Přesná formulace.

Nechť "X" je konečná abeceda a "~" je relace ekvivalence na formula_1 (množině všech slov nad "X"). Potom "~" je pravá kongruence, jestliže a kongruence "~" je konečného indexu, má-li rozklad formula_3 konečně mnoho tříd (množin prvků, které jsou v rámci třídy vzájemně kongruentní).  Pak Nerodova věta samotná říká, že máme-li jazyk "L" nad konečnou abecedou "X", jsou následující dvě tvrzení ekvivalentní:  Myhill-Nerodova věta přidává k předchozím ekvivalentním tvrzením další:

Neformální popis Nerodovy věty.

Dva prvky jsou v pravé kongruenci, pokud, přilepíme-li k oběma libovolné (stejné) slovo, výsledná slova budou také vzájemně kongruentní. Kongruence je konečného indexu, pokud existuje konečně mnoho skupin, do kterých můžeme různá slova dle kongruencí roztřídit.  Příklad  Mějme abecedu "X = {a, b}". Mějme množinu všech slov "X* = {a, b}*". Definujme si relaci "~", která rozdělí "X*" do těchto pěti skupin:  Pokud vezmeme dvě libovolná slova ze stejné třídy a cokoli k nim připojíme, dvě výsledná slova opět patří do společné třídy. Příklad: "a ~ b" jsou z druhé třídy, připojme k nim "baba", pak "ababa ~ bbaba" - patří do páté třídy.  Relace "~" je tedy pravá kongruence (to byl účel). Podobných pravých kongruencí na "X*" existuje spousta a s trochou šikovnosti si můžeme nalézt tu, kterou zrovna potřebujeme.  Z existence této pravé kongruence "~" plyne, že každá z pěti skupin je regulární jazyk, navíc sjednocení dvou i více skupin je regulární jazyk.  Obvykle se jako kongruence bere rovnost stavů v konečném automatu (formula_6, když slova "u" a "v" odpovídající konečný automat uvedou do stejného stavu).

Nerodova věta popisuje regulární jazyky, když říká, že formální jazyk nad konečnou abecedou je regulární, právě když „dělí“ množinu všech slov nad danou abecedou na konečně mnoho podtříd s určitými vlastnostmi (popsanými dále v textu). Myhillova-Nerodova věta je rozšířením Nerodovy věty o část týkající se prefixové ekvivalence.

In the theory of formal languages, the Myhill–Nerode theorem provides a necessary and sufficient condition for a language to be regular. The theorem is named for John Myhill and Anil Nerode, who proved it at the University of Chicago in 1958 .


Život.

Dětství a mládí strávil Sascha Schneider, syn redaktora a majitele tiskárny, v Petrohradě. Roku 1881 přesídlila rodina nejdříve do Curychu a po smrti otce do Drážďan.  Roku 1889 po maturitě začal Sascha své umělecké studium na malířské akademii v Drážďanech. Roku 1893 si zařídil se svými kolegy ateliér a od roku 1894 pořádal výstavy. Svou vlastní uměleckou dílu si zařídil roku 1900 v Míšni a v té době vytvořil např. v Lipsku působivé nástěnné malby. Byl to skvělý kreslíř, malíř i sochař, intelektuální a velmi jemný muž, zahleděný svým dílem do šera chrámů a do světa ikonostasu, o čemž svědčí názvy jeho obrazů "Anarchista", "Poutník a sfinga", "Jidáš", "Pán světa".  Roku 1903 se Schneider seznámil s německým spisovatelem Karlem Mayem a stal se jedním z nejbližších spisovatelových přátel. Dlouhé roky tohoto přátelství jsou doloženy tvorbou nádherných obálek se slohově čistými symbolickými kompozicemi pro nová vydání Mayových knih. Schneider také vytvořil portréty některých významných postav z děl Karla Maye (např. Marah Durimeh či mrtvý Vinnetou, stoupající k nebi). Roku 1906 vymodeloval Schneider pro sebe a Maye postavy sfing, dodnes střežící spisovatelův hrob.  V tomto období žil Schneider společně s malířem Hellmuthem Jahnem. Jahn začal Schnedidera vydírat hrozbou zveřejnění jeho homosexuality, která byla v Německu trestná podle § 175 říšského trestního zákoníku. Schneider uprchl do Itálie, kde v těch časech nebyla homosexualita nezákonná. V Itálii potkal malíře Roberta Spiese, se kterým procestoval Kavkaz. Pak se na čas vrátil do Lipska, aby po půl roce odcestoval do Itálie, kde se usadil ve Florencii. Když vypukla první světová válka, znova se vrátil do Německa a žil v Hellerau (nedaleko Lipska). Po roce 1918 spoluzaložil kulturistický institut nazvaný "Kraft-Kunst", ve kterém si vybíral některé z cvičících jako modely.  Schneider, který onemocněl těžkou cukrovkou, utrpěl při plavbě na lodi v okolí Swinemünde diabetický záchvat. Z něj se již nevzpamatoval a ve Swinemünde zemřel. Pohřben je na hřbitově v Loschwitz.

Sascha Schneider, plným jménem Rudolph Karl Alexander Schneider (21. září 1870 Petrohrad, Rusko – 18. srpna 1927, Swinemünde, Německo) byl německý malíř, známý především jako autor obálek knih německého spisovatele Karla Maye.

Rudolph Karl Alexander Schneider, commonly known as Sascha Schneider (21 September 1870 – 18 August 1927), was a German painter and sculptor.


Geologická charakteristika.

Sopka leží na jižním okraji starší 9 km široké kaldery a je tvořená převážně andezito-trachytickými horninami a čedičem. Pokud jde o sopečnou aktivitu, podle některých skutečností, jako je např. absence glaciální eroze poslední doby ledové, její ukončení spadá do holocénu, nejmladšího geologického období. Jako datum poslední známé erupce se uvádí letopočet kolem r. 5350 př. n. l. Podle analýz počátky zdejší vulkanické činnosti je možno datovat do doby před zhruba 1,78 milióny let, tj. do období pleistocénu. Na svazích sopky se nacházejí aktivní fumaroly a horké prameny.

Historie.

Uvádí se, že jako první vystoupil na vrchol Damávandu Abu Dolaf Kazraji. O tři století později se pokusil zdolat Damávand známý byzantsko-arabský geograf Yaqut al-Hamawi ar-Rumi. Přesto, že se mu nepodařilo dosáhnout vrcholu, na základě informací, získaných od místních průvodců, popsal horu ve svém díle velmi přesně. Než byl život v zemi zcela narušen invazí mongolského chána Hülegü, výstupy na Damávand nebyly podle dalších svědectví ve 13. století nijak výjimečné. W. T. Thompson, který vystoupil na vrchol Damávandu v roce 1837, posléze v časopise Royal Geographic Society napsal, že místní obyvatelé běžně stoupali na vrchol, kde těžili kusy síry, které pak prodávali.

Mytologie.

Damávand má své zvláštní místo v íránské mytologii a folklóru. Podle zarathuštrovských textů byl tříhlavý drak Aži Daháka přikován k Damávandu, aby zde zůstal až do konce světa. Podle pozdější verze této legendy byl tyran Zahhák rovněž spoután a uvězněn v jeskyni v hoře Damávand, poté co byl poražen mýtickou postavou staré Persie Kávou a Ferejdúnem. Damávand je též důležitým ve vlastenecké legendě o lučištníku Arašovi. Damávand je symbolem íránského vzdoru vůči cizí moci v perské poezii a literatuře. Známá báseň Damávand od Muhammada Taghí Bahára je jedním z mnoha poetických děl o Damávandu.

Nadmořská výška.

Zde uvedených 5610 metrů je údaj z íránského statistického centra a shoduje se s údaji sítě radarových systémů SRTM. Nezřídka uváděný údaj 5671 metrů se s SRTM neshoduje a není nikde doloženo, že by pocházel z přesných měření.

Damávand (persky: "Kúh-e Damávand", anglicky: "Mount Damāvand") je neaktivní sopka nacházející se v pohoří Alborz a s výškou 5609,2 m n. m. je nejvyšším vrcholem Íránu i všech zemí Blízkého východu. Nachází se poblíž jižního pobřeží Kaspického moře v provincii Mazandarán, 66 km severovýchodně od íránského hlavního města Teherán.

Mount Damavand ( ), a potentially active volcano 5600-m high, is a stratovolcano which is the highest peak in Iran and the highest volcano in Asia. Damāvand has a special place in Persian mythology and folklore. It is in the middle of the Alborz range, adjacent to "Varārū", "Sesang", "Gol-e Zard", and "Mīānrūd". It is near the southern coast of the Caspian Sea, in Amol County, Mazandaran Province, 66 kilometres (41 miles) northeast of the city of Tehran.  Mount Damāvand is the 12th most prominent peak in the world, and the second most prominent in Asia after Mount Everest. It is part of the Volcanic Seven Summits mountaineering challenge.


Pamětihodnosti.

V okolí se nachází např. Černé jezero a Čertovo jezero a hora Špičák. U hřbitova na jižním okraji města je chráněné stromořadí Alej u hřbitova.  Barokní kostel Panny Marie Pomocné z Hvězdy (s dvojitou kopulí), kaplička sv. Barbory, Křížová cesta s kaplí Svaté Anny atd. Místní muzeum sídlí v bývalém rodinném domě významné rodiny sklářů Abelů a disponuje celoroční výstavou vztahující se k historii města, která byla úzce spjata se sklářstvím.  Špičácký tunel byl do roku 2007 nejdelším železničním tunelem (1747 m) v Česku. Skrze vlakové nádraží v Alžbětíně prochází státní hranice.  Přímo v centru města se nachází bývalý lovecký zámeček postavený v roce 1690, původně jako letní sídlo hrabat Nothaftů. V této budově s číslem popisným 1 se v roce 1892 narodil významný český vědec, pedagog a spisovatel prof. dr. Julius Miloš Komárek. V současné době se jedná o nejstarší zachovalou budovu v Železné Rudě a nachází se zde muzeum historických motocyklů s celou řadou unikátních motocyklů a expozice loutek.

Ekonomika.

Železná Ruda je největším lyžařským střediskem Šumavy a Plzeňského kraje a také důležitým centrem zimní i letní turistiky. Na ekonomice města se významně podílí hotelové, restaurační a rekreační služby.  V nadmořské výšce 865 až 1202 m n. m. na jihovýchodním svahu Špičáku se nachází lyžařský areál s 9 sjezdařskými tratěmi různé obtížnosti. Další sjezdovky se nacházejí na sousedním Pancíři (1214 m), kam vede sedačková lanová dráha Špičák – Pancíř.  Železnorudsko rovněž nabízí desítky kilometrů rolbou upravovaných běžkařských tratí.

Železná Ruda (německy "Markt Eisenstein") je město v Plzeňském kraji na česko-německé hranici. Žije zde obyvatel. Město se nachází na hranici Národního parku Šumava a je to jedno z šumavských sportovních a turistických středisek cestovního ruchu.  Nachází se v těsném sousedství (přibližně 2,5 km) Bavorské Železné Rudy (německy "Bayerisch Eisenstein"). Svoje jméno Železná Ruda získala díky těžbě stejnojmenné suroviny v první polovině 16. století, díky které také byla založena na mnohem starší cestě přes Šumavu z Čech do Bavorska. V 17. století se ovšem průmysl města přeorientoval na sklářství. Německý název města pochází ze středověkého statutu obce, která byla městysem a měla tzv. právo trhu, proto tedy "Markt" v názvu.

Železná Ruda (literally "iron ore", , ) is a town in the Pilsen Region of the Czech Republic. It is located in the Šumava Mountains, close to the border with Bavaria and the German town Bayerisch Eisenstein. It is one of the important sports and tourism centres of the Šumava Mountains. The German name of the town comes from The Middle Ages, when it was a market town. Its German population was expelled after 1945.


Život.

Mládí a studia.

Gottfried Keller se narodil 19. července 1819 v Curychu jako syn soustružnického mistra Hanse-Rudolfa Kellera, jenž zemřel jen o pět let později, roku 1824. Gottfriedova matka Elisabeth se dva roky nato znovu provdala. Její druhé manželství však nebylo vůbec šťastné a skončilo rozvodem roku 1834.  Gottfried Keller v šesti letech nastoupil do školy pro nemajetné a ve dvanácti na průmyslovku; odsud byl ale po třech letech kvůli studentským lumpárnám vyloučen. Podle některých zdrojů se tak stalo na základě falešného udání. Celý život pak Keller trpěl pocitem nedouka.  Poté se rozhodl věnovat malířství a nastoupil do učení k litografovi a malíři vedut Peteru Steigerovi. V letech 1837-1838 pokračoval v nastolené cestě, tentokrát u Rudolfa Meyera, kde se i začal zajímat o skutečná studia malířství. Ta nastoupil v dubnu 1840 v Mnichově. Už roku 1842 však Keller shledal, že jeho studium k ničemu nevede, a tak ho přerušil.

