plant de Toulard, P. de Toulaud, Plemenika Praskava, Plemenka, P. Bela, P. Rana, P. Bijela" (Chorvatsko), "Praskava, Pruscava Biela, Queen Victoria, Q. Victoria White, Raisin d’Officier, Ranka, Rebe Herrn Fuchses, Rheinrebe, Rodzasse" (Waadt), "Rosmarinentraube, Rosmarintraube" (Wallis), "Royal Muscadine" (Anglie), "Sasla, S. Bela, Schönedel" (Sasko), "Shasla Belaya, S. Dore" (Bulharsko), "S. Lechebnaya, S. Viktoria, Silberling, Silberweiß, Silberweißling, Süßling, Süßtraube, Sweetwater" (Austrálie), "Sweetwater White, Temprano" (Španělsko), "Terravin, Tribi Vognoble, Tribianco Tedesco" (Itálie), "Tribi Vignoble" (Itálie), "Ugne, Ušlechtilé Bílé, Valais Blanc, Valet Blanc" (Franche-Comté, Jura), "Viala, Vivisier" (Franche-Comté, Jura), "Wälsche, Wälscher" (Rakousko), "Weißer Gutedel, W. Krachgutedel, White Chasselas, White Muscadine, W. Sweetwater, W. Van der Laan, Zlahtina" (Chorvatsko), "Zlahtnina, Zlahtnina Bijela, Zlatina, Zupljanka".

Rodina odrůd Chasselas.

Existence všech odrůd, variet a klonů této rodiny je úzce spjata s původní odrůdou, kterou pravděpodobně byla "Chasselas blanc", z níž vznikly buď jako mutace, nebo méně často vzájemným křížením. Odrůdy "Chasselas blanc" a "Chasselas rosé" jsou zapsány v seznamech klasifikovaných odrůd mnoha zemí pod různými názvy, které mohou být synonymy, varietami, mutacemi, ale často dnes jsou již v katalogu VIVC uvedeny jako samostatné odrůdy. Tak např. v Portugalsku jsou kromě "Chasselas blanc" zapsány ještě "Chasselas Sabor", "Chasselas Salsa" (ta je dnes považována za identickou s odrůdou "Chasselas blanc") a "Chasselas roxo".  Nemá smysl jmenovat zde všechny zástupce rodiny "Chasselas", kteří jsou samostatně uvedeni v katalogu odrůd VIVC. Jen pro dokreslení problematiky této rodiny lze uvést, že synonymika dvou běžně samostatně uváděných odrůd "Chasselas rosé" a "Chasselas rouge" a jejich pojetí různými autory jsou tak dokonale propletené, že i VIVC roku 2011 jednu a tutéž fotografii uvádí jako typovou pro obě odrůdy. Na jejich omluvu lze dodat, že tyto dvě odrůdy mnoho autorů považuje za identické.  Pro zajímavost lze uvést stručnou charakteristiku nejčastěji pěstovaných švýcarských klonů, či chcete-li, variet. "Chasselas Fendant Roux" je nejrozšířenějším typem na západě země, hrozny slouží především k výrobě vín. Původně snad pochází z regionu Lavaux, kde je i dnes nejhojnější. Bobule mají pevnou dužinu, která se tlakem prstu dá vyjmout z puklé slupky, aniž by se roztekla, ostatně název Fendant je odvozen ze slova «fendre», v překladu „pukat, štěpit se“. Bobule mají na osluněných líčkách charakteristickou načervenalou, svítivou barvu, ta je ovšem závislá na poloze a ročníku. "Chasselas Fendant Vert" je podobným typem, lišícím se od předchozího tím, že se bobule na osluněných líčkách barví pomaleji, mnohem méně výrazně, zlatožlutě. Zpravidla je tento typ i produktivnější, rozšířený je v okolí La Côte, kde bývá nazýván „Vert de Vinzel“. "Chasselas Giclet" byl dříve hojným typem. Název je odvozen ze slova „gicler“, v překladu „stříkat“, dužina je totiž velmi šťavnatá a bobule při zmačknutí stříká šťávu. Bubule mají i při úplném vyzrání spíše matnou, zelenožlutou barvu, mošt mívá vyšší aciditu, než Chasselas Fendant, vína bývala méně ceněna, proto tento typ z vinic mizí. "Chasselas à bois rouges" je typ "Chasselas Fendant", který je nápadný červeně zbarveným révím. Dlouhý čas byl z vinic vytlačován výnosnějšími typy, dnes je právě menší produktivita ceněna, mošt bývá kvalitnější. "Chasselas Blanchette" je typ, dříve hojně rozšířený v Chablais a Lavaux, který z vinic takřka zmizel. Růst byl méně bujný, bobule měly voskově žlutý nádech, vína byla velmi ceněna. "Chasselas 1921" ("Chasselas de Moissac") je světově rozšířený typ variety "Chasselas Fendant roux", pěstovaný jako stolní odrůda. "Chasselas Plant droit" se vyznačuje vzpřímenými letorosty, tedy menší náročností na pěstování. Dává vína vyšší acidity a najdeme jej především v kantonu Genf. "Chasselas Jaune cire" a "Chasselas à grains pâles" jsou typy s voskově žlutou barvou bobulí, respektive s nažloutlými jadérky.  Z hojněji pěstovaných variet, dle katalogu VIVC samostatných odrůd, jsou zajímavé například "Chasselas Musqué", vykazující výrazné muškátové tóny v aroma dužiny či "Chasselas Apyrène" ("Chasselas sans Pepins") bezsemenná mutace "Chasselas blanc" nepříliš rozšířená stolní odrůda s malými bobulemi a s nízkou produktivitou. "Chasselas Coulard" se vyznačuje sklonem ke sprchávání květenství i při relativně příznivém počasí v době květu, ne všechny květy jsou opyleny a často dochází k opadu právě se tvořících nasazení bobulí či k tvorbě velmi malých bobulek bez jadérek (zatímco ostatní typy Chasselas sprchají jen při nepříznivých klimatických podmínkách, tedy při dešti a chladnu). "Chasselas violet" je extrémní barevná mutace, jejíž letorosty jsou červenofialové a jejíž mladé bobule mají sklon krátce po zaměkání získat fialový tón. V oblasti Romandie se tato odrůda často nazývá "Lacryma Christi". "Chasselas Cioutat" ("Chasselas à feuillage persillé", "Petersilienblätter", u nás "Chrupka petrželolistá") má extrémně výrazně členěné listy, připomínají listy petržele.

Významní kříženci.

"Muškát Ottonel" je moštová odrůda, spontánní křížení, na kterém se odrůda "Chasselas blanc" podílela jako mateřská odrůda. Mezi významná novokřížení německých šlechtitelů, na kterých se podílela odrůda "Chasselas blanc", náleží například "Huxelrebe" (1927), "Nobling" (1940), "Johanniter" (1968) a dále odrůdy "Charmont" nebo "Schönburger".

Pěstování.

Réví dobře vyzrává (90 %). Zimnímu mrazu odolává podprůměrně (do -17 °C), na zimu se keře často doporučuje zakrýt vrstvou zeminy. Hodí se pro většinu vedení, vhodnější jsou delší tažně, řez se provádí na 5-7 oček, doporučovány jsou podnože SO-4, T 5C a K 5BB. V chráněných polohách a v optimálních podmínkách lze dosáhnout výnosu až 150 hl/ha, hodnoty, dosažené v Německu v letech 1975-2001 u různých klonů jsou 13-20 t/ha při cukernatosti moštu 68-73 (80) °Oe a aciditě 5-9 g/l, dle ukrajinských zdrojů 15,2-21,5 %. Pro zkvalitnění moštu vyžaduje redukci výnosů.

Fenologie.

Odrůda raší, kvete i zaměká raně, zrání začíná uprostřed srpna, dozrává raně, po první dekádě září. Vegetační cyklus trvá 105-136 dní při sumě aktivních teplot (SAT) 2500 °C.

Choroby a škůdci.

Odrůda je velmi citlivá vůči nekrózám a plísni révové ("Plasmopara viticola"), ostatním houbovým chorobám odolává pouze průměrně.

Poloha a půdy.

Vyžaduje polohy, chráněné před větrem a jarními mrazíky, v době květu je citlivá na chlad a déšť a často trpí sprcháváním květenství, v době rašení a květu trpí i suchem, upřednostňuje hlubší, úrodné půdy s vyšším obsahem živin.

Víno.

Z odrůdy získáváme velmi lehká, víceméně neutrální vína, chudá na kyseliny, s nižším obsahem alkoholu, určená k pití převážně jako mladá. Odrůdová vína jsou světle žluté barvy, lehká, svěží, převážně suchá, mají někdy určitý obsah oxidu uhličitého a jsou ovocitá, v chuti a vůni můžeme hledat zelená jablka, citrusové plody, broskve, oříšky, květ hlohu, mátu a v lepších polohách minerální tóny.  Jako stolní odrůda je chrupka oblíbená, hrozny dlouho vydrží na keři, dobře snášejí transport, jejich skladovatelnost je průměrná.

Tržní hodnota.

Chrupky jsou považovány za klasické stolní odrůdy dobré tržní hodnoty. U nás jsou pěstovány především k produkci stolních hroznů, i když se lze výjimečně setkat i s jednoduššími stolními víny. Jako stolní hrozen se jeví být zajímavější odrůdou "Chrupka červená".

Chrupka bílá (zkratka CHB, v Německu nazývaná "Gutedel", ve Švýcarsku "Fendant", mezinárodní název "Chasselas blanc", výslovnost [šas-sú-lá]) je starobylá, raná stolní a moštová odrůda révy vinné ("Vitis vinifera"), určená k přímé spotřebě a místy též k výrobě bílých vín. Pochází z přesně neurčené oblasti mezi Švýcarskem, Itálií a Francií, pravděpodobně z okolí Ženevského jezera, možná z kantonu Vaud.

Chasselas or Chasselas blanc is a wine grape variety grown mainly in Switzerland, France, Germany, Portugal, Hungary, Romania, New Zealand and Chile. Chasselas is mostly vinified to be a full, dry and fruity white wine. It is also suitable as a table grape, grown widely for this purpose in Turkey and Hungary.


Pozadí vzniku.

Režisér měl v plánu po svém předchozím filmu z roku 1974 "Přízrak svobody", ukončit aktivní filmařskou kariéru. Po naléhání okolí, zejména pak producenta Serge Silbermana, se rozhodl v sedmdesáti sedmi letech k realizaci tohoto díla.  Předlohou se stal román "Žena a tatrman" napsaný Pierrem Louÿsem. Buñuel byl se scénářem do velké míry spokojen, když každá scéna obsahovala začátek, vývoj a závěr.  Název filmu vznikl podle výrazu „bledý předmět touhy“, jenž Louÿs použil v knižní předloze.

Obsazení.

