Předehra.

Řeka Kollaa nebyla původně vybrána jako první „hlavní“ obranná pozice, ta byla vybudována východněji. Kollaa představovala pouze silnou rezervní pozici. Ovšem vpád 2 divizí Rudé armády zastihl finské jednotky v okamžiku, kdy ještě nebyly rozmístěny a připraveny na boj. Poté, co byly předsunuté posty smeteny a nepřítel vytvořil menší průlomy i v první hlavní linii, rozhodl se velitel 12. divize, že se stáhne za řeku Kollaa - dílem protože si nebyl jist, zda dokáže průlomy zlikvidovat bez nepřijatelných ztrát, dílem proto, že se domníval, že ústup do pustých oblastí ztlumí nepřátelskou údernou sílu.

Plány stran.

Ruský plán.

Rudá armáda předpokládala, že díky mohutné početní převaze i lepší výzbroji prolomí finské pozice a bude moci pokračovat dále do nitra Ladožské Karelie. Tento průnik měl jistit sovětské jednotky operující jižněji a (pokud by byly méně úspěšné, než se předpokládalo) obchvátit jim vzdorující síly. Původně se nepředpokládaly vážnější problémy.

Finský plán.

Oblast původně představovala pouze silnou rezervní linii, s jejím využitím se ovšem počítalo, neboť plán finské obrany vůči předpokládané přesile nepřítele počítal s využitím zmnožených obranných postavení. Nutno ovšem říci, že na Kollaa došlo mnohem dříve, než bylo původně plánováno. Finské hlavní pozice se táhly podél jezera a řeky Kollaa až k Soutsenlampi a na křídlech je chránila neprostupná pustina tvořená pralesem, jezery a bažinami zasypanými sněhem, kde se vlastně nenacházely žádné vojensky využitelné cesty. Celkově se jednalo o velmi silnou obrannou pozici.

Průběh bojů.

Finské jednotky se rozmístily převážně ve středu oblasti a pokryly nejdůležitější komunikace. Severní a jižní křídlo chránily vybrané lyžařské oddíly. Útok dvou sovětských divizí (56. a 164.) směřující na střední úsek obrany byl odražen a útočníci utrpěli vážné ztráty, taktéž se vedlo i jednotkám, které se poté pokusily obchvátit finské pozice severní a jižní pustinou. Ty totiž nedisponovaly lyžemi ani sněžnicemi a pro mnohem mobilnější Finy tak nepředstavovaly rovného soupeře už z tohoto důvodu. Ztráty Finů byly několikanásobně menší, leč je třeba pamatovat, že byly mnohem bolestnější, protože se prakticky nedaly nahradit.  Obě strany pak úvízly ve svých postaveních, Rudá armáda ale mohla doplňovat své stavy a přisunovat další jednotky a plánovala nový útok, pro který připravovalo cestu dlouhodobé ostřelování a bombardování finských postavení a komunikací. Naproti tomu 12. divize byla podstatně oslabena, když byla část jejích mužů odvelena na jih podpořit útočné akce 13. pěší divize.  Počátkem února na torzo dvanácté divize zaútočily 4 divize Rudé armády (k původním dvěma částečně doplněným se přidaly 75. a 128.) podporované tankovou brigádou. Sovětská strana posílila své dělostřelectvo a letecké jednotky nad oblastí, takže finské jednotky se díky absolutní vzdušné a dělostřelecké převaze nepřítele mohly přesouvat jen v noci a měly jen velmi omezené možnosti, jak uzavřít již jednou vzniklý průlom, kolem kterého se okamžitě zvedala neprostupná stěna přehradné palby. Ruští ženisté začali budovat cesty skrz severní a jižní pustinu a zprovoznili Finy poškozené úseky železnice procházející středem oblasti, což jim umožnilo plynulý přísun munice a prakticky nepřetržitou dělostřeleckou palbu. Ztráty 12. divize začaly prudce růst a docházela jí munice. Dostala sice nazpět své na jih odeslané jednotky i nějaké menší posily, ale její pozice se prudce zhoršovala zejména na křídlech. Koncem února sice dokázala přinutit k částečnému ústupu jednotky ohrožující ze severu a jihu její týl a velitelství v Loimole, avšak její pozice se brzy začaly hroutit pod novým náporem zejména na střední a jižní části fronty. Posily, které dostávala, byly tak malé, že nedokázaly ani nahradit padlé, navíc většinu z nich tvořili čerství odvedenci nebo přestárlí rezervisté, kteří neměli patřičné kvality (nezřídka se stávalo, že většina nováčků nepřežila své první nasazení).  Ke konci války už finská obrana kolabovala. 12. března byli Finové přinuceni opustit většinu postavení na řece Kollaa a jejich zoufalý protiútok z posledního dne bojů si vyžádal nasazení všech myslitelných rezerv, které se daly v Kollaa a jeho okolí najít. Je nemyslitelné, že by byli schopni v případě dalšího pokračování bojů údržet oblast pod kontrolou výrazně delší dobu.

Zajímavosti.

V oblasti operoval v řadách 12. divize i nejúspěšnější finský odstřelovač a jeden z nejúspěšnějších odstřelovačů všech dob, Simo Häyhä.  V bitvě bojoval a padl nadějný finský režisér Nyrki Tapiovaara.  V průběhu bitvy Finové používali bojové heslo (pokřik) "Kollaa kestää!" (česky Kollaa udržíme!). Toto heslo bylo vytvořeno na základě rozhovoru mezi generálem Hägglundem a jedním z důstojníků 12. divize, poručíkem Juutilainenem. Na generálovu otázku „"Udržíte Kollaa?"“ (orig. "Kestääkö Kollaa?") poručík Juutilainen, známý pro své předchozí působení ve francouzské Cizinecké legii jako "Postrach Maroka", odpověděl: "Ano, udržíme, pokud nám nerozkážete zdrhat." (orig. "Kyllä kestää, ellei käsketä karkuun juoksemaan.").  Na téma bitvy vznikla hra "Kollaa kestää" či "Kollaa Will Hold", hraná přes e-mail.  V Rautjärvi se nachází malé muzeum připomínající bitvu.

Bitva o Kollaa je významné střetnutí zimní války, které se odehrálo v Ladožské Karélii. Finská 12. pěší divize v něm dokázala za cenu těžkých ztrát zastavit postup nejprve dvou a později čtyř divizí Rudé armády. Bitvu ukončil až konec války, nutno ale podotknout, že v dané chvíli už finská obrana kolabovala a další prodloužení bojů by patrně znamenalo zničení 12. divize a kolaps fronty v celé Ladožské Karelii.

The Battle of Kollaa was fought from December 7, 1939, to March 13, 1940, in Ladoga's Karelia, Finland, as a part of the Soviet-Finnish Winter War.


Geografie.

Poloha.

Chioggia se nachází na malém poloostrově v Jaderském moři mezi Benátskou lagunou a deltou Pádu přibližně uprostřed cesty z Benátek do Ferrary a asi 50 km od Padovy a Roviga. Chioggia je spojena s letoviskem Sottomarina.

Klima.

Nejnižší teploty jsou zde v lednu (průměr je +2,9 °C), nejvyšší v červenci (průměr je +23,8 °C).

Historie.

Ve středověku byla Chioggia bohatým městem, ale roku 1379 ji vyplenili Janované, a když o dva roky později tuto janovskou flotilu zničili Benátčané, mocnějším Benátkám se Chioggia neubránila.

Památky a kultura.

V Chioggii se odehrává slavná komedie Carla Goldoniho "Poprask na laguně" ("Le baruffe chiozzotte", 1762), která je také psána místním nářečím.

Kostely.

Ve městě je mnoho kostelů. Dnes je kostel farností a poutním místem pro svůj zázračný a impozantní kříž.

Patroni města.

Patrony města jsou Felic a Fortunato, kteří zemřeli v mukách, protože bojovali za svou víru v Krista. Byli to dva mladí bratři, kteří přišli do severoitalského města Aquileia za obchodem. Zde byli přistiženi v lese poblíž města jak se modlí, byli mučeni a nakonec jim byla sťata hlava. Jejich těla pak byla pohřbena jedno vedle druhého v Aquileia. Poté byly relikvie převezeny do Malamocca, které bylo ustanoveno jako sídlo biskupa. Nakonec v roce 1100 se sídlo přestěhovalo do Chioggi a díky tomu také relikvie Feliceho a Fortunata, kde jsou dnes uloženy v místní katedrále.

Univerzita.

V Chioggie je jedna z poboček Padovské univerzity Università degli Studi di Padova v Paláci Grassi umístěném na břehu kanálu Vena. Studuje se zde mořská biologie. Město je pro tento obor ideální pro svou blízkost moři. Univerzita má také hydrobiologickou výzkumnou stanici.

Obyvatelstvo.

Příjmení obyvatel.

Chioggia představuje v Itálii zvláštní demografický případ. Vyskytují se zde totiž převážně dvě příjmení – Boscolo a Tiozzo.

Vývoj počtu obyvatel.

"Počet obyvatel"

Chioggia (v benátském dialektu Cióxa, latinsky Clodia maior) je italské město v oblasti Benátsko v provincii Venezia. Mnohými je nazývána malé Benátky kvůli své historické zástavbě v centru města, která se podobá té benátské. Je to kouzelné rybářské městečko s bohatou historií, propletené kanály a mosty. Největším z kanálů je Canal Vena, přes který vede 9 mostů, z nichž největším je Ponte Vigo. Její uličky jsou všechny téměř kolmé k náměstí a připomínají tak trochu rybí kost. Ze vzduchu se pak historické centrum pro svůj tvar podobá rybí ploutvi.  Je římského původu, ve středověku to bylo druhé nejdůležitější město Benátské republiky.

Chioggia (; , ; ) is a coastal town and "comune" of the Metropolitan City of Venice in the Veneto region of northern Italy.


Rodina a dětství.

Matejkovi prarodiče byli čeští zemědělci v Roudnici u Hradce Králové. Otec František Xaver Matějka byl rodákem z Hradce Králové a v Haliči působil jako vychovatel a učitel hudby. Zpočátku pracoval u rodiny Wodzických v Koscielnikách (dnes součást Nové Huty) a později se přestěhoval do Krakova, kde uzavřel manželství s Kateřinou Rosbergovou, pocházející z polsko-německé rodiny zámožných sedláků.  Jan byl jejich devátým dítětem z celkem jedenácti. Již od raného dětství projevoval nevšední výtvarné nadání, což mu umožnilo postup do vyšších tříd, jelikož v téměř všech ostatních předmětech propadal. Nikdy se nenaučil žádný cizí jazyk a těžce bojoval i s polštinou.

Malířská tvorba.

V mládí prožil ostřelování Krakova Rakušany v roce 1848 a také byl svědkem Listopadového povstání, které podporoval finančně. Vlivem těchto národních tragedií se začal věnovat historické malbě místo dosavadní církevní tvorby. Často umisťoval na svých plátnech osoby, které se ve skutečnosti dané události neúčastnily (např. Hugo Kollataj a generál J. Wodzicki na obrazu Bitwa u Racławic), nešlo mu však o přesné zmapování historie, ale o symbolicko-filozofické působení díla a edukační účinek.

Soukromý život.

V roce 1864 se oženil s Teodorou roz. Giebultowskou, s kterou měl pět dětí: Beatu, Helenu, Tadeáše a Jiřího. Poslední Regina zemřela v kojeneckém věku. Žena mu byla inspirací a modelem k četným dílům (např. královna Bona Sforza v „Pruském holdu”). Ještě za života si vydobyl svou tvorbou celonárodní uznání, a stal se všeobecně uznávaným klasikem. Stal se však i slavným celosvětově (zejména úspěšné byly výstavy v Paříži). On sám unikal pozornosti veřejnosti a osobní účast na oficiálních společenských událostech byla pro něho značně stresující. V domě, kde Matejko v Krakově bydlel je dnes Matejkovo muzeum. Byl prvním rektorem Výtvarné akademie v Krakově. Z jeho žáků jsou nejslavnější Jacek Malczewski, Stanisław Wyspiański, Józef Mehoffer a Maurycy Gottlieb.  Matejko je pohřben v čestné aleji Rakowického hřbitova v Krakově.

Jan Alojzy Matejko (24. června 1838 Krakov – 1. listopadu 1893 Krakov) byl nejslavnější polský malíř, tvůrce monumentálních obrazů s historickou tematikou a bitevních scén. Jako datum jeho narození je často chybně udáván 24. červen. Malíř sám tvrdil, že se narodil 30. července.

Jan (Alojzy) Matejko (; also known as Jan Mateyko; 24 June 1838 – 1 November 1893) was a Polish painter known for paintings of notable historical Polish political and military events. His works include large oil on canvas paintings like "Rejtan" (1866), "Union of Lublin" (1869) or "Battle of Grunwald" (1878), numerous portraits, a gallery of Polish kings, and murals in St. Mary's Basilica, Kraków. He is referred to as the most famous Polish painter or even the "national painter" of Poland.  Matejko spent most of his life in Kraków. His teachers at the Kraków Academy of Fine Arts included Wojciech Korneli Stattler and Władysław Łuszczkiewicz. Later, he became a director at this institution, which eventually was renamed the Jan Matejko Academy of Fine Arts. A number of his students became prominent painters themselves, including Maurycy Gottlieb, Jacek Malczewski, Józef Mehoffer and Stanisław Wyspiański.


Pojetí čeledi.

