Kariéra.

Počátky v NHL.

Na Massachusettské univerzitě v Lowellu byl nominovaný na Hobey Baker Memorial Award a byl nominován do NCAA All-American Teamu. Přes tyto úspěchy nebyl nikdy draftován týmem NHL. V roce 1994 podepsal jako volný hráč smlouvu s klubem NHL Calgary Flames. Poté střídal tým Calgary s jejich farmářským týmem Saint John Flames hrajícím v nižší severoamerické lize AHL. V roce 1998 podepsal jako volný hráč s Buffalem Sabres, aby dělal záložního brankáře Dominiku Haškovi. Po dvou letech u Sabres byl Roloson vybrán v rozšiřovacím draftu NHL v roce 2000 Columbusem Blue Jackets. Poté, ale podepsal smlouvu s týmem AHL Worcesterem IceCats.

Minnesota Wild.

Roloson se rozhodl ještě jednou zkusit prorazit v NHL a v roce 2001 podepsal smlouvu s Minnesotou Wild. V Minnesotě se stal prvním brankářem a společně s Mannym Fernandezem dovedl Wild v sezóně 2002-03 do playoff. V prvním kole porazili Colorado Avalanche a ve druhém Vancouver Canucks. I přes to, že v tehdejší sezóně se o zápasy dělil pravidelně s Fernandezem, tak byl ve 34 letech poprvé zvolen do Utkání hvězd NHL 2004 a po sezóně vyhrál Roger Crozier Saving Grace Award za nejvyšší procento chycených střel.  Během výluky NHL v sezóně 2004-05 hrál v SM-liize za Lukko Raumu.

Edmonton Oilers.

8. března 2006 byl Roloson vyměněn do Edmontonu Oilers za výběr v prvním kole vstupního draftu NHL 2006, který později Minnesota vyměnila do Los Angeles Kings, kteří si v draftu vybrali útočníka Trevora Lewise. Zpočátku byl generální manažer Oilers Kevin Lowe tvrdě kritizován v médiích za to, že za stárnoucího brankáře Rolosona pustil první kolo draftu diviznímu soupeři.  Kritiku postupně umlčely kvalitní výkony Rolosona, který v playoff pomohl Oilers až do finále Stanley Cupu a spolu s Chrisem Prongerem byl považován za favorita na Conn Smythe Trophy v případě že Edmonton vyhraje Stanley Cup, ale během prvního zápasu finále proti Carolině Hurricanes utrpěl zranění kolene, když na něj spadl spoluhráč Marc-André Bergeron, kterého strčil carolinský Andrew Ladd. Po zápase trenér Oilers Craig MacTavish oznámil, že Roloson nebude moci pokračovat v dalších zápasech finále. Výsledkem těchto událostí bylo to, že brankář Ty Conklin, který v prvním zápase finále Rolosona nahradil v zápase společně se spoluhráči prohrál a v dalších zápasech playoff jej nahradil švédský brankář Jussi Markkanen. Oilers nakonec s Hurricanes prohráli v sedmi zápasech. Po měsících intenzívní rehabilitace se Roloson stihl uzdravit do začátku sezóny 2006-07. Roloson podepsal 1. července 2006 smlouvu na další tři roky.  Na mistrovství světa 2007 byl členem kanadského národního týmu, se kterým vyhrál zlatou medaili po vítězství 4:2 nad Finskem ve finále.  Sezónu 2007-08 začal Roloson bez formy a na začátku ledna se stal jedničkou týmu Mathieu Garon. 13. března 2008 se Garon zranil a tak dostal možnost opět Roloson. Na počátku sezóny 2008-09 byl v Edmontonu přetlak na pozici brankářů. Kromě Rolosona byl u týmu Mathieu Garon a mladý Jeff Deslauriers. Zpočátku se zdálo, že prvním brankářem bude Garon, ale po špatných výkonech se rozhodl trenér MacTavish, že bude všechny tři brankáře pravidelně střídat. Nakonec se tým zbavil Garona, kterého vyměnili do Pittsburghu Penguins. Poté se Roloson stal týmovou jedničkou, chytal 36 zápasů po sobě a stal se nejstarším brankářem, který odchytal více než 60 zápasů v jedné sezóně.  Pouze pár dní po posledním zápase sezóny Rolosona společně s jeho spoluhráčem Shawnem Horcoffem pozval trenér kanadského národního týmu do reprezentace pro mistrovství světa a chytal ve finále, ve kterém prohráli s Ruskem 1:2.

New York Islanders.

1. července 2009 se stal Roloson po odmítnutí jednoleté smlouvy na 3 miliony dolarů (asi 60 miliónů kč) volným hráčem bez omezení. Roloson podepsal dvouletou smlouvu na 5 miliónů USD (asi 100 miliónů kč) s New York Islanders. Islanders také podepsali smlouvu s Martinem Bironem, který měl v týmu zastávat pozici záložního brankáře Rolosona v době, kdy byl Rick DiPietro zraněný. Roloson nakonec v sezóně 2009-10 odchytal 50 zápasů.

Tampa Bay Lightning.

1. ledna 2011 byl Roloson vyměněn do Tampy Bay Lightning za obránce Tye Wisharta. První zápas za Tampu Bay vyhrál s týmem 1:0 v prodloužení a proti Washingtonu Capitals, tak vychytal čisté konto. Nicméně další den proti Pittsburghu Penguins obdržel v prvních deseti minutách 3 góly a byl vystřídán Danem Ellisem. Ve druhé třetině se sice vrátil do zápasu, ale na začátku třetí třetiny byl po dalších dvou obdržených gólech opět vystřídán a zápas skončil porážkou 1:8. Ve svých prvních 11 zápasech za Lightning vychytal 4 čistá konta.

Rekordy.

Klubový rekord Worcester IceCats

Albert Dwayne Roloson (* 12. října 1969, Simcoe, Ontario, Kanada) je bývalý kanadský hokejový brankář hrající v severoamerické lize NHL.

Albert Dwayne Roloson (born October 12, 1969) is a Canadian former professional ice hockey goaltender and former goaltending coach of the Anaheim Ducks of the National Hockey League (NHL). During his NHL career, Roloson played for the Calgary Flames, Buffalo Sabres, Minnesota Wild, Edmonton Oilers, New York Islanders and Tampa Bay Lightning. He is often affectionately referred to by his fans as "Roli". Following Mark Recchi's retirement in 2011, Roloson became the oldest active NHL player at the time and the last active NHL player to have been born in the 1960s.


Život.

Wieland byl nejstarší ze čtyř dětí skladatele Siegfrieda Wagnera a jeho ženy Winifred rozené Williamsové a zároveň vnukem skladatele Richarda Wagnera.  Blízký vztah Winifred Wagnerové s Hitlerem vedl k tomu, že Wieland ho znal v průběhu svého dětství a jinošství jako "strýčka Wolfa". Díky tomu se vyhnul vojenské službě a pracoval na hudebních slavnostech; na sklonku války pracoval v Ústavu pro fyzikální výzkum bayreuthské pobočky koncentračního tábora Flossenbürg. Členem NSDAP byl od roku 1938.  V roce 1941 se Wieland Wagner oženil s baletkou a choreografkou Gertrudou Reissingerovou. Měli čtyři děti: Iris (* 1942), Wolfa Siegfrieda (* 1943), Nike (* 1945) a Daphne (* 1946).  Na počátku 60. let 20. století se Wieland Wagner rozešel se svou manželkou a do své smrti udržoval milostný vztah s mnohem mladší sopranistkou Anjou Siljou, jednou ze zpěvaček, které získal pro účinkování v Bayreuthu.  Zemřel na rakovinu plic v říjnu 1966. Je pohřben ve hrobce rodiny Wagnerových na hřbitově v Bayreuthu.

Kariéra.

Wieland Wagner je považován za jednoho ze zakladatelů tzv. „režijního divadla“ (Regietheater) díky prosazování nového moderního stylu režie i scénografie Wagnerových oper, přičemž naturalistické inscenování nahradil symbolickým a zaměřil se na psychologii dramatu.  Wieland začal svou režijní kariéru již před druhou světovou válkou, a to v inscenacích oper svého otce a děda. Tyto práce dosud nevykazovaly inovativní přístup, kterým proslul po válce. Jeho výprava bayreuthské inscenace "Parsifala" z roku 1937 byla například vědomě konzervativnější i než předchozí inscenace, přestože pracovala s filmovými projekcemi v průběhu proměn; podobně i válečná inscenace "Mistrů pěvců norimberských" z roku 1943. Když byly roku 1951 znovu zahájeny Hudební slavnosti v Bayreuthu, stali se Wieland a jeho bratr Wolfgang jejich řediteli namísto své matky, jejíž blízké vztahy s Adolfem Hitlerem ji pro další vedení festivalu diskvalifikovaly (Wielandova vlastní minulost však byla pominuta). Revoluční inscenace vyprovokovaly extrémní pozitivní i negativní ohlasy.  Již Wielandova dlouho uváděná a průběžně zdokonalovaná inscenace "Parsifala" z roku 1951 měla řadu rysů, jež pro něj byly později charakteristické. Poválečná střízlivost a jeho vlastní zájem – ovlivněný Adolphem Appiou – o světelné efekty jej přivedly k využívání kruhových minimalistických kulis osvícených shora.  Ve Wielandově prvním poválečném "Siegfriedovi" (1951) představovala obra Fafnera devítimetrová socha draka chrlícího oheň. V pozdějších inscenacích této opery místo toho použil pár obřích očí, které střídavě vystupovaly z lesa projektovaného na pozadí scény, což vyvolávalo dojem pohybů velkého tvora roztaženého dolů do poloviny Zeleného vrchu.  Wielandovi "Mistři pěvci norimberští" z roku 1956, přezývaní „Mistři pěvci bez Norimberka“, byli symbolickým vyvrcholením jeho kampaně za odpoutání se od naturalismu při inscenování Wagnera. Středověké město bylo reprezentováno pouze uličním dlážděním, nad scénou se vznášel velký balón připomínající kvetoucí strom.  Wielandův minimalismus se neomezoval na kulisy a rekvizity. Například zpěvák zpívající Gunthera měl v prvním dějství "Soumraku bohů" stále sedět nakloněn vpřed do okamžiku, kdy pocítil svou autoritu zpochybněnou Hagenem, odkdy měl sedět zpříma. Je obtížné představit si větší kontrast s tradičním operním herectvím.  Účinek inscenací z 50. let podpořila účast řady silných dirigentských osobností včetně Hanse Knappertsbusche, Josepha Keilbertha a Clemense Krausse. Mezi zpěváky hlavních rolí byli Hans Hotter, Astrid Varnayová, Wolfgang Windgassen a Birgit Nilssonová. Mnoho nahrávek z tohoto období je dostupné na CD; oproti tomu autentické obrazové záznamy chybějí.  Přestože Wieland žije v paměti především pro inscenace oper svého děda v Bayreuthu, byl často zván k práci na jiných místech Německa a Evropy. Hostoval například ve Stuttgartu, Kolíně nad Rýnem, Hamburku, Berlíně, Mnichově, Frankfurtu nad Mohanem, Vídni, Kodani, Neapoli, Benátkách, Miláně, Turíně, Londýně, Edinburghu, Paříži, Bruselu, Amsterdamu, Lausanne, Ženevě. Vedle děl svého děda a otce ("Der Bärenhäuter", "Schwarzschwanenreich", "An allem ist Hütchen Schuld", "Sonnennflammen") inscenoval Wieland Wagner i například Gluckova "Orfea a Eurydiku", Beethovenova "Fidelia", Weberova "Čarostřelce", Verdiho "Aidu" a "Othella", Bizetovu "Carmen", Straussovu "Salome" a "Elektru", Bergova "Vojcka" a "Lulu" i opery Carla Orffa ("Antigonae", "Comoedia de Christi Resurrectione").  Velkou láskou poslední éry jeho života byla německá sopranistka Anja Silja. Bylo jí pouhých 20 let, když roku 1960 na záskok za Leonii Rysanekovou převzala v Bayreuthu Sentu a způsobila senzaci. Díky silnému, tvárnému, mladistvému a zářícímu hlasu i mimořádnému hereckému talentu ztělesňovala Wielandovy ideály. V Bayreuthu zpívala kromě Senty též Elsu v "Lohengrinovi", Elisabeth a Venuši v Tannhäuserovi a Evu v "Mistrech pěvcích". Jinde patřily do jejího repertoáru Isolda, Brünnhilda, Elektra a Salome Richarda Strausse, Marie ve "Vojckovi" a Lulu Albana Berga; zpívala dokonce i Desdemonu ve Verdiho "Othellovi" režírovaném Wielandem. Ale Wieland Wagner spolupracoval se všemi nejlepšími zpěváky své doby a do "nového Bayreuthu" přilákal elitu wagnerovského zpěvu: Nilssonová, Windgassen, Vickers, Rysaneková, Hotter, Resniková, Vinay, Adam, Gwyneth Jonesová. Wieland chtěl dobré herce, ale zároveň po zpěvácích požadoval, aby se věrně drželi jeho záměru.  Po Wielandově smrti byly jeho rekonstruované inscenace uvedeny mj. v New Yorku, San Franciscu, Sydney a Ósace.

Wieland Adolf Gottfried Wagner (5. ledna 1917 Bayreuth, Německá říše – 17. října 1966 Mnichov, Spolková republika Německo) byl německý operní režisér a scénograf. Jako vnuk Richarda Wagnera se proslavil především inovativním inscenováním jeho oper.

Wieland Wagner (5 January 1917 – 17 October 1966) was a German opera director, grandson of Richard Wagner. As co-director of the Bayreuth Festival when it re-opened after World War II, he was noted for innovative new stagings of the operas, departing from the naturalistic scenery and lighting of the originals. His wartime involvement in the development of the V-2 rocket was kept secret for many years.


Historie.