Do hlavní role zralého muže byl obsazen španělský herec Fernando Rey, který s Buñuelem opakovaně spolupracoval v jeho pozdním období. Film je natočený ve francouzštině. Pouze několik monologů a dialogů je namluveno ve španělštině. Reye tak v originále daboval Michel Piccoli.  Snímek se stal známým pro obsazení dvou hereček do jedné role. Francouzka Carole Bouquet a Španělka Ángela Molinová ztvárnily osmnáctiletou Conchitu. Obě herečky se v průběhu děje střídají, dokonce i v průběhu jediné scény. Molinovou ve francouzském originálu namluvila Florence Giorgettiová.  V autobiografii "Do posledního dechu" (1983) jako důvod tohoto rozhodnutí režisér uvedl:  Kniha však neuvádí identitu zmiňované herečky, ačkoli v závěru autor napsal, že se nejednalo ani o Bouquetovou či Molinovou. Až v knize "Luis Buñuel: The Complete Films" (2005) se dané jméno objevilo. Uvedena byla Maria Schneiderová, s níž Buñuel nemohl po třech natáčecích dnech pokračovat, protože postavu Conchity nebyla schopná zahrát.  Český filmový kritik Jiří Cieslar o postavě Conchity napsal:

Děj.

Příběh filmu vypráví zámožný francouzský obchodník Mathieu (Fernando Rey) svým spolucestujícím v kupé vlaku jedoucího ze Sevilly do Paříže. Před odjezdem vylil kýbl vody na dotírající dívku z nástupiště. Jednalo se o místní mladou tanečnici flamenca Conchitu (Carole Bouquet a Ángela Molinová), do které je hluboce zamilován a s níž prochází komplikovaným vztahem. Spolucestující, kterými jsou trpaslík – profesor psychologie (Piéral), další muž a žena (Milena Vukoticová) s dcerou, se zajímají o obsah příběhu.  Děj se tak přenáší do světa vyprávění jejího aktéra… Okouzlený Mathieu poznává osmnáctiletou Conchitu jako novou služku ve svém domě. Po první projevené náklonnosti vůči ní, však dívka beze stopy mizí. Po několika měsících si k němu přisedá ve venkovní hotelové restauraci ve Švýcarsku. Sděluje mu adresu svého pařížského bydliště, kde žije se silně věřící matkou. Žádná z nich nepracuje. Žijí prostým, ale hrdým životem. Mathieu je natolik zamilován, že nevynechá jediný den, aby nepřišel mladou Sevillanku navštívit. Ochotně oběma ženám finančně vypomáhá.  Poté, co naléhá, aby se Conchita stala jeho milenkou, začíná komplikovaný vztah. Dívka se svěřuje, že jej miluje a na důkaz této lásky mu zatím nechce fyzicky podlehnout. Francouz je zmatený, ale ochotný k oběti čekání. Když zjistí, že v jejím pokoji přespává mladý hoch, se zdůvodněním, že nemá kde bydlet, dochází mu trpělivost a oba z domu vyhazuje. Rozhoduje se natrvalo ukončit tento zvláštní poměr.  Zjišťuje však, že láska je silnější než on. Požádá proto svého bratrance Edouarda (Julien Bertheau), pracujícího u soudu, aby mu jakkoli znemožnil opět se potkat s tanečnicí. Bez zjevného zdůvodnění jsou obě Španělky z Francie vyhoštěny a odjíždějí zpět do Sevilly.  Mathieu se rozhodne z opojné lásky vyléčit cestováním. Plánuje, že navštíví místa ve vzdáleném světě, ale touha jej opět zachytne do svých pavučin a přiměje zamířit do Sevilly. Zde se znovu setkává s Conchitu, která pracuje jako tanečnice flamenca v místní restauraci. Poté, co zjistí, že před turisty vystupuje nahá, vybuchuje vztekem a je znechucen. Přesto si oba vyznávají lásku a mladá dívka od něj získává vysněný dům, ve kterém se pár hodlá usadit.  Mathieu však při večerním příchodu za Conchitou zjišťuje, že brána je zamknutá. Španělka vychází na dvůr a hlásá, že lásku jen předstírala, nikdy k němu žádné city nesdílela a její tělo nelze koupit. Mladý přítel, který se kdysi ukrýval v jejím pokoji, vychází na dvůr za ní a před šokovaným obchodníkem se oba oddávají milostným hrám. Při nočním příjezdu domů je Francouz v autě přepaden muži se samopalem.  Druhý den přichází tanečnice za Mathieem, aby mu prozradila, že včerejší vystoupení byla pouze nahraná etuda a nevinný žert. Domnělý milenec je ve skutečnosti homosexuál a ona stále ještě panna. Obchodník má pocit, že už si s ním dívka zahrávala příliš dlouho a dává průchod frustraci, když ji namístě surově zfackuje. Conchita má prý nyní jistotu, že je opravdu milována. Obchodník odjíždí na vlakové nádraží a děj se přenáší do přítomnosti. Při nástupu do auta je svědkem výbuchu nálože v nedalekém autě.  Španělka na nástupišti nezůstala, ale také nastoupila do rozjíždějícího se vlaku. Objevuje se v kupé a Mathieemu na oplátku vylévá kbelík vody na hlavu. Společně pak odjíždějí z pařížského nádraží taxíkem. V obchodní pasáži pozorují švadlenu, jak ve výloze látá bílý děravý plášť. Následně odcházejí a za řinčení skla dochází k dalšímu teroristickému výbuchu.

Ten tajemný předmět touhy (; ; ) je filmové drama z roku 1977 režírované Luisem Buñuelem. Představuje jeho třicátý druhý a zároveň poslední snímek. Natáčen byl ve Španělsku a Francii také jako projev vzdoru vůči formě terorismu – atentátu, který doprovází lidskou společnost.  Děj vypráví komplikovaný vztah stárnoucího a bohatého Francouze Mathieua, jehož postavu ztvárnil Fernando Rey k mladé španělské tanečnici flamenca Conchitě, kterou ve filmu střídavě hrály herečky Carole Bouquet a Ángela Molinová. V důsledku neuspokojení mužových romantických a sexuálních tužeb vůči rafinované dívce, u něj postupně narůstá frustrace.  "Ten tajemný předmět touhy" byl nominován na dva Oscary za nejlepší cizojazyčný film a za nejlepší adaptovaný scénář, ani v jednom případě však sošku nezískal.

That Obscure Object of Desire (; ) is a 1977 comedy-drama film directed by Luis Buñuel, based on the 1898 novel "The Woman and the Puppet" by Pierre Louÿs. It was Buñuel's final directorial effort before his death in July 1983. Set in Spain and France against the backdrop of a terrorist insurgency, the film conveys the story told through a series of flashbacks by an aging Frenchman, Mathieu (played by Fernando Rey), who recounts falling in love with a beautiful young Spanish woman, Conchita (played interchangeably by two actresses, Carole Bouquet and Ángela Molina), who repeatedly frustrates his romantic and sexual desires.  In recent years, the film has been highly acclaimed by critics.


Historie a etymologie.

Původně politická ekonomie znamenala studium podmínek, za kterých byla organizována produkce nebo spotřeba v rámci národních států. Tímto způsobem politická ekonomie rozšířila důraz na ekonomii. Slovo ekonomie je odvozeno z řeckého "oikos" („domácnost“) a "nomos" („zákon“ nebo „pořádek“); politická ekonomie tedy zamýšlela formulovat zákony produkce a bohatství na úrovni státu, právě tak jako ekonomie řešila hospodaření domácnosti. Termín politická ekonomie (francouzsky "économie politique") se poprvé objevil ve Francii v roce 1615 s vydáním knihy "Traité de l’economie politique" (Pojednání o politické ekonomii) Antoinea de Montchrétien. Francouzští fyziokraté, Adam Smith, David Ricardo a německý filozof a sociální teoretik Karl Marx byli nejvýznamnějšími představiteli politické ekonomie. Světově první profesura v politické ekonomii byla založena roku 1754 na University of Naples Federico II v Itálii (později hlavní město Neapolského království); neapolský filozof Antonio Genovesi byl prvním stálým profesorem; roku 1763 byl Joseph von Sonnenfels jmenován vedoucím Katedry politické ekonomie na Vídeňské univerzitě v Rakousku. Roku 1805, se Thomas Malthus stal prvním profesorem politické ekonomie v Anglii, na East India Company College v Haileybury, Hertfordshire.  Ve Spojených státech byla politická ekonomie poprvé vyučována na College of William & Mary; kde se roku 1784 stalo Bohatství národů Adama Smithe povinnou četbou.  University of Glasgow, kde byl Adam Smith profesorem logiky a morální filozofie, změnila v akademickém roce 1997–1998 jméno své Katedry politické ekonomie na Katedru ekonomie (údajně aby nemátlo budoucí studenty), čímž se absolventský ročník 1998 stal posledním, který promoval se skotským titulem Master of Arts z Politické Ekonomie.

Pohled na média.

""Politická ekonomie vztahuje výsledky zpravodajského procesu ke struktuře státu a ekonomiky a věnuje se ekonomické podstatě organizace zpravodajství,"" Michael Schudson. Dle něj byla perspektiva politické ekonomie v některých směrech inspirovaná marxismem a neomarxismem, a proto měla sklon k jednoduchým odsudkům diktátu kapitalistické třídy.  Teorií politické ekonomie s dopadem na mediální produkci se zabýval Michael Schudson, Petr Golding a Graham Murdock.

Odkazy.

Literatura.

Klasická politická ekonomie: Moderní politická ekonomie:

Politická ekonomie je v obecném smyslu mnohoznačný pojem, jehož obsahem jsou především snahy postihnout významné sociální, politické a ekonomické jevy a jejich vzájemné vztahy metodami různých společenských věd.<ref name="krp/hod"> </ref> V užším smyslu se jedná o částečně zaniklou vědní disciplínu, jejímiž hlavními představiteli byli klasičtí ekonomové 18. a 19. století, kteří zkoumali rozhodování mezi alternativním využitím nedostatkových zdrojů prostřednictvím trhu a politické moci. Politická ekonomie v jejich pojetí byla věda, která zkoumá, co má stát dělat, aby bohatl.  Slovo "politická" se od ekonomie oddělilo na přelomu 19. a 20. století v důsledku marginalistické revoluce a nástupu školy neoklasické ekonomie. Politická ekonomie se tak rozdělila na dvě samostatné vědy – ekonomii a politické vědy. Disciplína však nezanikla úplně. V rámci tzv. moderní politické ekonomie se utvořily nové proudy snažící se studium vztahu politiky a ekonomiky zachovat. Jedná se např. o neoklasický institucionalismus, školu veřejné volby, novou politickou ekonomii nebo mezinárodní politickou ekonomii zabývající se vzájemnou podmíněností politických a ekonomických jevů v mezinárodním prostředí.

