Herní systém.

Ve dvou základních skupinách hrálo vždy pět týmů systémem každý s každým. Vítězství se počítalo za tři body, v případě nerozhodného výsledku si oba týmy připsaly bod a následovalo 5 minutové prodloužení a v případě nerozhodného výsledku samostatné nájezdy. Tato kritéria rozhodovala o držiteli bonusového bodu.  Z obou skupin postoupila čtyři mužstva, která hrála čtvrtfinále křížovým způsobem (vítězové skupin se čtvrtými týmy z opačných skupin, druzí hráli se třetími). Páté týmy základních skupin hrály spolu sérii na dva vítězné zápasy, poražené mužstvo ze série (Německo) sestoupilo z elitní skupiny.  V playoff se v případě nerozhodného výsledku po základní hrací době prodlužovalo deset minut (ve finále dvacet), případně následovala trestná střílení. Vítěz zápasu postoupil dále.  V nižších divizích I, II a III byly týmy rozděleny podle výkonnosti do skupin A a B (ve III. divizi skupiny nejsou). Vítěz A skupiny I. divize postoupil mezi elitu, poslední spadl do B skupiny a nahradil jej vítěz skupiny B. Nejhorší tým B skupiny I. divize sestoupil do A skupiny II. divize, jejíž vítěz se posunul do B skupiny I. divize a poslední sestoupil do B skupiny. V B skupině II. divize poskočil vítěz do A skupiny a poslední sestoupil do III. divize, jejíž vítěz jej nahradí.

Oprávnění hrát na turnaji.

Hráč byl oprávněn hrát na Mistrovství světa juniorů v roce 2015, jestliže:  Hráč, který se narodil v roce 1995 musel mít své dvacáté narozeniny v období, kdy se šampionát konal, to znamená, že pokud měl nějaký hráč dvacáté narozeniny v průběhu sezóny 2014/15 mohl se ještě šampionátu zúčastnit. Hráč, který se narodil v roce 2000 musel mít své patnácté narozeniny v příslušný rok, v jakém se šampionát konal, tedy v období mezi 1. - 5. lednem 2015.

Rozhodčí.

IIHF nominovala na Mistrovství světa juniorů 12 hlavních rozhodčích a 10 čárových sudích.

Legenda.

Toto je seznam vysvětlivek použitých v souhrnech odehraných zápasů.

Základní skupiny.

"Všechny časy jsou uvedeny v středoevropském čase (SEČ). Data jsou skutečné místní termíny zápasů, zápasy od 1:00 či 2:00 se tak hrály po středoevropské půlnoci (v následující den)."

O udržení.

"Poznámka: Švýcarsko vyhrálo 2:0 na zápasy a udrželo se, Německo sestoupilo do A skupiny I. divize."

Statistiky a hodnocení hráčů.

Kanadské bodování.

Toto je pořadí hráčů podle dosažených bodů, za jeden vstřelený gól nebo přihrávku na gól získává hráč jeden bod.  "Záp. = Odehrané zápasy; G = Góly; A = Přihrávky na gól; Body = Body; +/− = Plus/Minus; PTM = Počet trestných minut; Poz. = Pozice"

Hodnocení brankářů.

Pořadí nejlepších pěti brankářů na mistrovství podle úspěšnosti zásahů v procentech, brankář musí mít odehráno minimálně 40% hrací doby za svůj tým.  "Záp. = Odehrané zápasy; Čas = Čas na ledě (minuty); OG = Obdržené góly; PZ = Počet zásahů; ČK = Čistá konta; Úsp% = Procento úspěšných zásahů; POG = Průměr obdržených gólů na zápas"

Medailisté.

Kanada  Brankáři: Eric Comrie, Zach Fucale Obránci: Madison Bowey, Dillon Heatherington, Joe Hicketts, Samuel Morin, Josh Morrissey, Darnell Nurse, Shea Theodore Útočníci: Lawson Crouse, Max Domi, Anthony Duclair, Robby Fabbri, Frédérik Gauthier, Curtis Lazar, Connor McDavid, Nick Paul, Nic Petan, Brayden Point, Sam Reinhart, Nick Ritchie, Jake Virtanen Trenér: Benoit Groulx.  Brankáři: Denis Kostin, Ilja Sorokin, Igor Šesťjorkin Obránci: Alexandr Bryncev, Nikita Čerepanov, Dmitrij Judin, Vladislav Gavrikov, Zjat Pajgin, Ivan Provonov, Rušan Rafikov, Rinat Valijev Útočníci: Ivan Barbašjov, Pavel Bučnevič, Vladimir Brjukvin, Alexandr Dergačjov, Ivan Fišenko, Nikolaj Goldobin, Anatolij Golyšev, Vladislav Kameněv, Vjačeslav Lešenko, Maxim Mamin, Alexandr Šarov, Sergej Tolčinskij Trenér: Valerij Bragin.  Brankáři: Denis Godla, Daniel Gibl, Dávid Okoličány Obránci: Patrik Bačik, Erik Černák, Marco Hochel, Matúš Holenda, Christián Jaroš, Dominik Jendroľ, Branislav Pavúk, Mislav Rosandić Útočníci: Radovan Bondra, Peter Cehlárik, Michal Kabáč, Patrik Koyš, Róbert Lantoši, Matej Paulovič, Samuel Petráš, Dominik Rehák, Martin Réway, Pavol Skalický, Matúš Sukeľ, Dávid Šoltés Trenér: Ernest Bokroš.

I. divize.

Skupina A.

Skupina A I. divize proběhla v Itálii ve městě Asiago od 14. do 20. prosince 2014.

Skupina B.

Skupina B I. divize proběhla v Maďarsku ve městě Dunaújváros od 14. do 20. prosince 2014.

II. divize.

Skupina A.

Skupina A II. divize proběhla v Estonsku ve městě Tallinn od 7. do 13. prosince 2014.

Skupina B.

Skupina B II. divize proběhla ve Španělsku ve městě Jaca od 13. do 19. prosince 2014.

III. divize.

III. divize proběhla na Novém Zélandu ve městě Dunedin od 20. do 25. ledna 2015.

39. Mistrovství světa juniorů v ledním hokeji 2015 se konalo od 26. prosince 2014 do 5. ledna 2015 v kanadských městech Toronto a Montréal. Juniorské mistrovství světa se na území Kanady konalo už po jedenácté.

The 2015 World Junior Ice Hockey Championships was the 39th edition of Ice Hockey World Junior Championship, played from December 26, 2014 to January 5, 2015. It was co-hosted by Toronto, Ontario, and Montreal, Quebec, Canada, and organized by Hockey Canada, Hockey Quebec, the Ontario Hockey Federation, the Montreal Canadiens, Maple Leafs Sports and Entertainment and Evenko. Games were split between Air Canada Centre in Toronto and Bell Centre in Montreal, with Montreal hosting Group A matches and two quarter finals, and Toronto hosting Group B, along with the relegation games, two quarter finals, along with the semi-finals, bronze medal, and gold medal games.  After failing to medal at the previous two editions of the tournament, Canada beat Russia in the final to win the gold medal, marking Canada's first medal at the World Juniors since 2012, and Canada's first gold since 2009. Slovakia defeated Sweden in the bronze medal game to win their second-ever medal. Germany finished tenth overall and was relegated to Division IA for the 2016 tournament. Slovak goaltender Denis Godla was named the tournament's most valuable player, while Sam Reinhart of Canada was the scoring leader with 11 points.


Text.

Alas, my love, you do me wrong,
To cast me off discourteously.
For I have loved you well and long,
Delighting in your company.

Chorus:
Greensleeves was all my joy
Greensleeves was my delight,
Greensleeves was my heart of gold,
And who but my lady greensleeves.

Your vows you've broken, like my heart,
Oh, why did you so enrapture me?
Now I remain in a world apart
But my heart remains in captivity.

chorus

I have been ready at your hand,
To grant whatever you would crave,
I have both wagered life and land,
Your love and good-will for to have.

chorus

If you intend thus to disdain,
It does the more enrapture me,
And even so, I still remain
A lover in captivity.

chorus

My men were clothed all in green,
And they did ever wait on thee;
All this was gallant to be seen,
And yet thou wouldst not love me.

chorus

Thou couldst desire no earthly thing,
but still thou hadst it readily.
Thy music still to play and sing;
And yet thou wouldst not love me.

chorus

Well, I will pray to God on high,
that thou my constancy mayst see,
And that yet once before I die,
Thou wilt vouchsafe to love me.

chorus

Ah, Greensleeves, now farewell, adieu,
To God I pray to prosper thee,
For I am still thy lover true,
Come once again and love me.

chorus
  Český překlad  Zelené rukávce

Bohužel, má lásko, ničíte mne,
nezdvořilým odmítáním.
Protože vás miluji velmi a dlouho,
nacházím potěšení ve vaší společnosti.

Refrén:
Zelené rukávce jsou vší mou radostí
zelené rukávce jsou mým potěšením,
zelené rukávce jsou mému srdci drahé,
a nikdo jen má dáma se zelenými rukávci.

Své sliby jste zničila, jako mé srdce,
ach, proč jste mě tak okouzlila?
Nyní zůstávám stranou světa
ale mé srdce zůstává v zajetí.

refrén

Jsem připraven do vašich rukou,
dát cokoli, po čem byste toužila,
dát v sázku jak život tak majetek,
abych měl vaši lásku a přízeň.

refrén

Máte-li v úmyslu tak pohrdat,
tím víc mne to okouzluje,
a i nadále zůstávám
milencem v zajetí.

refrén

Všichny své lidi jsem oblékl do zelené,
a oni se stále na tebe čekali;
To vše bylo považováno za galantní,
a přesto mě stále nemiluješ.

refrén

Nemůžeš toužit po žádné pozemské věci,
klidně a snadno bys ji měla.
Tobě pořád hrají a zpívají
a přesto mě stále nemiluješ.

refrén

Budu se modlit k Bohu na nebi,
abys mou stálost viděla,
a abys ještě než zemřu,
udělila mi výsadu své lásky.

refrén

Ach, zelené rukávce, nyní sbohem, adieu,
k Bohu se modlím, aby se ti dařilo
neboť jsem pořád tvůj opravdový milenec,
Přijď opět a miluj mě.
refrén

České texty.

České texty inspirované původním textem písně Greensleeves:  České texty inspirované textem vánoční koledy "What Child Is This?":

Greensleeves je anglická lidová píseň. Autor je neznámý, přesněji řečeno nejistý. Píseň byla poprvé zaregistrována Richardem Jonesem v září 1580. Občas bývá považována za irskou lidovou. Někdy bývá připisována anglickému králi Jindřichu VIII., podle italského stylu kompozice se ale spíš dá usuzovat na vznik v době alžbětinské renesance. Je zmíněna i v Shakespeareových Veselých paničkách windsorských. Dnes je to asi nejznámější anglická skladba své epochy. Dočkala se řady dobových i moderních interpretací. Na melodii písně Greensleeves se zpívá také text vánoční koledy What Child Is This?, napsaný Williamem Chattertonem Dixem v roce 1865. Ve Spojeném království, Austrálii a Novém Zélandu je její melodie populární jako standardní vyzvánění zmrzlinářských vozů.  Píseň podle jednoho z vysvětlení zpívá o ženách, které se milovaly v přírodě a zůstávala jim na šatech tráva - nebyly to ctné dámy, protože neprovdané se nemohly milovat vůbec a ctné vdané jen s manželem a v soukromí, proto se o nepočestných říkalo, že mají zelené rukávy (angl. "green sleeves") – byl to eufemismus pro lehkou děvu. V novodobém překladu Canterburských povídek Geoffreyho Chaucera od Nevilla Coghilla se vysvětluje, že „zelená (v Chaucerově době) byla barvou lehkosti v lásce (lehké lásky)…“

"Greensleeves" is a traditional English folk song. A broadside ballad by the name "A Newe Northen Dittye of ye Ladye Greene Sleves" was registered by Richard Jones at the London Stationer's Company in September 1580, and the tune is found in several late-16th-century and early-17th-century sources, such as "Ballet's MS Lute Book" and "Het Luitboek van Thysius", as well as various manuscripts preserved in the Seeley Historical Library in the University of Cambridge.


Biografie.

Původ, mládí.

Marie-Adélaïde se narodila jako nejstarší dcera, první ze šesti dětí savojského vévody Viktora Amadea II. a jeho manželky, původem orléanské vévodkyně Anny Marie Orleánské, dcery orléanského vévody Filipa I., bratra francouzského krále Ludvíka XIV., a jeho první manželky Henrietty Anny Stuartovny. Mladší sestrou Marie-Adélaïdy byla Marie Luisa Gabriela, manželka španělského krále Filipa V., prvního krále z bourbonské dynastie na španělském trůnu; Filip byl bratrem manžela Marie-Adélaïdy.  Její teprve šestnáctiletá matka zaplatila málem její narození životem. Svou dceru i ostatní děti vzdor protokolu kojila sama, což v této době bylo v královských rodinách (a šlechtických rodinách obecně) zcela neobvyklé. Snad i proto měla Marie-Adélaïde ke své matce, ale i ke své babičce, velmi těsný vztah.

Manželství.

