Mládí.

Hans Stuck se narodil 27. prosince 1900 ve Varšavě, právě když byli jeho rodiče Wilhelm Friedrich Stuck von Villiez a Marie Klementine Theodora Stuck von Villiez (roz. Freiin von Villiez) na obchodní cestě. V roce 1917, za první světové války, byl povolán do armády. Následujícího roku jeho bratr ve válce padl společně se svým velícím důstojníkem. Na pohřbu se potkal se starší sestrou bratrova nadřízeného velitele Ellen Hahndorffovou, se kterou se v roce 1922 oženil.  Po válce Stuck vlastnil farmu ve Wolfratshausenu v Horním Bavorsku. Za začátek jeho kariéry lze považovat ranní dodávky mléka na čtyřválci Dürkopp z jeho farmy do Mnichova, kdy mléko doručoval v „rekordních“ časech. Od toho nebylo daleko zúčastnit se závodů do vrchu.

Osobní život.

Se svojí první manželkou Ellen se koncem 20.let 20. století rozvedl. Jako jeden z důvodů se uvádí jeho zapojení do kočovného a nejistého života automobilového závodníka. V roce 1931 mu známý a jeho přítel, korunní princ Wilhelm, pomohl svými známostmi a společenským postavením k pořízení Mercedes-Benz SSKL, který byl vyroben jen pro několik málo vyvolených jezdců té doby. V témže roce, 1931 se seznámil s Paulou Wollfovou von Reznicek (roz. Paula Heimann"," 1895–1976), známou tenisovou hráčkou, novinářkou a spisovatelkou, se kterou byli v Berlíně 17. listopadu 1932 oddáni. V letech 1928–1939 vyhrála Paula téměř dvě desítky významných tenisových turnajů. Skutečnost, že pocházela ze židovské rodiny (dědeček), způsobila, že Stuck s tím původem měl potom potíže při vzestupu nacistů k moci. Jeho osobní vztah s Adolfem Hitlerem jej ochránil před vážnými problémy. S ním se potkal v roce 1925 na jednom z četných honů, kdy je seznámil Hitlerův osobní šofér Julius Schreck. V roce 1933 tato známost umožnila jeho účast společně s Ferdinandem Porschem a automobilkou Auto Union na Hitlerovu plánu pro zviditelnění technologické vyspělosti Německa v automobilových závodech. Původně byl vybrán pouze Mercedes-Benz, ale dotaci 250 000 říšských marek potom obdržely oba týmy.  V roce 1939 se setkal s Christou Thielmannovou, která se v té době velmi přátelila s nejmladším bratrem jeho ženy Pauly. Stuck a Paula se rozvedli v roce 1948 a v témže roce se Stuck oženil s Christou. Jejich syn Hans-Joachim Stuck, pozdější automobilový závodník F1, se narodil na Nový rok 1951. Jeho třetí manželka Christa zemřela v roce 2014 ve věku 93 let a přežila ho o 36 let.

Profesionální kariéra.

Svůj první závod vyhrál na 5. ročníku mezinárodního závodu do vrchu v Baden-Badenu v létě roku 1923 na soukromě upraveném Dürkoppu v kategorii cestovních vozů. Poté začal pravidelně jezdit závody do vrchu.

Austro-Daimler (1927–1930).

V roce 1927 dostal jako soukromník nabídku rakouského Austro-Daimleru startovat v závodech do vrchu na továrním automobilu. Hans Stuck prodal velkostatek a přestěhoval se do Vídně. Manželku se třemi dětmi přemístil do Garmisch-Partenkirchenu a záhy se dal rozvést. Cestoval na závody po celé Evropě, ale vyhrával především v Rakousku. Mistrem Rakouska v závodech do vrchu se stal 3× v letech 1928–1930. První vítězství v absolutním pořadí zaznamenal 28. srpna 1927 na sportovním Austro-Daimleru ,DM 2.8 v závodě do vrchu Oberjoch (Hindelang, Allgäu) a pak na stejném voze ještě zvítězil 4. září 1927 na Salzbergu (Berchtesgaden), 25. září 1927 do vrchu Arlberg a 9. října 1927 na Zirlerbergu (Zirl). V roce 1927 startoval i na okruhové Velké ceně Německa, ale nedojel do cíle. Úspěchů dosahoval především v závodech do vrchu.  V roce 1928 zvítězil v únoru na Eibsee Bergstraße (Garmisch), v dubnu v Saarbrückenu (St. Ingbert-Ensheim), v květnu na Hainbergu (Göttingen), v červnu na Kriens-Eigental (Luzern), na Kesselbergu (Kochel u Mnichova) a na Bühler Höhe u Baden-Badenu, v červenci na Zugerbergu (Zug), v srpnu opět na Arlbergu, v září opět na Oberjoch (Hindelang, Allgäu), v říjnu ve Slezsku na Silesian Climb (Velká Sova u Vratislavi) a opět na Zirlerbergu (Zirl). Většinu závodů v roce 1928 absolvoval na závodním Austro-Daimleru 3,0 ADM-R.  V roce 1929 si odnesl „palmu vítězství“ na závodech do vrchu: La Turbie (Nice), Zbraslav-Jíloviště, Hainberg (Göttingen), Taubensuhl ve Falckém lese (Landau), Kesselberg (Kochel), Bernina (Sv. Mořic), Semmering, Ecce-Homo ve Šternberku, Svábhegy u Budapešti, Zirlerberg (Zirl) a Coppa Tullio Leonardi (Vermicino-Rocca di Papa).  Začátkem roku 1930 se zúčastnil i Rallye Automobile de Monte-Carlo s vozem Steyr a obsadil 23. místo. V roce 1930 bylo poprvé uspořádáno mistrovství Evropy v závodech do vrchu. Podle očekávání v tomto mistrovství zvítězil Hans Stuck v kategorii závodních vozů, když vyhrál 6 z 10 mistrovských závodů: Zbraslav-Jíloviště, Shelsley-Walsh Open, Tatry (Lysá Poľana-Morskie Oko/Zakopane, traťový rekord), Semmering, Svábhegy u Budapešti a Feleac (Kluž-Brašov). Mimo to vyhrál v dalších 6 „nemistrovských“ závodech do vrchu.  Se šestiválcovým Austro-Daimlerem ADR-R 3,0 se zúčastnil 3 okruhových závodů typu Grand Prix - v roce 1929 Velké ceny Říma (Gran Premio di Roma 1929), městského závodu v Mugellu (Circuito stradale del Mugello 1929) a v roce 1930 s Austro-Daimlerem ADR-R 3,6 Velké ceny v Monaku (Grand Prix de Monaco 1930). Ani jednou však nedojel do cíle.

Mercedes-Benz (1931–1933).

Po roce 1930 opustil stáj Austro-Daimler, která od závodění ustoupila, a podepsal smlouvu se značkou Mercedes-Benz (1931–1933), stájovým druhem se mu v té době stal Rudolf Caracciola. Stuck závodil především na sportovním typu Mercedes-Benz SSKL „SuperSport Kurz Leicht“ (7069 cm, R6, 300 HP/221 kW) a s tímto vozem dosáhl několika vítězství v závodech do vrchu a na okruzích. První velké vítězství na okruhu zaznamenal na Grand Prix (volný, nemistrovský závod) v zakarpatském Lvově 7. června 1931. Ve Velké ceně Německa na Nürburgringu skončil 6. a v Brně na Masarykově okruhu 2. za vítězným Chironem. V témže roce ovládl závod do vrchu Ratisbona u Kelheimu. V roce 1932 na okruzích skončil 4. na Avusu a na Nürburgringu (Eifelrennen). Zvítězil v absolutním pořadí v závodě mistrovství Evropy do vrchu na Stelviu u Merana (Alpský pohár) a stal se „alespoň“ – již podruhé - mistrem Evropy 1932 v závodech do vrchu v kategorii sportovních vozů, když vyhrál všech 5 podniků započítávaných do tohoto seriálu: Kesselberg (Kochel), Gaisberg (Salzburg), Klausen (Altdorf), Stelvio (Meran) a Mont Ventoux (Avignon). V letech 1932–1933 závodil Stuck hojně v Jižní Americe (Argentina, Brazílie, Chile). Léta s Mercedesem však nelze označit za příliš úspěšná.

Auto Union (1934–1939).

Poslední léta před II. světovou válkou závodil na vozech Auto Union (1934–1939). Se svými zkušenostmi ze závodů do horských průsmyků v Alpách byl cenným zkušebním jezdcem pro designera Ferdinanda Porscheho a konstruktéra Roberta Eberan-Eberhorsta, kteří „stříbrné šípy“ Auto Union zkonstruovali. Vzadu umístěný vidlicový šestnáctiválec Auto Unionů poskytoval vynikající trakci ve srovnání s konvenčními, vpředu umístěnými motory, takže jeho výkon (i přes 500 HP) mohl být přeměněn na rychlost i na horských silnicích. V závodech na okruhu bylo nové auto velmi obtížně zvládnutelné. Zde se naopak osvědčil při vývoji jízdních vlastností Bernd Rosemeyer.  Stuckova kariéra v Auto Union byla úspěšná. S novým vozem Hans Stuck 6. března 1934 vytvořil během testování na berlínském okruhu Avus tři světové, rychlostní rekordy (na 100 mil, na 200 km a v „hodinovce“). V průběhu sezóny zvítězil ve 3 závodech typu Grand Prix, v Německu, Švýcarsku (Bremgarten, 26. srpna) a v Československu (Masarykův okruh, 30. září), druhý skončil v Grand Prix Itálie (Monza, 9. září) a při závodě Eifelrennen (Nürburgring, 3. června). Vítězství ve Velké ceně Německa na Nürburgringu 15. července 1934 s vozem Auto Union Type A, kdy za ním skončili Fagioli, Chiron a Nuvorali, je označováno za jeho největší úspěch jeho kariéry na tratích Grand Prix. Byl by se stal šampiónem Grand Prix 1934, ale tento rok nebylo mistrovství uspořádáno. Na stejném voze vyhrál závody do vrchu Felsberg (Saarlouis), Kesselberg (Kochel), Schauinsland (Freiburg) a ve slavném závodě Mont Ventoux (Avignon). Stuck zakončil sezónu návratem na berlínský Avus a nastavil pět nových světových rekordů (1 km, 1 míle, 50 km a s pevným startem na 50 km a 100 km).  V roce 1935 dosáhl posledního velkého vítězství v mistrovském závodu typu Grand Prix, když vyhrál Velkou cenu Itálie na Monze (ME), 2. skončil na Velké ceně Německa (ME) a 4. na Avusu. V mistrovství Evropy na okruzích Grand Prix skončil jako pátý. Získal také svou obvyklou sbírku vítězství na kopcích: Kesselberg (Kochel), Schauinsland (Freiburg) a Feldberg (Taunus). Vše na Auto Union Type B (5.0 V16). V letech 1934–1935 se stal mistrem Německa v závodech do vrchu.  V roce 1936 Stuck ustanovil na novém úseku dálnice mezi Frankfurtem a Heidelbergem nový rychlostní světový rekord 286,496 km/h s letmým startem. V závodech Grand Prix s Auto Union Type C (6.0 V16) byl na druhém místě v Tripolisu (nemistrovský závod) a na Velké ceně Německa (ME), 3. v Monte Carlu (ME) a ve Švýcarsku (ME). To mu stačilo na celkově 2. místo v mistrovství Evropy jezdců Grand Prix, když seriál vyhrál jeho kolega z týmu Auto Union Bernd Rosemeyer. V kopcích Stuck ztratil řadu závodů z důvodu neúčasti po zranění utrpěných při nehodách. Zvítězil jen v závodu do vrchu La Turbie u Monte Carla.  V roce 1937 se už jeho závodní kariéra zvolna počala uzavírat. Byl na okruzích 2× druhý, v Rio de Janeiro a v belgické Grand Prix na okruhu ve Spa-Francorchamps a 3× čtvrtý (Tripolis, Monte Carlo a Švýcarsko). V mistrovství Evropy na okruzích Grand Prix obsadil 5. místo. Na kopcích vyhrál Schauinsland (Freiburg) a La Turbie nedaleko Monte Carla (Nice).  Pro rok 1938 už nebyl továrním jezdcem Auto Unionu. Údaje o jeho odchodu se různí. Podle jedněch byl Stuck vyhozen na konci roku 1937, podle jiných odešel sám. Po sérii zranění ostatních řidičů týmu (navíc se v lednu 1938 zabil Bernd Rosemeyer), stejně jako na tlak německé vlády, byl znovu Auto Unionem najat a odvděčil se tím, že s Auto Union Type D (3.0 V12) vyhrál závody do vrchu La Turbie (Nice), Grossglockner (Salzburg), Maloja Pass - National (Svatý Mořic), Feleac (Kluž-Brašov) a Poiana Brașov (Brašov), což byl jeho poslední velký předválečný úspěch. Mimo to byl v letech 1937–1938 mistrem Německa v závodech do vrchu. Na okruzích byl 3. v Německu a 4. ve Švýcarsku, což mu v seriálu mistrovství Evropy Grand Prix stačilo opět na 5. místo.  V roce 1939 zvítězil jen v závodě do vrchu La Turbie u Nice a na okruhu vyhrál „nemistrovskou“ Grand Prix v Bukurešti. V roce 1940 začal závodit na motorových člunech. Pokoušel se ustavit nový světový rekord v kategorii člunů do hmotnosti 800 kg. Používal závodní člun Tempo s motorem Auto Union o výkonu 550 HP.

Po II. světové válce.

