Příznaky a trvalé následky.

Jedním ze základních příznaků EL jsou akutní poruchy spánku, nejčastěji se jednalo o somnolenci, letargii a spánkovou inverzi (rozvrat cyklu den-noc), případně insomnii. Za prodromální fází EL je dodnes považována faryngitida, tj. zánět hltanu, který později vyvolal rozsáhlé autoimunitní reakce v CNS. Během několika týdnů po vymizení faryngeálních příznaků následovala distorze spánkového cyklu, bolesti hlavy, horečnaté stavy, slabost a malátnost. Poměrně časté byly i poruchy chování a psychózy. Mezi motorické příznaky patřily poruchy extrapyramidové soustavy – zejména dyskinéze, svalová rigidita a oftalmoplegie. Úmrtnost při této chorobě je poměrně vysoká (týkala se jedné třetiny nemocných)  Většinu nemocných, jenž pandemii přežili později po velmi rozličném časovém údobí postihla pestrá plejáda trvalých následků, jakými byly organické poruchy osobnosti, myoklonus, chorea, okulogyrické krize, atd. Časté byly i deprese, apatie, fóbie a úzkosti obsedantně-kompulzivního spektra. Mnohé rovněž postihla závažná forma postencefalitického parkinsonismu, jenž budil dojem sochy, katatonie. Vědomí je utlumené, ačkoliv je nemocný stále schopen i poměrně složitých činností, není však schopen řeči, chůze je nejistá a stoj nevyvážený. Roku 1966 se v léčebně pro dlouhodobě nemocné "Beth Abraham Hospital", britský neurolog a psychiatr dr. Oliver Sacks pokusil o léčbu těchto "soch", jež byly personálem i odbornou veřejností považovány za nevyléčitelně nemocné. Během svého výzkumu poté objevil velký terapeutický potenciál účinného antiparkinsonika levodopy, které jim, po řadě nezdarů, podával ve vysokých dávkách – pacienti se skutečně probrali a překvapivě brzy obnovili i svoji schopnost řeči a hybnosti. Nicméně, vzhledem k silně dopaminergním vlastnostem levodopy se u mnoha pacientů rozvinuly mánie a paranoidní psychózy, účinky léku samotného následovně ztrácely na své síle a pacienti opět upadali do stavu akinetické letargie.

Neuropatologie a etiologie.

Rozbory tkáně nemocných prokázaly ohnisko zánětlivých změn v oblasti středního mozku a bazálních ganglií, objeveny byly také nekrotické léze mozkového kmene a neurofibrilární klubka, svými vlastnostmi připomínající histopatologický nález u progresivní supranukleární obrny. Likvorové zkoušky zaznamenaly zvýšenou hladinu bílkovin a itratekální oligoklonální pásy – přítomny při autoimunitním onemocnění. Početné jsou i lymfocytární infiltráty, zejména plazmatické buňky a také protilátky imunoglobuliny.  Někteří lékaři se domnívali, že EL souvisí ze současně vypuknuvší španělskou chřipkou a, že se zde tedy pojednává o neuroinvazi tohoto viru. Prof. von Economo s tímto postojem ovšem nesouhlasil, stejně tak, jako většina tehdejší lékařské obce, pozdější výzkum navíc prokázal nepřítomnost chřipkové RNA v mozkové tkáni nemocných. Dnes převládá stanovisko podle kterého je EL součástí post-streptokokálních autoimunitních reakcí.

Encephalitis lethargica, také von Economova encefalitida, je mozkové onemocnění dosud neobjasněné etiologie, jež se ke konci I. světové války projevilo jako zhoubná pandemie při nejvyšší míře postížení v USA. Ústředními příznaky této choroby byla faryngitida následovaná později akutními poruchami spánku, svalovou slabostí, obrnou okohybného svalstva a prudkými změnami v chování. Jedinci, kteří tuto pandemii přežili byli téměř bezvýhradně postíženi určitou mírou trvalých následků; nejčastěji se jednalo o změny osobnosti, úzkostnost, pokles duševní výkonnosti, v horším případě docházelo k rozvoji těžkého parkinsonismu, jehož podobou byla strnulost, mutismus, útlum vědomí a amnézie.  Onemocnění roku 1916 objevil a popsal rumunský lékař a významný neuropsychiatr Constantin von Economo, po němž nese i své označení. V současné době je EL již velmi vzácná a vyskytuje se pouze ojediněle a endemicky. První epidemie se objevila roku 1916, druhá poté o jedenáct let později, ačkoliv někteří vědci se na základě symptomatiky nemoci domnívají, že první výskyt tohoto onemocnění může být datován i do 17. století, aj.

Encephalitis lethargica is an atypical form of encephalitis. Also known as "sleeping sickness" or "sleepy sickness" (distinct from tsetse fly-transmitted sleeping sickness), it was first described in 1917 by the neurologist Constantin von Economo and the pathologist Jean-René Cruchet.  The disease attacks the brain, leaving some victims in a statue-like condition, speechless and motionless. Between 1915 and 1926, an epidemic of encephalitis lethargica spread around the world. Nearly five million people were affected, a third of whom died in the acute stages. Many of those who survived never returned to their pre-existing "aliveness".They would be conscious and aware – yet not fully awake; they would sit motionless and speechless all day in their chairs, totally lacking energy, impetus, initiative, motive, appetite, affect or desire; they registered what went on about them without active attention, and with profound indifference. They neither conveyed nor felt the feeling of life; they were as insubstantial as ghosts, and as passive as zombies.No recurrence of the epidemic has since been reported, though isolated cases continue to occur.


Biografie.

Původ, mládí.

Adolf I. Fridrich pocházel z německého rodu Holstein-Gottorp. Narodil se jako druhý syn "Kristiána Šlesvicko-Holštýnsko-Gottorpského" a jeho manželky "Albertiny von Baden-Durlach";; jeho matka byla pravnučkou Kateřiny Švédské, dcery švédského krále Karla IX.. Se švédským královským domem byl spojen i přes svého strýce Fridricha IV. Šlesvicko-Holštýnsko-Gottorpského, jenž byl švagrem švédského krále Karla XII. jako manžel jeho sestry Hedviky Žofie.  V letech 1727-1750 byl knížetem-biskupem lübeckým a poručníkem neplnoletého vévody holštýnského Karla Petra Ulricha (pozdějšího ruského cara Petra III.). V roce 1743 ho strana klobouků vybrala a švédský Riksdag zvolil za nástupce švédského trůnu. Poté, co 25. března roku 1751 zemřel král Frederik I., nezůstaviv žádného legitimního potomka a následníka, se ujal vlády a korunován králem byl 26. listopadu 1752.

Král.

Za jeho panování prakticky úplně vláda spočívala v rukou Riksdagu. V roce 1755 se pokusil s pomocí své manželky Luisy Ulriky Pruské, sestry pruského krále Fridricha Velikého posílit svou pozici, ale taktak nepřišel o trůn úplně. V roce 1766 vládu převzala strana čapek, jež usilovala moc krále minimalizovat. V roce 1769 na štěstí pro krále vládu získala zpět umírněnější strana klobouků.

Manželství, potomci.

