Historie.

Kapelu založil Irský rodák Dave King společně s kytaristou Tedem Huttem, baskytaristou Jeffem Petersem a houslistkou Bridget Regan. Společně napsali a nacvičili první písničky jako "Black Friday Rule" nebo "Devils Dance Floor". Flogging Molly hrála každé pondělí v irském baru "Molly Mallone's". Ted Hutt a Jeff Peters však kapelu časem opustili, protože jejich původní kapela dostala nabídku k natočení alba. Dave a Bridget pak hledali nové členy kapely a vznikla současná formace Flogging Molly. Během turné k albu "Float" se Dave oženil s Bridget na skromném obřadu v Tokiu. V roce 2007 opustil kapelu akordeonista Matthew Hensley, aby se mohl více věnovat svému osmiletému synovi. Matt sám mluvil spíše o tom, že nebude s kapelou jezdit na turné. Nyní již však s kapelou opět hraje a na turné jezdí také.

Pojmenování.

Název vychází ze jména baru, ve kterém kapela hrávala ve svých začátcích. Frontman Dave King kdysi v rozhovoru pro magazín "Kerrang!" řekl, že kapela měla pocit, jako kdyby svůj domovský bar každé pondělí "mrskala - (anglické "to flog" - mrskat)" svou energickou hudbou.

Hudba.

Flogging Molly se může chlubit naprosto specifickým hudebním projevem. Frontman Dave King říká: ""Kdybychom neměli mandolinu, akordeon, housle a flétnu, byl by to punk rock. Kdybychom neměli kytaru, baskytaru a bubny, byla by to tradiční irská hudba.“" Hudba kapely je velice melodická, takže je snadné na ni tancovat, zároveň kombinuje živé irské melodie s energií a divokostí punku a chytrými poetickými texty. Jejich hudba je ovlivněna především kapelami a interprety jako jsou The Dubliners, Horslips, Johnny Cash, a The Clash. Celkově se jejich písničky pohybují od "pirátských", jako je "Salty Dog", "Cruel Mistress", nebo "Seven Deadly Sins", přes drzé "What's Left of the Flag", "Drunken Lullabies", nebo "Rebels of the Sacred Heart" až k poměrně melancholickým skladbám, jako "Far Away Boys", "The Sun Never Shines (On Closed Doors)", či "Float". Texty se obvykle zabývají tématy jako je Irsko a irská historie, alkohol, politika, láska, smrt nebo Katolická církev. Písničky "What's Left of the Flag" a "The Likes of You Again" byly napsány jako pocta otci Davea Kinga, který zemřel během Kingova dětství Pro kapelu je také charakteristická divokost živých vystoupení, její projev na pódiu je spontánní a koncert od koncertu se hrají písničky trošku jinak. Dave King také s oblibou prokládá vystoupení krátkými proslovy, vtípky a podobně.

Flogging Molly je sedmičlenná hudební skupina zformovaná v Los Angeles. V hudbě Flogging Molly se snoubí energický punk rock a tradiční irské melodie. Flogging Molly spolupracuje s hudebním vydavatelstvím SideOneDummy Records.

Flogging Molly is an Irish–American seven-piece Celtic punk band formed in Dublin in 1997. Led by Irish vocalist Dave King, formerly of the hard rock band Fastway. They are signed to their own record label, Borstal Beat Records.


Opatství Nejsvětější Trojice v Cava de' Tirreni

Historie.

1011: Založení Svatým Alferiem.

Zakladatel opatství byl Svatý Alferius, šlechtic ze Salerna, který se v roce 1011 uchýlil do jeskyně "Arsiccia", aby zde žil poustevnický život. To vzbudilo pozornost ze strany jeho stoupenců a ti ho pak přiměli, aby zde postavil malý klášter, na jehož základech stojí dnešní opatství. Svatý Alferius zemřel v pokročilém věku 12. dubna 1050.

11.–13. století: Svatí opati.

První tři století existence kláštera byly nádherné a plné svatosti. První čtyři opati byli církví svatořečeni ("Alferius, Lev, Petr a Costabile"), dalších osm bylo blahoslavených ("Simeone, Falcone, Marino, Benincasa, Petr II., Balsamo, Leonardo a Lev II."). Mezi těmito jmény vyniká především "Svatý Petr I.", synovec Alferia, který opatství významně rozšířil a založil mnišskou kongregaci, Ordo Cavensis, do které patří stovky kostelů a klášterů v celé jižní Itálii.

14.–15. století: Úpadek.

14. století představuje pro město Cava de' Tirreni období, ve kterém se soustředilo spíše na péči o světské statky a umělecká díla. To mělo velký dopad na opatství.  V roce 1394 udělil papež Bonifác IX. Cavě titul města, a povýšil ho na autonomní diecézi s vlastním biskupem, který však musel mít sídlo v Opatství Nejsvětější trojice, jehož kostel byl potom prohlášen katedrálou nové diecéze. Klášter už mimoto neměl být řízen opatem, ale priorem.  Další obrat nastane v roce 1431, kdy byl opat "Angelotto Fusco" jmenován kardinálem, chtěl si však udržet příjem z opatství a diecéze ve městě Cava de' Tirreni. Tím začíná pro opatství období velkého úpadku, kdy je řízeno na dálku prostřednictvím důvěrníků.

15.–18. století: Znovuzrození.

Situace se vyřešila, když poslední z těchto opatů - karidálů připojil opatství ke "Kongregaci svaté Giustiny" v Padově. Reforma už nevsazovala do čela opatství kardinála ani biskupa, ale opata, který obnovil klášterní disciplínu a studium věd a umění.  Během 16.–18. století byly v opatství provedeny také četné architektonické změny. Opat "Giulio De Palma" nechal zrekonstruovat mimo jiné i archiv s asi 15 000 pergameny z 8.–9. století a knihovnu, která uchovává mimo jiné i vzácné rukopisy a prvotisky.

19.–20. století: Zákazy.

Dne 7. června 1867 bylo opatství prohlášeno za národní památku a svěřeno do ochrany na určitou dobu komunitě mnichů, čímž se zachránilo od zničení tak, jak se to v této době stalo mnohým italským opatstvím. Od roku 1979 spravuje opatství diecézi, 4 farnosti a také svatyně v okolí.

Opatství Nejsvětější trojice v Cava de' Tirreni (italsky "Abbazia territoriale della Santissima Trinità di Cava de' Tirreni", latinsky "Territorialis Abbatia Ssmae Trinitatis Cavensis") je opatství mnichů benediktinů. Bylo založeno v 11. století a povýšeno na územní opatství v roce 1394. Nachází se asi 3 km od města Cava de' Tirreni a nedaleko Amalfinského pobřeží.  Diecéze (resp. územní opatství) zahrnuje město Cava de' Tirreni. Člení se na 4 farnosti.

La Trinità della Cava (), commonly known as Badia di Cava, is a Benedictine territorial abbey located near Cava de' Tirreni, in the province of Salerno, southern Italy. It stands in a gorge of the Finestre Hills.


Mládí a první světová válka.

Narodil se 7. prosince roku 1893 v pruském městě Gdaňsk jako syn armádního důstojníka, držitele vysoce ceněného pruského řádu Pour le Mérite a pozdějšího generálporučíka Wilhelma Balcka. Po dokončení vzdělání vstoupil ke konci března roku 1913 do německé císařské armády a byl zařazen jako starší vojín ("Oberjäger") k 2. rotě od 10. praporu myslivců ("Jäger-Battalion Nr. 10") v dolnosaském městě Goslar. Avšak v dubnu se nechal zapsat do důstojnického kurzu a na počátku následujícího roku nastoupil na vojenskou školu v Hannoveru.  V srpnu roku 1914 vojenskou školu úspěšně dokončil a vrátil se zpět ke svému domovskému 10. praporu myslivců jako nově povýšený poručík ("Leutnant"). Zároveň byl jmenován do funkce velitele čety u své 2. roty. Ve funkci velitele čety však nezůstal dlouho, neboť necelý týden po jmenování do funkce byl jmenován dočasným pobočníkem velitele praporu.  Jeho jednotka byla odvelena na západní frontu a zapojila se do těžkých bojů na řece Sommě. Zde byl také ke konci srpna téhož roku lehce raněn do pravé paže, ale rozhodl se zůstat u jednotky. Za statečnost v boji byl následně během října vyznamenán pruským železným křížem II. třídy a královským bavorským záslužným křížem s meči.  Během těžkých bojů byl ke konci října opět raněn a to tentokrát, když byl raněn do zad, do levého ucha a střepinou granátu do levého stehna. V souvislosti s tím byl vyznamenán pruským železným křížem I. třídy a královským bavorským záslužným řádem IV. třídy s meči, ale ze svých zranění se musel léčit až do počátku února následujícího roku.  Po zotavení byl zařazen k 22. záložnímu praporu myslivců ("Reserve-Jäger-Battalion Nr. 22" ) a s jednotkou byl následně odvelen na východní frontu a zúčastnil se bojů poblíž města Lvov. Ovšem ke konci června téhož roku byl opět raněn a to tentokrát do pravého ramene. Zranění nebylo tak vážné a tak se z něj zotavoval u záložního praporu od svého domovského 10. praporu myslivců.  V polovině září stejného roku byl jmenován velitelem 4. roty u 22. záložního praporu myslivců ("Reserve-Jäger-Battalion Nr. 22" ) s níž se probojoval až za ruské linie a podařilo se mu zničit předsunutou nepřátelskou rotu.

2. světová válka.

V roce 1922 vstoupil do Reichswehru a zde byl přiřazen k 18. Reiter-Regiment a 1.5.1924 byl povýšen dohodnosti Oberleutnant. Následně nastoupil na školení pro důstojníky generálního štábu. Na počátku války byl jako Oberleutnant v Oberkommando des Heeres. Jako velitel Schützenregimentu se zúčastnil války na západní frontě (květen/červen 1940) následně byl na rok převelen do Oberkommando des Heeres. V létě 1942 byl povýšen do hodnosti generálmajor a velel 11. tankové divizi na východní frontě. V roce 1943 byl povýšen do hodnosti General der Panzertruppe a velel XXXX. Panzerkorpsu. V srpnu velel krátce 4. tankové armádě a v září byl převelen na západní frontu. Zde převzal velení po Johannesi Blaskowitzovi u skupiny armád G v Alsasku. Poté, co se mu nepodařilo zastavit postup Američanů pod velením George S. Pattona, byl převelen na východní frontu.

Život po válce.

Balck byl válečným vězněm a v zajetí zůstal až do roku 1947. Odmítl účast na studii o válce pod vedením US Army Historical Division. Po svém propuštění našel Balck zaměstnání ve skladu. V roce 1948 byl zatčen z podezření pro vraždu kvůli popravě důstojníka dělostřelectva, podplukovníka Johanna Schottkeho. Zmíněný incident se udál když Balck sloužil jako velitel Armádní skuipy G na západní frontě. Dne 28. listopadu 1944 u Saabrückenu Schottkeho jednotka nezvládla provést rozkaz pro vedení podpůprné dělostřelecké palby do určené oblasti. Podplukovník Schottke byl následně nalezen ve stavu opilosti ve službě. Balck vynesl okamžitý rozdsudek a Schottke byl zastřelen. Rozsudek a poprava byly provedeny bez řádného vojenského soudu. Balck byl následně (1948) shledán vinným a odsouzen k třem letům bezpodmínečně. Po odpykání poloviny trestu byl propuštěn.  Na přelomu 70. a 80. let se Balck spojil s Friedrichem von Mellentihen pro účast na sérii seminářů a panelových diskuzí s vyšším velením NATO na US Army War College v Carlisle v Pennyslvánii.

Georg Otto Hermann Balck (7. prosince 1893 – 29. listopadu 1982) byl veterán první světové války a pozdější generál německé armády za druhé světové války v hodnosti General der Panzertruppe ("Generál tankových jednotek"). Mimo jiné byl i držitelem mnoha vojenských vyznamenání, včetně vysoce ceněného Rytířského kříže železného kříže s dubovými ratolestmi, meči a diamanty.

Georg Otto Hermann Balck (7 December 1893 – 29 November 1982) was a highly decorated officer of the German Army who served in both World War I and World War II, rising to the rank of General der Panzertruppe.


Život.

Narodila se v Taškentu otci tatarské národnosti a ruské matce. S moderní gymnastikou začala v roce 1987, ve věku 4 let. První trenérkou se stala A. Malkinová. Otec hrál závodně fotbal a rodina se s ním stěhovala po území Uzbekistánu, Kazachstánu a Ruska.  Nejdříve jí trenéři nedávali mnoho šancí na úspěšnou kariéru, protože měla na moderní gymnastiku příliš robustní postavu a nebyla „hezká“. V mládí se přestěhovala do Ruska, kde jí matka představila šéftrenérce reprezentace Irině Vinerové, které se okamžitě zalíbila.  Poté začala u Vinerové trénovat a dostavily se první úspěchy ve formě vyhraných závodů. Na mezinárodní scéně debutovala v roce 1996. V patnácti letech v roce 1998 vyhrála první titul mistryně Evropy (Portugalsko). O rok později vítězství zopakovala a přidala ještě titul mistryně světa z Ósaky (Japonsko). Na mistrovství Evropy v Budapešti 2003 získala celkem čtyři zlaté medaile, jedno stříbro a jeden bronz.  Na Letních olympijských hrách 2000 v Sydney byla favoritkou na vítězství ve všech disciplínách, ale kvůli chybě v jinak výjimečném vystoupení, poté, co ztratila obruč, pro kterou musela vyběhnout mimo vymezené závodní území, se umístila celkově na třetím místě s bodovým ziskem 39,466 (švihadlo 9,925, obruč 9,641, míč 9,950, stuha 9,950).  Na Hrách dobré vůle konaných v roce 2001 v Brisbane získala zlato ve třech disciplínách – míči, kuželech a švihadlu, stříbrnou medaili pak ve víceboji a obruči. Přesto jí medaile nezůstaly, protože byla spolu s týmovou kolegyní Irinou Čačinovou pozitivně testována na zakázané sulfonamidové diuretikum furosemid (ATC C03). Výsledky z Her dobré vůle a také z mistrovství světa v Madridu 2001 byly těmto ruským gymnastkám anulovány. Ukrajinka Tamara Jerofejevová se tak dodatečně stala mistryní světa.  Na Letních olympijských hrách 2004 v Athénách vyhrála ve víceboji jednotlivkyň s celkovým ziskem 108,400 bodů (obruč 26,800, míč 27,350, kužely 27,150, stuha 27,100), stříbro si odvezla její kolegyně Irina Čačinová.  V říjnu 2004 oznámila ukončení aktivní kariéry. Nicméně v červnu 2005 ruská šéftrenérka Irina Vinerová připustila možnost jejího návratu. Gymnastka se pak objevila v reprezentačním týmu na přátelském střetnutí Rusko–Itálie v Janově, které se uskutečnilo 10. září 2005. 5. března 2006 dokázala vyhrát závod Gazprom Moscow Grand Prix, na kterém skončily druhá a třetí krajanky Věra Sessinová a Olga Kapranovová.

