Vznik opozice.

Vzniku levé opozice předcházelo násilné potlačení povstání v Kronštadtu (na kterém se výrazně podílel sám Trockij) a X. sjezd KSR(b), obojí roku 1921. O tomto sjezdu, kde po zákazu opozičních stran z roku 1918 došlo k zákazu frakcí, napsal později (1936) sám Trockij: „Avšak to, co podle původního úmyslu se pokládalo jen za vynucenou daň tíživým okolnostem, přišlo neobyčejně vhod byrokracii […, která] směřuje od této chvíle k tomu, jak zbavit stranické ústrojí kontroly…“.  Zde je možno hledat zárodky instrumentu „diktatury stranického vedení a aparátu nad stranou samotnou“ a tedy nad celou zemí, což bylo implikováno již „principy, jimiž se řídil Lenin“. Opozice se začala formovat i proti Stalinově zahraniční politice, proti jeho tézím o socialismu v jedné zemi, proti industrializaci a kolektivizaci v jeho pojetí. I když převzetí moci Stalinovou frakcí nebylo ještě s konečnou platností rozhodnuto, bylo v této době předurčeno.  Počátkem 20. let existovalo v Rusku několik opozičních seskupení jako "Dělnická skupina" - "Рабочая группа" (Gavril Mjasnikov) nebo "Dělnická pravda" - "Рабочая правда" (Alexandr Bogdanov), zejména pak ale "Dělnická opozice" - Рабочая оппозиция (Alexandr Šljapnikov, Sergej Medveděv, Alexandra Kollontajová). Již jejich název dokumentoval paradoxní situaci, že ve státě, který si dělal nárok být tzv. diktaturou proletariátu, se aktivní dělnické hnutí muselo organizovat v takto pojmenovaných skupinách. Ještě roku 1921 poznamenává Trockij na adresu Dělnické opozice „… jako kdyby strana nebyla oprávněna prosadit svou diktaturu i tehdy, když se dočasně míjí s představami dělnické demokracie … to je … priorita strany, která je povinna prosadit svou diktaturu bez ohledu na dočasné kolísání dělníků…“. Tyto skupiny byly postupně zakázány, pokud byly aktivní v rámci strany, byly zatlačovány do pozadí. Dělnická skupina se ve svém manifestu z roku 1923, který byl předložen na XII. Sjezdu KSR(b), přes veškerou kritiku postavila na stranu programu KSR, byla zakázána a Mjasnikov byl zatčen.  Samotný vznik "Levé opozice" je zpravidla uváděn v souvislosti s tak zvanou deklarací 46 z října 1923. Tato deklarace, podepsaná 46 představiteli KSR(b) a adresovaná politbyru strany, argumentovala stejně jako již předtím zlikvidované skupiny: stranická hierarchie, profesionální straníci versus obyčejní, ztrnutí strany atd. K podepsaným náleželi známí bolševici jako Jevgenij Preobraženskij, Leonid Petrovič Serebrjakov, Vladimir Smirnov, Timofej Sapronov, Georgij Pjatakov a další. Trockij sám deklaraci nepodepsal, stejnou kritiku však vyjádřil ve svém dopise o týden dříve). V této době se iniciátoři nacházeli ještě v opozici vůči tehdejší vedoucí trojce Stalin – Zinověv – Kameněv, kteří měli podporu i Bucharina a Rykova. Začátkem roku 1925 se se Stalinem nepohodli pak i Zinověv a Kameněv, kteří založili "Novou opozici", která však vzápětí v prosinci 1925 byla na XIV sjezdu strany potřena, oba se připojili k Trockého opozici (krátce byl užíván pojem "Spojená opozice"). Mezi říjnem 1926 a listopadem 1927 byli členové této opozice odstraněni ze strany, 15. sjezd strany v prosinci 1927 pak názory opozice prohlásil za neslučitelné s učením strany.

Čistky.

Po XV. sjezdu začíná konečná čistka strany: zatímco Zinověv a Kameněv „doznali svých chyb“, byl Trockij spolu se svými stoupenci vyloučen ze strany a později poslán do exilu. Sapronov byl také ze strany vyloučen a poslán na Krym, později do Gulagu. V exilu se Trockij pokoušel dál o opoziční aktivitu – roku 1929 založil v Paříži "Buletýn opozice" ("Бюллеетен оппозиции"), roku 1930 založil Mezinárodní levou opozici, což měla být opoziční skupina uvnitř kominterny (její členové, a také i z členství podezřelí, byli ovšem z kominterny okamžitě vyloučeni). Trockij však zůstává věren svému přesvědčení a víře i nadále: „Neznamená zhroucení Kominterny také zhroucení státu, jenž vznikl z říjnové revoluce? … Tato myšlenka zdá se na pohled nezvratná. A přece je nesprávná“.  Roku 1933 byla "Mezinárodní levá opozice" přejmenována na "Mezinárodní komunistickou ligu", ze které v Paříži roku 1938 vzešla Čtvrtá internacionála.

Vedoucí členové.

K vedoucím členům Levé opozice patřily především následující osobnosti:

Pojmem Levá opozice se všeobecně označuje seskupení v Sovětském svazu, vzniklé na podzim roku 1923 jako opoziční frakce uvnitř komunistické strany, stavící se odmítavě ke Stalinovým doktrínám a snahám získat výlučnou moc. Mimo skupiny tzv. Demokratických centralistů T. V. Sapronova jsou k Levé opozici počítáni zejména tzv. trockisté pod vedením L. D. Trockého, přechodně pak i skupina bolševiků, v jejichž čele stál Zinovjev a Kameněv.

The Left Opposition was a faction within the Bolshevik Party from 1923 to 1927 headed "de facto" by Leon Trotsky. The Left Opposition formed as part of the power struggle within the party leadership that began with the Soviet founder Vladimir Lenin's illness and intensified with his death in January 1924. Originally, the battle lines were drawn between Trotsky and his supporters who signed The Declaration of 46 in October 1923 on the one hand and a triumvirate (also known by its Russian name "troika") of Comintern chairman Grigory Zinoviev, Communist Party General Secretary Joseph Stalin and Politburo chairman Lev Kamenev on the other hand.  The Left Opposition argued that the New Economic Policy had weakened the Soviet Union by allowing the private sector to achieve an increasingly important position in the Soviet economy while in their opinion, the centrally planned, socialised sector of the economy languished (including the mostly state-run heavy industries which were seen as essential not only for continued industrialisation but also defense). The platform called for the state to adopt a programme for mass industrialisation and to encourage the mechanization and collectivisation of agriculture, thereby developing the means of production and helping the Soviet Union move towards parity with Western capitalist countries, which would also increase the proportion of the economy which was part of the socialised sector of the economy and definitively shift the Soviet Union towards a socialist mode of production.  There was also the Right Opposition, which was led by the leading party theoretician and "Pravda" editor Nikolai Bukharin and supported by Sovnarkom Chairman (prime minister) Alexei Rykov. In late 1924, as Stalin proposed his new socialism in one country theory, Stalin drew closer to the Right Opposition and his "triumvirate" with Zinoviev and Kamenev slowly broke up over the next year (Zinoviev and Kamenev were both executed in 1936). The Right Opposition were allied to Stalin's Centre from late 1924 until their alliance broke up in the years from 1928–1930 over strategy towards the kulaks and NEPmen. Trotsky and his supporters in the Left Opposition were joined by the Group of Democratic Centralism to form the United (or Joint) Opposition.


Život.

Svým otcem zajištěn titulem hrabě císařství a roční rentou 160 000 zlatých franků, ztratil roku 1817 matku. Jeho děd z matčiny strany hrabě Theodor Martin Laczynski jej vychovával na rodinném statku v Kiernoži, nedaleko Walewic a později jej poslal do privátní školy v Ženevě. Ve 14 letech věku se mladý Alexandre vrátil do Polska, kde jej velkokníže Konstantin Romanov (bratr Alexandra I.) přemlouval ke vstupu do jeho služeb jako jeho osobní adjutant, což Alexandre odmítl a vrátil se zpět do Ženevy. Do Polska se vrátil až roku 1830 a podílel se na celonárodním povstání. V roce 1831 obdržel vyznamenání Virtuti Militari. Jakmile bylo jasné, že povstání bude potlačeno, byl poslán s dalšími dvěma šlechtici Poláky (hrabě Zamojski a hrabě Wielopolski) do Londýna, aby se snažil získat pro povstání podporu britské vlády. V Londýně pak prožil konec povstání a zůstal tam 2 roky. Tam se též oženil. Jeho chotí se stala britská aristokratka Caroline Mintagu. V roce 1833 odjel Walewski do Francie a vstoupil do francouzské armády, nejprve do cizinecké legie, ale brzy po obdržení francouzského občanství (prosinec 1833) do pravidelné armády a byl přeložen do Alžírska. Roku 1837 odešel do civilu a působil jako novinář a spisovatel. Založil časopis Le Messager. V roce 1840 byl Ludvíkem Filipem využit v diplomatických službách, nejprve v Egyptě, pak v misi do Buenos Aires. Když jeho bratranec Napoleon III. získal vládu nad Francií, stal se Walewski jednou z hybných pák francouzské politiky. Byl vyslancem ve Florencii (1849), Neapoli (1850), Madridu (1851) a téhož roku převzal vedení vyslanectví v Londýně. Vrcholem jeho kariéry bylo jmenování ministrem zahraničí Francie (7. května 1855). V této funkci zůstal až do 4. ledna 1860, kdy podal demisi. Roku 1866 byl jmenován vévodou a členem Akademie krásných umění. Obdržel též velkokříž Čestné legie. Zemřel náhle na mozkovou apoplexii a je pohřben na pařížském hřbitově Pere Lachaise.

Manželství a děti.

První manželství (1. prosince 1831) – chotí se stala Catharine Caroline Montagu (1808 – 1833), dcera hraběte George Johna Sandwiche a Luisy Mary Anne Hariet Corry: Obě děti zemřely v dětském věku.  Druhé manželství (4. června 1846)- chotí se stala Anna Maria Ricci, dcera hraběte Zanobi di Ricci a Isabelly roz. princezny Poniatowské : Ze vztahu s Rachel Felix (1821-1858) – přední francouzská herečka

Alexandre Florian Joseph, hrabě Colonna-Walewski (4. května 1810 ve Walewicích u Varšavy, Polsko – 27. října 1868 ve Štrasburku, Francie) byl nemanželský syn Napoleona I. a jeho milenky hraběnky Marie Walewské. Významný politik Francie v období druhého císařství.

Alexandre Florian Joseph, Count Colonna-Walewski (; 4 May 181027 September 1868), was a Polish and French politician and diplomat.  Walewski was widely rumoured to be the (unacknowledged) illegitimate son of Napoleon I by his mistress, Countess Marie Walewska, although her husband (Athanasius, Count Walewski) legally acknowledged him as his own son. In 2013, published scholarship comparing DNA haplotype evidence taken from Emperor Napoleon, from his brother King Jérôme Bonaparte's descendant Charles, Prince Napoléon and from Colonna-Walewski's descendant indicated Alexandre's membership in the genetic male-line of the imperial House of Bonaparte.


Popis.

Tělo je poměrně vysoké. Na hřbetě se nacházejí dvě samostatné hřbetní ploutve. V první se nachází 23–17 tvrdých paprsků, ve druhé 1–2 tvrdé a 13–16 měkkých paprsků. Břišní, řitní a ocasní ploutve mají obvykle načervenalý nádech. Ústa jsou tzv. koncová. Šupiny jsou drobné, ostré a ktenoidní. Na bocích jsou výrazné tmavé příčné pruhy. Dorůstá do maximální délky okolo 50 cm (velmi výjimečně může dorůst až přes 60 cm a hmotností okolo 6 kg), tam kde se mu nedaří dobře třít nebo je na něj silný proud nebo velký tlak ostatních dravců a nedostatek přirozených úkrytů, obvykle tvoří zakrslé formy. Nejvyšší uváděná hmotnost činí 4,820 kg.

Výskyt.

Obývá stojaté i tekoucí vody. Je rozšířen prakticky v celém mírném pásu Evropy, vyskytuje se i v Asii. Tento okoun se aklimatizoval například i v Austrálii, Jižní Africe či na Novém Zélandu.

Potrava.

Okoun patří mezi říční dravce. Tvoří hejna, v nichž napadá menší, či nemocné ryby, někdy taky stejného druhu. Jeho hlavní potravu tvoří živočišná složka, zejména žížaly, bezobratlí a rybí potěr.  Sportovní rybáři loví tradičně okouny na dešťovky, moučné, či bílé červy. Velice oblíben je pak také lov na přívlač (tj. na woblery, třpytky, twistery, či gumové nástrahy). Jeho záběry bývají velice prudké.

Rozmnožování.

Tření probíhá od března do června, při teplotě vody okolo 8 °C. Samice klade jikry na vodní rostliny nebo jiné potopené předměty. Jikry jsou spojeny do větších provazcovitých útvarů. Okoun říční stejně jako jeho poddruh okoun žlutý má jikry spojené v dlouhých pásech, které se snadno zachytí na kamenech a spadaných větvích v mělkých a pomalu tekoucích vodách.

