Vznik.

Počátkem roku 1858 připravoval Jacques Offenbach pro své divadlo Bouffes-Parisiens, jehož byl majitelem i ředitelam a současně hlavním autorem, nejprve jednoaktovou komedii "Un fi, deux fi, trois figurants" na libreto Adolpha Jaima mladšího a Étienna Tréfeua (vl. jm. Étienne-Victor de Tréval). Tři komické mužské postavy měli hrál Léonce, Désiré a Mesmacre. Offenbach měl napsáno pět hudebních čísel a v divadle započaly zkoušky, ale právě v tomto okamžiku se mu podařilo u ministerstva vnitra získat rozšíření svého divadelního privilegia. Do té doby měly Bouffes-Parisiens povoleno hrát pouze jednoaktové hry s nejvíce čtyřmi postavami; nově nebyl počet účinkujících omezen, takže bylo možné hrát hudební komedie nejen s větším počtem hlavních postav, ale rovněž se sborem, případným baletem a figuranty. Za těchto okolností zanechal práce na zmíněném libretu (které nakonec v roce 1872 zhudebnil Léon Vasseur) a rychle hledal jiné, které by mu umožnilo nové možnosti využít. Nové libreto mu poskytl spisovatel a novinář Armand Lapointe (1822–1910), který v 50. letech 19. století napsal řadu hudebních komedií (vaudevillů) pro různá divadla, i když dosud žádnou pro Bouffes-Parisiens. "Dámy z tržnice" a "Mesdames de Cœur-Volant" (hudba Camille Erlanger, premiéra 16. dubna 1859 v Bouffes-Parisiens) však patří mezi poslední díla v tomto žánru; od roku 1860 se Lapointe věnoval téměř výlučně próze. "Dámy z tržnice" měly dvanáct jmenovitých rolí, z toho sedm podstatnějších (včetně vděčných úloh pro komickou trojici Léonce–Désiré–Mesmacre, aby změnou programu nepřišli zkrátka), a uvádějí na scénu sbor v podobě trhovců a trhovkyň i figuranty ve formě vojenského oddílu. Drobnou rolí zde začala i tehdejší Offenbachova milenka Marie Cico. Nevídanému počtu účinkujících odpovídala i – na poměry malého divadla – skvostná výprava z dílny hlavního dekoratéra pařížské Opery Charlesa-Antoina Cambona, která představovala dobovou tržnici před dosud nezrušeným hřbitovem Neviňátek s kašnou Pierra Lescota a Jeana Goujona v původní podobě.  Premiéra se konala 3. března 1858. Vedle trojice komiků v převleku se prosadil i Charles-François Duvernoy v mravně pochybné roli tambora Raflafly a v rolích mladých milenců spolehlivá Pierrette Chabertová jako Ciboulette a hlavně nově příchozí Lise Tautinová jako kuchtík Croûte-au-pot. Obecenstvo i kritika byly překvapeny inscenační ambiciózností díla, na které v tomto divadle, dosud předvádějícím v podstatě série drobných komorních scének, nebyly zvyklé; slovy kritika Julese Lovyho z hudebního časopisu "Le Ménéstrel" se tu objevila „grand opéra bouffe“. Reakce však byly vesměs pozitivní; kritika se shodovala na chvále potřeštěného libreta, zejména však hudby. Zmíněný Lovy byl nadšen: „Tato hudba je současně jiskřivá a patetická, příjemná a strohá, burleskní a ušlechtilá; směje se a pláče, tančí, sténá, podupává, bubnuje, přiměje vás k slzám, ztrýzní vám duši, rozchechtá vás, očaruje vás, převrátí vám útroby, magnetizuje vás, uvrhne vás do extáze – je prostě "báječná" (místní výraz).“ Rovněž Aldino Aldini v "La France musicale" považoval "Dámy z tržnice" za osvědčení Offenbachova talentu: „Hned ze začátku musím říci, že p. Offenbach je nevyčerpatelný; nikdy neřekl své poslední slovo. Hudba veselá a hudba cituplná, hudba lidová a hudba učená, všechno mu jde. Tentokrát nám představil duchaplnou a pikantní parodii velkých oper, s jejich ansámbly, jejich septety – mimochodem, jeho vlastní septet je mistrovský kousek – jejich velkými efekty a dokonce jejich fígly. A jak je jeho opereta odvážně instrumentována! Člověk by se cítil v samotné Opeře.“ Recenzent "Revue et gazette musicale de Paris" psal: „Offenbach se na svou novou partituru spoléhal, a nemýlil se; je to jedna z nejlepších, které napsal v tomto žánru, který je jeho majetkem. Originalitu jeho inspirace a jeho stylu uznávají všichni, i ti, kteří jím pohrdají a přáli by si ho předstihnout.“ Podle něj se nejedná jen o hříčku nebo napodobeninu. „Systém hudební parodie zde ještě hraje svou roli, ale bez přehánění; Offenbach má dost síly, aby letěl na vlastních křídlech a to, co situace vyžaduje, nehledal jinde než v sobě.“

Charakteristika.

Lapointovo libreto řadí "Dámy z tržnice" do burleskní a parodické větve Offenbachovy rané tvorby, reprezentované například "Dvěma slepci", "Ba-ta-clanem", "Chrupželezem" nebo "Večerním větrem" Dějištěm tentokrát není exotické prostředí ani období, ale Paříž 18. století; podobně jako v případě "Dvou slepců" se hrdinové rekrutují ze spodních příček společnosti. Připomínka atmosféry historické pařížské tržnice byla aktuální, neboť právě v době premiéry probíhala výstavba nových pavilonů Halles de Paris a trh Neviňátek zažíval své poslední dny; definitivně byl zrušen roku 1860. Libreto paroduje uslzená dramata s rodinnou tematikou, melodramata hraná lidovějšími pařížskými divadly s typickými scénami jako shledání ztracených příbuzných (hrdinka Ciboulette se dojemně shledává se ztracenou matkou postupně třikrát). Podle Julese Lovyho je to „Paul de Kock naroubovaný na Vadého“ – odkaz jednak na nejtypičtějšího autora lidových románů a dramat z první poloviny 19. století, jednak na dramatika 18. století Jeana-Josepha Vadé, zakladatele „genre poissard“ – celého žánru komedií z prostředí tržnice. Jedním z prostředků humoru je nápodoba nevázaného lidového jazyka trhovců, občas v kontrastu s pseudo-patetickou mluvou v melodramatických situacích. Hra však obsahuje také řadu prvků grotesky a fyzického humoru – potyčky mezi trhovkyněmi, přetahování se o kuchtíka i o Ciboulettu atd.; podle jedné z recenzí premiéry hrál nemalou úlohu „koš na uhlíky, v němž postupně přistanou všechny postavy této rekohry, včetně pana komisaře“. Tento účinek podtrhlo využití mnoha převlekových rolí. Obsazení rolí mladíků zpěvačkami bylo dobovou konvencí a vyskytuje se v řadě Offenbachových operet; obsazení postav komických starších žen mužskými herci bylo rovněž osvědčeným divadelním prostředkem a Offenbach je využil v některých okrajovějších, zvláště fraškovitých pracích ("Ojajaje aneb Královna ostrovů", "Paní Motýlek", případně též "Jana pláče a Jan se směje"). Avšak v "Dámách z tržnice" jsou ze sedmi hlavních postav hned čtyři převlekové. Děj končí hned dvěma svatbami mezi postavami různého pohlaví, avšak hranými herci téhož pohlaví; už dobová kritika konstatovala, že „Offenbach se s pohlavím umělců nepárá“. Již první dějepisec Bouffes-Parisiens Albert de Lasalle libreto charakterizuje slovy „extravagantní a nadmíru groteskní“ a Offenbachův životopisec Jean-Claude Yon ho přirovnává k absurdním humorem vynikajícím výtvorům Hervého.  "Dámy z tržnice" byly první Offenbachovo dílo, ve kterém mohl prokázat svou schopnost napsat rozsáhlejší vokální formy, a partitura opery obsahuje řadu pozoruhodných míst. Začíná krátkou instrumentální introdukci přecházející ihned do prvního z osmi zpěvních čísel, v němž skladatel skvěle vystihl tržní mumraj. V úvodním septetu se překřikují jednotliví trhovci, vychvalujíce své zboží; je to v podstatě zvukomalebná kompozice sestávající se stylizovaných pouličních výkřiků, včetně napodobení jejich falešných akcentů. Tato scéna vrcholí příchodem Raflaflova oddílu a jeho kupletem, který se svou ráznou a zapamatovatelnou melodií sloužil jako základní téma opery. Méně výrazná je následující romance Croûte-au-pota, následuje první hudební rvačka a vzápětí po ní Ciboulettina bravurní (až pretenciózní) árie italského typu v rytmu valčíku umožňuje interpretce předvést své pěvecké i herecké schopnostmi, například v částech, kdy přeskakuje z nižšího rejstříku do vyššího, jak tlumočí návrhy svých ctitelů a své odpovědi. Raflaflovo nokturno je parodickým vyjádřením předstíraného milostného citu, zatímco následující duet Cibouletty a Croûte-au-pota je vřelejším a upřímnějším vyznáním lásky, moment určitého oddechu od rychlého groteskního děje. Vrcholným číslem je septet s potyčkou trhovkyň o dceru, který o málo později následuje poslední číslo, finále s odhalením Ciboulettina původu, radostným tancem „fricassée“ zejména pro představitele tří trhovkyň (který později německá kritika nazvala „trivializovanou čtverylkou“ nebo „tancem, který lze hravě označit za matku kankánu“) a hymnickým zopakováním hlavního tématu z Raflaflova úvodního kupletu; obě poslední čísla se vyznačují drastickými hudebními kontrasty, žonglováním se slabikami nebo opakováním triviálních až nesmyslných útržků textu k zvýšení komického účinku. Až ve finále se zapojuje sbor, který má spíše statickou úlohu, i když čtyři jeho sólisté vystupují již v introdukci. Již dobová kritika poukazovala na příbuznost hudby "Dam z tržnice" s mistry italské opery buffy (jako Paisiello nebo Cimarosa). Celkově tento experiment prokázal Offenbachův talent pro propracovanější partitury – včetně schopnosti dosáhnout skutečného sladění hlasů v ansámblech –, který se již na podzim roku 1858 definitivně osvědčil v "Orfeovi v podsvětí".

Inscenační historie.

