Historie.

Nejstarší hradby.

Již Julius Caesar nazývá Paříž oppidem, tedy opevněným sídlištěm: Tedy: "Je to oppidum Parisiů, které se nachází na ostrově v řece Seině." Ovšem není jisté, jedná-li se skutečně o dnešní ostrov Cité. Bezpečná je ovšem informace, že v roce 285 n. l. při nájezdech barbarů během stěhování národů uprchli obyvatelé z Lutetie na levém břehu a opevnili se na ostrově Cité, kde na východní straně vystavěli hradby z kamenů vzatých z Arènes de Lutèce. Toto galořímské opevnění tedy chránilo pouze ostrov. Co se týče nejstaršího opevnění města z 10. století, které již stálo na pravém břehu, existovaly dlouhou dobu pouze hypotézy vycházející z umístění ulic a pomístních názvů. Teprve nedávno však byly nalezeny stopy opevnění na rohu ulic "Rue de l'Arbre-Sec" a Rue de Rivoli v 1. obvodu, což umožnilo určit alespoň přibližně jeho trasu.

Hradby Filipa II. Augusta.

Více je toho známo o hradbách krále Filipa II. Augusta, který nechal rozšířit opevnění kolem města v letech 1190-1215 a území zahrnovalo 253 ha na obou stranách řeky. Tyto zdi byly později zakomponovány zčásti do pozdních hradeb, částečně i do obytných domů. Výstavba hradeb probíhala během bojů francouzského krále s Plantagenety. Aby ochránil město v době své nepřítomnosti, nařídil před odjezdem na třetí křížovou výpravu vybudovat kamenné hradby kolem celé Paříže. Na pravém břehu vznikaly hradby v letech 1190-1209 a na levém břehu 1200-1215. Upřednostnění pravého břehu při výstavbě mělo strategické důvody. Případný útok anglického krále by pravděpodobně vedl od severozápadu a levý břeh nebyl z důvodu menšího osídlení tolik významný. Při této příležitosti byl dobře opevněn i královský palác Louvre.

Hradby Karla V..

Ačkoliv hradby z přelomu 12. a 13. století zahrnovaly i ornou půdu a vinice, pro případ dlouhodobého obléhání, počet obyvatel stále stoupal, půda byla zabírána pro výstavbu a pěstování zemědělských plodin se přesouvalo mimo městské hradby. Rovněž se rozvíjela předměstí, především Saint-Honoré na západě. Stoletá válka mezi Francií a Anglií si vyžádala výstavbu nových městských hradeb. V roce 1356 začal na pravém břehu Étienne Marcel stavět hliněný val několik set metrů od hradeb, který byl dokončen v roce 1358. Král Karel V. poté nařídil, aby byl tento val opevněn a doplněn vodním příkopem napájeným ze Seiny. Výstavba nových městských hradeb byla dokončena roku 1383 za jeho nástupce Karla VI. Na pravém břehu nahradily předchozí opevnění Filipa II. Augusta. Nová zeď obklopovala území o rozloze 439 ha, na kterém žilo zhruba 150 000 obyvatel. Hradby byly rozšířeny pouze na pravém břehu Seiny západně od Louvru, který tak přestal být součástí opevnění a zahrnovaly především čtvrť Marais. Karel V. během povstání Étienna Marcela opustil královský palác na ostrově Cité a přesídlil do paláce Saint-Pol na pravém břehu. Ten však byl špatně chráněn, proto byl systém hradeb zpevněn právě zde. Součástí těchto hradeb byla i pevnost Bastila vystavěná v letech 1370-1382.

Hradby Ludvíka XIII..

U příležitosti výstavby nového opevnění byla tato středověká hradba částečně zbořena a nahrazena novou za vlády Ludvíka XIII. V letech 1633-1636 k ní byla připojena ještě další část hradeb na západě podle plánů Jacquese Lemerciera. Také tyto hradby byly rozšířeny pouze na pravém břehu řeky. Toto opevnění se také nazývá jako žluté příkopy ("Fossés jaunes").  Tyto hradby byly zbořeny relativně brzy, v roce 1670 za nástupce Ludvíka XIV. Stavby byly strženy, příkopy zasypány a namísto nich byly zřízeny široké bulváry. Z těchto hradeb se dochovalo jen velmi málo hmotných pozůstatků. V místě starých bran byly postaveny triumfální oblouky Porte Saint-Denis a Porte Saint-Martin.

Fermiers généraux.

V letech 1785-1788 byla kolem Paříže postavena zeď zvaná "Fermiers généraux". Na rozdíl od předchozích hradeb nebylo jejím hlavním cílem chránit hlavní město, ale sloužila k daňovým účelům. Na zboží, které bylo dovezeno do Paříže, byla uvalena nepřímá daň (spotřební daň) tzv. akzise a veškeré zboží proudící do Paříže mohlo procházet pouze přes brány této zdi. Výběrem této daně byla pověřena finanční společnost "Ferme générale" založená v roce 1726, která se starala o výběr nepřímých daní. Zeď "Fermiers generaux" zahrnovala již 3370 ha. Byla zbořena po roce 1860, kdy se hranice Paříže posunuly až k novým hradbám. Dnes se z tohoto opevnění dochovaly některé stavby sloužící právě ke kontrole zboží a výběru daní.

Thiersovy hradby.

V letech 1840-1845 byly za vlády Ludvíka Filipa postaveny nové hradby ve větší vzdálenosti (asi 5 km od města), které prosadil politik Adolphe Thiers. V roce 1860 byly hranice Paříže posunuty až k těmto hradbám a bylo zahájeno odstranění zdi "Fermiers généraux". Nové hradby byly dlouhé 33 km a měly 94 bašt a 17 městských bran. Za hradbami se ještě táhl pás volného prostranství tzv. zone non aedificandi, kde mohly být v případě potřeby umístěny těžké zbraně. Ovšem už v době svého vzniku byl tento druh obrany města zastaralý, což se ukázalo během první světové války, kdy válečná technika, především děla tzv. Tlustá Berta nebo Pařížanka mohly ostřelovat Paříž z velké vzdálenosti. 19. dubna 1919 vstoupil v platnost zákon, dle něhož město odkoupilo hradby za 100 miliónů franků s podmínkou zákazu výstavby v zone non aedificandi. Téhož roku byla zahájena jejich postupná demolice.

Prstenec pevností.

Souběžně s výstavbou Thiersových hradeb byl budován systém opevnění ve vzdálenosti zhruba 5 km od nich. Jednalo se o 16 pevností kolem Paříže.  Protože se během Prusko-francouzské války ukázalo opevnění Paříže jako neúčinné, byl v letech 1874-1885 vybudován kolem Paříže další pás pevností ve vzdálenosti zhruba 20 km. Jednalo se o 196 staveb (58 malých pevností a 278 baterií)

Pařížské hradby byly systém městského opevnění Paříže, které obklopovalo město až do počátku 20. století. S tím, jak se zvětšovala Paříž, rozšiřovaly se i prstence hradeb kolem ní, takže se během staletí vytvořilo několik odlišných opevňovacích systémů. Rozlišuje se sedm základních hradeb.  Nejstarší mohlo být předpokládané galské opevnění, po němž následovalo galo-románské. Ve středověku pak byly postaveny hradby Filipa II. Augusta a Karla V. Další hradby, tzv. "žluté příkopy" (Fossés jaunes) nechal postavit Ludvík XIII. Na konci 18. století vznikly hradby zvané "Fermiers généraux" a po nich v polovině 19. století tzv. Thiersovy hradby, které byly odstraněny až po roce 1919. S výjimkou období 1670 (kdy nechal Ludvík XIV. strhnout hradby svého otce Ludvíka XIII.) až 1785 (kdy byla zahájena výstavba "Fermiers généraux"), byla Paříž vždy až do první světové války obklopena hradbami.  Mnohé hradby zanechaly po sobě též stopy ve struktuře pařížských ulic. Tzv. velké bulváry (Grands Boulevards), tj. "Beaumarchais", "Filles-du-Calvaire", "Temple", "Saint-Martin", "Saint-Denis", "Bonne-Nouvelle", "Poissonnière", "Montmartre", "Italiens", "Capucines" a "Madeleine" vznikly na místě hradeb Ludvíka XIII. Tzv. vnější bulváry (boulevards extérieurs) ukazují, kudy vedla hradební zeď "Fermiers généraux" ("Charonne", "Ménilmontant", "Belleville", "La Villette", "La Chapelle", "Rochechouart", "Clichy", "Batignolles" a "Courcelles"). Tzv. maršálské bulváry (Boulevards des Maréchaux) pojmenované po maršálech Francie: "Soult", "Poniatowski", "Général-Jean-Simon", "Masséna", "Kellermann", "Jourdan", "Brune", "Lefebvre", "Victor", "Général-Martial-Valin", "Murat", "Suchet", "Lannes", "Amiral-Bruix", "Gouvion-Saint-Cyr", "Berthier", "Bessières", "Ney", "MacDonald", "Sérurier", "Mortier" a "Davout" se nacházejí na místě Thiersových hradeb a konečně Boulevard périphérique byl postaven na místě tzv. zone non aedificandi. Samotných hmotných pozůstatků hradeb se do dnešní doby dochovalo jen velmi málo. Jsou to především části hradeb Filipa II. Augusta ve čtvrti Marais a některé stavby "Fermiers généraux".

Walls of Paris ("enceintes de Paris" or "murs de Paris" in French), refers to the city walls that surrounded Paris as it grew from ancient times until the 20th century, built primarily to defend the city. Several successive city walls were built, with the exception of 1670, when Louis XIV ordered the demolition of the Louis XIII Wall, through 1785, when construction began on the Wall of the Farmers-General. The city walls of Paris include:  As Paris expanded over time, new walls were built to consolidate the existing city with new houses, gardens, and vegetable fields. Existing walls would eventually be destroyed and its site built up into a street or boulevard. Only a few sections of the Wall of the Farmers-General (pavilions of Claude Nicolas Ledoux) and the Wall of Philippe Auguste survived. The walls' influence on modern Paris can still be seen on some of its major streets and boulevards such as:


Mládí a první světová válka.

Fritz Todt se narodil 4. září 1891 jako syn hodináře Emila Todta (1861–1909) a jeho ženy Elise (1869–1935) v bádenském městě Pforzheim. Maturoval na místním gymnáziu v roce 1910 a nastoupil roční základní vojenskou službu u bádenského 14. pluku polního dělostřelectva ("Feldartillerie-Regiment Großherzog (1. Badisches) Nr. 14") v Karlsruhe. Po dokončení služby v roce 1911 byl přeřazen do zálohy a začal studovat stavebnictví na Technické univerzitě v Mnichově.  Vypuknutí světové války však jeho studium přerušilo a on sám byl v srpnu 1914 povolán ze zálohy již jako "Wachtmeister der Reserve" (ekvivalent pro četaře dělostřelectva v záloze). Zařazen byl ke svému domovskému 14. pluku polního dělostřelectva v Karlsruhe. Rovněž byl zařazen do měsíčního výcvikového kurzu pro důstojníky v záloze, který úspěšně dokončil jako "Leutnant der Reserve" (poručík v záloze) v říjnu téhož roku.  S povýšením následovalo převelení k bádenskému 110. granátnickému pluku ("2. Badisches Grenadier-Regiment „Kaiser Wilhelm I.“ Nr. 110") spadajícímu do sestavy 28. divize pod velením generálporučíka Kurta von Kehlera. Zanedlouho byl jmenován velitelem roty a poté se účastnil bojů ve Flandrech, kolem města Champagne a dalších bitev na Západní frontě.  V lednu roku 1916 byl poručík Todt přeřazen k vzdušným silám ("Luftstreitkräfte"), u nichž podstoupil pilotní výcvik, a po něm sloužil jako letecký pozorovatel u 70. polního leteckého oddílu ("Feldflieger-Abteilung 70"). Ten byl posléze přejmenován na 39. letecký oddíl ("Flieger-Abteilung 39"). V rámci této jednotky sloužil Todt do června roku 1917, kdy byl jmenován velitelem frontového fotografického oddílu v rámci Armádního uskupení C.  Zde zůstal až do konce války, přičemž v srpnu roku 1918 byl raněn při vzdušném souboji. Armádu opustil krátce po skončení války v prosinci roku 1918. Během své válečné služby byl několikrát vysoce vyznamenán, získal např. obě třídy pruského Železného kříže, Rytířský kříž pruského Hohenzollernského řádu s meči, Rytířský kříž II. třídy bádenského Řádu zähringenského lva s meči, bavorský Vojenský řád za zásluhy IV. třídy s meči, Odznak za zranění v černém či pruský Odznak leteckého pozorovatele.

Meziválečné období a druhá světová válka.

Po skončení války pracoval jako silniční inženýr, přičemž v letech 1929 a 1930 pracoval i na výstavbě silnic v tehdejším Československu.  V roce 1922 vstoupil do NSDAP. Roku 1931 získal doktorát a stal se generálním inspektorem výstavby silnic. Z této funkce organizoval výstavbu německých dálnic. V roce 1938 byl pověřen i výstavbou opevnění na západních hranicích Německa. K tomuto účelu zřídil stavební organizaci, kterou osobně vedl a která později nesla jeho jméno ("Organizace Todt"). Dosáhl toho spojením některých státních firem a soukromých společností s Říšskou pracovní službou. Do konce druhé světové války se tato organizace podílela na budování mnoha strategických staveb. S vypuknutím války mu byla k 1. září 1939 udělena hodnost generálmajora Luftwaffe. Roku 1940 se stal ministrem zbrojního průmyslu a roku 1941 generálním inspektorem vodního a energetického hospodářství.  Zahynul při havárii svého osobního letadla Heinkel He 111 při startu z letiště u Hitlerova hlavního stanu "Wolfsschanze" ve Východním Prusku. Vzhledem k předchozímu vzrušenému rozhovoru s Hitlerem, bezchybnému odzkoušení stroje těsně před letem a faktu, že jeho nástupce ve funkci Albert Speer navzdory předchozí domluvě krátce před startem odmítl letět, existují nepodložené názory, že nešlo o nešťastnou náhodu. Podle některých zdrojů byl navíc před pádem letadla pozorován výbuch v přední části stroje, podle jiných však nikoliv.