17. července roku 1744 se v Berlíně zasnoubil s pruskou princeznou Luisou Ulrikou Pruskou (1720-1782), dcerou pruského krále Fridricha Viléma I. a jeho manželky Žofie Dorotey Hannoverské. Svatba se uskutečnila v paláci Drottningholm ve Švédsku 29. srpna roku 1744. Z jejich manželství vzešli (kromě prvního dítěte mrtvě narozeného v roce 1745) čtyři potomci – tři synové a dcera: Adolf Fridrich byl měkké a dobrosrdečné povahy, nerozhodný a netečný, jeho oblíbenou činností bylo zhotovování tabatěrek. Oproti tomu jeho manželka Luisa Ulrika byla povahy výbušné a samolibé; díky tomu ho zcela podřídila své vůli.

Smrt.

Král zemřel 12. ledna roku 1771 na srdeční mrtvici, která ho ranila po opulentní večeři: zkonzumoval tehdy humra, kaviár, uzené sledě, kysané zelí, zelnou polévku, šampaňské a čtrnáct porcí svého oblíbeného desertu – "semla" (tradiční švédský moučník – kulatá bulka z bílého těsta, plněná sladkou nádivkou), máčených v horkém mléce. (Švédským školním dětem je připomínán jako "král, který se ujedl k smrti".) V posledních okamžicích života ho na rukou držel jeho ministr Axel von Fersen. Pochován byl v kostele Riddarholmen, v místě posledního odpočinku švédských králů.

Odkaz.

Adolf I. Fridrich započal se stavbou "kostela Adolfa Fridricha (Adolf Fredriks kyrka)" ve Stockholmu. Dnes je vzpomínán především proto, že jeho dílem bylo zrušení cenzury ve Švédsku v roce 1766.  Třebaže byl považován za slabého vládce, závislého na jiných, byl dobrým manželem a otcem; vedl aktivní život rodinný i společenský a byl milovníkem umění. Jako dobrosrdečný člověk a vzorný manžel se těšil lásce svých poddaných a jeho smrt vyvolala všeobecný smutek a žal.

Adolf I. Fridrich (švédsky: "Adolf Fredrik", německy: "Adolph Friedrich"; 14. května 1710 – 12. února 1771) byl králem Švédska od roku 1751 až do své smrti.

Adolf Frederick or Adolph Frederick (, ; 14 May 171012 February 1771) was King of Sweden from 1751 until his death. He was the son of Christian August of Holstein-Gottorp, Prince of Eutin, and Albertina Frederica of Baden-Durlach.  The first king from the House of Holstein-Gottorp, Adolf Frederick was a weak monarch, instated as first in line of the throne following the parliamentary government's failure to reconquer the Baltic provinces in 1741–43. Aside from a few attempts, supported by pro-absolutist factions among the nobility, to reclaim the absolute monarchy held by previous monarchs, he remained a mere constitutional figurehead until his death.  His reign saw an extended period of internal peace, although the finances stagnated following failed mercantilist doctrines pursued by the Hat administration. The Hat administration ended only in the 1765–66 parliament, where the Cap opposition overtook the government and enacted reforms towards greater economic liberalism as well as a Freedom of Press Act almost unique at the time for its curtailing of all censorship, retaining punitive measures only for libelling the monarch or the Church of Sweden.


Historie.

Přestože klobouk nese název středoamerické země Panama, je třeba jeho původ hledat v Ekvádoru, kde byly vyrobeny první klobouky tohoto typu. Název se vžil v době budování Panamského průplavu, kdy byly tisíce těchto klobouků dováženy z Ekvádoru pro dělníky pracující na stavbě průplavu. Když prezident USA Theodore Roosevelt navštívil stavbu a použil přitom tento klobouk, stala se tato pokrývka hlavy populární i v USA; její popularitu zvyšovalo i to, že ji s oblibou nosila řada známých osobností (např. Napoleon III. nebo Eduard VII., později např. britský premiér Winston Churchill, herec Humphrey Bogart či zpěvák Frank Sinatra).

Název.

Klobouk má řadu jmen. V zemi svého původu je nazýván "jipijapa", podle jména malého ekvádorského města Jipijapa v provincii Manabí, kam se klade jeho původ, nebo "montecristi" - název, používaný specialisty pro panamy vysoké kvality. "Jipijapa" nebo "montecristi" se rovněž nazývaly "toquilla", názvem odvozeným od názvu klobouků užívaných Španěly v období conquisty.

Kvalita.

Při výrobě klobouků panama se používají dva postupy, z nichž hlavní je tkaní. Pro určení kvality je rozhodující počet nití na čtverečním palci tkaniny. Méně než 300 je považováno za známku nízké kvality, na druhé straně pomyslného žebříčku stojí klobouky z tkaniny s 1600-2000 nitěmi na čtvereční palec, ty jsou nejméně četné a také nejdražší. Mezi těmito dvěma extrémy je široká škála různě kvalitního materiálu. Třebaže výroba klobouku panama dává živobytí tisícům Ekvadořanů, v současnosti lze napočítat pouze zhruba kolem tuctu tkalců schopných vyrobit klobouky v nejvyšší kvalitě označované jako "superjemné montecristi".

Současnost.

V současnosti se klobouky panama vyrábějí nejen v Ekvádoru, ale i v řadě dalších latinskoamerických zemí - např. pro mayskou komunitu v Bécalu ve státě Campeche v Mexiku je výroba klobouků hlavní řemeslnou činností, podobná situace je v Kolumbii.  Jejich největším producentem je ekvádorské město Cuenca.

Zajímavost.

Výraz Paname je název, jímž Pařížané familiérně označují své město. Přezdívka vznikla počátkem 20. století, kdy si Pařížané masově oblíbili nošení panamských klobouků, které sem přivezli dělníci, pracující na stavbě Panamského průplavu.

Klobouk panama (nebo jednoduše panama či panamák) je tradiční klobouk vyrobený z vláken listí rostliny karludovika dlanitá ("Carludovica palmata") z čeledi Cyclanthaceae.

A Panama hat, also known as an Ecuadorian hat or a toquilla straw hat, is a traditional brimmed straw hat of Ecuadorian origin. Traditionally, hats were made from the plaited leaves of the "Carludovica palmata" plant, known locally as the "toquilla palm" or "jipijapa palm", although it is a palm-like plant rather than a true palm.  Ecuadorian hats are light-colored, lightweight, and breathable, and often worn as accessories to summer-weight suits, such as those made of linen or silk. The tightness, the finesse of the weave, and the time spent in weaving a complete hat out of the toquilla straw characterize its quality. Beginning around the turn of the 20th century, these hats became popular as tropical and seaside accessories owing to their ease of wear and breathability.  The art of weaving the traditional Ecuadorian toquilla hat was added to the UNESCO Intangible Cultural Heritage Lists on 5 December 2012.


Popis.