Po ukončení sportovní kariéry.

V roce 2005 stala členkou nově zřízené Komory lidu.  Objevila se také krátce v japonském filmu z roku 2001 "Red Shadow", kde předváděla gymnastický trénink.  V roce 2005 s ní ruská rapová skupina "Igra Slov" natočila skladbu a poté i videoklip.  Od roku 2007 je poslankyní Dumy za prokremelskou stranu Jednotné Rusko.

Svatební aféra.

V dubnu 2008 otiskly ruské noviny "Moskovskij Koresponděnt" zprávu, že se chystá na červen svatba bývalé gymnastky s tehdejším ruským prezidentem Vladimirem Putinem, poté, co ukončí působení v úřadu. 18. dubna 2008 se k tomu Putin vyjádřil během konference se Silviem Berlusconim, když řekl "„Není tam ani jediné pravdivé slovo“" (ve zprávě). Zatímco byl prezident na zahraniční návštěvě, tiskový mluvčí gymnastky také informaci dementoval a odmítl ji slovem "„nesmysl“". Noviny, které zprávu otiskly, přestaly natrvalo vycházet 29. října 2008.

Alina Maratovna Kabajevová ("rusky": "Али́на Мара́товна Каба́ева"; "tatarsky": "Älinä Marat qızı Qabayeva"; narozená 12. května 1983, Taškent, Uzbecká SSR) je ruská politička a bývalá moderní gymnastka, olympijská vítězka, desetinásobná mistryně světa a patnáctinásobná mistryně Evropy.  Je historicky nejúspěšnější moderní gymnastkou Ruska (včetně éry Sovětského svazu), která vybojovala dvě medaile z olympijských her, osmnáct z mistrovství světa a dvacet pět z mistrovství Evropy. Od roku 2007 je poslankyní Dumy za stranu Jednotné Rusko.  Během sportovní kariéry vážila 48 kg, měří 163 cm a disponuje mimořádným vrozeným rozsahem pohybů.

Alina Maratovna Kabaeva (, ; ; born 12 May 1983) is a Russian Honored Master of Sports, a retired individual rhythmic gymnast, a model and film star, and a politician.  Kabaeva is one of the most decorated gymnasts in rhythmic gymnastic history, with 2 Olympic medals, 14 World Championship medals, and 25 European Championship medals.  From 2007 to 2014, Kabaeva was a State Duma Deputy from the United Russia Party. In September 2014, Kabaeva became the chairwoman of the board of directors of the National Media Group (ru).


Mládí a první světová válka.

Studijní léta.

Karl Becker se narodil 14. prosince roku 1879 ve falckém městě Speyer. Po dokončení základního vzdělání nastoupil na tamější gymnázium, kde později odmaturoval. K 16. červenci roku 1898 vstoupil do královské bavorské armády a byl zařazen jako důstojnický čekatel ("Fahnenjunker") k bavorskému 2. pěšímu dělostřeleckému pluku ("Bayerisches Fuß-Artillerie-Regiment Nr. 2"), který sídlil v Métách pod velením plukovníka Karla von Oelhafena.  K počátku března následujícího roku byl zařazen na vojenskou školu do Mnichova, kterou dokončil ke konci ledna roku 1900. Po jejím dokončení byl k počátku března téhož roku povýšen do hodnosti "Leutnant" (poručík) a vrátil se zpět ke svému domovskému pluku.  U jednotky však zůstal pouze do října roku 1901, neboť nastoupil na bavorskou královskou školu pro dělostřelecké a ženijní jednotky. Dvouroční studium úspěšně zakončil 3. dubna roku 1903 a následně se vrátil zpět k 2. pěšímu dělostřeleckému pluku. Ke konci července roku 1905 se také oženil s Katherinou Hoppe, se kterou měl později dva syny.  Následně byl k počátku září roku 1905 jmenován do funkce pobočníka velitele II. praporu svého pluku a pluku sloužil nakonec až do konce září následujícího roku. Od 1. října totiž nastoupil studium na vojenské technické akademii v Berlíně-Charlottenburgu, kde studoval balistiku a instruktáž zbraní. Studium úspěšně dokončil 15. července roku 1909 a posléze se stal asistentem profesora Carla Cranze.  Dne 7. března 1910 byl povýšen do hodnosti "Oberleutnant" (nadporučík) a přesně o rok později opustil funkci asistenta a přešel jako asistent do královské pruské kontrolní komise dělostřelectva. K 1. říjnu roku 1912 byl převelen k bavorskému 3. pěšímu dělostřeleckému pluku ("Bayerisches Fuß-Artillerie-Regiment Nr. 3"), avšak členem komise zůstal nadále.

Válečné období.

K 13. listopadu roku 1913 vstoupil do pruské královské armády a byl zařazen k 2. pruskému pěšímu dělostřeleckému pluku ("Preußischer Fuß-Artillerie-Regiment Nr. 2"). Ke konci ledna roku 1914 byl povýšen do hodnosti "Hauptmann" (kapitán) a v srpnu, již po vypuknutí války, byl převelen k 2. námořnímu praporu děl ("Marine-Kanone-Batallion Nr. 2"), kde převzal velení dělové baterie.  Jeho kariéra rychle stoupala a ke konci května roku 1915 byl jmenován do funkce velitele 6. námořního praporu děl ("Marine-Kanone-Batallion Nr. 6").  Avšak jeho služba na frontě skončila 20. července roku 1916, kdy se stal poradcem u dělostřelecké kontrolní komise. Na této pozici přečkal válku a zůstal zde až do počátku října roku 1919. Během služby v první světové válce si vysloužil oba stupně pruského Železného kříže a několik dalších vyznamenání.

Poválečné období a druhá světová válka.

Období po válce.

Po skončení války zůstal Becker v armádě a po opuštění pozice poradce u dělostřelecké kontrolní komise byl k počátku října roku 1919 převelen jako poradce k inspekci zbraní a vybavení u armádního zbrojního úřadu ("Heereswaffenamt"). Zde sloužil až do počátku dubna roku 1926, přičemž k počátku února roku 1922 byl povýšen do hodnosti majora. Současně s tím studoval na univerzitě v Královci chemii a metalurgii a promoval 1. března roku 1922 s prací o katodické změně fenolu. Dne 14. července téhož roku získal na téže univerzitě i doktorát z inženýrství.  K 1. dubnu roku 1926 opět změnil své působiště, byl jmenován velitelem sekce zabývající se balistikou a municí u armádního zbrojního úřadu ("Heereswaffenamt"), který spadal pod říšské ministerstvo obrany ("Reichswehrministerium"). Přesně o rok později byl povýšen do hodnosti "Oberstleutnant" (podplukovník).  Becker kladl od roku 1929 jako vedoucí výzkumné sekce u armádního zbrojního úřadu (balistika a munice) zvláštní důraz na raketový výzkum. Výsledkem toho bylo, že raketový program se rozvinul natolik, že roku 1932 vznikl prototyp rakety na kapalné palivo MIRAK 3. K počátku dubna roku 1930 byl povýšen do hodnosti "Oberst" (plukovník). Ke konci ledna roku 1929 obdržel také čestný doktorát z filozofie na univerzitě v Královci.  Začátkem října roku 1932 mu byla k jeho původní funkci přidělena funkce šéfa testovacích záležitostí na armádním zbrojním úřadu ("Heereswaffenamt"). V této funkci působil až do počátku dubna roku 1933 a následně přešel na technickou univerzitu v Berlíně, kde působil nejdříve jako čestný profesor a od srpna téhož roku již jako plnohodnotný profesor. V říjnu byl dokonce jmenován děkanem 5. fakulty na berlínské technické univerzitě. K tomu byl k 1. únoru roku 1933 povýšen do hodnosti generálmajora.  Ve funkci děkana působil až do 27. listopadu roku 1935, kdy se stal řádným členem fyzických a matematických tříd na pruské akademii věd a 16. března roku 1937 k tomu přibral funkci prezidenta říšského výzkumného koncilu, kam byl dosazen říšským ministrem Bernhardem Rustem. K tomu byl k 1. říjnu roku 1934 povýšen do hodnosti "Generalleutnant" (generálporučík) a k počátku října roku 1936 byl naposledy povýšen do hodnosti "General der Artillerie" (generál dělostřelectva).  Nutno podotknout, že byl stále ve funkce velitele sekce balistiky a munice u armádního zbrojního úřadu ("Heereswaffenamt"), kterou zastával již od 1. dubna roku 1926.

Druhá světová válka.

Jeho posledním postem v jeho kariéře se mu stala pozice šéfa armádního zbrojního úřadu ("Heereswaffenamt"), kde ve vedení nahradil generála Kurta Lieseho, který byl penzionován.  Dne 8. dubna 1940, den před německou invazí do Dánska a Norska ("Operace Weserübung"), spáchal Becker za přítomnosti gestapa sebevraždu. Generál Becker totiž trpěl měsíce těžkými depresemi jako následek těžké kritiky ze strany vůdce a německého kancléře Adolfa Hitlera a dalších funkcionářů Třetí říše. Kritizován byl hlavně kvůli neplnění plánované produkce munice.  Sebevražda generála Beckera byl utajena pomocí státního pohřbu, který byl následně vystrojen 12. dubna roku 1940 v Berlíně. Na jeho pozici šéfa armádního zbrojního úřadu následně nastoupil generál Emil Leeb.

Karl Heinrich Emil Becker (14. prosince 1879 - 8. dubna 1940) byl veterán první světové války a pozdější generál německé armády za druhé světové války v hodnosti "General der Artillerie" ("Generál dělostřelectva"). Mimo jiné působil i jako ředitel armádního zbrojního úřadu ("Heereswaffenamt").

Karl Heinrich Emil Becker (14 September 1879 in Speyer – 8 April 1940 in Berlin) was a German weapons engineer and artillery general. He advocated and implemented close ties of the military to science for purposes of advanced weapons development. He was the head of the Army Ordnance Office, Senator of the Kaiser Wilhelm Society, first president of the Reich Research Council, the first general officer to be a member of the Prussian Academy of Sciences, as well as being a professor at both the University of Berlin and the Berlin Technical University. He was an early and key supporter of the development of ballistic rockets as weapons. The military-scientific infrastructure he helped implement supported the German nuclear energy program, known as the Uranium Club. Being depressed over heavy criticism from Hitler for shortfalls in munitions production, he committed suicide in 1940. He was given a State funeral.


Technické parametry.

Pohon plavidla o hrubé prostornosti 225 282 BRT zajišťují tři otočně instalované lodní vrtule, jsou umístěny pod zádí (jedná se o poměrně nové zařízení firmy ABB, označované Azipod, které tak současně nahrazuje kormidlo). Každá z nich je poháněna elektromotorem o výkonu 20 000 kW; pohon lodi je tedy dieselelektrický. Elektrickou energii pro celou loď dodávají generátory poháněné šesti vznětovými motory Wärtsilä, tři typu 16V46D (každý o výkonu 18 480 kW) a tři motory 12V46D (každý o výkonu 13 860 kW).

Historie.

Zakázka na stavbu lodi byla zadána v únoru 2006 pod názvem "Projekt Genesis". Stavba započala v docích STX Europe (dříve Aker Yards) ve finském Turku 12. listopadu 2007. Společnost 15. dubna 2009 oznámila, že se jí podařilo zajistit plné financování projektu.  Jméno "Oasis of the Seas" vzešlo ze soutěže, která se konala v květnu 2008.  Loď byla dokončena a předána společnosti Royal Caribbean 28. října 2009. O dva dny později zamířila z Finska do USA. Baltské moře opustila, když 1. listopadu proplula pod dánským mostem přes Velký Belt. Světlá výška mostu je 65 m, zatímco "Oasis of the Seas" má celkovou výšku 72 m. Průjezd lodi byl umožněn zejména zatažením teleskopických komínů, o dalších 30 cm loď poklesla díky jevu dynamického snížení polohy lodi při rychlé plavbě v mělké vodě.  Až do roku 2016 byla Oasis of the Seas největší osobní lodí na světě, potom ji překonala sesterská loď "Harmony of the Seas". Někdy se uvádělo, že už "Allure of the Seas" byla o pár centimetrů delší, ale oficiálně byly obě lodi stejně velké a centimetrové rozdíly mohly být způsobeny odlišnými fyzikálními podmínkami (zejména teplotou) při měření.

