Původ.

Původ ani genealogie rodu nejsou zcela jasné, a to buď z důvodu malé spolehlivosti, či úplné absence zdrojů, anebo rozporů vyvolaných falšovanými dokumenty vytvořenými v 18. století k podepření teorie heraldických nároků, zhusta používané historiky 19. století. V minulých staletích se mnoho historiků snažilo vystopovat předky Alerama, zakladatele dynastie, kteří podle smyšlených středověkých pramenů měli pocházet od Teodorika Fríského nebo od pánů z Kentu. Další historikové, zvláště v 16-17. století se marně snažili najít listiny potvrzující legendu o lásce, která by spojila Alerama s Adelasií, mytickou dcerou německého císaře Oty I. Velkého  Dokument z grazzanského kláštera z roku 961 tvrdí, že Aleramo byl syn jakéhosi hraběte Viléma (Guglielma) podle salického práva. Zdá se být přijatelným identifikovat Viléma jako osobu zřejmě z franského kmene, vstoupivšího na území do Itálie se třemi sty bojovníky následně po Kvido ze Spoleta roku 888 a v roce 924 činného u dvora italského krále Rudolfa II. Burgundského. Aleramův původ je proto pravděpodobnější na území starého království Lotara II., čemuž nasvědčuje několik hypotéz.  Rodový původ Adelasie, Aleramovy první manželky a pramáti Aleramovců, zůstává neznámý. Jisté je, že se Aleramo později oženil s Gerbergou, dcerou italského krále Berengara II., a že toto manželství mu přineslo nabytí titulu markraběte v letech 958 až 961. Císařský původ Adelasie se zdá být spíše legendou, později vytvořenou ke zvýšení slávy jeho předků.  Alerama lze považovat za skutečného zakladatele aleramovských dynastií. Těšil se velké úctě jak u italského krále Huga I., Lotara II. či Berengara II., tak u dvora císaře Oty I., o čemž svědčí rozličné územní dary, které byly připojeny k panstvím, která Aleramo již vlastnil ve Vercellese a v Lombardsku, a také z markraběcího titulu, který mu udělil Berengar II. V roce 967 mu Ota I. Daroval rozlehlé území mezi l'Orba a il Tanaro, které na jihu dosahovalo až do blízkosti Savony. Toto území, lesnaté a zanedbané, bylo v průběhu předcházejícího století zpustošeno loupeživými nájezdy, ze strany tzv. "saracénů" z Fraxineta v jižní Francii, nebo jimi alespoň schvalovanými. Toto území se nazývalo "Vasto" nebo "Guasto" (tzn. „rozlehlé, široké“) a mnoho Aleramových následníků se proto nazývalo "markrabaty z Vasta". Podle Riccarda Mussa se tento místní název udržel po několik staletí a zahrnoval hornaté území včetně panství Dego, Montenotte, Carcare a Cairo. Na dalších územích se však vžilo shodné toponymum "Langhe" ("vulgariter enim loca deserta Langae dicuntur" podle Luniga). Nejednalo se však o homogenní území, šlo spíše o několik odlehlých dvorů v lesnatých a divokých údolích jižního Piemontska.

Aleramové či Aleramovci, italsky "Aleramici" (dříve spíše jako "Aleramidi") jsou někdejší významný italský panský rod franského či franko-salického původu. Ten se usídlil v několika větvích v italských oblastech Piemontsko a Ligurie. Od 11. století spravoval panství Monferrato, Saluzzo, Savona a další území mezi západní Ligurií a Dolního Piemontska a to až do roku 1305, respektive 1543. Někteří význační členové rodu byli mj. představiteli jeruzalémského a soluňského království, a sicilského hrabství.

The Aleramici were a medieval Italian noble family of Frankish origin which ruled various northwestern counties and marches, in Piedmont and Liguria from the tenth to the 14th century.


Začátky kariéry.

Boris se narodil 16. dubna 1982 poblíž Paříže. Basketbal měl od malička v krvi a věnoval se mu od 8 let. Měl pro něj vrozené předpoklady, protože jeho matkou byla bývalá francouzská reprezentantka v basketbalu Isabelle Yacoubou-Riffiodová a otcem mistr Senegalu ve skoku vysokém Issa Diaw. Boris má tak částečně africké kořeny po otci. Velkou kariéru nastoupil v prvoligovém francouzském Pau-Orthez. V něm působil až do roku 2003 a získal cenu pro MVP francouzské ligy i trofej pro její vycházející hvězdu. Téhož roku byl draftován do NBA jako celkové číslo 21 týmem Atlanta Hawks a odešel za oceán.

Kariéra v NBA.

10. července 2003 podepsal dlouholetý kontrakt s Atlantou Hawks, avšak se výrazněji do jejího kádru neprosadil a proto byl v srpnu 2005 vyměněn do Phoenixu Suns v trejdu jehož součástí byl i pozdější All-Star guard Joe Johnson. U Suns se prosadil. Zaznamenal v průměru 13,9 bodu a 6.9 doskoku na utkání a nejvíce týmu pomohl zejména v době, kdy se zranili Ama're Stoudemire a Kurt Thomas. Vysloužil si přezdívku "3D" a byl ceněn zejména pro svou variabilitu. V dresu Phoenixu také zaznamenal první triple-double v kariéře v NBA. Po sezoně 2005/2006 získal trofej NBA Most Improved Player, tedy cenu pro hráče s největším zlepšením během sezóny. Přesto byl v roce 2008 vyměněn do jednoho z nejhorších týmů ligy Charlotte Bobcats. U tohoto týmu se stal vůdčí osobností. Kolem něj byla poskládána osa mužstva. V roce 2011 během stávky NBA hrál druhou francouzskou ligu za Bordeaux, tým, který sám vlastní a to bez nároku na mzdu. Po návratu byl 31. března 2012 propuštěn od Bobcats a na zbytek sezony podepsal v San Antoniu. Později prodloužil se Spurs o 2 roky a v roce 2014 po vítězství 4-1 nad Miami Heat ve finále NBA slavil svůj první titul. Ve finále odehrál 35 minut v průměru,byl druhý v doskocích a první v asistencích v celé sérii. Po sezoně,přesně 15. července podepsal novou smlouvu na 3 roky a zůstane tak v Texasu.

Reprezentace.

Boris je pravidelným a vzorným reprezentantem své země. V týmu galského kohouta vykonává funkci kapitána. Hrál na ME 2005, kde vybojoval bronzovou medaili. V roce 2011 na ME v Litvě vybojoval stříbro a na dalším ME ve Slovinsku 2013 získal zlato a trofej pro mistry Evropy. Navíc byl po právu zařazen do All-Star teamu. Za Francii hrál také na MS 2006,MS 2010 i MS 2014, stejně jako na ME 2007 a olympiádě v Londýně 2012.

Profil hráče.

Boris je velmi inteligentním a týmovým hráčem. Mnohdy upřednostňuje nahrávku před vlastním zakončením,což mu je občas vyčítáno. Je to silový pivot,stabilní,silný na doskoku a rozený lídr týmu v kabině. Pro své schopnosti je velmi ceněn a oblíben trenérem Spurs Greggem Popovichem.

Boris Diaw (* 16. dubna 1982 Cormeilles-en-Parisis, Val d'Oise, Francie), celým jménem Boris Babacar Diaw-Riffiod, je francouzský profesionální basketbalista, který hraje v zámořské NBA za tým San Antonio Spurs. Je členem kádru a kapitánem reprezentace Francie. Hraje na pozicích 4 nebo 5.

Boris Babacar Diaw-Riffiod (born April 16, 1982), better known as Boris Diaw, is a French retired professional basketball player. Diaw, who began his professional career in Pro A, returned to that league after 14 seasons in the National Basketball Association (NBA). He played mostly at the power forward position. In 2006, Diaw was named the NBA's Most Improved Player as a member of the Phoenix Suns. He won an NBA championship with the San Antonio Spurs in 2014.  Diaw represented the senior French national basketball team in international play. He won a FIBA World Cup bronze medal in 2014, a EuroBasket title in 2013, a silver medal in EuroBasket 2011, and two bronze in EuroBasket 2005 and EuroBasket 2015. He earned an All-EuroBasket Team selection in 2005.  Since July 2019, Diaw has served as president of Metropolitans 92.


Profesní kariéra.

Narodila se a vyrostla ve městě Roseville asi 30 kilometrů severovýchodně od Detroitu.  V průběhu roku 2010 se objevila v několika epizodních rolích televizních seriálů "Kriminálka Las Vegas" (21. díl 10. řady „Ztráty a nálezy“, role: Julie), "Těžký časy RJ Bergera" (3. díl 1. řady „The Berger Cometh“, role: Renee), "" ( „Tvrdě vydřené peníze“, role: Natalie) a "Kriminálka New York" (3. díl 7. řady „Damned If You Do“, role: Jules Rodayová).  V prosinci 2009 bylo ohlášeno její obsazení do jedné z hlavních rolí chystaného seriálu "Vlčí mládě" ("Teen Wolf"). Seriál vychází ze stejnojmenného filmu z roku 1985 (česky uváděného též jako "Školák vlkodlak") s Michaelem J. Foxem v hlavní roli. Pilotní díl seriálu tehdy připravoval tvůrce Jeff Davis pro televizi MTV a následně jej rozšířil ve 12dílnou sérii, kterou MTV nasadila do vysílání od června 2011. Po jejím úspěchu seriál pokračoval i v dalších sezónách. Reedová zde ztvárnila Allison Argentovou, mladou středoškolačku, která se opětovaně zamilovala do svého spolužáka, lakrosového hráče a čerstvého vlkodlaka Scotta McCalla (v podání Tylera Poseyho). Před koncem 3. sezóny však ze seriálu odešla a tvůrci nechali její postavu zemřít. V týdeníku "Entertainment" k tomu uvedla, že už chtěla jít dál k jiným rolím, neboť ve svých 29 letech zde hrála 17letou dívku.  Jejímu dalšímu působení už dominovalo účinkování ve filmech. Už v lednu 2010 byla obsazena do sci-fi thrilleru "Skyline" režisérské sourozenecké dvojice Grega a Colina Strausových, který byl před koncem téhož roku uveden do kin. Menší roli si zahrála po boku Ryana Goslinga a Stevea Carella v romantické komedii "Bláznivá, zatracená láska" ("Crazy, Stupid, Love", 2011).

Crystal Reed, (* 6. února 1985 Roseville, Michigan, USA) je americká herečka, známá zejména ztvárněním postavy Allison Argentové v televizním seriálu "Vlčí mládě," Sofie Falcone v seriálu "Gotham" a Abby Arcane v seriálu "Bažináč".

Crystal Marie Reed (born February 6, 1985) is an American actress. She came to prominence for portraying Allison Argent in the series "Teen Wolf" from 2011 to 2014. Reed departed from the series after the third season, but made a guest appearance in the fifth season as Allison's ancestor Marie-Jeanne Valet.  Following "Teen Wolf", Reed portrayed Sofia Falcone on the fourth season of "Gotham" (2017–2018) and the lead role of Abby Arcane in the series "Swamp Thing" (2019). She has also appeared in the films "Skyline" (2010), "Crush" (2013), "Too Late" (2015), and "Ghostland" (2018).


Historie.

Veřejnoprávní vysílací organizace byla založena zákonem dne 18. června 1930 pod původním názvem "Institut national belge de radiodiffusion", zkráceně "INR" (nizozemsky "Moniteur Nationaal Instituut voor de Radio-Omroep", zkráceně "NIR").  Dne 14. června 1940 byla nucena ukončit vysílání v důsledku německé invaze. Německé okupační síly, které nyní dohlíželi na jeho řízení, změnili jeho jména na "Radio Bruxelles". Množství pracovníků se přestěhovalo do studia BBC v Londýně, odkud vysílali jako Radio Belgique/Radio België pod "Office de Radiodiffusion Nationale Belge (RNB)", kterou zřídila belgická exilová vláda.  Na konci války "Institut national belge de radiodiffusion (INR)" a "Office de Radiodiffusion Nationale Belge (RNB)" koexistovaly až do 14. září 1945, kdy bylo pomocí královského dekretu obnoveno původní poslání "Institut national belge de radiodiffusion (INR)". Tento vysílatel byl jedním z 23 rozhlasových organizací, které založily Evropskou vysílací unii v roce 1950. Televizní vysílání z Bruselu započalo v roce 1953, kdy se vysílalo dvě hodiny každý den.  V roce 1960 byl "Institut national belge de radiodiffusion (INR)" začleněn do "Radio-Televize Belge (RTB)" a přestěhován do nové čtvrti v budově Reyers v roce 1967. V roce 1971 byl vysílán pořad "Le Jardin Extraordinaire" barevně a dva roky později začala vysílat barevně i zprávy.  V roce 1977, po belgické federalizaci a zřízení samostatných jazykových společenství, se frankofonní část "Radio-Televize Belge (RTB)" přetransformovala do "Radio-Televize Belge de la Communauté française (RTBF)" a byl zřízen druhý televizní kanál s názvem "RTbis". V roce 1979 se z "RTbis" stala "Télé 2". V roce 1984, spolu s francouzskými kanály TF1, Antenne 2, FR 3 a švýcarským kanálem SSR, zřídil vysílatel evropský kanál TV5 pro francouzsky mluvící obyvatelstvo. Dne 21. března 1988 se z "Télé 2" stala "Télé 21". Dne 27. září 1989 vzniká dceřiná společnost nazvaná "Canal Plus TVCF", která od května 1995 nesla jméno "Canal Plus Belgique"'. V roce 1993 byla "Télé 21" nahrazena kanály "Arte/21" a "Sport 21".  Dne 11. června 2013 byla jednou z mála evropských provozovatelů veřejnoprávního vysílání, kteří odsoudili uzavření řecké veřejnoprávní televize ERT.