Bezpečnost skrze utajení je důvěra v to, že jakýkoliv systém může být bezpečný po dobu, kdy nikomu kromě lidí, kteří ho implementovali, není dovoleno zjistit nic o jeho vnitřních mechanismech. Například schovávání hesla do binárního souboru, či skriptu s tím, že předpokládáme, že ho nikdy nikdo nenajde, je základní případ bezpečnosti skrze utajení.  Tento přístup je upřednostňován většinou byrokratických organizaci (vlády, armádní složky a průmyslové podniky) a bývala využívána jako hlavní prostředek „pseudobezpečnosti“ v počítačových systémech.  S rozšířením open source systémů, síťových připojení, většímu obecnému pochopení programovacích technik a rozšíření relativně výkonných výpočetních systémů, se značně snížila bezpečnost těchto systémů. Základem vždy bylo, že váš systém musíte znát jen do té míry, jak je nutné, tedy co nejzákladněji. Pokud uživatel neví, jak provést nějakou nebezpečnou operaci, pak neexistuje nebezpečí. Ovšem takto je to pouze teoreticky. Bezpečnost se opírá o důvěru v úzký okruh lidí, například zaměstnanců. Pokud tento zaměstnanec odejde pracovat jinam, například kvůli lepšímu platu, toto tajemství odchází s ním. A jakmile jsou jednou tyto tajné informace vyzrazeny, systém přestává být bezpečný.  V dnešní době také čím dál víc běžných uživatelů potřebuje znát detaily, jak daný systém funguje, čímž se opět snižuje účinnost bezpečnosti skrze utajení. I uživatelé mají dnes více pokročilých znalostí, jak pracují operační systémy atd. a dokáží si domyslet tajné věci, čímž vlastně obcházejí to, že uživatel ví, jen to nejzákladnější, co je potřeba. Což je základní myšlenka bezpečnosti skrze utajení a systémy tedy přestávají být bezpečné.  Ukládání hesel do stínových souborů (v Linuxu např. soubor s hesly codice_1, ke kterému má přístup pouze root) je někdy vykládáno jako použití bezpečnosti skrze utajení. Ale to není pravda, protože bezpečnost skrze utajení je striktně vázána na utajení algoritmů nebo technik. V tomto případě se ale jedná o bezpečnost skrze zakázání přístupu k těmto datům.

Pro a proti.

Bezpečnost skrze utajení způsobuje velké kontroverze, které budou dále rozebrány jako argumenty pro a proti jejímu používání.

Proti.

Známý bonmot říká, že každý dokáže navrhnout tak silnou šifru, kterou sám nedokáže rozluštit. Autor zabezpečení skrze utajení často bývá přesvědčen, že jeho řešení je nepřekonatelné, nebo je překonatelné jen s velkými obtížemi. Realita je ale často úplně jiná. Jediný způsob, jak zjistit, zda je řešení opravdu bezpečné, je otevřít způsob zabezpečení všem a nechat kohokoli, ať v něm hledá chyby. Teprve pokud v něm nikdo žádné chyby nenajde, můžeme takové řešení považovat (pro tuto chvíli) za bezpečné.  Například kryptografické systémy by neměly vyžadovat utajení, protože pokud by například útočník zjistil jak je navržen, měl by prakticky přístup ke všemu. Měl by být závislý pouze na nějakém specifickém klíči (například heslo).  Pokud například zamkneme dům a schováme klíč pod rohožku, spoléháme vlastně na bezpečnost skrze utajení. Útočník se do domu může dostat schovaným klíčem, pokud ho najde. My spoléháme že ho nenajde. Ovšem navíc zloději většinou znají pravděpodobná místa, kam se obvykle schovává klíč. Takže je pravděpodobné, že klíč najdou a do domu se dostanou s menším úsilím, než kdyby použili jinou metodu.  Navíc v minulosti se několikrát stalo, že tajné detaily byly omylem nebo úmyslně odhaleny (například prolomení GSM šifrování, WEP a mnoha dalších pomocí reverzního inženýrství). Zjištění nějaké chyby v určitém systému může být taky předmětem obchodů na černém trhu. Chyba může být tedy už dlouho využívána ke kriminální činnosti a výrobce systému o tom nemusí vědět.  Bezpečnost skrze utajení často také znamená, že se používají slabé algoritmy. Často ani nemusí dojít k úniku algoritmu jako takového, ale daný algoritmus je možné prolomit i bez jeho znalosti. Příkladem mohou být jednoduché substituční šifry, které je možné rozluštit jen na základě statistických charakteristik jazyka – a teprve na základě šifrovaného a rozluštěného otevřeného textu zpětně odvodit přesný algoritmus, který byl použit pro zašifrování.  Linusovo pravidlo, pojmenované po Linusu Torvaldsovi, říká, že mnoho očí zmenšuje možnost výskytu chyby. Tedy pokud je kód volně k dispozici a je hodně lidí, co ho zkoumají, je velice pravděpodobné, že někdo, případně i více lidí, tuto chybu odhalí a nahlásí, tudíž bude dříve veřejně známa a opravena.  Vývojáři programů využívajících bezpečnost skrze utajení mohou navíc zatajit jim známou chybu, kvůli spokojenosti zákazníků a také finanční stránce věci. Může být velice těžké a časově a finančně náročné nějaké chyby opravit. Takže je lepší chybu zatajit, doufat, že se na ní nepřijde a vydávat svůj produkt za bezpečný.

Pro.

Je velice těžké, až nemožné navrhnout naprosto dokonale bezpečný systém. I když spoléhat se pouze na bezpečnost skrze utajení je většinou velice slabá obrana, je možné použít tuto strategii v kombinaci s dalšími a tím značně snížit možnost zjištění bezpečnostních rizik. Jde vlastně o zamezení možnosti rychle zjistit možné chyby v systému a mít tedy více času na opravu vzniklých chyb.  Dále pokud o chybě víme, je možné tuto chybu použít k detekci nebo zastrašení potenciálního útočníka. Například pokud útočník zjistí v síti počítač, který nemá opravenou známou chybu, útočník se musí rozhodnout, zda této chyby využije nebo ne. Pokud by totiž tento počítač byl nastaven na detekování využití této chyby, může na to reagovat zablokování systému, monitorováním útočníka a jeho vystopováním, jeho odpojením a podobně, což také zvyšuje potřebný čas a rizika útoku.  Nicméně většina odborníků, i těch kteří jsou zastánci bezpečnosti skrze utajení, se shodne, že bezpečnost skrze utajení by nikdy neměla být použita jako hlavní bezpečnostní hledisko. V nejlepším případě jako druhé hledisko.

Dopad open source.

Open source software (tj. software s otevřeným zdrojovým kódem) poskytuje veřejně své zdrojové kódy, takže nejen bezpečnost skrze utajení nepoužívá, ale ani nemůže. Avšak také může obsahovat bezpečnostní chyby (například Morrisův červ). Argumentem proti je to, že vývojáři mohou být méně důkladní při kontrole vydávaného kódu. Tato práce je totiž považována za méně zábavnou a méně oceňovanou.  Na druhou stranu přesto, že zde není finanční stimul k opravě chyb, neznamená to, že by nebyla žádná motivace opravovat. Dokonce protože jsou kódy volně k dispozici, může si každý tyto chyby opravit sám a případně tyto opravy dál distribuovat. Je těžké tento fakt dokázat, ovšem výzkumy ukazují, že open source software má více objevených chyb, ale i jejich rychlejší nalezení, rychlejší opravení a rychlejší distribuci těchto oprav. Jedna studie dokonce tvrdí, že ve zdrojovém kódu Linuxu je průměrně 0,17 chyb na 1 000 řádků kódu, naproti tomu v komerčních, non-open source programech je průměrně 20–30 chyb na 1 000 řádků.