"Dámy z tržnice" zůstaly několik let na repertoáru Bouffes-Parisiens, a to nejen v Paříži, ale i na četných zájezdech tohoto divadla. 10. května 1858 jimi Bouffes-Parisiens zahájily svůj vůbec první zájezd v Marseilles. 7. července 1858 je hrály v Krollově divadle v Berlíně. I když je kritika chválila a označovala za „vrchol groteskní komiky“, předvídala, že „přenesení tohoto kusu na německé jeviště by bylo nemožností; absurdity a lascivnosti libreta by stěží přežily první scény“. V Bruselu Bouffes-Parisiens uvedly "Dámy z tržnice" prvně 13. června 1860. 11. června 1861 následovala Vídeň (Treumannovo divadlo na nábřeží Františka Josefa) a 12. července 1861 Pešť (Budapešť) v Národním divadel (Nemzeti Színház).  Později "Dámy z tržnice" od Bouffes-Parisiens převzala jiná pařížská divadla: roku 1873 Théâtre de la Renaissance (ještě pod Offenbachovým dohledem), roku 1889 Théâtre Cluny, roku 1913 Théâtre des Arts, 4. května 1940 dokonce Théâtre national de l'Opéra-Comique. Hrály se často i ve francouzských provinčních divadlech. Roku 1867 například pobýval Jacques Offenbach v Nice a navštívil představení "Dam z tržnice" v tamějším divadle; následně veřejně nabídl řediteli divadla 500 franků za to, že až do Offenbachova odjezdu z města upustí od masakrování jeho díla. Celkově, zatímco zahraniční kariéra "Dam z tržnice" zaostávala za jinými Offenbachovými díly, ve Francii nikdy nadlouho nezmizely z jeviště. Významná byla inscenace režiséra Roberta Dhéryho v Opéra-Comique v letech 1979–1984 (spolu s operetami "Pan Karfiol si dovoluje pozvat…" a "Panenské jablíčko" pod společným názvem "Vive Offenbach!"). Pozadu samozřejmě nezůstala ani francouzskojazyčná divadla mimo samotnou Francii. Již v říjnu 1858 ji hrálo v Bruselu divadlo Bouffes-Belges. 18. prosince 1908 je uvedla honosná Opéra de Monte Carlo.  Nepočítáme-li inscenaci Bouffes-Parisiens představenou na turné tohoto divadla v Berlíně, objevily se "Dámy z tržnice" mimo Francii netypicky poprvé v Polsku. 21. května 1860 měla ve varšavském Velkém divadle premiéru polská úprava pod názvem "Straganiarki". Táž verze se hrála od 19. dubna 1868 v polském divadle ve Lvově.  Ve Vídni uvedl "Dámy z tržnice" Offenbachův velký propagátor Karl Treumann ve svém divadle zvaném Divadlo na nábřeží Františka Josefa (Theater am Franz-Josef-Kai) nebo prostě Treumann-Theater. Měl v ní vystupovat jeho kolega a přítel, slavný herec Johann Nepomuk Nestroy, který v jeho divadle hostoval a již dříve se objevil v jiných offenbachiádách, zejména jako Jupiter v "Orfeovi v podsvětí" a Pan v "Dafnisovi a Chloé". Nestroy se ji však zdráhal do němčiny převést: „Ta hra tak, jak je, nemůže být nikdy poněmčena. Nejde jen o francouzské slovní hříčky, které nelze přeložit, ale ani sama zápletka nemůže být převedena do němčiny.“ Nakonec však operetu přece jen pro Treumanna přeložil Alois Berla pod názvem "Damen vom Stande" (slovní hříčka znamenající „dámy z (vyššího) stavu“ i „dámy od stánku“); přitom ji lokalizoval do vídeňského prostředí, které vyhovovalo místním hercům v čele s Nestroyem. Ten ztělesnil pannu Barbaru Kletzenstinglovou, koláčnici [=Mlle Poiretapée]; byla to vůbec poslední role tohoto legendárního vídeňského komika. Další dvě trhovkyně, v této adaptaci paní Linsengrubovou a paní Hetschpetschovou, hráli oblíbení komici Louis Grois a Wilhelm Knaack, samotný Karl Treumann hrál tambora Anastasia Bummerleho [=Raflafla] a Anna Marková a Helene Weinbergerová hrály zelinářku Gretu [=Ciboulette] a kuchtíka Petera Schwammerla [=Croûte-au-pot].  Premiéra se konala 22. února 1862 a inscenace, byť skvostně vypravená (nové dekorace Hermanna Burgharta a kostýmy Moritze Meyera), patřila k málo úspěšným podnikům tohoto divadla. Revue "Wiener Theater-Chronik" psala: „Tato Offenbachova opereta oslovovala nyní právě tak málo, jako když ji zde provedly Bouffes-Parisiens. Pánové Nestroy, Grois a Knaack sice byli, pokud zrovna nezpívali, výtečnými představiteli „dam z tržnice“, nemohli však zabránit fiasku této novinky.“ Snesitelně prý zpívali jen Treumann a Weinbergerová. Podle deníku "Die Presse": „Komolit Offenbachovy operety co do textu i hudby patří k největším zálibám této scény. […] Berlův text je, až na některé groteskní pošetilosti, bezvýrazný. Poměrně nezměněná hudba přesahuje pěvecké a krákavé síly účinkujících, zejména dam […] Obecenstvo zůstalo od počátku do konce netečné.“ I dle mínění časopisu "Blätter für Musik, Theater und Kunst" operetě lokalizace do Vídně uškodila, obrala ji o atmosféru a znemožnila její úspěch. Hudba podle něj obsahuje řadu vynikajících míst, kterým však provedení herci Treumannova divadla málo pomohlo, zvláště v porovnání s herci Bouffes-Parisiens dosud v čerstvé paměti; hlavní kritiku sklidil sám Nestroy. Malý úspěch této inscenace (v kombinaci s faktem, že jde o inscenačně nejnáročnější z Offenbachových aktovek) odradil od "Dam z tržnice" další německojazyčná divadla v rakouské monarchii. Bližší francouzskému originálu, i když rovněž s vlastními úpravami, byla druhá německá verze, jejíž text přeložil a upravil Eduard Jacobson. Pod žánrovým označením „operní burleska“ a názvem "Die Damen der Halle" ji poprvé uvedla berlínská Krollova opera 6. srpna 1867. Hrály dámy Jenny Mejo a Kochová jako mladý pár, pánové Weiss, Hesse a Grahl jako tři trhovkyně a Theodor Kruis jako Raflafla. Hudební časopis "Berliner Musikzeitung" dává tato úprava „směs francouzské podkladové barvy a lokálních [=berlínských] přísad, avšak graciézní kolorit převažuje a Offenbachova dráždivá hudba, tak svěží a pikantní jako kterákoli jiná, kterou napsal, musí celkově tomuto drastickému dílku pomoci k úspěchu.“ Dílo bylo skutečně v Berlíně dosti úspěšné, předpovědi recenzenta, že se ujme i na dalších německých scénách, se však nenaplnily. Berlínskou verzi však uvedlo roku 1870 (premiéra 4. května) vídeňské divadlo Carltheater; Anna Grobeckerová (sestra Jenny Mejo) a Minna Wagnerová hrály kuchtíka a mladou zelinářku, z Treumannovy inscenace zůstal Wilhelm Knaack jako jedna z hokynářek, další dvě hokynářky a tambora hráli Karl Blasel, Josef Roehring a Franz Eppich. V Uhersku představilo "Dámy z tržnice" poprvé na zmíněném zájezdu roku 1861 přímo Théâtre des Bouffes-Parisiens. V maďarštině je o dva roky později (premiéra 3. října 1863) uvedlo Lidové divadlo (Népszínház) v Budíně, a to v překladu Mihály Haviho a Józsefa Romhányiho pod názvem "A kofák". Pak ji hrála například divadla v Prešporku (1864), Aradu (1864) nebo Miškovci 1868.  Ve Velké Británi a v anglicky mluvícím světě se tato opereta v 19. století překvapivě neprosadila, a to přes oblibu převlekových komedií v žánru anglické burlesky. Zkrácená verze se hrála roku 1865 v londýnském Oxford Music Hall, avšak plné znění soudobá divadla zřejmě neuvedla.  Do Dánska dorazily "Dámy z tržnice" poměrně pozdě. Poprvé se hrály v překladu Antona Melbyeho pod názvem "Konerne i Hallerne" 1. června 1906 v Divadelním sále (Teatersal) v kodaňském Tivoli. O dva roky později je inscenovalo divadlo ve Frederiksbergu.  Roku 1874 odkoupilo práva k "Dámám z tržnice" pro Itálii od nakladatelství Brandus italské nakladatelství Sonzogno a o rok později vydalo i klavírní výtah s italským překladem pod názvem "Le Erbivendole", ale o soudobých inscenacích v italštině nejsou zprávy. Jedno z řídkých moderních italských provedení "Dam z tržnice", pod názvem "Le Signore del Mercato", uspořádal dirigent Peter Maag 14. května 1981 v turínském Auditorio della RAI.  "Dámy z tržnice" se v současnosti hrají poměrně často, i když většinou jako školní nebo amatérská či poloamatérská představení. Offenbachovský badatel a editor Jean-Christophe Keck ji nastudoval pro festival na hradě Bruniquel roku 2006 (tato inscenace se hrála rovněž v divadle Opéra de Tours roku 2008) a znovu roku 2014- Roku 2007 je hrál Ensemble Lyrique Jacques Coeur v Bourges. V roce 2011 "Dámy z tržnice" Curyšská opera (Opernhaus Zürich) zkombinovala s operou Carla Orffa "Chytračka" ("Die Kluge"). Roku 2012 je nastudovala s J.-C. Keckem Hudební akademie Hannse Eislera v Berlíně. Inscenace Nového operního studia Opéra de Lyon v Théâtre de la Croix-Rousse z roku 2012 se hrála téhož roku i v Besançonu a byla obnovena v Lyonu roku 2015 (dirigent Jean-Paul Fouchécourt); samotné operetě v ní předcházel prolog z "Břicha Paříže", románu o pražské centrální tržnici od Offenbachova zarytého kritika Émila Zoly.  Roku 2017 tuto operetu nastudovala chicagská divadelní společnost New Moon Opera v kombinaci s Offenbachovou "Bagatelou". Zahrálo ji též sdružení Lyrica, association lyrique des Hauts de France, roku 2019 ve vesnici Erquinghem-Lys, školní inscenaci nastudovala také George Mason University Opera (Los Angeles) a v létě téhož roku se hrála na operetním festivalu v Aix-les-Bains.

České země.

Do českých zemí dorazila až verze z Carltheatru, a to nezvykle pouze v češtině. Český překlad a úpravu pro Prozatímní divadlo pořídil J. Hanuš (Jindřich Hanuš Böhm). Převlekové úlohy byly zcela odstraněny: trojice trhovkyň v ní oproti originálu hrály ženy a kuchtíka muž, čímž byly komika kusu a ovšem i umělecký záměr autorů dosti oslabeny. Premiéra, jež byla beneficí Josefa Frankovského v roli Raflafly, se konala v letní aréně na hradbách 8. července 1871 v kombinaci s rozvernou lidovou veselohrou "Vlci v ovčinci". Baletní mistryně Marie Hentzová do ní aranžovala „tanec zelenářek“. Pod názvem "Pařížské zelenářky" měla tato opereta u publika zprvu „průrazný úspěch, který se projevil hlasitými salvami potlesku a četným vyvoláváním herců“, a Anna Kupková (Ciboulette) a Jindřich Mošna (Croûte-au-pot, v české verzi Francínek) museli opakovat svůj duet. "Hudební listy" byly rezervované: „Text je dosti slabý, hudba lepší než tento“. Zato Jan Neruda ve své recenzi mínil, že "Pařížské zelenářky" zvítězily, libreto je že francouzsky vtipné, hudba jen lehká, ale pikantní, a některé scény (duet Francínka a Cibouletty č. 6 a „examinační scéna“ – septet č. 7) jsou „velice působivy“. I recenzent časopisu "Světozor" poznamenával, že se opereta, včetně hudby a hereckých výkonů, obecenstvu velice líbila: „Jest v ní trefně vylíčen divoký život pověstného zelného trhu pařížského.“ Následovalo však do konce roku jen pět repríz a pak opereta z repertoáru zmizela.  Prostředí pařížské tržnice později vykreslila nesmírně populární opereta Charlese Lecocqua "Dcera madame Angot" (česká premiéra 4. července 1874), a zřejmě i proto se Offenbachova skromnější verze na českém repertoáru dále neprosadila.

Děj operety.

(Pařížská tržnice za Ludvíka XV.) V pařížské ústřední tržnici je rušno, trhovci a hlavně trhovkyně se překřikují a lákají své zákazníky. Raflafla, velitel tamborů, zastavuje své vojáky a zpívá oslavnou píseň na „dámy z tržnice“ (č. 1 septet "Ach'tez nos légum's" a Raflafův kuplet "Au beau jour d'la mi-carême"). Předává jim obrovskou kytici a rozpouští svůj oddíl. Zůstává na místě u stánků dvou trhovkyň, paní Beurrefonduové a paní Madouové. Raflafla by se potřeboval oženit s některou z dam – kteroukoli, která by měla úspory alespoň dva tisíce livrů –, a proto se postupně dvoří oběma. Paní Beurrefonduová se má na pozoru: již před dávnými lety se spálila, když ji opustil její manžel, seržant francouzské armády, a přitom si odnesl i jejich několikaměsíční dcerku… Týž odstup si zachovává a prakticky touž historku mu vypráví i paní Madouová. Avšak hlavním a tajeným důvodem zdráhání obou trhovkyň je jejich náklonnost k roztomilému kuchtíkovi Croûte-au-potovi.  Kuchtík právě přichází a hledá mladou trhovkyni Ciboulette, do níž je zamilován (č. 2 kuplet Croûte-au-pota "Ma Ciboulette"). Ale paní Beurrefonduová i paní Madouová se mu snaží vetřít do přízně, podstrkují mu do košíku zboží ze svých stánků a nakonec se ho pokoušejí fyzicky zmocnit a vyrvat té druhé. Croûte-au-pot skončí v koši s uhlíky a žárlící Raflafla ho odnáší. Obě rozdurděné trhovkyně si toho ani nevšimnou a vjedou si do vlasů. Jejich ctnostná kolegyně slečna Poiretapéeová (která si mimochodem také myslí na sličného kuchtíka) se je snaží roztrhnout a usmířit, ale jen se jí podaří obrátit obě proti sobě. To přirozeně vyvolá shluk ostatních trhovců i zákazníkům včetně Cibouletty, která konečně dorazila ke svému stánku (č. 3 ansámbl "Quel est ce vacarm"'). Přispěchá i tržní komisař se svými pochopy a odvádí všechny tři znepřátelené trhovkyně do vazby.  Ciboulette si zpívá o tom, jak se její ovoce dobře prodává a jak by šlo na odbyt ještě více, kdyby slevila ze své počestnosti (č. 4 Ciboulettin recitativ a rondo "Quel bruit et quel tapage"). Raflaflovi mezitím utekl Croûte-au-pot a tambor ho logicky hledá u Cibouletty. Dívka k němu chová nevysvětlitelnou, byť ne mileneckou náklonnost, a i Raflafla k ní cosi cítí, ačkoli Ciboulette neodpovídá jeho finančním potřebám. Proto se raději dvoří pro změnu vracející se slečně Poiretapéeové a zpívá jí milostné „nokturno“ (č. 5 Raflaflův kuplet "Vous êtes la lune"). Jenže ta ho odmítá; tvrdí, že chce zůstat do smrti pannou, ve skutečnosti však hodlá zůstat věrnou své první lásce. Až argument, že její úspory nedosahují požadované výše, Raflaflovo namlouvání zastaví; na odškodněnou alespoň odvádí slečnu na kalíšek kmínky.  Mezitím se vrací Croûte-au-pot a nachází konečně Ciboulettu samotnou, aby si mohli vyznat lásku (č. 6 duet Ciboulette a Croûte-au-pot "Oui, mon bonheur, le bonheur que je rêve"). Paní beurrefonduová přemohla kaprála a utekla z vazby; když nalezne Ciboulettu a Croûte-au-pota v objetí, rychle kuchtíka zažene a Ciboulettě vyčítá, že se miliskuje na veřejnosti se svobodným mládencem. Ciboulette přiznává, že by si ráda Croûte-au-pota vzala, ale nemůže se provdat bez svolení rodičů – které bude obtížné získat, protože je sirotkem. Okolnosti jejího narození a osiření paní Beurrefonduovou šokují: zjišťuje totiž, že je Ciboulettinou matkou. Je tímto nečekaným shledáním dojata a běží vyhledat kuchtíka, aby mladému páru dala mateřské požehnání. Slečna Poiretapéeová, která byla výstupu přítomna, vypráví celou příhodu paní Madouové a ta nabude přesvědčení, že Ciboulettinou matkou je ona. Nastává druhé dojemné shledání. Když se vrátí paní Beurrefonduová, nechce se svých právě nabytých rodičovských práv vzdát, a tak nastává další potyčka. Jen přítomnost komisaře zabrání nejhoršímu (č. 7 septet buffo "Je défendrai mon enfant").  Jenže jak zjistit, která z dam je Ciboulettinou pravou matkou? Naštěstí si dcera vzpomene, že nosí od svých tří let na ňadrech dopis od svého otce, jejž nebyla pro svůj analfabetismus schopna přečíst. Protože i většina ostatních přítomných má se čtením potíže, zůstane čtení dopisu na Croûte-au-pota. Ze psaní vyjde najevo, že Ciboulettovým otcem je – Raflafla! – a její matkou – slečna Poiretapéeová! Oba dávají Ciboulettě ke svatbě s kuchtíkem svolení a oba i shledávají, byť bez velkého obapolného nadšení, že budu muset rodinné shledání završit i vlastním sňatkem. Paní Beurrefonduová a paní Madouová vyšly tentokrát naprázdno, ale to nemění nic na tom, jak obdivuhodnými bytostmi jsou „dámy z tržnice“ (č. 8 finále "Quel prodige s'opère" s tancem "fricassée" a reprízou Raflaflaova kupletu "Vivent les dames de la Halle").