Political economy is the study of production and trade and their relations with law, custom and government; and with the distribution of national income and wealth. As a discipline, political economy originated in moral philosophy, in the 18th century, to explore the administration of states' wealth, with "political" signifying the Greek word "polity" and "economy" signifying the Greek word "okonomie" (household management). The earliest works of political economy are usually attributed to the British scholars Adam Smith, Thomas Malthus, and David Ricardo, although they were preceded by the work of the French physiocrats, such as François Quesnay (1694–1774) and Anne-Robert-Jacques Turgot (1727–1781).  In the late 19th century, the term "economics" gradually began to replace the term "political economy" with the rise of mathematical modelling coinciding with the publication of an influential textbook by Alfred Marshall in 1890. Earlier, William Stanley Jevons, a proponent of mathematical methods applied to the subject, advocated economics for brevity and with the hope of the term becoming "the recognised name of a science". Citation measurement metrics from Google Ngram Viewer indicate that use of the term "economics" began to overshadow "political economy" around roughly 1910, becoming the preferred term for the discipline by 1920. Today, the term "economics" usually refers to the narrow study of the economy absent other political and social considerations while the term "political economy" represents a distinct and competing approach.  Political economy, where it is not used as a synonym for economics, may refer to very different things. From an academic standpoint, the term may reference Marxian economics, applied public choice approaches emanating from the Chicago school and the Virginia school. In common parlance, "political economy" may simply refer to the advice given by economists to the government or public on general economic policy or on specific economic proposals developed by political scientists. A rapidly growing mainstream literature from the 1970s has expanded beyond the model of economic policy in which planners maximize utility of a representative individual toward examining how political forces affect the choice of economic policies, especially as to distributional conflicts and political institutions. It is available as a stand-alone area of study in certain colleges and universities.


Mechanizmus arytmie.

Arytmie vzniká v oblasti AV uzlu, předpokladem je existence dvou paralelních drah v uzlu, z nichž jedna vede vzruchy pomaleji (rychlá a pomalá dráha). Samotným mechanizmem je reentry – tedy kouživý vzruch, který "obíhá" těmito drahami a odtud s vysokou frekvencí aktivuje síně i komory. Nejčastější forma AVNRT má pomalé vedení směrem ze síně na komoru a rychlé vedení zpět na síň. Existuje i forma s opačným směrem kroužení nebo atypické formy v přítomnosti více než dvou paralelních drah.

Projevy.

Nejčastěji se vyskytuje u žen středního věku, ale je běžný její výskyt i u mladých lidí, vesměs bez jiného srdečního onemocnění. Projevuje se jako náhle vzniklé bušení srdce, které končí samovolně, také náhle, nebo po léčebném zásahu. Při vyšetření se zjistí pravidelná rychlá srdeční činnost, frekvence je obvykle mezi 150 a 200 údery za minutu. Na elektrokardiogramu se zachytí pravidelné štíhlé komplexy QRS (odpovídají aktivitě komor) s vysokou frekvencí, vlny P (odpovídají aktivitě síní) buď vidět nejsou, neboť jsou skryty v QRS komplexu, nebo méně často se zachytí těsně za QRS komplexem. V případě méně časté formy s retrográdním vedením pomalou drahou se může vlna P objevit těsně před následujícím QRS komplexem.

Léčba.

Z hlediska léčby rozlišujeme postupy vedoucí k ukončení záchvatu a dlouhodobou prevenci opakování záchvatů.  Akutní záchvat AVNRT lze ukončit manévry, při kterých dochází k dráždění bloudivého nervu (tzv. vagové manévry), např. drážděním karotického sinu. Tím se reflexně zpomalí vedení v AV uzlu a krouživý vzruch se přeruší. Z léků lze dosáhnout úspěchu podáním adenosinu, kalciových blokátorů (verapamilu) nebo betablokátorů. Použití elektrického výboje (elektrická kardioverze) nebo rychlá jícnová stimulace (overdriving) nebývá obvykle nutná.  Z hlediska prevence opakování záchvatů se dnes na prvním místě uplatňuje katetrizační radiofrekvenční ablace, při které se elektrickým proudem zavedeným do srdečních dutin katetrem přeruší pomalá dráha. Alternativu představuje dlouhodobé podávání antiarytmik ze skupiny betablokátorů či kalciových blokátorů.

Atrioventrikulární nodální reentry tachykardie (běžná zkratka AVNRT) je porucha srdečního rytmu, která vzniká v oblasti AV uzlu a vede k rychlé srdeční činnosti – tachykardii. Patří mezi supraventrikulární tachykardie a je nejčastější pravidelnou záchvatovitou tachykardií.

AV-nodal reentrant tachycardia (AVNRT) is a type of abnormal fast heart rhythm. It is a type of supraventricular tachycardia (SVT), meaning that it originates from a location within the heart above the bundle of His. AV nodal reentrant tachycardia is the most common regular supraventricular tachycardia. It is more common in women than men (approximately 75% of cases occur in females). The main symptom is palpitations. Treatment may be with specific physical maneuvers, medications, or, rarely, synchronized cardioversion. Frequent attacks may require radiofrequency ablation, in which the abnormally conducting tissue in the heart is destroyed.  AVNRT occurs when a reentrant circuit forms within or just next to the atrioventricular node. The circuit usually involves two anatomical pathways: the fast pathway and the slow pathway, which are both in the right atrium. The slow pathway (which is usually targeted for ablation) is located inferior and slightly posterior to the AV node, often following the anterior margin of the coronary sinus. The fast pathway is usually located just superior and posterior to the AV node. These pathways are formed from tissue that behaves very much like the AV node, and some authors regard them as "part of" the AV node.  The fast and slow pathways should not be confused with the accessory pathways that give rise to Wolff-Parkinson-White syndrome (WPW syndrome) or atrioventricular reciprocating tachycardia (AVRT). In AVNRT, the fast and slow pathways are located within the right atrium close to or within the AV node and exhibit electrophysiologic properties similar to AV nodal tissue. Accessory pathways that give rise to WPW syndrome and AVRT are located in the atrioventricular valvular rings. They provide a direct connection between the atria and ventricles, and have electrophysiologic properties similar to muscular heart tissue of the heart's ventricles.


Halové mistrovství světa v atletice 2012

Světové rekordy.

O první halový světový rekord se postarala Ukrajinka Natalija Dobrynská, když jako první žena v historii překonala v pětiboji hranici pěti tisíc bodů a dosavadní světové maximum Iriny Bělovové z roku 1992 (4 991 bodů) vylepšila na 5 013 bodů. Druhý halový světový rekord vytvořil Američan Ashton Eaton v sedmiboji, když vlastní světové maximum z roku 2011 zlepšil o 77 bodů na 6 645 bodů.  Do historie se zapsal také výkon, který předvedla americká dálkařka Brittney Reeseová, ta skočila do vzdálenosti 723 cm a od světového rekordu Němky Heike Drechslerové ji dělilo 14 cm. Australská překážkářka Sally Pearsonová se naopak s časem 7,73 s zařadila na páté místo v dlouhodobých tabulkách (60 m přek.), když lépe trať zaběhly jen Cornelia Oschkenatová, Lolo Jonesová, Ludmila Engquistová a Susanna Kallurová, která drží světový rekord od roku 2008.

Absence.

Na šampionátu startoval rekordní počet zemí. Z valné většiny však svoji zemi reprezentoval jeden či dva atleti. Do Istanbulu mj. neodcestovala finská výprava.  Mistrovský titul z předchozího šampionátu v Dauhá 2010 z důvodu zranění či nemoci neobhájila chorvatská výškařka Blanka Vlašičová nebo americká překážkářka Lolo Jonesová, která triumfovala rovněž na halovém MS 2008 ve Valencii. Chyběla také ruská půlkařka Marija Savinovová, která se šampionátu nechtěla zúčastnit a mistryně světa ve skoku o tyči Fabiana Murerová z Brazílie.  Mezi muži chyběl zraněný keňský půlkař Abubaker Kaki, trojskokan Teddy Tamgho, který si zároveň odpykával disciplinární trest, který mu udělila francouzská federace za konflikt s nejmenovanou kolegyní a tyčkař Steven Hooker z Austrálie, který v roce 2011 nepředváděl kvalitní výkony. Z formy byl rovněž na začátku ledna roku 2012, když na mítinku v Perthu překonal jen 510 cm. Těsně před startem HMS si lehčí zranění přivodil také kubánský překážkář a světový rekordman (110 m př.) Dayron Robles.  Řada dalších atletických hvězd dala přednost přípravě na dva vrcholy letní sezóny (ME v atletice, Letní olympijské hry). Halovou sezónu např. zcela vynechali jamajští sprinteři Usain Bolt a Yohan Blake, Keňan David Rudisha (800 m) či Carmelita Jeterová.

Česká účast.

Limit na halové MS 2012 splnilo 12 českých atletů (7 mužů a 5 žen). Pozvánku dostal také vícebojař Roman Šebrle, který splnil limit díky výkonu 6 105 bodů (12. února 2012, Praha). Kdyby na šampionát odcestoval, byla by to již jeho osmá účast na halovém světovém šampionátu. Těsně před startem domácího halového šampionátu ve Stromovce se však Šebrlemu obnovilo zranění stehenního svalu a svoji účast nakonec z důvodu přípravy na dva vrcholy letní sezóny (ME v atletice, Letní olympijské hry) odřekl. Český víceboj však v Turecku zastupoval Adam Sebastian Helcelet, kterému IAAF udělila společně s Rusem Iljou Škureněvem divokou kartu.  Jedinou českou medaili vybojoval běžec Jakub Holuša, když si v závodě na 800 metrů doběhl pro cenné stříbro.

Zúčastněné země.

"(v závorkách uvedeny počty vyslaných sportovců)"

14. halové mistrovství světa v atletice se uskutečnilo ve dnech 9. – 11. března v tureckém Istanbulu v nově postavené sportovní hale nesoucí název Ataköy Athletics Arena. Původně se měl šampionát odehrávat v multifunkční aréně Sinan Erdem Dome.  O pořadatelství halového MS v roce 2012 se rozhodlo již 24. listopadu 2007 na zasedání rady Mezinárodní asociace atletických federací v Monaku. Istanbul usiloval již o halové MS v roce 2010. To se však nakonec uskutečnilo v katarském Dauhá a Istanbulu bylo pořadatelství přiřknuto pro rok 2012. Atletických disciplín se zúčastnilo 683 atletů a atletek (349 mužů a 334 žen) ze 172 států světa.

The 2012 IAAF World Indoor Championships in Athletics was the 14th edition of the global-level indoor track and field competition and was held between March 9–11, 2012 at the Ataköy Athletics Arena in Istanbul, Turkey. It was the first of four IAAF World Athletics Series events in 2012, which includes the World Race Walking Cup, the World Junior Championships and the World Half Marathon Championships.


Rozšíření.