Radio Télévision Belge de la Communauté Française (RTBF) je veřejnoprávní vysílací organizace pro Valonsko-bruselskou federaci, jižní frankofonní část Belgie. Jeho protějškem pro severní nizozemsky mluvící část země má název "Vlaamse Radio- en Televisieomroeporganisatie (VRT)".  Vysílatel operuje na čtyřech televizních stanicích "La Une", "La Deux", "La Trois" a "Arte Belgique" a šesti rozhlasových stanicích "La Première", "RTBF International", "VivaCité", "Musiq3", "Classic 21", a "PureFM". Sídlo organizace se nachází na ulici Auguste Reyerslaan, v Bruselu.

RTBF ("Radio-Télévision Belge de la Communauté Française") is a public-service broadcasting organisation delivering radio and television services to the French-speaking Community of Belgium, in Wallonia and Brussels. Its counterpart in the Flemish Community is the Dutch-language VRT ("Vlaamse Radio- en Televisieomroeporganisatie"), and in the German-speaking Community it is BRF ("Belgischer Rundfunk").  RTBF operates five television channels – ', ', ', ' and ' together with a number of radio channels, ', ', ', ', ', and "".  The organisation's headquarters in Brussels, which is shared with VRT, is sometimes referred to colloquially as "Reyers". This comes from the name of the avenue where RTBF/VRT's main building is located, the .


Životopis.

Studium.

Gianna Nannini se narodila v Toskánském městě Siena roku 1956. Nejprve navštěvovala "Institut hudebních studií Luigiho Boccheriniho" v Lucce. V roce 1975 odešla do Milána, kde studovala na konzervatoři (obory klavír, kytara, kompozice). O rok později jí vyšla první deska a začala se prosazovat na italské scéně. Roku 1994 odpromovala z filosofie na univerzitě v Sieně.

Sólová kariéra.

Prvním jejím vydaným albem byla deska "Gianna Nannini" z roku 1976. O dva roky později vydává album "California" (inspirováno jejími cestami po USA), které je označováno jako rockové. Díky řezavému hlasu je často přirovnávána k Janis Joplin. Z desky "California" pochází její první velký hit – píseň "America", která obsadila první příčky hitparád v Německu a severní Evropě. Album bylo platinové v Itálii a zlaté v Německu, Švýcarsku a Rakousku.  V roce 1981 potkala manažera Petera Zumstega a založila s ním nezávislé vydavatelství "Gianna". Jejich spolupráce trvala celkem 23 let. Ve stejném roce začala skládat soundtrack pro film "Sconcerto Rock" "Luciana Mannuzziho". Giannino páté album "Latin Lover", na kterém spolupracovala například s Annie Lennox nebo Jackie Liebezeit, zaznamenalo opět úspěchy v podobě jedné platinové (Itálie) a třech zlatých desek (Německo, Švýcarsko a Rakousko). Roku 1983 si zahrála roli "Titanie" ve filmovém zpracování Shakespearovy komedie Sen noci svatojánské. V roce 1989 napsala píseň "Un'estate italiana", která se stala oficiální znělkou italského Mistrovství světa ve fotbale v roce 1990. Roku 1995 vyrazila na klubové turné "Extravaganza Club Tour", které bylo zvláštní tím, že všechna použitá elektřina pocházela výhradně ze slunečních elektráren. V dubnu roku 2007 vyšlo její album "Pia Come la Canto Io", což byla kolekce písní, napsaná pro moderní popovou operu. Její nejnovější řadové album "Inno" z roku 2013 bylo nahráno v londýnských studiích Abbey Road.

Duety.

Za svou hudební kariéru natočila Gianna Nannini celou řadu duetů s dalšími zpěváky. V roce 1987 například zpívala se Stingem a Brucem Springsteenem duety v představení "Třígrošová opera" Bertolda Brechta a Kurta Weilla v "Schauspielhaus" v Hamburku. Jiným známým duetem byla již zmiňovaná píseň "Un'estate italiana", což byl duet s italským zpěvákem Edoardem Bennatem. Dále spolupracovala s Andreou Bocellim, italským raperem Fabri Fibrou nebo makedonským zpěvákem Tošem Proeskim.

Aktivismus.

Gianna Nannini od počátků své kariéry aktivně podporuje ekologická, lidskoprávní a jiná aktivistická hnutí a charitativní projekty:

Diskografie.

Informace převzaty z oficiálních stránek zpěvačky.

Gianna Nannini (* 14. června 1956 Siena, Itálie) je italská zpěvačka a skladatelka populární hudby. Jejím nejznámějším hitem je píseň "Bello e Impossibile" z roku 1986.

Gianna Nannini (; born 14 June 1956) is an Italian recording artist and singer-songwriter. Among her songs, "Bello e impossibile" (1986) was an international hit in Austria, Germany, Italy and Switzerland.


Mládí.

Narodil se roku 1616 v Abergavenny, jako nejmladší z devíti dětí protestanského reverenda Morgana Lewise, který byl ředitel školy, a katoličce Margaret Pritchardové.  Když mu bylo 16 let, při návštěvě Paříže, konvertoval ke katolictví a následně odešel studovat do Říma, kde byl roku 1642 vysvěcen na kněze. Po třech letech vstoupil k Tovaryšstvu Ježíšovu.

Zatčení a poprava.

Byl zatčen 17. listopadu 1678 v Kostele Svatého Michaela, Llantarnamu. V březnu 1679 odsouzen v Assize (trestní soud) v Monmouth, jako katolický kněz a za rozšiřování katolické víry. Stejně jako John Wall a John Kemble, byl poslán do Londýna, kde se jím zabýval Titus Oates (původce papežského spiknutí) a další.  Dne 16. března 1679 byl přiveden k soudnímu řízení v Assize (Monmouth). Byl přiveden jako tvůrce velezrady - za to že se stal katolickým knězem a zůstal v Anglii.  Hájil se že nevinný ale svědkové tvrdili že jej viděli na mši provádět kněžské povinnosti. Otec Lewis byl Sirem Robertem Atkinsonem prohlášen vinným. Poté byl s Johnem Kemblem přiveden do vězení Newgate v Londýně a pokládali mu otázky ohledně spiknutí. Oates, William Bedloe, Dugdale a Prace nebyly schopny prokázat něco proti němu. Lord Shaftesbury mu poradil aby mu dal důkazy o spiknutí nebo aby se vzdal katolické víry, zato že bude ušetřen a velmi hodně odměněn.  Poté byl přiveden do Usku, k jeho popravě Johnem Arnoldem z Monmouthshire. Dne 27. srpna 1679 byl oběšen a pak rozčtvrcen. Po záležitosti Tita Oatese (1679–80), byl zbytek velšsky mluvících katolických duchovních buď popraveni nebo deportováni. Lewis byl do roku 2001 poslední velšský jezuita.

Proces blahořečení a svatořečení.

Patří do skupiny 40 mučedníků Anglie a Walesu. Tento proces probíhal v arcidiecézi Westminster. Dekret o mučednictví byl vydán 8. prosince 1929. Blahořečen byl 15. prosince 1929. Poté po 40 letech dne 4. května 1970 byl vydán dekret o zázraku na přímluvu mučedníků Anglie a Walesu. Svatořečení se dočkal 25. října 1970.

Zázrak.

Roku 1962 byla na jejich přímluvu okamžitě a trvale uzdravena Joan Matthewman, vdaná laika, ze sarkomu levé lopatky. Stalo se to v Mill Hill, Blackburn.

Sv. David Lewis, S.J. (1616, Abergavenny - 27. srpna 1679, Usk) byl velšský katolický jezuitský kněz, a mučedník který byl také znám jako Charles Baker.

David Lewis (1616 – 27 August 1679) was a Jesuit Catholic priest and martyr who was also known as Charles Baker. Lewis was canonized by Pope Paul VI in 1970 as one of the Forty Martyrs of England and Wales and is venerated as a saint in the Catholic Church.


Dějiny.

Původně nazvaná "Philosophical Society", byla společnost založena 1743 Benjaminem Franklinem a Johnem Bartramem jako odnož dřívější klubu "Junto". Byla založena dva roky po Pensylvánské univerzitě a instituce zůstaly nadále úzce svázané.  Od svého vzniku společnost přitahovala nejlepší mozky Ameriky. Členy byli George Washington, John Adams, Thomas Jefferson, Alexander Hamilton, James McHenry, Thomas Paine, David Rittenhouse, Nicholas Biddle, Owen Biddle, Benjamin Rush, James Madison, Michael Hillegas, John Marshall, a John Andrews. Společnost také rekrutovala filozofy z jiných zemí jako členy (Alexander von Humboldt, Gilbert du Motier, markýz de La Fayette, Friedrich Wilhelm von Steuben, Tadeusz Kościuszko, a Kateřina Voroncovová-Daškovová).  Od roku 1746 společnost upadla do nečinnosti. V roce 1767 nastalo oživení a 2. ledna 1769 se spojila s "American Society for Promoting Useful Knowledge" pod jménem "American Philosophical Society Held at Philadelphia for Promoting Useful Knowledge". Benjamin Franklin byl zvolen prvním prezidentem.  Po americké revoluci vedl společnost Francis Hopkinson, jeden ze signatářů Deklarace nezávislosti. Pod jeho vlivem společnost získala pozemky od vlády Pensylvánie, spolu s pozemkem ve Filadelfii, kde stojí American Philosophical Society Hall.  Během let se stali členy Charles Darwin, Robert Frost, Louis Pasteur, Elizabeth Cabot Agassizová, John James Audubon, Linus Pauling, Margaret Meadová, Maria Mitchellová a Thomas Edison.

Ocenění.

V roce 1786 společnost založila Magellanic Premium, cenu za přínos v "navigaci, astronomii nebo přírodní filozofii", nejstarší vědeckou cenu udělovanou americkou institucí, která je stále udělována. Dalšími cenami jsou "Barzun Prize" za kulturní historii, "Judson Daland Prize" za klinickou medicínu, Benjamin Franklin Medal, Lashley Award za neurobiologii, "Lewis Award" a "Thomas Jefferson Medal" za dobré výsledky v oblasti umění, humanitních věd nebo společenských věd.

Publikace.

APS publikuje "Transactions of the American Philosophical Society" již od roku 1771. Každý rok vyjde 5 čísel. "Proceedings of the American Philosophical Society" je vydáváno od roku 1838. Společnost také zveřejnila různé sebrané spisy (Benjamin Franklin, Joseph Henry, William Penn, Meriwether Lewis a William Clark).

Budovy.

Philosophical Hall.

Philosophical Hall, stojící na 104 South Fifth Street, mezi Chestnut a Walnut Streets, jižně od radnice, byla postavena v letech 1785-89 jako sídlo společnosti podle návrhu Samuela Vaughana. Druhé patro bylo přistavěno v roce 1890 pro rozšiřující se knihovnu, ale bylo odstraněno v letech 1948-50 při rekonstrukci do původní podoby před zařazením do Independence National Historical Park. Roku 2001 byla otevřena veřejnosti jako "The American Philosophical Society Museum". Hostí výstavy, které se zabývají křižovatkami historie, umění a vědy. Muzeum představuje umělecká díla, vědecké přístroje, originální rukopisy, vzácné knihy, přírodní vzorky a kuriozity všeho druhu z vlastních sbírek APS, spolu s předměty zapůjčené z jiných institucí.

Library Hall.

V letech 1789-90 "Library Company of Philadelphia" (LCP) vybudovala své sídlo přímo naproti APS na 5th Street. LCP prodala svou budovu v roce 1884. Ta byla zbourána pro rozšíření "Drexel & Company Building" v roce 1887. Nová budova byla zbořena v polovině 50. let při vytváření "Independence National Historical Park".  APS postavila knihovnu na tomto místě v roce 1958 a to s průčelím staré budovy LCP.

Benjamin Franklin Hall.

APS rekonstruovala původní "Farmers' & Mechanics' Bank building" na 425-29 Chestnut Street, která byla postavena v období 1854-5 a navržena Johnem M. Griesem, jako vzdělávací prostory. Hostí většinu hlavních událostí společnosti.

Richardson Hall.

Constance C. and Edgar P. Richardson Hall na 431 Chestnut Street, západně od Benjamin Franklin Hall, je původní "Pennsylvania Company for Insurances on Lives and Granting Annuities Building", která byla postavena v letech 1871-73, architektem byl Addison Hutton.Dnes zde sídlí kanceláře a "Philadelphia Area Center for History of Science".

American Philosophical Society (APS, Americká filozofická společnost), založená v roce 1743 a sídlící ve Filadelfii, je přední vědecká organizace s mezinárodní pověstí, která podporuje znalosti v přírodních a humanitních vědách prostřednictvím vědeckého bádání, odborných setkání, publikací, knihoven a podpory odborné komunity. Je považována za první učenou společnost ve Spojených státech a hrála důležitou roli v americkém kulturním a intelektuálním životě více než 270 roků.  Prostřednictvím výzkumných grantů, vydávaných časopisů, "American Philosophical Society Museum", rozsáhlé knihovny a pravidelných setkání, společnost i nadále podporuje celou řadu disciplín v humanitních a přírodních vědách. "Philosophical Hall", nyní muzeum, se nachází bezprostředně na východ od Independence Hall a byla prohlášena za kulturní památku v roce 1966; spolu s Independence National Historical Park.