Instrumentace.

Dvě flétny (2. též pikola), hoboj, dva klarinety, fagot; dva lesní rohy, dvě trubky, pozoun; tympány, bicí souprava; smyčcové nástroje (housle, violy, violoncella, kontrabasy).

Dámy z tržnice (ve francouzském originále , v češtině se hrála pod názvem "Pařížské zelenářky") je opereta (autorským označením „opérette-bouffe“) o jednom dějství francouzského skladatele Jacquese Offenbacha na libreto Armanda Lapointa. Premiéra se konala 3. března 1858 v pařížském divadle Théâtre des Bouffes-Parisiens.

Mesdames de la Halle is an opérette bouffe in one act by Jacques Offenbach, with a libretto by Armand Lapointe. It was first performed at the Théâtre des Bouffes Parisiens, Paris on 3 March 1858. and was the first work of Offenbach's at the Bouffes with a chorus and a large cast. Gänzl describes the piece as "a delicious piece of Parisian bouffonerie"


Přehled.

Apple oznámil AirPods Pro 28. října 2019 a vydal je o dva dny později 30. října 2019. Zahrnují funkce standardních AirPodů, jako je mikrofon, který odfiltruje hluk pozadí, akcelerometry a optické senzory, které jsou schopny detekovat tlakové stisknutí stonku sluchátka. Samozřejmostí je i automatické pozastavení přehrávaného obsahu, když jsou vyjmuty z uší. Ovládání poklepáním je nahrazeno stisknutím tlakového senzoru na stoncích.  AirPods Pro používá stejný čip H1 jako v druhé generaci AirPods, který podporuje hands-free "Hey Siri ". Mají aktivní potlačení šumu, prováděné mikrofony detekujícími vnější zvuk a reproduktory produkující inverzní signál "tzv. anti-noise" . Aktivní potlačení šumu lze vypnout nebo přepnout do „režimu propustnosti“, který pomáhá uživatelům slyšet okolí. Režimy potlačení hluku lze také přepnout v systému iOS nebo stlačením stonku jednoho z AirPodů pomocí nového „tlakového snímače“. Životnost baterie je stejná jako u AirPodů druhé generace, 5 hodin, ale když je zapnuto potlačení šumu nebo režim propustnosti, výdrž baterie je o něco kratší, přibližně 4,5 hodiny a to díky dodatečnému zpracovávání obou režimů. Jsou hodnoceny jako IPX4 pro odolnost proti vodě.  V balení nalezneme třemi velikosti silikonových nástavců (špuntů). V systému iOS je softwarový test, který „měří hladinu zvuku v uchu a porovnává ho s tím, co přichází z reproduktoru“, aby zajistil správné zasazení v uchu a také funkci nazvanou „Adaptivní ekvalizér“, která automaticky upravuje frekvence kontury.  Nabíjecí pouzdro inzeruje stejnou 24hodinovou celkovou dobu poslechu jako standardní pouzdro AirPods. Je vybaveno standardní kompatibilitou bezdrátového nabíjení Qi.  Stejně jako AirPods i AirPods Pro obdrželi kritiku za životnost baterií.  Na začátku roku 2020 Apple začal na svých webových stránkách prodávat náhradní nástavce (špunty) pro AirPods Pro.

Problémy s firmwarem.

Firmware pro AirPods Pro je automaticky aktualizován na pozadí. Uživatelé si stěžovali, že verze firmwaru 2C54 (vydaná v prosinci 2019) snížila účinnost funkce aktivního potlačení hluku.  Apple přestal aktualizovat AirPods Pro na verzi firmwaru 2C54.  V květnu 2020 byla vydána verze firmwaru 2D15.  Po vydání firmwaru 2C54 uživatelé spekulovali, že spouštěcí firmware se silným potlačením šumu (který obdržel skvělé recenze od médií) může zhoršit životnost produktu a Apple musel funkci potlačení šumu oslabit, aby zachovat životnost hardwaru.

Kompatibilita.

Podpora pro AirPods Pro byla přidána v iOS 13.2, watchOS 6.1, tvOS 13.2 a macOS Catalina 10.15.1. Jsou kompatibilní s jakýmkoli zařízením, které podporuje Bluetooth, včetně zařízení Windows a Android, ačkoli určité funkce, jako je automatické přepínání mezi zařízeními, jsou k dispozici pouze na zařízeních Apple využívajících službu iCloud .

AirPods Pro jsou bezdrátová sluchátka Bluetooth vytvořená společností Apple, která byla původně představena 30. října 2019.  AirPods Pro používají stejný čip H1 nalezený v druhé generaci AirPods, ale přidávají aktivní potlačení šumu, automatické nastavení frekvenčního profilu, odolnost vůči vodě IPX4, nabíjecí pouzdro s bezdrátovým nabíjením a vyměnitelné silikonové nástavce (špunty).

AirPods Pro are wireless Bluetooth earbuds created by Apple, initially released on October 30, 2019.  AirPods Pro use the same H1 chip found in second generation AirPods, but add active noise cancellation, automated frequency profile setting, IPX4 water resistance, a charging case with wireless charging, and interchangeable silicone tips.


Počátek vlády.

Amyntás nastoupil na trůn po smrti svého bratrance Pausania a ve stejném roce se oženil s Eurydikou I., princeznou z Lynkéstidy, čímž ukončil dlouhý konflikt s touto zemí. Amyntovi porodila Eurydiké dceru, kterou Amyntás provdal za svého bratrance Ptolemaia. Tímto způsobem chtěl posílit své postavení, protože Ptolemaios byl hlavou postranní linie dynastie, a tedy možným konkurentem trůnu. Ještě v roce 393 však Amynta svrhl z trůnu jiný člen dynastie Argaios II. Ten svoji moc opřel o krále illyrských Dardanů Bardyla I. Když Amyntás opustil království, přenechal obyvatelům řeckého města Olynthu příhraniční území, aby zemi chránili před pustošivými nájezdy Illyrů.

Spory s Olynthem.

V 391 se Amyntás s pomocí vojsk spřáteleného rodu thesalských Aleuovců vítězně vrátil zpět. Po jeho návratu se Olynth poddal pod jeho ochranu a obě země vstoupily do obranné aliance na dobu padesáti let.  V roce 383 Bardylis znovu napadl Makedonii a v bitvě Amynta porazil. Amyntás se zachoval stejně jako před osmi lety a doufal, že Olynthští budou svou zemi bránit, proto jim poskytl ochranu pro některé pohraniční oblasti. Přes počáteční úspěchy Illyrů se podařilo Amyntovi po několika měsících s pomocí elitní jízdy a nájemné pěchoty Bardyla porazit. Když se obrátil na obyvatele Olynthu aby mu vrátili svěřené země, odmítli. Olynth se spolkem obcí Chalkidiky pod jeho vedením se nechtěl vzdát půdy, která mu přinášela zisk. Během této doby jejich moc značně vzrostla, takže byli schopni postavit armádu 800 jezdců, 8 tisíc hoplítů a ještě velký počet lehké pěchoty. Chalkiďané vtrhli do Makedonie a obsadili mnoho měst včetně jejího hlavního města Pelly. Amyntás povolal na pomoc sbor Sparťanů, kteří ze základny v Makedonii bojovali proti chalkidskému spolku až do roku 379, kdy padl Olynt a spolek, který vedl, byl rozpuštěn. Když na Spartu udeřila spojená athénská a thébská vojska, Amyntás jim v roce 377 prodal dřevo pro stavbu loďstva. Na oplátku v roce 374 získal podporu Athén proti Chalkidským, kteří se mezitím snažili obnovit svůj spolek. V roce 371 byla svolána celořecká mírová konference, na kterou byl také pozván Amyntás. Na konferenci jeho zástupci podpořili sjednání všeobecného míru a postoupil Athénám Amfipoli.

Spojenectví s Thesálií.

Amyntás se velmi zajímal o události v Perrhaebii, přes kterou vedla cesta z Makedonie do Řecka. Proto se tam pokusil udržet svůj vliv a v oblasti se několikrát objevil jako rozhodčí sporů. Sedmdesátá léta 4. století přinesla zvýšení ohrožení na jižní hranici státu. V té době sjednotil Thesálii Iásón z Fer, která se pod jeho vedením stala mocnější než Makedonie. Podle zpráv (pravděpodobně přehnaných, ale do jisté míry odrážejících hrozbu) byl svaz thesalských obcí schopen postavit armádu skládající se z 8 000 jízdních vojáků, 20 tisíc těžkooděnců a velké množství lehké pěchoty. Amyntás byl pravděpodobně nucen spojit se s Iásónem, ale jeho smrt v roce 370 ukončila sjednocení Thesálie.

Amyntás III. (řecky Αμύντας) byl král Makedonie z rodu Argeovců. Za jeho vlády došlo k oslabení Makedonie, která byla sužována dlouholetými válkami. Během své vlády musel několikrát opustit zemi, kterou napadli nepřátelé. Podporu hledal ve Spartě a ke konci své vlády v Athénách.

Amyntas III (died 370 BC) was king of the ancient kingdom of Macedon in 393 BC, and again from 392 to 370 BC. He was the son of Arrhidaeus and grandson of Amyntas, one of the sons of Alexander I. His most famous son is Philip II, father of Alexander the Great. He is historically considered the founder of the unified Macedonian state.


Mládí.

Narodil se někdy mezi roky 1641 až 1644, nejspíše v Darcey v Burgundsku. Jeho otec působil na místním panství jako soudní náměstek. Jeho matka se jmenovala Marie Sivot. Nicolas sloužil u jezuitů jako jejich laický pomocník, tzv. "donné" a to zřejmě z finančních důvodů"." V mladém věku s nimi zamířil do Nové Francie.

Nová Francie.

Začátky.

Do Kanady se dostal někdy okolo roku 1660. Již v tomto roce je některými uváděn jako tlumočník z a do indiánských jazyků, nicméně jiné zdroje hovoří o tom, že teprve tehdy do Kanady připlul. V roce 1665 ukončil službu mezi jezuity a vydal se na cesty na západ k Velkým jezerům. Nejprve působil v oblasti zátoky Green Bay (Michiganské jezero) tehdy nazývané Baie des Puants, kde bylo jedno z center indiánských uprchlíků před irokézskými útoky. Zde sídlila směs různých etnik (kmenů), která byla promíchaná a žila často pohromadě či nedaleko sebe. Jednalo se o Hurony, Petuny, Menominee, Potawatomie, Ottawy, Winnebagy, Sauky, Foxy, Odžibveje, Miamie a Mascouteny. Perrot si postupně získal místní vlivné domorodce a ustavil základy pro oboustranně výhodné obchodní vztahy. Pak se vrátil do Montrealu (1666), kde nějaký čas sloužil jako domácí u vdovy Jacques Testard a následně jako sluha u sulpiciánů (1667).

Obchodníkem a tlumočníkem.