Po II. světové válce měli Němci zakázáno zúčastňovat se (nejenom) automobilových závodů až do roku 1950. Hans Stuck přijal rakouské občanství a hned se zapojil do poválečných závodů. Ve spojení s Alexem von Falkenhausenem založil tým pro závody formule 2, i když s malým úspěchem. Byly to vozy Cisitalia a AFM, které zkonstruoval Alex von Falkenhauser na základě BMW 328 podle regulí německé formule 2.  V roce 1951 opět jako Němec vyhrál závod do vrchu St. Bernhard ve Švýcarsku se čtyř a půl litrovým Ferrari a zúčastnil se bez úspěchu závodu mistrovství světa F1 Velké ceny Itálie na BRM P15 1.5 V16s. V roce 1952 Velké ceny Švýcarska (AFM Küchen 2.0 V8) a Velké ceny Itálie (Ferrari 166 2.0 V12). V roce 1953 jezdil s Porsche Spyder a na voze AFM-Bristol BS1 2.0 L6, avšak také bez výraznějšího úspěchu, pokud nepočítáme 14. místo s Bristolem na Velké ceně Itálie. Je to však jediné klasifikované umístění z 5 závodů mistrovství světa F1, kterých se v letech 1951–1953 zúčastnil.  Od roku 1957 spojení s BMW bylo plodnější, i když jeho první závody na BMW 507 dobré nebyly. Přechodem na jejich malý BMW 700 RS udělal dobře a ve věku 60 let se naposledy stal německým šampionem v závodech do vrchu. Teprve potom se rozhodl odejít do závodnického důchodu a uzavřel tak svou profesionální kariéru řidiče. Za 38 let závodění (až do roku 1963) Hans Stuck von Villiez zaznamenal 427 vítězství v 700 závodech, jichž se zúčastnil. Po ukončení kariéry závodníka ještě dělal instruktora na Nürburgringu a mj. byl jeho žákem i syn Hans-Joachim Stuck.  Stuck publikoval svou autobiografii pod názvem Zweimal Hans Stuck v roce 1972 (Motorbuch-Verlag, Stuttgart 1972, ). Král vrchů zemřel 9. února 1978 ve věku 77 let v bavorském Grainau, nedaleko Garmisch-Partenkirchenu.

Hans Stuck (* 27. prosince 1900 ve Varšavě; † 9. února 1978 v Grainau/Garmich-Parkenkirchen), někdy též nazývaný jako Hans Stuck von Villiez, plným jménem Hans Erich Karl Guiseppe Stuck von Villiez, byl německý automobilový závodník (i když jeho rodiče byli Švýcaři a po jistý čas měl i rakouské občanství). Jeho syn Hans-Joachim Stuck (nar. 1. ledna 1951) a jeho vnuci Johannes a Ferdinand Stuckovi se také stali závodními jezdci.  Přes mnoho úspěchů v automobilových, okruhových závodech typu Grand Prix na konci 20. a ve 30. letech 20. století v éře slavných “stříbrných šípů ” Auto Union je více znám pro svou nadvládu v závodech automobilů do vrchu, která mu vynesla přezdívku „Bergkönig“ neboli „Král vrchů“. Byl dvojnásobným mistrem Evropy v závodech do vrchu: 1930 – závodní automobily a 1932 – sportovní automobily. Byl držitelem několika světových, rychlostních rekordů.

Hans Stuck (sometimes called Hans Stuck von Villiez, last name pronounced ""shtook"") (27 December 1900, in Warsaw – 9 February 1978, in Grainau) was a German motor racing driver. Both his son Hans-Joachim Stuck (born 1951) and his grandsons Johannes and Ferdinand Stuck became race drivers.  Despite many successes in Grand Prix motor racing for Auto Union in the early 1930s, during the era of the famous "Silver Arrows", he is now mostly known for his domination of hillclimbing, which earned him the nickname "Bergkönig" or "King of the Mountains".


Vznik.

Předpokládá se, že Petrarca začal Zpěvník psát v pozdním létě roku 1330 a na díle pracoval až do své smrti. První básní věnovanou Lauře byl pravděpodobně sonet XX (20). Výrazným přeryvem v tvorbě se stal 6. duben 1348, kdy na Velikonoční neděli zemřela Laura. Básně ve "Zpěvníku" nejsou řazeny chronologicky a Petrarca jejich pořadí mnohokrát změnil. Americký literární badatel Ernest Hatch Wilkins na základě analýzy dochovaných rukopisů dospěl k názoru, že Petrarca přeskupoval básně v rukopisu již od 40. let. Podle rukopisu z let 1359–1362, obsahujícího 215 básní (tedy více než polovinu konečného počtu) se zdá, že při řazení básní přihlížel kromě doby jejich napsání také k tématu a k metru.  V roce 1366 do Petrarcových služeb vstoupil coby opisovač Giovanni Malpaghini a v průběhu roku přepsal celkem 244 básní. V této době dospěl autor k definitivnímu názvu, tedy "Zlomky v jazyce lidovém vavřínem ověnčeného básníka Francesca Petrarcy". Francesco Petrarca pak na kompozici textu pracoval až do své smrti v červenci 1374. Poslední autorská podoba textu je uchovávána ve Vatikánské knihovně jako rukopis 3195, nepředpokládá se však, že Petrarca v této podobě dílo zamýšlel uzavřít. Vzhledem k častému opravování a cizelování básní je u mnoha z nich obtížné byť jen přibližně určit datum vzniku – některé básně dokončil autor až dlouho poté, co je začal psát, jindy text postupně přepracoval do té míry, že se dochovaná báseň své původní podobě již příliš nepodobá.  Při psaní Petrarca navazoval kromě básníků dolce stil novo také na starší poezii provensálských trubadúrů, severofrancouzských truvérů a sicilské básnické školy. K významným inspiračním zdrojům patřila antika, mimo jiné Vergiliovy "Zpěvy pastýřské", "Zpěvy rolnické" a "Aeneis", Ovidiovy "Proměny" a "Umění milovat" a Statiovy "Thebais" a "Achileis". Nemalý vliv na způsob Petrarcovy sebeprezentace v básních měly také Ciceronovy řeči, dopisy a spis "De officiis" (O povinnostech), Senecovy "Listy" a Augustinovo "Vyznání".

Obsah.

Dílo se skládá z 366 básní. Většinu z nich (317) tvoří sonety, dále jsou přítomny kancóny (29), sestiny (9), balady a madrigaly (4). Většina textů je věnována Lauře de Noves, provdané de Sade, a historii básníkovy lásky k ní. Lauřina identita však bývá někdy zpochybňována, s tím, že její jednoznačné ztotožnění s Laurou de Sade mohlo být ovlivněno Petrarcovým životopisem z pera markýze de Sade a tím, že de Sade stál o příbuznost se slavným básníkem. Oblíbeným postupem je hravá záměna Lauřina jména se slovy l’aura (vánek) a laura (vavřín). Hojně se opakuje také motiv očí a vlasů milované ženy. To je případ mimo jiné sonetu XC (90), v němž básník srovnává podobu již starší Laury se vzpomínkou na její mládí, údajně poté, co se v roce 1342 Robert I. Neapolský (nebo jiný význačný návštěvník Avignonu) vyjádřil o jejím vzhledu nelichotivě.  "Zpěvník" bývá běžně rozdělován na dvě části, „Na život paní Laury“ a „Na smrt paní Laury“, rozdělené přirozeně sonetem o Lauřine smrti, ačkoliv sám Petrarca své dílo takto nedělil. První šest básní tvoří expozici. Úvodní sonet celé sbírky je koncipován jako pohled do minulosti, obrácený k těm, kdo jsou „lásky znalí“, jako vzpomínka na lásku, jež má být v následujících básních popsána, a jako truchlení nad krátkými a pomíjivými slastmi světa. Ve třetím sonetu je pak vylíčeno první setkání básníka s Laurou, k němuž údajně došlo na Velký pátek 6. dubna 1327 v kostele svaté Kláry v Avignonu.  Celým dílem se vinou také témata vnitřního konfliktu, sebezpytování, lítosti a pokání. To platí již pro první část, kde se objevuje například sonet LXII (62) obracející se k Bohu a litující dny promarněné sněním. Ve druhé části "Zpěvníku" jsou tyto pocity ještě zdůrazňovány aktem vyznání v tradici pavlovské a augustinovské. Zoufalý básník sice ví, co se je správné, ale nedokáže se podle toho chovat; tyto pocity zprostředkovává mimo jiné sonet CCLXIV (244). Duchovnímu přerodu a osvobození duše od tělesnosti napomáhá sama Laura, která získává ideální rysy – ve druhé části díla se několikrát objevuje v podobě přízraku nebo vize.  Závěrečná báseň "Zpěvníku", kancóna známá jako „Krásná panno“ (Vergine Bella) a opatřená číslem CCCLXVI (366), se zříká světské marnosti a posedlosti smrtelnou ženou a místo toho obrací básníkovu duchovní touhu k panně Marii. Tato kancóna připomíná biblický žalm a ve své repetitivnosti je téměř liturgická. Laura zde nabývá podobu zhoubné Medusy a je vnímána jako příčina duchovní paralýzy, před kterou může člověka zachránit pouze Marie.  Dílo kromě milostných veršů obsahuje také texty věnované dobové politické a společenské situaci. K výrazným básním tohoto typu patří například kancóna CXXVIII (128), která začíná lkaním nad válkou poničenou Itálií.  Ačkoliv je Petrarcovo básnické dílo často vnímáno jako výjimečný počin, je současně pevně zakotveno v kultuře své doby. Veškeré básnické formy, jichž Petrarca užíval, tedy zejména sonet, převzal od svých předchůdců, podobně jako například používání aliterací. Od poezie Cavalcantiho, Danta a dalších představitelů dolce stil novo se jeho dílo nicméně liší tematicky, užitou technikou, a především důrazem na psychologii jednotlivce. Zatímco Dantova Beatrice byla spíše abstraktním a neosobním symbolem, Petrarcova Laura je prezentována již jako živoucí žena a objekt psychologizovaného citu, sice primárně duchovního, ale zaměřeného na konkrétní skutečnosti vezdejšího světa: na barvu vlasů, linii hrdla, úsměv, způsob osušování očí závojem, chůzi, gesta a podobně. Václav Renč o Petrarcovi napsal, že „pod uhlazenou, až chladně dokonalou formou jeho sonetů už zřetelně žije lidské srdce“.  Z hlediska užitého jazyka jsou Petrarcovy italské básně velmi pečlivě sestrojené. Rozvinul vytříbený slovník stilnovistů, přičemž navázal zejména na Dantovy milostné „kamenné verše“ (rime petrose) a obohatil jej vlivy provensálských básníků a důrazem na zvukové kontrasty slov. Často pro posílení určitého dojmu či vyvolání pocitu vytvářel seskupení slov podobného významu. Jeho obvyklým postupem bylo rovněž užívání spojek, které jednotlivé výpovědi propojují do sítě vzájemných vztahů a důsledků. K užívaným rétorickým a uměleckým figurám patří oxymóra a antiteze, synekdochy, metonymie, a především metafory.

Vliv.

Přestože sám Petrarca si více cenil svých latinských textů a za svého života byl obdivován jako humanista a autor eposu "Afrika", pozdější kulturu ovlivnily především básně ze "Zpěvníku". Ještě ve 14. století využil významný anglický básník Geoffrey Chaucer při psaní epické básně "Troilus a Kriseida" sonet CXXXII (132), když pocity Troila při setkání s Kriseidou v trójském chrámu vytvořil podle modelu Petrarcova prvního setkání s Laurou. K rozšíření "Zpěvníku" a petrarkismu, tedy snahy o napodobení Petrarcova stylu, došlo v 16. století. Thomas Wyatt (1503–1542) a Henry Howard (1517–1547) přeložili některé Petrarcovy básně do angličtiny a uvedli do anglické renesanční poezie sonet. V této době pronikl petrarkismus rovněž do Francie, zejména díky Clémentu Marotovi (1496–1544), a Petrarcovy básně ze "Zpěvníku" začaly být neobyčejně ceněny také v samotné Itálii.  Využitím mateřského jazyka pro psaní poezie Petrarca umožnil nástup nové éry v dějinách italské literatury a evropského písemnictví vůbec. Obliba Petrarcova italského díla později znovu vzrostla v období romantismu, v souvislosti se silným položením důrazu na lyrickou poezii jakožto tvůrčí projev jedince. V Anglii navazovali na petrarcovské dědictví Mary Robinsonová, Samuel Taylor Coleridge, John Keats, Percy Bysshe Shelley a Leigh Hunt, zatímco George Gordon Byron a William Wordsworth se proti této módě naopak vymezovali. Ve Francii se k Petrarcovi hlásili významní básníci jako Victor Hugo, Alfred de Musset, Théophile Gautier nebo Alphonse de Lamartine.

Česká vydání.

V češtině vycházely výbory textů ze "Zpěvníku", někdy doplňované také verši ze sbírky "Triumfy", od 19. století; k překladatelům básní patřili Jaroslav Vrchlický, Pavel Eisner, Jaroslav Pokorný nebo Václav Renč. Úplný překlad "Zpěvníku" do češtiny nicméně neexistuje a českému čtenáři jsou k dispozici pouze vybrané básně.

Zpěvník ( "Il Canzoniere"), původním názvem Zlomky v jazyce lidovém vavřínem ověnčeného básníka Francesca Petrarcy ( "Francisci Petrarche laureati poete Rerum vulgarium fragmenta"), také označovaný jako Verše ( "Le Rime") nebo Rozptýlené verše ( "Rime sparse"), je nejvýznamnějším dílem renesančního básníka Francesca Petrarcy. Petrarca napsal většinu svých děl v latině a pouze do "Zpěvníku" a sbírky "Triumfy" zařadil básně v „v jazyce lidovém“, tedy v dobovém florentském dialektu italštiny. Sbírka vznikala od roku 1330 až do roku 1374, kdy Petrarca zemřel. Obsahuje 366 lyrických básní, zejména sonetů. V první řadě je věnována lásce k Lauře de Noves, v první části za jejího života, v druhé části po její smrti. "Zpěvník" však obsahuje též básně na jiná témata, zejména politická.

