Název.

Pojmenování prvosenka pochází z 19. století z polštiny ("pierwosnka"). Pojmenování bylina svatého Petra je už známo z 16. století (latinsky "clavis sancti Petri" či německy "Peterschlüssel").

Popis.

Prvosenka jarní dosahuje velikosti 20 cm (někdy až 25 cm). Z uzlovitého 1–5 cm dlouhého oddenku vyrůstají měkké a svraskalé 5–15 cm dlouhé listy uspořádané v přízemní růžici. Vonné žluté květy vyrůstají uskupeny do jednostranného okolíku. Prvosenka jarní je hmyzosnubná. Někdy se rozmnožuje vegetativně, ale většinou se rozmnožuje generativně, semenem. Plodem je tobolka se semeny. V zimě prvosenka jarní prochází stádiem dormance, kdy listy usychají. Semena musí být chladem narušena (stratifikována), jinak by nedošlo ke klíčení. Proto většina semen klíčí až na jaře, v dubnu až květnu. Délka života je závislá na podmínkách prostředí, ve kterém prvosenka žije, ale je schopna se průměrně dožít více než padesáti let. Jako všichni zástupci sekce "Primula" je prvosenka jarní diploidní (2n) s počtem somatických chromozómů 22.  Prvosenka jarní ztrácí přes zimu staré listy. Nové listy vyrůstají na konci zimy (únor až březen). Zvětšují se ve vegetačním období a dosáhnou vrcholné velikosti v létě. Ve zvláště suchých a horkých podmínkách stárne značné množství listů již na konci vegetačního období (srpen až říjen), ale zbytek listů zůstává, dokud se nevyvinou nové listy na konci zimy.  Základy květů se většinou objeví na podzim předchozího roku, ale květní pupeny na stopkách se stanou viditelné až na konci března a začátku dubna. Prvosenka jarní kvete ze začátku dubna do poloviny května. Kvetení vrcholí na konci dubna. Počet kvetoucích rostlin v populaci se může silně lišit během let a podle místa. Semena zrají 8–10 týdnů po oplodnění a semena jsou roznášena do okolí od poloviny července do září.

Vegetativní orgány.

Vegetativními orgány prvosenky jarní jsou oddenek pokrytý kořenovým vlášením a listy, které z něj v klimaticky příznivé době vyrůstají v podobě listové růžice.  Oddenky jsou nepravidelně pokroucené, dlouhé 1–5 cm, široké 2–5 mm, sivě hnědé. Kořeny jsou maximálně 1 mm tlusté a několik centimetrů dlouhé, světle žluté až běložluté. Na povrchu oddenků se nachází obnovovací pupeny, které jsou schovány těsně pod povrchem půdy. Kořenový krček je v podzemní části pokryt více či méně masitými šupinami, což jsou pozůstatky uschlých listů. Mikroskopicky na příčném řezu oddenku je vidět pod charakteristickým endodermem v kruzích uspořádané cévní svazky. Kořeny obsahují zrna škrobu, jejichž velikost kolísá okolo 4–10 μm. Na kořenech prvosenky jarní byla nalezena arbuskulární mykorhiza.  Listy jsou tvořeny křídlatým řapíkem rozšiřujícím se v pochvu a vejčitou podvinutou čepelí s chloupky. Listy jsou měkké, svraskalé 5–15 cm dlouhé (i s řapíky) a 2–6 cm široké v době kvetení, nejširší bývají v době plození. Listy jsou uspořádané v přízemní růžici. Čepel je vejčitá až vejčitě podlouhlá, k bázi pozvolna nebo náhle zúžená (zřídka slabě srdčitá), nepravidelně zoubkovaná, až téměř celokrajná. Čepel je na vrchní straně pýřitá až olysalá s výraznou vystouplou žilnatinou. Řapík je kratší než čepel, je křídlatý. Na konci se řapík rozšiřuje v pochvu.

Generativní orgány.

Generativními orgány jsou u prvosenky květy, které vyrůstají na dlouhých stvolech obnovovacích pupenů oddenků a následně plody v podobě tobolek se semeny. Prvosenka jarní kvete v dubnu až květnu.  Jemně žláznatý a pýřitý stvol je 4–25 cm dlouhý, chlupatý. V květenství, kterým je jednostranný převislý okolík, se nachází 1 až 30 květů nebo květních pupenů. Počet květů během kvetení je flexibilní, počet plodů se už nemění.  Listeny jsou čárkovitě kopinaté, bleděžluté, při bázi jsou bez hrbolku, obvykle jsou 3–6 mm dlouhé. Stopky květní jsou 4–18 mm dlouhé. Květ má pět tyčinek stejně dlouhých jako kalich, často se ale objevuje tzv. různočnělečnost − "heterostylie", kdy je délka nitek výrazně zredukovaná. Prašníky jsou asi 2 mm dlouhé. Pestík má svrchní kulovitý semeník a rovnou čnělku s paličkovitou bliznou. Na rozdíl od prvosenky vyšší květy charakteristicky voní. Kalich je zvonkovitý, nálevkovitý, široce trubkovitý nebo baňkovitý, hranatý, od korunní trubky odstávající. Je dlouhý 12–25 mm má bleděžlutou nebo bledězelenou barvu. Je vroubkovaný a chlupatý, nejvíce podél úžlabí vroubků. Cípy květů jsou trojúhelníkovité, špičaté, dosahující 1/5 až 1/3 délky kalicha. Délka korunní trubky je větší nebo menší než délka kalicha. Lem miskovitého tvaru, je 5–6 mm široký, sytě žlutý. Cípy lemu jsou obsrdčité, při bázi mají oranžovou skvrnu. Prvosenka jarní je obligátně cizosprašná, opylení zcela závisí na hmyzích opylovačích (entomogamie), jako jsou různí čmeláci (rod "Bombus") a jiní blanokřídlí, ale i motýli (žluťásek rodu "Gonepteryx" či např. kukléřky rodu "Cucullia").  U přirozených variant prvosenky jarní kolísá poměr opylených květů, ze kterých se úspěšně vyvinuly plody okolo 61 %. Plodem je tobolka se semeny. Tobolka je vejcovitá, 6–10 mm dlouhá, kratší než vytrvalý kalich, jímž je zakryta. Počet plodů na rostlině kolísá kolem devatenácti (někdy jich ale může být až 108). Vejčitá, krychlovitá nebo téměř kulatá semena jsou tmavohnědá, nelepkavá, jemně bradavčitá nebo uzlovitá. Semena, dosahují délky 1–2 mm, jsou bez masíčka. Průměrné množství semen v plodech je 30 (někdy jich však může být až 61). Počet semen v plodech a poměr hmoty semen je negativně souvztažný. Díky tomu, že váží pouze 0,69–1,24 mg, se mohou rozptýlit do okolí mechanismem kadidelnice. Ačkoli semena prvosenky jarní mohou v přirozených podmínkách klíčit brzy potom, co byla vyseta, většina semen přezimuje a naklíčí na jaře (od konce dubna do poloviny května). Většina semen získaných z místních rostlin, při výzkumu v Polsku, se zdála být životaschopná, jelikož měla průměrnou klíčivost 88 %, rychlost klíčení semen byla ale překvapivě různorodá. Nízká klíčivost je obvyklá kvůli období klidu a čerstvá semena prvosenky jsou spící v době výsevu (přeléhavá) a potřebují stratifikaci chladem k tomu, aby bylo aktivováno klíčení. Protože semena obsahují vodorozpustné obaly, období klidu u semen prvosenky jarní není omezeno při zrání v suchu. K tomu, aby bylo stimulováno klíčení, semena vyžadují světlo a preferují malý rozsah teplot (optimum 16,1 °C). Semena prvosenky jarní vystavená dostatečně dlouho vlhkosti a teplotě 16,1 °C tedy pravděpodobně začnou klíčit. Ale semena prvosenky jarní vystavená vyšším teplotám a přechovávaná v suchých podmínkách pravděpodobně znovu vstoupí do období klidu.  Velká část semen prvosenky jarní se s ohledem na podmínky klíčení může hromadit v půdě. To potvrzují nálezy velkého množství životaschopných semen prvosenky jarní v zásobě semen v půdě. Semena po 16 měsíců uložená v zemi zůstala životaschopná a podržela si 85 % klíčivost. Ošetření semen prvosenky gibereliny významně zvýší úspěšnost klíčení.

Taxonomie.

Nejčastěji uváděná synonyma k prvosence jarní ("Primula veris" L., ) jsou:

Variabilita.

Prvosenka jarní vykazuje vysokou variabilitu ve tvaru a chlupatosti listů i ve velikosti a tvaru kalichu. V termofytiku výrazně převládají prvosenky jarní s větší délkou kalichů (16–25 mm). Mimo termofytikum přesahují i do teplejších poloh mezofytika. Listy jsou (zvláště v Panonském termofytiku) často hustěji chlupaté a někdy až plstnaté (var. "hardeggensis" ), tendence k olysávání je u této dlouhokališné variety poměrně slabá. Ale i v nejteplejších územích (například na jižní Moravě či v Českém středohoří) se vyskytují prvosenky jarní skoro úplně lysé dohromady s plstnatými.  Prvosenky jarní s krátkými kalichy (12–17 mm) s listy naspodu chlupatými až olysalými se častěji vyskytují v mezofytiku, kde někdy tvoří čisté populace. Dlouhokališný i krátkokališný typ je spojen plynulými přechody. Díky silnému prolínání je u mnoha rostlin možné jen určení do druhu. Na několika lokalitách v Polabí jsou v populacích prvosenky jarní šedavé poměrně hojně zastoupeny rostliny s baňkovitým, 16–19 mm dlouhým kalichem a korunní trubkou nápadně vyniklou (var. "velenovskyi" ), které se jinde vyskytují jen vzácně.  Vzhledem k široké ekologické amplitudě je pravděpodobné, že v rámci druhu dochází k ekotypickému rozrůzňování druhu, zatím však chybí experimentální důkaz.  Prvosenka jarní je druh variabilní, proto se rozděluje do více poddruhů. Nominátní poddruh prvosenka jarní pravá ("Primula veris" subsp. "veris") se vyskytuje ve většině areálu druhu, na jihu po Alpy., v ČR od nížin do podhůří. V teplejších oblastech střední Evropy i ČR je častější prvosenka jarní šedavá ("Primula veris" subsp. "canescens"), na západ se vyskytuje až po jih Francie a sever Španělska.. Prvosenka jarní libovonná ("Primula veris" subsp." columnae") roste hlavně v jižní Evropě Prvosenka jarní velkokališná ("Primula veris" subsp. "macrocalyx") roste ve východní části areálu druhu, v Rusku, v Turecku a v severním Íránu. V přírodě jsou známy i kříženci prvosenky jarní s jinými druhy. Je to prvosenka prostřední ("Primula × media", p. jarní × p. vyšší), "Primula × polyantha" (p. jarní × p. bezlodyžná) a "Primula × murbeckii" (p. jarní × p. vyšší × p. bezlodyžná).  Ušlechtilé kultivary prvosenky jarní ("Primula veris") jsou v oběhu pod jménem "Primula anglica", jsou to rostliny s květy většinou červených barev a často smíšené s červenými hybridy prvosenky vyšší ("Primula elatior"). Exempláře s obrovskými květy, které se i u nás někdy ve školkách pěstují, patří také do skupiny "Primula anglica". Snad se tu projevuje heterózní efekt, protože velikost květů se nedá v dalších generacích udržet.  Ve střední Evropě je asi nejpodobnějším druhem, se kterým se prvosenka jarní někdy zaměňuje, prvosenka vyšší ("Primula elatior"). Stejně jako pro prvosenku jarní se pro ni často užívá lidový název petrklíč. Liší se hlavně bledě žlutými slabě vonnými květy a ke koruně přitisklými, nikoliv odstálými a nafouklými, kalichy. Jsou zde i ekologické odlišnosti, je výrazně vlhkomilnější a je typickým druhem i luhů, kde prvosenka jarní většinou chybí. Podobné květy má i prvosenka bezlodyžná ("Primula vulgaris"), jinak se však pozná snadno, protože nemá lodyhu a květy vyrůstají na tenkých stopkách přímo ze středu růžice listů.

Ekologie a výskyt.

V ČR se vyskytuje roztroušeně od nížin po podhorské oblasti (max. asi 800 m n. m.), celkově roste v téměř celé Evropě vyjma Středozemí a nejsevernějších oblastí. Areál výskytu zasahuje ale i do Švédska částečně i Norska, do Anglie, Irska, severního Španělska a části Itálie. Lze ji najít i na Balkánském poloostrově. Na východě areál rozšíření prvosenky jarní zasahuje hluboko do Ruska, pokračuje přes Turecko po severní Írán. Druhotně se rozšířila i v Severní Americe, hlavně na severovýchodě.  Prvosenka jarní ve střední Evropě nejčastěji roste v některých typech dubohabřin a teplomilných doubrav a na jejich okrajích. Zřídka roste i v květnatých bučinách, vápnomilných bučinách a v některých typech suťových lesů. Nalézt prvosenku jarní je možné i v semixerotermních travinobylinných společenstvech (sušší druhově bohaté louky a pastviny). Na Britských ostrovech někdy roste i na stabilizovaných (nepřesýpavých) dunách. Prvosenka jarní se většinou vyhýbá luhům, proto v oblastech s převažujícími lužními lesy je vzácná. Příkladem je oblast dolního toku Moravy a Dyje, kde někdy roste na suchých hlínou pokrytých písčitých vyvýšeninách (tzv. hrúdech).

Fytocenologie.