V srpnu 1667 vytvořil se třemi dalšími společníky obchodní společnost a následně zamířil zpět do oblasti Green Bay. Tím začala další série cest vesměs za účelem kožešinového obchodu. V roce 1670 byl koloniálním intendantem Jeanem Talonem požádal, aby dělal tlumočníka komisaři Simonu-Françoisovi Daumont de Saint-Lusson, jenž byl vyslán na západ hledat zdroje kovových rud a případnou severozápadní vodní cestu do Tichého oceánu. Dne 4. června 1671 došlo v misii Sault Sainte-Marie (mezi Huronským a Hořejším jezerem) k důležitému obřadu. Daumont de Saint-Lusson zde s pomocí Perrotova překladu shromážděným domorodcům z celkem 14 kmenů oznámil, že zdejší a veškeré okolní území zabírá jako francouzské teritorium. Na znamení toho nechal vztyčit kříž a standartu s francouzským znakem. Indiáni byli prohlášeni za poddané francouzského krále, za což se jim mělo dostat jeho ochrany. Francouzi zapěli chvalozpěvy "Vexilla Regis" a "Te Deum" a následně došlo k rozdání darů.  V listopadu 1671 se Perrot oženil s Madeleine Raclot. Usadili se v osadě Champlain a poté v Bécancouru. K roku 1681 spolu měli již šest potomků a nakonec jich zplodili celkem jedenáct.  V roce 1684 pověřil guvernér Nové Francie Le Febvre de La Barre Perrota důležitým úkolem. Měl využít svého vlivu mezi jezerními kmeny, aby je přesvědčil k účasti na francouzské výpravě proti Irokézům. Perrotovi se to s potížemi podařilo a bojovníci několika kmenů vyrazili do Niagary. Francouzsko-indiánská výprava však svého cíle nedosáhla (mj. ji sužovaly nemoci a nedostatek zásob) a Francouzi museli bez boje s Irokézi uzavřít příměří. To západní Indiány velmi zklamalo. Perrot byl v té době zadlužený a místo kožešinovému obchodu se věnoval přesvědčování indiánských bojovníků k účasti ve válce, k níž vlastně nedošlo.

Lokálním velitelem.

Na jaře 1685 byl Perrot jmenován velitelem pro oblast Baie des Puants a okolní území. Své ženě svěřil plnou moc a vyrazil směr stanice Michillimakinac (tehdy zde stála mj. tvrz Fort de Buade) a dále do místa svého působiště. Cestou se dozvěděl, že na západě vypukla válka mezi Siouxy, Odžibveji a Ottawy na jedné straně a Foxy na straně druhé. Perrotovi se podařilo konflikt urovnat. Přesvědčil totiž Foxy, aby mu vydali odžibvejskou dívku, kterou hodlali upálit u kůlu jako pomstu za zabití jejich náčelníka Odžibveji. Někdy v té době získal od indiánů přezdívku "Metamiens" neboli „Muž s železnýma nohama“. Na podzim 1685 ustanovil nový guvernér Brisay de Denonville hlavním velitelem jezerní oblasti Oliviera Morela de La Durantaye, který sídlil v Michilimackinacu, a Perrot mu měl oficiálně podléhat. V roce 1687 se Perrot spolu s desítkami jím naverbovaných válečníků zúčastnil trestné francouzské výpravy proti nejpočetnějšímu kmeni Irokézské ligy Senekům. Ta už byla podstatně úspěšnější než výprava z roku 1684 a podařilo se jí poplenit území tohoto kmene. Mezitím mu shořelo skladiště kožešin a Perrot tak opět přišel o významný zdroj příjmů. V roce 1688 pobýval nějaký čas v Montréalu, kde dělal tlumočníka na konferenci s irokézským kmenem Onondagů. Následně se vydal s několika společníky na západ a na území Siouxů ustavil tvrz Fort Saint-Antoine, čímž došlo navázání prosperujícího kožešinového obchodu. Na jaře 1689 pak na soutoku řek Mississippi a Wisconsin nechal zbudovat Fort Saint-Nicolas. V květnu 1689 pak celé území oficiálně zabral jako francouzské teritorium.  V srpnu roku 1689 znovu vypukla válka mezi všemi irokézskými kmeny a Francouzi a ti potřebovali zajistit spojenectví jezerních kmenů. Pověřili tedy místní velitele a představitele, aby utvrdili či znovuzískali mnohdy váhající etnika jako spojence. Jedním z nich byl i Perrot, který se měl postarat především o Ottawy, o nichž se šířily zprávy, že hodlají přejít k na stranu Irokézů. To se mu v zásadě podařilo. V 90. letech 17. století stále působil mezi jezerními Indiány a občas zajížděl do Québecu či Montréalu na jednání s guvernérem, jímž byl od konce roku 1689 Buade de Frontenac. Hlavní cíl byl stále stejný - získat co nejvíce kmenů na stranu Francouzů proti Irokézům. Perrot se několikrát ocitl v ohrožení života, kdy mu hrozilo upálení u kůlu, ale vždy nakonec vyvázl. V roce 1696 však definitivně opustil západní území a usadil se v Bécancouru, neboť královská koloniální správa zrušila všechny soukromé licence na kožešinový obchod.

Jednání v Montréalu a poslední období života.

V roce 1701 byl Perrot znovu povolán do státních služeb. V létě 1701 vrcholila jednání o všeobecném míru mezi Francouzi, Irokézy a dalšími indiánskými kmeny. Do Montréalu byla svolána velká konference, jíž se zúčastnilo přes 1300 Indiánů a všichni čelní koloniální představitelé. Perrot působil jako jeden z hlavních tlumočníků, někteří Indiáni si jeho přítomnost přímo vyžádali (například Foxové pak žádali i to, aby se vrátil na západ). Patřil mezi desítku nejdůležitějších osob na této konferenci a mezi pět hlavních překladatelů (zbývající čtyři byli jezuité). Tlumočil především pro jezerní kmeny.  Po této pro něj významné události nastaly horší časy. Byl stále zadlužen a jeho věřitelé byli neúprosní. Požádal koloniální úřady o finanční kompenzaci a penzi, ale byl odmítnut. Několikrát stanul před soudem, kde se bránil žalobě svých věřitelů a nárokům těch, kteří požadovali část jeho pozemků, jež získal roku 1704. V roce 1708 se stal kapitánem místní milice a mezitím psal zprávy o svých cestách a zážitcích. Zemřel v srpnu 1717. Zanechal po sobě 9 dětí (další 2 zemřely před ním), ale ani jedno se nevydalo v jeho stopách. Jeho manželka trpěla koncem života depresemi a duševní poruchou a zemřela roku 1724.

Dílo, náhled na Indiány.

Pouze jediné jeho dílo bylo publikováno. Jedná se o spis "Mémoire sur les mœurs, coustumes et relligion des sauvages de l"’"Amérique septentrionale" ("Pojednání o obyčejích, zvycích a náboženství divochů Severní Ameriky"), jenž se zabývá Indiány, s nimiž se Perrot dostal do styku a mezi nimiž s přestávkami žil téměř 40 let. Dílo nebylo zamýšleno pro širší publikum, nýbrž jako zpráva pro intendanta Michela Bégona, jejímž cílem bylo věcně zhodnotit různé kmeny jako možné spojence či naopak nepřátele Nové Francie a stručně popsat konflikty, do nichž byly zapojeny. Je tudíž psáno střízlivě, bez zásadnějších emocí a literárních ambicí. V díle je i jedna z prvních ucelenějších informací o Siouxech. Ačkoliv se ví, že sepsal víc svých postřehů a zážitků, další se nepodařilo nalézt a vydat. Část z jeho ztracených spisů však využil a publikoval Claude-Charles Le Roy de la Potherie ve druhé části svých "Dějin Severní Ameriky" ("Histoire de l"’"Amérique septentrionale") z roku 1722.  Ačkoliv se mezi domorodci pohyboval mnoho desítek let a získal si jejich značný respekt, nikdy se nestal jejich bezvýhradným obdivovatelem a milovníkem jejich kultury a zvyků. Ve svém pojednání naopak často zmiňuje jejich negativní vlastnosti. Šlo především o zrádnost, neustálé vyvolávání sporů, konfliktů, plánování válek, přepadů a zabití, ať už jiných domorodých etnik nebo Francouzů. Za obzvláště zrádné a úskočné považoval Ottawy a Huron-Petuny. Napsal například: „O Ottawech jsem se mnohokrát dozvěděl, že plánují spiknutí proti Francouzům, kteří s nimi obchodují. Pokoušeli se, posláním dýky, pro tyto své úmysly získat na svou stranu všechny další kmeny z horních území (oblast okolo Velkých jezer), aby též zmasakrovali Francouze, kteří s nimi obchodují. Mluvím jako očitý svědek, neb jsem tento jejich podnik zhatil. (...) Neexistuje zde kmen, který by v sobě nenesl zášť vůči někomu jinému. Miamiové a Illinoisové se nesnášejí navzájem, Irokézové mají zlovolný vztah k Ottawům a Odžibvejům, stejně jako k ostatním kmenům. Není zde jediná skupina lidí, která by nepovažovala za oprávněné vést válku proti dalším. Musíme očekávat jen neustálé a nevyhnutelné války, pokud jim sami nezabráníme.“ Někteří moderní historikové se domnívají, že Perrot ve svém popisu indiánské zrádnosti poněkud přeháněl. Nicméně hovořily za něj letité zkušenosti, prakticky neustálé řešení sporů a například i to, že Mascouteni ho dvakrát hrozili upálit, ač ho nejprve vítali jako manitou (nadpozemskou bytost).

Nicolas Perrot (cca 1641–13. srpna 1717) byl francouzský objevitel, obchodník, tlumočník a lokální velitel, který působil v Nové Francii ve 2. polovině 17. a začátkem 18. století.

Nicolas Perrot (c.1644–1717), a French explorer, fur trader, and diplomat, was one of the first European men to travel in the Upper Mississippi Valley, in what is now Wisconsin and Minnesota.


Margaret of Brandenburg, Duchess of Pomerania

Život.

Markéta se narodila jako nejmladší dcera kurfiřta Jáchyma I. Braniborského a jeho manželky Alžběty, dcery krále Jana I. Dánského.

Pomořanská vévodkyně.

Markéta se poprvé provdala asi v devatenácti letech 23. ledna 1530 v Berlíně za téměř o dvacet let staršího vévodu Jiřího I. Pomořanského. Do manželství přinesla věno ve výši 20 000 guldenů, které Jiřímu I. umožnilo, aby jí převedl okresy Barth, Damgarten, Tribsees, Grimsby a Klempenow. Manželství bylo patrně dohodnuto během jednání na hradě Grimnitz o ústavním vztahu mezi Braniborskem a Pomořanskem. Jiří I. zemřel rok po svatbě a Markéta si užila vdovského důchodu pouhé tři roky. V Pomořansku byla docela neoblíbená a když anhaltský kníže Jan požádal o její ruku, musel její nevlastní syn Filip I. Pomořanský vybrat zvláštní daň na zaplacení jejího věna a odkoupení statků, které obdržela od prvního manžela.  Markéta Jiřímu porodila po jeho smrti pohrobka, dceru Jiřinu, která matku následovala do Anhaltska. V osmi letech se však vrátila do Pomořanska. Markéta uspěla v jednáních s nevlastním synem, aby odložila dceřin návrat až do května 1543.

Anhaltská kněžna.

Markétiným druhým manželem se stal 15. února 1534 v Dessau o sedm let starší kníže Jan V. Anhaltsko-Zerbstský. Manželství s Janem se brzy ukázalo jako nešťastné. Markéta od manžela utekla na své vdovské sídlo, hrad Roßlau. Martin Luther se pokusil být prostředníkem mezi Markétou a Janem. Navštívil ji na hradě Roßlau a chtře ji obviňoval, že opustila manžela. Tak započala ostrá slovní válka. Luther později uvedlː ""Musel jsem jí to říct dostatečně jasně, dokud jsem nevzbudil její hněv.""  Jan nakonec obvinil Markétu z nevěry a v roce 1550 ji uvěznil. Janův osobní lékař byl mučen, aby se přiznal ke vztahu s kněžnou, on však neustoupil. Markétě se podařilo uprchnout z vězení a po četných dobrodružstvích dorazila polonahá a okradená ke dvoru svého bratrance krále Kristiána III. Dánského V Kodani.  Později chvíli žila se svou starší sestrou Alžbětou, která jí radila, aby se zachránila třetím sňatkem. Alžběta považovala svou sestru za nespolehlivou a nestálou a varovala svého zetě Albrechta, aby k sobě Markétu nebral. Albrecht ji k sobě přesto vzal a po jeho smrti se o ní staral pruský správce Jiří Fridrich Braniborsko-Ansbašský, protože její vlastní děti ji odmítly podporovat.  Na konci svého života vedla neuspokojivou existenci v pomořansko-polském pohraničním regionu a údajně se provdala za prostého farmáře. Také se tvrdí, že kontaktovala svou těhotnou dceru Jiřinu a dokonce ji pod falešnou totožností navštívila ve Schlochau.

Potomci.

