Život.

Mládí a profesionální začátky.

Narodil se ve městě San Miguel de Tucumán na severozápadě Argentiny. Jeho otec Marco Avellaneda byl guvernérem provincie Tucumán, ale dostal se do opozice vůči guvernérovi provincie Buenos Aires Juanovi Manuelovi de Rosas, za což byl v roce 1841 po neúspěšných bojích popraven. S matkou tak následně raději odešla celá zbylá rodina do Bolívie. Po návratu studoval Avellaneda právo na univerzitě ve městě Córdoba, studia však nedokončil. Již v roce 1857 současně začal pracovat jako novinář v deníku "El Comercio Del Plata". Studium práva tak nakonec dokončil v Buenos Aires, kde potkal významného intelektuála Dominga Faustina Sarmiento. I díky jeho působení začal následně Avellaneda pracovat jako profesor ekonomie na Univerzitě Buenos Aires, kde napsal několik odborných publikaci spojujících právo a ekonomii. Již v roce 1859 vstoupil do politiky. Politice se věnoval i jeho bratr Marco Aurelio Avellaneda, který byl několikrát ministrem a senátorem.  Poté, co se prezidentem stal Domingo Faustino Sarmiento, byl Avellaneda v říjnu 1868 jmenován do funkce ministra spravedlnosti a veřejného školství. Jeho působení v této funkci je hodnoceno velmi kladně. Sdílel myšlenky prezidenta Sarmiento ohledně rozvoje školství, které i Avellaneda považoval za nejvýznamnější zdroj budoucí demokratizace a konsolidace Argentiny. Zaměřil se proto na masivní rozvoj školství. Byly zakládány nové školy, vzdělávací ústavy pro budoucí učitele a došlo k vytvoření moderního školského systému. Avellaneda tím realizoval myšlenky prezidenta Sarmiento, který se tak mohl věnovat sociálním problémům země. Během celé délky jeho funkčního období ve funkci ministra došlo k vytvoření 800 nových škol, které tak doplnily 1 000 již existujících, počet studentů se zvýšil z 30 000 až na 100 000. v roce 1873 ho prezident Sarmiento přesvědčil, aby kandidoval v dalších volbách za prezidenta republiky, s čímž Avellaneda souhlasil. Získal také podporu viceprezidenta Adolfa Alsiny a významného generála Julia Argentina Rocy. Aby však mohl vést kampaň, v srpnu 1873 rezignoval, přičemž v dubnu 1874 nakonec prezidentské volby vyhrál, když porazil bývalého prezidenta Bartoloméa Mitre.

Prezident Argentiny.

Avellaneda se ve věku 37 let stal prvním civilním prezidentem Argentiny, nikdy předtím nesloužil v armádě. Proti výsledkům voleb se ale ohradil bývalý prezident Mitre, který je označil za zmanipulované a vytáhl do boje. Byl však poražen generálem Juliem Argentino Rocou. Mitre byl následně souzen, ale po zásahu Avellaneda byl osvobozen v zájmu uklidnění situace v zemi. Aby stabilizaci ještě více podpořil, vybral si do své vlády dva Mitreovy podporovatele. Již na začátku roku 1875 však nová vláda čelila velkým ekonomickým problémům, které vyplývaly z vysokých státních výdajů a vysokých státních dluhů a nutnosti jejich splácení. Ekonomická opatření vlády situaci spíše zhoršila, na světových trzích se snížily ceny surovin, které Argentina vyvážela, což vyvolalo ekonomickou krizi. Avellaneda byl proto přinucen přistoupit k šetření, propustil tisíce státních zaměstnanců a snížil veřejné výdaje. Krizi se podařilo částečně překonat a prezident přistoupil k prosazení tzv. Zákona Avellaneda, který měl podporovat imigraci evropských přistěhovalců do Argentiny. Především mělo dojít k právní úpravě imigrace, aby již nebyla chaotická jako před tím a dostala jasná pravidla. Díky tomu začali do Argentiny přicházet především farmáři, kteří začali osídlovat i řídce obydlené části země. Za vlády prezidenta Avellaneda došlo také k začátku zpracování a vývozu zmrazeného hovězího masa, které se později stalo jedním z hlavních vývozních komodit Argentiny. Současně s rozvojem zemědělství a potravinářství došlo také k rozvoji i jiných částí státu a společnosti. Železniční síť se výrazně rozšiřovala, což podporovalo nejen osidlování, ale i obchod a ekonomiku.  V roce 1877 zemřel bývalý viceprezident Adolfo Alsina, který byl Avellanedovým velkým podporovatelem. Současně s tím skončil politický mír s Mitrem a jeho stoupenci, kteří následně opustili vládu. Prezident tak o podporu požádal bývalého prezidenta Sarmiento, který přijal dvě ministerstva ve vládě. Po politických útocích ze strany Mitrových podporovatelů však zanedlouho raději rezignoval. V tomto období se současně rozjely snahy Argentiny o posunutí svých hranic směrem na jih, přičemž tuto expanzi vedl generál Roca. Tím začala krvavá válka s tamními indiány, které Roca postupně porážel. Díky tomu se území Argentiny rozšiřovalo rychle směrem na jih, čímž se Argentina výrazně zvětšila. Před koncem svého funkčního období se prezident začal snažit prosadit konečné uskutečnění federalizace města Buenos Aires, které by se tak oddělilo od zbytku provincie. S tím však nesouhlasili mnozí obyvatelé hlavního města, kteří se začali ozbrojovat a organizovat do milicí. V té době se uskutečnily prezidentské volby, které jednoznačně vyhrál generál Julio Argentino Roca. To vyvolalo v Buenos Aires nepokoje, kvůli kterým musel prezident dočasně přestěhovat vládu do nedaleké obce Belgrano. V polovině června vypuklo ozbrojené povstání, jenž do hlavního města přišla potlačit federální armáda, která nakonec boje vyhrála. Na straně Buenos Aires byly tisíce mrtvých a vzbouřenci byli přinuceni přijmout podmínky vlády. Výměnou za amnestii vzbouřenci uznali výsledky posledních prezidentských voleb a souhlasili s federalizací Buenos Aires. Dne 12. října 1880 odevzdal prezident Avellaneda funkci svému nástupci generálovi Rocovi.

Poslední období života.

Po odchodu z funkce byl v roce 1881 Avellaneda jmenován rektorem Univerzity v Buenos Aires. O rok později se stal senátorem za svou domovskou provincii Tucumán, přičemž senátorem zůstal až do své smrti. V roce 1885 byl přijat zákon pojmenovaný na jeho počest Avellanedovým jménem, který zaručoval vysokým školám autonomii a svobodu vzdělávání. V tomto roce mu však byla diagnostikována tzv. Brightova choroba, kvůli čemuž se rozhodl Avellaneda odcestovat do Francie, aby se poradil s tamními lékaři. Ti mu však nedokázali pomoci a tak se Avellaneda rozhodl již ve špatném zdravotním stavu vrátit domů zemřít. Své nemoci podlehl ve věku 49 let na moři cestou domů. Pohřben je v Buenos Aires.

Nicolás Remigio Aurelio Avellaneda Silva (3. října 1837 San Miguel de Tucumán – 25. listopadu 1885 mezinárodní vody) byl argentinský politik, právník, novinář a pedagog. V roce 1874 se stal 3. prezidentem Argentinské republiky. Vzhledem k různým státním zřízením Argentiny v minulosti je považován za 8. prezidenta země. Před tím působil jako ministr spravedlnosti a veřejného školství.

Nicolás Remigio Aurelio Avellaneda Silva (3 October 1837 – 24 November 1885) was an Argentine politician and journalist, and president of Argentina from 1874 to 1880. Avellaneda's main projects while in office were banking and education reform, leading to Argentina's economic growth. The most important events of his government were the Conquest of the Desert and the transformation of the City of Buenos Aires into a federal district.


Život.

Mládí a počátky kariéry.

Pocházel z rodiny španělského osadníka a španělsko-portugalské matky. Rodina se usadila v Provincii Entre Ríos, kde se začala věnovat zemědělství a místní politice. Poté, co v roce 1810 v Buenos Aires proběhla tzv. Květnová revoluce, odešla celá rodina na území Banda Oriental (současná Uruguay), kde se připojila k stoupencům španělské monarchie. Už o dva roky se však vrátili a Justa Josého poslali studovat do Buenos Aires. V roce 1819 se vrátil do Entre Ríos a v obci u města Concepción del Uruguay se začal věnovat zemědělství a obchodu, přičemž se postupně stal v těchto oblastech velmi úspěšný. V té době se jeho bratr Cipriano de Urquiza začal angažovat v provinční politice. V dalším období se do politiky zapojil i Justo José, v roce 1826 byl zvolen do provinčního kongresu jako poslanec za Concepción del Uruguay. Stál v čele opozice, která v roce 1826 odmítla za Provincii Entre Ríos navrhovanou ústavu. O dva roky později se stal vojenským a civilním velitelem v Concepción del Uruguay. V dalších letech se zúčastnil několika vojenských tažení.  V roce 1835 se stal guvernér Provincie Buenos Aires Juan Manuel de Rosas faktickým diktátorem celé Argentiny. Rosas prosazoval zájmy Buenos Aires na úkor ostatních částí Argentiny, což vyvolávalo mimo Buenos Aires velkou nespokojenost. V té době už Urquiza velel velkému území v Entre Ríos a současně získal velký majetek. Jeho provincie se stala brzy centrem bojů, kdy byla ohrožována hlavně občanskou válkou v sousedním Banda Oriental. Proti Rosasovi se v roce 1839 vzbouřila Provincie Corrientes, ale v bitvě v březnu 1839 byla Rosasem poražena, přičemž Entre Ríos a Urquiza Rosase podpořili. Vítězná strana po bitvě povraždila stovky zajatců, z tohoto masakru byl obviňován právě Urquiza. Následně bojoval Urquiza i na území Banda Oriental, kde také zaznamenal úspěchy. Jeho nepřítomnosti ale využil argentinský exulant Juan Lavalle, který napadl Entre Ríos a přesunul se až do Corrientes, kde začal tvořit novou armádu. Již v roce 1840 Lavalle se svou novou armádou znovu napadl Entre Ríos a následně zamířil směrem na Buenos Aires, kde však byl poražen a při ústupu na sever následně i zabit. Na konci roku 1841 byl Urquiza zvolen guvernérem Provincie Entre Ríos. Funkce se ujal 1. ledna 1842 a s přestávkami v ní setrval až do roku 1870.  Již brzy ale musel čelit invazi generála Josého María Paza, který obsadil hlavní město Entre Ríos a Urquiza musel ujít pryč. Na útěku začal organizovat nové vojsko, nemohl však hned zaútočit na svou domovskou provincii, ale bojoval v sousedních a v Banda Oriental. I během těchto vojenských kampaní nechal popravit stovky zajatců. Stále se však musel vyhýbat přímému střetu se zkušeným generálem Pazem, který ho plánoval vlákat do pasti a porazit, čemuž se však Urquiza vyhnul. Díky tomu následně uzavřel spojenectví s Provincií Corrientes právě proti Pazovi, který musel ustoupit. Proti mírové smlouvě mezi Entre Ríos a Corrientes se ale postavil Rosas a Urquiza tak musel znovu tuto provincii napadnout. V listopadu 1847 porazil vojsko Corrientes a znovu nechal povraždit stovky zajatců.

Válka o vládu nad Argentinou.

Jeho vláda nad Entre Ríos byla velmi podobná vládě Rosase v Buenos Aires. Také Urquiza vládl autoritativně a podporoval chovatele dobytka na úkor ostatních. Na druhé straně nechal budovat školy, knihovny, noviny, cesty, přístavy, modernizoval Entre Ríos a nechal vytvořit bezpečnostní složky, které však postupovaly velmi tvrdě a za nejmenší provinění hrozila poprava. Urquiza také prosazoval přísnou rozpočtovou politiku, dokázal snížit výdaje na veřejnou správu, aniž ji paralyzoval. Každý měsíc nechal zveřejňovat výdaje a příjmy provincie. Paradoxně se tak Entre Ríos stalo poměrně svobodnou a moderní provincií a federalisté z regionů začali považovat Urquiza za jediného, který by mohl svrhnout Rosase.  Rosas však chtěl kontrolovat a ovládat celý místní obchod a zablokoval hlavní řeky, což vadilo nejen Francouzům, ale i Britům, kteří společně zahájili blokádu přístavu Buenos Aires. Blokáda však po nějakém čase neúspěšně skončila, když Britové raději odpluli pryč. V roce 1848 Rosas uzavřel řeky znovu. Tentokrát však tato situace překážela i Brazílii, pro kterou bylo říční spojení velmi důležité. Poškozená se cítila i Urquizova Provincie Entre Ríos. Urquiza vyzval Rosase, aby řeky znovu otevřel a aby bylo umožněno farmářům z jeho provincie obchodovat s jinými státy. S tím však Rosas nesouhlasil. Urquiza chtěl zabránit znovuzvolení Rosase, což ten však odmítl akceptovat. Urquiza proto se svou armádou zaútočil na Rosasovo vojsko, které již dlouho obléhalo Montevideo a město konečně osvobodil. Následně vytáhl přímo proti Buenos Aires. Zde Rosas překvapivě rychle ztrácel podporu. Urquiza tak |3. února 1852 porazil Rosase v bitvě u Caseros. V Buenos Aires následně Urquizovi vojáci povraždili stovky Rosasových stoupenců. Rosas následně odešel do britského exilu, kde dožil.

Vláda nad Argentinou.