The American Philosophical Society (APS), founded in 1743 and located in Philadelphia, is an eminent scholarly organization of international reputation that promotes useful knowledge in the sciences and humanities through excellence in scholarly research, professional meetings, publications, library resources, and community outreach. Considered the first learned society in the United States, it has played an important role in American cultural and intellectual life for over 270 years.  Through research grants, published journals, the American Philosophical Society Museum, an extensive library, and regular meetings, the society continues to advance a variety of disciplines in the humanities and the sciences. Philosophical Hall, now a museum, is located just east of Independence Hall in Independence National Historical Park; it was designated a National Historic Landmark in 1965.  Linda Greenhouse, Knight Distinguished Journalist in Residence and Joseph Goldstein Lecturer in Law at Yale Law School, was elected President of the American Philosophical Society in 2017. She was elected to the Society in 2001  Robert M. Hauser, Vilas Research Professor of Sociology at the University of Wisconsin-Madison, became Executive Officer of the American Philosophical Society in 2017. He was elected to the Society in 2005.


Život.

Narodil se Nennslingenu v Bavorsku a již v 16 letech nastoupil jako dobrovolník do armády. Zastával funkci vojenského zásobovatele u 2. karabinického pluku, kde sloužil jako rytmistr jeho strýc. Roku 1777 už zastával funkci důstojníka. Po vypuknutí války o bavorské dědictví si ho jako adjutanta podmaršála Kinského vybral do štábu na svém velitelství maršál Lacy. Ten se stal Mackovým mentorem a učitelem vojenské teorie. V době války s Tureckem stál v čele štábu generála kavalerie hraběte Kinského a po povýšení na podplukovníka sloužil pod maršálem Hadikem. Když se místo Lacyho vrchním velitelem stal velmi schopný Ernst Gideon von Laudon, dokázal si Mack díky svým schopnostem, prokázaným při organizaci přechodu vojska přes řeku Sávu, udržet místo v jeho štábu. Osobně vedl průzkum tureckých postavení kolem Bělehradu a účastnil se v říjnu 1789 jeho dobytí po dvouměsíčním obléhání, za což si vysloužil Tereziánský řád a také šlechtický titul svobodného pána. Během 1. koaliční války s revoluční Francií si ho roku 1793 jakožto schopného důstojníka, vzdělaného ve vojenské teorii, vybral princ Koburský za náčelníka štábu rakouské armády v Rakouském Nizozemí, dnešní Belgii. Zde Mack prokázal kromě schopností i osobní statečnost. Kvůli zdravotním problémům se odebral na svůj statek u Jihlavy, kde hodlal nabrat síly. Do služby se vrátil již v roce 1794 jako generálmajor. Byl autorem plánu bitvy u Tourcoingu, která však v květnu 1794 dopadla katastrofálně. Kvůli tomu a také kvůli svému zdravotnímu stavu znovu odstoupil. Roku 1798 byl na přání neapolského krále, jemuž hrozilo nebezpečí ze strany Francie, pověřen reorganizací neapolské armády. Zpočátku se mu dařilo, dokonce vytlačil Francouze z Říma, nakonec však 12. ledna 1799 Neapol padla. V roce 1799 koupil zmodernizovaný barokní zámek ve Vyklanticích. V roce 1802 byl Mack jmenován osobním pobočníkem císaře Františka II. a ujišťoval ho o výborném stavu armády, i když ve skutečnosti na tom byla podstatně hůř.

Bitva u Ulmu.

O dva roky později, v dubnu 1804 byl jmenován náčelníkem generálního štábu a pokoušel se před blížící se válkou reorganizovat armádu. Když příští rok v září k válce skutečně došlo, vytáhl Mack jako poradce formálního velitele, arcivévody Ferdinanda, s armádou hluboko do Bavorska, kde měl v úmyslu počkat na ruské spojence, generála Kutuzova. Když se však Rakušané dozvěděli, že jsou Francouzi už na Rýnu, vyrazili ještě více vpřed a zaujali pozici u města Ulm, kde mohli čelit každému francouzskému pokusu vyjít ze Schwarzwaldu a zastavit je před dalším postupem na Vídeň. Napoleon měl sice v plánu přiblížit se Dunaji u Ulmu, ale po nabytí nových informací se rozhodl postupovat něco dále na východ. Jízda maršála Murata prošla Schwarzwaldem, vázala na sebe Mackovu pozornost a držela ho tak na místě, aniž si všiml, že ho hlavní Napoleonovy sbory širokým obchvatem po křídlech odřízly od Rakouska a spojily se v jeho týlu. Mezitím je většina Napoleonových mužů obešla ze severu a Rakušané se ocitli v obklíčení. Mack i jeho izolovaní generálové se sice pokoušeli probojovat u Elchingenu i jinde, avšak neúspěšně a se značnými ztrátami. Když si uvědomil, co se děje, zůstal i přesto klidný a zmaten falešnými zprávami od Napoleonova agenta Schulmeistera, chtěl v Ulmu počkat na Rusy. Za to byl kritizován arcivévodou Ferdinandem i některými generály. Dne 15. října dokončili Francouzi obklíčení Ulmu, odkud do Chebu šťastně unikl arcivévoda Ferdinand, zahájili dělostřelecké bombardování a následně vyzvali Macka ke kapitulaci. Ten odmítl, neboť chtěl na sebe Francouze poutat, ti však byli už hluboko v jeho týlu. Tou dobou dorazili do Braunau am Inn na bavorské hranici 250 km daleko vyčerpaní Rusové generála Kutuzova. Trvalo jim ale další dva týdny, než se přeskupili a byli připraveni k dalšímu pochodu. Mezitím už ale bylo pozdě, neboť Mack v Ulmu podepsal ke 20. říjnu 1805 kapitulaci a na 30 000 zbylých rakouských vojáků z města vyšlo do zajetí. Rusové proto z Bavorska před francouzskou přesilou ustoupili na východ, což předznamenalo bitvu u Slavkova. Napoleon jako velkorysý vítěz propustil Macka a jeho důstojníky na čestné slovo na svobodu, ale v případě Macka to velká výhra nebyla. Císař ho se vzkazem od Napoleona odmítl přijmout.  Po návratu do Rakouska však v důsledku porážky s Napoleonem upadl u císařského dvora v nemilost a byl roku 1806 postaven před vojenský soud. Ten ho odsoudil k trestu smrti. Rakouský císař František mu však udělil milost a změnil rozsudek na dvacet let vězení. Veškeré vojenské pocty mu byly odebrány. Z žaláře Mack vyšel již v r. 1808 na základě přímluv u císaře. Zlomený a zahanbený odjel na svůj zámek ve Vyklanticích a žil tam v ústraní. Jen zpovzdálí pak sledoval převratné události napoleonských válek.  Vojenských poct se znovu dočkal až v roce 1819, kdy mu byly navráceny.

Karl Mack von Leiberich (25. srpna 1752, Nennslingen – 22. prosince 1828, Sankt Pölten) byl vojevůdce a podmaršálek rakouské armády. Známý je především díky pokusu zastavit postupující Napoleonovu armádu u Ulmu během války třetí koalice.

Karl Freiherr Mack von Leiberich (25 August 1752 – 22 December 1828) was an Austrian soldier. He is best remembered as the commander of the Austrian forces that capitulated to Napoleon's "Grande Armée" in the Battle of Ulm in 1805. Mack makes a brief appearance as a character in book two of Volume I of Tolstoy's "War and Peace".


Historie.

První jedinci tohoto plemene podobní těm dnešním se vyskytovali již v 15. století, kdy byli využívání jako hlídači domů a dobytka, hlavně pak skotu. Později i pro psí zápasy nebo zápasy psů s medvědy, které byly na Kanárských ostrovech velmi oblíbené Za možné předky jsou považováni prehispánští pastýřští psi, kteří jsou již považováni za vymřelé. Tito prehispánští pastýřští psi byli pak kříženi s jinými místními psi z Kanárských ostrovů, čímž byli vytvořeni velcí a mohutní psi.  V 19. století toto plemeno málem vymřelo; jejich počet se snížil rapidně a na celém světě zbývalo jen několik málo jedinců. Bylo to hlavně kvůli zákazu psích zápasů. přece jen se ale našla skupinka nadšených chovatelů, kteří začali pracovat na obnovení plemene – úspěšně.  Ve staré literatuře můžeme toto plemeno najít i pod názvem "perro de presa canario". Kanárská doga byla FCI úspěšně uznána až v roce 2001. Oficiální zkratka pro kanárskou dogu je PPC.  K roku 2014 v České republice existuje jen několik chovatelských stanic kanárských dog. V poslední době se ale velmi rozmáhá prodej těchto psů bez průkazu původu. Nejstarší a současně fungující chovatelskou stanici je Chamjan. Nejrozšířenější je kanárská doga ve Španělsku a Německu.

Povaha.

Je to vyrovnaný, klidný a zároveň hravý pes s vážným výrazem. Má vlohy pro hlídání a na každého nezvaného návštěvníka upozorní hlasitým a výrazným štěkotem. Lidem které zná neublíží. Chová se k nim přátelsky až po delší známosti, je nedůvěřivý. Je také loajální vůči svému pánovi, kterého si sám vybere, je to tedy pes spíše pro jednoho pána; ostatní pak nikdy moc poslouchat nebude. Je věrný a špatně snáší změnu majitele či prostředí.  Děti má velmi rád a nemá s nimi problém. Některé dětské hry mu ale mohou být nepříjemné, proto je důležité dítě před koupí psa poučit, co se psem smí dělat a co ne, jinak by mohlo dojít ke konfliktu.  Ostatní zvířata většinou ignoruje, pokud před ním ale začnou utíkat (například srnka, slepice, kočka...), může se pustit do jejich pronásledování, od čehož ho nic neodradí. Setkávání se s nimi je nutné, hlavně v období socializační fáze.

Péče.

Péče o srst.

Srst tohoto plemene je krátká a přiléhavá, na dotek tvrdá a nepotřebuje žádnou speciální péči. V období línání líná jen trochu, ne extrémně, a stačí ji 1x za den vyčesat. Příliš častému mytí šamponem je dobré se vyvarovat, aby neztratila svoji přirozenou mastnotu, což by způsobilo problémy s kůži, jako jsou záněty a otevřené rány.

Pohyb.

Pohyb nevyžaduje, ale je nutné ji občas vzít proběhnout, aby nezlenivěla, čímž by se jídlo ve tuků ukládalo v těle. Problémy s obezitou jsou u tohoto plemene velmi časté a je nutné si na to dávat pozor. Kvůli své výšce trpí i problémy s klouby a není pro ni proto vhodný dlouhý běh u kola nebo třeba psí sport agility. Samozřejmě, se správným doplňkem stravy lze zlepšit celkovou kvalitu kloubů. Krom toho je pro něj vhodný veškerý pohyb.

Péče o uši a drápy.

Do uší není nutné nijak zasahovat, občas je zkontrolujte, zda nepáchnou nebo jestli srst v uších není moc dlouhá (v tom případě ji vytrhejte), tím ale vaše úloha končí. Pokud si budete myslet, že váš pes má mnoho mazu v uchu, navlhčete si vatový tampon vincentkou či jinou desinfekční vodou a uši vytřete, nepoužívejte tyčinky či elektrické přístroje na odstranění mazu.  Drápky si většinou pes obrušuje sám o chodník, pokud to ale nestačí, je nutné mu je stříhat, aby nebyly moc dlouhé. Stačí 1x za dva měsíce, ale to posoudíte sami podle potřeby.

Kupírování uší nebo ocasu.

Kupírování uší je v České republice zákonem zakázané a je trestné jej provádět. V jiných zemích kde je to povolené se ale toto dělá zcela běžně. Ocasy se sice kupírovat smí, ale většina chovatelů preferuje dlouhý ocas. Kupírují se jen v případě zranění.

Zdravotní potíže.

Většinou se dožívá věku mezi 10–12 lety.

Kanárská doga () je velmi mohutný a těžký pes pocházející ze Španělska, konkrétně z Kanárských ostrovů, původně využívaná jako hlídač a obranář, dnes jako společník a zároveň hlídač domu a majetku.

The Perro de Presa Canario, also known as the Canary Mastiff, is a rare large Molosser-type dog breed originally bred for working livestock. The name of the breed is Spanish, means "Canarian catch dog", and is often shortened to "Presa Canario" or simply "Presa". The breed is sometimes also called Dogo Canario, meaning "Canarian Molosser". It is the animal symbol of the island of Gran Canaria.


Život.