Pojetí čeledi a její zařazení do řádu se v průběhu vývoje taxonomie rostlin značně měnilo. Nejmodernější systémy, jako je třeba APG II, do ní zařazují dříve samostatnou čeleď okřehkovité ("Lemnaceae"), což jsou extrémně redukované vodní rostliny. Např. Tachtadžjanův systém uznává také samostatnou čeleď "Pistiaceae" s druhem "Pistia stratiotes", která je v nejmodernějších systémech rovněž řazena pod árónovité. Naopak některé starší systémy do čeledi árónovité řadí i puškvorec ("Acorus"). Ten je v systému APG II řazen nejen pod samostatnou čeleď "Acoraceae", ale dokonce i pod samostatný řád "Acorales". Čeleď árónovité je v systému APG II řazena pod řád žabníkotvaré ("Alismatales"), ve starších systémech je často odlišován menší samostatný řád árónotvaré ("Arales").

Popis.

Jedná se o byliny nebo keře, někdy až stromkovitého vzrůstu, jsou vytrvalé, vzácněji jednoleté, často s hlízami nebo oddenky. Jsou to pozemní rostliny, ale někdy i epifyty, liány, nebo vodní rostliny, kořenující ve dně i plovoucí (např. "Pistia", česky babelka). Patří sem i extrémně redukované plovoucí rostliny podčeledi "Lemnoidae". Listy jsou někdy nahloučeny na bázi, jindy nikoliv, jsou řapíkaté (výjimečně přisedlé), střídavé, s listovými pochvami. Žilnatina je zpeřeně či dlanitě větvená, nebo souběžná. Listy jsou často srdčité, hrálovité nebo střelovité. V případě podčeledi "Lemnoidae" má celá lodyha „stélkovitý tvar“, „stélka“ je drobná a kulovitá či čárkovitá, někdy je tento útvar z morfologického hlediska považován za list. Jedná se o rostliny jednodomé nebo dvoudomé, či mnohomanželné, květy oboupohlavné nebo jednopohlavné. Květy jsou v květenstvích, v ztlustlých klasech, někdy se tento typ květenství nazývá palice. Květenství podepřeno toulcovitým listenem (někdy barevným), vzácně bez toulce. Květenství se skládá z mnoha květů, které jsou uspořádány do spirály, vzácně do přeslenu. V případě podčeledi "Lemnoidae" může být květenství redukováno až na 2 - 3 květy. Okvětí chybí nebo přítomno 4 - 8, výjimečně až 12 okvětních lístků, ve 2 přeslenech, převažuje však uspořádání 2 + 2 nebo 3 + 3. Okvětní lístky jsou drobné a často ztlustlé. Tyčinek je 4 - 8, výjimečně až 12, ve 2 přeslenech, převažuje však uspořádání 2 + 2 nebo 3 + 3. Gyneceum je složeno ze 3 plodolistů, vzácněji z 1 - 8, monomerické (či pseudomonomerické) nebo synkarpní, čnělka 1, semeník je svrchní. Plod je dužnatý, vzácně suchý, zpravidla peckovice nebo bobule, vzácněji oříšek, měchýřek nebo tobolka.

Rozšíření ve světě.

Je známo asi 115 rodů a asi 2000 druhů, které jsou rozšířeny hlavně v tropech a subtropech, méně v mírném pásu.

Rozšíření v ČR.

V ČR rostou zástupci 5 rodů a celkově 10 druhů. Z pozemních druhů zde roste árón plamatý ("Arum maculatum"), árón východní ("Arum cylindraceum") a ďáblík bahenní ("Calla palustis"). Občas přechodně zplaňuje tropická vodní rostlina babelka řezanovitá ("Pistia stratiotes"). Rod okřehek ("Lemna") je zastoupen 4 - 5 druhy: okřehek menší ("Lemna minor"), okřehek trojbrázdý ("Lemna trisulca"), okřehek hrbatý ("Lemna gibba"), nedávno byl potvrzen okřehek červený ("Lemna turionifera"). Výskyt druhu okřehek nejmenší ("Lemna minuta") je zatím jen předpokládán. Z rodu závitka ("Spirodela") je to závitka mnohokořenná ("Spirodela polyrhiza") a z rodu drobnička ("Wolffia") je to drobnička bezkořenná ("Wolffia arrhiza"), kterou máme největší šanci najít na Břeclavsku. Další (většinou původem tropické) rostliny se pěstují jako pokojové či akvarijní, např. toulitka ("Anthurium"), monstera ("Monstera"), difenbachie ("Dieffenbachia"), anubis ("Anubias") nebo kryptokoryna ("Cryptocoryne").

Seznam rodů.

"Adelonema", "Aglaodorum", "Aglaonema", "Alloschemone", "Alocasia", "Ambrosina", "Amorphophallus", "Amydrium", "Anadendrum", "Anaphyllopsis", "Anaphyllum", "Anchomanes", "Anthurium", "Anubias", "Apoballis", "Aridarum", "Ariopsis", "Arisaema", "Arisarum", "Arophyton", "Arum", "Asterostigma", "Bakoa", "Biarum", "Bognera", "Bucephalandra", "Caladium", "Calla", "Callopsis", "Carlephyton", "Cercestis", "Chlorospatha", "Colletogyne", "Colobogynium", "Colocasia", "Croatiella", "Cryptocoryne", "Culcasia", "Cyrtosperma", "Dieffenbachia", "Dracontioides", "Dracontium", "Dracunculus", "Eminium", "Englerarum", "Epipremnum", "Fenestratarum", "Filarum", "Furtadoa", "Galantharum", "Gamogyne", "Gearum", "Gonatopus", "Gorgonidium", "Gymnostachys", "Hapaline", "Helicodiceros", "Hestia", "Heteroaridarum", "Heteropsis", "Holochlamys", "Homalomena", "Hottarum", "Incarum", "Jasarum", "Lagenandra", "Lasia", "Lasimorpha", "Lemna", "Leucocasia", "Lorenzia", "Lysichiton", "Mangonia", "Monstera", "Montrichardia", "Nephthytis", "Ooia", "Orontium", "Pedicellarum", "Peltandra", "Philodendron", "Philonotion", "Phymatarum", "Pichinia", "Pinellia", "Piptospatha", "Pistia", "Podolasia", "Pothoidium", "Pothos", "Protarum", "Pseudohydrosme", "Pycnospatha", "Remusatia", "Rhaphidophora", "Rhodospatha", "Rhynchopyle", "Sauromatum", "Scaphispatha", "Schismatoglottis", "Schottariella", "Schottarum", "Scindapsus", "Spathantheum", "Spathicarpa", "Spathiphyllum", "Spirodela", "Stenospermation", "Steudnera", "Stylochaeton", "Symplocarpus", "Synandrospadix", "Syngonium", "Taccarum", "Thaumatophyllum", "Theriophonum", "Typhonium", "Typhonodorum", "Ulearum", "Urospatha", "Vietnamocasia", "Wolffia", "Wolffiella", "Xanthosoma", "Zamioculcas", "Zantedeschia", "Zomicarpa", "Zomicarpella"

Árónovité ("Araceae") je čeleď jednoděložných rostlin z řádu žabníkotvaré ("Alismatales"). Jsou to byliny i dřeviny, pozemní nebo vodní rostliny, liány i epifyty, často s hlízami či oddenky. Květy jsou drobné, v palicovitém květenství většinou podepřeném toulcem. Čeleď zahrnuje asi 2000 druhů ve 115 rodech a je rozšířena po celém světě, zejména však v tropech. V České republice se vyskytují 2 druhy árónu, ďáblík bahenní, ze vzplývajících druhů okřehky, závitka mnohokořenná a drobnička bezkořenná. Některé druhy náležejí mezi oblíbené pokojové nebo akvarijní rostliny.

The Araceae are a family of monocotyledonous flowering plants in which flowers are borne on a type of inflorescence called a spadix. The spadix is usually accompanied by, and sometimes partially enclosed in, a spathe or leaf-like bract. Also known as the arum family, members are often colloquially known as aroids. This family of 114 genera and about 3750 known species is most diverse in the New World tropics, although also distributed in the Old World tropics and northern temperate regions.  One of the largest collections of living Araceae is maintained at the Missouri Botanical Gardens.


Teorie anomie v díle Émila Durkheima.

V řadě svých studií analyzoval změnu a sociální integritu. Zajímal se o situaci, kdy je v důsledku sociální změny integrita společnosti ohrožena. V každé společnosti existuje podle Durkheima normativní a hodnotový řád. Pokud se s ním členové společnosti identifikují, funguje společnost normálně. Pokud ale hodnoty nejsou jasně stanoveny, dochází k ohrožení integrity společnosti. Tuto situaci nazývá Durkheima "stav anomie", tedy "stav beznormativnosti a rozkladu norem" ve skupinách a ve společnostech.  Tendence k anomie Durkheim nalézá v souvislosti se sociální změnou v moderní společnosti. Třídní konflikty druhé poloviny 19. století například nechápe jako příčiny krize, ale jako její projevy. Vznikly v důsledku příliš rychlého rozvoje ekonomiky, na který nedostatečně rychle zareagovala proměna morálních norem. Anomie jako rozpad řádu může být historicky podmíněna například válkami, revolucemi či společenskými změnami, při nichž přestávají platit staré normy a dochází k celkovému uvolnění sociální kontroly a současně nové normy nejsou ještě utvořeny a všeobecně akceptovány.  Teorii anomie rozpracoval Durkheim především ve své studii o sebevražednosti jako sociologickém jevu. Durkheim rozlišuje mezi sebevraždou "egoistickou", motivovanou přetržením vazeb jedince k druhým, a "altruistickou sebevraždou", charakterizovanou zdůrazněním pocitu identity se sociální skupinou, který vede až k odhodlání obětovat za ni svůj život. Hlavní příčinou obou sebevražd je příliš slabá nebo příliš silná sociální integrace. Dále Durkheim rozlišuje mezi sebevraždou "anomickou" a sebevraždou "fatalistickou", které jsou motivovány příliš slabým nebo příliš silným pocitem regulace. K anomické sebevraždě dochází v okamžiku, kdy přestávají platit závazné normy chování skupiny nebo společnosti. Anomie je stavem vyvolaným rozpadem hodnotových a normativních systémů. O fatalistické sebevraždě se Durkheim ve svém díle zmiňuje jen okrajově. Hlavní motivací je na rozdíl od anomické sebevraždy přílišná společenská regulace. Uchylují se k ní jedinci, jejichž touhy jsou potlačovány společenskými normami. Durkheim jako příklad uvádí otroky, kteří v minulosti nemohli změnit své společenské postavení.

Etymologie.

Slovo pochází z řeckého ανομία a je složeninou předložky "a" = ne a podstatného jména "nomos" = zákon. Řekové rozlišovali mezi slovy "nomos" (zákon) a "arché" (počáteční stav, axiom, princip). Například i monarcha, jako jediný vládce, byl podřízen platným zákonům ("nomos"). V původním demokratickém uspořádání městských států byla vláda většiny výrazem "arché", protože se jednalo o zvykový systém založený na moci, který nemusel, ale mohl vytvářet zákony ("nomos"). Tím pádem původní význam slova anomie označoval cokoliv nebo kohokoliv popírajícího nebo překračujícího zákon, nebo situaci, kdy tyto zákony neplatí, což vyúsťuje v bezpráví.

Historie.

Émile Durkheim zpočátku používal pojem anomie jinak, než ho chápeme dnes. Ve své studii o dělbě práce (fr. "De la division du travail social", 1893) jím popisoval porušování lidské tendence k soudržnosti s ostatními. Ve svém dalším spisu Sebevražda (fr. La suicide, 1897), kde se Durkheim snaží o detailní analýzu sebevraždy, však už tento pojem nabývá jiného významu. A tím je popis nedostatku sociálních regulací, který nastává, pokud nejsou předem přesně stanoveny normy a hodnoty ve společnosti.

Anomie jako sociální porucha.

Tímto fenoménem se zabýval Durkheim zvláště ve svém spisu „Sebevražda“ (1897). Podle něj existují čtyři typy sebevražd. Jedním z nich je i anomická sebevražda, která je podle něj zapříčiněna pocity odcizení a zbytečnosti pramenící z absence či oslabení norem a morálních hodnot. Protipříkladem je sebevražda fatalistická, která může nastat, když jsou lidé nadměrně omezováni a tím jsou v průběhu doby potlačeny jejich vášně. Anomie se u jedince může objevit, např. pokud jeho okolí prodělalo významné změny v ekonomické rovině (týkající se zejména majetku). Obecněji se však dá říci, že podnětem k anomii může být stav výrazného rozporu mezi celkově uznávaným hodnotovým systémem a realitou všedního dne. Toto tvrzení odporovalo předešlým teoriím o sebevraždě, které za příčinu považovaly negativní události zasahující do života jednotlivce následované depresemi.  Podle Durkheimova názoru tradiční náboženství poskytovala základ pro sdílení společných hodnot, který právě anomickému jedinci chybí. Dělba práce, která začala převládat od dob průmyslové revoluce, navíc vedla lidi více k sledování svých osobních zájmů než k navazování dobrých vztahů s komunitou.  Robert King Merton na pojmu "anomie" postavil svoji teorii sociálního napětí. Anomii definoval jako výrazný nesoulad mezi obecně uznávaným hodnotovým systémem ve společnosti a legitimními prostředky pro jejich dodržování. Jinými slovy jedinec trpící anomií by sledoval legitimní celospolečenské cíle, avšak nebyl by schopen těchto cílů dosáhnout prostředky, které by nebyly v rozporu s obecně uznávanými hodnotami z důvodu strukturálních omezení společnosti. Tato situace tak má nutně za následek deviantní chování.Ve stejném smyslu používá pojem "anomie" i Friedrich Hayek.  Anomie hraje svou roli i ve studiích amerického sociologa Talcotta Parsonse. Ten ji uvažuje jako základ fašizace sociálního života (Parsons: Essays on Sociological Theory, 1964) a zkoumá za tímto účelem situaci v nacistickém a postnacistickém Německu. Jeho závěrem je domněnka, že anomie může být důsledkem jakékoliv situace, která se vymyká předešlým ustáleným definicím situací a symbolů. V západních společnostech bývá tento pojem úzce spjat s pojmem racionalizace, který zavádí již Max Weber. Ta, jako rychle se rozmáhající trend, může ve společnostech vyvolat krátkodobou a v krajních případech až trvalou anomii. Ve většině zemí tento trend nastartoval pokrok a posunul společnost o krok dál. Ne však v Německu, kde dopomohl k revoluci, která měla za následek potlačení demokracie a humánnosti.  Anomie, jako sociální porucha, by se neměla zaměňovat s pojmem anarchie. Ten označuje absenci vládců, hierarchie, nebo jakéhokoliv vedení, zatímco anomie vyjadřuje nepřítomnost norem, struktur a organizací. Mnoho zastánců anarchismu tvrdí, že anarchie nutně nevede společnost do stavu anomie, že právě spíše hierarchické vedení se velkou měrou podílí na bezpráví.