Už za krátký čas převzal Urquiza vládu nad Argentinou i formálně, když si vytvořil funkci přechodného ředitele Argentinské konfederace. Proti Urquizem navrhované ústavě se ale postavili zástupci Buenos Aires. V roce 1852 svrhli vůdcové Buenos Aires guvernéra Vicenteho Lópeze y Planes, který byl dosazen Urquizou, stejně se jim podařilo odrazit vojenskou výpravu Urquizy směřující do města na začátku roku 1853. Současně Buenos Aires oficiálně odmítlo Smlouvu ze San Nicolás a jeho zástupci opustili ústavodárné shromáždění. Stejně i ústava z 1. května 1853 nebyla ze strany Buenos Aires přijata. V roce 1854 se Urquiza stal prezidentem argentinské konfederace, s novým hlavním městem Concepción del Uruguay v Provincii Entre Ríos, resp. později ve městě Paraná. Buenos Aires přerušilo všechny styky se státem vedeným Urquizou a vyhlásilo samostatnost jako Stát Buenos Aires. Reálně se však jako samostatný stát chovalo už po svržení Urquizova guvernéra. Odpor Buenos Aires vedi José María Piran, Valentín Alsina a Bartolomé Mitre. Buenos Aires ale stále bohatlo, zatímco provincie tak jako před tím bez hlavního města, stále více chudly. Urquiza nedokázal přilákat zahraniční obchodníky do vnitrozemských míst konfederace, neboť ti zůstávali v Buenos Aires. Konfederace se dostala do obrovských finančních problémů, bankovní systém přestal prakticky existovat a Urquiza nedokázal získat žádnou zahraniční půjčku. Rozhodl se proto tuto katastrofální situaci vyřešit silou a na podzim 1859 podnikl vojenské tažení proti Buenos Aires. Dne 23. října 1859 v bitvě u Cepede porazil vojsko Buenos Aires a přinutil Buenos Aires platit pravidelné poplatky konfederaci. Urquiza sice měl sílu na obsazení Buenos Aires, ale nedokázal by ho udržet dlouhodobě.  V roce 1860 se do čela Buenos Aires dostal Bartolomé Mitre a od počátku začal hlásat myšlenky sjednocení Argentiny, ale postavené na jiném principu, než chtěl Urquiza. Mitre chtěl zajistit vedoucí postavení Buenos Aires a kolem něj by postupně shromáždil zbývající provincie. Mitre organizoval v konfederaci různé menší nepokoje a vzpoury. Urquiza tak odevzdal funkci prezidenta Santiagovi Derquiovi. Znovu vytáhl do války v roce 1861, ale v bitvě u města Pavona ho tentokrát Mitre porazil. Urquiza se z bojiště stáhl a rezignoval. Následně Mitre se svou armádou začal postupovat na město Santa Fe, kde se však nesetkal s žádným odporem. Buenos Aires si vynutilo mnoho ústupků v ústavě z roku 1853. Z nich nejvýznamnější bylo zrušení vnitřních cel a podpora imigrace z Evropy. Následně rezignovali všichni federalističtí guvernéři. To znamenalo, že Argentinská konfederace byla dne 12. prosince 1861 nahrazena Argentinskou republikou s hlavním městem Buenos Aires. V roce 1862 byl Mitre zvolen prezidentem republiky. Po porážce se Urquiza vrátil do Entre Ríos, kde vykonával funkci guvernéra s přestávkou až do dubna 1870, kdy byl na něj spáchán úspěšný atentát.

Justo José de Urquiza y García (18. říjen 1801 Talar de Arroyo Largo – 11. duben 1870 Entre Ríos) byl argentinský voják a politik. S menšími přestávkami působil od ledna 1842 do dubna 1870 jako guvernér argentinské Provincie Entre Ríos. V únoru 1852 porazil v bitvě guvernéra Provincie Buenos Aires Juana Manuela de Rosas, který byl v té době de facto nejvyšším představitelem Argentinské konfederace, protože byl guvernérem nejvýznamnější provincie v zemi . V dubnu 1852 převzal formálně toto postavení právě Urquiza přesto, že nebyl v té době guvernérem Buenos Aires. Dne 31. května 1852 se stal prvním prozatímním direktorem Argentinské konfederace, což byla nová nejvyšší funkce v zemi. Dne 5. března 1854 se stal prvním prezidentem Argentinské konfederace. Nejvyšším představitelem země byl tedy od 3. února 1852 (formálně od 6. dubna 1852) do 4. března 1860.

Justo José de Urquiza y García (; October 18, 1801 – April 11, 1870) was an Argentine general and politician. He was president of the Argentine Confederation from 1854 to 1860.


Synopse.

Příběh seriálu přetváří celosvětově nejoblíbenější pohádky na temné a psychologické příběhy. První řada se odehrává v současném New Yorku a převypravuje klasické pohádky o "Třech malých prasátkách", "Červené kalkulce" a "Jeníčkovi a Mařence" do epického a podvratného příběhu lásky, chamtivosti, ztráty, pomsty a vraždy. Druhá řada se odehrává v Nashvillu a převypravuje pohádky "Kráska a zvíře", "Šípková Růženka" a "Popelka".

Produkce.

Vývoj.

Dne 30. listopadu 2017 bylo oznámeno, že CBS All Access objednalo nový seriál "Tell Me a Story", inspirovaný mexickým seriálem Marcose Osoria Vidala "Érase una vez". Tvůrcem americké verze je Kevin Williamson. Seriál produkují Williamson, který je také scenáristou seriálu, Aaron Kaplan a Dana Honor. Produkční společností je firma Kapital Entertainment. 9. května 2018 bylo oznámeno, že výkonnou producentkou a režisérkou prvních dvou dílů bude Liz Friedlander. Dne 5. srpna 2018 bylo během Television Critics Association oznámeno, že premiéra seriálu se uskuteční 31. října 2018.  Dne 17. prosince 2018 byla stanicí CBS objednána druhá řada. Její premiéra se uskutečnila dne 5. prosince 2019. Dne 11. května 2020 stanice seriál zrušila.

Casting.

V květnu 2018 bylo oznámeno, že do hlavních rolí seriálu byli obsazeni Billy Magnussen a Kim Cattrall. V červnu 2018 se k hlavnímu obsazení přidali také Danielle Campbell, Paul Wesley, James Wolk, Dania Ramirez a Sam Jaeger. V červenci 2018 bylo ohlášeno, že si Davi Santos, Zabryna Guevara a Dorian Missick zahrají hlavní role. V srpnu 2018 bylo oznámeno, že herci Michael Raymond-James, Kurt Yaeger, Rarmian Newton a Paulina Singer budou tvořit část vedlejšího obsazení.

Natáčení.

Hlavní natáčení první řady začalo 28. června 2018 v New Yorku a skončilo na začátku listopadu 2018. Druhá řada seriálu se natáčela od 1. července 2019 do 18. prosince 2019.

Nepohádky (v anglickém originále Tell Me a Story) je americký psychologický webový televizní seriál, který měl premiéru dne 31. října 2018 na streamovací službě CBS All Access. Seriál je inspirovaný mexickým televizním seriálem Marcose Osoria Vidala "Érase una vez". Tvůrcem americké verze je Kevin Williamson a hlavní role hrají James Wolk, Billy Magnussen, Dania Ramirez, Danielle Campbell, Dorian Crossmond Missick, Sam Jaeger, Davi Santos, Michael Raymond-James, Zabryna Guevara, Paul Wesley a Kim Cattrall.  Dne 17. prosince 2018 byla stanicí CBS objednána druhá řada, která měla premiéru dne 5. prosince 2019. V Česku je seriál vysílán stanicí HBO. Dne 11. května 2020 stanice seriál zrušila.

Tell Me a Story is an American psychological thriller web television anthology series created by Kevin Williamson for CBS All Access. Based on the Spanish television series "Cuéntame un Cuento", it depicts iconic fairy tales reimagined as modern-day thrillers. Each season features a mostly different cast ensemble, with Danielle Campbell and Paul Wesley appearing in both seasons of the series.  The first season premiered on October 31, 2018, and concluded on January 3, 2019, after 10 episodes. A second season was announced shortly before the first season ended, which premiered on December 5, 2019, and concluded on February 6, 2020, after another set of 10 episodes. Following the two seasons, CBS All Access canceled the series. The rights for "Tell Me a Story" were subsequently picked up by The CW, which will air reruns.


Životopis.

Mládí, profesionální začátky a válka proti indiánům v Patagonii.

Narodil se ve městě San Miguel de Tucumán na severozápadě Argentiny do vojenské rodiny. Jeho otec Segundo Roca byl důstojníkem a bojoval ve válce za nezávislost Argentiny na straně bojovníků za nezávislost a později i v paraguayské válce na straně Argentiny. Studoval na Colegio del Uruguay, kterou jako svobodnou vzdělávací instituci provincie Entre Ríos založil guvernér provincie Justo José de Urquiza. Roca chtěl původně studovat medicínu, ale nakonec už v roce 1858 vstoupil do armády. Na straně Argentinské konfederace poté bojoval v občanské válce proti provincii Buenos Aires. Následně se v letech 1864 až 1870 zúčastnil paraguayské války, ve které padl jeho otec a dva bratři. Z této války se domů vrátil s hodností plukovníka. Byl jedním z velitelů posledních bojů proti federálním rebelům během občanské války, když se v roce 1871 podílel na porážce povstání Ricarda Lópeze Jordána. Roku 1873 byl povýšen do hodnosti generála.  V tomto období se území reálně ovládané argentinskou vládou již od poloviny 19. století posouvalo směrem na jih. Bylo to hlavně z důvodu příchodu množství nových evropských osadníků, kteří zakládali na volných územích své farmy. To vyvolalo první konflikty s místním původním obyvatelstvem, které přerostly v otevřený boj. Indiáni vytvářeli loupežné skupiny, které napadaly farmy, kde zabíjeli, znásilňovali, unášeli především ženy a rabovali. Vláda se proti tomu snažila zasáhnout, ale až do skončení paraguayská války v roce 1870 nemohla do oblasti vyslat větší vojsko, aby situaci vyřešilo. Právě na začátku 70. let 19. století se indiánské útoky vystupňovaly, na co již musela vláda reagovat. První vojenskou kampaň v roce 1876 vedl ministr války Adolfo Alsina, který rozšířil území až po okraj současné provincie Buenos Aires, přičemž již během této kampaně byly zabity tisíce původních obyvatel. Roca kritizoval Alsina postup jako obranný, ale po smrti Alsina na konci roku 1877 ho prezident Nicolás Avellaneda jmenoval už v lednu 1878 jako ministra války a námořnictva a pověřil ho velením nad bojovými akcemi na jihu proti indiánům. Alsina věřil, že indiáni mohou být začleněni do západní civilizace, čímž skončí jejich útoky, naopak Roca byl přesvědčen, že musí být absolutně poraženi a podrobeni silou. Parlament následně přijal zákon o rozšíření území státu až po řeky Río Negro (současná provincie Río Negro) a Neuquén (současná provincie Neuquén), kde se měli usídlovat evropští přistěhovalci na úkor původního obyvatelstva. Prezident Avellaneda sice nebyl přesvědčen o správnosti zdůvodnění rozšiřování území, ale vzhledem k hrozbě, že toto území obsadí sousední Chile s plánem generála Roca souhlasil. V říjnu 1878 bylo vytvořeno Guvernérství Patagonie s jurisdikcí až po Mys Horn. Toto tažení dostalo pojmenování Dobytí pouště. Roca s armádou zahájili novou ofenzívu a rychle postupovali, zajali přitom více než 4 000 indiánů, hlavně žen a dětí. Hlavní a největší útok začal v dubnu následujícího roku, kdy Roca se 6 000 vojáky u řeky Río Negro zabil více než 1 300 indiánských válečníků a podobný počet zajal. Zajato bylo i pět nejvýznamnějších indiánských náčelníků, z toho jeden byl zabit. Následně padlo do zajetí více než 10 000 indiánů, i žen a dětí. Kmeny, které vojenské tažení generála Roca přežily, byly přesunuty do nejodlehlejších částí Argentiny, 10 000 indiánů bylo v zajateckých táborech a dalších 3 000 bylo přesunuto do Buenos Aires, následně byli rozděleni podle pohlaví, aby se zabránilo jejich dalšímu rozmnožování. Nová území podle plánu obsadili farmáři a dobytkáři.

První vláda.

