Mládí.

Inoue Kaoru se narodil ve městě Yuda (dnešní Jamaguči) do samurajské rodiny.  Stejně jako starší bratr Ikutar (幾 太郎) navštěvoval Meirinkanskou hanovskou školu. (Hanovská škola byla běžnou vzdělávací institucí v období Edo; původně tyto školy vznikaly za účelem vzdělávat děti daimjóů (feudálních pánů), ale později přijímaly všechny chlapce z lepších rodin). Tam se spřátelil s chlapcem jménem Hirobumi Itó, který se později stal prvním japonským premiérem. V roce 1858 odešel do města Edo (dnešní Tokio), kde nastoupil na vojenskou školu.  V období Bakumacu se stal vůdcem hnutí proti cizincům ve svém rodném kraji. V touze zbavit Japonsko cizinců podnikl radikální čin a v lednu roku 1863 se svými přáteli zapálil britskou ambasádu v Edu.  Inoue Kaoru si uvědomoval, že Japonsko by se mělo v některých směrech učit od evropských mocností, a tak uprchl ze země a na několik měsíců nastoupil na University College v Londýně.  Když se vrátil, neúspěšně se snažil zabránit válce mezi Japonskem a USA. Tato válka začala v roce 1863 a skončila o rok později, bojovalo se hlavně v oblasti Kanmonu. Inoue Kaoru se války zúčastnil jako voják. V boji byl těžce zraněn. Bolest byla tak silná, že žádal svého bratra, aby ho zabil, jestli mu nedokáže pomoci. Jeho bratr tehdy přivedl lékaře, který bez anestezie raněného operoval a zachránil.

Státník ve vládě Meidži.

Po reformách Meidži, které začaly po roce 1869 měnit zastaralé feudální Japonsko v moderní industrializovaný stát podle evropského vzoru, zastával Inoue Kaoru postupně několik důležitých pozic v nové vládě. V roce 1871 byl jmenován náměstkem ministra financí a měl vliv na reorganizaci vládních financí. Snažil se prosadit reformu daně z pozemku. Přičinil se i o ukončení vládních dávek pro bývalé samuraje a bývalé aristokraty a o podporu industrializace. Tímto jednáním si vytvořil spoustu nepřátel a v květnu roku 1873 byl donucen rezignovat. Dále se však stýkal s významnými obchodníky a zapojil se do budování železnic.  V roce 1875 se zúčastnil konference v Ósace, aby podpořil vytvoření reprezentativního národního shromáždění.  V roce 1876 byl Inoue Kaoru požádán ministersvem zahraničí o pomoc. Stal se z něj velvyslanec a zapojil se do uzavírání japonsko-korejské smlouvy z roku 1876. Do vlády se vrátil jako ministr veřejných prací v roce 1878. Téhož roku byl jmenován "lordem zahraničních afér". V roce 1884, kdy byl zaveden nový systém šlechty, byl povýšen do hraběcího stavu (hakushaku).  V prosinci 1885 se Inoue Kaoru stal prvním japonským ministrem zahraničních věcí. Záhy proti němu povstala vlna kritiky. Lidem se nelíbilo, že nedokázal vyjednat revizi některých starých smluv, že nechal postavit Rokumeikan a podporoval západní vlivy. Kvůli rozsáhlé kritice v srpnu 1887 rezignoval.  Později působil jako ministr zemědělství a obchodu. V roce 1892 byl jeho přítel Hirobumi Itó (již podruhé) předsedou vlády a udělal z něj ministra vnitra. Roku 1898 se pak Inoue Kaoru stal znovu ministrem financí. Od roku 1901 byl považován za nejvýznamnějšího vládního poradce pro finanční záležitosti.  Roku 1907 byl z hraběte povýšen na markýze (kōshaku)

Smrt.

Zemřel v roce 1915 během pobytu na svém letním sídle ve městě Okitsu-juku, bylo mu 79 let.

Markýz Inoue Kaoru (japonsky: 井上 馨, 16. ledna 1836 – 1. září 1915) byl japonský politik a prominentní člen meijské oligarchie během období Meidži. Jako jeden z nejvyšších státníků měl velký vliv při výběru vůdce národa a na formování jeho politiky.

, GCMG was a Japanese politician and a prominent member of the Meiji oligarchy during the Meiji period of the Empire of Japan. As one of the senior statesmen in Japan during that period, he had a tremendous influence on the selection of the nation's leaders and formation of its policies.


Tvary říční sítě.

Celkový tvar a vzhled říční sítě se především odvíjí od geologické stavby povodí. Podle tohoto hlediska můžeme vymezit základní tvary říční sítě.

Stromovitá říční síť.

V angličtině tuto síť nazývají dendritická (z řeckého δενδρίτης , "dendrites", „paralelní se stromem“). Jedná se o nejčastější tvar říční sítě a má relativně symetrický typ, přítoky hlavního toku jsou uspořádány tak, že vytvářejí strukturu podobnou větvím stromu, oboustranné pravidelné a střídavé posilování hlavního toku přívodem vody z přítoků způsobuje rovnoměrný růst jeho vodnosti a přispívá k rovnoměrnějšímu časovému rozložení průtoků. Vyvíjí se tam, kde říční kanál sleduje svah terénu. Stromovité říční sítě se vytvářejí v údolích ve tvaru písmene V; v důsledku toho musí být typy hornin nepropustné a neporézní.

Rovnoběžná říční síť.

Rovnoběžná říční síť nebo také paralelní říční síť je vzor řek způsobený strmými svahy s určitým reliéfem. Kvůli strmým svahům jsou potoky přímé a rychlé, s velkým množstvím velmi malých přítoků, a všechny proudí stejným směrem. Tento systém se vytváří na rovnoměrně svažitých površích, například na řekách protékajících jihovýchodně od pohoří Aberdare v Keni. Typ rovnoběžné říční sítě se také může nacházet v pobřežních nížinách.  Vzor rovnoběžné říční sítě se tvoří tam, kde je výrazný sklon k povrchu. Paralelní vzor se také vyvíjí v oblastech rovnoběžných protáhlých tvarů půdy, jako jsou skalní pásy odolné proti sesuvu. Přítokové proudy mají tendenci se natahovat rovnoběžně po svahu povrchu. Rovnoběžné schéma někdy naznačuje přítomnost závažné chyby, která se protíná přes oblast strmě složeného podloží. Všechny formy přechodů se mohou vyskytovat mezi rovnoběžnými, stromovitými a mřížovými vzory.

Mřížkovitá říční síť.

Geometrie mřížkovité říční sítě je podobná geometrii běžných mříží podél podélného údolí, z příkrých svahů po stranách hor se vlévají menší přítoky. Tyto přítoky vstupují do hlavní řeky v úhlu přibližně 90 stupňů, což způsobuje podobu říčního systému jako mříž. Tvoří se tam, kde tvrdé a měkké kameny existují paralelně k sobě. Toky se sbíhají ve dvou hlavních na sebe kolmých směrech, ale jeden směr je dominantní, vytváří delší vodní tok než druhý.  Mřížkovitá říční síť je charakteristická pro jednoduchá vrásová pohoří jurského typu hory, jako jsou Appalačské hory v Severní Americe a v severní části Trinidadu.

Pravoúhlá říční síť.

Pravoúhlý tvar říční sítě (v angličtině známý jako obdélníkový) se vyvíjí na skalách, které mají přibližně rovnoměrnou odolnost proti erozi a jednotlivé úseky vodních toků spolu navzájem svírají přibližně pravých úhlech. Klouby jsou obvykle méně odolné vůči erozi než objemná vrásová hornina, takže eroze má tendenci přednostně otevírat klouby a dochází tak nakonec k vývoji toku řeky podél kloubů. Výsledkem je říční systém, ve kterém proudy řeky se skládají hlavně z přímých úseků řeky s pravoúhlými ohyby a přítoky spojují větší proudy v pravém úhlu. Může se pak stát, že při ohybech vodních toků pokračuje za rozvodím často ve stejném směru tok patřící do jiného povodí.  Pravoúhlá říční síť je charakteristická pro kerná a vrásno-zlomová pohoří, která můžeme například nalézt u řeky Arun v Nepálu.

Radiální říční síť.

V radiálním říčním systému (též prstencovitý) vodní toky se buď soustředně paprskovitě sbíhají anebo naopak rozbíhají od nebo k centrálnímu bodu. Charakteristické pro vulkanické kužely, které nejlépe vykazují radiální drenáž. Radiální síť lze také najít na vrcholcích hor. K dalším geologickým rysům na kterém radiální říční systém může být viděn je lakolit a kupole. Na těchto vlastnostech může drenáž vykazovat kombinaci radiálních vzorů. Radikální struktura se vyvíjí, když proudy proudí v různých směrech od centrální struktury vrcholu nebo kupole.  V Indii ukazují Amarkantak a kráter Ramgarh nejlepší příklad radiální říční sítě.

Prstencová říční síť.

V prstencovém (též anulární) říčním vzoru proudy sledují zhruba kruhovou nebo soustřednou cestu podél pásu slabé horniny, připomínající v plánu prstencový vzor. To je nejlépe zobrazeno proudy vypouštějícími členěnou strukturální kopulí nebo povodí, kde eroze odhalila okrajové sedimentární vrstvy velmi proměnlivých stupňů tvrdosti, jako v Red Valley, které téměř obklopuje domovou strukturu Black Hills Jižní Dakoty.

Vějířovitá říční síť.

Vějířovitý typ říční sítě je příznačný svým soutokem několika řek rovnocenných délkou i vodností v jednom uzlu situovaném obvykle v rozlehlejších tektonických depresích, v mezihorských kotlinách nebo v centru pánví, výrazně se projevuje při vývoji povodňové vlny na úseku pod soutokem jednotlivých větví řeky. V místě soutoku mohou vrcholit povodně při ústí jednotlivých větví řeky ve stejné době, dochází k střetnutí povodňových vln a pod jejich soutokem vzniká velká povodeň.  Vějířovitá říční síť se nachází například v plzeňské pánvi.

Úhlová říční síť.

Úhlový vzor říční sítě se vytváří tam, kde se klouby a poruchy skalního podloží protínají ve více ostrých úhlech než pravoúhlé říční sítě. Úhel je tedy větší nebo menší než 90 stupňů.

Asymetrická říční síť.

Vzor drenáže je popisován jako nesouhlasný, pokud nekoreluje s topografií a geologií oblasti. Nesouhlasné říční vzory jsou rozděleny do dvou hlavních typů: "antecedentní" a "superponované", zatímco "předběžné" drenážní vzory je kombinují. Při "antecedentní" drenáži se vertikální schopnost řeky shoduje s výškou půdy v důsledku tektonických sil. "Superponovaná" drenáž se vyvíjí jinak: zpočátku se drenážní systém vyvíjí na povrchu složeném z „mladších“ hornin, ale kvůli denudativním činnostem je tento povrch mladších hornin odstraněn a řeka stále teče přes zdánlivě nový povrch, ale ve skutečnosti je vytvořen na skalách staré geologické formace.  Příkladem asymetrické říční sítě je v České republice řeka Křemelná.

Hustota říční sítě.

Hustota říční sítě je poměr délky všech povrchových vodních toků dané oblasti (km) k ploše této oblasti (km²). Hustota říční sítě ukazuje stupeň rozvoje hydrografické sítě na daném území. Zároveň charakterizuje průměrnou vzdálenost mezi sousedními toky.

Říční systémy, také známé jako říční soustavy či říční sítě, jsou v geomorfologii vzory vytvořené potoky, řekami a jezery v konkrétním povodí. Řídí se topografií země, ať už v určité oblasti dominují tvrdé nebo měkké skály, a gradientem země. Geomorfologové a hydrologové často vidí proudy jako součást povodí. Drenážní nádrž je topografická oblast, ze které proud dostává odtok , průtok a tok podzemní vody. Počet, velikost a tvar povodí nalezený v oblasti se liší s velikostí topografické mapy, čím je mapa větší, tím více informací o povodí je k dispozici.

In geomorphology, drainage systems, also known as river systems, are the patterns formed by the streams, rivers, and lakes in a particular drainage basin. They are governed by the topography of the land, whether a particular region is dominated by hard or soft rocks, and the gradient of the land. Geomorphologists and hydrologists often view streams as being part of drainage basins. A drainage basin is the topographic region from which a stream receives runoff, throughflow, and groundwater flow. The number, size, and shape of the drainage basins found in an area vary and the larger the topographic map, the more information on the drainage basin is available.


Rozšíření.

Dřevina pochází z oblastí Indického subkontinentu a jihovýchodní Asie. Je původním druhem v širokém areálu, od Indie a Pákistánu na západě přes Bhútán, Nepál, Bangladéš, ostrov Srí Lanka a souostroví Andamany a Nikobary, přes Myanmar, Thajsko, Malajsii, Laos, Vietnam a střední a jižní Čínu, včetně ostrovů Indonésie, až po Filipíny na východě. Druhotně byl rozšířen do tropické Austrálie, Afriky i Střední a Jižní Ameriky.  V 60. létech 20. století začala být "Gmelina arborea" na Malajském poloostrově využívána pro zalesňování holin po vykácených tropických lesích. Osvědčila se jako dřevina s rychlým návratem investic, snadno se rozmnožovala, rychle rostla, málo trpěla nemocemi a dávala dobrý výnos kvalitního dřeva vhodného pro domácí zpracování i vývoz. Na základě těchto výsledků byly na mnoha jihoasijských, australských, západoafrických, středoamerických a jihoamerických územích zakládány její plantáže. Ve Střední Americe byla prvá zřízena v Kostarice roku 1966 a již koncem 1. tisíciletí rostla ve všech středoamerických státech na ploše asi 52 000 ha; je mimo jiné využívána na opětovné zalesňování vykácených pralesů v Amazonské pánvi. V Africe je vysázena v tropickém pásu od Senegalu a Gambie na západě přes Nigérii v centru až po Malawi a Zambii na jihozápadě na rozloze asi 130 000 ha. Na východě jižní Asie také vznikly velké plantáže hlavně v Malajsii, na Filipínách a na tichomořských ostrovech Fidži a Šalomounovy ostrovy o celkové velikosti cirka 50 000 ha.  Očekává se, že do roku 2020 bude celosvětově vysázena na ploše rovnající se téměř 800 000 ha.