Il Canzoniere (; ), also known as the "Rime Sparse" (), but originally titled (, that is "Fragments composed in vernacular"), is a collection of poems by the Italian humanist, poet, and writer Petrarch.  Though the majority of Petrarch's output was in Latin, the "Canzoniere" was written in the vernacular, a language of trade, despite Petrarch's view that Italian was less adequate for expression. Of its 366 poems, the vast majority are in sonnet form (317), though the sequence contains a number of canzoni (29), sestine (9), madrigals (4), and ballate (7). Its central theme is the poet's love for Laura, a woman Petrarch allegedly met on April 6, 1327, in the Church of Sainte Claire in Avignon. Though disputed, the inscription in his copy of Virgil records this information. Petrarch's meticulous dating of his manuscripts has allowed scholars to deduce that the poems were written over a period of forty years, with the earliest dating from shortly after 1327, and the latest around 1368. The transcription and ordering of the sequence itself went on until 1374, the year of the poet's death. The two sections of the sequence which are divided by Laura's death have traditionally been labelled 'In vita' (In life') and 'In morte' (In death) respectively, though Petrarch made no such distinction. His work would go on to become what Spiller calls 'the single greatest influence on the love poetry of Renaissance Europe until well into the seventeenth century'.


Lékařské použití.

Vortioxetin se používá k léčbě deprese. Účinnost se zdá být podobná účinnosti jiných antidepresiv. Může být použit, pokud selhaly jiné léčby.

Vedlejší účinky.

Nejčastějšími nežádoucími účinky hlášenými u vortioxetinu jsou nauzea (nevolnost), průjem, sucho v ústech, zácpa, zvracení, nadýmání, závratě a sexuální dysfunkce. S výjimkou nevolnosti je však riziko těchto nežádoucích účinků nižší než 10% a až 8% pacientů užívajících placebo hlásí stejné vedlejší účinky. Vortioxetin je považován za bezpečný lék pro dlouhodobé užívání u většiny lidí. Pokud je Vortioxetin předepisován společně s jinými léky typu SSRI (Selektivní inhibitor zpětného vychytávání serotoninu) nebo podobnými léky, může v některých mimořádně vzácných případech vést k potenciálně život ohrožujícímu serotoninovému syndromu.  Výskyt sexuální dysfunkce je pouze mírně vyšší u pacientů užívajících vortioxetin než u pacientů užívajících placebo a vyskytuje se u méně než 10% případů. Z tohoto důvodu může být vortioxetin vhodný pro lidi, kteří trpěli sexuálními vedlejšími účinky jiných antidepresiv. Vortioxetin byl objeven vědci v Lundbecku, kteří uvedli logiku a syntézu léku (tenkrát nazývaného Lu AA21004) v dokumentu z roku 2011.  V roce 2007 byla sloučenina v klinických studiích II fázea Lundbeck a Takeda vstoupili do partnerství, v němž Takeda zaplatila Lundbeck 40 milionů dolarů předem, s příslibem až do výše 345 milionů dolarů a Takeda souhlasila, že zaplatí většinu zbývajících nákladů vývoje léčiva. Společnosti se dohodly na společné propagaci této léčiva v USA a Japonsku a že společnost Lundbeck získá odměnu za všechny tyto prodeje. Dohoda zahrnovala dalšího kandidáta na léčivo, tedatioxetin (Lu AA24530), a mohla být rozšířen tak, aby zahrnovala další dvě sloučeniny od Lundbeck.  Vortioxetin byl schválen americkým úřadem FDA pro léčbu deprese u dospělých v září 2013 a v Evropě později v tomto roce.

Společnost a kultura.

Vyrábí ji farmaceutické společnosti Lundbeck a Takeda .

Názvy.

Vortioxetine byl dříve prodáván jako "Brintellix" ve Spojených státech, ale 2. května 2016, americký úřad FDA schválil změnu názvu na "Trintellix," aby se zabránilo záměně s lékem na krevní srážlivost Brilinta.  V České republice (2019) je lék stále na trhu pod názvem Brintellix.

Vortioxetin, prodávaný mimo jiné pod obchodními názvy Trintellix nebo Brintellix, je lék používaný k léčbě deprese. Účinnost tohoto léku je považována za podobnou účinnosti jiných antidepresiv. Doporučuje se pouze u lidí, jejichž stav se nezlepšil po užívání dvou jiných antidepresiv. Užívá se ústy.  Časté nežádoucí účinky zahrnují zácpu a nevolnost. Závažné vedlejší účinky mohou zahrnovat sebevraždu u osob mladších 25 let, serotoninový syndrom , krvácení, mánii a Syndrom nepřiměřené sekrece antidiuretického hormonu. Pokud se dávka rychle sníží, může se objevit abstinenční syndrom. Užívání během těhotenství a kojení se obecně nedoporučuje. Je klasifikován jako modulátor serotoninu. Není zcela jasné, jak funguje, ale předpokládá se, že to souvisí se zvyšováním hladiny serotoninu.  Lék byl schválen pro lékařské použití ve Spojených státech v roce 2013. V roce 2016 to byl 260. nejvíce předepisovaný lék ve Spojených státech s více než jedním milionem předpisů.

Vortioxetine, sold under the trade names Trintellix among others, is a medication used to treat major depressive disorder. Effectiveness is viewed as similar to that of other antidepressants. In Britain, it is only recommended in people who have not improved sufficiently on two other antidepressants. It is taken by mouth. Common side effects include constipation and nausea. Serious side effects may include suicide in those under the age of 25, serotonin syndrome, bleeding, mania, and SIADH. A withdrawal syndrome may occur if the dose is rapidly decreased. Use during pregnancy and breastfeeding is not generally recommended. It is classified as a serotonin modulator. How it works is not entirely clear but is believed to be related to increasing serotonin levels. It was approved for medical use in the United States in 2013. In 2017, it was the 312th most commonly prescribed medication in the United States, with more than one million prescriptions.


Lékařské použití.

Depresivní porucha.

Agomelatin se používá k léčbě depresivních epizod u dospělých lidí v Evropě. Bylo provedeno deset placebem kontrolovaných studií, pro zkoumání krátkodobé účinnost agomelatinu při depresivních poruchách. Na konci léčby byla prokázána významná účinnost v šesti z deseti krátkodobých placebem kontrolovaných studií. Dvě studie byly považovány za „neúspěšné“, neboť se výsledky neodlišovaly od placeba. Ve všech pozitivních placebem kontrolovaných studiích byla také pozorována účinnost u závažněji depresivních pacientů. Udržení antidepresivní účinnosti bylo prokázáno ve studii prevence relapsu. Jedna metaanalýza zjistila, že agomelatin je stejně účinný jako standardní antidepresiva.  Meta-analýza zjistila, že agomelatin je účinný při léčbě těžké deprese. Jeho antidepresivní účinek je větší u závažnější deprese. Kontrolované studie u lidí ukázaly, že agomelatin je přinejmenším stejně účinný jako antidepresiva SSRI paroxetin, sertralin, escitalopram a fluoxetin při léčbě deprese. Meta-studie z roku 2018 srovnávající 21 antidepresiv udává, že agomelatin byl jedním z více tolerovatelných, přesto účinných antidepresiv.  Soubor výzkumu agomelatinu však byl zásadně ovlivněn zkreslením publikací, což vedlo k analýzám, které zohledňují jak publikované, tak nepublikované studie. Podle přehledu z roku 2013 se nezdá, že by agomelatin poskytoval výhodu v účinnosti oproti jiným antidepresivům při léčbě akutní fáze závažné deprese.

Použití ve zvláštních populacích.

Přípravek se nedoporučuje podávat dětem a mladistvým mladším 18 let vzhledem k nedostatku údajů o bezpečnosti a účinnosti. K dispozici jsou pouze omezené údaje o použití u starších osob ≥ 75 let s velkými depresivními epizodami.  Nedoporučuje se během těhotenství nebo kojení .

Kontraindikace.

Agomelatin je kontraindikován u pacientů s poškozením ledvin nebo jater. Podle informací zveřejněných společností Servier v roce 2012 byly pokyny pro sledování pacientů léčených přípravkem Valdoxan upraveny ve shodě s Evropskou agenturou pro léčivé přípravky. Vzhledem k tomu, že někteří pacienti mohou během léčby přípravkem Valdoxan zaznamenat zvýšené hladiny jaterních enzymů v krvi, lékaři musí provést laboratorní testy, aby zjistili, zda játra správně fungují na začátku léčby a poté pravidelně během léčby, a následně se rozhodnou, zda budou pokračovat nebo ne. U pacientů se závažným poškozením ledvin nebyly pozorovány žádné relevantní změny farmakokinetických parametrů agomelatinu. K dispozici jsou však pouze omezené klinické údaje o jeho použití u depresivních pacientů se závažným nebo středně závažným poškozením ledvin s těžkými depresivními epizodami. Proto je třeba při předepisování agomelatinu těmto pacientům postupovat opatrně.

Vedlejší účinky.

U zdravých dobrovolníků agomelatin nemění pozornost ani paměť. U depresivních pacientů léčba lékem zvýšila spánek s NREM spánek bez modifikace množství REM (Rapid Eye Movement) nebo REM latence. Agomelatin také vyvolal postup doby nástupu spánku a minimální tepové frekvence. Od prvního týdne léčby se významně zlepšil nástup spánku a kvalita spánku, dle hodnocení pacienty.  Zdá se, že agomelatin způsobuje méně sexuálních vedlejších účinků a účinků přerušení léčby než paroxetin.  agresivita

Závislost a stažení.

Při přerušení léčby není nutné postupné snižování dávky. Agomelatin nemá žádný potenciál zneužití měřený ve studiích zdravých dobrovolníků.

Předávkování.

Očekává se, že agomelatin bude při předávkování relativně bezpečný.

Interakce.

Agomelatin je substrátem CYP1A2 , CYP2C9 a CYP2C19. Existuje také možnost interakce agomelatinu s alkoholem, se zvýšeným rizikem hepatotoxicity.

Chemie.

Struktura.

Chemická struktura agomelatinu je velmi podobná struktuře melatoninu.

Historie.

Agomelatin byl objeven a vyvinut Evropskou farmaceutickou společností Servier Laboratories Ltd. Společnost Servier pokračovala ve vývoji léků a prováděla studie fáze III v Evropské unii.  V březnu 2005 společnost Servier předložila agomelatin Evropské agentuře pro léčivé přípravky (EMA) pod obchodními názvy Valdoxan a Thymanax. Dne 27. července 2006 Komise pro léčivé přípravy určené lidem (CHMP) agentury EMA doporučil zamítnutí registrace. Hlavní obava byla, že účinnost nebyla dostatečně prokázána, zatímco u vedlejších účinků nebyly žádné zvláštní obavy. V září 2007 společnost Servier podala EMA novou žádost.  V březnu 2006 oznámila společnost Servier, že prodala práva na prodej agomelatinu ve Spojených státech společnosti Novartis. To podstoupilo několik fází III klinické zkoušky v USA, a do října 2011 Novartis evidoval lék jako plánovaný k podání FDA ne dříve než v roce 2012. Vývoj na americkém trhu byl však přerušen v říjnu 2011, kdy byly k dispozici výsledky z posledních zkoušek.  V únoru 2009 obdržel souhlas EMA pro Evropskou unii a schválení TGA pro Austrálii v srpnu 2010.

Výzkum.

Agomelatin je vyvíjen společností Servier pro léčbu generalizované úzkostné poruchy a pro tuto indikaci dosáhl klinických studií fáze III, ale v srpnu 2017 společnost Servier oznámila, že vývoj této indikace je v současné době pozastaven.  Agomelatin je také studován na jeho účinky na regulaci spánku..Studie uvádějí různá zlepšení celkové kvality spánkových metrik, stejně jako přínosy u poruch cirkadiánního rytmu. Bylo zjištěno, že je účinnější než placebo při léčbě generalizované úzkostné poruchy. Přezkoumání z roku 2015 nenavrhl žádná doporučení agomelatinu na podporu nebo proti jeho použití k léčbě jedinců se sezónní afektivní poruchou.

Agomelatin (v ČR např. pod obchodním názvem Valdoxan) je atypické antidepresivum používané k léčbě deprese. Jeden výzkum zjistil, že se nezdá být lepší než jiné antidepresiva. Další výzkum zjistil, že je podobně účinný jako mnoho jiných antidepresiv.  Časté nežádoucí účinky zahrnují zvýšení tělesné hmotnosti, pocit únavy, problémy s játry, nevolnost, bolesti hlavy a úzkost. Vzhledem k potenciálním problémům s játry se doporučuje provádět krevní testy. Nasazení léku u lidí s demencí nebo starších 75 let se nedoporučuje. Existuje předběžný důkaz, že může mít méně vedlejších účinků než některá jiné antidepresiva. Působí tak, že stimuluje receptory melatoninu a blokuje receptory serotoninu.  Agomelatin byl schválen pro lékařské účely v Evropě v roce 2009 a v Austrálii v roce 2010. Jeho použití není schváleno ve Spojených státech a úsilí o schválení bylo ukončeno v roce 2011. Byl vyvinut farmaceutickou společností Servier.

Agomelatine is an atypical antidepressant used to treat major depressive disorder. One review found that it is as effective as other antidepressants with similar discontinuation rates overall but less discontinuations due to side effects. Another review also found it was similarly effective to many other antidepressants. Common side effects include weight gain, feeling tired, liver problems, nausea, headaches, and anxiety. Due to potential liver problems ongoing blood tests are recommended. Its use is not recommended in people with dementia or over the age of 75. There is tentative evidence that it may have fewer side effects than some other antidepressants. It works by stimulating melatonin receptors and blocking serotonin receptors. Agomelatine was approved for medical use in Europe in 2009 and Australia in 2010. Its use is not approved in the United States and efforts to get approval were ended in 2011. It was developed by the pharmaceutical company Servier. In the United Kingdom a month of treatment costs the NHS about 30 pounds as of 2019.