Vojenské vítězství přinesly Rocovi velkou popularitu a stal se nejvýznamnějším představitelem Národní autonomistické strany. Roca navrhli členové strany za nového kandidáta na prezidenta. Prezident Avellaneda se současně snažil o federalizaci Buenos Aires, tj. o oddělení města od provincie, což bylo přislíbeno už při vzniku novodobé republiky, ale stále to nebylo provedeno. S tím však nesouhlasili mnozí obyvatelé hlavního města, kteří se začali ozbrojovat a organizovat do milicí. V dubnu 1880 proběhly prezidentské volby, které jednoznačně vyhrál generál Julio Argentino Roca, nezvítězil jen v provinciích Buenos Aires a Corrientes. To vyvolalo v Buenos Aires nepokoje, kvůli kterým musel prezident dočasně přestěhovat vládu do nedaleké obce Belgrano. V polovině června vypuklo ozbrojené povstání, které do hlavního města přišla potlačit federální armáda, jenž nakonec v tomto uspěla. Na straně Buenos Aires zůstaly tisíce mrtvých a vzbouřenci byli přinuceni přijmout podmínky vlády. Výměnou za amnestii vzbouřenci uznali výsledky posledních prezidentských voleb a souhlasili s federalizací Buenos Aires. Dne 12. října 1880 předal prezident Avellaneda funkci svému nástupci generálovi Rocovi. Nástupem Roca do funkce prezidenta skončila tzv. "Éra historických prezidentů" a naopak začalo "období konzervativní republiky". V době nástupu do úřadu měl Roca pouze 37 let a stal se tak druhým nejmladším prezidentem v historii země po svém předchůdci Avellanedovi, který měl v době nástupu do úřadu pouze o několik měsíců méně. Prioritami Roca ve funkci bylo udržení míru a stability, což mělo přinést prosperitu a svobodu. Aby prezident tuto stabilitu zajistil, rozděloval peníze ze státního rozpočtu do jednotlivých provincií podle loajality jejich guvernérů. Pokud některý z guvernérů nebyl dostatečně Loajální, nebo se prezidentovi jeho vláda nelíbila, dokázal ho různými způsoby odstranit z funkce, současně využíval k prosazení svých politických záměrů různé formy nekalých praktik. Na druhé straně prosadil přijetí několika nových zákonů, což bylo pro zemi velmi prospěšné.  Díky obsazení obrovských území na jihu se zvýšila zemědělská a chovatelská produkce, což velmi pomohlo ekonomice státu. Velký význam měla měnová reforma, která státu umožnila získat definitivní kontrolu nad měnovou politikou. Na konci roku 1884 vypukla krátká ekonomická krize, kterou vláda vyřešila získáním zahraničního úvěru. Za první vlády prezidenta Roca se nebývale rozšířila železniční sít, jejíž délka se skoro ztrojnásobila. Bývalý prezident Domingo Faustino Sarmiento přesvědčil Roca, aby se zaměřil i na oblast vzdělávání, což znamenalo přijetí nových vzdělávacích zákonů a budování dalších nových škol. To výrazně zvýšilo gramotnost obyvatelstva. Roca se také snažil dosáhnout oddělení církve od státu, povolil vyučování náboženství i na státních školách, což vyvolalo velký konflikt s církví a několikaleté přerušení vztahů se Svatým stolcem. Prezident pokračoval v rozšiřování území, když v roce 1884 došlo k vytvoření Národního území Chubut, přítomnost si Argentina upevňovala i na severu na území Chaco. V rámci zahraniční politiky se snažil o stanovení hranic se sousedním Chile, kdy využil hlavně skutečnost, že Chile bylo v konfliktu se sousední Bolívií a Peru. Aby se Chile vyhnulo boji na dvou frontách, uzavřelo s Argentinou dohodu. Hlavní snahou celé vlády však zůstávala velká podpora přistěhovalectví z Evropy. V roce 1886 se konaly nové volby, které vyhrál Rocův spojenec Miguel Juárez Celman.

Politická kariéra po odchodu z funkce a druhá vláda.

Nový prezident se však již velmi brzy začal chovat poměrně autoritářsky. Zpočátku se mu celkem ekonomicky dařilo, ale roku 1890 již byla země ekonomicky ve velmi špatném stavu a kvůli tištění nových peněz začala inflace. Zahraniční dluh tím pádem rapidně vzrostl, zároveň se snížila míra exportu a snížily reálné mzdy. Vůči Celmanovi se tak postavila poměrně silná opozice složená z různých skupin. V čele opozice stáli politik Leandro Alem a bývalý prezident Bartolomé Mitre. Ten dokázal získat velkou podporu i ve vojsku a v červenci 1890 začala revoluce, zvaná také revoluce roku 90, nebo též revoluce z parku. Alem a Mitre však měli rozdílné zájmy. Zatímco Alem se snažil o skutečnou revoluci a změnu, Mitre se hlavně chtěl dostat zpět k moci. Alem tak vyšel proti prezidentovi sám se svou milicí a byl snadno poražen. Mitre se totiž ještě předtím dohodl s bývalým prezidentem Rocou, že Celmana vystřídá kompromisní kandidát Carlos Pellegrini s tím, že v dalších volbách podpoří Roca právě Mitreho. Celman tak bez podpory Rocy abdikoval a v srpnu 1890 se prezidentem stal skutečně tehdejší viceprezident Pellegrini. Nového prezidenta Roca plně podporoval a díky tomu se vládě podařilo prosadit důležité úsporná opatření, díky kterým Argentina překonala krizi. Prezidentovi Pellegrinimu se také podařilo vyjednat nové podmínky splácení zahraničního dluhu a reformovat bankovní systém. Pozitivní vliv měl i nárůst exportu zemědělských produktů. V roce 1891 se začal hledat nový prezident, nejvážnějšími kandidáty byli Roque Sáenz Peña a bývalý prezident Bartolomé Mitre. Ani jednoho však Roca ve funkci prezidenta nechtěl a tak přesvědčil Luise Sáenze Peñu, otce Roqueho Sáenze Peñy, aby přijal kandidaturu. Aby Roca zabránil i druhé části opozice získat moc, přesvědčil prezidenta Pellegriniho, aby nechal zatknout Leandra Alema a jeho spolupracovníky. Díky tomu volby jednoznačně vyhrál jeho kandidát Luis Sáenz Peña, který se v říjnu 1892 ujal funkce prezidenta. Peñu sice řídil Roca, ale i přesto se tento prezident ukázal jako velmi slabý. Roca se ho tedy rozhodl nahradit a v lednu 1895 ho vystřídal viceprezident José Evaristo Uriburu. Jednalo se o schopného člověka, neměl však větší osobní ambice a tak se Roca mohl věnovat kampani na své další znovuzvolení.  Roca vyhrál v roce 1898 volby a v říjnu se ujal podruhé funkce prezidenta. Volby však byly poznamenány mnohými podvody a pouze v provincii Buenos Aires se podařilo podvodům zabránit a tím pádem tam vyhrál vůdce opozice Bernardo de Irigoyen. Druhá Rocova vláda se opět zaměřila na budování školství, tentokrát odborného technického. Kvůli posílení profesionalizování armády nechala vláda otevřít novou vojenskou akademii. Došlo také k zavedení povinné vojenské služby. V září 1904 prezident Roca prosadil zákon zavádějící důchod pro úředníky. Roca následně procestoval celou zemí, dostal se až na úplný jih a přešel na chilské území, kde se ve městě Punta Arenas setkal s chilským prezidentem Federicem Errázuriz Echaurrenem, aby spolu vyřešili územní spory obou zemí. V roce 1901 Roca nechal obnovit vztahy se Svatým stolcem. O rok později se dohodl s Chile na omezení vzájemného zbrojení a současně se oba státy dohodly na tom, že jejich budoucí územní spory bude řešit britská arbitráž. Ekonomicky se Argentině také dařilo, hlavně díky zvyšování cen zemědělských produktů na světových trzích. Ale snaha vlády o restrukturalizaci zahraničního dluhu vyvolala velké celonárodní protesty, vláda vyhlásila výjimečný stav a své snahy v rámci zahraničního dluhu zastavila. To oslabilo prezidentovu pozici a rozdělilo jeho stranu na dvě frakce. Pro vládu však bylo znepokojující, že chudina a dělnická třída začali podporovat radikálnější levicové strany včetně anarchistů. Hlavní opoziční strana se dokonce od roku 1898 na protest vůči manipulování voleb vůbec neúčastnila. V zemi tak vznikl tlak na politické změny, kterým se však Roca velmi bránil, což oslabilo jeho pozici uvnitř jeho vlastní strany. V roce 1904 se tak prezidentem stal kompromisní kandidát obou frakci Národní autonomistické strany Manuel Quintana.

Poslední období.

Po odchodu z funkce Roca odešel na svůj venkovský statek do provincie Córdoba. Vliv na chod státu tak posilovali jeho odpůrci, kterým se podařilo zastavit všechny Rocovy pokusy o prosazení jeho spojenců na nějaký post. Roca se později vrátil do Buenos Aires, ale už nedosáhl žádného významnějšího politického vlivu. Zemřel 19. října 1914 v Buenos Aires, kde je i pohřben.

Alejo Julio Argentino Roca Paz (17. července 1843, San Miguel de Tucumán – 19. října 1914, Buenos Aires) byl argentinský politik a voják. Byl dvakrát prezidentem Argentiny a to v letech 1880–1886, kdy byl 4. prezidentem Argentinské republiky a v letech 1898–1904, kdy byl 9. prezidentem země. Vzhledem k různé státní zřízení Argentiny v minulosti je považován za 9. a 14. prezidenta země. Před tím působil jako ministr války a námořnictva a ministr vnitra. Patří mezi nejvýznamnější argentinské politiky konce 19. století. Jako generál a později i prezident vedl vojenské operace proti původním obyvatelům na jihu současné Argentiny, díky čemuž se její území rozšířilo až na úplný jih Jižní Ameriky. Tyto vojenské operace však byly spojeny s častým porušováním lidských práv, násilným přesídlování a i systematickým vražděním původního obyvatelstva, které se nechtělo podrobit. Na druhé straně se díky získání a následnému osídlení tak velkého území v Patagonii stala později Argentina jedním z nejvýznamnějších zemědělských producentů a exportérů.

Alejo Julio Argentino Roca Paz (July 17, 1843 – October 19, 1914) was an army general who served as President of Argentina from 12 October 1880 to 12 October 1886 and from 12 October 1898 to 12 October 1904. Roca is the most important representatives of the Generation of '80 and is known for directing the "Conquest of the Desert", a series of military campaigns against the indigenous peoples of Patagonia. During his two terms as president, many important changes occurred, particularly major infrastructure projects of railroads and port facilities; increased foreign investment, particularly from Great Britain; large-scale immigration from southern Europe; expansion of the agricultural and pastoral sectors of the economy; and laicizing legislation strengthening state power. Roca's main foreign policy concern was to set the limits with Chile, which had never been determined with precision. Roca took advantage of the fact that year of 1881, Chile was fighting the War of the Pacific against Bolivia and Peru, so for Chile it was strategically important not to have a second military front. Argentina gained territory by treaty with Chile.


Rozšíření.

Druh je rozšířen převážně ve východní části Severní Ameriky, jeho areál zabírá území rozkládající se hlavně v severovýchodní Kanadě, východní a střední části Spojených států a v centrálním a jižním Mexiku. Dřevina bývá množena i v Evropě, hlavně v Nizozemí a občas je vysazována do větších parků, jako listem ozdobná solitéra, nebo do botanických zahrad jako sbírková rostlina.

Taxonomie.

Druh tupela lesní je dělená do dvou variet, které se odlišují hlavně místem růstu: Varieta "sylvatica" se běžně vyskytuje na lehkých, hlubokých, často písčitých, dobře propustných půdách v okolí horských i údolních toků. Varieta 'biflora' nejčastěji roste v těžkých, jílovitých nebo hlinitých půdách s dostatkem organické hmoty. V pobřežních oblastech občas bývají smíšené půdní podmínky a obě variety rostou společně, pak je lze jen velmi těžce od sebe odlišit. V poslední době sílí tendence varietu "biflora" povýšit na samostatný druh "Nyssa biflora".  Vědecké rodové jméno "Nyssa" pochází ze starořecké mytologie, je odvozeno od jména vodní nymfy.

Ekologie.

Dřevina může růst v širokém spektru podmínek, od trvale vlhkých bažin, přes stanoviště občas přeplavovaná vodou až po krátce suchá místa. Nejčastěji se vyskytuje na lehčích a hlubokých, vlhkých, mírně kyselých půdách do nadmořské výšky 1000 m. Na suché půdě má menší přírůstky a celkově vyroste jen do nižší výšky. Vyskytuje se v různých klimatických podmínkách s širokým rozsahem teplot. Má velké nároky na světlo,v případě nutnosti sice toleruje mírné zastínění, roste však pomaleji a po odstranění stínu se její růst zrychlí. Nejlépe prosperuje jako solitéra nebo na okrajích lesních porostů. Nevadí ji malý obsah kyslíku v půdě, ani její mírné zasolení. Netrpí žádnými hmyzími škůdci, v mládí však chutná lesním býložravcům (zajícovití, spárkatí). Roste v různých typech lesů, v žádném však běžně nepřevládá.  Stromy začínají kvést v dubnu a plody dozrávají koncem záři a počátkem října. Plody jsou jen na samičích stromech, takže v některých zahradách je zahradníci nemají šanci nikdy vidět. Navíc, dokud drobné plody nedozrají, splývají svým zeleným zbarvením s barvou listů a v době zrání bývají rychle sklizeny ptáky a spadané pozemními savci.

Popis.

Opadavý, dvoudomý strom vysoký průměrně 18 až 24 m. Je hluboce kořenící, má rovný kmen, v mládí kuželovitou a později oválnou korunu. Kůra je zprvu načervenale hnědá, tenká a hladká, později šedá až sytě hnědá a nepravidelně rýhovaná, u starých jedinců může být tlustá i 2,5 cm. Větve odstávají od kmene téměř v pravém úhlu a ve spodní části se ohýbají až k zemi, jsou střídavě porostlé řapíkatými listy, často nahloučenými na jejích koncích. Čepele listů jsou tuhé, kožovité, 5 až 12 cm dlouhé, eliptické až vejčité, na bázi klínovité, na konci špičaté, po obvodě celokrajné, někdy slabě zvlněné a mají zpeřenou žilnatinu. Na svrchní straně jsou listy silně leskle zelené, na spodní slabě našedlé a od poloviny září se zbarvují svítivě šarlatové či zlatožlutě a v listopadu před opadem bývají karmínové.  Květy, objevující se současně s rašením listů, jsou jednopohlavné a stromy mají buď samčí nebo samičí květy. Jen málo věcí platí absolutně a někdy se na stromech v malých počtech objevují i květy opačného pohlaví. Všechny jsou nenápadně zelenožluté, pětičetné, velmi drobné a mají kratičké stopky. Samčí květy s deseti tyčinkami vyrůstají po pěti až dvanácti v hroznovitých květenstvích, samičí se semeníkem s jediným vajíčkem po jednom až třech ve svazečcích. Pyl ze samčích květů na samičí přenášejí včely a jiný létající hmyz. Pro spolehlivé opylení se doporučuje, aby byly samčí a samičí stromy od sebe vzdálené do 30 m. Před prvním kvetením nelze pohlavnost stromu rozeznat.  Plod je zploštělá, stopkatá peckovice s vytrvalým kalichem a češulí, vyrůstá jednotlivě nebo společně až po třech. Peckovice je asi 1 cm dlouhá, ve zralosti tmavě modrá až modročerná a obsahuje jediné semeno.