Anomická dělba práce.

Anomická neboli nenormální dělba práce je dle Émila Durkheima charakterizována přílišnou rozdrobeností a specializací dělby práce ve společnosti a úpadkem morálních hodnot. Jedinci se snadno stanou izolovanými a ztrácejí kontakt s ostatními lidmi. „Pro to, aby dělba práce produkovala solidaritu, nestačí, aby každý měl svůj úkol. Je třeba, aby každému jeho úkol též vyhovoval.“ (Durkheim: Vzdělání a sociologie, 1922: 368)

Anomie v literatuře a ve filmu.

V existenciální novele / románu "Cizinec" Alberta Camuse se hlavní hrdina Meursault snaží bránit ztrátě hodnotového systému vytvořením nového. Po většinu času se tak nachází ve stavu anomie, což dokládá i jeho apatie, vyjádřená hned v prvních řádcích knihy: „Dnes zemřela maminka. Nebo možná včera, nevím.“  Dostojevskij, jehož práce je často považována za filosofickou předzvěst existencialismu, ve svých románech nezřídka vyjadřuje podobné myšlenky. V knize Bratři Karamazovi se postava Dimitrije Karamazova ptá svého ateistického přítele Rakitina: "„ …bez Boha a věčného života? Všechno je pak dovoleno, mohou dělat co se jim zlíbí?"“ Raskolnikov, anti-hrdina Dostojevského románu Zločin a trest, představuje svou filosofii, když zabije starou lichvářku a její sestru tím, že si odůvodňuje svůj čin slovy: "„ …nebyla to lidská bytost co jsem zabil, byl to princip!“"  "Stepní vlk" Hermanna Hesseho také vykresluje velice zřetelný obraz anomie. Hlavní hrdina zde tvrdí, že lidé v době raného středověku netrpěli víc než lidé žijící v době klasické antiky a naopak. Jsou to spíše lidé, kteří žili v období mezi těmito dvěma periodami, kteří trpěli nejvíce, protože neměli v co věřit. Z tohoto pohledu člověk z raného středověku, který by byl vsazen do antického prostředí, by zažíval nesnesitelné pocity sklíčenosti a pohlcující agónie.

Anomie (z řeckého "a" = ne, "nomos" = zákon) je označení pro takový stav společnosti, kdy přestávají platit pravidla a normy. Ve vztahu k jedinci vyjadřuje toto slovo stav oslabení norem a morálních hodnot. V politickém smyslu se slovo objevuje už ve starověku, v Bibli a teologické literatuře označuje bezzákonnost v právním, ale i morálním smyslu.  Anomie patří mezi klíčové pojmy sociologické teorie, kam jej zavedl francouzský sociolog Émile Durkheim. Durkheim tak označoval sociálně patologický stav nedostatečné sociální regulace.

Anomie () is a societal condition defined by an uprooting or breakdown of any moral values, standards, or guidance for individuals to follow. Anomie may evolve from conflict of belief systems and causes breakdown of social bonds between an individual and the community (both economic and primary socialization). In a person this can progress into a dysfunction in ability to integrate within normative situations of their social world - e.g., an unruly personal scenario that results in fragmentation of social identity and rejection of values.  The term, commonly understood to mean "normlessness", is believed to have been popularized by French sociologist Émile Durkheim in his influential book "Suicide" (1897). However, Durkheim first introduced the concept of anomie in his 1893 work "The Division of Labour in Society". Durkheim never used the term "normlessness"; rather, he described anomie as "derangement", and "an insatiable will". Durkheim used the term "the malady of the infinite" because desire without limit can never be fulfilled; it only becomes more intense.  For Durkheim, anomie arises more generally from a mismatch between personal or group standards and wider social standards, or from the lack of a social ethic, which produces moral deregulation and an absence of legitimate aspirations. This is a nurtured condition:


Život.

Théodore Géricault se narodil v Rouen ve Francii. Pocházel z bohaté rodiny a na malování byl materiálně zcela nezávislý. V dětství projevoval výtvarné nadání, které pak zdokonaloval v ateliéru slavného malíře Carla Verneta, byl přítelem jeho syna Horace Verneta, a později u Pierra Guerrina.  Roku 1811 se zapsal na École des Beaux-Arts v Paříži. Již následující rok podnikl na vlastní náklady studijní cestu do Itálie, kde jej ohromilo umění italské renesance a zejména dílo Michelangela. Byl též přitahován plátny Petera Paula Rubense. Po návratu do Francie tvořil stále pod vlivem školy Davidovy obrazy s tematikou koní, jezdecké scény, portréty prostých lidí, krajiny. Postupně však si vytvořil osobitý styl malování, z kterého vyzařuje i celá jeho duše – barevná, energická, extravagantní osobnost.  Z jeho děl sálá extatické napětí v kterém tvořil, kompozice vzbuzují vždy silné emoce. Pod vlivem politických událostí vytváří svá první nesmrtelná díla tvořící již přechod od neoklasicismu k romantismu (Raněný kyrysník roku 1814, Důstojník gardového jezdectva roku 1812).  Nejslavnějším dílem jeho života je "Vor Medúzy" (1819) dramaticky znázorňující skutečný příběh katastrofy lodě Medúza, která se roku 1816 potopila a cestující, kterých se zachránilo 147, byli opuštěni posádkou lodě a vydání bez jídla i pití napospas moři a podnebí. Po dvou týdnech plavby, během kterých se vyskytly i případy kanibalismu, se zachránilo 15 pološílených lidí (dalších pět zahynulo na palubě lodi Argus, která je zachránila). Příhoda, která měla velkou odezvu veřejnosti i politickou dohru, je na plátně podána s takovou drásavostí a smyslem pro tragiku, že dílo vyvolalo na Pařížském salonu roku 1819 společenský skandál.  V letech 1820–1821 pobýval Géricault v Anglii – odtud pochází série obrazů Dostihy v Epsomu (1821). Později maluje Géricault řadu portrétů duševně nemocných v psychiatrické léčebně (oleje i grafika). Dle svých oblíbených témat byl nazýván i malířem koní a bláznů. Některými experty je Géricault označován za nejnadanějšího malíře, jakého svět kdy měl.  Trpěl tuberkulózou páteře – tzv. mallum Potti, přesto rád jezdil na koni. A tento koníček mu byl osudný – zemřel na následky pádu z koně. Je pohřben na pařížském hřbitově Père-Lachaise (vpravo od centrální kaple), na jeho náhrobku je na měděné desce vyryt v malém formátu obraz Vor Medúzy.

Jean-Louis Andre Théodore Géricault [ʒɑ̃ lwi ɑ̃dʁe teodoʁ ʒeʁiko] (26. září 1791 Rouen – 26. ledna 1824 Paříž) byl francouzský malíř a grafik, hlavní představitel francouzského romantismu.

Jean-Louis André Théodore Géricault (; 26 September 1791 – 26 January 1824) was an influential French painter and lithographer, whose best-known painting is "The Raft of the Medusa". Although he died young, he was one of the pioneers of the Romantic movement.


Dějiny města.

Jméno Berchtesgaden se pravděpodobně odvozuje z podoby jména ženské mytické postavy Perchta nebo od "Perther", jména jakéhosi usedlíka, stejně jako "Gaden", t.j. ohrazené či oplocené bydliště. (Viz též "Sagenwelt des Berchtesgadener Landes|ságy berchtesgadenského kraje").  Poprvé byl Berchtesgaden zmíněn v roce 1102, což byla v roce 2002 příležitost pro velkolepou oslavu 900. výročí. Vzniku Berchtesgadenu předcházel příslib hraběnky Irmgardy ze Sulzbachu, že zde jako dík za záchranu jejího chotě po nehodě při honu, zřídí klášter. Její syn Berengar I. ze Sulcbachu a její nevlastní bratr se zasadili o naplnění tohoto slibu a na základě slibu též podnikli cestu do Říma. Pro členy řádu augustiniánů, kteří byli Berengarem povoláni, však berchtesgadenské údolí nebylo v žádném případě příjemným místem. V neproniknutelných lesích se museli obávat setkání s draky a dalšími příšerami. Proto není divu, že první probošt Eberwin dal přednost jako svému stálému sídlu až do roku 1111, klášteru Baumburg založenému teprve v roce 1107 (v severním okresu Traunstein). Teprve s vymýcením lesa získala kotlina postupně svou přitažlivost také pro zemské probošty.  Nejvyšší lesnickou správu ponechal císař Fridrich I. Barbarossa malému klášteru roku 1156 a právo horních svobod na těžbu soli a kovů si Berchtesgadeňané ihned nechali potvrdit císařskou listinou. Obojí dohromady posloužilo prvnímu hospodářskému rozvoji, jenž vynesl Berchtesgadenu udělení titulu městečka („Markt“). V roce 1294 byla jeho samostatnost vyjádřena též udělením výkonné moci hrdelního práva pro těžká provinění. Nedaleké salcburské arcibiskupství se již brzy pokoušelo rozšířit svou sféru vlivu na ekonomicky výnosný Berchtesgaden, marktschellenberský solivar byl dán velkému sousedovi do zástavy, a rovněž Berchtesgaden podléhal od roku 1393 do roku 1404 nadvládě Salzburku.  Pozdější snaha Salzburku dostat Berchtesgaden zcela pod svou kontrolu vyvrcholila „solnou válkou“. Arcibiskup Wolf Dietrich von Raitenau se dostával do konfliktu s Bavorskem, jednak kvůli výnosům z halleinských dolů a jednak kvůli snaze Maxmiliána I. prosadit zdvojnásobení cla na solnohradské zboží. Z těchto důvodů byl Berchtesgaden v noci ze 7. na 8. říjen 1611 okamžitě obsazen vojskem Wolfa Dietricha. Po krátkém válečném tažení Bavorů však musel Wolf Dietrich uprchnout, ale brzy byl dopaden, a donucen abdikovat a byl až do své smrti vězněn v pevnosti Hohensalzburg. Znovu obsazen rakouskými vojenskými oddíly byl Berchtesgaden teprve v době války o španělský trůn v roce 1704.  Již od roku 1380 byl Berchtesgaden zastoupen jako říšské léno v německém říšském sněmu (Reichstag) jedním křeslem a jedním hlasem. Díky svému jmenování říšským proboštstvím měl Berchtesgaden zastoupení v říšském sněmu v Řezně – jako jediné říšské proboštství a malé knížectví – dokonce i na knížecí lavici a kromě toho se podílel až do 17. stol. též na jednáních Solnohradského zemského sněmu. Říšské proboštství bylo od 1559 do 1723 spravováno ze sídla rodu Wittelsbachů, jenž tehdy ustavoval také ještě zeměpána a arcibiskupa arcibiskupství kolínského.  Území tehdejšího knížecího proboštství zahrnovalo území dnešních pěti obcí kotliny a některá území mimo údolí například na cestě do Solnohradu ležící obec St. Leonhard, jehož kostel byl postaven pravděpodobně již v době románské.  Bohatá naleziště soli stále znovu vzbuzovala zájem politických sousedů. V době sekularizace a s ní spojeným koncem proboštské nadvlády v roce 1803 byl novým pánem nad berchtesgadenským krajem nově zřízené Kurfiřtství salcburské, po Bratislavském míru roku 1805 pak Císařství rakouské a v roce 1809 na krátký čas Napoleonská Francie. S nástupem nového pořádku v Evropě došlo v roce 1810 k připojení berchtesgadenského údolí společně se Solnohradskem k Bavorsku a tam také zůstalo, na rozdíl od Solnohradska, jenž v roce 1816 připadl opět Rakousku.  "Viz též:" Chorherrenstift Berchtesgaden, Fürstprobstei Berchtesgaden, Gnotschaft

Doba Nacionálního socialismu.