Okoun říční ("Perca fluviatilis"; Linné, 1758) je sladkovodní paprskoploutvá ryba z čeledi okounovitých (Percidae), V ČR má od roku 2017 dobu hájení. Lov je povolen od 16. 6. do 31. 12. V České republice je tento druh velice hojně rozšířen.

Perca fluviatilis, commonly known as the common perch, European perch, redfin perch, big-scaled redfin, English perch, Eurasian perch, Eurasian river perch or in Anglophone parts of Europe, simply the perch, is a predatory species of the freshwater perch native to Europe and northern Asia. The species is a popular quarry for anglers, and has been widely introduced beyond its native area, into Australia, New Zealand, and South Africa. They have caused substantial damage to native fish populations in Australia and have been proclaimed a noxious species in New South Wales.


Šíření melodie Tichá noc.

Poté co poprvé zazněla v kostele sv. Mikuláše v Oberndorfu, nastalo kolem této melodie ticho. Je možné, že ji sám Gruber příležitostně hrál, nebo že ji hrál autor textu Joseph Mohr, na nových místech svého působení, když v roce 1819 opustil Oberndorf, avšak v tomto období píseň nikoho příliš nezaujala, aby se stala slavnou.  Když v roce 1821 opravoval varhany kostela v Oberndorfu Carl Mauracher, známý varhaník z Fügen v Zillerthalu, objevil při práci na varhanách noty této písně. Zaujalo ho to natolik, že si je odnesl domů a dal je místnímu varhaníkovi, kterému se píseň natolik zalíbila, že ji nadšeně šířil dál. V kraji působilo několik rodin, které se věnovaly pěvecké činnosti. Byla mezi nimi i rodina Rainerova a Strasserova, která měla dílnu na výrobu rukavic. Tak při prodeji rukavic po Rakousku, Německu i jinde zpívala tyrolské lidové písně a do svého repertoáru zařadila i píseň "Tichá noc". První „mediální“ informace o této písni se nachází v Lipském deníku "Leipziger Tagesblatt", který píše o vystoupení sourozenců Strasserových a krásné tyrolské písni "Stille Nacht". O rok později píší tytéž noviny: „Kéž by sourozenci Strasserovi byli v co nejlepší kondici, aby se jim znovu v této předvánoční době povedlo zazpívat překrásnou píseň Tichá noc“. Píseň se začala šířit lavinovitě. Již v roce 1838 se nachází tato píseň v oficiálním lipském zpěvníku a v roce 1843 se dokonce stává součástí německého hudebního fondu. Zároveň překročila hranice náboženských konfesí, takže ji přijímají i protestanti. Důvodem je, že autor textu Joseph Mohr, pro kterého by jako pro katolického kněze byl typický mariánský kult, text pojal kristologicky, totiž že hlavní postavou písně je Kristus a jeho vykupitelské poslání. Tak se stalo, že se píseň stala součástí jak katolického, tak i protestantského prostředí a píseň byla nadále chápána interkonfesionálně.  Dalším důležitým momentem pro šíření písně byl rok 1839, kdy ji pěvecká rodina Rainerových začala zpívat při svém čtyřletém turné po USA. Nejprve se tak stalo v New Yorku v Trinity Church na Wall Street v Manhattanu. O několik let později se už její záznam nacházel v mnoha zpěvnících různých amerických církví. V roce 1840 to bylo u baptistů, v roce 1849 u metodistů a následovaly další. Velký počet misionářů mnoha církví ji začal šířit do celého světa. Díky pěveckým sborům z okolí Salzburku se začala šířit také po Evropě. Do poloviny 19. století se zřejmě dostala i do Čech a na Moravu. Byla považována za typickou tyrolskou lidovou píseň a jména autora hudby Franze Xavera Grubera a textu Josepha Mohra se začala uvádět až o mnoho let později, takže se autoři za svého života přílišné slávy nedočkali.  V roce 1854 se začala zajímat královská pruská dvorní kapela v Berlíně o autorství této písně a napsala sborovému inspekčnímu benediktinského kláštera sv. Petra v Salzburgu P. Ambrožovi Prennsteinerovi dopis s žádostí o objasnění autorství písně "Tichá noc". Existovala totiž domněnka, že autorem je Johann Michael Heydn, bratr Josefa Heydna. V tomto období byl však členem salzburského pěveckého sboru Felix Gruber, syn Františka Xavera Grubera, který záležitost s dopisem řekl svému otci. F.X. Gruber proto napsal dopis, který objasňuje vznik této písně. Píše v něm: "„Bylo to 24. prosince roku 1818, když výpomocný duchovní Joseph Mohr v nově založené farnosti sv. Mikuláše v Oberndorfu předal tamnímu zástupci varhaníka Franzi Xaveru Gruberovi, který byl toho času také učitelem v Arnsdorfu, báseň s prosbou o napsání příhodné melodie pro dva hlasy, sbor a kytaru. Posledně jmenovaný předal ještě téhož večera hudebně nadanému duchovnímu dle jeho přání kompozici, která téže svaté noci za všeobecného aplausu byla zazpívána...“." V jiných Gruberových textech je zapsáno, že sbor zpíval té noci refrén, Gruber bas a Mohr tenor za doprovodu své kytary. Vzhledem k tomu, že F.X. Gruber o sobě píše ve třetí osobě, je to svědectví o jeho skromnosti a věrohodnosti. Bylo by totiž možné, že vzhledem k tomu, že v této době byl již Joseph Mohr šest let po smrti, že by si mohl celé autorství přivlastnit, což však Gruber neudělal, naopak z dopisu vyznívá úcta k Mohrovi. Píseň byla napsána z nezištných důvodů jako odpověď na duše lidí usoužené neustálými napoleonskými válkami a zračí se v ní společná láska Grubera i Mohra k hudbě a umění.  Kostel svatého Mikuláše v Oberndorfu poškodila povodeň na řece Salzach roku 1899 a následně byl zbourán. Dnes na jeho místě stojí kaple nazvaná Tichá noc (německy "Stille-Nacht-Kapelle").

České překlady.

Do češtiny byla "Tichá noc" přeložena víckrát. Patrně nejznámější „Tichá noc, svatá noc! / Jala lid v blahý klid…“ stejně jako méně známý „Tichá noc, svatá noc / v kteréž se nám dnes všem / narodil Spasitel náš…“ pocházejí od neznámých autorů. Dalšími překladateli byli například Václav Renč (1911–1973, „Tichá noc, přesvatá noc. / V spánku svém dýchá zem, / půlnoc odbila, město šlo spát…“), Čeněk Dušek (1843–1918, „Tichá noc, svatá noc. / Aj, Bůh sám přišel k nám…“), Rostislav Nechuta (1916–1993, „Tichá noc, svatá noc. / Však světa cizota / kolkolem leží u Betléma…“, z roku 1970) či Pavel Hájek (* 1925, „Tichá noc, svatá noc, / vánoční píseň zní…“). Verzi začínající „Tichá noc, svatá noc. / Všechno spí u jeslí“ nazpívala v roce 1969 Eva Pilarová.

Tichá noc (německy "Stille Nacht") je jedna z nejznámějších vánočních písní. Poprvé ji uvedli učitel a varhaník Franz Xaver Gruber a tamní kaplan a básník Joseph Mohr (1792–1848) v kostele sv. Mikuláše v rakouském městě Oberndorf u Salzburgu na Štědrý večer v roce 1818. Text k písni, oslavující krásu vánoční noci, napsal kaplan Mohr již v roce 1816 ve farnosti Mariapfarr. Před Vánoci 1818 zkomponoval Gruber k jeho básni melodii. Přestože byla poprvé kvůli potížím s varhanami předvedena jen v doprovodu kytary, píseň se stala brzy velmi populární. Dnes je přeložena do 300 jazyků a nářečí včetně češtiny, jako píseň je zpívána po celém světě. "Stille-Nacht-Kapelle" (Kaple Tiché noci) v Oberndorfu je dodnes turistickou atrakcí.

"Silent Night" () is a popular Christmas carol, composed in 1818 by Franz Xaver Gruber to lyrics by Joseph Mohr in the small town of Oberndorf bei Salzburg, Austria. It was declared an intangible cultural heritage by UNESCO in 2011. The song has been recorded by many singers across many music genres. The version sung by Bing Crosby in 1935 is the fourth best-selling single of all-time.


Historie.

Chrám patrně vznikl v roce 367 př. n. l. na popud římského politika a vojevůdce patricijského původu Marca Furiua Camilla. Měl připomínat důležitý římský zákon Lex Licinia Sextia, který potvrzoval rovnost mezi plebeji a patriciji. Přesné datum dokončení chrámu ale historické prameny neuvádějí.  V roce 121 př. n. l. po vraždě Gaia Graccha prošla budova velkou rekonstrukcí, a poté sloužila k občasným zasedáním Senátu. Chrám byl i častým cílem mnohých politických zmatků. Údajně zde konzul a spisovatel Cicero pronesl svou čtvrtou řeč proti Catilinovi.  Druhou rekonstrukci si chrám vyžádal za vlády císaře Augusta, avšak pokyn k ní vydal jeho nástupce Tiberius. Po této kompletní přestavbě, která proběhla mezi lety 7 př. n. l. až 10 n. l., se stal chrám jednou z nejhezčích staveb na Foru Romanu. Budova zdobená mramorem a nádhernými architektonickými prvky byla v roce 12 znovu vysvěcena. Už během rekonstrukce shromažďoval Tiberius ty nejvzácnější a nejhezčí skvosty antického sochařského a malířského umění, aby je mohl vystavovat v prostorné chrámové síni. Tím vytvořil jednu z nejstarších uměleckých galerií ve starověkém světě. Podle římského spisovatele a filozofa Plinia se v Tiberiově sbírce nacházely sochy Apollóna a Juno, sousoší Latony držící své děti Apollóna a Dianu od sochaře Euphranora a mnoho dalších děl, která Plinius shrnul ve své knize Historia naturalis.  Chrám se později objevil v 1. polovině 3. století na mincích Orbiany, manželky císaře Alexandera Severa a částečně je zaznamenán i na plánu antického Říma Forma Urbis Romae. Poslední zmínka pochází z období vlády papeže Hadriána I. (konec 8. století), kdy budova byla ve velmi chátrajícím stavu.

Architektura.

Chrám stojí hned vedle Tabularia a je situován tak, aby vzhledově zapadal mezi ostatní stavby v západní části Fora. Co se týče poměrů stran, byla tato budova naprostým unikátem mezi římskými chrámy. Hlavní cella měří 45 metrů do šířky a dlouhá byla pouhých 24 metrů, zatímco chrámová předsíň byla široká 34 metrů a do hloubky měřila jen 14 metrů. Interiér celly obklopovala řada bílých mramorových korintských sloupů. Ty byly postaveny na nízkém podstavci, který vyčníval ze zdi. Podstavce rozdělily zeď přesně na jedenáct částí, z nichž každá měla vlastní niku. V hlavní nice, jež se nacházela naproti vchodu, byla nejspíše vystavena socha bohyně Concordie.

Současnost.

Dnes z chrámu zbyly pouze ruiny částečně vybetonovaného podstavce, které pocházejí z první rekonstrukce z roku 121 př. n. l. Jedná se patrně o nejstarší betonovou část stavby v Římě. Ostatní zbytky chrámu jsou zabudované buď v sousedním Tabulariu nebo jsou překryté hlavní cestou, která vede na vrcholek Kapitolu.

Chrám Concordie (italsky "Tempio della Concordia") byl antický chrám, který stával na samotném západním konci Fora Romana, těsně pod Kapitolem. Byl zasvěcen Concordii – římské bohyni harmonie a svornosti.

The Temple of Concord () in the ancient city of Rome refers to a series of shrines or temples dedicated to the Roman goddess Concordia, and erected at the western end of the Roman Forum. The earliest temple is believed to have been vowed by Marcus Furius Camillus in 367 BC, but it may not have been built until 218 BC by L. Manlius. The temple was rebuilt in 121 BC, and again by the future emperor Tiberius between 7 BC and AD 10.


Život.

Evans-Pritchard se narodil v rodině anglikánského faráře a v letech 1921- 1924 studoval moderní historii v Oxfordu. Antropologii studoval u C. G. Seligmana na London School of Economics (LSE), kam v té době právě přišel Bronislaw Malinowski. Společně s R. Firthem se stal jeho prvním, i když kritickým žákem. Roku 1926 byl Seligman pověřen, aby pro ministerstvo kolonií udělal výzkum v Súdánu, ale protože onemocněl, ujal se úkolu Evans-Pritchard. Výsledky prvního výzkumu mezi Azande obhájil jako disertační práci a pak se mezi ně pravidelně vracel. Roku 1930, když Britové krvavě potlačili povstání nilotských Nuerů, začal pracovat tam, ačkoli mu dlouho trvalo, než ho domorodci přestali vnímat jako nepřítele. V letech 1932–1935 byl profesorem na univerzitě v Káhiře, od roku 1935 profesorem africké sociologie v Oxfordu.  Za druhé světové války sloužil jako důstojník v Habeši, kde vedl partyzánskou válku proti Italům, dále v Súdánu, v Libyi a v Sýrii. Podle svědectví jeho kolegy, antropologa Lienhardta, „se části jeho života podobaly dobrodružnému románu“. Ke konci války, v roce 1944 konvertoval ke katolictví. Po válce přednášel rok v Cambridge a v roce 1947 nastoupil po Alfredu Radcliffe-Brownovi jako profesor antropologie v Oxfordu, kde přednášel až svého do penzionování v roce 1970. S manželkou Iomou měli pěti dětí.