Jsou to savci, jejichž výskyt je omezen na Jižní oceán obklopující Antarktidu. Občas se jedinec zatoulá k Falklandským ostrovům, Jižní Georgii a Jižním Sandwichovým ostrovům, ke Kerguelenovým ostrovům nebo k jižní Austrálii. Celoročně žijí řídce rozptýleni na rozsáhlém prostoru ve zcela pustých, jen velmi těžce dostupných oblastech kterých lze dosáhnout pouze letadlem nebo ledoborcem. Mají tendenci žít osamoceně na pokrajích ledových ker. Za těchto podmínek není mnoho informací o jejich způsobu života. Na ledové kry vylézají z vody jen za účelem krátké výchovy potomků a přepelichání srstí. Neshromažďují se přitom ve velkých koloniích, nejčastěji jsou vidět osamoceně.

Popis.

Ze všech čtyřech druhů tuleňů žijících v okolí Antarktidy jsou nejmenší. Samci bývají velcí 1,7 až 2,10 m a váží 130 až 215 kg, o něco větší samice měří 2 až 2,5 m a váží 160 až 205 kg. Krátkou srst mají na hřbetě nahnědlou a na břiše stříbrnou, někteří mívají tmavší skvrny na hlavě, krku i bocích. Oproti ostatním tuleňům mají abnormálně veliké oční důlky, asi 7 cm, podle čehož se dají spolehlivě identifikovat, velikost vlastních očí je však průměrná. Mají poměrně krátký, široký a tupý čenich s jehlovitými, zpět zahnutými zuby vhodnými pro lov kluzké kořisti, na čenichu mají velmi krátké hmatové fousy. Mají poměrně dlouhé přední i zadní ploutve zakončené černými drápy, jimiž se pomáhají přitahovat při pomalém lezení plazením po ledě. Nejsou schopni se vztyčit, proto pro rozhlédnutí nadzvedávají hlavu a otevírají přitom tlamu směřující vzhůru, říká se že „zpívají“.  Při leteckém pozorování jsou na ledě jen málokdy vidět v páru nebo skupince. Studiem zbytků potravy ve střevech se ukázalo, že potrava se skládá z přibližně 64 % hlavonožců, 22 % ryb a 14 % ostatních bezobratlých. Potravu si loví v hloubkách 100 až 200 metrů pod ledovými krami, jedno ponoření trvá průměrně 6 minut. Ve vodě vydávají sérii různých zvuků, některé při páření, jiné při komunikaci matky s mládětem a mnohé z dosud neobjasněných příčin. Při obstoupení lidmi na pevnině zvedají proti nim hlavu, ukazují zuby, dělají se většími a vydávají asi výhrůžné zvuky.

Rozmnožování.

Samice vrhne začátkem listopadu na ledě mládě s dlouhou měkkou, nažloutlou srstí. Bývá dlouhé asi 1 m a váží okolo 16 kg, je kojeno 4 až 6 týdnů. Po 15 dnech od vrhu již potomek váží asi 75 kg, což je důsledek velmi tučného mléka bohatého na bílkoviny. Ještě kojená mláďata již dovedou plavat mezi ledovými krami, po odstavení se brzy osamostatní. Samice nato přicházejí do říje a páří se ve vodě. K oplodnění dochází v prosinci, ale vývoj embrya je pozastaven do března. Průměrná doba březosti se uvádí asi 9 měsíců. Doba dospělosti u samic i samců nastává nejpravděpodobněji od 2 do 4 let, dožívají se asi 20 roků.

Ohrožení.

Vzhledem k odlehlosti a širokému areálu výskytu, kde se navíc na jednotlivých místech nevyskytují ve velkém počtu, nebyli a nejsou tuleni Rossovi lidmi ohrožení. Navíc je nyní chrání proti lovu nebo znečištění antarktických vod Smlouva o Antarktidě a Úmluva o zachování antarktických tuleňů. Z mořských živočichů kteří jsou pro ně nebezpeční je to pouze kosatka dravá ("Orcinus orca") a v mládí ještě tuleň leopardí ("Hydrurga leptonyx"), oba se však v jejich zónách výskytu objevují zřídkakdy.  Celkový počet tuleňů Rossových žijících na tak rozlehlém a nedostupném území lze jen stěží zjistit, většinou se součet udělá v určitém malém areálu a výsledek se interpoluje na celé území. Dociluje se takto sice nejednotných výsledků, ale pravděpodobný nejspodnější odhad je asi 50 000 jedinců. V Červeném seznamu IUCN jsou považováni za málo dotčený druh.

Tuleň Rossův ("Ommatophoca rossii") je ploutvonožec, který si našel domov v chladných vodách Jižního oceánu obklopující celou Antarktidu. Je to jediný druh monotypického rodu Ommatophoca. Své druhové jméno dostal podle průzkumníka Spojeného království Velké Británie a Irska Jamese Rosse.

The Ross seal ("Ommatophoca rossii") is a true seal (family Phocidae) with a range confined entirely to the pack ice of Antarctica. It is the only species of the genus "Ommatophoca". First described during the Ross expedition in 1841, it is the smallest, least abundant and least well known of the Antarctic pinnipeds. Its distinctive features include disproportionately large eyes, whence its scientific name ("Ommato-" meaning "eye", and "phoca" meaning "seal"), and complex, trilling and siren-like vocalizations. Ross seals are brachycephalic, as they have a short broad muzzle and have the shortest fur of any other seal.


Život.

Goudimel žil v Paříži, Métách, Besanconu a Lyonu. Byl pravděpodobně žákem Josquina Despreze. Domněnka, že vyučoval kolem roku 1540 v Římě na hudební škole, ze které vzešel vedle Giovanni Animuccia a Giovanni Maria Nanina také Giovanni Pierluigi da Palestrina se v nynější době považuje za neudržitelnou. V roce 1549 byl zapsán v Paříži na univerzitě, kde studoval. V témže roce vydal první knížku zpěvů. V padesátých letech byl partnerem tiskaře Du Chemina, se kterým několik let spolupracoval. V roce 1557 se přestěhoval do Mét, kde konvertoval k hugenotům. Z Mét se později přestěhoval kvůli rostoucímu nepřátelství městských úřadů vůči protestantismu do Besanconu a pak do Lyonu. Zde zemřel jako jedna z mnoha obětí Bartolomějské noci někdy mezi 28. a 31. srpnem 1572 (rozsekán a hozen do Rhôny).

Dílo.

Goudimel si získal zásluhy především zhudebněním "Ženevských žalmů", které jsou dodnes známy v evropských protestantských církvích. V roce 1565 zveřejnil tzv. "Ženevský žaltář". Zhudebnil metrický překlad všech 150 žalmů Clémenta Marota a Théodora Beze. Goudimel v předmluvě tohoto díla uvádí, že melodie nepocházejí od něho, ale že je pouze převzal a upravil. Žaltář vyšel o osm let později s německým textem Ambrosia Lobwassera v Lipsku, došel velké obliby a rozšířil se i do Čech a na Moravu. U nás známe přebásnění těchto žalmů od Jiřího Strejce (1546-1599), člena Jednoty bratrské, které vydal pod názvem "Žalmové aneb zpěvové sv. Davida v rytmu české nově vyložené a k zpívání zformované."  Vedle zhudebněných žalmů Goudimel psal také před svou konverzí k protestantismu mše, moteta a zhudebnil Horatiovy Ody a Zpěvy, které byly z části uveřejněny ve sbírce pod názvem "La fleur des chansons" 1574 v Lyonu spolu s podobnými díly Orlanda di Lassa. Ve svých čtyřhlasých žalmech posunul melodii do vrchního hlasu, jak to bylo později obvyklé. Ve zhudebnění žalmů používá synkopické rytmy a oživuje tím melodii.

Claude Goudimel (mezi 1514 a 1520, Besançon, Francie – asi 28. srpna 1572, Lyon) byl francouzský hudební skladatel, vydavatel a hudební teoretik renesance.

Claude Goudimel (c. 1514 to 1520 – between 28 August and 31 August 1572) was a French composer, music editor and publisher, and music theorist of the High Renaissance.


Význam klapky při použití klasické filmové kamery.

Při klasickém filmovém natáčení (např. na 16 nebo 35mm film) se už od historických dob obraz snímal na tzv. „němou“ kameru a zvuk se nahrával na jiné záznamové zařízení, které nebylo s kamerou nijak propojeno. Proto bylo třeba dodatečně najít část filmu a jemu odpovídající zvukový záznam.  Když má film například 200 „mluvících“ záběrů a každý záběr 5 jetí, ve střižně se sejde 1000 kousků filmu a 1000 kousků zvukového pásku, které je třeba ještě před výběrem dobré klapky spárovat a synchronizovat.  Na klasické dřevěné klapce je napsán název filmu, scéna a číslo jetí. Klapka (osoba obsluhující klapku) údaje přečte, takže stejný popis se dostane jak na film, tak na magnetofonový pásek, a pak klapne. Zvuk se z úzkého pásku přepíše na perforovaný 16 resp. 35mm pás a zavede do stříhacího stolu, kde se tyto pásy spouštějí současně. Střihač pak na filmu najde okamžik, kdy vidí klapku sklapnutou (bývá to u 16mm přesně na jednom políčku, u 35mm na čtyřech), a pak posunuje zvukový záznam k místu, kde slyší začátek klapnutí. Když pak pustí oba pásy najednou, film hraje a mluví synchronně. Zvuk a obraz se pak definitivně spojí až po míchačce na finální kopii.  Klapka se používala donedávna i u studiových videokamer, protože i tam byl záznam zvuku směrován na jiné, kvalitnější zařízení než byl FM záznam na zvukovou stopu videokazety.

Význam klapky při použití digitální filmové kamery.

Moderní filmové kamery zapisují opticky na kraj filmového pásu digitální kód, který je jedinečný pro každé filmové políčko, a stejně tak zařízení pro záznam zvuku ukládá spolu se zvukem stejný timecode, protože obě zařízení jsou propojena datovým kabelem. Střihové zařízení (např. Avid) už si příslušné klapky najde a spáruje automaticky.  Na digitální klapce vidíme tento digitální kód běžící od začátku natáčení a odměřující celkovou spotřebu materiálu. Ačkoliv se zdá, že klapka už je teoreticky zbytečná, stále se najíždí před záběrem z řady dalších důvodů – jistí před chybou nebo výpadkem kódu, pomáhá při jetí na více kamer, kde některé z nich nemusí být stejně technicky vybavené apod. Někdy se může klapat i bez technického důvodu, protože celý štáb a herci jsou na tento signál zvyklí.

Zajímavosti.

Filmové klapky se také 1998 draží na Zlínském filmovém festivalu. Organizátoři každým rokem propůjčí několik klasických dřevěných klapek slavným osobnostem od herců po výtvarníky, kteří poté klapky zpracují podle své fantazie. Výsledná díla jsou poté vystavena na festivalu a dražena aukci na jeho konci. Výtěžek putuje Filmové škole Zlín jako podpora začínajícím filmařům. Výstava "MINISALON filmové klapky" již byla k vidění i v zahraničí a sklízí každoročně velký úspěch.

