Historie.

Nejprve se ESA dotazovala, zda může být součástí programu NASA kosmické lodi Orion, ale dostala negativní odpověď. Následně se ESA rozhodla připojit k Rusku, aby společně vytvořili novou generaci vesmírných lodí s posádkou. Roku 2005 Roskosmos opakovaně obdržel návrhy od moskevského podniku GKNPC Chruničeva na vývoj nové vesmírné lodi vycházející z lodi TKS, která by byla vypouštěna raketou Angara. Dalším konkurentem byl projekt Kliper od společnosti RKK Eněrgija z Koroljova. ESA však trvala na společném návrhu.  V červenci 2006 přijala ruská vláda koncepci rozvoje ruské kosmonautiky do roku 2030, která v části věnované dopravním systémům předpokládala nejdříve modernizaci Sojuzu a zkonstruování orbitálního tahače Parom. Poté – po roce 2015 – měla nastoupit nová kosmická loď, univerzálnější než Kliper, schopná jak dopravy na oběžnou dráhu Země, tak letů na Měsíc.  Fáze studie společného projektu ESA a Roskosmos vývoje nové pilotované kosmické lodi označované jako CSTS/ACTS započal v září 2006. Projekt byl ovšem ukončen na konferenci členských států ESA v listopadu 2008 a ESA se rozhodla využít některé technologie na projektu ATV.  Roskosmos vyhlásil nový konkurs na „perspektivní pilotovaný dopravní systém“ (PPTS), zúčastnily se ho GKNPC Chruničeva a RKK Eněrgija. V dubnu 2009 Roskosmos vybral projekt Eněrgiji, s tím, že nosnou raketu (nazvanou Rus-M) pro novou loď vyvine a bude vyrábět CSKB-Progress.  Perspektivní pilotovaný dopravní systém podle požadavků konkurzu zahrnoval „pilotovanou dopravní loď nové generace“ ve třech modifikacích určených pro  Přistávací modul měl být opakovaně (desetkrát) použitelný. Loď měla být dále použitelná pro lety kosmických turistů a pro obsluhu automatických platforem a stanic na oběžné dráze Země. V bezpilotní variantě měla sloužit jako zásobovací loď a dopravit 2000 kg nákladu na orbitální stanici a 500 kg nákladu na Zem.  V srpnu 2011 Eněrgija představila maketu lodi. První bezpilotní start byl plánován z kosmodromu Vostočnyj roku 2015 a pilotovaný let plánován na rok 2018. V roce 2015 kvůli škrtům v rozpočtu z předešlého roku došlo k dalšímu posunu prvního plánovaného bezpilotního letu na 2021 a prvního pilotovaného letu k ISS na 2024. Na podzim 2019 se počítalo s prvním bezpilotním letem – na Angaře A5 – roku 2023, bezpilotním letem k ISS roku 2024 a prvním pilotovaným letem k ISS následující rok (2025).

Jméno.

Agentura Roskosmos dala fanouškům kosmonautiky možnost zvolit jméno nové ruské kosmické lodi. Z více než 5 000 návrhů byly vybrány „Федерация (což znamená federace)“, „Гагарин (Gagarin)“, „Родина (Vlast)“, „Звезда (Hvězda)“, „Лидер (Lídr nebo Vůdce)“, „Галактика (Galaktika)“, „Мир (Mír, také možno přeložit jako Svět)“, „Зодиак (Zodiak, tedy Zvířetník)“, „Астра (Astra)“ a „Вектор (Vektor)“. Hlasovat bylo možné do 23. prosince 2015. Ze tří vítězných návrhů (Gagarin, Vektor a Federacija) porota nakonec vybrala jméno Federacija.  V září roku 2019 se Roskosmos rozhodl přejmenovat vyvíjenou loď na jméno Orjol.,

Popis lodi a funkce.

Nová loď Orjol má shodné úkoly jako současně vyvíjený americký Orion a také podobný vzhled. Návratová kapsle () useknutého kónického tvaru je naspodu doplněná válcovým motorovým úsekem (), s dvěma solárními panely. Hmotnost lodi bez paliva by při startech na nízkou oběžnou dráhu země měla činit 14 000 kg (9500 kg návratový modul a 4500 kg servisní modul lodi), s palivem poté 17 000 kg. Při letech k měsíci by měla dosahovat až 21 367 kg.

Přistávání.

Návrat lodě do zemské atmosféry bude probíhat balistickým řízeným letem, podobně jako u lodí Orion. Přistávací modul přistane pomocí tří padáků, které jsou schopné nést až 9 tun a také pomocí brzdících raketových motorů, které umožní upřesnit místo přistání. Padáky se rozloží ve výšce 1 km a motory zbrzdí rychlost klesání ve výšce 50 m. Nakonec loď dosedne na podpěrách absorbující nárazy, které také zabrání převrácení modulu na bok, jako se to stávalo u Sojuzu. Pro přistání bylo vybráno několik oblastí v jižní části Ruska, přistávací plocha poblíž města Engels v Saratovské oblasti, kde přistál také Jurij Gagarin, dále pak plochy při městech Orsk, Orenburg a Rubcovsk.

Nosné rakety.

Jako hlavní nosič pro novou kosmickou loď byla původně plánována nosná raketa Rus-M, ale v roce 2011 byl program pro vývoj nové rakety ukončen. V červenci 2012 Roskosmos oznámil, že nová loď Federacija bude využívat nosič Angara A5. V roce 2017 se však ruští inženýři rozhodli preferovat nový chystaný nosič Irtyš (také zvaný Sojuz 5), který povstal v rámci projektů Fenix / Sunkar. Vybrání rakety Irtyš pro loď Federacija se ale týká pouze misí, kdy bude tato loď mířit na nízkou oběžnou dráhu a na ISS. Podle plánu měl Irtyš v roce 2022 zahájit letové testy a nejprve vynášet nepilotované zkušební lodě Federacija. Nová raketa měla projít certifikačním procesem pro pilotované lety. V září roku 2019 Roskosmos znovu změnil plány a vrátil se s lodí, nově pojmenovanou Orjol, zpět k nosiči Angara A5. Šéf Roskosmosu Dmitrij Rogozin oznámil, že první letová zkouška kosmické lodi bez posádky proběhne v roce 2023 z nového komplexu na kosmodromu Vostočnyj. Následovat by měl jeden bezpilotní let k ISS a poté první let s posádkou. Na vynášení lodi k lunárním misím se počítá buďto s Angarou A5V, nebo se supertěžkým nosičem Jenisej.

Srovnání se Sojuzem.

Lodě Sojuz se začaly vyvíjet v roce 1962 v RKK Eněrgija pod vedením S. P. Koroljova jako nových typ slibných lodí, které nahradí lodě Vostok. Ty poté přežily nejen americké lodě Apollo a raketoplány, ale ukázaly se jako velmi spolehlivé systémy. Projekty společnosti RKK Eněrgija Zarja (1985) a Kliper (2005), které měly nahradit lodě Sojuz a dosáhnout Měsíce i s posádkou, nedosáhly plné implementace. Ovšem zkušenosti získané prostřednictvím těchto projektů jsou využívány v nových generacích Sojuzu a Federacija.  Sojuz pojme pouze 3 členy posádky ve 2,5 m³ obytného prostoru, nejdelší dobu pobytu 17,8 dnů na oběžné dráze dosáhl Sojuz-9 v roce 1970, čas strávený na stanici může dosáhnout až 200 dní. Orjol by měl pojmout až 4 osoby v 9 m³ obytného prostoru, autonomní doba letu na oběžné dráze se zvýší až na 30 dní a na stanici na 1 rok. Dokovací systém Kurs-L převezme Federacija od lodí Sojuz. Stejně tak bude mít i smíšený přistávací systém; padáky a brzdové motory, které jí umožní přistát v okruhu 5 km. Jeho tvar je blíže ke zkrácenému kuželu, což znamená, že bude schopen lépe plánovat a přistát s menší odchylkou. Díky novým kompozitním materiálům a hliníkové slitině 1570С bude loď lehčí a trvanlivější, než kdyby byla vyrobena ze stejných materiálů jako Sojuz.

Orjol (, ), v letech 2016–2019 nazývaná Federacija (), předtím označovaná jako PPTS (Perspektivní pilotovaný dopravní systém, ) je ruská pilotovaná kosmická loď vyvíjená pro Roskosmos společností RKK Energija. Do začátku roku 2016 bylo jeho oficiálním názvem PTK NP (Pilotovaná dopravní loď nové generace, ).  Nová loď má nahradit stárnoucí lodě Sojuz vyvinuté bývalým Sovětským svazem za účelem dopravy kosmonautů na orbitální stanice. Loď pojme posádku čtyř lidí na oběžnou dráhu Země a dále až na 30 dnů. Pokud bude ukotvena s kosmickou stanicí, mohla by zůstat ve vesmíru až jeden rok, což je dvojnásobek kosmické lodi Sojuz. Kosmická loď má být schopna samostatného několikatýdenního letu na oběžné dráze Měsíce.

Orel () or Oryol, formerly Federation (), and PPTS (), is a project by Roscosmos to develop a new-generation, partially reusable crewed spacecraft.  Until 2016, the official name was () or PTK NP. The goal of the project is to develop a next-generation spacecraft to replace the Soyuz spacecraft developed by the former Soviet Union to support low Earth orbit and lunar operations. It is similar in function to the US Orion or Commercial Crew Development spacecraft.  The PPTS project was started following a failed attempt by Russia and the European Space Agency (ESA) to co-develop the Crew Space Transportation System (CSTS). Following ESA member states declining to finance Kliper in 2006 over concerns about workshare then again declining to finance development of CSTS in 2009 over technology transfer to Russia that could be used for military purposes, the Russian Federal Space Agency ordered a new crewed spacecraft from Russian companies. A development contract was awarded to RKK Energia on 19 December 2013.  Orel is intended to be capable of carrying crews of four into Earth orbit and beyond on missions of up to 30 days. If docked with a space station, it could stay in space up to a year, which is double the duration of the Soyuz spacecraft. The spacecraft will send cosmonauts to lunar orbit, with a plan to place a space station there, called Lunar Orbital Station.


Německé volby do říšského sněmu 1933 (březen)

Předcházející události.

Po volbách v listopadu 1932 nastal v Německu politický pat, kdy žádná politická strana nebyla schopná vytvořit fungující vládu. Kancléř Papen přišel s návrhem rozpustit sněm a nevyhlašovat nové volby. Vedl by pak dočasnou diktaturu, která by vládla, dokud by se situace neuklidnila. Ministr obrany generál Schleicher byl kvůli hrozbě vypuknutí občanské války zásadně proti a navrhl, že se sám pokusí o složení vlády z umírněných nacistů a odborářů. Prezident jeho plán přijal, odvolal Papena a jmenoval Schleichera kancléřem. Schleicherův kabinet ale podporu nedokázal získat, a tak se pokusil vyhlásit v Německu výjimečný stav. Po zamítnutí tohoto návrhu sám Schleicher rezignoval. Sesazený Papen mezitím přesvědčil prezidenta Hindenburga, že dokáže politicky nezkušeného Hitlera ovládat a navrhl vládu s Hitler jako kancléřem a sebou jako vicekancléřem. Hitlerova vláda byla jmenována 30. ledna 1933 (později byla nacisty celá událost slavena jako "Machtergreifung", německy "převzetí moci"). Hitler jako kancléř požádal prezidenta o vypsáních nových voleb, které se měly uskutečnit v březnu 1933.

Volební kampaň.

Vláda pomocí prezidentského dekretu prosadila 4. února 1933 tzv. "Nařízení říšského prezidenta o ochraně německého lidu", které výrazně omezilo možnosti shromažďování a zakázalo vydávání některých novin. Sociální demokraté v reakci na omezování občanských svobod zorganizovali 7. února 1933 v Berlíně demonstraci, které se účastnilo na 200 tisíc lidí. Nacisté začali kampaň 10. února 1933 a Hitler požádal voliče, aby mu dali čtyři roky neomezenou moc pro vypořádaní se s krizí v Německu, a pak ať ho soudí. Nacisté rozpoutali politický teror převážně proti komunistů a sociální demokratům. K tomu Hitlerova vláda 17. února povolila policii použití střelných zbraní a následně byl ke každému policistovi přiřazen jeden člen polovojenských oddílů SA či SS jako tzv. "Hilfspolizei" (německy "pomocná policie"). Komunisté uspořádali svoje poslední volební shromáždění 23. února 1933, ale jejich setkání bylo během projevu Wilhelma Piecka rozehnáno policií.  Dne 27. února 1933 vyhořela budova Říšského sněmu v Berlíně. Nacisté okamžitě celou událost prohlásili za pokus o vyvolání komunistické revoluce a obvili z něho Nizozemce Lubbeho, Němce Torglera a tři Bulhary Dimitrova, Popova a Taneva, všichni byli komunisté. Prezident vydal 28. února 1933 "Dekret o požáru Říšského sněmu", který pozastavil do odvolání ty články ústavy, které se týkaly osobní svobody, svobody projevu, svobody tisku, práva na shromažďování a poštovního tajemství. Noviny podporující komunisty a sociální demokraty byly na 14 dní zavřeny. Kanceláře Komunistické strany byly uzavřeny a komunističtí poslanci s jejich úředníky vsazeni do ochranné vazby. Přední představitelé komunistů, sociálních demokratů ale i intelektuálů začali být posíláni do čerstvě zřízených koncentračních táborů. Za mřížemi skončilo na 4 tisíce komunistů včetně jejich vůdce Ernsta Thälmanna. KPD nebyla oficiálně zakázána, ale prakticky byla celá její struktura zničena. Sněm se z vyhořelého Reichstagu přesunul do budovy Krollovy opery.