Prvosenka jarní často roste v tzv. panonských dubohabřinách asociace "Primulo veris-Carpinetum", což jsou teplomilnější typy dubohabřin, které v ČR najdeme na jižní Moravě. Ale může růst i v teplomilnějších typech hercynských dubohabřin, někdy označovaných jako subasociace "Melampyro nemorosi-Carpinetum primuletosum veris", které jsou časté i v teplejších částech Čech a analogicky ji najdeme i v teplomilnějších variantách karpatských dubohabřin as. "Carici pilosae-Carpinetum".  Prvosenka jarní se běžně vyskytuje i v bazifilních teplomilných doubravách. Jsou to lesy s dominací dubu šipáku a dubu zimního rostoucí hlavně na bazických substrátech teplých oblastí (nejvíce vápenec a čedič). V Čechách to je asociace "Lathyro versicoloris-Kvercetum pubescentis", na Moravě "Pruno mahaleb-Kvercetum pubescentis", o něco mezofilnější typy řazené do as. "Euphorbio-Kvercetum" (syn.: "Corno-Kvercetum") najdeme v obou územích. Může růst i v jiných typech teplomilných doubrav, například tzv. mochnových doubravách as. "Melico pictae-Kvercetum roboris" (syn. "Potentillo albae-Kvercetum").  Prvosenka jarní je typická i pro suťové lesy subasociace "Aceri-Carpinetum aconitetosum vulpariae", které se vyskytují převážně na karbonátových horninách (vápenec, mramor aj.), v ČR hlavně v Moravském a Českém krasu. Roste také v borech svazu "Cytiso ruthenici-Pinion sylvestris". Jsou to lesostepní bory (někdy i s příměsí dubu nebo břízy) rostoucí na opukách a vápenitých pískovcích, v ČR hlavně v okolí tzv. bílých strání ve středních až severních Čechách.  Prvosenka jarní je častá i v některých typech suchých trávníků. Jsou to například tzv. pěchavové trávníky sv. "Diantho lumnitzeri-Seslerion", což jsou zapojené trávníky s dominancí pěchavy vápnomilné ("Sesleria caerulea") v skalnatých oblastech pahorkatin (hlavně na vápencích), po obvodě vyšších hor (např. Alpy, Karpaty). Běžná je také v tzv. širokolistých suchých trávnících sv. "Bromion erecti". Jsou to louky, kde se jako dominanta často uplatňuje sveřep vzpřímený ("Bromus erectus") nebo válečka prapořitá ("Brachypodium pinnatum"). V asociaci "Brachypodio pinnati-Molinietum arundinaceae" ze sv. "Bromion erecti" je vedena dokonce jako diagnostický druh. Tento typ suchých luk se v ČR vyskytuje v Bílých Karpatech. Může se růst i v dalších typech trávníků, jako jsou sušší varianty mezofilních luk sv. "Arrhenatherion elatioris", pastvin sv. "Cynosurion cristati" nebo lesních lemů sv. "Trifolion medii".

Optimální podmínky.

Prvosenka jarní je typický druh dobře prosvětlených míst, ale může také přežít pod částečným stínem i když vykazuje sníženou životaschopnost. Výsledky experimentálních měření produkce, nebo absorpce oxidu uhličitého se měnily u prvosenky jarní, prvosenky bezlodyžné a prvosenky vyšší v průběhu postupně se zvyšujícího zastínění. Testy ukázaly, že prvosenka jarní byla nejméně, a prvosenka bezlodyžná nejvíce snášenlivá vůči zastínění. Prvosenka jarní většinou chybí na pastvinách s vysokou hladinou spodní vody. Testy ukázaly, že přírůstek sušiny u prvosenky jarní se významně snižuje při experimentálně zvýšené hladině spodní vody už po třech měsících růstu rostliny. Kořeny rostlin nejsou schopné pronikat do anoxických vrstev. Kořeny prvosenky jarní v lokalitách se zvýšenou hladinou spodní vody jsou díky tomu kratší a prorůstají jen horními půdními vrstvami s dostatkem kyslíku, což je charakteristické pro druhy nesnášenlivé k dlouhodobému zamokření. Ve srovnání s prvosenkou vyšší a prvosenkou bezlodyžnou je prvosenka jarní většinou více tolerantní k suchu. Ačkoli O. Inghe a C. O. Tamm (1988) často pozorovali dočasné chřadnutí listů prvosenky jarní během suchého léta v jižním Švédsku, nezjistili významný dopad na pravděpodobnost přežití takových jedinců. Při výjimečně suchých a horkých podmínkách během kvetení, dochází k významnému zmenšení množství a velikosti semen.  Roste na kyprých eutrofních až mezotrofních, půdách s neutrální až mírně kyselou reakcí. Kyselé půdy nesnáší. Snese půdy s vyšším obsahem vápníku. Dokáže osídlit i půdy dosti těžké, ale optimum jejího rozšíření je na půdách relativně kyprých (proto hojně i na vrcholových sutích) a minerálně dosti bohatých. S oblibou se ve větším množství objevuje na mladých vyvřelinách (čedič, andezit apod.) a na vápenci. Prvosenka jarní je druh charakteristický pro půdy chudé na živiny. Uměle zvýšené hodnoty dusíku mají za následek klesání velikosti populace, což je hlavně výsledek sníženého počtu kvetoucích rostlin a tedy produkce semen. Dlouhodobé projekce také ukázaly, že porosty, které byly vystaveny nejvyšším hodnotám dusíku v půdě (9 g (N) m rok) zanikly během 30 let (běžný jednoletý populační pokles z 18,2 % a 15,5 % a běžný čas zániku od 13,7 a 24,4 léta při kosení a pastvě), zatímco porosty bez přihnojování měly běžný přírůstek jedinců.  Pokud jsou podmínky pro růst příznivé, populace prvosenky jarní může mít velké a viditelné jedince s vysokou hustotou porostu. Ačkoli prvosenka jarní není nikdy dominantní rostlinou v porostu, dosahuje hustoty mezi 10 a 34 jedinci na m, zatímco při výsevu mohou dosáhnout hustoty až do 100–200 jedinců na m. Kvůli omezené možnosti rozptylování semen v závislosti na způsobu jejich šíření, se mladé rostliny většinou spíše vyskytují seskupené kolem dospělých rostlin. Příležitostně, mohou shluky prvosenek jarních vzniknout následkem vegetativního rozmnožování, ačkoli je to málo časté. Prvosenka jarní tvoří často větší, pestře žlutě zbarvené porosty. Vyskytuje se většinou pospolitě, přirozené obnově dřevin však nezbraňuje.

Ohrožení.

V České republice rostou pouze dva poddruhy prvosenky jarní, a to prvosenka jarní šedavá, která je podle českého Červeného seznamu zařazena mezi ohrožené ("C3", což odpovídá v mezinárodním Červeném seznamu IUCN kategorii "VU") a prvosenka jarní pravá, která je podle českého Červeného seznamu zařazena mezi vzácnější taxony vyžadující pozornost, ale méně ohrožené ("C4a", což odpovídá v mezinárodním Červeném seznamu IUCN kategorii "NT").  V mnoha oblastech původního výskytu v Evropě populace prvosenky jarní klesají hlavně následkem změněného využití půdy, pokračujícím zvýšením obsahu živin v půdě (hlavně dusíku) pronikajících z okolní krajiny. Například ve Velké Británii utrpěla populace prvosenky jarní dramatický pokles v letech 1930 a 1980. Pokles výskytu prvosenky jarní v Evropě byl způsoben zejména nárůstem zemědělské výroby, používáním herbicidů, eutrofizací stálých luk, a orbou travních porostů.  Velmi důležitým důvodem úbytku prvosenek jarních je způsob lesního hospodaření. Dubohabřiny jsou káceny, na jejich místě jsou vysazovány kultury jehličnanů. Tam, kde jsou dubohabřiny ponechány, jsou prosvětlovány probírkou, což přirozeně vede k posílení rozvoje keřového patra a díky tomu je bylinné patro, kde prvosenka roste, zarostlé křovinami. Vzhledem k tomu, že je prvosenka jarní světlomilná, tedy ubývá i v takto udržovaných přirozených stanovištích s vlivem člověka.  Protože mnoho míst výskytu prvosenky jarní je omezené na malé lokality, rostliny jsou následkem toho vysoce citlivé na jevy, jako je příliv živin z okolí ať už vlivem zemědělského a lesnického hospodaření, nebo nakládání s odpady. Relativně intenzivní pastevectví, vytváří prostor pro ujmutí semenáčků a růst rostlin. Pastva umožňuje efektivní produkci semen a optimální strategii udržení populace prvosenky jarní v dlouhodobém horizontu. Pro populace prvosenky jarní je důležité přiměřené hospodaření. Vhodné je kosení luk a pastva. Tyto zemědělské úpravy brání sukcesi do lesa a hustých křovin. Pastva vytváří také mozaikovitou krajinu s trávníky a řídkými křovinami. Při ponechání krajiny s trávníky a řídkými křovinami ladem dochází k zarůstání luk expanzívními druhy a postupné sukcesi ke stinnému lesu, což je pro prvosenku jarní nepříznivé prostředí. Počet prvosenek jarních a rozkvetlých květů se významně snížil po ustoupení od tradičního pastevectví a kosení luk a následkem technologií v lesnictví. Rostoucí stín také redukuje semenné zrání, mající za následek významně nižší semenné produkční dávky ve srovnání s necloněnými jedinci. Sukcese lesa má za následek snížený přírůstek jedinců, hlavně kvůli sníženému pohlavnímu rozmnožování a stárnutí populace. Nicméně jedinci prvosenky jarní nalezení na okrajích lesa a v relativně prosvětlených lesích nebo v lesích s řídkými křovinami mohou kvést hojně a reprodukovat se úspěšně.  V mnoha oblastech ve Velké Británii, byly vysévány prvosenky jarní u krajnic cest. Semena prvosenky jarní jsou také přidávána do směsi osiv s divokými květinami. Díky tomu se velikost populace prvosenky jarní ve Velké Británii zvětšila. Populace prvosenek jarních se také vrátily do oblastí, kde ji pastva výrazně snižovala. Řada hřbitovů ve Velké Británii, které jsou udržovány v přírodním stylu, vhodném pro přežití a rozvoj přirozených společenstev rostlin a živočichů, pomáhá přežít i této oblíbené jarní květině.

Choroby a škůdci.

Na prvosence jarní se občas vyskytují různé choroby způsobené houbami či jim podobnými organizmy. Příkladem je plíseň šedá ("Botrytis cinerea"), způsobující botrytidu. Napadá různé části rostlin zejména při převlhčení a hustém zápoji. Skvrny na listech způsobují např. houby větevnatky "Ramularia primulae" a "Ramularia interstitialis", listy napadá i "Cercosporella primulae". Celou rostlinu napadá oomyceta "Peronospora oerteliana", semeníky pak sněť "Urocystis primulae". Hnědnutí kořenů a následný úhyn rostlin způsobuje houba "Thielavia vasicola". Řidčeji se na spodní straně čepelí objevují rzi "Uromyces primulae" a rez primulková ("Puccinia primulae").  Na provosence jarní parazitují i mnozí živočichové. V kořenech žijí háďátka ("Aphelenchus olesistus" a rod "Heterodora"). Části prvosenky jarní jsou požírány či poškozovány více druhy hmyzu (popřípadě jejich larvami) a měkkýšů. Semena např. konzumuje larva mola "Amblyptilia punctidactyla". Na prvosenkách žijí i třásněnky (Thysanoptera) a housenky některých píďalkovitých. Molice (Aleyrodidae) někdy sají na spodní straně listů, housenky můry osenní ("Agrotis segetum") příležitostně požírají listy a později i kořínky. Prvosenka jarní je živnou rostlinou housenek ohroženého motýla pestrobarvce petrklíčového ("Hamearis lucina").  Na prvosence jarní parazitují i mnohé mšice, jednak kořenové jako "Pemphigus auriculae", "Pemphigus psoudoauriculae", tak i listové, které způsobují i sekundární nákazy virovými a bakteriálními chorobami. Na rubu listů saje pidikřísek skleníkový ("Erythroneura bellidiformis" ), larvy much "Chromatomyia primulae" vyhlodávají v listech dlouhé tunely, kořínky požírají larvy lakonosce rýhovaného ("Otiorrhynchus sulcatus" ).  Zvláště u mladších semenáčků a někdy i u starších rostlin prvosenky se objevuje chloróza (žloutenka čili blednička). Je to choroba způsobená fyziologickými problémy jako přelití, nedostatek živin, obzvláště železa (v rostlině přístupné formě) aj. V krajních případech jsou nejmladší listy na rostlině téměř bílé.. Různé žloutnutí a špatný růst rostlin způsobuje i sucho, znečištěný vzduch aj.

Obsažené látky.

Léčivý efekt a další využití rostliny je podmíněno přítomností rostlinných metabolitů, jejichž obsah v kořenech, listech či květu může být rozdílný. Zastoupení látek rovněž závisí na ročním období nebo varietě.  Mezi látky obsažené v kořenech patří saponiny, jichž je asi 5 až 10 % (některé zdroje uvádějí maximální hodnotu 14,9 %). Udává se obsah až 29,5 mg triterpenických saponinů na gram sušiny (vysušené hmoty) kořene, hlavně kyselinu primulové A a B. Dále jsou v kořenech glykosidy (primverin a primulaverin), silice (0,25 %), pyrokatechinové taniny, škrob, cukr a volemit. Podle výsledků měření, provedených na 90 jedincích ze tří různých stanovišť, existuje mezi jedinci a stanovišti značná kolísavost účinku drogy, z čehož vyplývá požadavek biologické titrace terapeuticky používané drogy. Z variability účinku se usuzuje, že průměrná účinnost kořenů u tohoto druhu je mezi 110 až 210 h. j. (hemolytickými jednotkami). Čerstvá kořenová droga je bez zápachu, místo silice obsahuje glykosidy primverin a primulaverin. Sušením a skladováním drogy se enzymem primverosidázou glykosid primverin a primulaverin štěpí.  Hemolytické zkoušky ukazují, že kořen prvosenky jarní obsahuje více saponinů než prvosenka vyšší, přičemž samotné kořeny jsou na saponiny bohatší než oddenek. Podle Brody je prvosenka jarní ("Primula veris") z farmaceutického hlediska cennější než prvosenka vyšší ("Primula elatior"). O tom, zda je cennější i terapeuticky, však mohou rozhodnout pouze srovnávací klinické zkoušky.  Mezi látky obsažené v květech patří rovněž saponiny (asi 2 %), dále malé množství silice (více méně stejného složení jako silice kořene), opět glykosidy primverin a primulaverin, flavonoidy a flavony (3,4,5-trimethoxyflavon, kvercetin a jeho odvozeniny, kaempferol, a 3-limocitrin glykosid, rutin), karoten, enzym primverosidázu a vitamín C. Saponiny jsou podle Koflera a Steidla přítomny jen v kalichu a květní stopce. Proto považují květní drogu bez kalichu (jen z květních korun) za terapeuticky bezcennou.  Obsah saponinů v rostlině je značně variabilní. Kořeny vykazují během roku 2 maxima, a to první před květem nebo v době květu, druhé na podzim, resp. počátkem zimy. Listy nevykazují tak zjevnou zákonitost, ale kolísání probíhá více méně stejně jako u kořenů. Dafert a Mauber při výzkumu vlivu hnojení zjistili, že hnojení nijak zvlášť neovlivňuje obsah saponinů a ke stejným závěrům došel Jaretzky a Seyffarth. Podobné kolísání vykazují i jiné obsahové látky, například rutin. Denním rytmem rostliny a vlivy na obsahové látky se zabýval Richter, který praví, že obecně se světelnou intenzitou hemolytický index stoupá.