Oasis of the Seas je osobní zaoceánská loď patřící společnosti Royal Caribbean International. Jde o první plavidlo své třídy; v listopadu 2010 se k ní připojila její sesterská loď Allure of the Seas. Obě lodě pak mají plout v Karibském moři s domovským přístavem ve floridském Fort Lauderdale.  U Royal Caribbean tato loď nahradila plavidla třídy Freedom. Do roku 2016 šlo o největší osobní loď na světě, potom ji překonala sesterská loď "Harmony of the Seas" s o 2 metry větší délkou a větším výtlakem.

Jaroslav Veis (born 1946) is a Czech journalist and science fiction writer. He edited Lidové noviny from 1991 to 1992. In science fiction his collection "Pandořina skříňka" (Pandora's Box) was widely admired.


Rozsah.

Členové PADI, včetně potápěčských center, resortů, výukových zařízení, instruktorů a divemasterů učí většinu rekreačních potápěčů na celém světě. PADI působí v Austrálii, Kanadě, Švýcarsku, Japonsku, Švédsku, Velké Británii, Rusku, a Spojených státech. Vedení PADI, tzv. PADI Worldwide, sídlí v Kalifornii. Jednotlivé úřady PADI představují více než 130 000 profesionálních členů a přes 5300 potápěčských center a resortů ve více než 180 zemích. Překlady výukových materiálů jsou dostupné ve 26 jazycích. Dnes PADI vydá průměrně 950 000 certifikací za rok, ze kterých je v průměru 550 000 ze základních kurzů. Před lety, když tato společnost získala dominantní postavení na trhu, certifikovala průměrně 70% potápěčů ve Spojených státech a 55% potápěčů ve světě.

Kritika.

PADI je čas od času předmětem kritiky. Obzvláště dvě asociace jsou někdy proti této organizaci, která „hloupě snižuje“ úroveň potápěčských kurzů, dělá je příliš krátké a jednoduché. V roce 2006 byla PADI kritizována úřadem koronera ve Velké Británii právě za poskytování nedostačujícího tréninku novým potápěčům. Žádný zástupce PADI neposkytl důkazy pro vyšetřování, ale PADI následovně vydala prohlášení, že po desetiletí, co se tato organizace dostala do dominantní pozice, poklesl počet potápěčských nehod. Ačkoli se standardy PADI liší od převažujících systémů ve Velké Británii pod BSAC systémem, tréninkové standardy PADI jsou shodné s World Recreational Scuba Training Council.

Projekt AWARE.

V roce 1995 PADI založila projekt AWARE, který pomáhá udržovat podvodní prostředí. Tento projekt je zahrnut do většiny kurzů a potápěči mají možnost změnit jejich normální kvalifikaci za AWARE kvalifikaci – pomocí darů projektu.

Professional Association of Diving Instructors (PADI), člen World Recreational Scuba Training Council, je největší základna potápěčů na světě. Byla založena v roce 1966 Johnem Croninem a Ralphem Ericksonem. Jeden ze zakladatelů, John Cronin, byl původně instruktor NAUI, ale později se rozhodl založil spolu s Ericksonem vlastní organizaci a změnit tak přístup k výcviku nových potápěčů. Rozložil systém na několik úrovní. Od základních (Scuba Diver, Open Water Diver) až po ty nejnáročnější (Master Scuba Diver) a řadu instruktorských certifikací. Sdružením se společností DSAT (Diving Science and Technology) začali také nabízet kurzy technického potápění, včetně dekompresního, potápění s trimixem a dalšími směsi plynu.  Systém PADI je založen na modulech, které jsou rozděleny do teorie a samotného rozvíjení praktických zkušeností. Teorie většinou probíhá samostudiem příslušných učebnic, promítáním ukázkových filmů nebo e-learningem. Praktické zkušenosti jsou trénovány nejprve v bazénu, později na volné vodě. Znalosti jsou standardizovány a utvrzovány diskusí s instruktorem a písemným testem. Na konci každého kurzu účastník získá příslušnou kvalifikaci. Kurzy PADI dbají na praktické znalosti, bezpečnost a schopnosti každého potápěče. Základy potápěčské fyziky, psychologie a chemie jsou stavěny během úvodních kurzů. Hlubší znalosti těchto pojmů člověk získá absolvováním vyšších kurzů a dalšími praktickými zkušenostmi.

The Professional Association of Diving Instructors (PADI) is a recreational diving membership and diver training organization founded in 1966 by John Cronin and Ralph Erickson. Cronin was originally a NAUI instructor who decided to form his own organization with Erickson, and to break diver training down into several modular courses instead of the single universal course then prevalent.  PADI courses range from entry level to relatively advanced recreational diver certification, several specialized diving skills courses, usually connected with specific equipment or conditions, some diving related informational courses and a range of recreational diving instructor certifications. They also offer various technical diving courses. As of January 2019, PADI is reported to have issued 27 million scuba certifications.


Původ a rozšíření.

Kryptomerie původně pochází z Japonska (Honšú, Šikoku a z Kjúšú) a jihovýchodní Číny (provincie Fu-ťien a Če-ťiang). Je reliktem jurského období (z doby před 208-144 miliony let).  Pěstuje se v parcích a dendrologických zahradách celého mírného pásu. Do Evropy byla introdukována v roce 1842. V Česku byla poprvé vysazena na Sychrově v roce 1845.

Popis.

Koruna je kuželovitá a v mládí úzká. S přibývajícím věkem se rozšiřuje. Kořen je kůlovitý s hustými vedlejšími kořeny. Větve jsou odstávající, u země často mohutné, svěšené k zemi, se zdviženými špičkami. Někdy se na zemi vrství. Borku má hnědou, svisle brázditou, podobnou túji. Odlupuje se v proužcích. Jehlice jsou leskle či temně zelené, srpovitě zahnuté, dlouhé 0,5–1 cm a na větvičce vyrůstají ve šroubovici, v 5 podélných řadách. Přes zimu se často zbarvují (nádechy nafialovělé, načervenalé, nahnědlé), ale neopadávají. Na starších větvích se mohou objevovat výmladky.  Samčí šištice jsou žlutohnědé, oválné, nahloučené na konci asi 1 cm dlouhého výhonku. V době zralosti jsou jasně žluté a pyl vypouštějí časně z jara. Samičí šištice mají tvar zelené růžice. Strom je tedy jednodomý. Samčí šištice jsou nahloučené na konci postranních větévek, samičí na konci prýtů. Šišky jsou kulovité, 1–3 cm dlouhé, červenohnědé, dřevnatějící; uzrávají v prvním roce. Semenné šupiny jsou 3-6zubé. Podpůrné šupiny mají nazpět ohnutý osten. Objevují se zpravidla až u 40letých exemplářů.  Výška v dospělosti dosahuje 20–40 m, v Japonsku až 60 m (70 m). Věk dožití rostliny je přibližně 350 let, ale výjimečně i 945 let. Nejvyšší evropská kryptomerie dosahuje 39,5 m výšky a roste ve Francii. České nejvyšší exempláře dosahují výšky 29 m.

Množení.

Kryptomerie japonská se množí semeny, podobně jako jedle. Jistější je výsadba v předjaří. Mladým rostlinám musí být zajištěna zimní přikrývka. Semena rychle ztrácí klíčivost. Řízkuje se v sedmém měsíci. Roubování kultivarů na semenáčky nebo na zakořeněné řízky kultivaru 'Elegans' probíhá ve skleníku ve třetím měsíci.  Starší exempláře nesnášejí přesazování.

Nároky.

Půda musí být stále vlhká, protože špatně snáší delší přísušek. Půda by měla být hluboká, hlinitopísčitá a kyselá. Pro rostlinu je lepší polostín a zimní oslunění není žádoucí. "Cryptomeria" je mrazuvzdorná do (27)-30 °C. Špatně však snáší pozdní mrazíky a zřejmě i znečištěné ovzduší.  Ideální místo pro pěstování je v pásmu od 600 do 1200(-2050) m n. m. s ročními srážkami 1000–3000 mm a průměrnou roční teplotou 8-16 °C.

Užití.

Jedná se o okrasnou dřevinu často vysazovanou pro svůj charakteristický tvar do velkých zahrad a parků; ve své domovině je oblíbená také v tamních chrámových parcích a zahradách. Druh je poměrně dosti variabilní. V kultuře se objevují i některé kultivary. Dřevo je lehké, měkké, ale pružné a pevné, středně trvanlivé, má růžověhnědý odstín. Je to důležitá lesní dřevina Japonska.

Kultivary.

Je známo asi 60 variet. Japonští zahradníci znají více než 200. Většina z nich není v Evropě zavedena. Nízké a zakrslé kultivary jsou vhodné do skalek, popř. teras, přenosných nádob.  Příklady:

Kryptomerie japonská ("Cryptomeria japonica") je jediný zástupce monotypického rodu kryptomerie ("Cryptomeria"). Jsou to stálezelené jehličnaté stromy. Název kryptomerie pochází z řeckého "kryptos" – tajný a "meros" – část, protože semena jsou zčásti skryta v paždí šupin.

Cryptomeria (literally "hidden parts") is a monotypic genus of conifer in the cypress family Cupressaceae, formerly belonging to the family Taxodiaceae. It includes only one species, Cryptomeria japonica (syn. "Cupressus japonica" L.f.). It used to be considered by some to be endemic to Japan (see remark below under 'Endemism'), where it is known as sugi (). The tree is called Japanese cedar or Japanese redwood in English.


Životopis.

Mládí.

Frunze se narodil jako Mihail Frunză rumunskému posádkovému lékaři původem z Besarábie a jeho ruské ženě, rolnici z Voroněžska. Studoval ve Věrném (později Alma-Ata) v Kazachstánu; od roku 1904 pak byl studentem Petrohradské univerzity, kde si poruštil své jméno.

Revolucionář.

O rok dříve, v roce 1903, vstoupil do Sociálně demokratické dělnické strany Ruska. Na druhém kongresu, během ideologického rozporu mezi Leninem a Martovem, dvěma hlavními stranickými vůdci, přes stranické taktiky (Martov argumentoval pro velkou společnost aktivistů, zatímco Lenin chtěl malou skupinu profesionálních revolucionářů), sympatizoval Frunze s Leninem a jeho bolševiky.  Dva roky po kongresu se stal Frunze důležitým účastníkem Ruské revoluce v roce 1905, v čele textilních dělníků v Ivanově. Když revoluce neuspěla, Frunze byl zatčen a za protistátní činnost odsouzen k trestu smrti. Trest mu byl na poslední chvíli změněn na vyhnanství na Sibiři, kde strávil deset let. V roce 1915 Frunze utekl, a stal se editorem bolševického týdeníku "Jiskra" ("Iskra"). Do vypuknutí únorové revoluce používal pseudonym Arsenij-Trifonyč.

Revoluce.

Během únorové revoluce se stal Frunze vedoucím lidových milicí v Minsku, a posléze se stal prezidentem Minského sovětu. Později odešel do Moskvy, a vedl ozbrojené oddíly dělníků, aby pomohli při zápase o kontrolu nad městem.

Občanská válka.

Po říjnové revoluci, v roce 1918, se stal Frunze vojenským komisařem pro Ivanovo. Během počátečních dnů ruské občanské války byl Frunze jmenován hlavou severní skupiny armád. Poté co Frunze porazil admirála Alexandra Kolčaka a Bílou armádu v Omsku, předal Lev Trockij (hlava Rudé armády) celkovou kontrolu východní fronty právě Frunzemu.  V listopadu roku 1920 získal Frunze Krym a vyhnal důležitého velitele Bělogvardějců Pjotra Wrangela a jeho vojenské jednotky z Ruska. Podařilo se mu také zničit Machnovy anarchisty na Ukrajině a nacionalisty v čele se Symonem Petljurou.  V roce 1921 byl Frunze zvolen do ústředního výboru strany, a v lednu 1925 se stal předsedou revoluční vojenské rady. Jako silný stoupenec Grigorije Zinovjeva se Frunze dostal do konfliktu se Stalinem, jedním ze Zinovjevových hlavních oponentů.

Smrt.

Frunze byl považován za potenciálního následníka Lenina díky své schopnosti řešit teoretické a praktické problémy stranického programu.  V polovině roku 1925 začal Frunze trpět bolestmi břicha. Mnohokrát mu byla nabídnuta operace, Frunze se jí však bál a odmítal. Později se mu však přitížilo a musel být hospitalizován. Těsně před smrtí napsal Frunze manželce: ""Nyní se cítím absolutně zdráv, a zdá se mi být nadbytečná možnost, že budu opět operován. Nicméně Stalin a Mikojan horují pro další operaci.""  Frunze brzy poté zemřel dne 31. října 1925 na otravu. Je možné, že za jeho smrt nese odpovědnost Stalin, neexistuje však na to důkaz. Faktem je, že Frunze dostával větší dávky narkotika, než bylo normální. Byl pohřben u Kremelské zdi. Zajímavostí je, že všichni lékaři, kteří Frunzeho operovali, po roce 1934 zemřeli.

Posmrtná připomínka.

V roce 1926 byl Biškek pojmenován na jeho počest ""Frunze"". Roku 1991 se město vrátilo k původnímu názvu. I přesto se však po Frunzem jmenují různé ulice i muzea. Frunzeho vojenská akademie, jedna z nejznámějších v Rusku, nese také jeho jméno.  V moskevském metru se nachází stanice Frunzenskaja, kde se nachází také jeho busta. Stanice stejného jména se nachází i v petrohradském metru.

Inspirace v umění.

Smrt Frunzeho inspirovala Borise Andrejeviče Pilňaka k napsání povídky "Nezhašený měsíc" (Повесть непогашенной луны, 1924). Pilňak v úvodu časopiseckého vydání uvedl, že Frunzeho znal osobně málo, nezná podrobnosti o jeho smrti a cílem nebylo napsat o této smrti reportáž. V té samé době se však začínaly šířit pověsti obviňující Stalina z Frunzeho smrti. Časopis, ve kterém dílo vyšlo, byl zabaven a vydavatelé se museli omluvit. Povídka vyšla v Československu v roce 1968.