Řády a vyznamenání.

Během své vojenské a politické kariéry získal generálmajor Fritz Todt následující vyznamenání:

Fritz Todt (4. září 1891 Pforzheim – 8. února 1942 Wolfsschanze) byl nacistický ministr zbrojního průmyslu a rovněž důstojník Luftwaffe s hodností generálmajora.

Fritz Todt (4 September 1891 – 8 February 1942), was a German construction engineer and senior Nazi, who rose from the position of "Inspector General for German Roadways", where he directed the construction of the German Autobahns ("Reichsautobahnen"), to become the Reich Minister for Armaments and Ammunition. From that position he directed the entire German wartime military economy. At the beginning of World War II he initiated what Hitler named "Organisation Todt", a military-engineering company, which supplied industry with forced labor and administered construction of the Nazi concentration camps in the late phase of Nazi Germany. Todt died in a mysterious aircraft crash in 1942.


Geografie.

Zerbst leží na řece Nuthe (česky Nutě), která se vlévá 13 km na východ do Labe.

Dějiny.

Oblast dnešního města byla osídlena už v mladší době kamenné. V 6. století zde Slované vybudovali hrazené sídlo, které je poprvé zmíněno v listině z roku 949 jako "Cierevisti". Jako "Zerbiste" ho připomíná v roce 1003 Dětmar z Merseburku. Městská práva získalo sídlo v roce 1209 a následně vzniklo několik kostelů a kolem roku 1250 první městské hradby.  Během reformace se stalo město centrem kalvinismu a v letech 1603–1793 byl Zerbst residentním městem knížat Anhalt-Zerbst. Těžkou ránou pro město byla třicetiletá válka. Město bylo opakovaně dobyto a postupně se v něm vystřídalo několik okupačních vojsk. Po válce bylo sídlo ekonomicky zcela vyčerpané, v ruinách a třetina obyvatelstva zaplatila okupaci životem. Roku 1745 se anhaltsko-zerbstská princezna Sofie Frederika Augusta, která prožila v Zerbstu část svého mládí, provdala za ruského následníka trůnu Petra III. a v letech 1762–1796 vládla carskému Rusku jako Kateřina II. Veliká. Za druhé světové války leželo v blízkosti Zerbstu významné vojenské letiště a pracovní tábor. Dne 16. dubna 1945 bylo město z 80% zničeno spojeneckým náletem a následně bez boje obsazeno americkou armádou. Rudá armáda vystřídala americké jednotky 6. května 1945, a celé město tak připadlo do sovětské okupační zóny. Do znovusjednocení Německa byl Zerbst součástí NDR. Po válce bylo město znovu vystavěno, většina historického jádra ale již nebyla obnovena. Mezi lety 1991 - 2008 bylo do sanace města investováno 15 milionů euro. V roce 2006 došlo k oficiálnímu přejmenování města ze Zerbst na "Zerbst/Anhalt".

Zerbst (česky "Srbiště") je okresní město ve středním Německu v spolkové zemi Sasko-Anhaltsko. Nachází se 41 km jihovýchodně od zemského hlavního města Magdeburku.

Zerbst is a town in the district of Anhalt-Bitterfeld, in Saxony-Anhalt, Germany. Until an administrative reform in 2007, Zerbst was the capital of the former Anhalt-Zerbst district.


Výskyt.

Vyskytuje se téměř na celém evropském kontinentu, od Britských ostrovů, Francie a Španělska na západě přes středomořské ostrovy a celé Turecko až po Ural a Kavkaz na východě. Ze severní strany je jeho evropský areál ohraničen Skandinávií a na jihu sahá až na severozápad Afriky. V Asii je rozšířen přes celou Sibiř až na Dálný východ, do Střední Asie a přes severní území Činy a Mongolska až na Korejský poloostrov a Tchaj-wan. Zasahuje též do severních oblastí Indie, Pákistánu a do Tibetu. Udává se, že se v blízkosti Himaláje vyskytuje až do nadmořské výšky 4000 m. Druhotně se dostal do Severní a Jižní Ameriky i Austrálie. V České republice je hojný na celém území, od nížin do horských poloh.

Ekologie.

Druh je typickou rostlinou vlhkých luk, pastvin, polí, říčních a potočních břehů, roste také v příkopech podél cest nebo někdy i na skládkách, většinou na dobře osluněném stanovišti. Nejlépe mu svědčí půdy vlhké až mokré, úživné, bohaté dusíkem, neutrální až kyselé, které jsou hluboké, hlinité nebo rašelinné. Výrazně převažuje jeho výskyt na přirozeném stanovišti, jen málo ovlivňovaném lidskou činností.  Nadzemní část tohoto hemikryptofytu na podzim odumírá, ale brzy na jaře opět vyraší. Kvete od května do července.

Popis.

Dvoudomá, vytrvalá bylina vysoká 30 až 100 cm vyrůstající z trvalého, kůlovitého kořene. Lodyhy jsou přímé, málo větvené, podélně rýhované, někdy ojíněné a vespod červenavě naběhlé. Listy bývají mírně dužnaté a mají velice proměnlivý tvar. Přízemní jsou kopinatě podlouhlé, na bázi mají špičaté, střelovitě odstálé laloky a bývají asi třikrát delší než širší. Horní lodyžní listy jsou kopinaté, přisedlé a objímají lodyhu bazálními laloky. Blanité botky na bázích listů jsou dlouze třásnité.  V horní části se lodyha latovitě rozvětvuje do několika větví a na nich vyrůstají na tenkých, načervenalých stopkách drobné, jednopohlavné květy sdružené po 4 až 8 do přeslenů. Květy mají šest zelených, více či méně načervenalých okvětních lístků, tři vnější jsou menší a tři vnitřní větší. V samčím květu je šest tyčinek s jemnými nitkami s prašníky a v samičím ze tří plodolistů vytvořený svrchní, jednovaječný semeník se třemi načervenalými, štětičkovými bliznami. Pyl je na blizny přenášen větrem, již slabý vánek stačí k rozechvění prašníků. Jen řídce jsou květy opylovány hmyzem, který si přilétá pro pyl.  Po opylení se ze semeníku vyvine jednosemenná tříhranná nažka a vnější okvětní lístky se ohnou nazpět. Vnitřní lístky povyrostou a těsně obalí nažku, jsou však větší a vytvoří na ní tři křidélka. Takto vzniklé útvary – krovky – bývají velké 3,5 až 5 mm, jsou narůžovělé, blanité, srdčitě okrouhlé a na bází mají malý výrůstek, zvaný mozolek. Nažky uvnitř jsou lesklé, hnědé až černé.  Rostlina se převážně rozmnožuje semeny (nažkami), která po dozrání odpadávají od stopek a jsou pomoci křidélek roznášena větrem i na větší vzdálenosti. Zakořeněná rostlina se na stanovišti rozrůstá novými lodyhami rašícími z větvené hlavy nehluboko sahajícího kořene.

Význam.

Rostlina obsahuje množství kyseliny šťavelové, antrachinony a další organické kyseliny, vitamín A, vitamín C, vitamín B1 a mnohé minerální látky (draslík, vápník, železo). Je využívána v léčitelství, v dubnu se sbírá její list, méně často kořen. Užívá se převážně zevně, například formou kašovitých obkladů při nemocech kůže nebo jako kloktadlo při aftách v ústech. Sušený kořen bývá součásti projímavě působících čajů. Z kořene lze připravit trvalé žluté a z lodyhy červené barvivo.  Pro osvěžující kyselou chuť se v teplých letních měsících listy někdy žvýkají, na jaře se z mladých lístků připravuje polévka nebo jsou součástí salátů. Pro velký obsah šťavelanů může konzumace v syrovém stavu způsobit zdravotní potíže, hlavně u  nemocných dnou, kojících žen nebo osob náchylných na tvorbu ledvinových kamenů; tepelnou úpravou toto nebezpečí mizí.  Šťovík kyselý je plevelnou rostlinou bez valného ekonomického významu. Nejvíce škodí při růstu ve víceletých pícninách, kde snižuje jejich kvalitu. Je naopak důležitou rostlinou pro některé druhy motýlů, kteří na jeho listy kladou vajíčka a pak slouží jako živná rostlina jejich housenek; takto se rozmnožuje např. ohniváček celíkový ("Lycaena virgaureae"), ohniváček rdesnový ("Lycaena helle"), ohniváček modrolemý, ("Lycaena hippothoe"), ohniváček černokřídlý ("Lycaena phlaeas"). Jeho semena jsou potravou pro mnohé ptáky i drobné savce.

Šťovík kyselý ("Rumex acetosa") je hojně se vyskytující, středně vysoká vytrvalá rostlina, druh rozsáhlého rodu šťovík. V české přírodě je původním druhem, mimo dobu kvetení je rostlinou celkem nenápadnou a je považován za plevel. Někdy býval pro svou dvoudomost zařazován do dnes již neuznávaného rodu kyseláč ("Acetosa").

Common sorrel or garden sorrel ("Rumex acetosa"), often simply called sorrel, is a perennial herb in the family Polygonaceae. Other names for sorrel include spinach dock and narrow-leaved dock. It is a common plant in grassland habitats and is cultivated as a garden herb or salad vegetable (pot herb).


Matra ve Formuli 2 a Formuli 1.

Formuli 2.

Matra dodávala karoserie Renému Bonnetovi, který než zbankrotoval, provozoval vozy formule junior se samonosnou karoserií. Jea-Luc Lagaere, který byl ve vedení společnosti Matra se rozhodl vybudovat Matra Sports a převzít po krachujícím Bonnetovi zbytek firmy. Vozy Matra formule 3 byly známé kvalitním provedením, a když se Ken Tyrrell šef stejnojmenné stáje začal poohlížet po podvozku, obrátil se na Matru. Tyrrell už měl na rok 1968 zajištěný motor Cosworth DFV a smlouvu s Jackiem Stewartem a také měl smlouvu se společností Dunlop.

Formuli 1.

Po dvou letech, kdy používal podvozky Matra ve formuli 2, přešel Tyrrell v roce 1968 do Formule 1 s vozem MS 10 a ve Velké ceně Nizozemska se Matra dostala na listinu vítězů. Stewart zůstal v boji o titul a až do posledního závodu sezóny, kde jej o něj připravil Graham Hill s Lotusem. Matru financovala společnost Elf a financovala i vývoj vlastního motoru. Francouzi zkonstruovali motor V 12, který se však nevyrovnal motoru Ford Cosworth a v roce 1969 Beltoise přešel se Stewartem k týmu Tyrrell, který disponoval motory DVF. Matra se mezitím soustředila na závody sportovních vozů a na zdokonalení motoru V 12.

Rok 1969.

Nová Matra MS 80 pro rok 1969 byla asi o 15 kg lehčí než MS 10, což přineslo v této sezoně Stewartovi výhodu. V Jižní Africe ještě zvítězil na MS 10, potom však zajel úspěšný premiérový závod na MS 80 v závodě v Brands Hatch, který ovšem nebyl součástí mistrovství světa. V Barceloně tým Matra zvítězil, když měly oba vozy Lotus poruchu na svých použitých zadních spoilerech. V Monaku Stewart od startu na první pozici přesvědčivě vedl, jeho Matra ale měla poruchu. V dalším průběhu sezóny si už tým i jezdec udržovali převahu. Ve Velké Británii v souboji s Jochenem Rintem na Lotusu Stewart získal další vítězství, když Rindta zbrzdily mechanické problémy. Monza byla tento rok zbavena šikan. Stewart se rozhodl vyjet rychleji z poslední zatáčky a v souboji s ostatními rivaly zvítězil a pro tuto sezónu zpečetil svůj mistrovský titul. Francouzská automobilka Matra se vyhřívala na výsluní slávy, neboť zkonstruovala podvozek, který dobyl vítězství v mistrovství světa. Byl to ale především britský triumf. Jak tým Tyrrell tak výrobce motoru Ford Cosworth měli sídlo v Anglii a jezdec byl Skot.

Rok 1970.

Francie neměla náležité zastoupení ve formuli 1 od roku 1957 a pro sezonu 1970 Matra trvala na využití vlastního motoru V 12. Tyrrell a Stewart motoru nedůvěřovali, a proto stáj koupila podvozek March. Se společností Matra navázala spolupráci Simca, a tak v roce 1970 Beltoise a Henri Pescarolo závodili ve vozech Matra Simca MS 120 a získali tři třetí místa.

Rok 1971.

Pro sezonu 1971 byl Beltoise doplněn Chrisem Amonem, který zvítězil v závodě v Argentině, jenž nebyl součástí mistrovství světa. V průběhu následujících dvou sezon tyto vozy navzdory své skvělé pověsti nikdy v žádné velké ceně nezvítězili. Matra se soustředila na vítězství v závodě na 24 hodin v Le Mans a z formule 1 se úplně stáhla. Motory V 12 se objevily na podvozku Ligier a Jacques Laffite na jednom z těchto vozů zvítězil ve Švédsku. Tým Matra se již do Formule 1 nevrátil.

Matra (celým názvem Mécanique Aviation Traction) byla francouzská společnost zabývající se činností v oblasti automobilového průmyslu, v oblasti jízdních kol, kosmonautiky a zbraní. Od roku 1994 je dceřinou společností Lagardère Group a v současnosti vystupuje pod tímto názvem. Společnost byla ve vlastnictví rodiny Floiratů. Slavnou se stala v roce 1960, kdy vstoupila do automobilového průmyslu nákupem automobilky René Bonneta. Poté se proslavila vývojem závodních a sportovních aut. V minulosti byla tato společnost úspěšná v automobilových soutěžích, včetně závodů automobilů Formule 1.