Využití a pěstování.

Ve středověku se v zahradách prvosenka jarní, nazývaná tehdy klíče Panny Marie, pěstovala pro květy a listy, které byly pojídány v salátech. Z květů se vyrábělo prvosenkové víno, medovina a ocet. Květy se jedly také samotné, pocukrované. Čaj z prvosenky jarní je mírné sedativum a byl využíván proti bolestem hlavy, nespavosti a neurotickým problémům. Lidé věřili, že dokáže vyléčit obrnu. Výtažek z prvosenky jarní byl používán v kosmetických přípravcích, jako prostředek, který měl odstraňovat vrásky.  Prvosenka má také symbolický význam. Je typická pro Velikonoce: motiv prvosenky zdobí mnoho předmětů spojených se svátky jara, například velikonoční pohlednice a přání a vily se z ní také věnce a máje. V květomluvě může znamenat například "„Kdo je pánem tvého srdce?“" nebo "„chtěl bych vědět, jestli jsem jediný“" Prvosenka je podle severské mytologie zasvěcena bohyni lásky Freye a může prý být použita, aby návštěvníka vedla k jejímu sálu, Sessrúmniru. Je také symbolem čtyř hrabství v Anglii, a sice Essexu, Northamptonshire, Surrey a Worcestershire. Podle slovanských pověstí představuje prvosenka klíč, kterým svatý Petr otevírá jaro (petrklíč). Svatý Petr je nástupcem pohanského Peruna a klíč symbolem blesku. Podle slovanských i německých pověstí petrklíč otevírá cestu ke skrytým pokladům a zlatu. V Německu bylo děvče, které o Velikonocích nalezlo petrklíč, považováno za nevěstu ("heiratsschlüssel").  Do oficiálního lékařství uváděl prvosenky po první světové válce svými pracemi Wasicky a Joachimowitz. V lékařství se používá celý květ s kalichem nebo jen květní koruny ("Flos primulae") a oddenek s kořeny ("Radix primulae"), zřídka se užívá i list ("Folium primulae"). Droga z prvosenky jarní nahrazovala americkou drogu "Radix senegae" rostliny vítod senega ("Polygala senega"), která je v účincích rovnocenná. Místo "P. veris" lze užít prvosenku vyšší ("Primula elatior" ). Květ se sbírá v dubnu a květnu, kdežto oddenek na jaře (duben) před začátkem vegetace nebo až na podzim, zejména v říjnu. Prvosenka je chráněná bylina, proto není sběr těchto léčivek ve volné přírodě povolen, je možný pouze z rostlin pěstovaných na zahrádkách. Obě rostlinné části se suší ve stínu. Sušení musí probíhat velmi rychle. Umělá teplota při sušení nesmí překročit 40 °C. Musí se dbát na rychlé odvádění vlhkého vzduchu. Správně sušená květní droga má zachovánu barvu čerstvých květů. Poměr ztráty na váze při sušení květů je asi 7:1 (u čistých korun). Květní droga má slabě medový pach a nasládlou chuť. Při nesprávném sušení mění droga barvu, zelená a hnědne, přičemž ztrácí na účinnosti. Oddenek má anýzovou vůni a odporně škrablavou chuť. Před sušením je nutno oddenky důkladně proprat v tekoucí vodě a zbavit je nadzemních částí rostliny. Čerstvé kořeny jsou bez zápachu. Teprve při skladování nabývají anýzové vůně. Podle Endrise Korbeláře obsah saponinů dosahuje v rostlině, respektive v kořenech, maxima dvakrát: jednou v době květu a podruhé na podzim. Při dlouhodobém skladování procento saponinů klesá.  Části rostlin lze využít jako expektorancia (k přípravě prsních čajů i k průmyslové výrobě léčiv) a sekretolytika v odvaru (10 g květů nebo 1 polévková lžíce řezaných kořenů na 2 šálky vody, jednou denně) při onemocnění a zánětech horních cest dýchacích, rozedmě plicní a při akutní a chronické bronchitidě. Někdy je extrakt z prvosenky používán i jako antirevmatikum. Drogy z prvosenky jsou používány také při bolestech kloubů a hlavy, k posílení srdeční činnosti a při onemocnění močového měchýře, močových kamenech. Podle jiných zdrojů mohou působit extrakty z prvosenky také proti epilepsii a křečím.  Drogu, přípravky z drog a izolované látky z prvosenky obsahují léčiva Solutan, Tussilen a Species pectorales Planta. Doporučená denní dávka je asi 3 až 6 g sušeného květu. Droga může způsobit podráždění zažívacího traktu a vyšší dávky mohou mít vliv na krevní tlak. Ve vyšších koncentracích může rovněž způsobit dávení a průjmy. Prvosenka může způsobovat alergickou odezvu u zvlášť citlivých jedinců. Nedoporučuje se používat v těhotenství a době kojení. Prvosenka jarní by se neměla používat dlouhodobě. Pro zahrady nemá původní druh jako trvalka velký význam. Hodí se k chatám v přírodě, oblíbenější jsou barevné odrůdy, které většinou mají teplé medové a červené odstíny. Hodí se ale k pěstování na hřbitovech, v záhonech ale i v nádobách. K pěstování se dobře hodí louky, protože se květy sbírají ještě před senosečí. Vyžaduje polostinné až stinné polohy. Semena se vysévají na podzim. Výhodnější než výsev přímo na pozemek je předpěstování rostlin v pařeništi. Při poruše klíčivosti se doporučuje máčet semena, ve vodě po 2−5 dnů. HTS je 1g (1 g semen = 1000−1320 kusů). Vegetativně lze množit prvosenku jarní dělením oddenků.  Výsev je doporučován v dubnu až červnu ve skleníku při teplotě 18 °C. Výsadba je nejvhodnější v srpnu až září. Rostliny mají být sázeny ve vzdálenosti 20 cm od sebe.  Prvosenka jarní se tradičně používá v džemech, čajových směsích, sirupech, salátech, víně a v nálevech pro kyselé okurky. Někdy se používá i do jarních vlasových koupelí (viz ). Oddenky prvosenky jarní se dříve využívaly pro kýchací prášek. Ve Švýcarsku a Rakousku se vývarem barvila také velikonoční vajíčka. Jako řezaná rostlina se prvosenka využívá pro aranžování

Prvosenka jarní ("Primula veris", lidově též petrklíč, bukvice bílá, bylina sv. Petra atd) je drobnější vytrvalá bylina z čeledi prvosenkovité ("Primulaceae"). Rostlina dosahuje i s květem výšky 20–25 cm. Z podzemního oddenku vyrůstají měkké a svraskalé listy uspořádané v přízemní růžici. Vonné žluté květy vyrůstají na jednostranném okolíku. Může se rozmnožovat vegetativně rozdělením oddenku, ale většinou se rozmnožuje pohlavně, tvorbou semen. Plodem je tobolka. Prvosenka jarní se může dožít více než padesáti let.  Vyskytuje se zvláště v Evropě a Asii, především v teplejších polohách nížin a pahorkatin, zejména ve světlých listnatých lesích, hájích, prosluněných stráních a v křovinách, většinou na vápencových podkladech. Dokáže však přežít i chladné podnebí, například v severním Skotsku. Český Červený seznam ji zařazuje do kategorie C3 (vzácnější až ohrožený druh). Pokles populace prvosenky jarní byl způsoben nárůstem zemědělské výroby, holosečnou těžbou a výsadbou kultur jehličnanů, používáním herbicidů, hnojením (hlavně dusíkatými hnojivy), eutrofizací stálých luk a orbou travních porostů.  Prvosenka jarní se tradičně používá pro přípravu čajů, nálevů nebo v lidovém léčitelství. Látky v ní obsažené (glykosidy a saponiny) působí jako expektorans při onemocnění horních a dolních cest dýchacích. Co se týče škůdců prvosenky, listy a květy prvosenky jarní jsou často poškozovány měkkýši a mnoha druhy hmyzu. Při přílišné vlhkosti a hustém zápoji prvosenku jarní napadají plísně a houbové choroby.

A monstrance, also known as an ostensorium (or an ostensory), is the vessel used in Roman Catholic, Old Catholic, High Church Lutheran and Anglican churches for the more convenient exhibition of some object of piety, such as the consecrated Eucharistic host during Eucharistic adoration or Benediction of the Blessed Sacrament. It is also used as reliquary for the public display of relics of some saints. The word "monstrance" comes from the Latin word "monstrare", while the word "ostensorium" came from the Latin word "ostendere". Both terms, meaning "to show", are used for vessels intended for the exposition of the Blessed Sacrament, but "ostensorium" has only this meaning.


Biografie.

Waldseemüller se narodil ve Freiburgu v Wolfenweiler (jeho matka byla z Radolfzellu) a studoval na univerzitě ve Freiburgu.  Dne 25. dubna 1507, v době kdy pracoval v St. Deodatu () ve Vévodství lotrinském (dnes Saint-Dié-des-Vosges, Francie), vydal glóbus a velkou nástěnnou mapu světa ("Universalis Cosmographia") složenou ze 12 dřevořezů, která byla vůbec první mapou, která zaznamenávala Nový svět jako „Ameriku“. Glóbus a nástěnná mapa byly doprovozeny knihou "Cosmographiae Introductio", úvodem do kosmografie. Kniha obsahuje latinské překlady "Quattuor Americi Vespuccij navigationes" (Čtyři cesty Ameriga Vespucciho), což je zřejmě dopis psaný Amerigem Vespuccim. V knize je rovněž popsáno, proč byl použit název Amerika: "ab Americo Inventore …quasi Americi terram sive Americam" (od objevitele Ameriga …jako by to byla země Amerigova, proto Amerika). V roce 1513 Waldseemüller znovu přemýšlí o názvu kontinentu, pravděpodobně v důsledku tehdejších pochybností o Vespucciho roli při objevení a pojmenování Ameriky. Ve svém přepracování Ptolemaiova atlasu však již název „Amerika nepoužil“ a namísto toho je kontinent nazván jednoduše "Terra incognita" (neznámá země). I přes tuto revizi, již bylo od té doby vydáno 1000 kopií mapy světa a původní název „Amerika“ se ujal. Zatímco Severní Amerika se ještě po nějaký čas v dokumentech označovala jako Indie ("Indies"), nakonec došlo i v jejím případě k používání názvu „Amerika.“  Nástěnná mapa byla po dlouhou dobu ztracena, ale v roce 1901 nalezl její kopii Joseph Fischer na hradě Wolfegg v jižním Německu. Jedná se o jedinou známou dochovanou kopii, která byla v květnu 2003 zakoupena Kongresem Spojených států.

Martin Waldseemüller (v latinizované podobě "Martinus Ilacomilus" či "Hylacomylus", 1470 – 16. března 1520) byl německý kartograf. Společně s Matthiasem Ringmannem je mu připisováno první známé použití názvu „Amerika“ pro označení Nového světa, a to ve Waldseemüllerově mapě (známá též jako "Universalis Cosmographia"), na počest objevitele Ameriga Vespucciho. Podle Richarda Čapka „jeho tvorba způsobila přesun vůdčího postavení kartografie do Německa“.

Martin Waldseemüller (c. 1470 – 16 March 1520) was a German cartographer and humanist scholar. Sometimes known by the Latinized form of his name, Hylacomylus, his work was influential among contemporary cartographers. He and his collaborator, Matthias Ringmann, are credited with the first recorded usage of the word "America" to name a portion of the New World in honour of the Italian explorer Amerigo Vespucci. Waldseemüller was also the first to map South America as a continent separate from Asia; the first to produce a printed globe and the first to create a printed wall map of Europe. A set of his maps printed as an appendix to the 1513 edition of Ptolemy's "Geography" is considered to be the first example of a modern atlas.


Průběh povstání.