Narodil se 10. července 1943 v Bronxu, části New York City. Byl pokřtěn v kapucínské farnosti Neposkvrněného početí na Gun Hill Road. V době, kdy dosáhl školního věku, se jeho rodina přestěhovala z této farnosti do farnosti Svatého Antonína na Commonwealth Avenue.  Stal se členem Východní provincie Svatého Josefa a roku 1965 získal na Providence College bakalářský titul. Pokračoval ve studiu na řádové fakultě pro filosofickou formaci u Svatého Štěpána v Doveru, Massachusetts. Poté na Dominikánském domě studií (Washington, D.C. vykonával svou teologicou formaci. Kněžské svěcení přijal 4. června 1970 a od roku 1971 do roku 1974 učil na Providence College teologii. Roku 1980 získal na Yaleově univerzitě doktorát z teologie, s disertační prací ""Katolická teologie náboženství a mezináboženských dialogů"". Později v Dominikánském domě studií učil 20 let teologii a byl redaktorem teologických recenzí "The Thomist". Byl zakládajícím ředitelem mezikulturního fóra "Pope John Paul II Cultural Center" ve Washingtonu D.C.. Je držitelem čtyř teologických akademických titulů nebo certifikátů.  Před prací v Pope John Paul II Cultural Center, sloužil sedm let v v Národní konferenci katolických biskupů (dnes Katolická biskupská konference Spojených států) jako výkonný ředitel Sekretariátu pro nauku a pastorační praxe.  Roku 1994 byl signatářem dokumentu "Evangelicals and Catholics Together". Roku 1998 získal od Dominikánského řádu titul Mistra teologie. V letech 1997 až 2002 byl členem Mezinárodní teologické komise.  Dne 4. dubna 2002 byl jmenován podsekretářem Kongregace pro nauku víry. Dne 16. června 2009 se stal sekretářem Kongregace pro bohoslužbu a svátosti a titulárním arcibiskupem Oregon City.  Biskupské svěcení přijal dne 11. července 2009 v Bazilice Neposkvrněného početí ve Washingtoně z rukou kardinála Williama Josepha Levady a spolusvětiteli byli arcibiskup Donald William Wuerl a arcibiskup Thomas Cajetan Kelly. Kardinál Antonio Cañizares Llovera prefekt Kongregace pro bohoslužbu a svátosti, byl určen k pomoci při svěcení nového sekretáře svého sboru, ale problémy se získáváním víz mu nedovolili v Římě nastoupit do letadla.  Je také členem Papežské akademie sv. Tomáše Akvinského. V květnu 2011 byl ustanoven konzultorem Kongregace pro nauku víry.  Dne 26. června 2012 jej papež Benedikt XVI. jmenoval vicepředsedou Papežské komise Ecclesia Dei. Komise je pověřena dohlížet na jednání mezi Svatým stolcem a stoupenci později formálně exkomunikovaného tradicionalistického arcibiskupa Marcela Lefebvreho (hlavně, nakloněné členy Kněžského bratrstva svatého Pia X. nyní pod vedením biskupa Bernarda Fellaye.  V sobotu 21. září 2013 ho papež František ustanovil sekretářem adjunktem (asistent) Kongregace pro nauku víry.

Mons. Joseph Augustine Di Noia, O.P. (* 10. července 1943, Bronx) je americký římskokatolický kněz, arcibiskup a člen Řádu bratří kazatelů.

Joseph Augustine Di Noia (born July 10, 1943) is an American member of the Dominican Order who is a Roman Catholic archbishop and theologian. Since 2013 he has been Adjunct Secretary of the Congregation for the Doctrine of the Faith. He has held several other positions in the Roman Curia since 2002.


Výstavy.

V lednu 1975 Beth Chatto vytvořila úpravu jako malou zimní zahradu pro Royal Horticultural Society, v Londýně SW1. Další výstavy následovaly a nakonec Beth Chatto vytvořila zahradu "Unusual Plants" (Neobvyklé rostliny) při výstavě Chelsea Flower Show. Výstavní expozici "Unusual Plants" bylo uděleno jedenáct po sobě jdoucích zlatých medailí na Chelsea Flower Show v letech 1977 až 1987. Exponáty z „The Beth Chatto Gardens“ je možné ještě vidět na „Tendring Hundred Show“ v Essexu.

Styl.

Chatto odmítá údržbu trávníků. Její zahrady obsahují vodní plochy bez zpevněných okrajů a plochy s oblázky a jsou charakterizovány typickým uspořádáním rostlin. Preferuje rostliny jako je agáve nebo vřesovec Erica arborescens, které jsou použity na významných místech namísto konvenčních soch nebo zahradních altánků. Jako cesty a kroky jsou betonové panely. Chatto věnuje zvláštní pozornost strukturám listoví a používá rostliny s velkými listy jako výrazné objekty (centrum pozoronosti). Změnu listoví považuje za svátek pro oči i mysl. Časté používání panašovaných odrůd v zahradě podle ní ničí pocit blízkosti k přírodě.  Jako konstrukční princip používá trojúhelník. Upozorňuje, že nedostatek řádu v zahradě, stejně jako jinde, vyvolává chaos. Barvu B.Chatto v zahradním designu považuje za méně důležitou, ale zdůrazňuje, že barevná schémata se často ustanoví sama o sobě. Celkově však, že dává přednost tradiční, málo kontrastní barevné kombinaci. Ale to představuje, například, růžové a žluté barvy, k hrůze Christophera Lloyda.

Seznam literárních děl.

Beth Chatto je autorem mnoha knih se zahradnickou tematikou, včetně souboru dopisů z korespondence s jejím přítelem a kolegou zahradníkem a spisovatelem Christopherem Lloydem starším:

Beth Chatto (27. června 1923 – 13. května 2018) byla britská zahradnice, autorka zahradní architektury známá zahradními úpravami Beth Chatto Gardens v blízkosti Elmstead Market, v anglickém hrabství Essex. Napsala také několik knih o zahradničení za specifických podmínek. Přednášela v celé Velké Británii, Spojených státech, Kanadě, Austrálii, Holandsku a Německu. Beth Chatto v zahradnictví a psaní preferovala princip používání správné rostliny na správném místě. Tento názor se vyvíjel pod vlivem jejího manžela, kterým byl Andrew Chatto, a jeho celoživotního výzkumu původu zahradních rostlin.  Její manžel zemřel po dlouhé nemoci v roce 1999, trpěl rozedmou plic. Pár měl dvě dcery, Dianu a Marii..

Beth Chatto (27 June 1923 – 13 May 2018) was a British plantswoman, garden designer and author best known for creating and describing the Beth Chatto Gardens near Elmstead Market in the English county of Essex. She was also known for writing several books on gardening for specific conditions. She lectured throughout the United Kingdom, the United States, Canada, Australia, the Netherlands and Germany. Her gardening and writing use the principle of putting the right plant in the right place, which she developed from her husband Andrew Chatto's lifelong research into the origins of garden plants.


Historie.

Malý münsterlandský ohař je poměrně staré psí plemeno, jehož historie sahá až do 15. století; z této doby pocházejí totiž první zmínky o nich – například portréty. Přesto že byl chován i pro lov zajíců a lišek, šlechta jej chovala i jako společníka a ženy se s nimi často nechávaly portrétovat. Tito psi ale v 19. století takřka vymizeli, nebo se o nich lidé jen přestali zmiňovat. Jim podobné psy se podařilo vyšlechtit v Německu v kraji Münsterland, a to ve 20. století. Velký podíl na tom měl Edmund Lenský, který také založil první chovatelský klub tohoto plemene. Za předky nynějších malý münsterlandských ohařů jsou považováni velcí münsterlandští ohaři nebo lovečtí španělé s delší srstí.  V roce 1912 byl založen první klub pro chovatele tohoto plemene – Klub Malých münsterlandských ohařů. Oficiálně tohoto plemeno uznává Mezinárodní kynologická federace (FCI).  2014: V České republice se více vyskytuje jeho větší příbuzný velký münsterlandský ohař, ale i tak jsou zde obě plemena velmi oblíbená a potkáváme je běžně. Je možné je omylem zaměnit se stabyhounem nebo drentským koroptvářem. Nejvíce jich lze potkat v Anglii nebo v Německu.

Povaha.

Je to aktivní a hravý pes, který potřebuje častý pohyb. Je inteligentní a bystrý, hodí se pro výcvik a rád se učí nové věci. Je ale i tvrdohlavý a v době puberty se může chovat hodně dominantně. Všestranně upotřebitelný s loveckými vlohami. Je temperamentní a přátelský, ne moc dobrý hlídač. Rád aportuje. Je velmi sebevědomý. Je loajální a těžko nese samotu. Nejraději je se svojí rodinou v teple domova.  Děti má rád a umí s nimi vycházet. Stejně jako hladkosrstý foxteriér má vysoký práh bolesti a dětské hry mu většinou nevadí. Nikdy neútočí jako první a pokud se mu něco nelíbí, hbitě uteče.  Ostatní zvířata mu nevadí, ale má sklony pronásledovat rychle se pohybující předměty, nevyjímaje cyklisty nebo auta. Rád pronásleduje zvěř a je těžké ho odvolat. Avšak s jinými psy i fenami vychází dobře a je vhodné ho chovat společně s nimi.  Není to dobrý hlídač, i cizí dokáže vesele přivítat, ale pokud by mu chtěli ublížit, umí se účinně bránit a má vysoký hlas, který je i odstrašující.

Péče.

Péče o srst.

Srst malého münsterlandského ohaře je delší a hebká, přiléhavá. Potřebuje pravidelně pročesávat, aby se nezacuchala. Chuchvalce je nutné odstřihávat. Častému mytí šamponem se co nejvíce vyvarujte, jinak by srst začala plsnatit a nevypadala by tak dobře. Hlavně by se na ní ale začaly vytvářet slepené chuchvalce.

Péče o uši a drápky.

Tyto psy často trápí zánět zevního zvukovodu, který postihuje hlavně menší plemena s delší srstí na uších, která vytváří volánky. Pokud pes klepe hlavou nebo uši podivně smrdí, je nutné navštívit veterináře, protože právě toto jsou příznaky zánětu. Dlouhou srst z uší je nutno vytrhávat. Ušního mazu se zbavte tím, že namočíte vatový tampon do vincentky či jiné desinfekce a uši jemně vytřete – na ušní tyčinky rovnou zapomeňte!  Drápky si pes obrušuje o chodník nebo asfalt a není nutné je střihat, pokud nebudou moc dlouhé. V tom případě to můžete sami zkusit doma nebo o to poprosit veterináře.

Pohyb a aktivita.

Protože je tento pes velmi aktivní a hravý, je nutné mu dopřát dostatek pohybu. Je pro něj vhodný veškerý pohyb. Má rád plavání a aportování z vody. I přes to, že je malý, má téměř nevyčerpatelnou zásobu energie, a pokud si ji nevybije na procházce nebo při hře, může se stát nervózním, v extrémních případech dokonce agresivní. Je vhodný pro různé psí sporty, třeba agility nebo dogdancing.

Pobyt venku.

Může být držen celoročně venku, ale i v bytě. Kvůli jeho vysoké aktivitě je ale vhodnější nechávat ho venku a při velkých mrazech ho dávat dovnitř. Potřebuje zateplenou boudu.

Malý münsterlandský ohař ( "Kleiner Münsterländer Vorstehhund", : "Small Munsterlander") je zmenšenou kopií velkého munsterlandského ohaře. Pochází z Německa a dnes je stále chován jako pomocník pro lov.

The Small Münsterländer (also SM or Kleiner Münsterländer) is a versatile hunting-pointing-retrieving dog breed that reached its current form in the area around Münster, Germany. The Large Münsterländer is from the same area, but was developed from different breeding stock and is not related as the names would suggest. Small Münsterländers bear a resemblance to both spaniels and setters but are more versatile while hunting on land and water. The Small Münsterländer is recognized by the Fédération Cynologique Internationale under Group 7, Section 1.2, Continental Pointing Dogs of Spaniel type, by the American Kennel Club as a Foundation Stock Service breed, and by The Kennel Club and the United Kennel Club as a gun dog. It is related to the Epagneul Français and the Drentsche Patrijshond.


Nahrávací činnost.

Šlágr „Airmail Special“ od Elly Fitzgeraldové nazpívala pro vydavatelství Verve Records, u něhož vyšlo v červnu 2007 na tributovém albu "". Produkci zajišťoval Tommy LiPuma. Tím se k danému datu stala nejmladším interpretem, jenž pracoval pro label Verve. Pro společnost Walt Disney Pictures v angličtině a francouzštině nahrála singl „Gotta Go My Own Way“, který se objevil ve filmu "Muzikál ze střední 2". Následně spolupracovala s Herbiem Hancockem a will.i.amem (z kapely The Black Eyed Peas) na crossoverové verzi swingového hitu „Stompin' at the Savoy“. Píseň vyšla v audioknize Kareema Abdula Jabbara pojmenované "On the Shoulders of Giants" (Na ramenou obrů).  V září 2008 vydala první dlouhohrající album s koncertním záznamem na nosičích CD a DVD nazvané "Ella... Of Thee I Swing". Produkci zajistilo vydavatelství A440 Entertainment a distribuci v Kanadě a Japonsku zprostředkovala společnost Universal Music. Výkon na desce znamenal dvě nominace na kanadské hudební ceny Juno Award 2009 v kategoriích Nový umělec roku a Vokální jazzové album roku. Na Nezávislých kanadských hudebních cenách 2009 se stala vítězkou kategorie „oblíbený jazzový umělec“.  Skladatelé Stephan Moccio a Alan Frew ji vybrali, aby nazpívala skladbu „I Believe“ pro Zimní olympiádu 2010 ve Vancouveru. Na konci února 2010 singl vystoupal na vrchol kanadské hitparády Canadian Hot 100 a v dubnu dosáhl na čtyřplatinové certifikace u digitálního stažení. Stala se tak prvním kanadským zpěvákem na čele tohoto žebříčku od roku 2007, kdy první místo patřilo písni „Girlfriend“ umělkyně Avril Lavigne.  Debutové studiové albem neslo název "Nikki". Obsahovalo také původní skladby, na nichž se podílela s Jessem Harrisem, Ronem Sexsmithem a Feist. Vyšlo v dubnu 2010 u vydavatelství Decca Records a zpěvačka jej doprovodila celosvětovým turné. Deska získala nominaci na Juno Award pro nejlepší vokální jazzové album roku. V rámci cen WAVE Smooth Jazz Award zvítězila v kategorii zpěvačka roku.  Na počátku roku 2013 podepsala smlouvu se společností Quincy Jones Productions, na zajištění její celosvětové produkce.

Koncertní činnost.