Spisovatelem.

Po ukončení pobytu v Mnichově se vrátil do Curychu, kde se hodlal naplno věnovat literární profesi. Účastnil se společenského dění, stýkal se s básníky Georgem Herweghem a Ferdinandem Freiligrathem, roku 1846 vydal svazek sebraných básní Básně (Gedichte). Do roku 1848 žil Gottfried u své matky. Po mnichovském malířském zklamání ho zcela přešla chuť malovat a spíše náhodou se rozhodl uchytit se jako básník. Tak také vznikl nástin Zeleného Jindřicha, který se po důkladném přepracování ve své druhé verzi stal jedním z nejdůležitějších bildungsrománů německy psané literatury a snese srovnání s Goethovými romány Viléma Meistera léta učednická a Viléma Meistera léta putovní nebo s Malířem Noltenem Eduarda Mörika.Vedle psaní působil Keller i na politickém kolbišti, jednak jako spisovatel politickými básněmi, jednak přímo podílem na protiluzernském tažení (tzv. Freischarenzüge) v roce 1844 a v březnu 1845, které předznamenaly poslední větší švýcarský občanský konflikt – Sonderbundskrieg. Pod záminkou jezuitské otázky došlo k otevřenému střetnutí konzervativní vlády a radikální opozice. Keller vystupoval jako jeden z nejohnivějších rebelů, haně všechno konzervativní s neskrývanou záští.  Roku 1845 definitivně skončil s malířstvím a vyjma trochy peněz, které si vydělal dosavadním publikováním, žil stále z prostředků své matky. Tehdy se poprvé nešťastně zamiloval, a to do Marie Melos, švagrové Ferdinanda Freiligratha. Roku 1847 se zamiloval znovu, do Luisi Rieter, a opět nešťastně. Rovněž Johanna Kapp, sestřenice Raphaela Rosenzweiga, blízkého Kellerova přítele, jeho vyznání z roku 1849 chladně odmítla.  Díky stipendiu curyšského kantonu mohl Keller studovat v Heidelbergu filosofii, dějiny a literaturu, navštěvoval i přednášky Ludwiga Feuerbacha, jehož materialistická filosofie na Kellera velmi zapůsobila. Z Heidelbergu odešel do Berlína, kde prožil nejplodnější období svého života (1850-1855). Neúspěšně se pokoušel stát dramatikem, dokončil však svého Zeleného Jindřicha a rozepsal Lidi seldwylské.  V letech 1861 až 1876 ustoupily jeho literární ambice do pozadí, když pracoval jako tajemník v curyšské vládě, této funkce se vzdal až roku 1876, pak už se se věnoval jenom literatuře. Gottfriedův život se od základů změnil roku 1864 po smrti jeho matky. V roce 1869 obdržel čestný doktorát Curyšské univerzity, což bylo jen jedním z mnoha ocenění, kterých se Kellerovi v jeho rodném kraji dostalo (např. v Glattfelden stojí na něj upomínající "Gottfried Keller Zentrum"). Roku 1874 Keller napsal pokračování prvního svazku legendárních Lidí seldwylských. Přátelil se s malířem Arnoldem Böcklinem a básníkem Conradem Ferdinandem Meyerem. Dopisoval si se spisovateli Paulem Heysem a Theodorem Stormem; tato korespondence vyšla i knižně.  V roce 1878 zveřejnil Keller dva svazky Curyšských novel a v roce 1884 Epigram (Das Sinngedicht), poté následovalo jeho pozdní dílo Martin Salander (1886), které je významným příspěvkem švýcarské literatury v oblasti kritického realismu.

Smrt.

Gottfried se ještě dožil smrti své sestry; sám zemřel 15. července 1890 v Curychu, bylo mu 71 let. Je pochován na hřbitově Sihlfeld.  Celý život trpěl abnormálním poměrem částí těla: sedě působil jako velký muž, stoje jako velmi malý. Jeho postižení a jím způsobená milostná zklamání jsou jedním z důvodů Kellerova podivínství a agresivity.

Literární styl.

První básně (Gedichte, 1846) jsou takřka revolučního ducha. Vrcholnými Kellerovými díly jsou jeho novely (Lidé seldwylští, Curyšské novely apod.), v nichž vystupují nevšední postavy a odrážejí se tvrdé životní i přírodní podmínky Švýcarska poloviny 19. století. Hrdinové bývají většinou stateční a pracovití lidé, které Keller vykresluje s láskou, humorem i ironií. Výborný je v drobnokresbě, několika črtami dokáže nastínit situaci a vystihnout lidskou povahu. Jeho dílo stojí na rozhraní idealistického humanismu a realismu 20. století. Často nezapře výchovné tendence.  První svazek:

Dílo.

Druhý svazek: Ve svých novelách Keller plasticky líčí švýcarskou přírodu i lid v tragických i humorných situacích. Vyniká jemným humorem, láskou ke svým hrdinům a překrásným spisovným jazykem.

Gottfried Keller (19. července 1819 Curych – 15. července 1890 Curych) byl švýcarský (německy píšící) prozaik a lyrický básník, který se nejvíce proslavil autobiografickým románem "Zelený Jindřich" (německy Der grüne Heinrich) a knihou "Romeo a Julie na vsi" ("Romeo und Julia auf dem Dorfe").

Gottfried Keller (19 July 1819 – 15 July 1890) was a Swiss poet and writer of German literature. Best known for his novel "Green Henry" (German: "Der grüne Heinrich"), he became one of the most popular narrators of literary realism in the late 19th century.


Historie.

Saz je syntézou starých nástrojů střední Asie a preturkické Anatolie, jakým byl komuz (někdy kopuz). Ten se od sazu zásadně lišil tím, že měl místo dřevěné rezonanční desky potah z kůže, pouze dvě až tři struny zhotovené ze zvířecího střívka případně koňských žíní a výrazně kratší krk. Hrálo se téměř výhradně prsty. Za mezičlánky mezi komuzem a sazem lze považovat kolča komuz sestavený v 15. století v Anatolii, který již používal kovové struny a měl delší krk a na něj navazující çöğür, sestavený poprvé ve městě Kütahya u něhož byl kožený potah těla nahrazen dřevěnou rezonanční deskou, byl prodloužen krk a přidány pražce. Krom toho měl ale oproti dnešnímu sazu celkem dvanáct strun, po třech strunách ve čtyřech sborech. Příbuzné nástroje se dnes používají v Íránu (Persii), například setar (se = 3, tar = strunný nástroj) nebo tanbur nebo Řecku (buzuki). Také v turkických zemích střední Asie se hraje na podobné nástroje. V Uzbekistánu je to dótar, v Kazachstánu dombre. Podobné nástroje se dají najít až po Mongolsko.

Popis.

Saz má tělo loutny a dlouhý krk. Je opatřený pěti až osmi (profesionální nástroje) kovovými strunami (nejčastěji však šesti nebo sedmi). Z hlediska akustického patří saz mezi nástroje s doznívajícím tónem. Saz není na rozdíl např. od kytary akordický, ale drónový nástroj. Hraje totiž stálý akord, ke kterému se přidává melodie, hraná na spodním případně prostředním sboru strun. Bývá zhotovován z různých druhů dřeva v rozličných barvách a zdoben intarzemi tradičních ornamentálních motivů.  Rezonanční deska ("kežis") je celistvá, bez otvoru (otvor jen vzácně u nejmenších džura sazů). Přejímá kobylkou chvění strun a zesiluje jejich zvuk, kterému dává zabarvení, sílu a určuje délku tónu. Rovněž je využívána pro úhozy rukou při hře. Vrchní deska musí být zhotovena z kvalitního dřeva hustých, pravidelných a rovných let, nejčastěji borovicového, smrkového nebo modřínového.  Tělo ("tekne") nástroje je buď dlabané, nebo u kvalitnějších nástrojů plátované, tzn. slepované z pásků zvaných "ollim". Tradičně se vyrábí z ořechového, morušového, borovicového, bukového dřeva mořeného do různých barev nebo pouze zalakovaného. V zadní části korpusu, pod uchycením strun, je ozvučný otvor. Tento otvor mívá někdy přídavnou klapku s možností uzavírání.  Krk ("sap"), který je u kvalitních nástrojů z jednoho kusu bukového, jalovcového nebo jasanového dřeva je opatřen posuvnými pražci zvanými "perde", tvořenými silonovým vláknem nebo vzácněji hedvábím. Nástroj se tak dá přiladit podle potřeb hudebníka. I u velmi kvalitního sazu je někdy potřebné posunout vázané pražce do správné polohy. Na standardním sazu je 23 (vzácně 46-52) pražců ("perde"), na krátkokrkém kisa sap sazu 19 (vzácně 38-44) pražců. Někdy jsou přidány i pražce v podobě tenkých tyčinek ze dřeva či kovu na rezonanční desku čímž se variabilita jejich počtu ještě zvyšuje.  Ladicí kolíčky ("burgu", doslova šroub) jsou kónické a poloha při napínání drží třením a pákou způsobenou tahem struny, stejně jak tomu bývá u jiných tradičních strunných nástrojů. Někdy se navíc křídují.  Kobylka ("alt ešik, kepri") je položena na vrchní desce a drží jen tlakem strun. Dřevo, ze kterého je zhotovena má vliv na kvalitu zvuku. Někdy je třeba s kobylkou kousek posunout nahoru nebo dolů namísto přesouvání všech pražců pro doladění.

Ladění.

Nejjednodušší je ADA, AEA. Turci většinou saz ladí GDA. Při ladění používají palec levé ruky. FisDA ladění je „durové“ ladění, tedy do akordu Ddur. Je vhodné pro tóninu Ddur, ale velmi vhodné i pro tóninu Hidžaz, tedy „D tóninu paralelní k Gmoll harmonické mollové tónině. FDA mollové ladění se dá využít pro mollové tóniny a pro frygickou tóninu. Tóniny se nazývají düzen:

Technika hry.

Hráč při hře sedí často na zemi nebo na židli. Struny jsou rozechvívány drnkáním prsty (technika zvaná Şelpe či Şerpe), nebo plektrem ("tezene"), tradičně vyráběným z třešňové kůry, dnes ponejvíce z plastu. Hmatník umožňuje získávat další tóny zkracováním chvějné délky struny přitlačením struny na pražec. Díky posuvným pražcům umožňuje saz hru čtvrttónů a dalších mikrotonálních intervalů. Krom sazů s pražci se navíc vyrábí i sazy bezpražcové, zvané perdéšiz saz, které jsou náročnější co do zvládnutí hry. Celistvá rezonanční deska je také využívána pro rytmické úhozy rukou.

Skupina nástrojů typu sazu.

seřazeno podle vzrůstající velikosti a klesající frekvence nástroje

Významní hráči.

Ashig Alasgar, Parisa Arsalani, Hasan Genc, Neşet Ertaş, Orhan Gencebay, Hasret Gültekin, Ahmet Koç, Erol Parlak, Arif Sağ, Karl Sanders, Nevzat Eser

Saz (z Perštiny ساز, dosl. sada) je drnkací strunný nástroj (chordofon) tradiční nástroj turecké, kurdské, ázerbájdžánské a perské lidové hudby. Důležitým faktem je, že saz a jemu podobné nástroje daly základ pro vytvoření indického sitáru.

The bağlama (, from "bağlamak", "to tie", ) is a stringed musical instrument.  It is sometimes referred to as the saz, from the Persian , meaning an instrument. However, the term "saz" actually refers to a family of plucked string instruments, long-necked lutes used in Ottoman classical music, Turkish folk music, Azerbaijani music, Kurdish music, Armenian music and in parts of Syria, Iraq and the Balkan countries.  According to "The New Grove Dictionary of Music and Musicians", "the terms 'bağlama' and 'saz' are used somewhat interchangeably in Turkey." Like the Western lute and the Middle-Eastern oud, it has a deep round back, but a much longer neck. It can be played with a plectrum or with a fingerpicking style known as "şelpe".  In the music of Greece the name "baglamas" () is given to a treble bouzouki, a related instrument. The Turkish settlement of Anatolia from the late eleventh century onward saw the introduction of a two-string Turkmen dutar, which was played in some areas of Turkey until recent times.


Poznávací znaky.

Pupeny.

Oskeruše má lysé a lepkavé pupeny hnědé až hnědozelené barvy.

Listy.

Listy jsou střídavé, lichospeřené, jejich délka je 13 až 25 cm a skládají se z 13 až 21 lístků. Délka lístku je 3 až 6 cm, šířka 1 až 2 cm, tvar je podlouhle eliptický nebo oválný. Horní část listu je jednoduše pilovitá, spodní část celokrajná. Mladé listy jsou bíle ochlupené, toto ochlupení později mizí.

Květenství.

Květenstvím je chocholík bílé, vzácně i růžové barvy. Kvete v květnu až červnu, květy odkvetou již za 14 dní.

Kůra.

