Studium.

Po absolvování gymnázia ve Wittenbergu studoval od r. 1874 historii na univerzitách v Göttingenu, Lipsku a Mnichově. V Göttingenu se stal členem studentského pěveckého spolku Blauen Sänger (Modrý pěvec), v Lipsku pak byl ve spojení s univerzitním pěveckým sborem sv. Pavla a v Mnichově členem Akademického pěveckého spolku.  Pod vlivem národohospodářského ekonoma Wilhelma Roschera se Lamprecht zabýval hospodářskými dějinami a promoval v r. 1878 na filozofické fakultě v Lipsku právě u Wilhelma Roschera a historika Carla von Noodena s prací o hospodářskému životě ve Francii v 11. století. Začal sice pracovat na univerzitě jako odborný asistent, ale bez nároku na fixní plat, z toho důvodu se rozhodl pracovat jako soukromý pedagog a v roce 1879 složil státní zkoušku pro učitele středních škol. Ještě téhož roku se již stal soukromým učitelem u kolínského bankéře Deichmanna a v Kolíně nad Rýnem také poznal průmyslníka Gustava von Mevissena, díky jehož stipendiu mohl zkoumat hospodářské dějiny Porýní (rheinische Wirtschafsgeschichte). Roku 1881 založil spolu s Mevissenem Společnost pro rýnské dějiny (Gesellschaft für Rheinische Geschichtskunde) a po boku Felixe Hettnera, ředitele zemského muzea v Trevíru, vydával v letech 1881–1891 "Západoněmecký časopis pro dějiny a umění" (Westdeutsche Zeitschrift für Geschichte und Kunst).

Profesionální kariéra.

Už v roce 1880 se stihl habilitovat v Bonnu a stal se zde odborným asistentem (Privatdozent). Jeho práce zůstala nepublikována, jelikož byla dokončena pouze zčásti. V osmdesátých letech Lamprecht vedl ediční projekt ke kronikám německých měst (Die Chroniken der Deutschen Städte) při Historické komisi Bavorské akademie věd pod vedením Karla von Hegela. Roku 1888 byl jmenován „mimořádným profesorem“. V r. 1890 obdržel výzvu stát se řádným profesorem na univerzitě v Marburgu. Tu ale nejspíš pak odmítl, jelikož již v roce 1891 převzal v Lipsku vedení katedry pro středověké a novější dějiny. V r. 1898 založil společně s geografem Friedrichem Ratzelem historicko-geografický seminář a v akademickém roce 1910–1911 byl rektorem lipské univerzity.  V roce 1906 přišel další zlom, když navrhl vytvoření semináře pro regionální dějiny a studium osídlení (Seminar für Landesgeschichte und Siedlungskunde) pod vedením Rudolfa Kötzschkeho a roku 1909 založil saský Institut pro kulturní a obecné dějiny (Institut für Kultur–und Universalgeschichte), první instituci svobodných umění v Německu, která již nebyla podřízena univerzitě, ale přímo ministerstvu.  Aktivit měl ale mnohem více. Roku 1896 založil Královskou saskou komisi pro historii. Kromě toho byl také členem Všeněmeckého svazu (Alldeutscher Verband) a Společnosti pro vysokoškolskou pedagogiku (Gesselschaft für Hochschulpädagogik), jejímž byl předsedou v roce 1911. Úzké kontakty udržoval mimo jiné s psychologem Wilhelmem Wundtem a chemikem Wilhemem Ostwaldem.

Vědecké dílo.

Na rozdíl od do té doby dominující historické metody Leopolda von Rankeho zdůrazňoval Lamprecht v historické vědě význam kulturních dějin, hmotných faktorů a skupin. Převládající individualismus, myšlenka, že „velcí muži“ dějin jsou těmi významnými tvůrci dění, upevnila Lamprechta v přesvědčení, že jde naopak o jiné faktory, jako je význam věcí bezprostředně kolem nás, prostředí, v němž se pohybujeme, a především pak hospodářský vývoj. Předpokládal také, že v zákonitosti lidských dějin nelze spatřovat žádný důvod, který by popíral svobodu jednotlivce.

Spor o historickou metodu.

Spor o metodu se v 80. letech rozhořel v souvislosti s Lamprechtovými "Dějinami Německa" (Deutsche Geschichte, postupně 1891-1909), a to především pro to, že se zabývaly nebo chtěly zabývat kulturními a hospodářskými dějinami. Podstatně důležitější byla však otázka, s jakým způsobem psaní dějin v rámci dodržování nových nároků, mohla jak společnost, tak také přírodní vědy, počítat. Lamprecht se domníval, že kulturní a hospodářské dějiny jsou primární otázkou, a osobnosti a politika sehrávají ve společnosti až druhotnou úlohu. V Německu se tak proti jeho pojetí vytvořila opozice z řad historiků, která stále pevně bránila dosud platnou historickou metodu Leopolda von Rankeho (v německé historiografii jsou označováni jako "Neorankeaner" (Novorankeovci). Patřili mezi ně Georg von Below, Max Lenz nebo Felix Rachfahl nebo sociolog Max Weber – ti vyčítali Lamprechtovi nepřesně uváděné citace. V Lamprechtově koncepci univerzálního pojetí dějin a jeho základní teorii je rozpoznatelný vliv psychologa Wilhelma Wundta. Takto Lamprecht došel k tomu, že historický vývoj národního povědomí bude periodizován podle stáří kultur (Kulturzeitaltern). Tyto fáze pak odpovídají stupňům hospodářského vývoje kultury a charakterizují se následujícím způsobem:  V souladu s tím pak periodizoval německé dějiny podle „kulturních věků“. Lamprechtův metodologický přístup tehdejší historici naprosto odmítali, a dokonce ho za to nenáviděli a osočovali. Jeho "Dějiny Německa" vyšly navíc dříve, než byly plně propracovány. Georg von Below byl jedním z nejsilnějších odpůrců a napsal, že musí k Lamprechtově vědecké práci „použít sekery“. Z toho důvodu byl Lamprecht v německém „cechu“ historiků v naprosté izolaci, ovšem ve Francii byla jeho koncepce kulturních dějin hodnocena velmi kladně a o něco později velmi ovlivnila pojetí dějin v okruhu školy Annales.  V souvislosti se 100. výročím úmrtí Karla Lamprechta vydala univerzita v Lipsku obsáhlý sborník, jenž se věnuje jak jeho osobě, tak také dílu, metodě a přístupu, který hájil.

Karl Lamprecht (25. února 1856, Jessen – 10. května 1915, Lipsko) byl německý historik. Byl profesorem na univerzitě v Lipsku a byl znám především svou rolí v metodologických sporech v dějepisectví.

Karl Gotthard Lamprecht (25 February 1856 – 10 May 1915) was a German historian who specialized in German art and economic history.


Historie.

Dodekanés až na Kastellorizo byly roku 1912 během Italsko-turecké války součástí Itálie. Roku 1912 Itálie souhlasila v souladu s "dohodou Ouchy" s návratem ostrovů do Osmanské říše, avšak s neurčitostí textu, prozatímní správu vedla dále Itálie. Roku 1923 se Turecko v Lausannské smlouvě vzdává veškerých nároků na ostrovy. Během První svétové války byl ostrov Kastellorizo obsazen Francií a roku 1919 byl připojen k Itálii. Dodekanés bylo anektováno Fašistickou Itálií se jménem "Possedimenti Italiani dell'Egeo".  Roku 1923 civilní guvernéři nahradili vojenské velitele. Italská politika vůči domorodému obyvatelstvu měla dvě fáze: zatímco guvernér Mario Lago liberální diplomat, favorizoval mírové soužití mezi různými etnickými skupinami a Italové vybírali strategii integrace, jeho nástupce Cesare Maria De Vecchi se pustil do nucené kampaně italianizace ostrovů.  Jediným odvětvím, kde Lago byl neochotný bylo náboženství: východní ritus byl potlačen a sloužilo se jen v katolické ritu.  Italština byla povinným jazykem a na školách se řečtina učila jako dobrovolný jazyk.  Mussolini chtěl z ostrovů udělat "vitríny" - ukázkové území Italské koloniální říše, a proto se pustil do série masivních veřejných prací, nové silnice, monumentální stavby v souladu s fašistickou architekturou aj. Mnoho příkladů italské architektury lze stále nalézt na ostrovech:  Po italské kapitulaci v září 1943 se ostrovy staly bojištěm Němců, Britů a Italů. Němci zvítězili ačkoliv roku 1944 byli vyhnáni z území Řecka. Ostrovy byly obsazeny až do konce Druhé světové války. Po skončení války se dostaly pod britskou prozatímní vládu. Roku 1947 se Mírovou smlouvou dostaly pod vládu Řecka.

Italské egejské ostrovy (italsky "Isole italiane dell'Egeo"; řecky Ιταλικά νησιά του Αιγαίου), do roku 1923 nazývané jako Italské okupované egejské ostrovy (italsky "Isole occupate italiane dell'Egeo"; Τα ιταλικά κατεχόμενα νησιά του Αιγαίου), byla skupina dvanácti hlavních ostrovů (Dodekanés) v jihovýchodní části Egejského moře, které spolu s okolními ostrůvky patřily v letech 1912 – 1943 k Italskému království.

The Italian Islands of the Aegean (; ) were a group of twelve major islands (the Dodecanese) in the southeastern Aegean Sea, that — together with the surrounding islets — were ruled by the Kingdom of Italy from 1912 to 1943 and the Italian Social Republic (under German occupation) from 1943 to 1945. When the Kingdom of Italy was restored, they remained under formal Italian possession (under British occupation) until they were ceded to Greece in 1947.


Historie.

Zdejší kopec byl osídlen a záhy opevněn Keltibery, čili smíšenými kmeny Keltů a Iberů, patrně již v průběhu 5. století př. n. l.. Pod vlivem řeckých a fénických obchodníků se zde ve starověku razily mince. Rozvoji města, v němž byl založen přístav, velmi přispěl příchod řeckých kolonistů. Ti město pojmenovali Zakynthos a proto patrně pocházeli ze stejnojmenného ostrova.  Významnou roli hrálo Sagunto během konfliktu mezi starověkými mocnostmi, Římem a Kartágem, známým jako punské války. Město stálo na straně římské republiky, avšak v roce 219 př. n. l. se jej po osmiměsíčním obléhání zmocnilo kartaginské vojsko vedené slavným vojevůdcem Hannibalem Barkasem. Právě pád města se pro Řím stal záminkou k vypovězení války, která trvala až do roku 201 př. n. l. a přes počáteční Hannibalovy úspěchy skončila krutou porážkou Kartága.  Město obsadili Římané a přejmenovali jej na Saguntum. V prosperujícím městě, které se stalo municipiem, bylo vystavěno divadlo či amfiteátr a údajně zde bydlelo na 50 000 obyvatel. Pozvolným úpadkem Saguntum prošlo po pádu Západořímské říše, kdy čelilo invazi germánských kmenů.  V průběhu 8. století, kdy Pyrenejský poloostrov obsadili Arabové, se Sagunto, které bylo tehdy známé jako Morvedre či Morviedro, stalo součástí Córdobského chalífátu. Ve městě byly v maurském stylu vystavěny paláce, lázně a mešity, avšak jeho význam začal vedle nedaleké rychle rostoucí Valencie postupně upadat. Město v roce 1098 dobyl slavný kastilský rytíř El Cid, avšak krátce poté se jej znova zmocnili Mauři. Definitivně se Sagunto dostalo pod křesťanskou nadvládu v roce 1238, kdy jej dobyla vojska krále Jakuba I. Aragonského.  Během španělské války za nezávislost došlo v blízkosti města 25. října 1811 k bitvě, v níž byly španělské oddíly poraženy Francouzi, jež vedl maršál Louis Gabriel Suchet.  Díky rozvoji zdejšího strojírenského průmyslu se město v průběhu 19. století rozšířilo z území historického centra nacházejícího se pod zdejším kopcem až k nedalekému přístavu.

Sagunto (ve valencijštině Sagunt) je přístavní město nacházející se ve východním Španělsku. Sagunto, které přináleží do Valencijského společenství a provincie Valencia, se nachází 30 kilometrů na sever od hlavního města provincie i celého Valencijského společenství, Valencie. Ve městě žije přibližně 65 000 obyvatel.  Sagunto je známé díky zachovalým památkám, které zde ve starověku vystavěli Iberové, Řekové či Římané. Města bylo v řečtině známé jako Zakynthos a v latině bylo později označováno jako Saguntum. Mezi 8. a 13. stoletím, kdy město obývali Maurové, bylo známé jako Morvedre. Vedle historického centra, které se nachází pod kopcem, na němž se rozkládá starověké a středověké opevnění, se městská zástavba soustřeďuje především okolo zdejšího přístavu.

Sagunto (; ) is a city in Eastern Spain, in the modern fertile "comarca" of Camp de Morvedre in the province of Valencia. It is located c. 30 km north of Valencia, close to the Costa del Azahar on the Mediterranean Sea.  It is best known for the remains of the ancient Iberian and Roman city of Saguntum, which played a significant part in the Second Punic War between the Carthaginians and the Romans.


Popis.

Zabírá celou čtvrtinu Kitaj-goroda, do náměstí je obrácena hlavní fasáda, dlouhá 242 m. Budovu tvoří tři tříposchoďové galerie („linie“), souběžné s hlavním průčelím a propojené rovněž třemi příčnými chodbami. Galerie mají prosklené ocelové klenby, které působí velmi lehce, ale váží asi 800 tun. S celkovou plochou asi 75 tisíc m² (z toho asi 35 tisíc prodejní plochy) to byl největší obchodní dům v Evropě. Byl také velmi moderně zařízen, s ústředním topením a nákladními výtahy, a osvětlen 9000 žárovkami s  vlastní elektrárnou v podzemí.