První nádraží Montparnasse bylo otevřeno 10. září 1840 pod názvem "Gare de l'Ouest – Rive Gauche" (Západní nádraží – Levý břeh) na konci ulice "Rue de Rennes", zhruba 330 metrů od dnešního hlavního vchodu na místě, kde stojí Tour Montparnasse. Protože nádraží již záhy nedostačovalo narůstající dopravě, bylo v letech 1848–1852 postaveno místo něj zcela nové. Jeho autory byli architekt Victor Lenoir a inženýr Eugène Flachat. Tato budova vydržela až do 60. let 20. století. 22. října 1895 došlo k železničnímu neštěstí, při kterém lokomotiva, které selhaly brzdy, projela po viaduktu přes celou nádražní halu a propadla na ulici. Na konci 30. let byla přistavěna nádražní budova ve stylu art deco, která později sloužila pro vlaky příměstské železnice.  Na tomto nádraží podepsal 25. srpna 1944 generál von Choltitz, velitel německé posádky v hlavním městě kapitulaci, čímž skončila okupace Paříže.  Dnešní budova nádraží byla postavena v 60. letech společně s Tour Montparnasse v rámci stavební obnovy čtvrtě Montparnasse. Novou stanici vytvořili architekti Eugène Beaudouin, Urbain Cassan, Louis de Hoÿm de Marien, Raymond Lopez a Jean Saubot. Samotné nádraží je zcela obklopeno kancelářskými a obytnými budovami. V září 1969 byla na nádraží slavnostně otevřena kaple Saint-Bernard-de-Montparnasse.  V roce 1990 byla v rámci zavedení spojů TGV budova doplněna skleněnou přístavbou, která umožnila lepší využití nádraží. Na střeše, která překrývá 22 kolejí, byl vybudován veřejný park Jardin Atlantique s pomníkem upomínajícím na protinacistický francouzský odboj.

Nástupiště.

Stanice má 28 nástupišť:

Spojení.

Dálkové spoje jezdí především do západní a jihozápadní Francie na pobřeží Atlantiku a kanálu La Manche. Do zahraničí jezdí vlaky TGV do Španělska a Portugalska. Po zavedení spojů TGV byly na nádraží zrušeny všechny noční vlaky.  Z nádraží se jezdí do francouzských regionů:  Linky Transilien obsluhují departement Yvelines.  Nádraží je propojeno se stanicí pařížského metra Montparnasse-Bienvenüe, kde je možné přestoupit na linky 4, 6, 12 a 13. Zatímco nástupiště linek 6 a 13 se nacházejí blízko nádraží, přístup k linkám 4 a 12 je po přeložení nádraží možný dlouhým podzemním tunelem s pohyblivým chodníkem.  Gare Montparnasse je jediným velkým nádražím v Paříži, které není napojené na síť RER.

Provoz na nádraží.

Na nádraží je každoročně odbaveno asi 115 000 vlaků, v průměru 315 vlaků denně. Cestujících projde v průměru 175 000 denně, ale v době zahájení prázdnin se jejich počet může zvýšit až na 400 000.  Vlaky TGV odvezly v roce 2006 25,6 milionů cestujících, 25,7 milionu roce 2007 a 26,4 milionu v roce 2008.

Gare Montparnasse (česky "Nádraží Montparnasse") je železniční stanice v Paříži. Hlavová stanice se nachází přímo na hranici 14. a 15. obvodu na "Place Raoul Dautry". Současná nádražní budova pochází ze 60. let 20. století. Stanice je významným dopravním uzlem, odkud vyjíždějí vlaky TGV do Bretaně, k pobřeží Atlantiku na západ a jihozápad Francie a do Španělska. Se svými 50 milióny cestujících ročně je čtvrtým největším nádražím v Paříži.

Gare Montparnasse () ("Montparnasse Station"), officially Paris-Montparnasse, is one of the six large Paris railway termini, and is located in the 14th and 15th arrondissements of Paris.  The station opened in 1840, was rebuilt in 1852 and was relocated in 1969 to a new station just south of the original location — where subsequently the prominent Montparnasse Tower was constructed.  The original station is noted for the Montparnasse derailment, where a steam train crashed through the station in 1895, an event captured in widely known photographs — and reproduced in full scale in several locations.  The station serves intercity TGV trains to the west and south-west of France including Tours, Bordeaux, Rennes and Nantes, and suburban and regional services on the Transilien Paris – Montparnasse routes. There is also a metro station.  Gare Montparnasse is the only mainline terminus in Paris not directly connected to the RER system, though the Montparnasse main line is connected to the RER at Versailles-Chantiers and the LGV Atlantique at Massy Palaiseau.


Životopis.

Vojenská kariéra.

Narodil se ve stejném roce jako jiný německý pilot Werner Mölders. Herrmann vstoupil roku 1933 do armády. Zprvu byl vojákem Reichswehru, roku 1935 přešel k letectvu. V letech 1936 – 1937 byl členem Legie Condor. Během španělské občanské války létal ve stroji Kampfgeschwader 4.  Když začala druhá světová válka, létal Herrmann se strojem Heinkel He 111 v Polsku a Norsku. V roce 1940 byl velitelem 7. letky KG 4 a vedl mnoho útoků na Anglii během bitvy o Británii. V únoru 1941 působila jeho skupina na Sicílii a v Řecku. Při jednom útoku potopil britskou loď SS Clan Fraser, výsledná exploze zabila 6 lidí, několik jich zranila a řecký přístav Pireus se stal nadlouho nevyužívaným. V roce 1942 se Herrmann stal velitelem skupiny Kampfgeschwader 30. V témže roce se seznámil s Hermannem Göringem a stal se jeho blízkým důvěrníkem.  V roce 1942 byl Herrmann jmenován do operačního štábu Luftwaffe. Rychle získal pověst jednoho z nejlepších taktiků. Byl to právě Herrmann, kdo vymyslel stíhací taktiku přezdívanou Wilde Sau (česky "Divočák"). Nechal se inspirovat nočními nálety RAF na Říši začátkem roku 1943. Protiletadlová obrana měla pálit jen do určité omezené výšky, nad níž se pohybovali stíhači, kteří viděli bombardéry shora na pozadí osvětleného prostoru nad městy a světlometů flaku. Piloti startovali podle vlastní intuice, jen s hrubými informacemi o výskytu bombardérů. Pak v daném prostoru pátrali po plamenech od výfuků, případně po stínech trupů letadel na pozadí hořících měst měli mezi nočními britskými bombardéry „řádit jako divočák v lese“ a ničit je na potkání. Přes počáteční nedůvěřivost sklidil Herrmann a jeho taktika značný úspěch. Přesto utrpěli značné ztráty, zaviněné srážkami letadel, nedostatkem paliva, či ztrátou orientace. Herrmann sám letěl na více než 50 misí a prohlásil, že sestřelil 9 bombardérů RAF.  V prosinci 1943 byl Herrmann jmenován inspektorem Letecké obrany Luftwaffe. V roce 1944 se stal byl generálním inspektorem nočních stíhačů a získal Rytířský kříž s dubovými ratolestmi a meči. Na konci roku 1944 velel 9. letecké divizi. V té době začal podporovat myšlenku sebevražedných náletů, ovšem nikoli podle vzoru kamikaze. Pilot by v tomto případě letěl strmě k cíli, před nárazem by se katapultoval, přišel by k nejbližšímu letišti a celou akci by mohl opakovat. Tak byl položen základ jednotek Sonderkommando Elbe. Jeho záměry však zhatil nedostatek letadel a pohonných hmot. Herrmannův další nápad – Operace Bienestock (včelí úl) – který spočíval v tom, že by piloti přelétli frontu, přistáli poblíž nepřátelského vojenského objektu a provedli sabotáž, byl víceméně zoufalý pokus zachránit Německo před katastrofou, který stejně nikdy nedošel k uskutečnění.

Poválečná činnost.

Herrmann byl po válce zajat Sověty v Budapešti a odsouzen k 10 letům vězení, v roce 1955 se vrátil. Po návratu do Německa vystudoval práva, usadil se v Düsseldorfu a působil v oblasti občanského a trestního práva. Mezi jeho klienty patřil představitel extrémní pravice Otto Ernst Remer a popírači holokaustu Fred A. Leuchter a David Irving. Herrmann sám také působil jako řečník v prospěch krajně pravicových stran Deutsche Volksunion a Nationaldemokratische Partei Deutschlands. V roce 1959 se oženil s německou sopranistkou Ingeborg Reicheltovou.  Hans Joachim "Hajo" Herrmann zemřel 5. listopadu 2010 ve věku 97 let. Byl jedním z posledních žijících členů Luftwaffe.

Hans-Joachim "Hajo" Herrmann (1. srpna 1913 – 5. listopadu 2010) byl německý bombardovací pilot Luftwaffe za druhé světové války a později právník. Byl vysoce postaveným a vlivným členem Luftwaffe. Během své kariéry splnil 320 misí a potopil 12 lodí.

Hans-Joachim "Hajo" Herrmann (1 August 1913 – 5 November 2010) was a World War II Luftwaffe pilot and officer and was awarded the Knight's Cross of the Iron Cross with Oak Leaves and Swords.  After the war Hermann became a Nazi activist and lawyer whose high-profile cases included the defence of neo-Nazis and genocide deniers while simultaneously promoting denial and the movement's organisations.


Dětství a studia.

Narodil se v New Havenu, Spojených státech amerických, jako syn Rosalie Grubber (rozené Hirschfelder) a Gösta Åkerlöfa, který byl chemikem a vynálezcem. Jeho matka pocházela z židovské rodiny, která emigrovala z Německa a jeho otec byl švédský přistěhovalec. Akerlof absolvoval v roce 1958 Lawrenceville School. V roce 1962 získal titul BA na Yale University a v roce 1966 doktorát na MIT. Mezi lety 1978-1980 vyučoval na London School of Economics.

Osobní život.

Jeho manželka je Janet Yellenová, která byla předsedkyní rady guvernérů Federálního rezervního systému a emeritní profesorka na UC Berkeley's Haas School of Business. Je bývalou prezidentkou a generální ředitelkou Federální rezervní banky v San Franciscu a bývalou Předsedkyní rady ekonomických poradců prezidenta Billa Clintona. Jejich syn, Robert Akerlof, má doktorát z ekonomiky na Harvardské univerzitě a vyučuje na University of Warwick.  = Přínosy ekonomii =

Trh Citronů.

Mezi nejznámější dílo Akerlofa patří "Trh citrónů" (v originále The Market for Lemons - Quality Uncertainty and the Market Mechanism). Dílo bylo publikované v roce 1970 v Quarterly Journal of Economics. V tomto díle Akerlof identifikoval závažné problémy, které postihují trhy charakterizované asymetrickými informacemi. Za to mu byla následně udělena Nobelova cena za ekonomii. Akerlof a spoluzakladatelka a bývalá předsedkyně Fedu, Janet Yellen, v modelech mzdové efektivity trhu práce navrhují zdůvodnění hypotézy efektivnosti mezd, v níž zaměstnavatelé platí nad mzdou zúčtování v rozporu se závěry neoklasické ekonomiky.

Teze.

Akerlof používá trh s ojetými vozy jako příklad problému nejistoty kvality. Ojetý vůz je takový, když je vlastnictví převedeno z jedné osoby na druhou po době používání prvním majitelem a nevyhnutelným opotřebením. Existují dobré ojeté vozy (které jsou označeny jako "broskve") a vadné ojeté vozy (to jsou právě "citrony"). To obvykle v důsledku záleží na několika, ne vždy, sledovatelných proměnných jako je styl jízdy majitele, kvalita a frekvence údržby a historie nehod. Z důvodu, že je mnoho důležitých mechanických částí a dalších prvků na první pohled skrytých a nejsou snadno přístupné pro kontrolu, kupující automobilu předem neví, zda se jedná o "broskev nebo citron". Takže nejlepší odhad kupujícího pro dané auto je, že auto má průměrnou kvalitu; v souladu s tím bude kupující ochoten zaplatit pouze cenu automobilu o známé průměrné kvalitě. To znamená, že majitel pečlivě udržovaného, nikdy nezneužívaného, dobrého ojetého vozu nebude schopen získat dostatečně vysokou cenu, aby se mu prodej tohoto vozu vyplatil.  Majitelé dobrých aut proto nebudou uvádět svá auta na trh ojetých vozů. Stahování dobrých automobilů snižuje průměrnou kvalitu automobilů na trhu, což způsobuje, že kupující revidují svá očekávání vůči danému vozu. To zase motivuje majitele středně dobrých vozů, aby neprodávali a tak dále. Výsledkem je, že trh, na kterém jsou asymetrické informace týkající se kvality, vykazuje vlastnosti podobné vlastnostem popsaným v Greshamově zákonu: špatné vede k dobrému. (Ačkoli se Greshamův princip vztahuje konkrétněji na směnné kurzy, je možné čerpat modifikované analogie).

Ekonomie identity.

V jeho poslední práci (článek Economics and Identity publikován v The Quarterly Journal of Economics v roce 2000), Akerlof a jeho kolega Rachel Kranton z Univerzity v Duke vkládají sociální identitu do formální ekonomické analýzy, díky tomu vzniká ekonomie identity. Akerlof a Kranton, kteří v tomto díle čerpají ze sociální psychologie a dalších oborů, které nepatří do ekonomie, popisují to, že jedinci si nevybírají služby a výrobky pouze podle toho zda se jim líbí či nelibí. Velkou roli v tomto ohledu hrají sociální normy, které jim říkají jak se mají chovat. V článku popisují jak je v ekonomii tento fakt zahrnout.

Reproduktivní šok technologie.

Ke konci 90. let 20. stol. se Akerlof zapojil do debaty o legální potraty. Ve článcích zveřejněných v The Quarterly Journal of Economics, The Economic Journal a dále, Akerlof popisuje fenomén, který nazval ""reproduktivní šok technologie"." Tvrdí, že nové "technologie", které vznikly při sexuální revoluci na konci 20. stol. jako například antikoncepční prostředky a legální potraty, tak nejenže nezastavily úpadek klasické rodiny (myšleno oba rodiče žijí spolu se svým dítětem), ale naopak napomohly tento trend zvýšit. Například, možnost legálního potratu nyní umožňuje mužům vidět jejich potomka jako produkt ženské vědomé možnosti, nežli jako produkt společného sexuálního styku. Tím pádem toto podporuje biologické otce nejen aby odmítli povinnost oženit se s matkou ale zároveň to níčí ideu rodičovských povinností.

Looting.