Povstání vyvěralo zejména z osobní rivality některých politických představitelů, kterým jako záminka dobře posloužily i teologické sporné otázky. Tvrdé soupeření a pouliční boje mezi stoupenci původně sportovních klubů „Modrých“ a „Zelených“ se vyostřovaly již celá desetiletí, podbarvené nadto i zmíněným rozdílným náboženským chápáním podstaty Krista. „Modří“ vyznávali ortodoxní dvojí pojetí podstaty Krista, božskou a lidskou, „Zelení“ byli monofyzitisté, kteří naopak tvrdili, že má jedinou, božskou podstatu.  Císař Justinián, ačkoliv svým ortodoxním přesvědčením stranil „Modrým“, povolil tvrdý zákrok proti novým krvavým nepokojům obou stran, po kterých zůstali mrtví a těžce zranění, což však paradoxně způsobilo dočasné spojenectví předáků „Modrých“ i „Zelených“ – původně jen proti městským strážím a jejich veliteli Janovi z Kappadokie. Společně požadovali jeho sesazení a potrestání. Když císař jejich žádosti nevyslyšel, bouře den za dnem sílily. Nejprve vzplálo vězení, pak další veřejné budovy. Na stranu vzbouřenců postupně přešly i některé oddíly policie a městských stráží. Jelikož císař v této chvíli nepochopitelně váhal (na dlouhé hodiny se zavíral do své soukromé kaple, kde se modlil o Boží zázrak) jak povstání uklidnit, hořela brzy celá čtvrť a plameny přeskakovaly dále. Na ulicích se nepřehledně vraždilo a domy a paláce, veřejné i soukromé budovy byly rozdivočelou lůzou drancovány a podpalovány.  Pátý den, za již zcela nezvladatelného řádění povstalců ve velké části Konstantinopole vyslal císař deputaci biskupů „vyzbrojených“ pouze některými nejsvětějšími ostatky (relikviemi) volat povstalce ke křesťanskému smíru a odpuštění. Biskupové však „dostali“ od povstalců pouze příděl kamení a cihel a ztrácejíce odznaky svého důstojenství prchali do paláce Dafné. Teď teprve císař volal na pomoc stráže které pod Belisariovým vedením zaštítili prchající duchovní, načež organizovaným protiútokem brzy zahnaly rozvášněné vzbouřence na útěk a mnoho jich pobily. Jednota mezi „Modrými“ a „Zelenými“ ostatně již brala díky neshodám při dělení kořisti z rabování města za své a jednotlivé tlupy se krvelačně v hořícím městě pouštěly i do sebe. Povstalci se již rvali i o přístupy do zatím nevypleněných chrámů, paláců a veřejných budov. Vojsku po prvním úspěšném zásahu v ulicích překvapivě nebyl vydán pokyn k plošnému násilnému ukončení krvavých nepokojů a Justinián, prodchnut nezlomnou vírou ve vymodlenou Boží přízeň, se namísto toho vypravil osobně do improvizovaného hlavního stanu vzbouřenců na Hippodromu. Sotva však vystoupil z chodby do císařské lóže, začaly kameny a cihly dopadat i na ni. Ne příliš důstojně se císař urychleně vrátil zpět do bezpečí paláce pod ochranou zatím ještě loyálních stráží.  Lůza poté přivedla na Hippodrom jistého Hypatia, polozapomenutého synovce císaře Anastasia a brzy nato jej na Konstantinově náměstí provolali císařem. Nato vzbouřenci přitáhli do budovy senátu a nutili senátory přísahat novému císaři věrnost. Bezradný Justinián zatím naslouchal vzrušené debatě v paláci, kam se uchýlili mnozí senátoři a příslušníci městské aristokracie, třásl se strachy a se zoufalstvím se kdekoho ptal na radu, co teď dělat. Belisarius s dalším přítomným generálem Mundem volali po okamžitém tvrdém vojenském zásahu. Převažovalo však mínění, že je třeba spasit životy, zejména ten nejposvátnější, císařův a prchnout z Konstantinopole. Je pravděpodobné, že asi v této době navázal významný císařský hodnostář, eunuch Narses styk s démarchem (Démarchos – původně nejvyšší úředník dému, tj. okrsku v athénské republice. Zde nejvyšší hodnostář, představitel celého „dému“ – „Modrých“) „Modrých“ a kombinací úplatků, ústupků a amnestií se jej snažil přimět k ukončení rozsáhlých násilností. Veškerá vina měla být svalena na „Zelené“.  Iniciativy se nakonec chopila císařovna Theodora a přikázala Belisariovi a Mundovi shromáždit všechny zbývající použitelné vojenské oddíly, udeřit na povstalce a zejména zatknout „císaře“ Hypatia. Městské stráže a policie jako takové již dávno neexistovaly a nejspíše, pokud nebyli sami zabiti, se přidali k drancujícím zástupům. Belisarius s několika stovkami svých elitních vojáků a Mundus se svými Huny pronikli doutnajícími ulicemi zpět k Hippodromu. Po prvním marném pokusu vniknout dovnitř zabarikádovaným vedlejším vchodem vzal Belisarius ztečí hlavní bránu Hippodromu. Vpochodovali pak branou dovnitř a vyzvali hlučící obrovský dav, aby vydal zrádce Hypatia. Ihned nato byli vojáci napadeni mnoha tisíci přívrženci „Zelených“.  Ryk prudkého boje přiměl Munda, aby v ten moment udeřil přes vedlejší „Bránu Mrtvých“. Brzy se krutě bojovalo jak na ploše, tak v lóžích, řadách sedadel i ve vnitřních prostorách Hippodromu. Lůza, ozbrojená ponejvíce jen kamením a klacky, neměla proti profesionálům a těžkooděncům šanci. Démarchos „Modrých“ v tento rozhodující moment údajně sám zavraždil démarcha „Zelených“, načež se zmocnili „císaře“ Hypatia a předali ho Belisariovi. „Zelení“, těžce poškozeni svým zuřivým útokem na vojáky, neměli teď proti „Modrým“ šanci. Belisarius ve shodě s generálem Mundem (a možná i s instrukcemi ode dvora) se s vojskem stáhl s důležitým zajatcem do paláce. Modří mezitím po celém zle zpustošeném městě pořádali doslovné hony na zbývající „Zelené“.  Navečer pak předák „Modrých“ oznámil, že všichni „Zelení“ zrádci císaře Justiniána jsou vybiti v celém městě. Prokopius z Cesareje uvádí 35 000 zabitých „Zelených“ a několik set „Modrých“ jen za poslední den povstání. Hypatius i jeho na Hippodromu rovněž zajatý přítel Pompeius byli neprodleně popraveni. Krvavé povstání „Niká“ skončilo.

Povstání Níká (řecky "Στάση του Νίκα") bylo povstání v hlavním městě Byzantské říše, Konstantinopoli, v roce 532, za vlády císaře Justiniána I. Během týdenního řádění bylo město značně poškozeno a desetitisíce jeho obyvatel byly zabity. Povstání vypuklo v důsledku soupeření dvou sdružení ("demes") a nespokojenosti s Justiniánovou vládou, proti které se obě sdružení spojila. Název pochází od hesla "Níká!" (Zvítěz!), které povstalci provolávali. Povstání bylo zlikvidováno vnesením neshody mezi obě sdružení a vojenským zásahem. Bojovali modří proti zeleným.

The Nika riots ( "Stásis toû Níka"), Nika revolt or Nika sedition took place against Emperor Justinian I in Constantinople over the course of a week in 532 CE. They were the most violent riots in the city's history, with nearly half of Constantinople being burned or destroyed and tens of thousands of people killed.


Historie.

Pete Townshend původně napsal Baba O'Riley pro jeho projekt "Lifehouse", rockovou operu, která měla následovat operu The Who - "Tommy" (1969).  Townshend skladbu odvodil z jeho experimentálního nahrávání varhan Lowrey Berkshire TBO-1. Baba O'Riley měla být skladba, kterou by zpíval Ray, skotský farmář na začátku alba jak shromažďuje svou ženu Sally a jeho dvě děti, aby začali jejich exodus do Londýna. Když byl "Lifehouse" vyřazen většina songů byla později vydána na albu "Who's Next" (1971). Baba O'Riley se stala první písní na Who's Next. V několika evropských zemích byla vydána jako singl, ale ve Spojených státech a Spojeném království byla vydána pouze jako součást alba.  Bubeník Keith Moon dostal nápad přidání houslí v závěrečné části skladby v níž změní svůj styl z rocku do irského folk-style beatu. Dave Arbus (East od Eden) je hrál na studiové nahrávce a na koncertě je nahradili Rogerem Daltreym a foukací harmonikou. Na koncertě v Royal Albert Hall (2000) hrál housle Nigel Kennedy.  Houslové sólo je založeno na indické klasické hudbě jako pocta Meheru Babovi, indickému mystikovi, který inspiroval tuto píseň.  Doprovodná stopa byla odvozena z hloubi konceptu "Lifehouse". Towhshend chtěl vzít životní informaci Mehera Baby a vložit ji do syntetizátoru, který by generoval hudbu založenou na té informaci. Tato hudba měla být backing track pro Baba O'Riley, ale nakonec Towhshend pro vytvoření backing tracku použil varhany Lowrey Bekshire TBO-1 a jejich funkci "Marimba Repeat". V roce 2004 byla skladba Baba O'Riley použita jako úvodní znělka v seriálu Kriminálka New York.

Teenage Wasteland.

Skladba bývá často chybě nazývána "Teenage Wasteland" podle fráze, která se v ní často opakuje. Teenage Wasteland byl vlastně pracovní název pro skladbu v jejích prvních inkarnacích. Později byl název Teenage Wasteland přiřazen úplně jiné, ale související skladbě od Townshenda, která je pomalejší, obsahuje více textu a akordů. Verze "Teenage Wasteland" se vyskytuje na "The Lifehouse Chronicles" (2000), což je sada šesti disků souvisejících s projektem Lifehouse.

„Baba O'Riley“ je skladba britské skupiny The Who složená kytaristou Petem Townshendem z alba "Who's Next". Roger Daltrey zpívá většinu skladby a Townshend zpívá zhruba v polovině verše „Don't cry/don't raise your eye/it's only teenage wasteland“. Název skladby je odvozen od jmen filozofických a hudebních osobností Mehera Baby a Terry Rileyho.  Známá pro svou inovativní fúzi hard rockového zvuku The Who a Townshendovu elektronickému hudebnímu experimentování, a riff s opakováním akordů F-C-B.

"Baba O'Riley", sometimes erroneously referred to as its chorus refrain "Teenage Wasteland", is a song by the English rock band the Who and the opening track to their studio album "Who's Next". It was issued in Europe as a single on 23 October 1971, coupled with "My Wife".  Roger Daltrey sings most of the song, with Pete Townshend singing the middle eight: "Don't cry/don't raise your eye/it's only teenage wasteland".  "Baba O'Riley" appears in "Time" magazine's list of the All-Time 100 Songs, "Rolling Stone"s list of "The 500 Greatest Songs of All Time", and the Rock and Roll Hall of Fame as one of the 500 Songs That Shaped Rock and Roll.  It also features on live albums: "Who's Last", "Live from Royal Albert Hall", "Live from Toronto", and "Greatest Hits Live". In concert Daltrey plays the violin solo on harmonica.


Politický vzestup.

Narodil se jako syn úředníka. K bolševické straně se připojil v roce 1917 a v roce 1918 vstoupil do Čeky, bolševické politické policie, kde sloužil až do roku 1922. Po ruské občanské válce se stal průmyslovým manažerem, pracoval až do roku 1927 v různých odborech jako administrátor a poté jako ředitel zodpovídal za dodávky elektrického proudu do Moskvy (1927–1931). Do roku 1937 byl předsedou výkonného výboru moskevských sovětů.  V roce 1934 byl zvolen kandidátem členství v ústředním výboru Komunistické strany SSSR. Za velkého teroru těsně unikl smrti tím, že na čas odjel na dovolenou do Polska pod záminkou léčení. V roce 1937 byl jmenován předsedou rady lidových komisařů RSFSR a získal plnoprávné členství v ústředním výboru; v září roku 1938 ho ustanovili náměstkem předsedy rady lidových komisařů SSSR.  Během druhé světové války hrál významnou úlohu ve vládě a také v Rudé armádě, ačkoli nebyl nikdy hlavní velitel. V roce 1944 byl jmenován náměstkem lidového komisaře obrany a sloužil jako Stalinův hlavní agent v armádních strukturách. V roce 1947 se stal ministrem ozbrojených sil SSSR a byl povýšen na maršála. Stal se také kandidátem na členství v politbyru a v letech 1947–1950 i náměstkem předsedy rady ministrů. V roce 1948 dosáhl plného členství v politbyru, tedy s hlasovacím právem.

Vrchol a pád.

Po Stalinově smrti v březnu roku 1953 se stal jedním z kandidátů na příštího vůdce SSSR, nakonec se však v roce 1955 stal „pouhým“ předsedou rady ministrů. Šlo o velkého spojence Nikity Chruščova a jeho programu reforem a destalinizace. Společně s Chruščovem cestoval do Indie, Jugoslávie a Spojeného království, kde byli oba známi v tisku jako ""B a K"".  Roku 1957 však začal, ovlivněn konzervativní skupinou vedenou Vjačeslavem Molotovem, sdílet pochyby o Chruščovově reformní politice. Když byli konzervativci poraženi a odstraněni, nutil jej Chruščov, aby podal rezignaci na všechny politické funkce. Byl sice jmenován předsedou sovětské státní banky, ale v roce 1958 ho odstranili z Ústředního výboru KSSS a připravili o titul maršála. Byl poslán do Stavropolu jako předseda regionální ekonomické rady a v únoru 1960 odešel do penze.

Nikolaj Alexandrovič Bulganin (, , Nižnyj Novgorod, Rusko – 24. února 1975, Moskva, SSSR) byl prominentní sovětský politik, který působil jako ministr obrany (1953–1955) a předseda rady ministrů SSSR (1955–1958).

Nikolai Alexandrovich Bulganin (; – 24 February 1975) was a Soviet politician who served as Minister of Defense (1953–1955) and Premier of the Soviet Union (1955–1958) under Nikita Khrushchev, following service in the Red Army and as defence minister under Joseph Stalin.


Život.

Mládí a počátky vojenské kariéry.

Franz Epp se narodil 16. října roku 1868 v bavorském Mnichově jako syn uměleckého malíře Rudolfa Eppa a jeho ženy Kathariny (rozenná Steibelová). Měl dvě mladší sestry, Helene a Auguste.  Nejdříve navštěvoval obecnou školu v Mnichově a následně přešel na místní gymnázium, kde později v létě roku 1887 maturoval. Následně se rozhodl vstoupit k 16. srpnu téhož roku do německé císařské armády, kde byl v hodnosti tříročního dobrovolníka a důstojnického čekatele zařazen k 9. bavorskému pěšímu pluku u něhož se propracoval až do hodnosti nadporučík ("Premierleutnant").  S tímto povýšením rovněž nastoupil k 13. říjnu roku 1896 na bavorskou vojenskou akademii v Mnichově. Zde studoval až do konce září roku 1899. Po dokončení sloužil dále u 9. pěšího pluku a to až do července roku 1900, kdy byl přeložen k 4. východoasijskému pěšímu pluku ("4. Ostasiatischen Infanterie-Regiment"), s kterým se podílel na potlačení Boxerského povstání v Číně.  Potom se stal velitelem rot v Německé kolonii Deutsch Südwestafrika (nyní Namibie), kde se účastnil krvavého drcení Hereroova povstání. Během první světové války sloužil von Epp jako velící důstojník bavorského regimentu ve Francii, Srbsku a Rumunsku. Za svou válečnou službu dostal von Epp rytířský titul.