Security through obscurity ("bezpečnost skrze neznalost") je v informatice označení používané v počítačové bezpečnosti. Používá utajení (například návrhu, implementace, atd.) tím, že používá nestandardní konstrukce či postupy (např. vlastní algoritmy pro šifrování nebo hashování, vlastní úpravy všeobecně uznávaných algoritmů nebo ukládání přístupových údajů tak, že jsou veřejně přístupné, pouze jsou nějak zamaskované, apod.) k zajištění bezpečnosti. Systém využívající toho principu však může obsahovat programátorské chyby i bezpečnostní rizika, ale jeho tvůrce věří, že pokud tyto bezpečnostní chyby nejsou známy a např. přístupové údaje jsou jen těžko zjistitelné, tak je nepravděpodobné, že by na ně útočník přišel. Opačný přístup se nazývá Secure by design ("bezpečné podle návrhu"). Velká část reálných projektů obsahuje kombinaci obou dvou přístupů.

Security through obscurity (or security by obscurity) is the reliance in security engineering on design or implementation secrecy as the main method of providing security to a system or component. Security experts have rejected this view as far back as 1851, and advise that obscurity should never be the only security mechanism.


VAZ 2101.

V roce 1966 byla dohodnuta spolupráce mezi sovětskou vládou a automobilkou Fiat za účelem vybudování továrny a následné produkci vozu na základě licence. Jako místo pro novou továrnu bylo vybráno povolžské město Stavropol na Volze, pojmenované v roce 1964 po předsedovi italské komunistické strany Palmiru Togliattim. Za čtyři roky od podepsání smlouvy byla za pomoci italských odborníků dostavěna rozlehlá a moderní automobilka, která se již v druhé polovině 70. let stala hlavním producentem osobních automobilů v zemi.  Vůz se začal na domácím trhu prodávat od srpna roku 1970, světová premiéra proběhla na počátku roku 1971 na autosalonu v Bruselu. Zde byl presentován se jménem "Slavia", ovšem toto jméno rychle nahradilo známé označení Lada. Do Československa se vůz zpočátku dodával s názvem VAZ Žiguli, díky čemuž oblíbený model 2101 zdomácněl jako „žigulík“, ovšem již od roku 1972 se stejně jako ve všech ostatních exportních trzích užívá název Lada. Na Západě jako Lada 1200, ve Východním bloku jako Lada/VAZ 2101. Za třináct let výroby vzniklo celkem na 3 miliony exemplářů modelu 2101. V ČSSR, kde reprezentoval vyšší část nabídky nových automobilů, se prodalo 156 tisíc těchto vozů. Dovoz do západních zemí mohl probíhat až od roku 1974, kdy skončil prodej italského 124 náhradou za model 131.

Technika.

Za základ modelu 2101 byl vybrán Fiat 124, který byl v roce 1967 zvolen evropským autem roku. Od modelu 124 se však finální vůz v mnohém odlišoval, což bylo dáno nutností přizpůsobit automobil náročným podmínkám sovětských, potažmo ruských silnic především ve venkovských oblastech. Bylo nutné vyztužit samonosnou ocelovou karoserii, což se projevilo např. na tlustší střeše či silnějších sloupcích. Změnami prošel také podvozek. Poháněná zadní tuhá náprava byla odlehčená dvěma dvojicemi podélných ramen s panhardovou tyčí napříč. Vpředu zůstala nezávisle odpružená přední náprava. Vůz dostal také odolnější pérování a především brzdy, které byly na původním voze sice všechny kotoučové, které ovšem v náročných podmínkách ruských cest snadněji ztrácely účinnost, a proto se u zadních kol přistoupilo k nainstalování spolehlivějších bubnových brzd.  Zcela odlišným od modelu 124 byl také motor, kterým byl podélně uložený čtyřválec OHC o objemu 1 198 cm. Výkon 44 kW (60 koní) byl přenášen čtyřstupňovou manuální převodovku na zadní kola. 955 kg těžký vůz dosahoval maximální rychlosti lehce přes 140 km/h. Pětimístný automobil s karoserii sedan nabízel úložný prostor 380 litrů.

VAZ 21011.

V letech 1974 až 1981 se vyráběl modernizovaný model 21011 na základě 2101, jehož výroba probíhala souběžně. Mimo SSSR se model prodával jako Lada 1300. Největší odlišností bylo použití upraveného čtyřválce s objemem zvětšeným na 1 294 cm a výkonem 49 kW, díky čemuž se maximální rychlost zvýšila na 145 km/h. Lehké změny se dotkly také exteriéru. Na předním čele vozu přibyly dvě dvojice horizontálně orientovaných otvorů pro přívod vzduchu a změněna byla také maska chladiče. Klasické nárazníky byly doplněny pryžovou lištou. Přibylo také nové větrání na bocích karoserie a zadní světla. V interiéru se změnilo barevné tónování přístrojového panelu z černé na světle šedou a palubní deska dostala plastový dekor imitující dřevo. Klakson se přesunul na volant.

VAZ 21013.

VAZ 21013 jinak zvaná Lada 1200 S byla exportní verzí pro Německo. Tato Lada vypadala téměř shodně jako 21011, ovšem byla vybavena motorem 1200. Od původního VAZu 2101 je 1200 S odlišovala zejména zadními světlomety. Zadní světlomety byly hlavní poznávacím znakem, že se jedná o 1200 S, čili Special. Světla byla obdélníková a vodorovná místo původních ve tvaru stříšky. Interiér byl v černé kůži. Lada 1200 S měla chrómovanou přední mřížku chladiče, chromované byly také nárazníky. Lada 1200 S dokázala jet bez problémů rychlostí 145 km/h. Nejvíce byla Lada 1200 S rozšířená v bílé barvě a ve variantě sedan. Model VAZ 21013 byl vyráběn v letech 1977 - 1988.

VAZ 2102.

Od roku 1972 se vyrábělo také kombi VAZ 2102, které bylo až na karoserii shodné se standardním 2101. Jednalo se o první automobil s karoserií kombi vyráběný v automobilce VAZ . Jako základ opět posloužil licenčně poskytnutý Fiat 124, nyní s karoserií kombi jménem Familiare, na němž proběhly stejné změny jako u původního modelu 2101.  Praktický pětidveřový vůz byl na rozdíl od sedanu o 14 mm delší, o 18 mm vyšší a o 40 kg těžší. Palivová nádrž měla o 6 litrů větší objem a plnila se na rozdíl od výchozího modelu zleva. Automobil dosahoval průměrně maximální rychlosti 135 km/h. Jelikož měl vůz sklápěcí zadní sedadlo, mohl se zavazadlový prostor zvětšit až na 1 450 litrů. Hrana zadních výklopných dveří byla v jedné rovině s podlahou, což usnadňovalo užívání úložného prostoru zejména při manipulaci s těžšími břemeny. Také kombi se prodávalo od roku 1978 i se silnější variantou motoru 1,3 litru jako VAZ 21021 (Lada 1300 Combi). Již o rok dříve se dalo na některých trzích pořídit i s 1,5 litrovým motorem z modelu 2103, díky čemuž dostalo název 1500 Combi. Zajímavostí je elektromobil VAZ 2801 Elektro ("Электро"), který vznikl v sérii pouhých 47 exemplářů.  Model kombi přežil mateřský typ 2101 o necelé 2 roky, přestal se vyrábět v roce 1985, kdy jej nahradil modernější VAZ 2104. Jeho produkce se první rok překrývala se starším 2102, kterého se za 13 let vyrobilo přes 650 000 kusů.