U mladých stromků je kůra hladká, po 7. roce šupinatá, později brázditá.

Koruna.

Koruna je široce kulovitá, s mnoha většinou vodorovně rostoucími nebo lehce vzhůru směřujícími větvemi. Velikost koruny závisí na tom, zda je strom solitér nebo zda roste v lese. V případě solitéru může být její šířka až 20 m, u stromů rostoucích v lese je menší.

Výskyt.

V našich podmínkách se oskeruše vyskytuje v dubovém a bukodubovém vegetačním stupni. Běžný výskyt je ve výškách od 160 do 500 m n. m. Oskeruše se může vyskytovat jako solitér ve volné krajině – pak má výšku asi 10 až 15 m, šířka koruny až 20 m – nebo v lese, kdy je vyšší než v otevřené krajině – její výška je na úrovni okolních stromů, další odlišností je menší koruna. Oskeruše je sice teplomilná rostlina, na druhou stranu vzrostlé stromy jsou mrazuodolné (vydrží teploty do −30 °C), dává přednost prosvětleným suchým a málo vlhkým stanovištím, která jsou bohatá na živiny. Je odolná proti exhalacím a smogu.

Rozšíření.

Oskeruše se vyskytuje hlavně v jižní Evropě (Balkán, Itálie, část Španělska), ve Francii a středním Německu, kde je nejsevernější výskyt v Sasku-Anhaltsku. Na několika lokalitách lze najít oskeruši i v severní Africe a v Turecku. V Česku se oskeruše nachází v Českém středohoří a na jihovýchodě Moravy, na Slovácku, kde je rozšířena od Pálavských vrchů po Vizovickou vrchovinu. Původnost druhu u nás je nejasná, snad jen na jižní Moravě může být zčásti původní, většina výskytů je však pozůstatkem starých výsadeb. Oskeruše patří mezi ohrožené druhy dřevin – v Česku není ani 800 vzrostlých stromů. V poslední době se sice vysazují tisíce mladých stromků, ale plodného věku (10 až 20 let) se dožije jen asi desetina, a stromů, které se dožijí 100 let, bude ještě mnohem méně. Podobná situace je i v jiných místech Evropy – i když je areál oskeruše velký, nikde neexistuje souvislý porost, pohromadě lze nalézt jen skupinku několika stromů.  Největší oskeruše na Moravě je Adamcova oskeruše, nacházející se pod kopcem Žerotín asi 3 km jižně od Strážnice. S obvodem kmene 462 cm je považována za největší ve střední Evropě. Koruna je vysoká 11 a široká 18 metrů, stáří je odhadováno na 400 let. V Čechách roste největší oskeruše v obci Jenčice. Má obvod kmene 390 cm. Obec má ratolesti oskeruše i na své vlajce.

Rozmnožování.

Oskeruše je jednodomá dřevina schopná samoopylení. Aby semena mohla vyklíčit, musejí ve volné přírodě projít zažívacím ústrojím ptáků nebo savců. Oskeruši je možné rozmnožovat i uměle. Z metod umělého rozmnožování můžeme uvést vegetativní metody roubování a odběr kořenových, popřípadě bylinných řízků. Nepříliš vhodný je u oskeruše inbreeding, kdy dochází k menší životnosti, větší náchylnosti na houbové choroby a menšímu vzrůstu. Celkem překvapivé je, že i přes malý počet stromů a malou hustotu rozšíření je i u skupinek stromů jejich vzájemná genetická odlišnost celkem vysoká.

Plody.

Oskeruše začíná plodit ve věku 10 až 20 let. Plody většinou dozrávají a opadávají od září do října. Množství ovoce je různé, v případě vzrostlého stromu se uvádí hodnoty od 300 do 1200 kg, přičemž platí, že solitérní stromy díky své velké koruně jsou na úrodu bohatší než stromy rostoucí v lese. Avšak úroda ovoce nebývá každoroční, některý rok se totiž neurodí nic. V souvislosti s neúrodou oskeruší se často traduje, že pokud je květ oskeruše ozářen bleskem, pak opadne a nedojde ke tvorbě plodu. Údajně byly spatřeny stromy, u kterých byly plody jen na jedné straně stromu, na druhé v důsledku ozáření květů bleskem nebyly plody žádné. Vysvětlením je tzv. střídavá plodnost velkých stromů, kdy strom částečně odpočívá a neplodí v celé koruně (zdroj: Vít Hrdoušek a kol.)Plodem oskeruše je malvice. Tvar plodů je různý, může být kulovitý, hruškovitý nebo i vejčitý. Barva žlutozelená až hnědozelená, na straně přivrácené ke slunci oranžová až červená. Váha plodu stromů v otevřené krajině u nás 10 až 30 g, průměr plodu 2,5 až 4,0 cm. Plody lesních stromů jsou většinou menší jen 4-15 gr. V jižní Evropě mohou být plody větší, s průměrem až 5 cm a váhou přes 30g (max 50 g.). Plody jsou sladké, šťavnaté a aromatické, ale pro konzumaci je vhodné je nechat uležet do té doby, než změknou a zhnědnou, tzv. zhniličkovatí.(zdroj: Vít Hrdoušek a kol.)  Plody obsahují:

Využití.

Využití plodů.

Plody je možné po uležení konzumovat bez jakékoliv další úpravy (jsou chuťově výborné), je možné z nich dělat kompoty, marmelády či je usušit. Po umletí sušených oskeruší je možné prášek používat k ochucování jídel (má příchuť skořice). Dále se používá ke konzervování jablečného moštu či jiných ovocných šťáv. Další možností je výroba likérů či velmi kvalitní pálenky – oskerušovice. Plody mají i léčivé účinky: používají se při střevních potížích (sušené ovoce se používá jako statikum, zatímco syrové má projímavé účinky), na revma a při horečce. V případě smísení oskerušovice s bylinkami a medem je možné léčit i nachlazení.

Využití dřeva.

Dřevo oskeruše je nejtěžší v celé Evropě, je velmi pevné a má pěknou barvu i kresbu, proto se používalo v truhlářství, řezbářství, používalo se jako materiál pro hudební nástroje, vinné lisy a mechanické nástroje. Dále se používalo jako materiál na ozdobné vykládání nábytku (intarzie). V současné době je oskerušové dřevo zpracováváno jen několika málo podniky v Evropě, což je dáno vzácností oskeruše. Každopádně oskerušové dřevo je velmi kvalitní a je možné, že v budoucnosti dojde k rozšíření pěstování oskeruší a využívání jejich dřeva.

Historie.

Oskeruše je snad zčásti původním druhem teplých doubrav a dubohabřin na jižní Moravě, zvláště na Slovácku, kde její výskyt navazuje na Slovensko a Rakousko. Výskyt v Českém středohoří je od dob středověku, kdy se sem rozšířila s vinnou révou. Lze najít spoustu názorů na to, jak se oskeruše dále dostala na moravské a české území. Mezi lidové názory na její původ patří přinesení rostliny v době tureckých válek, kdy k nám měla být donesena z Balkánu. Dalším názorem je, že ji sem zanesli už staří Římané, jejichž vojska ji vysazovala na dobytém území, takže sloužila i jako obdoba hraničních kamenů ("Limes Romanus").

Památné stromy v CHKO Bílé Karpaty.

Na jižní Moravě se nachází největší a nejstarší oskeruše v celé Česku. Mezi památnými stromy v CHKO Bílé Karpaty nalezneme následující čtyři oskeruše. Pozn.: obvod kmene se měří ve výšce 1,3 m nad zemí.

Adamcova oskeruše.

Katastr: Strážnice, vinice Žerotín Obvod kmene: 458 cm Stáří (odhad): 400 let Výška koruny: 11 m Šířka koruny: 18 m Adamcova oskeruše je největší oskeruší v Evropě a navíc patří i k nejstarším.

Karlova oskeruše.

Katastr: Strážnice Obvod kmene: 337 cm Stáří (odhad): 300 let

Špidurova oskeruše.

Katastr: Tvarožná Lhota Obvod kmene: 370 cm Stáří (odhad): 300 let

Brhelova oskeruše.

Katastr: Kněždub Obvod kmene: 290 cm Stáří (odhad): 250 let

Polichenská oskeruše.

Katastr: Polichno Obvod kmene: 328 cm Stáří (odhad): 275 let

Jeřáb oskeruše ("Sorbus domestica"), někdy uváděný jako oskoruše, nářečně oskoruša, je opadavý, listnatý ovocný strom dorůstající výšky až 15 m jako solitér nebo až 30 m v lese. V našich podmínkách se dožívá 300 až 500 let, v jižní Evropě až 600 let. V Česku je tato dřevina vzácná a vyskytuje se v Českém středohoří a na jihovýchodě Moravy. Název oskeruše je všeslovanský a je nejasného, asi již praevropského původu.

Sorbus domestica, with the common name service tree or sorb tree (because of its fruit), is a species of "Sorbus" native to western, central and southern Europe, northwest Africa (Atlas Mountains), and southwest Asia (east to the Caucasus). It may be called true service tree, to distinguish it from wild service tree "Sorbus torminalis". It is a deciduous tree growing to 15–20 m (rarely to 30 m) tall with a trunk up to 1 m diameter, though it can also be a shrub 2–3 m tall on exposed sites. The bark is brown, smooth on young trees, becoming fissured and flaky on old trees. The winter buds are green, with a sticky resinous coating. The leaves are 15–25 cm long, pinnate with 13-21 leaflets 3–6 cm long and 1 cm broad, with a bluntly acute apex, and a serrated margin on the outer half or two thirds of the leaflet. The flowers are 13–18 mm diameter, with five white petals and 20 creamy-white stamens; they are produced in corymbs 10–14 cm diameter in late spring, and are hermaphrodite and insect pollinated. The fruit is a pome 2–3 cm long, greenish-brown, often tinged red on the side exposed to sunlight; it can be either apple-shaped (f. "pomifera" (Hayne) Rehder) or pear-shaped (f. "pyrifera" (Hayne) Rehder).


První světová válka.

Wilhelm Bittrich se narodil 26. února roku 1894 ve městě Wernigerode v pohoří Harz na území Německa. Do armády vstupuje dne 13. července roku 1914 jako dobrovolník u "Jäger-Bataillon Nr. 4" ve městě Naumburg. Dne 10. září téhož roku je přeřazen ke "Reserve-Jäger-Bataillon 9" a poté k pěchotě, ke "Infanterie-Regiment 77". Během služby u letectva sloužil na západní a jihovýchodní frontě, kde získal oba stupně železného kříže. V roce 1917 však dobrovolně přechází k výcvikovým letkám. Nejprve ke "Feld-Flieger-Abteilung 27" poté ke "Flieger-Abteilung A 266" a naposledy ke "Jagdstaffel 37".  Po válce vstoupil do jednotek Freikorps, nejprve v roce 1920 u "2. Marine-Brigade Ehrhardt" a poté u "Freikorps Hülsen". V roce 1923 vstoupil do důstojnického sboru Reichswehru jako "Leutnant" (poručík). Zde působil jako letecký instruktor v Horním Slezsku a později v letecké škole Lipeck v Rusku. Zde působil až do roku 1930, kdy byl převelen do Berlína, kde byl převelen ke "Reichswehr-Bataillon Berlin" a kde až do roku 1932 působil jako civilní úředník Reichswehru.

Vstup do SS.

V březnu roku 1932 vstoupil do řad jednotek SA, z těch ale odešel, neboť dne 1. července přestoupil do SS. Dne 1. prosince téhož roku vstoupil i do NSDAP. Po vstupu do SS byl přidělen ke "SS-Fliegerstaffel Ost", u které se stal v říjnu roku 1932 velitelem, zároveň s tím byl povýšen do hodnosti SS-Untersturmführer. Poté převzal velení nad "74. SS-Standarte Ostsee", avšak 25. srpna roku 1934 byl převelen do SS-Verfügungstruppe a stal se velitelem politického pohotovostního oddělení v Hamburku. Zde vydržel až do 1. dubna roku 1935, kdy se stal velitelem 2. roty z 1. praporu SS-Standarte 1 "Deutschland". O rok později se již v hodnosti SS-Sturmbannführer stal velitelem 2. praporu SS pluku "Deutschland".

Druhá světová válka.

V březnu roku 1938 se stal velitelem 1. praporu 3. SS pluku "Der Führer". Odtud byl dne 1. června roku 1939 převelen do štábu Leibstandarte SS Adolf Hitler. Avšak ještě tentýž rok se stal velitelem SS pluku "Deutschland" ze 2. SS-Panzer Division „Das Reich“, se kterým se zúčastnil Invaze do Polska a později bitvy o Francii. Za pozdější velení pluku na východní frontě byl Bittrich vyznamenán Rytířským křížem na návrh svého nadřízeného SS-Oberstgruppenführera Paula Haussera. Během operace Market Garden na západní frontě čelil se svými elitními tankovými svazky SS britské 1. výsadkové divizi u Arnhemu. Díky tomu, že udržel most přes Rýn, operace Market Garden v podstatě selhala.