Michail Vasiljevič Frunze, rusky "Михаил Васильевич Фрунзе" (2. února 1885 Biškek, Ruské impérium, dnes Kyrgyzstán – 31. října 1925 Moskva, dnes Rusko) byl sovětský politik, vojenský činitel a významná osobnost ruské občanské války.

Mikhail Vasilyevich Frunze (; 2 February 1885 – 31 October 1925) was a Bolshevik leader during and just prior to the Russian Revolution of 1917. Frunze was born in modern-day Kyrgyzstan. He became active with the Bolsheviks and rose to the rank of a major Red Army commander in the Russian Civil War of 1917-1918. He is best known for defeating Baron Peter von Wrangel in Crimea. The capital of the Kyrghyz SSR (modern Bishkek) was named in his honor from 1926 until 1991, when the Soviet Union was dissolved.


Dětství a život v Maďarsku.

Narodila se v Budapešti do zámožné asimilované židovské rodiny. Jejím otcem byl známý maďarský novinář, spisovatel a dramatik Béla Szenes (původně Schlesinger). Matka Katarina, či též Katalin, rozená Zaltsbergerová pocházela ze vzdělané maďarské rodiny a za Bélu se provdala po dokončení jeho univerzitních studií ve Vídni v roce 1919. Manželé společně žili ve velkém bytě v budapešťské čtvrti Rózsadomb, kde vychovávali své dvě děti, jimiž byli Chana a její o rok starší bratr Giora (též György). K otci, který ji zdrobněle říkal Anikó, měla velmi blízký vztah a velmi k němu vzhlížela. Byla proto zdrcena, když v květnu 1927 zemřel ve třiatřiceti letech na srdeční infarkt. Na jeho smrt zareagovala tím, že začala v šesti letech psát poezii. Svoji první báseň nadiktovala babičce krátce po otcově pohřbu. V roce 1931 dokončila s vyznamenáním základní školu a začala studovat na prestižní protestantské dívčí střední škole Baár-Madas, která přijímala i katolické a židovské žačky. Pro děti z jiných než protestantských rodin platilo odlišné školné, které bylo v případě katolíků dvojnásobné a u Židů trojnásobné. Učitelé však v Chaně rozpoznali mimořádný talent, za který jí udělili několik literárních ocenění. Díky zmíněnému talentu a výbornému prospěchu byla její rodině část školného odpuštěna. Ve třinácti letech se společně s rodinou přestěhovala do velké vily v nedaleké ulici Bimbo č. 28. Stále sílící protižidovské nálady a zvěsti o osudu Židů v nacistickém Německu ji skličovaly, tím spíše, že si o svých pocitech neměla s kým promluvit. Dospělí by se s ní o takových tématech nebavili a její vrstevnice řešily témata úměrná jejich věku. Na podzim roku 1934 se proto rozhodla, že si pořídí deník, kam bude moci vše zaznamenat. Vedla si jej až do počátku roku 1944, kdy odjela na svou misi do Evropy. V roce 1936 napsala svoji první divadelní hru, historickou jednoaktovku a parodii pro školní představení, ve kterém účinkovala jako režisérka i jako herečka.  Její největší láskou bylo psaní, vstoupila proto do školního literárního spolku, jehož hrdou členkou byla několik let. Na začátku školního roku, v září 1937, se jí splnil sen, když ji spolužačky zvolily do vedení tohoto společenství. To však vyvolalo protest starších studentek, které začaly vykřikovat, že židovská studentka

Život v mandátní Palestině.

Do mandátní Palestiny, konkrétně do přístavu v Haifě, dorazila 19. září po pěti dnech plavby. Po příjezdu byla nadšená a do své nové domoviny se okamžitě zamilovala; ostatně i do deníku si poznamenala: „Jsem doma!“ Po několika hodinách jízdy autobusem dorazila do mošavu Nahalal na severu země, kde se další dva roky připravovala v dívčí zemědělské škole na život v kibucu. Krátce po svém příjezdu, v předvečer svátku Jom kipur, napsala svou první hebrejskou báseň a v té době rovněž začala psát deník v hebrejštině. Počátky pro ni byly složité, neboť pocházela z rodiny z vyšší společenské vrstvy a běžné domácí činnosti u nich doma vykonávala služebná. Vše se tak musela naučit a na nový život si zvyknout. Vstávala brzy ráno, seznamovala se s domácími a ručními pracemi, kydala kravský hnůj, sázela granátovníky, sklízela olivy apod. Brzy však práci přivykla a mimo ni v Nahalalu též organizovala kulturní aktivity, jako divadelní hry a koncerty. Vzdělávala se v botanice, chemii, zemědělství, ovocnářství, ale i péči o hospodářská zvířata. Jako jedné z nejlepších žákyň jí byly v létě roku 1940 dány na starost nové moderní kurníky s více než 400 kuřaty a zanedlouho se z ní stala odbornice na drůbežnictví. I když byla navenek optimistická a energická, dělala si starosti nad dosavadním vývojem války a nad úspěchy nacistického Německa. Dávala si za vinu, že zatímco ona je v bezpečí v Palestině, svoji matku nechala v Budapešti.  V září 1941 dokončila studia s vyznamenáním a vstoupila do mládežnického hnutí sionistické osadnické organizace ha-Kibuc ha-me'uchad. Nabyté vědomosti a zkušenosti chtěla uplatnit ve vhodně zvoleném kibucu, který společně hledala s kamarádkami z Nahalalu. Odmítala však ty založené maďarskými Židy, protože nechtěla žít ve stínu svého slavného zesnulého otce, ale i všechny ty, kde by již přišla k hotovému a kde by život byl snadný a pohodlný. Rozmýšlela se mezi kibucem Sdot Jam, poblíž starodávného římského přístavního města Caesarea, a kibucem Ginosar u Galilejského jezera. Volba padla na Sdot Jam a v prosinci téhož roku se stala jeho členkou. V kibucu žila následující dva roky a zastávala v něm různé činnosti, od práce v kuchyni a prádelně přes vyspravování rybářských sítí a péči o kuřata až po držení stráže. Věnovala se i psaní poezie a divadelních her o životě v kibucu, rovněž tak ale organizovala skupiny s dětmi, kterým vyprávěla o židovských hrdinech a hrdinkách. V kibucu byla velmi oblíbená a jako projev uznání ji ostatní zvolili do pozice, ve které měla na starosti veškerý společný majetek a nářadí. I přes obdiv, kterého se jí dostávalo, a řadu přátel si stále připadala osamělá. Ve volných chvílích, především o šabatu, se procházela po středomořských plážích; při jedné z

Mise v Evropě.

Původně se na výsadkářskou misi přihlásilo 250 dobrovolníků. Výcvik však kvůli náročnému výběrovému procesu podstoupilo jen 110 z nich. Z důvodu různých operačních problémů se nakonec mise v Evropě zúčastnilo 37 osob (třicet dva se do cílových zemí dostalo v rámci výsadků, pět alternativními způsoby), z toho pouze tři ženy. Kromě Chany Senešové se jednalo o Chavivu Reikovou a Suriku Bravermanovou. Členové mise byli rozděleni do jednotlivých skupin dle cílových zemí. Zpravidla byli někdejšími obyvateli daného státu, se znalostí místního prostředí, jazyka a kultury, což pro Brity hrálo velmi důležitou roli, neboť v daných oblastech potřebovali takovéto styčné důstojníky. Cílem skupiny, jejímž členem byla Senešová, bylo Maďarsko, dalšími destinacemi byly například Slovenská republika, Itálie, Rumunsko, Bulharsko atd.  Úkoly a cíle členů mise měly v zásadě dvě roviny, a to britskou a židovskou či sionistickou. Britům měli předávat důležité informace o nepříteli (např. o pohybu a početní síle jednotek, lokalizaci důležité infrastruktury, jako třeba továren apod.) a pokusit se navázat kontakt se sestřelenými piloty a případně pomáhat s jejich evakuací. Měli ale též kontaktovat místní židovské komunity, snažit se zorganizovat židovský odboj či pomoci již existujícímu, nalézt možnosti a prostředky pro záchranu místních Židů a být nápomocní při obnově sionistických hnutí. Chana Senešová měla během mise na starost přísně tajný vojenský rádiový vysílač.  Počátkem března 1944 došlo vzhledem k vývoji událostí v Evropě k přehodnocení plánu maďarského výsadku. Původně měla skupina sestávající z Chany Senešové, Aby Berdičeva, Re'uvena Dafniho, Perece Goldsteina, Jo'ela Palgiho a Jony Rozena seskočit přímo nad Maďarskem, ale kvůli informacím britských zpravodajských služeb o blížící se německé okupaci Maďarska bylo rozhodnuto o rozdělení skupiny, která měla namísto svého původního cíle seskočit nad Jugoslávií. Před odletem z Egypta obdrželi výsadkáři nezbytnou výbavu: látkovou mapu, peníze a zbraně, které byly v britských skladech nahlášeny jako ztracené. Byl jim přiznán standardní důstojnický plat a všichni uzavřeli životní pojistku. Dne 12. března 1944 odletěla Senešová spolu s Berdičevem, Dafnim a Rozenem, do italského přístavního města Bari, kam dorazili po třinácti hodinách letu. Následující den měli volno, které strávili v nedaleké vesnici. Večer byli vyrozuměni, že další den odlétají, a tak vyrazili na leteckou základnu v Brindisi. Tam Senešová vzbuzovala velký zájem, zejména mezi britskými a americkými výsadkáři, kteří byli překvapeni, že vidí výsadkářku. Ještě než odletěli, napsala spolu s kolegy dopisy svým blízkým. 14. března pak vyrazili vojenským letadlem nad severní Jugoslávii (v té době Nezávislý stát Chorvatsko). Re'uven Dafni později popsal své zážitky z letu následovně:

Repatriace a pohřeb v Izraeli.

První snahy o převoz ostatků Chany Senešové z Budapešti se datují k září 1945, kdy členové výboru kibucu Sdot Jam vyjádřili přání pohřbít ji v mandátní Palestině. Židovská agentura po druhé světové válce pracovala na repatriaci ostatků všech pohřbených padlých výsadkářů (včetně Chavivy Reikové a Refa'ela Reisze), avšak myšlenka jejich hromadného převozu do Izraele se ukázala být z mnoha důvodů neproveditelná. Vzhledem k politickému vývoji v Maďarsku v roce 1950 byl původní plán opuštěn s tím, že repatriace proběhnou postupně. V lednu uzavřely izraelská a maďarská vláda dohodu, která převoz ostatků umožnila. Jeho evropskou část však poznamenala celá řada incidentů. Nejprve opomněly izraelské úřady informovat o celé operaci Senešovy a až po rozhořčené reakci Giory Seneše jej jakožto zástupce rodiny zařadily do delegace, která se v březnu vypravila do Maďarska, aby rakev s ostatky po cestě doprovázela. Následně nechaly maďarské úřady provést exhumaci, aniž by na tuto delegaci počkaly, z obavy před židovskými demonstracemi. Rakev pak byla převezena na židovský hřbitov do Vídně, kde ji hlídala čestná stráž. Když na hřbitov dorazil Giora Seneš, zjistil, že stráž tvoří pouze místní Židé a že Izraelci, kteří se na ní měli též podílet, jsou v nočním klubu. Z Vídně měla být rakev přepravena vlakem do Neapole a poté lodí do Izraele. Nejprve se však italské úřady zdráhaly vydat přepravní povolení a následně neumožnil přednosta stanice ve městě Tarvisio na italsko-rakouské hranici vagónu s rakví pokračovat v cestě. K tomu nakonec svolil druhý den po ověření povolení. Vlak pak pokračoval do Říma, kde byl přivítán členy místní židovské obce a italskými partyzány, a následně pokračoval do Neapole. Tam byla rakev s ostatky naložena na palubu lodi INS "Kedma" izraelského námořnictva, která po čtyřech dnech plavby dorazila 27. března do přístavu v Haifě. V Izraeli již pohřeb a s ním spojené ceremonie proběhly bez problémů podle předem stanoveného plánu. Navzdory přání vedení kibucu Sdot Jam, aby byly její ostatky pohřbeny v tomto kibucu, bylo rozhodnuto, že budou pohřbeny na vojenském hřbitově na Herzlově hoře v Jeruzalémě. Dvoudenní státní pohřeb, naplánovaný podle vzoru státního pohřbu Theodora Herzla, započal 27. března v ranních hodinách v Haifě, kde byla rakev za

Poválečné období.

Kromě repatriace ostatků Chany Senešové se po druhé světové válce odehrálo několik důležitých okamžiků. Bezprostředně po válce byl dopaden prokurátor Simon, který stanul před lidovým soudem v Budapešti a jedním z jeho obvinění byla i poprava Chany Senešové. Nakonec byl soudem odsouzen k ročnímu odnětí svobody. Koncem roku 1946 se mu však z Maďarska podařilo uprchnout a následně dožít v cizině, kde se vyhnul výkonu trestu. V polovině 50. let se v Izraeli konal tzv. Kastnerův proces. Již zmíněný dr. Kastner se po válce přestěhoval do mandátní Palestiny, kde po vzniku Izraele pracoval jako státní úředník. V roce 1952 jej novinář Malki'el Gruenwald ve svém článku obvinil mimo jiné z kolaborace s nacisty. V následném soudním sporu s Gruenwaldem, který byl počátkem roku 1954 Kastnerem obviněn z urážky na cti, se však Gruenwaldovu právnímu zástupci Šmu'elu Tamirovi podařilo proces obrátit proti Kastnerovi (proto Kastnerův proces) a vládnoucí straně Mapaj. Během soudního přelíčení kromě dalších svědků vypovídala i Katarina Senešová, která popsala své zoufalé pokusy o schůzku s Kastnerem. Ten vypověděl, že neměl tušení, že se s ním chtěla sejít, a že byl v té době pohlcen jednáním o propuštění stovek tisíc maďarských Židů. Rovněž řekl, že v té době

Literární odkaz.