Volební výsledky.

Podle očekávaní jasně vyhráli nacisté. Ačkoliv dosáhli mnohem lepšího volebního výsledku než ve volbách v listopadu 1932, vytoužené většiny ve sněmu se nedočkali. Zisk 43,9 % znamenal pro Hitlera velké zklamání. Na druhou stranu potencionální spojenci, nacionalisté z DNVP, získali 8 %, a to už na většinu stačilo. Nejsilnější pozice NSDAP potvrdila ve východních oblastech (obvody Východní Prusko, Pomořansko, Frankfurt nad Odrou), kde měli více než 50 % hlasů.  Největšími poraženými voleb byli, podle předpokladů, komunisté, kteří ztratili 1 voličů (tj. celou čtvrtinu hlasů). Mnoho voličů přešlo pod vlivem propagandy nebo politického teroru od nich přímo k nacistům nebo volili sociální demokraty. SPD si udržela své pozice převážně díky hlasům z Berlína a Saska. Katolické Centrum a Bavorská lidová strana taktéž neztratili své pozice v západním Německu respektive v jižním Bavorsku. Obvody Kolín nad Rýnem-Cáchy a Koblenz-Trevír byly jediné obvody, kde se nacistům nepodařilo zvítězit.

Následující události.

Zvolení komunističtí poslanci nebyli po volbách vpuštěni do sněmu a jejich mandáty byly anulovány. Hitlerova NSDAP vytvořila koalici s nacionalisty z DNVP a mohla vládnout s pohodlnou většinou 340 poslanců ze 647 zvolených (bez komunistů to bylo prakticky ve sněmu pouze 566 poslanců). Pro schválení zmocňovacího zákona, který by dal Hitlerovi neomezenou moc na následující 4 roky, ale potřebovali nacisté 2/3 hlasů ve sněmu. Klíčová byla dohoda s katolickým Centrem, které slíbilo podporu při hlasování výměnou za ratifikaci Říšského konkordátu. Hlasování o zmocňovacím zákoně proběhlo 23. března 1933. Po dohodě Centra s nacisty všechny menší strany Hitlerův návrh podpořily, a to buď z přesvědčení nebo z obavy o své bezpečí. Zákon prošel v poměru 444 ku 94. Proti se postavili pouze sociálnědemokratičtí poslanci (z celkového počtu 120 bylo 26 poslanců ve vězení nebo v již v emigraci). Po schválení zmocňovacího zákona začali nacisté zpívat píseň Horsta Wessela. Nacistická diktatura byla oficiálně schválena sněmem. Dne 16. července 1933 vešel v platnost zákon zakazující všechny politické strany kromě NSDAP. Následující volby v listopadu 1933, které byly spojené s referendem o vystoupení Německa z Společnosti národů, se dala volit pouze kandidátka NSDAP.

Německé federální volby konané 5. března 1933 byly v pořadí deváté volby do říšského sněmu Výmarské republiky a poslední předválečné volby s účastí více politických stran. Volby se konaly krátce po požáru Říšského sněmu, který umožnil Hitlerovi přesvědčit prezidenta Paula von Hindenburg k přijetí dekretu o požáru Říšského sněmu. Dekret odstranil mnoho občanských svobod a umožnil zatčení vůdců Komunistické strany.  Nacisté rozpoutali před volbami teror zaměřený především proti komunistům a sociálním demokratům. Volby sice vyhráli, ale nedosáhli na většinu ve sněmu. Dva týdny po volbách přijal sněm na jejich popud tzv. zmocňovací zákon, kterým získal kancléř výjimečné pravomoci a stal se z něj Führer (vůdce). Oficiálně tak začala nacistická diktatura.

Federal elections were held in Germany on 5 March 1933, after the Nazi seizure of power on 30 January and just six days after the Reichstag fire. Nazi stormtroopers had unleashed a widespread campaign of violence against the Communist Party (KPD), left-wingers, trade unionists, the Social Democratic Party of Germany, and the Centre Party. They were the last multi-party elections in a unified Germany until 1990.  The 1933 election followed the previous year's two elections (July and November) and Hitler's appointment as Chancellor. In the months before the 1933 election, brownshirts and SS displayed "terror, repression and propaganda [...] across the land", and Nazi organizations "monitored" the vote process. In Prussia 50,000 members of the SS, SA and "Der Stahlhelm" were ordered to monitor the votes by acting Interior Minister Hermann Göring, as auxiliary police.  The National Socialists registered a large increase in votes in 1933. However, despite waging a campaign of terror against their opponents, the National Socialists only tallied 43.9 percent of the vote, well short of a majority. They needed the votes of their coalition partner, the German National People's Party (DNVP), for a bare working majority in the Reichstag.  This would be the last contested election held in Germany before World War II. Two weeks after the election, Hitler was able to pass an Enabling Act on 23 March with the support of all non-socialist parties, which effectively gave Hitler dictatorial powers. Within months, the Nazis banned all other parties and turned the Reichstag into a rubberstamp legislature comprising only Nazis and pro-Nazi guests.


Životopis.

Vilemína se narodila jako dcera dánského krále Frederika VI. a jeho manželky Marie Hesensko-Kasselské.  Protože její otec neměl přeživšího syna, byla Vilemína velmi žádanou nevěstou. Mezi jejími nápadníky byl budoucí švédský král Oskar I. z nově vzniklé dynastie Bernadotte.

První manželství.

Dne 1. listopadu roku 1828 se ve věku dvaceti let provdala v kostele paláce Christiansborg za svého bratrance, korunního prince Frederika, pozdějšího dánského krále Frederika VII., který byl po mužské linii přímým potomkem krále Frederika V. a jeho druhé ženy Juliany Marie. Tímto sňatkem se spojily dvě linie dánské královské rodiny, mezi nimiž byly od roku 1814 chladné vztahy. Manželství bylo i veřejností oslavováno a vítáno s nadšením, jež trvalo měsíce a odrazilo se v řadě pověstí, vyprávění a oslav. Svazek se však záhy ukázal být nešťastným. Zejména Frederikův nevázaný způsob života, nevěry a alkoholismus měly vést k tomu, že pár se v roce 1834 rozešel a 4. září 1834 byl rozveden. Manželství zůstalo bezdětné; lze se domnívat, že podstatnou roli rozpadu svazku hrála spíše tato skutečnost.

Druhé manželství.

O rok později se Vilemína provdala za svého o pět let mladšího bratrance, vévodu "Karla Glücksburského", staršího bratra pozdějšího dánského krále Kristiána IX.  V roce 1848 se Karel účastnil jako velitel na straně Šlesvicka-Holštýnska tříleté války (1848-51) proti Dánsku, což znamenalo silné narušení vztahů mezi Vilemínou a dánským královským dvorem. V létě roku 1848 se Karel z války vrátil zpět a pár žil až do roku 1852 v Drážďanech; v tomto roce se vypravil do Dánska smířit se s příbuzenstvem. Vilemína a její manžel od té doby přebývali převážně na zámcích v Kielu a Louiselundu, zejména pak po nastoupení jejich švagra Kristiána na dánský trůn. Od roku 1864 připadlo vévodství Prusku a Karel ztratil svůj vévodský titul. Pár se přestěhoval zpět na zámek Glücksburg, neboť německý císař jim bývalý vévodský dům postoupil.  24. října 1878 Karel zemřel. Vilemína ho přežila o 13 let, zemřela 30. května 1891, a byla pochována po jeho boku ve vévodské hrobce na městském hřbitově v Glücksburgu.  Obě Vilemínina manželství byla bezdětná. Soudí se, že byla neplodná, protože nejsou žádné zprávy o nějakém potratu, či mrtvě narozeném dítěti, tedy že by vůbec kdy otěhotněla; na druhé straně ani její první manžel Frederik VII. neměl potomka, třebaže byl ženatý celkem třikrát.

Vilemína Dánská (: "Wilhelmine von Dänemark", : "Vilhelmine Marie") (18. ledna 1808, Kiel – 30. května 1891, Glücksburg) byla rodem dánská korunní princezna a sňatkem vévodkyně von Glücksburg.

Princess Wilhelmine Marie of Denmark and Norway (; ) (18 January 1808, Kiel, Duchy of Holstein – 30 May 1891 in Glücksburg, Schleswig-Holstein, Prussia, Germany) was a Princess of Denmark by birth, as daughter of King Frederick VI. She married her agnatic second cousin, the future King Frederick VII of Denmark, but the marriage ended in divorce.


Vývoj online syndikace.

Počáteční idea online syndikace obsahu webů byla jednoduchá. Předložit uživatelům na jediném místě aktuální obsah portálů, které budou navrženy tak, aby sdílely své souhrnné zprávy všem uživatelům.  Touto myšlenkou se od roku 1995 zabývaly počítačové společnosti a to např. Apple mezi lety 1995-1997 s technologií MCF (Meta Content Framework) nebo Microsoft okolo roku 1997 s CDF (Channel Definition Format). Ani jeden z těchto projektů se nedočkal většího rozšíření především proto, že formáty byly implementovány pouze nad jednou službou, a tak v nich potenciální uživatelé neviděli velké využití.  Firma Netscape se v roce 1997 inspirovala myšlenkou projektu MCF a začala vyvíjet svůj online syndikační formát. Jejich snaha vyústila v roce 1999 vyvinutím formátu RSS, který umožňoval vydavatelům webového obsahu zveřejňovat své novinky a obsah webů v RSS zdrojích, a zároveň uživatelům tyto zdroje pravidelně kontrolovat.  Za velmi důležitý zlom v používání a rozšíření technologie syndikace obsahu lze považovat komerční využití RSS formátu softwarovou firmou UserLand, která vyvinula jeden z prvních webových produktů postavených na RSS nezávisle na firmě Netscape.  Po restrukturalizaci Netscape v roce 2001 ztratila firma zájem o formát RSS a opustil vývoj jeho další verze, ale i tak se již syndikace stala široce používanou technologií internetu.

Formáty syndikace.

RSS a Atom jsou nejpoužívanější a nejznámější formáty pro syndikaci obsahu webů. Tyto formáty jsou definovány značkovacím jazykem XML. Hlavní vlastností XML jazyka je rozšiřitelnost, která umožňuje uživateli definovat vlastní typy značek a tak vytvářet strukturu dat. V současnosti je XML jazyk označován za jeden z nejpoužívanějších jazyků pro výměnu strukturovaných informací. Je to také způsobeno tím, že data při přenosu nepotřebují žádnou konverzi.

Online syndikace (nebo také webová syndikace nebo syndikace obsahu) znamená opětovné dodávání aktuálních informací, které obsahuje internet (weby, portály, blogy, atd.). Online syndikace do jisté míry změnila uživatelské chování na internetu. Uživatelé si již nevyhledávají informace přímo na webovém portálu, ale hledají kvalitní zdroje informací. Ze zdrojů "putují" informace směrem k uživateli, ať už přímo do jejich čteček nebo do agregačních webů. Data tedy nejsou pouze staticky umístěna na jediném místě.  Nejběžnějším příkladem jsou zde zpravodajské portály, které poskytují k syndikaci částečný obsah zpráv svým čtenářům a tak je informují o aktuálně vydaných článcích. Syndikace je tedy způsob jak šířit velké množství informací internetem směrem k uživatelům.

Web syndication is a form of syndication in which content is made available from one website to other sites. Most commonly, websites are made available to provide either summaries or full renditions of a website's recently added content. The term may also describe other kinds of content licensing for reuse.


Životopis.

Vyučil se klempířem. Žil v Cinkotě, kam se roku 1900 přistěhoval se svou ženou Marií. Lidé z vesnice je měli rádi a chodili k nim na večírky, kde je Kiss bavil obdivuhodnými znalostmi dějepisu.  Roku 1912 zjistil, že mu byla žena nevěrná. Ve svém domě v noci ji napadl, svázal a poté ji odtáhl na dvorek za domem, kde ji zavřel do sudu s methanolem. Druhý den oznámil, že se s ním žena rozvedla. Vlastníkovi domu namluvil, že v sudu je benzín. Kiss si poté začal vybírat nové partnerky, které však záhadně mizely. Ani jeho hospodyně Jakubcová je nikdy neviděla.  Když vypukla první světová válka, přihlásil se do armády. Lidé o něho údajně měli strach a každý den se prý modlili, aby se vrátil. Roku 1916 mu vypršela nájemní smlouva. Vlastník domu chtěl "sudy s benzínem" předat armádě. Když však jeden ze sudů otevřel, objevila se v něm mrtvola Marie Kissové. Správce zavolal policii, s níž otevřel ještě 18 sudů. V každém byla mrtvola mladé ženy.  Vyšetřovatel Károly Nagy se domníval, že hospodyně Jakubcová o vraždách věděla. Ta však přísahala, že o nich vůbec nevěděla a že jí Kiss nařídil, že se sudy nesmí otevírat.  Dne 4. října 1916 dostal Nagy dopis ze Srbska, v němž stálo, že Kiss leží v Bělehradském lazaretu. Když tam Nagy dorazil, ležel v Kissově posteli mrtvý voják, který se mu však vůbec nepodobal.

Zmizení.

Od té doby je jeho osud neznámý. Údajně však měl pod jménem Hoffman působit ve francouzské cizinecké legii a několikrát se objevit v Budapešti. Roku 1932 prý viděl policista Henry Oswald Kisse, jak vystupuje z newyorského metra.  Nebyl nikdy nalezen.

Béla Kiss (1877-?) byl maďarský sériový vrah který zabil 18 mladých žen (včetně manželky). Těla po vraždě nakládal do sudů za domem.

Béla Kiss (; ; 28 July 1877 – after 4 October 1916) was a Hungarian serial killer. He is thought to have murdered at least 23 young women and one man, and attempted to pickle their bodies in large metal drums that he kept on his property.


