Klubová kariéra.

AS Řím.

Delvecchio přestoupil k AS Řím na podzim 1995, a to z Interu Milán.  V ročníku 1998/99 se stal s 18 brankami čtvrtým nejlepším střelcem v Serii A, před ním byli pouze Amoroso (22), Batistuta (21) a Bierhoff (20). Druhá sezona trenéra Zdeňka Zemana dopadla pátým místem, římské mužstvo sice dávalo hodně branek, ale postrádalo pevnou defenzívu.  V ročníku 1999/2000 to byla pátá Delvecchiova sezona v římském velkoklubu. Novým trenérem se stal Fabio Capello, který měl napravit 5. místo z předchozí sezony, po prvním roce ale skončil na 6. místě, titul navíc bralo rivalské Lazio. Delvecchio se nově musel popasovat s konkurencí v podobě forvarda Vincenza Montelly, který dal v první sezoně za římský klub 18 gólů, oproti tomu Delvecchio „pouze“ 11. Přesto dostával od trenéra Capella důvěru v základní sestavě. Delvecchio se gólově prosadil v úvodním zápase 1. kola Poháru UEFA proti portugalské Vitórii Setúbal (7:0), k jednomu gólu přidal navíc dvě gólové nahrávky Aleničevovi. V úvodním zápase 3. kola proti Newcastle United zařídil důležitý gól, když jej fauloval Charvet. Následná penalta proměněná Tottim byla jedinou brankou dvojzápasu. V osmifinále ale AS Řím nestačil na Leeds United.  V ročníku Serie A 2000/01 se konkurence v útoku navýšila příchodem Argentince Gabriela Batistuty, ale Capello přesto spoléhal na Delvecchiovu pracovitost, přestože oproti ostatním útočníkům vstřelil o dost méně branek. V lize se trefil třikrát, ale v Poháru UEFA zaznamenal pětici branek. Ačkoliv v Poháru UEFA tým vypadl už v osmifinále s FC Liverpool, v italské lize získal kýžený mistrovský titul.  Do sezóny 2001/02 se znovu zvýšila konkurence mezi forvardy, když římský klub koupil z AS Bari mladého nadaného útočníka Antonia Cassana. Delvecchio si Capellovu důvěru držel nadále, ale v lize se vzmohl na pouhé 2 branky. Zadařilo se mu na konci října, v derby proti Laziu 27. října 2001 šel do druhé půle za Batistutu a hned ve 49. minutě dal gól na 1:0. V nastavení pojistil výhru 2:0 Totti a AS tak ovládlo zápas s rivalem. O pár dní později se prosadil v domácím zápase Ligy mistrů proti Anderlechtu, čímž zajistil remízu 1:1. Římané ale měli postup do druhé fáze skupin zajištěn. Tam ale neuspěli a skončili za dvojicí Barcelona, Liverpool. Druhý gól vstřelil Delvecchio až v dubnu proti Parmě během domácí výhry 3:1. Titul se ale o bod nepodařilo obhájit a uzmul ho nenáviděný Juventus tažený novými posilami Buffonem, Nedvědem či Thuramem.  V ročníku 2002/03 již nebyl v italské lize tak využívaný, přesto si za 16 zápasů připsal 4 góly. V prvním zápase čtvrtfinále italského domácího poháru Coppa Italia proti Vicenze Calcio přispěl gólem k výhře 2:1. Domácí odvetu odehrál rovněž celou a zaznamenal hattrick při vítězství 6:3. Ve finále, které se hrálo doma i venku, ale AS Řím neuspěl proti AC Milán. V Lize mistrů vstřelil gól proti AEK Athény a získal tak pro AS bod v závěrečném zápase skupinových bojů. Řím postoupil do druhého skupinového kola, kde v úvodu přivítal Arsenal. Už ve čtvrté minutě se Delvecchio odpoutal od soupeřova obránce Lužnyje a nahrál na gól Cassanovi. Thierry Henry ale hattrickem otočil zápas ve prospěch Arsenalu. AS Řím prohrál i další dvě utkání a nakonec ani Řím ani Arsenal nepostoupily.

AC Parma.

Mezi roky 2005 až 2006 hrál za prvoligovou Parmu. Angažmá nebylo úspěšné, odehrál jen několik zápasů a zbytek sezony strávil na lavičce náhradníků. Jediný gól trefil do sítě Juventusu, ale soupeř dvěma góly otočil skóre na konečných 1:2.

Ascoli Calcio.

V ročníku 2006/07 hrál 33letý Delvecchio za Ascoli Calcio. V záříjovém zápase doma se Sampdorií Janov otevřel skóre v 16. minutě, ovšem v 65. minutě srovnal jeho „jmenovec“ v janovském dresu Gennaro Delvecchio a zápas skončil remízou 1:1. V říjnu dal důležitou branku na půdě AS Řím, která zajistila cennou remízu 2:2. Od konce listopadu už však prakticky nebyl využíván a nepomohl tak v nakonec neúspěšných bojích o záchranu v Serii A.

Styl hry.

Delvecchio spoléhal na hru tělem a jeho síla v útočné fázi spočívala ve hře hlavou. Jeho pracovitost a napomáhání obraně oceňoval italský trenér Fabio Capello, který jej v letech 1999 až 2004 vedl v AS Řím. I proto jej upřednostňoval před gólovějším Vincenzem Montellou.

Úspěchy.

Zdroj:

Marco Delvecchio (* 7. duben 1973, Milán, Itálie) je bývalý italský profesionální fotbalista, který hrál na pozici útočníka. Deset sezon hrál za italský klub AS Řím. Nastoupil do více než dvaceti zápasů za reprezentaci Itálie, se kterou se účastnil ME 2000 a MS 2002.  Jeho syn Nicolas Delvecchio je rovněž fotbalistou.

Marco Delvecchio (; born 7 April 1973) is a retired Italian footballer, who played as a forward. Although he played for several Italian clubs throughout his career, he spent most of it at A.S. Roma, where he is still remembered by the club's fans for his ease in scoring against rivals S.S. Lazio in the Derby della Capitale, and for the contributions he made to the club's league title victory in 2001. At international level, he represented Italy on 22 occasions between 1998 and 2004, scoring 4 goals, taking part at UEFA Euro 2000, reaching the final of the tournament, in which he scored, and at the 2002 FIFA World Cup.  Delvecchio currently collaborates with a Roman private radio station as football-pundit.


Historie.

Řád byl založen císařem Meidžim dne 4. ledna 1888 pod názvem "Řád Meidžiho". Původně byl udílen v osmi třídách výhradně mužům. Na základě císařského dekretu č. 232 ze dne 22. května 1919 jím mohou být vyznamenávány i ženy. V roce 2003 byl řád reformován. Byly zrušeny dvě nejnižší třídy, změněn vzhled stuhy a mírně upraven vzhled odznaku.

Pravidla udílení.

Řád je udílen občanům Japonska i cizím státním příslušníkům za vojenské i civilní zásluhy, za vynikající úspěchy ve výzkumu, v průmyslu, zdravotnictví, sociální práci, státní či lokální politice nebo za zlepšování života hendikepovaných a znevýhodněných lidí. Může být udělen i posmrtně.  K udílení obvykle dochází dvakrát ročně, a to 29. dubna a 3. listopadu. Mimořádně může být udělen například cizincům během státních návštěv. Počet žijících osob vyznamenaných tímto řádem není omezen.

Insignie.

Řádový odznak obsahuje symboly tří císařských pokladů – zrcadla Jata, které je natolik posvátné, že do něho nesmí nahlédnout ani samotný císař, klenotu Jasakani, který je vyroben z nejlepšího jadeitu a osobního meče císaře.  Řádový odznak má tvar bíle smaltovaného maltézského kříže, který je ve čtyřech nejvyšších třídách pozlacený, v páté třídě je zlacení kombinováno se stříbrem a v šesté třídě je stříbrný. Ramena kříže jsou tvořeny pěti paprsky různé délky ve tvaru mečů (reprezentujícími osobní meč císaře) s nejkratším paprskem uprostřed. Ve středu kříže je tmavě modře smaltovaný zlatě olemovaný kulatý medailon s osmicípou stříbrnou hvězdou, která reprezentuje zrcadlo. Kolem medailonu je věnec z červeně smaltovaných kuliček, které reprezentují klenot Jasakani. Zadní strana je plochá, ve spodní části je někdy značka mincovny. Ke stuze je odznak připojen pomocí přívěsku v podobě bíle smaltovaného květu pavlovnie.  Medaile VII. a VIII. třídy udílené do roku 2003 měly tvar stříbrné osmicípé hvězdy, která byla v případě VII. třídy částečně pozlacená. Medaile měly pouze motivy reprezentující zrcadlo a drahokam, nikoliv meč.  Řádová hvězda má tvar shodný s řádovým odznakem, s výjimkou kříže, který je zdvojený a hvězda je tak osmicípá.  Do roku 2003 byla stuha světle modrá s dvěma zlatými pruhy nedaleko okrajů. Po roce 2003 je stuha indigové barvy s dvěma zlatými pruhy jako u původní verze. Pokud je nošena samostatně je pro nejvyšší čtyři třídy doplněna rozetou stejné barvy. Navíc je doplněna zlatou sponou v případě velkostuhy, zlato-stříbrnou sponou v případě II. třídy a stříbrnou sponou v případě III. třídy. Samostatně nošená stuha řádu V. až VIII. třídy je doplněna o kotouč se zlatými paprsky. U V. třídy je paprsků osm, u VI. třídy šest, u VII. třídy čtyři a u VIII. třídy tři paprsky.

Třídy.

Řád je udílen v šesti řádných třídách. Do roku 2003 bylo tříd osm. Obvykle je s řádem udělen i diplom, který je v ojedinělých případech osobně podepsaný císařem.

Řád posvátného pokladu ( 瑞宝章) je japonský řád založený roku 1888 císařem Meidžim. V hierarchii japonských řádů je na čtvrtém místě. Je udílen japonským císařem za vynikající úspěchy ve výzkumu, v průmyslu, zdravotnictví, sociální práci, státní či lokální politice nebo za zlepšování života hendikepovaných a znevýhodněných lidí. Je nejčastěji udíleným japonským řádem.

The is a Japanese order, established on 4 January 1888 by Emperor Meiji as the Order of Meiji. Originally awarded in eight classes (from 8th to 1st, in ascending order of importance), since 2003 it has been awarded in six classes, the lowest two medals being abolished that year. The most widely conferred Japanese order, it is awarded to those who have made distinguished achievements in research fields, business industries, healthcare, social work, state/local government fields or the improvement of life for handicapped/impaired persons.  Originally a male-only decoration, the order has been made available to women since 1919; it is awarded for both civil and military merit, though of a lesser degree than that required for the conferment of the Order of the Rising Sun.


Životopis.

Chan se narodil v roce 1963 v Pekingu. Jeho otec byl farmář a matka pracovala jako dělnice. Když mu byly tři roky jeho rodiče se rozvedli. Následně žil s matkou a mladší sestrou na venkově v provincii Šan-si. V osmi letech se s rodinou přestěhoval zpět do Pekingu. Po vystudování střední školy nastoupil k vojenské policii a právě tam začal pochybovat o údajné čínské beztřídní společnosti. Po čtyřech letech služby začal pracovat jako elektrikář na železnici.

Role v protestech na náměstí Nebeského klidu.

Roku 1989 ve věku 26 let stál u zrodu čínských protestů, které požadovaly demokratizaci. Působil jako mluvčí první nezávislé odborové organizace v Číně – "Pekingské autonomní federace pracujících". Někdy se mu proto přezdívalo „čínský Lech Wałęsa“. Při krvavém potlačení protestů čínskou lidovou armádou v noci na 4. června byl Chan proti své vůli eskortován skupinkou podporovatelů z náměstí pryč a po několik dní se ukrýval u přátel. Dne 8. června zamířil na kole na venkov. Když zastavil u obchodu, zjistil, že jeho jméno figuruje na seznamu nejhledanějších osob. Kvůli slibu, který dal svým následovníkům se 19. června dobrovolně vydal policii. Po dvou letech ve vězení byl kvůli špatnému zdravotnímu stavu propuštěn na svobodu a léčen s tuberkulózou. Kvůli této chorobě má sníženou funkci jedné plíce. V srpnu 1992 mu byl vydán pas a Chan odešel i s těhotnou manželkou do Spojených států.

Život v exilu.

Při pokusu vrátit se zpět do Číny přes Hongkong v srpnu 1993 byl zadržen, poslán zpět do Hongkongu a jeho pas byl anulován. V Hongkongu se rozhodl zůstat a založil organizaci "China Labour Bulletin", která publikuje o právech pracujících v Číně a ve světě. Kromě toho také od roku 1997 spolupracuje s rádiem Svobodná Asie. V roce 2019 stále žil a pracoval v Hongkongu.

Ocenění.

V roce 1993 získal za svou činnost "Democracy Award" (Cenu za demokracii) americké neziskové organizace "National Endowment for Democracy" a roce 2005 mu byla udělena "International Activist Award" (Mezinárodní cena aktivistů) americké nadace "Gleitsman Foundation". 50 000 amerických dolarů (v přepočtu zhruba 1 200 000 korun českých při kurzu v roce 2005) spojených s cenou věnoval fondu právní ochrany organizace China Labour Bulletin.

Chan Tung-fang (; * 1963 Peking) je čínský disident a lidskoprávní aktivista zabývající se především právy pracujících. Je jednou z osobností protestů na náměstí Nebeského klidu v roce 1989, kde působil jako mluvčí "Pekingské autonomní federace pracujících" – první nezávislé odborové organizace v Číně.