Historie.

Současný GUM stojí na místě daleko skromnější tržnice z roku 1814, která však musela být po roce 1860 z technických důvodů uzavřena a stržena. Investorem nové stavby byla akciová společnost moskevských obchodníků, která velice dbala o transparentní soutěž i hospodaření. Po otevření tu bylo několik set obchodů, v dolních poschodích vyloženě luxusních, takže se stal velkým magnetem a atrakcí pro turisty. Po revoluci byl podnik znárodněn a rychle upadal. Po zavedení NEPu v roce 1921 krátce ožil, ale roku 1928 byl zrušen a proměněn na kanceláře státních úřadů a byty. V letech 1952-1953 byla provedena důkladná rekonstrukce a GUM byl jako obchodní dům znovuotevřen počátkem roku 1953 (https://youtu.be/KgqL2lFGRjs). V 70. letech byla zahájena druhá rekonstrukce stavby a dokončena byla roku 1985. Po roce 1990 byl privatizován, přejmenován na "Glavnyj univezalnyj magazin" a důkladně modernizován. Drobné krámky byly spojeny do větších a byly instalovány pohyblivé schody.  Nemovitost má do roku 2059 pronajatu ruská společnost "Bosco di Ciliegi", která patří Michailu Kusnirovičovi a specializuje se na prodej luxusního zboží.

GUM (zkratka , do roku 1921 ) je obchodní dům na Rudém náměstí v centru Moskvy. Budova postavená v letech 1890–1893 v pseudoruském stylu podle návrhu architekta Alexandra Pomeranceva a inženýra Vladimira Šuchova je architektonickou památkou federálního významu.

GUM (, pronounced , an abbreviation of , literally "Main Universal Store") is the main department store in many cities of the former Soviet Union, known as State Department Store () during the Soviet era (until 1991). Similarly-named stores operated in some Soviet republics and in post-Soviet states.  The most famous GUM is the large store facing Red Square in the Kitai-gorod area – traditionally a centre of trade in Moscow. , the building functions as a shopping mall. Before the 1920s the location was known as the Upper Trading Rows ().


Úvod.

Pro pochopení konvekčních mezních vrstev je nutné porozumět konvektivnímu přenosu tepla mezi povrchem a proudící tekutinou. Tepelná mezní vrstva vznikne, pokud se tekutina nepohybuje a liší se teplota povrchů. Díky rozdílu teplot dochází ke sídlení tepla a to se projeví jako teplotní profil. Rychlost prostupu tepla můžeme určit: Přestup tepla na povrchu vedením je: Tyto výrazy se rovnají a proto: Po úpravě: Vynásobením charakteristickou délkou L získáme bezrozměrnou veličinu: Pravá strana je poměr teplotního gradientu na povrchu vůči referenčnímu teplotnímu gradientu, zatímco levá strana je podobná Biotově modulu. Vzniká tak poměr konduktivního tepelného odporu a konvektivního tepelného odporu tekutiny, jinak nazývaného Nusseltovým číslem, Nu.

Derivace.

Nusseltovo číslo může být také získáno bezrozměrnou analýzou Fourierova zákona, protože odpovídá bezrozměrnému gradientu teploty na povrchu: Pokud platí: formula_14, a formula_15 lze přepsat na: poté definujeme: z rovnice vyjádříme integrací přes povrch tělesa získáme: formula_19, kde:  formula_20

Empirické vztahy.

Typicky se pro volnou konvekci Nusseltovo číslo vyjadřuje jako funkce Rayleighova čísla a Prandtlova čísla, zapsaná jako: Pro nucenou konvekci je Nusseltovo číslo funkcí Reynoldsova čísla a Prandtlova čísla: Empirické vztahy se definují pro řadů různých geometrií a typů proudění.

Volná konvekce.

Volná konvekce na svislé stěně.

Převzato z Churchill a Chu:

Volná konvekce na vodorovné desce.

Charakteristický rozměr je definován kde formula_25 je povrch desky a formula_26 je její obvod. Pak pro vrchní plochu horkého objektu zalitého studenější tekutinou a spodní plochu studeného objektu zalitého teplejší tekutinou platí: Pro spodní plochu horkého objektu zalitého studenější tekutinou a vrchní plochu studeného objektu zalitého teplejší tekutinou platí:

Nucená konvekce na ploché desce.

Plochá deska při laminárním proudění (lokální Nu).

Lokální Nusseltovo číslo pro laminární proudění na ploché desce je dáno

Plochá deska při laminárním proudění (průměrné Nu).

Průměrné Nusseltovo číslo pro laminární proudění na ploché desce je dáno

Nucená konvekce v kruhové trubce při turbulentním proudění.

Gnielinskiho vztah.

Gnielinskiho vztah pro turbulentní proudění v kruhové trubce: kde f je Darcyho koeficient tření, který může být zísán z Moodyho diagramu, nebo pro hladké trubky z Petukhova vztahu: Gnielinskiho vztah je platný pro:

Dittus-Boelterova rovnice.

Dittus-Boelterova rovnice (pro turbulentní proudění) je explicitní funkcí pro výpočet Nusseltova čísla. Je snadné ji vyřešit, ale její přesnost klesá, pokud dochází k velkým teplotním rozdílům v tekutině. Je navržena pro hladké trubky, takže se nedoporučuje pro aplikace v případě drsných trubek. kde: Dittus-Boelterova rovnice je platná pro: Příklad Dittus-Boelterova rovnice je vhodná pro odhad Nusseltova čísla v místě, kde se teplota mezi tekutinou a stěnou liší minimálně. Tím odpadá komplexní řešení rovnic a iterační přístup. Pokud například vezmeme vodu s průměrnou teplotou 20 °C, viskozitou 10,07×10 Pa·s a teplotu povrchu 40 °C (viskozita 6,96×10), korekční faktor viskozity pro formula_44 je 1,45. Na rozdíl od toho je korekční faktor 3,57 pokud vzroste povrchová teplota na 100 °C (viskozita 2,82×10 Pa·s). Vytvoří se tak významný rozdíl mezi Nusseltovými čísly a součinitely přestupu tepla.

Sieder-Tateův vztah.

Sieder-Tateův vztah pro turbulentní proudění je implicitní funkcí a popisuje daný systém jako nelineární. Sieder-Tateova funkce může poskytovat přesnější výsledky, protože bere v úvahu změnu viskozity (formula_45 a formula_46) díky změně teplot mezi průměrnou teplotou tekutiny a povrchovou teplotou. Sieder-Tateův vztah se běžně řeší iteračními postupy, protože změna viskozity ovlivňuje Nusseltovo číslo a naopak. kde: Sieder-Tateův vztah je platný pro

Nucená konvekce v plně vyvinutém laminárním proudění v trubce.

Pro plně vyvinuté laminární proudění v trubce je Nusseltovo číslo konstanta. Hodnota závisí na hydraulickém průměru. Pro proudění uvnitř kruhové trubky platí: kde:

Konvekce při rovnoměrném tepelném toku pro kruhové trubky.

Převzato z Incropera & DeWitt,

Konvekce s rovnoměrnou povrchovou teplotou kruhové trubky.

Pro případ konstantní povrchové teploty:

Nusseltovo číslo (Nu), poměr konvektivního přenosu tepla a konduktivního přenosu tepla kolmo na uvažovanou hranici tekutiny, se v oblasti přenosu tepla stanovuje na vnějším povrchu tekutiny. V tomto kontextu konvekce zahrnuje jak advekci, tak difuzi. Je pojmenováno po Wilhelmu Nusseltovi a je to bezrozměrná veličina. Vodivostní složka je měřena při stejných podmínkách jako vedení tepla, ale v (hypoteticky) nehybné tekutině. Podobná bezrozměrná veličina je Biotovo číslo, u kterého se tepelná vodivost vztahuje k pevnému tělesu, zatímco u Nusseltova čísla se vztahuje k tekutině. Nusseltovo číslo blízké 1 značí, že konvekční složka a vodivostní složka jsou podobné velikosti a proudění je označováno jako laminární. Větší Nusseltovo číslo odpovídá situaci, kdy je výraznější konvektivní složka, a proudění se označuje jako turbulentní, obvykle v rozsahu 100-1000. Konvektivní a konduktivní tepelné toky jsou navzájem rovnoběžné a jsou kolmé k povrchu tekutiny a kolmé k hlavnímu proudu tekutiny v jednoduchých případech. kde formula_2 je součinitel přestupu tepla, "L" je charakteristický rozměr, formula_3 je tepelná vodivost tekutiny. Na rozdíl od definice výše, známé jako „průměrné Nusseltovo číslo“, se definuje dále lokální Nusseltovo číslo pomocí vzdálenosti od hranice povrchu ke zkoumanému místu. „Střední“ nebo „průměrná“ hodnota je získána integrací výrazu po dráze, např.: Analogicky platí pro přenos hmoty Sherwoodovo číslo.

In fluid dynamics, the Nusselt number (Nu) is the ratio of convective to conductive heat transfer at a boundary in a fluid. Convection includes both advection (fluid motion) and diffusion (conduction). The conductive component is measured under the same conditions as the convective but for a hypothetically motionless fluid. It is a dimensionless number, closely related to the fluid's Rayleigh number.  A Nusselt number of value one represents heat transfer by pure conduction. A value between one and 10 is characteristic of slug flow or laminar flow. A larger Nusselt number corresponds to more active convection, with turbulent flow typically in the 100–1000 range. The Nusselt number is named after Wilhelm Nusselt, who made significant contributions to the science of convective heat transfer.  A similar non-dimensional property is the Biot number, which concerns thermal conductivity for a solid body rather than a fluid. The mass transfer analogue of the Nusselt number is the Sherwood number.


Historie.

První zmínka o cupcakes pochází už z roku 1796. Recept na dortík byl napsán v knize americké kuchařky Amelie Simmonsové. Termín cupcake byl poprvé použit roku 1828. Tyto dortíky byly často pečené v jednotlivých keramických šálcích nebo formách. Jejich pojmenování "cupcake" vzniklo z šálků, ve kterých jsou dortíky upečené. Jméno cupcake je dnes používáno jako název pro malé dortíky o velikosti čajového šálku.

Cupcake vs. Muffin.

Lidé většinou mylně nazývají cupcake muffinem. Tyto dva "dezerty" mají však společnou jen formu na pečení a papírový košíček. U muffinů se většinou používá polohrubá mouka a hutnější těsto, které nakyne do výšky a udělá hříbeček. Kdežto těsta na cupcakes jsou většinou z hladké mouky a tekutější, takže kdybyste košíček naplnili stejně jako na muffiny po okraj, tak se Vám těsto ve formě vylije a hříbeček nepůjde do výšky, ale do stran. Navíc cupcakes se často plní a vždy je ozdoben polevou (krémem), v USA jsou krémy nejčastěji máslové, občas creme cheese (sýr typu philadelphia). V ČR se dá muffin přirovnat k tradiční bábovce a cupcake k dortu.

Recepty.

Obvykle se používají stejné ingredience jako na velké koláče - mouka, cukr, vejce, máslo a mléko. Téměř jakýkoli recept, který je vhodný na normální koláč, je vhodný i na pečení cupcakes. Lze použít obyčejné těsto nebo přidat různé přichutě a přísady jako rozinky, ořechy, bobule nebo čokoládové hoblinky. Protože malá velikost cupcakes umožní snadnější vedení tepla a jsou hotové velmi rychle, jsou často pečeny i v domácích podmínkách.  Na vrchu se cupcakes zdobí polevou a různými dekoracemi. Mohou být i plněné polevou, ovocem nebo krémem. Toho pekaři obvykle docílí vydlabáním vnitřku a následným vyplněním. Může se použít také cukrářský pytlík a ve velkých fabrikách také injekční stříkačka. Pro slavnostní příležitosti se pečou velmi složitě zdobené cupcakes.  Je to varianta, která získala popularitu zejména na internetových fórech o vaření. Tato technika využívá obyčejný hrnek jako nádobu na vaření. Metoda je zajímavá v tom, že hrnek s dortíkem se může péct v mikrovlnné troubě. Příprava receptu často trvá méně než pět minut. Dortík nakyne pomocí rostlinného oleje (obvykle olivového nebo slunečnicového), směsi mouky a ostatních ingrediencí. Jakmile se začne olej ve směsi zahřívat, vytváří vzduchové kapsy, což umožňuje, že dortík rychle nakyne. Je další způsob jak dělat oblíbený cupcake. Pekař používá sklenici místo speciálních forem nebo papírových košíčků. Je poněkud nedávná varianta cupcake. Jsou to velké a plněné dortíky, které mají různé příchutě, například tiramisu nebo cappuccino.

Pečení.

Obvykle se pečou v plechu na muffiny, který je vyroben z kovu s nepřilnavým povrchem a většinou mívá 6, 12 nebo 24 prohlubní. Plechy mohou být také zhotoveny z pryže, silikonu či jiného materiálu.

Cupcake (výslovnost [kapkejk]) je malý dort připravený k servírování jedné osobě, který může být upečen v papírovém nebo alobalovém košíčku. Stejně jako u větších dortů se používají různé polevy a ozdoby.

A cupcake (also British English: fairy cake; Hiberno-English: bun; Australian English: fairy cake or patty cake) is a small cake designed to serve one person, which may be baked in a small thin paper or aluminum cup. As with larger cakes, icing and other cake decorations such as fruit and candy may be applied.


Život.

Rodina a studium.