Ekologie.

"Gmelina arborea" přirozeně roste v celé řadě lesních stanovišť, včetně tropických deštných pralesů, poloopadavých i stálezelených lesů, velmi vlhkých i suchých lesů nebo v podhorských houštinách. Vyskytuje se také na rozlehlých, nízkými dřevinami porostlých savanách na aluviální půdě, za optimálních klimatických podmínek vystupuje až do nadmořské výšky okolo 1500 m n. m. Často se také objevuje v blízkosti lidských sídel, podél cest a obdělávaných polí. Je považována za pionýrský druh rychle osídlující volné prostory.  V Číně kvetou v dubnu a květnu, plody dozrávají v červnu a červenci, v Indii jsou květy od února do března a plody zrají od května do června, ve Střední Americe bývají v květu od ledna do března. Stromy rozkvétají každoročně obvykle koncem období sucha, v době, kdy jsou prakticky ještě bez listů, v malém množství se květy objevují celoročně.  Dobře roste na mnoha typech půdy, včetně suchých písčitých i silně kyselých, je uváděna vyhovující hodnota 5 až 8 pH a roční srážky od 750 po 4500 mm (v ČR asi 700 mm). Optimální délka období sucha se pohybuje v rozsahu třech až pěti měsíců, toleruje však šest až sedm. Na velmi suchých, kamenitých či podmáčených místech vyrůstá jen do tvaru zákrsků či úzkého keře. Nejlépe se ji daří při průměrné roční teplotě od 21 po 28 °C (v ČR 5,5 až 9 °C), krátkodobá teplota nesmí poklesnout pod +1 °C. Je zjištěno, že až na výjimky spolehlivě roste od 25° severní zeměpisné šířky po 40° jižní zeměpisné šířky v nadmořské výšce do 1200 m. Chromozomové číslo uváděné pro tento druh se pohybuje v rozsahu 2n = 36, 38 i 40.

Popis.

Strom vyrůstající do výše 5 až 15 m, ojediněle i výše, který má rovný, kuželovitý, hladký kmen větvící se ve výšce 6 až 10 m a běžně dorůstající do průměru 50 a výjimečně 100 cm, který nese do široka rozprostřenou korunu. kůra kmene i starších větví je šedohnědá, letorosty jsou porostlé žlutohnědými plstnatými chloupky. Listy s řapíkem 3 až 10 cm dlouhým vyrůstají vstřícně a jsou celistvé. Jejich hrubá čepel je v obrysu široce vejčitá, 8 až 20 cm dlouhá a 5 až 15 cm široká, na bázi je klínovitá či srdčitá, na vrcholu zašpičatělá nebo zaoblená, po obvodě celistvá a mívá tři až pět párů vedlejších žilek zpeřené žilnatiny. Na svrchní straně jsou čepele tmavozelené a lesklé, na spodní našedlé a někdy hustě chlupaté.  Květenství jsou nejčastěji vrcholíky vytvářející vztyčené terminální laty se stopkou 15 až 30 cm dlouhou. Oboupohlavný květ s opadavými, čárkovitými nebo trojúhlými listenci má vytrvalý, zvonkovitý, v ovoci zvětšený kalich, jehož pět zelených, špičatých cípů je okolo 5 mm dlouhých a 4 mm širokých. Koruna je dvoupyská, červenavě žlutá nebo žlutohnědá, asi 4 cm dlouhá, její horní pysk je dvoulaločný, červenavě hnědý, kdežto spodní je třílaločný, jeho střední lalok je větší a má lopatkovitý tvar, dva postranní jsou menší a podélné. Korunní trubka je široce nálevkovitá, bývá dlouhá až 20 mm a má na vrcholu přirostlé dva páry tyčinek, zadní pár s kratšími nitkami jsou patyčinky a přední nesou černé, z koruny mírně vystupující, podélně se otvírající prašníky. Lysý, dvoupouzdrý semeník je ukončen nitkovitou čnělkou s drobnou bliznou s dvěma nestejnými laloky.  Květy produkují hojně nektaru i pylu a jsou opylovány hlavně hmyzem, nejčastěji včelami rodů "Apis" a "Xylocopa" či drobnými ptáky; část z toho množství květů se opylí samosprašně. Většina květů opylených vlastním pylem asi po dvou týdnech růstu se stromů opadá.

Ovoce.

Plod je ve zralosti žlutá, lesklá, voňavá, poživatelná peckovice eliptického tvaru, která bývá velká 15 až 20 mm a má šťavnatou, hořkosladce chutnající dužinu. Uvnitř je usazeno jedno až dvě vejčitá, světle hnědá, průměrně 7 mm dlouhá, velmi tvrdá semena s jedním koncem zaobleným a druhým špičatým. Plody dozrávají za jeden a půl měsíce po odkvětu, ne všechny současně. Ke konzumaci se dvakrát týdně sbírají popadané na zem, která bývá před sklizní zbavena plevelných rostlin, po dvou týdnech již peckovice měknou a hnědou, po třech týdnech kvasí a černají. Plodům je obvykle přikládán jen malý význam, konzumují se jen příležitostně nebo při nedostatku jiné potravy, řídce bývají používány v domácím léčitelství. Častěji se jedí rozvité květy, které mj. bývají součásti slavnostního jídla při tradiční oslavě místního nového roku.

Rozmnožování.

Stromy produkují velké množství plodů, které jsou hojně konzumované ptáky či netopýry a po opadu na zem i různými drobnými savci, kteří následně šíří semena na velké vzdálenosti od rodičovských stromů. Pro novou výsadbu se stromy nejčastěji rozmnožují ze semen, která nemají dormanci a v suchém prostředí dobře snášejí skladování, ani po roku jejich klíčivost nikterak neklesá, kdežto semena z plodů spadlých do vody obvykle klíčí špatně. Hmotnost tisíce semen bývá kolem 400 gramů.  Vysévají se na vlhkou půdu či pískové lože do hloubky maximálně 1 cm, vyklíčí za dvacet až padesát dnů, z jednoho semene roste více klíčků. Pro klíčení je optimální teplota 30 °C a plné slunce, chlad a stín zpomaluji klíčení. Ve věku pěti až šesti měsíců jsou sazenice schopné výsadby na trvalé stanoviště. V prvém roce semenáč vyrůstá až do výše 3 m a během pěti let může být vysoký i 20 m. Mladé stromky lze bez problémů přesazovat v období dešťů. Při zakládání nových plantáží se mnohdy semena vysévají přímo do řad a semenáče se již nepřesazují. Obvykle poprvé kvetou ve věku šest až osmi let, za optimálních podmínek již ve stáří čtyř let.

Význam.

Rychle rostoucí strom, jenž se dříve pěstoval jako okrasný v zahradách či podél cest, se nyní sází a sklízí hlavně na velkoplošných plantážích, kde za jeden rok vykazují obvykle přírůstek dřeva 20 až 25 m³/ha. Na nejlepších půdách bývá za deset let výtěžnost až 300 m³/ha, v půdách na živiny chudých, písčitých, hodně suchých, za stejnou dobu přiroste jen okolo 80 m³/ha. Jeho životnost se počítá asi 40 roků. Strom vrhá hustý stín a je pod ním hrubý koberec listů a jen minimální podrost. Sázejí se i jako větrolamy nebo stínící stromy pro mladé kakaovníky a jiné rostliny požadující polostín.  Běl vytěženého dřeva je o málo světlejší než slámově žluté až krémově bílé jádro, které se s věkem mění na červenohnědé, přesné barevné rozhraní mezi nimi není. Dřevo je měkké a lehké, jeho průměrná hustota bývá pouhých 400 kg/m³. Má středně hrubou, ale rovnoměrnou texturu a rovné zrno. Dá se snadno řezat, hoblovat i vybrousit do hladka. Je poměrně trvanlivé, odolává termitům a jeho jádro je vůči houbovitých chorobám středně odolné. Surové dřevo jen pomalu vysychá a málo se přitom deformuje, radiálně se smršťuje jen asi o 0,5 % a tangenciálně o 1 %.  Z kmene se získává dřevo rovné a dostatečně dlouhé, využívá se hlavně jako stavební i nábytkové. Vyrábějí se z něho různé stavební konstrukce a plotové části, domácí nábytek, podlahy a vnitřní obklady, slouží jako truhlářská surovina pro výrobu nejrůznějších krabic, přepravních beden, kontejnerů, železničních pražců i vozů, včetně lidových hudebních nástrojů, zápalek či tužek. Pro svou lehkost se používá i pro zhotovování protéz. Velmi snadno se z něj loupají dýhy, vyrábí překližka a hlavně kvalitní buničina k výrobě papíru a různých kartonů. Ze dřeva se pálí kvalitní dřevěné uhlí a samo sloužívá jako palivo pro místní obyvatelstvo, má průměrnou výhřevnost 4800 kcal/kg.  Listy obsahují hojně proteinů a jsou dobrým krmivem pro zdomácnělé býložravce i pro larvy bource morušového chované pro získávání přírodního hedvábí. Květiny vylučují hojně nektaru, z něhož včely dělají kvalitní med. Dřevěný popel ve směsi s ovocem je základem místního trvalého žlutého barviva. Květy, plody, kůra i kořeny, obsahující malá množství různých alkaloidů, nalézají uplatnění v tradiční jihoasijské medicíně.  Mimo výše uvedených kladných vlastností druhu "Gmelina arborea" je jeho záporným atributem schopnost lehce se stávat invazním druhem. Díky roznášení semen mnoha živočichy uniká z plantáží a proniká do volné přírody, kde vytlačuje původní floru. Za invazní dřevinu je považován ve Střední Americe v Kostarice a Dominikánské republice, v Africe v Ghaně, Malawi, Tanzanii i Zambií a také v severní Austrálii.

Gmelina arborea je středně velký, listnatý, opadavý strom, který rychle přirůstá na výšce i objemu. Je tropickou rostlinou a bývá využíván hlavně pro kvalitní dřevo a také jako okrasný a poskytující stín. Je jedním z asi 35 druhů rodu gmelina, dříve býval součásti čeledi sporýšovitých, ale na základě molekulárních studií byl přeřazen do polyfyletické čeledi hluchavkovitých. Jméno rodu vzniklo na počest významného německého botanika Johanna Georga Gmelina.

Gmelina arborea, (in English beechwood, gmelina, goomar teak, Kashmir tree, Malay beechwood, white teak, yamane ), locally known as gamhar, is a fast-growing deciduous tree in the family Lamiaceae.


Životopis.

Alexander Wienerberger se narodil v roce 1891 (jiné zdroje uvádějí chybně 1898) v hlavním městě Rakouska-Uherska ve Vídni, v česko-židovské rodině. Ačkoli jeho otec byl národností Žid, Alexander se podle jeho dcery pokládal za Rakušana a ateistu.  Od roku 1910 do roku 1914 studoval na Filozofické fakultě na Vídni. Během první světové války byl mobilizován do rakousko-uherské armády, účastnil se bitev na východní frontě a v roce 1915 byl zajat . V roce 1917 se mohl přestěhovat do Moskvy, kde založil s přáteli chemickou laboratoř. Na podzim 1919 se pokusil uprchnout ze sovětského Ruska do Rakouska přes Estonsko na falešné doklady, ale v Pskově byl zatčen důstojníky Čeky a odsouzen za špionáž. Značnou část 20. let strávil ve vězení Lubjanka v Moskvě. Během jeho pobytu v ruském vězení sovětská vláda ocenila jeho odbornou kvalifikaci. Zahraniční vězni pracovali ve výrobě, Wienerberger byl jmenován inženýrem pro výrobu laků a barev a později pracoval v továrnách na výrobu výbušnin .  V roce 1927 se rozpadlo jeho manželství s Josefinou Rönimoisovou z rodiny baltských Němců, která spolu s dcerou Annemarie a synem Alexandrem zůstala v Estonsku (později se Annemarie přestěhovala do Rakouska).  V roce 1928 Wienerberger poprvé po zajetí navštívil své příbuzné ve Vídni a uzavřel nové manželství s Lilly Zimmermann, dcerou výrobce ze Schwechatu. Po jeho návratu do Moskvy byla zrušena omezení, která jeho manželce bránila přestěhovat se do Sovětského svazu. V roce 1931 se manželům narodila dcera Margot (sovětská vláda umožňuje ženě inženýra vrátit se do Vídně po dobu narození) .  Na počátku 30. let žila rodina Wienerbergerů v Moskvě, kde Alexander zastával vedoucí pozici v chemické továrně. V roce 1932 byl poslán do Ljubučan (Moskevský kraj), kde byl technickým ředitelem továrny na umělé hmoty, a v roce 1933 byl poslán do podobné pozice v Charkově.

Fotografické doklady o hladomoru 1932–1933..