Han Dongfang (born 1963) is a Chinese advocate for workers' rights. He won the 1993 Democracy Award from the U.S. National Endowment for Democracy.  Han was born in the impoverished village of Nanweiquan in Shanxi and first came to international prominence as a railway worker in Beijing. He helped set up the Beijing Workers’ Autonomous Federation (BWAF) during the Tiananmen Square protests of 1989. The BWAF was the People's Republic of China's first independent trade union, established as an alternative to the Party-controlled All-China Federation of Trade Unions.  The BWAF was disbanded after the June 4 crackdown, and Han was placed at the top of the Chinese government’s most wanted list. He turned himself in to the police and was imprisoned for 22 months without trial until he contacted tuberculosis in prison and was released in April 1991. He spent a year in the U.S. undergoing medical treatment before returning to China in August 1993. On his return, he was arrested in Guangzhou and expelled to Hong Kong, where he still lives today.  In 1994, he established China Labour Bulletin, a Hong Kong-based non-governmental organization that seeks to uphold and defend the rights of workers across China.  In addition to his work at CLB, Han conducts regular interviews with workers and peasants across China on Radio Free Asia. These interviews give insight into lives of workers in China, and are broadcast three times weekly on shortwave radio.


Klubová kariéra.

Už jako 18letý nastupoval za argentinský celek Racing Club. Postupem času se o něj začaly zajímat velké kluby z Evropy, například španělské kluby Atlético Madrid a Real Madrid a také kluby z Itálie, AS Řím a Inter Milán. Přestupu do Interu zřejmě napomohl také bývalý forvard Interu Diego Milito, který v té době byl sekretářem Racingu. Samotný přestup se uskutečnil až v červenci 2018 za částku 23 milionů eur.  Premiérový zápas v lize jej čekal již v prvním kole, na půdě Sassuola se trenér Interu Luciano Spalletti spoléhal dokonce na několik debutantů najednou. Vedle Martíneze to byli Stefan de Vrij, Matteo Politano, Keita Balde i Kwadwo Asamoah. Zápas skončil porážkou Interu 0:1. Příležitost základní sestavy dostal v 7. kole doma s Cagliari a poprvé se gólově prosadil, když ve 12. minutě otevřel skóre přesnou hlavičkou. Inter nakonec zvítězil 2:0. Další gól vstřelil v listopadovém souboji s Frosinone, které dopadlo výhrou Interu 3:0. V základu dostal přednost před Maurem Icardim, kterého trenér Spalletti šetřil na Ligu mistrů proti Tottenhamu. V domácím zápase proti Neapoli 27. prosince seděl Martínez na lavičce náhradníků, přednost proti soupeři v tabulce dostal Icardi. Byl to ale střídající Martínez, kdo v 91. minutě rozhodl o vítězství milánského celku 1:0, a to osm minut po vstupu na hřiště. Inter zůstal na třetím místě a přiblížil se Neapoli na rozdíl pěti bodů. Také v únoru se gólově prosadil jakožto střídající „žolík“, a to v 79. minutě. Gól rozhodl o těsné výhře 1:0 na půdě Parmy a byl to také první gól Interu v kalendářním roce 2019, v předchozích třech zápasech tým vyšel gólově naprázdno. První březnový den se sice prosadil znovu proti Cagliari, ale jeho gól neodvrátil prohru 1:2. Březnové pětigólové derby proti AC Milán načal v základní sestavě a ve třetí minutě asistoval gólu Vecina. Sám pak proměnil penaltu na 3:1, Inter vyhrál nakonec 3:2. Martínez se na jaře chopil role prvního útočníka také díky „trucujícímu“ Icardimu, koncem března si však na reprezentačním srazu přivodil zranění. V závěru sezóny 2018/19 se vrátil na hřiště, ale gól už nevstřelil.

Lautaro Martínez (* 22. srpna 1997, Bahía Blanca, Argentina) je argentinský fotbalista hrající na postu útočníka za italský tým Inter Milán.

Lautaro Javier Martínez (; born 22 August 1997) is an Argentine professional footballer who plays as a striker for Italian club Inter Milan and the Argentina national team.  He began his football career in his native Argentina where he made his senior debut in 2015 with Racing Club. There he spent four seasons and represented the club in the league and Copa Libertadores, scoring 27 goals in 60 appearances before joining Inter in 2018.  Martínez also previously represented Argentina at various youth levels and competed at the 2017 South American U-20 Championship and 2017 FIFA U-20 World Cup. He made his senior international debut in 2018, and represented the senior squad at the 2019 Copa América, helping his team to a third place finish in the competition.


Ekologie.

Rozšíření mameje americké je vázáno na tropické klima, na území s neklesající teplotou k bodu mrazu. Potřebuje půdu hlubokou, dobře odvodněnou a bohatou na živiny. Je schopná se přizpůsobit i mělkému, písčitému stanovišti, kde ale roste pomaleji a méně plodí. Je pozoruhodně odolná vůči živočišným škůdcům i různým nemocem, stejně jako proti silnému větru, nesnáší však slaný vítr vanoucí z moře.  Nejlépe roste v oblastech s denní teplotou pohybují v rozmezí 24 až 30 °C, po kratší dobu snese 15 až 35 °C. Mladá rostlina bývá poškozena poklesem teploty již k +2 °C. Upřednostňuje roční srážky v rozsahu 1200 až 1800 mm, toleruje i 800 až 2600 mm. Dospělá rostlina potřebuje stanoviště s plným osvětlením, případně jen v mírném polostínu. Nejlépe ji vyhovuje pH půdy v rozmezí 6,0 až 6,5, poroste i při 5,5 až 8,0. Její výskyt je omezen na vlhké tropické klima, nejlépe roste v nížinách, ale může uspět i na vhodném stanovišti ve výškách až 1000 m n. m.  V oblasti Karibiku začínají plody dozrávat od konce dubna do července, na Floridě od června do srpna. V centrální Kolumbií a v Portoriku dávají některé stromy dvě úrody ročně.

Popis.

Stálezelený strom vysoký až 20 m, s kmenem majícím v průměru až 1 m, hustou, okrouhlou, rozložitou korunou a s do široka rozrostlými kořeny. Čtyřhranné větévky jsou hustě porostlé vstřícnými, kožovitými listy s řapíky až 10 cm dlouhými. Jejich čepele jsou tvaru vejčitého či široce eliptického, po obvodě jsou celokrajné, na vrcholu tupé, bývají dlouhé 8 až 20 cm a široké 4 až 10 cm. Jsou oboustranně tmavě zelené, průsvitně tečkované a hustá žilnatina s paralelními žilkami na obou stranách výrazně vystupuje.  Bílé, 2,5 cm velké, vonné květy na stopkách asi 1,5 cm dlouhých vyrůstají jednotlivě, nebo po dvou či třech, z úžlabí listů. Stromy bývají většinou mnohomanželné, mají květy oboupohlavné a současně i samčí, občas se ale objeví stromy se všemi květy jen samčími. Oboupohlavné květy mají kalich vytvořený dvěma tlustými lístky a korunu ze čtyř až šesti lístků, jež jsou volné, okrouhlé až podlouhlé a na vrcholu tupé. Oranžových tyčinek s čárkovitými prašníky bývá větší počet, dvoupouzdrý svrchní semeník nese krátkou čnělkou zakončenou plochou, dvou až čtyřdílnou bliznou. Samčí květy se odlišují zakrslým semeníkem.  Plod je velká peckovice kulovitého či vejčitého tvaru o velikosti 10 až 20 cm a váze 0,5 až 2 kg s kožovitým, drsným, světle hnědým nebo šedavě hnědým povrchem. Obsahuje jedno až čtyři semena s vláknitým endokarpem, která jsou velká až 7 × 5 cm; menší plody mívají míň semen. Mezokarp je poživatelná aromatická dužina. Ovoce se do plné zralosti od opylení květu vyvíjí téměř rok.  Semena mají životnost jen po dobu dvou až čtyř měsíců a nestejně dlouhou dobu dormance, obvykle vyklíčí za jeden až čtyři měsíce. Semenáče se pěstují v polostínu a po dosažení výšky asi 50 cm se vysazují na stanoviště. Protože ze semene občas vyroste strom jen se samčími květy, což se zjistí až v době prvního kvetení, často se semenáče roubují rouby ze známých stromů plodících kvalitní ovoce. Plody z nekvalitních odrůd mohou být příliš kyselé nebo nepříjemně pálivé.

Sklizeň.

Zralost plodů je indikována mírným zežloutnutím kůže, u některých odrůd se barva nemění a povrch se při kontrole lehce poškrábne nehtem a při žluté barvě podkoží je plod zralý, při zelené nikoliv. Plody se sklízejí ručně, odřezávají se se stopkou za kterou se uvazují nebo se dávají do košů, spadlé plody jsou poškozené a brzy se kazí. Produktivita jednotlivých stromů se liší, nejvýnosnější stromy na Portoriku dávají za rok při dvou sklizních celkem 300 až 400 plodů. Stromy rostoucí ze semen dávají prvou úrodu ve stáří osmi, deseti nebo až třinácti let, jedinci ze semenáčů v mládí naroubovaných kvalitními odrůdami často plodí již za čtyři roky.

Použití.

Před konzumaci se seříznutím odstraní hořká, pryskyřicí proniknutá slupka asi 3 mm tlustá, včetně stejně hořké blány pod ní, dále se vyjme semeno a od dužnaté části plodu se oddělí jeho vláknitý obal trpké chuti. Zbylá dužina je poživatelná, čerstvá je příjemně nakyslá, šťavnatá, chutná po broskvích, meruňkách či malinách. Také se různě připravuje, stává se součásti ovocných salátů, podává se se smetanou a cukrem, jako příloha k dušenému masu nebo je náplní koláčů a dortů, bývá součásti osvěžujících nápojů. Ovoce je bohaté na pektin, dělají se z něj sirupy, kompoty, marmelády a ovocná želé. Z plodů se připravuje víno obohacené o šťávy ronící poraněné větve. Vonné květy jsou součásti likéru vyráběného z lihového destilátu. Šťáva z rozdrcených semen zanechává na látce nesmazatelné skvrny.  Dřevo stromů je tvrdé a těžké, jemnozrnné, dobře opracovatelné i leštitelné. Jádro je červenohnědé nebo purpurově hnědé a běl je velmi světlá, jeho měrnou hmotnost bývá 0,86 až 0,98 g/cm³. Používá se na truhlářské výrobky, nábytek, vnitřní obklady, soustružené dekorativní prvky, sloupy, krokve střech i ploty. Je odolné vůči vlhkosti, však náchylné k napadení termity. Slouží i jako palivo. Kůra stromu je silně stahující a společně s listy jsou účinným insekticidním prostředkem proti písečným blechám, vším, klíšťatům, roztočům a různému hmyzu škodícímu lidem i domácím zvířatům. Stejné účinky má i na vzduchu tuhnoucí žlutý latex vytékající z poraněných míst na kmeni či větvích. Nálev ze semen se používá jako anthelmintikum.  Stromy bývají vysazovány nejen jako plodonosné, ale i jako okrasné, stínicí, plnící funkci větrolamů nebo svými do široka rozprostřenými kořeny bránící erozi půdy. Zralé ovoce se rychle se kazící, což omezuje jeho skladovatelnost i transport, je také citlivé na poškození v důsledku chladu, v poživatelné kvalitě vydrží po sklizni pouze asi týden, proto se do Evropy dostává jen zcela ojediněle.

Mamej americká ("Mammea americana") je stálezelený tropický strom pěstovaný hlavně pro chutné ovoce. Pochází z rozsáhlého území rozkládající se od jižního Mexika přes většinu států Střední Ameriky až po severovýchod Venezuely v Jižní Americe a dále z mnoha ostrovů v Karibiku. V novověku byl pro své ovoce rozšířen i do nedaleké Brazílie, Guyany, Francouzské Guyany, Surinamu, Kolumbie a Ekvádoru, stejně jako na Floridu ve Spojených států amerických. Později se začal pěstovat i v tropické Africe v Guineji, Sierra Leone, Zanzibaru, na Madagaskaru a v Asií v Indii, Indonésii a na Filipínách, stejně jako na pacifických ostrovech v Mikronésii, na Fidži, Nové Kaledonii a Havaji.

Mammea americana, commonly known as mammee, mammee apple, mamey, mamey apple, Santo Domingo apricot, tropical apricot, or South American apricot, is an evergreen tree of the family Calophyllaceae, whose fruit is edible. It has also been classified as belonging to the family Guttiferae , which would make it a relative of the mangosteen.  In certain Latin American countries, "Mammea americana" is referred to as "yellow mamey" () in order to distinguish it from the unrelated but similar looking "Pouteria sapota", whose fruit is usually called "red mamey" ( or ).


Historie.

Název "dirham" pochází z arabštiny. Díky staletím používání této měny se název i v období nadvlády Osmanské říše udržel až do 21. století. Dirham Spojených arabských emirátů se používá jako měna od 17. května 1973, kdy nahradil katarský a dubajský riál, které se používaly od roku 1966 ve všech emirátech (s výjimkou Abú Zabí, kde byl dirhamem nahrazen Bahrajnský dinár v poměru 1 dinár = 10 dirhamů).

Mince.

V roce 1973 byly vydány mince s hodnotami 1, 5, 10, 20 a 50 filů. Filové, pětifilové a desetifilové mince jsou z bronzu, vyšší hodnoty jsou ze slitiny mědi a niklu. V roce 1995 byly filové, pětifilové a desetifilové mince zmenšeny. Padesátifilová mince byla také zmenšena a změnil se její tvar – na rozdíl od ostatních není kruhová, ale má tvar zaobleného pravidelného sedmihranu.  Hodnota na mincích je zapsána východoarabskými číslicemi a text je v arabštině. Mince v hodnotě 5 a 10 filů se již téměř nepoužívají, všechny ceny jsou zaokrouhleny na nejbližší násobek 25 filů. Filová mince se používá velmi vzácně, navíc si ji při placení lze snadno splést se starou padesátifilovou mincí, neboť mají téměř shodnou velikost.  Od roku 1976 bylo vydáno mnoho sérií pamětních mincí, připomínajících různé události ve Spojených arabských emirátech či panovníky země.

Problémy s podvody.

V srpnu roku 2006 vyšlo veřejně najevo, že mince o hodnotě jednoho Filipínského pesa je stejně velká jako mince o hodnotě jednoho dirhamu. Protože jedno peso má hodnotu jen přibližně osmi filů, docházelo k četným podvodům při placení mincemi v automatech.