Mécanique Aviation Traction or Matra was a French conglomerate. During its years of operation, it was engaged a wide range of activities, primarily focused around automobiles, bicycles, aeronautics and weaponry.  Following the acquisition of vehicle manufacturer Automobiles René Bonnet, the company formed Matra Automobiles during the 1960s and made the Matra brand famous through the production of a successful range of racing cars and sports cars. Its car division working closely with other vehicle manufacturers, most significantly Renault, prior to decline and sale of "Matra Automobiles" during the early 2000s. In addition to road cars, Matra entered into a wide range of businesses, eventually diversifying into media, weaponry, aeronautics, automobiles, and music distribution.  Matra was at one point owned by the Floirat family. Throughout much of the company's existence, French businessman Jean-Luc Lagardere, who served as the CEO of Matra. During 1988, Matra was privatised; Lagardere's stake in the company grew considerably over the following years. During 1994, Matra became a subsidiary of the Lagardère Group. During February 1999, the company's defence arm Matra Hautes Technologies (MHT), which held the firm's aerospace, defence and telecommunications interests, was merged with French aerospace conglomerate Aérospatiale to form Aérospatiale-Matra. Several former assets of Matra continue to operate under the Lagardère name.


Vnuk Viléma Dobyvatele.

Theobald se narodil jako mladší syn hraběte Štěpána II. z Blois a Adély, dcery Viléma Dobyvatele. Hrabě Štěpán byl jedním z vůdců první křížové výpravy až do svého selhání při obléhání Antiochie roku 1098. Po návratu do vlasti, kde sklidil kupu výčitek, se přidal k nové kruciátě, která se mu stala osudnou. Adéla se po manželově smrti věnovala správě panství a výchově svých dětí. Prvorozeného Viléma kvůli postižení nechala zbavit dědických práv a dědicem kontinentálních panství se stal Theobald, od roku 1103 vychovávaný bezdětným strýcem Hugem, jehož se měl stát dědicem.  Roku 1107 byl mladý hrabě pasován na rytíře a o rok později se začal bouřit proti Kapetovcům v tzv. "Vzpouře mladých baronů". Stal se spojencem anglického krále Jindřicha "Beauclerca". Roku 1112 se podílel na porážce Ludvíka VI. u Toury. Po tragickém utopení prince Viléma roku 1120 se stal mužem, jenž měl nejblíže k anglickému trůnu.  Roku 1124 Ludvík VI. shromáždil pod korouhví ze Saint-Denis veliké vojsko na obranu Francie před invazí Jindřicha "Beauclerca" a jeho spojence a zetě německého císaře Jindřicha V.  Oddíly dorazily téměř od všech vazalů severní Francie a mezi obránci království byl i přes vlastní probíhající spor s králem také Theobald s jezdci a jeho strýc Hugo ze Champagne. Armáda se sešla u Remeše a z plánované invaze sešlo.  O rok později hrabě Hugo, čerstvý příslušník templářského řádu převedl na Theobalda, jako svého synovce hrabství Champagne a odešel do Svaté země. Theobald se tak díky držení dvou hrabství stal nejmocnějším z kapetovských leníků. V říjnu 1127 věnoval templářům majetek v Barbonne. V lednu 1129 se zúčastnil koncilu v Troyes, kde byl templářský řád oficiálně uznán. V letech 1132–1133 stále bojoval s Ludvíkem VI., před královou smrtí se však oba protivníci smířili.  Roku 1135 během války se svým zetěm Geoffreyem z Anjou zemřel Jindřich "Beauclerc" a na anglický trůn mohl vznést nárok jako nejstarší synovec i Theobald . Nenadálé situace však využil jeho bratr Štěpán a jeho kandidaturu podpořil i francouzský král.

Spor s Ludvíkem VII..

Vztah s mladým francouzským králem Ludvíkem VII. se zhoršil kvůli obsazení arcibiskupského místa v Bourges. Poté králův senešal Rudolf z Vermandois zapudil svou ženu Eleonoru, Theobaldovu sestru, a došlo k dalšímu sporu s králem, protože nová Rudolfova žena Petronila byla jeho švagrovou. Hrabě hájil rodinný majetek i čest a u papežského dvora žádal spravedlnost. Spor trval šest let a zapletl se do něj i Bernard z Clairvaux, který bránil svého dobrodince hraběte Theobalda. Papežský legát na koncilu v Lagny prohlásil první manželství Rudolfa z Vermandois za stále platné a nad novomanžely vyhlásil interdikt. Tři křivopřísežní biskupové byli suspendováni. Ludvík VII. pod záminkou prosazení nároku Huga, neuznaného syna Huga ze Champagne, vojensky udeřil na Champagne a při dobývání Vitry-sur-Marne uhořelo v místním kostele přes tisíc lidí, kteří tam hledali úkryt. Krále otřeseného svatokrádeží poté k rozumu přivedl opat Suger a Bernard z Clairvaux. Roku 1143 uzavřeli ve Vitry oba protivníci mír, ale hrabě se vzápětí spojil s flanderským hrabětem.  Roku 1148 v Remeši došlo ke konsistoři, které se zúčastnila i zapuzená choť s příbuzenstvem. Eleonora z Blois však pravila, že zpět muže, "jehož duše jí byla uloupena", nechce. Po svědectví druhé strany bylo manželství rozvedeno a pak vyšlo najevo, že Rudolf z Vermandois vyjádření své bývalé ženy již předem „zaplatil“ vrácením jejího věna Theobaldovi z Blois, což pobouřilo všechny přítomné.

Soukromý život.

Hrabě se roku 1123 oženil s Matyldou, dcerou korutanského vévody Engelberta. Ze sňatku se narodilo početné legitimní potomstvo a ze vztahu s neznámou milenkou syn Hugo.  Theobald z Blois byl vzpurným vazalem, celý život bojoval s kapetovskými králi, podporoval cisterciácký řád, především kláštery Clairvaux, Pontigny a Trois-Fontaines. Společně s manželkou založil roku 1151 klášter Pommeraie.  Byl velkým přítelem Bernarda z Clairvaux. Zemřel v lednu 1152 a byl pohřben pod porfyrovým náhrobkem v klášterním kostele Lagny-sur-Marne. Champagne zdědil syn Jindřich, Blois syn Theobald a Sancerre Štěpán.

Theobald IV. z Blois zvaný "Veliký" ( "Thibaut de Blois" nebo "Thibaut le Grand", 1090/1095 – 10. ledna 1152, Lagny-sur-Marne) byl hrabě z Blois, Chartres, Meaux, Châteaudun, Sancerre, Champagne a Troyes, bratr anglického krále Štěpána.

Theobald the Great (French: Thibaut de Blois) (1090–1152) was Count of Blois and of Chartres as Theobald IV from 1102 and was Count of Champagne and of Brie as Theobald II from 1125. Theobald held Auxerre, Maligny, Ervy, Troyes, and Châteauvillain as fiefs from Duke Odo II of Burgundy.


Etymologie.

Odborný název šeříku "Syringa" je původem z řečtiny a vznikl z řeckého výrazu pro potrubí – "syrinx". V tomto případě bylo totiž užito podobnosti dutého stonku, který byl využíván ve starověkém Turecku, a potrubí. Anglické pojmenování šeříku "lilac" pochází z francouzštiny, kde se vyslovuje „lila“ a používá se také pro označení typické světle fialové barvy. V tomto významu bylo slovo lila přejato i do češtiny. Prapůvod slova je však třeba hledat v sanskrtském "nilak" od "nil"=modrý, odkud se přes perštinu (lilak) a arabštinu (lilach) dostalo do Španělska a Francie.  České pojmenování šeříku "šeřík" pravděpodobně vzniklo uměle. Dle Českého etymologického slovníku Jiřího Rejzka totiž toto pojmenování měl vytvořit Jan Svatopluk Presl podle ruského slova "siréň" (z latinského "syringa"), které následně přizpůsobil podle českého označení barvy květu šeříku "šerý". V lidové mluvě pak šeřík mohl být původně označován jako "bez", což je patrné dodnes, vzhledem k jeho lidovým pojmenováním, které jsou stále běžně užívána. Dle publikace "Česká a slovenská jména rostlin" však Presl při vytváření názvosloví vyšel ze sice opět ruského zdroje – Pallasovy ruské flóry – ovšem jako model mu mělo stát ruské označení šeříku "serik", které pak opět měl přizpůsobit českému pojmenování šedofialové barvy květů šeříku. Slovenské pojmenování šeříku "orgován" vzniklo z maďarského výrazu pro označení šeříku "orgona", které do maďarštiny a podobně i například do bulharštiny mělo proniknout z turečtiny. Lidově se též (mylně pro podobnost) nazývá střemcha.

Taxonomie a systematika.

"Syringa vulgaris" L.  Za pomoci metody RAPD se zdá, že divoký "Syringa vulgaris" má z genetického hlediska nejblíže samozřejmě ke kultivarům, které z něho byly vyšlechtěny. Divoký šeřík obecný a jeho kultivary jsou pak zřejmě sesterskou skupinou k dalším druhům tohoto rodu: blízko k šeříku obecnému mají zejména "S." x "chinensis" (kříženec šeříku obecného se "S. protolaciniata") a "Syringa oblata". Ve shodě s těmito výsledky patří oba zmíněné druhy do tzv. série "Syringa" spolu se šeříkem obecným, a to v rámci širší skupiny (podrodu) též pod názvem "Syringa".  Z genetického hlediska je šeřík obecný diploidní rostlinou. "2n = 46, 44, 46–48 (extra fines)" Organismus rostliny se tedy skládá z buněk obsahujících dvě sady chromozomů.

Popis.

Šeřík obecný je opadavý keř, nebo menší strom, který může dorůstat výšky šesti až sedmi metrů. Při takové výšce pak může průměr kmene dosáhnout až 20 cm. Běžně pak bývá jeho tloušťka mezi deseti a dvaceti centimetry. Jako stromek se vyskytuje šeřík řidčeji než jako keř, aby dosáhl totiž stromového vzrůstu, musí být cíleně pěstován. Jako strom pak může dorůstat výšky až sedmi metrů. Šeřík je typický velmi rozsáhlými kořenovými systémy. Koruna keře je metlovitá.  Povrch šeříku tvoří drsná hnědá až hnědošedá podélně vláknitá borka, která je na mladších stromcích hladká a na již starších je podélně mělce popraskaná a odlupující se. Mladé metlovité větévky jsou sytě zelené, ke stáří šednou. Pupeny rostliny jsou stejně jako listy uspořádány na větvích vstřícně. Pupeny na konci větve jsou pak v páru. Tvarem jsou vejčité a nestejně velké. Všechny pak jsou kryty nahnědlými šupinami.  Květy trubkovitého tvaru jsou charakteristické svojí příjemnou vůní. Stavbou jsou lilákové se dvěma tyčinkami a dvěma bliznami. Kalich, dlouhý asi 2 milimetry a nepravidelně zoubkovaný, a lilákovitá koruna jsou oddělení. Korunní trubka je dlouhá 10 až 15 milimetrů. Barva se liší podle odrůd šeříků od bílé až po červenofialovou.  Květenstvím šeříku je lata, tedy hroznovité květenství, které bývá dlouhé mezi 8 a 18 centimetry. U šeříku se laty vyvíjejí z horních bočních pupenů na koncích větévek z předešlé sezóny. Vrcholový pupen při vývoji květenství odpadává. Květy na květenství jsou čtyřčetné. Šeřík kvete v měsíci květnu a samotné kvetení trvá mezi třemi až čtyřmi týdny.  Listy šeříku jsou bifaciální, to znamená, že list má svůj rub a líc. Rub je barvou o něco světlejší než sytě zelený líc. Listy jsou vstřícné. Na povrchu jsou lysé. Tvarem jsou pak vejčité až srdčité, na konci lehce protáhlé do špičky. Čepel listu je dlouhá 5 až 12 centimetrů. Šířkou pak list dosahuje čtyř až devíti centimetrů. Řapík listu je dlouhý 2 až 4 centimetry.  Plodem šeříku je asi 10 milimetr dlouhá tobolka, která je navenek kožovitá a hladká. Tobolka je tvarem smáčkle vejcovitá. V plodu dvě pouzdra, v každém z nich pak dvě křídlatá semena. Pro lepší šíření jsou semena okřídlená blanitým křídlem. Dozrávání plodů probíhá v září a říjnu.  Šeřík je jádrová dřevina. Dřevo je velmi tvrdé a jemné, narůžovělé, místy až tmavě fialové.

Původ a rozšíření.

Šeřík obecný se v evropských zahradách poprvé objevil v 16. století, kdy byl přivezen z Osmanské říše. Tato událost bývá s přesností na rok určována na rok 1566. Podle tehdejších pramenů měla být rostlina dovezena přímo z Konstantinopole do Vídně císařským velvyslancem Ogier Ghislain de Busbecq. Šeřík svojí popularitu získával postupně, zvláště v době, kdy začal být šlechtěn.  Původní oblast výskytu šeříku obecného je dnes vymezena v oblasti jihovýchodní Evropy. Tato lokalita původního výskytu šeříku obecného byla určena roku 1828, kdy přírodovědec Anton Rocher nalezl na Balkáně původní přírodní zástupce rodu volně rostoucí v divoké přírodě. Od západu na východ šeřík přirozeně roste od Řecka a Hercegoviny až po Černé moře. Ostrůvkovitě lze šeřík nalézt také na poloostrově Malá Asie.  V Evropě, kde byl původně pěstován pouze jako kulturní rostlina, se šeříku začalo výrazně dařit a později začal být vysazován i volně. V teplejších oblastech Evropy tak dnes roste již planě. Na teplejších místech v Česku se lze s volně rostoucím šeříkem také běžně setkat. Zvláště pak na výslunných kamenitých svazích v okolí velkých měst – Prahy a Brna – a rovněž v okolí Moravského Krumlova a Hustopečí na jihu Moravy.  Časem se šeřík rozšířil také do Severní Ameriky, kam byl dovezen někdy v 18. století.

Využití a šlechtění.