V roce 1933 Akerlof a Paul Romer vytvořili "Looting: The Economic Underworld of Bankruptcy for Profit" (Loupení: Ekonomické podsvětí bankrotu za záminkou výdělku), popisující jak za určitých podmínek, majitelé firem se rozhodnou, že je pro ně osobně více výdělečné "vyloupit" (loot) firmu a "extrahovat jmění" z těchto firem, než raději je zkusit zachránit aby mohli prosperovat.

George Arthur Akerlof (* 17. června 1940 New Haven) je americký ekonom a profesor ekonomie na Kalifornské univerzitě v Berkeley.  V roce 2001 spolu s Michaelem Spencem a Josephem Stiglitzem získal Cenu Švédské národní banky za rozvoj ekonomické vědy na památku Alfreda Nobela za „analýzu trhů při existenci asymetrických informací“. Je mimo jiné spoluautorem knihy "Živočišné pudy" (2009, česky 2010).  Manželkou Georgeho Akerlofa je významná ekonomka Janet Yellenová.

George Arthur Akerlof (born June 17, 1940) is an American economist who is a university professor at the McCourt School of Public Policy at Georgetown University and Koshland Professor of Economics Emeritus at the University of California, Berkeley. He won the 2001 Nobel Memorial Prize in Economic Sciences (shared with Michael Spence and Joseph E. Stiglitz).


Struktura a vlastnosti.

BaCl tvoří krystaly jak fluoritového charakteru, tak charakteru chloridu olovnatého. V obou případech jde o projev preference velkého iontu Ba pro koordinační čísla větší než šest. Ve vodném roztoku se chlorid barnatý chová jako obyčejná sůl – jedná se o elektrolyt 1:2, roztok má neutrální pH.  BaCl reaguje se síranovým iontem za vzniku bílé sraženiny síranu barnatého.  Podobně reaguje i šťavelan (oxalát):

Příprava.

Chlorid barnatý lze připravovat z hydroxidu nebo uhličitanu barnatého; uhličitan se vyskytuje v přírodě jako minerál witherit. Tyto zásadité soli reagují s kyselinou chlorovodíkovou za vzniku hydratovaného chloridu barnatého. Průmyslově se vyrábí dvoustupňovým procesem z barytu (síranu barnatého):  První krok musí probíhat za vysoké teploty.  Ve druhém kroku je třeba roztavit reaktanty. BaCl se z výsledné směsi vyplaví vodou.  Z vodných roztoků krystalizuje chlorid barnatý do podoby bílých krystalů dihydrátu: BaCl·2HO.

Použití.

Jakožto levná, rozpustná sůl barya má chlorid barnatý široké spektrum aplikací v laboratoři. Běžně se používá pro testování na přítomnost síranového iontu (princip – viz výše). V průmyslu se využívá hlavně k čištění solanky a při výrobě solí pro tepelné zpracování, cementování ocelí, při výrobě pigmentů a pro výrobu dalších solí barya. BaCl lze použít i v zábavní pyrotechnice pro tvorbu jasně zelené barvy. Použitelnost je však limitována toxicitou BaCl.

Bezpečnost.

Chlorid barnatý, stejně jako další ve vodě rozpustné soli barya, je velmi toxický. Potenciálními antidoty jsou síran sodný a hořečnatý, protože mohou převést chlorid na nerozpustný (a tedy netoxický) síran barnatý.

Chlorid barnatý je iontová anorganická sloučenina chloru a barya se vzorcem BaCl. Je to jedna z nejdůležitějších rozpustných solí barya. Podobně jako jiné takové soli je toxický a zbarvuje plamen do žlutozelena. Vykazuje hygroskopické vlastnosti.

Barium chloride is an inorganic compound with the formula BaCl. It is one of the most common water-soluble salts of barium. Like most other barium salts, it is white, toxic, and imparts a yellow-green coloration to a flame. It is also hygroscopic, converting first to the dihydrate BaCl(HO). It has limited use in the laboratory and industry.


Klubová kariéra.

Po působení v AS Řím a Hellas Veroně se roku 1991 upsal turínskému Juventusu, kde se brzy stal brankářskou jedničkou a nahradil tak Stefana Tacconiho. Ve dresu „Juve“ debutoval dne 12. února 1992 v zápase Coppa Italia proti rivalovi Interu Milán. Peruzzi udržel čisté konto, čímž pomohl k výhře 1:0.  Pomohl k zisku Poháru UEFA v ročníku 1992/93. Juventus se v osmifinále utkal též se Sigmou Olomouc, ve finálovém dvojzápase dvakrát porazil Borussii Dortmund 3:1 a 3:0.  V ročníku 1994/95 jeho výkony pomohly k zisku ligového titulu. V dalším ročníku Serie A 1995/96 se Juventus musel sklonit před novým vítězem ligy v podobě AC Milán. Peruzzi ale sehrál významnou roli při výhře v Lize mistrů. V 21. minutě podržel tým zákrokem proti střele „Kikiho“ Musampy. Ve finálovém penaltovém rozstřelu vychytal kopy Edgara Davidse a Sonnyho Silooye.  V ročníku 1996/97 opět "Bianconeri" vychytal další ligový titul. Ligu mistrů obhajující Juventus dokráčel opět do finále, kde Peruzzi nedokázal zabránit Dortmundu ve výhře nad "Bianconeri" 3:1.  Roku 1999 opustil Juventus a odešel do konkurenčního Interu, který právě opustil brankář Gianluca Pagliuca. Podepsal čtyřletý kontrakt, přestupová částka činila 9,5 milionu liber. Peruzzi tu vydržel jen jedinou sezónu, poté přestoupil do Lazia Řím, kde setrval až do konce kariéry a se kterým stihl vyhrát Coppu Italia v sezóně 2003/04.  Poslední klubový zápas odehrál za Lazio Řím 20. května 2007.

Reprezentační kariéra.

Peruzzi poprvé vstoupil do brány italské reprezentace 25. března 1995, kdy jej trenér Arrigo Sacchi nasadil do kvalifikačního zápasu proti Estonsku, který Italové vyhráli 4:1. Následně odchytal i další zápasy úspěšné kvalifikace a byl nominován na Mistrovství Evropy 1996. Ačkoli trenéra Sacchiho nahradil Cesare Maldini, Peruzzi si vysloužil také jeho důvěru před Gianlucou Pagliucou z Interu Milán. V prvním zápase s Ruskem jednou inkasoval, Italové však vyhráli 2:1. Ve druhém zápase neodvrátil prohru 1:2 s reprezentací ČR, za kterou se prosadili Nedvěd s Bejblem. Po remíze 0:0 proti Německu Italové na turnaji skončili.  Peruzziho náchylnost ke zraněním jej připravila o MS 1998, kde jej na postu brankářské jedničky zastoupil Pagliuca. Na ME 2000 o dva roky později zase odmítl pozici třetího brankáře. Na dalším evropském šampionátu v roce 2004 se ale v roli 3. brankáře objevil. Dva roky na to se jako náhradní brankář zúčastnil Mistrovství světa 2006, kde Itálie získala zlaté medaile.  V brance italské reprezentace nastoupil celkem v 31 utkání. Největším úspěchem je vyhrané mistrovství světa 2006 v Německu.

Úspěchy.

Reprezentační.

Itálie

Angelo Peruzzi (* 16. února 1970, Viterbo, Itálie) je bývalý italský fotbalista, který hrál na pozici brankáře. Kariéru ukončil v Laziu Řím, předtím hrál v Interu Milán, Juventusu Turín i AS Řím. Rovněž hrál v italské reprezentaci, s níž vyhrál mistrovství světa.

Angelo Peruzzi (; born 16 February 1970) is an Italian football coach and former goalkeeper, and a three-time winner of the Serie A Goalkeeper of the Year award. He is currently team manager for Lazio.  Peruzzi is regarded by pundits as one of the greatest Italian goalkeepers of all time, and as one of the best goalkeepers of his generation. Throughout his career, he played for Italian clubs Roma, Hellas Verona, Juventus, Internazionale and Lazio. He had a highly successful spell with Juventus, where he won three Serie A titles, the Coppa Italia, the UEFA Cup and the UEFA Champions League, among other titles; he won a second Coppa Italia with Lazio before retiring with the club in 2007. At international level, he played 31 times for the Italy national team from his debut in 1995, and was a member of their squad which won the 2006 FIFA World Cup. He also represented them at the 1992 Olympics, at UEFA Euro 1996 (as a starting goalkeeper), and at Euro 2004.


Před katastrofou.

"Bílá loď" byla nové plavidlo, postavené v Normandii Thomasem FitzStephanem, jehož otec sloužil jako kapitán ve flotile Viléma Dobyvatele v bojích o Anglii. Byla považována za jednu z nejlepších normanských lodí.  Ke konci roku 1120, po potlačení povstání baronů v Normandii a odražení vpádu Ludvíka VI., rozhodl se anglický král Jindřich I. k návratu do Anglie. K přepravě přes kanál La Manche mu byla navržena "Bílá loď", král však byl dohodnut na využití jiného plavidla a předal "Bílou loď" svému synovi Vilémovi, s nímž se měla do Anglie vrátit velká skupina dvořanů a anglonormandských šlechticů.

Zkáza.

Anglický historik a kronikář Orderic Vitalis popisuje zánik "Bílé lodi" ve čtvrtém svazku svého díla "Historia ecclesiastica". Na palubu se nalodily téměř tři stovky lidí, mezi nimi mnozí baroni. Králův syn Vilém Aetheling dal rozdělit víno a posádka byla opilá. Králova loď vyplula jako první a opilé osazenstvo Bílé lodi žádalo kapitána, aby královu loď dohonil. V tomto nadšení nikdo nesledoval moře, dokud loď nenarazila levým bokem na útes, který do ní prorazil dvě díry. Voda se prudce valila do lodi, která se velmi rychle potopila. Zachránili se pouze dva muži, jimž se podařilo zachytit se ráhna – řezník jménem Bérold (nebo Guéroult) z Rouenu a mladý šlechtic jménem Goisfred, syn Gisleberta z L’Aigle. Noc byla velmi chladná, po několika hodinách opustily Goisfreda síly a on zmizel v hlubinách. Ráno byl Bérold jako jediný z celé lodi zachráněn třemi rybáři. Později na souši vyprávěl Bérold místnímu duchovnímu, co se přihodilo. Vrak lodi byl později vyproštěn a dopraven na břeh. Těla Richarda z Avranches a několika dalších byla nalezena v prosinci poblíž Mortain; k poznání byli pouze podle oděvu.  Příčina katastrofy není známá. Řada pramenů uvádí opilost posádky i pasažérů, za neblahou byla považována i skutečnost, že na palubu nebyli vpuštěni kněží, kteří měli podle obvyklého způsobu lodi požehnat.

Následky.

Vilém Aetheling byl jediný legitimní syn Jindřicha I., třebaže nemanželských dětí měl král více (dvě z nich při neštěstí zahynuly rovněž). Ztráta syna znamenala pro Jindřicha i ztrátu jeho jediného nástupce. 29. ledna 1121 se proto Jindřich po domluvě canterburského arcibiskupa Raula znovu oženil. Vyvolenou se stala Adeliza z Lovaně, která však králi dědice nedala. Z legitimních potomků tak zbyla pouze dcera Matylda.  Když tak Jindřich zůstal bez mužského potomka, podnikl bezprecedentní krok a přinutil své barony přísahat věrnost a nástupnická práva této své dceři Matyldě. Na anglický trůn si však činil nárok i Štěpán III. z Blois, syn Jindřichovy sestry Adély (dcery Viléma I. Dobyvatele); údajně opustil loď krátce před vyplutím (což později zavdalo příčinu k domněnkám o nějakém jeho podílu na tragédii). Ten po smrti krále Jindřicha 1. prosince 1135 nastoupil na anglický trůn, což bylo příčinou občanské války v letech 1135-1154, v níž bojovali Štěpán z Blois s Matyldou o vládu v Anglii.

Odrazy v literatuře.

Událost byla ztvárněna v románu Kena Folleta "Pilíře země" (1989). Follett staví svůj příběh na konspirační teorii, podle níž za potopením lodi stáli angličtí baroni: ti doufali, že smrt Jindřichova následníka povede k anarchii a následnému posílení jejich moci.  Popis neštěstí se objevuje i v románu Sharon Kay Penmanové "When Christ and His Saints Slept" (v češtině vyšel pod názvem "A všichni svatí spali", 1994). Krátce je zmíně i v románu Glenna Coopera "The Tenth Chamber" (2010).

Bílá loď (francouzsky "Blanche-Nef"; ) bylo jméno lodě, která se 25. listopadu roku 1120 potopila v Lamanšském průlivu u Barfleuru u břehů Normandie. Mezi oběťmi byl i Vilém Aetheling, jediný legitimní syn anglického krále Jindřicha I.

The White Ship (; Medieval Latin: "Candida navis") was a vessel that sank in the English Channel near the Normandy coast off Barfleur, on 25 November 1120. Only one of the around 300 people aboard survived. Those who drowned included William Adelin, the only legitimate son and heir of King Henry I of England, his half-sister Matilda, his half-brother Richard, Richard d'Avranches, 2nd Earl of Chester, and Geoffrey Ridel (royal justice). William Adelin's death led to a succession crisis and a period of civil war in England known as the Anarchy.


Domovina.

Jedlovec západní je rozšířený druh v lesích západně od Pacifických pobřežních pohoří. Společně s mnohými dalšími jehličnany je v oblasti výskytu také důležitým stromem pro dřevozpracující průmysl.

Popis.