Rozmnožování.

V přírodě se dřeviny nejčastěji rozmnožují semeny, kterých vyprodukují veliké množství. Dužnaté plody mají vysoký obsah živin, pro lidi jsou sice kyselé, avšak ještě na stromech bývají konzumovány ptáky. Zbylé krátce po dozrání padají k zemi, kde je sežerou savci. Konzumenti plodů semena, kterým průchod zvířecím žaludkem neublížil, rozptylují po okolí a často společně se startovací dávkou hnojiva. Semena s nespotřebovanými plody zůstávají pod stromy a jsou, s plody či po jejich rozpadu samostatně, odplavována vodou na nová stanoviště.  Při umělém rozmnožování se dužnatý obal semen odstraní macerací a semena se po dobu měsíce stratifikují v chladnu. Po vysetí za teplých a vlhkých podmínek asi za tři týdny epigeicky vyklíčí. Semenáče již mají dominantní kořen, ten se nemá porušit a proto se co nejdříve vysazují na stanoviště. Mladé stromky potřebují hodně světla a pravidelnou závlahu.

Význam.

Dřevo stromu se používá hlavně pro řezivo, dýhu, nebo buničinu k výrobě papíru. Vyrábějí se z něho různé krabice, bedny a interiérový nábytek. Pro houževnatost se používá na podlahy v místnostech i rukojeti nástrojů. Kvetoucí strom je důležitým zdrojem nektaru pro včely při výrobě medu, vysazuje se i jako stínící strom.  Pro atraktivní vzhled daný rovným kmenem, tvarem koruny a podzimním zbarvením listů bývají vysazovány jako okrasné dřeviny nebo jako alejové stromy podél cest. Některý jedinec je na podzim "oblečen" v jedné barvě, zatímco na jiném se současně prolínají svítivé barvy od zlatožluté přes šarlatovou, pomerančovou až po karmínovou.  Byly vyšlechtěné mnohé kultivary lišící se výškou, tvarem koruny i barvou listů jak v průběhu vegetace, tak i před podzimním opadem. Některé kultivary mají předem dané pouze samčí nebo samičí květy.

Tupela lesní ("Nyssa sylvatica") je pomalu rostoucí, opadavý, listnatý strom původem ze Severní Ameriky. Do Evropy byla tupela lesní dovezena roku 1750 a vysázena v Anglii. Do České republiky, do dendrologické zahrady v Průhonicích, bylo závěrem 20. století vysázeno pět těchto mladých stromů, kterým se dobře daří a jsou již vysoké okolo 5 m. Tato dřevina roste pomalu, ale je dlouhověká.

Nyssa sylvatica, commonly known as tupelo, black tupelo, black gum or sour gum, is a medium-sized deciduous tree native to eastern North America from the coastal Northeastern United States and southern Ontario south to central Florida and eastern Texas, as well as Mexico.


Stavební historie.

Podle tradičního podání měl nechat třetí míšeňský biskup Eido (992–1015) postavit na místě dnešního chrámu nejstarší farní kostel pozdějšího města zasvěcený Janu Křtiteli. Historie současného chrámu pak začíná zřízením kolegiátní kapituly na počátku 13. století. Vysvěcení nově postaveného chóru se konalo 24. června 1221. Brzy došlo ke změně patrona, neboť roku 1237 se vedle Jana Křtitele v pramenech poprvé objevuje apoštol Petr, což byla reakce na získání Petrovy relikvie. Na konci 13. století probíhaly další stavební úpravy, v 15. století byl pak chrám těžce poškozen městským požárem. V období reformace přijala většina budyšínských obyvatel luterské vyznání. Již v roce 1530 zde povolila budyšínská kapitula samostatné evangelické bohoslužby, zásluhou děkana Johannese Leisentrita (1559–1586) však byly v chrámu nadále zachovány i bohoslužby katolické. Od té doby je Chrám svatého Petra simultánním kostelem, nejstarším svého druhu v Německu. Rozdělení chrámu na evangelickou hlavní loď a katolický chór vyznačovala již tehdy chórová přepážka ("lectorium"). V roce 1848 byl chrám rozdělen také v majetkovém ohledu, pročež byla roku 1851 instalována 4,5 m vysoká mříž, která prostor dělila až do rekonstrukce v roce 1952. Od té doby je zde 1 m vysoká chórová mříž. Městský požár v roce 1634 poničil nejen vyšší poschodí věže, střechu, dveře a okna, ale také veškeré gotické vybavení interiéru. Za napoleonských válek sloužil chrám jako lazaret, magazín a koňská stáj, takže bylo po roce 1812 nutné stavbu rekonstruovat. Evangeličtí a katoličtí iniciátoři této obnovy se tehdy domluvili na regotizačních úpravách dómu. Tyto novogotické úpravy provedl žitavský architekt Herrmann Knothe-Seek (1836–1911) v letech 1883–1911. Snaha o stylové sjednocení chrámového prostoru vedla k odstranění barokních bočních oltářů, zpovědnic, prospektů obou varhan a lavic. Původní plán dokonce počítal s tím, že barokní hlavní oltář a oltářní prostor v katolické části chrámu bude nahrazen novogotickým zařízením. Nakonec se tomu však podařilo zamezit, a tento oltářní prostor, stejně jako oltář poslední večeře, kazatelna a patronátní lóže zůstaly zachovány. Poškození stavby v dubnu 1945 bylo důvodem k poslední velké obnově v letech 1950–1955, která se snažila dodržet pravost materiálů a respektovala stavební i umělecké záměry stavitele. Vzhledem k finančním těžkostem v poválečném období však byla původní rozbitá vitrážová okna z 19. století nahrazena pouze pravoúhlými skleněnými tabulemi. Klenby promáčené skrze poničenou střechu vyžadovaly kompletně nové omítnutí. Dále byla obnovena vnější omítka celé stavby. Provedený průzkum prokázal, že vnitřek chrámu byl ve středověku vícebarevný. U svorníků klenby byly tedy původní barvy restaurovány a obnoveny. U příležitosti této renovace byly rovněž odklizeny novogotické prvky (boční oltáře a kazatelna v katolické části) z let 1883–1887. V evangelické části byly instalovány nové lavice a oltářní stůl z pískovce. V letech 2005–2006 probíhala vnější renovace chrámu a jeho oken na základě posudků z Technické univerzity v Drážďanech a Braniborské technické univerzity v Chotěbuzi. Po té následovalo roku 2013 kompletní restaurování interiéru. Dne 14. listopadu 2015 byl chrám znovu otevřen ekumenickou bohoslužbou obou křesťanských obcí.

Popis stavby.

Rozlehlý halový kostel se sedlovou střechou převyšující okolní staré město zaujme nejdříve svou monumentální architektonickou jednotou. To platí nejen pro exteriér, ale také rozsáhlý interiér zakončený halovým chórovým ochozem. Při bližším pozorování jsou však čitelné nejrůznější nerovnosti a změny stavebních plánů, které odrážejí komplikovanou stavební historii. Nejstarší zachovanou částí je pozůstatek kvadratické západní věže. Lehce vyčnívající profilovaný západní portál a obloukový vlys nad nejnižším patrem pocházejí z druhé čtvrtiny 13. století. Kvadratickému typu věže tento stylistický prvek také odpovídá. Zatímco totiž v Sasku byla v této době běžná průčelí s dvojicí věží, v lužických farnostech se pod českým vlivem stavěly takovéto kvadratické západní věže. Rozměry 13,5 × 13,5 m svědčí o tom, že byla plánována větší církevní stavba, pravděpodobně bazilika. Chór vysvěcený v roce 1221 je podlouhlý, triumfální oblouk u vchodu do tohoto chóru se nachází mezi třetím a čtvrtým klenebním polem. V půdorysu chrámu je patrná výrazná osová dislokace, neboť osa chóru se odchyluje od osy kostelní lodi. Vysvětlení tohoto zakřivení jsou jen hypotetická, další stavební fáze, v nichž se postupně stavěl trojlodní halový kostel s třemi klenebními poli, jsou však stále patrné. Typ halového kostela není v pozdním 13. století v Čechách, v Lužici a Slezsku ničím neobvyklým. Architektonické formy druhého a třetího poschodí věže jsou z poloviny 14. století, tradovaná data z let 1344 a 1364 odpovídají této vrcholně gotické stavbě. Charakteristická báň s vysokou helmicí (výška věže je 83,7 m) vznikala v letech 1664–1666 a jejím autorem je budyšínský radní stavitel Martin Pötzsch. Pod ní je prostor pro 5 zvonů (zvonící v A-dur; z roku 1827), ještě níže je dodnes obydlený věžní byt. Doba, kdy měla být postavena čtvrtá jižní loď, se traduje pro období let 1456–1463. Podobná široká okna s bohatě zdobenou kružbou se nacházejí také v severní lodi farního kostela sv. Petra a Pavla ve Zhořelci. Zde je jisté, že se na stavbě podílela stejná huť. Čtvrté a nejvýchodnější klenební pole si muselo vyžádat rozšíření vrcholně gotického chóru, neboť loď při jeho stavbě ještě neexistovala. Typ halového chórového ochozu není ve druhé polovině 15. století zcela běžný, je však doložen i v jiných místech Saska. Jednotné a velkorysé pojetí chrámu působí jako dílo pozdně gotického architekta. Snad jím byl jistý mistr "Heinrich", který v roce 1493 dohlížel na stavbu zhořeleckého kostela sv. Petra a Pavla. Přesně z této doby (1492–1497) totiž pochází zaklenutí budyšínského chrámu. Saskou inovací je provedení vrcholu klenby, v němž jsou klenby tří lodí vzájemně spojeny, čímž je vytvořen dojem jednotného prostoru. Také z „nouze“ osového zakřivení uměl tento mistr udělat „ctnost“: souhrou širších klenebních polí na západě s užšími poli na východě je v osovém pohledu vytvořen optický efekt velké hloubky prostoru. V jednotlivostech je potom stavba velmi úsporná, pouze svorníky v chóru jsou zdobeny reliéfy. Tyto čtyři svorníky zobrazují od východu na západ: Jana Evangelistu, Marii s Ježíškem, Petra a Pavla. Ostatní svorníky v lodi jsou zdobeny malbami znaků církevních institucí a měst, které přispěly na obnovu chrámu po třicetileté válce. Sloupy na severní straně schodiště vedoucího k empoře zobrazují figuru sv. Pavla.

Interiér.

Kostelní loď.

V obou částech dómu jsou křtitelnice z 19. století. Katolická křtitelnice je novogotická pískovcová nádoba s poklopem ve tvaru věže. Křtitelnice v evangelické části je kovovým odlitkem z Lauchhammeru.  V roce 2006 byla obnovena všechna chrámová okna, která dnes ztvárňují převážně pouze různé barevné elementy. Jen ve východním okně jižní lodi je podle návrhu evangelického faráře Burkarta Pilze a grafika Ralfa Reimanna nápis v pěti jazycích (němčina, lužická srbština, čeština, polština a hebrejština), respektive citát Žalmu 36,10: „U tebe je pramen žití, když ty jsi nám světlem, spatřujeme světlo“. Jazyky poukazují na regiony Horní Lužice a řeč Starého zákona stejně jako na židovské kořeny křesťanství a společné texty, které se modlí židé i křesťané.´V roce 2013 pověřila budyšínská kapitula sv. Petra sklářského výtvarníka Güntera Grohse vypracováním konceptu k úpravě šesti chórových oken a designu dvou oken v emporách v katolické části kostela. Ta byla vyrobena a sestavena v průběhu renovace interiéru chrámu v letech 2015–2016 firmou Glasmalerei Peters z Paderbornu.  Chrám je pohřebištěm duchovních, příslušníků šlechty a budyšínských měšťanů. Ti byli již ve 14. století pohřbíváni v okolí kostela na hřbitově, který zaujímal velkou část dnešního náměstí Fleischmarkt. Na zadní stěně hlavního oltáře se nacházejí bronzové náhrobní desky děkana Hieronyma Rupertiho († 1559) a katolického kněze, církevního reformátora a humanisty Johanna Leisentrita († 1586). Dalšími náhrobky jsou renesanční práce v bronzu a reprezentativní barokní náhrobky zobrazující mrtvého v životní velikosti nebo v podobě busty. Za pozornost stojí dále náhrobek děkana Martina Katmana von Mauruck, Anny Nostitzové a děkana Reinholda von Reichenau. V evangelické části se nacházejí bohatě vyřezávané dřevěné epitafy pro Georga Mättiga a Christopha Vitzthuma von Eckstädt ze 17. století. Bohatě umělecky zdobené jsou náhrobky v kryptě z období kolem roku 1670 v severní předsíni chrámu, jejíž vstup je tvořen raně barokní kovanou mříží. Na severní straně předsíně nad vchody do evangelické a katolické části se nachází obraz poslední večeře od Franze Wenzela Schwarze z roku 1881, jenž přicházejícím evangelickým a katolickým křesťanům naznačuje společná věroučná východiska.

Varhany.

Každá z obou částí chrámu je vybavena vlastními varhanami; oba nástroje jsou vzájemně akusticky sladěny.