Šeřík se pro sladkou vůni svých květů často využívá v parcích či zahradách jako okrasná rostlina. Většina vysazovaných rostlin jsou kultivary. Mezi léty 1876 až 1927 představil francouzský pěstitel Victor Lemoine žijící v Nancy okolo 153 pojmenovaných kultivarů, mnoho z nich se hojně uchytilo a dnes jsou již běžnými kultivary. V průběhu doby bylo vyšlechtěno celkem 800 kultivarů šeříku, což svědčí o jeho oblíbenosti. Barva květů u vyšlechtěných odrůd se může pohybovat od bílé až po fialovou. Většina zahradních kultivarů má také omezený vzrůst – ten obvykle nepřesahuje 4 až 5 metrů výšky. Šeřík je vhodný pro výsadbu v parcích také díky své nenáročnosti a mrazuvzdornosti.  Dřevo šeříku je pevné a velmi tvrdé, ale pružné. Jádro dřeva je nafialověle hnědé, celé dřevo se pak vyznačuje velmi jemnou strukturou. Využívá se v nábytkářském průmyslu na drobnější prvky. Předností je také jeho dobrá leštitelnost.  Šeříkový olej se podobně jako květy šeříku vyznačuje velkou aromatičností, proto bývá využíván v kosmetickém průmyslu k výrobě voňavek. Olej je charakteristický také svojí nažloutlou barvou. Výroba probíhá z výtažků získaných z květů šeříku. Pro tento účel se využívá výhradně šeříku obecného, ostatních druhů nikoliv.  Dříve se květy šeříku využívaly také proti bolestem hlavy ve formě obkladů. Z květů se využíval také jejich výtažek a to hlavně proti bolestem v krku. I dnes jsou vybrané části šeříku využívány farmaceutickým průmyslem. V historii byl šeřík využíván i kvůli své mýtické funkci. Podle starých mýtů totiž šeřík odhání zlo a zlé duchy a chrání tak lidská obydlí.  Pro označení barev vyšlechtěných odrůd šeříku se používá mezinárodní klasifikace:

Šeřík obecný ("Syringa vulgaris") je rostlina z čeledi olivovníkovité ("Oleaceae"). Vzrůstem dosahuje velikosti keře až nízkého stromku. Šeřík se často využívá k okrasným účelům, proto byl v historii hojně šlechtěn. Původem pochází z jihovýchodní Evropy a poloostrova Malá Asie. Šeřík tedy není v Česku původním druhem, často však bývá volně vysazován a v teplejších oblastech zplaněl i mimo areál původního výskytu. Mimo šeříku obecného jsou na českém území v menší míře pěstovány také šeřík karpatský ("Syringa josikaea") a šeřík čínský ("Syringa × chinensis").  Plod, kůra, listy a kořeny šeříku obsahují látku syringin, která při styku s lidskou pokožkou může působit dráždivě a vyvolat alergickou reakci. Syringin dráždí také sliznici a nalezneme jej rovněž v mnoha dalších rostlinách, které mohou být člověku jedovaté. Dříve však byl v lidovém léčitelství užíván proti horečce. Název látky syringin vznikl pravděpodobně odvozením z názvu celého rodu "šeřík" – "Syringa". Další dráždivou látkou, která může vyvolávat alergické reakce, je méně významný rekombinantní alergen označovaný jako t215. Jedná se o alergen způsobující pylové alergie v době kvetení šeříku.  Šeřík obecný se rozmnožuje pomocí semen uzavřených v plodech, nebo kořenovými výmladky. Zvláště ve stáří je šeřík typický častým odnožováním. Charakteristický je svojí výraznou vůní.  Pro označení šeříku obecného může být použito také lidových pojmenovaní "bez", či "bez vlašský", "bez španělský", nebo "bez svatojánský".

Syringa vulgaris (lilac or common lilac) is a species of flowering plant in the olive family Oleaceae, native to the Balkan Peninsula, where it grows on rocky hills. Grown for its scented purple flowers in spring, this large shrub or small tree is widely cultivated and has been naturalized in parts of Europe and North America. It is not regarded as an aggressive species, found in the wild in widely scattered sites, usually in the vicinity of past or present human habitations.


Historie.

V roce 1980 firma Newcastle Connection vedená Brianem Radnellem a jeho kolegy představila a demonstrovala v Newcastle Univerzity vzdálený přístup k datům přes několik počítačů používající UNIX. Serverový operační systém Novell NetWare a NCP protokol byly vytvořeny až v roce 1983. Stejně s tím vytvořila firma Sun Microsystems v roce 1984 systém NFS, který dovoloval jejím síťovým klientům sdílet jejich data po síti. Firmy 3Com, IBM a Microsoft vytvořily protokol LAN Manager. 3Com 3Server a 3+Share software vytvořili první vestavěný server pro open system servery. Tento server obsahoval potřebný software, hardware a podporu několika disků.  Od této doby začala, díky dobré odezvě zákazníků, vytvářet celá řada firem svoje zařízení. Zatímco 3Com byla první firma, která vytvořila vestavěný NAS pro osobní počítače, tak Auspex System byli první, kdo vytvořil vestavěný NFS server pro použití v UNIX marketu. Skupina Auspex inženýrů se spojila, aby vytvořila v roce 1990 integrovaný NetApp filter, který měl podporovat jak Windowsovský CIFS a UNIXovský NFS protokol. Měl by být taky lehce nasaditelný a měl obsahovat jednoduchou administraci. Toto odstartovalo výrobu opravdových NAS, které známe dnes. V roce 2009 začali výrobci NAS (hlavně CTERA Networks and NETGEAR) představovat možnosti online zálohy dat. Tato funkce byla přímo integrovaná v zařízeních a měla podporovat přímo obnovení zálohy online.

Použití.

NAS může být využíván i více způsoby, než jenom jako centrální jednotka, která poskytuje různým uživatelům data. Může být použit také jako levný a jednoduchý pro load-balancing (server rozvažující zátěž), jednoduchý email nebo web server poskytující úložiště. Největší využití nacházejí NAS tam, kde uživatel potřebuje uložit velké množství multimediálních dat. V dnešní době je NAS levnější než rackový server, takže se menším firmám vyplatí používat NAS kvůli ceně, ale například i kvůli velikosti. Cena se liší hlavně v tom, kolik NAS podporuje připojených disků, jaké RAID podporuje a jestli obsahuje nějaké další připojení (například FireWire).

Open source implementace.

Mezi NASové distribuce Linuxu a FreeBSD patří FreeNAS, CryptoNAS, NASLite, Gluster, Openfiler, OpenMediaVault a TurnKey souborový server postavený na základu Ubuntu. Všechny distribuce jsou vytvořeny tak, aby se pomocí nich dal NAS snadno nastavit a většina z nich používá k nastavení webový prohlížeč.  Mohou být spuštěny z virtuálních zařízení, LiveCD, jako bootovatelný flashdisk nebo přímo z připojeného disku. Podporují protokol Samba (SMB démon), protokol NFS (NFS démon) a protokol FTP (FTP démon), které jsou v těchto distribucích volně dostupné.  Například NexantaStor, postavený na Nexanta Core Platform, je podobný těmto open source systémům, ale vyžaduje mnohem více paměti než ostatní. Za to vám poskytne mnohem více funkcí jako je zachycování obrazu disku(tzv. snapshot), zrcadlení, počítání kontrolních součtů atd.

Clusterovaný NAS.

Clusterovaný NAS využívá distribuovaného operačního systému, který běží současně na několika serverech. Hlavní rozdíl mezi normálním a clusterovaným NASem je schopnost distribuce dat a metadat mezi jednotlivými uzly, na které jsou zařízení připojené. To znamená, že jednotlivé NASy mohou poskytovat data jiných NAS, se kterými jsou spojeny.

Network Attached Storage (zkratka NAS, česky „datové úložiště na síti“) je v informatice označení pro datové úložiště připojené k místní síti LAN. Data toho úložiště mohou být poskytována různým uživatelům. NAS nemusí mít pouze funkci souborového serveru, ale může mít i jiné specializované funkce. Například klient P2P sítě, webový server a další. Většinou obsahuje nějaký vestavěný počítač, který má za úkol sdílení dat a podporu různých protokolů.  Tato zařízení si získala popularitu od roku 2010, když začala být používána pro sdílení dat mezi několika počítači. V porovnání mezi jinými síťovými úložišti jsou NASy rychlejší, mají lehčí administraci a snadnější nastavení.  NAS obsahuje jeden nebo více pevných disků, které se mohou slučovat do větších datových struktur nebo mohou vytvořit RAID pole. Levnější zařízení podporují hlavně RAID 0 a 1. Přístup k datům je většinou pomocí protokolů NFS, SMB/CIFS nebo AFP.

Network-attached storage (NAS) is a file-level (as opposed to block-level) computer data storage server connected to a computer network providing data access to a heterogeneous group of clients. NAS is specialized for serving files either by its hardware, software, or configuration. It is often manufactured as a computer appliance a purpose-built specialized computer. NAS systems are networked appliances that contain one or more storage drives, often arranged into logical, redundant storage containers or RAID. Network-attached storage removes the responsibility of file serving from other servers on the network. They typically provide access to files using network file sharing protocols such as NFS, SMB, or AFP. From the mid-1990s, NAS devices began gaining popularity as a convenient method of sharing files among multiple computers. Potential benefits of dedicated network-attached storage, compared to general-purpose servers also serving files, include faster data access, easier administration, and simple configuration.  The hard disk drives with "NAS" in their name are functionally similar to other drives but may have different firmware, vibration tolerance, or power dissipation to make them more suitable for use in RAID arrays, which are often used in NAS implementations. For example, some NAS versions of drives support a command extension to allow extended error recovery to be disabled. In a non-RAID application, it may be important for a disk drive to go to great lengths to successfully read a problematic storage block, even if it takes several seconds. In an appropriately configured RAID array, a single bad block on a single drive can be recovered completely via the redundancy encoded across the RAID set. If a drive spends several seconds executing extensive retries it might cause the RAID controller to flag the drive as "down" whereas if it simply replied promptly that the block of data had a checksum error, the RAID controller would use the redundant data on the other drives to correct the error and continue without any problem. Such a "NAS" SATA hard disk drive can be used as an internal PC hard drive, without any problems or adjustments needed, as it simply supports additional options and may possibly be built to a higher quality standard (particularly if accompanied by a higher quoted MTBF figure and higher price) than a regular consumer drive.


Životopis.

Mariano Rampolla byl šlechtického původu a od dětství byl určen k církevní kariéře. Po formaci v římském semináři a koleji Capranica přijal roku 1866 knežské svěcení, pak ještě studoval na prestižní Pontificia Accademia dei Nobili Ecclesiastici, kde roku 1870 získal doktorát obojího práva. Po působení v různých kuriálních úřadech byl 8. prosince 1882 vysvěcen na biskupa a stal se nunciem v Madridu. V konzistoři 14. března 1887 jej papež Lev XIII. jmenoval kardinálem a na začátku června téhož roku jej učinil svým státním sekretářem. Rampolla byl jedním z aktérů obratu vatikánské politiky za Lva XIII., který se snažil vyvést Svatý stolec z izolace, v níž se octla díky příliš konzervativní politice Pia IX. a zejména vyřešit tzv. "Římskou otázku". Díky vzniku Trojspolku roku 1882 ztratil Vatikán svého tradičního spojence v Rakousko-Uhersku a Rampolla musel orientovat vatikánskou politiku směrem ke Španělsku a Francii.

Konkláve roku 1903.

Právě tato politická orientace rozhodla o Rampollově osudu v konkláve po smrti Lva XIII. (31. července – 4. srpna 1903), v němž i přes to, že tento blízký spolupracovník zesnulého papeže měl největší šanci stát se jeho nástupcem, došlo k vyslovení tzv. exkluzívy, práva veta, ze strany krakovského kardinála Jana Puzyny. Puzyna tak jménem rakousko-uherské vlády vylučoval Rampollu z možnosti být zvolen a i přes formální protesty Rampolly i celého kardinálského kolegia se nakonec Rampolla z kandidatury stáhl. Zvolen byl kardinál Giuseppe Sarto, jenž přijal jméno Pius X. Ten následně zrušil právo tzv. právo exkluzívy, které dávalo dříve katolickým suverénům právo vyloučit někoho jako kandidáta na papežský stolec. Jednalo se tedy o poslední případ jeho uplatnění v dějinách.

Poslední roky života.

Volba Pia X. znamenala konec politického vlivu Rampolly, který byl okamžitě nahrazen španělským kardinálem Rafaelem Merry del Valem. Rampolla zastával různé další kuriální funkce, zemřel v roce 1913 a od roku 1929 je pohřben ve svém titulárním kostele svaté Cecilie v Zátibeří.

Mariano kardinál Rampolla markýz del Tindaro (17. srpen 1843 Polizzi Generosa, Sicílie – 16. prosinec 1913 Řím) byl státní sekretář papežského státu během pontifikátu papeže Lva XIII. a jedna z nejvýraznějších postav vatikánské politiky a diplomacie v 19. století.

Mariano Rampolla del Tindaro (17 August 1843 – 16 December 1913) was an Italian Cardinal in the Roman Catholic Church, and the last man to have his candidacy for papal election vetoed by a Catholic monarch.


Život.