Jedlovec západní je velký neopadavý jehličnatý strom, který je většinou 50-70 metrů vysoký, ale může dosáhnout výšky až 82 metrů s průměrem kmenu až 2,7 metru. Jedná se tedy o největší druh z rodu jedlovců; druhý největší jedlovec Mertensův dosahuje necelých 60 metrů. Borka je hnědá, tenká a vrásčitá. Koruna má uspořádaný široký kuželovitý tvar u mladých stromů, se zvyšujícím se věkem se stává válcovitou. Staré stromy mohou být bez větví v nejnižších třiceti až čtyřiceti metrech. V jakémkoli věku se dá poznat podle převislého cípu větévek. Výhonky jsou bledě žlutohnědé s bledým, jeden milimetr dlouhým ochmýřením. Listy jsou jehlicovité, 5-23 milimetrů dlouhé a kolem dvou milimetrů široké, na průřezu jsou velmi ploché se zubatým okrajem a prudkou špičkou. Na horní straně jsou tmavě zelené, na dolní straně mají dva význačné bílé pruhy průduchů, které jsou odděleny tenkou zelenou žilkou. Šišky jsou malé, zavěšené, lehce válcovité, 14-30 milimetrů dlouhé a 7-8 milimetrů široké, když jsou zavřené a 18-25 milimetrů široké, když jsou otevřené. Mají patnáct až dvacet pět 7-13 milimetrů dlouhé, tenké a ohebné šupiny. Nezralé šišky jsou zelené a dozrávají pět až sedm měsíců po opylení. Semena jsou hnědá, dva až tři milimetry dlouhá, s křehkým, sedm až devět milimetrů dlouhým bledě hnědým křidélkem.

Ekologie.

Jedlovec západní je úzce spojen s deštnými pralesy mírného pásma, jejichž většina rozsahu se nachází do sta kilometrů od pobřeží Pacifiku. Nicméně existuje i vnitrozemská populace, a to ve Skalnatých horách v jihozápadní Britské Kolumbii, severním Idahu a západní Montaně. Většinou se vyskytuje v nadmořských výškách do 600 metrů, vnitrozemská populace však dosahuje až 1800 metrů nad mořem.

Stínová tolerance.

Jedlovec západní je druh, který hodně toleruje stín; mezi stromy severozápadu USA se mu mohou vyrovnat pouze tis západoamerický a jedle líbezná. Mladé stromy většinou rostou pod korunovými klenbami jiných jehličnanů, například smrku sitka a douglasky, kde čekají dlouhá léta, než mohou využít mezery mezi klenbami. Poté mohou tyto jehličnany zastínit a případně i vytlačit. Bouře a požáry mohou však ostatním stromům dodat dostatek místa k regeneraci.

Růst.

Prvotní růst je pomalý, po jednom roce dospěje semenáček do výšky tří až pěti centimetrů a v dalším roce vyroste na deset až dvacet centimetrů. Po zavedení se mladé stromy pod úplným slunečním zářením každý rok zvětší o 50-120 centimerů (vzácně až 140), než dospějí výšky dvaceti až třiceti metrů. Do výšky čtyřiceti až padesáti metrů pokračují ve svém růstu rychlostí 30-40 cm ročně. Nejvyšší exemplář, který dorostl do 82 metrů, je k nalezení ve státním parku Redwood National and State Parks v Kalifornii, kde jsou k vidění prastaré, až 1 200 let staré stromy.

Použití.

Jedlovec západní je státním stromem státu Washington.

Kultivace.

Strom je pěstován jako okrasná rostlina v zahradách ve svém přirozeném prostředí a při pobřeží Tichého oceánu, kde je nejspolehlivější ve vlhčích oblastech. V sušších oblastech, jako je například Victoria v Britské Kolumbii, má náročné půdní podmínky. Ve vlhkých a kyselých půdách potřebuje organické hnojivo.

Lesnictví.

Mimo svou oblast přirozeného výskytu má význam v lesnictví a papírnictví a jako okrasná rostlina ve velkých zahradách severozápadní Evropy a jižního Nového Zélandu.  Ve Velké Británii a na Novém Zélandu zdomácněl, není ale považován za invazivní druh.

Další využití.

Jedlé kambium může být sbíráno zpracováním kůry stromu. Výsledný produkt může být požíván ihned, nebo může být usušen a uchováván. Jemné nové jehličky mohou být žvýkány nebo použity do hořkého čaje, který má potom větší obsah vitamínu C.  Kůra má také své využití ve vydělávání kůže.  Větve jedlovce západního jsou užívány k zachycení a kulinářské přípravě sledích jiker v době jarního tření na jihovýchodní Aljašce. Kromě snadného zachycení přispívají k daleko výraznější chuti. Tato technika byla převzata z tradičních sběračských technik původních obyvatel Aljašky, zejména kmene Tlingitů.

Jedlovec západní ("Tsuga heterophylla") je druh jedlovce ze západního pobřeží severoamerického kontinentu, se severní hranicí výskytu na Kenajském poloostrově na Aljašce a jižní hranicí vyskytu na severu Kalifornie.

Tsuga heterophylla, the western hemlock or western hemlock-spruce, is a species of hemlock native to the west coast of North America, with its northwestern limit on the Kenai Peninsula, Alaska, and its southeastern limit in northern Sonoma County, California.


Životopis.

Valerij Legasov se narodil v Tule jako dítě z dělnické rodiny. Vystudoval Chemicko-technickou univerzitu Dmitrije Mendělejeva a pracoval v Institutu pro atomovou energii I. V. Kurčatova. V roce 1967 dosáhl akademického titulu a v roce 1972 získal doktorát v oboru chemie. Od roku 1983 až do své smrti byl vedoucím katedry chemického inženýrství na Chemické fakultě Moskevské státní univerzity M. V. Lomonosova. V roce 1981 se stal členem Ruské akademie věd.  Legasov a další vědci již při zavádění reaktoru RBMK do sovětských elektráren upozorňovali na rizika vyplývající z jeho nebezpečné konstrukce (reaktor bez kontejnmentu). Dalším problémem byly zavádějící informace pro operátory, kteří neznali kritické chování reaktoru v nestabilních podmínkách (obecně pod 30 % nominálního výkonu), nevěděli o nebezpečně vysokém kladném dutinovém koeficientu reaktivity (velmi rychlý nárůst výkonu reaktoru při ztrátě chladicího média) a neměli ponětí o specifické konstrukci regulačních tyčí (které při zavádění do běžícího reaktoru zpočátku zvyšovaly jeho výkon, místo aby omezily štěpnou reakci a výkon snižovaly).  Po katastrofě v Černobylu se Legasov stal klíčovou postavou vládní komise, která měla zkoumat příčiny katastrofy a vypracovat plán na odstranění jejích následků. Přijal důležitá rozhodnutí v zájmu odvrácení dalších škod a informoval vládu o situaci v oblasti. Informoval své kolegy a tisk o bezpečnostních rizicích zničeného reaktoru a vyzval k okamžité evakuaci města Pripjať. Také navrhoval zrušit prvomájové oslavy v Kyjevě, které následovaly krátce po havárii v Černobylu, ale nepovedlo se mu přesvědčit komunistické špičky.  V srpnu 1986 přednesl zprávu sovětské delegace na zvláštním zasedání Mezinárodní agentury pro atomovou energii ve Vídni.  Valerij Legasov byl 27. dubna 1988, dva roky po výbuchu v Černobylu, nalezen mrtev ve svém domě u Moskvy. Má se za to, že spáchal sebevraždu oběšením. Předtím nahrál ještě zvukový záznam, v němž uvedl více podrobností o katastrofě v Černobylu.  Po této jeho tragické smrti byly jeho názory, publikace a zvukový záznam šířeny mezi sovětskými vědci a samotný Sovětský svaz přiznal chyby v konstrukci reaktoru RBMK-1000 a to, že operátoři řídícího centra nevěděli o těchto skutečnostech, a faktech, o tlačítku AZ-5 i tomu, že při situaci ke které osudné noci došlo ve 4 bloku tlačítko AZ-5 a grafitové hroty bórových tyčí ještě více zvyšují výkon a tudíž v okamžiku,kdy bylo tlačítko stisknuto nešlo výbuchu vzhledem k vysoké nestabilnosti v jádře a otravě Xenonem, který otrávil jádro a vzniku dutiny způsobené vysokým teplem v jádře bez chladící vody zabránit.

Ocenění.

V září 1996 byl Valerij Legasov posmrtně „za odvahu, pevnost a hrdinství, které osvědčil při likvidaci následků nehody v jaderné elektrárně v Černobylu“ vyznamenán titulem Hrdina Ruské federace, který mu udělil tehdejší ruský prezident Boris Jelcin.

Valerij Alexejevič Legasov (; 1. září 1936 v Tule, Sovětský svaz – 26. dubna 1988 v Moskvě) byl sovětský vědec v oboru anorganické chemie, člen Akademie věd Sovětského svazu. Známý je především díky své funkci vedoucího vyšetřovací komise černobylské havárie z 26. dubna 1986.

Valery Alekseyevich Legasov (; 1 September 1936 – 27 April 1988) was a Soviet inorganic chemist and a member of the Academy of Sciences of the USSR. He is now mainly remembered for his work as the chief of the commission investigating the Chernobyl disaster.


Historie.

J. Mazarin shromáždil již v Římě rozsáhlou knihovnu. Vytvořením jeho druhé knihovny v Paříži byl v roce 1643 pověřen knihovník Gabriel Naudé (1600-1653). Nákupy ve Francii i v zahraničí a také dary Mazarinovi se podařilo do roku 1648 shromáždit zhruba 40 000 svazků.  Šlelchtické povstání "fronda" (1648–1653) znamenalo vážnou překážku v rozvoji knihovny. Po odchodu Mazarina z Paříže rozhodl Pařížský parlament o konfiskaci kardinálova majetku. V roce 1651 parlament vypsal odměnu za dopadení Mazarina ve výši 150 000 liber a rozhodl se získat tento obnos prodejem jeho paláce a knihovny. Ta byla rozprodána od 8. ledna do 17. února 1652. Knihovník Naudé zachránil prostřednictvím různých prostředků malou část sbírky, neboť chtěl jednoho dne knihovnu obnovit. Po Mazarinově návratu do Paříže v únoru 1653 povolal do svých služeb opět Naudého, který se stal mezitím knihovníkem švédské královny Kristýny, avšak ten při cestě zemřel. V jeho práci proto pokračoval jeho bývalý spolupracovník François de la Poterie.  La Poterie začal budovat kniovnu na základu, který zachránil Naudé, připojil svou vlastní osobní knihovnu a postupně nákupy rozšiřoval sbírku. V roce 1661 tato druhá Mazarinova knihovna prakticky dosáhla významu té předchozí. Aby kardinál zabránil tomu, že po jeho smrti bude knihovna rozptýlena, napodobil svého předchůdce kardinála Richelieua a založil v roce 1661 univerzitní kolej, která o knihovnu pečovala. Tuto „kolej Čtyř národů“ (Collège des Quatre-Nations) potvrdil v roce 1688 patentem Ludvík XIV. a Pařížský parlament. Na konci 18. století již knihovna měla přes 60 000 svazků. Během Francouzské revoluce byla knihovna udržena při životě navzdory zrušení koleje. Její sbírky byly obohaceny o konfiskáty některých šlechtických knihoven.

Statut.

Mazarinova knihovna je pod správou Francouzského institutu, ve kterém sídlí od roku 1805 v bývalých prostorách koleje Čtyř národů (collège des Quatre-Nations). Již od svého vzniku v roce 1643 je veřejně přístupná. Knihy je možné studovat pouze prezenčně, studium vzácných knih a rukopisů je podmíněno splněním dalších podmínek.

Sbírky.

Knihovna dnes čítá asi 600 000 svazků. nejbohatší část (téměř 200 000 svazků) jsou encyklopedie, moderní knižní fond se specializuje na dějiny, především dějiny náboženství, literatury a kultury středověku (12. – 15. století) a novověku (16. – 18. století), dějiny knih a francouzské regionální dějiny. Knihovna uchovává 4600 rukopisů (z nichž je 1500 středověkých) a 2370 inkunábulí, z nichž nejcennější je výtisk Guttenbergovy bible zvaný "Mazarinova bible" a významná sbírka tzv. "Mazarinades", což jsou pamflety z doby Frondy o kardinálu Mazarinovi.

Bibliothèque Mazarine („Mazarinova knihovna“) je nejstarší veřejná knihovna ve Francii, tvoří součást Francouzského institutu. Nachází se v Paříži, na nábřeží Quai de Conti v 6. obvodu. Knihovna vznikla z osobních sbírek kardinála Mazarina (1641–1661), které byly později rozšířeny a doplněny. Sídlí v budově, která je chráněna jako francouzská historická památka.

The Bibliothèque Mazarine, or Mazarin Library, is located within the Palais de l'institut de France, or the Palace of the Institute of France (previously the Collège des Quatre-Nations of the University of Paris), at 23 quai de Conti in the 6th arrondissement, on the Left Bank of the Seine facing the Pont des Arts and the Louvre. Originally created by Cardinal Mazarin as his personal library in the 17th century, it today has one of the richest collections of rare books and manuscripts in France, and is the oldest public library in the country.


Životopis.

Franz Rohr se narodil jako syn císařsko královského důstojníka, kapitána a štábního ekonoma Josefa Rohra v Aradu, království Uherské, dnešní Rumunsko. Matka Rosalie Žaludová byla z Vysokého Mýta. Dědeček Josef Rohr byl truhlářem v Dlouhé Vsi u Rychnova nad Kněžnou. Franz Rohr studoval od roku 1876 teresiánskou vojenskou akademii ve Vídeňském Novém Městě a byl po úspěšném ukončení povolán jako poručík ke 3. galickému ulánskému (kopinickému) pluku.  Později po absolvování válečné školy byl roku 1896 povýšen na plukovníka a povolán do generálního štábu. Od roku 1909 byl Rohr generálním inspektorem vojenského vzdělávání a vojenských škol a byl v roce 1911 povýšen na generála kavalerie. O dva roky později ho jmenovali velícím generálem honvédů.  Od začátku I. světové války byl převeden jako velící pro všechny sbory v Grazu, Korutanech, Kraňsku, Innsbrucku a Voralbergu. V květnu 1915 vyhlásila Itálie válku ústředním mocnostem a Rohr byl velitelem armádní skupiny, která byla pojmenována armádní skupina Rohr. Úspěšně uhájil Korutany, protože uhájil hlavní hřeben. Jeho armádní skupina byla přejmenována na 11. armádu. V roce 1916 byl povýšen na generálplukovníka a převzal velení 1. armády od Arthura Arze von Straußenburga, kterého císař Karel I. jmenoval náčelníkem generálního štábu celé rakouské ozbrojené moci. Jeho úkolem bylo bránit s touto armádou Sedmihradsko a Bukovinu, kde v té době bránil ofensivě Kerenského.  14. dubna 1917 byl povýšen do šlechtického stavu a stal se Baronem Rohr von Denta a po vystoupení Rumunska z války byl 30. ledna 1918 císařem Karlem I. jmenován polním maršálem. Po skončení duální monarchie byl Rohr jmenován maďarským polním maršálem.  Franz baron Rohr von Denta zemřel 9. prosince 1927 ve věku 73 let v Rodaun u Vídně a je pohřben na tamějším hřbitově. Od roku 1891 byl ženat s Marií Silva von Silvas, dcerou c. a k. plukovníka von Silvas. Manželé měli dva syny, oba byli do roku 1918 námořními důstojníky.  Po Franzi baronu Rohr von Denta jsou pojmenována kasárna ve Villachu.