VAZ 2101 je sovětský automobil nižší střední třídy vyráběný v letech 1970 až 1983. Jednalo se o první model vyráběný ve Volžském automobilovém závodě (VAZ).  Malý osobní automobil se na sovětském trhu prodával pod jménem Žiguli (rusky "Жигули" podle Žigulovských hor). Pro exportní trhy se používal název Lada, v západních zemích se prodával pod označením Lada 1200. Vůz vycházel z italského Fiatu 124, který pro potřeby ruských silnic prošel řadou změn, včetně instalování zcela nového čtyřválcového motoru. Model 2101 se stal velmi oblíbeným zejména v domácím Sovětském svazu, ale i v ostatních zemích socialistického tábora a stal se základem pro vývoj dalších důležitých modelů značky VAZ.

The VAZ-2101 ""Zhiguli"" , commonly nicknamed ""Kopeyka"" (for the smallest coin, 1/100 of the "Ruble"), is a compact sedan car ("small class, passenger car, model 1" in Soviet classification) produced by the Soviet manufacturer AvtoVAZ and introduced in 1970, the company's first product.  The car was a heavily modified and licence-built version of the Fiat 124 tailored for the Soviet Union and much of the Eastern Bloc. Subsequently, it was widely exported to the West under the Lada brand. The estate version was known as the VAZ-2102.


Život.

Saakadze byl příslušníkem gruzínské nižší šlechty - "aznaurů", Jeho otec Šio Saakadze byl dvořanem krále Šimona I. z Kartli a ve službách tohoto panovníka začal svou kariéru také mladý Girogi. Za jeho syna Luarsaba II. byl ustanoven správcem Tbilisi a Osetie. Roku 1608 porazil osmanská vojska v bitvě u Tašiakari, byl povýšen do knížecího stavu a stal se jedním z nejmocnějších feudálů v Gruzii. Roku 1611 se král Luarsab oženil s jeho sestrou Teklou Saakazde, čímž Giorgioho moc ještě vzrostla. To se vůbec nezamlouvalo příslušníkům staré rodové šlechty, kteří se cítili jeho kariérou ohroženi. Následujícího roku se kníže Šadiman Baratašvili pokusil Saakadzeho zavraždit a úspěšný vojevůdce musel uprchnout do Persie. Zde konvertoval k islámu a vstoupil do služeb perského šáha Abbáse. Několik let bojoval pro šáha proti Osmanům, Mughalům a roku 1614 byl nucen vést perské tažení do Gruzie. Roku 1614 sesadil svého švagra, krále Luarsaba a vydal ho šáhovi. Luarsab byl Peršany uvězněn a popraven. Giorgi Saakadze se stal perským regentem v Gruzii, ale roku 1623 se od šáha odvrátil. Spojil se s vůdci protiperské strany: bratrem své ženy princem Zurabem z Aragvi a vládcem Kachetie Tejmurazem. Společně pak vyhlásili nezávislou křesťanskou Gruzii. Perský šáh proti nim vyslal trestnou výpravu, ale tu Saakadze rozdrtil roku 1625 v bitvě u Martkopi. Jako reakci na tuto zradu nařídil šáh Abbás popravu Saakadzeho syna Paaty, který žil od roku 1612 na šáhově dvoře. Mezi Saakadzem a Tejmurazem z Kachetie došlo brzy k otevřenému sporu o vládu nad Gruzií. Spory postupně vyústily v domácí válku, v níž roku 1626 zvítězil Tejmuraz, podporovaný vysokou šlechtou. Tejmuraz se pak sám vyhlásil králem sjednocené Gruze a Giorgi Saakadze byl vypuzen ze země. Stárnoucí Saakadze se uchýlil do Istanbulu, kde byl přijat sultánem Muradem a vstoupil do osmanských služeb. Získal hodnost paši a správu nad vilajetem Konya. V této hodnosti válčil proti Peršanům, na nichž pro Turky dobyl město Erzurum. Saakadzeho nepřítelem se stal velkovezír Erkem Hüsrev Paša, který se cítil ohrožen jeho úspěchy. Obvinil proto svého rivala ze zrady a impulzivní sultán nařídil jeho likvidaci. Girogi Saakadze a jeho syn Avtandil byli zavražděni 3. října 1629 v Alepu. Giorgiho druhý syn Ioram zůstal po otcově vyhnání s matkou v Gruzii a stal se zakladatelem gruzínského knížecího rodu Tarchan-Mouravi.

v kultuře.

Přes svou kontroverzní kariéru je Giorgi Saakadze pokládán za národního hrdinu Gruzie. Za vlády Stalina, který byl údajně se Saakadzem vzdáleně rodově spřízněn, byl význam této osobnosti až nekriticky přeceňován.

Reference.

Anna Arnoldovna Antonovskaja: "Veliký Mouravi". Praha, Svět sovětů, 1953.

Giorgi Saakadze (gruzínsky: გიორგი სააკაძე) (1570 – 3. října 1629) byl gruzínský politik a vojevůdce, jedna z nejvýznamnějších osobností Gruzie v 1. polovině 17. století. byl znám pod titulem Veliký mouravi - gruzínsky დიდი მოურავი, "didi mouravi", persky Mūrāv-Beg a turecky Maghraw-Bek. "Mouravi" znamená gruzínsky správce či regent.

Giorgi Saakadze the Grand Mouravi () (c. 1570 – October 3, 1629) was a Georgian politician and military commander who played an important but contradictory role in the politics of the early 17th-century Georgia. He was also known as Grand Mouravi (დიდი მოურავი, "didi mouravi") in Georgia, Mūrāv-Beg in Persia and Māūrāv-Hūn or Māġrāv-Bek in the Ottoman Empire for having served as a mouravi (appointed royal official which can be rendered by seneschal or bailiff) of Tbilisi.


Děj.

Mitchie Torresová ( Demi Lovato ) se vrací opět po roce do Camp rocku. Teď je více zkušenější a také tam má svou známost, kterou celý rok neviděla- Shana Graye v podání Joea Jonase. Shane si s sebou na léto přivezl i své bratry- Jasona a Nata, které hrají Kevin Jonas a Nick Jonas. Jenže nic není tak skvělé, jak se na první pohled zdá. Na druhém břehu jezera totiž přes prázdniny vyrostl zbrusu nový tábor- Camp Star- a jeho vedoucí Axel Turner v podání Daniela Kashe hned ukradl Camp Rocku některé instruktory a táborníky včetně Tess Tylerové v podání Meghan Jette Martinové, na kterou udělal Camp Star dojem. Nabídl jim dvojnásobný plat, vytápěné stany... Tak se prostě nechali zblbnout. Vedoucí Camp rocku Brown Cesario, kterého ztvárnil Daniel Fathers nemá jinou možnost než tábor zavřít. Mitchie však ostatní přesvědčí, že se nikdy nesmí vzdát a přemluví je, aby pomohli Brownovi tím, že budou instruktoři. Zpočátku jim to moc nejde a není se čemu divit, vždyť tuto práci ještě nikdy nedělali. Pak to začnou zvládat. Jednoho dne se Mitchie se svými přáteli rozhodnou vyzvat Camp Star na soutěž. Přijde s nimi přímo na campstarovské pódium, což hned vyvolá rozpory, Mitchie si toho nevšímá a vyzve je k soutěži. Pak se tam však objeví také Axel a ten jim navrhne, aby tu soutěž viděli všichni, jelikož ji chce vysílat v televizi. Tohle se Mitchie moc nezdá, ale pro nátlak ostatních to přijímá. Brownovi se to moc nelíbí, protože on zná Axla déle než kterýkoli táborník v Camp Rocku. Nic se s tím už nedá dělat, a tak se musí Camp Rock snažit. Den D nastal. První vystoupil Camp Star s písní ""Tear It Down"". A po nich Camp Rock s písní ""What We Came Here For"". Podle ohlasu diváků bylo jasné, kdo vyhraje. Jenže to by to nebylo tak zajímavé. Axel chtěl za každou cenu vyhrát, a tak zmanipuloval hlasování, takže i když chtěl někdo poslat SMS Camp Rocku poslal ji Camp Staru. Vše se ale obrátí k lepší pro Camp Rock. Po prohrané soutěži totiž zpívají u táboráku a tam k nim přijedou táborníci z Camp Staru snad kromě Axla a Lucka Wiliamse (Mathew "Mdot" Finley). Přijdou k nim, protože v Camp Staru oheň nerozdělávají. Tess Tylerová řekne Brownovi, jestli by nemohla jít zas do Camp Rocku a také plno dalších lidí z Camp Staru přešlo do Camp Rocku.