Po válce a působení v NSDAP.

Po konci války vytvořil von Epp Freikorps, pravicovou, polovojenskou formaci většinou vytvořenou z válečných veteránů (jejími členy byli například Gregor Strasser a Ernst Röhm). Freikorps se pod vedení von Eppa účastnilo rozdrcení Bavorské republiky rad roku 1919. Von Epp se ten samý rok připojil k Reichswehru a v roce 1922 se stal generálmajorem.  Von Epp se roku 1928 stal členem NSDAP, kde setrval až do roku 1945. Von Epp sloužil v NSDAP jako hlava armádní politické kanceláře, a později jako vůdce německé koloniální společnosti, organizace všech bývalých německých kolonií.  Po Hitlerově jmenování říšským kancléřem v roce 1933 se stal von Epp říšským komisařem pro Bavorsko, kde se dostal do sporu s bavorským nacistickým ministerským předsedou Ludwigem Siebertem. Von Eppův pokus sesadit Sieberta z postu bavorského vůdce selhal. Von Epp ale pokračoval ve vykonávání úřadu říšského komisaře do konce války. Během druhé světové války se von Epp od ostatních nacistických vůdců distancoval. Hlavní důvod byl osobní odpor k některým z nich. Často se s nimi na ničem nedohodl, nebo nesouhlasil s jejich politikou.

Pád.

Von Epp byl roku 1945 zatčen skupinou FAB, která se úspěšně pokusila svrhnout vládu v Bavorsku. Vůdce FAB, Rupprecht Gerngroß, později vydal von Eppa Američanům. Na konci války byl von Epp uvězněn Američany a zemřel v zajateckém táboře v roce 1946.

Franz Xaver rytíř von Epp (16. říjen 1868 – 31. prosinec 1946) byl vysoce vyznamenaný německý veterán první světové války, politik a pozdější generál Wehrmachtu za druhé světové války. Mimo jiné byl držitelem mnoha vysoce ceněných vojenských vyznamenání včetně pruského řádu Pour le Mérite, bavorského rytířského kříže vojenského řádu Maxe Josefa nebo nacistického rytířského kříže válečného záslužného kříže s meči.

Franz Ritter von Epp, from 1916 "Ritter von Epp", (16 October 1868 – 31 January 1947) was a German general and politician who started his military career in the Bavarian Army. Successful wartime military service earned him a knighthood in 1916. After the end of World War I and the dissolution of the German Empire, von Epp was a commanding officer in the "Freikorps" and the "Reichswehr". He was a member of Bavarian People's Party, before joining the Nazi Party in 1928, when he was elected as a member of the German parliament or "Reichstag", a position he held until the fall of Nazi Germany. He was the "Reichskommissar", later "Reichsstatthalter", for Bavaria.


Popis.

Jsou to nejčastěji stromy vysokého vzrůstu (douglaska až 100 m, následována smrkem sitkou), výjimečně keře (např. borovice kleč), obvykle vždyzelené, vzácně opadavé (modřín a pamodřín). Borka je u některých druhů hladká (např. jedle), u jiných šupinovitě odlupčivá (smrk) nebo silně zbrázděná (borovice, modřín, douglaska). Jednožilné jehlice, umístěné na brachyblastech buď jednotlivě nebo ve svazečcích po 2-8, bývají rozdílné délky od 0,5 cm (smrk sibiřský) až po 30 cm (borovice Jeffreyova).  Samčí i samičí rozmnožovací orgány jsou na jednom stromě, jsou to tedy jednodomé dřeviny; opylovány jsou anemogamně. Šupiny šištic jsou umístěny ve šroubovici. V samčí šištici mají šupiny na spodní straně 2 mikrosporangia, jejich pylová zrna mají často 2 vzdušné vaky. Samičí šištice se skládají ze semenných (se 2 vajíčky) a podpůrných šupin, volných, mnohdy těžko rozlišitelných, při dozrávání semen šupiny dřevnatí. Šišky se semeny zrají obvykle 1 (většina druhů), 2 nebo 3 roky (některé borovice), jsou buď ve zralosti nerozpadavé a ze stromů opadávají v celku (borovice, smrk) nebo rozpadavé přímo na stromě (jedle). Ve zralosti se otevírají a vypouští semena, která jsou většinou okřídlená, šíří se větrem nebo je roznášejí živočichové. Šišky některých druhů (např. borovice banksova) zůstávají uzavřené mnoho let, než nastanou vhodné podmínky pro vysemenění, např. po požárech. Semeno klíčí 2 až 18 děložními lístky.  Ve schizogenních kanálcích jehlic v exkrečních (vylučovacích) dutinkách kmenů jsou silice a pryskyřice. Hlavními složkami silic jsou monoterpenické uhlovodíky α-pinen, β-pinen, limonen a další, alkoholy, např. borneol a estery. Další látky, jako stilbeny (hlavně pinosylvin), jsou obsaženy ve dřevě a třísloviny v kůře.  Některé druhy borovicovitých patří mezi velmi dlouhověké dřeviny, severoamerická borovice "Pinus longaeva" je se stářím přibližně 4800 let považována za nejstarší žijící strom vůbec.

Rozšíření.

Osídlují velkou část severní polokoule, kde tvoří často významnou složku místních ekosystémů. Na jižní polokouli zasahuje pouze jediný druh ("Pinus merkusii" na Sumatře), jinak se jedná o výhradní obyvatele kontinentů na sever od rovníku, a to včetně fosilních záznamů. Dominantními druhy jsou zejména v severských lesích holoarktické oblasti, významně jsou přimíšeny i v temperátních lesích mírného pásu, kde jsou zároveň masivně pěstovány (smrkové monokultury aj.). V horách vystupují zpravidla do větších výšek než listnáče, tvoří hranici lesa. V tropickém a subtropickém podnebném pásu rostou převážně jen v horách.  Centrem druhové diverzity čeledi je Severní Amerika a východní Asie.

Evoluce a taxonomie.

Podle metody molekulárního datování se vznik čeledi borovicovitých odhaduje do období časné jury v Laurasii; od počátku tvoří monofyletickou skupinu dobře odlišenou od ostatních jehličnanů. Její vnitřní diverzifikace na jednotlivé podčeledi a rody se děla v období střední jury až spodní křídy, a to nejprve na větev směřující k podčeledi "Abietoideae" a na druhou ke všem ostatním. Do konce křídy bylo asi dokončeno vydělení všech recentních rodů včetně obou podrodů borovice "Pinus" a "Strobus". Další diverzifikace v rámci rodů pak probíhaly zhruba od pomezí paleogénu a neogénu asi před 25 miliony let.  Přítomnost zástupců všech 11 rodů čeledi, včetně čtyř endemických ("Cathaya", "Nothotsuga, Keteleeria", "Pseudolarix") na území jižní Číny by opravňovala k hypotéze, že právě oblast jihovýchodní Asie může být jejím genetickým vývojovým centrem; uvažuje se však i o severoamerickém původu čeledi.

Taxonomický přehled recentních rodů.

Většina zdrojů uvádí pro čeleď 11 recentních zástupců, zřídka bývá rozlišován ještě monotypický rod "Hesperopeuce," jinak považovaný za druh jedlovce "(Tsuga mertensiana)."

Podčeleď jedlové ("Abietoideae") Rich. ex Sweet, 1826.

Šišky bez vnějšího hrotu ("pupku"), šupiny s úzkou bází, vějířovitě rozšířené. Semena s pryskyřičnými puchýřky, svazky průduchů jsou zanořené pod úroveň pokožky.

Podčeleď modřínové ("Laricoideae") Pilger et Melchior, XX.

Šišky bez vnějšího hrotu ("pupku"), šupiny s širokou bází, semena bez pryskyřičných puchýřků, svazky průduchů jsou zanořené pod úroveň pokožky.

Podčeleď smrkové ("Piceoideae") Frankis,.

Šišky bez vnějšího hrotu ("pupku"), šupiny s širokou bází, semena bez pryskyřičných puchýřků. Průduchy jsou na povrchu listu, po obou stranách.

Podčeleď borovicové ("Pinoideae") Frankis.

Šišky s vnějším hrotem, někdy ostře špičatým. Šupiny s širokou bází, semena bez pryskyřičných puchýřků. Průduchy jsou na povrchu listu, po obou stranách.

Fylogenetický strom.

Fylogenetické vztahy mezi jednotlivými skupinami podle studií chloroplastových genomů (2010) lze zobrazit následujícím fylogenetickým stromem; o přesné struktuře čeledi a přesném postavení jejích kladů však doposud nepanuje úplná shodaː např. rod "Cedrus" byl některými studiemi označen za bazální klad celé čeledi, sesterský ke všem ostatním, rod "Cathaya" byl řazen jak do blízkosti borovice (podčeleď "Pinoideae"), tak do podčeledi "Laricoideae" nebo do sesterské pozice k smrku.

Použití.

Dřevo.

Stromy čeledě borovicovité poskytují převážnou většinu světové produkce jehličnatého dřeva. Je především konstrukčním materiálem, využívá se jeho tepelně izolačních vlastností, pevnosti a pružnosti, je prvotní surovinou v papírenství a chemickém průmyslu, v mnoha geografických oblastech napomáhá ve formě paliva k přežití v nepříznivých klimatických podmínkách. Některé druhy, např. "Pinus radiata" jsou pro rychlou produkci dřeva vysazovány i v Subsaharské Africe, v Jižní Americe, Austrálii a na Novém Zélandu.

Sadovnické úpravy.

Trvalost a pravidelnost tvarů jehličnanů i možnost tvarování některých druhů a odrůd jehličnanů byla důvodem k jejich častému používání v historických a historizujících zahradách s pravidelnou kompozicí (francouzský park). Barevné kultivary stálezelených jehličin patří mezi nejpoužívanější rostliny sadovnické tvorby. Jehličnany jsou však v estetickém účinku tak svérázné, že vyžadují promyšlené umístění. Jejich použitím mohou být vytvořeny jednotvárné, strnulé nebo naopak příliš neklidné skupiny. Některé druhy mají barevné, ale i tak nepříliš nápadné, plody. Mezi nejčastěji sadovnicky využívané druhy patří jedle, smrky a borovice v nesčetných kultivarech, pěstovány bývají často i douglasky, modříny nebo cedry.

Další využití.

Pryskyřice (borovice), balzámy (jedle balzámová) a silice některých borovicovitých nalézají široké uplatnění v chemickém a farmaceutickém průmyslu i v aromaterapii a přírodní medicíně. Semena borovic druhů borovice pinie ("Pinus pinea") a borovice limba ("Pinus cembra") připomínají vzhledem lískové oříšky a obdobně se sbírají i konzumují. V kulturách slavících vánoční svátky se stálezelení zástupci čeledi hojně využívají jako vánoční stromky, typicky mladé borovice, smrky a jedle, méně často i douglasky.

Borovicovité ("Pinaceae") je čeleď řádu borovicotvarých z třídy jehličnanů. Nejčastěji se dělí na čtyři podčeledě, obsahuje 11 rodů a 232 druhů, což z ní dělá druhově nejpočetnější čeleď jehličnanů a ekologicky i ekonomicky nejvýznamnější skupinu nahosemenných rostlin.

The Pinaceae, pine family, are trees or shrubs, including many of the well-known conifers of commercial importance such as cedars, firs, hemlocks, larches, pines and spruces. The family is included in the order Pinales, formerly known as Coniferales. Pinaceae are supported as monophyletic by their protein-type sieve cell plastids, pattern of proembryogeny, and lack of bioflavonoids. They are the largest extant conifer family in species diversity, with between 220 and 250 species (depending on taxonomic opinion) in 11 genera, and the second-largest (after Cupressaceae) in geographical range, found in most of the Northern Hemisphere, with the majority of the species in temperate climates, but ranging from subarctic to tropical. The family often forms the dominant component of boreal, coastal, and montane forests. One species, "Pinus merkusii", grows just south of the equator in Southeast Asia. Major centres of diversity are found in the mountains of southwest China, Mexico, central Japan, and California.


Poloha.

Území dnešního 2. obvodu bylo osídlováno především v 15. a 16. století při rozšiřování města severním směrem. Tento obvod leží na pravém břehu Seiny. Na jihu hraničí s 1. obvodem (jejich hranici tvoří pás ulic mezi "Rue des Capucines" a "Rue Étienne-Marcel"), na západě jej odděluje od 3. obvodu "Boulevard de Sébastopol". Zbývající hranici tvoří tzv. velké bulváry: na severu tvoří hranici s 10. obvodem "Boulevard de Bonne-Nouvelle" a s 9. obvodem "Boulevard Poissonnière" a "Boulevard Montmartre" a na severozápadě ještě bulváry "Boulevard des Italiens" a "Boulevard des Capucines".

Demografie.

V roce 2006 měl obvod 21 259 obyvatel a hustota zalidnění činila 21 474 obyvatel na km. Zdejší obyvatelé představují zhruba 1% pařížské populace.

Politika a správa.

Radnice 2. obvodu se nachází na ulici "rue de la Banque" č. 8. Současným představitelem obvodu je od roku 2001 Jacques Boutault jako první starosta v Paříži za francouzskou Stranu zelených. Jeho předchůdkyní byla ve dvou volebních obdobích Benoîte Taffin (UDF-RPR), která byla v roce 1989 zase zvolena jako vůbec první žena na pozici starosty pařížského obvodu.

Městské čtvrti.