Vojenská kariéra.

Data povýšení  Významná vyznamenání

Wilhelm Bittrich (26. února 1894 – 19. dubna 1979) byl veterán první světové války a důstojník Waffen-SS v hodnosti SS-Obergruppenführer "und General der Waffen-SS" za II. světové války. Zároveň byl i držitelem mnoha vysokých vojenských vyznamenání včetně Rytířského kříže Železného kříže s dubovými ratolestmi a meči nebo Německého kříže ve zlatě.

Wilhelm Bittrich (26 February 1894 – 19 April 1979) was a high-ranking Waffen-SS commander of Nazi Germany. Between August 1942 and February 1943, Bittrich commanded the SS Cavalry Division Florian Geyer, in rear security operations ("Bandenbekämpfung", literally: "bandit fighting") in the Soviet Union. From July 1944 until the end of the war Bittrich commanded the 2nd SS Panzer Corps in Normandy, during Market Garden and in Hungary.  After his arrest in May 1945, Bittrich was extradited to France on charges of having ordered the execution of 17 members of the French Resistance. He was tried, convicted and sentenced to five years in prison. Following his release from prison, Bittrich became active in HIAG, a revisionist organization and a lobby group of former Waffen-SS members and served as chairman during the 1970s.


Výskyt.

Vyskytuje se ve všech organismech, zejména jako součást bílkovin. V rostlinách je biochemicky syntetizován z fosfoenolpyruvátu a erythróza-4-fosfátu přes šikimát, který reaguje s dalším fosfoenolpyruvátem na chorismát. Z něho vzniká prefenát, dále fenylpyruvát a konečně fenylalanin. Lidské tělo si jej však neumí syntetizovat, proto patří mezi esenciální aminokyseliny, které musí přijímat v potravě.

Zdroje.

Ve stravě je nejvíce fenylalaninu obsaženo v čokoládě. Také se vyskytuje v sýrech, žvýkačkách, semenech, ořeších, mase, rybách, mléce a vejcích. Nejhodnotnější jsou kvasnice, izolovaný sojový protein, tofu a parmezán. Tvoří také součást umělého sladidla Nutrasweet (Aspartam) hojně používaného např. jako sladidlo limonád.

Příprava a výroba.

Průmyslově je fenylalanin (stejně jako většina aminokyselin) vyráběn biosyntézou užitím mikroorganismů nebo chemickou syntézou nebo kombinací chemické syntézy a různých biotechnologických postupů.  Přímo se dá racemická směs D- a L-fenylalaninu připravit Streckerovou syntézou z kyseliny fenyloctové

Vlastnosti.

Podle chemického charakteru jejího postranního řetězce ji řadíme mezi nepolární aminokyseliny. Postranní řetězec se uplatňuje v hydrofobních interakcích bílkovin. Fenylalanin obsahuje asymetrický atom uhlíku, existuje proto ve dvou enantiomerních konfiguracích - D a L. V bílkovinách se vyskytují pouze L-formy, existují ovšem neribozomální peptidy obsahující D-formu. Aromatický kruh fenylalaninu funguje jako chromofor a absorbuje ultrafialové záření v oblasti vlnových délek 260-300 nm. Kodóny jsou UUU a UUC.

Metabolismus.

V těle je fenylalanin přeměňován na fenylethylamin  a hydroxylací působením enzymu fenylalanin hydroxylázy, obsaženého především v jaterních buňkách, na aminokyselinu tyrosin

Fyziologické působení.

Tyrosin slouží k tvorbě neurotransmiterů: v dřeni nadledvin a v mozku se vyrábějí katecholaminy (dopamin, adrenalin, noradrenalin), ve štítné žláze tyroxin a trijodtyronin a biosyntetizuje se z něj také melanin (pigment kůže, vlasů, vousů, očí). Zbylých 10 % fenylalaninu, který dospělý člověk zkonzumuje, se použije na syntézu proteinů. U dětí je tento poměr poněkud obrácený, 60 % příjmu fenylalaninu jde na výstavbu proteinů a 40 % se přemění na tyrosin.

Pozitivní účinky.

V souvislosti s vytvářením ketecholaminů fenylalanin zlepšuje paměť, odolnost vůči stresu, duševní a sexuální výkonnost. Kromě toho uvolňuje hormony, které tlumí chuť k jídlu. S úspěchem jej lze použít i jako přirozené analgetikum (proti bolesti). Používá se jako doplněk stravy při depresích a bipolárních psychických poruchách (v kombinaci s vitamínem B6 a vitamínem D), při zánětech, roztroušené skleróze, chronické bolesti, Parkinsonově chorobě (napomáhá proti rigiditě, zlepšuje chůzi) a revmatoidní artritidě. Denní dávka fenylalaninu by se však měla pohybovat mezi 500-1 500 mg.  Nedostatek fenylalaninu se u člověka může projevit zmateností, emoční agitací, depresemi, špatnými paměťovými funkcemi, změnami v chování, sníženým zájmem o sex, či šedým zákalem.

Nežádoucí účinky.

V čisté formě ve vyšší koncentraci může způsobovat úzkost, bolesti hlavy, zvýšení krevního tlaku.  Porucha přeměny fenylalaninu na tyrosin se nazývá fenylketonurie, přičemž je to jedna z nejčastějších recesivních dědičných chorob (téměř jeden postižený na 10 000 narozených). Její léčba musí být zahájena již před 3 měsícem věku dítěte, přičemž nerozpoznaná fenylketonurie se projeví mentální retardací, záchvaty, nadměrným svalovým napětím, třesem a hyperaktivitou. Těmto nemocným je nutno maximálně snižovat příjem fenylalaninu v potravě a naopak dodávat tyrosin.  Fenylalanin nedovede také metabolizovat organismus postižený hyperfenylalaninémií, Hartnupovou chorobou a generalizovanou aminoacidurií.  Fenylalanin by se tudíž neměl podávat osobám s vysokým krevním tlakem, lidem s fenylketonurií a nemocným rakovinou (konkrétně maligním melanomem).

Použití.

Fenylalanin se užívá k výrobě voňavek a k syntéze nízkokalorického umělého peptidového sladidla aspartamu (L-Asp-L-Phe-methylester). Je používán jako ochucovadlo potravin, konzervačních a antioxidačních přípravků.

Fenylalanin (zkratka "Pha, Pa, Phe, F") patří mezi kódované esenciální glukoplastické i ketoplastické aminokyseliny (tzn. lidské tělo si ji neumí samo vyrobit), v lidské stravě však může (u dětí postižených fenylketonurií musí) být zcela nahrazen tyrosinem, na nějž se přeměňuje. V čistém stavu je to bílá krystalická látka. Je velmi důležitý jako sloučenina, která slouží k tvorbě neurotransmiterů (přenašečů nervového vzruchu), tedy pro činnost nervové soustavy.

Phenylalanine (symbol Phe or F) is an essential α-amino acid with the formula . It can be viewed as a benzyl group substituted for the methyl group of alanine, or a phenyl group in place of a terminal hydrogen of alanine. This essential amino acid is classified as neutral, and nonpolar because of the inert and hydrophobic nature of the benzyl side chain. The -isomer is used to biochemically form proteins, coded for by DNA. Phenylalanine is a precursor for tyrosine, the monoamine neurotransmitters dopamine, norepinephrine (noradrenaline), and epinephrine (adrenaline), and the skin pigment melanin. It is encoded by the codons UUU and UUC.  Phenylalanine is found naturally in the breast milk of mammals. It is used in the manufacture of food and drink products and sold as a nutritional supplement for its reputed analgesic and antidepressant effects. It is a direct precursor to the neuromodulator phenethylamine, a commonly used dietary supplement. As an essential amino acid, phenylalanine is not synthesized de novo in humans and other animals, who must ingest phenylalanine or phenylalanine-containing proteins.


Složení.

Kalcitické mramory (krystalické vápence) obsahují více než 95 % kalcitu. Dolomitické mramory (krystalické dolomity) obsahují převážně dolomit. Kromě něj mohou obsahovat až 10 % kalcitu. Dále mohou mramory obsahovat různé přimíšeniny. Mezi nejběžnější patří jílová hmota, grafit, limonit nebo hematit a serpentinit (vzhledově atraktivní zelené mramory).

Výskyt.

Mramory tvoří polohy a čočky ve formacích krystalických břidlic, zejména fylitů, svorů a pararul. Jejich tělesa nejčastěji nabývají rozměrů několika centimetrů až stovek metrů. V České republice se vyskytují například v okolí Českého Krumlova, Chýnova (dolomitický mramor), v Jeseníkách či v okolí Frýdlantu.

Vlastnosti.

Relativní permitivita ε bílého mramoru je 9,3. Relativní permitivita ε šedého mramoru je 11,6. Relativní permitivita ε modrého mramoru je 9,4.

Odrůdy mramoru.

Vápence Barrandienu těžené jako mramory pro sochařské a architektonické užití:  Mramory z Řecka:

Užití mramoru.

Bílý mramor, jako je kararský, byl velmi ceněným materiálem pro sochaře již od starověku. Dobře se opracovává (stupeň tvrdosti 3), je relativně izotropní, homogenní a odolný proti otřesům při opracovávání. Lom světla v kalcitových krystalech způsobuje „voskový“ vzhled povrchu a sochám dává dojem živého těla. Pro starověké civilizace byl mramor oblíbeným stavebním materiálem, protože se dal opracovat bronzovými nástroji. Z těchto dob se nám dochovalo mnoho příkladů stavitelské vyspělosti jejich tvůrců. Jako materiál na stavby slouží mramor do současnosti. Díky své rozmanité struktuře a barevnosti se používá k dekorativním účelům. Z důvodu vysoké ceny originálu je často napodobován (imitace). Na podlahy není příliš vhodný, protože je málo odolný proti otěru.  Nařezaný na kostky se mramor používá při dláždění chodníků, kdy se z různobarevných druhů složí mozaika. Jemný mramorový prach se používá jako brusivo v brusných pastách (i v zubních), plnidlo při výrobě lesklého papíru (tzv. křídový papír), na výrobu „umělého mramoru“, přidává se do barev, plastických hmot.

Kulturní rozměr.

Mramor se, jako oblíbený materiál řeckých a římských sochařů a stavitelů, stal symbolem pro tradiční a vytříbený vkus. Sněhově bílý mramor je symbolem čistoty a také nesmrtelnosti.

Mramory (krystalické vápence) jsou přeměněné karbonátové horniny, které vznikly rekrystalizací původních vápenců nebo méně často dolomitů (krystalické dolomity). K přeměně (metamorfóze) dochází za vysoké teploty a tlaku. Mramory bývají hruběji zrnité než jemnozrnné vápence. Jsou většinou bílé, ale díky různým příměsím mohou nabývat nejrůznějších barev.  V technické praxi se jako mramory označují jakékoliv dobře opracovatelné a leštitelné karbonátové horniny (tj. metamorfované i nemetamorfované).

Marble is a metamorphic rock composed of recrystallized carbonate minerals, most commonly calcite or dolomite. Marble is typically not foliated, although there are exceptions. In geology, the term "marble" refers to metamorphosed limestone, but its use in stonemasonry more broadly encompasses unmetamorphosed limestone. Marble is commonly used for sculpture and as a building material.


Život.