Z prvního manželství s vévodou Jiřím I. Pomořanským se jí narodila jedna dceraː  Svému druhému manželovi, knížeti Janovi Anhaltskému, porodila šest dětíː

Markéta Braniborská (1511 – po 3. listopadu 1577) byla braniborskou princeznou, prvním sňatkem pomořanskou vévodkyní a druhým sňatkem anhaltskou kněžnou.

Margaret of Brandenburg (1511 – after 3 November 1577) was a Princess of Brandenburg by birth and by marrying first a duke of Pomerania and later a prince of Anhalt.


Život.

Ivinská měla německo-polský původ. Narodla se v Tambově středoškolskému učiteli. V roce 1915 se rodina přestěhovala do Moskvy. Po absolvování Moskevského institutu redakčních pracovníků v roce 1936 pracovala jako redaktorka v různých literárních časopisech. Od dospívání byla Pasternakovou obdivovatelkou. Vdala se dvakrát, v roce 1936 za Ivana Jemeljanova a v roce 1941 za Alexandra Vinogradova. Obě manželství skončila po pouhých několika letech tragicky, Jemeljanov se oběsil, Vinogradov padl ve válce. Ivinská měla dvě děti, Irinu Jemeljanovovou a Dmitrije Vinogradova.

Vztah s Pasternakem.

S Borisem Pasternakem se setkala v říjnu 1946 v redakci časopisu "Novyj mir", kde měla na starosti oddělení nových autorů. Jejich romance trvala až do jeho smrti, přestože Pasternak odmítl opustit svou manželku. Kvůli jejich vztahu se začala její pozice v redakci zhoršovat, a tak ji na začátku roku 1948 požádal, aby z "Nového miru" odešla a stala se jeho osobní sekretářkou.  Ivinská s Pasternakem spolupracovala na překladech cizojazyčné poezie do ruštiny, např. bengálského básníka Rabíndranátha Thákura nebo Vítězslava Nezvala. K jeho překladu jí Pasternak poradil: "„Použij přesný překlad pouze pro význam, ale nepůjčuj si původní slova: jsou absurdní a ne vždy srozumitelná. Nepřekládej všechno, pouze to, co dokážeš zvládnout, a tím se pokus získat překlad přesnější než sám originál.“"  Pasternak přiznal, že Ivinská byla inspirací pro hrdinku Laru z románu "Doktor Živago". Věnoval jí mnoho básní, které Živagovi v románu připsal.  V říjnu 1949 byla Ivinská zatčena pro podezření z „protisovětské činnosti“ a „blízkosti osobám podezřelým ze špionáže“ a v červenci 1950 byla odsouzena na pět let v Gulagu. Byl to zřejmý pokus přimět Pasternaka, aby se vzdal kritiky sovětského systému. V roce 1958 Pasternak napsal příteli do Západního Německa: "„Byla uvězněna místo mne jako osoba, kterou tajná policie považovala za mně nejbližší, a oni doufali, že pomocí vyčerpávajících výslechů a výhrůžek z ní dostanou dost důkazů, aby mě postavili před soud. Vděčím za svůj život a za to, že se mne v té době ani nedotkli, jejímu hrdinství a odhodlání.“"  V době svého zatčení čekala Ivinskaya dítě s Pasternakem, ale potratila. Byla propuštěna po Stalinově smrti v roce 1953. "Doktor Živago" byl vydán v Itálii v roce 1957, přičemž Ivinská jménem Pasternaka vedla veškerá jednání s nakladatelstvím Feltrinelli.  V knize Petera Benensona "Persecution 1961" byla Ivinská uvedena jako jeden z devíti vězňů svědomí. Benenson ji vyzdvihl za to, že odmítla spolupracovat s úřady a místo toho se dobrovolně rozhodla snášet utrpení výměnou za Pasternakovu ochranu. Po rozpadu Sovětského svazu a otevření sovětských archivů se ale ukázalo, že stejně jako většina obětí mučení byla i ona přinucena ke spolupráci s KGB.

Poslední roky.

Po Pasternakově smrti v roce 1960 byla Ivinská podruhé zatčena, tentokrát společně s dcerou Irinou. Byla obviněna z toho, že byla Pasternakovým spojením se západními vydavateli v jednání o vydání "Doktora Zhivaga" a o autorské odměně v západní měně. Sovětská vláda je propustila v tichosti, Irinu v roce 1962 a Ivinskou o dva roky později. V roce 1978 vyšly v Paříži v ruštině její paměti a následně byly přeloženy do angličtiny pod titulek "A Captive of Time" ("Vězeňkyně času").  V roce 1988 byla Ivinská rehabilitována. Několik let strávila sporem o to, aby jí vrátili všechny dopisy Pasternakovy a další dokumenty, které jí zabavila KGB při posledním zatčení. Soud rozhodl, že všechny materiály zůstaly ve státním archivu.  Ivinská zemřela v roce 1995 na rakovinu.  Její dcera Irina Jemeljanovová, která v roce 1985 emigrovala do Francie, vydala knihu vzpomínek na matčin vztah s Pasternakem.

Olga Vsevolodovna Ivinská (, 16. června 1912, Tambov – 8. září 1995, Moskva ) byla ruská básnířka a spisovatelka. Byla přítelkyní a partnerkou Borise Pasternaka a inspirací pro postavu Lary v románu "Doctor Živago".

Olga Vsevolodovna Ivinskaya (; June 16, 1912, Tambov – September 8, 1995, Moscow) was a Russian poet and writer. She was friend and lover of Nobel Prize-winning writer Boris Pasternak during the last 13 years of his life and the inspiration for the character of Lara in his novel "Doctor Zhivago" (1957).


Život.

Žofie Hedvika přišla na svět jako prvorozené dítě vévody Julia Brunšvicko-Wolfenbüttelského a jeho manželky Hedviky Braniborské, dcery braniborského kurfiřta Jáchyma II. Hektora. Rodiče jí poskytli komplexní a důkladné vzdělání a když byla ještě malá, zahájili manželská jednání.  V necelých šestnácti letech se princezna 20. října 1577 ve Wolgastu provdala za o šestnáct let staršího vévodu Arnošta Ludvíka Pomořanského. Její otec poslal ke dvoru do Wolgastu luteránské teology, kteří se pokusili přimět dvůr k přijetí formule concord jako spolehlivé formulace luteránského vyznání. Dvůr však tuto formuli nepřijal. Arnošt Ludvík nařídil stavební změny hradu Wolgast, středověké severovýchodní křídlo nahradil novým obytným křídlem. Stejně jako její matka byla Žofie Hedvika popisována jako velmi temperamentní. Starala se o chudé a potřebné a nedala se odradit ani epidemií moru.  Arnošt Ludvík zemřel v roce 1592 po patnácti letech manželství. Kromě hradu a okresu Loitz jí zanechal panství Ludwigsburg u Greifswaldu, které jí dal již v roce 1586 a panství Jamitsow v Peenestromu. Ta brzy vyměnila za Zerpenzynské panství naproti městu Loitz. Jméno Zerpenzym v roce 1594 změnila na Sophienhof (Žofiin dvůr). Její děti se s ní přestěhovaly na její vdovské sídlo v Loitz. K připomenutí manželovi smrti napsala hymnu, kterou vydal Ambrosius Lobwasser. V letech 1597 až 1601 doprovázela svého syna, kterého do vládních záležitostí uváděl jeho poručník a regent vévoda Bogislav XIII.  Ještě během manželova života nechala Žofie Hedvika přestavět hrad Loitz na renesanční zámek. Po jeho smrti ho dále zvelebovala. Nechala také přestavět a rozšířit kostel sv. Marie v Loitz. Zámek byl od té doby zbořen a nezůstala po něm žádná stopa. Některé z jejích příspěvků církvi však stále existují, mezi nimi jsou například vévodská křesla, dvojitý portrét sebe sama a jejího manžela a četné erby jejich předků.  Manžel jí dal také panství Dersin u Loissinu, kde po manželovi smrti nechala postavit zámek " Schloss Ludwigsburg". Loitz a Ludwigsburg zůstaly až do její smrti jejími vdovskými statky.  Když byl v roce 1593 proveden soupis jejího dvora, byl přítomen "Amtshauptmann", stejně tak pokladník, kontrolor, "hofmistr", guvernantka, dvorní dáma a několik komorníků, kuchyňský personál, sklepní personál.  Žofie Hedvika byla popisována jako žena zajímající se o ekonomické procesy, ale také jako marnotratná a arogantní. Je považována za jednu z nejvlivnějších pomořanských vévodkyň. Svého syna přežila o šest let, Filip Julius zemřel v roce 1625 ve vřavě třicetileté války. Žofie Hedvika zemřela 30. ledna 1631 a byla pohřbena ve vévodské hrobce kostela sv. Petra ve Wolgastu.

Potomci.

Z patnáctiletého manželství se narodily tři dětiː

Žofie Hedvika Brunšvicko-Wolfenbüttelská (1. prosince 1561, hrad Hessen – 30. ledna 1631, Loitz) byla brunšvicko-wolfenbüttelskou princeznou a sňatkem pomořansko-wolgastskou vévodkyní.

Sophie or Sophia Hedwig of Brunswick-Wolfenbüttel (1 December 1561 at Hessen Castle – 30 January 1631 in Loitz) was a princess of Brunswick-Wolfenbüttel by birth and by marriage a Duchess of Pomerania-Wolgast.


Mládí.

László se narodil roku 1869 v Budapešti jako Fülöp Laub, nejstarší syn Adolfa a Johanny Laubových, krejčího a švadleny židovského původu. Fülöp a jeho mladší bratr Marczi si v roce 1891 změnili příjmení na László.  V raném věku chtěl být Philip fotografem, a také se jím vyučoval, současně s tím studoval umění, přičemž nakonec získal místo na Národní akademii umění, kde studoval u Bertalana Székelyho a Károly Lotze. Následně studoval umění v Mnichově a v Paříži. Lászlóův portrét papeže Lva XIII. mu na mezinárodní výstavě v Paříži v roce 1900 získal velkou zlatou medaili. V roce 1903 se László přestěhoval z Budapešti do Vídně. O čtyři roky později, roku 1907 se přestěhoval do Londýna a tam následně strávil zbytek svého života, i když velmi často cestoval po světě, aby plnil zakázky.

Osobní život.

V roce 1900 se László oženil s Lucy Madeleine Guinnessovou, členkou bankovní pobočky rodiny Guinnessových a sestrou Henryho Guinnessa. Poprvé se setkali v Mnichově v roce 1892, ale po několik let jim bylo zakázáno se navzájem vidět. Pár měl 6 dětí a 17 vnoučat.  László se začal zajímat o katolicismus jako mladý muž, pravděpodobně díky jeho přátelství s manželi Valentinovi, starším bavorským párem.  V roce 1894 byl pokřtěn maďarsko-katolickou církví. Jeho víra byla zvláště posílena jeho návštěvou ve Vatikánu v roce 1900, kde se setkal a namaloval stárnoucího papeže Lva XIII. László se po sňatku obrátil na anglikánství a jeho děti byly vychovávány jako protestanti. Na přednášce Fisher Society v roce 1934 řekl: „Věřím, že uctívání přírody je náboženská povinnost. V přírodě vidím nejplnější zjevení Božství a moje víra je, že jedině přijetím tohoto zjevení a snahou o jeho uskutečnění v celé jeho dokonalosti může Dokážu upřímně své uctívání “.

Pozdější život.

Lászlóovi byla od jeho patronů udělena řada vyznamenání a medailí. V roce 1909 byl udělen Královský řád Viktoriin králem Edwardem VII. V roce 1912 byl uherským králem Františkem Josefem učiněn vznešeným; jeho příjmení se pak stalo „László de Lombos“, brzy na to však znovu začal používat jméno „de László“.  Přes jeho britské občanství, jeho manželství a pět britských synů byl de László internován na více než dvanáct měsíců v letech 1917 a 1918 během první světové války pryč z Velké Británie a obviněn z navazování kontaktů s nepřítelem (napsal dopisy rodinným příslušníkům v Rakousku). Byl propuštěn z důvodu špatného zdraví a do Británie se mohl vrátit v červnu 1919.  V důsledku přepracování trpěl de László v posledních letech svého života srdečními problémy. V říjnu 1937 měl infarkt a o měsíc později zemřel ve svém domě Hyme House v londýnském Hampsteadu.  V roce 1939 byl vydán "Autorizovaný život Philipa de László" od Owena Ruttera, napsaný ve spolupráci s de László. V roce 2010 vydala společnost Yale University Press "De László, jeho život a umění" od Duffa Hart-Davise a Dr. Caroline Corbeau-Parsonsa. Jeho tvorba čítá téměř 4 000 děl, včetně kreseb.

Vyobrazené postavy.

László za svůj život namaloval portréty těchto osob:

Philip Alexius de László (maďarsky: "László Fülöp Elek"; 30. dubna 1869 - 22. listopadu 1937) byl anglo-uherský malíř, známý zejména pro své portréty královských a aristokratických osobností.

Philip Alexius de László, (, 30 April 1869 – 22 November 1937) was an Anglo-Hungarian painter known particularly for his portraits of royal and aristocratic personages. In 1900, he married Lucy Guinness of Stillorgan, County Dublin and he became a British subject in 1914.


Kariéra.