Frauke Petryová se narodila v Drážďanech a od roku 1989 dospívala ve Schwarzheide () v Dolní Lužici v Braniborsku. V roce 1992 se rodina přestěhovala do Bergkamenu v Severním Porýní-Vestfálsku, kde Petryová odmaturovala v roce 1995 na státním gymnáziu. V letech 1995 až 1998 studovala chemii v Anglii na Univerzitě v Readingu. V letech 1998 až 2000 pokračovala na univerzitě v Göttingenu, kde získala doktorský titul.  Byla vdaná za evangelického faráře Svena Petryho, se kterým má čtyři děti. V říjnu 2015 bylo veřejně oznámeno jejich vzájemné odloučení a rozvod. Jejím novým životním partnerem je předseda AfD v Severním Porýní-Vestfálsku Marcus Pretzell. V prosinci 2016 uzavřeli Petryová a Pretzell sňatek. V květnu 2017 se jim narodil syn, který je pátým dítětem Frauke Petryové.

Politické působení.

Volební rok 2017.

Od určité doby ztratila Frauke Petryová ve straně hodně ze svého dřívějšího vlivu. Nestala se ani hlavní celoněmeckou kandidátkou pro volby do Spolkového sněmu, jež se konaly dne 24. září 2017. Byla sice zvolena poslankyní za Alternativu pro Německo ve spolkové zemi Sasko, a to tzv. přímou volbou v obvodě, kde kandidovala, s velkým počtem hlasů. Avšak hned dne 25. září oznámila, že nebude členkou stranické frakce (poslaneckého klubu) AfD, nýbrž pouze nezařazenou členkou Bundestagu, a den poté sdělila, že také ukončí své členství ve straně. Její postavení jako celoněmecké spolupředsedkyně AfD - tím druhým předsedou je Jörg Meuthen - bylo již od zemských voleb v Sasku v roce 2017, kde došlo k výraznému vnitrostranickému střetu, po kterém se Frauke Petryová rozbrečela, značně oslabené. Její vystoupení z AfD nabylo platnosti ke dni 29. září 2017, čímž přestala být předsedkyní této strany.  Podle její aktivity, mj. podle zřízení odpovídajícím způsobem nazvané webové stránky již v červenci 2017, se pozorovatelé domnívají, že Petryová zamýšlí založit novou politickou stranu s názvem Die Blauen (Modří). Jediným politikem s celoněmeckým stupněm známosti, který ji zatím v této snaze otevřeně podpořil, je její manžel a poslanec Evropského parlamentu zvolený za AfD, Marcus Pretzell. I Pretzell již z této strany vystoupil, a to k 2. říjnu 2017.

Frauke Petryová ("Petry", rozená "Marquardt", * 1. červen 1975 Drážďany) je německá politička. Od července 2015 až do 29. září 2017 byla celoněmeckou (spolu-)předsedkyní strany Alternativa pro Německo (AfD). Od úspěchu AfD ve volbách do Spolkového sněmu dne 24. září 2017 je poslankyní Bundestagu, sdělila však, že se vzdala členství v poslaneckém klubu AfD, je tedy nezařazená. Ke dni 29. září 2017 vystoupila z AfD.

Frauke Petry (; ; born 1 June 1975) is a German politician who chaired the Alternative for Germany (AfD) party from 4 July 2015 to 29 September 2017. A chemist by training and with a professional background as a businesswoman, some political scientists described Petry as a representative of the national conservative wing of that party.  Petry had formerly served as one of three party spokespersons from 2013 to 2015, and became leader in 2015, displacing the party's founder Bernd Lucke after an internal power struggle; Lucke subsequently left the party and said it has "fallen irretrievably into the wrong hands" after Petry's election. Petry left the party in turn after stating it had become "anarchical" and unable to provide a "credible platform".  Petry is noted for her anti-Islam views, for her calls to ban minarets, and for arguing that German police should "use firearms if necessary" to prevent illegal border-crossings. She led the Blue Party until its dissolution in late 2019.


Život.

Gudrun se narodila 3. března 1928 v domku za Mladkovem jako nejstarší ze šesti dětí. Její matka byla učitelka v mateřské školce a otec hospodář, syn ředitele místní školy. Gudrunina mladší sestra, Freya Pausewang (* 1932), se později stala právničkou a spisovatelkou. Její rodina věřila na alternativní styl života, kterým se snažila žít. Po vystudování základní školy začala navštěvovat střední dívčí školu. Její otec zemřel ve druhé světové válce, když jí bylo patnáct. Po skončení války utekla celá rodina do západního Německa.  Zde nastoupila Gudrun na střední školu ve městě Wiesbaden, kterou úspěšně absolvovala roku 1948. Poté začala studovat pedagogickou školu ve Weilburgu. Od roku 1956 učila pět let v německých školách v Chile a dva a půl roku ve Venezuele. V té době procestovala i velkou část Střední a Jižní Ameriky.  Koncem roku 1963 se vrátila do Německa a začala učit na základní škole. O čtyři roky později, tedy v roce 1967, se do Latinské Ameriky vrátila se svým manželem Hermannem Wilcke, kde následujících pět let učila na německé škole. V roce 1972 se rozhodla vrátit se do Německa spolu se svým dvouletým synem. Od tohoto roku pracovala až do důchodu v roce 1989 jako učitelka. Po tom, co odešla do důchodu se začala věnovat i čtení na školách.

Díla.

Gudrun původně psala pouze pro dospělé, až později se rozhodla i pro psaní knih pro děti, které v současnosti tvoří většinu jejích děl. Její knihy se zabývají především problémy zemí třetího světa. Rovněž podporuje ochranu životního prostředí a zakázání jaderných elektráren. Některé z jejích knih se zaobírají i homosexuály. Jedna z jejích nejpopulárnějších knih je "Vzpomínám na rozinkovou louku", ve které Gudrun sepsala své vzpomínky na rané dětství a válku. Další známá kniha, "Mrak", pojednává o dívce, která přežila jadernou katastrofu, při které ale zemřeli její rodiče a ona se vypořádává s následky.  V roce 1988 získala za svá díla hned dvě ocenění: Německou cenu science fiction a Německou cenu za literaturu pro mládež.

Gudrun Pausewang (3. března 1928 Mladkov – 23. ledna 2020) byla německá spisovatelka a učitelka, pocházející z Česka, která vydala 78 knih, z toho 22 pro dospělé, 20 pro děti do deseti let a zbytek pro náctileté.

Gudrun Pausewang (3 March 1928 – 23 January 2020), less commonly known by her married name, Gudrun Wilcke, was a German author of children's and young adult literature. She was known for books such as "The Last Children of Schewenborn" and "Die Wolke" (translated as "Fall-Out") which were made part of German school canons. Among her primary topics were work for peace and protection of the environment, namely warning of the dangers of nuclear energy. Her books have been translated into English and received international recognition and awards.


Historie.

V roce 1327 habsburský vévoda Fridrich I. Sličný daroval augustiniánům poustevníkům (obutým augustiniánům) klášter s kostelem. Kostel byl jako trojlodní halový postaven bavorským stavitelem Dietrichem Ladtnerem z Pirny v letech 1330-1339, ale vysvěcen byl teprve 1. listopadu 1349. Chór byl připojen kolem roku 1400, věž až v roce 1652. Zatímco kaple sv. Jiří byla vysvěcena už v roce 1351, malá Loretánská kaple teprve roku 1724.  Nejdříve stála tato impozantní gotická stavba samostatně, ale když byl rozšířen Hofburg a postaven trakt Albertina (Albertinatrakt, případně Augustinertrakt), kostel byl začleněn do komplexu budov. V roce 1634 byl augustiniánský kostel povýšen na císařský dvorský farní kostel (až do roku 1918), ve kterém se konaly svatební obřady členů habsburské a habsursko-lotrinské dynastie. V roce 1683 se zde polský král Jan III. Sobieski zúčastnil děkovné mše Te Deum po vítězství nad Turky, událost připomíná pamětní deska. Od vzniku vídeňské arcidiecéze v roce 1722 bylo zvykem, že každý nový arcibiskup procházel v procesí z augustiniánského kostela do katedrály sv. Štěpána.  V letech 1784-1785 byl kostel za Josefa II. vrchním dvorním architektem Johannem Ferdinandem Hetzendorfem z Hohenbergu (1733-1816) regotizován. Odstraněno bylo také 18 barokních bočních oltářů, které byly postaveny v letech 1630-1780.

Slavné svatby.

Mezi nejslavnější patřily svatby:

Kostel.

Kostel zvenku působí poměrně nenápadně, protože je zasazen do okolní zástavby, ale má působivý interiér. Venkovní rozměry:

Interiér.

Přes hlavní vchod na Josefském náměstí se vejde k trojlodí, které je 43 metrů dlouhé a 20 metrů vysoké. K lodi je přímo napojen chór, který je 40 metrů dlouhý, 10 metrů široký a 24 metrů vysoký.

Hrobka srdcí.

Vpravo od hlavního oltáře se nachází Loretánská kaple, za jejímiž železnými dveřmi byl zbudován půlkruhový prostor známý jako Hrobka srdcí (Herzgruft). V něm jsou v kovových (většinou stříbrných) urnách uložena srdce 54 Habsburků. Tradici ukládání srdcí mimo rakev započal korunovaný římský, uherský a český král Ferdinand IV. Habsburský (1633-1654), na jeho přání bylo po jeho smrti v roce 1654 srdce uloženo ve zdejším kostele. Byla sem ovšem přenesena i některá srdce Habsburků z předchozích generací. Nejstarší patří císaři Matyáši Habsburskému (1557-1618) a jeho o 28 let mladší manželce Anně Tyrolské (1585-1619), zakladatelce Kapucínské hrobky. Poslední srdce patřící arcivévodovi Františku Karlovi zde bylo uloženo 8. března 1878. Celkem 39 osob má ostatky pochované ve 3 různých kostelech, srdce byla uložena zde u augustiniánů, těla v Císařské hrobce u kapucínů a jejich vnitřnosti ve Vévodské hrobce, tedy v kryptě katedrály sv. Štěpána.

Krypta.

Pod lodí kostela je krypta, která sloužila jako pohřebiště augustiniánů a dvorské šlechty (např. Schwarzenbergů pod kaplí sv. Mikuláše Tolentinského), pro veřejnost však v současnosti není zpřístupněna. Protože byla Císařská (Kapucínská) krypta na počátku 19. století příliš malá a hrozilo, že klášterní komunita kapucínů vymře, uvažovalo se o přemístění pohřebiště Habsburků sem, ale nakonec k tomu nedošlo.

Augustiniánský klášter.

Klášter sv. Augustina založený v roce 1327 původně patřil k bavorské provincii augustiniánů poustevníků (Bavorsko, Čechy, Morava, Rakousko, Slezsko a Polsko), která vznikla v roce 1299. Byla tehdy velmi vlivná, během středověku z ní pocházelo na 50 světících biskupů. Za reformace byly četné pobočky opuštěné, Vídeň však zůstala i nadála obsazená. Během protireformace došlo k obnovení činnosti řádu. V té době vznikla i přísnější větev bosých augustiniánů, ke kterým patřil i lidový kazatel Abrahám od svaté Kláry (1644-1709). Jako důsledek obnovení asi 20 klášterů vznikly v habsburské říši od 17. století tři provincie. V roce 1630 povolal císař Ferdinand II. bosé augustiniány i do tohoto kláštera.  Augustiniánský klášter na Zemské silnici ("Landstraße") (Vídeň 3. okres, založen v roce 1695, 1812 zrušen, 1912 stržen) byl jako generální konvent přímo podřízen řádovému generálu v Římě a provincialát vídeňské provincie, stejně jako studijní dům profesorů, kteří po 150 let obsazovali katedru morální teologie na Univerzitě ve Vídni. Klášter u Hofburgu byl dvorním klášterem, od roku 1634 sloužil jako císařská dvorní fara, staral se o duchovní péči členů císařského dvora a prováděl důležité náboženské obřady císařského dvora. Kaple svatého Jiří včleněná do kláštera byla zasedací místností řádu svatého Jiří (krátkodobě obnoven). Krypta byla vedle habsburské Císařské (Kapucínské) hrobky nejdůležitějším pohřebištěm dvorské šlechty. V době vrcholného rozkvětu (1750-1780) zde žilo až 90 augustiniánů.  Za josefínských reforem byly téměř všechny kláštery augustiniánů zrušeny, ten u Hofburgu až v roce 1836. Dvorní faru dále do roku 1918 vedli diecézní kněží z Frintanea, kteří se zde usadili. Jen několik klášterů v Čechách a na Moravě přetrvalo, nakonec ale také byly zrušeny v době komunismu. Odtamtud po 2. světové válce odsunutí sudetští augustiniáni založili nové řádové společenství, Vídeňský vikariát německé augustiniánské provincie, dnes jako rakousko-jihoněmecký obvod pod přímou jurisdikcí generálního představeného. V roce 1951 se opětovně usadili v klášteře u Hofburgu.  Augustiniánský vídeňský vikariát Panny Marie Těšitelky nyní zahrnuje kostel sv. Augustina ve Vídni a v roce 1962 zřízený klášter Panny Marie Těšitelky ve Zwieselu v Bavorském lese. K vikariátu patří (stav 2013) 10 spolubratrů, z nichž 4 žijí ve Vídni. Představeným je v současné době P. Dominic Sadrawetz OSA. Mají na starosti farnosti sv. Augustina a Aspersdorf. V přízemí klášterního traktu je fara a konvent, v 1. patře je klauzura.

Farnost sv. Augustina.

K farnosti patří také maltézský kostel, sv. Uršula, sv. Anna, kapucínský kostel a hradní kaple Hofburgu a kaple sv. Alžběty v Center St. Elisabeth.

Augustiniánský kostel (německy "Augustinerkirche") je gotický římskokatolický farní kostel na Augustiniánské ulici (Augustinerstraße) 3 v 1. vídeňské čtvrti Vnitřní Město (Innere Stadt). Vchod je z Josefského náměstí (Josephsplatz). Bývalý císařský dvorní farní kostel je nyní součástí traktu Albertina vídeňského Hofburgu.