Dílo.

Evans-Pritchard byl především neobyčejně poctivý a kritický vědec, přísný kritik všech pouze spekulativních teorií, kterých bylo i v antropologii dost. Přísně posuzoval například tehdy módní evolucionismus, jednoduchou představu lineárního vývoje společností, a to často navzdory známým skutečnostem. Se snahou o objektivní popis spojoval i úsilí o hluboké porozumění studovaným kulturám. Jeho popisy vycházejí z respektu ke studovaným „domorodcům“, u nichž samozřejmě předpokládal značnou míru racionality i dalších schopností. Jako religionista ostře kritizoval jak psychologické (Edward Burnett Tylor, James Frazer, Sigmund Freud), tak sociologické (Karl Marx, Durkheim, Malinowski) teorie o vzniku náboženství, i když právě Durkheima si nesmírně vážil.  Smysl svého antropologického bádání však neviděl jen ve shromažďování informací, protože studium „primitivních“ společností může významně prohloubit naše chápání společností moderních, složitějších a méně přehledných. Evans-Pritchard zdůrazňoval významné paralely mezi prací antropologa a historika; že jeden z nich pracuje s přímými svědectvími a druhý s archiváliemi, je podle něho jen technický rozdíl. Jako se historik snaží překlenout propast času a pochopit minulé, snaží se antropolog překlenout kulturní a jazykovou propast a ukázat „domorodce“ ne jako nepochopitelné kuriozity, ale jako nám velice podobné lidi.

Sir Edward Evan Evans-Pritchard (21. září 1902 Sussex – 11. září 1973 Oxford) byl britský sociální antropolog a religionista. Proslavil se zjeména svými výzkumy v Africe, v Súdánu a na horním toku Nilu. Mezi lety 1946–1970 byl profesorem sociální antropologie na Oxfordské univerzitě, roku 1971 byl povýšen do šlechtického stavu.

Sir Edward Evan Evans-Pritchard, FBA (21 September 1902 – 11 September 1973), known as E. E. Evans-Pritchard, was an English anthropologist who was instrumental in the development of social anthropology. He was Professor of Social Anthropology at the University of Oxford from 1946 to 1970.


Historie.

Objevení.

Roztroušenou sklerózu popsal v roce 1868 jako samostatnou chorobu francouzský neurolog Jean-Martin Charcot (1825–1893). Po shrnutí dřívějších nálezů a doplnění svých vlastních klinických a patologických pozorování Charcot nemoc nazval (francouzsky roztroušená skleróza). Tři základní příznaky RS, známé též pod souhrnným označením Charcotova trias, jsou nystagmus, intenční třes a skandovaná řeč (nejsou však

Historické případy.

Existují četné historické zmínky o lidech, kteří žili před či krátce poté, co Charcot nemoc popsal, a pravděpodobně měli RS.  Mladá žena Halldora, která žila na Islandu kolem roku 1200, náhle ztratila zrak a pohyblivost, ale po modlitbách k svatým se jí po sedmi dnech zrak i hybnost vrátily. Svatá Lidwina ze Schiedamu (1380–1433), holandská jeptiška, může být první z jasně identifikovatelných pacientů s RS. Od svých šestnácti let až do své smrti v 53 letech trpěla vracející se bolestí,

Etiologie.

Epidemiologické studie RS poskytly náznaky možných příčin onemocnění. Různé teorie se pokouší kombinovat známá data do hodnověrných vysvětlení, ale žádná z nich se neukázala jako definitivní. RS se nejspíše vyskytuje jako důsledek kombinace jak faktorů prostředí, tak dědičných faktorů.

Faktory dědičnosti.

RS není považována za přímo dědičné onemocnění, řada genetických variací však prokazatelně zvyšuje riziko vzniku onemocnění, jde tedy o rizikové faktory.  Pokud se RS již vyskytuje v rodině, je riziko vzniku RS u každého dalšího pokrevního příbuzného nemocného vyšší než v běžné populaci. Toto riziko výrazně narůstá zejména v případě postižení sourozenců, rodičů a dětí. V případě postižení jednoho z jednovaječných dvojčat má druhé dvojče riziko, že se i u něj objeví RS, 35 % nemocných, u nevlastních sourozenců je riziko společného postižení nižší než u klasických sourozenců, což ukazuje na polygenní (nemendelovskou) dědičnost onemocnění.  Vedle příbuzenských studií, které sledují jen současný výskyt RS u příbuzných jedinců, probíhají i

Infekční příčiny.

Genetické predispozice mohou vysvětlit některé z epidemiologických rozdílů ve výskytu RS, jako je vysoký výskyt onemocnění u některých rodin, či snížení rizika v závislosti na genetické vzdálenosti, avšak nevysvětlují jiné jevy, jako jsou například změny rizika výskytu RS, které se vyskytují při migraci v raném věku.  Vysvětlením pro toto epidemiologické zjištění může být, že se na vzniku RS mohou podílet spíše běžné infekce nežli vzácný patogen. Během výzkumu nemoci byly vypracovány různé hypotetické mechanismy, které mohou stát za vypuknutím RS. "Hygienická hypotéza" uvádí, že ochranou proti RS může být vystavení různým patogenům během dětství. RS by pak byla vyvolána autoimunitní reakcí spuštěnou u náchylných jedinců četnými infekčními mikroorganismy, s rizikem rostoucím s věkem při infekci. "Prevalenční hypotéza" uvádí, že onemocnění je

Neinfekční rizikové faktory prostředí.

RS je častější u lidí, kteří žijí dále od rovníku. S vyšším rizikem RS je spojováno snížené vystavení slunečnímu záření. Pro vysvětlení zvýšeného rizika mezi lidmi, kteří jsou méně vystaveni slunečnímu záření, se používají jako hlavní biologické mechanismy snížená produkce a příjem vitamínu D.  Výskyt roztroušené sklerózy v Norsku, které leží mezi 58. a 71. rovnoběžkou, nezávisí na zeměpisné šířce. Vysoký výskyt roztroušené sklerózy na Sardinii představuje další argument proti teorii, že výskyt roztroušené sklerózy je závislý na vzdálenosti od rovníku.  Rizikovým faktorem může být i těžký stres, ačkoliv důkazy pro tuto teorii jsou slabé; u rodičů, kteří nečekaně přišli o dítě, bylo riziko vzniku RS vyšší než u rodičů, kteří o dítě nepřišli. Jako nezávislý rizikový faktor pro rozvoj RS bylo prokázáno kouření. Zkoumána byla povolání, při nichž se dotyční dostávají do kontaktu s toxiny, zejména pak rozpouštědly, tyto výzkumy však nedospěly k žádným jasným závěrům.  Za příčinné (kauzální) faktory rozvoje RS byla považována očkování; klinické studie

Epidemiologie.

Epidemiologie se opírá o dva základní statistické parametry: incidenci a prevalenci. Incidence udává počet nově nemocných jedinců (nových případů) k celkovému počtu jedinců ve sledované populaci; zatímco prevalence je poměr počtu nemocných k celkovému počtu obyvatel. U prevalence nezávisí pouze na incidenci, ale i na míře přežití a migraci nemocných lidí. RS má prevalenci, která se v závislosti na zemi nebo specifické populaci pohybuje od 2 do 150 pacientů na 100 000 obyvatel. Vědecké studie populačních a geografických vzorců v epidemiologických statistikách jsou u RS velmi běžné a vedly k návrhům různých etiologických teorií. RS se obvykle objevuje u dospělých kolem třiceti, ale může se také objevit u dětí, a primárně progresivní forma je nejběžnější u lidí kolem padesáti let. Tak jako u mnoha ostatních autoimunitních onemocnění, má RS častější výskyt u žen, a tento trend může být rostoucí. U dětí může být poměr pohlaví tři děvčata na každého chlapce. U lidí starších padesáti let

Příznaky a symptomy.

Symptomy roztroušené sklerózy se obvykle projevují v občasných zhoršujících se akutních obdobích (relaps) jako chronické progresivní zhoršování neurologických funkcí.  Nejběžnější klinickou formou RS je klinicky izolovaný syndrom (CIS, z anglického "clinically isolated syndrome"). Při CIS má pacient ataky naznačující demyelinizaci, které však nesplňují kritéria pro roztroušenou sklerózu. Pouze u 30 až 70 % pacientů s CIS dojde k pozdějšímu rozvinutí RS. Onemocnění obvykle nastupuje se senzorickými (46 % případů), vizuálními (33 %), cerebrálními (30 %) a motorickými (26 %) symptomy. U pacientů bylo zaznamenáno i množství vzácných prvotních symptomů, včetně afázie, psychózy a epilepsie. Počáteční příznaky a symptomy RS jsou často přechodné, mírné a omezené. Tyto příznaky a symptomy dotyčného často nepřimějí vyhledat lékařskou pomoc a jsou často identifikovány pouze dodatečně, a to až poté, co byla RS již diagnostikována. Někdy dojde k odhalení RS náhodně, během neurologického vyšetření prováděného z jiných důvodů. Takové případy se označují jako subklinická RS. U osob s RS se mohou projevovat prakticky jakékoliv neurologické symptomy, včetně změn v citlivosti (hypestezie a parestezie), svalové slabosti, svalových křečí, pohybových obtíží, obtíží s koordinací a rovnováhou (ataxie), problémů s řečí (dysartrie) nebo polykáním (dysfagie), zrakových problémů (nystagmus, optická neuritida, diplopie), únavy, akutní nebo chronické bolesti či močových a střevních potíží. Mezi běžné symptomy patří rovněž kognitivní poruchy různého stupně a emocionální příznaky deprese či nestabilní nálady. Hlavním objektivním měřítkem progrese postižení a závažnosti příznaků je Kurtzkeho stupnice postižení (anglicky: "Expanded Disability Status Scale", tj. rozšířená stupnice stavu invalidity), známá též jako EDSS či Kurtzkeho škála.  Ataky při roztroušené skleróze jsou často nepředvídatelné, vyskytující se bez varování a bez zjevných podněcujících faktorů. Některé z nich však může mít na svědomí některý z běžných spouštěčů. Častěji se vyskytují během jara a léta. Riziko atak zvyšují infekce, jako je nachlazení, chřipka či gastroenteritida. Spouštěčem záchvatu může být i stres. Náchylnost k záchvatům může ovlivnit také těhotenství, které však před nimi během posledního trimestru naopak ochraňuje (protizánětlivý efekt těhotenských hormonů). Během několika prvních měsíců po porodu je však riziko atak zvýšené. Celkově se ovšem nezdá, že by těhotenství v dlouhodobém horizontu invaliditu výrazněji ovlivnilo (navzdory tomu existoval například v Československu až do roku 1952 zákon, podle kterého byla diagnóza RS indikací k interrupci). Během výzkumu RS bylo prověřeno mnoho potenciálních spouštěčů, u nichž se nezjistilo, že by na nástup atak měly vliv. Neexistuje tak žádný důkaz o zvýšené rizikovosti očkování proti chřipce, hepatitidě B, planým neštovicím, tetanu či tuberkulóze. Spouštěčem záchvatů není ani fyzické trauma. U pacientů s RS existuje jev zvaný Uhthoffův fenomén; při expozici vyšším než běžným pokojovým teplotám (například v sauně či horké lázni) se mohou dočasně zhoršit existující symptomy. Uhthoffův fenomén však není označován jako spouštěč atak.

Patogeneze.

Patogenní projevy roztroušené sklerózy jsou poměrně různorodé a liší se podle konkrétní formy tohoto onemocnění. Typické jsou však zejména léze („jizvy“), jež je možné detekovat v některých částech mozku, a dále zánětlivý autoimunní proces způsobený reakcí bílých krvinek na přítomnost myelinu.

Léze.

Název "roztroušená skleróza" odkazuje k jizvám (sklerózám, spíše známým jako plaky či léze), které RS vytváří v nervové soustavě. Dosahují rozměrů od 1 milimetru až po několik centimetrů. Léze vytvářené RS nejčastěji zahrnují oblasti bílé hmoty v blízkosti komor mozečku, mozkového kmene, bazálních ganglií, míchy a zrakového nervu. Funkcí buněk bílé hmoty je přenášet signály mezi oblastmi šedé hmoty, kde probíhá zpracování, a zbytkem těla. V periferní nervové soustavě

Zánět.