Pär Fabian Lagerkvist se narodil roku 1891 ve Växjö v jižním Švédsku v provincii Småland v rodině přednosty železniční stanice a dětství prožil v silně religiózním prostředí. Po maturitě roku 1910 strávil rok studiem historie na univerzitě v Uppsale. V roce 1913 odjel do Paříže, kde ho zaujaly moderní expresionistické proudy, zejména v malířství. Věnoval se novinářství a brzy se stal vyznavačem darwinistického pojetí světa a radikálních politických názorů blízkých socialismu (spolupracoval s několika levicovými listy), i když v jeho tvorbě zároveň natrvalo zakotvily i otázky metafyzické povahy. Jeho radikalismus se týkal i estetické oblasti a ve své programové studii "Slovesné a výtvarné umění" z roku 1913 se přihlásil k evropskému modernismu.  Jako lyrik se Lagerkvist poprvé prosadil roku 1916 sbírkou "Úzkost", v níž se však pod vlivem světového válečného konfliktu a osobní krize objevuje téma bolesti, strachu, beznaděje a rezignace. V podobném, krajně pesimistickém duchu jsou napsány i jeho první sbírky povídek a expresionistická, absurditu lidského života manifestující dramata. Tato témata jsou typická i pro jeho další prozaickou tvorbu ve dvacátých letech 20. století, zatímco v jeho básnických sbírkách z té doby se již projevuje obnovená víra v člověka a svět.  V souvislosti s politickými událostmi v Německu v 30. letech a rostoucím nebezpečím fašismu zaujal Lagerkvist aktivní postoj "bojujícího humanisty", odpůrce totalitních režimů a obhájce demokratických principů západního světa. Tehdy vznikla jeho velká a varovná díla o moci zla "Kat" (1933) a "Trpaslík" (1944) a řada dramat zaměřených na základní problémy lidské existence v podmínkách neustálého ohrožení (německý nacismus).  V padesátých a šedesátých letech se pak Lagerkvist vrátil opět k próze a v řadě stylisticky a formálně dokonalých románů a novel s biblickými a náboženskými náměty se znovu zabýval všelidskými etickými problémy a ve snaze objevit zdroj věčného zápolení dobra a zla došel k víře, že každý člověk s sebou nese pečeť věčnosti a nesmrtelnosti.  Lagerkvist zaujímá ve švédské literatuře výjimečné postavení, neboť svým rozsáhlým a neustále aktuálním dílem, spojujícím tradice a modernost, přesáhl jednotlivé směry a školy a zařadil se mezi nejvýznamnější osobnosti 20. století. Pro jeho literární projev je příznačná dramatičnost dějů a strohé soustředění pozornosti na postižení nejvlastnější tváře jejich hrdinů i úsilí proniknout k pramenům záporu a zla v člověku, životě i společnosti, aby tím spíše vynikly jako jejich protipól klad a dobro. Již roku 1928 obdržel prestižní Velkou cenu Devíti, roku 1940 byl zvolen členem Švédské akademie a roku 1951 mu byla udělena Nobelova cena za literaturu „…"za uměleckou závažnost a hlubokou samostatnost, s nimiž ve svém literárním díle hledá odpověď na věčné otázky lidstva.“" (citace z odůvodnění švédské akademie).  Pär Fabian Lagerkvist zemřel roku 1974.

Pär Fabian Lagerkvist (23. května 1891 Växjö – 11. července 1974 Danderyd u Stockholmu) byl švédský básník, dramatik, romanopisec a autor povídek a esejí, nositel Nobelovy ceny za literaturu za rok 1951.

Pär Fabian Lagerkvist (23 May 1891 – 11 July 1974) was a Swedish author who received the Nobel Prize in Literature in 1951.  Lagerkvist wrote poems, plays, novels, stories, and essays of considerable expressive power and influence from his early 20s to his late 70s. One of his central themes was the fundamental question of good and evil, which he examined through such figures as Barabbas, the man who was freed instead of Jesus, and Ahasuerus, the Wandering Jew. As a moralist, he used religious motifs and figures from the Christian tradition without following the doctrines of the church.


Historie.

Hospodářská politika je poměrnou mladou disciplínou. Její formování začalo až ve 30. letech minulého století. Od 70. let se její vývoj výrazně zrychlil. Po dobu jejího formování se utvořily dva hlavní proudy: Anglo-americký proud a Kontinentální proud.

Členění (Druhy).

Makroekonomickou hospodářskou politiku, která se zaměřuje na zabezpečování základních ekonomických cílů, na celkový rozvoj ekonomiky a zachování její stability. Cíle makroekonomické hospodářské politiky jsou zachyceny v tzv. magickém čtyřúhelníky (často také Swanův diagram). Mikroekonomickou hospodářskou politiku, se zabývá zvyšováním efektivnosti při alokaci zdrojů. Někdy bývá označována jako doplňující makroekonomická hospodářská politika.

Cíle hospodářské politiky.

Mezi cíle hospodářské politiky se řadí: maximalizace společenského blahobytu, základní společenské cíle a hlavní tradiční cíl hospodářské politiky.

Ekonomické cíle hospodářské politiky.

Jedním z hlavních cílů hospodářské politiky je stimulace celkové produkce v ekonomice. Důležitými veličinami jsou především velikost produktu a jeho tempo růstu.  Dalším z důležitých cílů hospodářské politiky je udržování nízké nezaměstnanosti. Nezaměstnanost z ekonomického pohledu představuje stav, kdy část pracovního potenciálu společnosti práci nenalézá anebo dobrovolně o práci neusiluje. Následujícím ekonomickým cílem hospodářské politiky je inflace značí celkovou nerovnováhu ekonomiky, jejímž projevem je trvalý vzestup cenové hladiny.  Mezi nejdůležitější vnější cíle hospodářské politiky patří: dosažení vyrovnané platební bilance, zajištění stabilního a optimálního devizového kurzu, optimální úrovně zadlužení, přímých investic a tak dále.

Nositelé hospodářské politiky.

"Subjektem hospodářské politiky" může být jednotlivec či skupina, která hraje aktivní roli ve tvorbě, provádění a kontrole hospodářské politiky. Z hlediska souboru institucí se jedná především o:  "Objektem hospodářské politiky" je ekonomika daného státu. Patří zde subjekty, které se podílejí na hospodářských procesech a nebo je svou činností ovlivňují. Charakterizovány jsou všechny vazby, které mezi subjekty v rámci probíhajícího hospodářského procesu vznikají.

Nástroje hospodářské politiky.

Nástrojem (či prostředkem) hospodářské politiky rozumíme ekonomickou veličinu, pomocí níž mohou hospodářští politici dosahovat požadovaných cílů na zvolené proměnné. Takovou veličinou může být například cena, sazba daně, či konkrétní bankovní nebo kartelový zákon.  Hlavním kritériem třídění prostředků hospodářské politiky avšak je, jak daný nástroj působí na vývoje vztahů mezi účastníky trhu. V tom případě se nástroje dělí na:  ·        nástroje systémové (kvalitativní) a  ·        nástroje běžné hospodářské politiky (kvantitativní).

Systémové nástroje hospodářské politiky (kvalitativní).

Těmito druhy nástrojů rozumíme určitá pravidla chování pro ekonomické subjekty (nositele rozhodování). Do této skupiny nástrojů se řadí například: regulace cen a zahraničního obchodu či jejich liberalizace. Systémové nástroje mohou mít formu doporučení anebo donucovacích právních norem. Zpravidla mají tyto nástroje časově neomezenou platnost.

Nástroje běžné hospodářské politiky (kvantitativní).

V případe použití nástrojů běžné hospodářské politiky nedochází ke změně organizace ekonomického systému, nýbrž pouze ke změně kvantitativních dat, která jsou základem pro rozhodování ekonomických subjektů. Mohou jimi být úrokové sazby či změna daňového zatížení.

Magický čtyřúhelník.

Magický čtyřúhelník je velmi jednoduchým a přehledným způsobem, jak je možné graficky zachytit základní cíle hospodářské politiky. Těchto cílů (ekonomického růstu, nízké nezaměstnanosti, nízké a stabilní inflace, vnější rovnováhy) je někdy velmi obtížné dosáhnout současně – většinou se stává, že dosažení jednoho cíle znamená ztrátu jiného.  Pro každou zemi platí následující věta: Čím více se bude magický čtyřúhelník sledované země blížit magickému čtyřúhelníku optimálnímu, tím lze hospodářskou politiku považovat za úspěšnější a účinnější.

Hospodářskou politiku můžeme obecně chápat jako přístup státu (vlády) k ekonomice své země. Jedná se o činnost, při které se nositelé hospodářské politiky (zákonodárné instituce – parlament, vládní instituce – vláda, emisní banka, instituce vytvářející tržní prostředí, soudní instituce, apod.), za využití celé řady nástrojů a svěřených pravomocí, snaží dosáhnout předem určených ekonomických (ale i společenských) cílů.

The economic policy of governments covers the systems for setting levels of taxation, government budgets, the money supply and interest rates as well as the labour market, national ownership, and many other areas of government interventions into the economy.  Most factors of economic policy can be divided into either fiscal policy, which deals with government actions regarding taxation and spending, or monetary policy, which deals with central banking actions regarding the money supply and interest rates.  Such policies are often influenced by international institutions like the International Monetary Fund or World Bank as well as political beliefs and the consequent policies of parties.


Vzhled.

Kočka mramorovaná se podobá malému levhartu obláčkovému. Základní barva je žlutohnědá, kresba je tvořena velkými, nepravidelnými tmavými skvrnami, které jsou ve středu světlejší. Kresba přechází i na ocas, končetiny a hlavu, kde se rozpadá na tmavé puntíky a pruhy. Mramorování je výrazné, ostřeji ohraničené než mramorovaná kresba domácích koček. Břicho je světlejší, brada a horní pysk mohou být až bílé. Špička ocasu je černá. Stejně jako tygr nebo levhart obláčkový, i kočka mramorovaná má na boltci bílou skvrnu, která slouží ke komunikaci s ostatními kočkami. Jedním z projevů agrese je totiž přiložení uší k hlavě – při tom je skvrna dobře viditelná.  Srst je velmi hustá a měkká, s bohatou podsadou.  Je to svalnatá, pevná kočka s širokou, kulatou hlavou. Očnice je celá ohraničená kostí - to je u kočkovitých šelem neobvyklé, část bývá tvořena jen vazivem. Horní třenový zub často chybí, zato špičáky jsou velmi dlouhé a silné. Ocas je silný a velmi dlouhý, tvoří přibližně polovinu délky těla.

Rozšíření.

Kočka mramorovaná žije v jižní a jihovýchodní Asii, areál jejího rozšíření sahá ze severní Indie přes Nepál, Bhútán, Barmu, Thajsko a Malajsii až na indonéské ostrovy Sumatru a Borneo. Žije v nadmořských výškách do 2500 m.

Stanoviště.

Je závislá na vlhkých deštných pralesích. Žije v korunách stromů, kde také nalézá potravu. Zdá se, že v pralesích jihovýchodní Asie zastává podobnou úlohu, jako jihoamerický margay.

Biologie.

O životě kočky mramorované toho není moc známo. Žije samotářským způsobem života a málokdy se ji podaří pozorovat nebo vyfotografovat ve volné přírodě. Předpokládá se, že je aktivní hlavně v noci, za rozbřesku a za soumraku. Výborně šplhá a loví veverky, ptáky, ještěrky, žáby a jiné stromové živočichy.  V zajetí přichází samice do říje každý měsíc, jak je tomu v přírodě, není známo. Březost trvá 66 až 82 dní, pak se rodí 1 - 4 mláďat. Obvykle ale bývají dvě. Koťata mají hnědě skvrnitou srst a rychle rostou. Ve čtyřech měsících se objeví mramorovaná kresba, pohlavně dospívají ve 21 měsících.  V zoologických zahradách se chovají zřídka, v zajetí se také velmi špatně rozmnožují a koťata musí být často odchovávána člověkem.

Ohrožení.

IUCN vede kočku mramorovanou jako téměř ohrožený druh. Je to vlivem fragmentace areálu a snižující se populace. Šelma je ohrožena hlavně kácením deštných pralesů, které jsou přirozeným životním prostředí koček. Další hrozbou je pytláctví, které decimuje zvířenu v mnoha částech jižní a jihovýchodní Asie. Protože žijí skrytým způsobem života, jejich kožky se jen zřídka objevují na černém trhu, ačkoliv jejich kožešina, maso a kosti patří mezi ceněné zboží. V Indii, Nepálu, Bangladéši, Číně (jen v provincii Junnan), Myanmaru, Kambodži, Indonésii, Malajsii a Thajsku platí zákaz lovu.  V Červené knize je kočka vedená jako zranitelný druh, je také zapsána v CITES, v příloze I.

Kočka mramorovaná ("Pardofelis marmorata") je málo známý druh kočkovitých šelem žijící v jižní a jihovýchodní Asii. Velkou část života tráví na stromech, kde loví ptáky, veverky, žáby a jiné malé živočichy. Dosahuje jen o málo větší velikosti než kočka domácí. Podle norem IUCN je vedená jako téměř ohrožená.

The marbled cat ("Pardofelis marmorata") is a small wild cat native from the eastern Himalayas to Southeast Asia, where it inhabits forests up to altitude. As it is present in a large range, it has been listed as Near Threatened on the IUCN Red List since 2015.  The marbled cat was once considered to belong to the pantherine lineage of cats. It is closely related to the Asian golden cat ("Catopuma temminckii") and the bay cat ("C. badia"), all of which diverged from other felids about 9.4 million years ago.


Život.

Louis Wirth se narodil roku 1897 v malé německé vesnici Gemünden jako jedno ze sedmi dětí Rosalie Lorigové a Josepha Wirtha. Louisův strýc se již dříve přestěhoval do Spojených států amerických a při jeho návštěvě Evropy v roce 1911 rodina usoudila, že Spojené státy pro mladého Louise skýtají více příležitostí. Wirthovi nejprve žili v Omaze (stát Nebraska), načež byl Louis přijat ke studiu na univerzitě v Chicagu. Jeho doktorská práce byla publikována v roce 1925 pod názvem "Ghetto". Od roku 1931 profesionálně působil na Chicagské univerzitě pod vedením Roberta E. Parka. V roce 1947 byl zvolen do čela Americké sociologické společnosti (později Americká sociologická asociace). Louis Wirth zemřel zcela náhle a neočekávaně na jaře 1952 během přednášky v Buffalu, kterou vedl.