Franz Rohr, od roku 1917 baron Rohr von Denta, (30. října 1854 Arad, Banát, dnešní Rumunsko - 9. prosince 1927, Rodaun) byl rakouský polní maršál.

Franz Freiherr Rohr von Denta (30 October 1854 – 9 December 1927) was an Austro-Hungarian Field Marshal and field commander who served as the last commander of the Austro-Hungarian First Army.


Životopis.

Mládí.

Vladimir Lvovič Burcev se narodil v pevnosti Fort Ševčenko (on sám ve svých pamětech uvádí město Fort Perovskij) ve vojenské rodině. Jeho otec byl štábním kapitánem. V roce 1882 byl vyloučen z Petrohradské univerzity v roce 1885 z univerzity v Kazani, pokaždé pro účast ve studentských nepokojích. Jako člen skupiny Narodnaja volja byl uvězněn na dva roky v Petropavlovské pevnosti a v roce 1886 byl vyhoštěn do Irkutsku.

Exil a publikace.

V roce 1888 se Burcevovi podařilo uprchnout z vyhnanství a emigrovat do Švýcarska. V roce 1880 nastoupil na loď z Istanbulu do Londýna. V roce 1889 založil časopis ""Svobodné Rusko"", který existoval tři roky.  V roce 1898 byl Burcev zatčen britskou policií poté, co ve svém časopise ""Národovec"" oslavoval (neúspěšný) atentát na cara Mikuláše II.  V Londýně mezitím založil dva časopisy ""Za sto let"" a ""Past"". Po ruské revoluci roku 1905 se krátce vrátil ilegálně do Ruska a založil ruskou verzi Pasti. Po návratu na Západ v roce 1907 začal Burcev vydávat časopis ""Obyčejná příčina"", který byl pokračováním časopisu Pasti.  Tím, že pomohl odhalit mnoho policejních agentů, jako např. Jevno Azefa, se Burcev stal velice cenným pro kontrarozvědku a začalo se mu přezdívat "Sherlock Holmes revoluce".

Pozdější život a smrt.

Na počátku první světové války v roce 1914 se vrátil do Ruska, ale opět byl zatčen a odsouzen k vyhnanství. Roku 1915 byl amnestován a usadil se v Petrohradu.  Burcev usilovně oponoval bolševikům. V roce 1917 obvinil Lenina s jeho soudruhy, že jsou německými agenty. Ve článku svých novin pak vypsal hlavní nepřátele Ruska:  Neváhal uveřejnit ani seznam dvanácti, podle jeho názoru nejnebezpečnějších, lidí (kromě Lenina a Trockého byli na seznamu i Kameněv, Zinovjev, Kollontajová, Steklov, Rjazanov, Kozlovskij, Lunačarskij, Rošal, Rakovskij a Gorkij)  V den říjnové revoluce byl na příkaz Trockého zatčen, což vedlo některé historiky, aby byl Burcev evidován jako první politický vězeň v SSSR.  V únoru 1918 byl na žádost Maxima Gorkého propuštěn a zbytek svého života strávil jako emigrant. Pobýval ve Finsku, Švédsku, Francii. Během ruské občanské války podporoval bělogvardějce, zejména Kolčaka a Děnikina. Burcevovy četné pokusy, aby se všechny anti-bolševické síly spojily pod jednou ideologickou záštitou, neuspěly.  Během třicátých let bojoval proti fašismu a antisemitismu. Roku 1942 zemřel v Paříži na chorobu krve.

Vladimir Lvovič Burcev (rusky "Владимир Львович Бурцев", 17. listopadu 1862 – 21. srpna 1942) byl ruský revoluční aktivista a spisovatel.  Stal se slavným tím, že odhalil velké množství agentů provokatérů, zejména Jevno Azefa v roce 1908.

Vladimir L'vovich Burtsev (; November 17, 1862August 21, 1942) was a revolutionary activist, scholar, publisher and editor of several Russian language periodicals. He became famous by exposing a great number of agents provocateurs, notably Yevno Azef in 1908. Because of his own revolutionary activities and his harsh criticism of the imperial regime, including personal criticism of emperor Nicholas II, he was imprisoned several times in various European countries. In the course of his life, Burtsev fought oppressive policies from Tsarism in Imperial Russia, followed by the Bolsheviks and later Adolf Hitler's National Socialism.


Historie.

Čas přemýšlet jinak.

Od konce 60. let většina týmů Formule 1 používala třílitrový osmiválcový motor Ford Cosworth DFV o maximálním výkonu 295 kW při 9000 otáčkách za minutu. Jednou z mála automobilek, která vyvinula vlastní motor, byla stáj Ferrari s dvanáctiválcem Ferrari 3000cc s výkonem přesahujícím 370 kW. Zbytek startovního pole se chtěl rudým italským vozům vyrovnat, ale neměli dostatek financí na vývoj vlastního motoru, proto přicházeli s nápady, jak zlepšit jízdní vlastnosti vozu. Roku 1968 Derek Gardner a stáj Lotus přišli s nápadem udělat monopost poháněný všemi čtyřmi koly, ale toto řešení neosvědčilo. Vůz se špatně ovládal a ani modernizace ani celý nový monopost Lotus 63 tyto problémy nevyřešily. O rok později se rozhodl Derek Gardner spolupracovat se stájí Matra na vývoji čtyřkolky s turbínovým motorem, ale objevily se stejné potíže. Proto Derek z vlastní iniciativy začal přemýšlet, jak tento problém vyřešit. Jedna z myšlenek byla nahradit přední poháněná kola dvěma menšími koly, které by lépe rozložila váhu monopostu a jejichž malá stopa by poskytovala další výhody. To skutečně vedlo k lepšímu vedení auta v zatáčkách, ale vůz byl těžší. Tuto konstrukci chtěl Derek Gardner spojit s již vyvinutým turbínovým motorem. Spolu s Andym Granatellim, který se také podílel na návrhu Lotusu 56, nakreslili návrh monopostu vozu Indy car se šesti koly poháněný 6x6 a turbínovým motorem. USAC (tehdejší řídící rada závodů Indy car) nepovolila start vozu s turbínovým motorem. Později se Derek Gardner stal šéfdesignérem stáje Tyrrell, kde potřebovali nahradit rychle stárnoucí monopost Tyrrell 007. V roce 1974 představil Derek Gardner Kenu Tyrrellovi koncept monopostu Formule 1 se šesti koly a turbínovým motorem a vysvětlil mu výhody této konstrukce. Po prvotním šoku se Ken Tyrrell rozhodl udělat prototyp vozu. Firma Goodyear, jediný výrobce pneumatik pro Formuli 1, se rozhodla vyhovět tomuto projektu a zajistila výrobu malých desetipalcových předních kol.

Zrození projektu.

Prvním prototypem tohoto vozu byl standardní Tyrrell 007 s pozměněnou přední částí. Od roku 1975 se začalo plně pracovat na tomto projektu a nikdo, kromě nejužšího okruhu vývojářů, nevěděl nic o tom, co se chystá. Na konci října tohoto roku byl již projekt hotový a byl oficiálně představen motoristickým novinářům, ti nemohli věřit, že něco takové může jezdit, ba dokonce závodit. Mysleli si, že je to žert a projektu se vysmívali. Ken Tyrrell jim k tomu pouze řekl, že jde o experimentální designový koncept monopostu Formule 1. První testování P34 bylo tajné, nikdo z novinářů se nedozvěděl, jaké časy Tyrrell zajel. Fakt byl ten, že čas, který vůz zajel na okruhu v Silverstonu byl pomalý. Vůz potřeboval řadu aerodynamických úprav, ale i tak se Ken a Derek rozhodli vyrobit tento vůz pro sezónu 1976.

Působivá první sezóna.

Kvůli technickým problémům nemohla auta Tyrrell P34 nastoupit do prvních tří závodů a jezdci museli jet ve starých 007. První vůz Tyrrell P34 vyjel ve čtvrtém závodě v Jaramě, ve Španělsku, pilotovaný Patrickem Depaillerem. Byl rychlý a kvalifikoval se jako třetí, zatímco jeho týmový kolega Jody Scheckter ve voze Tyrrell 007 se kvalifikoval jako 14. Patrick Depailler se držel v závodě na třetím místě do doby, kdy mu ve 26. kole odešly brzdy a musel odstoupit, ale i tak zanechal dojem. Tato závada provázela vůz i v testech, brzdy kol se nestačily chladit kvůli vysokému přednímu přítlačnému křídlu a málo kvalitním pneumatikám, které Goodyear nevyvíjel tak intenzivně jako ty klasické. Tyrrell soustředil veškeré příjmy do vývoje těchto vozů a jezdci v nich závodili až do konce sezóny. Nejsvětlejší okamžik tohoto vozu přišel na švédské Grand Prix, kde se povedlo Jodymu Scheckterovi vyhrát závod a Patrick Depailler dojel na druhém místě, čili zaznamenali takzvaný double. Oba jezdci zajížděli slušné výsledky i po zbytek sezóny. Například ve famózním posledním závodě sezóny za deštivého počasí na trati v Japonsku, kde Niki Lauda odmítl závodit, Jody Scheckter dojel na 2. místě. Přes všechny možné problémy bylo toto vozidlo jedno z nejúspěšnějších v sezóně. V celkovém pořadí byl Scheckter třetí a Patrick Depailler čtvrtý. Tyrrell získal 3. místo v Poháru konstruktérů.

Zklamání z druhé sezóny.

Tyrrell získal nového sponzora First National City Travellers Checks a získané peníze využil na výstavbu nového výzkumného a vývojového centra v Ockhamu, kde se tým snažil na maximum vylepšit P34. Výsledkem bylo, že vyvinuli nové šasi ze skleněných vláken a kevlaru, které bylo lehké a aerodynamické. Do formule nainstalovali plno nových elektronických prvků. Hodně se od tohoto monopostu očekávalo, ale vyskytla se řada nových problémů, hlavně s elektronikou. V prosinci roku 1976 se objevila první dobrá zpráva Depailler zajel při testování na okruhu Paul Richard nové nejrychlejší kolo o více jak sekundu. Z týmu odešel Jody Scheckter do nově vzniklého týmu Wolf, nahradil ho švédský závodník Ronnie Peterson. Sézóna začala závodem v Argentině Patrick Depailler se kvalifikoval na slibném 3. místě a Peterson, který se ještě plně nezžil s šestikolkou, se kvalifikoval na 14. místě, ale ani jeden z jezdců závod nedokončil. Depaillermu se přehřál motor a Ronnie Peterson vyletěl z trati ve 28. kole. P34 měli každý závod nějakou závadu. Ken Tyrrell a Derek Gardner dělali maximum pro dobré výsledky týmu, každý závod na monopostu něco pozměnili, ale nevedlo to k úspěchu. Z tohoto důvodu Derek Gardner opustil tým a nahradil ho Maurice Phillippe. Ten také dělal různé změny vozu, ale kýžený výsledek to nepřineslo. Na konci sezóny byl Ronnie Peterson celkově 14. v pořadí jezdců a Patrick Depailler byl 8., Tyrrell byl 6. v Poháru konstruktérů.

Konec projektu.

Po této sezóně se firma Goodyear rozhodla nevyrábět malé pneumatiky pro přední kola, čímž éra šestikolek skončila. Na sezónu 1978 Tyrrell přešel zpět ke klasickým formulím typem 008. Ken Tyrrell se s tím smířil a P34 postupně prodal soukromým sběratelům.

Výsledky týmu.

Kompletní výsledky týmu Tyrrell za rok 1976 a 1977, tedy období vozů P34.

Tyrrell P34 označován také jako Projekt 34, byl typ vozu Formule 1, který měl jako jediný v historii závodění F1 podvozek se šesti koly. Autorem tohoto projektu byl Derek Gardner, hlavní designer stáje Tyrrell.

The Tyrrell P34 (Project 34), commonly known as the "six-wheeler", was a Formula One (F1) race car designed by Derek Gardner, Tyrrell's chief designer. The car used four specially manufactured 10-inch diameter (254 mm) wheels and tyres at the front, with two ordinary-sized wheels at the back. Along with the Brabham BT46B "fancar" developed in , the six-wheeled Tyrrell was one of the most radical entries ever to succeed in F1 competition and has been called the most recognizable design in the history of world motorsports.  The P34 was introduced in September 1975 and began racing in the 1976 season. It proved successful and led other teams to begin design of six-wheeled platforms of their own. Changes to the design made for the 1977 season made it uncompetitive and the concept was abandoned for Tyrrell's 1978 season. The other six-wheeled designs ended development and F1 rules later stipulated that cars must have four wheels in total. The existing frames have since seen some success in various "classics" race events, but today are museum pieces.


Biografie.