Camp Rock 2: velký koncert (v anglickém originále "Camp Rock 2: The Final Jam") je hudební film (muzikál) z dílny Disney Channel, který měl ve Spojených státech amerických premiéru 3. září 2010 a v České republice byl tento film uveden jen o pár dnů později- 18. září 2010. Je to pokračování Disney filmu z roku 2008 Camp Rock. Film sklidil mnoho skvělých ohlasů. Byl rozhodně lepš než Camp Rock, ať už počtem písniček anebo dějem. Na tento film se dívalo velmi mnoho lidí, je to asi v řádech milionů. Do hlavní role byla opět nasazena už zkušená Demi Lovato ze Sonny ve velkém světě. A po jejím boku se neobjevil nikdo jiný než kapela Jonas Brothers- Joe Jonas, Kevin Jonas a Nick Jonas.

Camp Rock 2: The Final Jam is a 2010 Disney Channel Original Movie and the sequel to the 2008 film "Camp Rock". The film stars Demi Lovato, the Jonas Brothers (Joe, Nick and Kevin), Meaghan Martin, Maria Canals-Barrera, Daniel Fathers, and Alyson Stoner, as well as newcomers Daniel Kash, Matthew "Mdot" Finley, and Chloe Bridges. In the film, a new rival summer music camp, Camp Star, appears and attracts everyone's attention, which could mean the end of Camp Rock.  The film premiered on Disney Channel on . It is the last film sequel of a Disney Channel Original Movie, until "Teen Beach 2" (2015).


Biografie.

Původ, mládí.

František byl starším ze dvou synů modenského vévody Františka IV. (1779–1846) a jeho ženy Marie Beatrice Savojské (1792–1840), dcery sardinského krále Viktora Emanuela I.  Po smrti matky v roce 1840 se stal dalším pretendentem Jakobitů anglického, skotského a irského trůnu. Po jeho smrti přešel tento post na jeho neteř, bavorskou královnu Marii Terezu.

Manželství, potomci.

V roce 1842 si vzal za ženu princeznu Adelgundu Bavorskou, dceru bavorského krále Ludvíka I. Z manželství se roku 1848 narodila jediná dcera Anna Beatrice, která však zemřela již následujícího roku 1849.

Vévoda modenský.

Na modenský trůn nastoupil František po smrti svého otce v roce 1846. O rok později, v roce 1847, kdy zemřela Marie Luisa Habsbursko-Lotrinská, parmská, piacenzská a guastallská vévodkyně, připadla Guastalla právě Františku V. z Modeny.  Za revoluce v březnu roku 1848 byl vévoda František nucen uprchnout před lidovým povstáním, téhož roku v srpnu byl za pomoci rakouského vojska znovu instalován na trůn. V listopadu ještě unikl neúspěšnému atentátu. Ani další léta neuklidnila napjatou situaci.  Po francouzsko-piemontské válce roku 1859 byl vévoda František z Modeny nucen uprchnout (14. června), když bylo vévodství anektováno francouzskými a piemontskými vojsky. V prosinci roku 1859 se Modena, Parma a Toskánsko spojily ve Spojené středoitalské provincie. Již 18. března následujícího roku 1860 začlenil sardinský král Viktor Emanuel II. vévodství do nově vzniklého Italského království. František o čtyři dny později protestoval, avšak bez výsledku.  Po tomto tentokrát již definitivním opuštění své země se uchýlil do Vídně, kde žil v Modenském paláci. Měl rovněž letní sídlo na zámku Wildenwart v Bavorsku. Většinu času trávil v Rakousku, avšak také rád cestoval. Roku 1864 navštívil Střední východ.

Následnictví.

Jelikož již v době sesazení z trůnu byl bezdětný František V. posledním mužským příslušníkem modenské větve Habsbursko-lotrinská dynastie, která zdědila Modenu po předchozí estenské dynastii (která vymřela v roce 1803), bylo nutné určit dědice vévodské hodnosti a majetku, neboť ženy se samy nemohly stát vévodkyněmi.  František V. tak nabídl arcivévodovi Karlu Ludvíkovi (mladší bratr císaře Františka Josefa I.), že ustanoví jednoho z jeho synů svým dědicem, a to pod podmínkou, že chlapec přijme rodové jméno "Este" a naučí se během 12 měsíců obstojně italsky. Karel Ludvík informoval své dva starší syny. Mladší syn Otto požadavek naučit se italsky striktně odmítl, starší František Ferdinand naopak se k jeho splnění zavázal. Poté, co císař František Josef I. udělil svolení, bylo k habsburskému jménu Františka Ferdinanda připojeno jméno Este a on podstoupil výuku italštiny. Kromě výše uvedených dvou podmínek podle testamentu nesmělo být dědictví nikdy zcizeno.  František V. z Modeny zemřel 20. listopadu 1875 (ve věku 56 let) a pochován byl v císařské hrobce kapucínského kláštera ve Vídni. Mladému arcivévodovi Františku Ferdinandovi pouhých dvanáct let; nově nabytým dědictvím se stal jedním z nejbohatších lidí v Rakousku.

František V. Modenský (1. června 1819, Modena – 20. listopadu 1875, Vídeň) byl v letech 1846 až 1859 modenským, reggijským, masským a carrarským vévodou. Dále byl také arcivévodou rakouským, princem českým, uherským a chorvatským. Pocházel z dynastie Rakouští-Este, což byla vedlejší větev Habsbursko-lotrinská dynastie.

Francis V, Duke of Modena, Reggio and Guastalla, Archduke of Austria-Este, Royal Prince of Hungary and Bohemia, Duke of Mirandola and of Massa, Prince of Carrara (; 1 June 1819 – 20 November 1875) was a reigning prince. He was Duke of Modena, Reggio, and Mirandola, Duke of Guastalla from 1847 and Duke of Massa and Prince of Carrara from 1846 to 1859. His parents were Francis IV of Modena and Princess Maria Beatrice of Savoy. He was the last reigning Duke of Modena before the duchy was incorporated into the Kingdom of Italy.


Regentem a knížetem.