Dílo.

Svou koncepci městského člověka Wirth poprvé představil v eseji "Urbanism as a Way of Life", publikované roku 1938 v American Journal of Sociology. V mnohém vycházel z díla Georga Simmela, ale na rozdíl od něj se opíral o velké množství empirických faktů. Wirth město pro sociologické účely definoval jako „relativně velké, husté a trvalé uskupení nestejnorodých individuí“. Na základě této definice (faktů velkého množství lidí, hustoty osídlení a heterogenity obyvatelstva) pak vytvořil charakteristiku městského člověka, v níž zdůraznil především následující rysy:  Současné působení těchto prvků je podle Wirtha příčinou městské anonymity, apatie, bezohlednosti a nezájmu o osud ostatních (nezřídka i svůj vlastní), což tvoří podhoubí pro šíření zločinného chování, nárůst počtu sebevražd, rozvrat rodiny a další sociálně-patologické jevy. Wirth zároveň poukazoval na to, že mnohé z charakteristik městského člověka se dají generalizovat a že urbanismus je převažujícím životním stylem v celé moderní společnosti.  Wirthova teorie vyvolala výraznou vlnu pozitivního i negativního ohlasu. Je sice pravda, že některé každodenní aktivity městského člověka mají výrazně neosobní povahu a formy interakce zrozené ve městech se do určité míry staly obecně platnými pro moderní společnost, ale již od 60. let mezi sociology spíše převažuje názor, že městská „anonymita a odlidštěnost mezilidských vztahů“ není zdaleka tak děsivá, jak se Wirth domníval. Představa o anonymním a osamoceně žijícím městském individuu je dnes již překonaná a je zřejmé, že na chování člověka působí mnohem více různých proměnných, než jen samotný fakt života ve městě.

Louis Wirth (28. srpna 1897 – 3. května 1952) byl americký sociolog německého původu, člen tzv. Chicagské školy. Mezi jeho odborné zájmy patřil mj. městský způsob života, chování minoritních společenských skupin nebo masmédia.

Louis Wirth (August 28, 1897 – May 3, 1952) was an American sociologist and member of the Chicago school of sociology. His interests included city life, minority group behavior, and mass media, and he is recognised as one of the leading urban sociologists.  He was the first president of the International Sociological Association (1949–1952) and the 37th president of the American Sociological Association (1947).


Historie.

Myšlenka AIESEC se zrodila již v 30. letech minulého století, kdy zástupci škol z celé Evropy začali s výměnou informací o různých programech a školách specializovaných na obchod a ekonomiku. AIESEC (vyslovuje se „ajsek“) byla původně zkratka pro Association Internationale des Étudiants en Sciences Économiques et Commerciales. Studenti jezdili na praxe do jiných zemí, ale zejména ze své vlastní iniciativy. Se začátkem druhé světové války však došlo k útlumu. V roce 1946 švédský úředník Bertil Hedberg a dva studenti, Jaroslav Zich z Československa a Stanislas Callens z Belgie, založili AIESE, předchůdce AIESEC.  Po druhé světové válce, v roce 1946 se zrodila myšlenka „pomoci rozvoji přátelských vztahů mezi členskými zeměmi“ a v roce 1946 byla organizace AIESE oficiálně založena a jejím prvním prezidentem se stal Čechoslovák Jaroslav Zich a první centrála byla také v Praze. S nástupem komunismu se nemohl Jaroslav Zich nadále činnosti AIESE zúčastnit a tak v roce 1948 vznikla na jejím základě organizace nová, AIESEC. V této době bylo cílem AIESEC „rozšířit vzájemné porozumění národů pomocí pochopení jednotlivců, a tak změnit svět jednoho člověka po druhém“. V roce 1949 se konal druhý kongres ve Stockholmu. Zúčastnilo se ho sedm zemí: Belgie, Dánsko, Finsko, Francie, Nizozemsko, Norsko a Švédsko – a zástupci těchto zemí podepsali zakládající dokument AIESEC.  Na přelomu 50. a 60. let došlo k rozšíření AIESEC do USA. Nejdříve se přidala universita Yale a Columbia bussiness school a po nich následovali další. Američan Morris Wolf byl také zvolen prvním generálním tajemníkem AIESEC, založil první stálé sídlo pro AIESEC v Ženevě, ve Švýcarsku, a zasloužil se o rozšíření AIESEC do Nigérie, Ghany a později také Kamerunu a tím otevřel cestu k rozšiřování AIESEC na další kontinenty.  Brzy se AIESEC stal populárním. Na konci 60. let bylo registrováno 2465 stáži a na konci let sedmdesátých dokonce 4232 stáží. Mezníkem v historii AIESEC se stal “International Theme Programme”, který oficiálně ustanovil mezinárodní, regionální a místní semináře na určitá témata, která časem začala být vodítkem pro další generace členů AIESEC. V následujících desetiletích byla probíranými tématy mezinárodní obchod, manažerské vzdělávání, udržitelný rozvoj, podnikání a společenská odpovědnost

AIESEC dnes.

Dnes se AIESEC označuje jako „Mezinárodní platforma, která v mladých lidech hledá a rozvíjí jejich potenciál“. Se svými 70 000 členy ze 126 zemí světa je AIESEC největší studenty řízenou organizací na světě. Nabízí mladým lidem možnost účastnit se zahraničních stáží, vyzkoušet si vedení týmu a zapojit se do vzdělávacího prostředí. Mezi hlavní aktivity AIESEC patří zejména organizování zahraničních výměnných pobytů, ale také vzdělávání mladých lidí a studentů, pomoc v jejich osobním rozvoji a zprostředkování kontaktu s firmami. AIESEC je také charakteristický svým přístupem a to zejména snahou o pozitivní společenské změny.

Hlavní aktivity AIESEC.

Mezinárodní výměnné praxe (stáže).

AIESEC nabízí vysokoškolským studentům možnost vyjet na zahraniční stáž do celého světa. Hlavním smyslem stáže je pracovní a kulturní zkušenost z jiné země. Uchazeč o praxi s AIESEC prochází výběrovým řízením, které se skládá z jazykových testů a assessment centra. Firmy specifikují své požadavky na praktikanta, především jazykové znalosti a zemi původu. Všichni uchazeči o praxi a firmy, které mají zájem přijmout praktikanta, jsou pak vedeni v on-line databázi Insight XP, která dává dohromady praktikanty a konkrétní praxe.

Vzdělávací projekty.

AIESEC nabízí mnoho projektů pro rozvoj a popularizaci podnikání, mezikulturního porozumění a leadership schopností mladých lidí.

Práce v týmech a vedoucí pozice.

Každý člen AIESEC má možnost vyzkoušet si, jaké to je pracovat v týmu lidí. Po půl roce působení jako člen týmu mohou obsadit některou z celé řady vedoucích pozic – vést vlastní tým nebo být ve vedení pobočky (angl. Executive Board (EB)). Studenti tak mají možnost si vyzkoušet, jaké to je vést skupinu lidí a být členem velké mezinárodní organizace.

Konference.

Pro své členy pořádá AIESEC během roku celou řadu konferencí, po celém světě jich proběhne na 470 a v České republice pak především 3 velké národní konference (vždy v lednu, dubnu a listopadu). Těchto konferencí se pravidelně zúčastní i zástupci velkých firem jako je Coca Cola, ČSOB, KB, Telefónica, Česká spořitelna, Deloitte a spousta dalších. Členové AIESEC tak mají možnost setkat se v neformálním prostředí i se zástupci korporátní scény.

Struktura.

AIESEC působí na čtyřech úrovních:  Místní pobočky (LC) jsou zakládány na univerzitě nebo skupině blízkých univerzit, a jsou odpovědné za funkční provoz mezinárodních stáží a leadership programy.  Každá země (někdy také skupina zemí nebo teritorií v rámci země), kde působí AIESEC, má svou vlastní národní pobočku (MC), která koordinuje aktivity v této oblasti, jako jsou národní konference, partnerství ve větším než lokálním rozsahu, národní projekty a vztahy s vládami jiných zemí (jako například víza). Obecně platí, že členové MC jsou voleni LC pobočkami a často také dostávají plat jako pracovníci na částečný či plný pracovní úvazek.  Podobná podpora, kterou MC poskytují LC, můžeme nalézt i mezi AI a MC. Také zde jsou členové AI voleni jednotlivými MC.  Obecně se AIESEC skládá z těchto oddělení: rozvoj podnikání, outgoing exchange (stážisté odjíždějící z dané země do zahraničí), incoming exchange (stážisté přijíždějící ze zahraničí do dané země), talent management (podobné jako oddělení lidských zdrojů ve firmě), finance, projekty a komunikace (vztahy s veřejnosti – PR, vztahy s firmami – CR).

AIESEC Česká republika.

Iniciátorem vstupu československých studentů ekonomie do AIESEC byl v roce 1965 student VŠE v Praze Miloš Motoška. ČSR byla do AIESEC přijata na kongresu v Tel Avivu v březnu 1966 jako 42. členská země. Prvním národním prezidentem byl v roce 1966 Miloš Motoška. Po invazi spojeneckých vojsk v roce 1968 neměl AIESEC v ČSR lehkou pozici, ale přesto působil, i když v rámci Socialistického svazu mládeže (SSM).  Struktura AIESEC Česká republika sestává z národní centrály (MC) a 11 místních poboček (LC):  Dohromady AIESEC Česká republika sdružuje více než 560 členů studujících po celé republice. Ve výsledcích výměnného programu se AIESEC ČR momentálně umisťuje na 22. pozici a pobočka AIESEC Praha patří mezi 20 nejlepších na celém světě. Ročně zprostředkuje celá Česká republika více než 900 zahraničních stáží. AIESEC v České republice také pořádá mnoho celonárodních projektů pro studenty základních, středních a vysokých škol a také pro firmy.

Projekty AIESEC.

EDISON – Jeho cílem je především podpora mezikulturního vzdělávání na středních školách. Projekt funguje pod záštitou Ministerstva školství mládeže a tělovýchovy.  SPEAK – Projekt zaměřený na rozvoj anglického jazyka. Výuku vede vždy zahraniční lektor s výbornou znalostí angličtiny. Kromě angličtiny se objevují i výuky španělštiny, němčiny a francouzštiny.  MY HOME – Projekt MY HOME je vzdělávací projekt pořádaný AIESEC ČZU Praha zaměřený na podporu mezikulturního vzdělávání dětí žijících v dětských domovech. Umožňuje jim cestovat a poznat nové kultury aniž by překročili hranice (travelling without crossing the borders – heslo projektu)  Career Days – V současnosti největší projekt AIESEC ČR. Dvoudenní seminář plný workshopů a přednášek na různá témata, který pomáhá najít práci absolventům univerzit z celé země. A mnoho dalších…

AIESEC alumni.

AIESEC Alumni International (zkráceně AAI) je celosvětové dobrovolné sdružení bývalých členů AIESEC. Toto sdružení existuje od roku 1986 a stejně jako AIESEC je také AAI mezinárodní, nepolitické, nezávislé a neziskové sdružení, které spojuje své členy bez rozdílu pohlaví, občanství, náboženství, rasového či kulturního původu. Je založeno na základě neobchodních vztahů a důvěře. Prostřednictvím svých členů z celého světa si toto sdružení klade za cíl i nadále podporovat mezinárodní a mezi-kulturní porozumění v souladu se základními principy AIESEC pro profesní a osobní rozvoj svých členů a pro dobro společnosti. Formou workshopů přednášek a tréninků pomáhají současným členům rozvíjet jejich schopnosti a znalosti z různých oblastí.  Mezi významné AIESEC Alumni patří například:

Partneři.

AIESEC jako globální organizace má za sebou desítky let spolupráce s mezinárodními korporátními i neziskovými organizacemi. Celosvětově spolupracuje s více jak 3.000 partnery na lokální, národní i mezinárodní úrovni. V České republice spolupracuje s nejvýznamnějšími společnostmi na českém trhu. Pomáhají AIESEC v oblasti rozvoje mladých lidí, rozvíjení talentů a spolupracují s AIESEC na zahraničních odborných stážích a projektech jako jsou Career Days, tvojekariera.cz či konference AIESEC. Mezi hlavní partnery patří zejména Komerční banka, Accenture, Česká spořitelna, Coca Cola HBC, ČSOB, Unilever a mediální partneři Moravské hospodářství a Studenta.cz.

AIESEC je mezinárodní studenty plně řízená nepolitická nezisková organizace, která rozvíjí vůdčí schopnosti prostřednictvím leadership programů a zapojení studentů a absolventů do mezinárodního výměnného programu. Sdružuje přes 100 000 studentů ze 126 zemí světa, působí na 1700 universitách a ročně zařídí více než 10 000 stáží a zahraničních výměnných pobytů pro studenty a absolventy vysokých škol. Díky tomu je největší studenty řízenou organizací na světě.