Adolf Hitler objevil v roce 1923 kouzlo berchtesgadenského údolí. Při převzetí moci v Německu nacionálními socialisty doznal Berchtesgaden množství změn. Obersalzberg byl zabrán nacistiským režimem a prohlášen jako vůdcovo osobní ochranné území s horským statkem uprostřed, a poté získán pozemek zčásti pod sílícím nátlakem. Také předimenzované berchtesgadenské nádraží je dalším svědectvím této megalomanie. Obyvatelé města byli režimu nakloněni jen málo. Proto bylo berchtesgadenské politické hnutí Weihnachtsschützen při denacifikaci pracovně zařazeno jako skupina „vzdorujících moci“. Dokonce i místní stranické a politické vedení z velké části sestávalo z přistěhovalců. I přes všeobecně známý politický symbolismus Berchtesgadenu se letecké nálety 25. dubna 1945 omezily pouze na Obersalzberg. Kromě této výjimky neutrpěla městská infrastruktura ani zástavba téměř žádné válečné škody. Následné stažení nacistických špiček, které stále ještě zůstávaly v Berchtesgadenu, mělo vytvořit předpoklad pro předání Američanům bez boje. Ti si Berchtesgaden ještě před koncem války vymínily jako jeden ze svých opěrných bodů.  Viditelné znamení, že je doba národního socialismu v berchtesgadenském kraji přijímána kriticky, však bylo uskutečnitelné teprve roku 1999 po stažení Američanů a počátečních protestech různých místních politiků proti zřízení Dokumentačního centra na Obersalzbergu.

Poválečné období.

Berchtesgaden byl 4. května 1945 obsazen vojenským svazem složeným z amerických a několika francouzských jednotek. Ty krátce nato ustavily prvním starostou Berchtesgadenu vědce, místního rodáka známého svým protihitlerovským postojem, Rudolfa Krisse.  Jako další důsledek války přijal Berchtesgaden, stejně jako mnoho dalších zemských území, vysídlené Němce z bývalých východních území Německé říše. Tím se výrazně změnilo složení obyvatelstva Berchtesgadenu. Tito vyhnanci bez vlasti, zejména ze Sudet a Slezska, mohli být zpočátku ubytováni pouze v někdejších barácích pracovních táborů (např. ve Winklu u Bischofswiesen), které vytvořily v průběhu let nové obecní části v berchtesgadenském okresu. O něco déle pak ještě trvalo, než byli noví občané původním kmenovým obyvatelstvem Berchtesgadenu přijati jako plnohodnotní spoluobčané a sžitý element.  Pozemky patřící NSDAP přešly roku 1947 formálně do vlastnictví Svobodného státu Bavorsko (Freistaat Bayern), ovšem Američané si i nadále ponechali velkou část budov a ploch k využívání. Jako někdejší Spojenci zřídili v neporušeném Berchtesgadenu od roku 1953 jedno ze tří amerických vojenských rekreačních center (U.S. Armed Forces Recreation Center - AFRC) v Bavorsku.

Berchtesgaden dnes.

Od roku 1978 stál Berchtesgaden u příprav vzniku národního parku Berchtesgadensko, kterému též propůjčuje své jméno a jenž se stal – po velkých počátečních protestech obyvatel – jednou z velkých obchodních značek zdejšího kraje.  V posledních desetiletích byly zimní sporty dalším „exportním zbožím“ Berchtesgadenu. Sportovci jako Georg Hackl zde našli optimální podmínky pro své zimní sportovní aktivity a mezinárodní dorost je podporován ve sportovních střediscích Bavorského svazu bobování a sáňkařství ("Bayerischer Bob und Schlittensportverband - BBSV"), stejně jako na Christophorusschule Berchtesgaden na Obersalzbergu.  V Berchtesgadenské kotlině se stále častěji konají mnohé z letních i zimních sportovních akcí, jako např. MS ve Snowboardingu, lyžařské závody FIS a na prvním umělém kluzišti na světě, závody v bobování, sáňkování či skeletonu na všech úrovních.  K financování četných aktivit jako jsou například centrální zařízení typu Lázeňský a kongresový dům, krytý plavecký bazén (Watzmann Therme), jatky, atd. v podstatě samostatně hospodařící obci coby správnímu městu byl vedle Svazu cestovního ruchu vytvořen příspěvkový systém okolních obcí, jenž obci přináší značné výnosy.  V 80. letech se Berchtesgaden ucházel s podporou vysokých bavorských představitelů, mezi jinými např. tehdejšího ministerského předsedy Franze Josefa Strausse, o konání zimních olympijských her pro rok 1992, ale neúspěšně. Berchtesgaden získal v prvním z pěti volebních kol pouze 6 hlasů (z celkových 75), čímž byl vyloučen jako první ze sedmi adeptů.  Se stažením amerických vojsk roku 1996 přešlo užívání nemovitostí na Obersalzbergu na Svobodný stát Bavorsko jako vlastníka. To nakonec rozhodlo o zřízení dokumentačního střediska na Obersalzbergu, jež bylo posléze v říjnu 1999 otevřeno. Poslední velký stavební projekt na Obersalzbergu zahrnoval stržení někdejšího Platterhofu, americkými vojáky přezdívaného „General Walker“ na jehož místo byla přenesena budova odjezdové autobusové stanice ke Kehlsteinhausu, aby byly vytvořeny podmínky pro dokončení stavby pětihvězdičkového hotelu „Intercontinental Resort Berchtesgaden“ v roce 2005.  Skutečnost, že až do 90. let minulého století byl kladen důraz hlavně na masovou turistiku coby hospodářský činitel a doba pobytu hostů se zkracovala, dala základ tomu, že v současné době vzrůstá tlak na vytvoření ekonomické struktury, která by v budoucnu umožnila tvorbu nových kvalifikovaných pracovních míst a zabránila finančnímu „krvácení“ obyvatel.  Prvním krokem těchto strukturálních změn by kupříkladu mohlo být zvětšení rozsahu ekosociálního prostředí v Berchtesgadenu. Tak by měl na základě usnesení bavorského vládního kabinetu na pozemcích hotelu „Berchtesgadener Hof“, jenž po odchodu amerických vojáků zůstal prázdný, vzniknout v rámci Národního parku Berchtesgadensko "Horský dům (Haus der Berge)".

Rozvoj turistiky.

V následujících desetiletích využívali bavorští králové Berchtesgaden jako své letní sídlo a vystavěli dosavadní klášter pro řádové členy do podoby královského zámku. Po skončení prusko-francouzské války v letech 1870/1871 začíná počet návštěvníků a hostů stoupat. Malíř Carl Rottmann dokončil již ve 20. letech 19. stol. malbu Berchtesgadenských Alp – a tímto dílem také inspiroval Caspara Davida Friedricha k namalování horského masivu Watzmannu – nicméně se v té době objevovalo krásy Berchtesgadenského údolí stále více umělců, spisovatelů a také některé osobnosti z oblasti průmyslu: tak například Ludwig Ganghofer, jehož celá řada románů se odehrává na pozadí Berchtesgadenu, stejně jako třeba norští spisovatelé Jonas Lie a Henrik Ibsen. Turismus se brzy rozvinul vedle dolování soli a stal se důležitým pilířem, přičemž dřevařské řemeslo ztratilo ve stejné míře na svém významu. U malířů byly obzvláště oblíbené náměty jako jezera Hintersee a Königssee – nikoli bez důvodu se dodnes jednomu z nejkrásnějších výhledů na Königssee říká „Malerwinkel – Malířský koutek“. Zpřístupnění Obersalzbergu pro turismus začalo v roce 1877 výstavbou pensionu Moritz Moritzem Mayerem. Tento pension měl později poskytnout nocleh také Adolfu Hitlerovi dlouho před jeho uchopením moci a to také sehrálo rozhodující roli při volbě Berchtesgadenu resp. Obersalzbergu jako působivého sídla pro přijímání zahraničních vládců a ministrů.

Členění obce.

Dnešní rozloha tohoto tržního městečka pochází z doby územní reformy od roku 1972. V průběhu této územní reformy byly sloučeny až doposud samostatně ležící obce Salzberg, Maria Gern a Au (sestávající z Horního a Dolního Auu - Oberau a Unterau).  Z občanské iniciativy vzešla v letech 2004/2005 žádost o referendum, s cílem spojit pět obcí kotliny do jediné sloučené obce. Pouze v Berchtesgadenu dosáhl počet pozitivních hlasů přes 60 %, ovšem současně ztroskotal na rozhodnutí občanů obcí Schönau am Königssee a Bischofswiesen. Nato se iniciátoří vzdali konání pozdějších referend v Ramsau und Marktschellenbergu.

Znak města.

Oba klíče na červeném pozadí připomínají spolupatrona městečka, sv. Petra - klášterní kostel je zasvěcen sv. Petrovi a sv. Janu Křtiteli. Stříbrné lilie na modrém pozadí pocházejí od spoluzakladatelky hraběnky Imingar ze Sulcbachu.  Již v 17. století používali berchtesgadenští knížebiskupové tento znak a až do sjednocení Berchtesgadenského kraje s Bavorskem byl ve středu znak zemského probošta.

Berchtesgaden je městys v nejzazším jihovýchodním koutě bavorského správního okresu Horní Bavory a správní středisko jižní části okresu Berchtesgádensko. Nejbližší větší město je Bad Reichenhall, nejbližší velkoměsto a oblastní regionální centrum je Salzburg, 15 km na sever na rakouské straně. Město obklopují Berchtesgadenské Alpy.

Berchtesgaden () is a municipality in the district Berchtesgadener Land (Bavaria) in southeastern Germany, near the border with Austria, south of Salzburg and southeast of Munich. It lies in the Berchtesgaden Alps, south of Berchtesgaden the Berchtesgaden National Park stretches along three parallel valleys.  The Kehlstein mountain (), with its "Kehlsteinhaus" (Eagle's Nest) is located in the area.


Život.

Námluvy jagellonsko-habsburské.

Dne 23. července 1503 porodila královna Anna z Foix svému choti Vladislavovi Jagellonskému dceru Annu, prvního toužebně očekávaného potomka. Anna se narodila v Budíně a stejně jako její bratr Ludvík, který se narodil v roce 1506, se stala předmětem sňatkové politiky.  Římsko-německý král Maximilián I. Habsburský nabídl Vladislavovi sňatek Anny s některým ze svých vnuků, Karlem nebo Ferdinandem Habsburským. Návrh na dynastické spojení našel u krále Vladislava i královny Anny příznivý ohlas. To pomohlo uvolnit v té době již velmi napjaté vztahy mezi budínským královským dvorem a Vladislavem. Po jeho vážném onemocnění se však zdálo, že tento krok sotva půjde prosadit mírovou cestou, neboť „uherská národní strana“ nechtěla připustit, aby se cizinec někdy stal panovníkem v Uhrách. Vladislav začal navzdory odporu uherské šlechty vyjednávat s Habsburky a Maxmilián oficiálně požádal o princezninu ruku v polovině roku 1504.  Za tři roky 1. července 1506 se Anně narodil bratr Ludvík. Král Vladislav měl konečně jediného mužského dědice. Přestože byl chlapec velmi slabý, udržel se při životě. Maxmilián opět začal vyjednávat o sňatku a nabídnul Václavovi pro jeho syna za manželku svou vnučku Marii Habsburskou, sestru Karla a Ferdinanda Habsburského.  Roku 1507 byli Ludvík i Anna uznáni dědici českého království pod podmínkou, že se naučí česky.

Sňatky jagellonsko-habsburských sourozenců.

Sňatky jagellonsko-habsburských sourozenců a jejich vzájemná nástupnická práva byla dohodnuta roku 1515 ve Vídni císařem Maxmiliánem I. Habsburským, Vladislavem Jagellonským a Zikmundem I. Starým.  V červenci 1515 byla Anna, tehdy dvanáctiletá, slavnostně provdána za jednoho z vnuků Maxmiliána, aniž bylo určeno za kterého. Zastupoval je jejich děd Maxmilián. Anna byla poté odvezena do Innsbrucku, kde se věnovala vzdělání společně se svou švagrovou Marií.  Původně Anna i její bratr Ludvík předpokládali, že manželem Anny se stane prvorozený Karel. Arcivévoda Karel byl však od roku 1516 španělským králem a bylo pro něj politicky výhodnější žádat o nevěstu na lisabonském dvoře. Anna byla velmi zklamaná, neboť se musela spokojit s jeho mladším bratrem Ferdinandem. Sňatek Ferdinanda a Anny proběhl v rakouském Linci 26. května 1521.

Královna Anna.

Anna svému manželovi přinesla nárok na českou korunu, pokud její bratr Ludvík zemře. Stalo se tak již za pět let, kdy Ludvík roku 1526 zemřel v bitvě u Moháče. Ferdinand si ihned nárokoval český a uherský trůn jako manžel Ludvíkovy sestry. Tento nárok byl bez výhrad uznán jen ve vedlejších českých zemích - Moravě, Slezsku a Lužici. České stavy odmítaly uznat nároky Ferdinanda a Anny a trvaly na svobodné volbě. Ferdinandova pozice byla ale z uchazečů o český trůn nejsilnější a českým králem byl zvolen 23. října 1526. Královský pár byl slavnostně korunován 24. února 1527 v Praze.  V Uhersku to Ferdinand také neměl lehké. Větší část Uherska zabral vítěz od Moháče Sulejman I. a na zbylém území část šlechty podporovala Ferdinanda a část sedmihradského vévodu Jana Zápolského.

Manželství Anny a Ferdinanda.

Manželství Anny a Ferdinanda bylo velmi šťastné. Manželé žili střídavě v Linci a v Praze a jejich soužití bylo oázou klidu a spokojenosti. Anna svého muže často doprovázela na jeho cestách a snažila se mu pomáhat při jeho vladařských povinnostech. Ferdinand se jí naopak odvděčoval příkladnou starostí o ni a o děti. Byl jí věrný a miloval jí. Oba se zasloužili o vynikající vzdělání svých dětí.  Královna Anna byla zastánkyní humanismu a proslula i skromností při výběru šatů a vlastní zručností při vyšívání. Svou přátelskou povahou a skromností získala v českých zemích sympatie pro Habsburky. Obyvatelé Prahy ji měli velmi rádi také proto, že se zasloužila o opravu svatovítského chrámu po velkém požáru roku 1541.  Ferdinand dal na její počest postavit renesanční letohrádek Belvedér, dnes nazývaný letohrádek královny Anny. Stojí v renesančních zahradách Pražského hradu a měl sloužit královně Anně k pořádání jejích oblíbených plesů a k dalším tehdejším kratochvílím urozeného panstva. Stavba byla zahájena roku 1538 italským stavitelem Paolem della Stellou, ale dokončen byl až roku 1564. Anna se jeho dokončení nedožila. Za panování Rudolfa II. byl Belveder používán jako hvězdářská pozorovatelna císařského astronoma Tycho de Brahe (1546-1601).