Stavba.

Všechny jednotky postavila sovětská loděnice v černomořském Nikolajevu. Ve stejné loděnici byly postaveny také křižníky předchozího Projektu 1134B ("Kara"), z jejichž trupu se při konstrukci třídy "Slava" vycházelo. V letech 1976–1989 byly postaveny tři jednotky této třídy, pojmenované "Slava", "Admiral Flota Lobov" a "Červona Ukrajina".  Roku 1984 rozestavěný křižník "Komsomolec" byl roku 1990 spuštěn na vodu, po rozpadu SSSR jej roku 1993 převzala Ukrajina, byl přejmenován na "Ukrajina", jeho dokončení však bylo nad síly země. Stavba dalších plánovaných křižníků této třídy byla po rozpadu SSSR zrušena pro nedostatek financí. V roce 2010 Rusko souhlasilo s tím, že Ukrajině pomůže s dostavbou křižníku "Ukrajina". Po ruské anexi Krymu to však není možné. V roce 2016 rezavějící rozestavěné plavidlo stále kotvilo u přístavního mola.  Jednotky projektu 1164:

Konstrukce.

Projekt 1164.

Hlavňovou výzbroj tvoří dva 130mm kanóny ve dvoudělové věži komplexu AK-130 na přídi. Blízkou obranu zajišťuje šest systémů AK-630M s 30mm rotačním kanónem. Hlavní údernou výzbroj představuje 16 nadzvukových protilodních střel P-500 Bazalt (v kódu NATO SS-N-12 Sandbox) umístěných na přídi po obou stranách nástavby. V osmi vertikálních vypouštěcích silech dále nesou 64 protiletadlových řízených střel dlouhého doletu Fort (SA-N-6 Grumble), které doplňují dvě dvojitá odpalovací zařízení protiletadlových střel OSA-M (v kódu NATO SA-N-4 Gecko). Na palubě jsou též dva pětinásobné 533mm torpédomety a dva raketové vrhače hlubinných pum RBU-6000 Smerč-2. Křižníky jsou vybaveny přistávací plošinou a hangárem pro provoz vrtulníku Ka-25T.  Pohonný systém tvoří dvě plynové turbíny M-21 (každou tvoří plynová turbína pro cestovní rychlost M-70 a výkonnější turbína M-8KF). Lodní šrouby jsou dva. Tyto křižníky dosahují rychlosti 32,5 uzlu. Dosah je 8070 námořních mil při ekonomické rychlosti 18 uzlů.  Během služby byly křižníky "Moskva" a "Maršal Ustinov" přezbrojeny protilodními střelami P-1000 Vulkan (v kódu SS-N-12 Mod 2 Sandbox).

Projekt 1164.1.

Nedostavěné křižníky vylepšeného projektu měly nést 16 protilodních střel P-1000 Vulkan, protiletadlový raketový komplet Fort (64 střel), pět hybridních systémů blízké obrany Kortik (v kódu NATO CADS-N-1 Kashtan), dva pětihlavňové 533mm torpédomety Vodopad-NK (SS-N-16 Stallion), dva 130mm kanóny AK-130 a dva vrhače RBU-6000. Palubní vrtulník měl být typu Ka-27T. Modernizována měla být také elektronika.

Projekt 1164 Atlant (v kódu NATO třída Slava) je třída konvenčních raketových křižníků sovětského námořnictva z doby studené války. Křižníky této třídy jsou určeny především k boji proti hladinovým cílům. Do rozpadu SSSR byly postaveny tři jednotky této třídy, které přešly do výzbroje námořnictva Ruské federace. Nedokončené čtvrté plavidlo získala Ukrajina. Stavba dalších křižníků vylepšeného projektu 1164.1 byla zrušena.

The Slava" class, Soviet designation Project 1164 "Atlant (Russian for Atlas), is a class of guided missile cruisers designed and constructed in the Soviet Union for the Soviet Navy, and currently operated by the Russian Navy.


Stavba.

Všechny jednotky postavila loděnice v Leningradu. Postaveny byly celkem čtyři jednotky této třídy. "Admiral Ušakov" (ex "Kirov") byl dokončen v roce 1980. Ze služby ho v roce 1990 vyřadila havárie reaktoru, po které již nebyl opraven. Jednotky "Admiral Lazarev" (ex "Frunze") z roku 1984 a "Admiral Nachimov" (ex "Kalinin") z roku 1988 byly odstavené ze služby roku 1999, spekuluje se o jejich možné opravě a modernizaci. V 90. letech byl dokončen ještě křižník "Pjotr Velikij" (ex "Jurij Andropov").  Jednotky projektu 1144:

Konstrukce.

Vybavení každé jednotky se liší. Hlavňovou výzbroj tvoří dva 130mm kanóny AK-130 ve dvoudělové věži ("Kirov" nesl ráži 100 mm). Hlavní výzbrojí je 20 nadzvukových protilodních střel P-700 Granit (v kódu NATO SS-N-19 Shipwreck) umístěných ve vertikálních silech na přídi lodi. Protiletadlovou výzbroj tvoří 96 protiletadlových řízených střel dlouhého doletu S-300F Fort (SA-N-6 Grumble), umístěných ve 12 osminásobných vertikálních vypouštěcích silech. Ty doplňují dvě dvojitá odpalovací zařízení protiletadlových řízených střel Osa-MA (SA-N-4 Gecko) s kapacitou 40 střel. Blízkou obranu jednotek "Admiral Nachimov" a "Pjotr Velikij" zajišťuje šest hybridních kompletů 3K87 Kortik a osm starších systémů AK-630 s 30mm rotačním kanónem. Na palubě je také deset 533mm odpalovacích zařízení pro protiponorkové střely Vodopad-NK (SS-N-16), dva raketové vrhače hlubinných pum RBU-1000 Smerč-3 a dva raketové vrhače RBU-12000. Křižníky jsou vybaveny přistávací plošinou a hangárem pro provoz až tří vrtulníků Kamov Ka-25 či Kamov Ka-27.  Pohonný systém tvoří dva jaderné reaktory KN-3, dva kotle KVG-2 a dvě parní turbíny GTZA-653. Lodní šrouby jsou dva. Celkový výkon pohonného systému dosahuje 140 000 hp. Nejvyšší rychlost dosahuje 31 uzlů.

Operační nasazení.

Křižník "Pjotr Velikij" byl v listopadu 1996 převeden do Severního loďstva. V srpnu roku 2000 se účastnil námořního cvičení v Severním ledovém oceánu, při kterém došlo k havárii a následnému potopení ruské atomové ponorky "Kursk". V listopadu roku 2008 byl součástí flotily, která podnikla cestu do Karibiku, aby ve spolupráci s námořnictvem Venezuely uskutečnila námořní cvičení. Křižník přitom doprovázel torpédoborec "Admiral Čabaněnko" třídy "Udaloj", záchranná loď a tanker. Bylo to po 20 letech první cvičení, které Rusko provedlo v takové blízkosti USA. "Pjotr Velikij" se spolu s letadlovou lodí "Admiral Kuzněcov" a dalšími pěti plavidly přiblížily k Velké Británii při návratu do Severomorsku z mise ve Středozemním moři, na které byly od prosince do května 2014.

Projekt 1144 (jinak též třída Kirov) je třída sovětských raketových křižníků s jaderným pohonem z doby studené války. Jsou to největší raketové křižníky na světě. Proto jsou někdy označovány jako křižníky bitevní. Celkem byly postaveny čtyři jednotky této třídy. Poslední z nich byla dokončena ve vylepšené verzi Projekt 1144.2. Po rozpadu SSSR je převzalo ruské námořnictvo. Jeden křížník byl po něhodě vyřazen ze služby a dva byly převedeny do rezervy. Rusko plánuje sešrotování dvou nejstarších křižníků a modernizaci druhého páru.  Stejný trup a pohonný systém byl použit též u velitelské lodě "Ural" (SSV-33).

The Kirov" class, Soviet designation Project 1144 "Orlan (sea eagle), is a class of nuclear-powered guided missile cruisers of the Soviet Navy and Russian Navy, the largest and heaviest surface combatant warships (i.e. not an aircraft carrier or amphibious assault ship) in operation in the world. Among modern warships, they are second in size only to large aircraft carriers, and of similar size to a World War II era battleship. The Soviet classification of the ship-type is "heavy nuclear-powered guided missile cruiser" (). The ships are often referred to as battlecruisers by Western defence commentators due to their size and general appearance.  The appearance of the "Kirov" class played a key role in the recommissioning of the s by the United States Navy in the 1980s.  The "Kirov" class hull design was also used for the Soviet nuclear-powered command and control ship "SSV-33 Ural".


Vznik.

Bezoár vzniká u přežvýkavců a vzácněji i u jiných živočichů, včetně opic a lidí, postupným hromaděním a stlačováním nestrávených zbytků potravin nebo materiálů spolykaných společně s potravou.  Je to v podstatě konkrement, patologicky vytvořený pevný útvar v dutých orgánech. Největší se nacházejí ve vnitřnostech kozy bezoárové, gazely nebo velblouda. (Koza bezoárová je pojmenována podle bezoáru.) Po objevení Ameriky se získával i z lamy alpaky.  Původně jsou to neuspořádané vláknité smotky, které se časem pohybem žaludečních stěn zakulatí nebo získají mírně podlouhlý tvar. Na nich se usazují další organické i anorganické látky, např. vápník, jež na povrchu bezoáru vytvářejí hladkou vrstvu.

Historie.

Pojmenování bezoár pochází z perštiny a znamená „ochrana před jedem“. Bezoár, nebo také bezoárový kámen, se již v prvém tisíciletí používal v Orientu, kde se mu přisuzovala magická moc. Věřilo se, že roztlučený na prášek nebo ponořený do kapaliny účinkuje jako lék při otravách všeho druhu, proti nevolnosti, bolestem, poruchám trávení, epilepsii, a dokonce proti zlým duchům.  Bezoárový kámen se ve středověku stával předmětem zájmu nejbohatších osob, byl zasazován do zlatých, umně zdobených šperků nebo i předmětů denní spotřeby, které jsou vystaveny v některých muzeích. Říšský císař a český král Rudolf II. si nechal zhotovit z bezoárového kamene pohár a věřil, že pití z něj ho ochrání před otravou jedem i před morovou nákazou, každý jed se měl stykem s kamenem neutralizovat. Do zlata zasazený bezoár je také na soupisu korunovačních klenotů Alžběty II. z roku 1962.  V tradiční čínské medicíně se dodnes používají pod názvem „Calculus macacae mulattae“ bezoáry ze žaludku opice makaka rhesus. Užívají se také dosud k léčbě rozličných neduhů v Africe.  Ve střední Evropě byly nejdostupnější bezoáry ze žaludku nebo střev kamzíka a proto se jim začalo říkat kamzičí koule, mívají velikost čočky až holubího vejce.

Bezoáry u lidí.

Ve většině případů vznikají bezoárové kameny u lidí s predisponujícími faktory: porucha motility žaludku, tj. snížená pohyblivost realizována hladkým svalstvem zapříčiněná např. diabetickou neuropatii při diabetes mellitus, snížené množství žaludeční šťávy, nedokonalé rozmělňování potravy nebo chirurgické odstranění části žaludku. Bezoár obvykle bývá nalezen v žaludku, ale obecně to může být kdekoliv mezi jícnem a konečníkem.  Bezoár se většinou zjistí endoskopii, ultrazvukovým vyšetřením nebo tomografii po klinických příznacích jako pocit plnosti, nevolnost, zvracení, bolest břicha nebo zvracení krve. Je riziko, že se může posunout do tenkého střeva a zcela ho zneprůchodnit.  Výskyt bezoáru je v dnešní době v civilizovaném světě pouze občasnou medicínskou kuriozitou. Jeho indikace je raritou, vyvolá vždy pozornost. Je totiž často spojen s psychiatrickým nebo psychologickým problémem postižené osoby.

Rozdělení.

Podle materiálu ze kterých vznikly je současná lékařská věda rozděluje do několika typů:

Odstranění.

Nejjednodušší léčebnou metodou, mnohdy úspěšnou u fytobezoárů a diospyrobezoárů, jsou žaludeční výplachy a podpora pohybu žaludečních stěn prokinetickými léky, nebo rozrušení endoskopickým rozbitím při současném podávání léku usnadňující vyprázdnění střev. Nejsou-li tyto způsoby dostačující, nastupuje chirurgické odstranění.

Bezoár je těleso vytvořené v zažívacím traktu ze spolykaného nestravitelného materiálu. Slovo bezoár pochází z perského "pád zahr" což znamená "protijed". V Indii a Tibetu, kde je dosud využíván v tradiční medicíně, se označují jako "góröčana", což znamená "býčí kámen".

A bezoar is a mass found trapped in the gastrointestinal system, though it can occur in other locations. A pseudobezoar is an indigestible object introduced intentionally into the digestive system.  There are several varieties of bezoar, some of which have inorganic constituents and others organic. The term has both a modern (medical, scientific) and a traditional usage.


Popis.

Olivovníkovité jsou jednodomé nebo řidčeji dvoudomé keře, stromy a liány, výjimečně polokeře ("Menodora"). Větve mají na sobě často lenticely. Listy jsou vstřícné, u některých druhů jasmínu i střídavé, jednoduché, zpeřené nebo trojlisté, bez palistů. Čepel listů je celokrajná nebo zubatá, se zpeřenou žilnatinou, výjimečně je udávána i žilnatina dlanitá. Odění je nejčastěji ze štítnatých šupin.  Květenství jsou vrcholová nebo úžlabní, různých typů, někdy redukovaná na jediný květ. Květy jsou obvykle oboupohlavné, pravidelné, čtyřčetné, malé. Kalich je obvykle malý, srostlý, se 4 cípy, výjimečně chybí. Koruna je záhy opadavá, srostlá, u rodu "Forestiera" a některých jasanů chybí, nejčastěji čtyřčetná, vzácně vícečetná. Tyčinky jsou 2, řidčeji 4, přirostlé ke koruně. Semeník je svrchní, srostlý ze 2 plodolistů, se 2 pouzdry a jednou čnělkou s dvoulaločnou bliznou. Placentace je axilární, v každém plodolistu je 1 až několik vajíček. Plodem je nejčastěji peckovice, někdy nažka, bobule nebo dřevnatá tobolka.