AIESEC is an international youth-run, non-governmental and not-for-profit organization that provides young people with leadership development, cross-cultural internships, and global volunteer exchange experiences. The organization focuses on empowering young people to make a Progressive social impact. The AIESEC network includes approximately 44,280 members in 127 countries.  AIESEC is a non-governmental in consultative status with the United Nations Economic and Social Council (ECOSOC), is an independent arm of the UN DPI and UN's Office of the Secretary-General's Envoy on Youth, member of ICMYO, and is recognized by UNESCO. AIESEC's international headquarters are in Montreal, Canada.


Život.

Mládí.

Anatole France se narodil roku 1844 jako syn pařížského kupce a antikváře. Získal důkladné klasické vzdělání na "Collége Stanislas" a v letech 1876 až 1890 působil jako pomocný knihovník v Senátu. Roku 1877 se oženil, ale jeho manželství skončilo roku 1892 rozvodem. France totiž od konce 80. let udržoval úzký vztah s paní Armand de Caillavet (zemřela roku 1910), která významně přispěla k úspěchu jeho umělecké kariéry, neboť ho učinila středem svého salónu, nabádala ho ke spisovatelské činnosti, připravila mu půdu pro přijetí do "Francouzské akademie" roku 1896 a umožnila mu ve své společnosti cestovat po Francii, Itálii, Sicílii, Řecku a Malé Asii.

Literátem.

Svou literární činnost zahájil France jako mladý parnasistní básník oddaný kultu scientismu a píšící verše s antickou tematikou a s tematikou srážky antiky a křesťanství. Později se stává představitelem impresionistické literární kritiky, odmítá Zolův naturalismus i nesrozumitelnost symbolismu, uznává především klasiky a hlásí se ke konzervatismu . Avšak už koncem 80. let se začal zajímat o problematiku současnosti, dával průchod svému ateistickému zaměření a začíná se měnit v příznivce anarchistických a socialistických myšlenek. V letech 1883–1896 psal čtrnáctidenní kroniky do "Le Globé" a do "L'Univers ilustré" a v letech 1886–1893 působí jako literární kritik v deníku "Le Temps". Anatole France začal postupně dosahovat širokého ohlasu u čtenářské obce jednak vynikající jazykovou úrovní, jednak vtipem, duchaplností, říznou ironií a aforistickým laděním svých děl a stal se známým spisovatelem s filosofickým a laskavým pohledem na svět, jehož záchranu viděl v hluboké lidskosti a v ochotě lidí navzájem si pomáhat. Po boku Émila Zoly přispěl k rehabilitaci nevinného francouzského důstojníka Alfreda Dreyfuse, který byl v roce 1894 neoprávněně shledán vinným z velezrady. Dále ostře vystupoval proti kolonialismu, pranýřoval zrůdnost a neomylnost dogmatických systémů a přikláněl se k radikálním politickým tendencím. Po stránce myšlenkové se v mnohém projevoval jako dědic Montaignův, Voltairův a Diderotův. Roku 1909 absolvoval přednáškové turné po Jižní Americe.

Stáří a smrt.

Z návalu nacionalismu na počátku 1. světové války Anatole France brzy vystřízlivěl a žil v ústraní na svém venkovském sídle La Béchellerie uprostřed svých sbírek starožitností. Roku 1921 mu byla udělena Nobelova cena za literaturu "„… jako uznání jeho zářivé literární činnosti charakterizované ušlechtilým stylem, velkorysou humanitou, půvabem a francouzským espritem“" (citace z odůvodnění Švédské akademie).  Hluboká skepse a pesimistické úvahy o věčné nedokonalosti společenských systémů ho přivedly k přesvědčení o nezbytnosti aktivního boje za spravedlnost. Proto přivítal Velkou říjnovou revoluci v Rusku a začal sympatizovat s komunismem. Přispíval do komunistického deníku "L'Humanité" a roku 1921 dokonce vstoupil do Francouzské komunistické strany. Ve dvacátých letech byly jeho práce zařazeny katolickou církví na tzv. Index Librorum Prohibitorum (seznam knih, které byly katolíkům zakázány pod trestem exkomunikace).  Anatole France zemřel roku 1924 v La Béchellerie. Pochován je na hřbitově 'Cimetière ancien de Neuilly' v Neuilly-sur-Seine.

Anatole France, vlastním jménem Jacques-François-Anatole Thibault, (16. dubna 1844 Paříž – 12. října 1924 La Béchellerie u Tours) byl francouzský básník a prozaik, literární kritik a esejista, humanistický filozof, pokračovatel racionalistických tradic renesance a osvícenství, nositel Nobelovy ceny za literaturu za rok 1921.  Bývá často označován za posledního velkého spisovatele 19. století a prvního velkého spisovatele 20. století.

' (; born ', ; 16 April 1844 – 12 October 1924) was a French poet, journalist, and novelist with several best-sellers. Ironic and skeptical, he was considered in his day the ideal French man of letters. He was a member of the Académie française, and won the 1921 Nobel Prize in Literature "in recognition of his brilliant literary achievements, characterized as they are by a nobility of style, a profound human sympathy, grace, and a true Gallic temperament".  France is also widely believed to be the model for narrator Marcel's literary idol Bergotte in Marcel Proust's "In Search of Lost Time".


Využití.

Využívá se pro následující účely:

Konstrukce.

Sedací úvaz běžné konstrukce se skládá z bederního pásu a dvou pásů nohavic (nazývanými též nohavičky), obepínajících nohy. Tyto nohavice jsou navzájem spojené popruhem. Tento popruh je spojen s bederním pásem širokým popruhovým okem, které tvoří tzv. slaňovací oko (nazývané také jako "odsedávací", "jistící" či centrální). V zadní části (přes hýždě) je bederní pás spojen s nohavicemi pružnými popruhy, jež se používají k zajištění polohy nohavic na nohách lezce. Volně visící nohavice by totiž omezovaly pohyb lezce.  Nohavice mohou mít vpředu na stehnech přezky pro nastavení velikosti (na rozdíl od bederního pásu se nedotahují úplně – nebezpečí křeče ve visu) pro střídání uživatelů, nebo pro usnadnění oblékání v kalhotách a botách s mačkami na horách. Některé sportovní sedáky je nemají kvůli odlehčení.  Bederní pás je rozpojovatelný pomocí kovové přezky, vyrobené z lehké a pevné slitiny. Přezka je konstrukčně řešena tak, že je vyrobena z jednoho kovového kusu a popruh se jimi musí provléknout na třikrát. Nejprve zespodu nahoru, pak shora dolů, a po obtočení postranní hrany opět prvním otvorem shora dolů. Popruh musí být v přezce řádně utažen.  Na přezkách je často nápis "DANGER" (anglicky „nebezpečí“). Nápis je umístěn tak, aby nebyl při správném zapnutí vidět. Pokud je vidět, tak to znamená, že přezka je špatně zapnuta a hrozí tak rozepnutí sedáku, což může vést k nehodě. Přezky mohou být různé konstrukce, jednodílné provlékací, nebo různé dvojdílné, které usnadňují rozpojení bederního pásu, případně i nohavic. Popruhy mohou být na konci založené zpět a zašité proti vyvléknutí z přezky, aby konce nepřekážely bývají zde gumičky k založení. Pro důležité spoje se používají pevnostní švy a nitě.  Obvykle jsou na bederním pásu – na jeho bocích, tzv. materiálová poutka. Tato poutka slouží k nošení horolezecké výzbroje. K ničemu jinému tato poutka nejsou dimenzována a jejich záměna se slaňovacím okem (např. při navazování lana do slaňovacího oka) může být tragická, neboť nosnost poutka je uváděná zpravidla 5 kg. Mezi poutkami po stranách mohou být ještě látkové tunýlky pro upevnění přídavných plastových držáků (karabin) na šrouby do ledu či jiný materiál. Vzadu na bederním pásu může být ještě poutko pro pytlík na magnezium, či pro kšandy k dotažení prsního blokantu pro výstup po laně.  Na sedacích úvazcích jsou použity tři druhy materiálových poutek:  Bederní úvaz se z důvodu bezpečnosti používá s prsním úvazem, což při pádu zmenšuje riziko poranění páteře rozložením tíhových sil a zajišťuje přetočení padajícího lezce do bezpečnější polohy hlavou vzhůru. Vzájemné použití obou úvazků, navzájem spojených smyčkou (o nosnosti minimálně 15 kN), či karabinou se nazývá kombinovaný úvazek.  Bederní úvaz musí splňovat evropskou normu o horolezeckých úvazcích EN 12277. Dle této normy spadá bederní úvazek do kategorie C.

Bederní úvaz, neboli sedací úvaz (obvykle slangově nazývaný sedák), je součást horolezeckého vybavení.  Do sedacího úvazu se leze jako do kalhot nohavičkami nahoru až do pasu, bederní pás leží na kyčlích, poté se (provlékne a) zcela utáhne přezka na bederním pásu a zkontroluje konec popruhu, takže je lezec zcela obepnutý sedacím úvazem a neměl by z něj vypadnout (volně vystoupit). Z tohoto důvodu se jiné úvazy vyrábí i pro ženy (odlišná stavba těla) a děti (dětské celotělové).  Těžiště lezce by mělo vždy spočívat pod centrálním okem. Zvláště pokud nese batoh, musí užít ještě prsní úvaz či celotělový (viz níže), aby byl stále navázaný nad těžištěm kvůli převrácení v případě pádu.

A climbing harness is an item of climbing equipment for rock-climbing, abseiling, or other activities requiring the use of ropes to provide access or safety such as industrial rope access, working at heights, etc. A harness secures a person to a rope or an anchor point.  In its simplest form, a harness can be made from a length of rope or a nylon webbing tied round the waist. However this is extremely uncomfortable unless the wearer is very light. It can also ride up to the abdomen or even the diaphragm under load and cause serious injury. Looping the rope between the legs will prevent this, though care should be taken to avoid sensitive areas. More sophisticated harnesses exist in many patterns, designed to give greater comfort and security, and more options for carrying equipment.  While harnesses can be improvised, it is more common to use commercially produced harnesses, which often include padding and amenities such as gear loops. Most commercial climbing harnesses meet the guidelines and manufacturing standards of organizations such as the Union Internationale des Associations d'Alpinisme (UiAA) or European Committee for Standardization.  Harnesses should be attached to dynamic (stretchy) rope, except possibly when abseiling where the rope is always taut. Falling onto a system consisting entirely of static components e.g. slings over even a very short distance e.g. a metre or two is enough to deliver large forces to the body and possibly cause the equipment to fail altogether. For via ferrata, the harness is attached to lines via a shock absorber that can absorb some of the impact in the event of a fall.  Attachment of the rope to the harness is done using a knot called a figure-eight follow through, and often backed up with a stopper knot. Other knots are possible for the purpose, primarily a variation of the double bowline, but the figure-eight is usually preferred. Although it is harder to untie after a fall, it is inherently more secure, easier to tie, and easier to verify that it has been tied correctly. There are many variations of the bowline knot, and some will untie themselves when repeatedly stressed and unstressed, as is common in climbing.


Počátky vlády.

Filip se narodil jako syn Démétria II. a épeirské princezny Chryseis, ovšem již v devíti letech ztratil otce, jenž byl zabit ve válce proti Ilyrům. Démétriův bratranec Antigonos Dósón se poté oženil s Filipovou matkou a získal makedonský trůn. Velkorysý Filipův otčím se nepokusil zajistit následnictví vlastnímu synovi. Místo toho připravoval Filipa na budoucí vládu, přičemž projevil svoji moudrost, když Filipovi ustavil vlastní královské rádce. Po Dósónově smrti v roce 221 př. n. l. se tehdy sedmnáctiletý Filip chopil za poměrně nejisté politické situace vlády. V prvním roce svého panování zakročil proti Dardánům a jiným barbarským kmenům na severu. Třebaže byl velice rázný a ambiciózní, postrádal Dósónovu rozvážnost a diplomatické schopnosti, tolik nezbytné k zachování makedonské převahy na Balkánském poloostrově. Dósónova smrt znamenala obnovení nesvárů v helénském spolku, neboť Sparta společně s aitólským spolkem a Élidou napadly achajský spolek, makedonského spojence. V následné spojenecké válce v letech 220 až 217 př. n. l. připojil Filip k helénskému spolku Messénii a podrobil si Élidu. Jeho počínání ve spojenecké válce mu zajistilo proslulost a respekt jeho poddaných i nepřátel. I přes tyto úspěchy však Filip v roce 217 př. n. l. válku předčasně ukončil uzavřením míru s Aitóly.  Důvodem ke smíru byla Filipova snaha posílit severní hranice a rozšířit makedonský vliv v sousední Ilýrii. Zde se již od dvacátých let vojensky angažovala římská republika, která v roce 229 př. n. l. zakročila proti místním pirátům. O deset let později (219 př. n. l.) Ilyrové opět ohrožovali námořní dopravu v Jaderském moři, nicméně Římané je v reakci na to rychle a účinně porazili. Ilyrský vládce Démétrios z Faru poté uprchl na dvůr mladistvého Filipa, který se právě stal králem, a přesvědčoval ho ke spojenectví proti Římanům. Krátce nato zahájil kartaginský vojevůdce Hannibal ničivé tažení do Itálie, během něhož přivodil římským legiím sérii drtivých porážek, jež vyvrcholily obklíčením římského vojska v bitvě u Kann.