„Evangelické“ varhany.

Varhany v evangelické části byly postaveny v roce 1910 a jsou jedním z největších nástrojů, které kdy vytvořila varhanářská dílna Hermann Eule Orgelbau Bautzen. Osazení v emporách a prospekt varhan byl navržen architektem Fritzem Schumacherem. Nástroj má pneumatickou trakturu a 62 rejstříků na třech manuálech a pedálu. Restaurování v roce 2017 provedla budyšínská varhanářská firma Eule.

„Katolické“ varhany.

V katolické části chrámu stojí o něco menší varhany. Původně pocházejí od budyšínského varhanáře Leopolda Kohla, který je postavil roku 1866. V roce 1927 byly téměř všechny kovové píšťaly vyměněny firmou Eule a dispozice byla nepatrně pozměněna. Roku 1938 nahradila varhanářská firma "Gebr. Jehmlich" poslední zachovaný rejstřík z roku 1866 a doplnila nástroj jazykovým rejstříkem. V letech 1985–1986 byly varhany dalekosáhle renovovány a vráceny do stavu z roku 1938 (popř. 1866). Nástroj má 32 rejstříků na dvou manuálech a pedálu. Hrací a rejstříkové traktury jsou mechanické.

Zajímavosti.

Po vleklých sporech mezi luterány a katolíky uzavřela roku 1543 budyšínská městská rada s kapitulou první smlouvu, která upravovala užívání kostela oběma konfesemi. Další smlouvy následovaly v 16. století ve funkčním obddobí děkana Johanna Leisentrita, a to i v případě externího majetku, jako je farnost Gaussig ("Huska"). Během českého stavovského povstání (1619/20) byla katolická kolegiátní kapitula sv. Petra krátce vypovězena z chrámu. Poté byl obnoven původní stav.  Na věži je vnější výtah, který věžník používá k vytažení svých nákupů. Věž je totiž jako jedna ze dvou věží v Německu stále obydlena věžníkem.  83 m vysoká chrámová věž je přístupná veřejnosti a slouží k vyhlídkám po okolí. Po vystoupání 238 schodů lze navštívit vyhlídkové prostory pod věžní bání ca ve výšce 53 m, což je nejvyšší veřejnosti přístupný bod města.  Mezi obyvateli města Budyšína je známo, že špatné počasí přijde tehdy, když chrám vydává charakteristický kvílivý zvuk. Důvodem toho je skutečnost, že konstrukce chrámové věže za silného větru vydává zvuk slyšitelný po celém městě. Vzhledem k tomu, že silný vítr zpravidla ohlašuje začátek bouřky, je zvuk chrámu považován za jakési znamení.

Chrám svatého Petra v Budyšíně (, ) je jedním z největších simultánních kostelů v Německu a nejvyšší stavbou v Budyšíně. Je počítán mezi nejdůležitější sakrální stavby Saska a zároveň je nejstarší církevní lokalitou historického území Horní Lužice. Kostelní loď využívá největší protestantská komunita v Sasku: evangelicko-luterská církevní obec sv. Petra, chór náleží dvojjazyčné německo-srbské katolické farnosti sv. Petra. V letech 1921–1980 byl dóm katedrálou obnoveného míšeňského biskupství se sídlem v Budyšíně. Od přeložení sídla biskupa do Drážďan je konkatedrálou biskupství drážďansko-míšeňského. Chrám se nachází v budyšínském starém městě na náměstí Fleischmarkt naproti radnici.

St. Peter's Cathedral is an interdenominational church in Bautzen, Germany. It is among the oldest and largest simultaneum churches in Germany. Located in the heart of the city's "Old Town", the church and the square it is situated within is a major tourist attraction.


Život.

Narodil se v Lamarche ve Francii roku 1764 jako syn Charlese Perrina a Marie Anny Floriotové. Roku 1781 se stal tamborem v dělostřeleckém pluku v Grenoblu, později seržantem tohoto pluku. Ke svému příjmení Perrin si přidal Victor. O deset let později však z armády vystoupil, oženil se s Jeane Josephinou Muguetovou a začal se věnovat obchodu. U obchodu dlouho nevydržel a roku 1792 znovu vstoupil do armády k třetímu praporu u Drôme, jehož se stal brzy velitelem. Ke konci roku 1793 se zúčastnil dobývání Toulonu, kde bojoval společně s Napoleonem Bonapartem, který byl právě na začátku své kariéry. Victor se u Toulonu vyznamenal a na počátku roku 1794 byl povýšen na brigádního generála. Po Toulonu krátce válčil v Pyrenejích a posléze působil jako jeden z Napoleonových generálů v italském tažení (1796–1797). Zvítězil zde v mnoha bitvách a vysloužil si tak povýšení na divizního generála.  Roku 1797 se vrátil do Francie a stal se velitelem v departementu Vendée, v kraji, kde byly na denním pořádku royalistické vzpoury proti republice. O dva roky později byl povolán do dalšího Napoleonova italského tažení. Znovu se vyznamenal, a to především v bitvě u Marenga roku 1800. V době konzulátu 1799–1804 po italském tažení velel armádě v Holandsku. Po vzniku Prvního Francouzského císařství byl pověřen funkcí velvyslance v Dánsku. Nadále bojoval ve válce s Pruskem a v bitvách u Friedlandu, Jeny a Saalfeldu. Roku 1807 ho Napoleon jmenoval maršálem Francie, nejvyšší vojenskou hodností. Zároveň se stal guvernérem v Prusku, v Berlíně, a o rok později obdržel titul vévody z Belluna.  V roce 1808 byl vyslán do Španělska, kde zvítězil v mnohých bitvách, ale v mnohých byl také poražen. Od roku 1809 velel v armádě Španělského krále a Napoleonova bratra Josefa. Ve Španělsku zůstal až do roku 1812, kdy mu Napoleon v ruském tažení svěřil IX. sbor armády. Zde měl za úkol jistit ústup Napoleonovy armády zpátky do Francie. Tento úkol se mu mimořádně povedl a zachránil velkou část ustupující francouzské Velké armády, úspěch měl například v bitvě u přechodu přes řeku Berezina. Nadále válčil po boku Napoleona v Německu v bitvě u Drážďan (1813), u Hanau (1813), u Brienne (1814) a u Craonne (1814), kde byl vážně raněn.  Po Napoleonově abdikaci se přiklonil k Bourbonům. Za Stodenního císařství uprchl s Bourbony do Gentu. Po Napoleonově definitivní porážce získal od krále Ludvíka XVIII. titul francouzského paira a hodnost generálmajora královské gardy. Byl předsedou komise, která soudila Napoleonovy důstojníky, kteří se angažovali během Stodenního císařství. Roku 1821 se stal ministrem války a roku 1823 se zúčastnil španělského tažení proti revolucionářům ve Španělsku. Poté se zapletl do finančních vojenských podvodů a byl vyřazen z armády. Posléze žil až do konce života v ústraní. Zemřel 1. března 1841 v Paříži.

Hodnocení.

Claude Victor-Perrin byl schopný velitel a voják, který slavil úspěchy zejména díky své odvaze, zapálenosti a rozhodnosti. Na druhou stranu Victorovi chyběla schopnost rozvahy, byl prudký a obtížně zvladatelný. Napoleon ho oceňoval jako skvělého taktika a organizátora, byl si však vědom, že není dobrým stratégem.

Claude-Victor Perrin ["klód viktor perrén"] (7. prosince 1764 Lamarche – 1. března 1841 Paříž) byl francouzský generál a Napoleonův maršál Francie, vévoda z Belluna.

Claude Victor-Perrin, 1st Duke of Belluno (7 December 1764 – 1 March 1841) was a French soldier and military commander during the French Revolutionary and Napoleonic Wars. He was made a Marshal of the Empire in 1807 by Napoleon.


Život.

Narodil se v Saint-Sauveur-Lendelin v Normandii jako syn Paula Lebruna a Louisy Cronerieové. Po studiích teologie v Paříži vystudoval tamtéž filosofii na Collège de Navarre a plynně se naučil pět jazyků. Roku 1762 vystudoval také práva a vzdělání si doplnil cestováním. Po studiích se stal vychovatelem syna tehdejšího předsedy parlamentu Reného Nicolase de Maupeou. Brzy se stal Maupeouovou pravou rukou a rádcem, psal mu projevy a radil zejména ve finančních záležitostech. Roku 1768 byl Maupeou jmenován kancléřem a Lebrun se samozřejmě stal členem jeho kanceláře. Brzy na to udělil Ludvík XV. Lebrunovi funkci generálního inspektora královských statků, jenže roku 1774 zemřel. Na trůn nastoupil Ludvík XVI., který Maupeoua i Lebruna zbavil funkcí. Se ztrátou pozice se Lebrun dostal do finančních potíží, které o rok později vyřešil sňatkem s Anne Delagoutovou, jež pocházela z velmi majetné rodiny.  Lebrun poté až do roku 1789 měl klidná léta, kdy psal knihy (např. Hlas občana) a filozofoval. Roku 1789 byl zvolen do shromáždění generálních stavů, později se stal poslancem národního shromáždění. Když roku 1791 neuspěl jako kandidát na předsedu národního shromáždění, byl zvolen předsedou správní rady v departementu Seine-et-Oise. Nebyl však členem žádného politického klubu. Roku 1792 se stal terčem zloby jakobínů a musel rezignovat z místa poslance, když se snažil zabránit rabování lidu v královském paláci. Když byl jmenován předsedou deputace, která měla před konventem žádat o zlepšení poměrů v departementu, intriky proti němu se vyostřily a byl dvakrát zatčen a vyslýchán.  Po ukončení revoluce roku 1795 se stal finančním poradcem direktoria. Napoleonova státního převratu roku 1799 se nezúčastnil, přesto byl téhož roku zvolen třetím konzulem, kdy prvním konzulem byl Napoleon, který měl téměř všechny pravomoci, a třetí a druhý konzul měli jen poradní roli. Roku 1803 byl jmenován do akademie věd a získal funkci velkého pokladníka, který se staral o správní a finanční záležitosti. Když se roku 1804 stal Napoleon císařem a konzulát zanikl, byl Lebrun stále důležitým mužem v říší a měl na starosti hospodářskou situaci. Roku 1805 vyjednával připojení Ligurské republiky a roku 1808 obdržel titul vévody z Piacenzy. V letech 1810 až 1813 působil v Holandsku a usiloval o jeho připojení k říši. Po Napoleonově abdikaci udělil král Ludvík XVIII. Lebrunovi titul paira, o který sice přišel pro podporu Napoleonova Stodenního císařství, ale roku 1819 jej získal zpět. Zemřel roku 1824 v Saint-Mesmes, asi 30 km severovýchodně od Paříže.

Hodnocení.

Charlese Françoise Lebruna provázela pověst neobyčejně schopného, vzdělaného a pracovitého muže, a to až do jeho vysokého věku. Přestože byl Napoleonovi loajální, byl zároveň jeho kritikem, a i proto se těšil jeho respektu a přízni.

Charles-François Lebrun ["šárl fransoa lebré"] (19. březen 1739 St. Sauveur, Normandie – 16. červen 1824 Saint-Mesmes) byl francouzský politik, konzul, vévoda z Piacenzy a francouzský pair.

Charles-François Lebrun, 1st duc de Plaisance (19 March 1739 – 16 June 1824), was a French statesman who served as Third Consul of the French Republic and was later created Arch-Treasurer and Prince of the Empire by Napoleon I.


Vznik a vývoj.

Úvodní studie ohledně vývoje nové protiradarové střely začaly v roce 1972, kdy bylo zjevné, že na působení proti sovětským systémům protivzdušné obrany budou potřeba výkonnější rakety než ty, které byly v té době ve výzbroji amerických letadel. V roce 1974 uzavřelo americké námořnictvo smlouvu o vývoji nových střel se společností Texas Instruments. První verze AGM-88 HARM (A/B) byly odvozeny z tehdejších protiradarových střel - AGM-45 Shrike a AGM-78 Standard ARM. Kombinovaly nejžádanější funkce každé z nich, přičemž poskytovaly další vlastnosti, které zvýšily jejich provozní efektivitu. Celkové náklady na vývoj střely dosáhly 644,5 milionu dolarů.  Hromadná výroba raket AGM-88 byla schválena v březnu 1983, přičemž jich bylo dodnes vyrobeno více než 23 000 kusů. Jednotková cena nejnovější verze AGM-88E je 99 4000 dolarů. Americké letectvo jako první těmito střelami vybavilo letadla F-4G. Raketa vznikla jako společný projekt amerického letectva a amerického námořnictva, ale jsou jí vyzbrojeny i stíhačky námořní pěchoty.  K prvnímu bojovému nasazení došlo v roce 1986 v Libyi při náletu na Tripolis a Benghází. Rakety dokázaly úspěšně potlačit sovětské systémy S-75 Dvina, S-125 Něva a S-200. Během války v Zálivu v roce 1991 bylo odpáleno více než 2 000 těchto raket proti iráckým radarovým systémům.

Konstrukce a vlastnosti.

I když AGM-88 HARM a AGM-45 Shrike sdílejí základní podobnost z hlediska vzhledu a určení, AGM-88 je o více než metr delší než AGM-45 a má mírně větší průměr. Střela je dlouhá 4,17 m a má průměr 25,4 cm. Rychlost má 2 Machy a její dolet je 150 km. Celková hmotnost rakety je 361 kg, přičemž její bojová část váží 68 kg.  Může být nesena několika typy letadel na závěsníky LAU-118 (V) 1/A. Ještě před vypuštěním dostane raketa souřadnice cíle od mateřského letadla. Tyto parametry využívá v počáteční fázi letu a později vyhledává požadovaný cíl prostřednictvím pasivního nebo aktivního radarového systému.