Rozšíření.

Čeleď zahrnuje asi 615 druhů ve 27 rodech. Je rozšířena víceméně po celém světě, nejvíce druhů je ve východní Asii.  V květeně ČR je čeleď zastoupena 3 původními druhy: jasan ztepilý ("Fraxinus excelsior"), ptačí zob obecný ("Ligustrum vulgare") a v úvalech jižní Moravy jasan úzkolistý podunajský ("Fraxinus angustifolia" subsp. "danubialis"). Některé pěstované druhy občas zplaňují, zejména šeřík obecný ("Syringa vulgaris").  Mimo naše domácí druhy roste v evropské květeně ještě 11 druhů olivovníkovitých. "Picconia azorica" a jasmín azorský ("Jasminum azoricum") jsou endemity Azorských ostrovů. Jasan zimnář ("Fraxinus ornus"), olivovník evropský ("Olea europaea"), jasmín křovitý ("Jasminum fruticans"), jamovec úzkolistý ("Phillyrea angustifolia") a jamovec širokolistý ("Phillyrea latifolia") jsou rozšířeny víceméně v celé jižní Evropě. Zlatice evropská ("Forsythia europaea"), jasan balkánský ("Fraxinus pallisae"), šeřík evropský ("Syringa vulgaris"), šeřík karpatský ("Syringa josikaea") a fontanézie "Fontanesia philliraeoides" jsou omezeny na východní Středomoří.

Obsahové látky.

Charakteristickými obsahovými látkami jsou zejména fenolické glykosidy a iridoidy.

Taxonomie.

V minulosti byly olivovníkovité nejčastěji řazeny do řádu krtičníkotvaré ("Scrophulariales", např. Cronquist) nebo do samostatného řádu olivovníkotvaré ("Oleales", Dahlgren a Tachtadžjan).  Olivovníkovité tvoří jednu z bazálních větví řádu hluchavkotvaré ("Lamiales"). Vymykají se z něj především čtyřčetnými pravidelnými květy. Klasické dělení na dvě podčeledi, "Jasminoideae" a "Oleoideae" se ukázalo problematické, neboť podčeleď "Jasminoideae" je v tomto pojetí parafyletická.  V dnešní taxonomii jsou olivovníkovité děleny celkem na 6 tribů:

Využití.

Olivovník evropský je jednou z nejstarších kulturních rostlin a dnes je pěstován v řadě subtropických zemí. Získává se z něj kvalitní stolní olej a plody jsou oblíbenou pochutinou.  Květy jasmínu pravého ("Jasminum officinale") a jasmínu arabského ("J. sambac") se používají k aromatizování čaje a získává se z nich silice, podobně jako z některých dalších druhů jasmínu. Podobně se v Číně používají tradičně k ovoňování čaje kvítky vonokvětky "Osmanthus fragrans".  Nemalý význam mají olivovníkovité jako okrasné keře. Pěstovány jsou zejména různé druhy a kultivary šeříku ("Syringa"), zlatice ("Forsythia") a ptačího zobu ("Ligustrum"), řidčeji bělas ("Chionanthus"), abéliovník ("Abeliophyllum"), fontanézie ("Fontanesia"), forestiera ("Forestiera"), jamovec ("Phillyrea") a jasmín ("Jasminum"). Ze stromovitých druhů jsou pěstovány různé jasany, zejména severoamerické a evropské.  Jasany také poskytují ceněné dřevo.

Olivovníkovité ("Oleaceae") je čeleď vyšších dvouděložných rostlin z řádu hluchavkotvaré ("Lamiales"). Jsou to dřeviny se vstřícnými jednoduchými nebo složenými listy a čtyřčetnými květy. Čeleď je rozšířena téměř po celém světě. V české květeně je zastoupena rody jasan a ptačí zob. Některé druhy jsou hojně pěstovány jako okrasné dřeviny, v ČR zejména zlatice, šeříky a ptačí zoby. Patří sem i některé staré kulturní rostliny, např. olivovník a jasmín.

The Oleaceae are a family of flowering plants in the order Lamiales. It presently comprises 28 genera, one of which is recently extinct. The extant genera includes "Cartrema", which was resurrected in 2012. The number of species in the Oleaceae is variously estimated in a wide range around 700. The Oleaceae consist of shrubs, trees, and a few lianas. The flowers are often numerous and highly odoriferous. The family has a subcosmopolitan distribution, ranging from the subarctic to the southernmost parts of Africa, Australia, and South America. Notable members of the Oleaceae include olive, ash, jasmine, and several popular ornamental plants including privet, forsythia, fringetrees, and lilac.


Výskyt.

Pro svůj přirozený výskyt ústřice vyhledává nepříliš chladné vody. V Evropě, kde se původně vyskytovala, se nacházela ve vodách Atlantského oceánu, ve Středozemním moři, v kanálu La Manche. Nevyskytuje se v Baltském a Černém moři kvůli jejich nízké salinitě. Vyskytuje se tak na pobřeží západní Evropy, respektive od Maroka po Norsko v oblasti severního a východního Atlantiku.  Ve 40. a 50. letech 20. století došlo k zavlečení ústřice jedlé do vod okolo východní části Severní Ameriky od oblasti Maine až po Rhode Island, kde se populace ujala a v současnosti se zde volně šíří a žije.

Historie.

Ústřice patří již několik století na jídelníček lidí. Již antičtí Římané vytvářeli „rybníky“ pro chování ústřic a jejich následnému sběru. Od 17. století probíhal ve Francii na pobřeží Atlantiku sběr ústřic ze skal a jejich následné umisťování do slaných rybníků budovaných ve slaných mokřadech, kde ústřice rychleji dorůstaly, což je zapříčiněno tím, že ústřice rostou rychleji ve slanější vodě. Následný rozvoj rybolovu v 18. a 19. století vedl k nadměrnému lovu ústřic, který měl za následek vyčerpání přírodních kolonií ústřic, k čemuž přispělo značnou mírou i několik chladných zim. Následný nedostatek ústřic vedl k tomu, že se začaly hledat způsoby, jak zabezpečit zásobování ústřicemi trh a pravidelné výnosy a taktéž obnovit zdecimované populace ústřice.

Popis.

Ústřice jedlá je mlž, který povrch svého těla chrání vápnitou skořápkou tzv. lasturou, která má obvykle protáhlý až hruškovitý tvar a skládá se ze dvou rozdílných částí. Povrch lastury je z vnější strany drsný, hrubý se šupinatovou stavbou, často mléčný, šedý, bílý až dožlutova zbarvený. Je zakončen nepravidelným okrajem, který na jedné straně je spojen s druhou částí lastury elastickým kloubem a na opačné straně je volně otevíratelný. Lastura směřující k podloží je silně konkávní. Vnitřní část lastury je hladká a často má perleťový vzhled, často se uvnitř lastury ale vyskytují tmavé plochy. Lastura ústřice dorůstá velikosti okolo 10 cm až maximálně 20 cm, může se dožívat věku i více než 20 let.  Otevírání a zavírání lastury je kontrolováno silným centrálním svalem ústřice. Uvnitř lastury se pak nachází samotné tělo, které mívá barvu od béžové až po světle šedou.

Potrava.

Ústřice se živí drobnými organickými částečkami, které filtruje z okolní mořské vody.

Rozmnožování.

Jedná se o dimorfní druh, tudíž má jak pohlavní orgány samčí tak i samičí a střídavě se mezi těmito pohlavími mění. Ke změně mezi samčí a samičí sadou orgánu dochází v průměru dvakrát za jedinou sezónu.

Využití.

Ústřice patří mezi hospodářsky hojně využívané mořské plody, které se chovají na mořských farmách a to převážně pro využití v gastronomii, kde se servíruje jako delikatesa. V akváriích se její rozmnožování nedaří. V Evropě je rozšířený způsob konzumace ústřice živé, kdy je syrová ústřice pokapána pár kapkami citrónu. Maso ústřice má lehce slanou až žádnou chuť. V Evropě se chovají dva druhy ústřic a to ústřice jedlá a ústřice obrovská (častější) a to hlavně ve Francii a Nizozemsku.  Mezi největší celosvětové producenty ústřice jedlé patří v současnosti USA, Maroko, Španělsko, Francie, Spojené království, Irsko, Norsko, Holandsko, Chorvatsko, Bosna a Hercegovina, Řecko a Jihoafrická republika.

Ústřice jedlá ("Ostrea edulis"; Linnaeus, 1758) je mořský mlž z čeledi ústřicovitých, který je hojně chován pro gastronomii. Konzumuje se maso, které je chráněnou dvojicí skořápek dorůstající velikosti až 20 cm. Původně se vyskytovala v oblasti severovýchodního pobřeží Atlantského oceánu, ale v 40. a 50. letech 20. století byla zavlečena i na východní pobřeží USA, kde se její populace uchytila a úspěšně zabydlela.

"Ostrea edulis", commonly known as the European flat oyster, is a species of oyster native to Europe. In the British Isles, regional names include Colchester native oyster, mud oyster, or edible oyster. In France, "Ostrea edulis" are known as "huîtres plates" (flat oysters) except for those that come from the Belon River estuary in Brittany, France, which are known as Belons.  The fossil record of this species dates back to the Miocene (age range: 15.97 to 0.012 million years ago). These fossils have been found in Belgium, Italy, the Netherlands, Egypt, Greece, Spain, the United Kingdom, Austria, France and Germany.


Kariéra.

Suzanne Collinsová započala svou spisovatelskou dráhu v roce 1991 jako scenáristka televizních show pro děti. Po setkání s Jamesem Proimosem při práci na jednom z pořadů získala novou inspiraci vrhla se na psaní vlastních knih pro děti.  Inspirací pro Gregor the Overlander (doslovně "Řehoř Suchozemský"), první knihu z úspěšné série "The Underland Chronicles", jí byla "Alenka v říši divů", která by se však nepropadla králičí norou, nýbrž norou lidskou, pod kterou by našla něco úplně jiného něž čajovou sešlost. Poslední kniha z této série s názvem Gregor and the Code of Claw (doslovně "Řehoř a kód drápu") vyšla v roce 2007.  V roce 2008 vyšla první kniha trilogie Hunger Games (pod názvem "Hunger Games - Aréna smrti" vydalo Nakladatelství Fragment na jaře 2010). V této trilogii se inspirovala řeckým mýtem o Theseovi a Minotaurovi a také armádní dráhou svého otce, která jí umožnila lépe porozumět chudobě, hladu a dalším následků války. Námět na příběh ji napadl ve chvíli, kdy přepínala televizi mezi zprávami z války v Iráku a různými reality show. V roce 2009 vyšel druhý díl Catching Fire (pod názvem "Vražedná pomsta" vydalo Nakladatelství Fragment na podzim 2010) a závěrečný díl vyšel v srpnu 2010 pod názvem Mockingjay (doslovný překlad "Reprodrozd"; pod názvem "Síla vzdoru" byl vydán na jaře 2011 v Nakladatelství Fragment). Jen prvního dílu se prodalo v severní Americe během prvního roku přes 1,5 milionů výtisků, na žebříčku New York Times se udržel titul více než 60 týdnů. Suzanne Collinsová se díky tomuto úspěchu dostala v roce 2010 na seznam nejvlivnějších lidí, sestavovaný magazínem Time.  Filmová práva na trilogii "The Hunger Games" získala společnost Lions Gate Entertainment. Collinsová spolupracovala i na scénáři ke zfilmování prvního dílu (premiéra 2012), které bylo komerčně velmi úspěšné (rozpočet $78 miliónů, zisk pak $700 miliónů).

Suzanne Collinsová (* 10. srpna 1962) je americká spisovatelka, autorka bestsellerových sérií Underworld Chronicles (doslovně "Podzemní kroniky") a Hunger Games (doslovně "Hladové hry"). Vystudovala obor dramatického psaní na New York University, kde získala titul M.F.A. V současnosti žije v Connecticutu se svým manželem, dvěma dětmi a třemi koťaty.

Suzanne Collins (born August 10, 1962) is an American television writer and author. She is known as the author of "The New York Times" best-selling series "The Underland Chronicles" and "The Hunger Games".


Biografie.

Narodila se v roce 1965 ve městě Kirjat Gat. V roce 1983 vstoupila do přípravného vojenského kurzu Gadna, kde se stala velitelkou roty, jíž byla až do roku 1986. Poté působila jako zástupce mluvčího armády při Jižním velitelství. Dále pokračovala v budování armádní kariéry v oblasti public relations a v roce 2002 byla povýšena na zástupkyni mluvčího IOS. V roce 2003 byla jmenována koordinátorkou národních PR snah při úřadu izraelského premiéra v souvislosti s plánovanou koaliční válkou v Iráku. Po krátkém působení (2004–2005) v pozici vrchního cenzora tisku a médií byla v roce 2005 povýšena do hodnosti brigádní generálky a stala se mluvčí izraelské armády.  Během jejího působení v této funkci se Izrael v roce 2005 stáhl z Pásma Gazy a o rok později se zapojil do druhé libanonské války. V roce 2007 ji ve funkci nahradil Avi Benajahu.  V listopadu 2008 vstoupila do strany Likud a o rok později za stranu kandidovala v parlamentních volbách z 27. místa kandidátní listiny. Likud ve volbách nakonec získal právě 27 poslaneckých mandátů a Miri Regev se stala poslankyní 18. Knesetu.  V červnu 2010 při jednání Knesetu narušila projev izraelskoarabské poslankyně Hanín Zuabí za stranu Balad, která kritizovala vládu za vojenský zásah proti flotile lodí plující do Pásma Gazy. Zároveň ji obvinila z dvojího zločinu, a to „přidání se k teroristům a morálního zločinu vůči Státu Izrael,“ načež na poslankyni vykřikla arabsky „vrať se do Gazy, zrádkyně.“  Poslanecký mandát obhájila rovněž ve volbách v roce 2013 a volbách v roce 2015. Od května 2015 zastává ve čtvrté Netanjahuově vládě post ministryně kultury a sportu.  Je vdaná a má tři děti.