Narodil se 8. února 1925 v Křeseticích poblíž Kutné Hory v rodině obchodníka. V Kutné Hoře vychodil obecnou i měšťanskou školu a v roce 1944 maturoval na tamní Vyšší průmyslové škole strojnické. Potom se aktivně účastnil odboje proti nacistické okupaci v organizaci Pěst, díky čemuž se stal později členem Českého svazu bojovníků za svobodu. Po válce se natrvalo přestěhoval do Prahy, kde rok působil v konstrukční kanceláři, a poté ve Svazu československého průmyslu. Od roku 1946 studoval na Pedagogické fakultě University Karlovy v Praze. Zde se také konečně sblížil s uměleckou tvorbou, zejména díky tamní Katedře výtvarné výchovy a deskriptivní geometrie, kde studoval profesuru. Učit se zde mohl mimo jiné i od slavných profesorů té doby, kterými byli např. Cyril Bouda, Martin Salcman, Karel Lidický či Josef Sejpka. Školu úspěšně dokončil v roce 1950, pak působil jako pedagog. Aprobaci navíc rozšířil ještě o zeměpis. Poté ještě v Praze vystudoval ekonomii, z níž roku 1966 získal inženýrský titul.  Malířství se ze začátku věnoval jen víceméně soukromě. Prosazovat se však začal poměrně rychle – v roce 1953 byl přijat do spolku Štursa, později do VI. střediska. Zúčastnil se dokonce i soutěže na úpravu prostoru Národního divadla a Jiráskovské soutěže. Od roku 1954 byl členem Svazu československých výtvarných umělců a o rok později se stal též profesorem na Střední uměleckoprůmyslové škole v Praze. Roku 1960 byl jedním ze zakladatelů Skupiny osmi výtvarníků, v níž působil jako vedoucí. Programem této skupiny bylo zejména pořádání výtvarně výchovných akcí mimo zavedená kulturní střediska, hlavně na vesnicích a v menších městech, a zároveň hledání nových možností pro pořádání výstav. V roce 1985 mu bylo navíc prezidentem republiky propůjčeno státní vyznamenání Za vynikající práci. Zemřel 2. října 2001 v Praze ve věku 76 let.

Dílo.

Oldřich Lajsek se ve své tvorbě vyznačoval poměrně velkou žánrovou všestranností. Rozsáhlá je např. jeho abstraktní tvorba, realismus nebo květinová zátiší. Surrealistické malbě či sakrálním motivům se už věnoval méně. Bezesporu nejvíce se však prosadil díky krajinomalbě, v níž dokonce patřil mezi nejvýznamnější tvůrce své doby. Maloval olejomalbou, grafikou, temperou i kombinovanou technikou, a to na plátno, dřevěné desky, i na papír. Mimoto se věnoval také užité grafice a designérské práci.

Krajinomalba.

Krajinomalba je nejvýznamnější a nejrozsáhlejší součástí Lajskovy tvorby. Inspiraci čerpal zejména ve Středočeském kraji – hlavně v rodném kutnohorském regionu. Dále maloval krajiny z okolí hory Říp, z Polabí a z Českého středohoří. Četná jsou i díla z pražského prostředí. Zajímavou součástí autorovy tvorby jsou také jeho obrazy ze zahraničních cest, zejména z Řecka, kde mu učarovaly např. architektonické vykopávky v okolí Delf, nebo scenérie z četných cest do Jugoslávie.  Tvorba Oldřicha Lajska je charakteristická díky osobitému uměleckému rukopisu. Typická je zejména pevná výstavba kompozice a zároveň i mírné abstrahování. Všímal si především geologického a tektonického utváření terénu a nalézal vnější vzhledovou charakteristiku i trvalou podstatu, současně se však nebránil ani volnějšímu koncepčnímu, kompozičnímu i rukopisnému rozletu se zřetelem na zákonitosti výtvarného projevu ve spojení rozmyslu, citu, představivosti a zvolené techniky, jež mu dávaly větší příležitost k rozvinutí vlastní fantazie při výtvarné výstavbě obrazu. Kromě svébytného pojetí a podání vlastních citových zážitků byl často ceněn i jeho vyzrálý umělecký profil a schopnost vyjádřit proměnlivou působivost okamžiku i vnitřní duchovní atmosféru. Na rozdíl od jeho abstraktní tvorby v krajinomalbě převažují spíše svěží barvy, jež přispívají k optimističtějšímu dojmu, což v konečném přednesu vede ke spíše poetickému ladění.  Autorovým častým námětem bylo zejména téma čtyř ročních období, neboť mu také velmi imponovala proměna krajiny v průběhu času. Nejznámějším dílem na toto téma je pravděpodobně čtveřice obrazů (Jaro, Léto, Podzim a Zima) z roku 1985.

Abstrakce.

Abstraktní malbě se věnoval hlavně v období 60. let. Převládají zde zejména deskové malby tmavých barev namodralých tónů, neurčitých kontur a meditativního ladění, které však mnohdy přecházejí k expresivní dramatičnosti. Najdeme však i četné obrazy, v nichž dominují světlejší odstíny. Díla z umělcova abstraktního období jsou vedle krajinomalby oblíbená zejména v porevoluční době.

Ostatní žánry.

Mezi rozsáhlejší žánry patří také realismus, pro který se inspiroval např. v pražských ulicích či ve venkovských obcích. Věnoval se též malbě květin a grafice. Autorova surrealistická tvorba je méně rozsáhlá. Často se v ní objevují sakrální motivy či výjevy ze snu. Mimo jiné se také krátce věnoval ikonomalbě. Lidi maloval jen zřídka.

Oldřich Lajsek (8. února 1925 Křesetice – 2. října 2001 Praha) byl český malíř, designér, grafik a pedagog. Věnoval se volné tvorbě (obrazy, grafika), užité grafice (plakáty, poutače, propagační katalogy, propagační brožury) a designu. Od roku 1954 byl členem Svazu československých výtvarných umělců. Byl vedoucím uměleckého seskupení Skupina osmi výtvarníků. V roce 1985 se stal nositelem státního vyznamenání Za vynikající práci. Za svůj život vytvořil přibližně 3000 děl, z nichž více než 1800 skončilo v soukromých sbírkách.

Oldřich Lajsek (Czech pronunciation: lai•sek) (February 8, 1925 - October 2, 2001) was a Czech painter, designer, graphic artist and teacher of arts. He became a member of the Union of Czechoslovak Creative Artists in 1954. He was the head of an artistic society named The Group of Eight Artists. In 1985, he was awarded the national honor For Excellent Work. During his life, he created over 3000 productions of which more than 1800 went to private collections.


Popis.

Kanál se skládá ze dvou odlišných částí. První má tvar obdélníku o rozměrech 800x70 metrů. Na horní straně jej vymezuje "Pont de Flandre" (Flanderský most) z roku 1885 (jediným sklápěcím mostem v Paříži), na dolní straně je ukončen na náměstí "Place de la Bataille de Stalingrad". Na severu je kanál ohraničen nábřežím "Quai de la Seine" a na jihu "Quai de la Loire". V polovině přes něj vede lávka pro pěší. Směrem na severovýchod pokračuje kanál v délce 730 m a mnohem užší (30 m). Někdy se už tato část nazývá nesprávně Canal de l'Ourcq, nicméně kanál s tímto jménem začíná až o několik set metrů dále u parku Villette. Zde se plavební kanály větví. Severovýchodním směrem dále pokračuje Canal de l'Ourcq a na sever vede Canal Saint-Denis.

Historie.

Jako první se začal stavět v roce 1802 kanál 699 m dlouhý a 70 m široký. Sloužil k různým účelům. Především sloužil jako zásobárna pitné vody pro Paříž. Jeho druhou funkcí byla zásoba vody pro další kanály určené k plavbě lodí. Na počátku 19. století byl kanál obklopen zahradou, která sloužila jako veřejný park. Během průmyslového rozvoje v polovině 19. století však byly kolem kanálu postaveny překladiště a na konci 19. století již kanál sloužil výhradně pro vodní přepravu nákladu. Tehdy kanál a zdejší přístav zažívaly svůj ekonomický vrchol. V roce 1882 byl postaven uprostřed kanálu most 13 m vysoký a 85 m dlouhý. Byl opatřen hodinami s průměrem 3 m. V roce 1966 byl nahrazen novým. Během 20. století však význam kanálu pro nákladní dopravu pozvolna upadal, takže v roce 2000 činil objem nákladu jen 1,000.000 tun (nejméně v celé jeho historii). Zároveň se začíná pozvolna využívat kanál pro cestovní ruch. Kanál se rovněž využívá k veslování.

Bassin de la Villette (česky "Nádrž Villette") je jeden z umělých plavebních kanálů v Paříži. Nachází se v 19. obvodu a propojuje kanál Saint-Martin na jihu s kanály Ourcq, který míří na severovýchod a Saint-Denis směřující na sever. Byl uveden do provozu 2. prosince 1808. Jeho název je odvozen od bývalé vesnice La Villette, která byla v roce 1860 připojena k Paříži.

The Bassin de la Villette (La Villette Basin) is the largest artificial lake in Paris. It was filled with water on 2 December 1808. Located in the 19th arrondissement of the capital, it links the Canal de l'Ourcq to the Canal Saint-Martin, and it represents one of the elements of the "Réseau des Canaux Parisiens" (Parisian Canal Network), a public-works authority operated by the city. The other components of the network are the Canal de l'Ourcq, the Canal Saint-Denis, the Canal Saint-Martin, and the Bassin de l'Arsenal. Together, these canals and basins extend roughly .  Rectangular, eight hundred metres in length and seventy metres in width, it begins at the Rue de Crimée lifting bridge, the last bridge in Paris that can be raised and lowered hydraulically to permit the passage of ship and barge traffic beneath it, and it ends at the Place de la Bataille-de-Stalingrad near the Rotunda de la Villette. River cruise boats tie-up here and the shores of the basin are also the location of the "MK2 Quai de Loire" and "MK2 Quai de Seine" theatre complexes which are the most modern in France. A small electric passenger ferry, the Zéro de conduite, is available for transporting people from one side of the basin to the other.  The basin is bordered in the north by the "Quai de la Seine" and in the south by the "Quai de la Loire", which are linked in the middle of the basin by a footbridge, the "Passerelle de la Moselle".


Životopis.

Leisner se narodil v Reesu a tam byl pokřtěný v kostele Nanebevzetí Panny Marie. V šesti letech se s rodinou přestěhoval do Kleve (v Severním Porýní-Vestfálsku). Tam chodil do školy a poznal učitele náboženství Waltera Vinnenberga, jehož prostřednictvím se seznámil s hnutím katolické mládeže. V roce 1934 složil maturitní zkoušku. Studoval teologii na „Vestfálské Vilémově univerzitě“ a tam založil zakázanou skupinu mladých, se kterou jezdil do Beneluxu, kde pořádali tábory. Ještě v roce 1934 byl jmenován biskupem Clemens August von Galenenmdiecézním vedoucím mládeže.  Dne 25. března 1939 byl biskupem Galenem vysvěcen na jáhna. Během léčení v St. Blasien (v Baden-Würtemberku) byl Leisner pro kritiku Adolfa Hitlera dne 9. listopadu gestapem zatčen. Dostal se do koncentračního tábora Sachsenhausen. Zde musel, mimo jiné, přihlížet mučení svých spolubratří kněží. Dne 14. prosince 1941 byl odeslán od koncentračního tábora Dachau do bloku, kde byla většina vězněných duchovními. Setkal se zde s jezuitou Otto Piesem, který se stal jeho duchovním průvodcem. Dne 17. prosince 1944 přišel do Dachau zatčený francouzský biskup Gabriel Piguet z Clermont-Ferrand se svolením biskupa Clemens Augusta hraběte von Galen, mladého muže na kněze vysvětil, když jedna řádová sestra Josefa Mack, přezdívaná „Mädi“, propašovala do koncentráku liturgické předměty. Svěcení proběhlo v provizorních podmínkách a za přísného utajení. Leisner byl jediný, který byl vysvěcený na kněze v koncentračním táboře. Primici slavil 26. prosince 1944 - byla to jeho první a zároveň poslední Mše svatá v životě. Jeho zdravotní stav se krátce poté zhoršil natolik, že nebyl již další bohoslužby schopen. Oltář z kaple v Dachau se dnes nachází v duchovním vzdělávacím domě "Berg Moriah" v Schönstattu. Když byl tábor 29. dubna 1945 osvobozen, byl Leisnerův stav již natolik vážný, že byl dopravený do tuberkulózního sanatoria v Planeggu u Mnichova. Za několik měsíců zemřel na následky své nemoci, ač lékaři i jeho matka (která za ním do léčebny přijela a starala se o něj) zkoušeli vše možné, aby jej udrželi při životě. Pohřbený je v hrobce katedrály v Xantenu, kde jsou uloženy i ostatky jiných obětí nacismu.  Karl Leisner byl dne 23. června 1996 papežem Janem Pavlem II. v Berlíně prohlášený za blahoslaveného. Spolu s ním byl beatifikován někdejší berlínský dómský probošt Bernard Lichtenberg. Pamětním dnem Karla Leisnera je den jeho úmrtí, 12. srpen.

Leisner a Schönstatt.

Karl Leisner se učil jako mladistvý v Schönstattu a až do konce života vzpomínal na skupinu mládeže, do které se také počítal pozdější biskup Heinrich Tenhumberg. Po dobu svého krátkého života se intenzivně setkával s bohorodičkou Boží. Kristus byl jeho vášní a ideálem, působil v diecézi s mládeží a bojoval za své rozhodnutí stát se knězem. V koncentračním táboře Dachau zakládal spolu s páterem Josefem Fischerem první Schönstattskou skupinu v lágru v hladovém roce 1942. Od roku 1943 patřil Karl Leisner ke skupině „Victor in vinculis Mariae" a tím do okruhu Schönstätterského zakladatele P. Josefa Kentenicha. Z ideálů a života čerpala skupina Karla Leisnera sílu. Svůj osud, který byl v koncentráku těžký a s jeho souchotinami ještě více ztížený, přijal v duchu Krista jako vůli Boží,a svůj život dokončil jako mučedník.

Karl Leisner (28. února 1915, Rees, Severní Porýní-Vestfálsko - 12. srpna 1945, Planegg, Bavorsko) je německý mučedník římskokatolické církve, který zemřel následkem vazby v koncentračním táboře. Je blahoslavený Katolické církve.

Karl Leisner (28 February 1915 in Rees – 12 August 1945 in Planegg, Germany) was a Roman Catholic priest interned in the Dachau concentration camp. He died of tuberculosis shortly after being liberated by the Allied forces. He has been declared a martyr and was beatified by Pope John Paul II on 23 June 1996.


Biografie.