Literární tvorba Chany Senešové začala již v raném věku a její básně si získaly v Izraeli značnou popularitu a staly se součástí národního folklóru. Mezi nejznámější z nich patří báseň "Procházka do Caesareje" (, ) z 14. listopadu 1942. V roce 1945 tyto verše zhudebnil David Zehavi v píseň "Eli, Eli" (). Od té doby píseň zařadila do svého repertoáru řada zpěváků, mimo jiné Ofra Haza, Regina Spektor či Sophie Milman. Byla použita i jako alternativní hudební podklad izraelské verze filmu "Schindlerův seznam". Podle studie z roku 2009 provedenou výzkumníky z Haifské univerzity jde v Izraeli o nejhranější píseň v souvislosti s holocaustem.  Dalším slavným dílem je báseň "Šťastná zápalka" (, ), kterou sepsala 2. května 1944 v chorvatské Sredici po setkání s židovskou partyzánkou. Než překročila maďarské hranice, předala ji Re'uvenovi Dafnimu s prosbou, aby báseň předal přátelům v kibucu Sdot Jam v případě, že by

Památka.

Chana Senešová se v Izraeli stala národní hrdinkou a vysloužila si dokonce označení izraelská Johanka z Arku. Její jméno nese na její počest řada míst po celé zemi. Je připomínáno při vzpomínkových shromážděních a ceremoniích, v literatuře, divadelních hrách, tisku, médiích a ve školních učebnicích. Vznikl kolem ní až určitý mýtus a kult, za jehož formováním a kultivací stál izraelský dramatik a spisovatel Aharon Meged, který žil v kibucu Sdot Jam a osobně ji znal. Významnou roli ale sehrálo i její hnutí ha-Kibuc ha-me'uchad. V roce 1945 o ní Meged napsal: V roce 1945 se poprvé objevila myšlenka zřídit kulturní a vzdělávací centrum, které by neslo její odkaz. To se podařilo o pět let později, když byl v roce 1950 v kibucu Sdot Jam zřízen památník (, doslova „Dům Chany Seneš“). Jeho součástí je vzpomínková hala, studijní centrum pro školáky, archiv, ukázka jejího díla a knihovna kibucu. Každoročně jej navštíví patnáct tisíc návštěvníků. Dále byly na její počest pojmenovány více než dvě desítky ulic v různých městech po celém Izraeli (v Jeruzalémě, Tel Avivu, Haifě atd.). Ještě před založením státu šlo též o uprchlickou nákladní loď "Chana Seneš", která v prosinci 1945 převezla z Itálie do mandátní Palestiny 252 nelegálních židovských imigrantů, převážně přeživších holocaust. Pojmenovávání různých lokalit v Izraeli zintenzivnělo po repatriaci jejích ostatků a po uvedení divadelní hry "Chana Seneš" v inscenaci národního divadla v roce 1958. V zahraničí nese její jméno ve Spojených státech třeba komunitní škola v newyorském Brooklynu, a v Maďarsku například park nebo židovská střední škola v Budapešti.  V dubnu 1950 byl v Izraeli na její počest založen kibuc Jad Chana. Jeho zakladateli byli maďarští Židé přeživší holocaust, z hnutí ha-Kibuc ha-me'uchad a Dror. Více než dva roky po jeho založení však byla její památka zpolitizovaná v aféře, ve které se z této osady stal vůbec první komunistický kibuc v Izraeli.  Její památka byla uctěna též vydáním pamětních poštovních známek. Stalo se tak mimo jiné v roce 1958 při příležitosti desátého výroční vzniku Izraele, kdy Židovský národní fond vydal sérii pamětních známek připomínající sedm padlých parašutistů. Další známka o nominální hodnotě 3 šekelů byla vydána v prosinci 1982 v rámci série známek věnovaných dvaceti mučedníkům boje za izraelskou nezávislost. V den 63. výročí její popravy, 7. listopadu 2007, byl v kibucu Sdot Jam slavnostně odhalen náhrobní kámen z budapešťského židovského hřbitova, který nechala vyrobit Katarina Senešová. Byl převezen z Maďarska a umístěn hned vedle domu, kde její dcera žila. Ceremonie se zúčastnili její synovci David a Ejtan Senešovi a izraelský ministr Ami Ajalon.

V umění.

Výsadkářské operaci a jednotlivým parašutistům se věnuje celá řada knih. Chana Senešová je však jedinou z výsadkářů, jejíž osud byl převyprávěn do posledního detailu. Od konce války jí bylo věnováno hned několik biografických knih. Ostatní knihy lze rozdělit do tří hlavních kategorií, a to na literaturu hrdinskou, pamětní a na beletrii. Zatímco hrdinská literatura klade větší důraz na vlastní operaci (případně poskytuje operaci a jejím účastníkům rovnocenný prostor), literatura pamětní se takřka výhradně věnuje účastníkům mise. Příkladem hrdinské literatury jsou například knihy z 50. let "Magen ba-seter" („Tajný štít“) a "Sefer ha-Palmach" („Kniha Palmachu“), jejichž editorem byl Zerubavel Gil'ad. Beletristické knihy byly cíleny na veřejnost, zejména na mládež. O Chaně Senešové vyšla v roce 1968 kniha "ha-Canchanit še-lo šava" („Parašutistka, která se nevrátila“), jejímž autorem byl Oded Becer. Z tzv. generace nových historiků se operaci, jejím cílům a hodnocení, mimo jiné i z hlediska samotných výsadkářů, věnuje ve své knize "The Blue and the Yellow Stars of David" (doslova „Modrá a žlutá Davidova hvězda“) z roku 1990 historička Dina Poratová. V roce 1996 bylo v knize "Maflig chalom: michtevej ahava le-Chana Seneš" od Muki Cura publikováno deset milostných dopisů, které Chaně Senešové poslal její kamarád z dětství Josef Weiss v letech 1939 až 1941. Weiss v roce 1939 rovněž opustil Maďarsko a v mandátní Palestině byl jejím blízkým přítelem a nápadníkem. Ta však jeho návrhy odmítala. Dopisy ve vlastnictví Chaniny rodiny byly po smrti její matky

V izraelské kolektivní paměti.

Chana Senešová se krátce po své smrti stala nejprve symbolem na úrovni svého kibucnického hnutí (ha-Kibuc ha-me'uchad), avšak záhy se z ní stala hrdinka na národní úrovni. Této pocty se jí dostalo jako jediné ze sedmi padlých výsadkářů. To do značné míry reflektuje hierarchii, která mezi nimi posmrtně vznikla, a v jejímž čele Chana Senešová stanula. Na dalším, o poznání nižším, stupni spočinula Chaviva Reiková a Enzo Sereni, a na posledním stupni se ocitli Cvi Ben Ja'akov, Aba Berdičev, Perec Goldstein a Rafa'el Reiss. Z těchto šesti jsou pouze Reiková a Sereni připomínáni na národní úrovni, kdežto ostatní jsou vzpomínáni pouze na úrovni svých hnutí. Podle historičky Judith Baumel-Schwartz z Bar-Ilanovy univerzity došlo k tomuto hierarchickému ustálení z několika důvodů. Jedním z nich byl již zmíněný literární odkaz, který byl spojnicí jišuvu s událostmi válečné Evropy. Dalšími byly okolnosti její smrti a romantická stránka jejího životního příběhu. Dan Laor z Telavivské univerzity naproti tomu uvádí jiný faktor, totiž v té době převládající tendenci „identifikování se s hrdinskými činy a zároveň odmítnutí typicky pasivní reakce židovských mas a fungování židovského vedení“, jinými slovy negaci diaspory. Parašutisté byli

Chana Senešová (: , "Chana Seneš", : ' či '; 17. července 1921, Budapešť – 7. listopadu 1944, tamtéž) byla židovská básnířka, sionistka a účastnice protinacistického odboje. V Izraeli je považována za národní hrdinku.  Pocházela ze známé maďarské židovské rodiny z Budapešti. Pro své sionistické nadšení a také kvůli stále sílícímu antisemitismu odešla v září 1939 ve svých osmnácti letech do britské mandátní Palestiny. Po studiu v dívčí zemědělské škole v Nahalalu se usadila v kibucu Sdot Jam. Druhá světová válka, zprávy o osudu evropského židovstva, ale hlavně strach o matku, která zůstala v Budapešti, ji přiměly k rozhodnutí vrátit se zpět do Maďarska a pomoci tamním Židům. Vstoupila do řad židovské vojenské organizace Hagana, konkrétně do jejích jednotek Palmach, a přihlásila se jako dobrovolnice do tajné výsadkářské mise v Evropě. Podstoupila výcvik vedený britskou armádou a zpravodajskou službou Special Operations Executive a získala hodnost v britském královském letectvu. Mise, které se zúčastnilo 37 židovských dobrovolníků, měla za cíl jednak pomoci Britům v jejich válečném úsilí, ale rovněž tak pomoci místnímu židovskému odboji, židovským komunitám a sionistickým hnutím.  V březnu 1944 seskočila nad Jugoslávií a po necelých třech měsících strávených s Titovými partyzány tajně 9. června překročila maďarské hranice za doprovodu tří protinacistických odbojářů. Po několika dnech však byla zatčena, mučena a převezena do věznice v Budapešti, kde byla opětovně krutě mučena, aby prozradila kódy k rádiovému vysílači, ale nepromluvila ani pod hrozbou zabití její matky. V říjnu 1944 byla souzena pro vlastizradu a poté, co odmítla požádat o milost, byla 7. listopadu 1944, navzdory absenci rozsudku, ve věku dvaceti tří let popravena zastřelením. V roce 1950 byly její ostatky převezeny do Izraele, kde byly s nejvyššími státními poctami pohřbeny na národním hřbitově na Herzlově hoře v Jeruzalémě.  V poválečném období byly publikovány její básně a deník, který si vedla téměř deset let. Dvě z jejích básní byly zhudebněny a staly se součástí izraelského národního folklóru. V Izraeli se z Chany Senešové stala národní hrdinka a symbol celé výsadkářské operace. Postupně kolem ní vznikl až určitý mýtus a kult osobnosti. Na její počest byla pojmenována řada míst po celém Izraeli i ve světě. Její jméno je připomínáno při vzpomínkových shromážděních a ceremoniích a její životní příběh byl ztvárněn v literatuře, divadelních hrách a filmových dokumentech a pronikl i do školních osnov.

Hannah Szenes (often anglicized as Hannah Senesh or Chanah Senesh; ; ; July 17, 1921November 7, 1944) was a poet and a Special Operations Executive (SOE) member. She was one of 37 Jewish SOE recruits from Mandate Palestine parachuted by the British into Yugoslavia during the Second World War to assist anti-Nazi forces and ultimately in the rescue of Hungarian Jews about to be deported to the German death camp at Auschwitz.  Szenes was arrested at the Hungarian border, then imprisoned and tortured, but refused to reveal details of her mission. She was eventually tried and executed by firing squad. She is regarded as a national heroine in Israel, where her poetry is widely known and the headquarters of the Zionist youth movements "Israel Hatzeira", a kibbutz and several streets are named after her.


Provedení.

Výchozí pozice při provádění klasického shybu spočívá v pověšení se na hrazdu tak, že tělo visí rovně dolů a ruce jsou propnuté. Při držení hrazdy lze použít podhmatu či nadhmatu s různou šířkou úchopu. Samotné provedení spočívá v přitáhnutí celého těla tak vysoko, dokud se neocitne brada nad hrazdou. Z této polohy se po stejné dráze tělo spouští zpět dolů až do propnutých paží. Při přitahování je nutné vydechovat, při pohybu zpět dolů nadechovat. Za striktně provedený shyb se považuje pouze ten, u kterého jsou k pohybu použity pouze svaly horní poloviny těla, bez jakékoliv dopomoci švihnutím nohou apod.  Varianta úchopu hrazdy má vliv jak na zapojení různých svalových skupin, tak na náročnost cviku. Úzký úchop podhmatem zapojuje nejvíce bicepsové svaly, široké uchopení hrazdy nadhmatem (obecně považováno za mírně náročnější variantu) znamená mnohem větší míru zapojení svalů zádových.

Jak začít?

Shyby jsou výborným cvikem i pro začátečníky, ovšem jak na to? Rozhodně byste měli dbát na techniku a proto je lepší si ze začátku dopomoci pomocí několika různých technik.

1) Lavička.

Lavičku umistěte pod hrazdu. Stoupněte si na ni a zavěste se. Při shybu si pomáhejte jednou nebo oběma nohama při pohybu nahoru.

2) Negativní shyb.

Vynechejte čas přítahu. Naskočte ke hrazdě a pomalu (kolem 10 sekund) se spouštějte dolů až do napnutých rukou.

3) Stabilizace v přítahu.

Podobně jako v negativním shybu vynechejte čas přítahu. Naskočte ke hrazdě a zůstaňte nahoře, jak dlouho vám to jen půjde.

4) Protikladka.

Protikladka je speciální stroj na shyby. Spočívá v tom, že si se zavážím pomůžete, protože na rozdíl od klasické kladky vám takhle umožní si váhu ubrat. Stroje jsou různé, většinou si můžete měnit váhu po 5 kg. Čím více kilo si dáte, tím je shyb lehčí. Začátečníkům se doporučuje počáteční váha o 10 kg méně, než vlastní váha.  Existují i další možnosti, jak se dopracovat ke shybu. Jedno mají ovšem společné - zvládne je i dítě (je velmi vhodným cvikem ve věku kolem 15 let - bez zátěže navíc!) i naprostý začátečník, proto nevynechávejte tento cvik ze svého posilování. Uvidíte, že již po pár týdnech se budete rapidně zlepšovat.