Bankovky.

V roce 1973 byly vydány mince s hodnotami 1, 5, 10, 50 a 100 dirhamů. V roce 1976 byla vydána bankovka v hodnotě 1 000 dirhamů. O 6 let později byla vydána další série bankovek, ve které nevyšly bankovky v hodnotách 1 a 1 000 dirhamů. Bankovky v hodnotě 500 dirhamů byly poprvé vydány v roce 1983, bankovky v hodnotě 200 dirhamů pak v roce 1989. Původní dvousetdirhamová bankovka je poměrně vzácná, protože byla vydávána jen v roce 1989. Až v roce 2008 vyšla další série v odlišné barvě. V březnu téhož roku vyšla také nová verze padesátidirhamové bankovky.  Nápis na přední straně bankovek je v arabštině, číslice jsou východoarabské. Na zadní straně je nápis v angličtině a číslice jsou arabské.

Směnný kurz.

Od listopadu 1997 je hodnota dirhamu v praxi fixována na americký dolar v poměru 1 USD = 3.6725 AED, resp. 1 AED = 0.272294 USD.

Dirham Spojených arabských emirátů je měna, která se používá ve Spojených arabských emirátech.  ISO 4217 kód dirhamu je AED, jeden dirham se dělí na 100 filů (jednotné číslo fil). Kromě AED se název pro dirham také neoficiálně zkracuje na DH či DHs.

The United Arab Emirates dirham (, sign: د.إ; code: AED), also known as simply the Emirati dirham, is the currency of the United Arab Emirates. The term "dirham" is officially abbreviated "AED", while unofficial abbreviations include "DH" or "Dhs.". The dirham is subdivided into 100 .


Klubová kariéra.

Do velkého fotbalu jej uvedl klub Spartak Ordžonikidze (dnes existující pod názvem Spartak Vladikavkaz). Velkou část aktivní kariéry strávil v ruském/sovětském Spartaku Moskva, hrál ale také za Lokomotiv. Po rozpadu Sovětského svazu si v 90. letech zahrál také v Německu (Dynamo Drážďany) a v Rakousku (Tirol Innsbruck).

Reprezentační kariéra.

Zúčastnil se mistrovství světa 1994 a mistrovství Evropy 1996.

Trenérská kariéra.

Po konci kariéry zůstal v Rakousku a nastoupil na trenérskou dráhu. Nejprve v klubu FC Kufstein z města Kufstein, posléze trénoval FC Wacker Innsbruck. V létě v roce 2006 odešel zpět do Ruska, kde se stal sportovním ředitelem Spartaku Moskva. Další letní období se stal trenérem a první rok dovedl Spartak ke druhému místu v ruské lize. Po Spartaku vedl další ruské týmy a mezi roky 2015 a 2016 vedl polskou Legii Warszawa, se kterou získal "double".

Ruská reprezentace.

Čerčesov se stal trenérem Ruska 11. srpna 2016. Jeho cílem bylo připravit mužstvo na Konfederační pohár v roce 2017 a především na světový šampionát pořádaný právě Ruskem v roce 2018. Jako trenér se postupem času dostal do křížku s některými svěřenci, například se Smolovem nebo už dříve s Denisovem, jehož navzdory kritice nepovolával na reprezentační zápasy. Protože po neúspěšném turnaji EURO 2016 ukončili reprezentační kariéry zkušení obránci Alexej Berezuckij, Vasilij Berezuckij a Sergej Ignaševič, musel se Čerčesov poohlédnout po jejich náhradách. Během dvou let na pozici stopera vyzkoušel přes deset různých fotbalistů.  Před světovým šampionátem Rusko trýznila jeho forma, tým nevyhrál několik přátelských zápasů a jeho poslední výhra se konala v říjnu 2018 proti Jižní Koreji 4:2. Čerčesov se těsně před turnajem vrátil k rozestavení se čtyřmi obránci, dobrou zprávou byl však návrat 38letého Ignaševiče. Kvůli zranění se šampionátu nemohl účastnit útočník Alexandr Kokorin.

MS 2018.

Rusko vstoupilo do turnaje jako reprezentace s nejnižším umístěním v žebříčku FIFA. Ve skupině A mělo změřit síly se Saúdskou Arábií, Egyptem a Uruguayí. V prvním zápase proti Saúdské Arábii a rovněž celého MS, se Rusko postavilo Saúdům, druhému papírově nejslabšímu účastníkovi turnaje. Rusko šlo do vedení díky gólu Gazinskije ve 12. minutě, ale ještě v první půli se zranil Dzagojev. Čerčesov přišel o důležitý článek sestavy, do hry ale vyslal Čeryševa, který před koncem poločasu navýšil vedení na 2:0. Ve druhé půlce se krátce po vstupu na hřiště prosadil Dzjuba a v závěru zápasu přidali góly Čeryšev a Golovin. Rusko zvítězilo 5:0 a po poměrně snadném vstupu do turnaje se ve druhém zápase utkalo s Egyptem. Rusko šlo do vedení krátce po přestávce, a to díky vlastnímu gólu Fasího. Ve formě hrající Čeryšev pak zvýšil na 2:0 a krátce po něm se v 62. minutě prosadil Dzjuba. Hvězda Egyptu, Mohamed Salah, vrátil své mužstvo do utkání gólem z penalty, ale výsledek 3:1 už zápasu zůstal. Rusko si zajistilo postup a porážka 0:3 proti Uruguayi na tom nemohla nic změnit. Osmifinálovým ruským hrdinou proti Španělsku se stal dlouholetý gólman reprezentace, 32letý Igor Akinfejev, který v penaltovém rozstřelu chytil dvě penalty. Favorit sice utkání kontroloval, co se držení mýče týče, Rusko ale poctivě bránilo a na gól soupeře odpověl z penalty Dzjuba. Ve čtvrtfinále MS se Rusko objevilo poprvé od roku 1970, kdy bylo součástí Sovětského svazu. V souboji s Chorvatskem otevřel skóre zápasu Čeryšev, na jehož branku však zareagoval Kramarić. Po konečném výsledku 1:1 následovalo prodloužení, ve kterém Rusko prohrávalo po brance Vidy, ale Mário Fernandes vyrovnal a poslal tak zápas do penaltového rozstřelu. V něm ale nakonec uspěli Chorvaté 6:5.

Liga národů 2019.

Vůbec první ročník Ligy národů 2018/19 Rusku přisoudil reprezentace Švédska a Turecka. Rusko na úvod porazilo Turecko na jeho půdě 2:1, ale podlehlo Švédsku 0:2. Další výhra nad Tureckem a remíza se Švédskem stačily pouze na druhé místo.

Kvalifikace na EURO 2020.

V kvalifikační skupině „I“ na EURO 2000 čekala Rusko Belgie, Kypr, Skotsko, Kazachstán a San Marino.  V říjnu 2019 doma dovedl Rusko k výhře nad Skotskem 4:0, svého soupeře tak připravil o možnost kvalifikovat se. Na půdě Kypru pár dní nato tak stačilo neprohrát, Rusko přesto zvítězilo vysoko 5:0 a tudíž postoupilo.

Stanislav Čerčesov (* 2. září 1963) je bývalý ruský fotbalový brankář a po skončení kariéry fotbalový trenér. Od roku 2016 vede fotbalovou reprezentaci Ruska.

Stanislav Salamovich Cherchesov (, / Ĉerĉesty Salamy fyrt Stanislav; born 2 September 1963) is a Russian football manager and former international footballer of Ossetian descent who played as a goalkeeper for USSR and Russia. In August 2016 he was appointed as head coach of the Russia national team and helped his team reach the quarter-finals of the 2018 FIFA World Cup.


Klubová kariéra.

São Paulo FC.

Mezi roky 2004 až 2005 byl pravidelně v základní sestavě São Paula, se kterým získal brazilský mistrovský titul. Také v cestě za ziskem Poháru osvoboditelů byl důležitým článkem sestavy trenéra Autuoriho. Cicinho byl u toho, když se São Paulo ve finále postavilo jinému brazilskému mužstvu, Atléticu Paranaense. Po úvodní remíze 1:1 zvítězil klub ze São Paula 4:0 a získal tak trofej pro nejlepší tým jihoamerického kontinentu. V létě 2005 o něj projevil zájem Manchester United a Cicinhovy výkony si také vysloužily zájem italských klubů AC Milánu a Juventusu. V prosinci 2005 se ještě stihl zúčastnit mistrovství světa klubů v japonské Jokohamě. Ve finále Cicinho odehrál celé utkání proti anglickému Liverpoolu, vítězi evropské Ligy mistrů, které São Paulo vyhrálo 1:0. Následně ho za částku 4 milionů eur koupil Real Madrid.

Real Madrid.

Na podzim roku 2005 se domluvil na pětiletém kontraktu s Realem Madrid, kde se setkal s brazilskými spoluhráči Ronaldem, Robinhem, Robertem Carlosem a Juliem Baptistou. Ačkoliv jeho příchod zařizoval trenér Luxemburgo, v době Cicinhova příchodu už vedl Real dočasný trenér Juan Ramón López Caro. V druhé, jarní části sezóny za Real nastoupil do 19 utkání španělské La Ligy, postupem času se však začal potýkat s konkurencí v podobě Míchela Salgada, Sergia Ramose a dalších.  Během sezóny 2006/07, své druhé v Realu, byl trenérem Fabiem Capellem využíván jen minimálně. Jeho angažmá tak celkově nebylo příliš úspěšné. Když se v létě 2007 ujal kormidla Realu Bernd Schneider, Cicinho měl budoucnost sečtenou. V srpnu odešel do italského AS Řím, který trénoval Ital Spalletti.

AS Řím.

V ročníku 2007/08 odehrál v lize 30 zápasů a další zápasy v pohárech. V únoru zařídil domácí výhru nad Fiorentinou 1:0, v závěru zápasu byl ale po druhé žluté kartě vyloučen. Začátkem května zvýšil vedení na konečných 3:0 na hřišti Sampdorie Janov, římský klub se tak vrátil do boje o titul,  nakonec ale skončil druhý za Interem.  V ročníku 2008/09 odehrál celkově 22 utkání. V listopadu proti Bologni si dal vlastní gól v 92. minutě nastavení, kterým domácímu mužstvu „zachránil“ remízu 1:1. Začátkem února doma proti Janovu (nakonec výhra 3:0) otevřel skóre, ale po půlhodině střídal kvůli zranění. V březnu si při tréninku přivodil zranění, přesněji zpřetrhal vazy v koleni, které ho na několik měsíců vyřadilo z fotbalu.  V únoru 2010 byl Římem poslán hostovat zpátky do São Paula, ale jen do konce sezóny.

Reprezentační kariéra.

Cicinho za reprezentaci debutoval v přátelském zápase 27. dubna 2005 proti Guatemale (výhra 3:0). Trenér Parreira jej nominoval na Konfederační pohár FIFA 2005, který se konal dva měsíce po jeho debutu. Ve skupině odehrál všechny tři zápasy celé – proti Řecku (výhra 3:0), Mexiku (porážka 0:1) a i Japonsku (remíza 2:2). Proti Německu v semifinále dostal přednost Maicon, ale Cicinho jej vystřídal během poločasové přestávky. Brazílie nakonec vyhrála 3:2 a postoupila do finále, kde se měla utkat s Argentinou. Cicinho si připsal tři gólové asistence, dvě Adrianovi a jednu Ronaldinhovi a přispěl tak přesnými centry k výhře nad jihoamerickým rivalem 4:1.  Parreira jej zařadil do nominace pro světový šampionát v Německu v roce 2006, ale místo v základu si udržel Cafú. Cicinho úvodní dvojici zápasů proseděl na lavici mezi náhradníky. Ve třetím zápase byl nasazen jako startující pravý bek, Brazílie nastoupila proti Japonsku, ale postup již měla zajištěný. Japonsko se sice dostalo v prvním poločase do vedení 1:0, ale ještě před přestávkou bylo srovnáno, Cicinho odhlavičkoval Ronaldinhův centr na volného Ronalda a ten skóroval. Brazilci nakonec vyhráli 4:1. Do osmifinále proti Ghaně (3:0) nezasáhl, ve čtvrtfinále pak střídal ve druhé půli kapitána Cafú, ale nezvrátil stav utkání, které dopadlo vítězstvím Francie 1:0 díky Henrymu.  Cicinho se měl stát náhradou za stárnoucího Cafúa, ale po roce 2006 už do reprezentace nebyl povolán.

Osobní život.

Během působení v Realu měl problémy s alkoholem a také hodně kouřil, a to až dvě krabičky cigaret denně. Po konci kariéry se začal věnovat mládežnickému fotbalu, také se stal ambasadorem Realu Madrid v rodné Brazílii.

Úspěchy.

Zdroj:

Cícero João de Cézare (* 24. června 1980), známý též jako Cicinho, je bývalý brazilský fotbalista, který hrál na pozici krajního obránce.

Cícero João de Cézare (born 24 June 1980), nicknamed Cicinho (), is a Brazilian retired professional footballer who played as a right back.  He had his breakthrough at São Paulo, where he was named in the 2005 Bola de Prata as the team won the Campeonato Paulista, Copa Libertadores and FIFA Club World Cup. He then spent most of his career with mixed successes at Real Madrid, Roma and Sivasspor. He suffered from alcoholism during his time in Europe.  Cicinho earned 15 caps for Brazil, winning the 2005 FIFA Confederations Cup and going to the 2006 FIFA World Cup.


Vznik.

V roce 1929 projevilo námořní letectvo zájem o letoun pro výcvik posádek, jehož vývoj svěřilo společnosti Micubiši se sídlem v Nagoji. Konstruktér Ing. Hattori zde navázal na nepřijatý projekt M-13 z roku 1928 Herberta Smithe, který v Japonsku působil od roku 1921 jako člen britské letecké mise. Po objednávce dvou prototypů námořním letectvem byl první z nich zalétán v květnu 1930. Pohon zajišťoval vidlicový osmiválec Hispano-Suiza 8G o výkonu 250 kW, který byl v Micubiši licenčně vyráběn. Další dva stroje s námořním označením K3M1 se lišily vzepětím křídla pro zlepšení stability. Problémy s vibracemi motorů včetně závad jejich chladicí soustavy vedly k nepřijetí nového typu námořním letectvem, které požadovalo instalaci hvězdicové pohonné jednotky Hitači Amakaze 11 o identickém výkonu.