The Augustinian Church () in Vienna is a parish church located on Josefsplatz, next to the Hofburg, the winter palace of the Habsburg dynasty in Vienna. Originally built in the 14th century as the parish church of the imperial court of the Habsburgs, the harmonious Gothic interior was added in the 18th century. The official name of church and parish is St. Augustin, but it is locally called "Augustinerkirche".


Historie.

Firmu založil belgický chemik Ernest Solvay (1838-1922), který objevil nový postup výroby sody a s bratrem Alfredem postavili roku 1863 v Charleroi první výrobnu. Po těžkých začátcích, kdy firma dokonce zbankrotovala, se jim podařilo Solvayův proces zdokonalit tak, že koncem 19. století se už 90 % sody vyrábělo tímto způsobem. Podnik rychle expandoval do dalších evropských zemí i do USA a zároveň rozšiřoval pole své činnosti.  Roku 1905 založil Solvay továrnu na výrobu sody v Neštěmicích (Ústí nad Labem). Vápenec pro tuto výrobu se do 20. let 20. století těžil v Solvayově lomu u Křižan, ale již v roce 1915 podal neštěmický závod nadřízenému ředitelství společnosti Rakouského spolku pro chemickou a hutní výrobu zprávu, že ložisko vápence v Křižanech je vyčerpáno. Započaly tedy přípravy k otevření Solvayových lomů v obci Svatý Jan pod Skalou, zde těžila firma vápenec v letech 1918-1956 a poté byl lom předán k dotěžení Správě silnic Praha, pobočce Beroun pro stavbu okolních silnic.

Hlavní odvětví činnosti.

Vedle svých tradičních produktů, jako je soda nebo peroxid vodíku, produkuje firma stále širší spektrum umělých hmot a polymerů, umělá vlákna, materiály pro farmaceutický průmysl a kosmetiku, petrochemický průmysl, elektroniku a letectví, pro baterie a palivové články, pro ochranu prostředí a mnoho dalších pro nejrůznější použití.

Veřejně prospěšná činnost.

Ernest Solvay byl také významný filantrop a jeho firma byla jedna z prvních, která zavedla osmihodinovou pracovní dobu. Solvay podporoval Bruselskou univerzitu a založil na ní tři vědecké ústavy pro fyziologii, sociologii, fyziku a chemii. Tyto dva pořádají každé tři roky významné světové Solvayovy konference v oboru fyziky (od roku 1911) a chemie (od roku 1922) za účasti nejslavnějších vědců. Firma také podporuje projekt Solar Impulse, vývoj letadla na solární pohon, na němž se sama významně podílí.

Solvay [solvé] je nadnárodní chemický koncern, jeden z deseti největších na světě, se sídlem v Bruselu. Působí v 52 zemích, zaměstnává přes 26 000 lidí a objem prodeje v roce 2014 činil 10,2 miliardy EUR.

Solvay is a Belgian chemical company founded in 1863, with its head office in Neder-Over-Heembeek, Brussels, Belgium.  In 2015, it realized €12.4 billion in revenues, €2.336 billion of REBITDA, 43% of its sales in emerging high-growth countries, 90% of its sales in markets where it is ranked among the top three manufacturers. With 145 sites, Solvay employs 30,900 people in 53 countries.


Dějiny.

Už ve 30. letech 20. století vznikl první projekt na podzemní železnici. Dokonce začala výstavba první části tunelu, ale poté byl projekt zastaven. Později se tunel začal využívat pro podzemní parkování.  Nová iniciativa vznikla v 60. letech, kdy vznikla nová společnost na vývoj metra v Turíně, která nechala vypracovat nové projekty a studie na provoz trasy pod městským centrem a na další trasu spojující továrny FIAT s okolními čtvrtěmi. Ani tyto projekty nebyly uvedeny v život.  V 80. letech byl schválen projekt na výstavbu pěti tras lehkého metra, pouze plánovaná trasa 3 ale byla postavena podle původního projektu zatímco ostatní byly nahrazené běžnými tramvajemi nebo autobusy.  Nový projekt byl schválen v roce 1995. Trasa měla vést z "Campo Volo" na západním kraji města k hlavnímu nádraží "Porta Nuova". Kvůli nedostatku financí ale byl zastaven.  V dubnu 1999 navázal na tuto myšlenku projekt prodloužené trasy založený jako systém VAL. Výstavba začala 19. prosince 2000 v rámci budování infrastruktury pro Zimní olympijské hry 2006. První úsek mezi stanicemi "Fermi" a "XVIII Dicembre" byl otevřen 4. února 2006. Druhý úsek vedl z jihu na nádraží "Porta Nuova "a byl otevřen 5. října 2007. Stanice "Porta Susa" byla uvedena do provozu 9. září 2011. Poslední část z jihu do stanice "Lingotto" byla otevřena 6. března 2011.

Provoz.

Jízdné.

Jízdenka na jednu jízdu stojí 1,5 euro, slouží i pro další prostředky městské hromadné dopravy na dobu 90 minut, dostupné jsou i různé předplatní jízdenky s delší dobou platnosti.

Provozní doba.

Turínské metro začíná provoz ve všední dny a v sobotu v 5:30, v neděli v 7:00. Konec provozu je v 22:00 v pondělí, v 0:30 v úterý, středu a čtvrtek, v 1:30 v pátek a v sobotu a v 1:00 v neděli.

Plány na rozšíření.

Trasa 1.

V plánu je vybudování dalších dvou stanic, čímž by se trasa prodloužila až na jižní okraj města k náměstí Piazza Bengasi. Dokončení této části se nečeká před listopadem 2017.  Na západ by trasa měla dosáhnout až čtvrti "Cascine Vica" ve městě Rivoli. Součástí by měla být velká přestupní stanice "Collegno FS" napojená na nádraží v Collegnu.

Trasa 2.

Výstavba druhé trasy je ve fázi přípravy. Měla by spojovat jihozápadní předměstí (Orbassano a Beinasco) se severní čtvrtí "Barriera di Milano". Plán zahrnuje 26 stanic a křížení s první trasou metra ve stanici "Porta Nuova." Trasa by měla obsluhovat i klíčová centra města jako Turínskou politechniku a náměstí Piazza Castello.  Na jihu i na severu by mělo vést metro zčásti po povrchu, aby se snížily náklady na výstavbu, v severní části přitom nahradí již nepoužívanou železnici z Turína do opuštěného nádraží Vanchiglia.

Metro v Turíně (, zkráceně ) zahrnuje jednu trasu metra systému VAL, zajišťující dopravu v severoitalském městě Turíně. Provozuje ho veřejná společnost GTT (Gruppo Torinese Transporti) kontrolovaná městskou samosprávou, její infrastrukturu spravuje a rozvíjí firma Infratrasporti.To, vlastněná rovněž městem. Trasa je dlouhá 13,2 kilometru a má 21 stanic, spojuje železniční stanici v Collegnu s multifunkčním centrem Lingotto.

The Turin Metro () is the modern VAL rapid transit system serving Turin. It is operated by Gruppo Torinese Trasporti (GTT), a public company controlled by the municipality of Turin. The system comprises one line with 21 stations connecting Fermi station in Collegno with the Lingotto multifunctional centre in Turin.


Život.

Mládí a začátky kariéry.

Max Ophüls se narodil v Saarbrückenu v Německu jako syn židovského výrobce textilu Leopolda Oppenheimera a jeho manželky Heleny. V době, kdy začínal v divadle začal používat pseudonym Ophüls a to i přesto, že jeho rodiče s tím nesouhlasili. Zpočátku začínal v divadle v roce 1919 jako herec. Dokonce hrál i v divadle v Cáchách a to od roku 1921 do roku 1923. Poté začal pracovat jako divadelní režisér v Městském divadle v Dortmundu. V roce 1926 pracoval i ve Vídni. Účinkoval nejen po celém Německu, ale i v přilehlých zemích. Svůj první film režíroval v roce 1931 a jednalo se o krátkometrážní komedii.  Mezi jeho nejvíce uznávané filmy z této doby patří "Liebelei" (1933).  Ve Vídni se seznámil s herečkou Hilde Wall, kterou si v roce 1926 vzal. S ní měl jediného syna, Marcela Ophülse, který se později stal režisérem Oscarových dokumentárních filmů.

Exil a poválečná kariéra.

Po požáru Říšského sněmu uprchl z Německa do Francie ze strachu před nacisty. V roce 1938 se oficiálně stal francouzským občanem. Po tom, co Francii začali dobývat Němci, znovu se rozhodl cestovat, tentokrát přes Švýcarsko do Itálie a následně po moři do Spojených států. V roce 1941 se skutečně do USA dostal a stal se režisérem v Hollywoodu, kam mu pomohl jeho dlouholetý fanoušek a režisér Preston Sturges. Jeho nejuznávanější americký film je "Dopis od neznámé ženy" (1948). O dva roky později, tedy roku 1950, se ale vrátil do Evropy, konkrétně do Francie.  Zemřel v roce 1957 v Hamburku, kdy mu bylo 54 let. V té době natáčel film, který za něj nakonec dokončil Jacques Becker. Příčinou jeho úmrtí bylo revma. Dle jeho přání byl ale pohřben ve Francii.

Maximilian Oppenheimer (6. května 1902, Saarbrücken − 26. března 1957, Hamburk), známý jako Max Ophüls, byl německý filmový režisér, který účinkoval v Německu, Francii i USA. Natočil téměř 30 filmů, přičemž ty poslední jsou nejznámější: "La Ronde" (1950), "Le Plaisir" (1952), nebo "Lola Montes" (1955). Podle tohoto režiséra je pojmenován i filmový festival: "Max Ophüls Preis."

Maximillian Oppenheimer (; 6 May 1902 – 26 March 1957), known as Max Ophüls (; ), was a German-born film director who worked in Germany (1931–1933), France (1933–1940 and 1950–1957), and the United States (1947–1950). He made nearly 30 films, the latter ones being especially notable: "La Ronde" (1950), "Le Plaisir" (1952), "The Earrings of Madame de…" (1953) and "Lola Montès" (1955). He was credited as Max Opuls on several of his American films, including "The Reckless Moment", "Caught", "Letter from an Unknown Woman", and "The Exile". The annual Filmfestival Max Ophüls Preis in Saarbrücken is named after him.


Kariéra.

Kogan se narodil v Dnipru na Ukrajině jako syn fotografa a zároveň amatérského houslisty. Už v dětství projevil ke hře na housle zájem i nadání, a tak se rodina přestěhovala do Moskvy, kde mohl pokračovat ve svých studiích. Od jeho deseti let ho zde učil Abram Jampolskij. V roce 1934 vystupoval v Moskvě Jascha Heifetz a na svých koncertech mladého Kogana velmi ovlivnil. "„Navštívil jsem je všechny,“" vzpomínal později Kogan, "„a pamatuji si dodnes každou notu, kterou hrál. Stal se mým uměleckým vzorem.“" O dva roky později slyšel dvanáctiletého Kogana hrát v Moskvě francouzský virtuóz Jacques Thibaud a předpověděl mu velkou budoucnost.  Kogan absolvoval moskevskou ústřední hudební školu (1934–1943) a pak moskevskou konzervatoř (1943–1948, postgraduální studium 1948–1951).  Ještě jako sedmnáctiletý student vystupoval po celém Sovětském svazu. Vyhrál soutěž Pražského jara v Praze a v roce 1951 se stal laureátem první ceny na soutěži královny Alžběty v Bruselu, kde hrál Paganiniho první houslový koncert včetně vynikající interpretace Sauretovy kadence.  Oficiální koncertní debut absolvoval v roce 1941 ve velkém sále moskevské konzervatoře, kde hrál Brahmsův koncert.  Často jezdil i na zájezdy do zahraničí, např. do Paříže a Londýna v roce 1955 a následně třeba do USA. Ve svém repertoáru měl více než 18 houslových koncertů a některá díla soudobých autorů mu byla věnována.  V roce 1952 začal Kogan vyučovat na moskevské univerzitě a v roce 1980 pokračoval na pozvání na Accademii Musicale Chigiana v Sieně.  Kogan zemřel po srdečním záchvatu v Mytišči, když cestoval z Moskvy do Jaroslavli, kde měl koncertovat se svým synem, a dva dny poté, co vystupoval ve Vídni.

Ocenění.

Koganova kariéra probíhala ve stínu Davida Oistracha, kterého protežovaly sovětské úřady. Přesto se Koganovi dostalo nejprestižnějších ocenění: byl jmenován zasloužilým umělcem SSSR v roce 1955, národním umělcem SSSR v roce 1964 a o rok později obdržel Leninovu cenu.

Rodina a soukromý život.

Kogan se oženil s houslistkou Jelizavetou Gilelsovou, sestrou klavíristy Emila Gilelse. Jejich děti pokračovaly ve stopách svých rodičů. Syn Pavel Kogan se stal známým houslistou a dirigentem, dcera Nina Koganová je koncertní klavíristkou, která od mladého věku doprovázela svého otce při přednesu houslových sonát.

Nástroje.

Kogan hrál na dvoje housle Guarneriho „del Gesú“ z let 1726 (dříve Colinovy) a 1733 (dříve Burmesterovy). Tyto nástroje přitom nikdy nevlastnil, ale měl je zapůjčené od sovětské vlády.  Historici i posluchači spekulovali a spekulují na základě hodnocení kvality jeho tónu o tom, zda Kogan hrál na ocelové struny. Jeho blízcí spolupracovníci tvrdí, že hrál na struny ze střev s výjimkou struny "e", pravděpodobně ale v průběhu svého života vystřídal různé kombinace.

Nahrávky.