Narodila se v Haifě krátce po vzniku Izraele a studovala hebrejskou literaturu na Telavivské univerzitě. Poslankyní Knesetu se stala 14. dubna 1992, krátce před parlamentními volbami v červnu téhož roku, a to coby náhradnice za Chajima Korfu. Své poslanecké místo obhájila v červnových volbách a během svého prvního funkčního období působila jako předsedkyně výboru pro zlepšení práv žen, podvýboru pro osobní práva a parlamentního výboru pro vyšetřování domácího násilí.  Poslankyní byla znovu zvolena ve volbách v roce 1996, po nichž byla jmenována ministryní komunikací ve vládě Benjamina Netanjahua. Jako ministryně se snažila zvýšit konkurenceschopnost v oblasti komunikací oslabením a privatizováním společnosti Bezek, která měla do té doby monopol na pevné linky.  Spory s premiérem Netanjahuem vyvrcholily odchodem Livnat z vlády v roce 1997 a následným pokusem sesadit jej z postu předsedy Likudu. Poté co Netanjahu rezignoval na post předsedy strany po prohraných volbách v roce 1999, podporovala Ariela Šarona v jeho snaze o získání předsednického postu. Ve volbách v roce 2001 pak Ariel Šaron porazil Ehuda Baraka v přímé volbě premiéra a v nové Šaronově vládě byla Livnat jmenována ministryní školství.  Opětovně byla zvolena ve volbách v roce 2003 a setrvala na postu ministryně školství až do roku 2006, kdy Likud opustil vládu, po Šaronově odchodu ze strany. Poslankyní zůstala i po volbách v roce 2006 a 2009 a po druhých zmíněných byla jmenována na nově zřízený post – ministerstvo kultury a sportu.  Během své politické kariéry byla místopředsedkyní a úřadující předsedkyní Světového hnutí Likud.  Žije v Tel Avivu, je vdaná a má dvě děti.

Limor Livnat (: ; narozena 22. září 1950) je izraelská politička a bývalá poslankyně Knesetu za stranu Likud. V letech 2009 až 2013 zastávala pozici ministryně kultury a sportu v izraelské vládě.

Limor Livnat (; born 22 September 1950) is an Israeli politician. She served as a member of the Knesset for Likud between 1992 and 2015, and was Minister of Communications, Minister of Education, and Minister of Culture & Sport.


Historie.

První písemná zmínka o antickém založení osady „Spoletium“ pochází z roku 241 př. n. l.. Po bitvě u Trasimenského jezera v roce 217 př. n. l. Hannibal (247–183 př. n. l.) napadl město, ale jeho obyvatelé se ubránili. Během druhé punské války bylo město na straně Říma. Během občanské války mezi vojsky Maria a Sully (138/4-78 př. n. l.) město trpělo. Sulla zkonfiskoval území kolem Spoletia v roce 82 př. n. l. po vítězství nad Crassem. Od té doby bylo město posádkové ("municipium"). V 1. století bylo město sídlem biskupa (dnes zde má sídlo arcibiskupství Spoleto-Norcia).  V době římské říše bylo město vzkvétajícím tržištěm, avšak politický význam byl malý. Město samo leželo na cestě Via Flaminia (dnes SS3 Flaminia), která spojovala Řím s pobřežím Jaderského moře. Další antická cesta vedla do Nursie. Císař Aemilianus (207/14–253) se svými vojáky přišel do Moesie, kde zahájil bitvu proti svému sokovi Valerianovi (190/200–260), při které byl v roce 253 zabit. Listiny císaře Konstantina I. Velikého (272/85–337) z roku 326 a císaře Juliana (331–363) z roku 362 jsou datovány ze Spoleta. Trvalé založení biskupství ve Spoletu je datováno 4. stoletím. Zatímco Vandalové bořili, pro Křížové výpravy bylo město důležitou pevností. Raně středověké hradební zdi dal vybudovat gótský vojevůdce Totila († 552).

Spoletské vévodství.

Pod Langobardy bylo Spoleto hlavním městem nezávislého vévodství Spoleto (kolem 570), které pokrývalo velkou část střední Itálie. Dva členové vévodského rodu Guidonů byli koncem 9. století italskými králi a také byli korunováni na císaře. Markraběnka Matylda Toskánská (1046-1115) nakonec odkázala vévodství i jiné jmění reformnímu papeži Řehořovi VII. († 1085).  V roce 1155 bylo město zničeno Fridrichem Barbarossou (1122–1190). V roce 1213 je definitivně dobylo vojsko papeže Řehoře IX. (1170–1241). Když se papežský dvůr stěhoval do Avignonu, bylo město zataženo do války mezi rody guelfů a ghibelinů, nakonec kardinál Gil Alvarez De Albornoz roku 1354 město přičlenil k církevnímu státu.  V roce 1809 se město stalo prefekturou (správní sídlo) francouzského „Départment Trasimeno“ a roku 1860 se stalo součástí Italského království.

Architektura.

Starověké stavby.

Ve Spoletu se zachovalo hned několikero hradeb na neobyčejně velké ploše, jež sahá až k modernímu nádraží na severu města. Ty nejstarší postavili Umbrové v 5. století př. n. l. Z římské doby pochází amfiteátr na severovýchodě historického města, další hradby vznikly ve středověku a k nim patřily i zachované dvě brány: "Porta San Matteo" na jihozápadě a "Porta Monterone" úplně na jihu.

Rocca a "Ponte delle torri".

Nejznámější historickou stavbou je patrně Papežský hrad ("Rocca Albornoz"), který na strmém návrší nad městem postavil před rokem 1359 stavitel Gattapone z Gubbia. Mohutná pevnost sloužila donedávna jako vězení, dnes je to muzeum. Na jihovýchodní straně hradu je asi druhá nejslavnější stavba města "Ponte delle torri" s mostní věží. Není to římský vodovod, ale středověká stavba z doby kolem 1300, kterou se do hradu a do města přiváděla voda z blízkých hor přes strmé údolí potoka. Délka 230 metrů a výška 76 metrů přispívají k popularitě stavby a patrně díky ní jsou po městě roztroušeny desítky fontán a jiných veřejných zdrojů pitné vody.

Katedrála.

Na konci velkého strmého schodiště je centrální náměstí Piazza signoria s katedrálou Nanebevzetí P. Marie („Santa Maria Assunta"). Byla postavena v letech 1151-1227, když vojska Fridricha I. Barbarossy předchozí stavbu zničila. Nicméně střetnutí mezi císařskou a papežskou stranou pokračovala i dále "(viz článek „Guelfové a ghibellini")".  Katedrála je trojlodní románská stavba se zvonicí, příčnou lodí a kopulí nad křížením, interiér je barokně přestavěn. Průčelí katedrály není jednotné, nýbrž vzniklo postupným rozšiřováním. Má dohromady osm rozet, které slouží pro osvětlení rozšířeného vnitřního prostoru. K další stavební etapě patří horní tři rozety, které se s hrotitými výklenky a mozaikou datují rokem 1207. Střední centrální rozeta pochází z konce 12. století a je v literatuře označována za nádhernou „umbrijskou". Velká plocha západně od katedrály je společná s palácem divadla a je pro společné účely využívána.  Vnitřní prostor katedrály byl roku 1638 důkladně přestavěn do tehdy moderního baroka. Pozoruhodné jsou barevné fresky od Filippa Lippiho (1406–1469), freska "Korunovace Panny Marie" v apsidě je z roku 1469. Filippo Lippi, hlavní mistr florentské rané renesance, jako mladý mnich unesl svou pozdější manželku z kláštera. Tato barevná freska ve Spoletu je jeho posledním dílem. V šestém klenebním poli levé (severní) lodi je vstup do kaple ostatků, kde je také relikviář s vlastnoručně psaným dopisem sv. Františka z Assisi z roku 1222.

Svatá Eufémie.

Kostel svaté Eufemie stojí asi 150 m jihozápadně od katedrály, ve dvoře arcibiskupského paláce, původně.paláce spoletských vévodů, od roku 980 kláštera benediktinek. Současná trojlodní stavba z 11. až 12. století se třemi apsidami je nejvýraznější románskou stavbou Umbrie. Od roku 1907 do 1954 byl restaurován.  Vnitřek kostela má poměrně úzkou a vysokou střední loď, boční lodi mají v patře empory či matronea, původně vyhrazené řeholnicím a téměř stejně veliké jako klenební pole v přízemí. To je patrně severní vliv pocházející z Lombardie. Mramorový hlavní oltář má na přední straně vykládání v kosmatiovském slohu. Pozoruhodné jsou také tři kamenné sloupy vpravo, které jsou buď z předchozí stavby, nebo z jiného raně románského paláce. Tyto sloupy jsou na třech stranách ozdobeny architektonickými fragmenty z konce 8. a počátku 9. století.

San Ponziano.

Kostel „San Ponziano“, zasvěcený patronovi města z 12. století stojí na východní straně hlavní silnice SS3, blízko výjezdu z tunelu pod hradem a asi 500 m severně vzdušnou čarou od katedrály. Jeho hladké průčelí není tak zajímavé jako vnitřní prostory. Pozoruhodná je zejména osvětlená krypta. Každá z pěti lodí má vlastní kněžiště, částečně vyzdobené freskami.

Bazilika San Salvatore.

Bazilika San Salvatore stojí na místě starověkého pohřebiště a v rohu městského hřbitova, asi 300 m severovýchodně od San Ponziano. Je jedním z nejvýznamnějších příkladů raně křesťanské architektury 4. až 5. století, přestavěná Langobardy v 8. století. Od roku 2011 je součástí světového kulturního dědictví UNESCO spolu s dalšími stavbama po celé Itálii pod společnou položkou „Mocenská střediska Langobardů v Itálii“.

San Pietro fuori le mura.

Na jihovýchodním okraji města, při silnici vedoucí k akvaduktu, je kostel "San Pietro fuori le mura", založený koncem 5. století jako pohřebiště biskupů. Během věků byl různě přestavován; z nejdůležitější přestavby ve 12. století.pochází bohatě plasticky zdobená fasáda a v 17. století vznikl barokní interiér. Fasáda patří mezi vrcholy románského sochařství, také originalitou zobrazených témat.

Festival dei Due Mondi.

„Festival dei due mondi" (Festival dvou světů) uvedl Gian Carlo Menotti (1911–2007) poprvé v roce 1958 a probíhá v červnu a červenci. Představuje se na několika jevištích ve městě a má zde své místo opera, komedie, komorní i symfonická hudba. Zvláště oblíbená jsou představení v prostoru před katedrálou. Publikum stojí večer po celém schodišti. Akustika je zdokonalena plátnem nataženým za orchestrem.  Když se koná Festival dvou světů, jsou některé ulice uzavřeny a využity pro potřeby festivalu, kdežto řada historických staveb je přístupná právě během festivalu. Prostor pro představení je vymezen prodejními stánky.

Obyvatelstvo.

V roce 1871 žilo ve městě 21 168 obyvatel, 1901 24 648, 1921 28 215, 1951 38 155, 1971 36 156, 1991 37 763, 2001 37 889 a k 1. lednu 2009 žilo ve městě celkem 39 164 obyvatel.

Politika.

Starostou města byl v červnu 2018 zvolen Umberto De Augustinis. Jeho středopravá strana měla v třicetičlenném zastupitelstvu většinu.

Významní obyvatelé a rodáci.

Ve Spoletu se narodil Giovanni Pontano, zakladatel platonské renesanční Akademie „Accademia Pontaniana" v Neapoli. Giovanni Maria Mastai-Ferretti, pozdější papež Pius IX. byl ve Spoletu arcibiskupem od roku 1827.

Spoleto je historické město v italském regionu Umbrie. Město leží v provincii Perugia, na západním úpatí Apenin, asi 20 km jižně od Trevi, 29 km SV od Terni, 63 km JV od Perugie a asi 125 km severně od Říma. Plocha území města činí 349 kilometrů čtverečních, čímž se město řadí mezi velká města Umbrie.

Spoleto (, , , ; ) is an ancient city in the Italian province of Perugia in east-central Umbria on a foothill of the Apennines. It is S. of Trevi, N. of Terni, SE of Perugia; SE of Florence; and N of Rome.


Dobytí Kalábrie a Sicílie.

Roger byl nejmladší syn Tankreda z Hauteville a jeho druhé ženy Fredisendy. Do jižní Itálie přišel brzy po roce 1055. Kronikář Geoffrey Malaterra, přirovnává Roberta Guiscarda a jeho bratra k biblickému příběhu Jákobových synů Josefa a Benjamina.  Roger se podílel s Robertem na dobytí Kalábrie a podle dohody z roku 1062 vytvořili jakési „kondominium“, v němž každý z nich vlastnil polovinu každého dobytého hradu a města v Kalábrii.  Po dobytí Kalábrie se Robert rozhodl zaměstnat Rogerova génia na podrobení Sicílie. Sicílii obývali, kromě muslimů, početní řečtí křesťané podrobení arabským princům, kteří se stali postupně zcela nezávislými na tuniském sultánovi. V květnu 1061 bratři překročili úžinu z Reggia a obsadili Messinu. Poté co v lednu 1072 dobyli Palermo, Robert Guiscard, jako lenní pán, jmenoval Rogera hrabětem sicilským. Podržel si však Palermo, polovinu Messiny a severovýchodní část Sicílie (Val Demone). Až do roku 1085 však Roger nepodnikal žádné systematické dobývání.  V březnu 1086 kapitulovaly Syrakusy a když v únoru 1091 padlo i Noto bylo dobytí Sicílie dokončeno. Většina Robertových úspěchů byla podmíněna Rogerovou podporou. Podobně, když vedení rodu Hauteville přešlo na Rogera, podpořil svého synovce vévodu Rogera proti Bohemundovi a dalším rebelům. Na oplátku za tuto pomoc se vévoda roku 1085 vzdal svého podílu na hradech v Kalábrii ve prospěch svého strýce a v roce 1092 i svého dědictví v Palermu. Rogerova vláda na Sicílii byla méně absolutistická než Robertova v Itálii. Při udílení léna v letech 1072 a 1092 nebyla vytvořena žádná celistvá léna, takže jak normanští, tak francouzští a italští vazalové, podléhali dvoru. Tudíž Rogerovi nehrozily žádné kompetenční feudální revolty.