Miriam „Miri“ Regev ( מרים "מירי" רגב, narozena 26. května 1965 Kirjat Gat) je izraelská politička, poslankyně Knesetu za stranu Likud a bývalá důstojnice Izraelských obranných sil, která dosáhla hodnosti generálmajora. Od května 2015 je ministryní kultury a sportu v izraelské vládě.

Miriam "Miri" Regev (; born "Miriam Siboni" on May 26, 1965) is an Israeli politician and a former Brigadier-general in the Israel Defense Forces, in which she served as IDF Spokeswoman. She is currently a member of the Knesset for Likud, and Minister of Transportation. She also previously served as Minister of Culture and Sport. On June 14, 2017, she was appointed acting PM to serve while PM Netanyahu would be abroad.


Biografie.

1980.

Tarot byl původně vytvořen bratry Hietalovými na počátku 80. let. S původním názvem Purgatory ("očistec"). Jakmile se kapela dostala k podpisu smlouvy u nahrávací společnosti, dohodli se na změně názvu. Od té doby skupina byla známá jak Tarot. Také line-up se ustálil v podobě Marco Hietala (basová kytara / zpěv), Zachary Hietala (kytara), Mako H (kytara) a Pecu Cinnari (bicí).  Singl Wings of Darkness uviděl světlo světa v roce 1986 a během téhož roku vydali své první dlouhohrající album s názvem Spell of Iron. Rok nato přišel další singl s názvem Rose on the Grave (Růže na hrobě).

1990 - 1997.

Po druhém albu byla přibrzděna činnost kapely. Výsledek této "dovolené"? Line-up se poněkud změnil, přibyl klávesista Janne Tolsa, který nahradil druhého kytaristu Mako H. a po pěti letech obav vyšlo třetí album, To Live Forever, které bylo dokončeno v roce 1993. Tarot získal dobré ohlasy v Japonsku, a tak jejich první živé album vyšlo v roce 1994 pouze v Japonsku. Koncert byl zaznamenán na Tavastia Club v Helsinkách. Naštěstí některé z písní z živého alba byly vydány v průběhu příštího roku na omezeném vydání bonusové verze nového LP, Stigmata (1995).

1998 - 2002.

"For The Glory of Nothing", vyšla v roce 1998. A také, během téhož roku, Shining Black, kompilace, která vyšla v Japonsku. Následně opět nastala fáze klidu. Naštěstí se sem tam našlo vystoupení, které potvrdilo funkčnost kapely a ohlasy fanoušků. Marco nedokázal vydržet neaktivní postoj kapely a začal se realizovat. Hrál v Conquest a Sinergy. Vystupoval také s "Metal Gods". Marcova největší změna v jeho životě nastala po příchodu do kapely Nightwish v roce 2002 a poté, co začal skládat velmi úspěšné hity, začal se věnovat tvrdšímu Tarotu. Janne Tolsa hrál na klávesy pro Virtuocity's Secret Visions a Marco si tak zazpíval několik písní. Na konci léta 2002 připravil Tarot speciální koncert 80 let v Kuopio, avšak hráli písně pouze z prvních dvou alb.

2003.

V průběhu roku 2003 byl Shining Black vydán po celém světe. Tarot podepsal novou nahrávací smlouvu se Spinefarm Records a vydali tak nové CD Suffer Our Pleasures (2003).  Suffer album se ujalo docela dobře, tedy ve Finsku. V zahraničí takový úspěch nemělo.Celá reklama a marketing nebyl vytvořený dobře. To bylo samozřejmě velkým zklamáním pro kapelu, jelikož album obsahovalo skutečně kvalitní písně. I přes negativní aspekty marketingu, si kapela poradila a díky aktivnímu tour se dostala opět do povědomí posluchačů i kritiků.

2006 - 2009.

V letech 2003 až 2006 měl Marco plné ruce práce se svou další skupinou Nightwish při nahrávání a turné po celém světě. Janne měl zase album Eternal Tears of Sorrow a mnoho koncertů s industrial metal kapelou Turmion Kätilöt. V roce 2006 tak nastal čas, aby se Tarot sešel znovu.  Brzy na jaře roku 2006 nahrávací společnost vydala Bluelight Re-Masters sbírku, která zahrnoval všech šest alb s rozsáhlou sbírkou bonusového materiálu, nezveřejněná dema, živé a speciální verze písní a některé obaly. Některá z alb byla také remixována.  Fanoušci přijeli reedici tak dobře, že v květnu 2006, kdy Tarot vydal nový singl "You", vyskočil poprvé v historii Tarot do hudebních žebříčků. Současně skupina formálně uznala jejich zpěváka Tommi "Tuple" Salmela jako skutečného člena kapely, poté, co byl s kapelou více než deset let. Nyní byl Tarot schopen provádět složitější vokální výkony, než kdy jindy, s použitím dvou hlavních zpěváků v kapele Deep Purple se zlatou érou s Coverdale / Hughes.  Tarot změnila znovu nahrávací společnost a přešla pod finskou KingFoo Entertaiment. V Evropě Tarot úspěšně pracuje s Nuclear Blast.  Léto 2006 bylo ve znamení práce pro kapelu, jelikož cestovala po různých klubech a na festivalech. Do té doby Tarot také skládal, dema a nahrával nový materiál a nakonec tak vypustil nejtemnější album - Crows Fly Black (2006).  Po vydání "Crows Fly Black" se vydal Tarot na rok a půl dlouhé turné a vůbec dělal různé přehlídky také mimo Finsko. "Crows", byl propuštěn vydavatelstvím Nuclear Blast pro širší evropské publikum, které připravilo pro kapelu možnost udělat nějaké větší turné ve střední Evropě.  Tarot rychle stoupal a tak přišel nápad natočit první DVD. Live DVD "Undead Indeed" bylo natočeno v rodném městě Kuopio, Club Rupla dne 17.8.2007. DVD pak vyšlo dne 11.6.2008 a na chvíli zůstal jako číslo 1 v žebříčku finských DVD. "Undead Indeed" zahrnuje celou show a velmi dobře zachycuje atmosféru skutečných chlapů z kraje Savo ve Finsku, co dělají rock'n'roll show.  Do vydání DVD už nastupuje Marco na turné s Nightwish, ale s Tarotem se přece na několika vybraných akcí ukazuje (2008 - 2009). Bylo ale jasné, že jakmile Nightwish tour ukončí, Tarot začne znovu žít.

2010.

V letech 2008-2009 Janne, Marco a Zac napsali poměrně hodně nových věcí v jejich volném čase. Trvalo jen několik zkoušet a přišli s hrstkou písní, které připravili pro osmé studioalbum s názvem "Gravity Of Light".  Většina demo práce pro toto album se odehrála v srpnu a září 2009 a vlastní nahrávky pro album začali ihned v listopadu 2009. Výsledný mix provádí Janne a Mikko Tegelman a Mika Jussila na Finnvox Studios v lednu a únoru 2010. Album je vyšlo opět pod King Foo Entertainment.  Album působí jako setkání se starým přítelem. Některé věci jsou stejné, ale váš přítel přibral na váze. Ten ukazuje nové jizvy a tetování. Má delší vousy a dodává vám drsnější a rychlejší náladu. Zároveň je tu stále velké srdce ve středu. Když uslyšíte "Gravity Of Light", uvěříte.

Tarot je finská metalová skupina, založená roku 1985 bratry Marcem a Zacharym Hietalovými. Domovská skupina nynějšího baskytaristy a zpěváka Marca Hietaly, který skupinu neopustil, ale je současně členem Nightwish i Tarot. Ve skupině Tarot zůstal hlavním autorem a hlavou skupiny. Skupina Tarot sice nevyvíjí nijak hektickou činnost, neboť se nesmí termíny jejich turné tlouci s termíny turné Nightwish, ale udržuje si stále vysokou kvalitu své tvorby a vydává alba. Přestože má skupina za sebou dost dlouhou kariéru, do povědomí širšího okruhu posluchačů se dostala až po nástupu Marca Hietaly na post baskytaristy skupiny Nightwish.

Tarot is a heavy metal band from Finland. They are most famous for the song “Wings of Darkness” from the 1986 album "Spell of Iron". While having enjoyed a broad underground popularity in Finland, the band has never been notable elsewhere until gaining new success in recent years, when their singer and bassist Marco Hietala joined Nightwish in 2002.


Biografie.

Původ, mládí.

Alexandrina byla dcerou meklenburského vévody Fridricha Františka III. a jeho manželky, původem ruské velkokněžny Anastázie Michailovny Romanovové, vnučky ruského cara Mikuláše I. Byla nejstarším dítětem ze tří; dalším sourozencem byl korunní princ Fridrich František IV. a nejmladším Cecilie, později manželka pruského korunního prince Viléma.

Manželství, potomci.

Kvůli špatnému zdravotnímu stavu svého otce vyrůstala Alexandrina společně se svými sourozenci ve Francii, Itálii, Rusku a Německu; často pobývala i v Cannes, kde také poznala dánského následníka trůnu, prince Kristiána, za kterého se 26. dubna roku 1898 ve věku 18 let ve vile Wenden v Cannes provdala. Z jejich harmonického manželství vzešli dva synové:

Královna.

V roce 1906 se její manžel po smrti svého dědečka Kristiána IX. stal korunním princem a 14. května roku 1912 po smrti své tchána Frederika VIII. Alexandrina spolu s ním nastoupila na dánský trůn.  Královna Alexandrina neprojevovala zájem o politiku a preferovala spíše rodinné zátiší před veřejnými aktivitami; jejím zájmem byla i hudba (byla protektorkou hudebních společností "Musikforeningen i Kbh" a "Den danske Richard Wagnerforening"), proslula svými výšivkami, ráda hrála golf a fotografovala. Nezříkala se zcela účasti na veřejném životě, neusilovala však nikterak o popularitu. Po smrti své tchyně Luisy Švédské pokračovala jako oficiální protektor v podpoře řady charitativních organizací, jež Luisa založila, za 1. světové války založila sama "Dronningens Centralkomité af 1914 (Královnin ústřední komitét 1914)" k podpoře chudých rodin.  Královský pár získal velkou popularitu za 2 světové války jako národní symbol v době okupace. Veřejné mínění vyjádřil dánský dramatik Kaj Munk slovy: ""Chraňme naši královnu, jediného Němce, jehož mějme rádi!""  Alexandrina ovdověla 20. dubna 1947. Sama zemřela po delší nemoci 28. prosince 1952. Byla pochována po boku svého manžela v katedrále v Roskilde, tradičním místě posledního odpočinku dánské královské rodiny.

Alexandrina Meklenbursko-Zvěřínská (: "Alexandrine af Mecklenburg-Schwerin", : "Alexandrine Auguste Herzogin zu Mecklenburg"; 24. prosince 1879, Schwerin – 28. prosince 1952, Hellerup u Kodaně) byla rodem meklenburská vévodkyně a jako manželka dánského krále Kristiána X. v letech 1912–1947 dánská královna.

Alexandrine of Mecklenburg-Schwerin (24 December 1879 – 28 December 1952) was Queen of Denmark as the spouse of King Christian X. She was also Queen of Iceland (where the name was officially Alexandría) from 1 December 1918 to 17 June 1944.


Stavba.

Mezi lety 1980–1991 bylo postaveno 12 jednotek této třídy, přičemž v roce 1999 do služby vstoupila třináctá jednotka "Admiral Čabaněnko", postavená ve vylepšené verzi "Udaloj II". Další dvě rozestavěná plavidla byla sešrotována. "Admiral Čabaněnko" byl původně stavěn pro pohraniční vojska KGB, převzalo jej však ruské námořnictvo.  Jednotky projektu 1155:

Konstrukce.

Projekt 1155.

Konstrukce třídy "Udaloj" navazovala na protiponorkové fregaty třídy "Krivak", jejichž základní nedostatky u nich byly napraveny. Hlavňovou výzbroj představují dva 100mm kanóny AK-100 v jednohlavňových věžích na přídi a čtyři systémy blízké obrany AK-630 s rotačním 30mm kanónem. Hlavní údernou zbraň představuje osm protiponorkových raketových torpéd komplexu RPK-3 Metel (v kódu NATO SS-N-14 Silex) umístěných ve čtyřnásobných kontejnerech. Doplňují je dva raketové vrhače hlubinných pum RBU-6000 a dva čtyřhlavňové 533mm torpédomety, ze kterých lze odpalovat střely komplexu RPK-2 Vjuga (v kódu NATO SS-N-15). K obraně proti vzdušným cílům slouží protiletadlové řízené střely Kinžal (v kódu NATO SA-N-9) s dosahem 12 km, umístěné v osmi osminásobných vertikálních vypouštěcích silech. Na zádi je přistávací plošina a hangár pro uskladnění dvou protiponorkových vrtulníků Kamov Ka-27.  Pohonný systém je koncepce COGAG. Jeho výkon je 60 000 hp. Pro plavbu cestovní rychlostí slouží dvě plynové turbíny M62, přičemž v bojové situaci se připojí ještě dvě plynové turbíny typu M8KF. Lodní šrouby jsou dva. Nejvyšší rychlost je 30 uzlů. Dosah je 10 500 nám. mil při rychlosti 14 uzlů.