Kogan pořídil velké množství nahrávek koncertního i komorního repertoáru. Významné jsou výsledky jeho spolupráce s klavíristou Emilem Gilelsem a cellistou Mstislavem Rostropovičem. Nahrávky jejich tria zahrnují Beethovenovo "Arcivévodské trio", Schumannovo Trio d moll, Čajkovského trio, Saint-Saënsovo trio, Brahmsovo trio s lesním rohem (hornový part v podání Jakova Šapira) a Faurého Kvartet c  moll s Rudolfem Barshaiem na violu.  Kogan byl prvním sovětským houslistou, který hrál a nahrál houslový koncert Albana Berga. Ve Spojených státech se proslavil svou první americkou nahrávkou houslového koncertu Arama Chačaturjana s dirigentem Pierrem Monteuxem a Bostonským symfonickým orchestrem pro label RCA Victor. Nahrál také houslové koncerty dalších sovětských skladatelů, např. dva koncerty Tichona Chrennikova. S klavíristou Karlem Richterem nahrál Šest houslových sonát Johanna Sebastiana Bacha. Více než 30 alb s Leonidem Koganem vyšlo pod hlavičkou labelu Arlecchino. V roce 2006 vyšel ve vydavatelství EMI France čtyřdiskový komplet "Les Introuvables de Leonid Kogan" s digitálně upravenými dřívějšími Koganovými nahrávkami.  Koganovy nahrávky z 50. a 60. let před tím patřily gramofonové společnosti Columbia. Ta vydala přibližně pět gramodesek: Beethovenův houslový koncert (SAX 2386), Brahmsův houslový koncert (SAX 2307), Čajkovského houslový koncert (SAX 2323), Lalovu "Symphonie espagnole" (SAX 2329) a sonáty pro dvoje housle Leclaira, Telemanna, Locatelliho a Ysaÿe (SAX 2531). Dnes tyto nahrávky patří mezi nejvyhledávanější mezi sběrateli vinylových desek. V aukcích na eBay se gramodeska s Beethovenovým koncertem (SAX2386) prodává za ceny kolem deseti tisíc dolarů.

Leonid Borisovič Kogan (, , 14. listopadu 1924 Dnipro – 17. prosince 1982 Mytišči) byl sovětský houslista, jeden z nejvýznamnějších představitelů sovětské houslové školy.

Leonid Borisovich Kogan (; ; 14 November 1924 – 17 December 1982) was a preeminent Soviet violinist during the 20th century. Many consider him to be among the greatest violinists of the 20th century. In particular, he is considered to have been one of the greatest representatives of the Soviet School of violin playing.


Ekologie.

Je hojně zastoupen ve sníženinách okolo vodních toků, na vlhkých loukách, polích a pastvinách, na úhorech, rumištích, neudržovaných plochách, po okrajích cest, v okolí silážních jam, hnojišť a kalových jímek. Snáší vysokou půdní vlhkost, vyhledává narušené a na dusík a draslík bohaté půdy, nevyskytuje se na kyselých půdách. Na výživných půdách se vyvíjí v mohutnou rostlinu s vysokou konkurenční schopností a silně utlačuje jedince ostatních druhů. Vzhledem k silné rozmnožovací schopností a malé náročnosti na teplo brzy zjara na stanovištích převládnou a vytvoří husté porosty. V tropických oblastech roste málo, nejčastěji jen ve vysokých polohách.  Šťovík kadeřavý je dlouhodenní rostlinou a nejvyšší reprodukční schopnost vykazuje v červnu a červenci. Semena vyklíčí často již na podzim a do zimy vyrostou jen listová růžice a vytvoří se dlouhý kořen, teprve druhým rokem vyrostou lodyhy s květy. Po dozrání semen některé rostliny odumřou, část jich však vytvoří nové listové růžice které přežijí zimu a v dalším roce na jaře z nich opět vyrazí květné lodyhy. Životnost rostlin bývá jeden až pět let.

Popis.

Vytrvalá rostlina s 50 až 100 cm vysokou lodyhou vyrůstající z krátké, chudě větvené kořenové hlavy. Hrubý hlavní kořen bývá v suchých půdách dlouhý až 1 m a má četné rozvětvené postranní kořeny zasahující hluboko do podorniční vrstvy; ve vlhkých a nevzdušných půdách se kořen rozprostírá vodorovně nehluboko pod povrchem. Lysá, hranatá lodyha je v dolní části zhusta nahnědlá nebo načervenalá, přímá a nahoře rozvětvená v několik úžlabních, přímo odstálých, květonosných, v horní části bezlistých větví. Přízemní listy s řapíky bývají až 35 cm dlouhé a 8 cm široké, čepele mají okrouhle nebo kopinaté, na bázi klínovité, po obvodě zvlněné (kadeřavé) a na konci zašpičatělé. Lodyžní listy jsou podobného tvaru, ale menší a míň zvlněné, postupně přecházejí v úzce kopinaté listeny.  Drobné, pravidelné květy jsou sestaveny v počtu 10 až 25 v lichopřesleny prodloužených koncových nebo úžlabních květenství se šikmými nebo přitisklými větvemi. Oboupohlavné květy, asi 3 mm velké, mají za plodu dolu sehnuté stopky. Jejich okvětí má 6 lístků ve 2 kruzích, menší vnější lístky brzy opadají. Větší, vnitřní lístky, z nichž jeden (nebo všechny) je opatřen tlustým červeným mozolkem, vytrvávají a vytvářejí krovky. V květu je šest tyčinek, semeník s jedním vajíčkem je složen ze tři plodolistů a má tři štětičkovité blizny. Květy rozkvétají od června do srpna, opylovány jsou hlavně větrem. Ploidie druhu je 2n = 60.  Plody jsou trojboké, hnědé až rezavé, podlouhlé, vejčité nažky asi 2 mm dlouhé, které jsou uzavřeny v křídlatých, srdčitě okrouhlých, celokrajných, trojbokých krovkách. Na jedné nebo všech třech krovkách je kulovitý mozolek vyplnění vzduchem. Nažky jsou rozdílné co do velikosti a hmotnosti, nažky z konce květenství bývají menší a lehčí.

Hybridizace.

Šťovík kadeřavý se často úspěšně kříží s jinými druhy podrodu "Rumex", jen v české přírodě byly zjištěny tyto jeho hybridy:

Rozmnožování.

Hlavní způsob rozšiřování šťovíku kadeřavého je generativní, semeny. Na jedné rostlině se utvoří až 5 tisíců semen, která často zůstávají dlouho na rostlině. Semena dobří klíčí, nejlépe z hloubky do 1 cm, v hloubce nad 5 cm již nevyklíčí, dokáží však zůstat životaschopné po dobu až deseti let. Nažky jsou, za pomoci krovek a mozolků, intenzivně šířeny i do vzdáleného okolí větrem či odplavovány vodou. Na čistá pole se dostávají např. s osivem jetelovin, statkovými hnojivy i komposty. Semena bez poškození projdou zažívacím traktem býložravců i ptáků.  Méně častější způsob rozšiřování po poli je roznesení drobných části dlouhého, tuhého kůlovitého kořene při orbě. Dobrou regenerační schopnost má pouze vrcholová část hlavního kořene a segmenty delší než 4 cm. Rostliny vzešlé z kořenových úlomků jsou však velmi citlivé k herbicidům a náchylné na zmrznutí.

Možnost záměny.

Šťovík kadeřavý je morfologicky velmi podobný šťovíku tupolistému ("Rumex obtusifolius"). Šťovík kadeřavý se odlišuje slabším větvením lodyhy i kořene, užšími a zkadeřenými listy a má nažky uzavřené v krovkách, jenž jsou po obvodě celokrajné bez zoubků. Oba druhy často vyrůstají na stejném stanovišti a vzájemně se kříží, dochází i k problémům při jejich určování.

Význam.

Tato rostlina bezesporu patří mezi velmi nebezpečné plevelné druhy na lukách, pastvinách a polích s víceletými pícninami, jeho příměs snižuje krmnou hodnotu píce. Zapleveluje také okopaniny a jednoleté obilniny, je často šířen s nečištěným osivem. V minulosti byla jeho nať využívána k výrobě homeopatických léků. Je jednou ze živných rostlin pro housenky motýla ohniváčka černočárného.

Šťovík kadeřavý ("Rumex crispus") je vytrvalá, silně rozšířená plevelná bylina, druh rodu šťovík. Je považován za jednu z pěti nejrozšířenějších rostlin na světě, jeho původní areál nelze s určitosti stanovit. Roste v Evropě až po 65 ° severní zeměpisné šířky a dále, vyjma Antarktidy, se vyskytuje na všech kontinentech. V České republice je rozšířen hojně od nížin až do podhůří, v horách se objevuje jen roztroušeně.

Rumex crispus, the curly dock, curled dock or yellow dock, is a perennial flowering plant in the family Polygonaceae, native to Europe and Western Asia.


Tepelný šum.

Je v principu všudypřítomný a vzniká náhodným tepelným pohybem nabitých částic (zpravidla elektronů) v rámci elektrických vodičů a zařízení. Teoreticky se dá říci, že tepelný šum není generován jen ve vodičích, jejichž teplota je rovna nebo téměř rovná absolutní nule. Jakákoliv vyšší teplota (i o jeden Kelvin) již znamená náhodný pohyb elektronů a tedy vznik šumu.  Tento fakt se využívá například při konstrukci vědeckých aparatur, kde šum znamená významnou a nechtěnou odchylku od naměřených dat.  Jako příklad mohou posloužit vědeckovýzkumné satelity WISE, WIRE nebo COBE, jejichž superpřesné vědecké měřící systémy musely být chlazené na teplotu co nejbližší absolutní nule.  Tento druh šumu je zároveň jedním z hlavních viníků zhoršení obrazu z digitálního fotoaparátu, kde se na jeho označení používá i název "digitální šum".  Podle jeho charakteru se nazývá i "bílý šum", protože prochází celým spektrem frekvenčního rozsahu (tak jako bílé světlo obsahuje spektrum všech jednotlivých barev).

Schottkyho šum.

Schottkyho šum (někdy také výstřelový šum) vzniká při přerušování proudů elektronů v klopných elektronických obvodech a dá se přirovnat k rázové zvukové vlně po výstřelu. Proud elektronů je při činnosti klopných obvodů prudce zastaven nebo uvolněný, což vyvolá elektronický ekvivalent rázové vlny. Ta se šíří vodiči a při rychlém přepínání toku elektronů vzniká šum, který by se dal přirovnat zvuku deště na plechové střeše. Šum deště je zvuk poměrně konstantní úrovně, ale je tvořen množstvím miniaturních nárazových vln (dopadů kapek).

Kmitavý šum.

Je také známý i jako 1/f šum nebo jako "růžový šum". Je to signál nebo proces, jehož výkonová frekvenční hustota je přímo úměrná převrácené hodnotě frekvence. Při zdvojnásobení frekvence klesne energie o 3 dB. Zvukové systémy a aparatury se testují často právě za pomoci růžového šumu aby se zjistilo, zda dokáží splnit požadované nároky přenosu v celém rozsahu.  Dalšími, méně vyskytujícími se druhy jsou červený šum (Brownův), modrý, purpurový, šedý, zelený i černý.

Elektronický šum je náhodné kolísání nebo tvorba nežádoucího samovolného elektrického signálu, jehož hlavním znakem je to, že jde o nechtěnou a rušivou složku elektrického signálu. Vytváření šumu doprovází prakticky jakoukoli elektronickou součástku či zařízení.  Jednotlivé druhy šumu se dělí podle vzniku, projevů a dopadů a většinou mají i názvy podle svých určitých charakteristik.  Úroveň šumu, tedy neužitečného signálu, je nejdůležitější při posuzování v poměru k úrovni užitečného signálu, resp. ve chvílích "čtení" signálu a informací. Platí nepřímá úměra: čím je odstup signál-šum větší, tím je nežádoucí dopad šumu menší.  Eliminací (redukci) šumu, zejména při zpracování zvuku, zasvětil celý život Ray Dolby a založil na tom své podnikání. Technologie, vyvinuté ním a jeho společností Dolby Laboratories hrají klíčovou roli v kvalitě a možnostech zvuku v hudebních nebo filmových nahrávkách a v elektronických zařízeních pro přenos a reprodukci zvuku.  Občas je šum dokonce prospěšný - například při generování náhodných čísel v digitální technice. Čistě digitální technika a v ní použity matematické algoritmy nedokážou vypočítat perfektně náhodné číslo pomocí programového kódu či algoritmů. Více či méně je předvídatelné, nebo se sekvence opakují. Pokud je nutné dosáhnout opravdu spolehlivého faktoru náhody, šum je jediný opravdu náhodný vstup informací, na základě kterého se dá náhodné číslo vygenerovat.  V posledním období se elektronický šum, produkovaný výpočetní technikou, stává cílem špionáže.

In electronics, noise is an unwanted disturbance in an electrical signal. Noise generated by electronic devices varies greatly as it is produced by several different effects.  In communication systems, noise is an error or undesired random disturbance of a useful information signal. The noise is a summation of unwanted or disturbing energy from natural and sometimes man-made sources. Noise is, however, typically distinguished from interference, for example in the signal-to-noise ratio (SNR), signal-to-interference ratio (SIR) and signal-to-noise plus interference ratio (SNIR) measures. Noise is also typically distinguished from distortion, which is an unwanted systematic alteration of the signal waveform by the communication equipment, for example in signal-to-noise and distortion ratio (SINAD) and total harmonic distortion plus noise (THD+N) measures.  While noise is generally unwanted, it can serve a useful purpose in some applications, such as random number generation or dither.


Životopis.