Wienerberger žil v Charkově, tehdejším hlavním městě ukrajinské SSR, byl svědkem masivního hladomoru a fotografoval scény, které viděl na ulicích města, navzdory hrozbě zatčení NKVD .  Během svého pobytu v Charkově tajně vytvořil asi 100 fotografií města během Hladomoru. Jeho fotografie zachycují fronty hladových lidí v obchodech, hladovějící děti, těla lidí, kteří zemřeli hlady v ulicích Charkova, i masové hroby obětí hladovění. Své fotografie vytvářel německou kamerou Leica, která mu pravděpodobně předali přátelé ze zahraničí .  V roce 1934 odešel Wienerberger do Rakouska a poslal negativy diplomatickou poštou prostřednictvím rakouského velvyslanectví. Rakouská diplomacie trvala na takové opatrnosti, protože byla vysoká pravděpodobnost prohlídky osobních věcí inženýra na hranici a nález fotografií mohl ohrozit jeho život. Po návratu do Vídně předal Wienerberger fotografie kardinálovi Theodorovi Innitzerovi, který je společně s generálním tajemníkem Mezinárodního výboru národnostních menšin Ewaldem Ammendem předal Lize národů .  V roce 1934 vydala Vlastenecká fronta v Rakousku Wienerbergerovy materiály jako malou brožuru s názvem „Rußland, wie es wirklich ist“ (Rusko, jaké skutečně je), ale bez uvedení zdroje Wienerbergerovy fotografie poprvé zpřístupnil veřejnosti v roce 1935 v knize „Musí Rusko hladovět? “("Muss Russland Hungern?") Ewald Ammende bez uvedení autora kvůli obavám o jeho bezpečnost . V roce 1939 vydal Alexander Wienerberger v Rakousku svou vlastní knihu vzpomínek o životě v Sovětském svazu, ve které jsou dvě kapitoly věnovány hladomoru . Fotografie byly také zahrnuty do jeho monografie publikované v roce 1942.  V roce 1944 Wienerberger sloužil jako styčný důstojník pro ROA. Po válce se mu podařilo zabránit přesunu do sovětských jednotek – skončil v americké okupační zóně v Salcburku, kde zemřel v roce 1955.

Alexander Wienerberger (8. prosince 1891, Vídeň – 5. ledna 1955 Salzburg ) byl rakouský chemický inženýr, který pracoval 19 let v chemických podnicích v SSSR. Je známý tím, že v Charkově vytvořil a uložil fotografie hladomoru z let 1932–1933, které jsou fotografickým dokladem masového hladovění obyvatel Ukrajiny v té době.

Alexander Wienerberger (December 8, 1891, Vienna — January 5, 1955, Salzburg) was an Austrian chemical engineer who worked for 19 years at chemical enterprises of the USSR. While he worked in Kharkiv, he created a series of photographs of the Holodomor of 1932-1933, which are photographic evidence of the mass starvation of the Ukrainian people at that time.


Název.

Název Fanum Cocidi byl pevnosti přiřčen na základě faktu, že z devíti oltářů objevených v této lokalitě je šest zasvěcených bohu Cocidiovi.

Popis.

Pevnost byla mezi římskými pevnostmi neobvyklá svým tvarem, protože tvořila spíše nepravidelný šestiúhelník než obvyklý obdélník . S plochou téměř 24 tisíc čtverečních metrů zabírala celou malou náhorní plošinu tohoto tvaru nad Kirk Beck a patřila k větším pevnostem.  S pevností Banna ji spojovala římská silnice známá jako Maiden Way. Mezi těmito dvěma pevnostmi byly objeveny dvě signalizační věže, které pravděpodobně sloužily předávání signálů z Bewcastlu do Birdoswaldu.

Fáze výstavby pevnosti.

Probíhala ve čtyřech fázích. Pevnost byla postavena přibližně ve stejnou dobu jako pevnosti Hadriánova valu (120-140, případně 122-139/42), měla hliněné valy a byla ze dřeva, ale přinejmenším jednu bránu postavili z kamene a také budovu velitelství. Je dílem první kohorty Dáků, "Cohors I Dacorum", ale pevnost byla opuštěna, když ve 40. letech 2. století hranici posunuli na sever k Antoninovu valu.  Když se od něj vojsko stáhlo zpět, pevnost znovu fungovala od přibližně od roku 163, s hradbou zesílenou vrstvou kamenů. Pravděpodobně ji vybudovala legie V1 neboli legio VI Victrix (fáze 2).  Ke konci 2. století pevnost radikálně přestavěli s cílem zvýšit její kapacitu; první Nervova kohorta Germánů, pěší a jízdní, 1000 mužů. Pevnost měla čtyři brány na čtyři světové strany, přičemž západní byla ta hlavní. Dům velitele ("praetorium") ležel přibližně ve středu šestiúhelníku, budova velitelství ("principia") od něj bezprostředně na sever. V jihovýchodní části pevnosti se nacházely lázně v Hadriánově stylu.  Nápisy na stavbách nalezené na místě dokládají, že na budování pevnosti se v celém průběhu její existence podílely odloučené oddíly přinejmenším tří legií: druhé (umístěné v Caerleonu ve Walesu), šesté (se sídlem v Yorku) a dvacáté legie (se sídlem v Chester)u.  Ve 2. století tvořila posádku první kohorta Dáků, což byla jednotka pěchoty v síle tisíc mužů. Ve 3. století pevnost držela první kohorta Cohors I Nerviorum (částečně jízdní). Fáze 3: ke konci 3. století byla pevnost opět radikálně přestavěna. Na západní a severní straně byly vybudovány nové hradby, čímž se plocha pevnosti zmenšila, zřejmě v souvislosti s méně početnou posádkou. Budovy byly znovu přestavěny a lázně přeměněny na kasárenský blok. Fakt, že lázně stály uvnitř hradeb, svědčí o tom, že pevnost obklopovalo nepřátelské prostředí. A nevznikla u ní ani civilní osada.  Fáze 4. Pevnost byla téměř zničena v roce 343, když byl dobyt Hadriánův val. Pak ji znovu postavili, ale po invazi barbarů v roce 367 byla definitivně opuštěna a zničena. Důkazy v podobě mincí nasvědčují tomu, že byla opuštěna v 1. polovině 4. století (i když počet nalezených mincí je poměrně malý), ale zvědové ji mohli využívat až do roku 367, kdy jejich činnost byla ukončena.

Archeologické práce.

V letech 1937, 1954 a 1957 v lokalitě probíhaly vykopávky, ale zjistily jen, kde se nacházely budovy uvnitř pevnosti, a našly několik oltářů.

Současný stav.

Valy a příkopy pevnosti jsou dosud viditelné. Jižní část lokality zabírá kostel s hřbitovem, na kterém se nachází slavný Bewcastleský kříž.  Na severovýchod od tohoto místa se zachovaly ruiny Bewcastleského hradu. Tento normanský hrad byl postaven okolo roku 1092, s využitím kamene z římské pevnosti. Hrad údajně zničil Oliver Cromwell v roce 1641.

Bewcastle byla římská pevnost, kterou postavili severně od Hadriánova valu jako základnu určenou pro průzkum a výzvědnou službu, na obranu proti nenadálým útokům ze severu a na podporu místního kmene Brigantů, jejichž územím Hadriánův val procházel.  Římské jméno této pevnosti znělo Fanum Cocidi (v té podobě ho alespoň uvádí Ravennská Kosmografie), což znamená "Cocidiova svatyně". Cocidius byl bůh uctívaný v severní Británii.  Pozůstatky pevnosti se nacházejí v obci Bewcastle v hrabství Cumbria, 11 km na sever od římské pevnosti Banna (Birdoswald), která patří k těm na západě Hadriánova valu.

Bewcastle Roman Fort was a Roman fort, built to the north of Hadrian's Wall as an outpost fort and intended for scouting and intelligence. The Roman name for the fort was Fanum Cocidi (as recorded in the Ravenna Cosmography), and means 'The Shrine of Cocidius', a deity worshipped in northern Britain. The remains of the fort are situated at the village of Bewcastle, Cumbria, to the north of the Roman fort at Birdoswald, on Hadrian's Wall.  The fort was identified as Fanum Cocidi on the basis that, of nine altars discovered on the site, six are dedicated to the god Cocidius.


Život.

Stepan Sosnovyj se narodil v roce 1896 v rolnické rodině. On a jeho mladší bratr Timofej se stali sirotky, když mu bylo 9 let. Díky svým díky opatrovníkům mohl studovat agronomii na Charkovském zemědělském a lesnickém ústavu. V meziválečném období publikoval několik statistických dokumentů věnovaných převážně pronájmu pozemků v Ukrajinské SSR. Na počátku roku 1932 byl obviněn z „antimarxistických předsudků“ a „podněcování antimarxistického sentimentu“. Poté byl nucen napsat rezignační dopis.  V letech 1932–1936 pracoval jako agronom v Jakimovském okrese v Záporožské oblasti. Byl svědkem hladomoru a tvrdil, že se v té době tvořil protisovětský sentiment.  V září 1941 mu bylo nabídnuto zaměstnání v Moskvě, ale odmítl a zůstal v okupovaném Charkově se dvěma syny, nemocnou manželkou a tchyní. Koncem listopadu 1941 byl nezaměstnaný. 24. listopadu 1941 dostal práci v okresní radě pro správu půdy v Charkově, kde pracoval jako vedoucí ekonomického a statistického oddělení. V červenci 1943 navštívil Německo v rámci delegace agronomů z oblasti Charkova. Na začátku srpna 1943, během bojů o Charkov, se jeho žena přestěhovala do Kyjeva se syny Vladimirem (* 1926) a Alexandrem (* 1927). Odtud se společně přesunuli do oblasti Oděsy.  Od 13. září 1942 do 24. ledna 1943 bylo na stránkách týdeníku "Nova Ukrajina" zveřejněno pět článků S. Sosnovyje věnovaných analýze událostí souvisejících s kolektivizací a hladem v letech 1932–1933 na Ukrajině. V článcích autor analyzoval proces znárodnění zemědělského sektoru v Ukrajinské SSR a kritizoval politiku bolševiků na venkově. Poznamenal, že v důsledku snížení počtu hospodářských zvířat v letech kolektivizace byla rovněž odstraněna ekonomická nezávislost ukrajinského rolníka. Analýza úlohy Strojních a traktorových stanice ukázala, že vytvoření a zavedení těchto vazeb na Ukrajině ve skutečnosti vedlo k vytvoření státního zemědělského monopolu. Při srovnání statistik s jinými roky věřil, že Ukrajina má od roku 1932 dost obilí, aby mohla nakrmit obyvatelstvo a dokonce i hospodářská zvířata. Poznamenal, že plán nadměrné sklizně zrna byl pro rolníky zabijákem, protože k jeho realizaci bylo užito každé i „poslední zrno“. Pomocí sčítání lidu SSSR z roku 1926 a řady otevřených statistických a ekonomických sbírek z 30. let dvacátého století byl Sosnovyj prvním ukrajinským vědcem, který se pokusil zhruba spočítat počet obětí hladu.  V letech 1943–1944 byl některými okupačními novinami na Ukrajině zveřejněn článek S. Sosnovyje „Pravda o hladu v letech 1932–1933“.  Mladší bratr Timofej († 1983), člen OUN-M, emigroval do zahraničí, kde se začal věnovat výuce a přispěl k šíření výzkumu svého bratra. 2. a 5. února 1950 byla studie Stepana Sosnového vydána emigrantskými novinami „Ukrajinski visti“ („Ukrajinské zprávy“) v německém městě Neu-Ulm pro vysídlené osoby ukrajinského původu. Ve stejném roce se objevil článek S. Sosnovyje o hladomoru v letech 1932–1933 jako samostatná brožura a v roce 1953 se objevil v anglickém překladu v prvním svazku dokumentární sbírky „Černých skutků Kremlu“, spolu s dalšími důkazy o hromadném ničení ukrajinského rolnictva v v letech 1928–1933.

Poválečné období.

Po válce neskrýval své jméno a příjmení, pracoval jako agronom a ekonom. 21. února 1950 byl zatčen zaměstnanci Ministerstva státní bezpečnosti Ukrajinské SSR, protože jeho bývalí spolupracovníci v Charkově svědčili proti němu. Odsouzen byl na 25 let v táborech nucené práce, s pětiletou ztrátou práv a úplnou konfiskací majetku. Šest let sloužil v táboře poblíž vlakového nádraží Šeksna v oblasti Vologda. Po propuštění získal invaliditu a usadil se ve vesnici Pavlovka, okres Arcyz, Oděsa. V té době zemřela jeho manželka Maria Derbek. V roce 1956, ve věku 62 let, se Sosnovyj podruhé oženil s Eufrosynou Poremskou. Brzy se manželé přestěhovali s jedním ze synů Štěpána Sosnovyje do Kyjeva. Usnesením Nejvyšší rady RSFSR ze dne 11. dubna 1958 byla ztráta práv proti němu zrušena a byl vymazán trestní rejstřík. Zemřel 26. března 1961 ve věku 66 let.

Stepan Nikolajevic Sosnovyj (23. března 1896, Rizdwianka – 26. března 1961, Kyjev) byl ukrajinský sovětský agronom-ekonom, autor první komplexní statistické studie o hladomoru z let 1932–1933 na Ukrajině.

Stepan Mykolayovych Sosnovy (March 23, 1896 in Rizdvyanka (now Syvaske), Russian Empire - March 26, 1961 in Kiev, Ukrainian SSR) was a Ukrainian-Soviet agronomist and economist and author of the first comprehensive study of the 1932-1933 Holodomor in Ukraine.


Klubová kariéra.