Původním záměrem princeznina otce Viktora Amadea II. bylo provdat svou nejstarší dceru za rakouského arcivévodu Josefa I. Habsburského, avšak pro jeho nízký věk Josefův otec, císaře Leopold I. tento návrh odmítl.  Roku 1696 hodlal Ludvík XIV. dovést ke konci válku o falcké dědictví a za tím účelem prostřednictvím mírových jednání jako prvního monarchu vyvést Viktora Amadea II. z nepřátelského tábora. Po tvrdých vyjednáváních bylo dosaženo nejprve smlouvy z Turína, jež byla podepsána 29. června roku 1696 a jíž byl uzavřen separátní mír mezi francouzským králem a savojským vévodou; kromě jiných ustanovení byl jednou z podmínek i sňatek Marie-Adélaïdy s Ludvíkem Bourbonským, francouzským Dauphinem z Viennois.  15. října téhož roku překročila tehdy teprve jedenáctiletá Marie-Adélaïde u Le Pont-de-Beauvoisin hraniční řeku Guiers, jež tvoří hranici mezi Francií a Savojskem, aniž by s sebou směla mít nějaký doprovod. Vyzvedl ji zde vévoda de Brionne s kočárem a odcestoval s ní do vnitrozemí. 4. listopadu ji v Montargis jižně od Paříže očekával osobně král Ludvík XIV. Byl duchaplnou a výřečnou jedenáctiletou dívkou nadšen a psal své tehdejší přítelkyní, Madame de Maintenon, že Marie-Adélaïde je velmi půvabná a dobře vychovaná, živých očí a krásných černých vlasů, a že se chovala velmi zdvořile a způsobně.  Protože byla princezna ještě velmi mladá, ke svatbě zatím nedošlo a snoubenci žili vzdáleni. K další výchově a vzdělání navštěvovala dívčí školu Maison Royale de Saint-Louis v Saint Cyr u Versailles, již založila Madame de Maintenon v roce 1684. K prvnímu možnému datu, jež připouštěl zákon (7. prosinec 1697) se poté uskutečnila ve Versailles honosná svatba teprve dvanáctileté budoucí Dauphine s burgundským vévodou, nejstarším synem Velkého Dauphina. Nevěsta měla na sobě při obřadu stříbrné, rubíny poseté šaty s osm metrů dlouhou vlečkou. Manželství nebylo pro nízký věk nevěsty zatím naplněno.

Favoritka krále.

Ludvík XIV. dětskými žerty Marie-Adélaïde viditelně ožil. Až do své smrti byla dívka miláčkem stárnoucího krále, brzy si získala i Madame de Maintenon, kterou oslovovala důvěrně "„ma tante“ (tetičko)". Požívala ve Versailles volnosti jako žádný jiný člen královské rodiny. Král jí dokonce dával přednost i před svým vnukem. To značně popouzelo jeho nemanželské legitimizované dcery. Marie-Adélaïde informovala svou rodinu často v dopisech o svém mimořádně přátelském vztahu s králem. Manželka Ludvíka XIV., Marie Tereza Habsburská, již roku 1683 zemřela a nyní byla Marie-Adélaïde přes své mládí pro krále "First Lady" jeho dvora. Při reprezentativních aktech směla převzít roli královny. Ve Versailles obývala luxusní apartmá zemřelé královny ve stejném poschodí jako apartmány krále a Madame de Maintenon; komnaty byly renovovány podle jejího vkusu.

Potomci.

Marie-Adélaïde a její manžel, vévoda burgundský, spolu nakonec začali žít jako manželé. Z jejich svazku vzešli tři synové:  Ludvík XIV. byl z narození jejich synů velmi spokojen a šťasten, neboť tak následnictví trůnu bylo zajištěno.

Dvorské intriky.

Marie-Adélaïde milovala šperky a přepych, účastnila se ráda plesů, lovu, her a banketů a byla v centru dění na dvoře, jenž jí byl okouzlen. Nesdílela nikterak extrémní náboženské cítění svého chotě a poznamenala jednou k Ludvíkovi XIV., že kdyby zemřela před svým manželem a mohla se pak vrátit zpět na zem, jistě by ho našla v manželství s nějakou jeptiškou.  Dokázala vtipkovat dokonce i poli politiky a ptala se jeden večer Madame de Maintenon v přítomnosti Ludvíka XIV., proč je v Anglii lepší vláda za královny než za krále, a sama si odpověděla, že proto, že zemi s králem ovládají ženy, kdežto zemi s královnou muži. Tím se strefila i do vztahu tajné manželky Ludvíka XIV., přesto se král její zlomyslnou poznámkou pobavil.  Mladá vévodkyně si ovšem pro svůj vliv na Ludvíka XIV. získala řadu politických nepřátel, kteří se seskupili kolem jejího tchána, předpokládaného následníka trůnu. Její velkou protivnicí a sokyní byla hraběnka Luisa Františka Bourbonská, nemanželská legitimizovaná dcera Ludvíka XIV. z jeho vztahu s jeho druhdy oficiální milenkou Madame de Montespan. Hraběnka se snažila dosáhnout sňatku své dcery Luisy Alžběty s Karlem, vévodou z Berry, mladším synem Velkého Dauphina, který se však přičiněním Marie-Adélaïde stal roku 1710 manželem Marie Luisy Alžběty Orleánské, nejstarší dcery orléanského vévody Filipa II. a Františky Marie Bourbonské, mladší sestry hraběnky de Bourbon. Díky vlivu Marie-Adélaïde upadl francouzský vojevůdce Louis Joseph de Bourbon, vévoda z Vendôme, do nemilosti.  Marie Adelaide se často účastnila politických porad a byla zasvěcena do mnoha důležitých státních rozhodnutí a tajemství. Podle francouzského historik Charles Pinot Duclose svých vědomostí zneužívala, když svému otci předávala všechny pro něj zajímavé informace; to vyšlo najevo po její smrti na základě prohlídky její korespondence. V reakci na to se měl Ludvík XIV. vyjádřit k Madame de Maintenon, že ho „ta malá ženská“ ošálila.

Smrt a její konsekvence.

Když dosavadní následník trůnu, Velký Dauphin (Grand Dauphin) zemřel 14. dubna roku 1711 na neštovice, stal se jeho syn, devětadvacetiletý vévoda burgundský korunním princem – dauphinem a jeho manželka Marie-Adélaïde korunní princeznou (dauphine); tohoto postavení však užívala pouhých deset měsíců. Počátkem roku 1712 vypukla u dvora epidemie spalniček a jak vévoda, tak jeho žena této nemoci podlehli, stejně jako starší z jejich dvou dosud žijících synů, pětiletý vévoda bretaňský. Marie-Adélaïde onemocněla v zámku Fontainebleau, kde tou dobou právě dlel dvůr, a 12. února 1712 zemřela v zámku ve Versailles. Krátce před svým odchodem ze života měla teprve dvacetišestiletá vévodkyně říci vévodkyni de Guise: „Na shledanou, krásná vévodkyně. Dnes Dauphine, zítra nic, pozítří zapomenuta.“ Její manžel, jenž se od ní nakazil, zemřel o pouhých šest dní později, 18. února, na zámku v Marly-le-Roi. Marie-Adélaïde byla 23. února spolu se svým manželem pohřbena v Bazilice Saint-Denis, místě posledního odpočinku francouzských králů. Malý vévoda bretaňský zemřel nedlouho po svých rodičích, 8. března.  Je pravděpodobné, že všechna tři úmrtí měli na svědomí příliš horliví lékaři, kteří nemocným podle tehdy oblíbeného a hojně využívaného způsobu terapie často pouštěli žilou. Přežil pouze nejmladší syn následnického páru, malý vévoda z Anjou, neboť jeho guvernantka, Madame de Ventadour, tuto smrtící péči lékařů nepřipustila. Pro Ludvíka XIV. znamenaly tyto tři případy úmrtí v nejbližší rodině tragédii. Truchlil obzvláště po zemřelé dauphine a své hoře sděloval i písemně v dopisech svému dalšímu vnukovi, španělskému králi Filipu V.  Protože v důsledku těchto neblahých událostí všechna nástupnická práva Ludvíka XIV. přešla na teprve dvouletého vévodu z Anjou, jenž zůstal jediným legitimním dědicem trůnu, povýšil starý král své nelegitimní syny do stavu princů královské krve s vyhlídkou na trůn v případě smrti malého následníka. Tento případ však nenastal, malý princ, který po smrti svého praděda Ludvíka XIV. (1. září 1715) nastoupil na francouzský trůn jako král Ludvík XV., dosáhl ve zdraví dospělosti; jeho vláda trvala bezmála šedesát let.

Marie Adelaide Savojská (francouzsky "Marie-Adélaïde de Savoie") (6. prosince 1685, Turín – 12. února 1712, Versailles) byla původem savojská princezna a sňatkem francouzská Dauphine.

Marie Adélaïde of Savoy, Princess of Savoy (6 December 1685 – 12 February 1712) was the wife of Louis, Dauphin of France, Duke of Burgundy. She was the eldest daughter of Duke Victor Amadeus II of Savoy and of Anne Marie d'Orléans. Her betrothal to the Duke of Burgundy in June 1696 was part of the Treaty of Turin, signed on 29 August 1696. She was the mother of the future King Louis XV of France. Styled as Duchess of Burgundy after her marriage, she became Dauphine of France upon the death of her father-in-law, Le Grand Dauphin, in 1711. She died of measles in 1712, followed by her husband a week later.


Použití.

Používají se ve strojírenství pro svou jednoduchost a rychlost použití v sériové a hromadné výrobě pro kontrolu rozměrů výrobku. Jednoduchost použití spočívá v tom, že dobrá strana kalibru se musí vejít do otvoru, zmetková naopak nesmí vejít. Tak je měřený rozměr správný. Pokud se dobrá strana kalibru nevejde, či naopak zmetková vejde, je měřený rozměr špatný. Dobrá strana kalibru bývá delší a zmetková strana kratší pro snadné rozlišení.

Výroba.

Aby kalibr plnil svou funkci, musí mít za všech okolností svůj rozměr. Obvykle se dílenské kalibry vyrábějí například z oceli 19 312 (Poldi STABIL) kalené a popuštěné na min. 61 HRC, což je ocel s velmi malými deformacemi při tepelném zpracování.

Normalizace.

Kalibry jsou v Česku normalizované prostřednictvím norem ČSN, a to od ČSN 25 3100 po ČSN 25 3502.

Dělení.

Operační kalibry.

Operační kalibry jsou (jednoúčelové) kalibry určené pro kontrolu během výrobního procesu při konkrétní operaci. Slouží ke kontrole rozměrů, které jsou důležité pro další operace, například zajišťují hospodárný přídavek pro další operaci. Jsou značeny podle vnitřních dispozic firmy a jejich použití je stanoveno v technologickém postupu.

Kalibry hladké.

Pro měření prostých délkových rozměrů – délek a průměrů. Jejich rozměry se řídí nornou ČSN 25 3102 podle velikosti měřeného rozměru a požadované přesnosti.

Válečkový kalibr.

Válečkové kalibry jsou určeny k měření vnitřních průměrů.  Vyrábí se buď oboustranný, či jednostranný. Oboustranný kalibr má dobrou a zmetkovou stranu. Jednostranný kalibr může mít jen jeden rozměr, nebo na jedné straně jsou oba rozměry tak, že zmetkový rozměr navazuje na dobrý. Nevýhodou při použití obou rozměrů na jedné straně je omezená hloubka měření.

Třmenový kalibr.

Třmenový kalibr je určen k měření vnějších rozměrů. Ať už se jedná o průměr či prostou délku.  Vyrábí se buď oboustranný, či jednostranný. Oboustranný kalibr má dobrou a zmetkovou stranu. Jednostranný kalibr může mít jen jeden rozměr, nebo na jedné straně jsou oba rozměry tak, že zmetkový rozměr navazuje na dobrý.

Kalibry tvarové.

Tvarové kalibry jsou určeny pro měření závitů, ozubení a jiných tvarů. Jsou obdobné jako válečkové a třmenové, jen mají vybroušený příslušný tvar, kterým mají měřit například závit.

Kalibr je porovnávací měřidlo pro kontrolu vnějších a vnitřních rozměrů i tvarů. Kalibr tedy vlastně neměří, pouze zkontroluje, zda měřený útvar (rozměr, tvar nebo poloha) odpovídá či neodpovídá požadavkům.

A go/no-go gauge refers to an inspection tool used to check a workpiece against its allowed tolerances via a go/no-go test. Its name is derived from two tests: the check involves the workpiece having to pass one test ("go") and fail the other ("no-go").  ISO 1502 sets a standard for threads and gauging to test them. It establishes the attribute T as "go" for the major diameter and the attribute Z as "no-go" for the pitch diameter. The inspection tool has two threaded components. For example, there would be two female sections on a gauge to test a threaded male workpiece such as a screw. If the major diameter of a screw is too large, it will not fit in the T test thread at all (fail). If the major diameter is too small, the fit is sloppy (fail). If the thread has been cut too deep, it screws into the Z test thread (fail). If the fit is right and only does about three turns, the fit is right (pass).  A go/no-go gauge is an integral part of the quality process that is used in the manufacturing industry to ensure interchangeability of parts between processes or even between different manufacturers. It does not return a "size" or actual measurement in the conventional sense, but instead returns a "state", which is either acceptable (the part is within tolerance and may be used) or unacceptable (the part must be rejected).  They are well suited for use in the production area of the factory as they require little skill or interpretation to use effectively and have few, if any, moving parts to be damaged in the often hostile production environment.


Hra.