Rekordy.

Soutěž ve shybování bývá častou zábavou mužů i žen, také Guinnessova kniha rekordů eviduje mimo jiné několik rekordů v maximálním počtu opakování shybů na jeden zátah, nebo za 12 a 24 hodin. Několikanásobným světovým rekordmanem je také český trenér Jan Kareš.

Shyb je základní cvik z řady cviků na posilování s vlastní vahou těla. Základním předpokladem pro jeho provedení je hrazda, popř. její improvizace (větev stromu). Provedení shybu spočívá v přitáhnutí se rukama z volného visu na hrazdě nahoru tak, aby se dostala brada nad úroveň hrazdy. Shyby jsou na techniku provedení poměrně jednoduché cviky, avšak vyžadují již jistou míru silové zdatnosti - často se stává, že začátečník není schopen udělat ani jeden shyb. V takovém případě se doporučuje začít s jednoduššími variantami shybů (např. použít dopomoc protizávaží). Světový rekordman je Jan Kareš.  Při shybování jsou posilovány bicepsy, rombické svaly a především široký sval zádový. Míra zapojení určitých svalových partií závisí na způsobu provedení shybu, zejména pak na úchopu hrazdy.

A pull-up is an upper-body strength exercise. The pull-up is a closed-chain movement where the body is suspended by the hands and pulls up. As this happens, the elbows flex and the shoulders adduct and extend to bring the elbows to the torso.  The term "chin-up", traditionally referring to a pull-up with the chin brought over the top of a bar, was used in the 1980s to refer to a pronated, or overhand, grip, with a supinated, or underhand, grip being called a "reverse-grip" chin-up.  Pull-ups use many different muscles of the upper body, including the latissimus dorsi and the biceps brachii.


Kultura.

Státním náboženstvím chanátu byl islám, víra jeho vládce. V Tjumeni i v Sibiři byly vybudovány honosné mešity, paláce a hradby. Je známo, že vrchní imámové a muftíové Sibiřského chanátu měli jistý vliv i v Povolží a dokonce i v Samarkandu. Chanát byl nejsevernějším historicky doloženým muslimským státem; jeho území sahalo až Severnímu ledovému oceánu.

Historie.

Sibiřský chanát a s ním moderní město Tjumeň vznikly pravděpodobně mezi lety 1405 a 1428, v době úpadku někdejšího Čingischánova impéria. Původ zakladatele jménem Taibuga není jasný. Sídlem prvních chánů bylo město Čimki-Tura poblíž místa, kde Rusové založili r. 1586 pevnost Tjumeň poté, co po porážce chanátu Jermakovými kozáky bylo město zničeno nebo opuštěno.  Na vládu nad chanátem si činili nárok také přímí potomci Čingischánova syna Šajbana, z nichž Ibak Chán porazil a zabil Taibugova vnuka Mara. K restauraci Taibugovců došlo, když Marův vnuk Muhammad porazil a zabil Ibaka cca roku 1493. Muhammad se rozhodl opustit Čimki-Turu a založil na Irtyši nové hlavní město Iskar (Sibir). Nakrátko se stal i chánem v Kazani (1496).  Dobytí Kazaně Rusy r. 1552 vedlo taibugovského chána Jadigara ke snaze navázat přátelské vztahy s Moskvou. V cestě mu však stál vnuk Šajbanovce Ibaka Küčüm. Boje v letech 1556-1563 skončily Jadigarovou smrtí a Küčüm se stal chánem.

Konec chanátu.

Küčüm usiloval obrátit Sibiřské Tatary, převážně šamanisty, na islám. Jeho rozhodnutí napadnout stroganovské obchodní stanice vyprovokovalo expedici, kterou proti chanátu vyslali Stroganovové, složenou z 540 donských kozáků a tří set jejich vlastních ozbrojenců, pod vedením kozáka Jermaka. Ten Küčümovo vojsko porazil roku 1582 v bitvě na Čuvašově mysu a ještě téhož roku vstoupili kozáci do Iskaru. Küčüm doplnil svoje vojsko, roku 1584 zabil v bitvě Jermaka a znovu ovládl Sibir.  V následujících čtrnácti letech však Rusové chanát zvolna dobyli. V roce 1598 byl Küčüm poražen na březích Obu a donucen uprchnout na území Nogajců. Jeho vláda skončila.

Sibiřský chanát (tatarsky Sıbır Chanlığı), historicky též zvaný Turanský chanát, byl stát s turkicko-mongolskou vládnoucí elitou na území jihozápadní Sibiře v 15: a 16. století. Vznikl jako jeden z mnoha tatarských chanátů po rozpadu Zlaté hordy a zanikl po anexi Ruskem . Hlavním sídlem bylo opevněné město Isker (též Sibir nebo Kašlik), na soutoku Irtyše a říčky Sibirky.  Sibiřský chanát vládl nad etnicky různorodým obyvatelstvem, sestávajícím z turkických Sibiřských Tatarů a Baškirů a vedle toho Chantů, Mansů a Selkupů, hovořících jazyky uralské skupiny. Jeho porážka Jermakem Timofejevičem v bitvě na Čuvašově mysu roku 1582 znamenala počátek ruské expanze na Sibiř.  Sibiřský chanát spravovali "mirzové" (perské slovo označující knížete nebo vojenského velitele), pocházející z různých domorodých kmenů. Vládli volně spojeným državám, které všechny nominálně podléhaly "chánovi" Tjumeně a Sibiře. Vedli také chánova vojska do boje.

The Khanate of Sibir (), also historically called the Khanate of Turan, was a Turkic Khanate located in southwestern Siberia with a Turco-Mongol ruling class. Throughout its history, members of the Shaybanid and Taibugid dynasties often contested the rulership over the Khanate between each other; both of these competing tribes were direct patrilineal descendants of Genghis Khan through his eldest son Jochi and Jochi's fifth son Shayban (Shiban). The area of the Khanate was itself once an integral part of the Mongol Empire, and later came under the control of the White Horde and of the Golden Horde.  The Khanate of Sibir ruled an ethnically diverse population of Turkic Siberian Tatars, Bashkirs and speakers of various Uralic languages including the Khanty, Mansi and Selkup. The Sibir Khanate was the northernmost Muslim state in recorded history. Its defeat by Yermak Timofeyevich in 1582 marked the beginning of the Russian conquest of Siberia.


Rozšíření.

Něnci tradičně obývají severozápad Sibiře a nejzazší severovýchod evropského Ruska od poloostrova Jamalu po poloostrov Tajmyr. Malá část Něnců žije i na souostroví Nová země. Jejich jazykem je něnečtina.

Způsob života.

Podle způsobu života se Něnci dělí na tundrové Něnce, jichž je většina a menší skupinu lesních Něnců, žijících na dolním Obu. Tundroví Něnci byli tradičně kočovnými pastevci sobů, případně lovci divokých sobů, naproti tomu pro lesní Něnce měl větší význam lov kožešinové zvěře a rybolov. Při chovu sobů Něnci používají pastevecké psy, sobí laně se většinou nedojí a sobi nejsou nikdy používáni k jízdě.

Obydlí.

Tradičním obydlím je kuželovitý stan čum (něnecky "mja"), v létě pokrytý pláštěm z březové kůry (nebo v současné době i celtou) a v zimě sobími kožešinami. Dalším druhem staveb jsou zásobárny na kůlech, do nichž se ukládá jídlo (zejména sušené maso a ryby), ale i kožešiny.

Oděv.

Tradiční oděv se nazývá "malica" a je to dlouhá bunda z jedné nebo dvou vrstev sobí kožešiny, často s přišitou kapucí. K ní se nosily kožené kalhoty a kožené nebo kožešinové boty ("torbazy" nebo "pimy"), které se často šily z kožešiny sobích nohou nebo z kůže tuleňů a medvědů. Do nich se v zimě pro lepší tepelnou izolaci nosily vložky z mechu nebo sena. Oděv měl u obou pohlaví podobný střih. Zejména ženský oděv byl bohatě zdobený nášivkami z jinak zbarvených kožešin, někdy i měděným kováním, kousky perleti nebo skleněnými korálky. Dnes jej Něnci nosí už pouze v zimním období, v létě dávají přednost evropskému oděvu.

Doprava.

Dopravním prostředkem jsou saně zvané "narty" tažené soby, na nichž v minulosti jezdili po bažinaté tundře i v létě. Lovci, zejména u lesních něnců, jezdili v zimě na lyžích, které mohly být podbité "tuleními" pásy (častěji ale ze sobí kožešiny) - "choba lamba" nebo celodřevěné "pjaj lamba". V blízkosti řek vyráběli Něnci také dlabané loďky.

Strava a kuchyně.

Základní potravinou Něnců je sobí maso, které se jí syrové, mražené, vařené nebo sušené. Dále se jedí vnitřnosti, krev, tuk, ryby. Rostlinnou stravu zastupují hlavně bobule, případně oddenky, výhonky a nať tundrových rostlin, jako je krvavec toten, mochna nebo lžičník. Pod vlivem Rusů se Něnci naučili péct placky a pít čaj. Těsto na placky bývá často zadělané sobí krví a tukem či mozkem.

Náboženství a tradice.

Tradičním náboženstvím byl šamanismus, založený na dualistické kosmologii. Nejvyššími božstvy jsou dobrý nebeský bůh "Num" a jeho syn, zlý vládce podzemního světa "Nga". Uctívaná byla také Ja Nebia, bohyně země, plodnosti a žen. Mimoto uctívají i různé dobré ("Tadebciu") a zlé ("Ngyleka") místní duchy. Bohům a duchům přinášeli oběti, někdy i krvavé ve formě sobů. Od 19. století byli vystaveni christianizaci, ujal se u nich především kult svatého Mikuláše, jehož dodnes uctívají, často zároveň s původními duchy. Šamani byli zpravidla muži. Stejně jako jinde na Sibiři, používají rámový buben - "penzer", který však nebývá zdobený malbou. Šamanský plášť nebyl tak významný jako např. u Evenků a Jakutů, nejdůležitější součástí šamanského oděvu je čepice s kovovými zdobami, často ve tvaru paroží. Mezi uctívaná zvířata patřil sob, orel, u lesních Něnců především medvěd hnědý.

Něnci (rusky: "Ненцы") jsou malá etnická skupina v Rusku. V roce 2002 se k této národnosti přihlásilo 41 302 lidí. V širším smyslu sem patří i Enci. Starší název pro Něnce žijící u Obu je Samojedi/Samodijci (slovo má ale i jiné významy, viz heslo Samojedi) a pro Něnce žijící u Jeniseje je Jurakové. K prvním kontaktům mezi Něnci a Rusy došlo už na konci 11. století, ale k intenzivnějším stykům došlo až v důsledku ruské kolonizace Sibiře a severu v 16. století, kdy Rusové na území Něnců začali stavět pevnosti (např. Obdorsk, Surgut, Mangazeja, Turuchansk) a vybírat daně. Něnci nemají nic společného s Němci nebo Německem.

The Nenets (, "nenəj nenəče", , "nentsy"), also known as Samoyed, are a Samoyedic ethnic group native to northern arctic Russia, so called Russian Far North. According to the latest census in 2010, there were 44,857 Nenets in the Russian Federation, most of them living in the Yamalo-Nenets Autonomous Okrug, Nenets Autonomous Okrug and Taymyrsky Dolgano-Nenetsky District stretching along the coastline of the Arctic Ocean near the so called Arctic Circle between Kola and Taymyr peninsulas. The Nenets people speak either the Tundra or Forest Nenets languages, which are mutually unintelligible.  In the Russian Federation they have a status of indigenous small-numbered peoples or "little people".


Hráčská kariéra.