Vláda nad Sicílií.

Aby se Roger vyhnul útokům ze severní Afriky, vytáhl v roce 1091 dobýt Maltu. Jeho lodě dosáhly Malty bez zastávky. Několik obránců na pobřeží kladlo slabý odpor a tak již následující den pochodoval Roger na Mdinu. Prakticky bez boje došlo k dohodě s maltézským kádím. Kádí uznal podřízenost ostrova hraběti s tím, že administrativa Malty zůstane nadále v jeho rukou. Současně byli propuštěni věznění (převážně řečtí) křesťané a kdo chtěl, mohl na Rogerových lodích ostrov opustit. Podle historika Geoffreyho Malaterry byly lodě na zpáteční cestě naplněny tak, že se téměř potápěly.  Kromě politického vrcholu dosáhl hrabě i nejvyšší funkce v církevní hierarchii. Papež Urban II. za odměnu, že zachránil Sicílii od muslimů a Řeků v roce 1098, jmenoval Rogera dědičným papežským legátem ostrova. Roger založil nová latinské biskupství v Syrakusách a Agrigentu a dalších městech a osobně jmenoval biskupy. Vůči Arabům a Řekům projevoval maximální toleranci. Muslimům ve městech zachoval jejich práva, mešity, svobodu vyznání i svobodu obchodu. Na venkově se však muslimové stali nevolníky. Velké množství muslimů sloužilo v jeho armádě. Svatý Anselm z Canterbury, který navštívil Rogera po vítězné bitvě u Capuy v roce 1098 shledal „nespočetně hnědých arabských stanů“. Nicméně latinský element převažoval, zejména poté co se Lombarďané a i další Italové začali hrnout na ostrov. Dobytí Sicílie tak zahájilo postupný úpadek muslimské moci v západním Středomoří.  Roger zemřel 22. června 1101 ve svých 70 letech a byl pohřben v kostele sv. Trojice v Miletu.

Rodina.

Rogerův nejstarší syn byl levoboček Jordan Hauteville, který však zemřel dříve než otec. Jeho druhý syn, Geoffrey (nebo Godfrey), byl buď rovněž levoboček nebo mohl být synem Rogerovy první či druhé manželky. Šance na nástupnictví neměl, neboť byl stižen těžkou chorobou, patrně leprou. Nikdy se neoženil i když byl zasnouben s dcerou Boniface del Vasto. Roger jej velmi miloval a věnoval mu hrabství Ragusa. Uchýlil se do kláštera a zemřel někdy mezi léty 1096 a 1120.  Poprvé se Roger oženil v roce 1061 s Juditou, dcerou Viléma, hraběte z Evreux. Judita zemřela v roce 1076 a porodila mu čtyři dcery.  V roce 1077 se Roger oženil podruhé s Eremburgou z Mortainu. Z jejich svazku vzešlo osm dětí:  Naposledy se Roger oženil v roce 1087. Jeho ženou se stala Adéla del Vasto, neteř Bonifáce del Vasto. Jejich děti byly:

Roger I (1031 – 22. června 1101), zvaný „Bosso“ nebo „Hrabě Veliký“ byl normanský hrabě vládnoucí Sicilskému hrabství v letech 1071 až 1101. Byl posledním z velkých vůdců normanských bojů o jižní Itálii.

Roger I ( – 22 June 1101), nicknamed Roger Bosso and The Great Count, was a Norman nobleman who became the first Count of Sicily from 1071 to 1101. He was a member of the House of Hauteville, and his descendants in the male line continued to rule Sicily down to 1194.  Roger was born in Normandy, and came to southern Italy as a young man in 1057. He participated in several military expeditions against the Emirate of Sicily beginning in 1061. He was invested with part of Sicily and the title of count by his brother, Robert Guiscard, Duke of Apulia, in 1071. By 1090, he had conquered the entire island. In 1091, he conquered Malta. The state he created was merged with the Duchy of Apulia in 1127 and became the Kingdom of Sicily in 1130.


Královna uherská.

Konstancie Aragonská byla druhým dítětem a nejstarší dcerou Alfonse II. Aragonského a jeho ženy Sanchy, dcery kastilského krále Alfonse VII. Alfons II. zemřel v roce 1196 a o jejím dalším osudu rozhodl její bratr, následník trůnu Petr II. Aragonský. Dojednal sňatek s uherským králem Emerichem. Svatba se konala v roce 1198 a o rok později královna porodila syna Ladislava.  Král Emerich záhy zemřel. Před svou smrtí se snažil zajistit synovu budoucnost a nechal jej jako čtyřletého 26. srpna 1204 korunovat a zavázal svého bratra Ondřeje, aby chlapce chránil a pomáhal mu vládnout, dokud se nedožije dospělosti. Ladislav se tedy stal králem a Ondřej regentem. Ondřej však záhy na sebe strhl veškerou moc a Konstancie s Ladislavem se stali jen něco více než vězni. Kruté zacházení s nimi napomínal i papež Inocenc III.. Konstancie proto uprchla i s dítětem do Vídně ke dvoru Leopolda VI. Malý Ladislav však 7. května 1205 zemřel. Dřívější regent, nynější král Ondřej II., převzal Ladislavovo tělo a pohřbil je v královské hrobce ve Stoličném Bělehradě. Vévoda Leopold pak poslal Konstancii zpět do Aragonu.

Císařovna Svaté říše římské.

Po návratu do Aragonu sdílela Konstancie se svou matkou královnou Sanchou rezidenci v klášteře Santa María la Real de Sijena. Klášter založila matka po smrti svého manžela a nyní zde žila na odpočinku. Zde strávila Konstancie pět let, dokud do jejího osudu znovu nezasáhl bratr Petr.  Petr II. potřeboval upevnit své vztahy s papežem Inocencem III., neboť k anulování svého manželství s Marií z Montpellieru byl nutný papežův souhlas. Papež požadoval ruku uherské královny vdovy pro svého chráněnce, mladého sicilského krále Fridricha II. Štaufského. Konstancie návrh přijala, v Zaragoze se v zastoupení znovu provdala a odcestovala na Sicílii. Do Aragonu se již nikdy nevrátila. Její matka zemřela krátce poté. Věnem přivezla Konstancie svému mladičkému muži 500 jezdců.  Fridrich a Konstancie byli oddáni v Messině 15. srpna 1209. V době sňatku bylo Konstancii již třicet let, zatímco jejímu manželovi pouhých čtrnáct. Současně byla korunována sicilskou královnou. O dva roky později se jim narodil první a jediný syn Jindřich. Fridrich byl již od útlého mládí velkým milovníkem ženských půvabů. Početný zástup levobočků začal plodit okolo roku 1211.  V té době v Německu probíhaly urputné boje o trůn. 9. prosince 1212 byl Fridrich korunován králem německým jako opozice proti Otovi IV. Ota IV. byl definitivně sesazen 5. června 1215. Krátce poté byla Konstancie rovněž korunována německou královnou. Zůstala na Sicílii jako regentka až do roku 1220. Císařem a císařovnou Svaté říše římské korunoval oba manžele papež Honorius III. 22. listopadu 1220. Syn Jindřich se stal novým německým králem.  Konstancie Aragonská zemřela o dva roky později v Catanii na malárii. Je pohřbena v římském sarkofágu v palermské katedrále vedle svého muže s nápisem: Počátkem 21. století se stala jednou z postav historického románu spisovatelky Ludmily Vaňkové "Dítě z Apulie".

Konstancie Aragonská (1179– 23. června 1222, Catania) byla aragonská infantka, která se sňatkem stala nejprve uherskou a druhým sňatkem královnou sicilskou a císařovnou říše římské.

Constance of Aragon (1179 – 23 June 1222) was an Aragonese infanta who was by marriage firstly Queen of Hungary, and secondly Queen of Germany and Sicily and Holy Roman Empress. She was regent of Sicily from 1212–1220.  She was the second child and eldest daughter of the nine children of Alfonso II of Aragon and Sancha of Castile.


Historie.

Peugeot 307 byl představen jako koncept 307 Prométhée na Pařížském autosalonu v roce 2000. Výroba karosářské verze hatchback byla uvedena v Evropě roku 2001. Zde vůz nahradil model 306. Model byl dále prodáván v Austrálii, Asii, Mexiku a na Novém Zélandu. V Brazílii se nabízel s motory 1.6 a 2.0 (plyn/etanol).

Design a technika.

Pro 307 byla použita přepracovaná platforma Peugeotu 306, na níž jsou postaveny také auta Citroën Xsara a Citroën ZX z roku 1991. Peugeot 307 však dosahuje větších rozměrů než jeho předchůdce. Model navazuje na design, který byl poprvé k vidění u modelů Peugeotu 306 a 607.

Facelift 2005.

Roku 2005 byl Peugeot 307 vystaven náporu konkurence. Model tak prošel faceliftem, při němž se největší změny dotkly přední části vozu – úprava se týkala i předních světel, vůz dostal novou kapotu a byla odstraněna mřížka mezi světly. Facelift přinesl také nový přední nárazník, který dominuje větším přísunem vzduchu. Tuto technologii využil Peugeot poprvé u modelu 407.

Závodní verze.

Peugeot 307 CC WRC.

Peugeot 307 CC WRC nahradil stávající Peugeot 206 WRC od sezony Mistrovství světa v rallye 2004. Na konci sezony mistrovství světa v rallye 2005 se ale automobilka rozhodla odejít ze šampionátu. Vůz zvítězil na finské rallye 2004 a 2005 a japonské rallye 2005. Všechny tři vítězství získal Marcus Grönholm. Ovšem na velšské rallye s ním havaroval Markko Märtin a jeho spolujezdec Michael Park při nehodě zemřel. Byla to první smrtelná nehoda od mistrovství světa v rallye 1993.  Poháněl ho motor o objemu 1997 cm³, který dosahoval výkonu 221 kW a točivého momentu 580 Nm s rozvodem DOHC, který byl přeplňovaný turbodmychadlem Garett. Diferenciály byly elektronicky řízené. Vůz používal pneumatiky Michelin. Poprvé startoval na Rallye Monte Carlo 2004. O rok později byl vůz přepracován a modernozován. Karoserie byla rozšířena. Nově začal používat pneumatiky Pirelli. Tým nakonec skončil na druhém místě. Modernizovaná verze startovala na Rallye Monte Carlo 2005.

Peugeot 307 je automobil nižší střední třídy, který v letech 2001 až 2008 vyráběla francouzská automobilka Peugeot. Nahradil typ 306 a vystřídal jej vůz 308. Vyráběl se jako tří- nebo pětidveřový hatchback, pětidveřové kombi, čtyřdveřový sedan a dvoudveřové kupé-kabrio. Získal titul evropské auto roku 2002.

The Peugeot 307 is a small family car produced by the French manufacturer Peugeot since 2001, following the Peugeot 306 which ceased production in 2002. It was awarded the European Car of the Year title for 2002, and continued to be offered in China and certain South American markets through 2014, despite the French launch of the 308 (its intended successor) in September 2007.


Fotbalová kariéra.

Strávil léta hraním v kamerunských klubech v Douale a v Yaoundé, mezi 1977-1989 působil ve francouzských ligových klubech (nejdéle v SC Bastia a Montpellier HSC). Hráčskou kariéru ukončil v r. 1995 v indonéském klubu Pelita Jaya.  Třebaže jeho klubová kariéra nepůsobí příliš slavně, ve skutečnosti patřil k největším fotbalovým talentům své doby. Pro celý svět se stal známým až díky mistrovství světa ve fotbale 1990 v Itálii, kde Kamerun jen těsně neprošel přes Anglii do semifinále. V osmifinále proti Kolumbii vstřelil dva góly v prodloužení, přičemž při druhém obehrál vyběhnuvšího brankáře René Higuitu, který mu chtěl udělat kličku a rozehrát míč. V té době bylo Millovi 38 let, přesto udivoval svou nápaditou technickou hrou a citem pro góly.  Na mistrovství světa ve fotbale 1994 v USA stal se stal ve věku 42 let a 39 dní nejstarším fotbalistou v historii světových šampionátů, který kdy zasáhl do hry. Jeho věkový rekord překonal až kolumbijský fotbalový brankář Faryd Mondragón 24. června 2014 na MS 2014 v Brazílii (43 let a 3 dny).  Dvakrát obdržel Zlatý míč pro nejlepšího afrického fotbalistu (1976, 1990), byl prvním africkým hráčem, který se účastnil tří mistrovství světa (1982, 1990, 1994). Francouzským fotbalovým časopisem l´Équipe byl vyhlášen za nejlepšího afrického fotbalistu 20. století. Pelé ho roku 2004 zařadil mezi 125 nejlepších žijících fotbalistů. Milla se kromě jiného zapsal do dějin i jako nejstarší hráč, který kdy vsítil gól na mistrovství světa (ve věku 42 let a 39 dní, proti Rusku na MS 1994). O jeho mimořádné popularitě v rodné zemi svědčí i návštěvnost zápasů, které uspořádal ke svým 45. narozeninám v Douale (95 tisíc diváků) a v Yaoundé (110 tisíc).

Zajímavost.

Roger Milla se stal inspirací pro stejnojmennou píseň francouzského rappera s pseudonymem MHD.

Roger Milla, narozený jako Albert Roger Mooh Miller (* 20. května 1952 Yaoundé), je bývalý kamerunský fotbalový útočník, vítěz Afrického poháru národů z let 1984 a 1988.

Albert Roger Miller (born 20 May 1952), known as Roger Milla, is a Cameroonian former professional footballer who played as a forward. He was one of the first African players to be major stars on the international stage. He played in three World Cups for the Cameroon national team.  He achieved international stardom at 38 years old, an age at which most forwards have retired, by scoring four goals at the 1990 FIFA World Cup. He helped Cameroon become the first African team to reach the World Cup quarter-finals. Four years later, at the age of 42, Milla became the oldest goalscorer in World Cup history by scoring against Russia in the 1994 FIFA World Cup.  Milla is also remembered for his trademark goal celebration of running to the corner flag and performing a dance. In the years that have followed, he has been recognised as a pioneer of the many unconventional and imaginative goal celebrations seen since then. In 2004 he was named by Pelé in the FIFA 100 list of the world's greatest living players. In 2007, the Confederation of African Football named Milla the best African player of the previous 50 years.