Ačkoliv je Garry's mod většinou považován za plnou hru, nemá žádný cíl a hráči mohou používat sadu nástrojů pro jakékoliv účely. Garry's Mod dovolí hráčům manipulovat s předměty, vytvářet nábytek a „podpěry“ – různé objekty které mohou hráči umístit ve hře. Podpěry mohou být vybrány z jakékoliv nainstalované hry, jedoucí na Source enginu nebo z komunitou vytvořených kolekcí. Hlavním rysem hry jsou 2 „zbraně“ – Fyzikální zbraň a Nástrojová zbraň pro manipulování s objekty. Fyzikální zbraň dovoluje sebrat objekty, upravit je a zamrazit na místě. Od Garry's Modu 13 je možné změnit barvu Fyzikální zbraně přes kontextové menu, kde lze změnit barvu její záře, paprsku a světelného kruhu. Nástrojová zbraň je mnohoúčelový nástroj pro provedení různých úkolů, jako kombinování podpěr, jejich spojování pomocí lan, a vytváření navijáků a kol. Nástrojová zbraň se také používá pro kontrolu komunitních doplňků.  Další populární pojem je pózování hadrových panenek. Hráč může konkretizovat model ze source hry a pózovat ji pomocí rozmanitých nástrojů. Je to populární nástroj pro vytváření videí fanoušky a machinim.  Výhoda Garry's Modu je, že jede na upravené verzi enginu Havok, jež dovolí hráči vybudovat zařízení, která dbají na fyzikální zákony.

Hra pro více hráčů.

Garry's mod podporuje multiplayer na jednoúčelových herních serverech. Tyto servery jsou provozovány komunitou a některé servery získávají zisk z dodatečných VIP funkcí. Hráči mohou budovat společně zařízení a komunikovat pomocí textu nebo hlasu.  Na Garry's mod serverech jede mnoho herních modů, mnoho z nich jsou uživateli vytvořené modifikace. Některé z populárnějších modů zahrnují: Roleplay (RP)-kde na sebe hráči berou specifickou roli ze serverové společnosti, CityRP kde hrají určitou roli v městské společnosti a Trouble in Terrorist Town (TTT), která zahrnuje skupinu teroristů (nevinní) (může obsahovat skupinu detektivů, kteří mají speciální nástroje na pomoc hledání zrádců), s další menší skupinou zrádců s nimi, jejichž úkolem je zabít všechny nevinné; stejně jako v několika modech o přežití se zombí. Jsou také servery Běhů Smrti kde "Mrtví" hráči spouští pasti a pokouší se zabít ostatní hráče, kteří se snaží dostat do konce úrovně, kterým je většinou druh překážkové dráhy.

Uživatelsky vytvořený obsah.

Garry's Mod nabízí široké spektrum módů a zásuvných modulů, které mohou být vytvořeny pomocí implementace skriptovacího jazyka Luy, který dovolí uživatelům vytvořit jejich vlastní zbraně, osoby, herní mody a další modifikace.  Je mnoho příkladů vlastností vytvořených pomocí pluginů. Herní pravidla a vlastnosti mohou být také upravovány tak, aby se přizpůsobily konkrétnímu módu nebo žánru. Hráči mohou vytvořit své vlastní zbraně, od zbraní na blízko, přes palné zbraně po nepřímé zbraně jako nálety. Modely zbraní a skiny mohou být použity buďto z existující hry jedoucí na Source enginu, nebo z komunitou vytvořeného seznamu. Hráči mohou vytvořit "skriptované osoby" a "skriptované nástroje", které mohou komunikovat přímo s hráčem nebo dovolit manipulování s objekty z herní nabídky. V Lue mohou hráči také vytvořit skripty pro nehráčské postavy.  Různé modely, skiny a mapy mohou být přidány do hry. Multiplayerové herní servery se automaticky pokouší poslat jakýkoliv vlastní obsah klientovi, když se připojí.

Soutěž Fretta.

V zimě 2009/2010 se konala soutěž pro vývojáře Garry's Modu o vytvoření nejlepšího nového modu použitím programovacího rámce nazývaného "Fretta". Fretta, italsky "spěch", dovolí vývojářům rychle a snadno vytvořit nové herní módy pro Garry's mod s běžně požadovanou plnou funkčností, takže se vývojáři mohou soustředit na jedinečné aspekty vlastních módů. Fretta byla inspirována podobným fanoušky vytvořeným rámcem "Rambo 6's Simple Gamemode Base". Nicméně, pro zařazení v Garry's Modu, se Newman rozhodl ji přepsat na vstup a příspěvky od originálního autora a dalších vývojářů. Vítězové soutěže měli rozsah od předělání hry Mafia party po bojový letecký herní mód. Po vítězích soutěže byly vytvořeny jejich vlastní steamové úspěchy.  Tři z vítězných her byly přidány, "Trouble in Terrorist Town", "Dogfight Arcade" a "Prop Hunt".

Toybox.

7. září 2010 Newman přidal do Garry's Modu funkci nazvanou "Toybox". Využívá servis Amazon S3 pro stažení softwaru třetích stran, jako zbraně, podpěry, mapy, herní módy nebo modely přímo do uživatelova přístroje přímo za hry. V rozhovoru s GMod news Garry Newman řekl, že "Nejvíce se čerpá z obsahu třetích stran. Chci aby bylo pro lidi snadnější je využívat. Chci aby se už nemusely soubory stahovat z webových stránek a přetahovat do složek, to je stará škola. Tímto směrem se ubírám, mapy, modely, uložené hry atd., vše uloženo v cloudu a přístupné jedním kliknutím. Vše by mělo být přístupné ze hry. Pokud tomu tak není, tak jsem selhal."  Od verze 13 je Toybox odstraněn a nahrazen Steam workshopem. V prosinci 2013 bylo na Steam Workshopu více než 200 000 módů a dále přibývají.

Garry's Mod (často zkráceně nazýván GMod) je sandboxová FPS hra, jede na upraveném Source engine a je vytvořena Garrym Newmanem. Garry's mod byl dostupný přes digitální distribuci Společnosti Valve, Steam od 29. listopadu 2006. Aby mohl uživatel zakoupit Garry's Mod, musí na Steamu vlastnit minimálně jednu hru běžící na Source enginu, například Half-Life 2, , Portal nebo Team Fortress 2. Je také běžně používán pro vytváření a uveřejňování videí na YouTube, především z Team Fortress 2, Half-Life 2, Portal, Left 4 Dead a Left 4 Dead 2. Garry's Mod byl původně modifikací pro Half-Life 2, ale později byl přetvořen do samostatné steamové hry, která byla oficiálně vydána 29. listopadu 2006 a nazvána jako Garry's Mod 10. Aktuální verze, Garry's Mod 13, byla vydána 24. října 2012. V březnu 2013 se ukázalo, že hra vydělala 22 milionů dolarů. Do listopadu 2013 bylo prodáno 3,5 milionů kopií.

Garry's Mod (often abbreviated as GMod) is a sandbox game developed by Facepunch Studios and published by Valve. The game was created by Garry Newman as a mod for Valve's Source game engine and released in December 2004, before being expanded into a standalone release and published by Valve in November 2006. Ports of the original Microsoft Windows version for Mac OS X and Linux followed in September 2010 and June 2013, respectively. The base game mode of "Garry's Mod" has no set objectives and provides the player with a world to freely manipulate. Other game modes, notably "Trouble in Terrorist Town", are created by other developers as mods and are installed separately, by means such as the Steam Workshop. As of January 2016, "Garry's Mod" has sold 10 million copies.


Linux.

Operační systém Linux může využít runlevely pomocí programů projektu sysvinit. Po spuštění jádra Linuxu program codice_2 čte soubor codice_3, kde je definováno chování pro každý runlevel.

Standardní specifikace Linuxu.

Konkrétní implementace nevyžadují poskytnutí těchto specifických runlevelů ani využití zde popsaných významů a mohou mapovat kterýkoli zde popsaný runlevel na jiný runlevel, který poskytuje ekvivalentní funkčnost.

Debian GNU/Linux.

Debian, stejně jako většina distribucí od něho odvozených, nerozlišuje mezi runlevely 2 až 5.

Ubuntu.

Ubuntu 6.10 (Edgy Eft) a novější obsahuje Upstart jako náhradu za tradiční init proces, ale stále používá tradiční init skripty a SysV-rc nástroje Upstartu pro spuštění většiny služeb a emulaci runlevelů.

Red Hat Linux a Fedora.

Red Hat Enterprise Linux a většina jeho odvozenin (např. CentOS) používá runlevely takto:

SUSE Linux.

SUSE používá podobné nastavení jako Red Hat Enterprise Linux:  Správci systému mohou modifikovat služby, které běží pod specifickým runlevelem použitím codice_4 | System Services (runlevel), codice_5 nebo codice_6 – jako na distribucích založených na Red Hat Enterprise Linuxu.

Slackware Linux.

Slackware Linux používá runlevel 1 pro údržbu jako na ostatních distribucích Linuxu. Runlevely 2, 3 a 5 identicky nastavené pro konzoli (se všemi službami aktivními), runlevel 4 přidává X Window System.

Unix.

Solaris.

V systému Solaris verze 10, je SMF (Service Management Facility) je použit místo SVR4 runlevelů. Ty jsou emulovány pro zachování kompatibility s původními startovacími skripty.

FreeBSD, OpenBSD a NetBSD.

Varianty BSD nevyužívají koncept runlevelů, ale v některých verzích init(8) poskytuje emulaci některých běžných runlevelů.

AIX.

Systém AIX nevyužívá System V R4 (SVR4) runlevel specifikaci s dostupnými runlevely od 0 do 9 a zároveň a až c. 0 a 1 jsou rezervované, 2 je standardní běžný Multi User Mode a runlevely 3 až 9 jsou definovatelné správcem systému. Runlevely od a do c dovolují vykonávání procesů v tomto runlevelu bez ukončení procesů spuštěných v jiném.

Runlevel je v informatice označení režimu unixového systému, který implementuje styl System V init. Obvykle existuje sedm runlevelů číslovaných od nuly do šesti. Při spuštění systému je systém nastartován do vybraného runlevelu. Runlevely "nejsou" spouštěny sekvenčně, tzn. je vždy spuštěn buď runlevel 2 nebo 3 nebo 4, nikoliv 2 a poté 3 a následně 4.  „Runlevel“ definuje stav systému po startu. Jednotlivé runlevely jsou typicky přiřazeny jako:  Přesné nastavení těchto konfigurací se liší mezi jednotlivými operačními systémy a distribucemi Linuxu. Například runlevel 4 může být Multi User Mode, GUI, no-server na jedné distribuci a bez funkce na jiné. Nicméně, „runlevely“ běžně dodržují vzory popsané v tomto článku. Je dobré využít dokumentaci konkrétní distribuce.  V běžné praxi když počítač vejde do runlevelu nula, ukončí se a v runlevelu šest se restartuje. Ostatní runlevely (1–5) se liší podle připojených disků a spuštěných síťových služeb. Standardní runlevely jsou typicky 3, 4 nebo 5. Nižší runlevely jsou užitečné pro údržbu nebo opravy, protože obvykle neposkytují žádné síťové služby. Přesné detaily konfigurace runlevelů se liší mezi operačními systémy, ale také mezi administrátory systému.  Systém runlevelů nahradil tradiční codice_1 skript používaný v systému Unixu verze 7.

A runlevel is a mode of operation in the computer operating systems that implement Unix System V-style initialization. Conventionally, seven runlevels exist, numbered from zero to six. "S" is sometimes used as a synonym for one of the levels. Only one runlevel is executed on startup; run levels are not executed one after another (i.e. only runlevel 2, 3, or 4 is executed, not more of them sequentially or in any other order).  A runlevel defines the state of the machine after boot. Different runlevels are typically assigned (not necessarily in any particular order) to the single-user mode, multi-user mode without network services started, multi-user mode with network services started, system shutdown, and system reboot system states. The exact setup of these configurations varies between operating systems and Linux distributions. For example, runlevel 4 might be a multi-user GUI no-server configuration on one distribution, and nothing on another. Runlevels commonly follow the general patterns described in this article; however, some distributions employ certain specific configurations.  In standard practice, when a computer enters runlevel zero, it halts, and when it enters runlevel six, it reboots. The intermediate runlevels (1–5) differ in terms of which drives are mounted and which network services are started. Default runlevels are typically 3, 4, or 5. Lower runlevels are useful for maintenance or emergency repairs, since they usually don't offer any network services at all. The particular details of runlevel configuration differ widely among operating systems, and also among system administrators.  In various Linux distributions, the traditional script used in the Version 7 Unix was first replaced by runlevels and then by systemd states on most major distributions.


Děj.