Ve vstupním draftu 2005 CHL byl vybrán v prvním kole týmem Cape Breton Screaming Eagles (QMJHL). Hrál zde dvě sezóny a pomohl klubu dostat se do semifinále v sezóně 2006/2007. Pavelec byl obsazen do prvního All-Star teamu v obou sezónách, a také dvakrát vyhrál Jacques Plante Trophy (trofej pro gólmana s nejmenším průměrem obdržených gólů v sezóně), čímž se stal čtvrtým gólmanem, kterému se to povedlo. Jako nováček si odnesl také Raymond Legacé Trophy a RDS Trophy, která byla přidělena nejlépe bránícímu nováčkovi a druhá za nováčka roku. Jeho výkony byly velmi vyrovnané v průběhu obou sezón, s průměrem 2,51 obdržené branky na zápas a s úspěšností 92,9 % v sezóně 2005/2006 a v další sezóně 2006/2007 s průměrem 2,25 obdržené branky na zápas a s úspěšností 90,8 %. Pavelec byl druhá volba Atlanty Thrashers v draftu 2005 (celkově 41.). V roce 2007 podepsal kontrakt s Thrashers. Ve finále Západní konference AHL 18. května 2008 Pavelec udržel čisté konto ve druhém zápase série proti Torontu Marlies, zápas skončil 5:0. Série nakonec skončila 4:1 pro Chicago Wolves. Chicago Wolves následně porazili Wilkes-Barre/Scranton Penguins ve finálové sérii 4:2 a vyhráli Calder Cup. Pavelec jako třetí gólman v historii soutěže vychytal v rámci playoff maximálně možný počet 16 vítězství, od té doby na to navázal pouze Michal Neuvirth.  Svůj první zápas v NHL odehrál 20. října 2007 proti Tampa Bay Lightning a jeho první vítězství bylo také proti Tampě Bay 3. listopadu 2007. Po devíti zápasech v sezóně 2008/2009 za Chicago Wolves byl povolán zpět do NHL kvůli zranění Kariho Lehtonena. Natrvalo se usídlil v brance Thrashers, kde se pravidelně střídal s Johanem Hedbergem. Svoje první čisté konto v NHL udržel dne 13. listopadu 2009 v zápase proti Los Angeles Kings, zápas skončil vítězstvím Thrashers 7:0. Druhé čisté konto udržel dne 24. listopadu v zápase proti Detroit Red Wings, Thrashers vyhráli 2:0. Před sezonou 2010/2011 Trashers vyměnili Johana Hedberga do New Jersey Devils. Místo něho přišel Chris Mason ze St. Louis Blues, avšak Pavelec byl jmenován jasnou jedničkou. Při prvním startu 8. října 2010 zkolaboval a ztratil vědomí během zápasu proti Washington Capitals. Byl na nosítkách převezen do nemocnice. Mezitím Thrashers vyhráli 4:2. Lékaři provedli desítky vyšetření, ale nic závažného nezjistili. Propuštěn z nemocnice byl 11. října 2010 a 30. října 2010 se znovu postavil do brány proti St. Louis Blues. Po návratu se mu podařilo došplhat na pozici 2. nejlepšího brankáře NHL a dosáhl rekordního počtu vítězství, když vyhrál 6 zápasů v řadě a celkem 8 z 10 utkání. Během sezóny byl vyhlášen jednou 3. hvězdou utkání, sedmkrát 2. hvězdou utkání a sedmkrát 1. hvězdou utkání. Dne 31. května společnost True North Sports and Entertainment oznámila, že se klub Atlanta Thrashers bude stěhovat do Winnipegu a po 15 letech se znovuzrodí klub Winnipeg Jets. To, že si Winnipeg nechá původní jméno „Jets“, bylo oznámeno na speciálním draftu v Minnesotě. Zároveň se klub stal sedmým kanadským klubem v NHL. V první sezóně s Winnipegem Jets byl během sezóny vyhlášen čtyřikrát 3. hvězdou utkání, desetkrát 2. hvězdou utkání a šestkrát 1. hvězdou utkání. Na konci sezóny vyhrál cenu Three Stars Award. Byl oceněn díky své solidní hře a skvělým zákrokům a také díky tomu, že byl ve dvanácti případech vyhlášen hvězdou domácích utkání, z toho pětkrát první hvězdou. Dne 25. června 2012 podepsal Pavelec s Winnipegem Jets nový pětiletý kontrakt, který mu přinese 19,5 milionů dolarů. Na začátku sezony 2012–2013 nastupoval při výluce NHL za tým Bílí tygři Liberec, za který odchytal 14 utkání. Působil zde od konce září do listopadové reprezentační pauzy. Poté se vydal do zámoří, kde se chtěl připravovat na další ročník NHL, avšak výluka stále pokračovala, a proto podepsal smlouvu na 6 zápasů s finským týmem Pelicans Lahti, hrajícím v nejvyšší finské hokejové soutěži (SM-liiga). V té době tam působil i Pavelcův kamarád Radek Smoleňák. Pavelec se také stihl v reprezentačním dresu zúčastnit listopadového Karjala Cupu ve Finsku, kde ovládl brankářské statistiky, i prosincového Channel One Cupu v Rusku.  Sezóna 2014/2015 byla pro Pavelce zatím nejlepší sezónou v jeho kariéře v NHL, především podle čísel. Měl úspěšnost zákroků 92 %, 2,28 obdržených gólů za zápas a 5 čistých kont, v žádné sezóně předtím nevychytal tolik čistých kont. V této sezóně se také poprvé po přestěhování z Atlanty podařilo Winnipegu Jets postoupit do vyřazovacích bojů. Play-off se vrátilo do města po dlouhých 19 letech, zároveň s tím se vrátila také tradice white out, která vznikla právě ve Winnipegu. Pavelec měl velký podíl na postupu týmu do vyřazovacích bojů, když v březnu a dubnu z 13 odehraných zápasů vyhrál 9 utkání, pouze 3 prohrál a jednou prohrál na nájezdy. Zároveň vytvořil rekord v rámci týmu Winnipeg Jets, a to tím, že udržel třikrát po sobě čisté konto a neinkasoval gól po dobu 187 minut a 5 sekund. Jets vypadli v play-off už v prvním kole, když prohráli v sérii s týmem Anaheim Ducks 0:4 na zápasy.  V sezóně 2015/2016 stihl Pavelec odchytat během podzimu pouze 15 utkání. Na vině bylo zranění kolene, které si přivodil 21. listopadu 2015 v zápase proti Arizoně Coyotes, a to po kolizi s Shanem Doanem. Předpokládaný návrat Pavelce do branky byl někdy v průběhu ledna 2016, a proto byl mezitím povolán z farmy Connor Hellebuyck. Avšak nakonec byl Pavelec aktivován z listiny zraněných hráčů až 12. února a Hellebuyck byl tak poslán zpět do Manitoby Moose. Po sezoně 2016/2017 mu ale Winnipeg novou smlouvu nenabídl, a tak se na rok upsal New York Rangers, kde dělal dvojku Henriku Lunqvistovi. Po skončení ročníku 2017/2018 zůstal bez angažmá. Dne 20. září 2018 oznámil konec hokejové kariéry, a to i přesto, že byl o něj zájem o české extralize nebo v KHL.

Reprezentace.

Od 17 let pravidelně oblékal dres mládežnických výběrů, byl jedničkou na Mistrovství světa do 18 let 2005 v Plzni a Českých Budějovicích, kde tým skončil po prohrané bronzové bitvě proti Švédsku na čtvrtém místě. Pavelec v základní části tohoto turnaje inkasoval pouze šest gólů ve čtyřech zápasech a to mu bilanci ještě notně pokazil smolný duel se Spojenými státy. V roce 2006 na Mistrovství světa juniorů byl pouze jako náhradník. V roce 2007 nastoupil na Mistrovství světa dvacetiletých, kde česká reprezentace získala 5. místo.  Jeho premiéra v seniorském týmu české reprezentace se uskutečnila 29. dubna 2010 na LG Hockey Games ve Švédsku. Český tým tento zápas proti Švédsku vyhrál až po samostatných nájezdech, kde Pavelec neinkasoval ani jeden gól. Po skončení turnaje byl Pavelec vyhlášen nejlepším brankářem turnaje a byl obsazen do All-Star-Teamu. Jako dvojka se objevil po boku Tomáše Vokouna na Mistrovství světa 2010, kde odchytal jeden zápas proti Norsku. Roli jedničky si vyzkoušel o rok později na Mistrovství světa 2011 na Slovensku. Umístil se na třetím místě v hodnocení nejlepších brankářů turnaje s 1,88 gólů na zápas a úspěšností zákroků 93,93 %. Na tomto turnaji si také připsal 2 čistá konta, v zápase proti Dánsku český výběr zvítězil 6:0 a ve čtvrtfinálovém zápase Česko zvítězilo proti kádru USA 4:0. Zachytal si také na Mistrovství světa 2013, které se konalo ve Finsku a Švédsku. Česko na tomto turnaji skončilo ve čtvrtfinále, kde podlehlo švýcarské hokejové reprezentaci 1:2. V roce 2015 se zúčastnil domácího mistrovství v Praze a Ostravě. Na tomto turnaji začínal jako dvojka, avšak ve druhém zápase proti Lotyšsku střídal Alexandra Saláka a do konce mistrovství ho do branky už nepustil. Česko skončilo na turnaji na čtvrtém místě, když v souboji o bronzové medaile prohrálo s hokejovým výběrem USA 0:3.  Pavelec se také zúčastnil Zimních olympijských her 2010, které se konaly v kanadském Vancouveru. Tam plnil roli dvojky po boku Tomáše Vokouna. V roce 2014 ho Alois Hadamczik nominoval na zimní olympiádu v Soči, kde sice první zápas proti Švédsku odseděl pouze na tribuně, ale následně odchytal všechny zbylé zápasy českého výběru proti Lotyšsku, Švýcarsku, Slovensku a čtvrtfinále proti USA, kterému Česko podlehlo 2:5 a skončilo tak opět bez medaile.

Soukromý život.

Je také členem týmu Real TOP Praha, v jehož dresu se zúčastňuje charitativních zápasů a akcí.

Ondřej Pavelec (* 31. srpna 1987 Kladno) je bývalý český profesionální hokejový brankář. V Severní Americe hrál od roku 2005, v NHL působil převážně v klubech Atlanta Thrashers a Winnipeg Jets. V roce 2018 ukončil svoji kariéru.

Ondřej Pavelec (; born 31 August 1987) is a Czech former professional ice hockey goaltender. Drafted in the second round, 41st overall, by the Atlanta Thrashers in 2005, he stayed with the team as they became the Winnipeg Jets in 2011, and played his final season with the New York Rangers. During the 2012–13 NHL lockout, Pavelec played for Bílí Tygři Liberec of the Czech Extraliga (ELH) and Pelicans of the Finnish SM-liiga.


Technika.

Naklápění je zajištěno elektricky. První podvozek soupravy je vybaven setrvačníkem a rychlostními senzory. Získaná data jsou počítačem zpracována a následně je nastaven optimální úhel naklopení.  Jednotka dosahuje maximální rychlosti 200 km/h a je určena především pro provoz na novostavbách vybudovaných v rámci projektu Bahn 2000.  Sedmidílná jednotka je vybavena automatickými spřáhly a při dvou spřažených jednotkách dosahuje délky 380 m. Většina vlaků ICN je provozována právě takto.  RABDe 500 může být v případě nutnosti (např. při údržbě) díky poloautomatickým spřáhlům rozdělen na dvě autonomní části. Každá část je vybavena autonomní trakční výbavou, s tím že ve středu soupravy umístěný vůz A nemá žádné trakčně relevantní prvky. Na koncích vlaku jsou dva vozy se střídavými asynchronními motory, vozy č. 2 a 6 jsou vybaveny mimo to také usměrňovačem s GTO prvky. Třetí vůz (v jedné polovině vlaku vůz AD, v druhé vůz WRA) je osazen transformátorem a sběračem. Trakční výbava odpovídá, až na vodou chlazení GTO usměrňovač, lokomotivě Lok 2000, je zde však rozložena do třech vozů.  Jednotka má čtyři vozy druhé třídy, dva vozy první třídy a jídelní vůz s oddíly první třídy. Vozy druhé třídy jsou pouze velkoprostorové, první třída má i oddíly. Většina míst ve velkoprostorových vozech je v uspořádání proti sobě, menší část v uspořádání za sebou. Jednotka má celkem 125 míst v první a 326 míst v druhé třídě. V soupravě je též služební oddíl pro objemná zavazadla a kola.

Nasazení.

Jednotky jsou nasazeny v taktové dopravě na následujících tratích:

Pojmenování.

Jednotky nesou jména významných švýcarských osobností, jejichž citáty jsou popsána okna ve velkoprostorových vozech.

RABDe 500 je elektrická jednotka s aktivním naklápěním vozových skříní využívaná společností SBB v osobní dopravě pro vlaky s obchodním názvem ICN (InterCity-Neigezug). Protože jsou jednotky RABDe 500 nasazovány také na spoje Interregio a RegioExpress je zkratka ICN často brána jako synonymum k typu RABDe 500.

The RABDe 500 (often nicknamed ICN for Intercity-Neigezug, German for Intercity Tilting Train), is a Swiss high speed passenger train which was introduced in 2000, in time for Expo.02 held in western Switzerland in 2002. Its maximum speed is , which can be reached on the Mattstetten–Rothrist new line; the RABDe 500 uses the branch to Solothurn only; the ICNs reach 200 km/h in the new Gotthard Base Tunnel. The train sets were a joint development by Bombardier, Swiss Federal Railways and Alstom, with an aerodynamic body designed by Pininfarina, bogies and tilting mechanism designed by the then SIG, Schweizerische Industrie Gesellschaft.  Forty-four RABDe 500 trains with a total of 308 coaches were delivered to SBB-CFF-FFS between 1999 and 2005. The RABDe 500 often run with two complete compositions, each with seven carriages, both including a dining car. The outer four of the seven carriages are second class. All compartments have electric power supply sockets and mobile phone reception enhancers.  Delivery of class RABDe 500 was delayed by a lack of supplies from ADtranz. Nevertheless, all trainsets were operational for the national exposition Expo.02. The RABDe 500 trains are operated by Swiss Federal Railways.


Rozsah činnosti.

Podnikání investičního managementu má několik aspektů obsahujících zaměstnávání profesionálních správců fondů, průzkum (jednotlivých instrumentů a tříd instrumentů), obchodování, vypořádávání, marketing, interní audit a příprava zpráv pro klienty. Největšími finančními manažery fondů jsou společnosti, které potvrzují jejich požadovanou komplexnost služeb. Kromě obchodníků a přímých investorů (manažerů fondů) jsou zde také spolupracující zaměstnanci (k zajištění souhry s legislativními a regulatorními požadavky), interní auditoři nejrůznějších druhů (k prověřování interních systémů a kontrol), finanční kontroloři (k účtování peněz společnosti a jejích nákladů), počítačoví experti a zaměstnanci „"back office"“ (ke spárování a zaznamenání transakcí až pro tisícovky klientů dané společnosti).

Klíčové problémy tohoto podnikání.

Klíčové problémy zahrnují:

Rozsah globální činnosti managementu fondů.

Běžná aktiva pod správou managementu fondů klesla v roce 2008 o 19 %, na 61,6 trilionů dolarů. Penzijní aktiva sčítají z celku 24 trilionů dolarů, s 18,9 trilionů dolarů investovanými v investičních fondech a 18,7 trilionů dolarů ve fondech pojišťoven. Společně s alternativními aktivy, fondy bohatých privátních klientů, činila aktiva činnosti globálního managementu fondů ke konci roku 2008 90 trilionů dolarů, která v roce 2009 spadla o 17 %. Pokles nastal v roce 2008 po pěti úspěšných letech růstu, kdy se aktiva za tuto dobu více než zdvojnásobila. Propad na kapitálových trzích, slabý investiční výkon, redukce přílivu nových fondů, výstup klientů z investic, to vše vedlo k pádu v roce 2008.