Vedle demyelinizace je dalším patologickým znakem onemocnění zánět. Podle striktně imunologických vysvětlení je RS zánětlivý proces způsobený T-lymfocyty. Lymfocyty jsou buňky, které hrají důležitou roli v obraně organismu. Při RS přestupují T-lymfocyty do mozku přes hematoencefalitickou bariéru (HEB), tedy zesílené stěny vlásečnic, jejichž úkolem je mimo jiné i to, že brání vstupu lymfocytů a dalších buněk imunitního systému do nervové soustavy. Bariéra není za normálních okolností tomuto typu buněk propustná,

Diagnóza.

Roztroušená skleróza může být obtížně diagnostikována, neboť její příznaky a symptomy mohou být podobné mnoha jiným zdravotním problémům. Lékařské organizace vytvořily diagnostická kritéria, která mají usnadnit a standardizovat diagnostický proces pro praktikující lékaře. Historicky byla pro diagnostiku RS používána Schumacherova a Poserova kritéria. V současné době se od roku 2001 používají McDonaldova kritéria, která se zaměřují na prokázání diseminace RS lézí v prostoru a čase za pomoci klinických, laboratorních a radiologických dat. Diagnóza nemůže být stanovena dříve, nežli jsou ostatní možné příčiny symptomů vyloučeny diferenciální diagnózou.  Samotná klinická data mohou být pro diagnostiku RS dostačující v případě, že pacient utrpěl oddělené příhody neurologických symptomů

Léčba.

Ačkoliv na roztroušenou sklerózu neexistuje žádný známý lék, mnohé terapie se prokázaly jako nápomocné. Primárním cílem terapie je zmírnění obtíží, předcházení nových atak, zpomalení progrese onemocnění a zabránění invalidity. Tak jako u ostatních léčeb, i léčba zvládnutí RS má mnohé vedlejší účinky. Někteří pacienti podstupují alternativní léčbu navzdory nedostatku podpůrných, srovnatelných a opakovaných vědeckých studií.

Zvládnutí akutních atak.

Během symptomatických atak je běžnou léčbou akutních relapsů podávání vysokých dávek i.v. (nitrožilně) kortikosteroidů, jako je metylprednisolon. Cílem tohoto druhu léčby je ukončit ataku

Chorobu modifikující léčba.

Raná klinická forma relaps remitující RS (RRRS) je klinicky izolovaný syndrom (CIS). Mnohé studie prokázaly, že léčba interferony během počáteční ataky může snížit pravděpodobnost, že se u pacienta vyvine klinická RS.  K roku 2007 bylo pro RRRS schváleno regulačními úřady různých zemí celkem šest chorobu modifikujících léků. Tři z nich jsou interferony: dvě verze interferonu beta-1a (obchodní názvy "Avonex", "CinnoVex", "ReciGen" a "Rebif") a jedna interferonu beta-1b (americký obchodní název "Betaseron", v Evropě a Japonsku "Betaferon"). Čtvrtým lékem je glatiramer acetát ("Copaxone"). Pátým lékem je mitoxantron, imunosupresivum používané při chemoterapiích u rakovin, schválené pouze v USA, a to převážně pro sekundárně progresivní RS. Šestý je natalizumab ("Tysabri"). Všech šest léků je účinných při snížení počtu atak a zpomalejí progrese postižení. Jejich účinnost se liší a studie jejich dlouhodobého účinku stále chybí. Srovnání mezi imunomodulátory (všech kromě mitoxantronu) ukazují, že nejvíce účinný je natalizumab, a to jak z hlediska snížení relapsů, tak z hlediska zastavení progrese postižení. Rovněž bylo prokázáno, že snižuje

Zvládnutí efektů RS.

Chorobu modifikující léky umí snížit rychlost progrese onemocnění, ale nedokáží jej zastavit. S postupem roztroušené sklerózy dochází ke zhoršování symptomů. RS je spojena s řadou příznaků a funkčních deficitů, které mají za následek řadu progresivních postižení a invaliditu.

Alternativní léčba.

Tak jako u většiny chronických onemocnění je některými pacienty vyhledávána alternativní léčba, navzdory nedostatku podpůrných, srovnatelných a opakovaných vědeckých studií, jež by potvrdily pozitivní účinky těchto postupů na RS. Příkladem jsou orální

Prognóza.

Prognóza (očekávaný budoucí průběh onemocnění) pro osoby s roztroušenou sklerózou závisí na formě RS, pohlaví, věku, rase, průvodních symptomech a stupni invalidity. Ženské pohlaví, relaps remitentní forma, optická neuritida či zrakové symptomy v počátku onemocnění, několik atak v počátečních letech a zejména nižší věk při nástupu onemocnění, jsou spojovány s lepším průběhem onemocnění.  Střední délka

Výzkum.

Intenzivně se zkoumá množství léčiv, jež by mohly tlumit ataky či zlepšit funkci nervové tkáně. Jednou možností je kombinovat několik léků, které se již v současné době samy o sobě pacientům s roztroušenou sklerózou podávají. Příkladem je kombinované podávání mitoxantronu a glatiramer acetátu ("Copaxone"). Mnoho léků, jež se dostaly do klinických zkoušek, se již dříve úspěšně používaly k léčení zcela jiných nemocí. To platí např. pro alemtuzumab ("Campath"), daclizumab ("Zenapax"), inosin, BG00012, fingolimod a teriflunomid, tedy aktivní metabolit antirevmatického leflunomidu. Alemtuzumab měl v klinických zkouškách lepší výsledky než interferon beta-1a, co se týče zlepšení pohybových vlastností a snížení frekvence relapsů u pacientů s relaps remitentní RS; na druhou stranu alemtuzumab může vyvolávat závažné autoimunitní problémy (trombocytopenická purpura). Třetí skupinou léků jsou přípravky vytvořené od počátku pro léčbu roztroušené sklerózy, konkrétně např. laquinimod či "Neurovax".  V nízkých dávkách podávaný naltrexon (tzv. „low

Organizace.

Jako vůbec první organizace sdružující pacienty s roztroušenou sklerózou vznikla v roce 1946 ve Spojených státech National Multiple Sclerosis Society. Krátce poté se obdobná iniciativa zrodila i v Evropě a v roce 1967 došlo ke sdružení celkem osmnácti jednotlivých národních organizací do Mezinárodní federace roztroušené sklerózy (). Ta k roku 2009 sdružuje MSIF celkem 32 stálých členů, 10 přidružených členů a spolupracující organizace z dalších 41 zemí. Za Českou republiku je členskou MS společností od roku 1995 Unie Roska. Jejím posláním je sociálně-zdravotní program a vznikla v roce 1992 jako zaštiťující organizace regionálních spolků (Rosek), které v Československu vznikaly od roku 1983. Vůbec první pokusy o organizaci pacientů s RS v Československu sahají k začátku roku 1972.  V České republice existují pro pacienty s RS dále takzvaná lékařská MS centra. Podle nadačního fondu Impuls tato MS centra slouží k „zajištění specializované diagnostiky a léčby, soustředění pacientů, u nichž nelze provést odpovídající diagnostiku a terapii na nižších stupních základní a regionální péče, zajištění léčby a speciálních postupů, které vyžadují zároveň sledování imunologických či elektrofyziologických parametrů, zajištění komplexní léčby, jejíž součástí je specializovaná neurorehabilitace, zajištění školení v oboru demyelinizačních onemocnění, včetně vedení programů kontinuálního vzdělávání, realizaci vědecko-výzkumné činnosti v oboru demyelinizačních onemocnění a k spolupráci českých a mezinárodních center v oboru demyelinizačních onemocnění.“ K roku 2009 jich je celkem 13 s vedoucím pracovištěm při Neurologické klinice 1. lékařské fakulty Univerzity Karlovy a Všeobecné fakultní nemocnici v Praze. Mimo Prahu, kde se jsou 3 MS centra, se další nacházejí v Brně (2×), Českých Budějovicích, Hradci Králové, Olomouci, Ostravě, Pardubicích, Plzni, Teplicích a Zlíně.  [http://Nadační%20fond%20Impuls Nadační fond Impuls </nowiki>], založený 6.4.2000, podporuje dlouhodobé projekty v oblasti roztroušené sklerózy, její výzkum, terapii, jakož i osvětovou činnost. V roce 2013 Impuls inicioval vznik prvního celostátního Registru pacientů s roztroušenou sklerózou (ReMuS), který shromažďuje data o pacientech (se zajištěnou ochranou osobních údajů) a má za cíl poskytovat data plátcům zdravotní péče a ostatním státním institucím, což je důležité pro posouzení efektivity nákladné terapie. Nadační fond podporuje rehabilitační projekty, které pomáhají pacientům pomocí fyzioterapie a psychoterapie zlepšit kvalitu života, přispívají k oddálení progrese onemocnění s cílem žít plnohodnotný pracovní a společenský život. Přispívá také na nákup léčebných přístrojů a rehabilitačních pomůcek, pořádá benefiční kulturní a sportovní akce, věnuje se podpoře vzdělávání a osvětové činnosti o roztroušené skleróze.

Roztroušená skleróza (zkráceně RS, : "sclerosis multiplex", : "Multiple sclerosis", zkráceně "MS") je chronické autoimunitní onemocnění, při kterém lidský imunitní systém napadá centrální nervovou soustavu (mozek a míchu), čímž způsobuje demyelinizaci (rozpad myelinových pochev). Nemoc postihuje zejména mladé dospělé (od 20 do 40 let) a její výskyt je častější u žen (přibližně v poměru 2:1). Její prevalence se pohybuje v rozmezí od 2 do 150 pacientů na 100 000 obyvatel. Onemocnění popsal v roce 1868 jako první Jean-Martin Charcot.  RS ovlivňuje schopnost nervových buněk (neuronů) v mozku a míše spolu vzájemně komunikovat. Nervové buňky spolu komunikují prostřednictvím vysílání nervových vzruchů přes dlouhé neuronové výběžky axony (neurity), které jsou obaleny v izolační látce nazývané myelin. Ten významně urychluje vedení nervového vzruchu a zabraňuje jeho přenosu na okolní vlákna a struktury. Je bezpodmínečně nutný ke správnému fungování centrální nervové soustavy. Při RS napadá imunitní systém myelin a ničí jej. To v důsledku znamená, že axony již nadále nejsou schopny účinně přenášet nervové vzruchy. Slovo "skleróza" (z řeckého "skleros", tj. tuhý) v názvu nemoci odkazuje ke zjizvením v bílé hmotě. Ta vznikají v místech zánětlivých ložisek (odborně plaků či lézí), kde již zánět odezněl. Slovo "roztroušená" pak naznačuje, že RS může vytvořit více ložisek. Přestože o procesech, které se podílejí na rozvoji choroby, je známo mnoho, samotná příčina vzniku onemocnění je stále neznámá. Mezi teorie etiopatogeneze patří genetické vlivy či infekce. Během studií došlo i k odhalení různých rizikových faktorů prostředí.  U roztroušené sklerózy se mohou vyskytnout prakticky jakékoliv neurologické symptomy, které často přechází ve fyzickou a kognitivní invaliditu a neuropsychiatrické poruchy. RS se podle průběhu dělí na benigní a maligní. První zmíněný je charakterizován malým množstvím atak s minimálními následky, druhý pak těžkými záchvaty a rychlým nárůstem invalidity. Hlavní dělení RS zná čtyři základní formy nemoci: "relaps-remitentní", "sekundárně progresivní", "primárně progresivní" a "relabující-progresivní". Mezi záchvaty mohou symptomy zcela vymizet, avšak i přesto často přetrvávají, zejména v případě pokročilejších stádiích nemoci, neurologické potíže.  Pro roztroušenou sklerózu neexistuje žádná známá kauzální léčba. Dostupné léky se zaměřují především na zmírnění obtíží, předcházení nových atak, zpomalení progrese onemocnění a zabránění invalidity (symptomatologická léčba). Střední délka života je u pacientů s RS téměř stejná jako u populace bez RS.

Multiple sclerosis (MS) is a demyelinating disease in which the insulating covers of nerve cells in the brain and spinal cord are damaged. This damage disrupts the ability of parts of the nervous system to transmit signals, resulting in a range of signs and symptoms, including physical, mental, and sometimes psychiatric problems. Specific symptoms can include double vision, blindness in one eye, muscle weakness and trouble with sensation or coordination. MS takes several forms, with new symptoms either occurring in isolated attacks (relapsing forms) or building up over time (progressive forms). Between attacks, symptoms may disappear completely; however, permanent neurological problems often remain, especially with the advancement of the disease. While the cause is unclear, the underlying mechanism is thought to be either destruction by the immune system or failure of the myelin-producing cells. Proposed causes for this include genetics and environmental factors such as being triggered by a viral infection. MS is usually diagnosed based on the presenting signs and symptoms and the results of supporting medical tests. There is no known cure for multiple sclerosis. Treatments attempt to improve function after an attack and prevent new attacks. Medications used to treat MS, while modestly effective, can have side effects and be poorly tolerated. Physical therapy can help with people's ability to function. Many people pursue alternative treatments, despite a lack of evidence of benefit. The long-term outcome is difficult to predict, with good outcomes more often seen in women, those who develop the disease early in life, those with a relapsing course and those who initially experienced few attacks. Life expectancy is on average 5 to 10 years lower than that of the unaffected population. Multiple sclerosis is the most common immune-mediated disorder affecting the central nervous system. In 2015, about 2.3 million people were affected globally, with rates varying widely in different regions and among different populations. In that year, about 18,900 people died from MS, up from 12,000 in 1990. The disease usually begins between the ages of 20 and 50 and is twice as common in women as in men. MS was first described in 1868 by French neurologist Jean-Martin Charcot. The name "multiple sclerosis" refers to the numerous glial scars (or sclerae – essentially plaques or lesions) that develop on the white matter of the brain and spinal cord. A number of new treatments and diagnostic methods are under development.