Profesionální pěveckou dráhu zahájila v roce 2006 na montréalském mezinárodním jazzovém festivalu. Jako dvanáctiletá se tak stala nejmladším interpretem s vlastním programem v historii této události. Následně se na festival každoročně vracela, při 30. výročí roku 2009 se speciálním venkovním koncertem, a v roce 2011 za doprovodu Metropolitního orchestru.  Na kanadských pódiích vystupovala také na jazzových koncertech v Torontu (Luminato a Downtown), Ottawě (Jazz a Blues), Vancouveru, Victorii, Québecu, Edmontonu, Saskatoonu či Frederictonu. Na mezinárodní scéně se objevila mimo jiné na jamajském jazzovém a bluesovém festivalu, evropských událostech, jakými byly North Sea Jazz Festival a Montreux Jazz Festival, či tokijském mezinárodním jazzovém festivalu Ginza.  V den čtrnáctých narozenin, 8. února 2008, odstartovala v Carnegie Hall turné se skladatelem a producentem Marvinem Hamlischem. Během listopadu téhož roku zažila debut s orchestrem, když ji doprovodil edmontonský symfonický orchestr. Následovala vystoupení s vancouverskými a calgarskými filharmoniky.  Na udílení ceny hudební osobnosti roku – MusiCares Person of the Year 2011, kterou převzala Barbra Streisandová, zazpívala skladbu „On A Clear Day You Can See Forever“ za Hancockova klavírního doprovodu.  Na velké scéně casina MGM Grand Las Vegas vystoupila 13. dubna 2013 po boku Stevieho Wondera, když společně přednesli píseň „Let The Good Times Roll“. Hvězdný galavečer byl věnován oslavě 80. narozenin Quincyho Jonese a sira Michaela Cainea. Veškerý zisk směřoval do centra Loua Ruva pro zdraví mozku při clevelandské klinice.  Koncertní turné nazvané Little Secret Tour odstartovala 21. června 2013. Propagovala v něm nadcházející druhé studiové album, vydané v květnu 2014 pod titulem "Little Secret".

Soukromý život.

Narodila se roku 1994 v Montréalu do židovské rodiny, matce Elysse (za svobodna Rosenthalové) a otci Richardu Yanofským. Vystudovala základní a střední školu svatého Jiří v Montréalu (St. George's School of Montreal).

Nicole „Nikki“ Yanofsky (* 8. února 1994 Montréal) je kanadská jazz-popová písničkářka, která nazpívala oficiální propagační skladbu „I Believe“ pro Zimní olympiádu 2010 ve Vancouveru a Letní olympiádu 2012 v Londýně.  V angličtině a francouzštině přednesla kanadskou hymnu „O Canada“ na zahajovacím ceremoniálu Zimních olympijských her 2010. Účinkovala také na závěrečném ceremoniálu a zahájení Zimní paralympiády 2010.

Nicole Rachel "Nikki" Yanofsky (born February 8, 1994) is a jazz-pop singer from Montreal, Quebec. She sang the CTV Olympic broadcast theme song, "I Believe", which is also theme song of the 2010 Winter Olympic Games. She also performed at the opening and closing ceremonies for the Olympics and at the opening ceremony of the 2010 Winter Paralympic Games.


Příběh.

Astronautka Molly Woodsová se vrací z 13 měsíční sólo mise na vesmírné stanici Seraphim zpět na Zemi. Vrací se ke svému manželu Johnovi, jež pracuje jako technik a sestrojil jejich robotického syna Ethana. Ethan je prvním prototypem androida, zvaného také Humanich, jehož program stojí na základě učení se díky interakcím s lidmi již od útlého věku. Johnovým cílem je právě to, aby byl Ethan pokud možno co nejvíc jako člověk.  Tomu také napomáhá to, že John a Molly Ethana přijali jako svého syna, kterého kvůli Mollyině nehodě z minulosti nemohou mít. Ethan chodí do školy, učí se jezdit na kole a právě tyto každodenní interakce s lidmi v okolí z něj mají vytvořit stroj, který bude od člověka k nerozeznání. V momentě, kdy Molly po návratu zjistí, že je v počátečním stádiu těhotenství a čeká dítě, začne hon za hledáním odpovědí, spolu s rozplétáním intrik a tajemství.  Molly při pátrání přichází ke zjištěním, že celý incident nejspíše nebyla náhoda, vše bylo velmi dlouho předem naplánované a za vším stojí její vlastní nadřízení. Uvnitř Molly roste něco, co pro určité lidi má větší cenu než cokoliv na světě, a tak se spolu s Jackem a Ethanem hodlají ukrýt, před zcela neznámým nebezpečím.  Tvora uvnitř Molly, neboli "ratolest", se zmocní organizace Yasumuto. Ukazuje se, že organizace má s tvorem vlastní plány a celý tento incident je jejím přičiněním. U "ratolesti" se však projevují nadpřirozené síly, díky kterým se dokáže dostat lidem do hlavy a vytvářet iluze. "Ratolest" tedy prchá a využívá slabostí všech kolem, aby dosáhl svého cíle.  Molly, přesvědčená o tom, že "ratolest" je její vlastní syn, se vydává s pomocí svého dávného kolegy z ISEA pátrat po odpovědích a hlavně po svém synovi. Ukazuje se, že "ratolest" má vlastní agendu a využívá všech dostupných prostředků k tomu, aby ji dostál. Molly se snaží vše zachránit a netuší, že v jejich rukou může ležet osud celého lidstva.

Ukončení seriálu.

"CBS, Halle Berry a producentni se rozhodli Extant druhou sérii ukončit." řekl Glenn Geller, President of CBS Entertainment. Poslední dvojdíl druhé série sledovalo v premiéře přes 4.6 milionu diváků.

Extant je americký sci-fi seriál z let 2014–2015, jehož autorem je Mickey Fisher. Příběh seriálu se točí okolo astronautky Molly Woodsové (Halle Berry), která se vrací domů k rodině po 13 osamělých měsících na vesmírné stanici. Zpočátku nic nenasvědčuje tomu, že by něco nebylo v pořádku. To se změní v moment, kdy se původně neplodná Molly dozví, že je těhotná.  Ve dvou řadách vzniklo celkem 26 epizod, které byly v USA premiérově vysílány stanici CBS od 9. července 2014 do 9. září 2015.

Extant is an American science fiction drama television series created by Mickey Fisher and, as executive producer, Steven Spielberg. The story revolves around astronaut Molly Woods (Halle Berry) who returns home to her family inexplicably pregnant after 13 months in outer space on a solo mission.  On August 7, 2013, CBS announced that it had placed a 13-episode straight-to-series order, bypassing the traditional pilot stage. Steven Spielberg served as one of the executive producers. Production began in Los Angeles on February 10, 2014. The series was broadcast in the United States on the CBS television network, and was a production of Amblin Television.  "Extant" premiered on July 9, 2014. On October 9, 2014, CBS renewed "Extant" for a second season, which premiered on July 1, 2015 and concluded on September 9, 2015. On October 9, 2015, CBS cancelled "Extant" after two seasons.


Příčiny.

Během první koaliční války přešla francouzská vojska v roce 1793 do protiútoku a obsadila postupně země dnešního Beneluxu i celý prostor západně od řeky Rýna. Na těchto územích byli drobní vládci i velcí pozemkoví vlastníci z řad aristokracie vyvlastněni a z těchto území vyhnáni. Poté, co protifrancouzská koalice podepsala s Francií nevýhodný mír v Campo Formio (1797), začalo se hovořit o kompenzaci říšských světských vládců na úkor duchovních knížectví. Realizace těchto plánů ale byla v důsledku druhé koaliční války odložena. Teprve po podpisu míru v Lunéville (1801) bylo možno tyto plány znovu sledovat. Grandiózní plány na sekularizaci duchovních států plně zapadaly do záměrů prvního konzula tehdejší Francouzské republiky Napoleona Bonaparta, který chtěl oslabit prohabsburské síly ve Svaté říši římské i katolickou církev jako takovou. Proto si tyto sekularizace vynutil ve formě čl. VII mírových ujednání z Lunéville.

Únorová ujednání.

Mimořádný říšský sněm, který byl svolán do Řezna po podepsání mírových smluv s Francií od srpna 1802 do března 1803, musel řešit situaci ochuzených, ale často i zcela vyvlastněných říšských vládců. Poměrně rychle bylo rozhodnuto o sekularizaci duchovních knížectví a států. Tyto sekularizace neznamenaly jen zánik duchovních států a státečků jako suverénních a správních jednotek, ale, a to především, vyvlastnění většiny církevního majetku a majetku duchovních knížat-biskupů a říšských prelátů. To byl rozdíl oproti tzv. mediatizaci, ke které docházelo v říši zejména od r. 1806. Sekularizace se netýkaly jen suverénních duchovních států, nýbrž i majetků klášterů či biskupství stojících na panství světského suveréna. Celá sekularizace byla spojena s masivním rušením klášterů, které nezřídka začaly sloužit jako zámecké rezidence nových zeměpánů. Kompenzace ztrát měly proběhnout formou předání nového území či formou renty (doživotní, časově omezené či "věčné"), případně kombinací obojího. Renty byly vázány na výnosy ze sekularizovaných území a jejich výplatou byl pověřen nový držitel. Brzy se ukázalo, že anexe duchovních území nestačí a rozhodlo se též o likvidaci říšských měst. Majetkových přesunů využili francouzskou agresí relativně málo postižní "velcí hráči", především vévoda württemberský a markrabě bádenský, kteří si na sekularizacích a následných mediatizacích v roce 1806 zvětšily svoje země o více než třetinu. I oni však byli povinni vyplácet renty těm, kteří byli na území nedostatečně odškodněni. Celé usnesení vešlo v platnost císařskou ratifikací z 27. dubna 1803.

Zástupci jednotlivých stran dohody.

Rozsáhlé změny se také týkaly nové organizace říšského sněmu. Protože v říši platil již od r. 1582 tzv. teritoriální princip hlasů, tedy hlas na sněmu byl vázán na určité území, nezanikly hlasy duchovních knížat a stavů ani hlasy, nýbrž byly převedeny na nové zeměpány. Změny se dotkly i kurfiřtského kolegia, kde katolíci ztratili svou dosavadní, nepřetržitě drženou většinu. Zánik dvou duchovních kurfiřtství byl vyvážen povýšením Bádenska, Württemberska, Hesensko-Kasselska a sekularizovaného Salcburska na nová kurfiřtství.  Z 51 říšských měst zůstalo nezávislých pouze šest: Hamburk, Brémy, Lübeck, Norimberk, Augsburg a Frankfurt. Z duchovních knížat přežilo pouze Mohučské kurfiřtství, byť se značně proměněným územím a dále na zásah císaře také řádové knížectví Řádu německých rytířů (velmistr byl pravidelně vybírán z habsburského rodu) a na přímluvu ruského cara ještě okněžněné velkopřevorství Řádu maltézských rytířů (car byl formálně velmistrem řádu).

Přehled států a panovníků s jejich zisky na základě usnesení z r. 1803.

"Tento seznam byl sestaven na základě přehledu publikovaném v práci právního historika Carla Wilhelma von Lancizolle, publikované roku 1830. Lancizolleho omyly jsou opraveny a doplněny. Místní názvy jsou uvedeny v Lancizollem uváděné podobě, která odpovídá dobovému úzu roku 1803. Elektronické odkazy (funkční i nefunkční) jsou v podobě současné. Kurzívou jsou označeni ti ze suverénů, těžících z usnesení říšské deputace, kteří následkem míru v Lunéville přišli o všechna svá suverénní území."

Důsledky v diecézní organizaci.

Likvidace knížecích biskupství i řady diecézí prakticky rozvrátila katolickou církev v Německu. Protože po napoleonských válkách již návrat k původním poměrům nebyl možný, bylo nutné církev stabilizovat na novém základě, který by přihlížel ke změně mocenských poměrů. V letech 1817-1824 vydal Svatý Stolec řadu bul a circumscripcií, které narovnaly vztahy papežství a jednotlivých nástupnických německých států. Hranice diecézí byly nově vytyčeny, ovšem vlastních knížectví se německým biskupům již nedostalo.

Hlavní usnesení mimořádné říšské deputace německy "Hauptschluss der außerordentlichen Reichsdeputation", často jen "Reichsdeputationshauptschluss" bylo rozhodnutí vynesené na sněmu Svaté říše římské v Řezně dne 25. února 1803 o likvidaci duchovních knížectví, sekularizaci katolických klášterů a mediatizaci svobodných říšských měst a přenesení jejich majetků na světská knížata.

The (formally the ', or "Principal Conclusion of the Extraordinary Imperial Delegation"), sometimes referred to in English as the Final Recess or the Imperial Recess of 1803, was a resolution passed by the ' (Imperial Diet) of the Holy Roman Empire on 24 March 1803. It was ratified by the Emperor Francis II and became law on 27 April. It proved to be the last significant law enacted by the Empire before its dissolution in 1806.  The resolution was approved by an Imperial Delegation (') on 25 February and submitted to the ' for acceptance. It was based on a plan agreed in June 1802 between France and Russia, and broad principles outlined in the Treaty of Lunéville of 1801. The law secularized nearly 70 ecclesiastical states and abolished 45 imperial cities to compensate numerous German princes for territories to the west of the Rhine that had been annexed by France as a result of the French Revolutionary Wars.


Mírová ujednání.