Projekt 1155. 1.

Tato verze obsahovala některé prvky převzaté z torpédoborců třídy "Sovremennyj". Původní kanony nahradil 130mm dvojkanón AK-130, systémy AK-630 nahradily dva hybridní systémy blízké obrany Kortik, kombinující 30mm kanóny a řízené střely. Místo raketových torpéd Metel torpédoborec nese osm nadzvukových protilodních střel P-270 Moskit (v kódu NATO SS-N-22 Sunburn) s dosahem 120 km. Původní systém RBU-6000 nahradily dva výkonnější komplety systémy Udav-1. Protiletadlové střely Kinžal a torpédomety zůstaly beze změny. Obvykle je nesen jeden protiponorkový vrtulník Ka-27PL a druhý pro označování cílů Ka-27RT. Nárůst výtlaku byl kompenzován zvýšením výkonu poonného systému na 65 000 hp. Nejvyšší rychlost dosahuje 30 uzlů.

Projekt 1155 Fregat (jinak též třída Udaloj) je třída raketových torpédoborců sovětského námořnictva z doby studené války. Vyvinuty byly především jako protiponorková plavidla s dlouhým dosahem, vhodná pro doprovod sovětských hladinových uskupení. Celkem bylo postaveno 12 jednotek základního modelu a jedna modernizované verze Projekt 1155.1 Fregat II (či "Udaloj II"). Další dva torpédoborce nebyly po rozpadu SSSR dokončeny.

The Udaloy" class, Russian designations Project 1155 "Fregat and Project 11551 "Fregat-M" (, 'Fregat' meaning Frigate), are series of anti-submarine guided missile destroyers built for the Soviet Navy, seven of which are currently in service with the Russian Navy. Twelve ships were built between 1980 and 1991, while the thirteenth ship built to a modified design, known as "Udaloy II" class, followed in 1999. They complement the Sovremennyy-class destroyers in anti-aircraft and anti-surface warfare operations.


Nakládání s odpadními vodami.

Za svod odpadních vod z Paříže odpovídá město prostřednictvím společnosti SIAAP (Syndicat interdépartemental pour l'assainissement de l'agglomération parisienne – Mezidepartementální syndikát pro kanalizace pařížské aglomerace). Tato společnost funguje od roku 1970, kdy ji založily departementy Hauts-de-Seine, Seine-Saint-Denis, Val-de-Marne a Paříž a dalších asi 180 obcí v sousedních departementech v regionu Île-de-France. SIAAP každý den svede jen z Paříže 2,5 – 3 milióny m odpadních vod do čtyř čistíren, odkud je voda vypouštěna do Seiny nebo Marny. SIAAP má 1551 zaměstnanců.

Historie kanalizace.

Stará síť.

První pařížské podzemní stoky vznikly již v římské době a jejich pozůstatky byly nalezeny pod úrovní dnešního bulváru Saint-Michel. Ve středověku byly stoky dlouho otevřené pod širým nebem. První otevřené kanalizační strouhy se objevily ve 14. století. Tato síť se rozvíjela především v době pařížského prévôta Huguese Aubriota, který vybudoval v roce 1374 první kanalizační stoku z klenutého zdiva pod ulicí "Rue Montmartre". Až do 18. století se moč a výkaly ve městě shromažďovaly v žumpách, které často znečišťovaly podzemní i povrchové vody. Latríny byly pravidelně vynášeny městskými počišťovači. Výkaly se svážely k úpatí vrchu Buttes-Chaumont za hranicemi tehdejší Paříže, kde vyschly a výsledný materiál se pak prodával zemědělcům jako hnojivo. Na pravém břehu vedla velká stoka podél ulice "Rue de Ménilmontant", do které se vlévalo několik struh z kopců Belleville a Ménilmontant. Všechen odpad se vléval do Seiny na úrovni dnešního mostu Alma. Také další stoky odváděly splašky ze severního břehu do řeky.  Na levém břehu hrála roli hlavní stoky řeka Bièvre. Už ve středověku tekly strouhy s odpadní vodou z návrší Sainte-Geneviève do Bièvre nebo přímo do Seiny. Přitom voda ze Seiny byla po dlouhou dobu hlavním zdrojem vody pro pařížské obyvatelstvo.  Kanály se pozvolna rozrůstaly, ale až velká epidemie moru a cholery v roce 1832 donutila město v této oblasti přijmout rozsáhlá opatření. Stoková síť měřila na počátku 19. století méně než 50 km (oproti 2000 km na konci 20. století). Do té doby neexistoval žádný ucelený plán na kanalizaci města.

Moderní síť.

Inženýr Eugène Belgrand pod vedením prefekta Haussmanna zahájil v roce 1854 rozsáhlou výstavbu kanalizačních tunelů, které se staly základem dnešní stokové sítě. Podle zákona z roku 1894 musely být všechny domy ve městě napojeny na kanalizační systém, takže již nedocházelo k únikům splašek do Seiny přímo ve městě. Kanály odváděly odpadní vodu až dále po proudu za město, kde ji teprve vypouštěly do řeky poblíž města Asnières-sur-Seine. Z tohoto důvodu se síť z levého břehu Seiny slévá u mostu Alma a odpadní vody jsou podzemním tunelem pod Seinou přečerpány na pravý břeh, odkud pokračují dále na severozápad.  Znečištění Seiny tak stále pokračovalo, jen se posunulo až dále za Paříž. Haussmannovi nástupci proto museli hledat řešení na čištění pařížských odpadních vod. Podzemní kanály proto byly prodlouženy až do města Achères, kde byla vybudována čistírna odpadních vod. Ta byla zprovozněna v roce 1930. Dodnes zůstává nejvýznamnější čističkou pro Paříž, nicméně kromě ní vznikly v okolí Paříže i další podobná zařízení: Valenton (Val-de-Marne), Noisy-le-Grand (Seine-Saint-Denis) a Colombes (Hauts-de-Seine).

Rekuperace tepla.

V rámci plánu na ochranu klimatu se město Paříž a "Compagnie de Parisienne Chauffage Urbain" (Společnost pařížského městského vytápění) v roce 2010 rozhodly o rekuperaci tepla z kanálů. Teplo bude získáno prostřednictvím tepelných čerpadel a výměníků tepla a prostřednictvím tepelných sítí a použito k vytápění škol (první experiment probíhá ve 12. obvodu), bazénů, tělocvičen, kancelářských budov atd.

Musée des Égouts.

Část kanalizační sítě je otevřena pro veřejnost. Vchod se nachází u mostu Alma na levém břehu Seiny. V podzemí je vybudováno malé muzeum o historii a fungování kanalizace v Paříži, které v roce 2007 navštívilo až 95 000 návštěvníků.

Ztráty v kanálech.

Součástí správy kanalizací je i služba vyhledávající předměty ztracené v kanalizační síti. Jedná se permanentní službu, která ročně provede až 3000 zásahů (ztracené předměty, zatopené sklepy, podezřelý zápach apod.).

Stoky v kultuře.

V románu "Bídníci" Victora Huga se vyskytují staré kanalizační stoky, kterými Jean Valjean nese raněného Maria Pontmercyho. Rovněž v knize "Foucaultovo kyvadlo" (Umberta Eca) jsou stoky zmiňovány.  V kinematografii se stoky objevily např. ve filmech "Velký flám" z roku 1966 nebo "Ratatouille" (2007).

Pařížské stoky (francouzsky "Égouts de Paris") je označení pro podzemní kanalizační síť města Paříže, která odvádí srážky a odpadní vody. První kanalizační kanály vznikly již v římské době, současná síť byla budována od 19. století. Tato síť má v současnosti přes 2400 km štol. Malá část stok je zpřístupněna i veřejnosti jako muzeum.

The sewers of the French capital Paris date back to the year 1370 when the first underground system was constructed under Rue Montmartre. Consecutive French governments enlarged the system to cover the city's population, including expansions under Louis XIV and Napoleon III, and modernisation programs in the 1990s under Mayor Jacques Chirac. The system has featured in popular culture through its existence, including Victor Hugo's 1862 novel, "Les Misérables", and H. L. Humes' 1958 novel "The Underground City".


Život.

Narodil se v rodině hodináře a řezače gemů a reliéfů, od kterého dostal své první umělecké (především kreslířské) vzdělání. Mezi jeho předky patřil sochař Ambrogio Barocci. Ve 40. letech odcestoval ke svému strýci do Pesara, kde se seznámil s vévodou Francescem Mariou della Rovere, který se stal jeho podporovatelem.  Roku 1548 pravděpodobně odcestoval do Říma, kde se věnoval zejména kopírování Raffaelových děl (se kterými se seznámil už v Urbinu – Raffael byl urbinský rodák). Jeho dílo ovlivnil Tizian, francouzský malíř Melozzia da Forlì a práce Battisty Franca.  V 50. letech navštívil další italská města – Parmu, Benátky, Florencii i Bolognu. Slávu si však získal až po návratu do rodného Urbina, kde ho očarovaly díla Antonia da Correggia; díky tomu se stal jeho vynikajícím následovníkem. Už ve zhruba 25 letech dostal nabídku na obraz pro dóm v Urbinu, který v letech 1557-58 vytvořil ("Umučení svatého Šebestián"a).  V roce 1560 se opět vydal do Říma, tentokrát už jako poměrně známý malíř, a tam dostal spolu s Federicom Zuccarim nabídku vyzdobit malbami některé místnosti vatikánského Belvederu, ale tuto práci nedokončil – důvodem byl pokus o otrávení jedem přidaným do salátu během malířského pikniku. V důsledku toho s u něj rozvinulo onemocnění, ze kterého se až do konce života plně nevyléčil – trpěl slabostmi a bolestmi a tedy mohl denně pracovat jen po omezenou dobu.  Po uzdravení se roku 1565 vrátil do Říma pracoval na výzdobě dómu v Perugii a kostela v Urbinu. Dostal pozvání na královský dvůr od florentského velkovévody, císaře Rudolfa II. a krále Filipa II., ale ani jedno z nich nepřijal a místo toho zůstal až do smrti ve svém rodišti, kde neměl nouzi o zakázky.  Barocciho díla se doposud nacházejí v různých italských kostelech, ale taky v různých muzeích v Bruselu, Madridu, Drážďanech, Mnichově, Petrohradě, Turíně a v mnohých dalších. V České republice je však téměř neznámým autorem.

Federico Barocci, vlastním jménem "Federico Fiori", známy jako "Baroccio, Barozzi, Fiori da Urbino" (asi 1533 Urbino, Itálie – 30. září 1612, Itálie) byl italský malíř. Jeho práce leží na pomezí manýristického a barokního umění.

Federico Barocci (c. 1535 in Urbino – 1612 in Urbino) was an Italian Renaissance painter and printmaker. His original name was Federico Fiori, and he was nicknamed Il Baroccio. His work was highly esteemed and influential, and foreshadows the Baroque of Rubens.


Historie.

9. července 1914 byla Justicia spuštěna na vodu a pokřtěna a začala se vybavovat. Ale ještě před dokončením začala 1. světová válka a práce byly na rok přerušeny. V roce 1915 si ji přisvojila britská vláda za účelem transportu jednotek. Jejím operováním bylo nejprve pověřeno rejdařství Cunard Line kvůli popopení "Lusitanie" a přejmenována na "Justicia" (název vznikl přidáním tradiční koncovky -ia ke slovu justice). Cunnard však nedokázal najít pro Justicii posádku, tak byla předána White Star Line, která měla volnou posádku z potopeného "Britannicu". Šedý trup lodi byl přetřen podle kamuflážního schématu.

Torpédování.

19. července 1918 plula prázdná z Belfastu do New Yorku střežená torpédoborci. Když byla asi 37 km jižně od Skerryvore, torpédovala ji německá ponorka "UB-64". Přestože byla Justicia třikrát zasažena se díky včasnému uzavření vodotěsných přepážek nepotopila. Naproti tomu doprovázející torpédoborci poškodili ponorku, která musela odplout pryč. Většina členů posádky byla evakuována a Justicia musela být odtažena remorkérem "Sonia" do Lough Swilley. Pak ale přišlo čtvrté torpédo, když se podařilo UB-64 Justicii opět lokalizovat. Loď však zůstala na hladině.  Následující den potkala Justicii další německá ponorka "UB-124" a po 9. hodině ráno na ni vypálila další dvě torpéda, které zasáhly bok trupu. V poledne už byla posádka evakuována a loď se poté překlopila a zmizela pod vlnami. Doprovázející torpédoborci "Marne", "Milbrook" a "Pigeon" zaútočili na ponorku hloubkovými minami a palbou z děl a nakonec ji potopili.  Vrak Justicie teď leží asi 45 km severozápadně od Malin Head v Irsku 68 metrů pod vodou.

SS "Justicia byla britská loď sloužící v 1. světové válce pro transport jednotek. Postavena byla jako SS "Statendam pro rejdařství Holland America Line v loděnicích Harland & Wolff v Belfastu. Ještě před dokončením si loď přivlastnila britská vláda, pro kterou s ní operovala White Star Line.

SS "Justicia was a British troopship sunk during the First World War. She was laid down as SS "Statendam, a 32,234 gross-ton ocean liner built for the Holland America Line by Harland and Wolff in Belfast. Before the ship was completed she was acquired by the British government and operated on behalf of the shipping controller by the White Star Line.  After several trips as a troopship she was torpedoed by a German U-boat off the British Isles in 1918 while sailing unladen.