Začátky skupiny Dream Theater.

Skupina pod názvem Majesty (což je titul používaný pro krále a královny a znamená majestát, veličenstvo, vznešenost) začala hrát už v roce 1985. Toto hraní přineslo také první ovoce a to v roce 1989 kdy skupina už pod názvem Dream Theater nahrává své debutové album When the dream and day unite. Kapela se dostala do povědomí posluchačů až v roce 1992 kdy vydává své druhé album Images and Words. Absolutní úspěch má album z roku 1993 Live at Marquee. Je to záznam živého koncertu z Velké Británie.

Další projekty.

Mike byl spoluzakladatelem dalších projektů. A to několika "super-skupin". V první řadě to byl projekt Liquid Tension Experiment. Na tomto projektu se podílel i kytarista John Petrucci a klávesista Jordan Rudess. Oba dva hrají ve skupině Dream Theater. Později přišel Transatlantic. Zde spolupracoval s klávesistou Nealem Morsem. Toto seskupení trvalo od roku 1999 do roku 2003. Je to zakončeno albem Live in Europe. Dále je zde projekt O.S.I. (Office of Stragegic Influence). V roce 2010 po náhlé smrti bubeníka Jimmyho "The Rev" Sullivana skupiny Avenged Sevenfold nahrává jejich páté album Nightmare a odehraje naplánované turné. Od roku 2012 je pod vedením producenta Billa Evanse přizván do projektu Flying Colors, do kterého jsou zapojeni i další významní muzikanti v oblasti progresivního rocku Steve Morse, Neal Morse a Dave LaRue.

Hall of Fame.

Mike vstoupil do síně slávy už ve 37 letech (2004) jako jeden z nejmladších bubeníků na světě. Sám při rozhovoru co na to říká, uvedl, že je velice překvapen a že to vůbec nečekal. Už na studiích prohlašoval, že zde bude druhý Neil Peart. Jak je vidět tak se mu to povedlo. Je také držitelem 23 cen Modern Drummer Magazine. Ale jeho vzor Neil Peart z kapely Rush vstoupil do síně slávy o šest let dříve. A to když mu bylo 31 let.

Vybavení.

Jeho první bicí byly Tama Imperialstar. Tyto bicí si pořídil už v mládí. Jak sám uvádí měl tři zaměstnání, aby si je mohl pořídit. Samozřejmě tyto bicí bicí má uloženy doma ve sklepě i s ostatními.  Mapex/Sabian Mike podepsal smlouvu s japonskou firmou Mapex a kanadským Sabianem na začátku let devadesátých. Tyto bicí ho provázely na dvou albech Images and Words a Awake. Následující složení: 24x16 kick drum (2x) 5 1/2x14 snare drum 8x8 tom-tom, 10x8 tom-tom, 12x8 tom-tom, 14x10 tom-tom, 16x16 floor-tom, 18x16 floor-tom, tamburine LP, timbalitos 9 1/4 a 10 1/4, 4 octobany o hlobce 6" vyrobené speciálně firmou Mapex pro tuto sestavu.  Tama Starclassic/Sabian V roce 1997 Mike podepsal smlouvu s japonskou firmou Tama. Tato značka ho provází až do dnešních dnů. Je tedy vlajkovou lodí, neboli "vlajkovým hráčem" této značky. Bicí měly název The Purple Monster. Jak už z názvu vyplývá jsou tyto bicí docela objemné. Byly vyrobeny ve třech provedeních a to v barvě bílo-růžové (americké turné), bílo-zelené (evropské turné) a bílo-červené (asijské turné). Speciálně pro tuto sestavu byl vyroben i malý buben. Zvláštní byl v tom, že struník se neovládal ručně jak je známo u všech typů bubínků, ale byl ovládán nohou. Ovládáním se struník dostával do třech poloh. A to buď: plně napnutý, středně napnutý a nebo do polohy vypnuté. S tímto nápadem přišel Mike za Tamou během roku 1997. Způsob ovládání nohou je znám především u tympánů. Tamě se tento nápad zalíbil. Problém byl v tom, že toto ovládání bylo na sériovou výrobu příliš drahé tak tento "snare drum" spatřil světlo světa jen v Mikově sestavě. Následující složení: 24x16 kick drum (2x), 5 1/2 snare drum, 9 1/4 a 10 timbalito octoban (model 343mm), octoban (model 390mm), octoban (model 443mm), octoban (model 472mm), 8x8 tom-tom, 10x8 tom-tom, 12x9 tom-tom, 13x10 tom-tom, 14x14 tom-tom, 20x14 gong bass drum, octoban (model 536mm), octoban (model 600mm), tamburine LP, cowbell ridge rider, percussion table. Složení činelů: 1. 6" cymbal disc, 8" cymbal disc, 2. 18" AAX Chinese, 3. 8" China Kang, 4. 14" AAX hi-hat, 5. 17" Thin Crash, 6. 12" AAX Splash, 7. 18" Medium Thin Crash, 8. 8" AAX Splash, 9. 10" HH China Kang nahoře, dole 10" AAX Splash, 10. 18" AA Medium Crash, 11. 22" Rock Ride, 12. 19" HH Medium Thin Crash, 13. 13" AA Rock hi-hat, 14. 6" AAX Splash dole, 6" Ice Bell nahoře, 15. 12" Mini Chinese nahoře, dole 14" Jack DeJohnette Encore Crash, 16. 20" Thin Chinese, 17. high-octave crotales, 18. 20"x30" Thundersheet.  Mike dále používal pedály značky DW. (DW 5000 Accelerator) a paličky Pro-Mark 420 s nylonovou hlavičkou. Tuto soupravu měl až do roku 2001, kdy se začalo natáčet album Six Degrees of Inner Turbulence. To už přišel s opravdu famózní soupravou.  Tama Starclassic/Sabian  Tato bicí souprava má název The Siamese Monster. Souprava je opravdu „monsterózní“. Je složena ze dvou souprav. Toto spojení by se dalo nazvat 2 in 1. Čili dvě soupravy v jedné. Korpusy bicích mají černou barvu a je na nich natištěno spousty log skupiny ve fialovém provedení. Zde už Mike začal používat své dva signované bubínky Melody Master. Jmenují se po jeho dceři Melody. Tyto bubínky už nemají struník ovládaný pedálem, ale jsou ovládány ručně. Tento systém se nazývá three-way tension strainer. Struník se dostává do polohy plně napnuté, středně napnuté a vypnuté. Bubínky jsou o rozměru 5 1/2x14 (javor) a 5x12 (ocel). Levá strana soupravy je skoro stejná jako předchozí až na pár změn.16" floor tom je na levé straně. Zajímavá je strana pravá. Složení bubnů je sestupné ne vzestupné. Začíná o velikosti 13" to-tom, dále 10" tom-tom, 2x 6" octobany 536 a 600mm a končí bubnem gong bass drum 20x14. Je to vlastně tzv. experimentální souprava. Následující složení levé strany: 22x18 kick drum (2x), 5 1/2x14 melody master, octoban (343mm), octoban (390mm), octoban (443mm), octoban (472mm), 8x8 tom-tom, 10x9 tom-tom, 12x10 tom-tom, 10" tymp-tom, 16x16 floor tom, 10,25" LP timbalito, složení pravé strany: 20x16 kick drum, 5x12 melody master, 13x10 tom-tom, 10x10 tom-tom, octoban (536mm), octoban (600mm), gong bass drum 20x14, percussion table. Složení činelů: 1. 14" AAX stage hi-hat, 2. 14" HHX studio crash, 3. 18" HHX chinese, 4. 18" HHX studio crash, 5. 7" signiture max splash, 6. 9" signiture max splash, 7. 18" AA medium thin crash, 8. Signiture max stax (mid), 9. 20" HHX chinese, 10. 22" Hand hammered rock ride, 11. 13" HHX groove hi-hat, 12. Signiture max stax (low), 13. 19" Signiture fierce crash, 14. 17" Hand hammered medium thin crash, 15. 11" Signiture max splash, 16. 17" Hand hammered thin crash, 17. 20" Hand hammered chinese, 18. 12" Ice bell, 19. Max stax (high), 20. 16" HHXtreme crash, 21. 14" Triple hi-hat, 22. 8" hi-hat, 23. 28" Zodiac gong.  Co se týče hardware Mike používá hi-hat Iron Cobra lever glide, single pedal Iron Cobra rolling glide (2x). To je na pravé straně. Na levé straně je Tama cable-hat (2x), Iron Cobra twin pedal rolling glide a Iron Cobra lever glide. Paličky Pro-Mark 420N s vlastním podpisem.  "'Tama Starclassic/Sabian"  Tato souprava je vyrobena speciálně ke dvacátému výročí skupiny. Její název je The Albino Monster. Je v provedení custom white se stříbrnými logy skupiny. Pro tuto sestavu byly vyrobeny i dva bubíky Melody Master. A to v bílém provedení. Tama tyto bubínky distribuovala jako limitovanou edici. Souprava je zase obměněná. Není stejná jako ta předchozí. Na levé straně nejsou timbalito a tymp-tom se změnil na tom-tom. Zajímavá je pravá strana. Je vyrobena na přání MP. Tato souprava vychází ze soupravy „Bonzo-kit“, kterou používal John Bonham, bubeník Led Zeppelin. S touto soupravou nahrával Mike album Octavarium. Tento set byl používán v provedení Mirage. Bubny byly zcela průhledné tedy vyrobeny z plastu. Právě proto si Mike nechal vyrobit repliku z dřevěných korpusů a vystupoval s ní na koncertech Dream Theater. Složení soupravy levá strana: 22x18 kick drum(2x), 5 1/2x14 melody master, 5x12 melody master, octoban (343mm), octoban (390mm), octoban (443mm), octoban (472mm), 8x8 tom-tom, 10x9 tom-tom, 12x10 tom-tom, 14x6 tom-tom, 16x16 floor tom, složení soupravy pravá strana „Bonzo-kit“: 26x14 kick drum, 6,5x14 snare drum, 14x10 tom-tom, 16x16 floor tom, 18x16 floor tom. Složení činelů: 1. 14" AAX stage hats, 2. 14" HHX studio crash, 3. 18" HHX chinese, 4. Signiture max stax (high), 5. 18" HHX studio crash, 6. 7" Signiture max splash, 7. 9" Signiture max splash, 8. 18" AA Medium thin crash, 9. Signiture max stax, na něm položen Ice bell, 10. 20" HHX chinese, 11. 22" Hand hammered rock ride, 12. 13" HHX groove hi-hat, 13. Signiture max stax (low), 14. 19" Signiture fierce crash, 15. 15" Prototype hi-hat, 16. 16" Vault crash, 17. 11" Signature max splash, 18. 24" Prototype ride, 19. 18" AAX stage crash, 20. 19" Vault crash, 21. 20" Hand hammered chinese, 22. 28" Zodiac gong.  Hardware používal hi-hat Iron Cobra lever glide, single pedal Iron Cobra rolling glide (2x). Na pravé straně Iron Cobra lever glide hi-hat a twin pedal Iron Cobra rolling glide. Paličky Pro-Mark 420N.  Tama Mirage/Sabian  Tato souprava je velice zajímavá. Její název je The Mirage Monster. Je vyrobena z plastu a je celá průhledná. Na zakázku jsou zde vyrobeny octobany jak na levé straně tak i na pravé včetně gong bass drum. Levá strana je totožná ze soupravou The Albino Monster. Pravá strana je zase jiná. Kick drum je o velikosti 20". Jsou zde dva octobany 536 a 600mm, tymp-tom 14", 16x16 floor tom, 18x16 floor tom a gong bass drum 20x14. Je zde i signovaný bubínek 5x12 melody master v černém provedení. Na levé straně je používán 5 1/2x14 melody master. Rozložení činelů je trochu jiné. Je zde ride 22˝, nad bubínkem je umístěn splash 8˝ a malá hi-hat. Crash o velikosti 18¨a china 20¨.  Tuto soupravu můžete zhlédnout na novém dvd Dream Theater Chaos in Motion 2007-2008 a zde je seznam složení:  Tama StarClassic Mirage Crystal Ice  A. 433mm Octoban B. 472mm Octoban C. 536mm Octoban D. 600mm Octoban E. 8x8 tom F. 9x10 tom G. 10x12 tom H. 5½x14 tom I. 16x16 floor tom J. 5½x14 Melody Master snare K. 18x22 bass drum L. 18x22 bass drum M. 536mm Octoban N. 600 mm Octoban O. 5x13 single headed tom P. 14.14 floor tom Q. 16x16 floor tom R. 14x20 gong drum S. 5x12 Melody Master snare T. 18x20 bass drum  Sabian 1. 14" AAX Stage hats 2. 14" extra thin crash 3. 18" HHX Chinese 4. 18" HHX Studio crash 5. 8" Max Stax 6. 7" Max Stax 7. 9" Max Stax 8. 10" Max Stax 9. 7" Radia Bell 10. 18" AA medium thin crash 11. 20" HHX Chinese 12. 22" HH Rock ride 13. 19" Fierce Crash 14. 14" Max Stax 15. medium propeller 16. 13" HHX Stage hats 17. small propeller 18. 9" Max Splash 19. 16" HHXtreme crash 20. 20" AA El Sabor ride 21. 18" AAX Stage crash 22. 10" Max Splash 23. 11" Max Splash hi-hats 24. LP mountable cowbell 25. LP Rock Ridge Rider cowbell 26. 20" AA Chinese 27. 8" Radia flat bell 28. large propeller 29. 28" Zodiac gong (not shown, behind kit) 30. Roland Rhythm Coach (cowbell) 31. drink table holding one cup of blue sports drink and one bottle of water  LP, Roland, Tama: aa. LP 515 Studio bar chimes bb. Roland PD-8 trigger pad cc. LP mountable Cyclops tambourine dd. Pro-Mark JSBG stick bag ee. Buttkicker Concert seat subwoofers ff. Tama HT430 Round Rider throne  Hardware: Tama, including Iron Cobra Rolling Glide bass drum pedals, all cymbals locked on with clear Slicknuts.  Blány: Remo CS (black dot) on snare batter, Ambassador snare-side, clear Emperors on tops of toms, clear Ambassadors on bottoms, Powerstroke 3 on kick batters with clear Emperors on front (with silver 6" holes).  Paličky: Pro-Mark MP420 Millenium II (hickory), MT-3 mallets, Hot Rods  Více informací naleznete na již zmiňovaném dvd nebo na stránkách www.mikeportnoy.com/drums/mirage/