Dětská kariéra.

Sancho se narodil v londýnské čtvrti Camberwell rodičům do rodiny přistěhovalců z Trinidadu a Tobaga. Jedním z důvodů jejich stěhování bylo právě aby jejich syn mohl vyrůstat ve Velké Británii. Společně s rodiči a sestrami vyrůstal v londýnské čtvrti Kennington. Ve škole se díky vášni pro fotbal zapsal do školního fotbalového týmu, kde dostal možnost si zahrát několik soutěžních zápasů. Po škole se učil, rozvíjel a zdokonaloval své fotbalové dovednosti hraním na ulici. Jednoho dne šel malý Sancho se svými nejlepšími kamarády, kterými byli Reiss Nelson a Ian Carlo Poveda ven si zakopat. Jak hráli proti ostatním kamarádům, objevil se u hřiště londýnský trenér Sayce Holmes-Lewis a začal malé kluky sledovat. Byl velmi zaujat a rozhodl se, že dá klukům šanci vyzkoušet si profesionální fotbal.

Watford.

Sedmiletý Sancho se tak díky pomoci, kterou on a jeho kamarádi od Holmese-Lewise dostali, stal hráčem Watfordu. Kvůli problémům s dojížděním do 35 kilometrů vzdálené akademie mu Watford poskytl ubytování a Sancho začal navštěvovat jeho partnerskou školu, harefieldskou akademii. Holmes-Lewis trénoval Sancha a jeho kamarády v týmu největších jiholondýnských talentů. V celolondýnské mládežnické soutěži pak Sancha a jeho kamarády dovedl k vítězství v kategorii do 11 let. Jedenáctiletý Sancho také začal odmítat nabídky připojit se k Arsenalu nebo Chelsea, protože preferoval Watfordské nastavení, které mu umožňovalo pravidelně trénovat a chodit do školy. Právě v této době začal v akademii ukazovat, jak moc dobrý je. V teenagerských letech se začal Sancho více než na školu zaměřovat na sledování YouTubových videí s Ronaldinhovými či Neymarovými fintami a triky. Stával se tak typologicky především takovým hráčem, jako jeho idoly a jeho schopnosti pracovat s míčem neustále lákaly skauty velkých anglických klubů.

Manchester City.

V březnu 2015 v rámci programu EPPP přestoupil do Manchesteru City za počáteční cenu 66 000Ł, která i s bonusy mohla dosánhout 500 000Ł. V modré části Manchesteru však nepřestal překvapovat, vyhrával různá ocenění a rychle se stal jednou z největších hvězd akademie. Po dvou letech, předseda City Khaldoon Al Mubarak oznámil, že Sancho bude jedním z mladíků, které se Citizens budou snažit zapracovat do seniorského mužstva. V červenci 2017 se však Sancho těsně před odletem City na předsezónní turné po USA rozhodl, že s ostatními nepoletí. Trval na tom, že potřebuje novou výzvu a že už ho nebaví stále jen čekat na šanci. Pep Guardiola byl tímto rozhodnutím velice překvapen, protože už měl pro Sancha přichystanou novou smlouvu. ""Snažili jsme se hodně. Snažili jsme se přesvědčit jeho otce, matku i agenta, ale jestliže hráč stále opakuje ne, nejde s tím nic dělat,"" vyjádřil se Guardiola.

Klubová kariéra.

Borussia Dortmund.

Sezóna 2017/18.

31. srpna 2017 podepsal Sancho smlouvu s německou Borussií Dortmund, kam přestoupil za téměř 8 000 000€. Jednou z podmínek ve smlouvě bylo, že se zařadí na soupisku a-týmu, s čímž Dortmund rozhodně problém neměl, jelikož se Sanchem počítal jako s náhradou za francouzského křídelníka Ousmane Dembélého, kterého o několik dnů dříve koupila španělská FC Barcelona. Od Dembélého také zdědil číslo 7. Později uvedl, že se po odchodu do zahraničí, díky jeho předchozím zkušenostem ze stěhování mezi Watfordem a Manchesterem, cítil sebejistě. I tak to ale pro něj nebylo jednoduché, a to zejména kvůli jazykové bariéře.  Na příležitosti v dresu BVB si musel počkat a 21. října se nakonec dočkal svého debutu, když proti Eintrachtu Frankfurt nastoupil k posledním šesti minutám a stal se tak prvním Angličanem v historii, který nastoupil za Dortmund v bundesligovém zápase. V základní sestavě nastoupil poprvé 14. ledna 2018, když při bezbrankové remíze s Wolfsburgem trefil břevno. První asistenci si připsal 19. ledna, když přihrál Shinjimu Kagawovi na vyrovnávací gól na 1:1 proti Herthě Berlín. Po dvouměsíčním léčení poraněného vazu se mu 21. dubna proti Leverkusenu podařilo vstřelit svůj první gól za Borussii a dalšími dvěma asistencemi zakončil výhru 4:0. Do konce sezóny přidal ještě asistenci proti Mohuči a pomohl Dortmundu ke 4. místu a kvalifikaci do Ligy Mistrů.

Sezóna 2018/19.

V předsezónní přípravě v USA se Dortmund utkal se Sanchovým bývalým klubem Manchesterem City a BVB se podařilo vyhrát 1:0. ""Měl jsem co dokazovat a mysím, že jsem si vedl dobře,"" podotkl Sancho. Novou sezónu začal Sancho 20. srpna asistencí na vítězný gól Marca Reuse ve 121. minutě pohárového zápasu proti Greutheru Fürth. V dalším kole byl u toho, jak Dortmund porazil Union Berlín znovu gólem Marca Reuse ve 121. minutě a pohárová sezóna pro BVB skončila únorovou prohrou v osmifinále s Werderem Brémy na penalty. Mezitím v Bundeslize Sancho podával jeden skvělý výkon za druhým. Už v prvním zápase proti Lipsku si připsal asistenci a o měsíc později přispěl svým prvním gólem v sezóně a asistencí k porážce Norimberku 7:0. Nejlepší měsíc ze Sanchova pohledu však byl říjen. 2. října prodloužil smlouvu s Dortmundem do roku 2022, připsal si asistenci proti Augsburgu, dal gól Stuttgartu, Herthě Berlín dal dva góly a obdržel cenu pro hráče měsíce Bundesligy. Již zmíněnými dvěma góly proti Herthě se také stal prvním hráčem narozeným ve 21. století, který vstřelil dva góly v jednom Bundesligovém zápase a zároveň nejmladším hráčem BVB, kterému se to kdy povedlo. Do konce roku se pak ještě trefil do sítě Schalke a Mönchengladbachu. Ve skupinové fázi Ligy Mistrů se Dortmund mezitím setkal s Atléticem Madrid, Monacem a Clubem Bruggy. V zápase proti Monacu si připsal asistenci, gólem přispěl k vítězství 4:0 nad Atléticem a pomohl týmu k 1. místu ve skupině. V osmifinále přidělil Dortmundu los anglický Tottenham, po dvou prohrách však německý klub ze soutěže vypadl. Hráči Borussie se tak mohli plně soustředit na Bundesligu. V únoru se Sancho trefil proti Hoffenheimu a stal se tak nejmladším hráčem, který vstřelil 8 Bundesligových gólu v jedné sezóně. O patnáct dní později dal gól Leverkusenu a pro změnu překonal rekord Lukase Podolskiho a stal se nejmladším hráčem, který kdy vstřelil 9 Bundesligových gólů v jedné sezóně. 13. dubna překonal další rekord, když vstřelil dva góly do sítě Mohuče a stal se tak nejmladším hráčem v historii Dortmundu, který vstřelil alespoň 10 gólů v jedné Bundesligové sezóně. Do konce sezóny pak ještě dal po jednom gólu Freiburgu a Mönchengladbachu a poté co v lize nastřílel 12 gólů a přidal 17 asistencí byl jmenován v týmu sezóny Bundesligy. Dortmund se tak umístil na 2. místě za Bayernem o pouhé dva body.  Poté co si v této sezóně Sancho připsal celkem 13 gólů a 19 asistencí, zájem velkoklubů o talentované křídlo na sebe nenechal čekat. Už od začátku této sezóny se o něj seriózně zajímal Manchester United a mluvilo se o částce okolo 100 000 000€. Později zájem projevili i kluby jako např. PSG nebo Real Madrid, který za mladého Angličana nabídl dokonce 150 000 000€. Sportovní ředitel Dortmundu Michael Zorc se však několikrát nechal slyšet, že Sancho v BVB zůstane ještě minimálně následující sezónu. Přestupové spekulace skončily až poté, co 21. srpna 2019 Sancho podepsal novou smlovu s Borussií Dortmund.

Sezóna 2019/20.

Další sezónu v dresu "černožlutých" začal Sancho přesně tam, kde skončil. Na začátku srpna se Dortmund utkal v německém superpoháru s konkurenčním Bayernem a Sancho o sobě dal vědět. Jeden gól vstřelil, na druhý přihrál a Borussia se mohla radovat z vítězství 2:0 a Sancho z první profesionální trofeje. V Bundeslize ve svých výkonech pokračoval. Hned v prvním kole přispěl gólem a asistencí k výhře nad Augsburgem a ve druhém kole přispěl gólem a asistencí k porážce Kölnu. O týden později pak přihrál na jediný gól Dortmundu v zápase proti Unionu Berlín a byl nominován na hráče měsíce Bundesligy.

Reprezentační kariéra.

Juniorské reprezentace.

27. října 2015, hned při svém prvním zápase za anglickou reprezentaci do 16 let proti Japonsku se Sanchovi podařilo skórovat. V únorovém přátelském utkání proti USA dokázal dvěma góly otočit skóre z 1:2 na 3:2 pro Anglii.  25. srpna 2016 se teprve po dvou minutách na hřišti za anglickou sedmnáctku už mohl radovat z gólu, kterým přispěl k vítězství nad Belgií 6:0 a hned v dalším zápase přispěl gólem a asistencí k vítězství nad Chorvatskem 5:0. Následně v kvalifikaci na EURO 2017 do 17 let se Sanchovi podařilo ve čtyřech zápasech vstřelit čtyři góly a připsat si jednu asistenci. V již zmíněném EURU si později i zahrál. Ve třech zápasech základní skupiny dal tři góly a na tři přihrál. Ve čtvrtfinále proti Irsku dal jediný gól zápasu a v semifinále proti Turecku se blýskl gólem a asistencí. Ve finále prohrála Anglie po remíze 2:2 na penalty se Španělskem, ale pro Sancha mohlo být útěchou alespoň jmenování v týmu turnaje. V září 2017 byl Sancho nominován na Mistrovství světa 2017 do 17 let, s čímž však jeho zaměstnavatel Dortmund nesouhlasil. Nakonec se s Anglickou FA dohodli, že po skupinové fázi Sancho zamíří zpátky do Vestfálska. Společně s Anglií postoupil ze základní skupiny, např. poté co proti Chile dva góly dal a na jeden přihrál a z turnaje odjel. Anglie později turnaj vyhrála a Sancho tak mohl v Německu slavit.  Do výběru Anglie do 19 let byl Sancho poprvé povolán v listopadu 2017 na zápasy kvalifikace na EURO 2018 do 19 let. První zápas v této mládežnické kategorii tak odehrál proti Faerským ostrovům a hned v tomto zápase si připsal tři asistence. Proti Bulharsku a Maďarsku vstřelil gól a pomohl Anglii kvalifikovat se na šampionát, na který se však sám nepodíval.

Seniorská reprezentace.

Po úspěšném startu do sezóny 2018/19 byl Sancho 4. října 2018 povolán do Anglické seniorské reprezentace na zápasy Ligy Národů 2018/19 proti Chorvatsku a Španělsku. Debutoval proti Chorvatsku, když v 78. minutě přišel na hřiště jako náhradník za Raheema Sterlinga a zápas skončil 0:0. 22. března 2019 nastoupil v základní sestavě při svém prvním soutěžním utkání za Anglii a asistencí na gól Sterlinga přispěl k výhře nad Českem 5:0 v kvalifikačním zápase o EURO 2020. S Anglií se mu poté podařilo získat bronz v Lize Národů 2018/19, po výhře nad Švýcarskem po penaltách. První a po chvíli i druhý gól za Anglii se Sanchovi podařilo vstřelit v dalším kvalifikačním zápase o EURO 2020, tentokrát proti Kosovu, když v nastavení prvního poločasu zvýšil z 3:1 na 5:1 pro Anglii.

Statistiky.

Klubové statistiky.

"pozn. Z = Zápasy, G = Góly, A = Asistence"

Góly.

<graph>{ }</graph>

Asistence.

<graph>{ }</graph>

Reprezentační statistiky.

Seniorská reprezentace.

Jadon Malik Sancho (* 25. března 2000, Londýn, Velká Británie) je anglický fotbalista, hrající v německém klubu Borussia Dortmund a za anglickou reprezentaci, který hraje na pozici křídelníka.  Narodil se a vyrůstal v Londýně s rodiči z Trinidadu a Tobaga a v sedmi letech začal hrát fotbal za Watford. V roce 2015 přestoupil do akademie Manchesteru City a kvůli nedostatku příležitostí přestoupil v létě 2017 do německé Borussie Dortmund za téměř 8 000 000€. Zde si již zahrál o poznání více a v sezóně 2018/19 se stal oporou klubu a připsal si 17 asistencí, nejvíce z celé Bundesligy. K tomu vstřelil ještě 12 gólů a dostal se tak do 2018/19 Týmu sezóny Bundesligy. V sezóně 2019/20 pak vybojoval vítězství v Německém superpoháru.  Sancho reprezentoval Anglii už v mládežnických výběrech, postupně nastupoval v kategoriích do 16 let, do 17 let i do 19 let a s týmem do 17 let získal stříbro na EURO 2017 do 17 let. V té samé kategorii vyhrál i Mistrovství světa 2017 do 17 let poté, co po skupinové fázi tým opustil. Za seniorskou reprezentaci debutoval v roce 2018 a o rok později se svým týmem vybojoval bronz v historicky prvním ročníku Ligy Národů.