Od roku 2000 působil v mužstvu FC Basel 1893, se kterým v ročníku 2002/03 přešel přes předkola do hlavní fáze Ligy mistrů. V prvním zápase skupiny doma proti moskevskému Spartaku se gólově podílel na výhře 2:0. V závěrečném šestém zápase na hřišti Liverpoolu se dobře připravená Basilej ve 30. minutě dostala do třígólového vedení. Yakin byl středobodem tohoto výkonu, na dvou gólech ze tří se podílel asistencí. Ačkoliv Liverpool nakonec srovnal na 3:3, byl to švýcarský klub, kdo postoupil do osmifinálové skupiny. Basilej sice nakonec nepostoupila, dokázala dvakrát zvítězit, přičemž o tu domácí výhru proti Deportivu se jediným gólem zasloužil právě Hakan Yakin.  Po nevydařeném agažmá v Paris Saint-Germain se nakrátko vrátil do Basileje, odkud zamířil v únoru 2004 do Stuttgartu. Ani toto angažmá nebylo povedené. Od roku 2005 do roku 2008 působil opět ve Švýcarsku, a to v klubu Young Boys Bern. Během třetí sezóny v Bernu zaznamenal 24 branek a 16 asistencí a byl zvolen jednak nejlepším hráčem švýcarské ligy a jednak se stal nejlepším střelcem. Jeho tým tak dosáhl na překvapivé druhé místo v tabulce. Po Euru 2008 o něj projevil zájem nejmenovaný anglický tým a také katarský celek Al-Gharafa, do něhož nakonec přestoupil.  Po roce v Kataru se v létě 2009 vrátil do Švýcarska, kde se upsal Luzernu, který jen těsně vybojoval prvoligovou příslušnost. Yakin během podzimní části nastoupil do 15 zápasů, ve kterých vstřelil 4 góly a dalších 7 připravil. Luzern přezimoval na třetím místě a na konci sezóny byl čtvrtý.

Reprezentační kariéra.

Yakin si prvně zahrál ve švýcarské reprezentaci 19. února 2000 v Ománu proti domácímu mužstvu, kde Švýcarsko jasně zvítězilo. V 89. minutě zvýšil gólem na konečných 4:1. Zahrál si na evropských turnajích EURO 2004 a EURO 2008 a na dvou světových šampionátech v letech 2006 a 2010. V říjnu 2011 ukončil ve 34 letech reprezentační kariéru.

Úspěchy.

Zdroj:

Hakan Yakin (* 22. února 1977) je bývalý švýcarský reprezentační fotbalista, který hrával na postu útočníka anebo záložníka. Přes deset let nastupoval za švýcarskou reprezentaci, za kterou si zahrál v 87 zápasech a vstřelil za ni 20 branek.

Hakan Yakin (; born 22 February 1977) is a Swiss former footballer who played as a forward or midfielder. He was a member of the Swiss national team for eleven years.


Předcházející události.

Po 1. světové válce mělo Německo (jakožto poražený stát) na základě Versailleské dohody platit válečné reparace. Tyto reparace měly pokrýt náklady okupačních vojsk udržovaných na území Spojenými státy a Velkou Británií a zároveň měly být částečnou kompenzací za škody spáchané na civilním obyvatelstvu Spojeneckých mocností během války.  Roku 1924 byl v Londýně přijat takzvaný Dawesův plán, který měl za úkol tyto reparace regulovat, vzhledem k tomu, že jejich stanovená výše absolutně přesahovala německou kapacitu. Tato úprava měla zajistit větší důvěru a stabilitu a 30. srpna ji podepsaly všechny mocnosti s výjimkou Spojených států (ty ji podepsaly až o rok později v dodatku Pařížské dohody).  7. června 1929 přišel výbor nezávislých finančních expertů (založený vládami Německa, Belgie, Francie, Velké Británie, Itálie a Japonska) s novým návrhem na splácení německých válečných reparací, které byly po 1. světové válce stanoveny Versailleskou dohodou.

O plánu.

Youngův plán byl programem upravujícím německé reparace z 1. světové války a nahrazující Dawesův plán, jelikož Německo nebylo opět schopné své původní závazky plnit.  Plán se neobešel bez různých úprav, nicméně byl následně přijat všemi mocnosti na konferenci v Haagu v lednu roku 1930.  Mimo jiné tento plán požadoval vytvoření Banky pro mezinárodní vypořádání (jakožto více komerční a méně politickou instituci než za dob Londýnského Dawesova plánu), aby byly reparační převody únosné. Mohla Německu například poskytovat krátkodobé financování v případě potřeby a nebo posuzovat případy možného odložení splátek. Byla posléze vytvořena na druhé Haagské Konferenci.  Podle plánu měly být německé závazky naplněny do roku 1988.

Následné události a důsledky.

V období mezi potvrzením a přijetím Youngova plánu přišel krach na newyorské burze, který naprosto znemožnil fungování Youngova plánu. Bankovní systém Spojených států byl nucen odeslané peníze přivolat zpět a zrušit úvěry, které Youngův plán umožňovaly.  Pád exportu a importu negativně ovlivnily zbytek světa. Do roku 1933 se rozpadly asi dvě třetiny světového obchodu. Spojenými státy byl zaveden nový celní zákon, jakožto protekcionistické a nacionalistické opatření, které mělo regulovat obchod se zahraničím a naopak podporovat a chránit americký vnitřní trh a práci.  V roce 1932 se německá nezaměstnanost vyšplhala až ke 40 %. Proto americký prezident Herbert Hoover přišel s návrhem o jednoroční zástavu splátek. Získal podporu od 15 národů, nicméně ani tento krok nijak významně nepomohl zpomalit ekonomický úpadek v Evropě.  Německo bylo zasaženo hlavní bankovní krizí a bylo jasné, že zatím není možné reparační splátky obnovit. Z toho důvodu byla roku 1932 svolána konference v Lausanne, která došla k dohodě, že není možné tlačit Německo k okamžitým splátkám, snížila jeho zadlužení o téměř 90 %. Bylo jasné, že bez souhlasu Spojených států takovýto koncept nemohl projít. Spojené státy tento souhlas nedaly a Německo se mělo vrátit k původnímu Youngovu plánu.  Nicméně tento plán zkolaboval a poté, co NSDAP v Německu upevnila svou moc, plán byl odmítnut a reparační splátky nebyly nikdy obnoveny. S Hitlerovým nástupem k moci bylo definitivně jasné, že plán již obnoven nebude. S ním také následovaly snahy o uzákonění tzv. „Freiheitsgesetz“ (Svobodného zákona), které mělo odmítnout jakoukoli zodpovědnost za válečné zločiny, splácení reparací jakožto urážku a okupaci německého území – tzn. všechny podmínky Versailleské dohody. Tento zákon nebyl přijat, ale kampaň kolem něj byla hlavním faktorem, který přivedl Adolfa Hitlera k moci.  I přesto, že Youngův plán silně reguloval válečné reparace, měl v Německu mnoho oponentů, mezi nimiž byli především Konzervativci a NSDAP.  V roce 1933 byla splacena pouze 1/8 celkové dlužné částky požadované Versailleskou dohodou a vzhledem k půjčkám, které Německu Spojené státy poskytly, výsledně Spojené státy paradoxně zaplatily „reparace“ Německu.  Po 2. světové válce se Mezinárodní konference usnesla, že zbytek dluhu Německo splatí až poté, co bude sjednoceno. Nicméně Německá spolková republika (západní Německo) splatila jeho základ již roku 1980 a po sjednocení se nová vláda dohodla na obnovení splátek. Dluh byl splacen roku 2010.

Youngův plán, který byl předložen 7. června 1929 v Paříži, byl zamýšlen jako tzv. prodloužení Dawesova plánu z roku 1924, který měl Německu zajistit restrukturalizaci a zároveň zaplacení zbytku ročních válečných reparací a dluhů spojených s veřejným zadlužením, která vznikla v následku četných půjček.  Samotný plán byl představen výborem vedeným Owenem D. Youngem, americkým diplomatem, zakladatelem a bývalým prezidentem Radio Corporation of America, který v té době zároveň zasedal v administrativní radě Fondation Rockfeller a zároveň byl jedním z předních reprezentantů Dawesova plánu.

The Young Plan was a program for settling Germany's World War I reparations written in August 1929 and formally adopted in 1930. It was presented by the committee headed (1929–30) by American industrialist Owen D. Young, creator and ex-first chairman of the Radio Corporation of America (RCA), who, at the time, concurrently served on the board of trustees of the Rockefeller Foundation, and also had been one of the representatives involved in a previous war-reparations restructuring arrangement—the Dawes Plan of 1924. The Inter-Allied Reparations Commission established the German reparation sum at a theoretical total of 132 billion, but a practical total of 50 billion gold marks. After the Dawes Plan was put into operation in 1924, it became apparent that Germany would not willingly meet the annual payments over an indefinite period of time. The Young Plan reduced further payments by about 20 percent. Although the theoretical total was 112 billion Gold Marks, equivalent to US ca. $27 billion in 1929 (US$ billion in ) over a period of 58 years, which would end in 1988, few expected the plan to last for much more than a decade. In addition, the Young Plan divided the annual payment, set at two billion Gold Marks, US $473 million, into two components: one unconditional part, equal to one third of the sum, and a postponable part, equal to the remaining two-thirds, which would incur interest and be financed by a consortium of American investment banks coordinated by J.P. Morgan & Co.


Život.

Gustav Schmoller se narodil roku 1838 v Heilbronnu do rodiny württembergského civilního úředníka. Jako mladý (1857-1861)studoval na Tübingenské univerzitě tzv. "Kameralwissenschaft," kombinaci ekonomie, práva, státní správy a historie. Roku 1861 byl zaměstnán na Württembergském statistickém úřadu a v roce 1864 se stal profesorem politické ekonomie v Halle kde působil do roku 1872. Stejný obor poté přednášel na univerzitách v Štrasburku (1872–1882) a Berlíně (1882–1913). Po ukončení působení v Berlíně se stal zástupcem Humboldtovy univerzity v horní komoře pruského parlamentu.  Byl také zastáncem německé koloniální expanze a v tom důsledku posilování německého loďstva.  Zemřel ve věku 79 let v Bad Harzburgu.

Dílo.

Jakožto otevřený vůdce “mladší” historické školy, Schmoller se vymezoval proti tomu, co považoval za axiomaticko-deduktivní přístup klasické ekonomie, a později rakouské školy — Schmoller zavedl tento termín naznačující jistý provincionalismus ve své nepříznivé recenzi knihy Carla Mengera z roku 1883 "Untersuchungen über die Methode der Socialwissenschaften und der politischen Oekonomie insbesondere ("anglicky "Investigations into the Method of the Social Sciences with Special Reference to Economics)," která zpochybňovala metody historické školy. Toto vedlo ke kontroverzi známé jako Methodenstreit, která dnes často působí jako plýtvání energií a jeden z hlavních důvodů pozdějšího rozkladu celé historické školy, ač — jak jednou poznamenal Josef Schumpeter — jednalo se vlastně o spor "uvnitř" této školy. Schmollerův primárně induktivní přístup vyžadující pečlivé studium ekonomického výkonu a fenoménů obecně, srovnávající v čase a prostoru, jeho zaměření na evoluci ekonomických procesů a institucí, a jeho naléhání na kulturní specifičnost ekonomiky a centrálnost hodnot ve vytváření ekonomických výměn stojí v ostrém kontrastu s některými klasickými a většinou neoklasických ekonomů, tudíž Schmoller a jeho škola vypadli ve 30. letech z hlavního proudu ekonomie, přičemž v Německu byli nahrazeni nastupující freiburgskou školou.  Po roce 1881 byl Schmoller editorem pro "Jahrbuch für Gesetzebung, Verwaltung, und Volkswirthschaft im deutschen Reich". Mezi lety 1878 a 1903 editoval sérii monografií nazvaných "Staats- und sozialwissenschaftliche Forschungen". Byl také editorem a hlavním přispěvatelem do Acta Borussica, rozsáhlé kolekce pruských historických pramenů vytvořené Berlínskou akademií věd na základě Schmollerových a Sybelových podnětů.  Jedním z důvodů, proč dnes Schmoller není široce známý, je ten, že většina jeho knih a článků nebyla přeložena, jelikož během jeho doby většina anglických a amerických ekonomů obecně četla v němčině, která byla tehdy dominantním odborným jazykem. Němčina však od té doby ztratila na oblibě a nepřeložené texty jsou tedy nepřístupné širšímu čtenářskému publiku. Několik výjimek je jmenováno v přehledu děl.

Vliv díla na politiku.

Často bývá přehlíženo, že Schmollerovou primární sférou zájmu nebylo samotné studium ekonomických metod, ale spíše ekonomie a sociální politika. Schmoller byl především sociální reformátor a svými kroky se snažil adresovat problémy ve společnosti, vzniklé následkem industrializace a urbanizace.  Schmollerův postoj byl silně ovlivněn také postavou Otty von Bismarcka a reformami, které zavedl. Právě i kvůli tomu byl často vystaven kritice ze strany socialistů a marxistů, který jej spolu s jeho skupinou "Verein für Socialpolitik," označily za pouhého posluhovače imperialistické vlády. Řada Bismackových reforem byla touto skupinou totiž často obhajována.  Jako zastánce reforem a sociální spravedlnosti, byl Schuller přesvědčen o tom, že musí dojít  k postupnému zvyšování jak materiální, tak kulturní úrovně pracující třídy. Svým dílem Schmoller mimo jiné také značně přispěl k teoretickému přístupu rozpoznávání mechanismů, které vedou k formaci jednotlivých tříd ve společnosti. Zlepšení situace pracující třídy však označil poze za střednědobý cíl. Konečným cílem pro něj bylo vyhnutí se revoluci, o které se domníval, že je při takovémto nastavení společnosti nevyhnutelná. Ačkoliv se Schmoller angažoval v sociální politice, přesvědčením byl i nadále monarchistou a tradicionalistou, s vidinou silné Německé říše. Dle jeho premisy německá tradicionalistická kultura byla naprosto kompatibilní s odvážnými sociálními reformami, jichž byl zastáncem, ačkoliv následující generace tato dvě stanoviska vnímají značně kontradiktorně.  Tento pohled na věc bývá někdy označován jako "Kathedersozialist" – "Socialist of the Chair". Schmoller byl mimo jiné také zastáncem rozšíření kapacit německého námořnictva a následné expanze Německé říše za oceán.  Schmollerovo dílo představuj do značné míry zpodobnění německého akademického světa před první světovou válkou. Vliv jeho díla se rozšířil napříč světem v mnoha podobách. V USA ovlivnil hnutí tzv. Progresivistů a  svými myšlenkami přispěl také ke vzniku řady sociálních reforem v Meiji, v Japonsku. Mezi jeho nejvýznamnější následovníky mimo německou říši patří například William J. Ashley,  W.E.B. Du Bois, Richard T. Ely, nebo E.R.A. Seligman.