AGM-88 HARM je řízená střela vzduch-země určená k ničení radiolokátorů, které jsou součástí systémů protivzdušné obrany. Tuto střelu středního dosahu vyvinula a vyrábí americká společnost Texas Instruments.  Střelu můžou nést americká letadla EA-6B, F/A-18 Hornet, F/A-18E/F Super Hornet, F-16C/J a F-15E. AGM-88 je také součástí výzbroje německých a italských letadel Tornado IDS/ECR, přičemž v budoucnu by měla být integrována i do stealth stíhaček F-35.

The AGM-88 HARM (High-speed Anti-Radiation Missile) is a tactical, air-to-surface anti-radiation missile designed to home in on electronic transmissions coming from surface-to-air radar systems. It was originally developed by Texas Instruments as a replacement for the AGM-45 Shrike and AGM-78 Standard ARM system. Production was later taken over by Raytheon Corporation when it purchased the defense production business of Texas Instruments.


Biografie.

Původ a náboženské vyznání.

Merz je syn Joachima Merze, ředitele zemského soudu v Brilonu, což je město nacházející se v krajině zvané Sauerland v Severním Porýní-Vestfálsku. Po matce je vnukem bývalého starosty Brilonu Josepha Paula Sauvignyho. Rodina Sauvigny je francouzského původu. Merz se hlásí k římskokatolickému vyznání.

Soukromý život.

Je ženatý a se svou manželkou má tři děti. Jeho manželka Charlotte Merz roz. Gass je povoláním soudkyně. Rodina žije ve městě Arnsberg v Sauerlandu.

Vzdělání a právnická činnost.

Vzděláním je Friedrich Merz právník. Právo studoval od roku 1976 na Rýnské univerzitě Friedricha Wilhelma v Bonnu a na univerzitě v Marburgu. První státní zkoušku složil v roce 1982. Poté absolvoval až do roku 1985 tzv. referendariát na Zemském soudu v Saarbrückenu, který zakončil druhou právnickou státní zkouškou. Poté působil jeden rok jako soudce na stejném soudu.  V roce 1986 se stal advokátem. Od 1. ledna 2002 do 31. prosince 2004 byl členem advokátní kanceláře Cornelius Bartenbach Haesemann a partneři v Kolíně nad Rýnem. Poté byl až do února 2014 partnerem mezinárodní advokátní kanceláře Mayer Brown LLP, pak v ní přešel na pozici tzv. staršího poradce ("Senior Counsel"). Pro tuto činnost má svou kancelář v Düsseldorfu.

Působení v hospodářství.

Po svém odchodu z politiky v roce 2009, kdy se vzdal mandátu poslance Spolkového sněmu, se Friedrich Merz uplatnil ve vysokých pozicích v hospodářství. Od března 2016 je předsedou dozorčí rady německé pobočky největšího světového finančního fondu resp. správce soukromých majetků, americké společnosti BlackRock.

Politické působení.

Do roku 2009.

Merz je členem Křesťanskodemokratické unie (CDU). V letech 1989–1994 byl za tuto stranu poslancem Evropského parlamentu a v letech 1994–2009 poslancem Německého spolkového sněmu, kde byl v letech 2000–2002 předsedou poslaneckého klubu CDU/CSU.  Je přitom považován za ideologického i osobního protivníka Angely Merkelové, která mu po neúspěšných parlamentních volbách v roce 2002 jako předsedkyně CDU oznámila, že on již nemůže zůstat v čele společného poslaneckého klubu obou unijních stran a sama jej v této funkci nahradila. V následujících letech Merkelová, která se v roce 2005 stala německou kancléřkou, stranu CDU postupně posunula směrem doleva od středopravicových, spíše konzervativních a zároveň v hospodářské politice liberálních pozic, které Merz zastává. Merz je například známý jako obhájce konceptu „vedoucí kultury“ ("Leitkultur") v německém společenském životě, založeném na křesťanských ideálech a pozitivních jevech německých tradic, jako protikladu k tzv. multikulturalismu. Také hájil jadernou energetiku proti příliš překotnému spoléhání na tzv. obnovitelné zdroje.  V roce 2009 se Merz již znova neucházel o mandát poslance CDU ve Spolkovém sněmu, ve kterém od roku 2002 neměl výraznou pozici. Odešel na delší dobu z vrcholné politiky do vysokých hospodářských funkcí, působil však nadále v různých organizacích s politickým zaměřením. Od 1. července 2009 je předsedou organizace Atlantický most ("Atlantik-Brücke"), která má na starosti vztahy Německa se Spojenými státy a Kanadou.

Návrat v roce 2018.

Podle informací časopisu Der Spiegel naléhal vlivný předseda Spolkového sněmu a bývalý ministr financí Wolfgang Schäuble již delší dobu na Friedricha Merze, aby se připravoval na nástupnictví po Angele Merkelové. Podle jeho rady si měl Merz nejpozději do odpoledne neděle 28. října 2018, tedy dne voleb do Hesenského zemského sněmu ujasnit, zda chce na sjezdu CDU 7. prosince 2018 nastoupit do boje o posty předsedy CDU a následně i německého kancléře. Nadto zařídil Merzovi schůzky v křesťansko-demokratických kruzích v Německu a zemích Evropské unie, aby mohl připravit svoji kandidaturu a vysondovat svoje šance. Schäuble například podpořil Merzovu schůzku s předsedou evropské strany EVP Josephem Daulem uprostřed října 2018 v Bruselu. Daul pak bezprostředně nato o Merzových záměrech informoval kancléřku Merkelovou, takže ta se mohla na tuto možnost připravit. Zároveň to mohlo ovlivnit její rozhodnutí ze dne 29. října 2018, že se vzdá funkce předsedkyně CDU, avšak podrží si úřad kancléřky až do konce legislativního období v roce 2021.  Dne 30. října 2018, den poté, co Angela Merkelová zveřejnila své rozhodnutí vzdát se předsednictví CDU, vystoupil Merz na svolané tzv. spolkové tiskové konferenci v Berlíně (tj. institucionalizovaná "Bundespressekonferenz") a ohlásil svou kandidaturu na tuto funkci na 31. sjezdu strany v prosinci 2018. Dne 7. prosince nastoupil na sjezdu CDU jako jeden ze tří vážných kandidátů. Jeho soupeři byli generální sekretářka CDU Annegret Krampová-Karrenbauerová a spolkový ministr zdravotnictví, 38letý Jens Spahn. Merz a Krampová-Karrenbauerová postoupili z prvního do druhého kola volby. Na Merze v ní připadlo 48,2 % hlasů, Krampová-Karrenbauerová však zvítězila s 51,8 % hlasů. Ve funkci předsedkyně strany tak nahradila stávající kancléřku Merkelovou, k jejíž politice má blíže než Friedrich Merz. Ten poté odmítl kandidaturu na post místopředsedy CDU a člena jejího předsednictva.

Friedrich Merz (* 11. listopadu 1955 Brilon, Severní Porýní-Vestfálsko) je německý advokát, manažer, lobbista a politik za Křesťanskodemokratickou unii (CDU). V letech 1989–1994 byl poslancem Evropského parlamentu a v letech 1994–2009 poslancem Německého spolkového sněmu, kde byl v letech 2000–2002 předsedou poslaneckého klubu CDU/CSU.  Dne 30. října 2018, den poté, co Angela Merkelová uveřejnila své rozhodnutí vzdát se předsednictví CDU, ohlásil Merz svou kandidaturu na tuto funkci na sjezdu strany, který se konal 7. prosince 2018; zda však poměrně těsně podlehl Annegret Krampové-Karrenbauerové.

Friedrich Merz (born 11 November 1955) is a German lawyer and politician of the centre-right Christian Democratic Union of Germany (CDU). He served as a Member of the European Parliament 1989–1994, a member of the Bundestag 1994–2009, and as the chairman of CDU/CSU parliamentary group 2000–2002. In 2018 he announced his candidacy in the CDU leadership election in December 2018.  Merz joined the CDU's youth wing in 1972 and is reputed to be a member of the Andean Pact, a powerful network formed by members of the CDU youth wing in 1979 during a trip to the Andes. After finishing law school in 1985 he worked as a judge and corporate lawyer before entering full-time politics in 1989 when he was elected to the European Parliament. After serving one term he was elected to the Bundestag, where he established himself as the leading financial policy expert in the CDU. He was elected chairman of the CDU/CSU group in the same year as Angela Merkel was elected chairwoman of the CDU, and at the time they were rivals for the leadership of the party. In 2002, he stepped down as leader of the opposition in favour of Merkel and gradually withdrew from politics, focusing on his legal career and leaving parliament entirely in 2009. In 2004 he became a senior counsel with Mayer Brown, where he has focused on mergers and acquisitions, banking and finance, and compliance. He has served on the boards of numerous companies. In 2018 he announced his return to politics.  Merz has described himself as socially conservative and economically liberal, and is seen as a representative of the conservative and pro-business wings of the CDU. He has been chairman of the Atlantik-Brücke association which promotes German-American understanding and Atlanticism, and is a staunch supporter of the European Union and NATO, having described himself as "a truly convinced European, a convinced transatlanticist." Merz advocates a closer union and "an army for Europe."  Merz is Roman Catholic and of French Huguenot descent on his mother's side. He is married to the judge Charlotte Merz, and they have three children. Merz' work as a corporate lawyer has made him a multimillionaire. He is also a licensed private pilot and owns two airplanes.


Předchozí vývoj.

Po porážce v první punské válce a ztrátě Sicílie a Sardinie vybudovali Kartáginci na jihu Iberského poloostrova svoji novou zámořskou doménu. Patrně v roce 225 př. n. l. vyslali Římané poselstvo k tamějšímu kartaginskému veliteli Hasdrubalovi a uzavřeli s ním smlouvu. Podle Polybia se Hasdrubal ve smlouvě zavázal, že nepřekročí s vojskem řeku Ebro. Římané mu výměnou za to umožnili expandovat do oblastí ležících jižně od této řeky, tedy takřka do celé Ibérie kromě severovýchodní části země. Polybios se dále zmiňuje, že o ostatní Ibérii se ve smlouvě nehovořilo. Pozdější autoři Livius a Appiános však uvádějí, že smlouva obsahovala rovněž ujednání zaručující svobodu a nezávislost města Saguntum, nalézajícího se v kartaginské sféře vlivu na jih od řeky Ebro. Současní historikové považují tato dodatečná ujednání za poplatná římské propagandě a zpochybňují jejich věrohodnost.  V souvislosti se Saguntem Polybios připomíná, že „mnoho let před Hannibalovou dobou“ vstoupili jeho obyvatelé pod ochranu Římanů. Z této vágní formulace nelze dovodit, zda se tak stalo před uzavřením smlouvy s Hasdrubalem nebo až následně, což by znamenalo nepřípustné zasahování do kartaginských záležitostí. Iniciativa nepochybně vzešla ze strany Sagunťanů, usilujících o římskou ochranu před hrozícím ovládnutím Kartáginci. V zájmu jejího získání se sice Římanům formálně podvolili, přesto se jim nepodařilo dohodnout s nimi spojenectví. V dalších letech udržovala obě města přátelské vztahy, přičemž Sagunťané Římany opakovaně upozorňovali na rostoucí moc Punů v Hispánii. Jejich sdělení ale narážela na lhostejnost Římanů.  Koncem roku 221 př. n. l. převzal velení nad kartaginskými silami v Ibérii Hasdrubalův švagr Hannibal. Vzápětí podnikl dvě tažení ve střední části poloostrova a pronikl až k řece Duero. Při zpátečním pochodu se střetl s místními kmeny v bitvě u řeky Tajo a uštědřil jim rozhodnou porážku. Po tomto vítězství se na jih od Ebra neodvážil Hannibalovi vzdorovat nikdo kromě Sagunťanů.  Zprávy o jeho úspěších upoutaly pozornost Římanů. V roce 220 př. n. l. vyslali do Nového Kartága (dnešní Cartagena), hlavního města punské říše v Ibérii, poselstvo vedené Publiem Valeriem Flaccem a Quintem Baebiem Tamphilem. Římští emisaři požadovali, aby se Hannibal držel zpět od Sagunta, protože se nachází pod ochranou Říma, a trvali na tom, že nesmí překročit Ebro. Rozhněvaný kartaginský vojevůdce je v reakci na to obvinil, že neprávem zasáhli do vnitřních záležitostí Sagunťanů, neboť ti jsou podřízeni Kartágu. Představitelé Říma, pravděpodobně to byli právě Valerius a Baebius při cestě do Nového Kartága, rozhodli na žádost Sagunťanů jejich vnitropolitický spor a nechali popravit vůdce jedné z místních politických frakcí. Poté, co je Hannibal odmítl, odpluli vyslanci do Kartága, aby tam opětovně vznesli své požadavky.

Obléhání.