Expanze a války s Římany.

Makedonský král viděl v oslabení Římanů výtečnou příležitost nejen k upevnění své moci na Balkáně, nýbrž doufal taktéž v získání jihoitalských řeckých obcí, které se tehdy vzbouřily proti Římu. Plánovaná aliance s Kartáginci byla však vyzrazena Římanům, kteří zachytili korespondenci mezi Filipem a Hannibalem. Díky tomu Římané zabránili makedonskému vpádu na Apeninský poloostrov zahájením preventivní války v roce 215 př. n. l. V této první makedonské válce se na stranu Římanů připojil aitólský spolek a později také Pergamon. Místo naplnění svých snů o expanzi na západ se tak Filip ocitl v náročném konfliktu s řadou svých sousedů. Jeho útoky do Ilýrie se setkaly jen s omezeným úspěchem. V průběhu svého prvního tažení rok po zahájení války utrpěl porážku a přišel o celou flotilu. Teprve v roce 212 př. n. l. dobyl město "Lissos" (dnešní Lezhë). Boje s aitólským spolkem a pergamským králem Attalem I. zamezily jeho dalšímu postupu. Až po Attalově odchodu z Řecka v roce 207 př. n. l. byl Filip schopen s pomocí achajského spolku vedeného Filopoiménem zdolat své nepřátele, načež v následujícím roce přiměl Aitóly k uzavření míru. Jelikož ztratili podporu svých řeckých spojenců, uzavřeli Římané s Makedonií v roce 205 př. n. l. ve Foiníké mírovou smlouvu, jíž sice Filipovi přiznali skromné zisky v Ilýrii, nicméně zabránili jeho spojení s Hannibalem.  Po smrti Ptolemaia IV. sjednal Filip v roce 203 př. n. l. tajnou dohodu se seleukovským králem Antiochem III., v níž si králové zřejmě rozdělili území ptolemaiovského Egypta v Sýrii a na pobřeží Malé Asie. Makedonská expanze v Egejském moři, v Thrákii a v Kárii ovšem vyburcovala okolní státy, především Pergamon a Rhodos. V roce 201 př. n. l. jejich námořnictva zvítězila nad Filipovou flotilou u Chiu a poblíž Mílétu, zatímco Římané v téže době završili svoje vítězství nad Kartágem ve druhé punské válce. Na výzvu Rhoďanů, Athéňanů a Attala I. předložil římský senát Filipovi ultimátum, v němž požadoval opuštění dobytých území. Protože to Filip odmítl, vypověděli mu Římané tzv. druhou makedonskou válku, v níž se na stranu obnovené protimakedonské aliance přidali rovněž Aitólové. Po několika letech nerozhodných bojů a diplomatických jednání byla v roce 197 př. n. l. dosud nepřemožitelná makedonská falanga přesvědčivě poražena v bitvě u Kynoskefal v Thesálii, kde podlehla flexibilnější bojové taktice římských legií.

Spojencem Říma, poslední léta.

Ačkoli se Filipovi podařilo z této pohromy uniknout a zachránit si trůn, podmínky míru nadiktovaného Římany zbavily Makedonce všech jejich území a vlivu v Řecku. Filip si směl ponechat vládu nad Makedonií, avšak musel zaplatit 1000 talentů válečných kontribucí, vzdát se Thesálie, vyklidit své řecké pevnosti Korint, Démétriadu a Chalkidu (nazývané „okovy Řecka“), rozpustit většinu námořnictva a poskytnout řadu rukojmích, včetně svého mladšího syna Démétria. V důsledku toho prohlásil vítěz od Kynoskefal Titus Quinctius Flamininus na isthmických hrách v roce 196 př. n. l. řecké obce za svobodné. V souladu s mírovou smlouvou se Filip stal římským spojencem a se svými přemožiteli následně spolupracoval v jejich boji proti spartskému králi Nabidovi v roce 195 př. n. l. O čtyři roky později Filip podpořil Římany také proti Antiochovi III. během syrské války. Na oplátku za královu pomoc v tomto konfliktu mu Římané odpustili část reparací a propustili jeho syna Démétria, který však během pobytu v Itálii začal smýšlet silně prořímsky.  Filip se poté zaměřil na vnitřní konsolidaci svého království reorganizací armády a státní správy a zvýšením příjmu opětným otevřením zlatých dolů. Dále zalidnil četné oblasti Makedonie a městům dovolil razit vlastní mince, což mělo příznivý dopad na hospodářství. Všechny tyto Filipovy aktivity ještě zvýšily podezřívavost Římanů vůči němu. Obviňování ze strany sousedních států, zvláště Pergamu, vedla k vytrvalým zásahům Říma. Vědom si zvyšujícího se rizika římské invaze do Makedonie, snažil se Filip vojensky a diplomaticky upevnit své pozice na Balkáně. Jeho úsilí bylo ale podkopáváno prořímskou politikou Démétria, kterého Římané podporovali v jeho snaze zabezpečit si následnictví na úkor svého staršího bratra Persea. Vzájemné napětí mezi bratry vedlo v roce 180 př. n. l. k Filipovu zdráhavému rozhodnutí nechat Démétria popravit. Tento skutek se nepříznivě odrazil na králově zdravotním stavu a o rok později Filip v Amfipoli zemřel. Po Filipovi nastoupil na trůn jeho nejstarší syn Perseus, který se stal posledním makedonským králem.

Filip V. (239 př. n. l. – 179 př. n. l.) byl od roku 221 př. n. l. makedonským králem, jenž pocházel z dynastie Antigonovců. Byl synem Démétria II., po jehož brzké smrti byl adoptován svým strýcem Antigonem III. Dósónem. Filip započal svoji vládu vítězstvími vzbuzujícími pozornost jeho současníků, avšak jeho diplomatická nerozvážnost umožnila vměšování Římanů do řeckých záležitostí. Jeho opakované pokusy rozšířit svoji moc vedly ke střetům s Římany, které vyústily v zánik makedonské hegemonie v Řecku.

Philip V (; 238–179 BC) was king (Basileus) of the ancient Kingdom of Macedonia from 221 to 179 BC. Philip's reign was principally marked by an unsuccessful struggle with the emerging power of the Roman Republic. He would lead Macedon against Rome in the First and Second Macedonian Wars, losing both but allying with Rome in the Roman-Seleucid War towards the end of his reign.  Philip was attractive and charismatic as a young man. A dashing and courageous warrior, he was inevitably compared to Alexander the Great and was nicknamed "beloved of the Hellenes" () because he became, as Polybius put it, "...the beloved of the Hellenes for his charitable inclination".


Konstrukce blokantů.

Blokant je v podstatě mechanická náhrada Prusíkových uzlů. Z hlediska sevření lana se využívají dvě základní konstrukce konstrukce.  1. Přímo zatěžovaný vačka-palec-výstředník  Například systém Gibbs, Bogibbs, Rescucender, Microcender, Macrograb, Micrograb, Double Microcender, Hiebler, Ropewalker, apod.  2. Nepřímo zatěžovaná vačka-palec-výstředník  Například: Jümar, Ascension, Lift, Basic, Croll, Pantin, apod.  Palec může být tvořen dvouzvratnou pákou nebo se jedná o samosvorný výstředník. Známé jsou i kombinace obou předchozích způsobů. Existují velmi jednoduché mechanismy bez palce využívající zoubků a klínovitého oka. Lano je díky tvaru oka svíráno mezi tělo karabiny a stěnu svírky (Petzl - Tibloc). Méně rozšířená jsou některá další originální řešení (Alvo-URAL ALP). Populární jsou zejména blokanty typu Jumar a Gibs. Blokanty typu „jumar“ jsou konstruovány tak, že k zadrhnutí blokantu na laně dojde jen tehdy, je-li palec blokantu tisknut na lano pružinou vloženou mezi tělo a palec blokantu. Je u nich možno se rukou chytat za tělo blokantu během jejich zatížení (ať už za rukojeť k tomu určenou, či jakkoliv jinak (Je nutné dávat pozor na to, aby se neodklopila ovládací páčka palce blokantu!). Blokanty (ruční typu jumar) se rozlišují na pravé a levé, určené pro pravou a levou ruku lezce. Blokanty typu "gibbs" lze zatížit jen jediným funkčním způsobem, a při jakémkoliv jiném způsobu uchopení a zatížení (většinou chybně shora za tělo blokantu) ztratí zadrhovací schopnost. Jsou konstruovány tak, že přitisknutí palce blokantu na lano nějakým způsobem aktivuje až tíha lezce při odsednutí. Mechanismus všech nových blokantů musí zabraňovat nežádoucímu vypadnutí lana (pojistka, konstrukční uzavření atp.) a splňovat i další požadavky normy ČSN EN 567 . Blokanty lze dělit i na ruční (jsou opatřeny rukojetí), hrudní (prsní) připojené přímo k úvazku a ostatní (miniaturní atd.).  "Konstrukčně zastaralým typem blokantu je Hieblerova svírka. Lano do ní lze vkládat, aniž by bylo nutné blokant rozebírat, ale pak není lano v blokantu uzavřeno, a může během používání z blokantu vypadnout. Není proto doporučeno tento blokant používat."

Historie.

První použití blokantu je zaznamenáno v roce 1932 v masivu Paloumere v Pyrenejích u francouzských speleologů Henriho Brenota zvaného „Kiki“ a Fernanda Petzla. Průmyslová sériová výroba blokantů byla zahájena až v 60. letech 20. století švýcarskou firmou JÜMAR (prototyp vznikl v roce 1958) a francouzskou firmou PETZL (r. 1967).

Výstup po fixním laně.

K bezpečnému výstupu po fixním laně je zapotřebí zpravidla dvojice blokantů. Nejčastěji je jeden přímo připevněn k sedacímu úvazku a druhý (horní) je opatřen smyčkou, která slouží jako opora pro nohu (nohy). Pohyb po laně vzhůru potom probíhá tak, že lezec posune horní blokant po laně nad sebe a pomocí nohou a rukou se pak přitáhne (nadzvedne). Druhý blokant (spojený s úvazkem) se přitom samočinně posune po laně a podrží vystupujícího v horní pozici při dalším posunu horního blokantu. Aby se dolní blokant pohyboval snadno po laně, je vhodné lano dole zatížit a lehce ho napnout (např. upevněným batohem).  Místo předchozího postupu, vyžadujícího zatížení lana za účelem snadného automatického posunovaní spodního blokantu, lze použít blokanty tak, že horní blokant bude pomocí dlouhé smyčky připevněn k úvazku, zatímco smyčka zavěšená ve spodním blokantu bude sloužit jako opora pro nohy a odlehčení horní smyčky, především během posunování horního blokantu. Po posunutí horního blokantu si lezec odsedne do horní smyčky a posune spodní smyčku. Do té se lezec vzápětí postaví, odlehčí horní blokant a opět jej posune.

Terminologie.

Správným označením pro prostředky pro výstup po laně jsou:  Český jazyk ani technické normy neznají pro výstup po laně slovesa odvozená od prostředků pro výstup po laně, od názvů konkrétních výrobků, ani od nesprávných označení těchto prostředků. Odpovídajícím termínem je „výstup po laně“.  Výše uvedené je stanoveno jak v uvedených normách (ČSN 83 2602, ČSN EN 567, ČSN EN 12841), tak i v odborné literatuře (například v učebních textech, publikacích a knihách např. Ing. F. Doležala, Ing. R. Matýska nebo Ing. R. Ruckýho) a v katalozích výrobců.  Nesprávné a přesto hojně užívané výrazy v oblasti horolezectví, speleologie a speleoalpinismu, výškových prací a záchranářství:

Blokant - nesprávně označován jako šplhadlo (správně "lanová svírka", "lanová svěra" - viz terminologie daná normou EN 567 nebo nesprávně "jümar" či "spelet") je mechanický prostředek sloužící zejména k výstupu po fixním laně v horolezectví a speleologii. Dále je využíván k samojištění v obtížném terénu a ke konstrukci a usměrňování různých zvedacích systémů při záchraně osob z výšek a hloubek (kladkostroje). Většina typů je určena pro pletená textilní lana ze syntetických vláken o průměru cca 8 - 13 mm. Některé typy ovšem zvládají i použití na ocelových lanech.

An ascender is a device (usually mechanical) used for directly ascending a rope, or for facilitating protection with a fixed rope when climbing on very steep mountain terrain.  Ascenders can also be used as a braking component within a rope hauling system, often used in rescue situations.