Narodil se v Kodani. Je ženatý a má jedno dítě. V Dánsku pracoval jako inženýr v oddělení výzkumu a rozvoje ve Vestas Wind Systems. Pracoval v Německu pro HE Space Operations spojené s misí Swarm jako navigační a kontrolní inženýr. Než ho Evropská kosmická agentura (ESA) vybrala, pracoval jako letecký inženýr v Surrey Vesmírném Centru, Univerzita v Surrey. Nyní žije v Austinu v Texasu.

Kariéra.

Během své kariéry strávil Mogensen také nějaký čas v Thajsku, Singapuru, Portugalsku, Kongu a USA. Mezi jeho volnočasové aktivity patří rugby, horolezectví a potápění.  Mogensen byl v květnu 2009 vybrán Evropskou kosmickou agenturou, aby se stal prvním dánským astronautem. Po dokončení základního výcviku se v listopadu 2010 stal členem sboru astronautů ESA.  Dne 10. června 2014 NASA oznámila, že bude Mogensen sloužit jako zahraniční aquanaut v podvodní laboratoří Aquarius během podmořské výzkumné mise NEEMO 19, která začala 7. září 2014 a trvala sedm dní.  Dne 2. září 2015 byl Mogensen vyslán se Sojuzem TMA-18M na Mezinárodní vesmírnou stanici (ISS) a přistál se Sojuzem TMA-16M o deset dní později. Cestoval ještě s dalším hostujícím letovým inženýrem, Ajdynem Aimbetovem. Jeho mise zahrnovala dálkové ovládání robota na Zemi a natáčení Red Sprites a Blue Jets blesky nad bouřkovými mraky řízenými ze Země. Mezi položkami, které si Andreas Mogensen vzal s sebou byly LEGO postavy a plakát na firmu Copenhagen Suborbitals. Sergej Volkov byl vzestupný pilot (TMA-18M) a Gennadij Padalka byl sestupný pilot (TMA-16M).  Mogensen při této misi provedl testování nových technologií a celé řady vědeckých experimentů.  Andreas Mogensen, velitel kosmické lodi Sojuz Gennadij Padalka a kazašský specialista Ajdyn Aimbetov přistáli zpět na Zemi v sobotu 12. září v 0:51h GMT (2:51 středoevropského času). Úspěšné přistání ve stepích Kazachstánu znamenalo završení jejich mise na Mezinárodní kosmickou stanici.  Andreas Mogensen obrdžel Dánskou královskou medaili odměnou za jeho úsilí.

Andreas Enevold Mogensen, Ph.D. (* 2. listopadu 1976 Kodaň) je dánský inženýr a astronaut. Byl to první Dán, který letěl do vesmíru (v rámci programu "Iriss").

Andreas Enevold Mogensen (born November 2, 1976) is a Danish engineer and astronaut. He was the first Dane to fly in space as part of the "iriss" programme.


Historie.

Romaňský vodní pes byl vyšlechtěn v Itálii již v dávných dobách, dokonce je považován za nejstarší vodní psí plemeno. První zmínky o něm nacházíme roku 1360 na fresce v Itálii. Původní typ italského vodního psa byl vyšlechtěn pro ryze vodní práce, nejčastěji se jednalo o přinášení zastřelených kachen nebo jiných vodních ptáků z vody. Po krátké době se ale v Itálii začalo rozvíjet zemědělství a veškeré vodní plochy byly předělávány na pole. Před vyhynutím italského vodního psa jej zachránila jedna speciální vlastnost: dokázal vyhledávat lanýže. To vedlo k masovému nárůstu populace těchto psů. Od té doby se populaci plemene poměrně dařilo a úpadek nezažívalo ani za světových válek.

Chov v Česku.

První jedinci plemene se do Česka dostali v lednu roku 2003. Jednalo se o fenu zbarvení hnědý bělouš jménem Medusa dei Silvanbull a jejího bratr Febo dei Silvanbull. Chovatelská stanice, ze které sourozenci pocházeli, cvičila romaňské vodní psy pro vyhledávání lanýžů. Psi z této chovatelské stanice jsou základy chovu i v jiných státech, například Holandsku nebo USA. Oba tito psi se později stali úspěšnými výstavními jedinci, ale protože byli do České republiky pouze zapůjčen, v roce 2005 se museli vrátit domů. Avšak vrátil se pouze Febo, jeho sestra zde zůstala a toho samého roku byla nakryta. Z tohoto spojení vzešlo šest štěňat.

Název.

Přestože má toto psí plemeno i český název, dokonce dva, nejčastěji je využíván originální název, pod kterým je plemeno uznáno i FCI: Lagotto Romagnolo. Co se týče českých názvů, pak se můžeme setkat s označením italský vodní pes, romaňský vodní pes nebo romagnolský vodní pes, lidově je pak nazýván lagoťáček.  Italský název Lagotto Romagnolo má kořeny ve dvou slovech: „Lago“, tedy jezero, a Romagnolo, severní oblast Itálie, kde se tito psi využívali k vyhledávání lanýžů. Krom italského vodního psa bylo v této oblasti vyšlechtěno třeba plemeno skotu nazývané romagnola.

Vzhled.

Italský vodní pes je středně velké psí plemeno menšího středního rámce s vyváženými proporcemi a spíše těžkou stavbou těla. Srst, která pokrývá celé tělo, je hustá, kudrnatá a svojí strukturou připomíná vlnu. Srst chrání přes vodou a chladem podsada a pesíky. Péče o ni není náročná, stačí ji jednou ročně ostříhat. Zbarvení může být čistě bílé, bílé s oranžovými nebo hnědými znaky, hnědý bělouš, čistě hnědá nebo oranžová. Povolená je i hnědá maska na obličeji. Kohoutková výška psů je 43 – 48 cm, u fen je to 41 – 46 cm. Hmotnost se pohybuje od 11 kg do 16 kg.  Hlava je poměrně lehká, ale při pohledu seshora mohutná. Mozkovna široká, klenutá, její poměr vůči čenichu je 2:1. Stop je nevýrazný, už kvůli srsti. Uši jsou středně velké, trojúhelníkovité, se zaoblenými konci. V klidu jsou svěšené podle hlavy, když je pes pozorný, jsou mírně nadzvednuté. Oči jsou spíše větší, kulaté. Barva duhovky může být okrová, oříšková až tmavě hnědá, to záleží na barvě srsti. Výraz je energický a bystrý. Nosní houba velká, široce otevřená a bývá masové nebo černé barvy, opět v závislosti na zbarvení srsti. Pysky přiléhavé, skus nůžkový nebo klešťový. Toleruje se i lehký předkus. Krk je silný, svalnatý, suchý, bez laloku. Hřbet přiměřeně dlouhý, spíše úzký a s dobře klenutými žebry. Na něj je harmonicky nasazený středně dlouhý ocas. Ten bývá nošen nad hřbetní linií. Nohy velmi dlouhé, svalnaté a štíhlé, stavěné tak, aby se pes dobře pohyboval i v bahně.

Povaha.

Romaňský vodní pes je pracovitý, inteligentní plemeno s vytříbenými smysly, především dobrým zrakem a čichem. Vůči majiteli nebo rodině jsou velmi loajální a oddaní, což z nich činí dobré společníky. Snadno se cvičí a většinou nemají problém vycházet s jinými zvířaty nebo psy, pokud jsou ve štěněcím věku socializovaní. Jsou to velmi energičtí psi, kteří potřebují hodně zaměstnat a bez výcviku mohou svůj mozek využívat i k vymýšlení neplech. Důležité je i to, že velmi rádi hrabou. Někteří majitelé dokonce svým psům vybudují speciální pískoviště, kde psi hrabou, pokud na to zrovna mají chuť. Mají vyvinutý lovecký pud a neunikne jim jediná příležitost pronásledovat utíkající divoké zvíře nebo se jít pustit po jeho stopě. Mnohem větším lákadlem pro ně ale je voda nebo aportování z ní. Nejedná se o příliš dobré hlídače, naopak, vůči cizím jsou přátelští a milí. Nikdy se první nepustí do boje a většinou se jen brání. Na druhou stranu, tito psi ani neštěkají, pokud to skutečně není nutné. V současnosti se italští vodní psi cvičí stále pro vyhledávání lanýžů, ale také jako aktivní společníci.

Italský vodní pes, neboli romaňský vodní pes či lagotto romagnolo, je poměrně oblíbené a známé psí plemeno původem z Itálie. Mezinárodní kynologická federace (FCI) toto plemeno plně uznává a řadí do skupiny slídiči, retrívři a vodní psi, do sekce vodní psi. Číslo oficiální standardu je 298 a oficiální používaná zkratka je LGR.

The Lagotto Romagnolo (plural Lagotti) is a breed of dog that comes from the Romagna sub-region of Italy. The name derives from Romagnol "can lagòt", meaning "water dog". Its traditional function is a gundog, specifically a water retriever; however, it is often used to hunt for truffles.


Popis.

Jednoleté nebo vytrvalé rostliny s listovou růžici a s přímou, vystoupavou či poléhavou, obvykle větvenou lodyhou která vyrůstá z delšího kořene nebo článkovitého oddenku. Lysé nebo pýřité listy jsou jednoduché, masité a často se listy bazální liší od listů lodyžních, někdy mívají řapíky, bývají různě veliké, po obvodě bývají celokrajné nebo zvlněné a mají blanité botky.  Rostliny bývají jednodomé, někdy mnohomanželné a jejich drobné květy mohou být oboupohlavné nebo jsou funkčně pouze jednopohlavné. Květy vyrůstající v přeslenech a tvoří jednoduchá či rozvětvená květenství, terminální nebo úžlabní laty či klasy, bývají zbarveny zeleně nebo společně se stopkami jsou narůžovělé až cihlově červené. Květ má okvětí složeno ze šesti plátku rostoucích ve dvou kruzích, vnější jsou drobné a opadavé, vnitřní vytvářejí kolem rostoucího plodu ochranné krovky. V oboupohlavném květu je šest tyčinek se žlutými až nahnědlými prašníky, ze tří plodolistů složený semeník s jediným vajíčkem a tři čnělky se štětičkovitými bliznami, opylovány jsou nejčastěji větrem. Plody jsou tříhranné, eliptické nebo vejčité nažky obalené v krovkách.

Význam.

Ekonomický význam šťovíků není velký. Některé druhy, např. šťovík kyselý, bývají pěstovány pro velký obsah vitamínů A i C a jako přísady do salátů a zeleninových polévek. Rostliny však obsahují hodně kyseliny šťavelové odbourávající z těla vápník a při konzumaci většího množství škodící. Některé druhy šťovíku se zkrmují dobytkem nebo se zkoušejí jako energetické plodiny ke spalování či výrobě bioplynu, např. Rumex OK 2. Listy šťovíků slouží někdy jako žírné rostliny housenkám motýlů.  Mnohé druhy šťovíků, např. šťovík tupolistý, šťovík kadeřavý, šťovík alpský, bývají považovány za obtížné plevele či invazní druhy které se rychle šíří po krajině a jsou na obhospodařovaných půdách ničeny. Květy šťovíků mají velká množství drobného pylu zanášeného větrem na velké vzdálenosti a u citlivých lidí mohou vyvolat alergické reakce.

Taxonomie.

Rod šťovík je tvořen asi 200 druhy, mnohé z nich jsou variabilní a navzájem se podobají, jejich určování je proto nelehké. Jen v české přírodě vyrůstá, trvale nebo přechodně, těchto 23 druhů rodu šťovík:

Hybridizace.

V rodu šťovík dochází často k hybridizaci, jejím výsledkem je vznik mnoha kříženců a jen někteří z nich jsou dále plodní. V české přírodě se objevuje stabilně nebo jen příležitostně téměř 30 kříženců. Mezi ně patří i

Externí odkazy.

Šťovík ("Rumex") je rod jednoletých nebo vytrvalých, dvouděložných rostlin, rozšířených asi ve 200 druzích v mírných pásmech všech světadílů. Jsou to převážně rostliny s bylinnými lodyhami které obsadily rozličné biotopy. Některé druhy požadují vlhké půdy, jiné suché a obvykle všem prospívá dostatek slunce, některé snášející i zasolenou půdu.

The docks and sorrels, genus Rumex, are a genus of about 200 species of annual, biennial, and perennial herbs in the buckwheat family, Polygonaceae. Members of this genus are very common perennial herbs with a native almost worldwide distribution, and introduced species growing in the few places where the genus is not native.  Some are nuisance weeds (and are sometimes called dockweed or dock weed), but some are grown for their edible leaves. "Rumex" species are used as food plants by the larvae of a number of Lepidoptera species, and are the only host plants of "Lycaena rubidus."


Popis.

Netíky jsou drobné až středně velké, pozemní nebo litofytní kapradiny. Oddenek je krátký a vzpřímený nebo dlouze plazivý, pokrytý hnědými nebo černými, kopinatými plevinami. Cévní svazky jsou typu sifonostélé. Listy jsou stejnotvaré nebo jen lehce dvoutvárné. Dosahují velikosti 15 až 110 cm. Řapík je hnědočervený nebo černý, lesklý, tuhý, s 1 nebo 2 cévními svazky. Čepel listů je nejčastěji jednoduše až trojnásobně zpeřená nebo 1x až 3x vidličnatě dělená se znoženými větvemi, výjimečně jednoduchá, celistvá a ledvinovitá ("Adiantum reniforme"). Hlavní vřeteno listu i postranní žebra mají stejnou barvu jako řapík. Poslední segmenty listů jsou přisedlé či stopkaté, okrouhlé, podlouhlé, vějířovité nebo kosočtverečné, celistvé nebo laločnaté, celokrajné nebo na okraji pilovité. Žilnatina je tvořena volnými (pouze u několika tropických druhů se žilky spojují), jednoduchými nebo vidličnatě větvenými žilkami. výtrusné kupky se tvoří na okraji listů a jsou kryté ohrnutým listovým okrajem tvořícím falešnou ostěru. Výtrusnice jsou dlouze stopkaté, kulovité. Spory jsou žluté nebo žlutohnědé, čtyřstěnné, triletní.