Filmová klapka je zařízení, jehož původním účelem je identifikace jednotlivých filmových záběrů a spojení obrazu a zvuku. Nejznámější podoba klapky je dřevěná deska určená k popisu záběru křídou s klapkou nahoře, obvykle v černobílém provedení. Dnes už existují moderní klapky s digitálními počítadly vyrobené z plastu či kovu určené pro popis fixem.

A clapperboard is a device used in filmmaking and video production to assist in synchronizing of picture and sound, and to designate and mark the various scenes and takes as they are filmed and audio-recorded.  Other names include clapper, clapboard, cue card, clacker, slate, slate board, slapperboard, sync slate, time slate, sticks, board, smart slate, dumb slate and sound marker. When sound and picture are out of synchronization, there is a lip flap occurring.


Život a kariéra.

Simone Signoretová se narodila v roce 1921 ve Wiesbadenu v Porýní jako nejstarší dítě André Kaminkera a Georgette Signoretové. Její otec, narozený ve Francii, byl synem polského Žida, obchodníka s diamanty. Matka pocházela z nemajetné, francouzské, křesťanské rodiny. Rodičům Simone se později, po návratu do Francie, narodili ještě dva synové, Alain a Jean-Pierre. Otec pracoval jako novinář v "Poste Parisien", později také jako tlumočník. Ve francouzském rozhlase použil jako první simultánní tlumočení v přímém přenosu projevu Adolfa Hitlera z Norimberku v roce 1934. Po narození synů se ale rodině stále více vzdaloval a nechával matku samotnou vychovávat jejich děti.  Simone získala základní vzdělání na školách v Neuilly-sur-Seine, městečku poblíž Paříže, kde rodina bydlela. Na chlapeckém lyceu tam v té době působil jako učitel filosofie Jean-Paul Sartre a Simone měla, prostřednictvím svých kamarádů, možnost seznámit se s jeho myšlenkami. Maturitu složila ve Vannes v Bretani, kde byla s matkou a bratry na prázdninách a kde po vypuknutí 2. světové války ještě nějaký čas zůstali. Když přišli Němci i sem, vrátila se rodina do opuštěného bytu v Neuilly-sur-Seine. Po okupaci Francie, otec využil příležitosti a mezi prvními odcestoval do Anglie, kde se zapojil do protiněmeckého odboje v organizaci "France libre", založené v roce 1940 generálem de Gaullem. Působil též jako rozhlasový komentátor stanice "Radio Brazzaville".  Po maturitě Simone nejprve dávala soukromé hodiny latiny a angličtiny mladším žákyním. V roce 1941 dostala, na přímluvu matky své spolužačky Corinne, paní Luchaireové, místo asistentky sekretářky jejího manžela. Jean Luchaire byl šéfredaktorem listu "Le Petit Parisien" a chystal se vydávat nový večerník s názvem "Nouveaux Temps". Brzy se však ukázalo, že jde o kolaborantský list a Simone po několika měsících opustila práci se souhlasem své matky, i když její plat byl jediným trvalým příjmem čtyřčlenné rodiny. Spolužačka Corinne Luchaireová, která se v té době začala prosazovat jako herečka, ji dojednala práci statistky u filmu.  Simone se pak, díky svému fyzickému vzhledu a hlavně talentu, propracovala ze statistky, přes herečku malých rolí až do velkých filmových studií. Ztvárnila řadu výrazných rolí pod vedením uznávaných filmových režisérů, mezi kterými byli Marcel Carné, Luis Buñuel, Stanley Kramer nebo Jean-Pierre Melville. Jako své umělecké jméno si zvolila dívčí příjmení své matky, Signoretová. Jejími filmovými partnery byli slavní herci Jean Gabin, Yves Montand, Alain Delon a řada dalších. Stala se držitelkou mnoha filmových cen a vrcholem její filmové kariéry bylo udělení Oscara za rok 1959 za roli ve filmu "Místo nahoře", přičemž byla první francouzskou herečkou, která cenu americké filmové akademie kdy získala.  Kromě celovečerních filmů hrála i v krátkometrážních snímcích a také v televizních filmech a seriálech.  Vytvořila též několik pozoruhodných divadelních rolí. Za neúspěch, dle svého mínění, považovala vystoupení v roli Lady Mackbeth v inscenaci Shakespeareovy hry Mackbeth v Londýně v roce 1966. Důvodem však nebyl její herecký výkon, ale její angličtina, ve které se nedokázala zbavit francouzského přízvuku, což se nelíbilo především kritikům.  Zemřela ve věku 64 let, 30. září 1985, na rakovinu slinivky, v Autheuil-Authouillet a je pohřbena na hřbitově Père Lachaise v Paříži. Do stejného hrobu byl, po své smrti v roce 1991, uložen i Yves Montand.

Osobní život.

V roce 1943 se Simone Signoretová seznámila s filmovým režisérem Yves Allégretem. V roce 1946 se jim narodila dcera Catherine Allégretová. V roce 1948 se Simone Signoretová za otce své dcery provdala, ale rok poté se zamilovala do mladého zpěváka Yves Montanda. S Allégretem se rozvedla a v roce 1951 se provdala za Montanda.  Manželství s Montandem bylo bezdětné, ale vychovávali spolu Simoninu dceru Catherine z prvního manželství, která se později též stala herečkou. Měli malý byt v Paříži a dům, který si koupili v roce 1954 v Autheuil-Authouillet, kde trávili volné chvíle, často ve společnosti svých přátel. Oba byli považování za levicové intelektuály a často se spekulovalo o jejich příslušnosti ke komunistické straně. Měli mnoho přátel mezi mladými dělníky i komunisty. Signoretová ani Montand však nikdy nebyli členy komunistické strany, protože nesouhlasili s jejím přístupem ke kultuře. Po celý život vystupovali jako angažovaní nestraníci doma, ve Francii, i ve východních či západních zemích, které navštívili. Simone Signoretová doprovázela Montanda při jeho turné po východní Evropě, spolu navštívili i Československo a další země tehdejšího socialistického bloku a setkali se osobně s jeho nejvyššími představiteli. Životní úroveň, kulturu a architekturu těchto zemí zachytila Signoretová ve své knize vzpomínek "La nostalgie n’est plus ce qu’elle était" ("Nostalgie už není, čím bývala", 1997).  Cestovali spolu také do Velké Británie a USA, kde Montand filmoval a kde často pobývali ve společnosti filmových hvězd. Mezi jejich přátele patřily herečky Marilyn Monroe, Vanessa Redgrave i Jane Fondová.  Pro Simone Signoretovou byl Montand nejen manželem, ale i nejlepším přítelem. Ani krátké milostné eskapády Montanda, například románek s Marilyn Monroe při natáčení filmu "Let's Make Love" ("Milujme se"), nenarušily pevnost jejich svazku a manželství s ním trvalo až do její smrti v roce 1985.

Odkazy.

Externí odkazy.

Simone Signoretová, nepřechýleně Simone Signoret, rodným jménem Henriette Charlotte Simone Kaminker (25. března 1921, Wiesbaden – 30. září 1985, Autheuil-Authouillet, Eure) byla francouzská filmová herečka, držitelka mnoha filmových cen.

Simone Signoret (; 25 March 192130 September 1985) was a French cinema actress often hailed as one of France's greatest film stars. She became the second French person to win an Academy Award, for her role in "Room at the Top" (1959).  In her lifetime she also received two Césars, three BAFTAs, an Emmy, a Cannes Film Festival Award, the Silver Bear for Best Actress awards, an NBR Award and a Golden Globe nomination.


První válka.

První válka vypukla v důsledku incidentu mezi Indiány a nizozemskými kolonisty z osady "Wiltwijck" (Wiltwijk, Wiltwyck, Wildwyck) na středním toku řeky Hudson (dnes Kingston, New York). Nizozemci oblast kolonizovali v roce 1651 a záhy začali mít problémy s místními Indiány ze skupiny Leni-Lenapů zvanými Esopové. Situace se nakonec uklidnila a v říjnu 1658 obě strany uzavřely dohodu o prodeji půdy. 20. září 1659 se však Indiáni najatí na práci na kukuřičném poli opili a během "veselí" došlo k hádkám a nedorozumění. Nizozemci, kteří byli vůči Indiánům krajně podezřívaví kvůli předcházejícím nesrovnalostem a také kvůli nedávno skončené "broskvové válce", domorodce napadli a nejméně jednoho zabili. Následovala indiánská pomsta v podobě ničení úrody, zabíjení dobytka a zapalování domů. Nizozemci odpověděli stejnou mincí. Vzájemné půtky nesoucí se ve stejném duchu trvaly necelých 10 měsíců. Nakonec došlo 15. července 1660 k uzavření míru. Esopové souhlasili s potvrzením držení půdy Nizozemci za mír a dodávky jídla.

Druhá válka.

Napětí mezi oběma etniky však trvalo a především Esopové zjevně prahli po pomstě. V červnu 1663 vyzvali Nizozemci Indiány k uzavření smlouvy. Ti jim odpověděli, že je jejich zvykem jednat neozbrojeni v otevřených osadách. Nizozemci souhlasili a 7. června 1663 umožnili velkému množství Esopů vstup do opevněné osady "Wiltwijck". Část Esopů mezitím napadla sousední vesnici "Nieu Dorp" (nyní Hurley, New York) a když se zpráva o úspěšném útoku dostala mezi Indiány ve "Wiltwijcku", zaútočili tito také. Domorodci si přinesli zbraně skryté v oblečení a batozích. Nakrátko ovládli část města, kterou vydrancovali a zapálili několik domů. Nizozemští osadníci a vojáci je pak vytlačili za opevnění. Esopové během obou útoků zabili 21 osadníků a odvedli několik desítek žen, dětí a jednoho muže do zajetí. V červnu a červenci došlo k několika střetům, ale Nizozemcům se nepodařilo Esopy výrazně oslabit, neboť ti chytře využívali znalost terénu a po přepadu se vždy rychle vytratili. Nizozemci nicméně získali pomoc Mohawků a koncem července poplenili okolí hlavní esopské opevněné osady v horách na severu. V srpnu válka pokračovala ve stejném duchu - Nizozemci ničili indiánskou úrodu, k žádné větší bitvě nedošlo. V září 1663 se Nizozemcům konečně podařilo svést s Esopy bitvu. Výsledkem bylo více než 20 mrtvých členů kmene včetně náčelníka Papequanaehena, 13 zajatých a následné poničení jejich opevněné osady. Nizozemci měli 3 mrtvé a 6 zraněných. Tím válka de facto skončila, ačkoli Nizozemci provedli ještě jednu větší "destrukční" výpravu. Pravidelně pak posílali malé oddíly chránit zemědělce pracující na polích.

Výsledky.