Vývoj.

Zabudování požadovaného motoru Amakaze 11 do draku vznikla verze K3M2, kterou kromě mateřské továrny stavěla také firma Aiči Tokei Denki K.K. ve Funatace (247 kusů).  V roce 1939 výrobu převzala společnost K. K. Watanabe Tekkosho, kde byl postaven 301 kus upravené varianty K3M3. Stroje poháněl hvězdicový motor Nakadžima Kotobuki 2 KAI 2 o výkonu 426 kW. U této verze bylo mírně zvětšeno křídlo a ocasní plochy, na hřbětě trupu pak přibylo střeliště s kulometem vz. 92 ráže 7,7 mm. Pod trup bylo možno zavěsit čtyři pumy po 30 kg. S pilotem létal také instruktor a tři žáci, v dopravní verzi K3M3-L se do kabiny vešlo čtyři až pět osob.  Japonské císařské armádní letectvo již v roce 1933 objednalo pro své potřeby dva prototypy, požadovalo však určité konstrukční změny námořních K3M2. Úpravy vedl konstruktér Masakiši Mizumo, který zesílil motorové lože a příď trupu pro instalaci motoru Micubiši vz. 92 o 546 kW. První prototyp byl dokončen v prosinci 1933, který letectvo převzalo pod označením Ki-7. O druhý prototyp poháněný motorem Nakadžima Kotobuki o výkonu 330 kW již armádní letectvo nejevilo zájem, byl proto předán společnosti Tokyo Koku K. K. k přestavbě na civilní k přepravě pěti cestujících s otevřeným pilotním prostorem. Po zabudování licenčního devítiválce Nakadžima Jupiter IV o 309 kW nesl označení MS-1 (imatrikulace J-BABQ). Jeho kolový podvozek mohl být zaměněn za plováky.

Hlavní technické údaje.

Údaje platí pro K3M3

Micubiši K3M (ve spojeneckém kódu Pine) byl japonský jednomotorový hornoplošník smíšené konstrukce s pevným podvozkem ostruhového typu z období 30. let 20. století.

The was a trainer built by Mitsubishi which was used by the Imperial Japanese Navy in an extremely wide variety of roles, including light transport, liaison aircraft, utility aircraft and occasionally light bomber. Its Allied reporting name was Pine.


Historie.

K otevření stadionu v jeho první podobě došlo 5. září 1905 při zápasu mezi Linfield FC a Glentoran FC. První významný vývoj stadionu se uskutečnil ve 30. letech 20. století podle návrhu skotského architekta Archibalda Leitche, který také navrhl Celtic Park, Ibrox Stadium a Hampden Park. Tribuna „South Stand“ byla postavena jako krytá, vybavená sedadly. Krytá byla také tribuna na opačné straně a východní tribuna, tzv. „Railway End“. Nekrytá západní tribuna se nazývala „Spion Kop“ nebo „Kop Stand“. V té době měl stadion kapacitu 60 000 diváků.  Na počátku 70. let přibyl společenský klub a výstavní síň. V 80. letech byla postavena dvoupodlažní severní tribuna se 7000 sedadly, protože stávající poškodil požár. Na konci 90. let byla tribuna s názvem Kop zbořena a nahrazena další tribunou s 5 000 sedadly a s názvem „Kop Stand“.  Kvůli špatnému stavu stadionu Windsor Park bylo projednáno několik návrhů na jeho přestavbu, včetně možnosti vybudovat víceúčelový stadion a přesunout ho jinam v rámci Belfastu. Přemístění se ale nelíbilo příznivcům zápasů v Severním Irsku, kteří kvůli tomu protestovali a psali petice. V září 2009 Irská fotbalová asociace (IFA) oznámila, že dává přednost variantě Windsor Park přestavět. V roce 2011 přidělil výkonný orgán Severního Irska 138 milionů GBP na hlavní program obnovy stadionů v celém Severním Irsku, přičemž 28 milionů GBP bylo přiděleno na přestavbu Windsor Parku na všestranný stadion o kapacitě 20 000 míst.  Od 6. května 2014 probíhala rozsáhlá rekonstrukce za 38 milionů GBP. Práce zahrnovaly výstavbu jižní, východní a západní tribuny. Severní tribuna byla opravena. Stožáry světlometů byly nahrazeny integrovaným systémem do střechy. Dne 8. října 2016 byl zrekonstruovaný stadion otevřen při kvalifikaci na Mistrovství světa ve fotbale 2018 při zápasu Severoirské fotbalové reprezentace proti Sanmarinské fotbalové reprezentaci. Celková kapacita po úpravách je 18 434 diváků.  Stadion bude pořádat Superpohár UEFA 2021.

Windsor Park je multifunkční stadion ve severoirském městě Belfast. Využívá se především pro fotbalová utkání místního klubu Linfield FC a pro Severoirskou fotbalovou reprezentaci. Kapacita stadionu je 18 434 diváků.

Windsor Park is a football stadium in Belfast, Northern Ireland. It is the home ground of Linfield FC and tenants Northern Ireland national football team, and is also where the Irish Cup final is played.


Vznik.

Písmo sojombo bylo již čtvrtým mongolským písemným systémem a bylo pravděpodobně vytvořeno v roce 1686, tedy pouze 40 let po vytvoření todo bičigu.  Podle legendy viděl Dzanabadzar znaky písma jedné noci na obloze. Název písma odkazuje na tento příběh. Jedná se o úpravu sanskrtského slova "svájambhú", což znamená „zrozený ze sebe“.  Ve skutečnosti je slabičný systém založen na abecedě dévanágarí a základní forma znaků vychází z indického písma randžaná (Lantsa, Ranjana). Detaily jednotlivých znaků připomínají mongolské písmo a staroturkické písmo. Není jasné, zda Dzanabadzar sám navrhl symbol sojombo, nebo zda existoval dříve – vznik je kladen i do 14. století.

Použití.

Dzanabadzar vytvořil písmo pro překlad buddhistických textů ze sanskrtu nebo tibetštiny a široce je používal se svými žáky. Úkol písma, které mělo umožnit přesnou reprodukci jiných písem a jazyků, způsobuje jeho značnou složitost a pro běžnou potřebu bylo složité až příliš. Přesnost zápisu hlásek v písmu sojombo navíc znamenala, že psané mongolské dialekty se od sebe lišily – klasické mongolské písmo nereprezentovalo přesně výslovnost, takže různě vyslovované dialekty mohly mít společnou psanou podobu.  Sojombo bylo užíváno východními Mongoly především pro ceremoniální účely a dnes se již aktivně nepoužívá. Lze se s ním setkat (kromě historických textů) zejména v chrámových nápisech a na modlitebních mlýncích. Je také důležité pro lingvistiku, protože staré zápisy s exaktní výslovností dokládají vývoj mongolského jazyka, například vývoj délky vokálů.

Tvar.

Sojombo bylo první mongolské písmo psané vodorovně zleva doprava, na rozdíl od svislého směru psaní dřívějších písem. Stejně jako u tibetského a mnoha indických písem obsahují všechny znaky horizontální v horní části prvek, který v řadě znaků vizuálně tvoří linku.  Obě varianty symbolu sojombo slouží jako speciální znaky k označení začátku a konce textu. Dva z jeho prvků (horní trojúhelník a svislé břevno napravo) slouží jako základ pro každý znak písma.  Slabiky jsou v tomto rámci tvořeny jedním až třemi prvky. První souhláska je zobrazena v horní části prostoru vymezeného základním trojúhelníkem a břevnem (Cb). Samohláska je vyjádřena značkou nad trojúhelníkem, s výjimkou u a ü, které jsou označeny uprostřed (V pod Cb). Druhá souhláska (Cf) je v menší značka dole při břevnu uvnitř, a případně tlačí značku pro u nebo ü mírně doleva. Pro označení dlouhých samohlásek (L) se na spodní část svislého břevna použije krátký šikmý tah. Pro dvě dvojhlásky je zakřivené resp. zubaté značení vpravo od svislého břevna (Vd).

Abeceda.

První znak abecedy značí samostatnou hlásku a. U ostatních samostatných samohlásek se používá stejné značky spolu s další značkou. Všechny ostatní hlavní znaky jsou souhlásky. Pokud souhláska neobsahuje samohlásku, pak se slabika implicitně doplní znakem a.  S 20 souhláskami a 14 samohláskami je teoreticky možné vytvořit téměř 4000 kombinací, které se ale nikdy všechny nepoužívaly. Pro psaní tibetského nebo sanskrtského se přidávají další znaky a znaménka.  Jako interpunkční znaménko je vedle symbolu sojombo tečka, která je zobrazena jako svislá čárka. V nápisech často užívá tečka v horním indexu (ve výšce horního trojúhelníku) jako oddělovač slov.

Unicode.

Písmo sojombo je zahrnuto pouze ve verzi 10.0 standardu Unicode, v rozsahu U + 11A50-11AAF.

Sojombo (mongolsky ) je slabičné písmo (abugida), které vyvinul v roce 1686 mongolský mnich a učenec Dzanabadzar pro zápis mongolštiny. Může být použito také pro tibetštinu a sanskrt.  Zvláštní znak písma, symbol sojombo, se stal symbolem všemongolské jednoty stejně jako národním symbolem Mongolska; je součástí státní vlajky od roku 1921 a od roku 1992 je ve státním znaku.

The Soyombo script (, "Soyombo biçig") is an abugida developed by the monk and scholar Zanabazar in 1686 to write Mongolian. It can also be used to write Tibetan and Sanskrit.  A special character of the script, the Soyombo symbol, became a national symbol of Mongolia and has appeared on the national flag since 1921 and on the Emblem of Mongolia since 1960, as well as money, stamps, etc.


Život.

Aždar Ismajilov se narodil 23.dubna 1938 ve vesnici Čomatchur okresu Šarur. V roce 1961 skončil filologickou fakultu Ázerbájdžánské státní univerzity. V letech 1963-1965 studoval na fakultě režie v Ázerbájdžánském divadelním institutu, byl studentem režiséra Mehdí Mammadova a herce Rza Tahmasiba.  V letech 1961-1977 pracoval učitelem, ředitelem školy ve vesnici Čomatxur, byl pracovníkem v novinách "Şərq qapısı" (Východní vráty), v letech 1977-1994 pracoval pedagogem na katedře literatury, starším pedagogem, docentem a profesorem na Státní univerzitě v Nachčivanu.

Činnost.

Vědecká činnost.

V roce 1969 byl disertantem Institutu literatury Nizamího na Státní akademii věd Ázerbájdžánské SSR. Pod vedením vitse-prezidenta Akademie věd, akademika Mammad Arifa Dadašzadeha obhajil v roce 1974 disertaci na téma "Historické drámy Husejna Džavida" (Prorok, Chromý Timur, Sejavuš, Chajám).  V roce 1982 začal provádět výzkym na doktorské disertaci na téma "Tradice démonizmu ve tvorbě Husejna Džavida a ve světové literatuře" ověřenou vědeckou radou Institutu literatury Nizamího. Tady, oproti myšlenkám lidí, kteří spojovali vznik ázerbájdžánského romantismu v naší literární vědě v souvislosti s události let 1905-1917 psal, že původ romantismu Husejna Džavida začinal z filosofie Zarvan (Avesta). Z hlediska filozoficko-estetických hodnocení řemesla a v čele s tureckým "Tanzimatem literatury" zkoumal spojenost básníka-myslitele s řemeslnou cestou koryfejů světové literatury v kontextu s demonizmem. V knize se zkoumaly otázky pokračování a rozvoje v dědictví H.Džavida tradic demonizmu ve světovém romantismu. Aždar Ismajilov ukazoval ideofilosofické a umělecko-mifologické kořeny H.Džavida, zkoumal národní a všeobecně lidské rysy ve vlastním světě řemeslníka.  Na odpověď vědcům, kteří nevidějí H.Džavida mezi giganty světové literatury a z jiné strany také nerozumí domonogické filozofii je možné říct, že pět vědců -odborníků světové literatury, kteří byli pozvani z Gruzie a Moskvy ukazali dobrý vztah vuči jeho kladnému vystoupení na Vědecké radě. Zvláště oficiální oponent z Moskvy profesor A.L.Štejn řekl: "Jsme, odborníci literatury romantismu do té disertaci mysleli, že světový romantismus skončil v XIX století, ale ukazalo se, že v XX století existuje takový gigánt řemesla jako H.Džavid". Jeho slova o tom, že tato disertace, ve které se poprvé povídá o problému démonismu v literární vědě a filozofii byvalého Sovětského Svázu, o filozoficko-estetickém a politickém hodnocení byla dobrou odpovědi těm našim celebritám, kteří tvořili překážky.

Pedagogická činnost.

Po absolvování v roce 1961 ADU (Ázerbájdžánská státní univerzita) začal svou pedagogickou činnost v osmileté vesnické škole v Čomatchuru kde byl narozen.  Začavši znovu svou pedagogickou činnost v osmileté vesnické škole v Čomatchuru v letech 1974-1977 podle jeho iniciativy škola byla proměněna z osmileté do střední školy a měl vyjimečné zásluhy ve stavbě a zajištění modernějším vybavením dvoupatrové školy kde pracoval také ředitelem.  V roce 1977 Výborem Nachčivanské oblastní strány byl pozván do Nachčivanského státního pedagogického institutu, pracoval do roku 1994 pedagogem, starším pedagogem, docentem a profesorem.

Veřejně-politická činnost.