Tento obvod se dělí na následující administrativní celky:  Podle oficiálního číslování pařížských městských čtvrtí mají tyto čtvrtě čísla 5-8.  Na území obvodu se dochovalo několik rozsáhlých pasáží z 19. století (některé z nich byly prohlášeny za historické památky):

2. obvod v kultuře.

Ve filmu "Paris je t'aime" z roku 2006 je 2. obvodu věnována osmá povídka "Place des Victoires", kterou režíroval Nobuhiro Suwa.

2. pařížský obvod (francouzsky: 2" arrondissement de Paris") též nazývaný obvod Burza ("Arrondissement de la Bourse") je městský obvod v Paříži. Se svými 99 hektary je rozlohou nejmenším pařížským obvodem.

The 2nd arrondissement of Paris ("II arrondissement") is one of the 20 arrondissements of the capital city of France. In spoken French, this arrondissement is colloquially referred to as "deuxième" (second/the second).  Also known as Bourse, this arrondissement is located on the right bank of the River Seine. The 2nd arrondissement, together with the adjacent 8th and 9th arrondissements, hosts an important business district, centred on the Paris Opéra, which houses the city's most dense concentration of business activities. The arrondissement contains the former Paris Bourse (stock exchange) and several banking headquarters, as well as a textile district, known as the Sentier, and the Opéra-Comique's theatre, the Salle Favart. The 2nd arrondissement is the home of Grand Rex, the largest movie theater in Paris.  The 2nd arrondissement is also the home of most of Paris's surviving 19th-century glazed commercial arcades. At the beginning of the 19th century, most of the streets of Paris were dark, muddy, and lacked sidewalks. A few entrepreneurs copied the success of the Passage des Panoramas and its well-lit, dry, and paved pedestrian passageways. By the middle of the 19th century, there were about two dozen of these commercial malls, but most of them disappeared as the Paris authorities paved the main streets and added sidewalks, as well as gas street lighting. The commercial survivors are – in addition to the Passage des Panoramas – the Galerie Vivienne, the Passage Choiseul, the Galerie Colbert, the Passage des Princes, the Passage du Grand Cerf, the Passage du Caire, the Passage Lemoine, the Passage Jouffroy, the Passage Basfour, the Passage du Bourg-L'abbé, and the Passage du Ponceau.


Stavba umělých ostrovů.

Stavba prvního a dnes již dokončeného poloostrova ""Palm Jumeirah"" byla zahájena v červnu 2001. Krátce poté byla oznámena stavba Palm ""Jebel Ali"" a v říjnu 2004 i stavba největšího ze tří poloostrovů, ""Palm Deira"", který je plánován s plochu až 46,35 kilometrů čtverečních. Stavba byla původně plánována na 10-15 let, ale nečekaná celosvětová ekonomická krize zasáhla i Dubaj a budoucnost rozestavěných projektů je zatím nejistá.  Uměle vytvořené ostrovy jsou postaveny z kamenů a písku vybagrovaných ze dna perského zálivu. Písek se stříká loděmi, které jsou na správná místa naváděny navigačním systémem GPS. Stříkaný písek vytváří duhový efekt, podle kterého se tento proces začal přezdívat. Okolo každého z ostrovů a poloostrovů je vytvořen půlměsíc, který vytváří velký kamenitý vlnolam, jenž má chránit před vlnami z perského zálivu. Vlnolam okolo ""Palm Jumeirah"" tvoří přes sedm milionů tun kamení. Každý kámen byl individuálně umístěn jeřábem podle pokynů potápěče a dané GPS souřadnice. Palm ""Jebel Ali"" je ve výstavbě od roku 2002 a samotný poloostrov měl být dokončen koncem roku 2009. ""Jebel Ali"" má být 4 kilometry dlouhý poloostrov, který chrání 200 metrů široký a 17 kilometrů dlouhý okružní vlnolam. ""Jebel Ali"" je vytvořený z 210 milionů m³ kamene, písku a vápence.

Palm Jumeirah.

"Palm Jumeirah" (česky Džumeira) je první, nejmenší a dnes již dostavěný z poloostrovů. Leží u exkluzivní čtvrti Jumeirah, poblíž slavného hotelu Burdž al-Arab. Poloostrov svým tvarem připomíná palmu, stejně jako zbylé dva. Je složen z "kmene" palmy, na kterém se nachází důležitá infrastruktura, luxusní obchodní domy, restaurace, domy s luxusními byty, přístav a podobně. Dále směrem do perského zálivu se poloostrov dělí na celkem 17 "palmových listů", na nichž se nachází luxusní rezidenční vily s vlastním kouskem pláže. Celý poloostrov je obehnaný 11 km dlouhým vlnolamem, na jehož nejvzdálenějším konci od pobřež leží hotel Atlantis. Celý poloostrov je velký 5 x 5 kilometrů a přidá k Dubaji 78 km pláže. Stavba trvala 5 let a během stavby došlo k některým technologickým potížím, hlavně problémy se sesuvem půdy a nedostatečným prouděním vody na některých místech. V současnosti se sem stěhují první vlastníci a nájemníci. Jedná se o převážně rezidenční projekt, tedy určený k bydlení a s tím souvisejícími službami a možnostmi nakupování.

Palm Jebel Ali.

„"Palm Jebel Ali"“ se začala stavět v říjnu roku 2002 a měla být dokončena v polovině roku 2008. „"Palm Jebel Ali"“ má nabídnout luxusní ubytování až pro 1,7 milionu lidí již v roce 2010. Jakmile bude „"Jebel Ali"“ dokončen, bude navíc obestavěn ze strany od Dubai Waterfront. Projekt je o 50 procent větší než ""Palm Jumeirah"" a zahrnuje 6 přístavišť, vodní zábavní park, "Sea Village" (mořskou vesnici), domy postavené na kůlech nad vodou a kolem celého ostrova bude promenáda pro pěší, která má podobu nápisu v arabštině. Nápis je báseň, kterou pro tento účel složil sám šejk Dubaje. Báseň zní:  První náznak ekonomické krize na trhu s nemovitostmi v Dubaji se projevil, přičemž ceny prodávaných nemovitostí na „"Palm Jebel Ali"“ se údajně snížily až o 40 procent v průběhu dvou měsíců do listopadu 2008. S tímto pádem souvisí finanční krize od roku 2007 do současnosti. Poloostrov je již z velké části dokončen, nyní probíhá stavba infrastruktury a budov.

Palm Deira.

Stavba poloostrova ""Palm Deira"" byla oznámena v říjnu 2004. První představený návrh byl 8 krát větší než ""Palm Jumeirah"" a 5 krát větší než ""Palm Jebel Ali"" a byl určen k bydlení až pro jeden milion lidí. Původně oznámený návrh sahal 14 km (8,7 mil) do perského zálivu a počítal s 41 listy, ale vzhledem k podstatné změně v hloubce perského zálivu takto daleko od břehu, byl v květnu 2007 návrh upraven na délku 12,5 km (7.76 mil) s 18 většími listy a několika velkými ostrovy okolo ""Palm Deira"" u břehu.  Na začátku října 2007 bylo hotových 20 % z ostrova s celkovým počtem 200 milionů krychlových metrů. Počátkem dubna 2008 společnost "Nakheel" oznámila, že více než čtvrtina celkové plochy poloostrova je hotových. Jednalo se o 300 milionů krychlových metrů písku. Vzhledem k velikosti ostrova, je stavba vyvíjena v několika fázích. První z nich je vytvoření ""Deira Island"", což jsou ostrovy před samotnou ""Palm Deira"", které budou působit jako taková brána k poloostrovu. V dubnu 2008 oznámila společnost "Naakhel", že ""Deira Island"" je z 80 % kompletní.  Vzhledem k dalším ekonomickým problémům spojených s ekonomickou krizí bylo v tichosti zavedeno další snížení velikosti projektu.

Palm Islands (česky "Palmové ostrovy") jsou umělé ostrovy v Dubaji, Spojené arabské emiráty, na nichž se nachází, nebo budou nacházet, luxusní obchodní centra a rezidenční čtvrtě. Umělé ostrovy a poloostrovy staví společnost Nakheel Prooperties, developerská společnost ze Spojených arabských emirátů, která najala mnoho světových odborníků, strojů a pracovních sil pro tvorbu těchto ostrovů. Ostrovy v podobě palm jsou tři a nesou názvy ""Palm Jumeirah"", ""Palm Jebel Ali"" a ""Palm Deira"". Krom těchto poloostrovů staví společnost ještě několik souostroví u Dubaje, z nichž nejznámější je souostroví "The World" (česky ""Svět""), jehož ostrovy jsou uspořádány tak, že vytváří jednotlivé kontinenty celého světa.  Poloostrovy "Palm Islands" přidají celkem 520 kilometrů pláží k městu Dubaj. První dva poloostrovy byly vytvořeny dohromady ze 100 milionů kubických metrů skály a písku, oproti tomu třetí poloostrov, ""Palm Deira"", se bude skládat z přibližně 1 mld. kubických metrů skály a písku. Všechny materiály pro stavbu jsou těženy ve Spojených arabských emirátech. V budoucnu se na těchto poloostrovech bude nacházet přes 100 luxusních hotelů, exkluzivní soukromé rezidenční vily s vlastním kouskem pláže, luxusní byty, přístavy, zábavní parky, restaurace, nákupní centra, sportovní zařízení, zdravotní lázně a podobně.

Palm Islands are three artificial islands, Palm Jumeirah, Deira Island and Palm Jebel Ali, on the coast of Dubai, United Arab Emirates. Creation of the islands started in 2001.


Kariéra před formulí 1.

V jedenácti letech začal jezdit na motokárách a již ve 2. sezoně vyhrál první titul mistra Dánska. V roce 1987 vyhrál titul juniorského mistra světa a stal se tak nejmladším jezdcem, který tento pohár získal. V roce 1989 tento úspěch zopakoval a o rok později se stal seniorským mistrem světa.  V roce 1992 přestoupil do britské Formule Ford, vyhrál 7 z 19 závodů a skončil na 3. místě. Vyhrál Festival Formule Ford v Brands Hatch. V roce 1993 závodil ve Formuli Vauxhall, kde vyhrál tři závody. Také závodil v britské sérii Formule 3 v týmu Paula Stewarta. V roce 1994 vyhrál britskou Formuli 3, stanovil nový rekord v počtu výher - zvítězil ve 14 ze 18 závodů. V roce 1995 závodil v DTM. V roce 1996 jezdil v cestovních vozech a hostoval v několika závodech americké Champ Car.

Formule 1.

V roce 1994 mu za odměnu umožnil tým McLaren poprvé testovat formuli 1. V následujícím roce se stal testovacím jezdcem tohoto týmu. V Grand Prix Pacifiku 1995 debutoval za tým McLaren jako náhrada za Miku Häkkinena, dojel na 10. příčce.  Pro sezonu 1997 byl jmenován druhým jezdcem týmu Stewart Grand Prix po boku zkušeného Brazilce Rubense Barrichella. V průběhu roku nezískal ani bod, jeho nejlepším umístěním byla 7. příčka při Grand Prix Monaka 1997. V roce 1998 začal sezonu v podobném stylu, přestože v Grand Prix Kanady 1998 získal svůj první bod ve formuli jedna, tak byl po této velké ceně nahrazen Holanďanem Josem Verstappenem.

Kompletní výsledky ve Formuli 1.

tučně vyznačené závody znamenají zisk pole position, závody vyznačené kurzívou zajetí nejrychlejšího kola v závodě

Kariéra po formuli 1.

Od roku 1999 jezdí 24 hodin Le Mans a American Le Mans Series. Jeho nejlepším výsledkem v Le Mans bylo 10. místo v roce 2000. Vyhrál mnoho jednotlivých závodů, v roce 2008 vyhrál pohár jezdců ve třídě GT1.

Jan Magnussen (* 4. července 1973 Roskilde) je dánský automobilový závodník, bývalý pilot Formule 1.Je také otcem jiného pilota F1-Kevina Magnussena.

Jan Ellegaard Magnussen (born 4 July 1973) is a Danish professional racing driver and a factory driver for General Motors. He has competed in Championship Auto Racing Teams (CART), NASCAR, the FIA Formula One World Championship and the 24 Hours of Le Mans.


Stavba.

Hlavními dodavateli této třídy byla španělská loděnice Navantia a americký koncern Lockheed Martin — výrobce systému Aegis. Stavba pětice fregat byla objednána v roce 2000. Do služby byly postupně zařazeny jednotky "Fridtjof Nansen" (2006), "Roald Amundsen" (2007), "Otto Sverdrup" (2008), "Helge Ingstad" (2009) a "Thor Heyerdahl" (2011).  Jednotky třídy "Fridtjof Nansen":

Konstrukce.

V designu a konstrukci lodí byly uplatněny prvky technologie stealth. Trup je rozdělen do 13 vodotěsných oddělení. Na palubě jsou kajuty pro 120 členů posádky a rezerva pro dalších 26 osob. Fregaty jsou vybaveny bojovým řídícím systémem Kongsberg MSI 2005F, zbraňovým systémem Aegis, multifunkčním radarem SPY-1F, 2D radarem Reutech RSR210N, trupovým sonarem Spherion MRS 2000 a sonarem s měnitelnou hloubkou ponoru CAPTAS Mk.2 V1.  Na přídi se nachází osminásobné vertikální odpalovací zařízení MK 41, ve kterém je standardně neseno 32 řízených střel RIM-162 ESSM. Ty slouží zejména k obraně proti protilodním střelám. Lodě nesou též osm protilodních řízených střel Naval Strike Missile s dosahem 160 km. Hlavňovou výzbroj představuje jedno 76mm rychlopalné dělo OTO Melara Super Rapid a čtyři 12,7mm kulomety. Na palubě jsou rovněž čtyři 324mm protiponorkové torpédomety, ze kterých jsou odpalována lehká protiponorková torpéda Sting Ray. Fregaty jsou vybaveny přistávací plochou a hangárem pro jeden protiponorkový vrtulník (Lynx, NH90).  Pohonný systém je koncepce CODAG. Tvoří jej dvě plynové turbíny General Electric LM2500 (19,2 MW) a dva diesely Izar Bravo 12V (4,5 MW), pohánějící dva lodní šrouby. Elektrickou energii vyrábí čtyři diesel-generátory MTU o výkonu 900 kW. Manévrovací schopnosti zlepšuje zatažitelné dokormidlovací zařízení v přídi. Nejvyšší rychlost dosahuje 27 uzlů. Cestovní rychlost je 16 uzlů. Dosah je 4500 námořních mil při rychlosti 16 uzlů.