Přesné údaje, kolik války stály životů na obou stranách, nejsou k dispozici. Jednalo se přinejmenším o mnoho desítek a možná i několik stovek lidí. Nizozemští osadníci ztratili poslední zbytky důvěry v Indiány a jednali s nimi už jen s krajní opatrností. V květnu 1664 byla v Novém Amsterdamu uzavřena formální mírová smlouva. Esopové museli propustit zajaté osadníky. Tento mír však byl labutí písní nizozemské kolonie. O několik měsíců později ji obsadili Angličané, přejmenovali ji na New York a rok poté uzavřeli s Esopy svou vlastní dohodu. Ta stanovovala pravidla při obchodu, prodeji půdy a řešení incidentů. Esopové byli postupně - mírovou cestou a "právně v pořádku" - Angličany připraveni o své území.

Esopské války byly dva konflikty mezi Nizozemci a indiánským kmenem Esopus, k nimž došlo v letech 1659-1663 v Novém Nizozemí. Války neskončily rozhodným vítězstvím ani jedné ze stran.

The Esopus Wars were two conflicts between the Esopus tribe of Lenape Indians (Delaware) and New Netherlander colonists during the latter half of the 17th century in Ulster County, New York. The first battle was instigated by settlers; the second war was the continuation of a grudge on the part of the Esopus tribe.


Život.

Hans Leo Hassler, pokřtěn v Norimberku 26. října 1564, byl synem varhaníka Isaaka Hasslera, narozeného v Jáchymově asi v roce 1530. Otec byl i jeho prvním učitelem. V roce 1584 byl Hans Leo Hassler prvním z mnoha dalších německých skladatelů, který odešel do Itálie, aby zde pokračoval ve studiu hudby. Přišel do Benátek v době rozkvětu Benátské hudební školy, jejíž skladatelé pěstovali vícesborová díla. Vliv této školy se šířil už i do Německa. Hassler byl s tímto slohem částečně obeznámen prostřednictvím svého německého učitele Leonharda Lechnera. V Benátkách se Hassler spřátelil s Giovanni Gabrielim a spolu studovali u Andrea Gabrieliho, Giovanniho strýce skladbu a hru na varhany. Po smrti Andrea Gabrieliho se v roce 1585 vrátil Hassler zpět do Německa. Jako varhaník Octaviana II. Fuggera působil pak v Augsburgu. Zde se stal slavným jako skladatel a varhaník navzdory tomu, že jako protestant působil převážně v katolickém okolí.  Hassler nebyl jen varhaník, rozuměl i stavbě varhan. Tak byl např. pozván v roce 1596 spolu s 53 dalšími varhaníky, aby posoudil nový nástroj s 59 rejstříky v Schlosskirche v Groningen. I později byl často zván k posuzování nových varhan. Jeho technické nadání ho přimělo i k další činnosti – výrobě mechanických hracích strojků – varhan. Jedny jeho mechanické varhany byly prodány i císaři Rudolfu II., který také bratry Hasslerovy, Hanse, Jacoba a Casspara, povýšil roku 1595 do šlechtického stavu.  V roce 1602 se Hans Leo Hassler vrátil do svého rodného města, Norimberku, tentokrát jako kapelník, ředitel městské hudby a císařský dvorní služebník. V roce 1604 si vzal roční dovolenou ,aby se oženil s Cordulou Clausovou, dcerou obchodníka z Ulmu, kde také nějaký čas působil. O čtyři roky později se přestěhoval do Drážďan, kde působil jako varhaník a kapelník na saském dvoře. V té době se u něho již začala rozvíjet vážná choroba, tuberkulóza, na kterou i zemřel v červnu 1612 na cestě do Frankfurtu nad Mohanem, kde se měl se saským dvorem zúčastnit korunovace císaře Matyáše. V jeho skladatelském i varhaním díle dále pokračovali Michael Praetorius a Heinrich Schütz.

Hudba a styl.

Hassler byl jeden z prvních skladatelů, kteří přinesli inovace benátského stylu na sever od Alp. Svými písněmi přinesl do Německa villanelly, canzonetty a taneční písně Gastoldiho a Vecchiho. Byl prvním z velkých skladatelů, který podnikl italskou cestu a přinesl do německé hudby prvky italské a také zavedl trend dokončování hudebních studií v Itálii. Hudebníci nizozemské školy jako Orlando di Lasso působili v Německu už léta a představovali tedy starší školu (prima prattica), plně rozvinutý jemný sloh renesanční polyfonie. V Itálii se vynořily nové prvky ve skladbě, které později vytvořily barokní sloh. Skladatelé jako Hassler a později Schütz provozovali concertato styl - střídání více sborů, vnesli citovou vřelost italských Benátek do přísné německé hudby a vytvořili tak první kroky k baroknímu slohu mimo Itálii.  Ačkoli Hassler byl protestant, napsal mnoho mší, dohlížel a zodpovídal jako ředitel za hudbu v katolických chrámech. Když byl ve službách Octaviana Fuggera, dedikoval mu dvě sbírky, "Cantiones sacrae" a knihu mší pro 4-8 hlasů. Díky tomu, že dostával objednávky od svých katolických zaměstnavatelů, ačkoli on sám byl protestant, jeho skladby jsou dovednou směsicí těchto dvou náboženských stylů, takže jeho skladby mohly být provozovány jak v katolických tak i luterských kostelích. Během pobytu v Augsburku Hassler složil pouze dvě díla určená pro luterskou církev. Později v Norimberku složil na zakázku města roku 1608 "Psalmen simpliciter", a pro saský dvůr komponoval "Psalmen und christliche Gesänge mit vier Stimmen auf die Melodeien fugweis komponiert".

Hans Leo Hassler (pokřtěn 26. října 1564 Norimberk – 8. června 1612 Frankfurt nad Mohanem) byl německý protestanský skladatel a varhaník na rozhraní pozdní renesance a raného baroka, starší bratr skladatele Jakoba Hasslera. Narodil se v Norimberku a zemřel ve Frankfurtu nad Mohanem.

Hans Leo Hassler (in German, Hans Leo Haßler) (baptized 26 October 1564 – 8 June 1612) was a German composer and organist of the late Renaissance and early Baroque eras, elder brother of composer Jakob Hassler. He was born in Nuremberg and died in Frankfurt am Main.


Vznik opery.

Stravinskij začal operu komponovat v roce 1908, po dokončení 1. jednání v roce 1909 však práci přerušil. Důvodem byla lákavá nabídka spolupráce s choreografem Sergejem Ďagilevem a jeho souborem Ballets Russes, jejímiž plody jsou tři Stravinského vůbec nejproslulejší skladby, balety Pták Ohnivák (1910), Petruška (1911) a Svěcení jara (1913), které pak zásadním způsobem ovlivnily vývoj moderní evropské vážné hudby. K rozpracovanému Slavíkovi se Stravinskij vrátil teprve v roce 1913 díky objednávce ruského režiséra Alexandra Sanina, který zamýšlel dílo uvést v nově založeném, vzápětí však zrušeném Moskevském svobodném divadle. Přestože byl Slavík komponován v ruštině pro ruskou premiéru, poprvé byl uveden v Paříži.  V roce 1962 Stravinskij partituru Slavíka v několika detailech revidoval.

Světová premiéra.

Pařížská premiéra se konala 26. května 1914 v Théâtre National de l'Opéra v Paříži v režii a choreografii Borise Romanova, hudebním nastudování dirigenta Pierra Monteuxe a se sólisty a orchestrem Ďagilevova souboru Ballets Russes. Scénu a kostýmy navrhl (stejně jako pro Petrušku) Ďagilevův výtvarník Alexandre Benois. Romanov zvolil pro svou inscenaci ve své době neobvyklé řešení - zpěváci byli umístěni spolu s hudebníky do orchestřiště a na jevišti byly postavy tančeny a mimovány.

Další provedení.

V červenci 1914 hostoval Ďagilevův soubor s pařížskou inscenací Slavíka v Londýně. V lednu 1916 vznikla v Petrohradě přelomová avantgardní inscenace ruského režiséra Vsevoloda Mejercholda, která se vyznačovala antinaturalismem a konstruktivismem. Mejercholdovou inscenací byla ovlivněna i německá premiéra Slavíka v roce 1923 v Mannheimu za řízení Ericha Kleibera.  Premiéra v českých zemích se konala v Novém německém divadle v Praze dne 28. května 1935 v režii Renata Monda a pod taktovkou Fritze Zweiga. V češtině jej uvedlo Národní divadlo v Brně (premiéra 20. května 1937, budova Divadla Na hradbách).  První uvedení v pražském Národním divadle bylo plánováno na rok 2010. Po rozpočtových škrtech bylo divadlo nuceno provést operu pouze koncertně. Dílo nastudoval dirigent Tomáš Netopil a v hlavní roli vystoupila ruská sopranistka Olga Trifonova.  Premiéra opery se v Národním divadle konala v říjnu 2015, 22. (1. premiéra) a 23. (2. premiéra). V roli Slavíka se představila pěvkyně Olga Jelínková. Opera "Slavík" byla uvedena spolu s operou Petra Iljiče Čajkovského "Jolanta" v hudebním nastudování britského dirigenta Jana Latham-Koeniga a v režii Dominika Beneše.

Děj opery.

První jednání.

V noci před svítáním si na pobřeží zpívá rybář svou píseň. Čeká jako každou noc na slavíka, aby pookřál při jeho zpěvu, a slavík skutečně přilétá. Jeho zpěv však přeruší příchod dvořanů, které sem přivádí kuchařka z císařského paláce. Císař se doslechl o kráse slavičího zpěvu a zatoužil ho mít ve svém paláci, dvořané tedy nedočkavě slídí po neznámém ptáku. Kromě kuchařky ho totiž nikdy nikdo neslyšel, a tak si jeho zpěv pletou s bučením krávy či s kvákáním žab. Když se slavík konečně objeví, dvořané jsou zklamáni – tak nádherný hlas a takový obyčejný ptáček… Císařův rozkaz je nicméně třeba splnit a slavík přijímá pozvání ke dvoru.

Druhé jednání.

V císařově porcelánovém paláci je veliký shon. Vše je třeba vyzdobit lampiony a zvonečky, chystá se slavnostní předání slavíka císařovi. Jistě je obrovský a blýská se jako diamant, když po něm císař touží! Ale kuchařka vysvětluje, že krása slavíka spočívá v něčem jiném. Jeho zpěv totiž dokáže v člověku probudit cit a dojmout až k slzám. Hřmotný čínský pochod ohlašuje císaře. Slavík je představen a vyzván ke zpěvu. Jeho píseň císaře ohromí. Rozhodne se darovat slavíkovi svůj zlatý střevíc. Odměnou pro slavíka však byly již císařovy slzy. Vtom jsou uvedeni tři japonští vyslanci, kteří císaři předávají dar od jejich panovníka – umělého slavíka. Jeho mechanický zpěv je ihned císaři předveden. Císař se shání znovu po skutečném slavíkovi a zjišťuje, že ten mezitím zmizel. Vyhostí ho proto za hranice své říše a umělému slavíkovi vyhrazuje čestné místo na svém nočním stolku.

Třetí jednání.