Byl potomkem staré skotské rodiny Elphinstone, narodil se na zámku Stirling Castle. Pocházel z početné rodiny Charlese Elphinstone, 10. barona Elphinstone (1711–1781), a jeho manželky Clementine Flemingové (1719–1799), z dvanácti dětí byl pátým synem. Po vzoru dvou starších bratrů vstoupil do královského námořnictva (1761) a pod velením Johna Jervise se zúčastnil závěru sedmileté války. Později podnikl plavbu do Indie ve službách Východoindické společnosti (1767). V roce 1775 byl povýšen na kapitána a vynikl v závěru války proti USA. V letech 1781–1790 byl poslancem Dolní sněmovny, patřil ke straně whigů. V dobách míru zastával také čestné hodnosti ve Skotsku a mimo jiné působil i u dvora, byl pokladníkem a finančním inspektorem domácnosti vévody z Clarence. Za válek s revoluční Francií vstoupil znovu do aktivní služby a pod velením Samuela Hooda se vyznamenal při dobytí Toulonu, v roce 1794 dosáhl hodnosti kontradmirála, téhož roku obdržel Řád lázně.  V hodnosti viceadmirála (1795) byl vyslán do jižní Afriky proti nizozemským koloniím a dobytím Mysu Dobré naděje založil dlouholetou britskou nadvládu v této oblasti (do roku 1796 zde byl vrchním velitelem). Poté krátce pobýval v Indii a po návratu na britské ostrovy byl pověřen potlačením námořních vzpour v přístavech v jižní Anglii. Za to v roce 1797 získal titul barona Keitha s peerstvím v Irsku, mezitím byl znovu zvolen do Dolní sněmovny (1796–1801), kde zastupoval rodné skotské hrabství Stirlingshire. Místo nemocného admirála Jervise byl pověřen vrchním velením ve Středomoří (1799–1802) a vedl pronásledování francouzského loďstva do Egypta. Do této doby spadají kompetenční problémy s Horatiem Nelsonem, který jako jeho podřízený příliš neuznával Keithovu autoritu. Keith v roce 1801 za Británii podepsal kapitulaci Alexandrie, čímž byla ukončena francouzská okupace Egypta. V návaznosti na to byl povýšen do hodnosti admirála, současně získal titul barona s britským peerstvím a vstoupil do Sněmovny lordů (1801). V roce 1803 obdržel další titul barona Keitha z Banheathu určený jako dědičný pro jeho dceru.  V roce 1803 byl krátce velitelem v Plymouthu, po obnovení válečného stavu s Francií byl jmenován vrchním velitelem v Severním moři (1803–1807), později byl vrchním velitelem v Lamanšském průlivu (1812–1814). V těchto funkcích se během napoleonských válek snažil především o ochranu britských obchodních zájmů za kontinentální blokády. V roce 1814 získal britský titul vikomta a po bitvě u Waterloo organizoval deportaci císaře Napoleona na ostrov Sv. Heleny. V roce 1815 získal velkokříž Řádu lázně, byl také rytířem Řádu sv. Mořice a Lazara  V závěru života sídlil na zámku "Tulliallan Castle" v Irsku, který byl postaven v letech 1812–1820 na základech původního zchátralého hradu. Výstavba byla financována z Keithových válečných kořistí a mimo jiné na ní pracovali francouzští zajatci. Zámek se ve správě Keithovy druhé manželky Hester stal významným společenským centrem.

Rodina.

Jeho první manželkou byla Jane Mercer (1764–1789), jediná dcera a dědička plukovníka Williama Mercera. Dvacet let po ovdovění se v roce 1808 podruhé oženil s Hester Thrale (1764–1837), která patřila k jedné z nejbohatších rodin podnikajicích v pivovarnictví. Z prvního manželství pocházela dcera Margaret (1788–1867), která se proti otcově vůli provdala za napoleonského generála Flahauta. Po otci zdědila titul baronky Keithové z Banheathu, později ještě prostřednictvím příbuzenstva své matky převzala v roce 1837 titul baronky Nairne. Baronát Nairne přešel sňatkem její dcery Emily do rodu Petty-Fitzmaurice. Keithova mladší dcera Georgiana (1809–1892) z druhého manželství se provdala do rodiny Villiersů v linii hrabat z Jersey.  Keithův starší bratr William Fullarton-Elphinstone (1740–1834) sloužil původně u námořnictva a později byl dlouholetým členem ředitelstva Východoindické společnosti. Sestra Eleanor (1747-1800) se provdala za významného skotského právníka a dlouholetého poslance Sira Williama Adama. Z jejich potomstva vynikl admirál Charles Adam (1780–1853) a generál Frederick Adam (1784–1853).

George Keith Elphinstone, 1. vikomt Keith ("George Keith Elphinstone, 1st Viscount Keith, 1st Baron Keith of Stonehaven Marischal, 1st Baron Keith of Banheath") (7. ledna 1746, Stirling, Skotsko – 10. března 1823, Tulliallan Castle, Irsko) byl britský admirál a významný námořní vojevůdce přelomu 18. a 19. století. Pocházel ze staré skotské šlechty, u námořnictva sloužil od roku 1761. Vynikl především ve válkách s Francií, dobytím Mysu Dobré naděje v roce 1795 významně přispěl k rozšíření britské koloniální říše v jižní Africe, koncem 18. století byl vrchním velitelem ve Středomoří. V dobách míru byl aktivním členem Dolní sněmovny, od roku 1801 s titulem barona zasedal ve Sněmovně lordů, v roce 1801 zároveň dosáhl hodnosti admirála. V aktivní službě na moři pokračoval i během napoleonských válek, v roce 1814 získal titul vikomta.

Admiral of the Red George Keith Elphinstone, 1st Viscount Keith GCB (7 January 1746 – 10 March 1823) was a British admiral active throughout the Napoleonic Wars.


Životopis.

Přítomnost Jeana Cloueta na francouzském dvoře je poprvé zmiňována v dokumentu z roku 1516, ve druhém roce panování Františka I. francouzského. V tomto dokumentu udělil král Jeanu Clouetovi nárok na pozůstalost po jeho otci Françoisi Clouetovi. Z dokumentu vyplývá, že jeho otec ve skutečnosti nebyl Francouz, a nikdy nebyl naturalizován. Je možné, že se narodil v Nizozemsku a pravděpodobně bylo jeho skutečné jméno Cloet. Několik let žil v Tours, kde se setkal se svou pozdější ženou, dcerou klenotníka.  Podle záznamů žil v roce 1522 v Tours a v roce 1523 je zmiňována v Tours i jeho manželka. V tom roce byl králem udělen Clouetovi titul královského komorníka s počátečním platem 180 livrů, později mu byl plat zvýšen na 240 livrů. Se svou manželkou žil v Paříži ještě v roce 1529, pravděpodobně poblíž farnosti St. Innocente, na hřbitově této farnosti byli také manželé pohřbeni. Clouet je zmiňován jako kmotr na křtinách ze dne 8. července 1540, ale v prosinci 1541 již nežil.  Jeho bratr, známý jako Clouet de Navarre, byl ve službě Markéty Navarrské, sestry Františka I. Francouzského. Markéta Navarrská se o něm zmiňuje v dopise z roku kolem 1529. Jean Clouet měl dvě děti, Françoise a Catherine. Ta se provdala za Abela Foulona. Françoise po smrti otce pokračoval v otcově profesi, stal se také malířem.  Jean Clouet byl nepochybně velmi zručný portrétista. Bohužel, u žádného z dochovaných obrazů nebylo prokázáno jeho autorství. V roce 1530 namaloval Clouet portrét francouzského matematika a kartografa Oronce Finé, tehdy bylo Finému třicet šest let. Portrét je nyní znám pouze jako tisk. Clouetovi je připisována řada nádherných portrétů nyní uchovávaných na zámku Chantilly a v Bibliothèque Nationale, francouzské národní knihovně. Je mu také připisován portrét neznámého muže, nyní v Hampton Court, portrét dauphina Františka III. Bretaňského, syna krále Františka I., ke spatření v Antverpách a další portrét, portrét Františka I. v Louvru.  S velkou pravděpodobností je také autorem sedmi portrétních miniatur v "Manuscript of the Gallic War ("Rukopis o válce galské")" v Bibliothèque Nationale. K nim je také možno přičíst osmý portrét, ve sbírce Johna Pierponta Morgana, portrét Charles de Cossé, hraběte z Brissacu. Styl tohoto obrazu je identický se sedmi miniaturami z manuskriptu. Ve sbírce Johna Morgana jsou i další miniatury, které lze s velkou pravděpodobností připsat Jean Clouetovi, protože se velmi podobají portrétním kresbám v Chantilly a Paříži, které jsou také považovány za jeho práci. Sbírka kreseb uchovaných ve Francii, připisovaných tomuto umělci a jeho škole, zahrnuje portréty všech významných osobností doby Františka I. V jednom albu kreseb jsou portréty anotovány samotným králem a jeho rozmarné poznámky, ironické posměšky nebo kousavé satirické postřehy jsou vítaným příspěvkem k pochopení života u dvora v jeho době. Stále však chybí jednoznačné důkazy, které by umožnily připsat nejlepší z těchto kreseb či některé olejomalby Jeanu Clouetovi.

Jean Clouet (1480–1541) byl francouzský renesanční malíř, miniaturista a malíř, který pracoval ve Francii během vrcholné renesance. Byl otcem Françoise Cloueta. Je znám také pod přezdívkou "Janet".

Jean (or Janet) Clouet (1480–1541) was a miniaturist and painter who worked in France during the High Renaissance. He was the father of François Clouet.


Stavba.

Stavba dvojice bitevních lodí této třídy proběhla v letech 1905–1911 v japonských loděnicích v Jokosuce a v Kure. Objednány byly roku 1904. Původně to měla být první japonská plavidla vyzbrojená velkým počtem těžkých 305mm kanónů, analogicky k převratné britské bitevní lodi HMS "Dreadnought". Nedostatek 305mm kanónů si však vynutil použití smíšené hlavní výzbroje. Asi 60% komponentů přitom pocházelo ze zahraničí. Stavba druhé jednotky "Aki" se zdržela, neboť její kýl nemohl být založen, dokud se v doku neuvolnilo místo po bitevním křižníku "Cukuba". Mezitím bylo rozhodnuto "Aki" upravit na silnější pohon parními turbínami a původní 120mm kanóny nahradit ráží 152 mm. Úprav ale bylo více. Výsledné plavidlo mělo větší rozměry a výtlak, přičemž vizuálně se lišilo také přidáním třetího komínu.  Jednotky třídy "Sacuma":

Konstrukce.

"Sacuma".

Hlavní výzbroj tvořily čtyři 305mm kanóny ve dvoudělových věžích, které doplňovalo dvanáct 254mm kanónů ve dvoudělových věžích. Dále nesly dvanáct 120mm kanónů, čtyři 76mm kanóny a pět 450mm torpédometů. Pohonný systém tvořilo 20 kotlů Miyabara a dva trojčinné parní stroje o výkonu 17 300 hp, pohánějící dva lodní šrouby. Nejvyšší rychlost dosahovala 18,25 uzlu.

"Aki".

Hlavní výzbroj tvořily čtyři 305mm kanóny ve dvoudělových věžích, které doplňovalo dvanáct 254mm kanónů ve dvoudělových věžích. Dále nesly osm 152mm kanónů, dvanáct 76mm kanónů a pět 450mm torpédometů. Pohonný systém tvořilo 15 kotlů Miyabara a dvě parní turbíny Curtis o výkonu 24 000 hp, pohánějící dva lodní šrouby. Nejvyšší rychlost dosahovala 20 uzlů.

Modifikace.

Obě jednotky za první světové války dostaly dva protiletadlové 76mm kanóny. Na "Aki" byly zároveň čtyři 76mm kanóny odstraněny.

Třída Sacuma byla třída predreadnoughtů japonského císařského námořnictva. Postaveny byly dvě jednotky této třídy. Ve službě byly v letech 1910–1923. Byly to první bitevní lodě postavené japonskými loděmicemi. Obě byly vyřazeny na základě Washingtonské konference.

The was a pair of semi-dreadnought battleships built for the Imperial Japanese Navy (IJN) in the first decade of the 20th century. They were the first battleships to be built in Japan and marked a transitional stage between the pre-dreadnought and true dreadnought designs. They saw no combat during World War I, although led a squadron that occupied several German colonies in the Pacific Ocean in 1914. Both ships were disarmed and expended as targets in 1922–1924 in accordance with the terms of the Washington Naval Treaty of 1922.


Specifikace.

Motor.

Stejně jako v Ageře je v Jesku pětilitrový osmiválec a o tlumení vibrací motoru se pak stará aktivní uložení motoru známe z Regery.

Převodovka.

Nová převodovka má 21 možných kombinací převodových stupňů (ozubená kola jsou uspořádána ve dvou sadách po třech rychlostních stupních) a sedmi spojek. Motor Jeska je spojen s neméně pozoruhodnou a technicky velmi pokrokovou převodovkou. Koenigsegg ji označuje jako LST (Light Speed Transmission). Nabízí devět převodů a vyvinuta byla společností Koenigsegg. Nejde tedy o žádné ústrojí vídané také v jiných podobných autech.