D'India se narodil pravděpodobně v Palermu na Sicílii v roce 1582, podrobnosti jeho života do roku 1600 však nejsou známy. Během prvního desetiletí 17. století zřejmě procestoval celou Itálii, přijímal pohostinství na řadě šlechtických dvorů a absorboval v každém místě různé hudební styly. Bylo to období změny v historii hudby, kdy polyfonní styl pozdní renesance přechází postupně do forem časného baroka, a d'India ovládl v dostatečné šíři styly v Itálii praktikované: expresivní styl madrigalu Lucy Marenzia, tradiční polyfonii "římské školy", chorál "benátské školy", pokusy o obnovení staré hudby s monodií, zrod opery a emotivní chromatismus Carla Gesualda z Venosy v Neapoli. D'India navštívil Florencii, rodné město opery, a Mantovu, kde v té době působil Monteverdi (d'India užíval většinu hudebních forem jako tento rodák Cremony). V Neapoli se pravděpodobně setkal s Gesualdem. V roce 1610 byl v Parmě a v Piacenze. V následujícím roce 1611 ho najal savojský vévoda jako hudebního ředitele v Turínu, kde d'India zůstal do roku 1623. Bylo to nejplodnější období jeho života, během kterého sjednotil rozmanitost různých typů hudby, se kterými se setkal v letech 1600-1611, do samostatného stylu.  Po odchodu z Turína (zřejmě v důsledku politických intrik) pobýval v Modeně a později v Římě. Zemřel pravděpodobně v Modeně, podrobnosti tohoto posledního období jeho života jsou však zahaleny stejnou temnotou, jako jeho začátek. Podle některých pramenů dostal pozvání na dvůr Maxmiliána I. Bavorského, údaje však nejsou příliš jasné a je možné, že zemřel ještě před uskutečněním této návštěvy.

Dílo.

D'India skládal hudbu většinou ve vokálních formách známých v jeho době - monodie, madrigaly i moteta. Monodie v různé podobě tvoří nejpočetnější a nejvýznamnější část jeho díla: árie, lamenta, madrigaly.  Stylově je d'Indiova hudba podobná hudbě, kterou v té době psal Monteverdi: expresivní chromatismus, disonance a dramatický výraz. Některé z jeho největších monodií jsou prakticky operní díla, třebaže d'India nikdy speciálně operu nenapsal.  Jeho polyfonní madrigaly přejímají texturu Gesualdových idejí. V tomto smyslu byl d'India jediným souputníkem Gesualdovým až do 20. století. Pozdní d'Indiova hudba představuje neobvyklou syntézu téměř všech skladatelů jeho období.  Kromě toho je známa sbírka 66 motet.

Sigismondo d'India (kolem 1582, Palermo? – před 19. dubnem 1629) byl italský hudební skladatel období pozdní renesance a raného baroka. Byl jedním z nejvýznamnějších současníků Claudia Monteverdiho.

Sigismondo d'India (c. 1582 – before 19 April 1629) was an Italian composer of the late Renaissance and early Baroque eras. He was one of the most accomplished contemporaries of Monteverdi, and wrote music in many of the same forms as the more famous composer.


Obsah filmu.

Vinnetou a Old Shatterhand prosazují podepsání dohody o míru, tomu se ale snaží zabránit kapitán Bradley prostřednictvím bandity Dixona. Jeho lidé zabíjí bělochy a nastraží při tom několik těl, aby se zdálo, že za to mohou Apači. Při jednom takovém přepadení vypálí bandité hospodářství holandských přistěhovalců, kde se ale zachrání malý chlapec Tom a ten nyní ví, že v přepadení mají prsty běloši a Komanči, jejichž náčelníkovi Velkému medvědu za to dávají ohnivou vodu. Tom pak uteče do sídla míšenky Palomy, kde se skrývá. Sem také míří Old Shatterhand, který před krátkým časem přijel opět z Evropy do Ameriky a o tom, že zde bandité řádí, se dozví až od adoptivního syna Vinnetoua - Tujungy, kterého zachránil před oběšením bandity. K Palomě jede kvůli tomu, že dostal dopis od jejích příbuzných, ve které ho žádají, aby ji k nim dovedl. U Palomy se dozví o nebohém chlapci a jeho rodině a pochopí, že je to jediný svědek o tom, co běloši dělají. Vezme tedy jeho i Palomu a odveze je do města. Cestou se setkává se svým přítelem Samem Hawkensem a Willem Parkerem s Dickem Stoneem, kteří vedou kolonu přistěhovalců. Na cestě je poslední vůz kolony přepaden a jsou u něj mrtví Apači. Old Shatterhand ale pozná, že tihle Apači jsou mrtvi již delší dobu a navíc zde nalezne hrot komančského šípu a uschová si ho jako důkaz. Ve městě nechá u své staré známé Rosemary (majitelky nevěstince) Palomu, Sama Hawkense i Toma a jede k Vinnetouovi. Spolu se pak zúčastní jednání s generálem Taylorem, který se doslechl o přepadení a chce se na to Vinnetoua, se kterým podepisují mírovou smlouvu, zeptat, co o tom ví. Old Shatterhand mu dá hrot komančského šípu a slíbí, že přivede Toma jako svědka. Potom oba přátelé jednají ještě s Komanči a Vinnetou zápasí s Velkým medvědem a nakonec nad ním zvítězí. Vinnetou se pak vrátí do své vesnice a Old Shatterhand jede do města pro Toma. Mezitím se ve městě koná střelecká soutěž, při které chce Sam předvést svůj oblíbený trik se sestřelením vejce, když je otočený zády. Má ale jen slepé náboje a druhý vždy vejce rozmáčkne. Když tento trik předvádí s Tomem, padne ale při výstřelu chlapec mrtvý k zemi, zastřelený banditou Barkerem, jedním z Dixonových lidí, ale Dixon to takto hodí na Sama. Old Shatterhand přijíždí pozdě a jediné, co dokáže, je nevina jeho přítele - v úhlu, v jakém stál, nemohl chlapce takto zasáhnout. Potom se Old Shatterhand pustí za Dixonem. S ním i několika bandity se strhne na Barkerově ranči přestřelka a z těžké situace se dostane díky Samovi s Palomou, která zaslechla od banditů, že mají Shatterhanda v pasti. Vděčný Old Shatterhand potom Barkera (omráčeného ranou pěstí), Tomova vraha, přinutí podepsat u Apačů přiznání. Barkera potom pustí, ale ten je brzy zastřelen Bradleyho poručíkem, který také zapálí Barkerův ranč. Sam Hawkens zůstává v táboře Apačů, Paloma jede zpět do svého sídla, kde ji hlídá Tujunga, a Vinnetou je pozván do blízké pevnosti, kde nyní místo generála Taylora velí plukovník Hunter a chce se ho zeptat na vypálený ranč. Zprávu mu totiž podal Bradley a řekl, že ho asi vypálili Apači. Když ale Vinnetou i s Old Shatterhandem dorazí do pevnosti, je plukovník mrtev a místo něj velí jeho vrah kapitán Bradley, který nakonec po "rozmluvě" s Vinnetouem získá přiznání Barkera a za to je propustí. Mezitím v sídle Palomy zajmou vojáci Tujungu za vraždu jednoho vojáka a Paloma podá zprávu v táboře Apačů. Rozhněvaný Vinnetou se chystá pevnost napadnout, Old Shatterhand se mu to ale pokouší rozmluvit a vydá se Tujungu osvobodit. To se mu ale nezdaří a tak Sam Hawkens, hlídkující před pevností, sdělí Apačům, že nyní mají vojáci i Old Shatterhanda. Vinnetou již neváhá a vyjíždí se všemi svými bojovníky ze všech táborů k pevnosti. Tam se strhne krutý boj, Apači padají k zemi jeden po druhém. Špatnou situaci naštěstí pomůže vyřešit Tujunga, který vyhodí sklad střelného prachu do povětří a velká část hradeb se hroutí (s ní i mnoho vojáků) a tím velmi pomůže indiánům. Boj končí až příjezdem generála Taylora, který už věděl o zradě kapitána Bradleyho a zatýká ho. Pro Tujungu je již ale pozdě. Nešťastný Vinnetou s ním, Apači, Old Shatterhandem a Samem Hawkensem odjíždí a tím končí příběh a následuje už jen krásná hudba na "smutný" závěr.

Old Shatterhand je koprodukční film z roku 1964. Na rozdíl od filmů Vinnetou, Vinnetou - Rudý gentleman, Vinnetou - Poslední výstřel či filmu "Poklad na Stříbrném jezeře" , které produkoval Horst Wendlandt, je producentem filmu Artur Brauner a celý film v podstatě konkuruje filmům již zmíněným výše. Vznikal ve stejné době jako Vinnetou a tak producentovi dalo dost práce získat od konkurence oba hlavní představitele hlavních postav Vinnetoua a Old Shatterhanda - Pierra Brice a Lexe Barkera. Také se zde objevuje Ralf Wolter jako Sam Hawkens nebo Vojkan Pavlović a Mirko Boman jako Will Parker a Dick Stone. Herečka Daliah Lavi, kterou si filmaři vybrali, měla původně hrát Vinnetouovu sestru Nšo-či, poté se ale dozvěděli, že tuto postavu hraje již v konkurenčním filmu Marie Versini a tak změnili i tak nepříliš zdařilý scénář. Padoucha kapitána Bradleye si zahrál Guy Madison. Film režíroval již zkušený režisér Hugo Fregonese. Natáčelo se stejně jako Vinnetou v Jugoslávii, ale s jiným architektem i skladatelem hudby, takže film má trochu jinou atmosféru než ostatní mayovky. Je také mnohem nákladnější než ostatní filmy z té doby. V českém znění namluvili Vinnetoua a Old Shatterhanda Stanislav Fišer a Vladimír Ráž  Tento film snad ještě víc než ostatní zfilmované mayovky naprosto neodpovídá ději jakékoli Mayovy knihy a má společné opravdu snad jen postavy Vinnetoua, Old Shatterhanda, Sama Hawkense a Palomy Nakamy.

The film Old Shatterhand (known as Apaches' Last Battle in the UK) is a very successful Eurowestern based on the character "Old Shatterhand" invented by German novelist Karl May. It is a West German CCC Film production co-produced with French, Italian, and Yugoslav companies and filmed in 70mm. Financed with roughly DM5,000,000, the film was the most expensive Karl May western. Composer Riz Ortolani used a chorus for his film score.  It was shot at the Spandau Studios in Berlin and on locationin Croatia including at the Plitvice Lakes National Park. The film's sets were designed by the art director Otto Pischinger.


Život a umělecká kariéra.

Začátky (do roku 1922).

Wilhelm Furtwängler vyrůstal v Mnichově, kde byl jeho otec Adolf (1853–1907) profesorem klasické archeologie na tamější univerzitě. Brzy začal jevit zájem o hudbu a od 13 let se učil skladbě nejprve u A. Beera-Walbrunna a J. Rheinbergera, od roku 1901 u skladatele Maxe von Schillingse. Z této doby pocházejí jeho první skladby.  Roku 1906 začal pracovat jako korepetitor v městském divadle ve Vratislavi. Jako dirigent debutoval v červnu 1906 v Mnichově se symfonií č. 9 Antona Brucknera. Poté rychle vystřídal několik zaměstnání: nejprve byl dirigentem sboru v Curychu, v letech 1908–09 byl korepetitorem ve Dvorním divadle pod vedením šéfdirigenta Felixe Mottla, poté působil jako kapelník ve Štrasburku pod vedením skladatele Hanse Pfitznera, v letech 1911–15 byl kapelníkem Orchestru spolku přátel hudby v Lübecku a v letech 1915–20 kapelníkem Národního divadla v Mannheimu.  V letech 1919–21 působil zejména ve Vídni jako šéfdirigent "Tonkünstler-Orchester" (tuto funkci převzal od Oskara Nedbala), po jeho fúzi s Wiener Concertverein pod novým názvem „Vídeňský symfonický orchestr" (Wiener Sinfonieorchester) se podílel na vedení nově vzniklého tělesa jakožto koncertní dirigent Společnosti přátel hudby (Gesellschaft der Musikfreunde), později též řídil koncerty Berliner Staatskapelle a frankfurtské muzejní koncerty. Svou koncertní činností v této době se stal – vedle Artura Toscaniniho a Bruno Waltera – jedním z nejuznávanějších evropských dirigentů. Výrazem tohoto uznání bylo jmenování na prestižní místo šéfdirigenta Berlínské filharmonie a současně šéfdirigenta (kapelníka) lipského Gewandhausorchester roku 1922 po smrti Arthura Nikische.

1922–1933.

Ve dvacátých letech se hvězdná Furtwänglerova kariéra opírala o jeho berlínské i vídeňské působiště. Z vedení lipského Gewandhausorchestru rezignoval roku 1928 poté, co se stal abonentním dirigentem Vídeňské filharmonie (1927–1930). V roce 1931 dirigoval poprvé na Hudebních slavnostech v Bayreuthu.  V letech 1925–1930 byl předsedou německé sekce Společnosti pro novou hudbu, později zakázané nacisty.  V soukromém životě Furtwängler proslul milostnými aférami. Měl již čtyři nemanželské děti, když se v roce 1923 oženil s Dánkou Zitlou Lundovou. Manželství se nezdařilo, zůstalo bezdětné a pár byl roku 1931 v Paříži rozloučen. K formálnímu rozvodu došlo až roku 1943, kdy se Furtwängler oženil s Elisabeth Ackermannovou (rozenou Albertovou); z druhého manželství měl syna Andrease Ernsta Gottfrieda (* 1944), klasického archeologa.

1933–1945.