V roce 1961 probíhá v sovětské loděnici horečná příprava na dokončení K-19, první sovětské jaderné ponorky vybavené SLBM, která má být zařazena do služby. Sovětští političtí představitelé na dokončení spěchají, obávají se americké převahy co se týče vybavenosti jadernými zbraněmi. Je přikázáno dodržet termín za každých okolností. Na ponorce stále probíhají práce a zároveň se již simulují některé válečné akce. Ty ale nedopadají úspěšně (i díky horší kvalitě vybavení, které je montováno ve spěchu). Vedením je určen kapitán Alexej Vostrikov, který nahrazuje ve funkci Michaila Polenina, jenž se stává jeho zástupcem. Polenin (přezdívaný Miša) je u své posádky oblíbený, vychází s ní dobře a udržuje přátelské vztahy. Vostrikov se jeví úplně opačně, je nekompromisní, netrpí diskuzi a na posádku je velmi náročný. Několik členů posádky je nahrazeno (operátora jaderného reaktoru, který byl přistižen opilý, nahradí Vostrikov mladým nezkušeným adeptem Vadimem Radčenkem z námořní akademie, doktora srazí nákladní automobil a musí být nahrazen starším lékařem ze základny, který nebyl nikdy na moři).  Konečně je ponorka dokončena a při slavnostní ceremonii má být pokřtěna šampaňským. Láhev se ale při nárazu o trup nerozbije a někteří pověrčivější námořníci věří, že je loď prokleta. Po vyplutí na moře uděluje kapitán Vostrikov sérii testů havarijních situací, aby zjistil, jak na tom posádka je. Simulace zahrnující např. zaplavení některých sekcí ponorky, požár na palubě, přípravu torpéd však nedopadají dobře a někteří muži jsou při nich dokonce zraněni. Vostrikov není spokojen a z tohoto stavu viní důstojníky, kteří byli na posádku příliš měkcí a nenastavili jim dostatečně vysoko laťku operační připravenosti. Posádka začíná občas reptat, ale postupně se ve výkonech zlepšuje.  První misí má být vynoření v Arktidě a odpal testovací balistické střely. Velmi důležitá mise, která má Američanům ukázat, že Sovětský svaz disponuje v případě rozpoutání jaderné války plně připravenými odvetnými prostředky. Vostrikov přikazuje ponořit se do maximální operační hloubky (250 metrů) a poté pokračovat až ke kritické hloubce (300 metrů). Na tvářích námořníků a protestujících důstojníků (zejména Polenin) lze vyčíst obavy, ale Vostrikov zůstává ledově klidný, přestože trup ponorky nemusí takovou zátěž vydržet. Polenin jej obviní z nesmyslného hazardu. Dalším rozkazem, který není přijat s valným nadšením, je vynoření se za plné rychlosti, což znamená prorazit led na hladině, který by podle odhadů neměl být silnější než 1 m. Jak silný je ve skutečnosti nikdo neví. I tento manévr K-19 zvládne bez poškození a napětí trochu poleví. Cvičný odpal balistické střely dopadne úspěšně a posádka začíná oceňovat kapitánovy schopnosti. Muži dostanou na určitou dobu volno a na ledové pláni zamrzlého Severního ledového oceánu hrají fotbal. Udělají si i společnou fotografii. Důstojníci však vyjadřují nadále podporu Poleninovi, podle nich je on nadále jejich jediným kapitánem.  Přichází nové rozkazy z velitelství, plavit se dolů do Atlantiku a patrolovat v blízkosti amerického pobřeží v oblasti mezi Washingtonem a New Yorkem. Během plavby praskne trubka chladicího systému reaktoru, ten se bez možnosti chlazení začíná přehřívat. Radčenko s Poleninem jsou šokováni, že na ponorce nebyl instalován záložní chladicí systém. Je přikázáno vynoření a odvysílání stavu situace na sovětské velitelství. Po vynoření však operátor rádia zjistí, že anténa je poškozena, stalo se tak pravděpodobně při divokém vynořovacím manévru v zamrzlé Arktidě.  Posádka od reaktoru diskutuje o možnostech. Radčenko informuje, že mají asi tři čtyři hodiny na to, aby se pokusili zabránit ničivé explozi. Pokud přesáhne teplota v reaktoru 1 000° Celsia, ten vybuchne a mohou detonovat i jaderné hlavice. Padne návrh opustit ponorku, ten Vostrikov rezolutně odmítne. Nakonec Pavel Loktěv navrhne využít sladkou vodu z ponorky a sestrojit provizorní chlazení z trubek, které rozeberou v ponorce. To ale bude vyžadovat, aby opraváři otevřeli radioaktivitou zamořenou místnost a vešli dovnitř. Kapitán tento plán schválí a určí dvojice mužů, kteří budou uvnitř pracovat po přesně stanovenou dobu 10 minut. Navíc se zjistí, že zde nejsou protiradiační obleky, ale pouze protichemické.  První dvojice vejde dovnitř a začne svařovat. Když po určené době opouští reaktorovou místnost, sotva se drží na nohou a zvrací, což je demoralizující pohled pro další opravářské čety. I druhá dvojice si splní svoji část úkolu. Je čas pro třetí tým, ale Vadim Radčenko je paralyzován strachem a odmítá jít dovnitř. Místo něj jde dobrovolně technik Gorelov. Dvojice dokončí nejnutnější práce a teplota reaktoru začne klesat. Zdá se, že oprava byla úspěšná. Stále však zůstává problém s radiací, neboť dveře místnosti nejdou kvůli vedeným trubkám zavřít a záření tak kontaminuje útroby ponorky. Polenin navrhuje obrátit se s žádostí o pomoc na nedalekou základnu NATO na ostrově Jan Mayen, což Vostrikov zamítne a přikáže plavit se k Sovětskému svazu. Každému je jasné, že při nízké rychlosti je všechny radiace zabije dříve, než se dostanou domů. Námořníci, kteří nejsou nezbytně třeba uvnitř, dostanou povolení vylézt na trup ponorky, aby byli dále od škodlivé radiace. Přilétá vrtulník a muži se radují, že je nalezla sovětská loď, ale je to helikoptéra US Navy z nedalekého amerického torpédoborce, jehož kapitán nabídne pomoc. Vostrikov ji ale odmítne a přikáže operátorovi rádia nekomunikovat s Američany. Torpédoborec zůstává v diskrétní vzdálenosti.  Po několika hodinách svár na provizorním chlazení praskne a teplota reaktoru začne opět nebezpečně stoupat. Vostrikov přikáže mužům na trupu ponorky návrat dovnitř, aby se mohli ponořit. Jeden z námořníků neuposlechne, skočí do vody a plave směrem k americké lodi. Radčenko, který se stydí za to, že místo něj nasadil život někdo jiný při opravě, se rozhodne díru svařit sám. V jiném sektoru na palubě vypukne požár. Polenin odmítne Vostrikovův rozkaz spustit protipožární systém, který by udusil hasící muže a běží za nimi koordinovat boj s ohněm. Když je pryč, na můstku proběhne vzpoura, politický komisař Suslov a důstojník Demičev míří na Vostrikova pistolí a Suslov jej informuje, že byl zbaven velení a místo něj ho přebírá opět Polenin. Vostrikov je připoután k žebříku. Když je oheň uhašen, Polenin se vrací a je informován o změně velení. Přikáže rebelantům, aby mu vydali pistole a poté je nechá zatknout a osvobodí Vostrikova. Potvrdí mu, že kapitánem je stále on. Vostrikov je chvíli překvapený, ale poté přikazuje ponořit se. Polenin mu poradí, ať posádce v těchto kritických situacích nedává rozkazy, ale ať se jich táže. Vostrikov pochopí a interkomem vysvětluje posádce situaci. Pokud by reaktor a jaderné střely explodovaly na hladině, výbuch by zničil nedaleký americký torpédoborec a pravděpodobně i malou základnu NATO na ostrově Jan Mayen. Jelikož spojení s velitelstvím nefunguje a záměry ponorky jsou tak pro okolí nejasné, tato katastrofa by mohla být snadno desinterpretována jako jaderný útok a mohla by iniciovat masivní odvetný úder ze strany USA. Posádka pochopí naléhavost situace a dává najevo svou loajalitu. Mezitím se Radčenkovi podaří díru svařit a ponorka se může opět vynořit. Vostrikov osobně vytáhne z reaktorové místnosti Radčenka, který byl vystaven záření po dlouhou dobu až oslepl. K-19 je nalezena jinou sovětskou ponorkou S-270. Vostrikov chce vydat rozkaz přemístit muže na palubu druhé ponorky, ale nemá povolení z velitelství. Jejich záměrem je poslat loď, která by K-19 odtáhla. Vostrikov to ignoruje a muži z K-19 jsou na S-270 provizorně dekontaminováni.  Kapitán Vostrikov je po návratu postaven před vojenský soud. Polenin emotivně svědčí v jeho prospěch. Soud nakonec uzná, že Vostrikov nepochybil, ale kapitán dostane zákaz velení jakékoliv ponorky.  V závěrečném epilogu se přeživší členové scházejí roku 1989 (přesně po 28 letech od události) na hřbitově, aby vykonali pietu za zemřelé kamarády. Vostrikov řekne ostatním, že navrhl všechny námořníky, kteří zemřeli, na udělení řádu Hrdina Sovětského svazu, což výbor zamítl, protože nešlo o válečnou akci, ale o nehodu. Pozvedne sklenici a pronese: "„Nepřipíjím na námořnictvo nebo na vlast, ale na nás, na kamarády. Připíjím jen na kamarády.“"

K-19: Stroj na smrt (v anglickém originále "K-19: The Widowmaker") je filmový thriller z roku 2002 americké režisérky Kathryn Bigelowové, který vychází ze skutečných událostí na sovětské ponorce K-19 třídy Hotel, kde došlo k poruše jaderného reaktoru. Film vznikl v mezinárodní koprodukci USA, Spojeného království, Kanady a Německa, v hlavní roli se představili Harrison Ford a Liam Neeson. Natáčel se v Kanadě.  Ruské premiéry se zúčastnilo na galavečeru v říjnu 2002 v Petrohradu 52 členů posádky a pozůstalých obětí z ponorky K-19. Tito bývalí námořníci hodnotili film pozitivně, ocenili zobrazené hrdinství a to, že se tvůrci rozhodli událost zvěčnit, ale poukázali i na množství nepřesností oproti skutečnosti. K-19 byla z první generace sovětských jaderných ponorek vybavených SLBM (z ponorky odpalované balistické jaderné střely). Po havárii dostala od námořníků přezdívku Hirošima.

K-19: The Widowmaker is a 2002 historical submarine film directed and produced by Kathryn Bigelow, and produced by Edward S. Feldman, Sigurjon Sighvatsson, Christine Whitaker and Matthias Deyle with screenplay by Christopher Kyle. An international production of the US, UK, Germany and Canada, the film takes place in 1961 and focuses its story on the Soviet K-19 submarine.  The film stars Harrison Ford and Liam Neeson alongside Peter Sarsgaard, Donald Sumpter, Christian Camargo, Michael Gladis and John Shrapnel in supporting roles.  "K-19: The Widowmaker" was released by Paramount Pictures on July 19, 2002 in the United States while on September 5, 2002 in Germany and October 25, 2002 in the United Kingdom. Upon release, the film received generally mixed reviews from critics, which particularly praised the performances and the dramatic atmosphere but criticized the screenwriting. In addition to criticial disappointment, the film became a box office failure grossing $65 million against a production budget of $90 million.


Život.

Rivadavia se narodil v Buenos Aires v roce 1780. Aktivně se účastnil odporu vůči britské invazi v roce 1806 a v Květnové revoluci směřující k nezávislosti Argentiny v roce 1810. V roce 1811 se stal významným účastníkem vládnoucího triumvirátu jako ministr státní pokladny a ministr války. Až do svého konce v říjnu 1812 se tato vláda zaměřila na tvorbu silné ústřední správy, zmírnění vztahů se Španělskem a organizaci armády.  Rivadavia byl později vyslán do Evropy, aby se pokusil zlepšit vztahy Argentiny s Anglií a Španělskem. Vrátil se o šest let později, v květnu 1821. V červnu téhož roku byl jmenován ministrem vlády guvernéra Martina Rodrígueze. Následujících pět let využíval svůj silný vliv pro rozvoj města Buenos Aires, často na úkor ostatní Argentiny. Za jeho působení se postavili prostorné bulváry, školy, dlážděné a osvětlené ulice. Založil univerzitu v Buenos Aires.  8. února 1826 byl zvolen prvním prezidentem Argentiny. Během svého vládnutí založil několik muzeí, a rozšířil národní knihovnu. Jeho vláda však měla řadu problémů. V první řadě to byla válka s Brazílií o území současného Uruguaye, pak silná opozice regionálních správ. Konfrontován s hrozbou otevřeného povstání byl nucen podat 29. června 1827 demisi a později, v roce 1829, byl dokonce nucen odejít do exilu. V roce 1834 se vrátil, aby čelil svým politickým oponentům, ale byl znovu vyhnán do exilu. Odešel nejprve do Brazílie a pak do Španělska, kde i zemřel. Jedním z jeho posledních přání bylo, že jeho ostatky nesmí být nikdy přeneseny zpět do Buenos Aires.

Bernardino de la Trinidad González Rivadavia y Rivadavia (20. května 1780, Buenos Aires – 2. září 1845, Cádiz, Španělsko) byl argentinský státník a první prezident Argentiny.

Bernardino de la Trinidad González Rivadavia (May 20, 1780 – September 2, 1845) was the first President of Argentina, then called the United Provinces of Rio de la Plata, from February 8, 1826 to June 27, 1827.  He was educated at the Royal College of San Carlos, but left without finishing his studies. During the British Invasions he served as Third Lieutenant of the Galicia Volunteers. He participated in the open Cabildo on May 22, 1810 voting for the deposition of the viceroy. He had a strong influence on the First Triumvirate and shortly after he served as Minister of Government and Foreign Affairs of the Province of Buenos Aires.  Although there was a General Congress intended to draft a constitution, the beginning of the War with Brazil led to the immediate establishment of the office of President of Argentina; with Rivadavia being the first to be named to the post. Argentina's Constitution of 1826 was promulgated later, but was rejected by the provinces. Strongly contested by his political party, Rivadavia resigned and was succeeded by Vicente López y Planes.  Rivadavia retired to Spain, where he died in 1845. His remains were repatriated to Argentina in 1857, receiving honors as Captain General. Today his remains rest in a mausoleum located in Plaza Miserere, adjacent to Rivadavia Avenue, named after him.


Biografie.