Gustav Friedrich Schmoller, od roku 1908 von Schmoller (24. června 1838 Heilbronn – 27. června 1917 Bad Harzburg), byl německý ekonom a politolog, spolu s Maxem Weberem a Wernerem Sombartem jeden z předních zástupců mladší německé historické školy. Proslavil se zejména dvěma spory o metodu; prvním s Carlem Mengerem, zástupcem rakouské školy, o vhodný přístup metodologie, tj. spor mezi abstraktně-racionálním a empiricko-realistickým přístupem, druhým s taktéž zástupci mladší německé historické školy Weberem a Sombartem, a to o chápání ekonomie jako vědy etické a normativní (Schmoller + Wagner) či pozitivní (empirické) (Weber + Sombart). Schmoller byl přesvědčen, že k naplnění cílů německé historické školy stačí nashromáždit dostatek historických a statistických údajů a z nich pak vyvodit novou ekonomickou teorii, namísto toho však mimoděk prohloubil znalosti o dějinách národního hospodářství.  Další jeho přínos spočívá v založení "Verein für Socialpolitik", v jejímž čele na dlouhou dobu stanul a výzkumu institucí, díky jemuž se stal předchůdcem teorie transkačních nákladů. Věnoval se i výzkumu na poli historie politické ekonomie, kterou většinu života přednášel na různých univerzitách a pro účasti na založení tzv. "Verein" "für Social Politik" (Sociální politické společnosti).  Za jeho ústřední dílo lze považovat "Grundriss der allgemeinen Volkswirthschaftslehre ("Nástin obecné národohospodářské nauky).  Jeho hlavním cílem byla sociální reforma Pruské monarchie, za účelem vytvoření liberálního státu s rozvinutým parlamentarismem.

Gustav Friedrich (after 1908: von) Schmoller (; 24 June 1838 – 27 June 1917) was the leader of the "younger" German historical school of economics.  He was a leading "Sozialpolitiker" (more derisively, "Kathedersozialist", "Socialist of the Chair"), and a founder and long-time chairman of the "Verein für Sozialpolitik", the German Economic Association, which continues to exist. The appellation "Kathedersozialist" was given to Schmoller and other members of the Verein by their enemies. Schmoller disavowed the "socialist" label, instead tracing his thought to the heterodox liberalism represented by Jérôme-Adolphe Blanqui, Jean Charles Léonard de Sismondi, John Stuart Mill, Johann Heinrich von Thünen, Bruno Hildebrand, Thomas Edward Cliffe Leslie, Lorenz von Stein, and Émile de Laveleye and radicals such as Frederic Harrison and Edward Spencer Beesly. His goal was to reconcile the Prussian monarchy and bureaucracy "with the idea of the Liberal state and complemented by the best elements of parliamentarianism" to carry out social reform.


Životopis.

Otec Paula Romera je bývalý guvernér státu Colorado Roy Romer a jeho matka je Beatrice „Bea“ Miller. Má dvě sestry a čtyři bratry, jeden z nich, Chris Romer, je bývalý senátor za stát Colorado.  Promoval na soukromé škole Phillips Exeter Academy. Na Chicagské univerzitě obdržel v roce 1977 bakalářský titul (Bachelor of Science) v matematice, o rok později magisterský titul (Master of Arts) v ekonomii a v roce 1983 doktorský titul (PhD) též v ekonomii.  Mezi lety 1982 a 1988 byl asistenčním profesorem na Rochesterské univerzitě, poté profesorem na Chicagské univerzitě. V roce 1988 obdržel od nadace Alfred P. Sloan Foundation stipendium na výzkum.  V roce 1990 přešel učit na Kalifornskou univerzitu v Berkeley a roku 1996 na Stanfordskou univerzitu. Vedle toho byl Romer hlavním spolupracovníkem (Senior fellow) pro think tank Hoover Institution.  V roce 2000 založil Romer online vzdělávací platformu Aplia, pro vytváření tohoto start-upu si vzal o rok později tvůrčí volno. Roku 2007 prodal tento podnik Cengage Learning.  Od roku 2010 vyučuje Romer ekonomii na Stern School of Business, která je součástí Newyorské univerzity a do roku 2016 byl ředitelem tamějšího Marronova institutu pro městský management (Marron Institute of Urban Management).  Ve své disertační práci se Romer zabýval ekonomickým růstem a později se stal spoluzakladatelem teorie endogenního ekonomického růstu, jmenovitě prostřednictvím svého „Romerova modelu“. V roce 2015 vyvolal tzv. Mathiness polemiku o vědeckých postupech v makroekonomii.  Roku 2016 se stal Paul Romer hlavním ekonomem Světové banky. V lednu 2018 se vyjádřil, že se v žebříčku Indexu snadnosti podnikání, vytvářeným právě Světovou bankou, umisťovalo Chile zkresleně na horších příčkách. S údajným úmyslem vyobrazit socialistickou chilskou prezidentku Michelle Bachelet v horším světle za účelem podpory jejího konzervativního protikandidáta a pozdějšího nástupce Sebastiána Piñeru. Po této kontroverzi a kritice způsobu vedení se rozhodl Romer z pozice hlavního ekonoma Světové banky odstoupit.  V roce 2018 obdržel společně s Williamem D. Nordhausem Nobelovu cenu za ekonomii. Paul Romer byl oceněn za zahrnutí technologických inovací do dlouhodobé makroekonomické analýzy.

Vědecká činnost.

Na konci 20. století se začaly vyvíjet nové modely hospodářského růstu v reakci na sporný neoklasický model amerického ekonoma Roberta Solowa. Paul Romer svým dílem přispěl ke vzniku nové teorie endogenního růstu, která se poprvé objevila na stránkách akademického časopisu Journal of Political Economy roku 1986. Ve svém článku "Increasing Returns and Long-Run Growth" popisuje Romer model ekonomického růstu. Předpokládá, že vědomosti jsou vstupem do produkce a mají rostoucí marginální (mezní) produktivitu. Jde o konkurenční rovnovážný model s endogenní technologickou změnou.  Teorie endogenního růstu se zabývá rozdílem mezi rozvinutými a méně rozvinutými zeměmi. Předpokládá se, že vysvětlení spočívá v technologickém pokroku, jenž je generován silami uvnitř ekonomiky.  Jedná se o ekonomickou teorii, která se zaměřuje na pozitivní externality, efekt přelévání a ukazuje udržitelný ekonomicky rozvoj na příkladu technologického pokroku, kde je výkonnost podmíněna schopností zaměstnanců vzdělávat se při práci. Endogenní ekonomický růst je především výsledek dlouhodobého ekonomického vývoje.  Podle teorie je ekonomický růst důsledkem endogenních faktorů, nikoli exogenních, tím pádem ekonomika disponující lidským kapitálem má v dlouhodobém výhledu vyšší šance na růst a vývoj, avšak tempo ekonomického růstu je do jisté míry ovlivňováno jak politickými opatřeními, tak institucionálními podmínkami.  Například subvence na výzkum a vývoj včetně podpory investic do lidského kapitálu mohou zajistit vyšší ekonomický růst produkce v některých endogenních modelech.  V roce 2009 propagoval Paul Romer vizi tzv. charterového města. Jedná se o město, jehož systém řízení je určen jeho vlastním dokumentem (městskou chartou), nikoli místními nebo státními zákony. Takové město má právo přijmout nebo změnit svou chartu rozhodnutím většiny vlastních obyvatel.  Romer považuje daný koncept za motor ekonomického růstu v rozvojových zemích. Tvrdí, že s jinými pravidly a institucemi mohou být méně rozvinuté země nastaveny na lepší trajektorii růstu.  O vytvoření charterových měst uvažovala i vláda Hondurasu. Romer tam působil jako předseda výboru pro transparentnost, ale rezignoval v září 2012.

Paul Michael Romer (* 6. listopadu 1955 Denver) je americký ekonom a profesor na Newyorské univerzitě. Společně s Williamem Nordhausem je spolulaureátem Nobelovy ceny za ekonomii v roce 2018. Průkopník teorie endogenního ekonomického růstu obdržel toto ocenění za "zahrnutí technologických inovací do dlouhodobé makroekonomické analýzy".  Romer byl hlavním ekonomem Světové banky do své v rezignace v lednu 2018 v reakci na skandál spojený s manipulací umístění Chile v žebříčku Indexu snadnosti podnikání.  Před Newyorskou univerzitou vyučoval Romer ekonomii také na Chicagské univerzitě, Kalifornské univerzitě v Berkeley, Stanfordově univerzitě a Rochesterské univerzitě.

Paul Michael Romer (born November 6, 1955) is an American economist and co-recipient of the Nobel Memorial Prize in Economic Sciences (shared with William Nordhaus) in 2018 for his contributions to endogenous growth theory. He was awarded the prize "for integrating technological innovations into long-run macroeconomic analysis".  Romer was chief economist and senior vice president of the World Bank until he resigned in January 2018 following a controversy arising from his claim of possible political manipulation of Chile's "ease of doing business" ranking. Romer took leave from his position as professor of economics at the Stern School of Business of NYU when he joined the World Bank.  Romer has also been a professor of economics at the University of Chicago, the University of California, Berkeley, the Stanford University's Graduate School of Business, and the University of Rochester. In addition, he was a senior fellow at Stanford's Center for International Development, the Stanford Institute for Economic Policy Research, the Hoover Institution, as well as a fellow at the Center for Global Development.


Životopis.

Narodila se roku 1975 v obci Ixelles, součásti Bruselského regionu. Matka je aškenázská Židovka. Otec působil jako profesor ekonomie na Katolické univerzitě v Lovani. Vyrostla ve valonském měste Grez-Doiceau. Aplikovanou komunikaci vystudovala na Institutu vyšších studií sociálních komunikací (Institut des hautes études des communications sociales, IHECS) a finanční management na Univerzitě svatého Ludvíka v Bruselu. Poté pracovala jako ekonomka a finanční poradkyně v právní firmě.  V květnu 2009 se vdala se za Australana Christophera Stonea, původem z Tasmánie, s nímž má tři dcery Victorii, Charlotte a Elizabeth. Stone má z předchozího vztahu syna Jonathana. Rodina žije ve vlámském Rhode-Saint-Genèse v provincii Vlámský Brabant.

Politická kariéra.

V roce 2000 vstoupila do místní politiky, když se na šestileté období stala obecní zastupitelkou Uccle, po zvolení z 29. místa kandidátky PRL–FDF. V roce 2007 byla poprvé zvolena do městského zastupitelstva Rhode-Saint-Genèse, v němž mezi lety 2007–2015 vykonávala funkci místostarostky zodpovědné za finance, rozpočet, frankofonní vzdělávání, komunikaci a místní ekonomiku.  V roce 2014 se stala zastupitelkou provincie Vlámský Brabant. Jako kandidátka Union des francophones (UF) v obvodu Hal obdržela 3 505 preferenčních hlasů, což znamenalo nejvyšší počet na kandidátce UF.  Po květnových parlamentních volbách 2014 byla první náhradnicí do sněmovny. Po zformování vlády se 14. října 2014 stala poslankyní, když ve Sněmovně reprezentantů nahradila Didiera Reynderse, jemuž byl po nástupu do ministerské funkce v důsledku klouzavého mandátu pozastaven výkon poslaneckého mandátu. V dolní komoře se účastnila práce ve finančním a rozpočtovém výboru.  Po zvolení ministra rozpočtu Hervého Jamara guvernérem provincie Lutych v září 2015, opustil politik federální vládu. Téhož měsíce jej Wilmèsová vystřídala v prvním kabinetu Charlese Michela na postu ministryně pro rozpočet zodpovědné za národní loterii. Po rozpadu čtyřčlenné vládní koalice v prosinci 2018, jíž po odmítnutí migračního paktu OSN opustila Nová vlámská aliance, sestavil Michel druhý kabinet menšinového charakteru na půdorysu tří zbylých subjektů Křesťanskodemokratické a vlámské strany, Open VLD a Reformního hnutí, jenž zemi dovedl ke květnovým parlamentním volbám 2019. V tomto kabinetu Wilmèsová získala k portfoliu rozpočtu také gesci veřejné služby s tvorbou politiky v oblasti vědy. Michelova vláda zůstala v úřadu i po parlamentních volbách s dočasným, přechodným mandátem, do zformování nového kabinetu vzešlého z voleb. Před nástupem do úřadu předsedy Evropské rady Michel rezignoval na úřad premiéra. V něm jej od konce října 2019 Wilmèsová nahradila, jakožto první žena ve funkci předsedy vlády. Menšinovou – stále přechodnou, vládu složila s předchozími dvěma koaličními partnery.

Zastávané úřady.

Přehled zastávaných veřejných úřadů:

Sophie Wilmèsová (výslovnost: ; * 15. ledna 1975 Ixelles) je belgická politička, od října 2019 předsedkyně vlády Belgie, jakožto první žena v tomto úřadu. V letech 2015–2019 zastávala úřad ministryně rozpočtu ve dvou kabinetech Charlese Michela.

Sophie Wilmès (; born 15 January 1975) is a Belgian politician who is currently the Prime Minister of Belgium. She is the first female head of government of Belgium and previously held office as the head of a caretaker government until forming a permanent government in March 2020.


Hydrogeografické údaje.