Rozšíření.

Rod netík zahrnuje asi 200 druhů. Je rozšířen v tropech a subtropech celého světa, některé druhy přesahují do mírného pásu. Největší počet druhů roste v jihoamerických Andách. V tropické Americe roste více než polovina všech druhů. V Evropě roste jediný druh, netík Venušin vlas. Je rozšířen ve Středomoří a západní Evropě. V České republice se nevyskytuje.

Význam.

Netík znožený ("Adiantum pedatum") je oblíbená zahradní trvalka, vhodná pro zastíněná stanoviště. Pěstuje se v různých kultivarech. Řidčeji jsou pěstovány i jiné zahradní druhy, např. "Adiantum venustum" a "A. capillus-junonis". Jako pokojové rostliny se pěstují zejména netíky "Adiantum tenerum" a "A. raddianum". Netíky vyžadují vlhčí vzduch a nesnášejí přeschnutí kořenového balu, na které reagují shozením listů. Většina druhů se pěstuje v neutrální půdní směsi, některé vyžadují zásaditou půdu. Jsou to stínomilné rostliny, přímé oslunění snášejí pouze v časných ranních hodinách. Množí se úlomky oddenku, které se u zahradních druhů odebírají na podzim nebo na jaře a neměly by být příliš krátké. Většinu druhů je možné množit výtrusy, s výjimkou "A. venustum", jehož kultura ze spor se nedaří. Ve sklenících botanických zahrad se lze setkat s některými dalšími atraktivními druhy, jako je "Adiantum peruvianum" a "A. reniforme".

Netík ("Adiantum") je rod kapradin z čeledi křídelnicovité. Jsou to nevelké kapradiny většinou se zpeřeně složenými listy s tmavými, tuhými řapíky. Výtrusnice jsou kryté ohrnutými okraji listu. Rod zahrnuje asi 200 druhů a je rozšířen v tropech a subtropech celého světa. Některé druhy zasahují i do mírného pásu. Nejvíc druhů roste v tropické Americe. V Evropě roste jediný zástupce, netík Venušin vlas. V České republice se nevyskytuje. Některé druhy netíků jsou pěstovány jako zahradní, pokojové nebo skleníkové rostliny.

Adiantum , the maidenhair fern, is a genus of about 250 species of ferns in the Vittarioideae subfamily of the family Pteridaceae, though some researchers place it in its own family, "Adiantaceae". The genus name comes from Greek, meaning "unwetted", referring to the fronds' ability to shed water without becoming wet.


Rozšíření.

Hlavním areálem původního výskytu druhu je evropské mírné pásmo, Malá Asie a okolí Kavkazu a přiléhajícího Alborzu. Zavlečen byl do převážné části Ameriky, severovýchodní Asie, jižní Afriky, Austrálie, na Nový Zéland i na ostrovy Oceánie. V České republice je od nížin po podhůří velice hojný, ve výškách nad 1100 m se objevuje řídce.

Ekologie.

Nejčastěji se vyskytuje na stanovišti bohatém na dusík a draslík a s vysokou hladinou podzemní vody. Tehdy vyroste v mohutnou rostlinu, která silně utlačuje jedince jiných druhů. Vyskytuje se na rumištích, úhorech, polích, loukách, pastvinách, v zahradách, po okrajích cest i na okrajích vodních toků a nádrží. Vzhledem k vysoké rozmnožovací schopnosti v takovém prostoru brzy zcela převládne.

Popis.

Vytrvalá rostlina s lodyhou vysokou 50 až 100 cm, vyrůstající ze silného, úporně v půdě setrvávajícího, jednoduchého či větveného kůlovitého kořene, pronikajícího hluboko do podorničních vrstev. Z listové růžice časně na jaře vyroste až šest přímých, tuhých, rýhovaných lodyh, které bývají ve spodní části červeně naběhlé a v horní části od poloviny délky rozvětvené. Přízemní listy a spodní listy lodyžní jsou dlouze řapíkaté, jejich čepele jsou dlouhé 15 až 30 cm a široké 8 až 15 cm, eliptické až vejčité, na bázi plytce srdčité, po obvodě celokrajné a nezvlněné a na vrcholu tupě špičaté. Směrem vzhůru se listy i řapíky zmenšují a přecházejí v kratší listeny.  Drobné, převážně oboupohlavné (někdy jednopohlavné) květy skládají lichopřesleny v prodloužených úžlabních či koncových květenstvích. Okvětí tvoří šest plátků sestavených po třech do dvou kruhů. Vnější brzy opadají, větší vnitřní jsou ozubené a vytvářejí krovky obalující plod, zašpičatělou, trojbokou, světle hnědou nažku asi 3 mm dlouhou. V květu je šest tyčinek, semeník tvoří tři plodolisty a tři čnělky s bliznami. Kvete od června do srpna a opylován je nejčastěji větrem.  Krovky s charakteristickými zoubky po obvodě a s jedním až třemi mozolky jsou u tohoto druhu tvarově velmi polymorfní a zakládají podnět pro různá podrobnější třídění druhu.

Reprodukce.

Šťovík tupolistý se rozmnožuje hlavně generativním způsobem; na jedné rostlině uzrává přes pět tisíc semen. Nejspolehlivěji klíčí semena uložená mělce pod povrchem a životnost si podržují po několik let. Semena v křídlatých krovkách bývají na nová místa odváta větrem nebo za pomoci mozolků naplněných vzduchem odplavena vodou. Mohou také být šířena se semeny víceletých plodin, hlavně pícnin. Jsou roznášena také statkovými hnojivy, komposty, půdou i nářadím či lidmi.  Druhou možností je rozmnožování vegetativní, kdy jsou po polích troušeny kousky kořenů, např. při orbě. Tehdy staré kořeny, které zůstaly na místě, obrůstají a odlámané kousky na nových stanovištích obvykle spolehlivě zakoření.  Listy šťovíků jsou důležitou potravou pro brouky a larvy mandelinky ředkvičkové ("Gastrophysa viridula").

Význam.

Druh je považován za velmi nebezpečný, silně se rozrůstající plevel, vyskytující se hlavně na dusíkem dobře zásobených a podmáčených půdách. Nejrozšířenější je na loukách a pastvinách, kde zapleveluje především víceleté pícniny; jeho příměs snižuje jejich krmnou hodnotu. Díky schopnosti setrvávat po mnoho let v půdě vyrůstá také v jednoletých plodinách, zejména v obilovinách.

Taxonomie.

Šťovík tupolistý je morfologicky variabilním druhem, hlavně pokud jde o vzhled krovek. Rostliny nacházející se v české přírodě bývají děleny do čtyř variet:

Šťovík tupolistý ("Rumex obtusifolius") je středně vysoká, vytrvalá, bujně rostoucí plevelná bylina s velkou konkurenční schopností. Je v české přírodě původním druhem z rodu šťovík a je řazen mezi nejrozšířenější plevele světa.

Rumex obtusifolius, commonly known as bitter dock, broad-leaved dock, bluntleaf dock, dock leaf or butter dock, is a perennial plant in the family Polygonaceae. It is native to Europe, but is found on all temperate continents. It is a highly invasive species in some zones, resulting from its abundant seed dispersal, adaptability to reproduce, aggressive roots, ability to tolerate extreme climates, and hardiness.


Taxonomie a populace.

Lumíka norského poprvé popsal Linnaeus roku 1758 a jednalo se o dospělého jedince ze severu Norska. Obecně se ale jedná o velmi starý druh, který přežil i Pleistocén díky tomu, že se na krátkou dobu přesunuli do západní Evropy.  Jeho blízkými příbuznými jsou lumík amurský ("Lemmus amurensis") a lumík sibiřský ("Lemmus sibiricus"). Stále panuje i tvrzení, že lumíci sibiřští jsou předky těch norských, což ale na základě analýz DNA není pravda.  Populace lumíků norských má obecně čtyřleté cykly, přičemž první tři roky je jejich populace udržitelná, čtvrtý rok ale dramaticky narůstá a hned zase upadá. I tak ale platí, že se jedná o druh málo dotčený, tedy nechráněný.

Popis.

Lumík norský je drobný hlodavec s nevýrazným pohlavním dimorfismem. Samce od samice lze rozeznat jen těžko, obě pohlaví měří na délku okolo 155 mm a váží do 130 g, v závislosti na stravě a jejím množství. Samotný ocas je dlouhý 10 až 19 mm. Jejich tělo pokrývá řidší, na dotek hrubá srst, která mívá žluto-černé zbarvení. Na břiše pak bývá světlejší.

Život.

Lumík norský tráví zimu v norách pod sněhem. Během jarního tání se pak stěhuje do vyšších poloh, kde je sníh stále dostatečně pevný a tedy i bezpečný. V případě nepříznivých podmínek migrují i na velké vzdálenosti směrem k moři, to ale není vědecky prokázáno.  Pohlavní dospělosti dosahují lumíci již v jednom měsíci. I to je důvod, proč je jich tak velké množství a jejich populace je poměrně stálá. Od stáří jednoho měsíce pak každá samička porodí vrh o šesti až osmi mladých každé tři až čtyři týdny. Mnoho mláďat se ale nedožije ani několik dní a slabší jedinci umírají již brzy po porodu.

Lumík norský ("Lemmus lemmus") je běžný druh lumíka endemický pro severní Evropu, největší populace bychom pak našli v Norsku. Lumík norský vyhledává tundry v blízkosti vody a s množstvím skal. Dospělí jedinci se živí především ostřicemi, travinami, ale i mechem. Jsou aktivní hlavně ve dne, v noci střídají spánek a občasné aktivity.

The Norway lemming, also Norwegian lemming ("Lemmus lemmus") is a common species of lemming found in northern Fennoscandia. It is the only vertebrate species endemic to the region. The Norway lemming dwells in tundra and fells, and prefers to live near water. Adults feed primarily on sedges, grasses and moss. They are active at both day and night, alternating naps with periods of activity.


Rozšíření.

Druh se vyskytuje téměř v celé Evropě, od Středomoří po jih Skandinávie a Irsko, na východě až po oblasti na Urale a v okolí Kavkazu. Byl dovezen a zdomácněl v Severní Americe a na Novém Zélandu.  V České republice roste roztroušeně v teplých oblastech středních Čech a střední a jižní Moravy, jinde jen ostrůvkovitě. Postupně z volné přírody mizí a je proto v „Červeném seznamu cévnatých rostlin České republiky z roku 2012“ hodnocen jako druh, jemuž je nutno věnovat další pozornost (C4a).

Ekologie.

Světlomilná a teplomilná rostlina upřednostňující sušší, dobře odvodněná stanoviště s vápencovým, dolomitovým, andezitovým, melafyrovým či čedičovým podkladem, v nížinách se vyskytuje ve sprašových půdách. Roste na slunných skalnatých stráních a sutích, v řídkých křovinách, na okrajích světlých lesů, ve vinicích a na loukách stepního charakteru v polohách od nížin po nadmořskou výšku asi 1500 m. Rostliny se ve volné přírodě rozmnožují rozrůstáním oddenků nebo semeny, jež vyklíčí do tří týdnů.

Popis.

Vytrvalá rostlina s rozkladitě větvenou lodyhou vysokou 20 až 50 cm, která vyrůstá z hrubého, plazivého oddenku s nepočetnými kořeny. Lodyha je přímá nebo vystoupavá, v nodech lomená a spolu s řapíky listů je pokryta jednoduchými i žláznatými chlupy. Listy v přízemní růžici brzy zasychají a lodyžní jsou protistojné a směrem k vrcholu se jejich řapíky zkracují. Okrouhlé, oboustranně chlupaté listové čepele, dlouhé 3 až 6 cm, jsou dlanitě pěti- až sedmisečné a mají troj- až pětiklané kopinaté úkrojky. Listy se na podzim zbarvují do červených odstínů, opadávají až na konci sezony.  Kolovité květy bývají velké asi 4 cm a jsou oboupohlavné, pětičetné, v poupěti skloněné a vyrůstají jednotlivě na stopkách z paždí listů. Vytrvalé kališní lístky jsou chlupaté, elipsovité, na vrcholu špičaté, trojžilové a 1 cm dlouhé. Korunní lístky jsou obvejčité, mají krátký nehtík, na vrcholu jsou mělce vykrojené a bývají asi 2 cm dlouhé a intenzivně karmínově červené. V květu je deset tyčinek ve dvou kruzích a pětipouzdrý semeník se zahnutou čnělkou. Vnitřní tyčinky mají u báze žlázky s nektarem. Květy, rozkvétající od května do konce srpna, jsou protandrické, blizny se mohou opylit pouze pylem z jiného květu. Před deštěm a v podvečer se stopky sklápějí a koruny částečně uzavírají.  Při dozrání plodu se pouzdra semeníku oddělí a zůstávají se středním sloupkem spojena pouze zkroucenými prohnutými osinami. Za suchého počasí jsou pak zralá, eliptická, síťnatě zdobená, světle hnědá semena z pouzder vymrštěna do okolí.

Význam.

Kakost krvavý se pro své sytě zbarvené květy a na podzim i listy vysazuje jako ozdobná trvalka na plochy záhonů i na jejich lemy, stejně jako na kamenitá stanoviště, do alpínií nebo suchých zídek. Je vyšlechtěno přes čtyřicet kultivarů lišících se habitem a barvou květů, např. vínově červené 'Alpemglow', 'Bloody Graham', 'Cedrid Morris', 'Cricklewood', 'Elsbeth', 'Kristin Jakob', purpurové 'Droplet', 'Sara', 'Suleiken', 'Nyewood´, bledě růžové 'Candy Pink', Apfelblüte', bílá 'Album' nebo pestrolistá 'Cosmic'.  V zahradnictvích jsou pro zachování vyšlechtěných vlastností rostliny kakostu krvavého množeny dělením trsů nebo řízkováním. Řízkovat lze buď kořenovými řízky (segmenty oddenků) či bazálními řízky (rozdělením jarních listových růžic s části oddenků), nebo speciálním pěstováním z tkáňových kultur.  Oddenek rostliny obsahuje třísloviny a proto se v minulosti používal pro stavění krvácení.