Jadon Malik Sancho (born 25 March 2000) is an English professional footballer who plays as a winger for German Bundesliga club Borussia Dortmund and the England national team.  Previously a youth player with Watford and Manchester City, Sancho signed his first senior contract with Dortmund in 2017. In his second season, he established himself as a first-team regular and was named in the 2018–19 Bundesliga Team of the Season. Ahead of the 2019–20 season, Sancho won his first trophy following the DFL-Supercup victory over Bayern Munich.  Sancho was part of the England youth team that won the 2017 FIFA U-17 World Cup and made his debut for the senior team in 2018.


Životopis.

Narodil se v londýnském paláci "Ham House" vévody z Lauderdale jako mladší syn 1. vévody z Argyllu a jeho manželky Elizabeth Tollemache (1659-1735), sestry 3. hraběte z Dysartu. Studoval v Etonu a na univerzitě v Glasgow, poté absolvoval kavalírskou cestu, během níž si doplnil vzdělání v Utrechtu. Od mládí se angažoval ve veřejném dění ve Skotsku, v letech 1705-1706 byl skotským lordem pokladu, za svou účast na sjednání anglicko-skotské unie získal v roce 1706 titul "hraběte z Ilay". V letech 1707-1713 a 1715-1761 byl reprezentantem skotských peerů v britské Sněmovně lordů, od roku 1711 byl členem Tajné rady. Ve správě Skotska zastával převážně vysoké funkce v justici (lord sudí nejvyššího soudu 1708-1761, lord strážce tajné pečeti ve Skotsku 1721-1733, lord strážce velké státní pečeti ve Skotsku 1733-1761), mimoto v roce 1710 získal doživotní hodnost "Lord Justice General". Později zastával také místodržitelské úřady v několika skotských hrabstvích (Midlothian 1715-1761, Haddington 1733-1761, Argyll 1744-1761). Po starším bratrovi zdědil v roce 1743 titul vévody z Argyllu (do té doby byl známý pod jménem Lord Ilay) a převzal také post viceadmirála pro západní pobřeží Skotska (1743-1761).  Vynikl jako výrazná osobnost politiky a justiční správy ve Skotsku, na rozdíl od staršího bratra ale netrval tolik na skotském patriotismu. Z titulu svých funkcí se zasloužil o rozvoj obchodu, průmyslu a školství ve Skotsku, podílel se na založení Royal Bank of Scotland. Měl řadu kulturních zájmů, vybudoval rozsáhlou knihovnu a jako dědic titulu vévody se zasloužil o přestavbu rodového sídla Inveraray Castle.  Zanechal pouze nelegitimní potomstvo a titul vévody z Argyllu přešel na vzdáleného bratrance Johna (1693-1770).

Archibald Campbell, 3. vévoda z Argyllu ("Archibald Campbell, 3rd Duke of Argyll, 3rd Marquess of Kintyre and of Lorne, 3rd Earl of Campbell and of Cowall, 1st Earl of Ilay, 1st Viscount Ilay, 3rd Baron Inverary, Mull, Morvern and Tirie, 1st Baron Oransay, Dunoon and Arase") (1. června 1682, Ham House, Anglie – 15. dubna 1761, Londýn, Anglie) byl britský a skotský státník a právník. Pocházel z významné skotské rodiny Campbellů, ve Skotsku zastával od mládí řadu vysokých funkcí převážně v justiční sféře. V roce 1743 po starším bratru Johnovi zdědil titul vévody z Argyllu.

Archibald Campbell, 3rd Duke of Argyll, 1st Earl of Ilay (June 1682 – 15 April 1761) was a Scottish nobleman, politician, lawyer, businessman, and soldier. He was known as Lord Archibald Campbell from 1703 to 1706, and as the Earl of Ilay from 1706 until 1743, when he succeeded to the dukedom. He was the dominant political leader in Scotland in his day, and was involved in many civic projects.


Z historie vločkového tisku.

Za nejstarší techniku vločkového tisku je považován asi 3000 let starý čínský vynález, podle kterého se nános z gumového klihu na textilii posypával přírodními vlákny. Ve 12. století přimíchávali v jednom klášteře v Norimberku mletá vlákna do malty a vytvořili tak jakési vzorování na omítce zdi.  Ve 20. letech 20. století bylo v USA vyrobeno první brusné plátno s pomocí elektrostatické energie tj technologií podobnou vločkovému tisku. V 50. letech se začalo s vločkovým tiskem na textiliích průmyslovým způsobem. V 60. letech byla vyvinuta technika povrstvování koberců a potahů na vnitřní stěny aut a dalších technických textilií. Teprve později se začaly hromadně tisknout emblémy na sportovní oděvy.  V 21. století se používá zejména vyspělá technika "elektrostatického povločkování" v několika variantách, kterým se vedle zlepšení vzhledu textilií především dodávají různé užitné vlastnosti jako izolační schopnosti, hladkost, drsnost aj.

Techniky povločkování.

K nejpoužívanějším technikám patří: elektrostatické a mechanické povrstvování, sítotisk a tisk přenosem

Elektrostatická metoda.

Vlákna se nanášejí s pomocí silného elektrostatického pole kolmo k povrchu textilie pokrytém pryskyřicí, do které zachycují tak, že po vytvrzení pryskyřice vzniká efekt podobný vlasové tkanině. Vlákna se během nanášení pozitivně nabíjejí a foukají proudem vzduchu na negativně nabíjenou textiii, na které případně roztírají kartáči. Textilie se pohybuje rychlostí 3-6 m/min při povrstvování celých ploch a 6-10 m/min při tvoření vločkových vzorů.

Mechanické nanášení.

Vločky se nanášejí na povrch textilie s pomocí čechradla, textilie během procesu vibruje. Jednotlivá vlákna se zachycují do pojiva v rozdílné hloubce, vlasový povrch nánosu je proto nepravidelný. Kombinací mechanického nanášení s elektrostatickou metodou se dá dosáhnout vyšší hutnost vloček.

Povrstvování sítotiskem.

Vlákenná kaše "plastisol" (viz "snímek vpravo") se protlačuje sítem s hustotou cca 25-45 nití/cm pod tlakem 20 N/cm.

Tisk přenosem.

Metoda se používá zejména pro tisk vícebarevných drobných motivů. Motivy se vystříhnou z povločkované fólie a lisují pod tlakem 0,2-0,3 MPa při teplotě 140-180 °C na textilii.

Materiál a nástroje.

Vlákna na povločkování se stříhají nebo melou nejčastěji z polyamidového nebo viskózového monofilu.  Jako pojivo se používají různé syntetické pryskyřice  Nosič fólie (na tisk přenosem) se vyrábí nejčastěji z alginátu Strojní povločkování textilií v plné šíři se provádí na agregátu pro nepřetržitý proces k nánosu pojiva, povločkování (elektrostaticky nebo sítotiskem), sušení, čištění (kartáčováním) a navíjení hotového zboží.  K povločkování hotových pletenin (většinou triček) se hodí např. tzv. kolotoč s automatickým střídáním barev.  K ručnímu potiskování jsou nutné: kovová deska, zdroj statické elektřiny (generátor) a čerpadlo spojené s povločkovací hlavicí.

Vločkový tisk je technika nánosování textilních vláken o délce 0,1 až 1 mm na plochu textilie (papíru, plastických nebo jiných materiálů).

Flocking is the process of depositing many small fiber particles (called flock) onto a surface. It can also refer to the texture produced by the process, or to any material used primarily for its flocked surface. Flocking of an article can be performed for the purpose of increasing its value in terms of the tactile sensation, aesthetics, color and appearance. It can also be performed for functional reasons including insulation, slip-or-grip friction, and low reflectivity.


Průběh voleb.

Zhruba 12% oprávněných voličů se nemohlo zúčastnit voleb kvůli anexi Krymu Ruskem a kontrole části Doněcké a Luhanské oblasti separatisty trvající od roku 2014. K monitorování voleb by bylo oficiálně registrováno 2 344 mezinárodních pozorovatelů ze 17 zemí a 19 organizací a rekordní počet 139 nevládních ukrajinských organizací. Během prvního kola bylo zaregistrováno 1 700 stížností na řádný průběh voleb. Kandidátka Julija Tymošenková, která se umístila třetí a nepostoupila do druhého kola, v reakci na ohlášení výsledků prohlásila volby i předvolební průzkumy za zmanipulované a věří, že do druhého kola postoupila ona namísto Petra Porošenka. Kandidáti dvou politických extrémů Bojko a Ljaško zůstali za Timošenkovou. Bojko získal 11,4 % hlasů. Vítěze volby Zelenského nepoškodilo, že mu některá média předhazovala židovský původ.  Před druhým kolem se na popud Zelenského konala prezidentská debata mezi Zelenským a Porošenkem na kyjevském stadionu Olimpijskyj, před níž oba kandidáti podstoupili test na přítomnost drog. Před druhým kolem Volodymyr Zelenskyj ukázal na kamery svůj volební lístek a tím zřejmě nevědomky porušil zákon.  Druhé kolo voleb přineslo nečekaně vysoké vítězství Zelenského, který kromě Lvova zvítězil ve všech oblastech. Při volební účasti 52,3 %, získal vítězný kandidát 73,22 % hlasů voličů, zatímco na dosavadního prezidenta Porošenka připadlo pouze 24,45 % hlasů. Porošenko svoji porážku veřejně uznal. Volodymyr Zelenskyj se tak stane novým ukrajinským prezidentem, úřadu se ujme nejpozději 3. června.

Kandidáti.

Voleb se účastnilo rekordních 39 kandidátů, z nichž většina měla politickou minulost a nemalou část kandidátů tvořili poslanci současného parlamentu. Do druhého kola postoupil současný prezident Petro Porošenko s velkým odstupem za Volodymyrem Zelenským, známým seriálovým hercem, který sbíral body vtipem, kritikou korupce a zřetelně proevropskou orientací. Předvolební průzkumy se víceméně shodovaly s výsledky a postupně víc a víc favorizovaly Zelenského.

Ruský vliv.

Na volby útočila ruská státní média a ruské státní struktury se snažily volby ovlivnit v neprospěch současného prezidenta Petra Porošenka. Ruská snaha ovlivnit volby však byla bezvýsledná, protože od roku 2014 se vztahy mezi zeměmi proměnily a ve volbách se nevyskytl žádný favorit, který by smýšlel prorusky. Zelenského Porošenko a některá média označovaly za loutku nebo stoupence známého ukrajinského oligarchy Ihora Kolomojského, který je mimo jiné i majitelem televize 1+1, na které Zelenskyj vystupoval. Z favoritů voleb byla nejmenší kritika namířená proti Juliji Tymošenkové, která stavěla kampaň z velké části také na kritice Porošenkovy vlády. Obliby se naopak u ruských médií těší bývalý sympatizant svrženého prezidenta Viktora Janukovyče, Jurij Bojko, který jako jeden z mála chce usmíření s Ruskem a také federalizaci Ukrajiny. Ruská média bedlivě sledovala průběh voleb a před druhým kolem vystupňovala výpady proti Zelenskému, jehož kampaň označovala za cirkus či frašku.

Nový prezident.

Úspěšný komik Volodymyr Zelenskyj se představil veřejnosti ve filmu "Sluha národa" v roli mladého profesora dějepisu, který je zvolen prezidentem a úspěšně likviduje korupci v zemi. Když na přelomu roku 2018/19 poprvé ohlásil svoji kandidaturu a během celé kampaně útočil na chyby svého předchůdce a na korupci, na otázky po svém programu však odpovídal vyhýbavě a odkazoval na svůj tým. Po volbě se však vyjádřil jednoznačně, že chce do roku 2024 připravit Ukrajinu na vstup do EU a do NATO, o němž by patrně měla rozhodnout referenda, vyřešit konflikt na východě země a posílit nezávislost a autoritu soudů. Vyjádřil přesvědčení, že návrat Krymu by byl myslitelný jen po změně režimu v Rusku, odmítl však přiznat zvláštní statut oblastem obsazeným proruskými silami. Na výslovnou otázku novináře připustil, že Vladimíra Putina pokládá za nepřítele, přesto počítá s tím, že s ním bude jednat. Chce posílit prvky přímé demokracie, zato kritizoval nový jazykový zákon s tím, že chce pro ukrajinský jazyk občany motivovat, ne trestat užívání ruštiny ani bojkotovat ruské umělce.

Prezidentské volby na Ukrajině roku 2019 proběhly 31. března (1. kolo) a 21. dubna (2. kolo) 2019. Volby byly ovlivněny aktuálními silnými tématy, tj. konfliktem na východě země, korupcí a stagnující životní úrovní. Volby vyhrál Volodymyr Zelenskyj se ziskem 73,22 % hlasů.

The 2019 Ukrainian presidential election was held on 31 March and 21 April in a two-round system.  There were a total of 39 candidates for the election on the ballot. The 2014 annexation of Crimea by Russia and the occupation of parts of Donetsk Oblast and Luhansk Oblast prevented around 12% of eligible voters from participating in the election. As no candidate received an absolute majority of the vote, a second round was held between the top two candidates, Volodymyr Zelensky, who played the role of Ukraine's president in a popular television comedy and the incumbent president, Petro Poroshenko, on 21 April 2019. According the Central Election Commission, Zelensky won the second round with 73.22% of the votes.