Život.

Za života svého otce.

Byl nejstarším synem Vladislava I. Opolského a jeho ženy Eufemie Velkopolské. V historických záznamech byl poprvé zmiňován 12. října 1258, kdy spolu s otcem a dvěma bratry vydal souhlas na založení nadace pro cisterciáky v Rudě (polsky "Rudy Wielkie", německy "Groß Rauden").

Kníže Ratibořský.

Po smrti otce (1281/1282), a to i přesto, že byl nejstarší syn, dostal panství v Ratiboři. Sídlo otce, Opole, převzal třetí bratr Boleslav I.. Měšek, jako nejstarší se sourozenců byl poručníkem nejmladšího Přemysla. Ten teprve v roce 1284 se stal knížetem. V tomto období, konkrétně roku 1288, založil nové město Fryštát a strážní hrad ve Fryštátě, který se v polovině 15. století proměnil v jednu z Piastovských rezidencí.

Kníže Těšínsko-osvětimský.

K rozdělení knížectví na jednotlivá panství došlo v roce 1290. Přemyslav převzal Ratibořské knížectví. Měšek zůstal v Těšíně, převzal vládu nad těšínskou, osvětimskou, chrzanovskou (polsky "Chrzanów") a zátorskou kastelánii. Prvně, jako těšínský kníže, je zmíněn v listině z 1 ledna 1290.  V roce 1285 Měško podpořil vratislavského biskupa Tomáše II. Zarembu tím, že mu poskytl azyl v Ratiboři, před Jindřichem IV. Probusem.  V roce 1290 daroval rytíři Buhušovi (polsky "Bogusz") 10 franckých lánů poblíž města Těšín. Tím byl dán základ k založení dnešní vesnice Bohušovice ().  Měšek zahájil intenzivní kolonizaci území svého knížectví tak, že založil řadu osad. Dal privilegia ("obchodní") městům Těšín, Osvětim ("kde byl v roce 1291 založen sklad soli, které pocházela z Solného dolu Wieliczka"), Bílsku a Fryštátu. 10. listopadu 1292 dal městské práva Zátoru.

Boj o královský trůn.

Měšek nepodpořil kandidáty (Jindřicha IV. Probuse, Přemysla II. Velkopolského ani Vladislava I. Lokýtka). Postavil se na stranu Václava II. ("tou dobou jen český král"). K uzavření dohody mezi Měškem a jeho bratry Boleslavem, Kazimírem a Přemkem došlo formálně 17. února 1291 v Olomouci. Historici se dohadují, kdy Měšek složil lenní hold Václavu II., resp. zda to bylo v únoru 1291, nebo až 11. srpna 1292, kdy se Václav II. stal polským králem.  Měšek se neúčastnil válečné výpravy Václava II. do Krakova v roce 1291, rovněž ani v dalším roce, kdy Václav II. bojoval proti Vladislavu I. Lokýtkovi, kdy Vladislav I. bitvu prohrál a složil lenní hold Václavu II. v Sieradzi (polsky "Sierdarz"). Měšek však Václavu II. poskytl své vojsko.  V roce 1300 se účastnil korunovace Václava II. v Hnězdně (polsky "Gniezno") na polského krále. Politika spolupráce s českými Přemyslovci pokračovala i po smrti Václava II. Jeho syn Václav III. se 5. října 1305 oženil s dcerou Měška, Violou Alžbětou Těšínskou. Díky tomu sňatku získal velký vliv v českém království. Historici spekulují, že to mohl být ze strany Měška promyšlený tah, díky kterému by získal polskou korunu. Dobře naplánovanou kariéru mu však překazilo zabití ("královražda") Václava III. v Olomouci 4. srpna 1306. Český král po sobě nezanechal žádné potomky, tím tato linie vymřela po meči. Tím Měšek svůj vliv ztratil.  Po roce 1306 se jeho vliv zcela vytratil. Ve věku 50 let předal vládu svým synům – Vladislavovi I. a Kazimíru I. Po úpadku českého království byl jeho jediný politický akt předání državy města Kenty (polsky "Kęty") krakovskému biskupovi Jan Muskatovi (polsky "Jan Muskata"), protivníkovi Vladislava I. Lokýtka v Malopolsku.  Nepodpořil, oproti jeho bratrovi Boleslavovi, vzpouru starosty Krakova jistého Alberta (polsky "Bunt wójta Alberta") v roce 1311.

Podpora církve.

Měšek byl štědrým podporovatelem ("sponzor") církve. Díky jeho podpoře byl dokončen klášter dominikánů v Těšíně (krátce po roce 1283). Finančně podporoval klášter norbetránek v Černovousech (polsky "Czarnowąsy", "Opolské vojvodství") a klášter dominkánů v Těšíně.

Manželství.

Ještě za života svého otce se oženil s blíže neznámou kněžnou. Ovdověl nejpozději v roce 1302. Z tohoto manželství se narodili dva synové: Vladislav I. a Kazimír I., a dcera: Viola Alžběta.

Smrt.

Není známo přesné datum smrti. Podle diplomatické korespondence v knížectví, se usuzuje, že zemřel v roce 1314, nebo v první polovině roku 1315, před 27. červnem.  Podle Kazimíra Jasinského (polsky "Kazimierz Jasiński"): "Tato domněnka je zcela logická."

Měšek I. Těšínský či Měško (polsky "Mieszko cieszyński") (narozen 1252/1256, zemřel 27. srpna 1315) – od roku 1281/1282 spolu s bratrem Přemyslem vládl v Těšíně, Osvětimi a Ratiboři. Od roku 1290, po rozdělení samostatně, jako kníže těšínsko-osvětimský, spojenec (možná i lenik) Václava II. Byl zakladatelem Těšínská větev Piastovců.  V historické literatuře je psán také někdy jako Měšek III. Opolský (polsky "Mieszko III Opolski").

Mieszko I of Cieszyn (, , ; also known as Mieszko I of Opole; 1252/56 – by 27 June 1315), was a Duke of Racibórz during 1282–1290 (with his brother as co-ruler) and the first Duke of Cieszyn since 1290 until his death.  He was the oldest son of Władysław, Duke of Opole-Racibórz, by his wife Euphemia, daughter of Władysław Odonic, Duke of Greater Poland.


Život.

Boleslav I. byl mladším synem těšínského knížete Přemysla I. Nošáka a bytomské kněžny Alžběty.

Vláda.

V roce 1405 byl již formální spoluvládcem v Těšínském knížectví, a samostatným vládcem v knížectví Bytomském a Seveřském. V roce 1406, po tragické smrti svého bratra Přemysla I. Osvětimského převzal i knížectví Osvětimské. byl právoplatný nástupce na knížecí těšínský trůn.  Po smrti otce v roce 1410, převal vládu v Těšíně, polovině Hlohova a Scinawy (polsky "Ścinawa"), Strzelinie.  V roce 1414 byl po boku polského krále Vladislava II. Jagelly v Polsko-křižáckých válkách. V roce 1420 však nebyl na rokováních, resp. na tzv. Vratislavském sjezdu, kde český král Zikmund Lucemburský, jako rozhodce mezi Řádem (Řád německých rytířů) a Polskem (Polské království (1385–1569) vyřkl pro Polsko nevýhodný rozsudek.  Těšínské knížectví bylo lénem českých králů, Boleslav I. nepodporoval českého krále Zigmunda v jeho boji o český trůn, ale udržoval dobré vztahy s Krakovem (a Jagellonci).  V roce 1422 pobýval jako host na dvoře polského krále Vladislava II. Jagelly a účastnil se korunovace jeho ženy (Sofie Litevská) na polskou královnu.  Již dříve, v roce 1414, se zavázal předat Osvětimské knížectví svému synovci Kazimírovi, a to vč. Siewierza, Toszka a k nim náležící města. Tento krok (slib) byl vyřešen teprve od dva roky později, za mediace Jindřicha IX. Hajnovského, kdy navíc musel vydat ještě Strzelin a 300 hřiven. Zůstala mu tak vláda nad Těšínským knížectvím a nad polovinou Bytomského a Hlohovského knížectví.  Na konci vlády Boleslava I. bylo knížectví pod hrozbou stále silicích husitských nájezdů. V roce 1430 se pod vládu husitů dostaly města Bytom a Gliwice.  Za jeho vlády dostaly města řadu privilegii, např. v roce 1412 dostali obyvatelé města Bytom právo na dědický nárok, stejně jako měl Frýdek, čí Bílsko.  Vedl rozumnou vnitřní a zahraniční politiku.

Manželství.

V roce 1405–1406 se oženil s Markétou, dcerou Jana I. Ratibořského, sestrou Jana II. Opavského ("ten nechal zavraždit Přemysla I. Osvětimského"). Manželství bylo uzavřeno proti souhlasu jeho otce Přemysla I. Nošáka, který svému synovi hrozil vyděděním, pokud bude udržovat dobré vztahy s opavskými Přemyslovci. Markéta zemřela krátce po svatbě, v roce 1407. Manželství bylo výhodné pro těšínské Piastovce, protože díky němu uzavřeli mírovou dohodu mezi rody, a to 7. září 1407.  V roce 1412 se oženil podruhé. Jeho ženou byla Eufemie Mazovská. Dcera Siemovíta IV. Mazovského a Alexandry Olgierdowny, která byla sestrou polského krále Vladislava II. Jagella. V manželství se narodilo pět dětí:

Smrt.

Boleslav I. zemřel 6. května 1431 a byl pochován v nekropoli kostel svaté Máří Magdalény v Těšíně.

Boleslav I. Těšínský (polsky Bolesław I cieszyński) (narozen po roce 1363, zemřel 6. květen 1431) – byl těšínský kníže z rodu Slezských Piastovců, Těšínské větvě, od roku 1405 v Bytomi a Siewierz (německy Sewerien), od roku 1406 v Osvětimi a Toszku, od roku 1410 v Těšíně, Strzelinu, polovině Hlohova a Scinawy (polsky "Ścinawa"), v letech 1410–1414 v Osvětimi, Toszku a Strzelině ("který držel do roku 1416") jako regent, od roku 1414 v důsledku dělení jen v Těšíně, na polovině Bytomi, Siewerzu, polovině Scinawy a Hlohova.

Bolesław I of Cieszyn (, , ) ( – 6 May 1431) was a Duke of half of Bytom and Siewierz from 1405, Duke of Cieszyn and half of both Głogów and Ścinawa from 1410, and Duke of Toszek and Strzelin during 1410–1414.  He was the second son of Przemysław I Noszak, Duke of Cieszyn by his wife Elisabeth, daughter of Bolesław, Duke of Koźle-Bytom. In the chronicle of Jan Długosz he is named the eldest son, but this is certainly a mistake, because elsewhere, Przemysław of Oświęcim was always placed before Bolesław.


Konstrukce.

Pórovitá nádobka.

V původní verzi článku byl depolarizátor, který se skládal z rozdrceného oxidu manganičitého vložen do pórovité nádobky a uhlíková tyčinka byla vložena do drti. Zinková tyčinka (anoda) byla poté souběžně vložena do roztoku chloridu amonného.

Aglomerační blok.

Roku 1871 Leclanché opustil pórovitou nádobku a nahradil ji párem bloků přichycených k uhlíku pomocí gumových pásů. Bloky byly vyrobeny z oxidu manganičitého smíchaného s pojivy a vtlačeného do forem.

Sáčkový článek.

V této verzi byla pórovitá nádobka nahrazena pytlovinou nebo plátnem. Zároveň byla zinková tyčka nahrazena zinkovým válcem pro zvýšení plochy elektrody. Výhodou byl nižší vnitřní odpor článku než obě výše zmíněné konstrukce.

Chemické děje.

Zinkové atomy se na povrchu anody oxidují (tzn. odevzdají svoje oba elektrony a stanou se kladně nabitými. Jakmile zanechají svoje elektrony na anodě, anoda se oproti katodě nabíjí záporně. Pokud článek zapojíme do obvodu, přebytek elektronů na anodě proudí přes obvod do uhlíkové tyčinky. Jakmile elektrony vstoupí do uhlíku, reagují s oxidem manganičitým a vodou. Tím vzniká oxid manganitý a záporně nabité hydroxidové ionty. To je doprovázeno sekundární reakci, kdy hydroxidové ionty reagují s amonnými ionty z chloridu amonného a tvoří amoniak a vodu.  Zn(s) + 2 MnO(s) + 2 NHCl(aq) → ZnCl + MnO(s) + 2 NH(aq) + HO

Použití.

Elektromotorické napětí daného článku je zhruba 1.5V a vnitřní odpor v řádech ohmů (pórovitá nádobka). Leclanceův článek byl hojně využíván v telegrafii, elektrických zvoncích a podobných aplikacích, kde byl občas potřeba elektrický proud a byla vyžadována nízká náročnost na údržbu.  Lechlancheův článek dal za vznik zinko-uhlíkových článků.

Leclancheův článek vynaleznul a nechal si patentovat Georges Leclanché roku 1866. Obsahoval vodivý roztok (elektrolyt) chloridu amonného, uhlíkovou katodu (kladný pól), depolarizátor ("dárce" elektronů) z oxidu manganičitého a anodu (záporný pól) ze zinku. Tento článek byl později přepracován do dnešní podoby zinko-uhlíkových článků

The Leclanché cell is a battery invented and patented by the French scientist Georges Leclanché in 1866. The battery contained a conducting solution (electrolyte) of ammonium chloride, a cathode (positive terminal) of carbon, a depolarizer of manganese dioxide (oxidizer), and an anode (negative terminal) of zinc (reductant). The chemistry of this cell was later successfully adapted to manufacture a dry cell.