Saguntum bylo dobře opevněné město s výhodnou polohou na úpatí pohoří, odkud shlíželo na pobřežní cestu táhnoucí se k Pyrenejím. Na jaře 219 př. n. l. vytáhl Hannibal se svým vojskem z Nového Kartága s úmyslem napadnout ho. Jako záminka k útoku mu posloužila rozepře Sagunťanů se sousední obcí Turis, poddanou Kartágincům. Appiános uvádí, že se Hannibal pokusil jejich spor vyřešit. Když s tím Sagunťané nesouhlasili, přitáhl k městu s obléhacími stroji a utábořil se zde.  Hannibal nejprve zpustošil okolní území a poté udeřil na město ze tří stran. Proti slabší části hradeb dal posouvat ochranné přístřešky k přisunutí beranidla. Odhodlaní obránci vystavěli na tomto místě vysokou zeď a zatlačovali nepřátele metacími zbraněmi. Používali přitom zápalný vrhací oštěp zvaný falarika, působící Kartágincům značné ztráty. Posléze podnikli dokonce výpad proti obléhatelům. Do jedné ze šarvátek se zapojil i samotný Hannibal, vrhací kopí ho však zranilo na stehně. Mezi Puny prý vypukl zmatek a nechybělo mnoho, aby obléhání zanechali.  V dalších dnech Kartáginci poněkud polevili v dobývání, třebaže nadále pokračovali ve výstavbě obléhacích zařízení. Potom dopravili k hradbám beranidla, jejichž bušení způsobilo zhroucení zdiva na jedné straně. Vzápětí se z obou stran vyřítili vojáci a utkali se v zuřivém boji rozněcovaném touhou Punů po ovládnutí města a zoufalstvím Sagunťanů z jeho hrozícího pádu. Obránci nakonec vytlačili útočníky od rozbořených hradeb a zahnali je do tábora.  Hannibal dopřál svým vyčerpaným vojákům několikadenní oddech a snažil se pozvednout jejich otřesenou morálku příslibem, že jim připadne veškerá kořist. Sagunťané využili přestávky k opravě pobořené části hradeb. Kartáginci mezitím přistavili pohyblivou obléhací věž o několika patrech, tyčící se nad veškerým opevněním Sagunťanů, a palbou z ní smetli obránce z hradeb. Následně vyslal Hannibal 500 Libyjců, aby podkopali hradební zeď. Vzniklými mezerami pronikli Punové do města a na vyvýšeném místě v jeho středu rozmístili obléhací stroje, kolem nichž vztyčili improvizované opevnění. Sagunťany tím donutili posunout hradby tak, aby chránily tu část města, kterou Punové ještě nedobyli.  Vzhledem k délce obléhání je začal sužovat nedostatek potravin a všeho ostatního. Jejich skleslou mysl mírně povzbudila zpráva, že se Hannibal vypravil proti hispánským kmenům bouřícím se proti bezohledně prováděným odvodům. Dobývání nicméně pokračovalo s nezmenšenou intenzitou i za jeho nepřítomnosti, na čemž měl zásluhu kartaginský velitel Maharbal, dočasně pověřený jeho zastupováním. Pod jeho velením pobořili Punové další kus hradeb a zmocnili se části hradu.  Bezvýchodná situace přiměla jednoho ze Sagunťanů jménem Alco, aby se pokusil jednat s Hannibalem o míru. Hannibal mu předložil tak tvrdé podmínky, že Alco raději přešel k nepříteli. Jistý Hispán sloužící v kartaginském vojsku se proto nabídl, že zprostředkuje jednání se Sagunťany. Sdělil jim, že Hannibal ušetří jejich životy, pokud odevzdají všechny cennosti, opustí město se dvěma kusy ošacení a vystavějí si nové na místě určeném vítězným vojevůdcem. Nato nejváženější představitelé Sagunta rozdělali oheň, naházeli do něho zlato a stříbro a roztavili je společně s mědí a olovem. Většina z nich se pak vrhla do jeho plamenů. V téže chvíli Punové zjistili, že město je bez obvyklých stráží. Jakmile se to Hannibal dozvěděl, zaútočil na Saguntum všemi silami a po osmi měsících obléhání se ho zmocnil. Poté vydal rozkaz, aby všichni dospělí obyvatelé byli pobiti. Mnozí z nich předešli smrti z rukou nepřátel, zavřeli se s dětmi a ženami ve svých příbytcích a zapálili je. Přestože Sagunťané zničili většinu svých věcí, získali Punové ohromnou kořist: peníze, otroky a jiný majetek. Penězi naplnil Hannibal svoji pokladnici, své důstojníky a vojáky odměnil zotročenými obyvateli města a ostatní kořist odeslal do Kartága.

Lhostejnost Římanů.

Podle Appiána vypravili Sagunťané po zahájení obléhání posly k Římanům, neboť se spoléhali na jejich pomoc. Ať už se jim podařilo zprávu o Hannibalově útoku doručit či nikoli, Římané se o obléhání museli dozvědět. Čím déle však trvalo a pomoc nepřicházela, tím více se ztenčovala naděje Sagunťanů na záchranu. Třebaže Římané varovali Hannibala v roce 220 př. n. l., aby Saguntum nenapadal, nijak proti němu nezakročili. Místo toho vyslali oba konzuly s vojskem do Ilýrie, nepochybně k úlevě obléhatelů. Ilyrská válka skončila v létě 219 př. n. l., a zbývalo tedy dost času, aby vítězné legie vyrazily v témže roce do Ibérie. Livius, Appiános, Cassius Dio a dokonce i Cicero se podivnou nečinnost Římanů snažili zastřít nepravdivým tvrzením, že Valeriovo a Baebiovo poselstvo se uskutečnilo až v době obléhání. Livius řadí navíc pád Sagunta a Hannibalovu invazi do Itálie do téhož roku – 218 př. n. l.  Možným důvodem, proč Římané ve prospěch Sagunta nijak nezasáhli, mohla být rozdílnost názorů římských senátorů. V senátu se zřejmě v roce 219 př. n. l. strhla prudká debata o tom jak zareagovat na Hannibalovu agresi vůči Saguntu. Její obsah zaznamenává Cassius Dio, byť ji nepřesně datuje do doby Hannibalova tažení do Itálie. Někteří senátoři vnímali jeho počínání jako nepřijatelnou vzpurnost někdejšího nepřítele, jiní naopak doporučovali zdrženlivost. Diskuse o tom, zda něco podniknout, proto skončila bez jasného výsledku.  Někteří novodobí badatelé zastávají názor, že Římané nehodlali Saguntum zachránit, nýbrž chtěli získat spravedlivý důvod k vedení války proti nadmíru zbytnělé punské říši v Ibérii. Polybios naznačuje, že si již v polovině dvacátých let povšimli stále větší a hrozivější moci Kartáginců. Nejpozději od neúspěchu Valeriova a Baebiova poselstva považovali válku s Kartáginci za nevyhnutelnou. Pokud by přišli Saguntu na pomoc, nelze vyloučit, že by jim Hannibal ustoupil. Římané ale nejspíš usilovali o úplné vypuzení Kartáginců z Hispánie. Jako vhodná záminka jim k tomu mělo posloužit právě zničení Sagunta.

Vyhlášení války.

Římský historik a senátor Quintus Fabius Pictor, jenž byl patrně přítomen rozpravě v senátu, vnímal dobytí Sagunta jako nespravedlnost. Tento postoj, považující Hannibalův útok za akt agrese a příčinu konfliktu, po něm převzali i pozdější římští a prořímští historikové včetně Polybia.  Přestože Saguntum nebylo spojencem Říma a nacházelo se v punské sféře vlivu podle smlouvy uzavřené s Hasdrubalem, když se Římané doslechli o jeho vyplenění, vyslali do Kartága své emisary. Pětičlenná delegace, kterou zřejmě vedl nejstarší žijící senátor Marcus Fabius Buteo, předstoupila před kartaginský senát a pohrozila Punům válkou, pokud nevydají Hannibala. Kartáginci rozhořčeně odmítli a poukazovali na to, že Sagunťané nebyli římskými spojenci na konci první punské války a nevztahovaly se na ně záruky zakotvené v tehdejší mírové smlouvě. Nato jeden z Římanů teatrálně shrnul svoji togu v záhyb a prohlásil, že v něm přinesl válku i mír, nechť si Kartáginci vyberou. Když mu stejně neohroženě odpověděli, ať si sám zvolí, oznámil, že jim dává válku. Většina členů senátu zvolala, že ji přijímá.

V roce 219 př. n. l. kartaginský vojevůdce Hannibal oblehl Saguntum, iberské město nacházející se na východním pobřeží Pyrenejského poloostrova. Jeho obyvatelé se houževnatě bránili téměř osm měsíců, neboť doufali v pomoc Římanů. Té se ale nedočkali a Hannibalovi po urputném boji podlehli. Římané posléze využili dobytí města jako záminky k vyhlášení druhé punské války.

The Siege of Saguntum was a battle which took place in 219 BC between the Carthaginians and the Saguntines at the town of Saguntum, near the modern town of Sagunto in the province of Valencia, Spain. The battle is mainly remembered today because it triggered one of the most important wars of antiquity, the Second Punic War.


Vývoj.

Roku 1968 americké letectvo vyhlásilo soutěž "Advanced Medium STOL Transport" (AMST) na moderní střední transportní letoun s vlastnostmi STOL, který by nahradil turbovrtulové stroje Lockheed C-130 Hercules. Nabídku podalo pět společností. Roku 1972 byly vybrány projekty Boeing YC-14 (Model 953) a McDonnell Douglas YC-15, aby postavily po dvou prototypech pro srovnávací zkoušky. McDonell Douglas postavil dva prototypy (72-1875 a 72-1876), které se lišily rozpětím křídla (40,42 m a 33,6 m). První prototyp poprvé vzlétl 26. srpna 1975. Oba prototypy absolvovaly zkušební program v délce 600 letových hodin, který prokázal jejich dobré vlastnosti. Roku 1979 ale byl vývoj YC-14 a YC-15 kvůli nedostatku financí zrušen. Převážil názor, že letectvo potřebuje mnohem větší letoun kombinující velkou nosnost a strategický dolet s vlastnostmi STOL (C-130 Hercules tak byl dále modernizován). Jeho vývoj probíhal v rámci programu C-X. V něm zvítězil McDonnell Douglas C-17 Globemaster III, který svou koncepcí na neúspěšný YC-15 přímo navazoval. Společnost McDonnell Douglas chtěla letoun nabídnout civilnímu sektoru, tam však o něj nebyly kupci.  Oba prototypy byly uloženy na úložišti AMARC (Aerospace Maintenance and Regeneration Center) na základně Davis-Monthan v arizonské poušti. Zatímco první prototyp byl zakonzervován, druhý byl roku 1981 přesunut do muzea Pima. Roku 1996, tedy po více než 15 letech, byl první prototyp reaktivován jako technologický demonstrátor ATD ("Advanced Technology Demonstrator") zapojený do vývoje letounu C-17 Globemaster III. Letuschopný byl od roku 1997. Podle původních plánů měl být letoun využíván osm let, dne 11. července 1998 však musel kvůli poruše motoru nouzově přistát v Palmdale a jeho oprava se ukázala jako neekonomická. Do roku 2008 zůstal v Palmdale a poté byl vystaven na Edwardsově letecké základně.

Konstrukce.

YC-15 byl čtyřmotorový hornoplošník, jehož křídlo se superkritickým profilem bylo na 75% svého rozpětí opatřeno dvouštěrbinovými vztlakovými klapkami, které se vysouvaly do proudu plynů z motorů. Využíval některé komponenty existujících typů DC-8 a DC-10. Podvozek byl příďového typu. Vysoké ocasní plochy měly tvar písmena T. Pro manipulaci s nákladem sloužila záďová rampa. Letoun poháněly čtyři dvouproudové motory Pratt & Whitney JT8D-17, každý o tahu 71 kN.

Specifikace.

Údaje platí pro první prototyp YC-15:

McDonnell Douglas YC-15 byl transportní letoun vyvíjený americkou společností McDonnell Douglas jako možná náhrada letounů C-130 Hercules. Byl to první vojenský transportní letoun vybavený křídlem se superkritickým profilem. Celkem byly postaveny dva prototypy. Letouny YC-15 a jejich konkurent Boeing YC-14 absolvovaly srovnávací zkoušky, nakonec ale nebyl vybrán ani jeden z typů. Roku 1979 byl vývojový program ukončen. Zkušenosti z programu YC-15 byly brzy zúročeny při vývoji transportního letounu McDonnell Douglas C-17 Globemaster III.

The McDonnell Douglas YC-15 is a prototype four-engine short take-off and landing (STOL) tactical transport. It was McDonnell Douglas' entrant into the United States Air Force's Advanced Medium STOL Transport (AMST) competition to replace the Lockheed C-130 Hercules as the USAF's standard STOL tactical transport. In the end, neither the YC-15 nor the Boeing YC-14 was ordered into production, although the YC-15's basic design would be used to form the successful McDonnell Douglas (later Boeing) C-17 Globemaster III.


Popis.

Havortie jsou malé, vytrvalé byliny s růžicí listů, která může být přízemní nebo na vrcholu stonku. U některých druhů vytvářejí růžice husté shluky. Listy jsou obvykle tuhé, spirálně nebo řidčeji dvouřadě uspořádané, trojúhle kopinaté až čárkovité, u některých druhů redukované. Povrch listů je nezřídka hrbolkatý, různě kolorovaný nebo s průsvitnými okénky. Listy jsou celokrajné nebo na okraji zoubkaté, brvité či hrbolkaté, na vrcholu obvykle špičaté. Květy jsou drobné, bílé nebo růžové, dvoustranně souměrné, dvoupyské, uspořádané ve vzpřímených, jednoduchých nebo větvených hroznech vyrůstajících z vrcholu listové růžice. Okvětí má přímou nebo prohnutou trubku zakončenou 6 laloky. Okvětí může být zeleně nebo hnědavě žíhané. Tyčinek je 6 a nevyčnívají z květů. V semeníku jsou 3 komůrky. Čnělka je šídlovitá, zakončená drobnou, trojlaločnou nebo okrouhlou bliznou. Plodem je dřevnatá tobolka, pukající 3 podélnými chlopněmi. Obsahuje černá nebo šedá, zploštělá nebo nepravidelně hranatá semena.

Rozšíření.