Narodil se v Buenos Aires, ale brzy po jeho narození se rodina přestěhovala do Montevidea, kde vyrůstal a chodil do školy. Jak dvacetiletý se připojil k ozbrojeným silám v Buenos Aires, později však byl odeslán k pluku do Montevidea. Během britské invaze v roce 1806 byl zajat a odeslán do Anglie. Po porážce Britů byl propuštěn a krátký čas bojoval v napoleonských válkách v Španělsku. Po návratu do Montevidea, v srpnu 1810, se připojil k nezávislému vojsku a stal se jeho vůdcem. Vojenské úspěchy v různých bitvách ve prospěch Montevidea ho předurčily, aby nahradil velitele tažení do Peru José de San Martína, který se tohoto postu vzdal ze zdravotních důvodů.V roce 1815 na valné hromadě provincií La Plata byl zvolen "Directore Supremo" (de facto prezidentem), ale pro jeho nepřítomnost byl na jeho místo jmenován Ignacio Álvarez Thomas. Po dvou porážkách od španělských královských vojsk v Peru, v bitvách u Venta y Media a Sipe-Sipe, byl v roce 1816 zbaven velení a vrátil se do Buenos Aires. V roce 1819 se stal konečně directore supremo, ale v následujícím roce po bitvě u Cepede byl nucen na funkci rezignovat.  Po rezignaci odešel do Montevidea. Tam se snažil vyhýbat ozbrojeným střetům. Přesto vedl několik výprav proti domorodcům a proti Brazílii. V roce 1928 po dohodě z Montevidea byl zvolen jako guvernér nově vytvořené "Uruguayské východní republiky (Republica Oriental del Uruguay)". Rondeau zastával tuto funkci od 22. prosince 1828 až do 17. dubna 1830, když ho vystřídal Juan Antonio Lavalleja, který získal většinu v novém parlamentu. Rondeau zůstal v armádě v hodnosti generála.  V Uruguayské občanské válce od roku 1836 mezi "Blancos" (bílými) a "Colorados" (červenými) se postavil na stranu Colorados a vykonával funkci ministra války. V roce 1844 byl zabit během obléhání Montevidea.

Jose Casimiro Rondeau Pereyra (4. března 1773, Buenos Aires – 18. listopadu 1844, Montevideo) byl argentinský a uruguayský politik a voják.

José Casimiro Rondeau Pereyra (March 4, 1773 – November 18, 1844) was a general and politician in Argentina and Uruguay in the early 19th century.


Složení fondu bibliobusu.

Do bibliobusu se v závislosti na typu vozidla vejde 1-4 tisíce knih. Bibliobusy zpravidla fungují na principu tzv. „výměnného fondu“, tj. složení pojízdného fondu je pravidelně obměňováno. Četnost obměny závisí na konkrétní knihovně: může se jednat o jednorázovou celkovou výměnu fondu, např. každých 6 měsíců, nebo se fond obměňuje kontinuálně každý týden formou vyřazování starých, poškozených či málo půjčovaných titulů a zařazování knižních novinek, tj. obdobně jako na kamenných pobočkách knihovny, jen v menším měřítku. Typy dokumentů určených k absenční výpůjčce v bibliobusu se také mohou lišit dle konkrétní knihovny, standardem však bývají knihy, periodika, audioknihy (mluvené slovo), resp. hudební nosiče.

Historie.

Ve světě se první pojízdné knihovny objevily přibližně v 19. století a to zejména na území Velké Británie a Spojených států amerických. První pojízdná knihovna se objevuje v roce 1875 v kraji Cumbria na severozápadě Velké Británie. První pojízdné knihovny měly podobu např. saní naložených knihami či kočáru taženého koňmi.  S postupem doby a s rozvojem motorových vozidel došlo i k rozšíření knihovních služeb v této oblasti. Velký rozmach bibliobusů nastal zejména po II. světové válce, kdy se pojízdné knihovny objevují např. ve Velké Británii, Francii, Německu, SSSR, Skandinávii atd.  Také (tehdejší) Československo zavedlo pro svou čtenářskou obec tuto moderní službu. V roce 1939 byl uveden do provozu první pražský bibliobus, který Městské knihovně v Praze věnovala Pražská městská pojišťovna. Jeho působení na území hl. m. Prahy však nemělo dlouhého trvání, neboť v roce 1940 byl bibliobus zabaven pro účely německé armády, která jej využívala jako lazaretní vůz. Provoz bibliobusu byl obnoven až na sklonku 40. let 20. století. Tato služba je na území hl. m. Prahy poskytována stále a těší se u čtenářů velké oblibě.

Bibliobusy v České republice.

V současné době provozují bibliobusy tyto knihovny:  V minulosti byly bibliobusy provozovány také na území následujících měst, provoz byl ale ukončen:

Bibliobus (též pojízdná knihovna) je speciálně upravený autobus (či jiné k tomuto účelu určené vozidlo), který nahrazuje funkci kamenných knihoven (poboček). Bibliobus je vybaven regály s knihovním fondem, počítačem s připojením na internet a s možností vyhledávání v katalogu knihovny, do jejíž knihovní sítě bibliobus patří a je její organizační součástí. Posádku bibliobusu tvoří profesionální knihovník a řidič. V některých případech vykonává obě funkce jediná osoba.  Bibliobus je určen zejména čtenářům, kteří nemají z různých důvodů možnost osobně navštěvovat kamenné pobočky knihovny, např. odlehlá oblast, neuspokojivá dostupnost, nepříznivý zdravotní stav čtenáře apod. Čtenářům se dostane stejné odborné pomoci, jako je tomu v kamenné pobočce.  Výpůjční a knihovní řád bibliobusu je stanoven výpůjčním a knihovním řádem zastřešující knihovny. Informace o provozní době a jednotlivých stanicích jsou vždy uvedeny na webových stránkách knihovny, v případě, že bibliobus obstarává také regionální služby, jsou tyto informace čtenářům zprostředkovávány prostřednictvím obce samotné.

A bookmobile or mobile library is a vehicle designed for use as a library. They have been known by many names throughout history, including traveling library, library wagon, book wagon, book truck, library-on-wheels, and book auto service. Bookmobiles expand the reach of traditional libraries by transporting books to potential readers, providing library services to people in otherwise underserved locations (such as remote areas) and/or circumstances (such as residents of retirement homes). Bookmobile services and materials (such as Internet access, large print books, and audiobooks), may be customized for the locations and populations served.  Bookmobiles have been based on various means of conveyance, including bicycles, carts, motor vehicles, trains, watercraft, and wagons, as well as camels, donkeys, elephants, horses, and mules.


Výskyt.

Vyskytuje se v rovníkové Africe v Tanzanii, v Etiopii a v pruhu od Kamerunu po Senegal. V severní Africe obývá pobřeží Středozemního moře od Maroka po Libyi. V Evropě žije v Itálii na Sicílii a na Apeninském poloostrově, kde na sever zasahuje až k Bologni.  Žije v sušších polopouštních a stepních křovinatých oblastech a řídkých lesích. Pod skálami a stromy si vyhrabává úkryty; často však používá nory jiných zvířat.

Rozšíření v Evropě.

Jejich výskyt v Evropě má nejasnou historii. Převažuje názor, že na území dnešní Itálie byli dovezeni v dobách Říše Římské, avšak v Řecku a v Albánii, kde dříve také žili, byli původní.  V pevninském území Itálie, kde jsou chráněni od roku 1976, jejich populace vzrůstá a rozšiřuje se více na sever. Na Sicílii jsou hojní a jejich populace je zde stabilní.

Vzhled.

Dikobraz obecný je velký hlodavec, který dorůstá 780–850 mm délky, podle jiných údajů až 900 mm. Ocas je krátký: měří 50–120 mm. Na zadní polovině hřbetu má až 350 mm dlouhé ostny. Podobné, ale výrazně kratší má i na ocase. Váží až 27 kg.  Na předních širokých nohách má čtyři prsty (palec je zakrnělý), na zadních pět. Oči a ušní boltce jsou velmi malé.

Způsob života.

Dikobrazi jsou aktivní především v noci. V Antiatlasu (části afrického pohoří Atlas) byli zaznamenáni i v nadmořské výšce 2250 m.  Konzumují především různé byliny, ovoce, listí i kůru. Někdy ohlodávají velké kosti uhynulých zvířat. Dožívají se věku přes 20 let, což z nich spolu s dalšími druhy rodu "Hystrix" dělá nejdéle žijící hlodavce.

Stupeň ohrožení.

Dikobraz obecný je považován jako málo ohrožené zvíře – je tedy zařazen do kategorie málo dotčený druh. V některých oblastech, především v subsaharské Africe, bývá loven pro maso: např. v Maroku bývá často nabízen na trzích. Zde bývá také používán v tradičním lékařství.  Na většině území je jeho populace stabilní nebo i vzrůstá, ale v rovníkových oblastech někde klesá: jak z důvodu lovu, tak i proto, že je zde považován za polního škůdce. Zřejmě z těchto důvodů byl vyhuben v Ugandě. Pravděpodobně zmizel také z Singapuru.

Dikobraz obecný ("Hystrix cristata") je největší druh dikobraza. Na zadní polovině těla má ostny a na hlavě typické dlouhé štětiny. Vyskytuje se v rovníkové a severní Africe. Je to jediný druh žijící také v Evropě.

The crested porcupine ("Hystrix cristata") also known as the African crested porcupine, is a species of rodent in the family Hystricidae found in Italy, North Africa, and sub-Saharan Africa.


Život.

Narodil se jako syn Heřmana I. Celjského a Kateřiny, dcery bosenského bána Štěpána II. Kotromaniće. Po roce 1385 se stal hlavou dynastie Celjských. V bitvě u Nikopole v roce 1396 zachránil život uherskému králi a budoucímu císaři Zikmundovi Lucemburskému a stal se jeho rádcem a důvěrníkem. V únoru 1397 se podílel na potlačení vzpoury Lackfiovců proti králi Zikmundovi, který mu pak svěřil do správy zabavené majetky Lackfiovců v Záhoří (Varaždinská župa) a Mezimuří. V srpnu 1397 dostal darem hrady Vrbovec a Vinica a město Varaždin. V roce 1399 dostal celé Záhoří s dalšími osmi hradními panstvími (Cesargrad, Kostel, Krapina, Oštrc, Lobor, Belec, Trakošćan, Lepoglava). Od té doby měl titul hraběte z Celje a Záhoří a patřil k největším pánům v Uhersku.  V roce 1401 se podílel na vysvobození Zikmunda ze zajetí, jehož tehdy zasnoubil se svou dcerou Barborou. Za manželku si ji Zikmund vzal v listopadu 1405. Další dceru, Annu, zasnoubil s Mikulášem II. Gorjanským, vzali se před rokem 1408. Spolu se synem Fridrichem se stal v roce 1408 zakládajícím členem Dračího řádu. Zúčastnil se kostnického koncilu. Byl rozhodčím sporu rakouských vévodů Leopolda IV. a Arnošta Železného. Bosenský král Štěpán Tvrtko II. mu odkázal zemi, neboť nezanechal dědice.  V Uhersku dlouhý čas nazastával žádnou hodnost, s výjmkou chorvatsko-slavonského bánství, které zastával od dubna 1406 do ledna 1408. Až v roce 1423 se stal slavonským bánem a tuto hodnost zastával až do své smrti.  Ve 20. letech 15. století se zkomplikoval jeho rodinný život. Syn Fridrich v roce 1422 zavraždil svou manželku Alžbětu Frankopanskou, protože si chtěl vzít za manželku svou milenku Veroniku Desenišskou. Zikmund ho odsoudil a odevzdal otci do vězení. Heřman zavřel syna na hradě Celje a Veroniku uškrtil. Když v roce 1426 zemřel po pádu z koně jeho nejmladší syn Heřman, byl Fridrich jediným dědicem a zakrátko byl omilostněn. Po smrti Heřmana v roce 1435 vedoucí úlohu v rodině převzal Oldřich II. Celjský, Fridrichův syn.

Heřman II. Celjský (1365 – 13. října 1435, Bratislava) byl hrabě z Celje a bán Chorvatska, Slavonie a Dalmácie. Roku 1403 založil kartuziánský klášter Pleterje.

Hermann II (; early 1360s – 13 October 1435), Count of Celje, was a Styrian nobleman and magnate most notable as the faithful supporter and father-in-law of the Hungarian king Sigismund of Luxembourg. Hermann's loyalty to the King ensured him generous grants of land and privileges that led him to become the greatest landowner in Slavonia. He served as governor of Carniola, and twice as ban of the combined provinces of Slavonia, Croatia and Dalmatia, and was recognized by a treaty in 1427 as heir presumptive to the Kingdom of Bosnia. The House of Celje's rise to power culminated in achieving the dignity of Prince of the Holy Roman Empire. At the peak of his power, he controlled two thirds of the land in Carniola, most of Lower Styria and exercised power over all of medieval Croatia. Hermann was the most important representative of the line of Celje counts, having brought the family from merely local importance to the focus of Central European politics.


Život a působení.

Pocházel z rodiny významného právníka a později holandského premiéra a už od dětství byl nadšeným botanikem. Když se roku 1866 zapsal na Univerzitu v Leidenu, měl už velkou sbírku herbářů, během studia ho však začala víc zajímat fyziologie rostlin a Darwinova teorie evoluce. Po promoci v roce 1870 studoval chemii a fyziku na Univerzitě v Heidelbergu a růst rostlin ve Würzburgu. V letech 1871–1875 učil přírodní vědy v Amsterdamu a roku 1875 dostal nabídku učit na plánované zemědělské vysoké škole v Berlíně. Pravidelně dojížděl do Würzburgu, kde pokračoval ve svých výzkumech, a krátce učil na univerzitě v Halle-Wittenbergu. V roce 1877 začal učit na nově založená Amsterdamské univerzitě, kde se roku 1881 stal profesorem. V letech 1885–1918 byl také ředitelem amsterodamského botanického ústavu a botanické zahrady. Roku 1918 byl emeritován a odstěhoval se do Lunterenu, kde měl velkou pokusnou zahradu.