Kariéra před NHL.

Czerkawski nakoukl do seniorské polské nejvyšší soutěže v sezoně 1990/91 v dresu GKS Tychy, jehož barvy hájil již v mládežnických kategoriích. Nadprůměrné výkony v klubu i mládežnických reprezentačních výběrech (viz níže) zaujaly skauty klubu NHL Boston Bruins, který jej draftoval. V létě 1991 se přesunul do klubu švédské ligy Djurgårdens IF. Během sezony 1992/93 jej zaměstnavatel poslal na roční hostování do druholigového Hammarby IF. V sezoně 1993/94 již opět polský talent nastupoval za Djurgårdens a poté, co jeho klub vypadl v prvním kole play off, posílil v závěru sezony Boston Bruins.

NHL a závěr ve Švýcarsku.

Během svého účinkování během ročníku 1993/94 v dresu Bruins stihl odehrát čtyři utkání základní části a poté i celé play off, ve kterém vypadl Boston ve druhém kole. Czerkawski se svým startem v soutěži stal prvním hokejistou NHL, který byl vychován v Polsku. Sezona 1994/95 nezačala kvůli sporům majitelů klubů s hráčskou asociací NHLPA v běžném termínu, takže v jejím úvodu sehrál Czerkawski sedm utkání ve finské lize za Blues Espoo. Po zahájení NHL už opět oblékal dres Bostonu, se kterým vypadl v prvním kole play off.  V průběhu sezony 1995/96 byl vyměněn do kanadského klubu Edmonton Oilers, ve kterém strávil i následující sezonu (kdy vypadl jeho celek ve druhém kole play off). V letech 1997-2002 nastupoval za New York Islanders, kde si v sezoně 1999/2000 vysloužil nominaci do utkání hvězd. S Islanders si zahrál play off pouze v sezoně 2001/02, kdy klub nepřešel přes první kolo. V ročníku 2002/03 patřil do kádru Montreal Canadiens, kde se ale neprosadil a část sezony dokonce strávil na farmě v celku Hamilton Bulldogs, který hraje American Hockey League. Před sezonou 2003/04 se tedy rozhodl pro návrat do Islanders, kde strávil jeden rok. Islanders se kvalifikovali do vyřazovacích bojů, ale skončili již v prvním kole.  Sezona NHL 2004/05 se kvůli stávce hráčů neuskutečnila a Czerkawski podobně jako řada dalších hráčů tuto sezonu působil v Evropě, konkrétně po jedenácti letech hrál za Djurgårdens IF. Po výluce se ještě na jednu sezonu vrátil do zámoří, kde začal ročník v dresu Toronto Maple Leafs, odkud byl vyměněn symbolicky do Boston Bruins, který byl tedy jeho první i závěrečnou štací v NHL.  V letech 2006-2008 polské pravé křídlo hrálo švýcarskou ligu za Rapperswil-Jona Lakers.

Reprezentace.

Sedmnáctiletý Czerkawski byl v roce 1989 vybrán do polského výběru do 18 let, který absolvoval turnaj B-skupiny mistrovství Evropy do 18 let a vybojoval postup do elitního turnaje pro následující rok. Tohoto šampionátu, který se konal ve Švédsku se zúčastnil talentovaný Polák také.  Šikovné pravé křídlo neuniklo pozornosti ani trenérům reprezentace do 20 let. V jejím dresu si zahrál rodák z Radomska na mistrovství světa této věkové kategorie v roce 1990 ve Finsku. Polský tým bez jediného bodu skončil na poslední osmé pozici a sestoupil. Czerkawski obdržel cenu pro nejlepšího hráče svého týmu a startoval i o rok později i na turnaji B-skupiny šampionátu (zde byl nejproduktivnějším hráčem).  V roce 1991 se zúčastnil poprvé velké akce jako člen seniorské reprezentace, když nastoupil na mistrovství světa skupiny B v Jugoslávii. Zde vzhledem k rozšíření hlavního šampionátu z 8 na 12 účastníků stačilo k postupu čtvrté místo. V roce 1992 si zahrál na olympijském turnaji v Albertville, kde se svým týmem obsadil 11. místo(z dvanácti účastníků). Na mistrovství světa téhož roku v ČSFR si Czerkawski nepřipsal ani bod a Polsko skončilo na posledním dvanáctém místě a sestoupilo. Po vypadnutí v základní části s New York Islanders v roce 1998 stihl posílit reprezentaci na mistrovství světa skupiny B ve Slovinsku, kde odehrál tři zápasy a podílel se pouze na sedmém místě v osmičlenném turnaji. Polsko bylo pořadatelem B-skupiny MS v roce 2000 a hráč Islanders v dresu domácího výběru byl hlavní hvězdou turnaje, kde domácí obsadili čtvrté místo. Dosud naposledy v historii se polský národní tým zúčastnil hlavního turnaje MS v roce 2002 ve Švédsku. Vzhledem k účasti svého klubu v play off NHL, kde Islanders v prvním kole vypadli až po sedmizápasové bitvě s Torontem, stihla hlavní opora týmu jen skupinu o udržení. Poláci obsadili na turnaji 14. pozici, ovšem vzhledem k tehdejším pravidlům, kdy poslední Japonsko mělo právo uhájit svojí účast v asijské kvalifikaci, to znamenalo sestup. Naposledy se zúčastnil Czerkawski B-skupiny mistrovství světa v roce 2006(kdy již tento turnaj nesl název Divize I) v Estonsku.  V reprezentaci odehrál 42 utkání, ve kterých nastřílel 24 branek.

Mariusz Krzysztof Czerkawski (* 13. dubna 1972 ve Radomsku, Polsko) je bývalý polský hokejový reprezentant, který se prosadil i v severoamerické NHL, kde oblékal dres klubů Boston Bruins, Edmonton Oilers, New York Islanders, Montreal Canadiens a Toronto Maple Leafs.  V letech 1996-98 byla jeho manželkou polská zpěvačka a herečka Izabella Scorupco.

Mariusz Krzysztof Czerkawski (pronounced ; born 13 April 1972) is a Polish former professional ice hockey player who played in the National Hockey League (NHL) for the Boston Bruins, Edmonton Oilers, New York Islanders, Montreal Canadiens and Toronto Maple Leafs. In addition to playing in the NHL, Czerkawski played for several different European-based teams. A consistent scorer, Czerkawski was the first player born and trained in Poland to play in the NHL. Internationally, Czerkawski represented Poland at several international tournaments, including the 1992 Winter Olympics and the 1992 and 2002 World Championships.


Život.

Mládí.

Narodil se jako Anatolij Antonov v Poltavě. Později přijal za příjmení jméno svého pravého otce. S marxismem se seznámil již na studiích v Kyjevě. Jedním z Lunačarského spolužáků na škole byl Nikolaj Berďajev, s nímž se spřátelil. Studoval na Curyšské univerzitě po dobu dvou let. Tam se také setkal s Rosou Luxemburgovou a Leo Jochigesem a připojil se k Ruské sociálně demokratické dělnické straně.

Revolucionář.

V roce 1903 se strana rozštěpila na bolševiky vedené Vladimirem Leninem a menševiky vedené Juliem Martovem. Lunačarskij se spojil s bolševiky.  Když se však v roce 1908 bolševici rozčlenili na Leninovy podporovatele a stoupence Alexandra Bogdanova, Lunačarskij podporoval Bogdanova, svého švagra. V roce 1909 museli oba ze strany odejít. Odešli na Capri, kde se setkali s Maximem Gorkým a kde založili školu pro tovární dělníky.  V roce 1913 odešel Lunačarskij do Paříže, kde vydával noviny "Kruh proletářské kultury". Po vypuknutí první světové války v roce 1914 se Lunačarskij postavil na protiválečnou stranu, s čímž se shodoval s Leninem a Trockým. Po únorové revoluci roku 1917 se Lunačarskij vrátil do Ruska a spojil se s Mežrajonci, než byli sloučeni s bolševiky.

Po revoluci.

Po říjnové revoluci se Lunačarskij stal lidovým komisařem pro vzdělávání. Za jeho postu byla zlepšena gramotnost lidu. Mimo jiné např. požadoval psaní ruského jazyka v latince a aktivně obhajoval zachování historického a kulturního dědictví. V pozici zůstal až do roku 1929, kdy ho nahradil Andrej Bubnov.  Roku 1928 si zahrál v sovětsko-německém filmu "Salamandr", pro který dodal i scénář.  Když se vlády ujal Stalin, ztratil Lunačarskij několik postů ve vládě. V roce 1930 reprezentoval Sovětský svaz ve Společnosti národů a v roce 1933 se stal velvyslancem ve Španělsku. Cestou tam však zemřel v Mentonu. Jeho popel byl umístěn v Kremelské zdi.  Lev Trockij nazval Lunačarského „bolševikem mezi intelektuály a intelektuálem mezi bolševiky“.

Anatolij Vasiljevič Lunačarskij (; , Poltava, Ruské impérium – 26. prosince 1933, Menton, Francie) byl ruský marxistický revolucionář a filozof, sovětský politik, novinář, lidový komisař pro vzdělávání.

Anatoly Vasilyevich Lunacharsky (born Anatoly Aleksandrovich Antonov, – 26 December 1933) was a Russian Marxist revolutionary and the first Bolshevik Soviet People's Commissar (Narkompros) responsible for Ministry and Education as well as active playwright, critic, essayist and journalist throughout his career.


Historie.

Stavba a počátky.

Stavební práce začaly v roce 1899 v loděnicích John Brown & Company v Clydebanku. Na vodu byl spuštěn 4. května 1901 a na svou první plavbu pro America Line ze Southamptonu do New Yorku se vydal 4. září téhož roku. Po dalších dvou plavbách na této trase byl přemístěn na trasu Liverpool - Filadelfie. Na určitou dobu si ho pronajala nejdříve Red Star Line na linku Antverpy - New York, poté Dominion Line na linku Liverpool - Halifax (Nové Skotsko) - Portland.

První světová válka.

Po vypuknutí první světové války byl Haverford povolán do služeb Royal Navy jako transportní loď. V roce 1917 narazil na německou ponorku (asi U-"38"), která ho zasáhla dorpédem. Loď byla těžce poškozena, 11 lidí na palubě zemřelo, přesto se jí podařilo dostat vlastními silami do přístavu. Po šesti měsících práce se vrátil zpět do služby a v roce 1918 se stal opět terčem ponorky. Tentokrát se mu podařilo uniknout.

White Star Line a konec služby.

Po konci války byl prodán v roce 1921 White Star Line, která ve válce ztratila několik lodí. Byl přemalován podle schématu White Star Line (černý trup, zlatý pruh, bílá nástavba), ale jméno mu zůstalo původní na místo přidání jejich tradiční koncovky "-ic". 1. dubna 1921 byl přidělen na linku Liverpool - Filadelfie. V roce 1922 byl vrácen zpět American Line na linku Hamburk - New York.  Od roku 1924 se na lodi začaly objevovat konstrukční problémy a problémy s elektřinou. Po několika opravách byl nakonec v září prodán do šrotu. Sešrotován byl v Itálii následujícího roku.

SS "Haverford" byl zaoceánský parník původně postavený pro americké rejdařství American Line. Na určitou dobu si ho pronajaly Red Star Line a Dominion Line. Během 1. světové války sloužil jako transportér vojenských jednotek a v roce 1917 byl torpédován, utrpěl rozsáhlé poškození a 11 lidí na palubě zahynulo. Po renovaci byl prodán White Star Line, ale po roce se vrátil zpět k původnímu majiteli. V roce 1924 byl vyřazen z provozu a následující rok v Itálii sešrotován.

SS "Haverford" was an American transatlantic liner commissioned in 1901 for the American Line. During World War One, "Haverford" was utilized as a troop transport vessel in the North Atlantic Ocean. Following the war, the White Star Line purchased and recommissioned the ship. She was decommissioned in 1924 and scrapped in 1925.


Tok.

Řeka měří 33 km, pramení u vsi Bouviers, která patří k městu Guyancourt a vzápětí protéká soustavou jezer. Následně protéká obcemi Buc, Jouy-en-Josas, Bièvres, Igny, Verrières-le-Buisson, Massy, Antony, Fresnes, L'Haÿ-les-Roses, Bourg-la-Reine, Cachan, Arcueil a Gentilly v departementech Yvelines, Essonne, Hauts-de-Seine a Val-de-Marne v hustě obydlených předměstích Paříže a nakonec protéká Paříží (přes 13. a 5. obvod), kde se na levém břehu na nábřeží "Quai d'Austerlitz" (poblíž Slavkovského nádraží) vlévá do Seiny. Nicméně již od města Antony teče Bièvre podzemním tunelem, který je součástí pařížských stok.

Historie.

Na horním toku zůstaly břehy řeky až do 18. století, kdy zde vzniklo několik vodních nádrží, téměř nedotčené. Na rozdíl od dolního toku, kde docházelo ke kácení lesů v opatství Saint-Germain-des-Prés, Sainte-Geneviève a Saint-Victor a komendě Saint-Jean-de-Latran a v roce 1686 k výstavbě vodovodu na tehdejším královském panství Buc pro zásobování vodotrysků v parcích zámku Versailles. Bièvre byla lemována mnoha prádelnami, roztáčela několik mlýnů a v Jouy-en-Josas zásobovala manufakturu na sukno.  Střední tok řeky mezi městy Antony a Gentilly byl od roku 1900 nejprve částečně sveden do podzemního kanálu a od 30. let do roku 1956 pak byl celý úsek mezi Arcueil a Cachan umístěn do podzemí.  Dolní tok na území dnešní Paříže byl již ve středověku ovlivněn lidskou činností. S rostoucím osídlením se na břehu řeky stavěla jatka, koželužny a barvírny, které řeku používaly jako odpadní stoku. Do řeky byly svedeny i další odpadní strouhy z okolí. Proto byla řeka z hygienických důvodů v 19. století svedena do podzemního kanálu. Dnes již nejsou na povrchu žádné stopy po její existenci, s výjimkou několika topografických názvů jako "Rue du Moulin-des-Prés" (ulice Mlýna v lukách), "Rue Glacière" a stejnojmenná stanice metra - ledárna podle místa, kde se získával v zimě led do sklepů, "Rue Croulebarbe" (název mlýna) nebo "Rue du Fer-à-Moulin" (ulice Železného mlýna).