Od míst, kde se řeka Paraná stává hranicí mezi Brazílií a Paraguayí, teče přímým severojižním směrem. Tento směrový trend zachovává i po soutoku s řekou Iguacú, kdy se stává hranicí mezi Paraguayí a Argentinou. V blízkosti argentinského města Posadas naráží na překážku vyvřelých hornin masivu "Brasilia", které její tok stáčí směrem na západ. Na silně zvětralém čedičovém podloží vytváří své řečiště za vymílání množství tektonických zlomů. Vytváří tak peřeje "Los Saltos Yacyreta-Apipé" a teprve po jejich překonání teče v písčitém podloží širokým a splavným tokem až k Mar de La Plata.  Mezi peřejemi a vodopády se nacházelo mnoho ostrovů, z nichž největší nesl název Yacyretá. Průměrný průtok řeky Paraná v těchto místech se pohyboval kolem 14 000 m/s a vodní masa překonávala ve skalnatém zúžení rozdíl hladin 24 metrů.

Historie projektu a výstavby.

Jako první Evropan stanul u peřejí Benátčan Sebastiano Caboto v roce 1527. Peřeje znamenaly vždy ukončení plavby proti řece Paraná a byly popudem k návratu a zkoumání řeky Paraguay a jejich přítoků Bermejo a Pilcomayo. Peřeje tak přímo vytvářely dějiny Paraguaye, stejně jako samotná řeka Paraná v roli státních hranic. Když se začátkem 20. století prudce rostoucí zájem o výrobu elektrické energie rozšířil i do Jižní Ameriky, dostal se v případě řeky Paraná na hranice států, které byly v minulosti ve válečném stavu.  Protokol o společném využití peřejí Yacyretá byl podepsán již v roce 1925 ve Washingtonu DC, ale až v roce 1958 vznikla mezinárodní paraguaysko-argentinská komise pro společný projekt. V roce 1973  byla v Asuncionu předložena a schválena studie, na jejímž podkladě vznikla společnost "Entidad Binacional Yacyretá", fungující na základě rovnocenného rozložení projekčních i stavebních činností.  Stavba začala 7. prosince 1973, v roce 1984 byla řeka přehrazena a první agregát byl spuštěn 2.září 1994. Většina prací byla provedena v období vojenských diktatur na obou stranách, a to za bezproblémové podpory Světové banky. Původní rozpočet 1,5 miliardy dolarů byl překročen více jak sedmkrát. Stavba je na paraguayské i argentinské straně nazývána Památník korupce.

Popis.

Celková délka hrází přesahuje 67 km. Systém zajišťuje nejen vzedmutí pracovní hladiny, ale i ochranu pobřeží před rozlitím do větších ploch. Délkou přehradního systému patří vodní dílo mezi největší na světě. Plocha přehradního jezera je 1 600 km. Samotná řeka  je přehrazena přes ostrov Isla Yacyretá. Vznikly tak dvě hráze přes dvě ramena. Pravostranné rameno protéká územím Paraguaye a je přehrazeno zemní hrází s přelivovou částí o propustnosti 40 000 m/s.  Levé rameno tvoří státní hranici a je přehrazeno tělesem elektrárny a přelivového pole o propustnosti 55 000 m/s. Celková propustnost vodního díla včetně hltnosti turbín je 110 000 m/s.  Ve strojovně o délce 808 metrů je instalováno 20 Kaplanových turbín o hltnosti 794 m/s a průměru 9,5 metrů. Celkový instalovaný výkon elektrárny je 3 100 MW. Optimální pracovní spád je 22 metrů.  Plavba je umožněna jednocestným jednokomorovým systémem s rozměry komory 270 x 27 metrů. Plnění komory trvá 45 minut.  Dva rybí výtahy o rozměrech vany 4 x 4 metry pracují v závislosti na průtoku a migračním období.  Dlouhodobá celoroční výroba je 19,7 miliard kWh. Energii odvádí dvě trasy 220 kV na paraguayskou stranu a pět tras 500 kV do Argentiny.

Distribuce energie.

Vodní elektrárna Yacyretá je řízena správní radou a výkonným výborem složeným ze stejného počtu členů z obou zemí: 2 x ředitel výkonného výboru, 2 x čtyři členové představenstva, 2x zástupce ministerstva zahraničních věcí.  Odběr Paraguaye činí ročně 10 – 13 %, zbytek z padesátiprocentního podílu výroby je prodáván Argentině, která energií z elektrárny Yacyretá zásobuje 22 % roční spotřeby. Odběr Argentiny představuje 45% její vodní energie.

Vodní elektrárna Yacyretá (španělsky "Represa de Yacyretá") je vodní dílo na řece Paraná na hranici Argentiny a Paraguaye. Je nejnižším stupněm na kaskádě elektráren na řece Paraná.

The Yacyretá Dam or Jasyretâ-Apipé Hydroelectric Power Station (from Guaraní "jasy retã", "land of the moon") is a dam and hydroelectric power plant built over the waterfalls of Jasyretâ-Apipé in the Paraná River, between the Argentine Province of Corrientes and the Paraguayan City of Ayolas. The dam is named for Yacyretá Island just upstream, much of which the dam submerged. The word "Yacyreta" is the Hispanicized spelling of the original Guaraní term Jasyretâ.  The dam is long, and its installed equipment has a maximum power output of , with a record maximum annual power output of achieved in year 2012, and a maximum water flow rate of 55,000 cubic meters per second. Until February 2011, its reservoir was seven meters below its planned water level, only allowing it to operate at 60% capacity.  The project generated controversy and criticism during its planning and construction because of the effects it had on local ecology, particularly the flooding of a unique environment causing the extinction in the wild of several species. The financial management of the project also garnered criticism, as it greatly exceeded its original budget, ultimately costing more than $11 billion.  In 2014 Paraguay consumed almost 5 percent of its share of Yacyreta’s production, exporting the rest to Argentina.


Biografie.

Mládí a rodina.

Anatolij Papanov se narodil 31. října 1922 v malém městečku Vjazma. Jeho otec, Dmitrij Filippovič Papanov, zde pracoval jako voják. Matka, Jelena Boleslavovna Rosková, původem z Polska, pracovala v krejčovském salónu. Herecké vzory ve své rodině neměl. Ve Smolenské oblasti prožil budoucí herec své dětství, ale už v roce 1930 se celá rodina přestěhovala do Moskvy. Zde Anatolij dokončil základní školu a začal pracovat jako slévač v moskevské firmě Kaučuk, po večerech studoval divadelní studia. Jeho učitelem se stal zasloužilý umělec SSSR Vasilij Kuza (Вассилий Куза). Celý život prožil Anatolij Papanov s Naděždou Karaťjevovou, se kterou měl jedinou dceru Jelenu Papanovovou.

Armáda a návrat z války.

V období 2. světové války velel jako seržant četě artilerie. Z důvodu vážného zranění, které utrpěl v roce 1942 v bitvě pod Charkovem, musel z fronty odejít a strávit několik měsíců v nemocnici. Lékařům se podařilo zachránit jeho život, avšak zůstaly mu doživotní následky, kvůli kterým byl zařazen do 3. kategorie invalidity. Po svém návratu z války začal, i přes svá omezení, pracovat v divadle a kinematografii.

Závěr života a smrt.

Posledním filmem, na kterém se podílel je "Chladné léto roku 1953" (rusky Холодное лето пятьдесят третьего), režiséra Alexandra Proškina. Papanov zemřel 7. srpna 1987 v Moskvě na infarkt při sprchování studenou vodou v horký letní den.

Kariéra.

Divadlo.

Po svém zotavení z válečných zranění se Anatolij Papanov vrátil zpět do Moskvy a začal studovat na herecké fakultě Státního institutu divadelního umění (rusky ГИТИС), kterou v roce 1946 dokončil. Sehrál svoji první velkou roli v divadelní hře "Don Gil v zelených kalhotách" (Дон Хиль – Зелёные Штаны), ve které obsadil roli hlavního hrdiny. Představení bylo jeho prvním úspěchem, po kterém byl pracovně pozván do Moskevského uměleckého akademického divadla (rusky МХАТ) a Malého divadla (rusky Малый театр). Obě nabídky však Papanov odmítl.

Působení v moskevském Divadle Satiry.

V moskevském Divadle Satiry (rusky Московский государственный академический театр Сатиры) začal Papanov působit od roku 1948 na žádost režiséra Andreje Gončarova. Sehrál zde více než 50 rolí a působil v něm až do své smrti. Mezi jeho nejvýznamnější role patří například role Ramínka (rusky Корейка) v divadelním zinscenování hry "Zlaté tele" Ilfa a Petrova E. Krasnjanským.

Kinematografie.

Paralelně s působením v divadle se začala rozvíjet i kariéra Anatolije Papanova v sovětských filmech. Za svůj život odehrál 65 rolí ve filmech různých žánrů. Nejvíce úspěšnými se staly filmy: "Živí a mrtví" (rusky Живые и мертвые), z roku 1964, režiséra Alexandra Stolpera, "Běloruské nádraží" (rusky Белорусский вокзал), z roku 1970, režiséra Andreje Smirnova, či například "Briliantová ruka" (rusky Бриллиантовая рука), z roku 1984, režiséra Leonida Gajdaje. Jeho hlavní talent spočíval především v tom, že zvládl ztvárnit jak komického, tak i dramatického hrdinu.

Dabér a animované filmy.

Za svůj život propůjčil A. Papanov hlas několika animovaným postavám. Nejvýznamnější prací je asi hlas vlka z animovaného seriálu "Jen počkej, zajíci!" (rus. Ну, погоди!), na kterém spolupracoval společně s Klárou Rumjanovovou, která dabovala zajíce. Dále Papanovův hlas zazněl v animovaných filmech "Klíč", "Malá mořská víla" či "Maugli."

Anatolij Dmitrijevič Papanov (rusky Анатолий Дмитриевич Папанов, 31. října 1922 Vjazma, Smolenská oblast – 7. srpna 1987 Moskva) byl sovětský divadelní a filmový herec, divadelní pedagog a dabér.

Anatoli Dmitrievich Papanov (; 31 October 1922 — 5 August 1987) was a Soviet stage, film and voice actor, drama teacher, and theatre director at the Moscow Satire Theatre where he served for almost 40 years. A prominent character actor, Papanov is mostly remembered for his comedy roles in a duo with his friend Andrei Mironov, although he had many dramatic roles as well. As a voice actor he contributed to over hundred cartoons. He was named People's Artist of the USSR in 1973 and awarded the USSR State Prize posthumously.


Kariéra.

Pocházel ze starého šlechtického rodu z Cornwallu, byl jediným synem prvního ministra Sidneye Godolphina, matka Margaret, rozená Blagge (1652–1678), byla dvorní dámou královny Kateřiny a zemřela krátce po porodu. Studoval v Etonu a Cambridge, od mládí zastával nižší funkce u kancléřského soudu a na ministerstvu financí. V letech 1695–1698 a 1701–1712 byl členem Dolní sněmovny V letech 1702-1708 byl lordem komořím prince Jiřího Dánského, jako otcův dědic užíval od roku 1706 titul vikomta Rialtona. V letech 1704–1711 zastával u dvora funkci výplatčího rent dvorských úředníků ("Cofferer of the Household"). Zastával též řadu čestných funkcí v Cornwallu, kde byl v letech 1705–1708 nejvyšším hofmistrem. Po nástupu toryů k moci v roce 1711 musel dočasně rezignovat na své postavení a vzdát se některých úřadů, v roce 1712 ale po otci zdědil titul hraběte a vstoupil do Sněmovny lordů. Znovu se uplatnil po nástupu hannoverské dynastie, vrátil se do úřadu výplatčího rent dvorských úředníků (1714–1723), stal se též lordem místodržitelem v hrabství Oxfordshire (1715–1735) a lordem komořím Jiřího I. (1716). V případě nepřítomnosti Jiřího I. v Anglii byl též členem místodržitelského sboru (1723, 1726 a 1727). V letech 1723–1735 zastával u dvora funkci prvního královského komorníka ("Groom of the Stole") a od roku 1723 byl členem Tajné rady. Nakonec se stal členem vlády jako lord strážce tajné pečeti (1735–1740). Vládu musel opustit jako chráněnec svého zetě vévody z Newcastle, který se tehdy dostal do sporu s premiérem Walpolem. Mimo další čestné funkce byl v letech 1733–1766 guvernérem na Scillách. Po smrti jediného syna získal v roce 1735 nový titul barona Godolphina určený pro vzdálenější příbuzenstvo.

Manželství a potomstvo.

V devatenácti letech se v roce 1698 oženil s Henriettou Churchillovou (1681–1733), starší dcerou vojevůdce vévody z Marlborough. Henrietta se po otci stala v roce 1722 vévodkyní z Marlborough a dědičkou zámku Blenheim Palace (Oxfordshire). Z jejich manželství pocházelo pět dětí, z nichž dvě zemřely v dětství:  Titul hraběte z Godolphinu zanikl Francisovým úmrtím, zatímco baronský titul z roku 1735 přešel na jeho bratrance Francise Godolphina (1706–1785), který byl předtím dlouholetým členem Dolní sněmovny (také za volební obvod Helston). Ten ale zemřel bez potomstva a znovu byl titul barona Godolphina obnoven až v roce 1832 pro Francise Osborna (1777–1850), mladšího syna ministra zahraničí 5. vévody z Leedsu. Rod vévodů z Leedsu po Godolphinech zdědil také jejich hlavní rodové sídlo "Godolphin House" (Cornwall) a čestný post guvernéra na Scillách, který si udrželi do roku 1831.  Titul vévody z Marlborough byl určen jako dědictví pro Francisova syna Williama (1699-1731), který však zemřel předčasně a bez potomstva. Po úmrtí jeho matky Henrietty převzali titul vévody a statky v Oxfordshire spříznění Spencerové (generál Charles Spencer, 3. vévoda z Marlborough (1706–1758).