Tlumiče.

Na rozdíl od svých předchůdců má Jesko v přední a zadní části tlumič „Triplex“ kombinovaný s tradičními tlumiči Öhlins.

Interiér.

Nový interiér by měl být prostornější a vybavenější než u předchozí Agery. Interiér by měl obsahovat rádio, klimatizaci, devíti palcovou informační obrazovku a nabíjení přes USB kabel.

Výkon.

Koenigsegg Jesko má pro švédského výrobce opět získat korunu nejrychlejšího vozu světa. Nejnovější model má nabízet výkon až 1176 kW (1600 koní). Jesko stojí v přepočtu skoro sedmdesát milionů korun.

Produkce.

Produkce Jeska bude omezena na 125 kusů, přičemž každý rok bude vyrobeno 40–50 kusů, ale Jesko už se vyprodal.

Varianty.

Jesko Absolut.

Koenigsegg Jesko Absolut debutoval online 3. března 2020. Sám Christian von Koenigsegg uvedl, že Jesko Absolut má jet více než 500 km/h, a tak má lehce překonat rekord Bugatti Chiron a toto má být poslední hypersport pod značkou Koenigsegg. Problém je, že vyzkoušet maximální rychlost na silnici může trvat, i rok nebo dva, ale celý Koenigsegg si od tohoto vozu hodně slibuje.

Koenigsegg Jesko bude dvoudveřový sportovní automobil vyvíjený a vyráběný v Ängelholm, Skåne ve Švédsku firmou Koenigsegg Automotive AB. Je nástupcem sportovního automobilu stejné značky Koenigsegg Regera. Jesko byl představen na Ženevském autosalonu v roce 2019. Automobil se měl původně jmenovat Koenigsegg Ragnarok, ale zakladatel automobilky Christian von Koenigsegg změnil jméno tohoto hypersportu na Koenigsegg Jesko po svém otci, který mu na začátku jeho automobilky hodně pomohl.

The Koenigsegg Jesko is a limited production mid-engine sports car produced by Swedish automobile manufacturer Koenigsegg. Introduced at the 2019 Geneva Motor Show, the car succeeds the Agera. The name "Jesko" is a tribute to the company founder's father, Jesko von Koenigsegg.  The Jesko is primarily built as a high-performance track car, with focus on high aerodynamic downforce and more precise handling. Koenigsegg's other current production model, the Regera, is designed as a grand touring-oriented offering.


Geologické důkazy.

Geologické studie z roku 2001 dávaly zemětřesení na Krétě z roku 365 do souvislosti s velkou seismickou aktivitou, která se následně objevila ve východním Středomoří od 4. do 6. století. Zemětřesení tedy mohlo aktivovat hlavní zlomy v přilehlém regionu. Dále je mu přikládán masivní výzdvih západního cípu Kréty o 9 metrů. To odpovídá zemětřesení o síle 8,6 M nebo seismickému momentu 1×10 Nm. Tak silné zemětřesení přesahuje vše, co danou oblast v nedávných dobách postihlo.  Radiokarbonová metoda datování ukazuje, že mořské korály na pobřeží Kréty byly zvednuty o 9 metrů jediným a velice rychlým pohybem. Tsunami byla tedy vyvolaná zlomem pod Helénským podmořským příkopem poblíž Kréty. Jedná se o subdukci, kdy se africká deska podsouvá pod euroasijskou a tím zde dochází k obrovskému napětí, které je uvolňováno zemětřeseními. Vědci odhadují, že k takovým událostem dochází pravděpodobně jednou za 5 000 let. Nicméně v ostatních částech zlomu je to zhruba jednou za 800 let.

Tsunami.

Římský historik Ammianus Marcellinus podrobně popsal tsunami, které zasáhlo Alexandrii v časných ranních hodinách dne 21. července 365. Jeho popis je obzvláště pozoruhodný, neboť jasně rozlišil tři hlavní fáze tsunami. Dle jeho výpovědi se zemětřesení odehrálo těsně po rozednění za doprovodu silného hřmění. Moře poté značně ustoupilo a odhalené mořské dno, kde uvízlo mnoho lodí a mořských živočichů, začali zkoumat zvědaví obyvatelé. Zanedlouho se moře vrátilo zpět a zničilo většinu budov na pobřeží. Lodě, které nebyly během běsnění potopeny, uvízly na střechách domů či hluboko ve vnitrozemí.  Tsunami v roce 365 bylo v Alexandrii tak zničující, že se jeho výročí každoročně připomínalo jako „den hrůzy“ až do konce 6. století.

K zemětřesení na Krétě 365 došlo v ranních hodinách 21. července roku 365 (4. století) ve východním Středomoří. Předpokládané epicentrum se nacházelo ve Středozemním moři jihozápadně od Kréty. Geologové jeho sílu odhadují na více než 8,5 M. S takovou intenzitou způsobilo rozsáhlé škody ve značné části tehdejší Římské říše, což z dnešního hlediska zahrnovalo: střední a jižní části Řecka (na Krétě zničena téměř všechna města), severní Libyi, Egypt, Kypr, Sicílii a Španělsko. Bezprostředně po zemětřesení následovala mohutná vlna tsunami, jež zdevastovala východní a jižní pobřeží Středozemního moře, zejména Libyi, Alexandrii a deltu řeky Nil. Zabila několik tisíc lidí a mnoho spisovatelů pak katastrofu promítalo do svých děl.

The 365 Crete earthquake occurred at about sunrise on 21 July 365 in the Eastern Mediterranean, with an assumed epicentre near Crete. Geologists today estimate the undersea earthquake to have been a magnitude 8.0 or higher. It caused widespread destruction in central and southern Greece, northern Libya, Egypt, Cyprus, Sicily, and Spain. On Crete, nearly all towns were destroyed.  The Crete earthquake was followed by a tsunami which devastated the southern and eastern coasts of the Mediterranean, particularly Libya, Alexandria and the Nile Delta, killing thousands and hurling ships inland. The quake left a deep impression on the late antique mind, and numerous writers of the time referred to the event in their works.


Etymologie.

První slabika termínu "bretwalda" může souviset s Britony nebo Británií. Druhým prvkem se rozumí „vládce“ nebo „panovník, i když to doslova může znamenat „"mocnář"“ “ ("wielder"). Takový výklad by znamenal „panovník Británie“ nebo „"mocnář" vládnoucí Británii“.  Slovo však může být i složenina obsahující staroanglické přídavné jméno "brytten" (od slovesa "breotan", znamenající „rozbít“ nebo „rozptýlit/rozehnat“), první část slova je obsažená také v termínech "bryten rice" („království“), "bryten-grund" („široká rozloha země“) a "bryten cyning" („král, jehož moc byla široce rozšířena“). Autor patrně padělané listiny vydané údajně králem Æthelstanem použil termín způsobem, který může znamenat jen „široký-vládce“.  Druhou možnost výkladu termínu "bretwalda" poprvé navrhuje anglický historik John Mitchell Kemble (1807–1857), když naráží na skutečnost, že „ze šesti rukopisů ("Anglosaské kroniky"), ve kterých se termín vyskytuje, pouze jeden rukopis obsahuje verzi "Bretwalda", zatímco ze zbývajících pěti čtyři obsahují verzi "Bryten-walda" nebo "Bryten-wealda" a jeden "Breten-anweald", což jsou synonyma termínu "Brytenwealda"“. Kemble dále uvádí, že král Æthelstan byl nazýván "brytenwealda ealles ðyses ealondes", což překládá jako „vládce všech těchto ostrovů“, a že "bryten-" je běžná předpona slov znamenajících „široký nebo obecný rozptyl“ a že podobnost se slovem "bretwealh" („Briton“) je „pouze náhodná“.

Soudobé používání.

První zaznamenané použití termínu "bretwalda" pochází ze západosaské "Anglosaské kroniky" z konce 9. století, která označila tímto termínem krále Egberta, který vládl Wessexu od roku 802 do roku 839. Kronikář také zapsal jména sedmi králů, které Beda Ctihodný uvedl v své "Historia ecclesiastica gentis Anglorum" v roce 731. Pozdější "Anglosaská kronika" ve všech svých dochovaných opisech používá termín "Brytenwalda", který mohl představovat původní termín anebo termín odvozený ze společné chyby.  Neexistuje žádný důkaz, že titul měl nějaké praktické využití spojené s implicitními formálními právy, pravomocemi a úřadem, nebo dokonce, že vůbec existoval před 9. stoletím. Beda Ctihodný psal latinsky, nikdy tento termín nepoužil a na jeho seznam králů, kteří drží "imperium", by mělo být nahlíženo opatrně, v neposlední řadě proto, že přehlíží takové osobnosti, jakým byl mercijský král Penda, který během své vlády jasně držel v různém stupni závislosti jiná anglosaská království. Podobně také západosaský kronikář ve svém seznamu "bretwaldů" ignoruje další mercijské krále jako kupříkladu krále Offu.  Použití termínu "bretwalda" bylo pokusem západosaského kronikáře podpořit nárok wessexských králů na vládu nad celou Velkou Británií. Myšlenka panování nad celou Británií byla přinejmenším v tomto období uznávána, ať už se tímto termínem mínilo cokoli. Docela možná to byl přežívající pozůstatek římského pojmu „Británie“. Je důležité zmínit, že zatímco nadsazené nápisy na mincích a zveličené tituly v listinách často obsahovaly titul "rex Britanniae", jakmile byla Anglie sjednocena, začal být používán titul "rex Angulsaxonum" (král Anglosasů).

Moderní interpretace termínu "bretwalda" historiky.

Existence slova "bretwalda" v "Anglosaské kronice", která byla zčásti založena na seznamu Bedy Ctihodného v jeho "Historia ecclesiastica gentis Anglorum", vedla historiky k domněnce, že existoval oficiální anglosaský titul vládce nad dalšími královstvími. To bylo zvláště svůdné, protože by to položilo základy pro vznik anglické monarchie. Anglický historik Frank Stenton (1880–1967) řekl o autoru "Anglosaské kroniky", že „jeho nepřesnost je více než kompenzována jeho uchováním anglického titulu použitého pro tyto vynikající krále“. Tvrdil, že pojem "bretwalda" „je v souladu s dalšími důkazy, které poukazují na germánský původ nejstarších anglických institucí“.  Na konci 20. století byl tento předpoklad ve zvýšené míře rozporován. Anglický historik Patrick Wormald (1947–2004) interpretoval tento titul jako „spíše subjektivně vnímané postavení, než objektivně existující úřad“ a zdůraznil předpojatost autora "Anglosaské kroniky" při použití titulu ve prospěch pouze vládců panujících na jih od řeky Humber. V roce 1991 argumentoval americký historik Steven Fanning (1947–2018), že „je nepravděpodobné, že termín někdy existoval jako titul nebo byl v běžně používán v anglosaské Anglii.” Skutečnost, že Beda Ctihodný nikdy nezmínil speciální titul pro krále uvedené na svém seznamu, znamená, že žádný takový titul neznal. V roce 1995 současný anglický historik Simon Keynes poznamenal, že „pokud Bedovo pojetí hegemona (nad královstvími na jih od řeky Humber) a pojem „"bretwaldy"“ kronikáře (autora "Anglosaské kroniky") je potřeba považovat za umělé konstrukty, které nemají žádnou platnost mimo kontext literárních děl, ve kterých se objevují, (potom) se oprostíme od domněnek o politickém vývoji, který podle všeho obnášejí ... můžeme se ptát, zda byli králové v osmém a devátém století (opravdu) tak posedlí zřízením univerzálního státu na jih od řeky Humber“.  Moderní interpretace považují pojem hegemona-"bretwaldy" za komplexní a důležitý ukazatel toho, jak kronikář z 9. století vykládal historii a pokoušel se do této historie vsunout stále silnější saské krále.

Hegemonie.

Během anglosaského období existovala celá dlouhá řada vztahů hegemonie a podřízenosti mezi jednotlivými královstvími. Takový vztah kupříkladu naznačil král, který pomocí listiny udělil někomu půdu v jiném království. Pokud král uplatňoval nadvládu nad velkým královstvím, kupříkladu když Mercie ovládala království Východní Anglie, byl vztah vyrovnanější než v případě mercijské nadvlády nad poměrně malým královstvím Hwicce. Mercie byla patrně nejmocnějším anglosaským královstvím od konce 7. století po většinu 8. století, ačkoli mercijští králové chybí na dvou hlavních „seznamech“ "bretwaldů". Pro Bedu Ctihodného byla Mercie tradičním nepřítelem jeho rodné Northumbrie, a navíc považoval její mocné krále, jakým byl kupříkladu pohanský král Penda, za překážku v cestě křesťanské konverze Anglosasů. Beda Ctihodný je vynechal ze svého seznamu, i když je zřejmé, že král Penda měl značnou moc. Z podobného důvodu jsou mocní mercijští králové jako kupříkladu král Offa vynecháni ze západosaské "Anglosaské kroniky", která se snažila prokázat legitimitu svých králů k ovládání jiných anglosaských království.