Rod zahrnuje 57 druhů a vyskytuje se výhradně v Jihoafrické republice v provinciích Západní Kapsko, Východní Kapsko, Severní Kapsko a Svobodný stát.

Taxonomie.

Rod "Haworthia" byl tradičně členěn do dvou sekcí, sekce "Haworthia" a sekce "Hexangularis". Fylogenetické studie ukázaly, že rod je v tomto pojetí polyfyletický a obě sekce představují samostatné vývojové větve, které nejsou zcela bezprostředně příbuzné. Následně bylo v roce 2013 všech 18 druhů sekce "Hexangularis" přeřazeno do nového rodu "Haworthiopsis". Tento rod tvoří sesterskou větev rodu "Aloe" a spolu s několika malými rody, oddělenými od rodu "Aloe", tvoří celá tato skupina sesterský klad rodu "Haworthia".

Význam.

Havortie jsou poměrně často pěstovány jako sukulenty. Mezi běžněji pěstované druhy náleží např. "H. fasciata", "H. arachnoidea", "H. truncata" nebo kříženec "H. x cuspidata". Na rozdíl od většiny ostatních sukulentních rostlin jim vyhovuje stinnější stanoviště s rozptýleným světlem. Na slunečním úpalu se vybarvují do oranžových nebo červených odstínů a pomalu rostou, zatímco v polostínu zůstávají zelené a rychle nabývají. Při dlouhých suchých obdobích jim zasychají kořeny. Vyžadují velmi dobře propustný substrát a v zimě suchou periodu. Množí se výsevem semen nebo dělením ve vegetační sezóně. Celá řada druhů je uváděna ze sbírek českých botanických zahrad.

Havortie ("Haworthia") je rod rostlin z čeledi asfodelovité. Jsou to vytrvalé byliny s dužnatými listy v růžici a dvoustranně souměrnými květy v hroznovitém květenství. Plodem je tobolka. Rod zahrnuje 57 druhů a vyskytuje se výhradně v Jihoafrické republice. Část druhů byla v roce 2013 na základě fylogenetických studií přeřazena do nového rodu "Haworthiopsis". Havortie jsou poměrně často pěstovány jako sukulenty. Některé druhy mají velmi exotický vzhled.

Haworthia is a large genus of small succulent plants endemic to Southern Africa (Mozambique, Namibia, Lesotho, Swaziland and South Africa).  Like the aloes, they are members of the subfamily Asphodeloideae and they generally resemble miniature aloes, except in their flowers, which are distinctive in appearance. They are popular garden and container plants.


Rozšíření.

Areál kadidlovníku pravého má dvě, mořem od sebe oddělené arely. Prvá je asijská, leží na jihu Arabského poloostrova v hraničním území sultanátu Omán (oblast Dafár) a republiky Jemen (oblast Mahra). Druhá africká, oddělená od prvé Adenským zálivem, leží na Africkém rohu v horách severovýchodního Somálska.

Ekologie.

Stanoviště těchto nevysokých stromů jsou řídké lesíky a křovinami porostlé, suché, kamenité svahy po okrajích vádí v polopouštích, které mnohde přecházející až v poušť. Oblasti jsou ovlivňovány letním monzunem, který sice nepřináší srážky, ale chladné vlhké vzdušné proudy; vznikající mlha kondenzuje a stromům nahrazuje chybějící vláhu nedodanou deštěm. Stromy rostoucí v oblastech s deštěm dávají pryskyřici horší jakosti.  Dřevina upřednostňuje skalnaté, dobře odvodněné, na vápno bohaté půdy. Roste až do nadmořské výšky 1200 m. Stromy ulpívají na kamenech pomoci rozšířené báze kmene, která mnohé balvany přímo objímá a strom se tak stabilizuje i na strmých skalách, jedinci rostoucí na rovné půdě toto rozšíření nemají. Ploidie druhu je 2n = 22.

Popis.

Nevysoký, poloopadavý strom vysoký 1,5 až 8 m se štíhlým, většinou až v horní části rozvětveným kmenem. Někdy má kmínků více a vytváří jen pár metrů vysoký keř. Jeho křivolaké větve vytvářejí u stromu plochou deštníkovitou korunu. Kůra kmene je světle hnědá a její svrchní vrstva je tenká, jako by papírová. Pod ní je červenohnědě zbarvená vrstva nasycená klejopryskyřicí.  Větve jsou na koncích střídavě porostlé tmavě zelenými, lichozpeřenými, krátce řapíkatými, v obryse obkopinatými, 10 až 25 cm dlouhými listy se šesti až devíti páry lístků. Lístky bývají eliptické či kopinaté, dlouhé 5 až 8 cm a široké 2 až 4 cm, u báze široce klínovité nebo uťaté, na vrcholu tupě špičaté a po obvodě zvlněné nebo vroubkované. Na lícní straně jsou olysalé a na rubové chlupaté, mnohem světlejší a mají vyniklou žilnatinu.  Květy jsou oboupohlavné, bílé, mají krátké stopky a jsou sestaveny do hroznů, které skládají laty dlouhé 6 až 26 cm s drobnými listeny. Pětičetné květy mají drobný kalich s lístky 3 mm dlouhými a korunu s krémově bílými lístky dlouhými 5 mm. V květu je 10 tyčinek s prašníky a ze tří plodolistů srostlý svrchní semeník s jednoduchou čnělkou, který je obklopený žlutým kruhovitým valem s nektarem.  Plod je trojboká, pukající, dvou až trojpouzdrá tobolka hruškovitého tvaru dlouhá asi 10 mm. V každém oddílu má jedno drobné, ploché, čtyřrohé semeno s křídlem. Stromy se samovolně rozmnožují semeny, uměle se s úspěchem zkouší vegetativní množení řízkováním.

Význam.

Kadidlovník pravý se pěstuje výhradně pro kadidlo, což je odedávna ceněný produkt, používalo se jako obětina bohům již ve Starověkém Egyptě i v antickém Římě. Pálením kadidla na rozžhaveném dřevěném uhlí vzniká vonný dým, který v chrámech a na posvátných místech navozuje slavnostní atmosféru. Tento rituál používaný ve starověku východními náboženstvími převzala později i západní náboženství a v křesťanských chrámech slouží kadidlo k vykuřování dodnes. Používá se stále také v aromaterapii, uklidňuje nervy, pomáhá při stavech úzkosti a při nervozitě, podporuje hojení ran, preventivně působí proti stárnutí pokožky atd.  Vytékající exsudát je chemicky oleo-gumová pryskyřice obsahující přibližně 27-35 % polysacharidu, 5-7 % vysoce aromatického esenciálního oleje a dalších 60-70 % jsou terpeny, které mu propůjčují specifickou vůni. Důležitou složkou jsou triterpenické kyseliny označované jako "boswellové", vyznačující se hlavně silným protizánětlivým účinkem, což vysvětluje jeho užívání v arabské lidové medicíně již od starověku a dávající pověst všeléku.

Sběr pryskyřice.

Každý strom je cenný majetek osoby, rodiny nebo nějakého společenstva a jen oni mají výhradní právo na sklizeň. Pro sběr pryskyřice se využívají stromy starší než tři či čtyři roky. Po naříznutí kmene a nebo větve a odstranění kousku kůry vytéká z rány mléčně bílá tekutina, která na vzduchu tuhne ve světle žluté kapkovité útvary. Asi po deseti dnech se polotuhá pryskyřice sbírá z kamenité země nebo seškrabává z kůry a nechává se dále ztuhnout; zacelená rána se přitom znovu otevře a pryskyřice vytéká. Toto zranění se obnovuje asi třikrát za sebou a v půlročních intervalech se vše opakuje. Polotuhá pryskyřice je křehká, lehce rozlomitelná prsty a při žvýkáni utvoří plastickou hmotu, chutná mírně nahořkle, ztuhlá pryskyřice se zařazuje do stupně kvality hlavně podle opacity. Strom vyprodukuje 2 až 3 kg pryskyřice ročně, nejvíce se jí vyváží ze Somálska.

Ohrožení.

Pro stromy je za snesitelné považováno asi 5 odběrních míst z kterých se pryskyřice získává. Pro co největší okamžitý zisk jsou některé stromy nařezávány i na 20 místech, takové už ani nekvetou, nemají žádné přírůstky a pomalu usychají. Listy stromů rostoucích na dostupném místě bývají také spásány dobytkem i velbloudy. Proto je podle IUCN považován kadidlovník pravý za téměř ohrožený druh.

Kadidlovník pravý ("Boswellia sacra") je poloopadavá, suchomilná dřevina rostoucí na Blízkém východě. Nařezáním kůry se získává pryskyřice, která po výtoku na vzduchu tuhne do podoby drobných hrudek, známých jako pravé kadidlo. Je jedním z asi 15 druhů rodu kadidlovník a je o něm známo, že produkuje kadidlo nejvyšší jakosti.

Boswellia sacra (commonly known as frankincense or olibanum-tree) is a tree in the Burseraceae family. It is the primary tree in the genus "Boswellia" from which frankincense, a resinous dried sap, is harvested. It is native to the Arabian Peninsula (Oman, Yemen), and northeastern Africa (Somalia).


Druhá světová válka.

Společnost IG Farben v odbobí 2. světové války úzce spolupracovala s nacisty a využívala lidské zdroje z řad vězňů koncentračních táborů pro pokusy na lidech, často s fatálními důsledky. Tyto lidské zdroje využívala i k nuceným pracem. Krátce po začátku války, 7. září 1939 na zakázku německé armády začal ve společnosti IG Farben vyvíjet produkci extrémně toxického nervového plynu Tabun. Pro testování jeho účinnosti byla použita více než stovka válečných vězňů z dedikované továrny na jedovaté plyny v Dyhernfurthu. Fritz ter Meer se osobně podílel na plánování a výstavbě koncentračního tábora Monowitz – pomocného tábora komplexu osvětimského vyhlazovacího tábora a též byl pověřen pomocí při výstavbě Monowitz Buna Werke – továrny IG Farben v komplexu Osvětimského vyhlazovacího tábora, která prováděla pokusy na lidech a využívala zhruba 25 tisíc lidí k nuceným pracem, které drželi v nesnesitelných podmínkách. V září 1943 se Fritz ter Meer stal generálním jednatelem pro Itálii, říšským ministrem pro výzbroj a válečnou výrobu. Ve stejném roce dostal ocenění, rytířský kříž za válečné zásluhy.

Po válce.

Po zatčení v dubnu 1945 byl souzen v Norimberských procesech (v případě konkrétně určeném IG Farben). Dne 30. července 1948 byl odsouzen z válečných zločinů „rabování a zotročení“ v kontextu koncentračního tábora Osvětim III Monowitz. Během procesu neprojevil soucit. Na otázku, zda byly pokusy na lidech z vyhlazovacího tábora oprávněné odpověděl, že k žádnému ublížení nedošlo, neboť to byli vězni. Byl odsouzen k sedmi letům vězení ve vězení v Landsbergu pro válečné zločince. Propuštěn byl již v létě roku 1950 za dobré chování a krátce nato byl zbaven restrikcí pro válečné zločince umožňující pokračování v jeho kariéře. V roce 1951 společnost IG Farben zanikla. Její aktivity byly rozpuštěny do společností, které ve svém průběhu sama společnost převzala. Jednou z nich byla akciová společnost Bayer, do které v témže roce nastoupil. V Bayeru jeho kariéra rychle rostla, až se v roce 1956 dostal na místo ředitele. V následujících letech se dostal do vedení, představenstev a výborů dalších předních společností jako třeba Inter alia, Theodor Goldschmidt AG, Commerzbank AG, Bank Association, Duewag, VIAG a Union Bank AG, West Germany. Na přelomu 50. a 60. let 20. století se významně zasloužil o rekonstrukci chemického průmyslu v poválečném Německu.  Do důchodu odešel v roce 1961. Zemřel v Leverkusenu v roce 1967.  Na jeho památku společnost Bayer založila Cenu Fritz-ter-Meer-Stiftung, nyní nazývanou Cena vědy a nadace vzdělání Bayer, která podporuje studenty chemie pomocí placených stipendií.

Fritz ter Meer (* 4. června 1884 – 27. října 1967 Leverkusen) byl německý chemik, významný člen společností IG Farben a Bayer, člen Národně socialistické německé dělnické strany a válečný zločinec.  Narodil se v roce 1884 v rýnské provincii v obci Uerdingen, která je dnes součástí města Krefeld. Jeho otec byl chemik Edmund ter Meer (1852–1931). Vystudoval práva a chemii, ze které roku 1909 získal v Berlíně doktorát. Po studiích v Neměcku studoval také ve Francii a Anglii. Po studiích nastoupil do chemické společnosti "Teerfarbenfabrik Dr. E. ter Meer & Cie in Uerdingen", jejímž zakladatelem byl jeho otec. V roce 1919 se stal členem představenstva společnosti. V roce 1925 se rodinná společnost stala součástí společnosti IG Farben. Fritz tím získal vysoký post v této konglomerátní společnosti. Od roku 1932 se stal členem pracovního výboru a technického výboru, předseda II. divize ministerstva války a obranného průmyslu. V roce 1937 vstoupil do nacistické Národně socialistické německé dělnické strany.

Fritz ter Meer (4 July 1884 – 27 October 1967) was a German chemist, Bayer board chairman, Nazi Party member and war criminal.  From 1925 to 1945 Fritz ter Meer was on the board of IG Farben AG. He was involved in the planning of Monowitz concentration camp, a satellite camp of KZ Auschwitz. Fritz ter Meer was sentenced to seven years in prison in the Nuremberg Trials in 1948 for "mass murder and enslavement". After his release in 1951 he was selected as chairman of the board of directors for Bayer AG.