Po čase se císař vážně roznemohl. Přicházejí k němu přízraky jeho skutků, ty jediné ho nikdy neopustí. Císař chce slyšet hudbu. To slyší slavík a přilétá, aby císaře znovu potěšil. Zazpívá nádhernou píseň, která dojme i samu smrt stojící opodál. Slavík ji žádá, aby císaři vrátila odňaté znaky jeho moci. Smrt je okouzlena slavičím zpěvem a souhlasí. Císař znovu nabízí slavíkovi odměnu, ten ji ale znovu odmítá. V domnění, že již císař zemřel, přicházejí za ním jeho dvořané. Najdou však císaře zdravého a v plné síle. Příběh pak uzavírá rybář svou písní o ptácích, kteří jsou posly nebes.

Charakteristika díla.

Andersenova literární předloha založená na fantastických, exotických a symbolických motivech a nesená zároveň v lehké nadsázce a jemné, avšak citelné ironii konvenovala estetice impresionismu a secese, kterou na počátku 20. století řada autorů stále ctila. Všechny charakteristické prvky literární předlohy se Stravinskij a Mitusov snažili v libretu zachovat a ve Stravinského zhudebnění pak byly ještě dále rozvinuty. Ve struktuře libreta a částečně i v jeho zhudebnění bývá poukazováno také na předchozí vliv pozdních fantastických oper Nikolaje Rimského-Korsakova.  Významný časový předěl mezi kompozicí prvního a obou zbývajících jednání zásadně ovlivnil podobu opery a vytvořil její zvláštní dvojí tvář, která je na tomto díle ceněna. Stravinského kompozice baletů Pták Ohnivák, Petruška a Svěcení jara jsou totiž zásadním mezníkem ve vývoji autorova stylu, který se posunul směrem k expresionismu, k příkrým harmoniím a intonacím, drsnějším zvukovým barvám a divoké rytmice. Tyto prvky se v hojné míře uplatňují právě od počátku 2. jednání opery Slavík, které začal Stravinskij psát až v roce 1913.  Tento zlom a kontrast velmi vhodně zapadl do dramaturgie rozpracované opery a autor toho patřičně využil – právě 2. jednání totiž zobrazuje vyumělkovaný svět císařského dvora, kde je krása věcí diktátu, nikoli svobody a přirozeného citu. Hned od počátku 2. jednání zapojuje autor do hry celý složitý arzenál moderní symfonické instrumentace. Zobrazení císařské pompéznosti dosahuje vrcholu v instrumentálním Čínském pochodu, který ohlašuje příchod panovníka. Podobně jako v 1. jednání kreslí Stravinskij hudebními prostředky klidnou atmosféru lesa a podmanivý zpěv slavíka, inspiruje se ve 2. jednání přímo čínským koloritem, a to jak v instrumentaci, tak v použití pentatonické stupnice, respektive v užívání pouze celotónových postupů. Ty vytvářejí drsný, neuhlazený zvukový dojem, zatímco chromatické, půltónové slavičí intonace vnášejí do hudby zpět vláčnost a jemnocit. Ve 3. jednání se hudebně-dramatické zpracování vrací k jemné lyrice a volnějšímu spádu 1. jednání. Dílo uzavírá tentýž zpěv rybáře za scénou, který se ozývá také na počátku opery a na konci 1. a 2. jednání. Role Slavíka, psaná pro lyrický koloraturní soprán, patří ve svém hlasovém oboru k technicky nejnáročnějším partům celé operní literatury. Kromě zvolna plynoucích, podmanivých lyrických zpěvů obsahuje role řadu vokalíz, napodobujících slavičí zpěv a založených na extrémně vysokých, intonačně i artikulačně obtížných koloraturách a figuracích. Ústředním hudebním číslem je z tohoto hlediska "Píseň slavíka" ve 2. jednání, zakončená tónem f3. Hlasová ekvilibristika Slavíka je však pojata v souladu s charakterem této postavy jemně a hravě a technická stránka partu nikdy nevystupuje samoúčelně do popředí posluchačovy pozornosti.

Instrumentace.

Stravinskij pro svou časově nerozsáhlou operu předepisuje velký operní orchestr doplněný o řadu speciálních nástrojů. Orchestr je sestaven takto: pikola, 2 flétny, 2 hoboje, anglický roh, 3 klarinety, basklarinet, 2 fagoty, kontrafagot, 4 lesní rohy, 4 trubky, 3 trombony, tuba, tympány, zvony, triangl, tamburína, činely, velký buben, tam tam, klavír, celesta,mandolína, kytara, 2 harfy a smyčcové nástroje.

Samostatná hudební čísla.

Opera Slavík není psána jako tradiční "číslová" opera (sestavená z hudebně samostatných částí), přesto se v ní vyskytuje několik relativně oddělených a ucelených vokálních či instrumentálních „čísel“.

Odvozené skladby.

Z Ďagileovova podnětu vytvořil Stravinskij z hudby ke Slavíkovi instrumentální suitu "Zpěv slavíka" (Chant du Rossignol). Její premiéra se konala v Ženevě 6. prosince 1919. Suita je sestavena ze dvou trojic kontrastních částí: "Presto – Andantino – Presto" a "Čínský tanec – Zpěv slavíka – Hra mechanického slavíka". V roce 1920 provedl tuto suitu Ďagilevův soubor Ballets Russes scénicky v choreografii Leonida Mjasina a hudebním nastudování Ernesta Ansermeta. Výpravu k této inscenaci vytvořil Henri Matisse. Rybářova píseň a Píseň slavíka se objevily v roce 1923 jako dvojice písní s doprovodem orchestru. V roce 1932 vznikla Stravinského úprava "Písně slavíka" a "Hry mechanického slavíka" pro housle a klavír.

Opera Slavík (; ) je operní prvotina ruského hudebního skladatele Igora Stravinského. Dílo je označeno jako „hudební pohádka o třech dějstvích“, jedná se však spíše o operní „jednoaktovku“ s dobou trvání přibližně 50 minut. Libreto napsal skladatel ve spolupráci se svým přítelem Stěpanem Mitusovem. Předlohou se jim stala známá pohádka "Slavík" Hanse Christiana Andersena o čínském císaři, který zatouží po zpěvu obyčejného slavíka. Stravinského opera vznikala ve dvou fázích, 1908-9 a 1913-14, a její premiéra se konala 26. května 1914 v Théâtre National de l'Opéra v Paříži. Po hudební stránce je opera pozoruhodná spojením impresionistických a expresionistických postupů a je zároveň dokladem autorova stylového vývoje ve druhé dekádě 20. století.

The Nightingale (Russian: Соловей – "Solovyei"; French: "Le Rossignol") is a Russian "conte lyrique" in three acts by Igor Stravinsky. The libretto, based on the 1843 tale "The Nightingale" by Hans Christian Andersen, was written by the composer and Stepan Mitusov. It was first performed on 26 May 1914 by the Ballets Russes at the Palais Garnier in Paris.  Stravinsky had begun work on the opera in 1908, but put it aside for several years after he had received the commission from Sergei Diaghilev for the ballet "The Firebird". He completed it in 1914, after he had completed his other two major ballets for Diaghilev, "Petrushka" and "The Rite of Spring". Because the time between the writing of the first and second acts extended over six years, stylistically the work reflects Stravinsky's significantly changed approach to composition, and this can clearly be detected when performances are given. Stravinsky subsequently turned aside from large productions to concentrate on chamber music and the piano.


Vývoj oboru.

Na počátku tohoto oboru se nejprve objevuje termín „géomatique“ jehož původcem je Francouz Jean Denegre (kolem roku 1965). Tento termín pak propagoval v prostředí Mezinárodní fotogrammetrické společnosti (ISPRS) Francouz B. Dubuisson (1969). Z Francie se zakrátko dostal tento termín do francouzsky mluvící části Kanady (provincie Québec) a také v Kanadě bylo záhy vytvořeno anglické synonymum „geomatics“, které se rychle rozšířilo do Spojených států amerických a odtud do Austrálie, Oceánie, Velké Británie a Irska. Ve španělské verzi „geomática“ se rozšířil tento termín do Střední a Jižní Ameriky.  Geomatika v současném českém pojetí je širším integrovaným vědním oborem převážně zaměřeným na sběr základních geografických dat různými způsoby měření, jejich prvotní zpracování a distribuci. Samotný termín se však, s výjimkou studijního programu Geomatika na Západočeské univerzitě v Plzni, v České republice příliš nerozšířil, neboť terminologii v oblasti střední a východní Evropy ovlivnil vývoj v německy mluvících zemích. Prof. G. Konecny (TU Hannover) uvádí v anglicky psané učebnici Geoinformation (2002), že integrovaný obor, založený zejména na globálním určování polohy (GPS), dálkovém průzkumu Země a digitální fotogrammetrii pro sběr geodat a na technologii GIS pro manipulaci s těmito daty a jejich výstup, se nazývá německy „Geoinformation“ nebo „Geo- Information“. Z německy mluvících zemí se termín „geoinformatika“ rozšířil do okolních středo- a východoevropských zemí zatímco ve francouzsky, španělsky a portugalsky mluvících zemích je téměř neznámý a v anglicky mluvících zemích jen velmi zřídka používaný.

Vzdělávání.

V České republice zajišťuje výuku integrovaného oboru geomatika v popsaném pojetí Západočeská univerzita v Plzni na Fakultě aplikovaných věd. Náplní studijního programu "Geomatika" ve tříletém bakalářském, dvouletém navazujícím magisterském a čtyřletém doktorském studiu je výuka předmětů, které jsou součástí geomatiky (geodézie, kartografie, fotogrammetrie, dálkový průzkum Země, topografické mapování, katastr nemovitostí, geoinformatika a další), a to ve vzájemných souvislostech a s využitím technických prostředků a metod používaných v soudobých informačních a telekomunikačních technologiích.  V říjnu 2013 vznikla katedra geomatiky také na Fakulta stavební ČVUT v Praze, a to sloučením katedry vyšší geodézie a katedry mapování a kartografie. Katedra nabízí výuku v 3letém bakalářském a 2letém navazujícím magisterském studijním programu "Geodézie a kartografie".

Geomatika je podle normy ISO 19122 definována jako vědecký a technický interdisciplinární obor zabývající se sběrem, distribucí, ukládáním, analýzou, zpracováním a prezentací geografických dat nebo geografických informací.

Geomatics is defined in the ISO/TC 211 series of standards as the "discipline concerned with the collection, distribution, storage, analysis, processing, presentation of geographic data or geographic information". Under another definition, it "consists of products, services and tools involved in the collection, integration and management of geographic data". It includes geomatics engineering (and surveying engineering) and is related to geospatial science (also geospatial engineering and geospatial technology).


Život a kariéra.