Bretwalda (také brytenwalda nebo bretenanwealda, někdy psáno s velkým počátečním písmenem) je staroanglické slovo. Poprvé je použito v "Anglosaské kronice" z konce 9. století. Je to titul dávaný některým vládcům anglosaských království od 5. století, kteří dosáhli hegemonie nad některými nebo všemi ostatními anglosaskými královstvími. Není jasné, zda toto slovo pochází z 5. století a zda ho dotyční králové používali, nebo zda vzniklo až později v 9. století. Termín "bretwalda" se také objevuje v listině krále Æthelstana z 10. století. Doslovný význam slova je sporný a může se překládat buď jako „"široce vládnoucí"“, nebo „"vládce Británie"“.  Vládcové Mercie byli všeobecně nejsilnějšími z anglosaských králů od poloviny 7. století do počátku 9. století, ale "Anglosaská kronika", která byla proti Mercii zaujatá, žádnému z nich titul "bretwalda" nepřiznala. Velšské letopisy "Annales Cambriae" pokračovaly v uznávání králů Northumbrie jako „králů Sasů“ až do smrti northumbrijského krále Osreda I. z v roce 716.

Bretwalda (also brytenwalda and bretenanwealda, sometimes capitalised) is an Old English word. The first record comes from the late 9th-century "Anglo-Saxon Chronicle". It is given to some of the rulers of Anglo-Saxon kingdoms from the 5th century onwards who had achieved overlordship of some or all of the other Anglo-Saxon kingdoms. It is unclear whether the word dates back to the 5th century and was used by the kings themselves or whether it is a later, 9th-century, invention. The term "bretwalda" also appears in a 10th-century charter of Æthelstan. The literal meaning of the word is disputed and may translate to either 'wide-ruler' or 'Britain-ruler'.  The rulers of Mercia were generally the most powerful of the Anglo-Saxon kings from the mid 7th century to the early 9th century but are not accorded the title of "bretwalda" by the "Chronicle", which had an anti-Mercian bias. The "Annals of Wales" continued to recognise the kings of Northumbria as "Kings of the Saxons" until the death of Osred I of Northumbria in 716.


Historie.

Salvarsan poprvé syntetizoval německý chemik Alfred Bertheim v roce 1907 v laboratoři Paula Ehrlicha ve Frankfurtu nad Mohanem. Antisyfilitickou (antiluetickou) aktivitu této sloučeniny objevil roku 1909 Ehrlichův asistent, japonský bakteriolog Sahačiro Hata při průzkumu stovek nově syntetizovaných organických arzenických sloučenin. Ehrlich předpokládal, že zkoumáním mnoha sloučenin lze objevit léčivo, které by mělo antimikrobiální aktivitu, ale nezabilo by lidského pacienta. Jeho tým začal takovou „kouzelnou sloučeninu“ hledat mezi chemickými deriváty nebezpečně jedovaté kyseliny arsanilové (atoxyl). Tento projekt byl první organizovanou týmovou snahou o optimalizaci biologické aktivity látky prostřednictvím cílevědomých chemických změn, což je základ téměř veškerého moderního farmaceutického výzkumu.  Salvarsan se používal k léčbě pohlavně přenosné nemoci syfilis, protože je jedovatý pro jejího původce, spirochétu "Treponema pallidum".  Původní označení Salvarsanu znělo „606“, protože to byla šestá látka v šesté skupině sloučenin syntetizovaných pro testování. Pod obchodním názvem „Salvarsan“ jej začala v roce 1910 prodávat společnost Hoechst. Salvarsan byl prvním organickým antiluetikem a znamenal velký pokrok oproti dříve používaným anorganickým sloučeninám rtuti. Dodával se jako na vzduchu velmi nestabilní žlutý krystalický hygroskopický prášek, což významně komplikovalo jeho podávání. Léčivo totiž muselo být rozpuštěno v několika stech mililitrech sterilní destilované vody za minimálního působení vzduchu, aby se vytvořil roztok vhodný pro injekce. Některé z nežádoucích vedlejších účinků způsobených Salvarsanem, včetně vyrážek, poškození jater a rizik pro život či končetiny, byly považovány za důsledky nesprávné manipulace a podávání. To vedlo Ehrlicha, který usilovně pracoval na standardizaci postupů, k výroku, že „krok z laboratoře k lůžku pacienta… je mimořádně náročný a plný nebezpečí“.  Ehrlichova laboratoř proto vyvinula rozpustnější (ale o něco méně účinnou) arzenickou sloučeninu Neosalvarsan (neoarsfenamin), která se snáze připravovala. Do prodeje přišla v roce 1912. Léčbu však stále často provázely méně závažné vedlejší účinky jako nevolnost a zvracení. Další problém spočíval v tom, že Salvarsan i Neosalvarsan se musely skladovat v uzavřených lahvičkách naplněných dusíkem, aby se zabránilo jejich oxidaci. Až ve 40. létech 20. století nahradil tyto arzénové sloučeniny při léčbě příjice penicilin.  Po odchodu z Ehrlichovy laboratoře pokračoval Sahačiro Hata v paralelním zkoumání nových léků v Japonsku.

Struktura.

Již dlouho se předpokládalo, že salvarsan má dvojnou vazbu As=As podobnou vazbě N=N v azobenzenu. V roce 2005 se však v rozsáhlé hmotnostně spektrometrické analýze vedené profesorem Brianem Nicholsonem z Univerzity Waikato v novozélandském Hamiltonu ukázalo, že vazby arsen–arsen v Salvarsanu jsou spíše jednoduché než dvojné, kdy více atomů arsenu tvoří cyklus. Ač se předpokládalo, že Salvarsan tvoří molekuly RAs=AsR, tedy (RAs), podle nového zjištění ve skutečnosti obsahuje směs cyklo-(RAs) a cyklo-(RAs) druhů, kde R je skupina 3-amino-4-hydroxyfenyl. Podle profesora Nicholsona tyto cyklické druhy pomalu uvolňují oxidovanou RAs(OH), která je zřejmě odpovědná za antiluetické vlastnosti Salvarsanu.

Salvarsan, známý také jako arsfenamin nebo sloučenina 606, je lék, který byl představen počátkem roku 1910 jako první účinná léčba syfilis. Používal se rovněž k léčbě spavé nemoci. Tato organická sloučenina arsenu byla prvním moderním antimikrobiálním chemoterapeutickým činidlem.

Arsphenamine, also known as Salvarsan or compound 606, is a drug that was introduced at the beginning of the 1910s as the first effective treatment for syphilis, and was also used to treat African trypanosomiasis. This organoarsenic compound was the first modern antimicrobial agent.


Solastalgie v různých souvislostech.

Článek publikovaný Albrechtem a kol. v roce 2005 se zaměřil na dvě souvislosti z Nového Jižního Walesu : zkušenost s přetrvávajícím suchem ve venkovských oblastech a dopad rozsáhlé těžby uhlí na jednotlivce v oblasti Upper Hunter Valley. V obou případech měli lidé vystavení změnám životního prostředí negativní reakce vyvolané pocitem bezmocnosti nad vyvíjejícími se změnami prostředí. Ztráta jistoty komunity ve dříve předvídatelném prostředí je běžná u skupin, které vyjadřují solastalgii. U společností, jejichž život není úzce spjat s jejich prostředím, je pravděpodobnost vyjadřování solastalgie nízká, a naopak společnosti, které jsou úzce spjaty s jejich prostředím, jsou více citlivé. Skupiny, které jsou silně závislé na provázanosti svého způsobu života, zejména zemědělství, s životním prostředím, jsou považovány za zvláště zranitelné. Existuje mnoho příkladů v celé Africe, kde agrární komunity ztratily životně důležité zdroje v důsledku změn životního prostředí. To vedlo v posledních letech ke zvýšení počtu environmentálních uprchlíků z Afriky. Solastalgie má menší vliv na bohatší populace. Studie provedená po zničujících lesních požárech v západních Spojených státech ukázala, že rodiny s vyššími příjmy pociťují účinky solastalgie významně méně, než jejich sousedé s nižšími příjmy. Důvodem je flexibilita, kterou může poskytnout bohatství. V tomto případě se bohaté rodiny dokázaly přestěhovat nebo přestavěly své domovy, čímž se u nich snížila životní nejistota způsobená požárem. Jiné studie podpořily existenci solastalgie v appalachijských komunitách, zasažených praktikami těžby uhlí na vrcholcích hor. Komunity nacházející se v těsné blízkosti těžby uhlí zaznamenaly výrazně vyšší míru deprese než ty, které se nacházely dále od těchto lokalit.

Solastalgie je neologismus, který popisuje formu citové nebo existenciální tísně způsobené změnami životního prostředí. Nejlépe je popsána jako negativně vnímaná změna v životním prostředí, ve kterém žijeme a které je nám blízké. Slovo bylo poprvé použito filosofem Glennem Albrechtem v roce 2005 a bylo vytvořeno kombinací latinského slova "sōlācium" (pohodlí) a řeckého "algie" (bolest). Albrecht ji popisuje jako „stesk po domově, který vás přepadne, i když jste stále doma“, pokud se vaše domácí prostředí mění způsobem, který je vám nepříjemný. V mnoha případech jsou příčinami globální klimatické změny, ale solastalgii mohou způsobit i lokální události, jako jsou sopečné erupce, sucho nebo destruktivní těžební techniky. Na rozdíl od stesku po domově, solastalgie odkazuje na úzkost specificky způsobenou změnami životního prostředí. V roce 2015 lékařský časopis "The Lancet" zahrnul solastalgii do svého konceptu příčin přispívajících k negativnímu dopadu změny klimatu na lidské zdraví.

Solastalgia () is a neologism that describes a form of emotional or existential distress caused by environmental change. It is best described as the lived experience of negatively perceived environmental change. Albrecht describes it as "the homesickness you have when you are still at home" and your home environment is changing in ways you find distressing. In many cases this is in reference to global climate change, but more localized events such as volcanic eruptions, drought or destructive mining techniques can cause solastalgia as well. Coined by philosopher Glenn Albrecht in 2005, it was formed by the combination of the Latin words "sōlācium" (comfort) and the Greek root "-algia" (pain). Differing from homesickness, solastalgia refers to the distress specifically caused by environmental change. In 2015, the medical journal "The Lancet" included solastalgia as a contributing concept to the impact of Climate Change on Human Health and Wellbeing.


Životopis.

Karel Max Lichnovský pocházel ze slezsko-moravské šlechtické rodiny Lichnovských z Voštic. Jeho rodiči byli kníže Karel Lichnovský z Voštic a Marie von Croÿ. Nejprve vstoupil do služeb pruské armády, během krátkého období se rozhodl Karel Max Lichnovský vyměnit za diplomatické služby. Od roku 1885 pracoval jako atašé na londýnské ambasádě. Poté postupně pracoval v diplomatických službách ve Stockholmu, Konstantinopoli, Drážďanech, Bukurešti. V roce 1902 se stal německým velvyslancem v Rakousku-Uhersku. V roce 1912 byl jmenován velvyslancem ve Velké Británii. V Londýně usiloval o rovnováhu mezi Německým císařstvím a Velkou Británií a doporučil opatrný postup při podpoře Rakousko-Uherska v době Červencové krize. Doporučoval, aby se Velká Británie stala prostředníkem ve sporech mezi Rakouskem a Srbským královstvím, které nastaly následkem atentátu na následníka trůnu Františka Ferdinanda d'Este. Jeho doporučení však nepodporovali německý císař Vilém II. a kancléř Theobald von Bethmann Hollweg. S vypuknutím první světové války byl odvolán a vrátil se do Německa. Aby ospravedlnil svůj postoj, napsal v roce 1916 soukromou brožuru s názvem "Moje mise", která popisovala důvody jeho jednání v Londýně. V brožuře obviňoval německou vládu, že pro odvrácení války nic neučinila. Tato brožura se šířila ve vyšší společnosti. Později byla přejmenována na "Lichnovského memorandum" a proti jeho vůli zveřejněna. V roce 1917 byl vyloučen z horní komory pruského parlamentu a odešel z aktivní politiky.

Rodina.

V roce 1904 se oženil s hraběnkou Mechtildou Christianou Marií von und zu Arco-Zinneberg. Po svatbě manželé žili na zámcích v Hradec nad Moravicí a Chuchelná. Provozovali také společenský salón v Berlíně, kde v roce 1908 zakoupili dům v Buchenstrasse. Z manželství vzešly tři děti: Vilém (* 1905), Leonore (* 1906) a Michael (* 1909).

Odkazy.

Externí odkazy.

Lichnowského monografie "Moje mise v Londýně 1912–1914"

Karel Max Lichnovský z Voštic (8. března 1860, Krzyżanowice, Horní Slezsko, Prusko – 27. února 1928, Chuchelná, Československo) byl slezský šlechtic, německý diplomat a od roku 1912 do roku 1914 německý velvyslanec ve Velké Británii. Byl členem horní komory pruského parlamentu.

Karl Max, Prince Lichnowsky (Kreuzenort, Upper Silesia, Prussia [now Krzyżanowice, Poland], 8 March 1860 – Kuchelna, Czechsoslovakia, 27 February 1928) was a German diplomat who served as ambassador to Britain during the July Crisis and who was the author of a 1916 pamphlet that deplored German diplomacy in mid-1914 which, he argued, contributed heavily to the outbreak of the First World War.