V listopadu roku 1990 v prvním nákladu armádně-frontových novin "Šarurské bitvy" výdaných v nakladatelství okresu Šarur vyšel jeho článek proti dobyvačné politice Kremlu pod názvem "İmperialistická vojska u nachčivanských hranic".  21. dubna roku 1992 před prezidentskými volbámi Ázerbájdžánské republiky zorganizoval schůzku obyvatelstva okresu Šarur, ohlásil prezidentskou kandidaturu Hejdara Alijeva. Rozhodnutí shromaždění ze dne 22. dubna roku 1992 bylo doručeno společnosti "Əlincə" ("Alindža") v Baku, která pomáhala všelijakým způsobem bojujícímu Nachčivanu.  Na schůzce obyvatelstva Šaruru, které návrhovalo kandidáturu Hajdara Alijeva na prezidenta Ázerbájdžánské republiky před budovou byvalé Generální Rady dne 24.dubna 1992 byl proveden mitink na obhajobu rozhodnutí o "věkové hranici". Aždar Ismajilov, který byl jeden z organizatoru mitinku ve svém prvním vystoupení zval všechen národ se ostražitě chovat a sjednotit se kolem Hejdara Alijeva proti budoucím katastrofám.  Po mitinku Aždar Ismajilov na základě pozvání Hejdara Alijeva byl u něho na návštěvě a dal podrobnou informaci o těžkých a protikladných udalostech odehrávajících v Baku.  Pak aby národ, který nemuže najít vychod z chaosu těžkých udalostí sjednotil se kolem něho, navrh z důvodu důležitosti zahajit politickou stránu.  S tímto cílem v srpnu roku 1992 v okresu Šarur ohlasil zahajení iniciativní skupiny "Stoupence Hejdara Alijeva", rozdělil území okresu na okruhy a během několika měsíců zapsal do seznamu více než třicet dva tisíce stoupenců. Tato činnost Šarurců založila historický základ konference zahajení strány YAP ve městě Nachčivan dne 21.listopadu roku 1992.  Dne 9. prosince roku 1992 Aždar Ismajilov v novinách "Səs" vystoupil s prohlašením "Leader naší strány je národ", které vysvětlovalo všenárodní podstatu strány "Yeni Azərbaycan (Nový Ázerbájdžán).  12. prosince roku 1992 Aždar Ismajilov zahajil iniciativní skupinu "Stoupence Hajdara Alijeva".  4. října roku 1994 pro odvrácení krvavých činností známých síl, které pokusili o převrat ve městě Baku, v připravení nutných opatření v prezidentské administraci kvůli odvracení udalostí a v akcích začinaje mitinkem, jenž byl proveden před budovou byvalé Generální Rady dne 24.dubna 1992 stali na obhajobu "věkové hranici" Hejdara Alijeva měli výjimečnou zásluhu Aždar Ismajilov a také jiní "Hejdarovci". Láska národa k Hejdaru Alijevovi zachranila vládu, ohrožení zustalo v minulosti. Nasledující den, brzo ráno v 6:00 hodin u vchodu do pracovny sešli s Hejdarem Alijevym a doprovodili ho do domu tři lidí - Šejchulislam Hadži Allahšukur Pašazadeh, Džalal Alijev a Aždar Ismajilov.  5. října roku 1994 podle pokynu Hejdara Alijeva na náměstí Azadlyg byl proveden mitink proti státnímu převratu, kterého se zúčastnilo stovky tisíc lidí a jedním z organizatorů byl Aždar Ismajilov.

Aždar Ismajilov (plné jméno: "Ismajilov Aždar Taghi oghlu", datum narození 23.dubna 1938, Čomatxur, okres Šarur, Nachičevanská ASSR, Ázerbájdžánská SSR, SSRA), ázerbájdžánský vědec, doktor filologických věd, profesor. Je jeden z tzv. 91 a jeden z aktivních zakladatelu strány YAP.

Ajdar Ismailov (full name: "Ajdar Tagi Ismailov"; b. April 23, 1938, Chomakhtur, Sherur raion, Nakhchivan ASSR, Azerbaijan SSR, USSR), Professor Doctor of philological sciences, one of the 91st, one of the most active founders of New Azerbaijan Party.


Historie.

V roce 1260 pověřil vládce mongolské říše Kublajchán (1215–1294) tibetského mnicha Čhögjela Phagpu, aby vytvořil nové písmo. Mělo nahradit mongolské písmo, přičemž nové písmo mělo být využitelné jak pro mongolštinu, tak pro další jazyky mongolské říše: čínštinu, tibetštinu a ujgurštinu. Tak vznikla v roce 1269 abugida pojmenovaná po svém vynálezci „phagpa“ nebo podle tvaru liter „kvadrátní písmo“ ( / дөрвөлжин бичиг). Ačkoli byla založena na tibetském písmu, byla psána shora dolů po vzoru mongolského písma.  Ačkoli vládce mimo jiné podporoval výuku písma na školách, nikdy se nestalo mezi obyvateli říše široce užívané. Jeho užívání se omezovalo na oficiální dokumenty, většina lidí pokračovala v používání svých starších písem. Po pádu dynastie Jüan v roce 1368 phagpa přišla i o svoji oficiální podporu.  Písmo phagpa však nikdy úplně nezmizelo. V Tibetu se stále používá jako pečetní písmo, pro nápisy na stěnách tibetských klášterů a pro nápisy na mincích.

Formy písma.

U písma phagpa lze rozlišit tři formy.  Standardní písmo bylo používáno hlavně v tištěných dílech. Vyznačuje se relativně kulatými tvary. Vedle něho bylo také pečetní písmo. To na rozdíl od standardního písma bylo zcela hranaté, provedení potom připomíná labyrint. To bylo používáno na oficiálních pečetích.  Písmo, které se dnes používá v Tibetu, se vyvinulo ze pečetního písma, ale používá se jak pro pečeti, tak pro tištěná díla.

Korpus.

Protože písmo phagpa nezískalo příliš širokou oblibu, je stávající korpus z doby dynastie Jüan obvykle omezeno na oficiální dokumenty.  Většina textů písma phagpa je psána v čínštině, přičemž text je většinou dvěma písmy, čínskými znaky a phagpou. Jedná se většinou o císařské edikty, bankovky, mince a pečeti. Mezi nejdůležitější práce ve písmu phagpa patří mimo jiné 蒙古 字 韻 "Mĕnggŭ Zìyùn", slovníku rýmů pro 9 000 čínských znaků, který používá písmo phagpa jako přepis. Také lze nalézt několik textů v mongolštině zapsaných písmem phagpa, i zde se vesměs jedná o úřední dokumenty. Texty v tibetštině nebo ujgurštině z doby dynastie Jüan jsou velmi vzácné.

Princip fungování.

Stejně jako v případě tibetského písma je phagpa tzv. abugida. To znamená, že všechny souhlásky mají inherentní vokál "a". Pokud je ve slabice jiný samohláska, značí se to samohláskovými znaky, které jsou vždy psány po odpovídající souhlásce. Znamení samohlásky kromě "a" mají různé formy v závislosti na tom, zda jsou na začátku nebo po souhlásce.  Stejně jako mongolské písmo je phagpa psána shora dolů ve sloupcích zleva doprava. Znaky se navzájem spojují stejně jako v mongolském písmu. Znaky písma phagpa jsou sloučeny do slov oddělených mezerou.

Unicode.

Písmo phagpa je kódováno od Unicode 5.0 v rozsahu U + A840 až U + A877.

Phagpa, také "'Phags-pa" (, tj. kvadrátní písmo), je abugida vytvořená lámou Čhögjalem Phagpou během vlády dynastie Jüan, přičemž bylo navrženo tak, aby se s ním mohly zapisovat všechny jazyky mongolské říše. Během dynastie Jüan se těšilo široké státní podpoře, mimo oficiální užití se ale příliš nerozšířilo a po pádu dynastie užívání téměř zmizelo, pouze v Tibetu se stále v modifikované podobě užívá.

The ʼPhags-pa script is an alphabet designed by the Tibetan monk and State Preceptor (later Imperial Preceptor) Drogön Chögyal Phagpa for Kublai Khan, the founder of the Yuan dynasty, as a unified script for the written languages within the Yuan. The actual use of this script was limited to about a hundred years during the Mongol Yuan dynasty, and it fell out of use with the advent of the Ming dynasty.  It was used to write and transcribe varieties of Chinese, the Tibetic languages, Mongolian, the Uyghur language, Sanskrit, Persian, and other neighboring languages during the Yuan era. For historical linguists, the documentation of its use provides clues about the changes in these languages.  Its descendant systems include Horizontal square script, used to write Tibetan and Sanskrit. There is a theory that the Korean Hangul alphabet was also partly inspired by ʼPhags-pa (see Origin of Hangul). During the Pax Mongolica the script has even made numerous appearances in western medieval art.


Proces.

Výrobní proces tepelného tváření obsahuje následující fáze:

Ohřev materiálu.

Plastová deska je zahřívána pomocí sestavy topných těles na teplotu, při které se materiál stává plastickým. Po dobu ohřevu je třeba hlídat průhyb desky, a popřípadě pomocí tlakového vzduchu udržovat desku v rovině tak, aby nedošlo ke kontaktu se spodními ohřívacími tělesy.

Formování výrobku.

Zde se rozlišuje formování do pozitivní, nebo negativní formy. Při formování do pozitivní formy nejprve vytvoříme pomocí tlakového vzduchu dodaného pod nahřátou desku tzv. bublinu. Do této bubliny je mechanicky vysunuta předehřátá tvarovací forma. Následně je odsát veškerý vzduch, který uvízl mezi formou a plastovou deskou. Takto plastový materiál “obalí” tvarovou formu a dosáhne požadovaného tvaru. Při lisování do negativní formy odpadá fáze vytvoření bubliny, vakuum vtáhne nahřátý materiál přímo dovnitř nahřáté formy.

Chlazení výrobku.

Po vakuaci a vytvarování výrobku je třeba materiál (plast) zchladit na teplotu, která je nižší nežli bod jeho tání. Jde o to aby si plastový materiál udržel svůj nový tvar i po vyjmutí tvarovací formy. Chlazení probíhá pomocí přívodu chladicího vzduchu na plochu nově vytvarovaného výrobku a to buď pomocí sestavy ventilátorů instalované na horním rámu stroje nad tvarovací zónou, nebo systémem hrdel napojených na centrální ventilátor, přivádějící co možná nejchladnější vzduch pro chlazení výrobku. Dále se dá proces chlazení urychlit rozprášením destilované vody do proudu přiváděného vzduchu.

Odformování výrobku.

Poté co je výrobek zchlazen na teplotu, při které si udrží svůj tvar i bez podpory tvarovací formy, dojde k procesu odformování. Stůl, na kterém je upevněna forma sjede zpět dolů do stroje a tím dojde k vysunutí formy z výlisku. U soﬁstikovaných zařízení je možno použít dělených forem s ovládáním přímo z řídícího panelu a lisovat takto i velmi složité tvary, které by bez této funkce nebylo možno odformovat.  Celý tento proces může být doplněn také o automatické vkládání plastových desek do stroje a automatické vykládání výlisků po výrobním procesu. Takto je strojní linka téměř automatická a potřebuje minimální zásahy ze strany obsluhy.

Využití.

Pomocí technologie thermoforming se vyrábějí zejména výrobky pro automobilový průmysl, jako jsou různé části karosérií, palubních desek, interiérové panely atd. Dále se lze setkat s tepelně tvářenými výlisky na zahradních sekačkách, bílé elektronice (ledničky), domácí elektronika (plastové kryty všech typů), sanitární předměty (vany, sprchové vaničky), blastry, obaly, potravinářské obaly a spousta dalších výrobků.

Tepelné tváření () je výrobní proces, při kterém se plast zahřívá na tvarovací teplotu, formuje se do určitého tvaru ve formě a následně se ořezává, čímž vznikne použitelný produkt.

Thermoforming is a manufacturing process where a plastic sheet is heated to a pliable forming temperature, formed to a specific shape in a mold, and trimmed to create a usable product. The sheet, or "film" when referring to thinner gauges and certain material types, is heated in an oven to a high-enough temperature that permits it to be stretched into or onto a mold and cooled to a finished shape. Its simplified version is vacuum forming.  In its simplest form, a small tabletop or lab size machine can be used to heat small cut sections of plastic sheet and stretch it over a mold using vacuum. This method is often used for sample and prototype parts. In complex and high-volume applications, very large production machines are utilized to heat and form the plastic sheet and trim the formed parts from the sheet in a continuous high-speed process and can produce many thousands of finished parts per hour depending on the machine and mold size and the size of the parts being formed.  Thermoforming differs from injection molding, blow molding, rotational molding and other forms of processing plastics. Thin-gauge thermoforming is primarily the manufacture of disposable cups, containers, lids, trays, blisters, clamshells, and other products for the food, medical, and general retail industries. Thick-gauge thermoforming includes parts as diverse as vehicle door and dash panels, refrigerator liners, utility vehicle beds and plastic pallets.


Stavba.

Most je dlouhý 1170 metrů. Z konstrukčního hlediska jde o komorový most postavený z předpjatého betonu, opatřený horní mostovkou, která je řešena jako spojitý nosník. Na mostovce jsou dva 3,5 metru široké jízdní pruhy a dva 1,5 metru široké pruhy pro pěší. Uprostřed mezi jízdními pruhy vede železniční trať o rozchodu 1000 mm. Výstavba nosné konstrukce byla provedena letmou betonáží.  Náklady na stavbu činily 42 milionů australských dolarů (30 milionů amerických dolarů), které poskytla australská vláda v rámci rozvojové pomoci. Most byl stavěn australskými stavebními společnostmi, aby demonstroval jejich potenciál pro velké infrastrukturní projekty v jihovýchodní Asii. Toto smíšení rozvojové pomoci s národními ekonomickými zájmy některé nevládní organizace kritizovaly.

Doprava.

Most umožňuje pozemní spojení thajského hlavního města Bangkoku s hlavním městem Laosu Vientiane.

Nemotorizovaný provoz.

Ačkoliv má most pruhy pro pěší, chůze po mostě není povolena. Chodci a cyklisté musí používat pravidelnou kyvadlovou dopravu mezi dvěma hraničními stanovišti nebo železnici.

Silniční doprava.