Úmrtí Anny.

Anna zemřela po pětadvaceti letech šťastného manželství dne 27. ledna 1547 po porodu svého patnáctého dítěte, dcery Johany. Pro Ferdinanda se jednalo o zlomový okamžik v jeho životě, neboť Anna mu byla milovanou manželkou, přítelkyní i rádkyní. Velmi truchlil a podle dobových zpráv si již nikdy nenechal oholit vousy. Přežil jí o sedmnáct let. Na smrtelné posteli držel v rukou obrázek Anny, aby ji na onom světě poznal, až se s ní setká.  Anna Jagellonská je pohřbená vedle Ferdinanda I. a syna Maxmiliána II. ve svatovítském chrámu na Pražském hradě. Leží pod nádherným mauzoleem, které na žádost syna Maxmiliána postavil nizozemský sochař Alexander Colin. Její vnuk Rudolf II. dal později na mramorovém mauzoleu zhotovit podoby Ferdinanda a Anny v životní velikosti.

Potomci.

Svému manželovi Ferdinandovi I. po svatbě roku 1521 v Linci porodila 15 dětí, z nichž se dospělosti dožilo deset dcer a tři synové (10. a 13. dítě – Jan a Uršula zemřeli velmi mladí).

Anna Jagellonská (23. července 1503, Budín (Budapešť) – 27. ledna 1547, Praha) byla uherská, česká a římská královna, manželka Ferdinanda I. Habsburského, se kterým měla patnáct dětí. Tímto sňatkem přišli na český trůn Habsburkové a zůstali na něm až do rozpadu Rakouska- Uherska po první světové válce.

Anna of Bohemia and Hungary (23 July 1503 – 27 January 1547), sometimes known as Anna Jagellonica, was Queen of the Romans, Bohemia and Hungary as the wife of King Ferdinand I, later Holy Roman Emperor.


Postavení tříd v teorii množin.

Pohled na pojem třída se výrazně liší podle toho, v jakém systému teorie množin je používán.  V původní naivní teorii množin tento pojem splývá s pojmem množina, který je zde definován jako „dobře popsaný soubor objektů“. Po objevení zásadních nesrovnalostí v takto pojaté teorii množin (označovaných jako paradoxy – vizte například Russellův paradox, Cantorův paradox) byla teorie množin postavena na axiomatické základy.  To mimo jiné znamenalo, že objekty, z výše uvedené definice byly omezeny na množiny – jediné, co může ve světě teorie množin někam náležet (ve smyslu „být prvkem“), je množina. Svět teorie množin se tak rozdělil na dva typy objektů – ty, které někam náležejí (množiny), a ty, do kterých něco náleží (třídy).  Přístup k zavedení tříd se liší podle použité axiomatické soustavy:  Ať již se při definici postupuje „zezdola“ (od množin k třídám) jako v případě ZF nebo „seshora“ (od tříd k množinám) jako v případě NBG, v obou případech lze o vztahu tříd a množin vyslovovat stejná tvrzení – následující odstavec tedy je platný jak v ZF, tak NBG.

Vztah mezi třídami a množinami.

Každá množina formula_5 je zároveň třída (nebo přesněji – lze ji ztotožnit s právě jednou třídou danou předpisem formula_6 ). Naopak to ale neplatí. V axiomatických soustavách teorie množin se z původních paradoxů naivní teorie množin staly vlastně důkazy, že nějaká konkrétní třída není množinou – taková třída se nazývá vlastní. Například Cantorův paradox převeden do řeči moderní teorie množin říká, že "univerzální třída" formula_7 "není množina, ale vlastní třída".  Třídy se tedy dělí na „malé“ množiny a na „velké“ vlastní třídy. Přívlastky „malé“ a „velké“ je v tomto kontextu nutné brát s rezervou – označit například nekonečnou množinu formula_8 (viz funkce alef) za „malou“ vyžaduje poměrně „velkou“ dávku odvahy.

Axiom vydělení.

Důležitou roli ve vztahu množin a vlastních tříd hraje takzvaný axiom vydělení, který postuluje, že třída, která je obsažena v nějaké množině, je nutně také množinou. Tato vlastnost je pro třídy a množiny velmi podstatná, neboť implikuje, že všechny základní matematické objekty (čísla, relace, funkce, …) existují jako množiny (v nějaké formální teorii množin) a mají (v této teorii) vlastnosti, které od nich očekáváme. Díky tomu je možné považovat teorii množin za „nejvyšší teorii“, v níž je celá matematika již obsažena – za takzvaný „svět matematiky“.  Existují zobecnění teorie množin, ve kterých axiom vydělení neplatí, tj. existují vlastní třídy, které jsou částí nějaké množiny. Takovým zobecněním teorie množin je například teorie polomnožin, kterou zavedl český matematik Petr Vopěnka a spolu se svými kolegy a žáky (z nichž nejvýrazněji přispěl Petr Hájek) ji rozvinul do rozsáhlé teorie.

Třída (někdy také přesněji množinová třída) je matematický pojem z oboru teorie množin používaný pro označení souboru objektů, u kterých lze případ od případu určit, zda do dané třídy náleží nebo nenáleží – soubor tedy musí být dobře popsán z hlediska náležení.

In set theory and its applications throughout mathematics, a class is a collection of sets (or sometimes other mathematical objects) that can be unambiguously defined by a property that all its members share. The precise definition of "class" depends on foundational context. In work on Zermelo–Fraenkel set theory, the notion of class is informal, whereas other set theories, such as von Neumann–Bernays–Gödel set theory, axiomatize the notion of "proper class", e.g., as entities that are not members of another entity.  A class that is not a set (informally in Zermelo–Fraenkel) is called a proper class, and a class that is a set is sometimes called a small class. For instance, the class of all ordinal numbers, and the class of all sets, are proper classes in many formal systems.  In Quine's set-theoretical writing, the phrase "ultimate class" is often used instead of the phrase "proper class" emphasising that in the systems he considers, certain classes cannot be members, and are thus the final term in any membership chain to which they belong.  Outside set theory, the word "class" is sometimes used synonymously with "set". This usage dates from a historical period where classes and sets were not distinguished as they are in modern set-theoretic terminology. Many discussions of "classes" in the 19th century and earlier are really referring to sets, or perhaps rather take place without considering that certain classes can fail to be sets.


Historie.

Maďarský biochemik Albert Szent-Györgyi získal v roce 1937 Nobelovu cenu za fyziologii nebo lékařství „"za objevy v oblasti biologického spalovacího procesu, zvláště ve vztahu k vitamínu C a katalýze kyseliny fumarové".“  Šest let po objevu vitamínů biochemikem polského původu Kazimierzem Funkem zavedl v roce 1919 Jack Cecil Drummond termín „ve vodě rozpustný C“. Kyselina askorbová je ve volné přírodě přítomna také ve vázané formě jako „askorbigén“, jenž ze zelí roku 1956 získal Procházka. V moderní době přísluší daný termín jen jedné z forem kyseliny v rostlinné čeledi brukvovité ("Brassicaceae").  Etymologický původ má „kyselina askorbová“ v latinských: "a" (nepřítomnost) + "scorbutus" (kurděje – onemocnění při deficitu vitamínu).

Chemické a biochemické vlastnosti.

Kyselina askorbová se účastní tvorby žlučových kyselin a v metabolismu pojivových tkání hydroxyluje aminokyseliny lysin a prolin v kolagenu. Stejně tak podporuje začleňování síranů do mukopolysacharidů. Zapojuje se do syntézy karnitinu, derivátu lysinu a methioninu, a ovlivňuje beta-oxidaci mastných kyselin. Zvyšuje aktivitu mikrosomálních enzymů. Askorbáty jsou soli odvozené od relativně silné kyseliny askorbové v redukované formě koenzymu. Ten hraje roli také v degradaci aminokyseliny tyrosinu, čímž se účastní metabolismu katecholaminů – adrenalinu, noradrenalinu a dopaminu. Snadná oxidace molekuly na kyselinu dehydroaskorbovou – tedy oxidovanou formou, způsobuje její výrazné redukční účinky.  Kyselina askorbová je schopna vázat reaktivní formy kyslíku, čímž snižuje rozvoj aterosklérozy a zhoršeného prokrvení tkání, omezuje peroxidaci lipidů a profylakticky působí před cigaretovými oxidanty. Podílí se na menší přilnavosti krevních destiček a bílých krvinek na endotelu stěny cév. Podporuje proces hojení.  V rámci biotransformace urychluje detoxikaci cizorodých látek a přispívá ke zvyšování imunity. LD při perorálním podání u myši činí 3 367 mg/kg. Cytotoxický účinek by mohl spočívat v aktivaci DNázy a ničení DNA rakovinných buněk.  Znehodnocení kyseliny askorbové nastává v kontaktu s kovy či varem.  V přírodě se nevyskytující diastereomer, kyselina -isoaskorbová (erythorbová), používaná však jako syntetický konzervant (E315), je co do biologické aktivity 20× méně účinná než kyselina -askorbová.

Hladina v krevní plazmě.

Doporučená denní dávka pro dospělého jedince je 100 mg. Klinické příznaky snížené hladiny v plazmě se objevují při hodnotách ≤ 10 μmol/l, za indikátor nízkého přívodu vitaminu C jsou považovány hodnoty pod 37 μmol/l. Z hlediska prevence aterosklerózy a nádorů se za žádoucí považují hodnoty ≥ 50 μmol/l. Projevy nadbytku z potravy nejsou uváděny. Přibližně 1 % nevyužitého vitamínu C se transformuje na kyselinu šťavelovou. Riziko tvorby ledvinových kamenů je u zdravých osob nízké. Denní příjem by neměl překročit 1000 mg. Podávání velmi vysokých dávek (přes 5 g) může způsobit průjem.

Kyselina askorbová nebo také kyselina -askorbová, označovaná jako vitamin C, je ve vodě rozpustná organická sloučenina s redukčními účinky, v pevném stavu bílého vzhledu; znečištěná s možným nažloutlým zabarvením. Představuje derivát glukózy, z něhož řada zvířat dokáže danou aktivní látku vyrábět. Člověk ji stejně jako další primáti, morče domácí, ryby z nadřádu kostnatí, netopýři a někteří ptáci, není schopen syntetizovat v důsledku absence L-gulonolaktonoxidázové aktivity a musí ji přijímat v potravě. Řadí se tak mezi vitamíny rozpustné ve vodě, v níž vytváří slabě kyselý roztok. V organizmu působí jako důležitý antioxidant.  V ATC klasifikaci léčiv patří do farmakoteraputické skupiny Vitaminy, kód: A11GA01.

Ascorbic acid is an organic compound with formula , originally called hexuronic acid. It is a white solid, but impure samples can appear yellowish. It dissolves well in water to give mildly acidic solutions. It is a mild reducing agent.  Ascorbic acid exists as two enantiomers (mirror-image isomers), commonly denoted "" (for "levo") and "" (for "dextro"). The isomer is the one most often encountered: it occurs naturally in many foods, and is one form ("vitamer") of vitamin C, an essential nutrient for humans and many animals. Deficiency of vitamin C causes scurvy, formerly a major disease of sailors in long sea voyages. It is used in as a food additive and a dietary supplement for its antioxidant properties. The "" form can be made via chemical synthesis but has no significant biological role.


Popis.

Zimostráz dorůstá výšky až 10 metrů. Listy jsou podlouhle vejčité, dlouhé asi 2 a široké asi 1 cm, krátce zašpičatělé a na zimu neopadávají. Svrchu jsou lesklé, tmavozelené, na rubu žlutozelené. Květy jsou drobné, světle zelené, jednodomé a různopohlavné, rostou v paždí listů. Zimostráz kvete v březnu až dubnu. Plod je třírohá tobolka dozrávající v říjnu až listopadu. Rostlina obsahuje alkaloid buxin, který po požití způsobuje otravu zvířat i lidí.

Rozšíření a použití.

Zimostráz je rozšířen v okolí Středozemního moře, na sever zasahuje až do Alsaska. Vyskytuje se především na sušších lokalitách s výskytem vápence a v podrostu smíšených lesů. V Česku je dřevinou rozšířenou v parcích; používá se také často na živé ploty a lze jej pěstovat jako bonsaj. Má žluté dřevo, které je nejhustější z evropských stromů, a používá se na dřevoryty a výrobu hudebních nástrojů.

Pěstování.

Řez.

Keře dobře reagují na hlubší řez a znovu raší ze starého dřeva. Zmlazovací řez provádějte koncem jara. Přísně stříhaný živý plot či tvarovaný stromek navíc upravujte od poloviny do konce léta. Staré nebo poškozené keře zimostrázu seřízněte na výšku 15 až 30 cm, aby vyrazily nové bujné výhony. Odstraňujte všechny větve dotýkající se země, protože jinak zakoření. S kořenovým balem je možno po silném seříznutí přesazovat i starší exempláře.

Přirozený keř.

Zimostráz pěstovaný jako přirozený keř nepotřebuje téměř žádný řez. Jeho výšku regulujte zastřižením nevětvených dlouhých výhonů.