Na mírových jednáních zastupoval Francii Josef Bonaparte, budoucí španělský král, Rakousko a říši potom hrabě Johann Ludwig Cobenzel, který vedl císařskou delegaci již na mírových rozhovorech v Campo Formio. Francii se podařilo dosáhnout plného odstoupení levého břehu Rýna říší. Zároveň francouzští zástupci přiměli císaře k tomu, aby postiženým vládcům slíbil jako náhradu území duchovních říšských států a teritorií. Francii se konečně podařilo dosáhnout legalizace držby levého břehu Rýna, okupovaného od r. 1794. Tento požadavek vznesli její diplomaté již při podpisu mírové smlouvy v Campo Formio a znovu měsíc poté 4. listopadu 1797, ovšem brzké rozpoutání druhé koaliční války zabránilo uvedení mírových ujednání do praxe. Jeden měsíc po podpisu mírové smlouvy, 9. března 1801 převzal tyto državy oficiálně francouzský první konzul, Napoleon Bonaparte. Císař se dále zavázal, za své dědičné země i za suverény ve Svaté říši římské, uznat diplomaticky dceřiné republiky: Batávskou, Helvétskou a Ligurskou a dále slíbil nepodporovat Velkou Británii v její pokračující válce s Francií, otevřeně ani skrytě. Rakousko a s ním i Svatá říše římská přistoupily opětovně na podmínky územních ústupků daných mírem v Campo Formio a Francie naopak potvrdila své dřívější uznání rakouského připojení Benátska, benátské jižní Istrie a Dalmácie, jakož i definitivní přivtělení říšského svobodného města (přístavu) Terst, který stál již od 15. století pod volnou habsburskou svrchovaností. K míru přistoupila například také Republika spojených nizozemských provincií, která se musela smířit se svým zánikem, nebo nově ustavená Republika helvétská, která naopak mírem získala malá území. Rýnská hranice nebyla dodržena zcela striktně. Jednak obsazením Nizozemí se Francie rozšířila daleko na sever za Rýn, naopak např. město Basilej, rozložené na obou březích Rýna, zůstalo zachováno jednotné, protože Francie v tomto případě ustoupila Helvétské republice jako svému spojenci. Jiná města, jako Laufenburg byla rýnskou hranicí roztržena vedví mezi Helvétii a Přední Rakousy.

Články mírové smlouvy podrobně.

Článek I. - mír mezi císařem a říší na jedné a první Francouzskou republikou na druhé straně  Článek II. - odstoupení Rakouského Nizozemí Francii podle článku III mírové smlouvy z Campo Formio  Článek III. - Rakousko odstoupí Helvétské republice okrsek Frickthal a všechna další území na levém břehu Rýna mezi Zurzachem a Basilejí. Rakousko odstoupí Francii hrabství Falkenstein.  Článek IV. - obnovuje se článek XVIII. míru v Campo Formio, dle kterého se císař zavazuje vlastním územím odškodnit vyvlastněného vévodu modenského.  Článek V. - velkovévoda toskánský a vévoda parmský se zříkají svých zemí v Itálii, císař se zavazuje na území říše odškodnit toskánského velkovévodu. Toskánské pasivní dluhy přebírá Francie a eventuální nástupnické státy v Itálii  Článek VI. - císař se jménem říše zavazuje předat plnou státní svrchovanost nad bývalými říšskými územími na levém břehu Rýna mezi hranicemi Helvétské a Batávské republiky Francii. Říční pevnosti na pravém břehu Rýna nesmí být více vyzbrojovány, nýbrž uchovány v aktuálním stavu.  Článek VII. - císař se zavazuje veškeré dědičné vládce, postižené vyvlastněním na levém břehu Rýna, odškodnit z říšských majetků v souladu s ustanoveními předchozího kongresu v Rastattu. "Toto ustanovení předznamenalo grandiózní sekularizaci a likvidaci knížecích biskupství", "rytířských řádů" "a klášterů".  Článek VIII. - Francouzská republika na obsazených územích přebírá pouze ty státní dluhy, které vznikly vlastním výkonem správy těchto zemí a také ty, k nimž daly výslovný souhlas místní zemské stavy.  Článek IX. - na všech levobřežních rýnských územích, připadlých Francii se ruší jakékoli poddanské vztahy a závazky, jako robota či odvody poddanských dávek a také vrchnostenské soudnictví.  Článek X. - poddanské vztahy se ruší rovněž na statcích, které byly součástí státního území Francie již před vypuknutím první koaliční války, ale měly vlastníky, pocházející z říše.  Článek XI. - tato mírové dohoda císaře s Francií, konkrétně články VIII., IX., X. a XV. mají platit také ve vztahu habsburské monarchie vůči Batávské, Ligurské, Cisalpinské a Helvétské republice.  Článek XII. - císař se v souladu s článkem VIII. mírové smlouvy z Campo Formio zříká všech nároků na státní svrchovanost, majetek, příjmy či závazky vůči Cisalpinské republice, na jejímž území držel před první koaliční válkou několik zemí.  Článek XIII. - císař se v souladu s dohodou z Campo Formio zříká za říši všech zemí, majetků, příjmů, práv a nároků, jakož především říšských lén na území Ligurské republiky.  Článek XIV. - v souladu s článkem XI. dohody z Campo Formio bude napříště říční plavba na Adiži mezi habsburskou monarchií a Cisalpinskou republikou svobodná a bezcelní. Plavba válečných lodí a člunů je oboustranně zakázaná.  Článek XV. - vzájemná výměna válečných zajatců  Článek XVI. - osobní statky arcivévodů Ferdinanda a Karla na území Cisalpinské republiky jim mají být vráceny, ovšem ve lhůtě 3 let mají být prodány Cisalpinské republice.  Článek XVII. - jmenovitě články XII., XIII., XV., XVI., XVII. a XXIII mírové dohody z Campo Formio jsou potvrzeny a budou provedeny účinností této mírové smlouvy.  Článek XVIII. - dnem podpisu mírové smlouvy končí oboustranně jakékoli vybírání válečné kontribuce či nucené práce pro nepřátelskou stranu.  Článek XIX. - představitelé obou stran: císař František II. a první konzul Napoleon Bonaparte musí nejpozději do 30 dnů, pokud možno ještě dříve, tuto mírovou dohodu ratifikovat.

Důsledky.

Bezprostředním důsledkem mírové smlouvy bylo vydání papežské buly "Qui Christi Domini," faktické součásti konkordátu s Francií, kterou Svatý stolec souhlasil se zrušením řady francouzských biskupství včetně změn v církevní správě na západním břehu Rýna v bývalé říši. Císař František II. musel vzápětí svolat říšský sněm, a podepsat Finální usnesení mimořádné říšské deputace, se kterým byla spojená mamutí sekularizace duchovních knížat a klášterů. To byl počátek velkého oslabení prokatolických, prohabsburských a vlastně i proříšských sil, což vedlo k zániku říše. Napoleonovi naproti tomu oddych na východní hranici umožňoval soustředit se na plány invaze do Anglie, reformu armády a především posilování osobní moci, které vedlo v roce 1804 k jeho císařské korunovaci. Zajímavým a dodnes patrným důsledkem odtržení rýnských levobřežních států a teritorií je dosud přetrvávající vliv Napoleonova Code civil, který se promítl např. do organizace notariátu či systému pohřebnictví a ještě dnes odlišuje na úrovni podzákonných předpisů a vyhlášek oblasti západně od Rýna od zbytku Německa. Code civil platil všude na levém břehu Rýna jako hlavní občanský zákoník až do roku 1900, kdy byl zaveden v Německém císařství nový občanský zákoník, který sjednocoval Německo po stránce občanského práva. V Rakousku způsobil výsledek druhé koaliční války a nepříjemný mír v Lunéville změny na postu státního kancléře (ministra zahraničí monarchie). Dosavadní kancléř, svobodný pán Johann Amadeus von Thugut, jehož konfrontační politika vůči Francii i Prusku se neosvědčila, byl již roku 1800 odvolán. Po krátkém působení hraběte Ferdinanda Trauttmansdorfa (1800–1801) byly zahraniční záležitosti svěřeny hraběti Johannu Ludwigu Cobenzelovi, bývalém vyslanci v Rusku, který císaře Františka II. zastupoval jako vyjednavač právě během mírových dohod v Lunéville.

Mír v Lunéville byl mírovou dohodou, podepsanou 9. února 1801 v Lunéville mezi vítěznou Francií a Svatou říší římskou, reprezentovanou jejím posledním císařem, Františkem II. Mírové dohodě, ukončující druhou koaliční válku, předcházelo příměří, podepsané 25. prosince 1800 ve Steyru.

The Treaty of Lunéville was signed in the Treaty House of Lunéville on 9 February 1801. The signatory parties were the French Republic and Holy Roman Emperor Francis II. The latter was negotiating both on his own behalf as ruler of the hereditary domains of the Habsburg Monarchy and on behalf of other rulers who controlled territories in the Holy Roman Empire. The signatories were Joseph Bonaparte and Count Ludwig von Cobenzl, the Austrian foreign minister.  The Austrian army had been defeated by Napoleon Bonaparte at the Battle of Marengo on 14 June 1800 and then by Jean Victor Moreau at the Battle of Hohenlinden on 3 December. Forced to sue for peace, the Austrians signed the treaty of Lunéville, which largely confirmed the treaty of Campo Formio (October 1797), which itself had confirmed the treaty of Leoben (April 1797). The United Kingdom was the sole nation still at war with France for another year. The treaty, along with the Anglo-French Treaty of Amiens of 1802, marked the end of the Second Coalition against the French First Republic.


Nasazení.

První služby VoLTE byly spouštěny v Jižní Koreji a ve Spojených státech v roce 2012; první komerční „plnohodnotnou“ VoLTE služba na světě spustila firma SingTel v Singapuru 31. května 2014, zpočátku pouze pro telefony Samsung Galaxy Note 3. V červnu 2014 předvedla firma KT první roamingové spojení používající VoLTE.  Na konci září 2014 jsou služby VoLTE dostupné v sítích nejméně 14 operátorů v Hongkongu, Japonsku, Jižní Koreji, Singapuru, a ve Spojených státech. V České republice začal VoLTE testovat T-Mobile v říjnu roku 2014, plné pokrytí touto službou předpokládá do konce roku 2021 a v květnu 2015 zahájil komerční provoz. V roce 2016 umožňují čeští operátoři používat VoLTE pouze v rámci své sítě a jen u některých telefonů, které navíc musí pocházet z jejich vlastního prodeje. Postupně, převážně v roce 2017, začali operátoři podporovat i některé telefony zakoupeny mimo jejich vlastní síť.

Zařízení podporující VoLTE.

Top modely mobilních telefonů podporují VoLTE od roku 2012 (Samsung Galaxy S III LTE), případně později (iPhone 6 z roku 2014). Podrobnější tabulku naleznete v anglické mutaci tohoto článku.

Kvalita hlasu.

Pro zajištění kompatibility vyžaduje 3GPP alespoň (úzkopásmový) kodek AMR-NB, ale doporučeným řečovým kodekem pro VoLTE je AMR-WB (Adaptive Multi-Rate Wideband) známý také jako HD Voice. Tento kodek je povinný v 3GPP sítích, které podporují 16 kHz vzorkování.  Fraunhoferův institut navrhl a předvedl implementaci kodeku AAC-ELD (Advanced Audio Coding-Enhanced Low Delay) nazývanou "Full-HD Voice" pro mobilní telefony LTE. Zatímco předchozí hlasové kodeky pro mobilní telefony podporovaly pouze frekvence do 3,5 kHz a zaváděné širokopásmové audioslužby označované jako "HD Voice" do 7 kHz, Full-HD Voice přenáší celé slyšitelné pásmo 20 Hz na 20 kHz. Aby však bylo možné uskutečnit hlasové spojení mezi dvěma účastníky, musí tento kodek podporovat oba mobilní telefony i síť.

VoLTE () je technologie umožňující přenášet hlasové hovory přímo přes sítě Long Term Evolution (LTE). K přenosu se využívá infrastruktura IP Multimedia Subsystem (IMS) se zvláštními profily pro řídicí a mediální rovinu hlasové služby v LTE definované v dokumentu GSMA IR.92.  Cílem je přenášet hlasové služby jako datové toky v síti LTE bez závislosti na starších sítích s přepojováním okruhů (tzv. CS-fallback, který jinak používají LTE telefony pro uskutečnění hovoru). VoLTE má až trojnásobnou kapacitu pro přenos hlasu a dat než 3G UMTS a až šestinásobnou kapacitu než 2G GSM. Navíc lépe využívá kapacitu pásma, protože hlavičky VoLTE paketů jsou menší než u VoIP/LTE.

Voice over Long-Term Evolution (VoLTE) is a standard high-speed wireless communication for mobile phones and data terminals, including Internet of things (IoT) devices and wearables. It is based on the IP Multimedia Subsystem (IMS) network, with specific profiles for control and media planes of voice service on the LTE wireless broadband service defined by GSMA in PRD IR.92. This approach results in the voice service (control and media planes) being delivered as data flows within the LTE data bearer, with no dependency on (or ultimately, requirement for) the circuit-switched voice network to be in the call path. VoLTE has up to three times more voice and data capacity than older 3G UMTS and up to six times more than 2G GSM. It uses less bandwidth because VoLTE's packet headers are smaller than those of unoptimized VoIP/LTE.  VoLTE calls are usually charged at the same rate as other calls. A claimed advantage is that the signal penetrates buildings better, eliminating indoor "blackspots" without reception.  To be able to make a VoLTE call the device, its firmware, and the mobile telephone provider must all support the service in the area, and be able to work together. For example, the Three UK network supports VoLTE (which it brands "Super Voice") on phones supplied by Three (and a few others), and other networks do not support it on "Pay-as-you-Go" (PAYG) phones.


Život.

Mládí a studia.

Václav II. byl druhým synem knížete Václava I. Lehnického. Jeho otec nechtěl rozdělovat už tak dosti malé lehnické knížectví mezi své čtyři syny a určil svým třem mladším synům Václavovi II., Boleslavovi a Jindřichovi církevní dráhu. Dědicem knížectví se tak stal nejstarší syn Ruprecht.  Po smrti otce v roce 1364 převzal výchovu synů jejich strýc Ludvík zvaný Spravedlivý a později nejstarší z bratrů Ruprecht. Ludvík zvláště dbal na duchovní vychování svých svěřenců a Václava II. připravoval na budoucí kariéru vratislavského biskupa.  V roce 1363 začal studovat na pražské univerzitě a okolo roku 1370 odcestoval do Montpellier, kde získal titul z kanonického práva na místní univerzitě. Roku 1373 nastoupil na místo kanovníka v Olomouci.