Když v roce 1895 zemřel lippský kníže Waldemar stal se knížetem jeho bratr Alexandr. Ten ale nemohl vládnout jelikož trpěl duševní poruchou a tak ještě před svou smrtí určil Waldemar regenta, který měl vládnout jménem jeho bratra. Byl jím Adolf z Schaumburg-Lippe, bratr knížete Jiřího z Schaumburgu-Lippe. Problém ale byl, že v otázce regentství (a případného obsazení trůnu po smrti Alexandra) vystupovala i další linie rodu Lippe a to Lippe-Biesterfeld.  Rozepře mezi těmito větvemi rodu se opíraly hlavně o nerovné sňatky v linii Lippe-Biesterfeld, i když tam byla blíže k trůnu. Dohoda byla dosažena v roce 1897, kdy komise za předsednictví saského krále Alberta rozhodla ve prospěch hraběte Arnošta II. z Lippe-Biesterfeldu. Kníže Adolfa pak odstoupil z pozice regenta a byl nahrazen hrabětem Arnoštem, který vládl jako regent knížete Alexandra až do jeho smrti v roce 1904, kdy se stal regentem právě jeho syn hrabě Leopold z Lippe-Biesterfeldu.  Následujícího roku zemřel i kníže Alexandr a tak se knížetem stal dosavadní regent hrabě Leopold z Lippe-Biesterfeldu 25. října 1905 jako Leopold IV. kníže z Lippe. Následujícího dne obdržel Leopold IV. gratulace od německého a rakouského císaře, saského a bavorského krále a knížete Georga z Schaumburgu-Lippe, jeho neúspěšného soupeře o trůn.  V roce 1909 Leopold IV. obdržel velkokříž pruského Řádu červené orlice, jako znak usmíření s císařem Vilémem II.

Rodina.

S první ženou Bertou Hesensko-Philippsthalsko-Barchfeldskou (1874-1919), manželé od roku 1901, měl 5 dětí:  S druhou ženou Annou Ysenbursko-Büdingenskou (1886-1980), manželé od roku 1922, měl jediného syna:

Leopold IV. z Lippe (30. květen 1871 – 30. prosinec 1949) byl v letech 1905 až 1918 posledním vládnoucím knížetem z Lippe. Předtím byl od roku 1904 lippským regentem. Pocházel z rodu pánů z Lippe, jehož hlavou byl od roku 1905 až do smrti.

Leopold IV, Prince of Lippe ("Leopold Julius Bernhard Adalbert Otto Karl Gustav"; 30 May 1871 – 30 December 1949) was the final sovereign of the Principality of Lippe. Succeeding to the throne in 1905 he had been governing the state since 1904 as regent.


Metody výzkumu.

Dnes nejvíce používanou metodou jejich výzkumu je klasická fotometrie. Mezi další prostředky, jež se k výzkumu CP hvězd používají, patří postup publikovaný v roce 1970 Arminem Josephem Deutschem, který za pomoci Fourierovy matematické analýzy dává přehled o rozložení nehomogenit ve výskytu daných prvků na povrchu hvězdy, avšak nejedná se o vždy a ve všech případech o spolehlivý prostředek tohoto poznání, a proto může poskytnout i neplatné výsledky. Druhý odlišný přístup, tzv. „dopplerovské mapování“, spočívá v porovnání observačních dat s matematickým modelem atmosféry. Tato metoda se nazývá dopplerovská proto, že se při ní počítá s Dopplerovým posunem – v důsledku rotace hvězdy se totiž přibližují a vzdalují skvrny na jejím povrchu vůči pozorovateli. Do současnosti (rok 2010) bylo komplexně, a hlavně kvalitně prozkoumáno jen velmi malé množství CP hvězd.

Charakteristika.

Nitro těchto hvězd podle současného vědeckého názoru zřejmě odpovídá běžným hvězdám hlavní posloupnosti. Chemická pekularita provází vývoj hvězdy skoro po celé období, kdy hvězda prochází stadiem hlavní posloupnosti a mění vodík v helium, podobně jako naše Slunce. K této skupině hvězd patří více než jedna desetina tzv. "horkých" hvězd, jejichž efektivní teplota se pohybuje v rozmezí od 6500 K až asi do 30 000 K. Obecně se část chemicky pekuliárních hvězd projevuje globálním, téměř dipólovým magnetickým polem o indukčnosti řádově tisíciny až jednotky Tesly. Velké procento těchto hvězd je spektrálně proměnných, což bývá často doprovázeno i proměnností magnetickou a fotometrickou. Rotační periodě dané hvězdy odpovídá perioda změny svítivosti i magnetické a spektrální proměnnosti.

Označení.

Pro potřeby třídění a klasifikace označujeme chemicky pekuliární hvězdy velkými písmeny "CP", někdy jen malým písmenem "p", tzn. „pekuliární“ za uvedeným příslušným spektrálním typem hvězdy.

Model.

Současný „geometrický“ model těchto hvězd, který však plně nevystihuje všechny pozorované skutečnosti, je tzv. model „skloněného rotátoru“ zavedený v roce 1949 Babcokem, tento model uvažuje o CP hvězdě jako o tuhém tělese, které rotuje kolem osy svírající s osou magnetického pole nenulový úhel. Zmíněný model byl dále rozpracováván úvahou o reálné situaci s existujícím dipólovým magnetickým polem CP hvězdy, které však rozhodně nemají všechny hvězdy této skupiny, a obohacen představou o existenci jistých „spektroskopických skvrn“, což jsou podle této představy místa ve fotosféře hvězdy, kde se vyskytují určité chemické prvky ve zvýšené koncentraci. Je třeba se zmínit o tom, že na základě těchto úvah se podařilo vysvětlit spektrální proměnnost, fázový posun mezi ekvivalentní šířkou a radiální rychlostí i vyskytující se přepólování magnetického pole pozorované u řady CP hvězd.

Klasifikace.

V roce 1974 vypracoval George Preston přehlednou klasifikaci CP hvězd, tato klasifikace se zakládá na faktu výskytu jednotlivých typů těchto hvězd charakteristicky závislém na daném teplotním intervalu. Klasifikace je vypracována vzestupně vzhledem k rostoucí teplotě, od nejchladnějších hvězd po ty nejteplejší (CP1 až CP6,7). Nejprve zde stručně popišme Spektrální typ A:

Spektrální typ A.

Spektrální typ A dělíme dále na dvě základní podskupiny, kterými jsou :

Metalické hvězdy.

označení "(Am)" podle Prestona typu CP1 charakterizované poměrně slabými spektrálními čárami "vápníku", přičemž poměr intenzit spektrálních čar scandia II a stroncia II je výrazně menší, než u obvyklých hvězd tohoto spektrálního typu (A). Podle názoru amerického astronoma H. Abta se většina těchto hvězd vyskytuje v binárních systémech charakterizovaných krátkou oběžnou periodou, je tedy možné, že synchronizace oběžné rychlosti s rychlostí rotační působí zpomalování otáčení těchto hvězd spolu se stabilizací atmosféry. Druhá, v pořadí již výše zmíněná základní skupina označená termínem:

Magnetické hvězdy.

označení "(mCP)" , zde patří "Ap" i "Bp" hvězdy , podle Prestonovy klasifikace typu CP2, mají zesílené spektrální čáry křemíku, stroncia, chromu a tak zvaných prvků "„vzácných zemin“ – lanthanoidů", i prvků ze skupiny železa (Fe, Co, Ni) v různých kombinacích. U těchto hvězd se vyskytují globální proměnná a silná magnetická pole, jejichž perioda se shoduje se změnou jejich jasnosti a spektra. Je zajímavé, že mezi těmito hvězdami bylo nalezeno jen několik dvojhvězd, (tento konkrétní údaj pochází z konce 80. let 20. století.) K objasnění vzniku těchto anomálií vypracovali v 70. letech 20. století francouzští badatelé Vauclair, Michaud teorii, která se zdá býti celkem slibná, nese název:

Teorie zářivé difuze.