Živý plot, tvarovaný stromek.

Mladé keře sázejte hlouběji, než rostly ve školce a silně je zastřihněte, aby se rozvětvily a zhoustly. Dospělé keře zastřihujete do přísného tvaru.

Zazimování.

U keřů rostoucích v půdě zazimování není třeba, jen před příchodem zimy keře dobře zavlažíme.  Keře pěstované v květináčích na podzim stačí přenést do vhodné místnosti, kde keřům pravidelně kontrolujeme závlahu. Pro venkovní zazimování v nádobách vyhloubíme jámu, do které uložíme květináč a zakryjeme ho zeminou.

Choroby a škůdci.

Škůdci.

Bejlomorka zimostrázová ("Monarthropalpus flavus") klade vajíčka začátkem června do mladých listů na koncích výhonů. Brzy se jejich přítomnost projevuje puchýřkovitě vyklenutými útvary, které poskytují úkryt larvám až do května následujícího roku. Při silném napadení mohou listy opadávat.  Zavíječ zimostrázový ("Cydalima perspectalis") – v Evropě se šíří na začátku 21. století patogen z východní Asie napadající zimostráz a způsobující holožír. Je invazním druhem v Evropě. V ČR byl zaznamenám roku 2011 v Podyjí v roce 2013 v Brně.

Zimostráz vždyzelený ("Buxus sempervirens"), lidově „krušpánek“, též nazývaný zimostráz obecný, je stálezelený keř nebo stromek s drobnými listy, pocházející ze Středomoří. V Česku je hojně pěstován jako okrasná dřevina.

Buxus sempervirens, the common box, European box, or boxwood, is a species of flowering plant in the genus "Buxus", native to western and southern Europe, northwest Africa, and southwest Asia, from southern England south to northern Morocco, and east through the northern Mediterranean region to Turkey. "Buxus colchica" of western Caucasus and "B. hyrcana" of northern Iran and eastern Caucasus are commonly treated as synonyms of "B. sempervirens".


Mládí.

Podle jedné z verzí se narodil jako Earl J. Wojciechowski v roce 1898 v Polsku. Ve třech letech jeho rodina emigrovala do USA a změnila si jméno na Weiss. Z údajů na úmrtním listu Earla Weisse však vyplývá, že se narodil v Chicagu a jeho rodiče William a Mary se narodili ve městě Buffalo ve státě New York. Není však jasné, kdy v tomto případě došlo ke změně jména rodiny Wojciechowski na Weiss.  Earl byl známý pod svou přezdívkou Hymie. Jako mladík se věnoval krádežím a loupežím. V Chicagu se seznámil s Dionem O'Banionem a spolu rozšířili svou trestnou činnost na otevírání trezorů, většinou pomocí nitroglycerinu.  V roce 1908 byl Hymie poprvé zatčen za loupež, když se snažil ukrást zboží v obchodě s parfémy.  24. června 1920 řekl jeho bratr Fred, který končil vojenskou službu, že Earl neslouží své vlasti, protože nešel na vojnu. Hymie kvůli této poznámce vytáhl pistoli a bratra postřelil.

North Side Gang.

Dion O'Banion dal dohromady skupinu mladých mužů, která si říkala North Side Gang. O'Banionovým zástupcem se stal Hymie Weiss. Skupina se specializovala na loupeže a vydírání. S příchodem prohibice se začala věnovat přepadávání aut s nákladem alkoholu, pašování a později i výrobě alkoholu. Gang tím nesmírně zbohatl. Začal být vážnou konkurencí Al Capona.  Hymie Weiss měl četné kontakty v Kanadě a zorganizoval síť, kterou se alkohol pašoval z Kanady do Chicaga. Často jezdil do Montrealu, a to buď kvůli vyřizování obchodů nebo za svou přítelkyní, Josephine Simard.  Ústředí gangu bylo ve druhém patře obchodu s květinami (William Schofield's Flower Shop), který částečně vlastnil O'Banion a jeho společník Samuel Morton. V roce 1923 Morton zemřel poté, co ho při vyjížďce na ranči shodil ze sedla kůň. Členové gangu druhý den koně zastřelili.

Válka gangů.

10. listopadu 1924 byl Dion O'Banion zavražděn. Hymie Weiss se stal jeho nástupcem a začal dělat všechno pro to, aby smrt svého přítele pomstil. Stalo by se tak v momentě, kdy by odstranil nejen bratry Genna, ale i Johnny Torria a Al Capona. Z Weissova gangu mu při této práci měli být největšími pomocníky Bugs Moran a Vincent Drucci.  První vážný útok na Al Capona provedl Weiss 12. ledna 1925. Al Capone však vyvázl bez zranění. Stejně tak skončil první útok na Torria.  24. ledna 1925 už byl Weiss úspěšnější. Johnny Torrio byl tak vážně zraněn, že se rozhodl odejít na odpočinek. Vedení mafiánského klanu předal Al Caponovi.  25. května 1925 zabil Hymie Weiss jednoho z bratrů Genna, Angela. (Bratrů bylo celkem šest – Angelo, Sam, Pete, Tony, Mike a Jim.) 13. června 1925 byl při přestřelce, do které se zapojili i policisté, zabit Mike Genna. Další z bratrů, Tony, zemřel 8. července 1925. Zbylí členové rodiny Genna se stáhli a do války gangů se už nezapojili.  Hymie Weiss se poté zaměřil na Al Capona. Pokoušel se zjistit jeho zvyky, např. tím, že zajal některého jeho řidiče nebo bodyguarda. Když mu však nic neřekli ani po mučení, zabil je. Stejně tak skončil šéfkuchař restaurace, do které Capone chodil, protože nechtěl Caponovi do jídla nasypat jed.  20. září 1926 obědval Al Capone se svým bodyguardem Frankem Riou v restauraci Hawthorne Inn (v hotelu, kde měl své kanceláře). Kolem restaurace projel konvoj několika aut, v nichž seděli Weissovi muži. Začali střílet. Vypálili dohromady přes 1 000 střel, Al Capona však nedostali. Zabit byl jen jeden z jeho společníků, Louis Barko. Po tomto incidentu se Al Capone pokusil vyjednat mír, jednání však skončilo neúspěšně. Hymie Weiss totiž požadoval odstranění Al Caponových mužů Alberta Anselmiho a Johna Scalise, kteří osobně O'Baniona zabili.

Smrt.

Těsně po incidentu v Hawthorne Inn si nedaleko Weissova ústředí (William Schofield's Flower Shop) pronajali byty muž jménem Oscar Lundin a žena, která se představila jako Theodore Schultz. Z obou bytů bylo dobře vidět na ulici před květinářstvím. Nájemníci zaplatili na několik týdnů dopředu a zmizeli. Místo nich se do místností nastěhovali Caponovi střelci.  11. října 1926 se Hymie Weiss vracel s několika svými společníky od soudu (jednalo se o případ Joe Saltise, šéfa spřízněného gangu). Když Weiss a jeho muži vystoupili z auta, začala z okna jednoho z pronajatých bytů palba. Není jasné, zda se střílelo i z druhého bytu, našly se tam však také zbraně. Al Capone měl navíc nejméně jednu zálohu v automobilu, který stál na ulici a po ukončení střelby odjel. I z něj se údajně střílelo.  Hymie Weiss byl zasažen deseti ranami. Byl převezen do nemocnice, krátce nato tam však svým zraněním podlehl. Policisté pak našli v jeho kapse papírek, na kterém bylo dvanáct jmen. Později se zjistilo, že se jednalo o jména soudců, kteří měli figurovat v případu Saltis.  Hymiemu Weissovi bylo v době smrti 28 let.  Vedení gangu North Side Gang převzal Vincent Drucci, který však byl v roce 1927 zabit. Do čela skupiny se postavil Bugs Moran.

Earl Weiss, známý jako Hymie Weiss (1898 – 11. října 1926 Chicago), byl polsko-americký gangster působící v Chicagu za období prohibice, byl přítelem a zástupcem Diona O'Baniona. Jeho největším protivníkem byl mafiánský boss Al Capone.

Earl J. "Hymie" Weiss (born Henry Earl J. Wojciechowski; January 25, 1898 – October 11, 1926), was a Polish-American mob boss who became a leader of the Prohibition-era North Side Gang and a bitter rival of Al Capone. He was known as 'the only man Al Capone feared'.


Dětství a studia.

Vanessa Stephenová byla nejstarší dcerou Sira Leslie Stephena a Julie Prinsep Duckworthové. Její rodina, včetně sestry Virginie, bratrů Tobyho (1880–1960) a Adriana (1883–1948), nevlastních bratrů George a Geralda Duckworthových, žila na adrese 22 Hyde Park Gate ve Westminsteru v Londýně. V rámci domácího vzdělávání se Vanessa učila jazyky, matematiku, historii a absolvovala lekce kreslení od malíře Ebenzera Cooka. Následně v roce 1896 navštěvovala uměleckou školu, kterou založil Sir Arthur Cope, a pak v roce 1901 studovala malbu v Royal Academy of Arts v Londýně.  Později jako dospělá přiznala, že ji její nevlastní bratři George a Gerald během dětství údajně sexuálně zneužívali.

Soukromý život.

Po smrti matky v roce 1895 a úmrtí otce roku 1904 se Vanessa přestěhovala s Virginií a bratry Tobym a Adrianem do Bloomsbury, kde se seznámili s umělci, spisovateli a intelektuály, se kterými společně vytvořili skupinu zvanou Bloomsbury Group. První večerní setkání skupiny se odehrálo v domě Vanessy a jejích sourozenců na Gordon Square. Mezi zúčastněnými byli: Lytton Strachey, Desmond MacCarthy, později také Maynard Keynes, Leonard Woolf, Roger Fry a Duncan Grant.  V roce 1907 se provdala za Cliva Bella a měla s ním dva syny, Juliana a Quentina. Jejich manželství bylo otevřené a oba měli během svého společného života několik milenců. Vanessa měla aféry s uměleckým kritikem Rogerem Fryem a malířem Duncanem Grantem, se kterým se jí roku 1918 narodila dcera Angelica, již Clive Bell vychovával jako svou vlastní.  Vanessa, Clive a Duncan Grant se svým milencem Davidem Garnettem se krátce před vypuknutím první světové války přestěhovali do Sussexu na venkov, kde Vanessa s Grantem malovali a pracovali na zakázkách pro umělecké dílny Omega Workshops, které založil Roger Fry. Její první výstava se konala právě v těchto dílnách v roce 1916. Zemřela 7. dubna 1961 v Charlestonu ve Východním Sussexu na následky náhlé nemoci.

Tvorba.

Roku 1906, kdy o sobě Vanessa Bellová začala uvažovat jako o umělkyni, založila Friday Club s úmyslem vytvořit v Londýně místo, které by bylo příznivě nakloněno malování. Byla povzbuzena výstavami postimpresionistů organizovanými Rogerem Fryem a ve svých vlastních dílech napodobovala jejich zářivé barvy a odvážné formy. V roce 1914 se začala věnovat abstraktnímu umění.  Bellová odmítala malířské tendence typické pro viktoriánskou éru a spolu s nimi také diskurz o ideálních a negativních kvalitách ženskosti. Část její tvorby byla propojena s jejím osobním životem. Své umělecké kvality totiž využívala k ilustrování knižních obálek. Příkladem je její ilustrace pro knihu "K majáku" z pera její sestry Virginie Woolfové, na níž je vyobrazena pláž s majákem, která byla součástí jejich dětství stráveného ve městě St Ives v Cornwallu.  Vanessa Bellová patří k nejoslavovanějším malířům z Bloomsbury Group. Během jejího života byly její díla vystavená v Londýně a Paříži a také se jí dostalo uznání díky inovativnosti jejích děl a jejímu přínosu pro design.  Bellové tvorba obsahuje malby "Studland Beach" (1912), "The Tub" (1918), "Interior with Two Women" (1932), portréty její sestry Virginie Woolfové (tři z roku 1912), spisovatele Aldouse Huxleyho (1929–1930) a Davida Garnetta (1916). Bellová spolupracovala s Duncanem Grantem při vytvoření nástěnných maleb pro kostel ve vesnici Berwick v Sussexu (1940–1942).  V roce 1932 obdrželi Bellová a Grant zakázku na vytvoření jídelního servisu pro Kennetha Clarka. Za pomoci jeho manželky Jane Clarkové se jim povedlo vyrobit servis sestávající z 50 talířů s portréty slavných ženských osobností. Předpokládalo se, že se servis ztratil, ale v roce 2017 se našel neporušený.  Její první sólová výstava se konala v dílnách Omega Workshop v Londýně, jež byly významným místem, pokud šlo o podporování mladých umělců a prezentování jejich práce široké veřejnosti. Bellová se v dílnách kolem roku 1912 stala ředitelkou.

Vanessa Bell rozená Stephenová (30. května 1879 – 7. dubna 1961) byla anglická malířka a návrhářka interiérů.  Byla členka Bloomsbury Group a starší sestra spisovatelky Virginie Woolfové. Vzala si Cliva Bella, člena Bloomsbury Group stejně jako Virginia, která si vzala Leonarda Woolfa. S Clivem měla celkem dva potomky, prvorozeného Juliana a mladšího Quentina, s Duncanem Grantem nejmladší a jedinou dceru Angelicu. Spolu s rodinou žila v Charlestonu. Zemřela v nedožitých 82 letech. Julian zemřel v Španělsku, Quentin v roce 1996 a Angelica v roce 2012.

Vanessa Bell (née Stephen; 30 May 1879 – 7 April 1961) was an English painter and interior designer, a member of the Bloomsbury Group and the sister of Virginia Woolf.