Externí odkazy.

Kakost krvavý ("Geranium sanguineum") je středně vysoká bylina s dlanitě dělenými listy a s velkými, jednotlivě vyrůstajícími karmínově červenými květy. V české přírodě je to původní druh rodu kakost, který však z české krajiny pomalu mizí. Bývá pro své květy a nenáročnost vysazován jako vytrvalá okrasná rostlina do zahrad a parků.

Geranium sanguineum, common names bloody crane's-bill or bloody geranium, is a species of hardy flowering herbaceous perennial plant in the cranesbill family Geraniaceae. It is also the county flower of Northumberland.


Výskyt.

Tito makakové se vyskytují v jihovýchodní Asii. Osídlili Thajsko, Malajský poloostrov a část Malajského souostroví. K životu dávají přednost deštným pralesům, dovedou však žít i v bažinách nebo na polích.

Popis a chování.

Makak vepří dosahuje hmotnosti 4−15 kg, tělo je dlouhé 43–77 cm, přičemž samci bývají až o polovinu větší než samice. Ocas je relativně krátký, 10−25 cm dlouhý, připomíná prasečí, což vyneslo tomuto primátovi jeho jméno. Srst má obyčejně hnědé až šedé zbarvení, na břiše je bělavá, na tvářích růžová. Makakové vepří se živí především ovocem (až 74 % potravy) a jinou rostlinnou potravou, např. listy, nepohrdnou však ani hmyzem nebo drobnými obratlovci. Často také vnikají do polí a plantáží, kde kradou zemědělské plodiny. Tlupa se skládá z 9−81 opic; tvoří ji jeden nebo několik samců, samice a mláďata, která, jedná-li se o samečky, po dosažení puberty opouštějí skupinu. Samice je březí zhruba 6 měsíců, po dokončení gravidity se jí narodí obvykle jedno mládě, jež je asi 1 rok závislé na mateřském mléce.

Ohrožení.

Makak vepří je dle Mezinárodního svazu ochrany přírody zranitelným druhem a jeho populace klesá. Nebezpečí představuje především ztráta přirozeného prostředí, způsobená rozšiřováním palmových plantáží a klučením deštného lesa. Projekty na záchranu se teprve rozvíjejí.  Mezi přirozené nepřátele patří levhart obláčkový ("Neofelis nebulosa").

Chov v zoo.

V celé Evropě je tento druh chován v necelých čtyřech desítkách zoo (stav z podzimu 2018). Nejvíce je přitom zastoupen v Německu (v šesti zoo). V Česku jsou k vidění jen v Zoo Praha.

Chov v Zoo Praha.

V roce 2004 došlo k ukončení provozu Safari parku Gänsendorf v Dolním Rakousku, nedaleko Vídně. Proto se řešilo, kam umístit zvířata z tohoto zařízení. Jelikož se ve stejné době stavěl v Zoo Praha nový pavilon Indonéské džungle, kde se počítalo v jedné expozici s chovem makaků, bylo rozhodnuto o převzetí celé skupiny makaků vepřích právě z Gänsendorfu. Skupina dvanácti jedinců se tak stala jedním z nejpozoruhodnějších druhů zastoupených v novém pavilonu, jelikož tento druh nebyl nikdy v pražské zoo, a snad ani v žádné jiné v Čechách chován. Na první úspěšný odchov se muselo čekat dlouhých sedm let až do roku 2011. Tehdy se narodila samička Rousie. Další úspěšné odchovy následovaly v dalších letech. V roce 2012 se narodil sameček Luis a v dubnu 2016 přišlo na svět další mládě (rodiče: samice Hope a otec Yogi). Na konci října 2018 se narodilo čtvrté mládě od samice jménem Hope. Ke konci roku 2018 bylo chováno jedenáct jedinců. Další mláďata přišla na svět v únoru 2019 a červenci 2019. Dne 9. dubna 2020 se narodilo mládě samici Summer.

Makak vepří ("Macaca nemestrina"), jinak též kudan svinský, opice vepří, lapunder je primát z čeledi kočkodanovití (Cercopithecidae) a rodu makak ("Macaca"). Druh popsal Carl Linné v roce 1766.

The southern pig-tailed macaque ("Macaca nemestrina"), also known as the Sundaland pig-tailed macaque and Sunda pig-tailed macaque, is a medium-sized macaque that lives in southern Thailand, Malaysia, and Indonesia. It is known locally as the beruk.


Popis.

Kakosty jsou většinou byliny a jen řídce keře vysoké 10 až 70 cm, velmi často porostlé různými druhy chlupů. Listy vyrůstají nejčastěji vstřícně, mají palisty, bývají dlanitě dělené až dlanitě laločnaté a ojediněle lichozpeřené. Listy jsou obvykle zelené, ale bývají i šedé, bronzové nebo načervenalé. Přízemní listy s řapíky rostou v listové růžici. Většině druhů listy na podzim opadají, některé, např. kakost Endressův ("Geranium endressii") jsou stálezelené i přes zimní období.  Květy se stopkami jsou pravidelné, pětičetné, oboupohlavné a obvykle vyrůstají v terminálních nebo úžlabních dvoukvětých vidlanech, jen řídce jednotlivě. Kališní i korunní lístky jsou volné, korunní jsou obvykle zúžené do nehtíku a mívají barvu modrou, červenou, červenofialovou, fialovou, hnědofialovou, růžovou nebo i bílou.  V květu je deset tyčinek vyrůstajících ve dvou kruzích a svrchní, pětipouzdrý semeník obsahující v každém pouzdru po dvou vajíčkách, z nichž jedno zakrní a pouze z druhého se po opylení vyvine semeno. Semeník vytvořený z pěti plodolistů nese zahnutou čnělku rozštěpenou do pěti blizen. U báze tyčinek je pět medových žlázek. Dozrálý zobanitý plod, merikarp, se rozpoltí v pět pouzder obsahující po jednom semeni. Pouzdra se od trvalého středního sloupku oddělují a jsou držena jen obloukovitě napruženými osinami, ty se ve vhodný čas uvolní a vystřelí semena do vzdálenosti několika metrů.

Význam.

Mnohé druhy jsou již po staletí využívány pro své líbivé květy, dekorativní listy a pokryvný účinek jako okrasné rostliny, např. kakost krvavý, kakost luční, kakost lesní a byly z nich vyšlechtěny mnohé kultivary odlišující se habitem neb barvou květů či listů. Populární se stávají i druhy stínomilné, těch se využívá jako půdokryvných pro vytvoření uzavřeného porostu pod korunami stromů, např. kakost oddenkatý či kakost Endressův. Pro suchá výslunná místa, skalky či suché zídky je vhodný kakost krvavý. Původní druhy kakostů se množí semeny a kultivary dělením nebo kořenovými řízky.  Jsou i druhy považované za nepříjemné, z domácích je to hlavně kakost smrdutý, nepříjemně páchnoucí stínomilná rostlina. V české přírodě vyrůstají i druhy hodnocené přímo jako plevelné, např. kakost maličký, kakost dlanitosečný nebo kakost holubičí, vyskytující se v kulturních plodinách.

Možnost záměny.

V minulosti byly současné rody kakost a pelargonie řazeny do stejného rodu "Geranium". Později byl pro jihoafrické druhy vytvořen samostatný rod "Pelargonium" s českým jménem pelargonie, hovorově muškát nebo čapí nos. Oba rody však bývají navzájem zaměňovány. Pelargonie mají oproti kakostům dlanité, téměř kulaté listy, jejich lodyhy vespod obvykle dřevnatí, korunní lístky nemají stejné, jejich spodní lístek vybíhá v tenkou, dutou ostruhu a z tyčinek bývá obvykle plodných jen pět či sedm.

Taxonomie.

Z celkového počtu okolo 430 druhů rodu kakost se v přírodě České republiky vyskytuje těchto 19 druhů. Mimo tyto „živé“ druhy existují ještě dva, které z českého území pravděpodobně již vymizely: Některé z uvedených druhů jsou rostliny v české krajině původní, mnohé se tam dostaly v době nepříliš minulé a jsou považovány za neofyty a jiné se vyskytují jen příležitostně po úniku zplaněných nepůvodních rostlin ze zahrad.

Externí odkazy.

Kakost ("Geranium") je rod jednoletých a vytrvalých rostlin z čeledi kakostovitých, který je tvořen asi 430 druhy (v české přírodě se jich objevuje okolo 20). Vyskytují se hlavně v mírném pásmu a to ve všech světadílech, jisté druhy rostou i v horách tropických oblastí. Tak široký rod obsahuje druhy s různými ekologickými nároky, teplomilné druhy vyžadují propustné půdy a slunná stanoviště, stínomilné naopak hlubší a těžší půdy které jsou dostatečně vlhké.

Geranium is a genus of 422 species of annual, biennial, and perennial plants that are commonly known as geraniums or cranesbills. They are found throughout the temperate regions of the world and the mountains of the tropics, but mostly in the eastern part of the Mediterranean region.  The palmately cleft leaves are broadly circular in form. The flowers have five petals and are coloured white, pink, purple or blue, often with distinctive veining. Geraniums will grow in any soil as long as it is not waterlogged. Propagation is by semiripe cuttings in summer, by seed, or by division in autumn or spring.  Geraniums are eaten by the larvae of some Lepidoptera species including brown-tail, ghost moth, and mouse moth. At least several species of "Geranium" are gynodioecious. The species "Geranium viscosissimum" (sticky geranium) is considered to be protocarnivorous.


Postup.

Je vhodné rostlinu, kterou chceme množit, již předem připravit hlubším seříznutím a zvýšenou dávkou dusíkatého hnojiva se podpoří tvorba nových a dostatečně dlouhých výhonů.  Vlastní hřížení, obvykle prováděné na jaře, spočívá v ohnutí jednoletého výhonu mateční rostliny v co nejmenším oblouku a ponoření části výhonu do vyhloubené jamky v půdě, tam se zahrne a zapevní; někdy se v místě zasypáni nařezává u výhonu kůra. Obvykle se doporučuje, aby vrchol výhonu z půdy vyčníval nebo alespoň směřoval vzhůru. Půda nemá být příliš těžká ani vysýchavá, v suchém období je vhodná střídmá zálivka.  Až do zakořenění, což obvykle trvá půl až jeden rok, musí být výhon spojen s mateřskou rostlinou. Hříženec s jemnými kořínky se může před přesazením dopěstovat na původním místě ještě další rok.

Modifikace.

Při potřebě vyprodukovat za stejnou dobu více jedinců lze u některých druhů rostlin používat modifikovaný způsob. Princip spočívá v tom, že výhon se ponoří a upevní v půdě na několika místech (vlnovité hřížení), nebo v jednodušších případech se zahrne zeminou v celé délce. Z takto upraveného výhonu lze získat větší počet identických rostlin, ty jsou ale zpočátku slabší a musí se déle pěstovat.

Použití.

Tento vegetativní způsob rozmnožování je vhodné použít u druhů poléhavých, plazivých a popínavých, lze takto také rozmnožovat většinu keřů s dlouhými letorosty (líska, šeřík, dřín, pustoryl, růže, tavolník, zlatice, skalník, trojpuk atd.). V zahradnické praxi je efektivní u druhů a kultivarů, které se málo úspěšně množí řízkováním a jinými způsoby.  Ve volné přírodě dochází u některých dřevin ke spontánnímu hřížení, při kterém zakořeňují spodní větve přitisknuté k zemi. Děje se to hlavně ve vyšších polohách, kde dřeviny mívají více keřovitý vzrůst a jejich větve zarostlé přízemní vegetaci jsou k zemi přitlačeny sněhem (vrba, jeřáb, bříza i borovice kleč).

Hřížení je způsob vegetativního rozmnožování rostliny, při kterém vzniká nový jedinec, hříženec. Hřížení spočívá ve vložení dřevnatějícího výhonu do půdy, kde v místě styku se zeminou dojde k probuzení spícího pupenu, ze kterého vyrostou kořeny nové rostliny.  Je jedním z nejstarších způsobu rozmnožování. Jeho výhodou je poměrná spolehlivost, jednoduchost, nepoškození mateřské rostliny a plné zachování jejích vlastností i u nové rostliny. Mezi nevýhody patří pomalost při získávání většího počtu nových jedinců a proto se ve velkovýrobě používá jen ojediněle.

Layering has evolved as a common means of vegetative propagation of numerous species in natural environments. Layering is also utilized by horticulturists to propagate desirable plants.  Natural layering typically occurs when a branch touches the ground, whereupon it produces adventitious roots. At a later stage the connection with the parent plant is severed and a new plant is produced as a result.  The horticultural layering process typically involves wounding the target region to expose the inner stem and optionally applying rooting compounds. In ground layering or simple layering, the stem is bent down and the target region is buried in the soil. This is done in plant nurseries in imitation of natural layering by many plants such as brambles which bow over and touch the tip on the ground, at which point it grows roots and, when separated, can continue as a separate plant. In either case, the rooting process may take from several weeks to a year.  Layering is more complicated than taking cuttings, but has the advantage that the propagated portion continues to receive water and nutrients from the parent plant while it is forming roots. This is important for plants that form roots slowly, or for propagating large pieces. Layering is used quite frequently in the propagation of bonsai; it is also used as a technique for both creating new roots and improving existing roots.