Francis Godolphin, 2. hrabě Godolphin ("Francis Godolphin, 2nd Earl Godolphin, 2nd Viscount Rialton, 2nd Baron Godolphin, 1st Baron Godolphin of Helston") (3. září 1678, Londýn, Anglie – 17. ledna 1766, Londýn, Anglie) byl britský politik a dvořan, syn prvního ministra Sidneye Godolphina a švagr prvního ministra hraběte Sunderlanda. Od mládí zastával řadu čestných funkcí, od roku 1712 jako dědic hraběcího titulu zasedal ve Sněmovně lordů. Po nástupu hannoverské dynastie se uplatnil ve vysokých úřadech u dvora a nakonec byl i členem vlády. Jeho manželkou byla Henrietta Churchillová, starší dcera a dědička významného vojevůdce vévody z Marlborough.

Francis Godolphin, 2nd Earl of Godolphin, (3 September 1678 – 17 January 1766), styled Viscount Rialton from 1706 to 1712, was an English courtier and politician who sat in the English and British House of Commons between 1695 and 1712, when he succeeded to the peerage as Earl of Godolphin. Initially a Tory, he modified his views when his father headed the Administration in 1702, and was eventually a Whig. He was a philanthropist and one of the founding governors of the Foundling Hospital in 1739.


Vzdělání.

V letech 1982–1987 vystudoval Fakultu průmyslové ekonomie na Vilniuské univerzitě. Další dva roky byl doktorandem na Fakultě ekonomie téže univerzity u profesora Vladase Astrauskase. V období 1990–1992 získal v rámci postgraduálního studia grant DAAD ke studijnímu pobytu na Univerzitě v Mannheimu. Disertační práci na téma „"Příjmová politika během inflace a stagflace (na litevském příkladu)",“ obhájil na Vilniuské univerzitě v roce 1993 a obdržel titul Ph.D. V roce 2009 se stal docentem na soukromé škole Vilnius University Business School, založené roku 1989.

Profesní kariéra.

Profesní dráhu ekonoma zahájil v letech 1992–1993 ve Výzkumném ústavu pro ekonomiku a privatizaci. Další dva roky působil na úřadu národního regulátora v Radě pro hospodářskou soutěž Litvy jako vedoucí oddělení finančních trhů. V období 1994–2000 byl zamětnancem litevské centrální banky, nejdříve na úseku regulace a dohledu nad komerčním bankovnictvím a poté ve funkci ředitele úseku měnové politiky. Poslední dva roky také zasedal ve správní radě centrální banky.  Mezi roky 2000–2008 se stal hlavním ekonomem a poradcem předsedy správní rady bankovního domu AB Vilniaus Bankas. Další desetileté období, do roku 2018, působil postupně na pozicích finančního analytika, hlavního ekonoma a poradce prezidenta banky Raimondase Kvedarase v SEB Bankas.

Prezident republiky.

Jako nezávislý kandidát a nestraník oznámil 17. září 2018 účast v květnových prezidentských volbách 2019. V kampani kladl důraz na svou nezávislost a proklamoval ochotu spolupracovat s vládou jakékoli orientace. V úvodním kole, jež se odehrálo 12. května 2019, skončil z devíti kandidátů těsně druhý, když za vítěznou poslankyní a bývalou ministryní financí Ingridou Šimonytėovou zaostal o 0,37 % platných hlasů. O čtrnáct dní později ji ve druhém kole jasně porazil, ziskem 66,53 %, respektive 881 495 platných hlasů. Prezidentská inaugurace proběhla 12. července 2019.  První zahraniční cestu uskutečnil čtyři dny po inauguraci do Varšavy, kde se střetl se svým protějškem Andrzejem Dudou. Během návštěvy se ozývaly výzvy k prohloubení bilaterálních vztahů, než jaké panovaly za jeho předchůdkyně Dalii Grybauskaitėové. Odmítavě se vyjádřil ke snaze vůdců Evropské unie sankcionovat Polsko za jeho postup vůči Nejvyššímu soudu a krokům v soudnictví. Do jednoho měsíce od nástupu do úřadu byl podle průzkumů litevského rozhlasu a televize považován za nejdůvěryhodnějšího politika státu. Během berlínské schůzky s Angelou Merkelovou v srpnu 2019, naléhal na kancléřku v udržování sankcí proti Rusku. V otázce návštěvy Ruska navázal na kritický postoj Grybauskaitéové, která Ruskou federaci označila za „teroristický stát“. Nausėda uvedl, že Rusko nenavštíví, dokud bude trvat ruská anexe Krymu. Rovněž odmítl možné setkání s ruským prezidentem Vladimirem Putinem jako „zbytečné“, když Litva čelila „reálné hrozbě“ a „nebezpečí“ na hranicích s Ruskem.

Soukromý život.

Narodil se roku 1964 v přímořské v Klaipėdě, tehdejší součásti Litevské sovětské socialistické republiky. Otec Antanas Nausėda (* 1929) je inženýr, který mimo jiné pracoval jako vedoucí závodu na recyklaci lepenek a papírových obalů AB Klaipėdos kartonas. Matka Ona Stasė Nausėdienė (1932–2014) byla učitelka fyziky a matematiky. Sestra Vilija Nausėdaitė (* 1959) je profesí ekonomka.  V roce 1990 se oženil s inženýrkou, módní technoložkou Dianou Nepaitė (* 1964), pracující pro vilniuskou pobočku společnosti H&M. Do manželství se narodily dcery Gedailė a Ugnė Nausėdaitė. Vyjma rodné litevštiny hovoří rusky, anglicky a německy.  Čestný doktorát Univerzity v Gifu obdržel 24. října 2019.

Gitanas Nausėda (* 19. května 1964 Klaipėda) je litevský politik a ekonom, od července 2019 prezident Litvy. Před vstupem do politiky pracoval jako ekonom, nejdříve ve státních institucích včetně centrální banky a poté v soukromém bankovním sektoru.

Gitanas Nausėda (born 19 May 1964) is a Lithuanian economist, politician and banker, having worked as the Director of Monetary Policy at the Bank of Lithuania from 1996 until 2000, and chief economist to the chairman of SEB bankas from 2008 until 2018. Nausėda is serving as the current President of Lithuania.


Historie.

Kokandský chanát vznikl v roce 1709, když šejbanovský emír Šachruch z uzbeckého kmene Ming vyhlásil nezávislost na Bucharském chanátu a založil ve východní části Ferganské kotliny stát. Jako své hlavní sídlo vybudoval v malém městě Kokandu citadelu, čímž založil Kokandský chanát. Jeho syn Abdul Kárim bej a vnuk Narbuta bej citadelu rozšířili, byli však donuceni podvolit se čínské říši Čching a platit jí v letech 1774 a 1798 daň.  Narbuta bejův syn Alim Chán byl krutý a nelítostný, ale současně velmi schopný. Najal si žoldnéřskou armádu tádžických horalů a dobyl západní část Ferganské kotliny včetně Chudžandu a Taškentu. V roce 1811 ho zavraždil jeho bratr Umar chán. Umarův syn Muhammad Alí chán nastoupil na kokandský trůn v roce 1822 ve svých 12 letech. Za jeho vlády dosáhl Kokandský chanát svého největšího územního rozmachu. V roce 1841 se britskému důstojníkovi, kapitánu Arthuru Conollymu nepodařilo přimět různé místní chanáty, aby odložily rozdíly, jež jim brání se spojit proti vzrůstajícímu pronikání Ruského impéria do oblasti. V listopadu 1841 odjel kapitán Conolly z Kokandu do Buchary v nešťastném pokusu zachránit britského plukovníka Charlese Stoddarta zajatého bucharským emírem Nasrulláh chánem. Na emírův příkaz byli oba důstojníci 24. června 1842 popraveni. Následně ztratil Muhammad Alí chán, který přijal Conollyho v Kokandu, ale který se rovněž snažil o spojenectví s Ruskem, důvěru v Nasrulláh chána. Emír, podněcovaný spikleneckými snahami několika vlivných jedinců z Kokandu (včetně velitele tamější armády), napadl roku 1842 Kokandský chanát. Krátce nato nechal popravit Muhammad Alího chána, jeho bratra a vdovu po jejich otci Muhammad Umaru chánovi, pověstnou uzbeckou básnířku a regentku Nodiru. V červnu 1842 byl vládcem Kokandu ustanoven bratranec Muhammad Alího chána Šerali chán. Následující dvě desetiletí oslabovala chanát krvavá občanská válka, kterou ještě zhoršovaly bucharské a ruské vpády. Šerali chánův syn Chudojar chán vládl v letech 1844–1858, 1862–1863 a 1865–1875. Ruské impérium mezitím pokračovalo ve svém postupu. Jednotky generála Čerňajeva dobyly 29. června 1865 Taškent. Ztráta Chudžandu následovala v roce 1867.  Krátce před pádem Taškentu vyslal tehdejší kokandský chán Alimkul nejznámějšího kokandského rodáka, vojevůdce a vládce Jakuba Beka, do Kašgaru, kde se chuejští muslimové bouřili proti Číňanům. Poté co chán Alimkul v roce 1865 během bitvy o Taškent s ruskými vojsky padl, přešlo mnoho kokandských vojáků k Jakubu Bekovi a pomohlo mu ovládnout oblast Tarimské pánve, jíž pak vládl až do roku 1877, kdy ji říše Čchin dobyla zpět.  Smlouvou z roku 1868 se Kokandský chanát stal vazalským státem Ruského impéria. Chudojar chán, zbavený prakticky moci, věnoval svoje úsilí zušlechťování svého velkolepého paláce. Na návštěvníky ze západu činilo značný dojem 80tisícové město s asi 600 mešitami a 15 medresami. Vzpoury proti ruské nadvládě a chánovým tyranským daním přinutily Chudojar chána odejít v roce 1875 do exilu. Nahradil jej jeho syn Nasruddin chán, jehož protiruský postoj zapříčinil obsazení Kokandu vojsky generálů Konstantina von Kaufmana a Michaila Skobeljeva, kterému předcházelo šest měsíců zuřivých bojů. V lednu 1876 prohlásil car Alexandr II., že byl „donucen ustoupit přání kokandského lidu stát se ruskými poddanými“. Kokandský chanát byl úředně zrušen a začleněn do celku Ferganské oblasti.

Kokandský chanát ( "Qo‘qon Xonligi", Қўқон Хонлиги, قۇقان خانلىگى; خانات خوقند "Xânâte Xuqand") byl uzbecký stát ve Ferganské kotlině ve Střední Asii, který se v letech 1709–1876 rozkládal na území východního Uzbekistánu, moderního Kyrgyzstánu, východního Tádžikistánu a jihovýchodního Kazachstánu.

The Khanate of Kokand (; Қўқон Хонлиги, قۇقان خانلىگى; ) was an Uzbek state in Fergana Valley, Central Asia that existed from 1709–1876 within the territory of eastern Uzbekistan, modern Kyrgyzstan, eastern Tajikistan and southeastern Kazakhstan. The name of the city and the khanate may also be spelled as Khoqand in modern scholarly literature.


Život a kariéra.

O'Neill se narodil v Romfordu ve východním Londýně a začal svou kariéru ve fotografické jednotce pro leteckou společnost na londýnském letišti Heathrow. Během této doby vyfotografoval spící postavu v čekárně, která byla náhodou odhalena za ministra vnitra Raba Butlera. O'Neill poté v roce 1959 našel další zaměstnání na Fleet Street u "The Daily Sketch". Jeho prvním profesionálním úkolem bylo fotografovat britského herce Laurence Oliviera.  Během šedesátých lét, kromě fotografování současných osobností, jako je Judy Garlandová, Beatles a Rolling Stones, fotografoval také členy britské královské rodiny, prominentní politiky a na svých fotografiích ukazoval více lidskou stránku těchto lidí, než se obvykle zobrazovali doposud – jeho fotografie zachycují portrétované přirozeně, neformálně nebo v nekonvenčním prostředí.  O'Neillovy fotografie Eltona Johna patří mezi jeho nejznámější. Jejich výběr se objevil v knize "Eltonografie" z roku 2008. Mezi jeho nejslavnější obrazy patří také série americké herečky Faye Dunawayové (v té době jeho přítelkyně) za úsvitu 29. března 1977, když ráno po vítězství v Akademii lenošila u bazénu v hotelu Beverly Hill, kde získala Oskara pro nejlepší herečku za film "Network", s několika novinami rozesetými kolem ní a její soškou Oscara prominentně zobrazenými na stole vedle jejího podnosu. Série byla fotografována barvevně i černobíle.  O'Neill se podílel (jako Terrence O'Neill) jako výkonný producent filmu "Mommie Dearest" (1981). Jeho jediná další účast u filmu bylo fotografování natáčení operního filmu "Aria" (1987).

Osobní život.

O'Neill byl ženatý s herečkou Verou Day po dobu 13 let; měli spolu dvě děti, Keegana Alexandra a Sarah Jane. Dlouhodobý vztah měl s Faye Dunawaye; v 80. letech byli čtyři roky manželé a měli syna Liama. V roce 2003 v americkém bulvárním časopise "Star" citoval, že Liama přijal za svého, ale nebyl jeho biologický syn, na rozdíl od veřejných tvrzení Faye Dunawayové. V roce 2001 se O'Neill oženil s Laraine Ashtonovou, bývalou šéfkou modelingové agentury.  O'Neill podstoupil trojitý bypass a v roce 2006 operaci rakoviny tlustého střeva. Zemřel 16. listopadu 2019 ve svém domě v Londýně na rakovinu prostaty ve věku 81 let.

Terence Patrick O'Neill (30. července 1938 – 16. listopadu 2019) byl britský fotograf známý módními fotografiemi, stylů a osobností šedesátých let. Fotografie O'Neilla zachycují jeho subjekty přirozeně, neformálně nebo v nekonvenčním prostředí.  Jeho práce byla uvedena na mnoha výstavách. V roce 2004 mu bylo uděleno čestné stipendium Královské fotografické společnosti a medaile společnosti za rok 2011. Jeho práce jsou ve sbírce Národní galerie portrétů v Londýně.