Most je součástí asijské dálnice AH12. Na thajské straně zde končí rychlostní silnice Thanon Mittraphap („Dálnice přátelství“, či oficiálně "Silnice č. 2").  Na laoské straně se mezi hraniční budovou a nájezdem na most nachází „přechod“ z levostranného provozu který je obvyklý v Laosu, na pravostranný provoz, který platí v Thajsku. Přechod je úrovňovým silničním křížením ve tvaru písmene X, provoz na něm je řízen světelným signalizačním zařízením.

Železniční doprava.

Železniční trať vede po mostě již od roku 1994 a v souvislosti s tím byla přemístěna i železniční stanice Nong Khai na nové místo blíže mostu.  20. března 2004 byla mezi Thajskem a Laosem podepsána dohoda o další dostavbě železniční trati vedoucí přes most. Stavba první části vedoucí k nově postavenému nádraží Thanaleng s budovami hraniční stráže a cizinecké policie započala v roce 2007 a dokončena byla o dva roky později. Slavnostní otevření proběhlo 5. května 2009 za účasti princezny Maha Čakrí Sirindhorn. Provoz na trati začal koncem března 2009, provozovatelem dopravy jsou Thajské státní dráhy.  Od února 2010 most příležitostně využívá i Eastern and Oriental Express.

První most thajsko-laoského přátelství (, ; ) je most překonávající řeku Mekong mezi provinciemi Nong Khai v Thajsku a Vientiane v Laosu.  Most byl otevřen 8. dubna 1994 jako první most na dolním toku řeky Mekong a v pořadí druhý most na řece vůbec.

The First Thai–Lao Friendship Bridge (, pronounced ; , ) is a bridge over the Mekong, connecting Nong Khai Province and the city of Nong Khai in Thailand with Vientiane Prefecture in Laos; the city of Vientiane is approximately from the bridge. With a length of 1,170 meters (0.73 mi), the bridge has two -wide road lanes, two -wide footpaths and a single gauge railway line in the middle, straddling the narrow central reservation.


Životopis.

Frans Post se narodil v roce 1612 v Leidenu (pokřtěn 17. listopadu v Haarlemu), jako syn malíře chrámového skla. Jeho starší bratr Pieter Post proslul jako architekt, malíř a grafik.  V roce 1636 byl poslán Nizozemskou západoindickou společností do Brazílie jako doprovod výpravy vedené správcem nizozemských statků v Brazílii, Johanem Mauritsem van Nassau-Siegen. Hlavním cílem jeho účasti byla dokumentace krajiny, flóry, fauny, obyvatel i sídel. Díla z jeho pobytu v Jižní Americe se vyznačují vysokou topografickou přesností. Pozornost věnoval ve významné míře dokumentaci výroby cukru z cukrové třtiny. Do vlasti se navrátil v roce 1644.  V roce 1646 vstoupil do malířského Cechu svatého Lukáše v Haarlemu. I po ztrátě území Brazílie neochabl v Holandsku zájem o jeho nákresy cukrovarnických provozoven, ani o zobrazení cizokrajných krajin.  Poslední datovaný obraz pochází z roku 1669. Ukončení tvůrčí činnosti bylo pravděpodobně způsobeno alkoholem. Zemřel 17. února 1680.

Dílo.

Obrazy z období po návratu z Jižní Ameriky maloval podle dovezených skic i po paměti. Na slavném obraze vodopádů Paulo Afonso již zobrazil pouze základní schéma vodního toku, zatímco tvarování koryta již skutečnost nezobrazuje. U mnoha obrazů lze nalézt topografickou jednotu s konkrétním reliéfem v Nizozemí.  Významnou součástí Postova díla jsou věrná vyobrazení rostlin a zvířat, doprovázená často poznámkami o chování, vzhledu i chuti masa zobrazených zvířat. Technikou těchto zobrazení je akvarel, kvaš a uhel.  V roce 1679 předal Johann Moritz Nassau 18 obrazů Franse Posta jako dárek francouzskému králi Ludvíkovi XIV, z nichž devět bylo zařazeno do stálé expozice Louvru.  V současné době jsou práce Franse Posta v mnoha významných muzeích v Evropě (Holandsko, Velká Británie, Francie, Německo) i v USA. Většina jeho děl se nalézá v Brazíli.

Frans Post byl nizozemský malíř z období tzv. Zlatého věku holandské malby 17. století. Proslul především zobrazením krajin a výjevů z Jižní Ameriky.

Frans Janszoon Post (17 November 1612 – 17 February 1680) was a painter during the Dutch Golden Age. He was the first European artist to paint landscapes of the Americas, during and after the period of Dutch Brazil In 1636 he traveled to Dutch Brazil in northeast of South America at the invitation of the governor Johan Maurits van Nassau-Siegen. His works were widely collected in The Netherlands, Europe, and Brazil, with the works showing an idealized vision of Dutch colonial rule.


Kariéra.

Pocházel z obchodnické rodiny irského původu, v námořnictvu sloužil od dětství (1680), rychlého postupu dosáhl v nástupnických bojích po Slavné revoluci, kdy byl povýšen na poručíka (1689) a kapitána (1690). Za devítileté války sloužil ve Středomoří, v letech 1697–1698 byl jako guvernér v [[Newfoundland]u pověřen obranou anglických kolonií v [[Kanada|Kanadě]]. Po neúspěchu bojů proti Francouzům se vrátil do Anglie a na jaře 1699 byl z námořnictva propuštěn. Téhož roku se oženil s Elizabeth Aylmer (1682–1763), dcerou admirála [[Matthew Aylmer|Matthewa Aylmera]], což předurčilo jeho další kariéru za války o španělské dědictví.  Na počátku [[Válka o španělské dědictví|války o španělské dědictví]] dostal jako kapitán pod velení vlastní loď, zúčastnil se tažení do [[Cádiz]]u, [[Bitva u Málagy|bitvy u Malagy]] a dobytí [[Barcelona|Barcelony]]. V roce 1705 byl povýšen do šlechtického stavu, v roce 1707 byl povýšen na [[kontradmirál]]a a stal se zástupcem vrchního velitele ve [[Středomoří]]. Jako velitel lodi "Torbay" byl přítomen ztroskotání části britské flotily u souostroví [[Scilly]] a smrti [[Cloudesley Shovell|admirála Shovella]]. V návaznosti na to byl Norris povýšen na [[viceadmirál]]a (1708), a i když formálně zůstával velitelem ve Středomoří, převzal osobně velení flotily v [[Baltské moře|Baltském moři]] a v roce 1709 byl povýšen na [[admirál]]a. V roce 1708 byl zvolen do [[Dolní sněmovna Spojeného království|Dolní sněmovny]] a poslancem zůstal čtyřicet let až do své smrti, politicky patřil k [[Whigové|whigům]]. Po nástupu [[Robert Harley, 1. hrabě z Oxfordu|Harleyovy]] vlády byl odvolán z postu velitele ve Středomoří (1711), poté se aktivně věnoval politice jako poslanec, sledoval vývoj války a angažoval se v záležitostech námořnictva.  [[Soubor:Hemsted_Park,_Benenden.jpg|náhled|vlevo|Zámek "Hemsted Park" ([[Kent]]), sídlo admirála Norrise od roku 1718]] Po válce o španělské dědictví byl pověřen ochranou britských obchodních zájmů v [[Severní moře|Severním]] a [[Baltské moře|Baltském moři]]. V letech 1715–1718 působil příležitostně diplomaticky v [[Ruské impérium|Rusku]], ale neměl statut vyslance. Když v rámci [[Severní válka|severní války]] převzal car [[Petr I. Veliký|Petr I.]] osobně velení koaličního loďstva vypraveného proti [[Švédsko|Švédsku]], admirál Norris se stal jeho zástupcem (1718), později byl britským komisařem při [[Nystadská smlouva|mírových jednáních v Nystadu]]. V letech 1718–1730 byl lordem admirality, z toho v letech 1727–1730 fakticky zastával funkci prvního námořního lorda. Po roce 1730 přešel do opozice proti [[Robert Walpole|Walpolově]] vládě, v roce 1734 přesto dosáhl hodnosti [[velkoadmirál]]a ("Admiral of the Fleet"). V letech 1734–1744 byl vrchním velitelem britského loďstva, během [[Válka o Jenkinsovo ucho|války o Jenkinsovo ucho]] osobně velel v [[Lamanšský průliv|kanálu La Manche]], v roce 1739 byl jmenován členem Tajné rady. Během [[války o rakouské dědictví]] byl v roce 1744 pověřen obranou britského pobřeží před chystanou francouzskou invazí. Francouzské loďstvo však bylo zničeno v bouři a Norris téhož roku odešel do výslužby. Do smrti zastával čestný post viceadmirála Velké Británie (1736–1749) a zůstal také poslancem Dolní sněmovny.  Jeho sídlem byl zámek "Hemsted Park" ([[Kent]]), který koupil v roce 1718 od rodiny Guldefordů. Věnoval se zde úpravám parku a rozšiřování pozemků, na tomto zámku také zemřel. Panství prodali potomci v roce 1780, později zámek vlastnil významný státník [[Gathorne Hardy]]. Z manželství s Elizabeth Aylmer měl admirál Norris pět dětí, z nichž dcera Lucy se provdala do spřízněného rodu Aylmerů. Nejstarší syn John (1702–1767) byl poslancem Dolní sněmovny, další synové sloužili u námořnictva, Henry Norris (1710–1764) dosáhl hodnosti viceadmirála.

Odkazy.

Externí odkazy.

[[Kategorie:Admirálové Royal Navy]] [[Kategorie:Angličtí šlechtici]] [[Kategorie:Britští politici]] [[Kategorie:Poslanci Dolní sněmovny Spojeného království]] [[Kategorie:Diplomaté Spojeného království]] [[Kategorie:Osobnosti válek o dědictví španělské]] [[Kategorie:Osobnosti severní války]] [[Kategorie:Stuartovská Anglie]] [[Kategorie:Georgiánské období]] [[Kategorie:Narození 1670]] [[Kategorie:Osoby s nejistým datem úmrtí]] [[Kategorie:Muži]]

Sir John Norris (1670 – 13. června 1749, Hemsted Park, Anglie) byl britský admirál a úspěšný námořní vojevůdce válek 17. a 18. století. Vynikl ve válce o španělské dědictví, kdy dosáhl hodnosti admirála (1709). Později působil i jako diplomat v Rusku, byl také aktivním politikem jako dlouholetý poslanec Dolní sněmovny. V roce 1734 byl povýšen na velkoadmirála a v letech 1734–1744 byl vrchním velitelem britského loďstva.

Admiral of the Fleet Sir John Norris (1670 or 167113 June 1749) was a Royal Navy officer and Whig politician. After serving as a junior officer during the Nine Years' War and the Williamite War in Ireland, he was given command of a squadron sent to North America to protect British settlements on the banks of Hudson Bay in 1697. Although he developed a plan to recapture some territories in Newfoundland and Labrador taken by French forces the previous winter, he was prevented from implementing that plan when the local council overruled him.  Norris served under Admiral Sir George Rooke at the Battle of Cádiz at an early stage of the War of the Spanish Succession. He went on to command the vanguard at the Battle of Malaga in August 1704 and then served under Admiral the Earl of Peterborough at the capture of Barcelona in October 1705.  As a flag officer, Norris was sent with a fleet to the Baltic Sea to support a coalition of naval forces from Russia, Denmark and Hanover taking in the Great Northern War. Tsar Peter took personal command of the coalition fleet and appointed Norris as his deputy in 1716: together they protected British and other allied merchant vessels from attack by warships of the Swedish Empire. In November 1718, following the death of Charles XII of Sweden, Britain switched sides and Norris returned to the region to protect British merchant shipping from attack by Russian raiders. Norris also acted as a commissioner in the negotiations leading to the Treaty of Nystad which ended the War in September 1721.  Norris went on to be commander-in-Chief of the Channel Fleet at the outset of the War of Jenkins' Ear in 1739. In 1744 he was asked to defend Britain from an imminent French Invasion: he was preparing for battle against the French fleet, when storms intervened scattering the invasion transports, with heavy loss of life, thereby ending the immediate threat of invasion.


Mládí a vzdělání.

Narodila se roku 1998 v New Yorku jako starší ze dvou sourozenců do herecké rodiny Ethana Hawkea a Umy Thurmanové. Rodiče navázali vztah v roce 1997 během natáčení filmu "Gattaca". Sňatek se uskutečnil v květnu 1998 a následný rozvod v roce 2005. Mladší bratr se narodil v roce 2002. Prostřednictvím druhého manželství otce s Ryan Shawhughesovou má také dvě poloviční sestry (nar. 2008 a 2011). Další poloviční sourozenkyně (nar. 2012) pochází ze vztahu matky s bývalým snoubencem a francouzským finančníkem Arpadem Bussonem.  Z otcovy strany je pra-pra-praneteří dramatika Tennessee Williamse. Prarodiči z matčiny strany jsou profesor indotibetských buddhistických studií na Kolumbijské univerzitě Robert A. F. Thurman a americko-mexická modelka Nena von Schlebrüggeová. Matka Schlebrüggeové, Birgit Holmquistová, byla také modelkou pózující pro sochu Axela Ebbeho "Famntaget", která stojí ve švédském Smygehuku.  V dětství jí byla diagnostikována dyslexie, která měla vliv na časté střídání základních škol, než nastoupila na soukromou školu Svaté Anny v Brooklynu, kladoucí důraz na uměleckou kreativitu a nikoli monotónní školní výuku. Vyrůstání v uměleckém prostředí ji přivedlo k herectví. Letních škol se účastnila v londýnské Královské akademii dramatických umění a v newyorském Hereckém studiu Stelly Adlerové. Na jeden rok se stala posluchačkou hereckého umění na Juilliard School, než se po přijetí role v minisérii "Malé ženy" rozhodla pro odchod.

Kariéra.

Modeling.

Na začátku modelingové kariéry pózovala, stejně jako matka a babička, pro časopis "Vogue". Stala se také tváří kolekce 2016/2017 britského módního maloobchodu AllSaints. V roce 2017 se představila jako jeden z modelů spodního prádla ve videokampani Calvina Kleina, jíž režírovala Sofia Coppola.