Po nástupu NSDAP k moci v Německu byl nový režim rozhodnut využít Furtwänglera jako nejslavnějšího německého dirigenta pro účely své reprezentace, zvláště poté, co řada jiných významných dirigentů emigrovala. Furtwängler byl povolán do Pruské státní rady a stal se viceprezidentem Říšské hudební komory (Reichsmusikkammer; prezidentem byl Richard Strauss). Po vynucené rezignaci Ericha Kleibera (1934) získal místo ředitele Berlínské státní opery. Projevoval sice nepolitičnost a loajálnost k novému režimu, současně se však začínal dostávat do konfliktů s nacistickými úřady. Podařilo se mu zprvu zajistit, aby si Berlínská filharmonie mohla ponechat své židovské členy, a to i přes protesty části veřejnosti. Židovských umělců se zastal i ve veřejném dopise Goebbelsovi, hojně komentovaném v zahraničním tisku (např. Prager Tagblatt). V únoru 1934 dirigoval ke 125. výročí narození skladatele "Sen noci svatojánské" Felixe Mendelssohna-Bartholdyho, tehdy již zakázaného. K nejzávažnějšímu střetu došlo koncem roku 1934, když dirigoval premiéru suity z opery "Mathis der Mahler" zakázaného Paula Hindemitha a obhajoval skladatele i v tisku. Následné kontroverze vedly k tomu, že Furtwängler složil všechny své veřejné funkce, včetně vedení Státní opery a Berlínské filharmonie.  Od roku 1935 dirigoval jen jako host a pobýval po většinu roku mimo Německo. Vedle toho se vrátil ke skladatelské činnosti, kterou od svých mladých let na dlouho odložil. Současně však urovnal své vztahy s nacistickým režimem, pro který zůstal významným reprezentantem německé kultury. Za války byl nejen zapsán na „seznam Bohem nadaných" (Gottbegnadeten-Liste), tj. seznam pro Třetí říši nejdůležitějších umělců vedený ministerstvem propagandy, ale patřil na něm mezi tři „nenahraditelné" hudební umělce, spolu s Richardem Straussem a Hansem Pfitznerem.  Nadále dirigoval často v zahraničí, kde byl velmi ceněn. Jeho kandidaturu na post šéfdirigenta Newyorské filharmonie (1936) překazil Göring. Ještě v červenci 1939, těsně před vypuknutím druhé světové války, získal francouzský Řád čestné legie. Stabilně se soustředil zejména na spolupráci s Vídeňskou filharmonií, jejímž byl hlavním hostujícím dirigentem. Po anšlusu Rakouska ke Třetí říši byl jmenován hudebním zmocněncem ve Vídni.  Koncem roku 1944 se Furtwängler s povolením nacistických orgánů uchýlil trvale do švýcarského Clarensu. Zde vznikla 2. symfonie c moll, jeho nejvýznamnější skladatelské dílo.

1945–1954.

Po konci druhé světové války musel Furtwängler projít procesem denacifikace, ve kterém byl zproštěn odpovědnosti. První poválečný koncert dirigoval 24. května 1947 v Berlíně. V následujících letech byl jedním z nejžádanějších dirigentů a nabyl takřka legendární pověsti. Dirigoval mimo jiné v Bayreuthu, Edinburghu, milánské La Scale, Lucernu nebo Salcburku a pořídil řadu gramofonových nahrávek. Roku 1952 byl jmenován doživotním dirigentem Berlínské filharmonie a absolvoval s ní několik zájezdů. Koncem roku 1954 však zemřel.

Furtwänglerovy nahrávky děl jiných skladatelů.

Výběr

Dr. phil. h. c. Gustav Heinrich Ernst Martin Wilhelm Furtwängler (25. ledna 1886 Berlín, Německá říše – 30. listopadu 1954 Baden-Baden, Spolková republika Německo) byl německý dirigent a hudební skladatel.

Gustav Heinrich Ernst Martin Wilhelm Furtwängler ( , , ; 25 January 188630 November 1954) was a German conductor and composer. He is widely regarded as one of the greatest symphonic and operatic conductors of the 20th century.  Furtwängler was principal conductor of the Berlin Philharmonic between 1922 and 1945, and from 1952 until 1954. He was also principal conductor of the Gewandhaus Orchestra (1922–26), and was a guest conductor of other major orchestras including the Vienna Philharmonic.  He was the leading conductor to remain in Germany during the Second World War, although he was not an adherent of the Nazi regime. This decision caused lasting controversy, and the extent to which his presence lent prestige to the Third Reich is still debated.  He had a major influence on many later conductors, and his name is often mentioned when discussing their interpretative styles.


Biografie.

Frances byla dcerou "Waltera Stewarta", osobního lékaře anglické královny Henrietty Marie a vzdáleného příbuzného Stuartovců. Její rodiče prchli před Oliverem Cromwellem do Francie, kde se Frances v Paříži v roce 1648 narodila. Do Anglie přijela mladičká Frances za restaurace Stuartovců v roce 1662 jako dvorní dáma nové královny Kateřiny z Braganzy, jejíž svatby s králem Karlem II. se účastnila.  Svým půvabem na sebe Frances záhy obrátila pozornost dvora. Samuel Pepys napsal, že byla tím nejkrásnějším, co v životě viděl. Mezi její ctitele se kromě řady dalších zařadil i sám král, okouzlen její krásou, šarmem i vtipem, snad bylo pro něj důležité i to, že se vyhýbala jak politice, tak dvorským intrikám a netoužila získat moc; Frances ho však odmítla, nechtíc se stát jednou z řady milenek ženatého panovníka.  21. března roku 1667 se bez králova svolení provdala za králova bratrance čtvrtéto stupně, "Charlese Stewarta, 3. vévodu z Richmondu a Lennoxu" (1639–1672). Pro sňatek bez královského souhlasu se musela vzdálit královského dvora.  Nedlouho poté, v roce 1669 onemocněla neštovicemi. Král k ní ihned přijel a odpustil jí sňatek uzavřený bez jeho souhlasu. Po uzdravení se Frances vrátila na královský dvůr; již se nevyhýbala přízni krále, získala si však i náklonnost královny. Její manžel byl pověřen diplomatickou misí ve Skotsku a později v Dánsku, zatímco Frances zůstala v Anglii, starajíc se o jeho majetky. Vévoda zemřel v roce 1672 (rovněž na neštovice); jejich manželství zůstalo bezdětné. Koruna převzala jeho statky a vdově bylo přiznáno 1000 liber ročního důchodu.  Vévodkyně zemřela v roce 1702. Dědil po ní její bratranec "Alexander Stuart, 5. lord Blantyre".

Odraz v historii a umění.

Po vítězství Anglie ve válce s Holandskem v roce 1664 dal král razit pamětní medaile s postavou Británie a jako předlohu pro ni jmenoval Frances. Její tvář se později objevila na řadě dalších medailí, mincí i soch.  Byla několikrát portrétována oblíbeným dvorním malířem Petrem Lelym.  O neopětované lásce jejích ctitelů psal slavný básník John Dryden (1631–1700) v některých svých esejích.

Frances Teresa Stewart, vévodkyně z Richmondu a Lennoxu (8. července 1648, Paříž – 15. října 1702) byla anglická aristokratka, pověstná svou krásou (byla nazývána "La Belle Stuart" – "krásná Stuartovna"), která odmítla stát se milenkou anglického krále Karla II. Její tvář byla předlohou podoby tváře Britannie, idealizovaného symbolu Britských ostrovů.

Frances Teresa Stewart, Duchess of Richmond and Lennox (8 July 1647 – 15 October 1702) was a prominent member of the Court of the Restoration and famous for refusing to become a mistress of Charles II of England. For her great beauty she was known as "La Belle Stuart" and served as the model for an idealised, female Britannia.


Popis.

Státní duma se skládá z 450 poslanců, kteří jsou voleni na pětileté období (do roku 2011 voleni na čtyřleté). Dosavadní volby do komory proběhly v letech 1993, 1995, 1999, 2003, 2007 a naposledy 4. prosince 2011. Volební práh pro vstup do komory je po volební reformě stanoven na 7 %, do roku 2005 to bylo 5 %.  V současnosti jsou v Dumě zastoupeny strany Jednotné Rusko (49,29 %), Komunistická strana Ruské federace (19,20 %), Spravedlivé Rusko (13,25 %) a Liberální demokratická strana Ruska (LDPR) (11,68 %).  Poslanec Státní dumy nemůže být zároveň členem Rady federace nebo jiných zastupitelských orgánů subjektů federace. Poslanci pracují na profesionálním základě a nemohou se zabývat výdělečnou činností kromě pedagogické, vědecké či jiné teoretické práci.  Ústava poslancům dumy zaručuje imunitu pro zadržení, věznění a prohlídku. Zbaveni imunity mohou být jen na návrh generálního prokurátora rozhodnutím příslušné komory.  Návrhy zákonů mohou dumě předkládat: prezident Ruské federace, členové Rady federace, poslanci Státní dumy, vláda Ruské federace, zákonodárné orgány subjektů Ruské federace a také Ústavní soud, Vyšší arbitrážní soud a Nejvyšší soud Ruské federace. Jmenované soudy mohou podávat návrhy zákonů jen v oblasti své působnosti. Jen se souhlasem vlády mohou být navrženy zákony o zavedení nebo zrušení daní, osvobození od jejich placení, o vydávání státních půjček, o změně finančních pravidel státu a jiné návrhy, které předpokládají stanovení výdajů z federálního rozpočtu.  Status Dumy je stanoven v hlavě 5 Ústavy Ruské federace.

Pravomoci.

1) udělení souhlasu ke jmenování předsedy vlády  2) rozhodnutí otázky důvěry vládě  3)  jmenování a odvolání předsedy Centrální banky Ruské federace  4) jmenování a odvolání předsedy Účetní komory  a poloviny jejích auditorů  5)  jmenování a odvolání Mluvčího pro lidská práva  6) vyhlášení amnestie (tuto pravomoc má i prezident)  7) podání obžaloby proti prezidentovi Ruské federace na jeho zproštění funkce

Státní duma Federálního shromáždění Ruské federace (rusky: Госуда́рственная ду́ма Федерального собрания Российской Федерации, zkráceně Ду́ма, česky Duma či Státní duma) je dolní komora Federálního shromáždění Ruské federace.

The State Duma (), commonly abbreviated in Russian as Gosduma (), is the lower house of the Federal Assembly of Russia, while the upper house is the Council of the Federation. The Duma headquarters are located in central Moscow, a few steps from Manege Square. Its members are referred to as deputies. The State Duma replaced the Supreme Soviet as a result of the new constitution introduced by Boris Yeltsin in the aftermath of the Russian constitutional crisis of 1993, and approved by the Russian people in a referendum.


Hráčská kariéra.

S profesionálním hokejem začínal v týmu St. Michael's Buzzers v lize OHA-B kde odehrál jednu sezónu 1988/89. Poté přestoupil do vyšší ligy CCHA do týmu Bowling Green Falcons kde strávil 3 sezóny a za tým odehrál 86 zápasů ve kterých nasbíral 41 bodů.  Byl draftován v NHL v roce 1990 v 9.kole (celkově 177.) týmem Washington Capitals.  Sezónu 1992/93 začínal na farmě Caps v týmu Baltimore Skipjacks kde strávil jednu sezónu a v následující sezóně 1993/94 kdy se stal před sezónou Portland Pirates novým farmařskym týmem Caps, hrával v týmu Pirates necelé dvě sezóny a v sezóně 1994/95 debutoval v NHL. Netrvalo mu dlouho a zařadil se mezi pravidelnými nastupujícími hráči a za Caps odehrál celkem 9 sezón (1994/2003) a v sezóně 1997/98 s týmem se probojovali až do finále play off o Stanley cup kdy podlehli týmu Detroit Red Wings 0:4 na zápasy. 23. září 2003 podepsal smlouvu s týmem Toronto Maple Leafs jako volný hráč. Za první sezónu v Leafs nasbíral za 66 zápasů 29 bodů a to byl jeho osobní rekord v počtu nasbíraných bodů. Během výluky v NHL 2004/05 nikde nenastupoval a prodloužil smlouvu s Torontem o dva roky s platem 2,5 mil. dolarů . Po výluce v NHL se vrátil zpět do Toronta kde hrával až do 8. března 2006 kdy se blížila uzávěrka přestupů byl vyměněn do týmu New Jersey Devils za útočníka Alexandr Suglobov. V Devils dokončil sezónu kdy s týmem postoupil do play off kdy vypadli v semifinále konferenci proti týmu Carolina Hurricanes kdy prohráli 1:4 na zápasy. 24. července 2006 podepsal jednoletou smlouvu s týmem Colorado Avalanche jako volný hráč . S týmem Avalanche se neprobojoval do play off kdy těsně skončili na postupové příčce kdy jim chybělo 1 bod k postupu. Za tým odehrál 81 zápasů kdy odehrál maximum zápasů za jednu sezónu a stal se nejlepším hráčem v počtu +18 (+/- body za pobyt na ledě). 2. července 2007 podepsal dvouletou smlouvu s týmem Atlanta Thrashers. V Thrashers odehrál celou sezónu 2007/2008 kdy v týmu vstřelil 1 gól dne 1. března 2008 v zápase proti Boston Bruins. Týmu se moc nedařilo a skončil jako 3 nejhorší tým v NHL. 26. září 2008 kdy měl s týmem Thrashers smlouvu na jeden rok, byl společně s Bradem Larsen a Chadem Painchaudem vyměněn do týmu Anaheim Ducks za obránce Mathieu Schneider. Poslední sezónu v NHL začal v Anaheimu kde odehrál 3 zápasy odešel do týmu Phoenix Coyotes kde dohrál sezónu a ukončil kariéru.

Trenérská kariéra.

V roce 2014 dostal na starost vést Americkou reprezentaci žen. Coby hlavní trenér ženského výběru USA, dosáhli pod jeho vedení zisk zlatých medailí. Tento úspěch dokázali zopakovat i v následujícím roce. Jeho bilance na mistrovství světa žen byla 10 zápasů - 9 vítězství a jedno vítězství po prodloužení. Poté co opustil reprezentační výběr žen, připojil se do klubu Syracuse Crunch jako asistent hlavního trenéra.

Kenneth Robert Klee (* 24. dubna 1971 v Indianapolis, Indiana) je bývalý americký hokejový obránce. Momentálně pracuje jako asistent hlavního trenéra v týmu Syracuse Crunch působící v American Hockey League.

Kenneth William Robert Klee (born April 24, 1971) is an American former professional ice hockey defenseman who played most notably with the Washington Capitals in the National Hockey League (NHL).


Louise de Kérouaille, Duchess of Portsmouth

Biografie.