Biskup lubušský.

3. prosince 1375 jej papež Řehoř XI. jmenoval biskupem lubušským, přestože podle kanonického práva musí mít člověk na této pozici minimální věk třicet let. Z tohoto období nemáme o Václavovi mnoho potvrzených údajů. Ví se jen, že byl účastníkem "Kališského koncilu" v roce 1378, kam byli svoláni všichni biskupové hnězdenské arcidiecéze.  Lubušská diecéze moc neprosperovala a navíc byla na strategicky nevýhodném místě na hranici mezi Čechami a Braniborskem. Oblast byla ohrožena zejména během války mezi Wittelsbachy a Lucemburky. Tyto důvody vedly k rozhodnutí o přemístění sídla diecéze do Fürstenwalde.

Biskup vratislavský.

Václavova šance zaujmout místo biskupa ve Vratislavi se naskytla už v roce 1378. Tehdejší papež neschválil jmenování Teodora Klatovského a zdálo se, že jmenování Václava Lehnického nestojí nic v cestě. Situaci však zkomplikovala smrt císaře Karla IV. a Velké západní schizma, což vedlo k tomu, že vratislavský biskupský stolec zůstal šest let neobsazen. K oficiálnímu jmenování Václava Lehnického vratislavským biskupem došlo 19. dubna 1382. Mezi lety 1379 a 1382 vykonával spolu se svým bratrem Jindřichem funkci administrátora diecéze.  První léta Václava II. na místě biskupa byla poznamenána rozepřemi s místní šlechtou. Václav totiž hájil zájmy Svaté stolice. Za jeho věrnost církvi jej chtěl papež Urban VI. roku 1385 jmenovat kardinálem. Toto však Václav z neznámých důvodů odmítl. V  době byl Václav II. požádán církví, aby urovnal spor s králem Václavem IV. Tento spor byl pro Václava Lehnického tím důležitější, protože král v té době ještě nepotvrdil jeho jmenování biskupem. Spor byl úspěšně zažehnán, Václav II. dostal od krále svolení a navíc titul knížete niského, který biskupovi vratislavskému náležel, jako léno.  Václav Lehnický si jako správce biskupství počínal velice dobře. Věnoval velké sumy peněz na rozvoj církevního školství, z jeho podnětu provedené úpravy církevního i světského práva se staly základem pro ostatní slezské soudy a ve sporech o církevní majetky neváhal udělovat klatby na své příbuzné, například na Boleslava IV. Opolského. Jeho tvrdé postupy mu však zadělaly na mnoho problémů ze strany slezské šlechty. Některá exkomunikovaná knížata (třeba Jindřich IX. Břežsko-Lehnický) na něj neváhala zaútočit. Tyto vojenské útoky zase vedly k tomu, že Václav II. vynakládal na svou obranu velké sumy z církevního majetku.

Dědic lehnického panství.

12. ledna 1409 zemřel jeho nejstarší bratr Ruprecht, který po sobě nezanechal žádného mužského potomka a Václav se tak stal jediným dědicem lehnického knížectví. O dva měsíce později – 19. března – určil svými dědici Jindřicha IX. a Ludvíka II. Břežského, kteří oba byli vnuci Ludvíka I. Břežského. V roce 1413 chtěl sloučit biskupství vratislavské s lehnickým knížectvím, čímž se snažil zajistit titul biskupa pro svého dědice.  16. března se vzdal titulu knížete lehnického ve prospěch Ludvíka II. To vedlo k několika potyčkám mezi Ludvíkem II. a jeho starším bratrem Jindřichem IX., který se snažil zvrátit Václavovo rozhodnutí. Ten však trval na tom, že jeho dědicem bude Ludvík.  V roce 1417 zaslal starý a unavený Václav II. svou rezignaci papeži Martinovi V. Papež ji záhy přijal a 17. prosince byl zvolen nový vratislavský biskup – Konrád Olešnický. Konec života prožil Václav v biskupském sídle v Otmuchově. Zde 30. prosince 1419 zemřel a byl pohřben v místním kostele svatého Mikuláše. Později byly jeho ostatky spolu s náhrobním kamenem přemístěny do Nysy a od roku 1682 jsou uloženy v kostele svatého Jakuba.

Václav II. Lehnický (1348 – 30. prosince 1419, Otmuchov) z rodu Piastovců byl kníže lehnický a niský a biskup vratislavský a lubušský.

Wenceslaus II, Duke of Legnica (1348 – 30 December 1419) was a Duke of Legnica from 1364 (only nominal; from 1409 he reigned alone and personally) until 1413, Bishop of Lebus (1375–82) and Breslau (Wroclaw) (1382–1417; also Duke of Nysa-Otmuchów.  He was the second son of Wenceslaus I of Legnica, by his wife Anna, daughter of Casimir I, Duke of Cieszyn.


Biografie.

Narodila se v Königsbergu v Pruském království, které v té době tvořilo Německé císařství, do židovské rodiny Avrahama a Cily Goldbergových, žijící v asi 220 kilometrů na východ vzdáleném Kaunasu (do Königsbergu její matka přijela porodit kvůli lepším podmínkám v tamějších nemocnicích). Když v roce 1914 vypukla první světová válka, Goldbergovi se i s tříletou Leou uchýlili do carského Ruska, kde strávili rok v tvrdých podmínkách. Narodil se zde její bratr Imanuel, který se však nedožil prvního roku života. V roce 1919 se rodina vypravila zpět do Kaunasu, který se mezitím stal součástí Litvy. Goldbergová ve své autobiografii uvádí, že je na hranicích zadržela litevská pohraniční stráž, která jejího otce obvinila z toho, že je bolševický špion. Následně jej zatkli a zamkli do nedaleké opuštěné stáje, odkud ho každé ráno po dobu jednoho týdne vedli na popraviště, kde však popravu na poslední chvíli zrušili. Když Goldbergovy pohraničníci konečně propustili, její otec byl již ve špatném psychickém stavu. Po návratu již nebyl schopen normálního života a byl hospitalizován v ústavu pro choromyslné. S manželkou se nakonec rozvedl a rodinu opustil. Její rodiče hovořili mnohými jazyky, až na hebrejštinu. Tu se Goldbergová začala učit již v útlém věku na základní škole. V deseti letech si v ní začala psát osobní deník. První zápisky sice ještě nesly známky nedostatečné vyjadřovací schopnosti v tomto jazyce a vliv ruštiny, byla však odhodlaná si deník v hebrejštině vést, a v krátké době jazyk ovládla. Přestože dokázala plynně hovořit a psát v řadě evropských jazyků, veškerou svou tvorbu a deníky psala výhradně hebrejsky. V roce 1926 si v patnácti letech do deníku poznamenala: „Nepříznivé podmínky hebrejských spisovatelů pro mne nejsou tajemstvím (…) Psát jiným jazykem než hebrejštinou je pro mne stejné, jako nepsat vůbec. Přesto chci být spisovatelkou (…) To je můj jediný cíl.“  Studovala semitské jazyky a němčinu na Humboldtově univerzitě v Berlíně a univerzitě v Bonnu, kde získala doktorát. V roce 1935 přesídlila do Tel Avivu v britské mandátní Palestině, kde se stala členskou sionistické skupiny hebrejských básníků původem z východní Evropy, známé jako Jachdav (). V jejím čele stál Avraham Šlonski a charakterizovalo ji dodržování symbolismu typického pro ruský akméismus, a odmítnutí stylu hebrejské poezie, běžné mezi starší generací básníků typu Chajima Nachmana Bialika. Pracovala jako středoškolská učitelka a zkraje si na živobytí vydělávala tvorbou reklam. Poté začala pracovat jako editorka hebrejských deníků "Davar" a "Al ha-mišmar". Zároveň byla editorkou dětských knih v nakladatelství Sifrijat po'alim a psala divadelní recenze a literární sloupky. V roce 1954 začala vyučovat literaturu na Hebrejské univerzitě v Jeruzalémě, kde postupně stoupala v akademických hodnostech, až se v roce 1963 stala profesorkou a vedoucí katedry srovnávací literatury. Psala hebrejskou poezii, drama a dětské knížky. Mezi poslední zmíněné patří třeba "Dira lehaskir" (, „Byt k pronájmu“) a "Nisim ve-nifla'ot" (, „Zázraky a divy“). Díky znalosti ruštiny, litevštiny, němčiny, italštiny, francouzštiny a angličtiny přeložila mnoho děl zahraniční literatury do moderní hebrejštiny. Mezi její překlady patří například "Vojna a mír" od Tolstého a mnohá díla od Rilkeho, Manna, Čechova, Achmatovové, Shakespeara a Petrarcy.  Za své dílo byla několikrát oceněna. V roce 1949 obdržela Ruppinovu cenu, v roce 1956 Šlonskiho cenu, roku 1960 Kugelovu cenu, o osm let později Newmanovu cenu a nakonec v roce 1970 (již posmrtně) Izraelskou cenu za literaturu. Druhé zmíněné ocenění je udíleno od roku 1953 a patří mezi nejvyšší izraelská státní vyznamenání.  Nikdy se nevdala a neměla děti. Žila spolu se svou matkou v Tel Avivu a později v Jeruzalémě. Byla těžká kuřačka a zemřela v lednu 1970 ve věku 58 let na karcinom plic. Je pohřbena na hřbitově Har ha-Menuchot v Jeruzalémě.  V roce 2005 byla v celostátní soutěži 200 největších Izraelců izraelského internetového deníku "Ynetnews" zvolena 87. největším Izraelcem všech dob. Roku 2011 bylo oznámeno, že Lea Goldbergová bude jednou ze čtyř izraelských básníků (společně s Rachel Bluwsteinovou, Ša'ulem Černichovskim a Natanem Altermanem), kteří budou vyobrazeni na izraelských bankovkách.

Lea Goldbergová (: , 29. května 1911, Königsberg – 15. ledna 1970, Jeruzalém) byla izraelská básnířka, spisovatelka, dramatička, překladatelka a vysokoškolská pedagožka.

Leah Goldberg or Lea Goldberg (; May 29, 1911, Königsberg – January 15, 1970, Jerusalem) was a prolific Hebrew-language poet, author, playwright, literary translator, and comparative literary researcher.  Her writings are considered classics of Israeli literature.


Další budovy.

Kromě zámku se v areálu nacházejí ještě zámeček Enghien, míčovna a Velké stáje.

Velké stáje.

Na začátku 18. století byly na příkaz Louise Henriho de Bourbon-Condé vybudovány Velké stáje () pro 240 koní. V roce 1982 v nich bylo otevřeno Živé muzeum koní.

Park.

Park má rozlohu 155 hektarů, z toho 25 hektarů pokrývají jezera, která doplňují 60 hektarů parku Sylvie. Les v Chantilly, který přiléhá k parku a je součástí panství, má rozlohu 6310 hektarů. Architektem parku byl proslulý André Le Nôtre.

Barokní park.

Chantilly byly oblíbeným dílem Andrého Le Nôtre. Dal parku klasický vzhled, použil dvě na sebe kolmé osy: hlavní osa vedla v expozici sever-jih přes majestátní terasy a je kolmá k vrstevnicím, čímž zdůrazňuje zvlnění terénu. Druhá osa je vedena ve směru východ-západ a tvoří ji podél celého údolí Velký kanál ().  Mezi terasou a Velkým kanálem, severně od zámku, Le Nôtre upravil záhony podle francouzské barokní módy. Tyto části jsou zdobeny vodními plochami, vázami a kamennými sochami, které pocházejí z devatenáctého století. Ponejvíce představují významné osobnosti spojené s bohatou historií oblasti. Záhony byly původně lichoběžníkového tvaru, aby kvůli zákonům perspektivy působily větším dojmem. Tento efekt byl zrušen změnami v 19. století, kdy byly záhony upraveny na pravidelné obdélníky. Zbytky broderií se do 21. století dochovaly v zahradě Voliéry ( na západě při úpatí zámku) a v zahradě Sylviina domu () z roku 1671.  Le Nôtreovy barokní partery jsou nyní ohraničeny dvěma upravenými zahradami, které v době vzniku parterů neexistovaly. Jedna z nich, jež se nachází východně, pochází z osmnáctého století a je upravena jako venkovský mlýn. Západním směrem leží úprava ve stylu anglického parku, která byla vytvořena na počátku devatenáctého století. Na druhém břehu Velkého kanálu se nachází amfiteátr Vertugadin, který s navazující alejí prodlužuje osu parteru do lesa. Zde se nachází kopie sochy Venuše z Arles.  Hlavní brána se nachází pod zámkem na terase, která zakrývá výhled na celé prostranství. Ten se tak při vstupu do zámku náhle a efektně otevře.

Malý park.

Malý park ( nebo ) se nachází na vápencové plošině s výhledem do údolí z parteru na "Grand Rond". Úpravy prostoru mezi lesem a parkem byly navrženy Le Nôtrem, který určil umístění alejí a bosketů, které je spojují s okolním lesem. Jeho synovec Desgots zde v roce 1679 dal upravit bludiště, který bylo zničeno v roce 1770.  V osmnáctém století Henri-Jules de Bourbon-Condé připojil k terase most přes suchý příkop, který tvořil hranici parku. Zahrada se stala místem zábavy a procházek mezi různými prostranstvími ohraničenému živými ploty ze stále zelených dřevin, připomínajícími zelené pokoje. Některé z nich se dochovaly, například tzv. Pokoj divokého prasete ().  Mezi lety 1738 a 1739 vznikla obří plocha pro živou husí hru, kde figurky představovali samotní hráči. Hrací plocha tvořila spirálu 2 km dlouhou. I když byla po dlouhá desetiletí velmi oblíbenou zábavou návštěvníků zámku, když móda pominula, byla hra odstraněna a terén vyrovnán. Zachovány a dosud viditelné zůstaly jen některé prvky, například most nebo studna.