Michael Stephen Portnoy (* 20. duben 1967 Long Beach) je bývalým bubeníkem progresivně metalové skupiny Dream Theater. Je držitelem mnoha ocenění, která uděluje časopis Modern Drummer Magazine.  Jeho styl hraní vychází od jeho vzorů tj. Neil Peart, John Bonham, Keith Moon atd. Bubnovat začal již od mládí. K muzice měl velmi vřelý vztah. Jeho otec Howard Portnoy byl „dýdžejem“ po diskotékách, tak není divu, že se malý Mike potatil. Co se muziky týče, Mike se naučil hrát na bicí sám. Až později začal tento obor studovat. Vystudoval hru na bicí nástroje a baskytaru.  V mládí začal hrát s kapelami Intruder, Rising Power a Inner Sanctum. Získává také stipendium na škole Berklee College of Music v Bostonu. tam se setkává s kytaristou Johnem Petruccim a baskytaristou Johnem Myungem. A tam začala historie skupiny Dream Theater. Skupina si dala název Majesty. Jenže tato skupina již existovala a tak jeho otec přišel s názvem Dream Theater. Samozřejmě nevěděl jak příznačné jméno bude pro tuto skupinu.

Michael Stephen Portnoy (born April 20, 1967) is an American musician and songwriter who is the current drummer for The Neal Morse Band and supergroups Flying Colors, Transatlantic, The Winery Dogs, Metal Allegiance and Sons of Apollo. Portnoy is primarily known as the former drummer, backing vocalist, and a co-founder of the progressive metal band Dream Theater. In September 2010, Portnoy announced his departure from Dream Theater after 25 years, with Mike Mangini taking his place as drummer of the band. Since his departure, Portnoy has formed a variety of new bands and projects, including Adrenaline Mob, Flying Colors, The Winery Dogs, Sons of Apollo, Metal Allegiance, and BPMD.


Poloha.

Samotné město se nachází v Kruševacké kotlině, která zaujímá údolí Západní Moravy a prostírá se mezi Levčou a Temničí na severu, Župou, Kopaonikem a Jastrebacem na jihu a Královskou kotlinou, resp. Ibarskou nížinou na západě. Střed města se nachází v nadmořské výšce 137 m.

Dějiny.

Srbský vládce Lazar Hrebeljanović nechal město zbudovat roku 1371. Roku 1387 byl Kruševac poprvé zaznamenán na dokumentu, který definoval obchodní práva mezi srbským státem a Dubrovnickou republikou. Svůj název získalo město podle kamene "krušac", kterému odpovídá i český ekvivalent krušec. Z tohoto kamene, který se nacházel v údolí řeky Západní Moravy, byly také i středověké domy v Kruševaci zbudovány. Pro Srbsko závěru 14. a začátku 15. století představoval Kruševac významné město, centrum obchodu a hospodářství. Město se rozvíjelo od středověké pevnosti Lazara Hrebeljanoviće, která byla známá pod názvem "Šaren grad", nebo také "Aladža hisar".  Po bitvě na Kosově poli figurovalo město i nadále jako centrum srbského státu. Země se však stala vazalským státem Osmanské říše. V 15. století nechal Štěpán Lazarević přesunout hlavní město do Bělehradu, který se nacházel dále od území ovládaného expandujícím tureckým státem. Samotný Kruševac obsadila turecká vojska až roku 1472, a to po několika neúspěšných nájezdech.  Město bylo obsazeno v závěru 17. století rakouskou armádou v souvislosti s průnikem habsburského vojska do nitra Balkánu během tzv. Velké turecké války. Po vyjednáváních mezi tureckou a rakouskou stranou bylo nicméně následně opět vráceno Osmanské říši. Poté bylo na krátkou dobu (1737-1739) v držení protitureckých povstalců. Turecká správa byla na území Kruševace ohrožena ještě v roce 1789; Svištovským mírem však byly opět potvrzeny původní hranice roku 1791.  K Srbsku bylo město připojeno až roku 1833. Následoval rychlý rozvoj města; Kruševac se stal jedním z významných regionálních center tehdejšího Srbska. Už v roce 1834 získalo město první urbanistický plán..  V roce 1904 byl odhalen památník Bitvy na Kosově poli, který se nachází v samotném centru města.  Roku 1922 získalo elektrické osvětlení, o osm let později pak i elektrárnu. Během druhé světové války město ostřelovaly německé okupační síly z kopce Bagdala. Po válce se celý prostor stal parkem s názvem „Slobodilište“.  Dne 14. října 1944 bylo město osvobozeno jednotkami jugoslávských partyzánů.  V dobách existence SFRJ bylo centrum města v ose současné ulice "Vidovdanska" modernizováno. Byly vybourány původní budovy a nahrazeny obytnými bloky a několika vyššími komerčními objekty.

Ekonomika.

V Kruševaci se nachází několik továren, které byly v období existence Jugoslávie známé po celé zemi. Mezi ně patří například Trayal (výrobce pneumatik), Merima (výrobce léčiv) nebo "Župa" (výživa pro skot) a továrna "14 jul" (zpracování oceli). Významným podnikem v Kruševaci je také společnost Rubin, která vyrábí nápoj Vinjak.  Kvůli problematické transformaci srbského hospodářství se Kruševac potýká s vysokou nezaměstnaností, nízkou motivací mladých lidí k občanské aktivitě a kriminalitou.

Doprava.

V blízkosti Kruševace se nachází hlavní srbská dálnice, která spojuje města Niš a Bělehrad. Z ní údolí řeky Západní Morava poté vedou další silniční komunikace do samotného Kruševace. Kromě napojení na dálnici má město také spojení hlavními silničními tahy s Kraljevem, Prokupljem a Kragujevacem.  Ve východo-západním směru prochází přes Kruševac železniční trať, která je jednokolejná a slouží pouze pro nákladní dopravu.  V jižní části města se nachází sportovní letiště Koširsko polje s nezpevněnou přistávací dráhou.

Sport.

V Kruševaci sídlí fotbalový tým FK Napredak Kruševac, který se účastní srbské nejvyšší fotbalové ligy.

Partnerská města.

kromě klasického partnerství udržuje město ještě podobné styky následujícími městy:

Kruševac () je město, které se nachází ve střední části Srbska. V roce 2011 mělo 58 745 obyvatel. Město Kruševac, které tvoří několik městských částí, se nachází na ploše o rozloze 854 km².

Kruševac ( ) is a city and the administrative center of the Rasina District in central Serbia. It is located in the valley of West Morava, on Rasina river. According to the 2011 census, the city administrative area has a population of 128,752, while the urban area has 73,316 inhabitants.  The city was founded in 1371, by Prince Lazar of Serbia (1371–1389), who used it as his seat.


Metody výuky.

Teoretická výuka probíhá obvykle docházkou do speciální školní budovy či třídy, v níž je látka obvyklým školním způsobem vykládána přednášejícími zaměstnanci autoškoly. Protože soubory testových otázek jsou v České republice zveřejněny, významnou část teoretické přípravy často zaujímá jejich opakované vyplňování nanečisto. Po roce 2000 je k této činnosti ve stále větší míře využívána výpočetní technika.  Praktický výcvik probíhá v mnoha autoškolách nejprve na trenažérech. Praktická výuka jízdy (i údržby) probíhá zpravidla zpočátku na k tomu účelu určených plochách či okruzích nebo na bezpečných málo frekventovaných komunikacích. Další fáze výcviku již probíhají v plném provozu, přičemž instruktor sedí (jde-li o automobil) na sedadle vedle řidiče a má možnost korigovat jeho chyby (zpravidla i částečně zdvojeným řízením).

Vozidla pro výcvik.

Vozidla určená k výcviku mají být zřetelně označena. Obvykle se používá nápis „Autoškola“ v příslušném jazyce, zpravidla na bocích vozidla nebo na střešní tabuli. Z německého prostředí i do České republiky pronikl zvyk označovat výcviková vozidla výrazným bílým písmenem L (patrně z anglického learn – učit se) na modrém pozadí (někdy i zvýrazněním písmene L ve slově „autoškoLa“).  Vozidla obvykle mívají částečně zdvojené řízení, na stanovišti spolujezdce (instruktora) bývá druhá sada ovládacích pedálů (někdy také jen brzdový a spojkový pedál), takže může instruktor v případě potřeby kdykoliv zastavit vozidlo.  Na motocyklech obvykle sedí instruktor za frekventantem kursu. Motocykl je vybaven dvojitými řídítky, přičemž na řídítkách pro instruktora se nachází pouze spojka a brzda.

Česká republika.

Získání řidičského oprávnění.

Pro absolvování kurzu v autoškole musí žadatel o řidičské oprávnění úspěšně složit:  Výkon při zkoušce je hodnocen zkušebním komisařem, který je k této činnosti pověřen příslušnou obcí s rozšířenou působností. Nadřízený orgán Ministerstvo dopravy ČR. Upravuje zákon č. 247/2000 Sb., vyhláška č. 167/2000 Sb. V minulosti býval zkušebním komisařem policista pověřený Policií České republiky.  Řidičské oprávnění se osvědčuje udělením řidičského průkazu, zákon č. 361/2000 Sb., o provozu na pozemních komunikacích, vyhláška č. 31/2001 Sb., o řidičských průkazech a o registru řidičů.

Zdokonalování odborné způsobilosti.

Řidiči, kteří jsou povinni se účastnit zdokonalování odborné způsobilosti (profesionální řidiči nad 3,5 t) získají profesní průkaz v Akreditovaném středisku výuky a výcviku. Dle zákona 374/2007 Sb. musí absolvovat 140h (280) vstupní školení a dále pravidelné každoroční školení (7 h ročně, 35 h v průběhu 5 let).  Od roku 2008 byla uzákoněna možnost po absolvování příslušného školení odečíst několik trestných bodů v rámci bodového systému hodnocení řidičů. Kritériím zařízení oprávněného takové školení provádět vyhovoval v době přijetí zákona pouze Polygon Most.

Výcvik v řízení drážních vozidel.

Výcvik k řízení drážních vozidel probíhá podobným způsobem a vozidla jsou podobně upravená a označená. Obvykle se však neužívá slovo „autoškola“, ale „cvičná jízda“, „škola elektrických drah“ atd.  Při praktickém výcviku v řízení tramvají obvykle je ve vozidle současně několik frekventantů, kteří se v řízení podle pokynů instruktora střídají. Výcvik a zkoušky zahrnují jak znalost pravidel silničního provozu, tak znalost drážních předpisů. Nad to i znalost přepravních předpisů, obsluhy odbavovacích a komunikačních systémů, linkového vedení a dalších provozních zvyklostí. Kromě průkazu vydaného obcí jakožto státním orgánem získá řidič také oprávnění řídit tramvaj v konkrétní tramvajové síti. Ani po získání oprávnění nemůže řidič hned samostatně řídit, ale zpočátku absolvuje takzvaný zácvik, kdy na něj při výkonu služby v běžném provozu dohlíží zkušenější řidič.

Autoškola je fyzická nebo právnická osoba, která smí vzdělávat uchazeče o získání nebo rozšíření řidičského oprávnění nebo o jiné zdokonalování odborné způsobilosti k řízení motorových vozidel. Ve většině států potřebuje k této činnosti zvláštní oprávnění od státních úřadů.