Herectví.

Režisérka Sofia Coppola ji v roce 2015 obsadila do titulní postavy plánované adaptace pohádkového příběhu "Malá mořská víla", kterou produkovala studia Universal Pictures. Producenti však upřednostnili známější herečku Chloë Moretzovou. Tento spor s dalšími vedly Coppolovou k odstoupení z projektu, který následně opustila i Moretzová.  Herecký debut zaznamenala v roce 2017 vedlejší postavou Jo Marchové v dramatické minisérii BBC "Malé ženy". Průlomovou rolí se pro ni roku 2019 stala Robin Buckleyová ve třetí řadě "Stranger Things", hororového sci-fi seriálu streamovací televize Netflix. Většinu scén odehrála po boku Joea Keeryho, jenž představoval Steva Harringtona. Jako prodavači zmrzliny v maloměstském obchodním domě se postupně zapletli do záhady s monstry z paralelního světa. Kritika hereckou dvojici zhodnotila příznivě. V témže roce si zahrála „květinové dítě“ Lindu Kasabianovou v Tarantinově komediálním dramatu "Tenkrát v Hollywoodu".  V říjnu 2018 získala hlavní roli Frankie ve druhém snímku Gii Coppolové "Mainstream", odehrávajícího se na pozadí milostného trojúhelníku v rychle proměňujícím se světě.

Hudba.

Během srpna 2019 vydala dva debutové singly „To Love A Boy“ a „Stay Open“. Na jejich autorství se podílela s písničkářem oceněným Grammy Jessem Harrisem, s plánem nahrání celého studiového alba.

Maya Hawkeová, celým jménem Maya Ray Thurman Hawke, (* 8. července 1998 New York, stát New York) je americká herečka a modelka, která se narodila jako starší ze dvou sourozenců do rodiny herců Umy Thurmanové a Ethana Hawkea.  Televizní kariéru zahájila v roce 2017 vedlejší rolí Jo Marchové v dramatické minisérii BBC "Malé ženy", představující adaptaci románu Louisy May Alcottové. Roku 2019 ztvárnila postavu Robin Buckleyové ve třetí řadě seriálu televize Netflix "Stranger Things", za níž obdržela Cenu Saturn pro nejlepší herečku ve vedlejší roli streamovaného pořadu. Na filmovém plátně si téhož roku zahrála „květinové dítě“ Lindu Kasabianovou v Tarantinově komediálním dramatu "Tenkrát v Hollywoodu".

Maya Ray Thurman Hawke (born July 8, 1998) is an American actress and model. She is the daughter of actress Uma Thurman and actor Ethan Hawke. After beginning her career in modeling, Hawke made her screen debut as Jo March in the 2017 BBC adaptation of "Little Women" and starred as Robin in the third season of the Netflix series "Stranger Things" (2019).


Klubová kariéra.

Rodná Brazílie.

V rodné zemi si postupně zahrál dospělý fotbal za kluby Paulista, Palmeiras a Santos. Poté odešel zkusit štěstí do Evropy.

Španělské kluby.

Během jediného roku za klub z Mallorcy si zahrál ve 29 zápasech La Ligy. V lednu 2004 se gólově zapsal do zápasu na hřišti Zaragozy, který jeho mužstvo vyhrálo celkově 3:1. V závěrečném kole na půdě Celty Vigo pomohl gólem k výhře 2:1. Mallorca skončila v lize na 11. místě. Nenê si zahrál také Pohár UEFA, kde Mallorca skončila v osmifinále.  Mezi roky 2004 až 2006 nastupoval za Deportivo Alavés. V první sezóně pomohl baskickému týmu k navrátu zpět do nejvyšší ligy. Ve třetím kole nové sezóny se blýskl hattrickem doma proti Getafe, ale Alavés přesto prohrálo 3:4. Po návratu do nejvyšší soutěže se Alavés umístilo na 18. pozici a znovu sestoupilo. Nenê se upsal galicijskému celku Celta Vigo, který si zajistil účast v Poháru UEFA.  Za Celtu odehrál pouze jedinou sezónu, ve které klub neuspěl a z 18. příčky opět sestoupil do druhé ligy. Nenê si zahrál ve všech 38 zápasech La Ligy, vstřelil při tom celkově 8 gólů. Proti moskevskému Spartaku se gólově prosadil a pomohl postoupit do osmifinále Poháru UEFA, kde Celta nestačila na Werder Brémy.

West Ham United.

V únoru 2015 podepsal 33letý Nenê smlouvu s anglickým West Ham United, a to do konce sezóny, kterému dal přednost před West Bromwich Albion. Angažmá nebylo příliš úspěšné, Nenê si zahrál v 8 zápasech, přičemž jeho minutáž nepřesáhla 150 minut.

Reprezentační kariéra.

Nenê si zahrál za reprezentaci Brazílie do 23 let, ale v seniorské nedostal nikdy prostor. Roku 2011 uvedl, že se chce zúčastnit MS 2014 i ve dresu francouzského mužstva, které se mělo konat v jeho rodné Brazílii. Povolán ale nakonec nebyl, světového šampionátu se nezúčastnil.

Úspěchy.

Zdroj:

Nenê, celým jménem Anderson Luiz de Carvalho (* 19. července 1981) je brazilský profesionální fotbalista, který hraje na pozici ofenzivního záložníka či křídelního útočníka za brazilský celek Fluminense. V minulosti hrál také mimo rodnou Brazílii, a to za evropské kluby ve Španělsku (RCD Mallorca, Deportivo Alavés, Celta de Vigo, Espanyol Barcelona), Francii (AS Monaco, Paris Saint-Germain) a i Anglii (West Ham United).  Magazín "France Football" jej zvolil nejlepším zahraničním hráčem Ligue 1 sezóny 2009/10.

Anderson Luiz de Carvalho (born 19 July 1981), known as Nenê, is a Brazilian professional footballer who plays for Fluminense. A left winger, he is mostly known for his crossing and dribbling ability, also being a free kick specialist.  He played most of his professional career in Spain, representing four clubs and amassing La Liga totals of 140 games and 23 goals over the course of four seasons, and France, where he appeared with Monaco and Paris Saint-Germain for 142 Ligue 1 matches in four and a half campaigns (55 goals).  Nenê won the 2013 national championship with PSG, also being chosen the league's best foreign player in 2010 while with Monaco. He also spent three months in England, with West Ham United.


Geografická poloha.

Lokalita leží 57 km jižně od města Zabol v oblasti náhorní plošiny Íránské vysočiny, jižně od řeky Hilmand, v nadmořské výšce necelých 500 metrů. Šahr-i Suchte se nachází poblíž silnice Zahedán – Zabol, zhruba 18 kilometrů západně od afghánsko-íránské státní hranice.

Historie.

Existence sídla z doby bronzové souvisí s civilizacemi na území Íránu v prehistorickém období, které byly nezávislé na starověké Mezopotámii. Podle výzkumů sídlo na křižovatce obchodních cest bylo založeno v době kolem roku 3200 př. n. l. a zaniklo kolem roku 1800 př. n. l. Okolnosti vzniku a následného pádu města Šahr-i Suchte, které bylo zřejmě městským státem, zatím nebyly objasněny.  První archeologické výzkumy zde prováděl maďarsko–britský archeolog Aurel Stein, který tuto lokalitu objevil na začátku 20. století. V letech 1967–1978 zde prováděli rozsáhlé vykopávky pracovníků Íránského centra archeologických studií a italského archeologického ústavu Istituto italiano per l'Africa e l'Oriente (IsIAO). V dalších letech se výzkumem lokality zabývali také odborníci z Organizace národního kulturního dědictví, lidové tvorby a turizmu Íránu. Většina archeologických nálezů pochází z období let 2700–2300 př. n. l. Tyto nálezy mj. jsou dokladem, že přes Šahr-i Suchte procházely trasy starověkých cest, spojujících Mezopotámii s územím Íránu a dále s Indií a Čínou. Podle výzkumů město prošlo čtyřmi etapami rozvoje civilizace a bylo třikrát vypáleno.

Popis.

Tzv. "Spálené město" bylo popsáno jako nejrozsáhlejší íránská prehistorická lokalita. Centrální území, které je pod ochranou UNESCO, má rozlohu 275 ha a přilehlé ochranné pásmo činí 2 200 ha. Na tomto území se nachází také hřbitov s 20 000–40 000 hroby. V okruhu zhruba 12 km kolem města byly nalezeny pozůstatky 166 satelitních vesnic. V širším okruhu bylo identifikováno celkem 330 vesnic a íránští archeologové vyslovili domněnku, že v případě prozkoumání dalších pahorků na přilehlém území může být objeveno až 1500 podobných menších sídel.

Šahr-i Suchte, někdy též Šahr-i Suchta, persky شهر سوخته (v překladu doslova "Spálené město") je rozsáhlá archeologická lokalita v provincii Sístán a Balučístán v jihovýchodním Íránu. Pozůstatky městského osídlení pravděpodobně džafarské a hilmandské kultury z doby bronzové byly v roce 2014 zařazeny na seznam Světového dědictví UNESCO.

Shahr-e Sukhteh (, meaning "[The] Burnt City"), also spelled as "Shahr-e Sūkhté" and "Shahr-i Sōkhta", is an archaeological site of a sizable Bronze Age urban settlement, associated with the Jiroft culture. It is located in Sistan and Baluchistan Province, the southeastern part of Iran, on the bank of the Helmand River, near the Zahedan-Zabol road. It was placed on the UNESCO World Heritage List in June 2014.  The reasons for the unexpected rise and fall of the city are still wrapped in mystery. Artifacts recovered from the city demonstrate a peculiar incongruity with nearby civilizations of the time and it has been speculated that Shahr-e-Sukhteh might ultimately provide concrete evidence of a civilization east of prehistoric Persia that was independent of ancient Mesopotamia.


Kariéra.

Pocházel z vedlejší větve starého skotského šlechtického rodu Middletonů, byl synovcem generála a poslance Johna Middletona (1678–1739). Narodil se v Leithu jako druhorozený syn nižšího státního úředníka Roberta Middletona, po matce Helen Dundas byl potomkem významného skotského klanu Dundasů a bratrancem významného státníka 1. vikomta Melvilla. Charles Middleton sloužil u námořnictva od roku 1741 a již v roce 1745 dosáhl hodnosti poručíka. Za sedmileté války bojoval v severní Americe, poté se vyznamenal v Karibiku na Závětrných ostrovech a v roce 1758 dosáhl hodnosti kapitána.  Po sedmileté válce žil v Kentu, kde jeho manželka koupila pozemky, po rodině Bouverie zde získal sídlo "Barham Court". Na počátku války s USA byl v roce 1775 povolán do aktivní služby při ústí Temže do Severního moře, v letech 1778–1790 zastával funkce finančního kontrolora Royal Navy, v roce 1781 získal titul baroneta a v roce 1787 byl povýšen na kontradmirála. V letech 1784–1790 byl členem Dolní sněmovny, kde patřil k toryům a reprezentoval přístav Rochester. V roce 1790 odešel z námořní administrace i z parlamentu. V roce 1794 byl povýšen na viceadmirála a v letech 1794–1795 byl krátce lordem admirality, následně dosáhl hodnosti admirála (1795). V této době se dlouhodobě angažoval v otázce zrušení otroctví, mimo jiné ve spolupráci s W. Wirbeforcem (zákonem z roku 1807 byl zrušen obchod s otroky).  Koncem dubna 1805 byl povolán do Pittovy vlády jako ministr námořnictva. Jmenován byl na návrh rodiny Pittů, s níž byl přes svou manželku vzdáleně spřízněn, ve funkci nahradil svého bratrance vikomta Melvilla, který musel odstoupit kvůli obvinění ze zpronevěry. Charles Middleton byl ve věku 78 let historicky nejstarším ministrem námořnictva, ve funkci ale vyvinul nebývalou aktivitu a byl hlavním strůjcem strategie námořního tažení proti napoleonské Francii, které završil admirál Nelson vítěznou bitvou u Trafalgaru. Po náhlé smrti premiéra Pitta odstoupil s celou vládou, jeho nástupcem ve funkci prvního lorda admirality se stal pozdější premiér Charles Grey, který byl o čtyřicet let mladší než Middleton.  S nástupem do funkce ministra námořnictva se stal zároveň členem Tajné rady a druhý den po převzetí úřadu byl povýšen na barona Barhama s členstvím ve Sněmovně lordů (titul byl odvozen od jeho rodového sídla v Kentu).

Manželství a potomstvo.

V roce 1761 se oženil s Margaret Gambierovou (1730–1792), sestrou admirála Jamese Gambiera (1723–1792) a švagrovou admirála Sira Samuela Cornishe (1715–1770). Z jejich manželství se narodila jediná dcera Diana (1762–1823), dědička baronského titulu provdaná do rodu Noel. Měla čtrnáct dětí a každé z nich obdrželo díky závěti Charlese Middletona 10 000 liber. Z nich Charles Noel (1781–1866) získal titul hraběte z Gainsborough (1841). Jeho potomstvo pak oba tituly nadále užívalo současně, nynějším představitelem rodu je Anthony Baptist Noel, 6. hrabě z Gainsborough a 8. baron Barham (*1950).  Po admirálu Charlesu Middletonovi bylo v 19. a 20. století pojmenováno několik bitevních lodí Royal Navy. Poslední z nich byla "HMS Barham" potopená za druhé světové války.

Charles Middleton, 1. baron Barham ("Charles Middleton, 1st Baron Barham, 1st Baronet Middleton of the Navy") (14. října 1726, Leith, Skotsko – 17. června 1813, Barham Court, Anglie) byl britský admirál. Pocházel ze staré skotské šlechty a v námořnictvu sloužil od patnácti let. Zúčastnil se válek v koloniích a v Evropě, dlouhodobě působil ve správě Royal Navy, byl též poslancem Dolní sněmovny, v roce 1795 dosáhl hodnosti admirála. V letech 1805–1806 byl ministrem námořnictva, v roce 1805 se zároveň s titulem barona stal členem Sněmovny lordů. Mimo jiné proslul svými dlouhodobými aktivitami v otázce zrušení otroctví.