15 největších společností správy aktiv.

1. Fund Management: City Business Series. International Financial Services, London. 2009-09-29. 2. http://www.ifsl.org.uk/upload/Fund_Management_2009.pdf

Investiční manageři a struktura portfolií.

V oboru investičního managementu jsou správci těmi, kdo investují prostředky klientů. Certifikované společnosti investičního poradenství mohou provádět hodnocení klientovo individuálních potřeb a jeho rizikového profilu. Poradce poté doporučí odpovídající investice.

Alokace aktiv.

Nejrůznější třídy aktiv jsou široce debatovány, ale základní dělení je na akcie, dluhopisy, reálná aktiva a komodity. Provádění alokace mezi tato aktiva je to, za co je investiční management placen. Třídy aktiv odpovídají dynamice trhu a různým vzájemným efektům ovlivňování. Alokace peněz prostřednictvím tříd aktiv má vliv na výkon fondu.

Dlouhodobý výnos.

Je důležité sledovat dlouhodobé výnosy různých aktiv. Například, při dlouhodobém držení (+10 let) je ve většině zemí u akcií větší výnos než u dluhopisů. Je to způsobeno tím, že akcie jsou rizikovější než dluhopisy.

Diverzifikace.

Společně s alokací aktiv musí správci fondů uvažovat diverzifikaci, která má pro daného klienta smysl a v souladu s ním stanovit investice v souladu s plánem. Takový plán naznačuje, kolik procent z daného fondu má být proinvestováno do jednotlivého titulu. Teorie diverzifikace portfolia byla v minulosti sestavena H. Markowitzem (a mnoha ostatními). Efektivní diverzifikace znamená řízení korelace mezi výnosem aktiva a rizikem.

Investiční styly.

Existuje celá řada investičních stylů, které mohou správci fondů použít. Například růstový, hodnotový, neutrálního trhu, nízké kapitalizace, indexovaný, atd. Každý z těchto přístupů má zřetelný rys a charakteristické riziko.

Měření výkonu.

Výkon fondu je testem správy fondu, v institucionálním pohledu je přesné měření nezbytností. Za tímto účelem je měření výkonu fondů prováděno managementem nebo jsou najímány externí firmy, které se tímto měřením zabývají. Přední společností zabývající se měřením výkonu (např. Frank Russell v USA) shromažďují jednotlivá data z oboru.  Typicky je hodnocení prováděno každý kvartál a bývá předložena procentní změna. Toto schéma je pak porovnáváno s podobnými fondy v oboru za účasti managementu společnosti (pro potřeby kontroly interních předpisů).  Obecně řečeno, pro investiční společnosti je pravděpodobně vhodnější přesvědčit klienty je na základě hodnocení z delších period (3-5 let), kdy se vyhladí krátkodobé kolísání ve výkonech a podnikatelských cyklech. Přetrvávajícím problémem je, zda měřit před nebo až po zdanění. Po zdanění představuje výhodu pro investora, jelikož investorovo daňové postavení se může měnit. Měření před zdaněním může být matoucí, obzvláště v režimech zdaňujících kapitálové zisky (a ne nerealizované). Může tedy dojít k tomu, že úspěšní správci aktiv (měřeni před zdaněním) mohou vykazovat po zdanění špatné zisky.

Investiční management je profesionální správa různých cenných papírů (akcie, dluhopisy, atd) a aktiv (např. nemovitosti) s cílem přinést investorům specifické užitky. Investoři mohou být instituce (pojišťovny, penzijní fondy, firmy atd) nebo soukromí investoři (oba typy mohou investovat buď přímo, nebo zprostředkovaně přes instituce kolektivního investování např investiční fondy, burzovně obchodovatelné fondy – ETF).  Pojem "asset management" (správa aktiv) je často užíván v souvislosti s kolektivním investováním, zatímco všeobecnější správa fondů se může používat ve spojení se všemi formami institucionálního investování, stejně tak jako správa investic pro soukromé investory. Investiční správci, kteří se specializují na poradenství nebo klientskou správu aktiv v zastoupení soukromých investorů, mohou často odkázat na jejich služby jako je wealth management nebo správa portfolia v souvislosti s tzv. privátním bankovnictvím.  Zajišťování služeb investičního managementu zahrnuje prvky finanční analýzy, výběru aktiva, akcií, realizace plánů a sledování probíhajících investic. Investiční management je rozsáhlá a důležitá globální činnost, která sama o sobě zodpovídá za správu trilionů dolarů, eur, liber a jenů po celém světě.

Asset management refers to systematic approach to the governance and realization of value from the things that a group or entity is responsible for, over their whole life cycles. It may apply both to tangible assets (physical objects such as buildings or equipment) and to intangible assets (such as human capital, intellectual property, goodwill or financial assets). Asset management is a systematic process of developing, operating, maintaining, upgrading, and disposing of assets in the most cost-effective manner (including all costs, risks and performance attributes).  The term is commonly used in the financial sector to describe people and companies who manage investments on behalf of others. Those include, for example, investment managers that manage the assets of a pension fund.  It is also increasingly used in both the business world and public infrastructure sectors to ensure a coordinated approach to the optimization of costs, risks, service/performance and sustainability.  The International Standard, ISO 55000, provides an introduction and requirements specification for a management system for asset management.


Oboritská knížata (cca 1131–1167).

Od konce 6. století a počátku 7. století se v Meklendursku usazovaly kmeny slovanských Obodritů (Bodrců) a Varnů. Pod vládou obodritských knížat zde vzniklo v 8. století silné kmenové knížectví, od počátku 10. století postupně podmaňované saskými feudály: Billunžská marka vytvořená roku 937 zaujímala území východně od saského limitu ("Limes Saxonicus") až po západní Pomořansko.

Meklenburská knížata (1167–1348).

Podmanění slovanského Obodritského knížectví dovršil saský vévoda Jindřich Lev. Avšak již roku 1167 obdržel syn obodritského kníže Niklota, kníže Pribislav (poslední obodritský kníže) území zpět jako saské vévodské léno tj. knížectví Meklenburské. Tato obodritská dynastie Niklotovců, jež se záhy poněmčila, zde vládla až do roku 1918, kdy byla zrušena monarchie v Německu. Což je naprostý unikát jak v délce vlády tak tím že je to německá dynastie se slovanským původem. Dynastie přijala nové rodové jméno podle země, které vládla tj. Meklenburkové / Meklenburští.  V roce 1348 povýšil císař Karel IV. Meklenbursko na vévodství.

Vévodové meklenburští (1348–1815).

V roce 1348 povýšil císař Karel IV. Meklenbursko na vévodství. Povýšením Meklenburska na říšské vévodství byla definitivně odstraněna lenní závislost na Sasku. V roce 1358 zakoupil vévoda Albrecht II. Meklenburský hrabství Schwerin (Zvěřín). Roku 1442 získala nástupnické právo na Meklenbursko braniborská dynastie Hohenzollernů. Roku 1471 byly spojeny dříve rozdělené meklenburské země pod vládou jednoho rodu v jednotné vévodství.  Po vnitřních rodinných rozporech mezi syny vévody Adolfa Fridricha I. († 1658) bylo v roce 1701 vévodství opět rozděleno, při zachování jednoty stavů, do dvou částí: Mecklenburska-Zvěřínska "(Mecklenburg-Schwerin)" a Meklenburska-Střelicka "(Mecklenburg-Strelitz)". Zakladatelem (starší) střelické linie byl vévoda Adolf Fridrich II. (1658-1708), jemuž připadlo knížectví Ratzeburg a panství Stargard. Zároveň byla v obou částech zavedena primogenitura.

Vévodové Meklenburska-Střelicka.

Vévodství Meklenbursko-Střelicko bylo utvořeno z území knížectví Ratzeburg a panství Stargard (dnes součástí Šlesvicka-Holštýnska) na části území bývalého vévodství Meklenbursko-Güstrow. Hlavním městem se stal Neustrelitz. Vládla starší (původní) linie rodu. 28. července 1815 bylo povýšeno na velkovévodství.

Vévodové Meklenburska-Zvěřínska.

Vévodství Meklenbursko-Zvěřínsko bylo utvořeno na velké části původního Meklenburského vévodství včetně Baltského pobřeží, přibližně na území bývalého Knížectví meklenburského, rostockého, biskupství Zvěřín (Schwerin) a knížectví Werle-Güstrow a Werle-Waren. Hlavním městem se stal Schwerin (Zvěřín). Vládla mladší linie rodu, ale na podstatně větším území než linie starší resp. střelická. 14. července 1815 bylo povýšeno na velkovévodství.

Meklenburští velkovévodové (1815–1918).

Roku 1808 přistoupila obě vévodství k Rýnskému spolku a roku 1813 se připojila na stranu Pruska proti Napoleonovi. Roku 1815 pak byla obě vévodství (Meklenbursko-Zvěřínsko 14. července a Meklenbursko-Střelicko 28. července) povýšena na velkovévodství a stala se členy Německého spolku. Roku 1866 se v prusko-rakouském sporu o Šlesvicko-Holštýnsko postavila obě velkovévodství opětovně na stranu Pruska a pak následujícího roku (1. července 1867) vstoupila do Severoněmeckého spolku a 18. ledna 1871 se stala spolkovými zeměmi Německého císařství.  V důsledku německé porážky v první světové válce se v listopadu 1918 úplně vyčerpané Německo vzdalo. Následně vypukla v Berlíně, takzvaná listopadová či německá revoluce, jež se rozšířila po celém Německém císařství. Důsledkem revoluce bylo, že postihla celé Německo a byly zrušeny či padly všechny německé monarchie včetně samotného Německého císařství. 14. listopadu 1918 odstoupili oba velkovévodové(resp. velkovévoda Meklenburska-Zvěřínska Fridrich František IV. a jako regent Meklenburska-Střelicka) a oba meklenburské státy byly prohlášeny svobodnými státy resp. "Svobodný stát Meklenbursko-Střelicko (Freistaat Mecklenburg-Schwerin)" a "Svobodný stát Meklenbursko-Zvěřínsko (Freistaat Mecklenburg-Strelitz)", které byly až do roku 1933 spolkovými zeměmi tzv. Výmarské republiky. 1. ledna 1934 se sněmy obou zemí pod nacistickým tlakem usnesly na spojení obou zemí.

Velkovévodové Meklenburska-Střelicka.

Dcera velkovévody Adolfa Fridricha V., vévodkyně Jutta Meklenburská se stala manželkou následníka černohorského trůnu korunního prince Danila Petrović-Njegoše, který pocházel ze (čistě) slovanské dynastie.  V roce 1918, kdy zemřel velkovévoda Adolf Fridrich VI. se stal nominálně (velko)vévodou Karel Michal Meklenburský, vnuk velkovévody Jiřího Meklenburského, ale práva na trůn se de facto vzdal a stal se naturalizovaným Rusem. Když tedy v roce 1918 byl prvním v pořadí na trůn, převzal jeho povinnosti jako regent velkovévoda Fridrich František IV. z Meklenburska-Zvěřínska a poslal mu dopis, že jeho bratranec zemřel a on se stal novým panovníkem, ale zprávu nedostal a do pádu monarchie v listopadu 1918 tak vládl obou meklenburkým zemím velkovévoda Fridrich František.

Velkovévodové Meklenburska-Zvěřínska.

Jak bylo uvedeno výše, v roce 1918 se stal regentem Meklenburska-Střelicka právě zvěřínský velkovévoda Fridrich František IV. a de facto tak spojil oba státy pod jednoho panovníka.

Hlavy rodu po roce 1918.

"linie meklenbursko-střelická"  Když se vévoda Karel Michal po první světové válce oficiálně vzdal práva na trůn zůstal hlavou rodu až do své smrti v roce 1934. Jelikož ale zemřel svobodný a bezdětný stal se hlavou rodu a následníkem nároků nyní na oba meklenburské trůny jeho synovec vévoda Jiří, kterého adoptoval. Po smrti vévody Jiřího se již nárok na oba trůny a funkce hlavy rodu opět dědí z otce na syna, v linii Mecklenburg-Strelitz.  "linie meklenbursko-zvěřínská"

Dynastie Meklenburských (německy "Haus Mecklenburg") nebo jen Meklenburkové, Meklenburští (Mecklenburští) či Niklotovci je německý šlechtický rod a panovnická dynastie s polabskoslovanskými kořeny v rodě Obodritů. Meklenburští či Niklotovci vládli v Meklenbursku v letech 1131-1918. V letech 1131 resp. 1170-1348 vládli jako knížata, poté v letech 1348-1815 jako vévodové a nakonec v letech 1815-1918 jako velkovévodové. Jako velkovévodská dynastie vládli až do roku 1918 s tím, že od roku 1871 patřilo jak Meklenbursko-Zvěřínsko, tak Meklenbursko-Střelicko do Německého císařství.  Dynastii Meklenburských se podařilo v letech 1364–1389 obsadit v osobě krále Albrechta III. z Mecklenburku švédský královský trůn a v letech 1948–1980 "de facto" i nizozemský trůn v osobě královny Juliány (dcera vévody Jindřicha Meklenburského), i když "de iure" v Nizozemsku stále vládne dynastie Oranžsko-Nasavská.  Posledním panovníkem byl meklenbursko-zvěřínský velkovévoda Fridrich František IV., který byl také regentem meklenbursko-střelickým. Současnou hlavou rodu je vévoda Jiří Borwin Meklenburský ze střelické linie rodu.

The House of Mecklenburg, also known as Nikloting, is a North German dynasty that ruled until 1918 in the Mecklenburg region, being among the longest-ruling families of Europe. Queen Juliana of the Netherlands (1909-2004), former Queen of the Netherlands (1948-1980), was an agnatic member of this house.