Dílo.

V roce 1889 publikoval knihu "Intracellular pangenesis", kde v návaznosti na Darwinovu "Pangenesis" vyslovil hypotézu, že dědičné rysy organismů musí mít své nosiče jako částice, které nazval "pangeny" (o 20 let později zkrátil název W. Johannsen na "geny"). Aby podpořil tuto hypotézu, dělal pokusy s křížením různých rostlin a přitom dospěl k pravidlům, která dnes nazýváme Mendelovy zákony dědičnosti. Teprve později se seznámil s 30 let starým Mendelovým článkem a svoji terminologii podle něho zčásti upravil. V článku z roku 1900 Mendela necitoval, ale po kritice C. Corrense jeho prvenství uznal.  Ve své době se de Vries nejvíce proslavil svou teorií mutací. Roku 1886 si všiml nových forem u volně rostoucích pupalek a z jejich semen vypěstoval řadu různých forem. Na tomto základě vyslovil hypotézu náhle vznikajících výrazných změn, které nazval mutace. Později se však ukázalo, že jím pozorovaný jev byl způsoben polyploidií (přítomností více sad chromozomů) a nikoli mutacemi v moderním slova smyslu.

Ocenění.

Roku 1905 byl de Vries zvolen zahraničním členem Royal Society, roku 1910 Královské švédské akademie věd. Roku 1906 získal Darwinovu medaili a roku 1929 Linnéovu medaili.

Hugo Marie de Vries ["hycho de vrís"] (16. února 1848 Haarlem – 21. května 1935 Lunteren) byl holandský botanik, evoluční biolog a jeden z prvních genetiků. Vytvořil koncept genu, znovu objevil Mendelovy zákony dědičnosti a zavedl pojem mutace pro vysvětlení evoluce.

Hugo Marie de Vries () (16 February 1848 – 21 May 1935) was a Dutch botanist and one of the first geneticists. He is known chiefly for suggesting the concept of genes, rediscovering the laws of heredity in the 1890s while apparently unaware of Gregor Mendel's work, for introducing the term "mutation", and for developing a mutation theory of evolution.


Konstrukce.

Poljus lze označit jako (polo)funkční maketu budoucí bojové kosmické stanice s výkonným (≥1MW) chemickým laserem pro ničení nepřátelských družic. Jeho vývoj byl urychlen zjištěním, že nosná raketa Eněrgija bude hotova dříve, než raketoplán Buran a tedy bude možnost ji otestovat s jiným užitečným zatížením.  Startovní konfigurace družice Poljus byl aerodynamicky krytý válec dlouhý 37 m o průměru 4,1 m s hmotností 80 tun. V horní části byl umístěn funkčně-služební blok (FSB, ), totiž upravený a přizpůsobený funkčně-nákladní blok (FGB, ) lodi TKS. Blok zajišťoval manévrování a orientaci družice.  Vzhledem ke konstrukci lodi TKS (určené původně pro raketu Proton), bylo modul nutno umístit do horní části Poljusu. Tím byly hlavní systémy orientace a stabilizace při startu nasměrovány proti směru letu. Pro manévr uvedení ze suborbitální na kruhovou dráhu (v plánované výšce 280 km) se tedy Poljus po oddělení od Eněrgije musel otočit o 180°. Bylo počítáno s průběžnou údržbou stanice kosmonauty.  Pod řídícím blokem bylo umístěno další vybavení. O jeho obsahu a o plánovaných experimentech se dostupné zdroje poněkud rozcházejí. Pravděpodobně šlo (kromě celkového testování systémů družice) o experimenty spojené s testováním systémů vlivu vypouštění plynů (nutné při provozu reálného bojového laseru) na ionosféru v okolí družice a na sledovatelnost její aktivity ze Země. Na palubě Poljusu nebyly skutečné zbraně.

Průběh letu.

Raketa Eněrgija nesoucí Poljus odstartovala po několika odkladech 15. května 1987 ve 14:30 světového času. Byl to první start Eněrgije a první start v historii sovětské kosmonautiky vysílaný v přímém televizním přenosu. Přes očekávané, ale znepokojivé počáteční vybočení rakety probíhal let v pořádku až do oddělení Poljusu od Eněrgije 7 minut 40 sekund po startu. Poljus se úspěšně oddělil, ale když se měl o minutu později otočit o 180° a motorickým urychlením přejít ze suborbitální dráhy na orbitální, manévrovací motorky rotaci včas nezastavily. Zážeh hlavních motorků tak působil ne po směru, ale proti směru letu, místo urychlení byl Poljus zbrzděn a tím naveden zpět do atmosféry. Zbytky Poljusu dopadly přibližně do plánované dopadové oblasti druhého stupně nosné rakety v Tichém oceánu a nyní leží v hloubce několika kilometrů pod hladinou.

Kontroverze.

Vzhledem k tomu, že Michail Gorbačov byl odpůrcem militarizace vesmíru a osobně navštívil Bajkonur několik dní před startem, existuje podezření, že nejen nařídil omezení testů družice, ale že i selhání naváděcího systému družice Poljus bylo způsobeno úmyslně. Pravděpodobnější je, že i když byl program Poljus rychle ukončen, havárie sama byla způsobena nedostatečným otestováním systémů družice. Detaily vybavení prvního letového exempláře družice Poljus však nejsou dodnes zcela jasné.

Poljus (, česky „Pól“), původně Skif-DM, index GRAU 17F19DM, někdy označován i jako Mir-2, byla sovětská družice, testovací exemplář bojové kosmické stanice. Byla součástí sovětské odpovědi na americký program „hvězdných válek“.  Poljus odstartoval 15. května 1987 na nosiči Eněrgija, ale kvůli selhání vlastního naváděcího systému se nedostal na oběžnou dráhu a spadl do Tichého oceánu.

The Polyus spacecraft (, "pole"), also known as Polus, Skif-DM, GRAU index 17F19DM, was a prototype orbital weapons platform designed to destroy Strategic Defense Initiative satellites with a megawatt carbon-dioxide laser. It had a Functional Cargo Block derived from a TKS spacecraft to control its orbit and it could launch test targets to demonstrate the fire control system.


Život a dílo.

Narodil se ve šlechtické rodině v Lutychu (místo je známé jako „Athény Severu"). Vzdělával se v Remeši a Laonu. Na tamní škole, kde studoval, spjaté se sv. Anselmem, studoval i Pierre Abélard (zemř. 1142). Po skončení studií vstoupil do benediktinského řádu se sídlem v klášteře sv. Nikasia. V roce 1118 se setkal se sv. Bernardem z Clairvaux a podpořil jeho snahu o mnišskou reformu i obhajobu pravověří. V roce 1135 opustil benediktýnské opatství a stal se cisterciáckým mnichem v Signy, aby se mohl věnovat kontemplaci. O šest let později byl zvolen opatem v Saint-Thierry.

Duchovní formace mnichů a díla.

Jako opat v Saint Thiery (1119–1135) se věnoval duchovní formaci mnichů a v této souvislosti napsal následující díla:

Díla o duchovním životě.

S jeho hlubokým duchovním životem po odchodu do Signy (1135–1138) souvisejí následující díla:

Vrcholné dílo.

Vrchol jeho díla představuje Epistola aurea (1144–1145). Kniha je podivuhodnou syntézou jeho učení o duchovním životě.

Směřování duchovní a mystické cesty.

Jako benediktinský opat i cisterciácký mnich působil hlavně v roli duchovního vůdce a jako mystik. K dogmatům přistupoval spíše cestou kontemplace než spekulace. Biblické texty četl s důvěrou, že se v nich setká s Božím zjevením, čímž překonával strohost převládajícího augustinismu a otevíral se myšlenkám řeckých církevních otců (Origena, Kappadockých otců, Řehoře z Nyssy). Studiem došel k originální syntéze východního a západního myšlení.

Přínos pro mystické a teologické poznání.

Vilémovy texty se odlišují od děl středověkých i moderních autorů: jsou prodchnuté biblickým jazykem a věrné stylu tradičních liturgických modliteb. Současně ukazuje, že člověk naplněný láskou Boží získává prostřednictvím kontemplace smysl pro Boží přítomnost, což znamená mystické i teologické poznání.

Vilém se Saint-Thierry (1075 až 1080, Liège, Belgie – 8. září 1148) byl významnou osobností 11. století. Především byl mystikem a autorem duchovních knih, přítelem a blízkým spolutvůrcem mnišské reformy Bernarda z Clairvaux, opatem v Saint-Thierry. Katolická církev jej uctívá jako blahoslaveného.

William of Saint-Thierry (French: "Guillaume de Saint-Thierry"; Latin: "Guillelmus S. Theodorici"; 1075/80/85–1148) was a twelfth-century French Benedictine abbot of Saint-Thierry, theologian and mystic who became a Cistercian monk and writer.


Historie.

Vývojem jaderné ponorky se v SSSR zabývala konstrukční kancelář vedená Vladimirem Peregudovem. K-3 (sériové číslo 254) byla postavena v loděnici v Severodvinsku, zprovozněna 9. srpna 1957 a do služby v Severním loďstvu byla zařazena 1. července 1958. Délka trupu činila 107 m, ponor cca 300 m a maximální rychlost pod hladinou 30 uzlů (circa 55 km/h). Tato loď nebyla ještě vybavena odpalovacími komorami pro SLBM (ty nesly až později vyrobené ponorky), ale disponovala 8 torpédomety ráže 533 mm. Nesla klasická torpéda i torpéda s jadernou hlavicí. 17. června 1962 dosáhla jako první sovětská ponorka severního pólu, kde se i posléze vynořila. Kapitánem byl Lev Žilcov. Vzhledem k tomu, že šlo o novou technologii a ponorka byla navíc stavěna ve spěchu, nezřídka se vyskytovaly poruchy. Na ponorce byl přítomen tým opravářů, který tyto technické problémy pohotově řešil. Po návratu domů se posádka ponorky stala slavnou a účastnila se řady oficiálních ceremonií. Po tři roky se neúčastnila žádné mise a zákonitě tak šla úroveň připravenosti dolů. 8. září 1967 během plavby v Norském moři vypukl na palubě požár v prvním a druhém sektoru, při kterém zahynulo celkem 39 námořníků. Někteří muži uhořeli zaživa, někteří se udusili. Při vyklízení prostor nebylo možno identifikovat jednotlivé muže, byli vysokým žárem spečeni dohromady do jedné masy. Podle oficiální verze vznikl požár od cigarety, kterou si měl zapálit jeden z námořníků. Podle zástupce kapitána Alexandra Leškova za požár mohlo provizorní těsnění ze zátky pivní láhve, které nevydrželo nápor hydraulické kapaliny, jež pod vysokým tlakem 100 atmosfér vystříkla ven a způsobila zážeh. Tato verze se nesměla dostat ven a námořníci byli nuceni mlčet. Podle kapitána 1. třídy Ivana Morozova, který se později v docích účastnil vyklízení a demontáže poškozeného vybavení, bylo měděné těsnění nahrazeno nahrubo ořezaným paronitem (materiál na bázi azbestu). Měděné těsnění ukradl zřejmě dříve někdo z dělníků během doby, kdy ponorka stála v doku, a nahradil ho improvizovaným, které nemohlo vydržet dlouhou dobu.  Od 80. let 20. století přestala být využívána pro vojenské mise, vyřazena ze služby v Severním loďstvu byla v roce 1991.

K-3 Leninskij Komsomol (rusky К-3 Ленинский комсомол) byla sovětská jaderná ponorka projektu 627 „Кит“ („Кит“ znamená česky velryba; v kódu NATO třída November), první ve své třídě. Šlo o vůbec první sovětskou jadernou ponorku. Byla zprovozněna 9. srpna 1957. Čestný název Leninskij Komsomol obdržela po dieselové ponorce M-106 Severního loďstva, která byla zničena během válečné operace roku 1943.  Během služby došlo v roce 1967 na ponorce k požáru majícímu za důsledek 39 obětí na životech.

К-3 was a project 627 "Кит" ("kit", meaning "whale"; NATO reporting name "") submarine of the Soviet Navy's Northern Fleet, the first nuclear submarine of the Soviet Union. The vessel was prototyped in wood, with each of five segments scattered between five different locations about Leningrad, including the Astoria Hotel. She was built in Molotovsk, launched on 9 August 1957, commissioned in July 1958, and homeported at Zapadnaya Litsa on the Kola Peninsula. K-3 was designed by Vladimir Peregoudov. Her initial captain was Leonid Osipenko, and the executive officer was Lev Zhiltsov, who had the important task of assembling the first crew.


Slovensko.