Admiral Charles Middleton, 1st Baron Barham PC (14 October 172617 June 1813) was a Royal Navy officer and politician. As a junior officer he saw action during the Seven Years' War. Middleton was given command of a guardship at the Nore, a Royal Navy anchorage in the Thames Estuary, at the start of the American War of Independence, and was subsequently appointed Comptroller of the Navy. He went on to be First Naval Lord and then First Lord of the Admiralty. Middleton also played a crucial role in the abolition of the slave trade.


Životopis.

Victorine Meurent se narodila v Paříži v rodině řemeslníků. Její otec byl patinátor a matka kloboučnice. Modelkou se stala ve věku šestnácti let ve studiu Thomase Coutura a možná také studovala umění v ateliéru jeho ženy. Pro Maneta pracovala poprvé jako modelka v roce 1862 pro jeho obraz "The Street Singer". Byla oblíbenou modelkou jednak pro svou drobnou postavu, která jí přinesla přezdívku La Crevette (kreveta), ale i pro její zrzavé vlasy, které tak jasně svítí v Manetově akvarelové kopii Olympie. Meurentová nejen malovala, také hrála na kytaru a na housle, učila hru na tyto dva nástroje a zpívala v kavárnách.  Její jméno zůstane navždy spojeno s Manetovými uměleckými díly z roku 1863, "The Luncheon on the Grass"(Snídaně v trávě) a "Olympia", na kterých je zobrazena nahá. V té době byla také modelkou Edgara Degase a belgického malíře Alfreda Stevense. Oba byli blízcí přátelé Maneta. Její vztah se Stevensem byl údajně obzvláště blízký.  Manet využíval Meurentovou jako modelku do začátku let 1870, kdy se ona začala věnovat spíše klasickému umění. Manet s ní nesouhlasil a tak došlo k ocizení, neboť Manet nebyl příznivcem jejího akademického stylu malby. Poslední Manetův obraz, ve kterém se Meurentová objeví je "Gare Saint-Lazare" ("Nádraží Saint-Lazare"). V roce 1875 Meurentová začala studovat u portrétisty Étienne Leroye. Následující rok poprvé přihlásila vlastní práci do Salonu a její práce byla přijata. Porota toho roku zamítla Manetův obraz "Bourgeoise de Nuremberg au XVIe siècle". Meurentové obraz přihlášený na Académie des Beaux-Arts v roce 1879 byl vystaven ve stejné místnosti jako obraz Manetův. Své práce vystavovala také v letech 1885 a 1904. Na Salonu Meurentová vystavovala šestkrát. Z finančních důvodů pokračovala v modelování, v letech 1880 pro Norberta Goeneutte, umělce známého svými lepty a pro Henri de Toulouse-Lautreca.  V roce 1903 se stala Meurentová členkou Société des Artistes Français s podporou Charlese Hermann-Leona a Tonyho Roberta-Fleuryho, zakladatelů Société. V roce 1906 se Meurentová přestěhovala na předměstí Paříže, do Colombes, kde žila po zbytek svého života se ženou jménem Marie Dufour. Je možné, že dům vlastnili společně. Meurentová zemřela 17. března 1927.  Po smrti Dufourové v roce 1930 byl obsah domu zlikvidován; vše včetně houslí bylo spáleno.

Victorine-Louise Meurent (také Meurant) (18. února 1844 Paříž – 17. března 1927 Colombes) byla francouzská malířka a slavná modelka slavných malířů. Nejznámější je jako oblíbený model Édouarda Maneta. Byla nejen mdelkou, ale byla také umělkyní, která pravidelně vystavovala na prestižních pařížských Salonech. V roce 1876 byly její obrazy vybrány pro výstavu na Salonu, a Manetova práce doporučena nebyla.

Victorine-Louise Meurent (also Meurant) (February 18, 1844 – March 17, 1927) was a French painter and a famous model for painters. Although she is best known as the favourite model of Édouard Manet, she was also an artist in her own right who regularly exhibited at the prestigious Paris Salon. In 1876 her paintings were selected for inclusion at the Salon's juried exhibition, when Manet's work was not.


Historie a vývoj.

Práce na vytvoření systému Beifangxua Latinxua Sin Wenz (北方話拉丁化新文字) začaly v Moskvě již v roce 1928, kdy se sovětský vědecký výzkumný ústav o Číně snažil vytvořit prostředek, pomocí něhož by velká čínská komunita (převážně dělníci ve Vladivostoku a Chabarovsku) žijící na dálném východu SSSR mohla být gramotná, což by usnadnilo jejich další vzdělávání.  U systému Latinxua Sin Wenz se od počátku počítalo, že jakmile bude zaveden, nahradí čínské znaky. Použití latinky namísto cyrilice souviselo s obecnou latinizací (latinizace v Sovětském svazu), proto se vědci domnívali, že latinizace čínštiny přinese lepší výsledky než její cyrilizace. Systém byl na rozdíl od Gwoyeu Romatzyh méně jednoznačný kvůli absenci značení tónů, ale díky tomu se ho mohly rychle učit široké vrstvy mluvčích.  Průkopníky systému byl moskevský čínský literát a politik Čchü Čchiou-paj (Qu Qiubai, 1899–1935) a ruský lingvista V. S. Kolokolov (1896–1979), kteří první návrh předložili roku 1929.  Následně v roce 1931 díky koordinovanému úsilí mezi sovětskými sinology V. M. Alexejevem, A. A. Dragunovem a A. G. Šrprincinem a moskevskými čínskými vědci Čchü Čchiou-paj, Wu Jü-čangem, Lin Po-čchüem, Siao Sanem, Wang Siang-paem a Sü Tche-lim byl systém Latinxua Sin Wenz dokončen. Systém byl podporován řadou čínských intelektuálů, jako Kuo Mo-žo a Lu Sün, následující čtyři roky byly s tímto systémem prováděny testy mezi 100 000 čínskými přistěhovaleckými dělníky a později, v letech 1940–1942, na komunistickém severu Číny. Ještě v listopadu 1949 přijaly železnice na severovýchodě Číny systém Latinxua Sin Wenz pro všechny své telekomunikace.  Ovšem se vznikem samostatné Čínské lidové republiky začalo docházet k útlumu používání systému Latinxua Sin Wenz a byl postupně nahrazen systémem pchin-jin (pinyin).

Latinxua Sin Wenz (, také Sin Wenz, "nové písmo", Zhungguo Latinxua Sin Wenz "čínské latinizační nové písmo", Latinxua, "latinizace") je historická romanizace pro čínské jazyky užívaná v 30. a 40. letech 20. století. Systém počítal s odlišnými přepisy podle výslovností znaků jednotlivých čínských dialektů, výraz Latinxua Sin Wenz tak obvykle odkazuje na Beifangxua Latinxua Sin Wenz, který byl navržen pro standardní čínštinu. Systém neumožňoval zvláštní značení pro tóny (znal pouze několik nepravidelných případů, kde značení tónů bylo možné), což sice zajistilo jednoduchost systému (a zprvu velkou oblibu), v důsledku to byl jeden z důvodů opuštění systému.  Latinxua Sin Wenz je historicky pozoruhodná jakožto první romanizační systém používaný místo čínských znaků rodilými čínskými mluvčími. Původně byla vytvořena čínskými a ruskými vědci v Sovětském svazu a používána tamními čínskými imigranty, dokud většina z nich neopustila zemi. Později byl systém po nějakou dobu oblíbený v severní Číně, kde byl použit ve více než 300 publikacích, než bylo jeho používání ukončeno Čínskou lidovou republikou.

Latinxua Sin Wenz (; also known as Sin Wenz "New Script", Zhungguo Latinxua Sin Wenz "China Latinized New Script", Latinxua "Latinization") is a historical set of romanizations for Chinese languages, although references to Sin Wenz usually refer to Beifangxua Latinxua Sin Wenz, which was designed for Mandarin Chinese. Distinctively, Sin Wenz does not indicate tones, under the premise that the proper tones could be understood from context.  Latinxua is historically notable as being the first romanization system used in place of Chinese characters by native Chinese speakers. It was originally developed by groups of Chinese and Russian scholars in the Soviet Union and used by Chinese immigrants there until the majority of them left the country. Later, it was revived for some time in Northern China where it was used in over 300 publications before its usage was ended by the People's Republic of China.


Pozadí.

Na počátku rusko-japonské války byla hlavní část ruského tichooceánského loďstva blokována japonským námořnictvem v Port Arthuru. Vzdálenější od centra bojů a rozsahem méně významná námořní základna ve Vladivostoku přestála v březnu 1904 ostřelování eskadrou pod velením viceadmirála Shigetō a bez významnějších ztrát zachovala akceschopnost. Na základně kotvil chráněný křižník "Bogatyr", pomocný křižník "Lena" a samostatná eskadra tvořená zastaralými obrněnými křižníky "Rossija", "Rjurik" a "Gromoboj" pod velením viceadmirála Karla Jessena, baltského Němce.  Navzdory malé síle se eskadra v prvních měsících konfliktu vydala na moře a provedla útoky na zásobovací linky. Znepokojila nepřátelskou stranu, která se obávala, že by eskadra mohla zaútočit na japonské ostrovy nebo by mohla přispět koordinovanému útoku cílícímu k prolomení blokády Port Arthuru. Japonci museli vyčlenit značnou sílu pod velením viceadmirála Hikonojō, aby eliminovali válečné lodě ve Vladivostoku.

Nájezd v Cušimském průlivu.

Viceadmirál Pjotr Bezobrazov vyplul 12. června 1904 s křižníky "Rossija", "Rjurik", "Gromoboj" s rozkazem vplout Korejským průlivem do Cušimského průlivu a odtud, po dvou dnech plavby, obrátit se na západ a připojit se k flotile blokované v Port Arthuru. Na cestě spatřil vojenské transporty "Hitači Maru" a "Sado Maru" mířící do přístavu Dalnyj.  "Hitači Maru" převážel 1 238 mužů, z toho 727 mužů náhradního praporu Císařské gardy a 359 mužů 10. divize. "Sado Maru" transportoval 1 258 mužů, mezi nimi bylo 867 ženistů, železničních specialistů. Oba transporty vezly nezbytnou výzbroj pro jedenáctipalcové Armstrongovy houfnice, užívané při dobývání opevněného Port Arthuru.  Opačným směrem plula malá neozbrojená nemocniční loď "Izumi Maru", která, neoznačená, přepravovala nemocné a zraněné vojáky do Japonska. Pro ochranu zásobovací trasy vyčlenilo velení japonského námořnictva jen chráněný křižník "Cušima", který v kritickém čase (0715) plul zhruba v polovině průlivu. Námořníci "Cušimy" spatřili ruskou eskadru, ale kvůli malému dosahu bezdrátové sítě a špatným atmosférickým podmínkám nedokázali vyslat varování. Pokusili se alespoň přiblížit ostrovu Cušima, kde byly podmínky lepší. Ruská eskadra nepřítele spatřila, ale nepronásledovala. Z "Cušimy" se zdařilo předat v 0815 varování a pak zamířila zpět k ruské eskadře. Admirál Kamimura, sídlící na základně Takečiki na Cušimě, poslal do Šimonoseki příkaz zastavit veškerou plavbu průlivem a nařídil svým lodím, aby následovaly "Cušimu".  Ruská eskadra si však v 0900 všimla "Izumi Maru" a Bezobrazov poslal "Gromoboj", aby loď pronásledoval. "Gromoboj" zahájil palbu, zabil nebo zranil více než 30 mužů, pak se japonská transportní loď zastavila a vzdala. Asi stovku nemocných a zraněných se podařilo zachránit a pak byla potopena západně od Okinošimy i s těmi, kteří se odmítli vzdát a zůstali na palubě. Asi v 1000 ruská eskadra spatřila "Sado Maru" a zhruba ve stejnou dobu se objevila v dohledu japonská flotila. Přesto, že dal japonskému transportu lhůtu 40 minut ke kapitulaci a opuštění lodi, "Rurik" vypálil dvě torpéda na "Sado Maru", která explodovala a zabila 239 cestujících a posádky, ale loď nepotopila. "Sado Maru" byla nakonec unášena dalších 30 hodin, až na Okinošimě najela na břeh.  Když se "Gromoboj" obrátil k "Hitači Maru", nic nenasvědčovalo tomu, že by se chtěla vzdát. "Gromoboj" zahájil palbu ze všech hlavní, na palubě zabil spoustu mužů včetně britského kapitána a vrchního strojníka a loď potopil. Zhoršující se viditelnost zabránila japonské flotile se přiblížit ruské eskadře a tak ve 1330 zachránila 152 trosečníků z "Hitači Maru".

Důsledky.

Rusové v nájezdu pokračovali 16. června, kdy blízko Maizuru zajali britský parník "Allanton". Také potopili dvě plachetnice "Seijei Maru" (114 gt) a "Hačiman Maru" (škuner).  Japonská morálka dostala těžkou ránu. Kamimura dostal četné výhrůžky smrtí a ocitl se pod extrémním tlakem, aby dostihl ruskou eskadru, což se mu podařilo 14. srpna 1904, kdy svedl bitvu u Ulsanu.  V parku Čidorigafuči v Tokiu byl postaven pomník a na hřbitově Aojama byl zřízen společný hrob vojáků Císařské gardy. Památník "Sado Maru" byl vztyčen v parku Šiba (v roce 1964 byl přesunut do svatyně Jasukuni).

Bitva o konvoj Hitači Maru (, ) bylo námořní střetnutí, ke kterému došlo během rusko-japonské války. Tři chráněné křižníky ruského námořnictva provedly z Vladivostoku výpad, při kterém potopily tři japonské transportní lodě.

The was a maritime incident which occurred during the Russo-Japanese War of 1904–1905, in which three Japanese transports were sunk in a Russian commerce raiding sortie by a Vladivostok-based armored cruiser squadron of the Imperial Russian Navy.