Plánovaný rozvoj.

Horní tok řeky Bièvre je oblíbenou rekreační oblastí. Na předměstí je proto snaha vytvořit podél řeky síť pěších a cyklistických stezek. První trasa o délce asi jeden kilometr byla otevřena v roce 2000 mezi Verrières-le-Buisson a Massy.

Bièvre je řeka ve Francii, v regionu Île-de-France. Pramení u města Guyancourt a v Paříži se podzemním kanálem vlévá do Seiny. Její název je odvozen z latinského slova "biber", což znamená bobr.

The Bièvre is a long river of the Île-de-France région that flows into the Seine (left bank) in Paris. The name translates to "Beaver River" in English.


Životopis.

Mládí.

Władysław Anders se narodil v rodině pozemkového poradce německého původu v osadě Błonie u Krośniewic. Studoval reálné gymnázium ve Varšavě.  Od roku 1910 sloužil v jezdectvu ruské armády. V první světové válce byl třikrát zraněn. V roce 1917 ukončil kurs akademie generálního štábu v Petrohradu. Po bolševické revoluci odešel do Polska a účastnil se polsko-sovětské války.

Kariéra před válkou.

V roce 1921 začal studovat École spéciale militaire v Paříži. Do Polska se vrátil roku 1924 a stal se velitelem domobrany Varšavy. Během Květnového převratu byl na straně prezidenta, který byl nucen odstoupit. V té době dosáhl hodnosti generálporučíka.

Druhá světová válka.

V době vypuknutí druhé světové války velel Anders brigádě kavalérie. Polská armáda v té době neměla šanci vyhrát proti Wehrmachtu. Sám Anders byl několikrát zraněn. Nakonec byl zatčen Sověty a vězněn ve Lvově a později i v Lubjance.  Po útoku Německa na SSSR dne 22. června 1941 byl Anders propuštěn s úkolem vytvořit spojeneckou polskou armádu vedle Rudé armády. Odešel na Střední Východ, poté bojoval v Itálii a účastnil se bitvy o Monte Cassino.

Poválečné roky a smrt.

Komunistické orgány roku 1946 vzaly Andersovi hodnost generála i polské státní občanství, kterému bylo navráceno až roku 1989. Odešel do Londýna, kde navázal styky s exilovou vládou.  Zemřel během oslav 26. výročí bitvy o Monte Cassino. Byl pochován na polském vojenském hřbitově ("Polski Cmentarz Wojenny") v blízkosti kláštera Montecassino v Itálii. V roce 1995 mu bylo posmrtně uděleno nejvyšší polské státní vyznamenání řád Bílé orlice.

Władysław Albert Anders (11. srpna 1892, Błonie u Krośniewic, Ruské impérium – 12. května 1970, Londýn, Spojené království) byl polský generál, hlavní velitel polských ozbrojených sil v letech 1944–1945.

Władysław Albert Anders (11 August 1892 – 12 May 1970) was a general in the Polish Army and later in life a politician and prominent member of the Polish government-in-exile in London.


Historie.

15. března 1667 vytvořil Ludvík XIV. policejní úřad pro Paříž ("lieutenance générale de police"), který přebral některé kompetence, jež do té doby vykonával prévôt de Paris. Policejní úřad byl zrušen během Francouzské revoluce v roce 1789 a 17. února 1800 Napoleon I. založil policejní prefekturu. Během 19. století měla prefektura jednak policejní sbory dohlížející na pořádek v Paříži, jednak policejní laboratoře sloužící k vyšetřování.  Během druhé světové války prefektura podléhala Vichistické vládě a spolupracovala s německými úřady. Zvláštní brigády byly zodpovědné za boj proti Résistance a komunistům. Prefektura se podílela na systematickém sčítání židů a organizaci jejich deportací na Vélodrome d'Hiver 16. a 17. července 1942. I v prefektuře však působili členové odboje, kteří prováděli sabotáže vozidel nebo vynášeli informace o deportacích. Mnoho zaměstnanců proto bylo propuštěno a deportováno. Když se Američané blížili k Paříži, Němci se rozhodli odzbrojit policii, která 15. srpna 1944 vstoupila do stávky. 19. srpna odbojové hnutí organizovalo povstání, při kterém se zmocnilo prefektury i kasáren na ostrově Cité. Během osvobozovacích bojů padlo 167 policistů a prefektura obdržela 12. října 1944 od generála de Gaulla Řád čestné legie.

Správní obvod.

Původní obvod prefektury tvořil jen tehdejší departement Seine, včetně měst Saint-Cloud, Sèvres, Meudon a Enghien-les-Bains, které ležely v sousedním departementu Seine-et-Oise. Jednalo se totiž o královské, příp. císařské rezidence, které podléhaly prefektuře. Po reorganizaci departementů v roce 1968 se místní příslušnost rozšířila na město Paříž a tři okolní departementy, takže se správní obvod zvětšil. V regionu Île-de-France je prefektura zodpovědná za koordinaci policejních složek.

Policejní prefekt.

Policejním prefektem je v současné době Bernard Boucault (od 26.6.2012). Je to politický úředník jmenovaný radou ministrů a je podřízen ministerstvu vnitra. Prefekt může v rámci své působnosti a ve spolupráci se starostou přijímat policejní předpisy. Policejní prefekt je současně prefektem pro obranu Paříže ("Préfet de la Défense de Zóna de Paris") a tím je zodpovědný i za nevojenskou obranu jako je udržování veřejného pořádku, zajišťování veřejných služeb a koordinace v případě přírodních katastrof.

Úkoly prefektury.

Prefektura je zodpovědná za následující úkoly:  Do roku 1977 nebyl úřad pařížského starosty obsazen, takže policie podléhala výhradně prefektovi. Od té doby postupně přebírá starosta stále více kompetencí ohledně silničního provozu. Od roku 2002 je prefektura odpovědná už pouze za dopravu na hlavních silnicích jako je např. Avenue des Champs-Élysées a na všech ulicích, kde se konají demonstrace. Policejní prefektuře rovněž nepříslušejí některé policejně správní pravomoci (např. stavební povolení).

Organizace.

Prefektura je rozdělena do šesti oddělení:

Finance a zaměstnanci.

Prefektura je financována městem Paříž spolu s dalšími obcemi (celkem 488 milionů €) a státem (1 miliarda €).  Prefektura má celkem 19 647 státních zaměstnanců, z nichž je 17 979 policistů, 748 správních zaměstnanců státní policie, techniků, vědců a 20 dalších státních úředníků, 5765 obecních zaměstnanců a 6840 vojáků (hasiči).  Prefektura má k dispozici 494 zařízení a 6120 vozidel, včetně letadel a požárních vozů.

Policejní prefektura v Paříži (též Policejní komisařství v Paříži) (francouzsky: "Préfecture de police de Paris") je součást národní (státní) policie na území města Paříže a okolí. Nejedná se tedy o městskou policii. V jejím čele stojí policejní prefekt ("Préfet de Police") podřízený ministerstvu vnitra. Policejní prefektura plní úkoly francouzské státní policie na území města Paříže a tří departementů, které ji obklopují: Hauts-de-Seine, Seine-Saint-Denis a Val-de-Marne. Kromě toho dohlíží i na záchrannou službu a hasiče, plní administrativní úkoly jako je vydávání průkazů totožnosti, řidičských průkazů a úkoly cizinecké policie. Na dalším území regionu Île-de-France má také omezenou působnost. Sídlí v rozsáhlém komplexu budov na ostrově Cité. Uniformované jednotky se skládají jednak z příslušníků státní policie a dále z dopravních policistů prefektury, kteří dohlížejí na silniční provoz, a kteří nosí speciální uniformy.

The Paris Police Prefecture () is the unit of the French Ministry of the Interior that provides police, emergency services, and various administrative services to the population of the city of Paris and the surrounding three suburban "départements" of Hauts-de-Seine, Seine-Saint-Denis, and Val-de-Marne. It is headed by the Prefect of Police ("Préfet de police").  ""La PP"" ("Préfecture de Police"), as it is also known, supervises the Paris Police force, the Paris Fire Brigade, and various administrative departments in charge of issuing ID cards and driver licenses or monitoring alien residents. The Prefecture of Police also has security duties in the wider Île-de-France "région" as the "Préfet de Police" is also "Préfet de Zone de Défense" (Prefect for the Defense zone). Since 2017, it has acquired direct responsibility for the three main airports of the Paris area (Charles de Gaulle, Orly and Le Bourget).  The "préfecture" is a large building located in the Place Louis Lépine on the Île de la Cité. This building was built as a barracks for the Garde républicaine from 1863 to 1867 (architect Pierre-Victor Calliat) and was occupied by the Prefecture in 1871.  As it is the capital of France, with government assemblies and offices and foreign embassies, Paris poses special issues of security and public order. Consequently, the national government has been responsible for providing law enforcement and emergency services since the creation of the Lieutenancy General of Police ("lieutenance générale de police") by Louis XIV on March 15, 1667. Disbanded at the start of the French Revolution in 1789, it was replaced by the current Prefecture of Police created by Napoléon I on February 17, 1800. This means that Paris does not have its own "police municipale" and that the Police Nationale provides these services directly as a subdivision of France's Ministry of the Interior.  Policemen assigned to ""la PP"" are part of the Police nationale but the Police Prefect reports directly to the Interior Minister, not to the director of the Police nationale ("Directeur général de la Police nationale" or DGPN). In Parisian slang, the police were sometimes known as "the archers", a very old slang term in reference to the archers of the long-defunct Royal Watch.  Paris also has the "" (DPSP) (Prevention, Security and Protection Directorate) which is composed of Agents with municipal police powers titled inspecteurs de sécurité (Security Inspectors). The DPSP reports to the Mayor of Paris.


Životopis.

Mládí.

Pjotr Aršinov se narodil v rodině ukrajinského dělníka. Vyučil se jako zámečník. Před revolucí roku 1905 se přidal k bolševikům a přispíval do novin "Molot" (kladivo). Krátce působil ve Střední Asii, kde propagoval bolševismus, konkrétně v Kyzyl-Arvatu (dnes Serdar) v Turkmenistánu.

Anarchista.

Roku 1906 odešel Aršinov před zatčením do Jekatěrinoslavu, kde se začal bolševikům odcizovat a přikláněl se k anarchismu. Roku 1907 zastřelil (nejspíš nešťastnou náhodou) vedoucího železniční stanice. Brzy byl zatčen a postaven před soud, který ho odsoudil k trestu smrti oběšením. Před popravou se mu podařilo uniknout a nalézt útočiště v Paříži.  V roce 1909 se vrátil do Ruska, avšak byl zatčen a poslán do vězení Butyrka. Tam se setkal s ukrajinským anarchistou Nestorem Machnem, kterému pomohl hlouběji se seznámit s anarchistickým světonázorem a stal se jeho dlouholetým spolubojovníkem a přítelem.

Machnovščyna.

Roku 1917 byl Aršinov osvobozen. Zůstal v Moskvě, kde byl členem různých anarchistických skupin. Roku 1918 odešel po vítězství bolševiků na Ukrajinu. Tam se dozvěděl, že jeho přítel Machno založil Svobodnou anarchistickou republiku neboli Machnovščynu. Začal vydávat anarchistické časopisy a letáky propagující anarchismus.  Jeden z velitelů Rudé armády Pavel Dybenko se musel po sérii neúspěchů na čas spojit s Machnem. Aršinov se obával, že by ho Dybenko odhalil (ten si na něho však nevzpomněl) a začal používat pseudonym Marin (Марин). Po rozchodu Dybenka a Machna se vrátil opět k příjmení Aršinov.  Roku 1921 dobyli republiku bolševici. Aršinov se dostal do Berlína, kde udržoval kontakty s Machnem a kde dokončil roku 1923 knihu ""Historie machnovského hnutí"".

Exil.

Od roku 1925 s ním žil v Paříži, kde prosazoval založení exilové anarchické strany. Roku 1926 se stal jedním ze zakladatelů ""Organizační všeobecné anarchistické unie"", což prohloubilo jeho stesk po domově. Roku 1927 vydal knihu ""Dva říjny"".  Roku 1931 získal kontakty na bolševika Ordžonikidzeho. V té době vydal anarchistické publikace ""Anarchismus a diktatura proletariátu"" (1931) a ""anarchismus našeho času"" (1933).

Smrt.

V roce 1934 se Aršinov vrátil do Sovětského svazu. Pokoušel se navázat opětovný kontakt s bolševiky, roku 1938 však byl v rámci stalinských čistek zatčen. Byl obviněn z propagace anarchismu a jiných zločinů, byl odsouzen k trestu smrti a zastřelen.

Pjotr Andrejevič Aršinov (rusky "Пëтр Андреевич Аршинов", 26. července 1887 Andrejevka, Ruské impérium – 9. září 1938 Moskva, SSSR) byl ruský revolucionář, zpočátku bolševik a později anarchista.

Peter Andreyevich Arshinov (), also P. Marin () (1886–1937), was a Ukrainian anarchist revolutionary and intellectual who chronicled Nestor Makhno's 1919–1921 uprising.