Život.

Mládí.

John Paul Getty III. se narodil v Minneapolis v Minnesotě jako nejstarší z dětí Johna Paula Gettyho, známého filantropa, a jeho manželky Abigail „Gail“ Harris. Dětství prožil v Římě, kde jeho otec vedl italskou pobočku rodinného podniku. Roku 1964, když mu bylo osm let, se jeho rodiče rozvedli. O dva roky později si John Paul Getty Jr. vzal herečku a modelku Talithu Pol, začal s ní vést hippie život a většinu času trávil v Maroku nebo Anglii. John Paul Getty III. zůstal s Abigail v Itálii a chodil do St. George's British International School v Římě.  Na začátku roku 1972 byl ze školy vyloučen za nápisy napadající zdejšího ředitele, které napsal na stěny chodby. Rok poté zemřela jeho nevlastní matka Talitha na předávkování heroinem. Sám John Paul Getty Jr. byl těžce závislý od jejich společné cesty do Thajska a po smrti Talithy musel opustit Itálii, kde mu hrozilo obvinění z držení drog – přesunul se tedy do Spojených států.  John Paul Getty III. zůstal v Itálii, kde vedl bohémský život. Žil ve squatu, často chodil do zdejších nočních klubů a účastnil se levicových demonstrací. Byl dobrý malíř i kreslíř a živil se prodáváním svých karikatur, vlastnoručně dělaných šperků a maleb. Jako komparz se objevoval ve filmech. V roce 1973 se také za tisíc dolarů nechal nahý nafotit na obálku srpnového vydání italského magazínu "Playmen".

Únos.

Getty byl unesen na římském náměstí Piazza Farnese 10. července 1973 ve tři ráno. Jeho tehdejší přítelkyně Gisele Martine Schmidt řekla, že zvažoval možnost nechat se unést zdejšími menšími kriminálníky, aby tak získal peníze od svého dědečka. Když později začal pracovat v modelingu, nebylo to nutné; únosci ho ale stále pronásledovali. Nakonec ho se zavázanýma očima převezli do jeskyně. Za jeho bezpečný návrat domů požadovali 17 milionů amerických dolarů (k roku 2018 hodnota přibližně 96 milionů dolarů)..Nejprve Gettyho rodina myslela, že se John Paul snaží jen získat peníze, podruhé se požadavky k rodině dostaly kvůli stávce italské poštovní společnosti později.  Nakonec John Paul Getty Jr. požádal J. Paula Gettyho o peníze, ten ale odmítl s tím, že má několik dalších vnoučat a mohl by je ohrozit, kdyby dal najevo, že vydírat ho je tak snadné. S postupem času začali únosci s Johnem Paulem zacházet hůře: vzali mu rádio, zastřelili ptáka, kterého choval jako domácího mazlíčka, a hráli s ním ruskou ruletu.  V listopadu 1973 na adresu redakce italského deníku přišlo Johnovo ucho, chomáč vlasů a výhrůžka, že pokud rodina nezaplatí 3,2 milionu dolarů do deseti dnů, budou posílat další Gettyho části těla. Kvůli pneumonii a zánětu se ale začalo jeho zdraví rychle zhoršovat. Únosci mu ze strachu z jeho smrti začali podávat tak velké dávky antibiotik, že si na ně vytvořil alergii, která taktéž ovlivnila jeho zdraví po zbytek celého života. V knize "Painfully Rich", biografii Johna Paula Gettyho III., pak autor John Pearson uvádí, že mafiáni dávali Gettymu pít brandy na otupení bolesti, z čehož se později vyvinul alkoholismus.  Po poslední výhrůžce začal Getty Sr. jednat a nabídl za vnuka 2,9 milionů dolarů. Zaplatil 2,2 milionu a zbytek nechal zaplatit syna. Ten sice tolik peněz po prohýřeném životě neměl, ale půjčil si je od něj s úrokem 4 %. 15. prosince 1973, krátce po zaplacení částky, byl Paul nalezen na čerpací stanici nedaleko města Lauria v provincii Potenza. Zavolal i svému dědečkovi, aby mu poděkoval za záchranu, ten ale k telefonu odmítl přijít.  Bylo zadrženo devět únosců, mezi nimi i dva vysoce postavení členové kalábrijské mafiánské organizace 'Ndrangheta – Saverio Mammoliti a Girolamo Piromalli. Ti ale byli na základě nedostatku důkazů propuštěni a odsouzeni byli jen dva další kriminálníci. Většina peněz z výkupného se nikdy nenašla.

Pozdější život.

V roce 1974 se John Paul Getty III. oženil s Němkou Gisele Martinou Schmidt, která byla tehdy ve čtvrtém měsíci těhotenství. Znal se s ní i jejím dvojčetem Juttou ještě z doby před únosem. V roce 1975, když mu bylo osmnáct let, Gisele porodila syna Balthazara. V roce 1993 se pár rozvedl.  Getty se objevil v několika evropských filmech, například v portugalském hororu Raúla Ruize "O Território" nebo ve drama "Stav věcí" od německého režiséra Wima Wenderse.  Únos Gettyho doživotně ovlivnil: rozvinula se u něj závislost na alkoholu i drogách. V roce 1981 si dal diazepam, metadon a zapil to velkým množstvím alkoholu, což způsobilo selhání organismu a mrtvici, následkem čeho mu ochrnula většinu těla. Také byl téměř slepý a neschopný mluvit. Jeho matka Gail poté žalovala Johna Paula Gettyho Jr. o 28 000 dolarů měsíčně na pokrytí zdravotních nákladů. Nikdy se plně nezotavil a paralyzovaný zůstal do konce života, nicméně od roku 1987 se jeho stav mírně zlepšil.  V roce 1999 se Getty a šest členů jeho rodiny stali občany Irska na oplátku za darování milionu liber za každého člena. Kontroverzní zákon, který to umožňoval, byl později zrušen.  Zemřel 5. února 2011 po dlouhé nemoci v soukromé rodinné vile Wormsley Park v Buckinghamshire.

V kultuře.

Anglický spisovatel působící pod pseudonymem A. J. Quinnell použil Gettyho příběh jako námět pro svůj román "Muž v ohni" ("Man on Fire"). Roku 1995 pak vyšla kniha Johna Pearson o Johnovi Paulovi Gettym III. "Painfully Rich: J. Paul Getty and His Heirs". V roce 2017 vznikla filmová adaptace knihy nazvaná "Všechny prachy světa", Johna Paula zde ztvárnil tehdy sedmnáctiletý Charlie Plummer, jeho matku Gail Michelle Williams a dědečka J. Paula Christopher Plummer. Únos Gettyho zpracovává i americký seriál "Trust" s Donaldem Sutherlandem jako J. Paulem Gettym, Hilary Swank jako Gail a Harrisem Dickinsonem v roli Johna Paula.

John Paul Getty III. (4./5. listopadu 1956, Minneapolis, Minnesota, USA – 5. února 2011, Wormsley Park, Buckinghamshire, Anglie) byl vnuk amerického ropného magnáta J. Paula Gettyho. V roce 1973 byl v Římě unesen italskou mafií, která požadovala od Gettyho Sr. výkupné 17 milionů dolarů. Ten ale odmítl s tím, že by mohl ohrozit i další vnoučata. Přesto nakonec byla uzavřena dohoda a John Paul Getty byl propuštěn.  Byl těžce závislý na drogách a alkoholu, což ho nakonec dovedlo k mrtvici, kvůli které byl ochrnutý do konce života. Zemřel v roce 2011 po dlouhé nemoci.

John Paul Getty III (; November 4, 1956 – February 5, 2011), was the grandson of American oil tycoon J. Paul Getty, who was once the richest man in the world. While living in Rome in 1973, he was kidnapped by the 'Ndrangheta, and held for a $17 million ransom. His grandfather was reluctant to pay, but after his severed ear was received by a newspaper, he negotiated payment to $2.2 million, and Getty was released—five months after being kidnapped. Getty soon after developed drug and alcohol addiction, eventually leading to a stroke that left him severely disabled for the rest of his life.


Kalliklés v Platónově dialogu Gorgias.

Dialog se odehrává za peloponéské války na některém z veřejných míst v Athénách, snad v gymnasionu. Jedním ze Sókratových diskuzních partnerů je právě Kalliklés, v jehož domě pobývá jako host sofista Gorgias. Kallikles je právě na prahu politické kariéry, přičemž se bádání neshoduje, jakého uspořádání byl příznivcem (demokracie, aristokracie nebo oligarchie).

Právo silnějšího.

Stejně jako sofista Thrasymachos v Platónově Ústavě zastává i Kalliklés právo silnějšího.  V krátkém proslovu zprvu Kalliklés rozlišuje, co je spravedlivé podle přírody (fysei) a co podle zákonů, které jsou lidským dílem. Podle přírody je spravedlové a krásné, když se jednotliví silní lidé (v obecném smyslu) prosazují vůči slabším, v případě nutnosti i silou. Je také spravedlivé, má-li schopný člověk více majetku než neschopný, urozený více než neurozený. Jako příklady uvádí Kalliklés říši zvířat a politiku, v níž lepší státy a lidé ovládají horší státy a lidi, a také víc vlastní. Pro silného jedince jako je panovník Xerxés neplatí žádné zákony, které by ho omezovaly. Jedná podle přírody, nikoliv podle zákonů. Velké množství slabých se naproti tomu obrátilo proti silným a stvořilo zákony, které tito slabí využívají a které silným škodí. ""Sami totiž jsou, tuším, rádi, jestliže mají stejně, ačkoliv jsou slabší."" Nadprůměrně silní a vznešení lidé, ti nejlepší, jsou drženi ve strachu. Slabí tvrdí, že je morálně nepřijatelné a nespravedlivé mít více než jiní nebo dosáhnout toho. A tak jsou ti lepší už od mládí podrobováni a vychováváni v zásadě, že všichni musí mít stejně. ""Avšak myslím, jestliže se vyskytne muž náležitě od přírody nadaný, ten všechno to ze sebe setřese, prorazí a unikne ven, pošlape všechny ty naše zápisy, kejkle, zaříkadla a nepřirozené zákony, povstane a náhle se objeví ten otrok naším pánem a tu jako plamen vyšlehne právo přírody."" Aby podpořil své teze, odkazuje Kallikles ještě na Pindara.  V dalším krátkém monologu zastává Kalliklés podobný názor. Člověk, který slouží jinému, nemůže být šťastný. Podle přírody je krásné a spravedlivé statečně a s rozumem zcela uspokojovat své tužby. Protože většina lidí vzhledem ke své neschopnosti toho jednoduše není schopná, zakazují to také těm lepším a velebí umírněnost a spravedlnost. ""Neboť když je některý člověk buď od původu rodu královského, nebo je sám svou přirozeností schopen získat si nějaké vůdčí místo nebo samovládu nebo svrchovanou moc, co by bylo pro takové lidi vpravdě ošklivější a horší než uměřenost a spravedlnost, pro lidi, kterým bylo volno užívat dobrých věcí a nikdo jim v tom nepřekážel, kteří si však sami ustanovili nad sebou pánem zákon, úsudek a hanu obecného množství?" [...] "Blahobyt, nezkrocenost a svoboda, jestliže má podporu, je dobrost" [v originálu areté] "a štěstí, kdežto to ostatní, tyhle příkrasy, ty dohody lidí proti přírodě, to je žvást a za nic nestojí.""

Filosofie v dospělém věku.

Kalliklés kritizuje ty dospělé, kteří se stále ještě zabývají filosofií. Výslovně ale doporučuje, aby se filosofií zabývali mladí lidé: ""Vidím-li totiž filosofii u mladého jinocha, radostně to schvaluji a zdá se mi, že mu to sluší a pokládám toho člověka za zvláště hodna svobodného rodu, kdežto toho, který se nezabývá filosofií, za nesvobodného." [...] "Kdykoli však uvidím staršího člověka, že se ještě zabývá filosofií a neodchází od ní, tento muž podle mého zdání, Sókrate, zasluhuje už bití."" V dospělém věku by měl člověk filosofie zanechat, aby nezůstal nevzdělaný v důležitých věcech, jako jsou zákony státu a styk se spoluobčany. Chtějí-li se filosofové angažovat ve společenských záležitostech, založit si obchod nebo řemeslo či vstoupit do státní služby, zesměšní se stejně, jako politik na filosofických setkáních. Kalliklés radí Sókratovi, o němž jinak smýšlí dobře, aby se filosofií přestal zabývat. Nebude schopen hájit se u soudu, i kdyby byl žalobce zcela obyčejný a zároveň nemilosrdný člověk. Byl by odsouzen k smrti. Platón pak nechá Kallikla říci: ""Nuže, příteli, poslouchej mne a přestaň se zkoušením a provozuj krásnou hudbu činů a provozuj to, čím si získáš pověst rozumného muže, jiným ponechaje tyto chytrosti, ať už jim třeba říkat tlachy nebo žvanění, z nichž získáš to, že v prázdném budeš bydlit domě; neber si za vzor muže, kteří rozumují o těchto malichernostech, nýbrž ty, kteří mají i postavení i vážnost a mnoho jiných dobrých věcí.""

Ohlas.

Několik základních myšlenek rozhovoru mezi Kalliklem a Sókratem shrnuje krátce také Aristotelés. Děje se tak ve spisu O sofistických důkazech, když Aristotelés zkoumá způsob sofistických argumentů, pomocí kterých lze člověka přivést k nevěrohodným tvrzením. Kalliklés se o to pokouší, když staví proti sobě přírodu a zákon.  Někteří badatelé se domnívají, že Kalliklovy názory měly vliv na Machiaveliho a Friedricha Nietzscheho, v jehož nauce o nadčlověku se rovněž vyžaduje, aby některá zvláštní individua prosazovala nadvládu nad masou těch špatných.