Modernizace.

V roce 2016 získala firma Kongsberg Defence Systems zakázku na modernizaci sonarového a bojového řídícího systému těchto fregat.

Třída Fridtjof Nansen je třída fregat norského královského námořnictva vybavených americkým zbraňovým systémem Aegis a multifunkčním radarem SPY-1F. Fregaty jsou modifikací španělské třídy "Álvaro de Bazán" (dalším odvozeným projektem je australská třída "Hobart"). Celkem bylo postaveno pět jednotek této třídy. Ve službě nahradily třídu "Oslo", pocházející ze 60. let 20. století.  Fregata "Helge Ingstad" se v listopadu 2018 potopila po srážce s tankerem. Po vyzvednutí a prozkoumání plavidla bylo rozhodnuto jej neopravovat.

The "Fridtjof Nansen"-class frigates are a class of frigates that are the main surface combatant units of the Royal Norwegian Navy. The ships are named after famous , with the lead ship of the class bearing the name of Fridtjof Nansen, the Norwegian scientist, explorer and humanitarian. Five ships were ordered from Spanish shipbuilder Bazan (now Navantia). The total projected cost for all five ships is (about USD ). As of November 2018, four are in active service and one has sunk and has been decommissioned.


Popis.

Réva vinná ("Vitis vinifera") odrůda "Sylvánské zelené" je jednodomá dřevitá pnoucí liána, dorůstající v kultuře až několika metrů. Kmen tloušťky až několik centimetrů je pokryt světlou borkou, která se loupe v pruzích. Úponky umožňují této rostlině pnout se po pevných předmětech. Růst je středně bujný, olistění keřů je husté. Včelka je zelená, bělavě ochlupená. Vrcholek letorostu je světle zelený, lesklý, hladký, jemně, řídce ochlupený. Letorost je zelený. Jednoleté réví je světle červenohnědé, tečkované, vyzrává hůře. Zimní pupeny jsou malé, zahrocené.  List je středně velký, okrouhlý, málo členěný, tří- až pětilaločnatý s mělkými výkroji. Čepel je zvlněná, spodní strana listu je velmi jemně chloupkatá. Řapíkový výkroj je lyrovitý, otevřený, řapík je krátký až středně dlouhý, narůžovělý. Podzimní barva listů je žlutá.  Oboupohlavní pětičetné květy v hroznovitých květenstvích jsou žlutozelené, samosprašné. Plodem jsou středně velké (15 x 14 mm, 1,1-1,8 g), okrouhlé, v hustých hroznech deformované bobule, které jsou zelené, při vyzrání a dobrém oslunění až zlatožluté, s hnědými skvrnami. Dužina je rozplývavá, méně šťavnatá, příjemné, neutrální chuti, proto SZ dříve sloužilo jako stolní hrozen. Slupku má středně pevnou, dosti silnou. Semeno je hruškovité nebo elipsoidní, malé až střední, zobáček je krátký, rovný a tupý. Hrozny jsou malé až středně velké (12 x 8 cm, 90-130 g), válcovitě-kuželovité, husté a kompaktní, jednoduché, tedy většinou bez křidélek, s krátkou stopkou.

Původ a rozšíření.

"Sylvánské zelené" je starobylá, středně pozdní moštová odrůda révy vinné ("Vitis vinifera"), jedna z nejstarších evropských odrůd. Již Gaius Plinius Secundus zmiňuje v 1. stol. po Kr. z oblasti Panonie odrůdu s podobnými vlastnostmi. "Sylvánské zelené" pochází patrně z oblasti toku Dunaje, dnes se soudí, že z okolí Kremže (Krems, Dolní Rakousko), dříve se uvádělo jako místo původu Sedmihradsko (Transylvánie), ale tam se odrůda začala pěstovat až kolem roku 1870.  Na rakouský původ odrůdy ukazuje nejen její starší německý název "Oesterreicher", ale hlavně analýza DNA, odrůda totiž vznikla samovolným křížením odrůd "Rakouské bílé" ("Österreichisch Weiss") a "Tramín červený". "Rakouské bílé" je stará autochtonní odrůda, pěstovaná kdysi na území dnešního Rakouska, potomek odrůdy "Gouais blanc" ("Heunisch"). Vína odrůdy "Rakouské bílé" bývala mísena do cuvée s víny odrůdy "Tramín červený" a nazývána "Grinzinger" (vína, pocházející z obce Grinzing, dnes tvořící součást Vídně), vína měla velmi dobrou pověst. Odrůda "Rakouské bílé" byla v minulosti zaměňována s odrůdou "Veltliner braun", tedy "Veltlínské hnědé".  Ještě počátkem 20. století patřilo "Sylvánské zelené" k nejrozšířenějším odrůdám ve Střední Evropě, odrůda bývala velmi hojně pěstována hlavně ve státech bývalého Rakousko-Uherska a v Německu. První zmínky o pěstování odrůdy v Německu pocházejí z roku 1659, z oblasti Franken. Roku 2007 se v Německu pěstovala na 5.261 hektarech vinic, tvořila 5,2 % plochy všech vinic a nejhojnější byla v oblastech Rheinhessen, Falc a Franken. V Rakousku, tedy v zemi původu odrůdy, je dnes pěstována minimálně, roku 2007 na 34 ha, tedy pouze na 0,1 % plochy vinic. Dále ji najdeme ve Francii, roku 2008 ve dvou registrovaných klonech na 1.603 hektarech, tvoří zde součást vín AOC Alsace (v Alsasku je vysazena na 21 % plochy vinic). Na menších plochách je pěstována v Itálii, Švýcarsku, na Slovensku (142 ha roku 2007, tedy 1 % plochy vinic), celosvětově byla roku 2007 vysazena na cca 12.000 ha.  Ve Státní odrůdové knize České republiky je odrůda zapsána od roku 1941, od tohoto roku je zapsána též v Listině registrovaných odrůd na Slovensku. Kdysi byla nejrozšířenější odrůdou na Moravě, a proto se mu zde lidově říkalo „Morávka“. Z vinic byla postupně vytlačována odrůdou "Neuburské", kterou později stihl stejný osud, když se objevila odrůda "Müller-Thurgau". Kolem roku 1935 se podílela 12 % na celkové ploše vinic, počátkem devadesátých let minulého století již pouze 0,3 %, roku 1999 byl podíl vinic odrůdy 0,4 % a roku 2010 již 0,6 %. Průměrné stáří vinic této odrůdy roku 2010 činilo 14 let. V ČR se pěstuje ve vinařské oblasti Čechy, na Moravě hlavně v Mikulovské podoblasti.

Název.

Název odrůdy pochází z latiny, je odvozen buď od slova „silva“, tedy les, nebo od slova „saevum“, v překladu „divoký“. Dříve se totiž předpokládalo, že odrůda byla vyšlechtěna z původní, divoké, „lesní“ révy "Vitis vinifera ssp. sylvestris". Zajímavé je, že podobně vznikl název odrůdy "Sauvignon", který je odvozen od francouzského slova „sauvage“, v překladu „divoký“. V minulosti se z názvu odrůdy usuzovalo, že pochází z oblasti Transylvánie. V některých publikacích je uvedeno, že název je odvozen od jména římského boha lesů a přírody (Silvanus).  Další, lokálně používaná synonyma odrůdy "Sylvánské zelené" jsou : "Сильванер, Салфин, Селиван, Крупный Рислинг, Немецкий Рислинг, Сильванер зеленый" (vše Rusko), "Arvine, A. Grande, Augustiner Weiss, Augusttraube Weiße, Beregi Szilváni, Bötzinger, Cilifantli, Clozier" (Francie), "Cynifadl Zeleny, Cynifal, Cynfál Zelený, Feuille Ronde, Fliegentraube, Frankenriesling" (USA, Španělsko), "Frankentraube" (Německo), "Fűszeres Szilváni" (Maďarsko), "Gamay Blanc" (mylně), "Gelber Sivaner, Gentil Vert, Grande Arvine" (Chile), "Gros Plant du Rhin, G. Rhin, G. Riesling, Grünedel, Grünfränkisch, Grüner Silvaner, G. Sylvaner, G. Zierfandl, G. Zirfahndler, G. Zirfantler, Grünfränkisch, Grünlich Gelber Sylvaner, Häusler Schwarz, Johannisberger, L'auxerrois, Mishka, Monterey Riesling, Morávka, Mourton, Muška, Musza, Nemetskii Rizling, Nemezki Risling, Österreicher, Pepitraube, Picardon Blanc, Plant du Reno, P. du Rhin, Raisin d'Autriche, Rhin, Rundblatt, Salfin, Salfine Bely, Salvaner, Salviner, Scharvaner, Scherwaner, Schönfeilner, Schwäbler" (Francie), "Schwübler, Sedmogradka, Sedmogradska Zelena, Seleni Kleshez, Selenzhiz, Selivan, Silvain Vert, Silvanac Zeleni, Silvaner Bianco, S. B. Franken, S. Blanc, S. Verde, Silvani Zoeld, Silvania, Sonoma Riesling, Sylvan Zelený, Sylvaner 8B C2" (Itálie), "S. Verde, S. Vert, Sylvanertraube, Szilváni Fehér" (Maďarsko), "Tschafahndler, Yesil Silvaner, Weißblanke, Weisser Augustiner, W. Österreicher, W. Sylvaner, Zelencic, Zierfandl, Zierfandler" (mylně, Rakousko, Itálie), "Zierifandel, Zinifal, Zöld Silvani" (Maďarsko), "Z. Szilvani, Zöldsilvani, Zöldszilváni".

Mutace a klony odrůdy.

Moderní klonovou selekci začal provádět roku 1876 Gustav Adolf Froehlich právě na odrůdě "Sylvánské zelené". Cíleně množil nejplodnější keře těch nejpříhodnějších vlastností. Jím vyšlechtěný klon s názvem „Froelich-Sylvaner“ byl dlouhou dobu uváděn jako samostatná odrůda.  V Německu je registrován též tetraploidní klon odrůdy "Sylvánské zelené", zapsaný v katalogu odrůd VIVC jako samostatná odrůda. Dále se na vinicích vyskytují a vzácně pěstují odrůdy "Silvaner Rot" ("Sylvánské červené") a "Silvaner Blau" ("Sylvánské modré"), obě jsou mutacemi odrůdy "Sylvánské zelené".

Pěstování.

Špatné vyzrávání dřeva na podzim a vyšší úrody zvýrazňují citlivost odrůdy na zimní mrazy. Plodnost dřeva je 80 %, průměrný počet hroznů na výhon 1,3 (na plodonosný 1,6). Odrůda je méně až středně odolná jarním mrazům. Vhodné jsou menší tvary středního a rýnskohesenského vedení s hustší výsadbou a nižším zatížením keřů, 6-7 oček na m2. Velmi dobře plodí i na krátkých čípcích. Také lze použít vedení Vertiko s krátkým řezem. Vhodné jsou podnože SO-4, 125 AA, K 5BB. Je náročná na množství a kvalitu zelených prací v době vegetace, což dobře a snadněji zajišťují malopěstitelé. Sklizně se pohybují v rozmezí (8) 10-13 t/ha při cukernatosti 16-19 °NM a aciditě 8-11 g/l.

Fenologie.

Vegetační cyklus odrůdy trvá 140 dní při sumě aktivních teplot (SAT) 2700-2800 °C. Raší raně, koncem první dekády dubna, tvoří mnoho zálistků, při rašení se probouzí mnoho spících oček. Kvete raně, v první dekádě června, bobule měknou v polovině srpna a hrozny se sbírají koncem září až začátkem října (na Krymu dozrává od začátku do poloviny září).

Choroby a škůdci.

Proti plísni révové ("Plasmopara viticola"), červené spále ("Pseudopeziza tracheiphila"), černé skvrnitosti ("Phomopsis viticola") a plísni šedé ("Botrytis cinerea") je středně odolná. Citlivá je na padlí révové ("Uncinula necator"). Odolnost proti škůdcům je na běžné úrovni.

Poloha a půdy.

Nesnáší vyšší obsah vápníku v půdě. Má vysoké požadavky na polohu, vyžaduje teplejší polohy, aby dobře vyzrávalo dřevo a hrozny. Nehodí se do lokalit s výskytem silných zimních mrazů, odolává průměrně, do -20 °C. Poměrně s úspěchem je pěstována v severočeské vinařské oblasti a na Slovensku, v malokarpatské oblasti (Limbach). Dobře prospívá ve vododržných hlinitých půdách. Na suchých stanovištích vznikají růstové deprese. Daří se jí i na těžkých půdách.

Víno.

Z odrůdy "Sylvánské zelené" lze vyrábět jakostní a přívlastková vína všech stupňů, nejvhodnější však je výroba ve stupních kabinet a pozdní sběr. Kabinet, vyrobený metodou řízeného kvašení, má výrazný aromatický projev a svěží kyselinku. Pro pozdní sběr je vhodné použít k uvolnění aromatických látek z bobulí krátkodobé macerace rmutu v řízených podmínkách. Při neredukovaných sklizních bývají mladá vína SZ tvrdá a hrubá. Je-li výnos přiměřený, pak se kyseliny rychle odbourávají a víno může být naopak někdy až příliš fádní.  „Sylvánské“ se dříve hojně užívalo do směsí s tvrdšími víny ("Ryzlink vlašský" na Slovácku). Většinou sloužilo jako běžné, suché, stolní víno k prostým jídlům. Typické odrůdové víno má žlutozelenou barvu a pikantní vůni, u mladších vín travnatou až angreštovou. Chuť je plná, extraktivní, mírně kořenitá, v mládí s vyšší kyselinkou. Víno je neutrálního typu a při nižší sklizni mírně kořenité chuti bez zvláštních aromatických látek. Při vyšší vyzrálosti hroznů dává predikátní vína, která zráním na láhvi nabývají na olejovitosti, hladkosti a vláčné harmonii, v aroma se objevují květy akátu, minerální a vegetální tóny. Vína jsou vhodná ke střednědobé archivaci.