Louise se narodila jako dcera bretaňského šlechtice "Guillaume de Penancoët, pana de Kérouaille" a jeho manželky "Marie de Ploeuc de Timeur".  Jako mladá dívka dlela na dvoře vévodkyně orleánské Henrietty Anny, sestry Karla II. a manželky mladšího bratra Ludvíka XIV., Filipa II. Orleánského. V roce 1670 doprovázela do Anglie vévodkyni, která sem cestovala oficiálně za účelem návštěvy bratra, ve skutečnosti za účelem uzavření tajné smlouvy; zde se v Doveru setkala s Karlem II. Po náhlé smrti vévodkyně Henrietty Anny zůstala "bezprizorní", Karel ji však vzápětí jmenoval dvorní dámou své manželky Kateřiny z Braganzy. Proslýchalo se, že francouzský dvůr záměrně Louisu Karlovi podstrčil (měla být francouzskou agentkou v Anglii), ale není pro to důkazů. Když se však ukázalo, že král projevuje Louise svou náklonnost, rozběhly se dvorské intriky na obou stranách; jejich hlavními aktéry byli francouzský vyslanec v Anglii Charles Colbert a ministr lord Arlington.  Louise byla velmi inteligentní a cílevědomá dívka a do svého vztahu s králem se nevrhla po hlavě bez rozmyslu. V roce 1672 porodila Karlovi syna Karla, který dostal příjmení Lennox a v roce 1675 titul paira - vévody z Richmondu. Nemalé finanční částky, jež dostávala od francouzské ambasády, byly příčinou dohadů, že králova favoritka konala ve prospěch Francie, své rodné země. Sympatie Angličanů jí to nezískalo, třebaže Louise odmítla přijmout dary od francouzského krále Ludvíka XIV.  19. srpna roku 1673 získala pairský titul vévodkyně z Portsmouthu, hraběnky z Fareham a baronky z Petersfieldu. V prosinci toho roku Karel pro ni vyjednal francouzský titul vévodkyně d'Aubigny. Vévodkyně zůstala v Anglii do smrti Karla II. v roce 1685. Poté odjela do Francie, kde zůstala do konce svého života, s výjimkou krátké cesty na dvůr nového krále Jakuba II., Karlova mladšího bratra (Karel zemřel bez legitimních potomků, třebaže nemanželských dětí měl se svými milenkami celou řadu). Poslední léta života strávila v Aubigny v tahanicích s věřiteli. Král Ludík XIV. a po jeho smrti regent Filip II. Orleánský jí přiznali stálý důchod a chránili ji před věřiteli.  Louise zemřela v Paříži roku 1734. Jejím potomkem v přímé linii je Charles Gordon-Lennox, 10. vévoda Richmond, Lennox a Gordon. Mezi její potomky náleží i princezna Diana, Camilla, vévodkyně z Cornwallu a Sarah Fergusonová (bývalá manželka Andrewa, vévody z Yorku, druhého syna britské královny Alžběty).

Louise Renée de Penancoët de Keroual (září 1649 - 14. listopadu 1734), vévodkyně z Portsmouthu a z Aubigny, původem z Bretagne, byla milenkou anglického krále Karla II. Stuarta asi patnáct let; působila ale také jako tajný agent francouzského krále Ludvíka XIV.

Louise Renée de Penancoët de Kéroualle, Duchess of Portsmouth (5 September 1649 – 14 November 1734) was a mistress of Charles II of England.


Rodinný podnik s dlouhou tradicí.

130 let firemní historie, obrat ve výši 2,5 miliard eur, více než 623 000 zaměstnanců a prodejců v 75 zemích – to je firma Vorwerk.  Komanditní společnost Vorwerk & Co. KG byla založena roku 1883 ve Wuppertalu. Během 130 let firemní historie se z bývalé továrny na výrobu koberců stala globálně působící podnikatelská skupina se širokou výrobní základnou. A přesto zůstala firma Vorwerk až do dnešních dnů rodinným podnikem.  Ve své činnosti se skupina Vorwerk zaměřuje již od roku 1930 na přímý prodej výrobků vysoké kvality. Paleta produktů zahrnuje jak domácí spotřebiče (vysavače značky Kobold a kuchyňský robot Thermomix), tak také kvalitní kosmetické produkty značky JAFRA. k rodinné firmě Vorwerk patří také bankovní skupina akf, továrna na výrobu koberců Vorwerk Carpets a jako sesterský podnik též skupina HECTAS. Špičkové produkty a speciální přístup k zákazníkovi jsou společným znakem všech součástí firmy a dodávají společnosti Vorwerk jeho specifický ráz.

Kobold.

Divize výroby vysavačů Kobold má obrat 810 milionů eur a je tak nejsilnější složkou skupiny Vorwerk. Hlavními trhy jsou Itálie (kde se značka vysavače jmenuje „Folletto“) a Německo. Mimo tyto největší odbytiště má divize Kobold své zastoupení v Rakousku, Španělsku, České republice, Francii, Japonsku, Číně, Švýcarsku, a prodává své vysavače v 17 dalších zemích prostřednictvím distributorů.  Více než 9 000 samostatně činných obchodních zástupců, kteří pracují povětšinou na plný úvazek, prodává výrobky v domácnosti zákazníka formou prezentace přímo na místě.  Divize Vorwerk Kobold se vyznačuje horizontálním hierarchickým uspořádáním a rodinnou atmosférou, v níž panuje vzájemný respekt a uznání za dobře odvedenou práci. Zaměstnanci divize Kobold Vorwerk nejsou jen „malým kolečkem v soukolí“, nýbrž mají odpovědnost za obchodní úspěch firmy. Proto zde musí být lidé, kteří jsou pilní, mají výdrž a schopnost nadchnout i ostatní.

Thermomix.

Divize Thermomix v posledních letech soustavně rostla. Vykazuje obrat ve výši 684 milionů eur a je tak druhou největší divizí firmy Vorwerk. Více než 27 000 prodejců, kteří pracují většinou na částečný úvazek, prodávají výrobek Thermomix na předváděcích akcích v systému takzvaných párty nebo na základě doporučení u zákazníků přímo v jejich domácnosti. Hlavními trhy jsou Itálie, Francie, Německo a Španělsko. Mimo tyto hlavní trhy je Thermomix zastoupen vlastními společnostmi v Polsku, na Tchaj-wanu, v Mexiku, České republice, Portugalsku a v 52 dalších zemích prostřednictvím distributorů.  Divize Thermomix nabízí různorodé možnosti kariérního postupu. Lidé, kteří pracují s tímto specifickým produktem, mají rádi práci s lidmi, jsou vždy flexibilní a otevření pro novinky. V každodenní spolupráci s mnoha různými kulturami je potřeba, aby prodejci měli dobré komunikační schopnosti. u firmy Thermomix se vždy hledají lidé, kteří jsou kreativní, umějí si vyhrnout rukávy a dovedou efektivně využít svých schopností.

Vorwerk Engineering.

Díky rozsáhlému vlastnímu výzkumu a vývoji výrobků, nejmodernějším technologiím v našich výrobních jednotkách a fundamentálním schopnostem v oblasti výroby elektromotorů, montážních systémů a technologií zpracování umělých hmot vyrábí Vorwerk Engineering inovativní výrobky mimořádné kvality, s nimiž směřuje na trh hlavně formou přímého prodeje. Soustružení, lisování, výroba umělých hmot – to všechno si dělá firma sama. Elektromotory pro spotřebiče si firma Vorwerk také nekupuje od jiných, ale vyrábí je sama ve Wuppertalu.  Pro divizi Vorwerk Engineering pracuje téměř 1 100 zaměstnanců, z toho přibližně 400 v našich zahraničních provozech ve Francii, Itálii a Číně.

JAFRA Cosmetics.

JAFRA Cosmetics je jedním z předních světových výrobců kvalitní kosmetiky a od roku 2004 patří ke skupině Vorwerk. Hlavními trhy pro výrobky JAFRA jsou Mexiko a USA. JAFRA je ale aktivně zastoupena i v dalších evropských zemích. V roce 2012 dosáhla obratu ve výši 466 milionů eur. V poslední době byly založeny pobočky také v dalších zemích, a to v Rusku, Brazílii a Indii. V celosvětovém měřítku nabízí tato divize práci pro více než 570 000 samostatných poradců, a tím také příležitost vybudovat si jistou a finančně nezávislou existenci.  JAFRA je mimořádně inovativní podnik, orientovaný na dobrý hospodářský výsledek, jehož vizí je stát se nejlepším partnerem pro ženy a jejich rodiny. V oblasti působení firmy JAFRA se setkává mnoho národností, což je mimořádným obohacením firemní kultury. Spolupráce překračující hranice několika zemí přispívá k dobrým výsledkům a úspěšnosti podniku.

LUX Asia Pacific.

Zakoupením firmy Lux Asia Pacific v roce 2001 rozšířila firma Vorwerk svou dosavadní činnost v Číně a vytvořila si další důležitý pilíř ve významném světadíle s velikým potenciálem růstu, jakým je Asie. Hlavními trhy firmy Lux Asia Pacific jsou Indonésie a Thajsko. Nejen tam, ale i v ostatních regionech jihovýchodní Asie prodává Lux kvalitní vodní filtry, čističky vzduchu, vysavače prachu a veškeré příslušenství k těmto výrobkům. Výrobky se prodávají v přímém prodeji prostřednictvím asi 4 000 odborných poradců. Divize Lux Asia Pacific dosáhla v roce 2012 obratu ve výši 35 milionů eur. Struktura prodeje je přizpůsobena asijským potřebám. Podle situace v jednotlivých zemích pracují prodejní týmy systémem domácího prodeje, to znamená, že zvoní přímo u dveří zákazníka, nebo si dohodnou předvádění výrobku u zájemců, kteří jsou jim doporučeni.  Tato obchodní oblast se nachází v neustálém pohybu a firma proto také nepřetržitě hledá nové pracovníky. Lux Asia Pacific podporuje své zaměstnance a dává jim prostor k rozvoji, čímž jim nabízí nejen opravdu zajímavé možnosti profesního růstu, nýbrž také základnu pro jistou budoucnost.

Skupina akf.

Leasing nebo úvěrové financování mobilních investičních prostředků, financování prodeje a řízení vozového parku – banka akf, leasing akf a servicelease akf nabízejí pro každou oblast prvotřídní řešení a poradenství. Portfolio je doplněno službou online, která nabízí bezpečné a transparentní produkty finančních investic. Skupina akf zaměstnává 344 pracovníků. Hlavním trhem bankovní skupiny akf je Německo. Mimoto se v posledních letech vybudovaly první zahraniční společnosti, a to ve Španělsku – akf equiprent espana, v Polsku – akf leasing Polska a v Itálii – akf servicelease italia.  Ve skupině akf se živě praktikuje výměna nápadů a podnětů, která není omezena jen na jednu hierarchickou rovinu. Transparentnost je totiž základem důvěryhodnosti. A jen vzájemná důvěra dlouhodobě zajišťuje dobré obchodní vztahy a nejlepší výkony. Naši pracovníci zažívají každý den, že jsou důležitou součástí firmy a že jen tak se může vytvořit dobrá týmová spolupráce a vědomí odpovědnosti.

Vorwerk CARPETS.

I přes obtížnou situaci na trhu se závodu Vorwerk Carpets daří velmi dobře obstát v konkurenci, protože našel na trhu niku, kterou se mu podařilo obsadit. Je to segment cenově dražších a vysoce kvalitních kobercových materiálů. Hlavním trhem je Německo. Mimoto závod vyváží své výrobky do 49 dalších zemí. V roce 2012 zaměstnávala společnost Vorwerk Carpets 330 lidí a dosáhla obratu ve výši 74,2 milionů eur.  Závody Vorwerk Carpets jsou podnikem vyrábějícím značkové zboží, ve kterém je středem pozornosti nejen koncový zákazník, ale i vlastní zaměstnanci. V rámci skupiny Vorwerk zaujímá tato divize vůdčí roli v oblasti personálního rozvoje, protože každý pracovník zde dostává mimořádnou podporu při osobním růstu a značný prostor pro samostatné rozhodování, například při flexibilní pracovní době na bázi důvěry. Vedení podniku a další vedoucí pracovníci jsou vždy ve spojení se svými zaměstnanci a zapojují je do rozhodovacích procesů a plánovaných změn, které se v podniku odehrávají.

Vorwerk Direct Selling Ventures.

Vorwerk Direct Selling Ventures je investiční společnost skupiny Vorwerk. Své investice zaměřuje na rychle rostoucí podniky se strukturou, která odpovídá obchodnímu modelu přímého vztahu ke klientovi. Společnost Corporate Venture Capital investuje na celém světě a má účast na podnicích se sídlem v Německu, Rakousku a USA.

HECTAS facility management holding.

HECTAS Facility Services je jeden z mála významných podniků v Evropě nabízejících kvalitní řešení v oblasti údržby budov a technických služeb. Podnik založený v roce 1974, který má hlavní sídlo ve Wuppertalu a pobočky v sedmi evropských zemích, zaměstnává v segmentech úklidu budov, technické správy budov a ostrahy objektů více než 12 000 pracovníků. Své služby, splňující i ty nejvyšší nároky, nabízí HECTAS formou individuálních řešení vypracovaných pro každého zákazníka v řadě odvětví, například v oblasti průmyslu, administrativy, potravinářství, zdravotnictví a pečovatelských služeb, stejně jako pro objekty z oblasti obchodu a logistiky. Mezi oběma podnikatelskými skupinami, čili sesterskou společností HECTAS Facility Services a skupinou Vorwerk & Co. KG, existuje intenzivní kontaktní síť a produktivní spolupráce.

Skupina Vorwerk je mezinárodní koncern s hlavní sídlo holdingové společnosti v německém Wuppertalu. Společnost se zaměřuje hlavně na výrobu a prodej produktů formou přímého prodeje v domácnostech zákazníků a nemá kamenné obchody (kamenné obchody Německu). Prodej zajišťují nezávislí obchodní zástupci.  V České republice společnost působí prostřednictvím dceřiné společnosti VORWERK CS k.s. a prodává zde vysavače „Kobold“ a kuchyňské přístroje „Thermomix“.  Včetně obchodních zástupců zaměstnává společnost celosvětově více než 600.000 lidí (stav 2009). V roce 2009 dosáhla společnost obratu necelých 2,3 miliardy EUR, z toho přímý prodej generoval 1,540 miliardy EUR, čímž je třetí největší společností v přímém prodeji na světě.

Vorwerk is an international diversified corporate group headquartered in Wuppertal, Germany. The main business is the direct distribution of various products like household appliances (e.g. Kobold vacuum cleaners), fitted kitchens and cosmetics. Vorwerk was founded in 1883.  The company, which is family-owned and operated as a limited partnership, reported having 12,000 full-time employees and over 590,000 self-employed sales representatives in more than 70 countries worldwide as of 2014. The largest proportion of sales representatives (546,000) work for the US-based subsidiary JAFRA Cosmetics. The company posted revenue of €2.8 billion in 2014.