Historie.

Jako jedno z nejstarších evropských plemen mělo vliv na utváření mnoha dalších plemen koní a poníků starého kontinentu, jako např. koně oldenburského nebo dølského. Koně z Fríska se honosí dlouhou historií: již ve 14.století je například vyhledávala šlechta, protože byli elegantní a měli vysokou akci, což mimochodem svědčí o přilití krve španělských koní. V zemi původu fríský kůň pracoval na farmách, ale i pod sedlem, a dokonce běhal dostihy. Plemená kniha sice fungovala už v roce 1879, počty fríských koní však snižovala konkurence ze strany ostatních těžkých plemen. Během světových válek plemeno málem zaniklo úplně, naštěstí však několik koní přežilo. V 60. letech 20. století však bylo registrováno jen 500 klisen.  Nápadný zjev plemene spolu s okázalou akcí a přátelskou povahou předurčil fríské koně pro práci u filmu a v televizi. Holandský herec Rutger Hauer během natáčení filmu Jestřábí žena (1985) na fríském koni jezdil a plemeno ho natolik fascinovalo, že si jednoho fríse musel po natáčení hned pořídit. Film fríské koně velmi zpopularizoval i v USA a přispěl ke vzniku Asociace chovatelů fríských koní Severní Ameriky. Dnes si frísové budují popularitu také jako sportovní koně pro drezuru a zápřeže.

Kůň pro všechno.

Kvůli klidnému temperamentu, hrdému vzezření a černé barvě byli fríští koně používáni také pro ceremoniální účely. Spřežení fríských koní však dělalo reklamu i londýnskému obchodnímu domu Harrods. V současné době probíhá přerod plemene z těžšího teplokrevníka na moderního sportovního koně pro drezurní obdélníky.

Vzhled a stavba těla.

Smolně černý kůň bez bílých odznaků je vysoký 150–175 cm a dosti těžký. Má dlouhou, ale úhlednou hlavu, nápadně pohyblivé uši, velmi bohatě zvlněnou hřívu a ohon a na nohách bohatý rous. Krk je obloukovitý, vysoko nesený, plec kvalitní, kohoutek výrazný, trup robustní a záď mocná. Poměrně dlouhé nohy jsou silné s dobrými klouby a tmavými zdravými kopyty. Chody jsou výborné, krok vysoký, takže spřežení vypadá velmi působivě a hrdě. Při klusu dosahuje vysoké akce a ruchu.  Typickým znakem plemene jsou: Rousy na spodní části holení a spěnkách, výrazně bohatá a dlouhá hříva a mohutná krční linie.

Využití.

Využívá se nejčastěji na drezuru a – stejně jako v minulých staletích – k zapřahání do kočárů. Dnes už kromě parkuru a dostihů figuruje ve všech odvětvích jezdeckého sportu.  Frís byl nepostradatelný při obřadních průvodech, např. při pohřbech díky svému černému zbarvení. Později sloužil jako klusák. Po první světové válce mu zůstala jen práce v zemědělství, přičemž byl málem na vymření. Zachránila ho holandská Královská chovatelská společnost. Dnes je opět populární a vyváží se do světa. Je to všestranný tažný kůň, který se dnes uplatňuje i ve sportu. Slouží jako klusák zapřahaný do dvojkolky zvané gig, uplatňuje se v drezuře i v cirkusu a dobře chodí pod sedlem, ovšem rekreačně. Je předkem mnoha koní jako například Daleského ponyho.

Chov.

1. Barokní: Nejméně chovaný typ, považován za staromódní  2. Střední: Univerzální, nejpočetnější zastoupení, jedinci vhodní jak pod sedlo, tak do zápřahu  3. Moderní: Jedná se o "lehčího" Fríse, velmi ušlechtilý a vhodný více pod sedlo, bývá vyšší v kohoutku a využíván pro drezuru

Zajímavosti.

Vznešené držení těla z Fríse činí ideálního koně pro slavnostní příležitosti.  Tento kůň je kvůli svému vzhledu a kráse nazýván černou perlou.  Nejvíce se vyskytují černí frísové, ale jsou i bílí, jenže těch je hodně málo.  Tito koně byli součástí šestispřežení, které táhlo nizozemský královský kočár při zahajovací ceremonii Světových jezdeckých her v Haagu v roce 1994.  Od roku 1986 zajišťuje spřežení těchto koní rozvážku zboží jednoho z významných obchodních domů v Londýně.

Fríský kůň patří mezi nejstarší evropská plemena koně. Soudí se, že jeho počátek je třeba hledat v době před 3000 lety. Je původním severoevropským plemenem blízkým koni armonickému. Pochvalné zprávy nám o něm zanechali již staří Římané, kteří chválili jeho výkonnost. Domovem tohoto plemene je Frísko v severní části Nizozemska.  Původní Frís byl ovšem dost nevzhledným chladnokrevníkem, věhlas získal po zušlechtění orientální krví. Značně byl ovlivněn hlavně andalusany v době španělské okupace Holandska (16. a 17. století). Původně pracovní, pak rytířský kůň se postupně změnil na reprezentačního karosiéra, i když byl dost temperamentní a pohyblivý i pod sedlem. Vyvážel se do celé Evropy a ovlivňoval mnohá plemena. Spolehlivě předává svou černou barvu.

The Friesian (also Frizian) is a horse breed originating in Friesland, in the Netherlands. Although the conformation of the breed resembles that of a light draught horse, Friesians are graceful and nimble for their size. It is believed that during the Middle Ages, ancestors of Friesian horses were in great demand as war horses throughout continental Europe. Through the Early Middle Ages and High Middle Ages, their size enabled them to carry a knight in armour. In the Late Middle Ages, heavier, draught type animals were needed. Though the breed nearly became extinct on more than one occasion, the modern day Friesian horse is growing in numbers and popularity, used both in harness and under saddle. Most recently, the breed is being introduced to the field of dressage.


Historie.

Když se na konci 30. let začal Jumo 211 vyrábět, používal systém chlazení kapalinou založený na tzv. „otevřeném cyklu“. Motor byl ochlazován vodou, ale celý systém fungoval pod stejným tlakem jako byl tlak vnějšího prostředí nebo jen mírně vyšším. Protože je bod varu vody závislý na tlaku, tak s tím jak letadlo stoupalo, musela být teplota vody (chladicí kapaliny) udržována poměrně nízko, aby se zabránilo jejímu varu. To ale znamenalo, že chladicí kapalina mohla z motoru odvést jen relativně malé množství tepla, než musela být odvedena do chladiče. Protikladem byl konkurenční motor Daimler-Benz DB 601, jehož chladicí systém pracoval s konstantním tlakem nezávislým na letové hladině – bod varu chladicí kapaliny byl v tomto případě kolem 110 °C. To mu umožňovalo používat znatelně méně vody se stejným chladicím účinkem. I když si byly oba motory v ostatních ohledech velmi podobné, vycházel DB 601 menší a lehčí než Jumo 211 a podával vyšší výkon ve vyšších letových hladinách. Díky tomu byl oblíben u konstruktérů stíhacích letadel, kdežto na Jumo 211 zbylo jen „druhořadé“ použití v bombardérech a transportních letounech.

Vývoj.

Junkers se ale s tímto stavem nemínil spokojit a už v roce 1938 začal s vývojem vlastního vysokotlakého chladicího systému. Pokusy s Jumem 211 byly tak úspěšné, že nejenže bylo možné motor zmenšit, ale mohl i pracovat na vyšších otáčkách bez přehřívání. Další změny zahrnovaly zesílení klikové hřídele a nový, účinnější kompresor a vedly k modelu Jumo 211F, který disponoval 1 400 k při 2 400 ot./min oproti 950 k při 2 200 ot./min u dřívějších verzí.  Toto byl ale jen začátek. Po překonstruování a zmenšení vnějších částí motoru tak aby odpovídaly zdokonalenému způsobu chlazení a po vylepšení kompresoru, vznikl nový model motoru označený Jumo 213A disponující obrovským výkonem 1 750 k při 3 250 ot./min. Stal se tak mnohem výkonnějším než konkurenční DB 601E (1 350 k) a zhruba stejně výkonný jako mnohem větší Daimler-Benz DB 603. Junkers se rozhodl konkurovat přímo DB 603 a umístil záchytné a plnící body své „213“ na stejná místa jako DB 603, a tím umožnil jednoduchou záměnu obou motorů.  Jumo 213A poprvé běžel v roce 1940, ale do výroby byl schválen po dlouhých průtazích až v roce 1943. Náběh výroby byl extrémně pomalý, aby se zabránilo problémům ve výrobě stávajícího modelu Jumo 211. V roce 1944, kdy začaly být k dispozici větší množství nového motoru, byly výrobní linky opakovaně zničeny spojeneckým bombardováním. Výroba modelu A byla omezena na asi 400-500 kusů za měsíc po většinu let 1944/45.  Během dlouhého období příprav výroby bylo vyvinuto několik různých verzí. 213B byla verze upravená pro používání 100 oktanového benzínu C3, čímž mohl být zvýšen tlak při kompresi palivové směsi a vzletový výkon vzrostl na 2 000 k. Verze 213C byla v zásadě stejná jako 213A, ale díky menším změnám v umístění olejové pumpy, kompresoru ap. umožňovala zástavbu kanónu střílejícího dutou hřídelí vrtule. U verze 213D se objevil nový třírychlostní kompresor zajišťující plynulejší výkonové křivky a lepší výkon ve vyšších letových hladinách, ale nakonec dostala přednost ve výrobě až následující verze.  Další hlavní výrobní verzí se tak stala 213E a velmi podobná 213F. Tyto motory byly vybaveny novým dvourychlostním, dvoustupňovým kompresorem, který dramaticky vylepšil výkony ve větších výškách. Jediným rozdílem mezi těmito dvěma verzemi bylo to, že model „E“ měl zamontován mezichladič pro další zlepšení výškových charakteristik, kdežto model „F“ jej neměl a byl vyladěn pro o trochu menší výšky. Modely E a F byly velmi žádané v posledních letech války pro takové letouny jako byly Junkers Ju 188, Junkers Ju 388, některé verze Focke-Wulfu Fw 190 a pro Focke-Wulf Ta 152H.  Dalším plánovaným větším vylepšením měla být verze 213J, ve které měla být stávající tříventilová technika nahrazena novou, účinnější, čtyřventilovou (čtyři ventily na jeden válec). Výroba se ale nestihla rozjet před koncem války. Dalšími experimentálními verzemi byly 213S pro užití v malých výškách a 213T s turbokompresorem.  Celkem bylo vyrobeno 9163 motorů Jumo 213.

Jumo 213 byl dvanáctiválcový, vodou chlazený letecký motor vyvinutý za druhé světové války německou firmou Junkers Motoren na základě jejího dřívějšího motoru Jumo 211. Jumo 213 měl oproti staršímu motoru Jumo 211 dvě vylepšení – vysokotlaký chladicí systém, který vyžadoval znatelně méně chladicí kapaliny a motor tak byl menší a lehčí, a množství menších vylepšení, díky kterým mohl běžet při vyšších otáčkách. Byť se tyto změny mohou zdát malé, zvýšily výkon motoru o více než 500 koňských sil a udělaly z Juma 213 jeden z nejžádanějších motorů v posledních letech války.

The Junkers Jumo 213 was a World War II-era V-12 liquid-cooled aircraft engine, a development of Junkers Motoren's earlier design, the Jumo 211. The design added two features, a pressurized cooling system that required considerably less cooling fluid that allowed the engine to be built smaller and lighter, and a number of improvements that allowed it to run at higher RPM. These changes boosted power by over 500 hp and made the 213 one of the most sought-after Axis engine designs in the late-war era.


Vývoj.