Driver's education, driver education, driving education, driver's ed, or driving tuition or driving lessons is a formal class or program that prepares a new driver to obtain a learner's permit or driver's license. The formal class program may also prepare existing license holders for an overseas license conversion or medical assessment driving test or refresher course. It may take place in a classroom, in a vehicle, online, or a combination of the above. Topics of instruction include traffic code or laws and vehicle operation. Typically, instruction will warn of dangerous conditions in driving such as road conditions, driver impairments, and hazardous weather. Instructional videos may also be shown, demonstrating proper driving strategies and the consequences for not observing the rules.  Education is intended to supplement the knowledge obtained from government-printed driving handbooks or manuals and prepares students for tests to obtain a driver's license or learner's permit. In-car instruction places a student in a vehicle with an instructor. A car fitted with dual controls, which has pedals or other controls on the passenger side, may be used.


Historie.

Podle některých informací Tverskaja existovala už ve 12. století, tehdy jako Tverská cesta, která spojovala starý kreml s městem Tver. V 18. a 19. století byla ulice nejvýznamnější tepnou dnešní metropole. Vznikaly tu výstavní domy, velké obchody a hostince. U řeky Neglinky, přes kterou ulice také vede, a přes kterou vede most již od konce 16. století, byl roku 1782 vybudován palác pro tehdejšího gubernátora, Zachara Černyšova. V dobách SSSR se tato budova stala místem kde pracoval moskevský sovět a sídlil také starosta. Mezi další pamětihodnosti z 18. století na Tverské ulici patří ještě "anglický klub" (80. léta 18. století) a "Jelisejevský magazin" (70. léta 18. století).  Význam této ulice spočíval v časech Ruského impéria hlavně v tom, že tudy projížděli carové z Petrohradu do moskevského kremlu. Konaly se tu proto různá slavnostní procesí, časem vznikly i vítězné oblouky, které nechali vládci postavit poté, co byli korunováni. Roku 1792 bylo vybudováno před budovou gubernátora i Tverské náměstí, které se mělo stát právě místem takových slavností. Ke konci 19. století přes toto náměstí vedla první trať koňky ve městě. Domy z různých dob zastupovaly jednotlivé umělecké styly, jak se postupem času měnily a vyvíjely. Roku 1901 přibyla i neoklasicistní budova s hostincem Imperial.  Významné změny prodělala ulice – nyní již Gorkého – v 30. letech 20. století. Mnohé z původních starých domů bylo zbouráno a nahradily je tehdy moderní stavby stalinistické architektury. Mezi takové se řadí například i budova centrálního telegrafního úřadu, která byla postavena v letech 1927 až 1929. Následně se ulice rozšířila, zbořeny byly i mnohé církevní stavby. Od roku 1938 vede v ose ulice metro, konkrétně jeho linka Zamoskvoreckaja.  Projekt radikální přestavby třídy však nebyl dokončen, vzhledem k tomu, že SSSR byl v roce 1940 napaden Německem a změnila se tak priorita pro investice. V poválečné době se třída stala důležitou dopravní tepnou; přibyly další významné budovy, jako například dvacetitřípatrový hotel Inturist (zbořen roku 2002). V letech 2007 až 2009 se má uskutečnit rekonstrukce třídy, kdy bude Tverskaja separována od ostatních komunikací aby se urychlil automobilový provoz.

Tverská ulice () je jednou z nejvýznamnějších ulic v Moskvě. Do roku 1935 se neoficiálně jmenovala Pitěrskaja , mezi lety 1935 a 1990 nesla název ulica Gorkogo (), podle spisovatele Maxima Gorkého. Spojuje Kreml s Triumfálním náměstím.

Tverskaya Street (), known between 1935 and 1990 as Gorky Street (), is the main radial street in Moscow. The street runs Northwest from the central Manege Square in the direction of Saint Petersburg and terminates at the Garden Ring, giving the name to Tverskoy District. The route continues further as First Tverskaya-Yamskaya Street, Leningradsky Avenue and Leningradskoye Highway.


Implementace.

Při navazování TCP-spojení klient pošle serveru TCP-paket s příznakem SYN. Jako odpověď server pošle klientovi TCP-paket s příznaky SYN a ACK. Jak je možné se dočíst pod pojmem TCP, jedna z částí paketu se nazývá sekvenční číslo ("sequence number"), kterého se v protokolu TCP užívá k seřazení paketů po průchodu sítí. Podle specifikace TCP může jedna ze stran určit číslo první sekvence, což druhá strana musí respektovat. Takže SYN-cookies jsou počáteční čísla sekvencí n, která jsou pečlivě vybírána podle následujících pravidel:  Takže počáteční TCP sekvence neboli SYN-cookie se počítá například takto:  "(Poznámka: Protože m se kóduje na tři bity, server může použít jen 8 jedinečných hodnot m.)"  Server zvolil počáteční číslo TCP-sekvence a klient je povinen podle specifikace protokolu TCP toto respektovat. Paket s příznaky SYN a ACK přijde od klienta s číslem sekvence "n+1". Server tedy odečte jedničku a má číslo "sušenky", kterou poslal klientovi. Pak provede tyto operace:  Pokud je vše v pořádku, pokračuje se v navazování podle obvyklého scénáře: pošle klientovi TCP paket s příznakem ACK.

Výhody.

Využití metody SYN-cookies neporušuje specifikace a je kompatibilní se všemi implementacemi protokolu TCP.

Nevýhody.

Při používání SYN-cookies je třeba mít na paměti tyto dvě věci:  Tato omezení je třeba brát jako jistou míru sub-optimality. Jejich efekt je klienty postřehnut jen vzácně. Ale je-li server bez technologie SYN-cookies vystaven útoku, další pokusy o spojení jsou zamítnuty a to je dosti protivné. Zachování dosažitelnosti služby za cenu ztráty "pár tajemných vychytávek" je tedy rozumný kompromis.

Historie.

Techniku vytvořil Daniel J. Bernstein a Eric Schenk v září roku 1996. První implementaci provedl o měsíc později Jeff Weisberg na operačním systém SunOS. Eric Schenk uvolnil implementaci pro Linux v únoru roku 1997. (Současnou implementaci používá například net.ipv4.tcp_syncookies.)

SYN cookies je klíčový prvek obrany proti útoku záplavou paketů protokolu TCP s příznakem SYN, pro který se používá anglické označení SYN flood. Útok spočívá v zaslání velkého množství žádostí o navázání spojení, které je nutno jistou dobu uchovávat (ve frontě). Tyto žádosti však nebudou dovedeny do konce, čímž dojde k zaplnění oné fronty a odmítání dalších, i korektních žádostí.  Hlavním tvůrcem technologie SYN-cookies je Daniel J. Bernstein, který ji definoval jako „částečný výběr počátečního čísla sekvence paketu TCP“.  V případě použití SYN-cookies server po obdržení žádosti o navázání spojení (paketu s příznakem SYN) pošle klientovi odpověď a onu žádost ihned odstraní z fronty. Do odpovědi přitom nevložil sekvenční číslo zcela náhodné, ale vygenerované podle daných pravidel. Obdrží-li server od klienta potvrzení odpovědi (paket s příznaky SYN a ACK), je podle čísla sekvence schopen zpětně odvodit, zda se jedná o korektní paket, a pokud ano, je spojení navázáno.

SYN cookie is a technique used to resist IP Spoofing attacks. The technique's primary inventor Daniel J. Bernstein defines SYN cookies as "particular choices of initial TCP sequence numbers by TCP servers." In particular, the use of SYN cookies allows a server to avoid dropping connections when the SYN queue fills up. Instead of storing additional connections, the SYN queue entry is encoded into the sequence number sent in the SYN+ACK response. If the server then receives a subsequent ACK response from the client with the incremented sequence number, the server is able to reconstruct the SYN queue entry using information encoded in the TCP sequence number and proceed as usual with the connection.


Historie.

1. února roku 1953, švýcarský technik Georg H. Endress a německý bankéř Ludwig Hauser založili společnost L.Hauser KG v Lörrachu. O pár let později byla společnost přejmenována na Endress+Hauser GmbH. Společnost zahájila svou činnost prodejem inovačních elektronických (kapacitních) snímačů dovážených z Anglie. Dnes by to bylo nepochybně nazváno „"garážovým obchodem“", třebaže prostory společnosti tvořila přestavěná ložnice.  Snímač se stal brzy úspěšným a zakladatelé začali rychle budovat své vlastní výrobní zařízení. Od té doby prodeje neustále narůstaly.  Prodeje, které byly v počátečních letech soustředěny na jižní Německo, se rozšířily do celého Německa a poté do sousedních zemí. Ke kapacitním přístrojům postupně přibývaly další měřicí principy pro měření hladiny. Později byly také vyvinuty, vyráběny a prodávány snímače a zařízení pro další fyzikální parametry jako např. tlak, průtok, analýza a teplota, stejně jako doplňkové komponenty. Prodej a služby se rozšířily po celé západní Evropě. První zámořské pobočky byly založeny v Japonsku a v Americe v sedmdesátých letech 20. století.  V osmdesátých letech zahájila společnost kampaň s cílem využití všech možností mikroelektroniky a převzetí vedení v technologiích. Přechod ze signálově orientované na informačně orientovanou automatizaci motivoval E+H k účasti ve všech aktivitách týkajících se procesních sběrnic; v dnešní době se společnost řadí k vedoucím na světovém trhu.  V roce 1995 předal Dr. h.c. Georg H. Endress, narozen v roce 1924, vedení společnosti svému druhému nejstaršímu synovi Klausovi Endressovi, který předtím působil jako hlavní výkonný člen představenstva skupiny (CEO).  V průběhu posledních deseti let se Švýcarská skupina postupně vyvinula z výrobce snímačů pro automatizaci procesů na mezinárodního dodavatele automatizačních řešení převážně pro zpracovatelský průmysl, nabízející velké množství snímačů vhodných pro výrobní procesy. V dnešní době Endress+Hauser nabízí širokou škálu služeb společně s nejkomplexnější řadou průmyslových snímačů na trhu. Společnost Endress+Hauser vlastní dceřiné společnosti na všech 5 kontinentech, a 50 let po jejím založení zaměstnává pracovní sílu čítající přes 8 000 zaměstnanců ve výrobě, prodeji a službách celosvětově.  Společnost Endress+Hauser je rodinnou firmou se stejnými podíly všech dětí zakladatele pana Georga H. Endresse a není obchodovatelná na burze.  V České republice (tehdy Československu) začala společnost E+H pracovat v roce 1968, v té době v zastoupení u jiných společností, naposledy Severomoravské vodovody a kanalizace Ostrava. V roce 1992 vznikla samostatná pobočka E+H GmbH v ČR se sídlem v Ostravě. Roku 1997 se přestěhovala do hlavního města Prahy, kde sídlí dosud. V roce 1999 se E+H GmbH změnilo na společnost s ručením omezeným a od roku 2003 je E+H CZ samostatným prodejním centrem. V té době se společnost přestěhovala z již nevyhovujících kanceláří v Praze 7 do nových reprezentativních prostor v Raiffeisen Centru v Praze 4. Z původních několika zaměstnanců se dnes počet zvýšil již na více než 30 odborných pracovníků.

Oblasti činnosti.

Endress+Hauser nabízí kompletní řešení v oblasti měřicí technologie a automatizace se širokým výběrem přístrojové měřicí techniky pro téměř všechny provozní veličiny s vysokým standardem provedení zajišťujícím trvalou kvalitu, optimalizaci procesu, bezpečnost provozu a ochranu životního prostředí.  Přístroje pro měření průtoku, tlaku, hladiny, teploty, pro analýzu kapalin především pro vodárenství, chemii, energetiku a potravinářství, ale i jiná odvětví průmyslu.

Endress+Hauser je celosvětový dodavatel kompletních řešení v oblasti měřicí technologie a automatizace. Představuje ucelenou nabídku přístrojů pro měření hladiny, průtoku, tlaku a teploty spolu s řadou analytických přístrojů pro měření a zjišťování proměnných kvality vody, jako je pH/ORP, vodivost, rozpuštěný kyslík a zákal. Vyrábí celou řadu přístrojů určených pro použití v prostředí s nebezpečím výbuchu a extrémních podmínkách.  Společnost Endress+Hauser má zastoupení po celém světě a více než 40 prodejních center, která produkovala roční obrat přes 1.000 milionů EUR. Výrobní centra společnosti jsou v Německu, Švýcarsku, Francii, Velké Británii, Itálii, USA, Číně, Indii, Japonsku a České republice.  Endress+Hauser Czech s. r. o. je samostatným prodejním centrem mezinárodní skupiny Endress+Hauser. Sídlí v centru města v Praze 4, v prostorách Raiffeisen Centra.

Endress+Hauser (Endress and Hauser) is a Swiss-based globally operating process and laboratory instrumentation and automation supplier. In 2018, the family-owned company generated net sales of €2.455 billion, recorded a net income of €232.2 million and employed 13,928 staff worldwide.


Historie.