Anglicko-čínská zahrada a Hameau de Chantilly.

Na východ od zahrad, které byly Le Nôtreovým dílem, se nachází anglicko-čínská zahrada, založené na bývalých lukách v roce 1772. Je typická mnoha umělými dekoracemi, z nichž některé (skály, malé kamenné mosty) se dochovaly do 21. století.  V roce 1774 přibyla k okraji zahrady umělá vesnice. Vesnička Chantilly () měla sedm malých rustikální domů, pět z nich se zachovalo: společenská místnost, místnost s biliárem, jídelna, kuchyň a mlýn.

Anglická zahrada.

Při cestě ze Chantilly do Vineuil-Saint-Firmin a Creil vznikla anglická zahrada, navržená architektem Victorem Duboisem v roce 1817. Obsahuje některé objekty, které pocházejí ještě od Le Nôtra (Ostrov lásky, Fontány de Beauvais). Z lesních cest se otvírají zajímavé pohledy na zámek.  Jediným dochovaným objektem vybudovaným v anglické zahradě až v době jejího vzniku na začátku 19. století je Chrám Venuše ().

Zámek v Chantilly () je zámek ve městě Chantilly ve Francii.  Zámek se skládá ze dvou spojených budov: Malý zámek () byl postavený kolem 1560 pro Anne de Montmorency a Velký zámek () vznikl a poté, co byl zničen během francouzské revoluce, byl obnoven a přestavěn v roce 1870.  Objekt je vlastnictvím Institut de France, v zámku se nachází Muzeum Condéů (). Pro své sbírky a architekturu je považováno za jednu z nejlepších a nejznámějších galerií na světě. Muzeum je otevřené pro veřejnost.  Součástí komplexu jsou i rozsáhlé zahrady a parky a přilehlé Velké stáje (), ve kterých sídlí hipologické muzeum, s dostihovým závodištěm.

The Château de Chantilly () is a historic French château located in the town of Chantilly, Oise, about 50 kilometres (30 miles) north of Paris. The site comprises two attached buildings: the Petit Château built around 1560 for Anne de Montmorency and the Grand Château, which was destroyed during the French Revolution and rebuilt in the 1870s. It is owned by the Institut de France, to which it was bequeathed in the will of Henri d'Orléans, Duke of Aumale.  An historic monument since 1988, it is open to the public. The château's art gallery, the Musée Condé, houses one of the finest collections of paintings in France. It specialises in French paintings and book illuminations of the 15th and 16th centuries.


Historie.

Usedlost byla založena v 17. století, patřila nejprve rodu Karcevých a posléze rodu Volkonských – Tolstých. Ihned po spisovatelově smrti, v roce 1910, se především zásluhou jeho dcery zachoval nezměněný Tolstého dům jako spisovatelovo muzeum. Oficiální status muzea pak získal rozhodnutím Celoruského ústředního výkonného výboru v roce 1921.  V dobách druhé světové války, během bitvy před Moskvou, se vedly urputné boje o sousední Tulu, město s významným zbrojním průmyslem. Téměř obklíčená Tula útokům německé armády za cenu velkých obětí odolala (později obdržela titul Město-hrdina). Poljanská usedlost byla ale Němci obsazena po dobu 45 dnů. Během jejich ústupu byl dům zapálen. Požár se naštěstí podařilo rychle uhasit a hlavní sbírkové předměty neutrpěly vůbec, neboť byly před příchodem fronty odvezeny do Tomsku. V květnu 1942 bylo muzeum znovuotevřeno pro veřejnost.  V 50. letech proběhly v muzeu rozsáhlé restaurátorské práce.

Muzeum.

Usedlost je dobře udržovaná a nachází se na rozlehlé ploše několika kilometrů čtverečních, s umělými vodními plochami, sady, alejemi, parky a různými stavbami. Je volně přístupná a v případě zájmu o prohlídku staveb s výkladem průvodce je možné si u vstupu zakoupit vstupenku.

Stavby.

Dům Volkonského, děda Tolstého, je nejblíže vstupu a jedná se o nejstarší zděnou stavbu v prostoru usedlosti.  Rodný dům Tolstého se nedochoval, na jeho místě stojí jen drobný kámen s nápisem, připomínající jeho dřívější existenci. Z důvodů finančních těžkostí spisovatelovy rodiny dům přešel do majetku jiného majitele, který dům nechal zpustnout do té míry, že po spisovatelově smrti už nebylo možno stavbu obnovit.  Dům Tolstého, stojící po boku nedochovaného centrálního domu prošel za spisovatelova života několika úpravami a přístavbami, které činily život obyvatel příjemnější, nicméně poněkud narušily původní symetrickou kompozici stavby. Interiér se díky úsilí spisovatelovy dcery zachoval autentický, a kromě reprezentativněji zařízeného salonu odráží poměrně skromný životní styl rodiny.  Dům Kuzminských, kde jsou vystaveny různé artefakty ve vztahu k tvorbě Tolstého, sloužil v letech 1859–1861 jako škola pro děti rolníků, o jejichž povznesení spisovatel vytrvale usiloval. Později sloužil pro ubytování hostů, nejčastěji spisovatelovy švagrové, T. A. Kuzminské.  Na jezírku v anglickém parku stojí stavbička koupelny, která tvořila zástěnu a závětří se schůdky do vody. Je postavena z dřeva a proutí.  Kromě uvedených staveb se v prostoru usedlosti nachází řada dalších hospodářských staveb a domů pro místní obyvatele, kteří zde pracovali.

Mohyla.

V lese u cesty se nachází prostý hrob Lva Nikolajeviče. Uprostřed nevelké travnaté plochy je malá mohylka, rovněž pokrytá travou, pod kterou bylo uloženo tělo spisovatele. Neokázalý hrob bez jakékoli desky či ozdob dobře vystihuje spisovatelovu životní filosofii a zálibu v prostém životě.

Odraz v díle.

Jméno děda připomíná jednoho z hlavních hrdinů románu "Vojna a mír", knížete Andreje Bolkonského. Usedlost jako celek, a zejména organizace vztahů a soužití mezi vesničany a aristokraty zase mohla být inspirací pro jiné hlavní postavy uvedeného románu, rodinu Rostovových.

Pedagogika a časopis Jasná Poljana.

Tolstoj se od roku 1849 až do začátku 20. století systematicky zajímal o vzdělávání prostých lidí a napsal řadu učebnic. Jeho vyučovací metody byly neobyčejně liberální - účast na hodinách byla dobrovolná, děti neseděly v lavicích, nebyly zkoušeny apod. V roce 1862 vydával měsíčník Jasná Poljana, každé číslo mělo přes sto stran, na nichž šířil své pedagogické myšlenky a poskytoval prostor názorům pedagogů. Pro malý počet předplatitelů pak od následujícího roku vycházely už jen sborníky Jasné Poljany.Po spisovatelově smrti v pedagogické činnosti pokračovala jeho dcera, která založila a vedla školu, která stále stojí za silnicí proti usedlosti.

Návštěvy slavných osobností.

Z našich osobností navštívili spisovatele v Jasné Poljaně takové postavy jako Zdeněk Nejedlý, Karel Kramář, Milan Rastislav Štefánik a T. G. Masaryk, ten dokonce třikrát. Prvně jmenovaný o Jasné Poljaně napsal:  "Jasná Poljana se stala Jeruzalémem 19. století. Jasná Poljana jsou Lourdy dnešní inteligence. Zástupy věřících i nevěřících putují k "třináctému apoštolu" Páně, první, aby se posilnili, druzí, aby uvěřili." Z domácích umělců obývali pokoj pro hosty Turgeněv, Čechov, Repin, Pasternak a mnozí další.

Dostupnost.

Kromě pohodlné dopravy automobilem je možno se do obce snadno dostat frekventovanou autobusovou linkou z Tuly a asi kilometrovou procházkou cestou podél silnice za odbočkou do Jasné Poljany z hlavní silnice. Cesta vede kolem nemocnice L. N. Tolstého a školy, kterou založila a vedla spisovatelova dcera. Dále za usedlostí pokračuje silnice lemovaná několika desítkami venkovských domů, aby se pak napojila zpět na hlavní silnici.  Jinou možností je využít vlak z Moskvy anebo Tuly do zastávky Kozlova Zaseka (na mapě ). Je tam nádražní budova - muzeum upravená do podoby Tolstého časů a menší výstavka o železnici. Z nádraží je to k usedlosti necelé 4 km.

Jasná Poljana, případně Jasnaja Poljana (rusky Ясная Поляна) je vesnice v Rusku, v jeho evropské části, 190  km jižně od Moskvy, 14 km jižně od Tuly, proslavená tím, že se zde narodil, žil, tvořil a je pochován spisovatel Lev Nikolajevič Tolstoj. Vytvořil zde svá nejslavnější díla jako "Vojna a mír" nebo "Anna Kareninová". Rozlehlá rodinná usedlost je dnes zařízena jako spisovatelovo muzeum.

Yasnaya Polyana (, literally: "Bright Glade") is a writer's house museum, the former home of the writer Leo Tolstoy. It is southwest of Tula, Russia, and from Moscow.  Tolstoy was born in the house, where he wrote both "War and Peace" and "Anna Karenina". He is buried nearby. Tolstoy called Yasnaya Polyana his "inaccessible literary stronghold".  In June 1921, the estate was nationalized and formally became his memorial museum. It was at first run by Alexandra Tolstaya, the writer's daughter. The current director of the museum is Tolstoy's great-great-grandson Vladimir Tolstoy. The museum contains Tolstoy's personal effects and movables, as well as his library of 22,000 volumes. The estate-museum contains the writer's mansion, the school he founded for peasant children, and a park where Tolstoy's unadorned grave is situated.


Historie.

Kostel byl založen v 5. století římským generálem Ricimerem pro Góty. Gótové byli ariánci, takže když byli ariánci v Římě potlačeni, budova byla převzata katolickou církví (592–593) a zrekonstruována papežem Řehořem I. Velikým. Dále byla zrestaurována v 16. a 17. století. Je to jediný ariánský kostel dochovaný v Římě.  Budova byla restaurována v 9. století a vedle ní byl postaven benediktinský klášter.  Apsida kostela se roku 1589 zhroutila, a v roce 1633 byl kostel částečně přestavěn, bez větších změn samotné budovy, kromě nové apsidy. Malé nádvoří před kostelem byl založeno v této době. V tomto kostele do roku 1926 sloužili kněží z Kongregace Nejsvětějších stigmat Našeho Pána Ježíše Krista. Jejich generalát k tomuto kostelu přiléhá.

Exteriér.

Fasáda byla přestavěna roku 1729 Francescem Ferrarim. Reliéf nade dveřmi ukazuje svatou Agátu s useknutým prsem na tácu; její mučitelé ji uřízli prsa, když se odmítla vzdát víry v Krista.  Vchod z ulice Via Mazzarino se otevírá na nádvoří ze 17. století. V letech 1836–1926 patřil Irské koleji. Kardinál Paul Cullen, bývalý rektor Irské koleje, modeloval kostel Koleje Svatého Kříže v Dublinu podle plánů tohoto kostela svaté Agáty. Románská zvonice pochází z 12. století.

Interiér.

I když byl kostel v 19. století zrekonstruován do barokního stylu, jsou zde vidět stopy plánu z 5. století. Budova kostela je trojlodní. Žulové sloupy oddělující hlavní lodě jsou starobylé.  Freska v apsidě ukazuje Slávu svaté Agáty, vytvořenou v 17. století Paolem Gismondim. Je zde baldachýn nad oltářem pocházející ze 12. nebo 13. století. Má čtyři sloupce z mramoru, a vše zdobené mozaikou Cosmatesque. Bývalý baldachýn byl zničen roku 1589; fragmenty mohou být vidět ve stropě hlavní kaple na levé straně.  Dlažba z 15. století v hlavní lodi je neobvyklá, ale velmi pěkná. Jedná se o velmi pozdní příklad stylu. Obdélníková okna byla nainstalována v 17. století na žádost kardinálů Francesca a Antonia Barberiniových. U oltáře sv. Agáty se nachází velká socha světice.  Ricimer, zde pohřbený, zde nechal udělat mozaiku. Ta byla roku 1589 zničena, když se apsida zhroutila. Řecký humanista Janus Lascaris je pohřben v kostele.

Liturgie.

Dne 2. prosince je zde slaven svátek řeckých mučedníků, jejichž relikvie se nachází v tomto kostele. Ten je obvykle slaven večerní mší s liturgií byzantského katolického ritu.  Dalšími významnými svátky jsou; svátek svaté Agáty (5. únor) a sv. Gaspara Bertoniho (12. červen).

Zajímavost.

Od 21. října 2003 do své smrti 16. dubna 2010 byl ustanoven kardinálem-jáhnem u Sant'Agata dei Goti kněz českého původu Tomáš kardinál Špidlík.

Kostel Sant'Agata dei Goti je jeden z kostelů Říma, na via Mazzarino, ve čtvrti Monti. Současným titulářem kostela je kardinál Raymond Leo Burke.

Sant'Agata dei Goti is a church in Rome, Italy, dedicated to the martyr Saint Agatha. It is the "diaconia" assigned to Cardinal Raymond Leo Burke, patron of the Sovereign Military Order of Malta.