Byla dcerou britské tanečnice a francouzského barmana. Když jí bylo 11 let, rodiče se rozvedli. Od roku 1946 studovala na pařížské konzervatoři "Conservatoire national supérieur d'art dramatique" a už v letech 1948-1952 hrála v divadle "Comédie-Française". V roce 1952 odešla do experimentálního "Théâtre National Populaire", ale působila i na jiných scénách, včetně Broadwaye.  V 50. letech získala několik divadelních cen. K nejoceňovanějším patřily její role v "Pygmalionu" G. B. Shawa a v "Pekelném stroji" Jeana Cocteaua z roku 1954.  V roce 1948 debutovala též ve filmu. Po menších rolích, jako byl např. snímek "Nesahejte na prachy" s Jeanem Gabinem z roku 1953, měla první větší úspěch ve filmech "Výtah na popraviště" (1957) a "Milenci" (1958) v režii Louise Malle a postupně se prosadila jako významná filmová herečka.  Zejména v 60. letech následovaly četné hlavní role ve francouzských i mezinárodních produkcích mnoha významných režisérů, jako například Michelangelo Antonioni ("Noc"), Orson Welles ("Proces"), Luis Buñuel ("Deník komorné"), François Truffaut ("Nevěsta byla v černém"), Roger Vadim ("Nebezpečné známosti"), Tony Richardson ("Slečna učitelka") nebo Peter Brook ("Moderato Cantabile"). Velkou proslulost získala rolí Cathérine v Truffautově filmu "Jules a Jim" z roku 1962, kterou lze v její filmografii považovat za významnou.  V dalších letech spolupracovala například v roku 1982 s Rainerem Fassbinderem ve filmu "Querelle" nebo s Wimem Wendersem ve snímku "Až na konec světa" z roku 1991.  Souběžně s filmovou tvorbou i nadále hrála v divadle. Na dvou filmech se podílela jako režisérka. Ve Francii je populární též jako zpěvačka a v roce 1964 získala cenu Grand Prix du Disque.  Byla dvakrát vdaná. Z prvního manželství (1949–1951) s hercem Jean-Louisem Richardem se narodil syn Jérôme Duvon, který se stal úspěšným malířem. V letech 1977–1980 byla provdána za režiséra Williama Friedkina.

Jeanne Moreau ["žann moró"] (23. ledna 1928 Paříž – 31. července 2017 Paříž) byla francouzská divadelní a filmová herečka, filmová režisérka a zpěvačka.  Celkem se podílela na více než 120 filmech. Především v padesátých a šedesátých letech 20. století patřila k nejpopulárnějším filmovým hvězdám.

Jeanne Moreau (; 23 January 1928 – 31 July 2017) was a French actress, singer, screenwriter and director. She won the Cannes Film Festival Award for Best Actress for "Seven Days... Seven Nights" (1960) (which she shared with Melina Mercouri for her role in "Never on Sunday"), the BAFTA Award for Best Foreign Actress for "Viva Maria!" (1965), and the César Award for Best Actress for "The Old Lady Who Walked in the Sea" (1992). She was also the recipient of several lifetime awards, including a BAFTA Fellowship in 1996, Cannes Golden Palm in 2003 and César Award in 2008.  Moreau made her theatrical debut in 1947, and established herself as one of the leading actresses of the Comédie-Française. She began playing small roles in films in 1949, with impressive performances in the Fernandel vehicle "" ("Three Sinners", 1950) and alongside Jean Gabin as a showgirl/gangster's moll in the film "Touchez pas au grisbi" (1954). She achieved prominence as the star of "Elevator to the Gallows" (1958), directed by Louis Malle, and "Jules et Jim" (1962), directed by François Truffaut. Most prolific during the 1960s, Moreau continued to appear in films into her 80s.


Hráčská kariéra.

Moore se narodil v Montrealu, kde také vyrůstal a začínal s hokejem. V roce 1951 mu přišla nabídka od týmu Montreal Canadiens, kde by si mohl vydělat 7000 dolarů. Nabídku odmítl a sezónu tak zahájil v Montreal Royals. O vánocích Canadiens zvýšil nabídku o 2000 dolarů, Moore nabídku přijal a mohl tak debutovat v nejprestižnější hokejové lize NHL. Během své kariéry ho sužovalo zranění, zlomil si obě nohy a měl problémy s koleny, někteří měli pochybnosti aby omezil hokej. Dále si dvakrát zlomil klíční kost, měl několik operací s kolenem a poslední tři měsíce sezóny 1957/58 hrával se zlomeným zápěstím. V Canadiens patřil mezi nejlepších hráče v historii a svůj první Stanley Cup vybojoval v sezóně 1952/53, za svou kariéru ještě získal Stanley Cup pětkrát v letech 1955-60. Po sezóně 1962/63 si generální manager Canadiens Frank Selke si ho zavolal do své kanceláře, kde si promluvili o změnách klubu. Po debatě s Frankem Selkem odmítl ukončit kariéru. I když se pokoušel přesvědčit vedení klubu Canadiens, za tým již neodehrál žádný zápas. Po uplynutí jednoho roku se vrátil zpět na led. Odehrál 38 zápasů za klub Toronto Maple Leafs a opět si zahrál v playoff. Po dvou letech bez hokeje se naposledy vrátil na led jenž hrával za tým St. Louis Blues. Klub dotáhnul až do finále playoff, ale v závěru finálové fáze prohrál nad bývalým týmem Montreal Canadiens 0:4 na zápasy.

Zajímavosti.

27. srpna 2006 měl autonehodu, ve kterém se jeho automobil střetl s kamiónem. Utrpěl četná zranění krku, páteře a žeber. V uvězněn autě musel čekat pětačtyřicet minut na záchranu. Jeho stav byl vážný . Po uplynutí třích dnů byl přeložen z jednotky intenzivní péče na normální oddělení a jeho stav byl stabilizovaný .

Rekord.

Za sezónu 1958/59 nasbíral 96 kanadských bodů, čímž vytvořil novy rekord v lize NHL v počtu nasbíraných bodů. V sezóně 1965/66 překonal rekord o jeden bod kanadský útočník Bobby Hull. Současný rekord drží Wayne Gretzky, jenž nasbíral v sezóně 1985/86 215 kanadských bodů.

Richard Winston „Dickie“ Moore (* 6. ledna 1931 Montreal, Québec – 19. prosince 2015 Montreal, Québec) byl někdejší kanadský hokejový útočník. U příležitosti 100. výročí NHL byl v lednu 2017 vybrán jako jeden ze sta nejlepších hráčů historie ligy.

Richard Winston "Dickie" Moore (January 6, 1931 – December 19, 2015) was a Canadian professional hockey player, successful businessman and community philanthropist. He twice won the Art Ross Trophy as the National Hockey League's leading scorer and was inducted into the Hockey Hall of Fame. Moore spent much of his career with the Montreal Canadiens, but also played briefly with the Toronto Maple Leafs and St. Louis Blues. In 2017 Moore was named one of the '100 Greatest NHL Players' in history.


Život.

Narodila se jako jediná dcera Renauda z Dammartinu a Idy, dědičky hrabství Boulogne. Její otec býval v mládí přítelem krále Filipa Augusta, který jej pasoval na rytíře. Oba muži zpečetili své spojenectví také sňatky, Šimon z Dammartinu si vzal královu neteř a králův maličký syn Filip Hurepel byl okolo roku 1204 zasnouben s Renaudovou jedinou dcerou Matyldou. Přátelství postupem času pominulo a roku 1214 proti sobě stanuli na bojišti u Bouvines.  Ač Renaud u Bouvines statečně bojoval, byl zraněn a v zajetí krále Filipa, který mu vyčetl všechna svá dobrodiní, setrval až do své smrti roku 1227. Svatba Matyldy a prince Filipa se konala roku 1210 či 1216 v Saint-Germain-en-Laye a po smrti Idy z Boulogne roku 1216 panství připadlo Matyldě a jejímu choti. Hrabství se dostalo pod kontrolu francouzské koruny a Filip Hurepel se vlastní správy ujal až po smrti krále roku 1223.  Roku 1226 se Filip Hurepel zúčastnil další kruciáty směřované na francouzský jih, na které zemřel jeho nevlastní bratr, král Ludvík VIII. Na smrtelné posteli, vysílen úplavicí, donutil své leníky k přísaze, že jejich věrnost bude patřit nezletilému následníkovi a že se jeho korunovace nebude odkládat. Poručnictví předal své choti Blance. Již v závěti sepsané o rok dříve král přesně určoval příjmy svých čtyř synů a svého nevlastního bratra, který se okamžikem králova skonu stal nejbližším dospělým mužským příbuzným následníka. Královniným poručnictvím se zřejmě mělo zamezit Filipovu vlivu na mladého panovníka. Filip Hurepel podporoval ambiciózní velmože, kteří se bouřili proti silné monarchii a pokoušeli se o spojenectví s anglickým králem Jindřichem. Blanka Kastilská posléze triumfovala a podařilo se jí v zemi nastolit poměrný klid. Osudnou se Filipovi v lednu 1234 stala účast na turnaji, kde utržil smrtelné zranění. S Matyldou měli syna Albericha a dceru Johanu.  Ovdovělá Matylda se roku 1238 či 1239 znovu provdala – novým hrabětem z Boulogne se stal Alfons, mladší syn portugalského krále. Alfons byl synovcem královny Blanky a na dvoře své tety měl jistý politický vliv. Začal zasahovat do vnitřních záležitostí portugalského království, kde vládl jeho starší bratr Sancho II. a po jeho sesazení papežem nastoupil na portugalský trůn. Vzdal se francouzského hrabství a roku 1253 se i přes trvající manželství s Matyldou, která trvale žila ve Francii, oženil s Beatrix, mladinkou levobočnou dcerou sousedního krále Alfonse Kastilského.  Matylda si na manželovu bigamii stěžovala u svatého stolce a papež Alexandr VI. vyřkl nad oblastmi království, kde novopečený král se svou mladou chotí pobýval, interdikt. Alfons nutně potřeboval legitimního následníka trůnu a nátlaku svatého otce se nepodvolil. Patová situace se vyřešila Matyldinou smrtí.  Matylda z Boulogne byla, díky štědrým donacím Filipa Hurepela katedrále v Chartres, zpodobněna společně s dcerou Johanou na vitraji v příčné lodi a zdá se, že je společně s Filipem i dvojicí elegantních soch severního portálu katedrály.

Matylda z Boulogne ( "Mathilde de Dammartin"; 1202 – 1259) byla hraběnka z Boulogne, Aumale a Dammartinu a portugalská královna. Jako dědička strategicky položeného hrabství Boulogne byla žádanou nevěstou. Jejím prvním manželem byl francouzský princ Filip Hurepel a druhým princ a později král Alfons III. Portugalský.

Mahaut or Matilda II of Boulogne (also known as "Mathilde", "Maud de Dammartin"; 1202 – January 1259) was Countess of Boulogne in her own right and Queen of Portugal by marriage to King Afonso III from 1248 until their divorce in 1253. She was the daughter of Ida, Countess of Boulogne and her husband and co-ruler Renaud, Count of Dammartin. She succeeded her mother as Countess of Boulogne in 1216. She was the great-granddaughter of King Stephen of England.