Kalliklés (řecky Καλλικλῆς) z athénského dému Acharnés byl řecký sofista a možná také politik na konci 5. stol. př. n. l. Jedinými prameny k jeho osobě jsou dialog Gorgias, sepsaný odpůrcem sofistů Platónem, a Aristotelův odkaz na tento dialog. Někteří badatelé proto tvrdili, že je Kalliklés fiktivní postava, kterou si Platón vymyslel. Většina ale vychází z toho, že skutečně existoval. O Kalliklově životě není nic známo. Jeho názory se přebírají z Platóna.

Callicles (; ; c. 484 – late 5th century BC) was an ancient Athenian political philosopher best remembered for his role in Plato’s dialogue "Gorgias", where he "presents himself as a no-holds-barred, bare-knuckled, clear-headed advocate of "Realpolitik"". While he provides a counter-argument to Plato’s philosophical ideas, the lack of other contemporaneous sources about him suggests that he may be no more than a character created by Plato for the dialogue. Another idea proposed is that Callicles is a fragment of what Plato may be, had he not Socrates to guide him. He is the antithesis to Socrates.  Callicles is depicted as a young student of the sophist Gorgias. In the dialogue named for his teacher, Callicles argues the position of an oligarchic amoralist, stating that it is natural and just for the strong to dominate the weak and that it is unfair for the weak to resist such oppression by establishing laws to limit the power of the strong. He asserts that the institutions and moral code of his time were not established by gods but instead by humans who naturally were looking after their own interests.  Despite the scant surviving sources for his thought, he served as influential to modern political philosophers, notably including Niccolò Machiavelli and Friedrich Nietzsche.


Meteorologická historie.

Tajfun překvapil 18. prosince 1944 flotilu amerických hladinových lodí operujících ve Filipínském moři. První známky přicházející bouře byly zaznamenány 17. prosince, kdy vysoké vlny a severovýchodní vítr o síle až 55 km/h zkomplikovaly plánované doplňování paliva. Tajfun se pohyboval přibližně západoseverozápadním směrem. Nedostatečné informace znemožnily americkým lodím uhnout z jeho trasy. Tajfun tak zasáhl flotilu po poledni 18. prosince plnou silou. Vichr dosahoval v nárazech rychlostí přes 180 km/h.  Tajfun poté, co přešel přes americkou flotilu, pokračoval v postupu k severním Filipínám. Jeho okraj přecházející přes severní výběžek Luzonu znemožnil 21. prosince letadlům flotily další bombardování zdejších letišť.

38. operační svaz.

38. operační svaz pod vedením Williama F. Halseyho sestával v době, kdy jej tajfun zasáhl, ze sedmi letadlových lodí, šesti lehkých letadlových lodí, 8 bitevních lodí, 16 křižníků a zhruba 50 torpédoborců. Mezi 14. až 16. prosincem 1944 operoval svaz v těsné blízkosti filipínského ostrova Luzon, kde letouny z letadlových lodí opakovaně podnikaly intenzivní nálety na místní letiště pod kontrolou Japonců, aby tak zabránili japonskému letectvu v ohrožení probíhající invaze na ostrov Mindoro. V noci ze 16. na 17. prosince se svaz stáhl do východní části Filipínského moře, neboť řada lodí, především torpédoborců, potřebovala doplnit zásoby paliva.  V dopoledních hodinách 17. prosince tankování započalo, od počátku jej však komplikovaly vysoké vlny a silný vítr. Nedostatečné pokrytí oblasti meteorologickými stanicemi znemožňovalo určit přesnou lokalizaci, sílu i trasu přicházející bouře. Místo tankování bylo opakovaně změněno, nakonec bylo doplňování paliva odloženo na další den. Flotila se snažila postupující bouři vyhnout, to se však vzhledem k nedostatečným informacím nepodařilo. Admirál Halsey a jeho štáb se také mohli pouze dohadovat o skutečné síle bouře. V ranních hodinách 18. prosince byl však zaznamenán na lodích flotily prudký pokles atmosférického tlaku a vítr se začal točit, což jednoznačně signalizovalo blížící se tajfun. Krátce před polednem byl vydán příkaz k rozpuštění formace, každá loď nyní mohla manévrovat podle svého uvážení. Tajfun vzápětí zasáhl flotilu s ničivou silou.  Centrum bouře prošlo asi 27 mil na sever od nejpočetnějšího seskupení lodí, svaz byl ale rozprostřen na širokém prostoru. Cisternová loď "Mascoma" se ocitla dokonce přímo v oku tajfunu.  Nejhůře snášely živel lehké letadlové lodě a torpédoborce. Na lehkých letadlových lodích dosahovaly náklony chvílemi 40 stupňů, u USS "Langley" dokonce v jeden okamžik 70 stupňů. Z letových palub padala letadla, srážky dalších letadel na hangárových palubách vedly k požárům. Celkově lehké letadlové lodi přišly o více než 100 letadel. Ještě hůře na tom byly torpédoborce. Nejlehčí lodě svazu byly nejvíce zmítány živlem. Torpédoborce USS "Hull", USS "Monaghan" a USS "Spence" se potopily, některé další torpédoborce vyvázly jen zázrakem, například USS "Dewey" přežil trvající náklon o 75 až 80 stupňů. Méně závažná poškození, například v podobě zničených radarů, utrpěly i velké bitevní a letadlové lodě.  Zahynulo celkem 790 námořníků. Většina obětí byla z potopených torpédoborců – 202 z "Hullu", 256 z "Monaghanu", 317 ze "Spence". Rozsáhlá pátrací akce provedená poté, co nejhorší nápor bouře pominul (ve večerních hodinách 18. prosince a ráno 19. prosince), však alespoň zachránila životy dalším desítkám osob z potopených lodí. Kapitán Henry Lee Plage z eskortního torpédoborce USS "Tabberer", jehož posádka zachránila 55 trosečníků během 51 hodin pátrání, obdržel vyznamenání Legion of Merit.  Lodě svazu 19. prosince konečně doplnily palivo a vypluly na západ s tím, že 21. prosince měl Halsey v plánu znovu zaútočit na Luzon. I přes poškození, které jeho lodi utrpěly, trval na splnění úkolu. V tom mu ale zabránil tajfun, který se v té době přesouval přes severní Luzon. Halsey proto nařídil návrat svazu k opravám na atol Ulithi v Karolínách.

Vyšetřování.

Vrchní velitel tichomořského loďstva (CINCPAC) admirál Chester W. Nimitz, navštívil flotilu 24. prosince hned poté, co dorazila na atol Ulithi. Ustanovil zde tříčlenný vyšetřovací soud v čele s admirálem Johnem H. Hooverem, který začal zasedat 26. prosince. Během několikadenního jednání vyslechl soud řadu svědků. Admirál Halsey si stěžoval především na nedostatečné fungování meteorologické služby, kvůli kterému nemohl být před tajfunem včas varován. Vyšetřovací soud mu však vyčetl pozdní varování všem lodím před vážností situace a trvání na tankování v ranních hodinách 18. prosince, což lodi drželo příliš dlouho ve formaci. Soud však vzhledem k okolnostem nedoporučil žádné sankce, což akceptoval i admirál Nimitz.  Důležitou součástí výroku soudu byla doporučení, týkající se bezpečnosti lodí a organizace meteorologické služby v Tichomoří. V oblastech s častým výskytem tajfunů měly být vybudovány nové meteorologické stanice, měly sem být podnikány pravidelné průzkumné lety a rozmístěna hlídková plavidla. Tato opatření, v krátké době naplněná, se stala základem pro pozdější vznik střediska pro varování před tajfuny Joint Typhoon Warning Center (JTWC).

Tajfun Cobra je označení, které americké námořnictvo přidělilo tropické cyklóně, která v prosinci 1944 zasáhla ve Filipínském moři lodě 38. operačního svazu pod vedením admirála Williama F. Halseyho. Živel potopil tři torpédoborce, mnoho dalších lodí poškodil, z palub letadlových lodí bylo smeteno do moře přes 100 letadel. Ztraceno bylo 790 životů. Tajfun byl podnětem k výraznému vylepšení a posílení meteorologické služby amerického námořnictva, ze které se později stalo Joint Typhoon Warning Center.

Typhoon Cobra, also known as the Typhoon of 1944 or Halsey's Typhoon (named after Admiral William 'Bull' Halsey), was the United States Navy designation for a powerful tropical cyclone that struck the United States Pacific Fleet in December 1944, during World War II.  Task Force 38 (TF 38) had been operating about east of Luzon in the Philippine Sea, conducting air raids against Japanese airfields in the Philippines. The fleet was attempting to refuel its ships, in particular the lighter destroyers, which had small fuel tanks. As the weather worsened, it became increasingly difficult to refuel, and the attempts had to be discontinued. Despite warning signs of worsening conditions, the ships remained on station. Worse, the information given to Halsey about the location and direction of the typhoon was inaccurate. On December 17, Halsey unwittingly sailed the Third Fleet into the centre of the typhoon.  Because of winds, high seas, and torrential rain, three destroyers capsized and sank, with 790 lives lost. Nine other warships were damaged, and over 100 aircraft were wrecked or washed overboard. The aircraft carrier was forced to battle a serious fire that was caused by a plane hitting a bulkhead.  In the words of Admiral Chester Nimitz, the typhoon's impact "...represented a more crippling blow to the Third Fleet than it might be expected to suffer in anything less than a major action." The events surrounding Typhoon Cobra were similar to those the Japanese navy itself faced some nine years earlier in what they termed the "Fourth Fleet Incident".  This typhoon led to the establishment of weather infrastructure of the U.S. Navy, which eventually became the Joint Typhoon Warning Center.


Historie.

Na Kanárských ostrovech odkud pochází, je znán pod názvem Podenco Canario. Vyskytuje se na všech ostrovech, hlavně na Gran Canarii a Tenerife. Je jedno z nejstarších plemen na světě, to dokazují nálezy mnoha vyobrazení na rytinách, sochách, basreliéfů v hrobkách faraónů. Plemeno je zřejmě staré víc než 7000 let. Je používán především k lovu drobné zvěře. Zvláštností tohoto plemene je, že byť je nazýván chrtem, neloví pouze zrakem, ale i čichem a sluchem. Standard plemene vznikl v roce 1987. V České republice se kanárský podenco vyskytuje jen vzácně.

FCI.

Kanárského chrta řadíme do skupiny FCI 5: Špicové a primitivní plemena, sekce FCI 7: – Lovečtí psi primitivního typu (bez zkoušky z výkonu). Je velmi podobný Ibizskému podencu.

Základní péče.

Péče o srst je nenáročná. Kanárský chrt je chytrý, bystrý a dobře reaguje na intonaci hlasu, není zde zapotřebí tvrdý přístup. Pro začátek je dobré zvládnout povel „ke mně!", protože jakmile spatří králíka nebo jinou kořist, je obtížné jej zavolat zpět. Je přizpůsobivý a má-li dostatek pohybu, je možné jej chovat i v bytě. Je ideální plemeno pro coursing. Podenco je velmi aktivní pes, který rád běhá a proto se hodí pro různé psí sporty.

Povaha.

Je to odvážný, chladnokrevný, aktivní a temperamentní. Impozantní, ale ne agresivní. Oddán za každou cenu svému pánovi.Je užíván hlavně pro lov králíků, a je k tomu výborně přizpůsoben. Dobře snáší vysoké teploty a je schopen lovit od rána do noci. Díky výbornému čichu a sluchu může snadno nalézt králíky i v tom nejobtížnějším terénu. Je to především stopař, který neštěká a to ani v průběhu stopování kořisti. Je také užíván při lovu s fretkou, což je způsob lovu povolený na Kanárských ostrovech.

Kanárského podenca, někdy též Kanárského chrta přivezli zhruba před 400 lety féničtí, řečtí a egyptští obchodníci na Kanárské ostrovy. Kanárský podenco je potomkem starověkých psů žijících v Egyptě. Mezi jeho blízké příbuzné řadíme ibizského chrta a portugalského podenca.

Podenco Canario (In English: "Canary Island Podenco", "Canary Island Hound", or "Canarian Warren Hound") is a breed of dog from the Canary Islands. The Podenco Canario is still used today, primarily in packs, most often for the sport hunting of rabbits. The word "podenco" in Spain refers to a certain type of dog, typically rabbit hunters with the same body shape. "Canario" is a reference to its region of origin, the Canary Islands. The Spanish Kennel Club, Real Sociedad Canina de España, recognises the following similar dog breeds that use the identifier "podenco" in their names: Podenco Andaluz, Podenco Ibicenco, and Podenco Valenciano.


Životopis.