Chronologické dělení:  V tomto období je opět po delším čase osídleno téměř celé Slovensko a opět se po delším čase (resp. prakticky poprvé v pravěku) na celém Slovensku vyskytuje jedna společná kultura. Důvodem kulturního sjednocení je pravděpodobně větší používání vozů se spřeženími (dokumentují to hliněné modely), které zvýšilo mobilitu obyvatelstva.  V období bolerázské skupiny má keramika má často motiv tzv. rybí kosti nebo cik-cak ornamenty a pohárky mají pruhovaná ucha částečně vybíhající nad okraj. Používají se ve velkém měděné výrobky, ale i štípaná a broušená industrie. Sídliště jsou převážně výšinná a opevněná (Bratislava, Devín) nebo nížinná (Nitriansky Hrádok - Vysoký breh, Žlkovce). Domy byly asi srubové konstrukce. Hroby byly s kosterním i žárovým ritem, ale zachovaly se jen ojedinělé hroby, ne celá pohřebiště. Běžně se již používali koně a vozy se spřeženími. Bolerázská skupina je na východním Slovensku slabě zastoupena a výše položené oblasti Slovenska ještě zůstávaly neosídlené.  V období klasické badenské kultury je keramika tmavé barvy (drážkovaná nebo leštěná), typické jsou džbány a pohárky s vysokým uchem a kanelovanou spodní částí, jakož i velké dvoudílné mísy. Opět se po delší přestávce osídlily i výše položené oblasti Slovenska. Dokonce se centra přednostně stavěla jako mocná opevněná ekonomická i mocenská sídla na vyvýšeninách (Nitriansky Hrádok, Včelince, Veľká Lomnica, Dolný Smokovec-Pod lesom, Stránska u Rimavské Soboty, Dreveník v Spišském Podhradí, Plešany, Velký Šariš, Šarišské Michaľany). Dále se rozšířil chov skotu a ovcí, zpracovávání vlny. Velikost kovových výrobků se zmenšila, pravděpodobně proto, že se vyčerpala povrchová nerostná ložiska. Na rozvinutou textilní výrobu poukazují hliněné přesleny (zátěž na vřeteno) a cívky pro navíjení nití.  Pohřbívalo se prakticky jakýmkoliv způsobem. Doklady kultu jsou ploché stylizované idoly (Šarovce), ověsy z hlíny ve tvaru seker, drobná zoomorfní plastika. Specifická jsou čtyři pohřebiště v údolí Slané (z toho dvě na Slovensku - Gemer a Včelince, ostatní v Maďarsku), kde se popel mrtvých ukládal do nádob ve tvaru lidského těla (tzv. sovích váz), které se vymykají z badenské kultury a nejbližší paralely mají v Tróji.

Badenská kultura (starší názvy kultura s kanelovanou keramikou, kultura s drážkovanou keramikou, v Maďarsku nazývaná pécelská kultura, v Polsku kultura promienista) byla kultura ve střední Evropě v období cca 2800 př. Kr. až 2200 př. Kr. podle staršího datování resp. 3600/3500/3400 - 2900/2800 př. Kr. dle novějšího datování (tato data platí i pro Slovensko) v jižním Německu, Česku, dolním Rakousku, na Slovensku, Maďarsku, jižním Polsku, Chorvatsku, Srbsku a Makedonii.  Její jádro bylo a kultura vznikla na Slovensku z tzv. bolerázské skupiny jako směs domácích (Lengyelská kultura) a balkánsko-anatolských prvků.  Pojmenována je podle jeskyně Königshöhle v rakouském Badenu.  Charakteristická je pro ni výzdoba nazývaná kanelura (mělký žlábek).  Rozlišují se různé zeměpisné skupiny, např. v Maďarsku: skupiny Viss, Ózd-Piliny, Uny, Kostolac, v Rakousku Ossarn a podobně.  Naleziště mimo Slovensko:

The Baden culture, 3600–2800 BC, is a Chalcolithic culture found in Central and Southeast Europe. It is known from Moravia (Czech Republic), Hungary, Poland, Slovakia, northern Serbia, western Romania and eastern Austria. Imports of Baden pottery have also been found in Germany and Switzerland (Arbon-Bleiche III), where it could be dated by dendrochronology.


Historie.

První zaznamenaný zápas v hokeji na kolečkových bruslích se hrál v roce 1878 v britském Londýně. Zpočátku byl sport nazýván „roller polo“ (v důsledku zavedení sportu „Pólo“ v roce 1876). V roce 1882 pronikl i do USA, kde vznikla i první liga „Roller Polo League“. Od roku 1901 začínaly také v Evropě vznikat první organizované soutěže. V roce 1936 se konaly první mistrovství světa mužů. Na Panamerických hrách 1979 debutoval hokej jako jeden ze sportů, a v roce 1992 byl ukázkovým sportem na OH 1992 v Barceloně.  Na začátku 20. století hráli hokej na kolečkových bruslích i dvě slavné hvězdy němého filmu Stan Laurel a Charlie Chaplin.

Hra.

Hru hrají dvě 5-členné družstva (čtyři v poli a 1 brankář), které se za pomoci ohnutých holí (hokejek) snaží dostat míček do brány soupeře. Hra trvá 2×25 minut, přičemž časomíra se zastaví, pokud se zastaví (po odpískání rozhodčím) i samotná hra (podobně jako při ledním hokeji). Každý tým musí mít pro utkání k dispozici minimálně 5 a maximálně 10 hráčů (včetně náhradního brankáře). Hřiště musí mít rozměry minimálně 34×17 a maximálně 44×22 metrů. Jeho povrch musí být potažen protiskluzovým materiálem a musí mít zaoblené rohy s mantinely o výšce minimálně dvaceti centimetrů.

Výstroj.

Dresy jsou podobné jako při fotbale s ponožkami až ke kolenům. Hokejky jsou většinou ze dřeva dlouhé od 90 až 115 centimetrů s šířkou do 5 centimetrů a váhou do 500 g. Míček je vyroben z vulkanizované pryže, měří v průměru 23 centimetrů a váží 155 g. Hráči, stejně jako brankář, používají ochranné pomůcky.

Hokej na kolečkových bruslích je kolektivní sport, populární hlavně v latinských zemích. V současnosti jsou v tomto sportu nejúspěšnější země Argentina, Portugalsko, Španělsko a Itálie. V klubovém měřítku se za nejlepší považuje španělský celek FC Barcelona.  Světové mezinárodní akce organizuje mezinárodní výbor CIRH, který patří pod světovou bruslařskou federaci FIRS. V Evropě tuto funkci plní evropský výbor Cerha, který patří pod evropskou bruslařskou konfederaci CERS. Česká unie kolečkových bruslí (ČUKB) zastřešuje v ČR kolečkové sporty, je členem FIRS, ČOV a ČUS.  Hokej na kolečkových bruslích patří mezi velmi rychlé sporty, což způsobuje menší problémy při televizních přenosech. Aby bylo míček v televizi lépe vidět, jsou nová hřiště stavěna s modrým nebo bílým povrchem.

Roller hockey (in British English), rink hockey (in American English) or quad hockey is a team sport that enjoys significant popularity in a number of Latin countries, and in Europe is an sport practised specially in Portugal, Spain (mainly Catalonia and Galicia) and Italy (being very popular in the region of the Veneto).  Two five-man teams (four skaters and one goalkeeper) try to drive the ball with their sticks into the opponents' goal. The ball can only be put in motion by a stick, not the skate, otherwise a foul will be stated. The game has two 25-minute halves, with 15-minute halftime intermission, plus up to two 5-minute golden goal periods to settle ties with the clock stopping when the ball becomes dead. If the tie persists, a penalty shootout will determine the winner.  Players – including the goalie – use quad skates, whereas inline skates are used in inline hockey. Excessive contact between players is forbidden in rink hockey, unlike inline hockey.  Roller Hockey was a demonstration rollersport in the 1992 Summer Olympics in Barcelona. There have been 44 editions of the Roller Hockey World Cup, with Latin countries dominating the sport since the 1940s: Spain (17 World titles), Portugal (16 World titles), Argentina (5 World titles) and Italy (4 World titles). Other countries, such as France, Brazil, Germany, Switzerland, Andorra and England are regular international competitors, but rarely overcome the traditional powers.  Roller Hockey is a very fast sport, which may create a problem for TV transmissions, and new rinks are built using blue or white pavement to make the ball more visible on TV.


Život.

Jean François Joseph Vincent Cuvilliés se narodil jako předposlední ze šesti dětí v malém městečku Soignies v provincii Hainaut, která byla v té době součástí španělského Nizozemí. Během války o španělské dědictví našel útočiště u dvora generálního guvernéra, kterým tehdy byl bavorský kurfiřt Maxmilián II. Emanuel. Cuvilliés byl malý a neduživý a kurfiřt ho u sebe ponechal jako dvorního trpaslíka. Kurfiřt si záhy všiml jeho talentu a nechal Cuvilliése studovat matematiku a pevnostní stavitelství. V letech 1720—1724 ho poslal do Paříže studovat soudobou architekturu a interiérový design a seznámit se s nejnovějšími uměleckými směry.  Po návratu do Mnichova pracoval Cuvilliés pod vedením dvorního stavebního mistra Josefa Effnera, a to na počátku, kdy navrhoval interiéry zámku Schleissheim, především jako dekoratér. Cuvilliés také pracoval pro bratra nového kurfiřta, kolínského arcibiskupa "Klementa Augusta", pro něhož vytvořil návrh zámků Augustusburg a Falkenlust. V Mnichově tvořil interiéry a v panovnické rezidenci navrhl řadu místností (sál předků, kabinet pokladu, byt s "bohatými pokoji", zelenou galerii), které se přes škody utrpěné za druhé světové války dochovaly dodnes. Pro manželku kurfiřta Karla VII. Amálii Habsburskou navrhl samostatně zámeček "Amalienburg" v zahradách zámku Nymphenburg. Tyto realizace představují první rokokové stavby v jižním Německu.  Stavební činnost byla přerušena Karlovým zvolením německým císařem v r. 1742 s následnými válkami o dědictví rakouské a k jejímu obnovení začalo docházet až několik let po cášském míru. Během těchto let se Cuvilliés intenzivně věnoval vydáváni rytin, šlo o 50 svazků výtisků ve velkém formátu, z nich každý obsahoval šest listů. Poslední tisky vyšly až po autorově smrti. V roce 1749 vypracoval na objednávku hesensko-kasselského lankraběte Viléma VIII. výkresy nového divadla. Jeho rozměry jsou oproti opeře, která byla později ve městě postavena, asi poloviční. Dodnes se v hesenském státním archivu zachovaly původní akvarelové plány - dva půdorysy a tři řezy. Cuvilliés postavil v letech 1750—1755 divadelní sál v mnichovské panovnické rezidenci. Jednalo se o dílo vrcholného rokoka, které bylo až na drobné části interiéru bohužel zničeno bombardováním v r. 1944.

Jean François de Cuvilliés (23. října 1695, Soignies, Belgie - 14. dubna 1768, Mnichov, Německo) byl bavorský designér a architekt belgického původu, který působil na dvoře Wittelsbachů v Mnichově a také po celé střední Evropě.  Bývá také nazýván Cuvilliés starší, aby se odlišil od svého syna "Françoise Cuvilliése (mladšího)", který byl rovněž architektem.

François de Cuvilliés, sometimes referred to as "the Elder" (23 October 1695, Soignies, Hainaut — 14 April 1768, Munich), was a Belgian-born Bavarian decorative designer and architect. He was instrumental in bringing the Rococo style to the Wittelsbach court at Munich and to Central Europe in general.


Okolnosti vzniku.

Andorra měla premiéru 2. listopadu 1961 v Schauspielhaus v Curychu v režii Kurta Hirschfelda a stala se jednou z nejvýznamnějších her německy mluvících zemí od konce druhé světové války. Drama se po uvedení stalo předmětem diskuze, jelikož antisemistické téma bylo po konci války velice ožehavé téma. Frisch byl tak nařčen z toho, že snížil problém antisemismu, a že popřel jeho historickou závažnost a skutečnost, čímž ho značně zjednodušil. Drama bylo inscenováno i na Brodwayi, kde se ovšem nesetkala s úspěchem. O to víc bylo však blízké německy mluvícím zemím v Evropě, kde se hra stala konečně důstojnou a nadčasovou hrou. Hra zmapovala alespoň část německých dějin, i když jenom po literární stránce. Našla si však i odpůrce, kteří tvrdili, že hra věrně nezobrazuje hrůzy, které se v nacistickém Německu odehrávaly. Společně s hrou Biedermann a žháři je Andorra Frischovou nejslavnější hrou. Od osmdesátých let se hra na školách doporučuje jako povinná četba. Její oblibu jen u německých dramatiků dokládá fakt, že hra byla do roku 1996 na německých scénách inscenována 260 krát.

Hra na českých scénách.

V tehdejším Československu byla hra poprvé uvedena v roce 1964 na scéně Národního divadla. Po dlouhé době byla znovu inscenována v režii Martina Čičváka v Divadle na Vinohradech v Praze. Premiéra se uskutečnila 13. září 2013. Roli Andriho ztvárnil Ondřej Brousek, Barblin Ivana Uhlířová, Učitele Václav Vydra a Matku Eva Režnarová.

Děj.