Po příchodu do oblasti Rwandy vypudili Hutuové původní obyvatelstvo kmene Twa (pygmejští lovci). Postupně až do příchodu Tutsiů ve 14.–15. století zde získali politickou a ekonomickou nadvládu. Mnoho Hutů uprchlo během občanské války a genocidy v roce 1994 do sousední Demokratické republiky Kongo. Z důvodu tamější občanské války v roce 1996 se jich však mnoho navrátilo zpět do země.

Náboženství.

Asi čtvrtina Hutů vyznává nativní náboženství, zbytek jsou převážně římští katolíci, což je výsledkem působení evropských, hlavně francouzských misionářů v tomto regionu v 19. století. I pokřtění Hutuové si ale udržují mnoho prvků tradičního náboženství. Vyznavači tradičních náboženství věří v nebeského boha "Imaana", jehož hlavním úkolem bylo chránit svět lidí proti bohu smrti a dalším silám zla. Hutuové věří, že dodržováním tabu a rituálů posilují "Imaanovu" moc, zatímco když předpisy porušují, "Imaana" je oslaben a síly zla nad ním nabývají navrch. Dále věří v předky zemřelých "abazihma" (singulár "mzihmu"), kteří mohou působit nemoci lidí i zvířat a neštěstí na majetku. Abazihmu je možné si usmířit oběťmi jídla a domácích zvířat.

Jazyk.

Hutuové, ale také Tutsiové a Twaové, hovoří centrálními bantuskými jazyky. V Burundi se nazývá kirundi a ve Rwandě pak rwandština (kinyarwanda). Tyto dvě verze se jen mírně liší ve výslovnosti a některých slovech. Ti, kteří jsou zainteresováni v obchodu, obyvatelé měst a obyvatelé hraničních oblastí s Tanzanií používají svahilštinu a vysoce vzdělaní Hutuové hovoří také francouzsky, ale je to poměrně malá část.  Často mají součástí svého jména také jméno francouzské a jejich jména se dají snadno přeložit a mají jasný význam. Pokud se např. muž jmenuje „Mutarambirwa“, pak to znamená, že je někým, kdo se nikdy neunaví. Jen asi polovina lidí ve Rwandě a Burundi umí číst a psát ve svém rodném jazyce. Ještě méně umí číst a psát francouzsky. Vzdělané osoby mluví francouzsky. Vzdělávací systém byl narušen v roce 1994 konfliktem.

Rodina a společnost.

Mezi příslušníky kmene Hutu je častá sociální kategorizace (vzhledem k příslušníkům kmene Tutsiů), a příslušnost k rodu se dědí patrilineárně, tj. pokud má dítě matku z kmene Tutsi a otce z kmene Hutu, pak je toto dítě příslušník kmene Hutu. Pokud má však jiné dítě matku z kmene Hutu a otce z kmene Tutsi, tak se toto dítě stane Tutsiem. Toto rasové dělení potomků není tedy rovnocenné. Tyto rasy se jako první pokusil zkoumat J. H. Spake v roce 1862, který postupně zjišťoval, že interakce takto odlišných ras nutně vede ke konfliktu. Když se narodí hutuské ženě dítě, zůstávají spolu po dobu 7 dní doma a v den sedmý je ceremonie, kdy dítě dostává jméno. Této události se účastní také děti z okolí.  Sňatek je zlegalizován, když rodina ženicha zaplatí věno (dobytek, kozy atd.) rodině nevěsty. Byliny a mléko zabezpečují nevěstinu čistotu během obřadu. V minulosti byly sňatky často domlouvány rodinou ženicha i nevěsty, toto už ale téměř neplatí a mladí lidé si sami vybírají svého partnera. Sňatky mezi Hutuy a Tutsii byly vždy vzácností, ačkoli hutuskému muži je toto podle zákona umožněno. V dnešní době jsou taková manželství častější, ale stále poměrně výjimečná. Mladí hutuští lidé se setkávají navzájem prostřednictvím skupinových aktivit, jako jsou tanec a církevní události. Západní styl seznamování je praktikován bohatšími Hutuy ve městech.  Pohřeb je doprovázen modlitbami a rituály. Po pohřbu v období smutku příbuzní zemřelého nepracují na poli a nemají sexuální styk.

Bydlení a obživa.

Většina Hutuů byli vždy zemědělci, jsou často přezdívaní jako „horské gorily“ (díky tvrdé práci). Chov a pastva dobytka jsou významnější než pěstování plodin. Hutuské ženy se starají o chod domácnosti, kosí a kypří půdu. Muži a chlapci pečují o hospodářské zvířectvo a připravují pole na setbu.  V minulosti Hutuové nosili sukně z látky z kůry stromu a pláště ze zvířecí kůže. Toto bylo nahrazeno stylem oblékání moderních společností, ozdobné předměty jako korálky, náhrdelníky a náramky však Hutuové nosí stále.  Většina Hutuů žije ve venkovských oblastech a v oblastech roztroušených mezi horami Rwandy nebo Burundi. Tradiční obydlí Hutuů představují chaty ve tvaru včelího úlu ze dřeva, rákosí a slámy. Vysoké živé ploty slouží jako oplocení. K základním potravinám patří fazole, kukuřice, proso, čirok, sladké brambory a kasava, mléko a hovězí maso hrají též významnou roli. Mezi obvyklé potraviny patří také kozí mléko a maso.

Kultura a svátky.

Hudba, tanec a bubnování jsou důležitou součástí života na venkově. Muži a ženy mají různé tance. Tanečníci při tanci pohybují velmi rychle rukama a tělem. Lidé zpívají sami nebo ve sboru. Mezi známé písně patří lovecké, ukolébavky, a písně ke chválení skotu („ibicuba“).  Populárním lidovým hrdinou je „Samadari“, který představuje toho, kdo porušil pravidla a koho mají Hutuové následovat. Vysmívá se majetným a mocným a uráží bohaté vlastníky dobytka. Oblíbenou společenskou hrou je „igisoro“ (v jiných částech Afriky zvaná též „mankala“). Hlavním divácky velmi oblíbeným sportem je jak ve Rwandě, tak v Burundi fotbal.  K tradičním řemeslům patří výroba keramiky, dřevěných výrobků, šperků, zámečnických prací a pletených košíků.  Hutuové slaví dny nezávislosti Rwandy a Burundi, První máj, Nový rok a hlavní křesťanské svátky.

Hutuové, též Hutu, Wahutu nebo Bahutu je etnikum žijící ve střední Africe, především v zemích Rwanda a Burundi. Značná část žije též v Demokratické republice Kongo, přičemž tato část představuje především uprchlíky vyhnané občanskou válkou a genocidou. Příbuznými kmeny jsou Tutsiové a Twaové.  Celkový počet Hutuů je 12–13 milionů, ve Rwandě tvoří 90 % obyvatelstva, v Burundi pak 83 %. Jejich společnost je založena na kmenech, obývají většinou venkovské oblasti, které jsou často roztroušeny po kopcích Rwandy a Burundi.

The Hutu , also known as the Abahutu, are a Bantu ethnic or social group native to the African Great Lakes region of Africa, an area now primarily in Burundi and Rwanda. They mainly live in Rwanda, Burundi, and the eastern Democratic Republic of the Congo, where they form one of the principal ethnic groups alongside the Tutsi and the Twa.


Biografie.

Narodil se v Itálii a do Belgie se přestěhoval v raném dětství se svým otcem, který byl automobilovým mechanikem pro Alfu Romeo. Do Belgie byl přeložen do týmu, kde jezdil Johnny Claes, vynikající jazzový hudebník a závodník ve Formuli 1. Společně s bratrem Maurem měli od dětství blízko k automobilovému sportu.  Závodit začal ve svých 17 letech v závodě Alpine Rally v roce 1951. Prvního úspěchu dosáhl za volantem vozu Lancia, když spolu s Johnny Claesem dojeli třetí v dálkové rally Liege-Řím-Liege. Již svůj druhý start v závodě na 24 h Le Mans v roce 1957 proměnil ve vítězství ve třídě S2000, celkově dojel sedmý. Velice úspěšný byl i v závodě sportovních vozu Tour de France, který vyhrál třikrát za sebou (1957-1959). V roce 1959 se pokoušel kvalifikovat do Grand Prix Monaka 1959, bez úspěchu. Téhož roku získal třetí místo v nemistrovském závodě formule 1 v Grand Prix Pau 1959.

Formule 1.

Opravdový vstup mezi elitu Formule 1 zažil v roce 1960, po vítězství v závodě na 1000 kilometrů Paříže, projevili zájem o jeho služby v týmu Equipe National Belge, který měl k dispozici zastaralý Cooper T51, přesto hned při prvním startu získal 1 bod za šesté místo v Grand Prix Belgie 1960. Neúspěchy ve Formuli 1 v letech 1961 a 1962 kompenzuje vítězstvím v prestižním závodě na 12 hodin Sebringu 1962 ve dvojici s Jo Bonnierem. Další vítězství ve sportovních vozech si připsal hned vzápětí na Grand Prix Angoly. Formule 1 jako by mu nebyla souzena, sezóna 1963 mu přinesla pouze odstoupení v domácí Grand Prix Belgie a Lucien se na čas odmlčel. Sebevědomí si povzbudil v Zandvoortu, kde dojel druhý s vozem Formule 2 a především dalším vítězstvím v Tour de France v roce 1964. V roce 1965 se znovu vrátili do formule 1, ale pouze pro domácí velkou cenu, kde získal 12 místo. Neúspěchy ve formuli 1 vedou k myšlence startovat za oceánem v legendárním závodě na 500 mil v Indianapolis, ale ani tady se mu nedaří do slavného závodu se nekvalifikoval a v dalším závode v Trentonu dojel na 17 místě. Návrat do Evropy mu prospěl a čtvrté místo v závodě na 1000 km v Nurburgring mu vlilo novou krev do žil.  Návrat do Formule 1 pojal zcela famózním způsobem, když dojel třetí v Grand Prix Monaka 1968 a zaznamenal tak nejlepší sezónu ve své kariéře. Navíc přidal i vítězství v závodě 24 hodin Le Mans, 6 hodin ve Watkins Glen a v Mugellu. Navíc se účastnil s vozem Citroen známých maratónů Liegi-Sofia-Liegi a Londýn-Sydney: kdy byl ve vedení celé soutěže než ho potkala nešťastná nehoda s vozem, který se připletl mezi soutěžící, necelých 7 kilometrů před cílem.

Targa Florio.

Se sportovními vozy si velice rozuměl a proto i jeho účast na závodech pro tuto kategorii byla hojná. Nenechal si ujít i slavný závod Targa Florio, kde poprvé startoval v roce 1964 s vozem Alpine M63B a v závodě skončil na 15. místě. V následující sezóně došlo k osudovému spojeni s Alfou Romeo a její vůz Alfa Romeo Giulia TZ '64 dokázal dovézt na 7. místě. V roce 1966 s modernizovaným typem Alfa Romeo Giulia TZ/2 dojel 10. Na sicilskou trať závodu Targa Florio se vrátil po roční pauze v roce 1968, s revolučním vozem Alfa Romeo T33/2 a zajistil si tak nejlepší umístění v tomto závodě, když dojel třetí.

Le Mans.

V závodě na 24 hodi se poprvé představil v roce 1956 za volantem vozu Ferrari 500TR se střídal s krajanem Alainem den Changym. Jejich snažení skončilo po 8 hodinách, když se porouchalo řízení. Již svůj druhý start v závodě na 24h Le Mans v roce 1957 se týmž vozem, proměnil ve vítězství ve třídě S2000, celkově dojel sedmý. Na další úspěch si musel počkat do roku 1964, kdy s vozem Ferrari 250 GTO 1964 skonči druhý ve třídě GT a pátý celkově. V letech mezi těmito úspěchy se pokoušel startovat s různými vozy jako např.Maserati Tipo 151/1 Coupe, Ferrari 250 GT Berlinetta SWB nebo Aston Martin DP 215, ale nikdy neviděl cíl. V roce 1966 se spoji se slavným vozem Ford GT40 a ten ho také dovezl k celkovému vítězství v roce 1968.  Zemřel na následky zranění, které utrpěl při testech nového vozu Alfa Romeo T33. Jeho vůz sjel z trati a narazil do telegrafního sloupu.

Kompletní výsledky ve formuli 1.

tučně vyznačené závody znamenají zisk pole position

Luciano Bianchi (10. listopadu 1934 Milán - 30. března 1969 Le Mans) byl belgický automobilový závodník, účastník Formule 1, vítěz závodu 24 hodin v Le Mans 1968. Šlo o prastrýce francouzského závodníka Julese Bianchiho a bratra Maura Bianchiho.

Lucien Bianchi (10 November 1934 – 30 March 1969), born Luciano Bianchi, was an Italian born Belgian racing driver who raced for the Cooper, ENB, UDT Laystall and Scuderia Centro Sud teams in Formula One. He entered a total of 19 Formula One World Championship races, scoring six points and had a best finish of third at the 1968 Monaco Grand Prix.  He died in a testing crash in preparation for the 1969 24 Hours of Le Mans.