Stolování.

Vína jsou výborná pro společenské události, neboť jejich pití neunavuje. Jsou to neutrální vína, která nenarušují chuť jemných jídel. Vhodná jsou k pokrmům z králíka, k drůbeži či vepřovému masu, předkrmům a smetanové omáčce.

Sylvánské zelené (zkratka SZ, název dle VIVC "Silvaner Grün") je starobylá moštová odrůda révy vinné ("Vitis vinifera"), určená k výrobě bílých vín. Vznikla samovolným křížením odrůd "Rakouské bílé" ("Österreichisch Weiss") x "Tramín červený". Ještě počátkem 20. století patřila k nejrozšířenějším odrůdám ve Střední Evropě.

Sylvaner or Silvaner is a variety of white wine grape grown primarily in Alsace and Germany, where its official name is Grüner Silvaner. While the Alsatian versions have primarily been considered simpler wines, it was recently (2006) included among the varieties that can be used to produce Alsace Grand Cru wine together with the four 'noble grapes' of Alsace, although only in one vineyard, Zotzenberg.  This dichotomy is explained by the vigour of the Sylvaner vine and the grape's neutral flavour, which can lead to blandness unless yields are controlled. On the other hand, it gives a blank canvas for the expression of terroir, and on good sites with skilled winemaking, Sylvaner can produce elegant wines. It has high acidity but naturally reaches high must weights, so is often blended with other varieties such as Riesling or Elbling, and is sometimes made into a dessert wine.


Životopis.

Před revolucí.

Michail Tomskij se narodil v Kolpinu blízko Petrohradu. Jako učeň pracoval v továrnách. Roku 1904 vstoupil do Ruské sociálně demokratické dělnické strany, do bolševické frakce. Tomskij zakládal odborářské organizace. Tomskij se po čase přesunul do Estonska a byl zapojen do revoluce roku 1905. Po jejím potlačení byl Tomskij zatčen a deportován na Sibiř. Podařilo se mu však uniknout a stát se prezidentem Unie kovodělníků.  Tomskij však byl roku 1908 chycen, zatčen a potom deportován do Francie, ale o rok později se vrátil do Ruska, kde byl opět chycen a odsouzen na dvacet let těžkých prací. Po únorové revoluci v roce 1917 byl propuštěn a přesunul se do Petrohradu, kde se účastnil říjnové revoluce.

Působení v politice.

V roce 1920 se stal Tomskij všeobecnou hlavou odborů. O rok dřív, roku 1919, byl zvolen do ústředního výboru a roku 1927 do politbyra. Tomskij byl spojenec Nikolaje Bucharina a Alexeje Rykova, kteří vedli mírné křídlo strany. Tomskij s nimi byl ve spojení s Josifem Stalinem, a pomohl mu rozdrtit opozici vedenou Lvem Trockým, Lvem Kameněvem, a Grigorijem Zinovjevem, kteří se chtěli po Leninově smrti zmocnit vlády.  Po letech však začal Tomskij ztrácet svůj vliv, a v roce 1929 byl donucen se svými spojenci odstoupit. Tomskij se tehdy začal starat o sovětský chemický průmysl. V roce 1932 se vrátil a byl opět zvolen do ústředního výboru, nikoli však do politbyra.

Pád.

Během prvního moskevského procesu v roce 1936 byli Zinovjev a Kameněv obžalováni z Kirovovy vraždy. Během výslechů jmenovali další údajné spiklence – Bucharina, Rykova, Ulganova, Radka, Pjatakova, Serebrjakova, Sokolnikova – a v neposlední řadě i Tomského. Soudce Andrej Vyšinskij se jejich případů ujal, aby je vyšetřil, a aby je postavil před soud. Vyšinského oznámení bylo vytištěno s usnesením, které urychleně přijali dělníci z Dynama a které prohlašovalo, aby byla jejich vina nemilosrdně prošetřena. Tomskij nečekal, a jakmile si přečetl Vyšinského projev, spáchal sebevraždu. Při čtvrtém moskevském procesu roku 1938 byl Tomskij posmrtně obviněn z velezrady a pokusu o atentát na Stalina. Roku 1988 byl Tomskij rehabilitován.

Michail Pavlovič Tomskij (rusky "Михаил Павлович Томский", rodným jménem Michail Pavlovič Jefremov ("Ефремов"), 31. října 1880, Kolpino, Ruská říše – 22. srpna 1936, Bolševo, SSSR) byl tovární dělník, odborář a bolševický vůdce.

Mikhail Pavlovich Tomsky (Russian: Михаи́л Па́влович То́мский, born "Mikhail Pavlovich Yefremov"sometimes transliterated as "Efremov"; Михаи́л Па́влович Ефре́мов; 31 October 1880 – 22 August 1936) was a factory worker, trade unionist and Bolshevik leader. He was the Soviet leader of the All-Russian Central Council of Trade Unions.  Tomsky attempted to form a trade union at his factory in St. Petersburg resulting in his dismissal.  His labour activities radicalized him politically and led him to become a socialist and join the Russian Social Democratic Labour Party in 1904 and eventually join the Bolshevik faction of the party.


Život.

Lékařská kariéra.

Claudie Haigneréová (do roku 2001 André-Deshaysová) se narodila 13. května 1957 ve dvacetitisícovém Le Creusotu, v středofrancouzském departementu Saône-et-Loire. Vystudovala lékařství na univerzitě v Dijonu, specializovala se zprvu na biologii a sportovní lékařství. V letech 1981–1984 se orientovala na leteckou a kosmickou medicínu a na revmatologii. Od roku 1984 osm let pracovala na revmatologické klinice a rehabilitačním oddělení pařížské nemocnice Cochin.

Kosmonautická kariéra.

Roku 1985 byla vybrána mezi kosmonauty francouzské kosmické agentury – Národního střediska studií vesmíru (, CNES). Paralelně s kosmickým výcvikem v letech 1985–1990 pracovala v neurofyziologickém středisku Národního střediska vědeckého výzkumu (CNRS) v Paříži. Zde se účastnila přípravy experimentů v oblasti lidské fyziologie pro let Jean-Loup Chrétiena na Mir roku 1988. V letech 1990–1992 odpovídala za lékařský výzkum v CNES.  V říjnu 1992 byla určena náhradnicí Jean-Pierre Haignerého pro jeho let na Mir v červenci 1993. V prosinci 1994 byla ke kosmickému letu v rámci rusko–francouzského programu Cassiopée – 13. návštěvní expedice na Mir. Výcvik v Hvězdném městečku zahájila v lednu 1995.  K prvnímu letu odstartovala 17. srpna 1996 v Sojuzu TM-24 z kosmodromu Bajkonur společně se členy 22. základní expedice na Mir Valerijem Korzunem a Alexandrem Kaleri, v posádce lodi byla zařazena jako kosmonautka-výzkumnice. Na Miru strávila dva týdny naplněných realizací experimentů programu Cassiopée z oblastí kosmické medicíny, fyziky a technologie. Na Zem se vrátila v Sojuzu TM-23 s vystřídanou posádkou 21. základní expedice (Jurij Onufrijenko, Jurij Usačov). Let trval 15 dní, 18 hodin a 23 minut.  Během roku 1997 pracovala v Moskvě ve funkci francouzské reprezentantky ve společnosti Starsem, rusko–evropské společnosti zajišťující komerční zakázky pro nosiče Sojuz. V květnu 1998 se vrátila do přípravy jako náhradnice Jean-Pierre Haignerého pro dlouhodobý let programu Persée, Haigneré měl strávit půl roku (od února do srpna 1999) na Miru jako člen 27. základní expedice. V přípravě prošla výcvikem k výstupům do otevřeného vesmíru, a získala kvalifikaci palubní inženýrky Sojuzu a Miru. Během letu pracovala ve Středisku řízení letů v Koroljovu.  K 1. listopadu 1999 přešla do oddílu astronautů ESA. V prosinci 2000 byla jmenována do 2. návštěvní expedice na Mezinárodní vesmírnou stanici (ISS). Do kosmu posádka Viktor Afanasjev, Haigneréová a Konstantin Kozejev vzlétla z Bajkonuru v lodi Sojuz TM-33 21. října 2001. Během týdenního pobytu na stanici kosmonauti uskutečnili plánované experimenty v rámci rusko–francouzského programu Andromeda, a vrátili se v Sojuzu TM-32. Let trval 20 dní a 20 hodin.

Politická kariéra.

V červnu 2002 odešla z ESA do francouzské vlády. Od června 2002 do března 2004 zastávala funkci pověřené ministryně () pro záležitosti vědy a nových technologií. V březnu 2004 – květnu 2005 byla pověřenou ministryní pro evropské záležitosti.

Osobní život.

Má dceru Carlu-Anastasii André, narozenou roku 1998. V květnu 2001 si vzala kolegu kosmonauta Jean-Pierre Haignerého.

Claudie Haigneréová ( * 13. května 1957 v Le Creusot, Saône-et-Loire, Francie), je francouzská lékařka, kosmonautka a politička. V letech 1985–2002 byla kosmonautkou agentur CNES (do roku 1999) a ESA, na oběžnou dráhu Země se dostala dvakrát, poprvé roku 1996 navštívila ruskou vesmírnou stanici Mir, podruhé roku 2001 strávila týden na Mezinárodní vesmírná stanici (ISS). Celkem ve vesmíru strávila 25 dní, 14 hodin a 24 minut. Roku 2002 přešla na politickou dráhu, od června 2002 do března 2004 byla ministryní pověřenou záležitostmi vědy a nových technologií a poté do května 2005 ministryní pro evropské záležitosti.

Claudie (André-Deshays) Haigneré (born 13 May 1957) is a French doctor, politician, and former astronaut with the Centre National d'Études Spatiales (1985–1999) and the European Space Agency (1999–2002).


Etiopatogeneze.

Vlastní příčina onemocnění není známá.  Pacienti mají obvykle zvýšený cévní tonus podmíněný působením sympatiku, který může být způsoben chybným řízením v hypotalamu nebo i zvýšenou citlivostí hladkých svalů ve stěně cévy na noradrenalin.  V rozvoji choroby hrají roli i pohlavní hormony. Ženy jsou postiženy pět až sedmkrát častěji než muži, obtíže se objevují až po pubertě, nejčastěji ve druhé dekádě, a po menopauze ustupují.

Klinický obraz.

Vlastní záchvat trvá obvykle 10-20 minut, probíhá ve třech fázích:

Anemická fáze.

Křečovitý stah tepen na začátku záchvatu vede k odkrvení postižené části těla, obvykle špičky prstu. Křečovitý stah je úplný, do postižené oblasti nepřitéká žádná krev. Špička prstu je nápadně bledá, hranice postiženého úseku je nápadně ostrá.

Cyanotická fáze.

Cyanotická fáze může navazovat na fázi anemickou, někdy ale může záchvat začínat fází cyanotickou. V cyanotické fázi již není křečovitý stah tepen úplný, do úseku může přitékat malé množství krve. Vzhledem k tomu dochází k výrazné extrakci kyslíku z krve a postižený má díky obsahu výrazně odkysličené krve namodralou barvu (cyanóza).

Hyperemická fáze.

Po uvolnění stahu tepen dochází vlivem kompenzačních mechanizmů k výraznému a bolestivému překrvení postižených úseků.

Diagnóza.

Základním diagnostickým postupem je vedle anamnézy především prstová pletyzmografie. Protože mnohem častější je Raynaudův syndrom, pátrá se po možné příčině.

Raynaudův syndrom.

Zhruba v 90% případů jde o sekundární Raynaudův syndrom, často může být prvním projevem základního onemocnění. Sekundární Raynaudův syndrom může doprovázet nejčastěji následující choroby:

Raynaudova nemoc, též primární Raynaudův syndrom, je charakterizována recidivujícími záchvaty zblednutí a bolestí periferních částí těla, zejména pak prstů na rukou. Podkladem jsou křečovité stahy drobných tepen a tepének, které vedou k poruše krevního zásobení postižené oblasti. Faktorem, který vyvolá záchvat, bývají obvykle silné emoce nebo chlad. Postiženy jsou obvykle mladé zdravé ženy. K poruchám kůže nebo dalších tkání může dojít jen při dlouho trvající těžkém průběhu onemocnění, do typického klinického obrazu nepatří. Příčina onemocnění není známa, jde pravděpodobně o funkční poruchu drobných tepen. Jako (sekundární) Raynaudův syndrom se označuje stav podobný Raynaudově chorobě, ale který se objevuje v důsledku jiných chorob.

Raynaud syndrome, also known as Raynaud's phenomenon, is a medical condition in which spasm of arteries cause episodes of reduced blood flow. Typically, the fingers, and less commonly the toes, are involved. Rarely, the nose, ears, or lips are affected. The episodes result in the affected part turning white and then blue. Often, numbness or pain occurs. As blood flow returns, the area turns red and burns. The episodes typically last minutes, but can last several hours. Episodes are often triggered by cold or emotional stress. Primary Raynaud's, aka idiopathic, means that it is spontaneous and unrelated to another disease. Secondary Raynaud's occurs as a result of another condition. Secondary Raynaud's can occur due to a connective-tissue disorder, such as scleroderma or lupus, injuries to the hands, prolonged vibration, smoking, thyroid problems, and certain medications, such as birth control pills. Diagnosis is typically based on the symptoms. The primary treatment is avoiding the cold. Other measures include the discontinuation of nicotine or stimulant use. Medications for treatment of cases that do not improve include calcium channel blockers and iloprost. Little evidence supports alternative medicine. Severe disease may rarely be complicated by skin sores or gangrene. About 4% of people have the condition. Onset of the primary form is typically between ages 15 and 30 and occurs more frequently in females. The secondary form usually affects older people. Both forms are more common in cold climates. It is named after the French physician Maurice Raynaud, who described the condition in 1862.