Andorrští obyvatelé se neustále bojí svého sousedního národa, tak zvaných Černých, kteří jsou známi tím, že pronásledují a vraždí Židy. Silně vlastenecká avšak mírumilovná Anodrra však začíná mít strach, že by Černí mohli vtrhnout na Andorrské území, a tak Andořané začínají mít antisemitské předsudky vůči Židům ve vlastních řadách. Díky těmto předsudkům začne trpět i hlavní postava dramatu, Andri, který je považován za židovské pěstounské dítě. Teprve později vychází najevo, že Andri není židem nýbrž skutečným synem svého pěstouna, který však vzešel z mimomanželského styku s cizinkou, tedy „Černou“. Jeho otec však tajemství skrývá do té doby, než si uvědomí, že i jeho vlastní syn by mohl být zavražděn.  Hra začíná v předvečer svatého Jiří. Barblin, dcera učitele, obarvuje na bílo dům svého otce tak, jako to dělají všechna děvčata v tento den. Barblin je sledována místními vojáky, kteří jí se jí snaží dvořit a při tom nešetří oplzlými narážkami. Kněz upozorňuje andořany, že jsou stále poklidná a zbožná země. Avšak různé malé příznaky už upozorňují, že v okolí není něco v pořádku.  Andri pracuje v kuchyni v hospodě. Miluje Barblin, aniž by věděl, že je to jeho nevlastní sestra. Chtěl by si jí vzít, ale nikdo o tom zatím neví. Chtěl by požádat jejího a i svého otce o Barbliinu ruku. Má ale strach z jeho reakce. Andri má totiž neustálý pocit, že by vypadal jako nevděčník, který svedl dceru svého zachránce. Nadále si uvědomuje, že jako Žid si nemůže vzít Andorrskou dívku. Snaží se ze všech sil přesvědčit sebe i ostatní, že i když je Žid, tak je jiný. Andri si tak chce našetřit spoustu peněz, aby mohl s Barblin odejít a zabezpečit ji. Odejde z hospody a chce se učit tesařskému řemeslu. Mistr si však říká o nesmyslně vysokou částku peněz, kterou se Andriho otec snaží zaplatit, aby jeho syn měl co nejlepší možné vzdělání. Mistr ho do učení nakonec přijme. Přehlíží jeho zjevný talent a pracovitost, jen proto, aby si ostatní Andořané nemysleli, že se zastává židovo práce. Andri se bohužel nevyučí tesařem, jelikož ani jeho kamarádi v učení při něm nestojí a vydávají jeho dokonalou práci za svou. Andri si tak poprvé uvědomuje, že není možné změnit mínění ostatních a ani on sám se nedokáže změnit, aby byl dokonalým občanem andorrským. Tím přijímá svůj osud a veřejně prokazuje nošením jarmulky, že je Židem. Anodrrští ho mají jako kluka, kterého znají od jeho dětství, rádi. Ovšem nemohou se zbavit pocitu, že se jedná o Žida, a tím pádem nemůže být důstojným občanem.  Andri začíná nenávidět sám sebe. Zlom nastává ve chvíli, kdy přijde domů a Barblin je zamčená ve svém pokoji. Andri usíná na prahu dveří a vypráví jí o svých plánech, jak spolu utečou a budou šťastni. Avšak nevšimne si, že do jejího pokoje se vloupal Peider, Andriho protivník, voják, který se o Barblin vždy zajímal. Tehdy, kdy Andri vyrpáví o svých plánech je Barblin ve svém pokoji znásilněna Peidrem. Barblin o Andrim ví, avšak nemůže křičet o pomoc, jelikož ji Peider umlčuje. Na scénu poté přichází otec Andriho a Barblin, učitel, kterého tíží letité tajemství. Snaží se s Andrim promluvit, jenže Andri vidí, jak je jeho otec opilý, a neposlouchá ho.  Další zlom nastává ve chvíli, kdy se na scéně objeví Andriho skutečná matka. Andořané si všimnou, že se na jejich území objevila cizinka a jejich úhlavní nepřítelkyně. Sledují jí, a spekulují, jestli zde není nasazena, jako udavačka. Cizinka se setkává s Andriho otcem a vyčítá mu lež, kterou si vymyslel a co tím způsobil. Andri se s ní setká, aniž by věděl, že se jedná o jeho matku. Ta mu věnuje svůj prsten na památku. Vyprovodí jí z města a pak se vrací zpět. Cizinka je však zavražděna úderem kamene do hlavy. Andorrští tak spekulují, kdo je viníkem. Každý se však ospravedlňuje a vymýšlí si své alibi. Vina padá na Andriho, i když jsou si všichni vědomi, že on to být vlastně nemohl. Avšak jako důkaz jim stačí přítomnost prstenu, který Andri dostal. Je tak obviněn z vraždy. Andri je už dokonale smířen s tím, že jeho původ je jiný než ostatních, přijímá tak svůj osud a staví se do pozice mučedníka.  V Andoře se mezitím odehrává veřejné pronásledování židovského obyvatelstva. Barblin se marně snaží najít a zachránit Andriho, který se skrývá před Andorrskými. Ti ho nakonec najdou a popraví. Barblin přijde o rozum, protože přišla o svého milovaného a o svého nevlastního bratra. Andriho otec se oběsí. Barblin na konci hry opět bílí, ovšem už ne dům svého otce, ale zem.

Andorra je divadelní hra, kterou napsal švýcarský dramatik Max Frisch v roce 1961.  Drama pojednává o Andrim, mladém muži, který od malička vyrůstal ve lži, že byl nalezen jako novorozeně a jeho otec se ho chopil a staral se o něj jako o vlastního. Pravdou je, že jeho synem doopravdy byl, ale muž se bál tento fakt přiznat, jelikož tvrdil, že se jedná o dítě, které je židovské národnosti. Andriho ve skutečnosti počal s cizinkou, protivníkem Andořanů, tak zvanou „Černou“. Touto lží zpečetil osud mladého Andriho. Příběh se odehrává ve městě zvaném Andorra. Po celý Andriho život si obyvatelé Andorry dobírají Andriho pro jeho židovský původ. Andri je s tímto faktem smířen, ale netuší, že lidé s kterými vyrůstal, se proti němu obrátí zády, a nechají ho popravit. Otec Andriho nakonec přiznává pravdu o Andriho skutečném původu. Andořané si i přes svůj rasistický čin odmítají přiznat svou chybu a snaží se samy sebe veřejně ospravedlňovat kvůli svému zbabělému chování.

Andorra is a play written by the Swiss dramatist Max Frisch in 1961. The original text came from a prose sketch Frisch had written in his diary titled "Der andorranische Jude" ("The Andorran Jew"). The Andorra in Frisch's play is fictional and not intended to be a representation of the real Andorra located between France and Spain. Frisch has stated that the title "Andorra" had only been intended as a working title but later liked using the term "Andorrans" so much he kept it.  In Germany, Andorra remains one of the best known of Frisch's plays.


Historie.

Metasploit byl vytvořen v Perlu v roce 2003 programátorem a analytikem H. D. Moorem jako přenositelný síťový nástroj. V roce 2007 byl kompletně přepsán pomocí programovacího jazyku Ruby. Dalším důležitým milníkem je 21. říjen roku 2009, kdy The Metasploit Project oznámil akvizici se společností Rapid7. Tato společnost, zabývající se počítačovou bezpečností, nabízí kompletní bezpečnostní řešení a poskytuje mnoho různých aplikací.  Existuje několik projektů porovnatelných s Metasploitem – Immunity's Canvas, Core Impact (od Core Security Technologies) a některé další. Stejně jako Metasploit mohou být nástrojem pro testování zranitelnosti počítačového systému či vzdálených síťových útoků. To dává prostor pro dva směry používání – první je legitimní, sloužící ke zvýšení bezpečnosti vlastních systémů, druhý pak pro rozličné praktiky za hranou zákona.  Po spojení se společností Rapid7 byly vydány také dvě verze Metasploit Frameworku – Metasploit Express a Metasploit Pro (obě placené), zároveň jsou však k dispozici dvě neplacené verze (Community a Framework). V současném stavu není Metasploit Framework pouhým nástrojem pro použití stávajících exploitů, ale kompletním systémem pro jejich tvorbu, včetně následné aplikace. Obsahuje mnoho modulů třetích stran. Metasploit 3.0 poprvé zahrnul nástroje pro tzv. fuzzing, pomocí kterého lze efektivně nalézt chyby v software. Další viditelný posun směrem k vývojářskému nástroji udělal Metasploit v roce 2006, kdy do něj byla integrována sada nástrojů lorcon. Metasploit 4.0 byl uvolněn v srpnu roku 2011. Současnou verzí (leden 2014) je verze 4.8.

Metasploit Framework.

Základní kroky pro exploitaci systému s využitím Metasploit Frameworku zahrnují:  Tento modulární přístup umožňuje kombinovat různé exploity s rozličnými payloady, a to je jedna z hlavních výhod frameworku. Také usnadňuje práci „útočníkům“, programátorům exploitů i payloadů.  Metasploit běží na Unix architektuře (zahrnující např. Linux a Mac OS X), stejně tak jako na platformě Windows. Obsahuje 2 rozhraní příkazové řádky, webové rozhraní a také GUI. Do Metasploit Frameworku je možné dodat řadu doplňků v různých jazycích.  Pro výběr exploitu i payloadu je nutné znát některé informace o cílovém operačním systému, použitých síťových službách atp. Tyto informace mohou být získány skenováním portů a OS fingerprintingem pomocí nástrojů, jakým je např. Nmap. Dále mohou pomoci nástroje jako Nexpose či Nessus, které mohou pomoci nalézt zranitelnosti v systému. Metasploit umí následně taková data importovat a porovnat je se svojí databází exploitů, čímž se značně zefektivní exploitace.

The Metasploit Project je projekt zaměřený na počítačovou bezpečnost, který poskytuje informace o bezpečnostních slabinách a pomáhá při penetračním testování, stejně tak jako při vývoji systémů pro odhalení průniku.  Jeho nejznámějším podprojektem je Metasploit Framework, což je open source nástroj pro vývoj a použití exploitů. Dalším významným projektem je např. Opcode Database – archiv shellkódů a k nim se vztahující výzkum. Ten byl nejaktivnější v letech 2003–2007, dnes (leden 2014) již není považován za relevantní.  The Metasploit Project je také dobře známý pro své tzv. antiforenzní nástroje sloužící ke ztížení analýzy kódu a nalezení jeho autora. Některé z nich jsou implementovány v Metasploit Frameworku.

The Metasploit Project is a computer security project that provides information about security vulnerabilities and aids in penetration testing and IDS signature development. It is owned by Boston, Massachusetts-based security company Rapid7.  Its best-known sub-project is the open-source Metasploit Framework, a tool for developing and executing exploit code against a remote target machine. Other important sub-projects include the Opcode Database, shellcode archive and related research.  The Metasploit Project includes anti-forensic and evasion tools, some of which are built into the Metasploit Framework. Metasploit is pre-installed in the Kali Linux operating system.


Název.

Město bylo pojmenováno na počest krále Sedžonga Velikého, který nechal vytvořit korejskou národní abecedu, hangul. Předtím zněl název okresu Jongi (연기).

Historie.

Plán na vytvoření města vznikl v roce 2004 poté, co selhal plán prezidenta Ro Mu-hjona přemístit hlavní město taktéž do oblasti Čchungčchong; tento plán předpokládal umístění města buď v oblasti mezi Jongi-Kongdžu nebo mezi Kongdžu-Nonsanem.  Plány na přesun hlavního města způsobily rozepře v jihokorejském parlamentu, Sedžong měl být původně hlavním městem, ale Nejvyšší soud to prohlásil za nezákonné.  V roce 2012 byl vytvořen distrikt skládající se z celého okresu Jongi, tří obcí Kongdžu a jedné obce okresu Čchongwon.  V roce 2013 Putrajaya — taktéž nově budované hlavní město Malajsie — navázalo styky se Sedžongem.

Geografie.

Sedžong se nachází přímo mezi třemi velkými jihokorejskými městy: Tedžonem, Čchonanem a Čchongdžu. Nachází se asi 120 km jižně od Soulu.  V roce 2012 byla větší část města stále ve výstavbě. Rezidenční čtvrť měla několik výškových budov, šest škol, obchod a pár restaurací a byla oddělena od čtvrti vyhrazené pro úřady, která byla rozestavěná. K roku 2012 Sedžong neměl žádnou nemocnici ani muzeum.

Obyvatelstvo.

V roce 2013 mělo město asi 122 000 obyvatel. Podle plánu by město mělo mít v roce 2020 200 000 obyvatel a v roce 2030 500 000 obyvatel.

Úřady a infrastruktura.

Jihokorejská vláda plánuje do Sedžongu přesunout dalších 36 úřadů. Ve městě se nachází vládní komplex, jehož rozloha činí 213 000 m² a má 7 poschodí. Komplex byl dokončen 16. listopadu 2013. Ceremonie při příležitosti přesunu mnoha úřadů a ministerstev do komplexu se uskutečnila 23. prosince 2013.

Sedžong je město v Jižní Koreji, které je de facto druhé hlavní město státu (po Soulu). V roce 2007 byl jihokorejskou vládou vytvořen jeho distrikt ze sousedních provincií Jižní Čchungčchong a Severní Čchungčchong a jako jedinému městu v Jižní Koreji mu byl udělen status "Speciálního autonomního města". V rámci plánu bylo do Sedžongu přesunuto devět ministerstev a čtyři úřady. S úplným přesunutím všech úřadů ze Soulu se však prozatím nepočítá.

Sejong (; ), officially the Sejong Special Self-Governing City (), is a special self-governing city and "de facto" administrative capital of South Korea.  Sejong was founded in 2007 as the new planned capital of South Korea from many parts of the South Chungcheong province and some parts of North Chungcheong province to ease congestion in South Korea's current capital and largest city, Seoul, and encourage investment in the country's central region. Since 2012, the government of South Korea has relocated numerous ministries and agencies to Sejong, but many still reside in other cities - principally Seoul where the National Assembly and many important government bodies remain.  Sejong has a population of 281,120 as of 2017 and covers a geographic area of 465.23 km (179.63 sq mi), making it the least-populous and smallest first-level administrative division in South Korea. Sejong is located in the west-central Hoseo region, bordering South Chungcheong to the west, Daejeon Metropolitan City to the south, and North Chungcheong to the east.  The construction of the city should be completed in 2030. In the same year, all government institutions should be moved to Sejong. About 500,000 people are expected to live there in 2030.