Pocházel z obchodnické rodiny z Bristolu, byl synem právníka a dlouholetého poslance Sira Benjamina Hobhouse (1757–1831). Studoval v Harrow a Cambridge, kde se seznámil s lordem Byronem a několik let jej doprovázel na cestách po Evropě. Mezitím se uplatnil jako novinář a spisovatel, pro své bonapartistické názory byl v letech 1819–1820 vězněn. V roce 1819 kandidoval do Dolní sněmovny v doplňovacích volbách za prestižní volební obvod Westminster, kdy neuspěl, ale v roce 1820 byl zvolen v řádných volbách a poslancem za Westminster zůstal do roku 1833. V roce 1832 byl jmenován členem Tajné rady a v letech 1832–1833 byl státním podsekretářem války. Jako státní sekretář pro Irsko (1833) přešel do opozice, následkem toho ztratil svůj poslanecký mandát a musel podstoupit doplňovací volby, v nichž neuspěl. Do Dolní sněmovny se dostal znovu v roce 1834 a až do roku 1847 byl poslancem za Nottingham, nakonec v letech 1847–1851 za Harwich. V roce 1834 byl krátce vrchním komisařem státních lesů a statků (respektive prvním komisařem lesů, statků, státních příjmů, veřejných prací a staveb – First Commissioner of Woods and Forests), v Melbournově vládě zastával úřad prezidenta kontrolního úřadu Východoindické společnosti (1835–1841), tento post pak vykonával ještě v Russellově vládě (1846–1852).  V roce 1851 byl povýšen na barona Broughtona z Gyffordu a vstoupil do Sněmovny lordů, v roce 1852 získal velkokříž Řádu lázně, byl též členem Královské společnosti a patřil k zakladatelům Královské zeměpisné společnosti. Již v mládí vydal několik publikací vztahující se k jeho zahraničním cestám po boku lorda Byrona, později vydal své vzpomínky pod názvem "Recollections of a Long Life" (1865).  Jeho manželkou byla od roku 1828 Julia Hay (1797–1835), dcera 7. markýze z Tweeddale. Zemřela na tuberkulózu, z jejich manželství pocházely tři dcery. Titul barona zanikl Johnovým úmrtím, na příbuzenstvo přešel jen titul baroneta a potomci jej užívají dodnes.

John Cam Hobhouse, 1. baron Broughton ("John Cam Hobhouse, 1st Baron Broughton of Gyfford, 2nd Baronet Hobhouse of Westbury") (27. června 1786, Bristol, Anglie – 3. června 1869, Londýn, Anglie) byl britský politik, spisovatel a novinář. V mládí byl přítelem slavného básníka lorda Byrona a procestoval s ním Evropu, později byl dlouholetým poslancem Dolní sněmovny a několikrát též členem vlády. Politicky náležel k whigům, v závěru své kariéry ale inklinoval k toryům. V roce 1851 s titulem barona přešel do Horní sněmovny.

John Cam Hobhouse, 1st Baron Broughton, (27 June 1786 – 3 June 1869), known as Sir John Hobhouse, Bt, from 1831 to 1851, was an English politician and diarist.


Dějiny.

Titul vytvořil císař Alexios I Komnenos (1081–1118) na pro svého staršího bratra Izáka Komnena. Podle Anny Komnenovny chtěl Alexios povznést Izáka nad hodnost caesara, kterou již slíbil svému švagrovi Nikephoru Melissenovi. Anna Komnenovna srovnává hodnost sebastokratora s druhým císařem a také zaznamenává, že spolu s caesarem získal sebastokrator právo nosit korunu, ale nikoli císařskou čelenku. Za panování Komnenovců (1081–1185) byl titul nejvyšší po císaři, dokud Manuel I. nevytvořil titul despoty. V onom období byl udělován výhradně členům císařské rodiny, především mladším synům císaře.  Po dobytí Byzantské říše čtvrtou křížovou výpravou v roce 1204 se užívání titulu rozšířilo i v Latinské říši, Nikájském cisařství a Bulharské říši. V Nikájském cisařství a v obnovené Byzantské říši (po roce 1261) zůstal titul jednou z nejvyšších dvorských hodností a byl téměř vždy omezen na členy císařské rodiny. Posledním známým držitelem titulu byl Demetrios Kantakuzenos, vládce na Peloponésu koncem 14. století.  Rozlišovací barvou spojenou s titulem byla podle pramenů modř: sebastokratorův obřadní kostým se skládal z modrých punčoch a modrých bot. Jak zaznamenal Georgios Akropolites zhruba v roce 1260, odlišovali se sebastokratorové z císařské rodiny od ostatních tím, že na botách měli vyšívané zlaté orly. Do doby Georgia Kodina v polovině 14. století byly insignie spojené s titulem červeno-zlatý klobouk "skiadion" s lemem prošívaným zlatem a s pláštíkem s vyšitým jménem majitele a přívěsky stejnými, jako nosili despotové. Dále sem patřila červená tunika ("rouchon") podobná císařově, ale bez výšivek ve stylu "rizai" a odznaků vojenské moci. O plášti ("tamparion") se informace nedochovaly, ale punčochy byly modré. Nicméně když císař Jan VI. (v letech 1347–1354) povýšil své bratry Manuela a Jana do této hodnosti, dovolil jim nosit "tamparii" a stejné punčochy jako despotové. Sebastokratorovy boty a ponožky byly modré s orly vyšívanými zlatem na červeném pozadí; postroj jeho koně byl také modrý, potah sedla měl navíc čtyři červené vyšívané orly. Jeho stan byl bílý s modrými dekoracemi. Poznatky o vysokém oficiálním klobouku zvaném "karanikon" nejsou Kodinovi známy. Sebastokrator měl také právo podepisovat dokumenty zvláštním modrým inkoustem.

Bulharsko.

Kalojan patrně zdědil titul po smrti svého otce Alexandra (po roce 1232), syna Ivana Asena I. (1189 – 1196).

Srbsko.

Titul byl také užíván na dvoře Nemanjićů, kteří vládli středověkému Srbsku jako králové a císařové (1217 – 1346; 1346 – 1371).

Sebastokrator ( – "sebastokrator", bulharsky a – "sevastokrator") byl vysoký dvorský titul v pozdní Byzantské říši. Byl také používán jinými vládci, jejichž státy s ní hraničily nebo ležely uvnitř sféry jejího vlivu (Bulharská říše a Srbská říše). Slovo je složeno z části "sebastos" (ctihodný, latinský ekvivalent je "augustus") a "krator" (vládce, což se vyskytuje i ve slově "autokrator" – císař). Manželka sebastokratora byla v těchto jazycích nazývána sebastokratorissa () nebo sevastokratica ().

Sebastokrator (, "sebastokrátor"; Bulgarian and Serbian Cyrillic: севастократор; both pronounced "sevastokrator"), was a senior court title in the late Byzantine Empire. It was also used by other rulers whose states bordered the Empire or were within its sphere of influence (Bulgarian Empire, Serbian Empire). The word is a compound of ""sebastos"" ("venerable", the Greek equivalent of the Latin "Augustus") and ""krátor"" ("ruler", the same element as is found in ""autokrator"", "emperor"). The wife of a "Sebastokrator" was named sebastokratorissa (σεβαστοκρατόρισσα, "sevastokratórissa") in Greek or sevastokratitsa (севастократица) in Bulgarian and sevastokratica (севастократица) in Serbian.


Kariéra.

Pocházel ze starobylého skotského rodu Ramsayů, který v této linii od 18. století užíval jméno "Maule". Byl synem Williama Maule, 1. barona Panmure (1771–1852), dlouholetého člena Dolní sněmovny za stranu whigů. Křestní jméno Fox je odkazem na osobnost Charlese Jamese Foxe, jehož byl otec přívržencem. Fox v mládí sloužil v armádě, dosáhl hodnosti kapitána. V letech 1835-1852 byl členem Dolní sněmovny za liberály. Hned po vstupu do parlamentu začal zároveň zastávat vládní funkce, v letech 1835–1841 byl státním podsekretářem vnitra a v roce 1841 krátce viceprezidentem úřadu pro obchod, od roku 1841 byl zároveň členem Tajné rady. V Russellově byl státním podsekretářem války a kolonií (respektive sekretářem války) (1846–1852) a prezidentem kontrolního úřadu Východoindické společnosti (1852). Po otci zdědil titul barona a vstoupil do Sněmovny lordů (1852), v Palmerstonově vládě byl ministrem války (1855–1858). V této funkci musel čelit kritice ze strany Dolní sněmovny ohledně vedení závěrečných operací krymské války. Po bratranci Jamesovi zdědil v roce 1860 skotský titul hrabat z Dalhousie, v roce 1861 pak přijal příjmení "Maule-Ramsay."  Kromě svého působení v politice se dlouhodobě věnoval veřejným aktivitám ve Skotsku, kde byl lordem místodržitelem v hrabství Forfar (1849–1874) a lordem strážcem pečeti (1853–1874), angažoval se především v církevní problematice. V letech 1842–1844 zastával funkci rektora univerzity v Glasgow. Získal Řád bodláku (1853) a velkokříž Řádu lázně (1855).  V roce 1831 se oženil s Montagu Abercromby (1807–1853), dcerou právníka a politika 2. barona Abercrombyho. Manželství zůstalo bezdětné a titul hrabat z Dalhousie přešel na Foxova bratrance George Ramsaye (1806–1880), britský peerský titul barona Panmure zanikl Foxovou smrtí.

Fox Maule-Ramsay, 11. hrabě z Dalhousie ("Fox Maule-Ramsay, 11th Earl of Dalhousie, 2nd Baron Panmure, 3rd Baron Dalhousie, 11th Baron Ramsay of Keringtoun") (22. dubna 1801, Brechin Castle, Skotsko – 6. července 1874, Brechin Castle, Skotsko) byl britský státník ze starobylé skotské šlechty, patřil k liberálům. V Dolní sněmovně se jako bývalý důstojník věnoval vojenským otázkám, v roce 1852 jako baron vstoupil do Sněmovny lordů. Od mládí zároveň zastával funkce ve vládě a v letech 1846–1852 a 1855–1858 byl ministrem války. Po bratranci Jamesovi zdědil v roce 1860 titul hrabat z Dalhousie a jako přední skotský peer převzal řadu čestných hodností ve Skotsku.

Fox Maule-Ramsay, 11th Earl of Dalhousie, (22 April 18016 July 1874), known as Fox Maule before 1852, as The Lord Panmure between 1852 and 1860, was a British politician.


Kariéra.

Pocházel z potomstva významného právníka a nejvyššího sudího Sira Dudleye Rydera (1691-1756), byl synem Nathaniela Rydera, 1. barona Harrowby (1731-1803), matka Elizabeth Terrick (1747-1804), byla dcerou londýnského biskupa Richarda Terricka. Studoval v Harrow a Cambridge, krátce po dosažení plnoletosti vstoupil do politiky a v letech 1784-1803 byl členem Dolní sněmovny za stranu toryů, patřil k blízkým přátelům dlouholetého premiéra Williama Pitta mladšího. Díky tomu se již v mládí dostal k vládním úřaddům, byl státním podsekretářem zahraničí (1789-1791) a finančním inspektorem královského dvora (1790-1791), od roku 1790 byl též členem Tajné rady. Dlouhodobě byl pak viceprezidentem obchodního úřadu a náměstkem generálního intendanta armády ("Paymaster of the Forces", 1790-1801), zároveň byl mluvčím ministerstva obchodu v Dolní sněmovně (tehdejší prezident úřadu pro obchod hrabě z Liverpoolu zasedal ve Sněmovně lordů). Z úřadu armádního pokladníka přešel v roce 1800 na funkci prezidenta úřadu námořního pokladu ("Navy Treasurer", 1800-1801). Po pádu Pittovy vlády v roce 1801 přišel o své úřady, v roce 1803 ale po otci zdědil titul barona a vstoupil do Sněmovny lordů.  V druhé Pittově vládě se stal ministrem zahraničí (1804), v prosinci 1804 ale při pádu na schodech v budově ministerstva zahraničí utrpěl vážný úraz hlavy a dočasně se musel vzdát veřejných aktivit. Do vlády se vrátil v méně významné funkci lorda kancléře vévodství lancasterského (1805-1806), v roce 1806 byl pověřen diplomatickou misí do Rakouska, Pruska a Ruska. V roce 1809 byl povýšen na "hraběte z Harrowby", téhož roku byl krátce prezidentem indického kontrolního úřadu a v letech 1809-1812 byl v Percevalově vládě ministrem bez portfeje. V následujícím Liverpoolově kabinetu zastával patnáct let úřad lorda prezidenta Tajné rady (1812-1827). Po smrti G. Canninga odmítl nabídku na převzetí úřadu premiéra, ale nadále zůstal aktivním členem Sněmovny lordů. I když patřil k toryům, podpořil reformní zákony o emancipaci katolíků, zrušení otroctví nebo volební zákon z roku 1832.  Získal čestné doktoráty v Oxfordu a Cambridge, byl dlouholetým kurátorem Britského muzea a zastával řadu dalších čestných funkcí.

Rodina.

V roce 1795 se oženil se Susan Leveson-Gower (1772-1838), dcerou státníka 1. markýze ze Staffordu. Z jejich manželství pocházelo osm dětí:  Ve veřejném životě se uplatnili také mladší bratři 1. hraběte z Harrowby, Richard Ryder (1766-1832) byl dlouholetým členem Dolní sněmovny a v letech 1809-1812 ministrem vnitra, Henry Ryder (1777-1836) byl duchovním, biskupem v Lichfieldu (1815-1824) a v Coventry (1824-1836).  Šlechtické tituly byly odvozeny od názvů rodových sídel získaných rodinou během 18. století, "Harrowby Hall" (Lincolnshire) a "Sandon Hall" (Staffordshire).

Dudley Ryder, 1. hrabě z Harrowby ("Dudley Ryder, 1st Earl of Harrowby, 1st Viscount Sandon, 2nd Baron Harrowby") (22. prosince 1762 Londýn – 26. prosince 1847 Sandon Hall, Anglie) byl britský státník. Patřil k toryům a byl dlouholetým poslancem Dolní sněmovny, jako dědic titulu barona přešel v roce 1803 do Sněmovny lordů. Díky dlouholeté převaze toryů v parlamentu zastával bezmála třicet let funkce ve vládě, byl mimo jiné ministrem zahraničí nebo dlouholetým prezidentem Tajné rady. V roce 1809 získal titul hraběte. Získal také dva čestné doktoráty a byl dlouholetým kurátorem Britského muzea.

Dudley Ryder, 1st Earl of Harrowby, PC, FSA (22 December 176226 December 1847) was a prominent British politician of the Pittite faction and the Tory party.