LaGG-3 byl pojmenovaný po svých konstruktérech Semjonu Lavočkinovi, Vladimíru Gorbunovovi a Michailu Gudkovovi. Vyvinut byl ještě před začátkem války na základě požadavku vzdušných sil na nový stíhací jednoplošník s uzavřenou kabinou a zatahovacím podvozkem začátkem ledna 1939. Konečný výběr se soustředil na dva prototypy poháněné řadovým motorem Klimov M-105P s kanónem umístěným mezi bloky válců a střílejícím dutou hřídelí vrtule. Charakteristickou vlastností obou strojů byla absence duralových částí kostry trupu a křídel. První byl začátkem roku 1940 vyzkoušen typ "I-26" konstruktéra Alexandra Jakovleva, který měl trup svařený z ocelových trubek a kostru křídel ze dřeva. Tvarem mu byl velmi podobný druhý prototyp I-22 z konstrukční kanceláře vedené Lavočkinem s Gorbunovem a Gudkovem jako asistenty. Byl zalétán v březnu 1940. Mezi oběma letouny byly hlavně skryté rozdíly: I-22 byl vyrobený z diagonálně vrstvené překližky ze sibiřské břízy, tento dřevěný materiál byl v době nedostatku hliníku jeho lacinou náhradou. Z I-22 se postupně stal I-301. Spolu se svým konkurentem I-26 se nakonec dostal do sériové výroby začátkem roku 1941. Stroje se však staly známé pod jinými označeními: I-26 jako "Jak-1", I-22 jako LaGG-1 a I-301 jako LaGG-3. V době, kdy se začínaly vyrábět, byl Sovětský svaz napaden nacistickým Německem.  Ještě během výroby byly odstraňovány nejrůznější nedostatky stroje a vznikl tak nový typ LaGG-3. Začleňování strojů LaGG do vzdušných sil Sovětského svazu bylo spojené s objektivními těžkostmi. V době napadení Německem, bylo na tento typ přeškoleno jen asi 32% létajícího personálu. Stroj absolvoval nejrůznější úpravy.  Sériová produkce od záčátku výroby v roce 1941 do jejího ukončení v roce 1944 byla vládou objednána v celkem 66 sériích. 1. až 4. série byla vyzbrojena kulometem UBS v ose vrtule, dvěma kulomety UBS a dvěma ŠKAS pod krytem motoru. 5. až 7. série měla kanón ŠVAK v ose vrtule, dva ŠKAS a jeden UBS pod krytem motoru, který se však někdy nemontoval. Od 8. série se do letounu instaloval kanón ŠVAK v ose vrtule, pod kryt motoru UBS. Stroje mohly do roku 1942 nést pod křídlem též neřízené střely RS-82 nebo pumy (11. série). V pozdějším období války byl mezi válce osazován kanón NS-37 konstruktérů Nudelmana a Suranova ráže 37 mm (34. série) ke stíhání bombardérů a k boji proti tankům. Jeden UBS byl pod krytem motoru. Tato verze se označovala jako LaGG-3IT. Od roku 1943 nahradily kanón NS-37 jiným typem stejné ráže K-37.  Úpravy se dočkal hlavně křehký podvozek, ale i náběžné hrany křídel, na které byly instalovány automatické sloty, které zlepšovaly manévrovací schopnosti a ulehčovaly přistání. Během výroby procházely změnou i pohonné jednotky. Letouny 1. až 3. série obdržely motor M-105P, 4. až 28. M-105PA a do sérií od roku 1943 čísel 29 až 66 M-105PF (VK-105PF). U 66. série došlo k odlehčení draku a začal se montovat pancéřovaný čelní štítek pilotní kabiny z plochých skel. Ve výšce hladiny moře dosahoval LaGG-3 rychlosti 554 km/h, ve výšce 3 400 m to bylo úctyhodných 618 km/h. Těchto hodnot dosahoval už prototyp v roce 1940.  Během sériové výroby vzniklo také několik experimentálních prototypů. Již v prosinci 1941 byl do draku LaGG-3 instalován vzduchem chlazený hvězdicový motor M-82 konstruktéra Švecova pohánějící třílistou vrtuli VIŠ-105P. Takto upravený prototyp nesl označení LaGG-3-M82A.  Na počátku roku 1942 byly na stroji LaGG-3, sériové číslo 2 444, provedeny úpravy s cílem výrazně odlehčit konstrukci. "Odlegčennyj" byl vyzbrojen lehčím kanónem MP-20 v ose vrtule a dvěma synchronizovanými UBS pod krytem motoru, palubní vybavení bylo omezeno na nutné minimum a ocasní plochy byly zhotoveny z méně nasyceného dřeva. Při zkouškách střemhlavého letu však došlo k destrukci trupu a pilot V. Guzin zahynul v troskách stroje.  Dvoumístný prototyp určený k přeškolování a výcviku stíhacích pilotů nesl označení LaGG-3UTI. 14. února 1942 v něm zahynul zkušební pilot J. Stankevič.  V srpnu 1942 byl letoun LaGG-3 sériového čísla 31213173 vybaven dvěma náporovými motory Bondarjuk VRD-1, které byly pomocí proudnicových pylonů připevněny na spodní ploše křídla. Používaly stejné palivo jako hlavní motor M-105PF. VRD-1 však dokázaly zrychlit LaGG-3PVRD pouze o 15 km/h ve výšce 1 500 m, ale pokud však byly mimo provoz, zpomalovaly prototyp svým aerodynamickým odporem o 35 km/h. V roce 1943 proběhla zástavba a zkoušky předsériového řadového motoru M-107A do draku letounu LaGG-3. Nový motor dával o 25% vyšší výkon, než M-105PF avšak docházelo k jeho neustálému přehřívání. Prototyp LaGG-3-M-107A s pilotem G. Miščenkem provedl 33 zkušebních letů, které však skončily stejným počtem nouzových přistání.  Konečným řešením problémů LaGG-3 byla montáž hvězdicových motorů AŠ-82 a vývojová linie typů LaG-5, resp. La-5.

Nasazení.

Stroje bojovaly od samého začátku války proti Německu. Nasazovány byly ve všech velkých operacích na východní frontě až do konce války. Nekvalitní výroba a konstrukční zásahy však způsobily u těchto strojů zvýšení hmotnosti, které mělo za následek ztrátu kvality oproti prototypu. Vyrovnat se kvalitě prototypu trvalo do roku 1943. Přes to, že stroj měl poměrně dobré parametry, byl obratný, odolný, měl na sovětské poměry slušný dolet i výzbroj, nebyl mezi piloty příliš oblíbený a jeho neduhy ještě často prohlubovala i nedostatečná údržba na frontě. Popularita strojů mezi letci byla natolik nízká, že zkratku LaGG začali vykládat jako: „lakirovannyj garantirovannyj grob“ (lakovaná zaručená rakev). Jeho nedostatky vedly k vývoji typu Lavočkin La-5, avšak už bez účasti konstruktérů Gudkova a Gorbunova.  Do roku 1944 bylo vyrobeno 6 528 kusů LaGG-3. Mimo vzdušných sil Sovětského svazu sloužily kořistní stroje jen ve finském letectvu.

Popis konstrukce.

LaGG-3 byl jednomístný, jednomotorový samonosný dolnoplošník. Dřevěná kostra křídel a pevných ocasních ploch byla potažená překližkou, kovová kostra pohyblivých ocasních ploch a klapek plátnem. Trup tvořila překližková poloskořepina. Krycí plechy motoru byly duralové. Řadový motor poháněl kovovou trojlistou vrtuli s nastavitelným úhlem náběhu listů. Podvozek byl zatahovací. Hlavní podvozkové nohy se zatahovaly směrem k trupu, zadní ostruhové kolečko bylo pevné.

LaGG-3 (Lavočkin-Gorbunov-Gudkov - 3; rusky: Лавочкин-Горбунов-Гудков ЛаГГ-3) bylo sovětské stíhací letadlo vyvinuté z předsériového LaGG-1 před druhou světovou válkou a jedno z nejpoužívanějších letadel na počátku Velké vlastenecké války.

The Lavochkin-Gorbunov-Gudkov LaGG-3 (Лавочкин-Горбунов-Гудков ЛаГГ-3) was a Soviet fighter aircraft of World War II. It was a refinement of the earlier LaGG-1 and was one of the most modern aircraft available to the Soviet Air Force at the time of Germany's invasion in 1941. Despite its wooden construction, it was overweight and underpowered, at one stage 12 LaGG-3s were being completed daily and 6,528 had been built when factory 31 in Tbilisi switched to Yak-3 production in 1944.


Historie.

Rozmach Naraehy.

Král Hanin otevřel nebe a zemi a tam, kde vychází Slunce vybudoval mocný národ Hwan. Po 3 tisíce a 300 let byli Hwanové vládci světa. Jejich náčelník Gúbalchán založil zemi zvanou Naraeha. Obrovské království měřilo 12 tisíc mil od severu k jihu a 5 tisíc mil od východu k západu.

14. král Ha-nin vládne nebesům.

Když král Ha-nin dosedl na trůn, otevřel nová nebesa. Hwanové ztratili mnoho sil neustálými rozbroji, které vyvrcholili občanskou válkou. Jejich těžkosti jen prohlubovali výpady vnějších nepřátel – kmenů Tou a Hwasan. Dohoda o vzájemném neútočení se změnila v prach a mezi kmeny docházelo k otevřené agresi. Ta vyvrcholila mobilizací jednotek krále Ha-nina a podrobení všech osad kmene Hwasan. Kmen tou se však urputně bránil a útočil na Naraehu dvakrát tak silnějšími jednotkami, než měl k dispozici soupeř. I přes silovou převahu dokázal Ha-nin díky svým taktickým dovednostem udržet nepřítele na uzdě a mezitím sjednotit Hwany a ukončit dlouholeté občanské krveprolití.  Když skončila občanská válka, Naraeha zažila obrovský rozmach; samozřejmostí byla výroba ocelových zbraní nebo ražení nových tunelů a stavění cest pro obchodní kolony.

Ban-Go.

Mír však neměl dlouhého trvání neboť Ban-go, náčelník kmene Seotae, obrátil své síly proti Ha-ninovi. Neustále útočil na Naraehu, ale ani jednou za 10 let nebyl schopen vítězství a byl rozdrcen. Odtáhl tedy na sever a chystal pomstu – strašnější než cokoliv předtím.

Král démonů.

Na severu se Ban-Go setkal s králem démonů, který ztratil své tělo v Kaňonu mrtvého muže. Uzavřel s ním dohodu o pomstě Ha-ninovi a umožnil mu použít jeho tělo, aby vedl démony proti Naraeze. Ban-Go se přerodil v krále démonů, sjednotil ty nejstrašnější stvůry, jež Země nosila na svých bedrech a započal nejhorší válku, jaká kdy byla vedena. Válku mezi ním a Ha-inem, válku mezi člověkem a démonem…

Povolání.

V KAL je možné vybrat si ze čtyř povolání, které lze v pozdějších úrovních rozvíjet do několika specializací.

Poslání / Quest.

Stejně jako v jiných hrách tohoto žánru i v "KAL" vystupují NPC postavy, které hráči udělují nejrůznější úkoly v závislosti na pokročilosti hráče. Za splněné poslání hráč obdrží zkušenost (vyjádřena číslem) a speciální body ("Skill Point", "Contribution Point"), v několika případech též peníze ("geon", "zamogeon").  Smyslem hry je splnit co nejvíce poslání, co nejlépe povyšovat (levely) svoji postavu a neustále ji vylepšovat (skilly). Z hlediska typů se mohou poslání dělit do třech hlavních kategorií:

Úkol / Task.

Nejjednodušší, krátký úkol. Každý hráčův level zpravidla (výjimky jsou v druhé dekádě, kde na levelu 22 a 24 úkoly nejsou) obsahuje jeden úkol (který může být rozdělen do několika různých akcí typu „najdi tohle, odnes to támhle, dozvíš se další část a podle ní pak pokračuj“). Získávají se zkušenosti, skill pointy a vybavení.

Události / Events.

Jsou delší a obtížnější než úkoly. Reflektují vývoj války mezi Ha-Nin a Bang-Go. Na druhou stranu jsou oceněny vyššími odměnami. Po čtvrté události může postava změnit, resp. upřesnit svoji specializaci.

Mise / Missions.

Týmové úkoly. Zatím jsou ve stádiu příprav a nejsou do hry implementovány.

Možnosti hráče.

Kromě bohapustého vraždění "mobů" umožňuje "KAL" celkem propracovaný systém hry, včetně obchodování a mezihráčskými souboji.

Parta / Party.

Uskupení více hráčů (max. 8) za účelem pokoření silných mobů nebo za účelem rychlejšího nárůstu zkušeností buď vlastní postavy, nebo vajíčka. V neposlední řadě je party vhodná k získávání předmětů (v party je pravděpodobnost výskytu daleko vyšší, než u samostatných akcí). Získané peníze, zkušenost nebo předměty se rovnoměrně dělí mezi členy party.

Gilda / Guild.

Uskupení lidí za účelem výměny informací a pozdějšímu vedení tzv. "Guild War" (válka mezi gildami), jejíž smyslem je získání hlavního královského hradu. Vítězná gilda určuje ceny zboží v celé krajině. Gilda získává zkušenost a může dosáhnout 4. levelu, tedy možnosti vést Guild War. Na rozdíl od party není automaticky rozdělována zkušenost, peníze ani předměty mezi její jednotlivé členy.

Duely / PvP.

"KAL" umožňuje souboje mezi jednotlivými hráči. Ovšem pouze cvičně. Vítěz nezískává kromě dobrého pocitu nic, poražený nic neztrácí (kromě dočasného úbytku energie).

Obchodování.

V "KAL" je možné obchodovat dvěma způsoby. Buď od NPC postav nebo hráč může sám prodávat vlastněné předměty.

Asasinace / Assassin.

Zakoupením speciální masky a jejím nasazením se z hráče stává "Assassin". Takový hráč pak může mimo bezpečné zóny (města, oblasti kolem "Naroothu", "Jook-Sun Cargo Station", "Geum-Oh Mine", "Giant Bird's Pub" a okolí) napadat ostatní hráče a zabíjet je. Zneužívání assasinských masek hackery a znuděnými hráči na vysokých úrovních se stalo natolik rozšířeným, že byly masky nejprve na určitou dobu ze hry úplně odstraněny a posléze zdraženy tak, že jsou nyní pro mnoho hráčů prakticky nedostupné.

Vylepšování pomocí předmětů.

Určité předměty (talismany), které obsahují zvláštní bonus (inteligence, zdraví, síla, mana atd.) lze používat v kombinaci s jinými předměty (zbraněmi, výstrojí atd.) za účelem vylepšení jejich vlastností a tím pádem ke zvýšení bojového potenciálu postavy.  toto chování je trestné

KAL-Online (칼온라인, "kal" je korejsky „meč“) je fantasy online hra ze žánru MMORPG. Její děj se odehrává v mystickém světě vytvořeném na základě korejské mytologie (speciálně na válce mezi velkým králem Ha-Nin a démony z Ban-Go). Její vznik byl grantován korejskou vládou s ambicemi na nejlepší online hru všech dob. Díky dotacím je navzdory své propracovanosti a složitosti (ve smyslu široké škály možností) možná hrát zcela zdarma. Hra je vydána v anglické a korejské verzi.

Kal Online is an MMORPG created by the Korean company Inixsoft in February 2004. The player is given a choice of characters of different classes, their appearance customisable. The player can customize various attributes of their character as they progress throughout the game.