Terence Patrick O'Neill (30 July 1938 – 16 November 2019) was a British photographer, known for documenting the fashions, styles, and celebrities of the 1960s. O'Neill's photographs capture his subjects candidly or in unconventional settings.  His work has been featured in numerous exhibitions. He was awarded an honorary fellowship of the Royal Photographic Society in 2004 and the society's Centenary Medal in 2011. His work is held in the collection of the National Portrait Gallery, London.


Život.

Mládí.

Gustaf Horn se narodil ve Švédsku v Örbyhusu poblíž Uppsaly. Jeho otec byl totiž právě v té době vězněn na zdejším hradě. Byl nejmladším synem polního maršála Carla Horna a Agnety von Dellwig. Pocházel ze švédského (geograficky a etnicky finského) šlechtického rodu Hornů z Kankasu a v mládí studoval na hned několika evropských univerzitách. Především však vystudoval vojenství u prince Mořice Oranžského v Nizozemsku. Už jako plukovník se Gustav Horn v roce 1621 zúčastnil obléhání Rigy a byl zde vážně zraněn. Vedl také jednotky, které dobyly Tartu v livonském Estonsku. Ke konci 20. let 17. století vedl spolu s hrabětem Jakobem De la Gardiem obranu Livonska proti Polsko-litevské unii. Ve věku 35 let byl králem Gustavem II. Adolfem povýšen do hodnosti polního maršála.

Velitelem švédské armády.

Když se král Gustav II. Adolf rozhodl v roce 1630 vstoupit do třicetileté války, jmenoval Gustava Horna svým zástupcem. V bitvě u Breitenfeldu v roce 1631 Horn zabránil císařským silám pod velením Tillyho obklíčit švédskou armádu poté, co saští spojenci uprchli z pole. Poté Horn táhl se svými vojáky do Horních (jižních) Frank a dobyl zde řadu měst, mimo jiné třeba Mergentheim, sídlo Řádu německých rytířů a biskupství v Bamberku). Potom se vrátil k hlavní královské armádě, táhnoucí v té době Bavorskem. Odtud byl Horn poslán velet vojsku v Porýní, kde dobyl Koblenz a Trevír a pokračoval do Švábska.  Po smrti krále Gustava II. Adolfa v bitvě u Lützenu v listopadu 1632 byli polní maršál Horn a generál Johan Banér jmenováni hlavními veliteli švédské armády v Německu. Tchán Gustava Horna, kancléř Oxenstierna, převzal dočasně vládu, protože královně Kristýně I. bylo v té době teprve šest let. Horn dostal rozkaz spojit své jednotky s vojskem Bernharda z Výmaru. Dohromady však nedokázali spolupracovat a tak dostávali každý rozkazy zvlášť.  Po vraždě Valdštejna v roce 1634 v Chebu Horn zabral část Švábska. V průběhu jara roku 1634 jeho vojska neúspěšně obléhala bohaté císařské město Überlingen. Začátkem září 1634 byly spojené armády Gustava Horna a Bernharda Výmarského rozdrceny v bitvě u Nördlingenu armádou Habsbursko-španělskou. Horn byl zajat a držen katolíky na hradě Burghausen až do roku 1642. Poté byl vyměněn za tři císařské generály.

Pozdější kariéra.

Po svém návratu byl Horn jmenován viceprezidentem válečné rady. Během války proti Dánsku v roce 1644 vedl Horn útok na Skåne a dobyl celou provincii kromě měst Malmö a Kristianstad. Obléhání Malmö trvalo až do podpisu mírové smlouvy v Brömsebro. V roce 1651 obdržel Horn Pori ("Björneborg") na západním pobřeží Finska. Jeho statek v Alūksne ("Marienborg") v Livonsku byl povýšen na baronii. Horn pak zastával úřady generálního guvernéra v Livonsku, Nejvyššího policejního prezidenta a Prezidenta válečné rady. Když v roce 1655 vypukla válka s Polskem, Gustav Horn řídil obranu Švédska proti možné invazi. Gustav Horn byl jedním z nejschopnějších velitelů Gustava II. Adolfa a také velmi schopným správcem. Jeho specialitou bylo zajišťování obrany v různých komplikovaných situacích. Byl znám důrazem na přísnou disciplínu, takže jeho vojska nedrancovala tolik jako ostatní.

Usedlost Häringe.

Gustav Horn získal v roce 1625 panství Häringe ("Häringe slott") v Södermanlandu. Panství dostal darem od krále Gustava II. Adolfa. Hlavní budovu zámku nechal vystavět Gustav Horn a byla dokončena v roce 1657. Po jeho smrti v roce 1657 zdědila panství jeho dcera Agneta Horn (1629–1672), poté její dcera Hedvig Catharina Lillie (1695–1745) v roce 1730 a nakonec Carl Julius De la Gardie (1729–1786) v roce 1745.

Rodina.

V roce 1628 se Horn oženil poprvé s Kristinou Oxenstiernovou (1609–1631), dcerou kancléře hraběte Axela Oxenstierny. Měli spolu dvě děti:  V roce 1643 se Horn oženil podruhé s Sigridou Bielke (1620–1679). Měli spolu devět dětí:

Hrabě Gustav Horn af Björneborg (22. října 1592 – 10. května 1657) byl švédský šlechtic, vojenský velitel a generální guvernér Livonska. V roce 1625 byl jmenován členem královské rady, v roce 1628 polním maršálem, v roce 1652 generálním guvernérem Livonska a roku 1653 policejním prezidentem a prezidentem válečné rady. Ve třicetileté válce (1618–1648) velel švédským vojskům a vybojoval vítězství v bitvě u Breitenfeldu v roce 1631. V roce 1651 mu královna Kristýna I. udělila titul hraběte z Björneborgu ("Horn af Björneborg").

Count Gustav Horn af Björneborg (October 22, 1592 – May 10, 1657) was a Finnish nobleman of the Swedish Empire, military officer, and Governor-General. He was appointed member of the Royal Council in 1625, Field Marshal in 1628, Governor General of Livonia in 1652 and Lord High Constable since 1653. In the Thirty Years' War (1618–1648), he was instrumental as a commander in securing victory at the Battle of Breitenfeld, in 1631. He was High Councillor of the realm in 1625, elevated to the rank of field marshal in 1628, and sometimes commander-in-chief of Swedish forces in Germany during Thirty Years' War. After the war, he served as Governor-General of Livonia 1652, President of War department and Lord High Constable in 1653. In 1651, Queen Christina created him Count of Björneborg ("Horn af Björneborg").


Přehled.

Charles-Michel de l'Épée se narodil do bohaté rodiny ve Versailles, sídle politické moci tehdejšího nejmocnějšího království Evropy. Následně studoval, aby se mohl stát katolickým knězem .  Po studiu obrátil svou pozornost k dobročinným službám pro chudé. Na jedné výpravě do Pařížských slumů měl příležitost se setkat s dvěma mladými neslyšícími sestrami, které komunikovaly pomocí znakového jazyka . L'Épée se proto rozhodl věnovat svůj život výchově a "spáse" neslyšících. V roce 1760 pak založil školu pro neslyšící.  V souladu s vyvstávajícím filosofickým myšlením té doby l'Épée věřil, že neslyšící lidé jsou schopni jazyka. Tudíž by měli být schopni přijímat svátosti a vyhýbat se tak peklu. Začal rozvíjet systém výuky francouzského jazyka a náboženství pro neslyšící. Na počátku šedesátých let se jeho útočiště stalo první bezplatnou školou pro neslyšící na světě otevřenou pro veřejnost.  Ačkoli se l'Épée původně zajímal o náboženské vzdělání, jeho veřejné obhajování neslyšících a rozvoj jakési „znakované francouzštiny “ umožnily neslyšícím poprvé se legálně bránit u soudu.  L'Épée zemřel na počátku francouzské revoluce, v roce 1789. Jeho hrobka je umístěna v kostele svatého Rocha v Paříži. Dva roky po jeho smrti ho Národní shromáždění uznalo za „dobrodince lidstva“ a přiznalo neslyšícím lidem práva dle Deklarace práv člověka a občana. V roce 1791 začala l'Épéeho škola, Institution Nationale des Sourds-Muets à Paris (Pařížský institut pro hluchoněmé), získávat vládní financování. Byla později přejmenována na Institut St. Jacques a poté znovu přejmenována na její současné jméno: Institut National de Jeunes Sourds de Paris. L'Épéeho výchovné metody se rozšířily po celém světě. Abbé de l'Épée je dnes považován za jednoho ze zakladatelů vzdělávání neslyšících.  Po jeho smrti l'Épée ho na pozici ředitele školy nahradil Abbé Roch-Ambroise Cucurron Sicard.

Metodické posunky ("signes méthodiques").

Metodické posunky byla vzdělávací metoda, která zdůrazňovala používání gest nebo ručních znaků. Byla založená na principu, že „hluchoněmým musí být vyučováno očima tomu, čeho ostatní lidé získávají uchem.“  Ačkoli l'Épée uznával, že v Paříži již existuje neslyšící komunita, dorozumívající se znakovým jazykem, jejich jazyk (nyní známý jako starý francouzský znakový jazyk) vnímal jako primitivní. Svým (slyšícím) učitelům radil, aby se naučili znaky (lexikon), které by pak mohli používat ve výuce svých neslyšících studentů, on sám však ve třídě jazyk neslyšících nepoužíval. Místo toho vyvinul idiosynkratický gesturální systém využívající některé prvky jeho lexikonu v kombinaci s dalšími jím vymyšlenými znaky, tak aby reprezentovaly všechna slovesná zakončení, členy, předložky a pomocná slovesa francouzského jazyka .  V angličtině je l'Épéeho systém známý jako “metodické znaky” ("Methodical Signs") nebo “stará znakovaná francouzština” ("Old Signed French"), ale je původnímu významu lépe odpovídá překlad "systematizované znaky" ("systhematised signs"). Přestože l'Épéeho systém položil filosofické základy pro pozdější vznik manuálně kódovaných jazyků, jako je například znakovaná angličtinu, jeho provedení se poněkud lišilo. Například pro vyznakování slova "croire" ("věřit") bylo potřeba použít pěti samostatných znaků - čtyř s významem "vědět", "cítit", "říkat" a "nevidět" a jeden, který označil slovo jako sloveso (Lane, 1980: 122). Slovo "indéchiffrable" („nesrozumitelné“) bylo také produkován řetězcem pěti znaků: vnitřek-pochopit-možný-přídavné jméno-ne. Stejně jako manuálně kódované jazyky byl l'Épéeho systém pro neslyšící těžkopádný a nepřirozený. Neslyšící žák (a později učitel) na l'Épéeho škole, Laurent Clerc, napsal, že neslyšící nikdy nepoužívali "signed méthodiques" při komunikaci mimo třídu, preferovali svůj vlastní komunitní jazyk (francouzský znakový jazyk).  Ačkoli l'Épée měl údajně s touto vzdělávací metodou velký úspěch, jeho úspěchy byly později zpochybněny kritiky, kteří se domnívali, že jeho studenti pouze opakovali jeho gesta, spíše než, že by chápali jejich význam.

Vzdělávací odkaz.

To, čím se Abbé de L'Épée lišil od svých předchůdců v oblasti vzdělávání neslyšících a co mu zajistilo místo v historii, je to, že zpřístupnil své metody a učebny pro veřejnost a další vychovatele neslyšících. V důsledku jeho otevřenosti, stejně jako jeho úspěchů, se jeho metody staly natolik vlivnými, že jejich odkaz je stále patrný v současném vzdělávání neslyšících. L'Épée také zavedl programy vzdělávání zahraničních učitelů, kteří pak jeho metody přenesli zpět do svých zemí a založili četné školy pro neslyšící po celém světě. Laurent Clerc, neslyšící žák pařížské školy, se stal spoluzakladatelem první školy pro neslyšící v Severní Americe a přinesl s sebou znakový jazyk, který tvořil základ moderního amerického znakového jazyka, včetně znaků abecedy ASL.  Některé školy pro neslyšící v Německu a ve Velké Británii, které byly současníky pařížské školy Abbého de l' Épée, používaly, na rozdíl od l'Épéeho manuálního přístupu, přístup oralistický, kladoucí důraz na řeč a čtení ze rtů. Příslušníci těchto škol vnímali l'Épéeho jako svého soupeře a své metody drželi v tajnostii. Spor o oralismu a manualismu zuří dodnes. Oralismus je někdy označován jako německá a manualismus jako francouzská metod, v odkazu na místa jejich vzniku.  Pařížská škola stále existuje, avšak nyní se ve výuce používá francouzský znakový jazyk spíše než l'Épéeho metodické znaky. Nachází se v Rue Saint-Jacques (ulice Svatého Jakuba) v Paříži a je jednou ze čtyř mezinárodních škol pro neslyšící - těmi dalšími jsou školy v Metzu, Chambéry a Bordeaux .

Mýty.

Dokonce i v současnosti je l'Épée běžně znám jako vynálezce znakového jazyka nebo jako ten kdo „naučil neslyšící znakovat “. Ve skutečnosti ho znakovat naučili neslyšící. L'Épée roztřídil a zaznamenal francouzské znaky, aby se jim byli schopni naučit i ostatní, kteří by je mohli používat ve vzdělávání, zejména o křesťanské víře.

Pocta.

Dne 24. listopadu 2018 si Google Doodle připomněl jeho 306. narozeniny.

Abbé Charles-Michel de l'Épée (francouzsky: [ʃaʁlmiʃɛl dəlepe]; 24. listopadu 1712 – 23. prosince 1789) byl francouzský filantrop a učitel 18. století, znám také jako „otec neslyšících “.

The Abbé Charles-Michel de l'Épée (; 24 November 1712 – 23 December 1789) was a philanthropic educator of 18th-century France who has become known as the "Father of the Deaf".