Nástin této teorie uvažuje s pomalou rotací, přítomností silných magnetických polí, vedoucí k velmi klidné hvězdné atmosféře, snad dle obou autoru dokonce bez konvektivních pohybů. Tato situace by totiž neumožňovala podstatné promíchání hmoty atmosféry, odtud její neobvyklé chemické složení, chybějící konvekce v atmosféře hvězdy je totiž pro teorii zářivé difuze klíčová. Výše zmíněná zářivá difuze může oddělovat různé druhy atomů do různých výšek atmosféry hvězdy tím, že v bezkonvekční vrstvě mají těžší prvky díky gravitační síle snahu klesat dolů, k centru hvězdy a naopak, pokud mají jiné chemické prvky náležející počet absorpčních čar a hran ležící v blízkosti maxima zářivého toku, dochází k pohybu těchto prvků opačným směrem nahoru, k povrchu hvězdy. Rychlost zářivé difuse se pohybuje v řádech cm/s. Samotná difuze chemických prvků může být způsobena větším počtem fyzikálních mechanismů, např. gradientem hustoty jednotlivých prvků, teplotním, tlakovým gradientem i silami vnějšími jako je síla gravitační, elektrická, magnetická, nebo zářivá. Ještě shrňme princip oddělování jednotlivých prvků podle Michauda, který spočívá v dlouhodobém působení zářivé síly mající původ z "neizotropního pole záření" a "izotropní emise záření" konkrétního chemického prvku, tato zářivá síla spolupůsobí se "silou gravitační".

Předchozí a překonané teorie.

Předchozí autoři nabízeli i jiná vysvětlení chemické abnormality CP hvězd, jako např. Burbidge (1955) teorie o jaderné reakci na povrchu hvězdy, Fowler (1965) uvažoval také o jaderných reakcích, ale uvnitř hvězdy, to, že se ale chemická pekularita pozoruje ne uvnitř, nýbrž na povrchu hvězdy vysvětloval Fowler jakýmsi procesem „ bagrování“ , kterým se výsledné produkty těchto jaderných reakcí měly dostat na povrch hvězdy. Jiní fyzikové ve snaze vysvětlit CP anomálii předkládali další teorie např. o výbuchu blízké supernovy, dopadu planetek, nebo magnetické akreci.

Spektrální typ B.

Rtuť-manganové hvězdy.

Podle Prestonovy klasifikace typu CP3 , charakteristika – pomalá rotace, úzké spektrální čáry, bez časových změn, silné spektrální čáry ionizovaného Mn a Hg. K této skupině hvězd si uveďme velmi zajímavý současný objev týkající se otázky počasí v atmosférách hvězd u konkrétní hvězdy, jíž je nejjasnější hvězda souhvězdí Andromedy a zároveň i nejjasnější hvězda skupiny rtuť-manganových hvězd, "Alfa Andromedae – Sirrah". Konkrétně se jedná o spektroskopickou dvojhvězdu s orbitální periodou 96,7 dne, vzdálenou od Země 97 světelných let. Tato hvězda ve své atmosféře vykazuje chemicky anomálně zvýšený obsah rtuti, manganu, vzácného kovového prvku gallia, tajícího v lidské dlani, které se chemicky značně podobá hliníku (Mendělejevovo „ eka-aluminium „) a europia, kovu ze skupiny tzv. vzácných zemin. Jiné chemické prvky jsou naopak zastoupeny v koncentracích nižších, než je obvyklé. Oleg Kochukhov a jeho tým, z Univerzity v Upsale, který studoval povrch této hvězdy 7 let, v červnu 2007 označil Sirah za první hvězdu, na které se vyskytují jevy, které odpovídají počasí v atmosférách planet. Nad povrchem této hvězdy se totiž formují, vznášejí a mění oblaka tvořená vysoce jedovatou rtutí. Studována byla čára jednou ionizované rtuti, vlnové délky 398,4 nm.

Hvězdy se zeslabeným héliem.

"(He-weak stars)" , dle Prestona typu CP4, 5 – tato skupina charakterizovaná spektrem s čárami vodíku, spektrálního typu zřejmě B3 až B5 a hélia, které odpovídají spektrálnímu typu cca B8 se dále dělí podle spekter na tři podtypy:  Charakterizujme stručně tyto tři vyjmenované podskupiny:

Podskupina křemíková.

Výskyt nezvykle silných spektrálních čar křemíku, jednou ionizovaného. Pravděpodobně v této podskupině panuje fyzikální shodnost s analogickou podskupinou objektu spektrálního typu A. Často dochází k periodickým změnám jasnosti, spektra, a mnohdy i magnetického pole.

Podskupina titan-stronciová.

Zesílená spektrální čára titanu, jednou ionizovaného a stroncia, dále železa, ionizovaného taktéž jednou či dvakrát. Jako u předešlé skupiny dochází i zde k často k periodickým změnám v jasnosti objektů, jejich spektrech i intenzitě magnetického pole.

Fosfor-galliové (kryptonové) hvězdy.

Ve spektru přítomny silné čáry fosforu i gallia a kryptonu. Na rozdíl od předchozích podskupin bez periodických časových změn a měřitelného magnetického pole, ovšem existenci magnetického pole nelze úplně vyloučit, jak naznačují poslední přesná měření (rok 2009).

Hvězdy se zesíleným héliem.

"( He- strong stars )" , dle Prestona typu CP6, 7 – u některých hvězd této skupiny byla nalezena emise v čáře vodíku H alfa, proto je musíme klasifikovat současně i jako Be hvězdy, i když je otázkou, kde přesně začíná a končí jejich vzájemná podobnost s běžnými „ nemagnetickými “ "Be hvězdami". Tato skupina je charakteristická periodičností změn jasnosti, spektra i magnetického pole.

Závěr.

Všechny otázky, fakta a souvislosti tykající se chemicky pekuliárních hvězd nebyly ani zdaleka vyčerpány, spíše naopak nás určitě do budoucna překvapí nejeden zajímavý objev týkající se této kategorie hvězd. Porozumění CP hvězdám, které tvoří "jeden kamínek" v pomyslné mozaice našeho poznání o hvězdách je pro nás důležité také proto, že nám pomáhá lépe proniknout do problematiky související se vznikem a vývojem hvězd v obecném slova smyslu.

Literatura.

HARMANEC, P. "Horké hvězdy." Brno : Hvězdárna a planetárium Mikuláše Koperníka, 1989. 15 s.  KULHÁNEK, P. a kolektiv. "Astronomie a fyzika -" nové obzory : Aldebaran Grouph for Astrophysics (AGA) 2010 GRÁF, T. MIKULÁŠEK, Z., ZVĚŘINA, P., KRTIČKA, J. "Chemicky pekuliární hvězdy – zmalované slečny" : Československý časopis pro fyziku, 2009, roč. 59, č. 5, s. 292–295.

Chemicky pekuliární hvězda (též pekuliární hvězda či CP hvězda) je v astrofyzice hvězda, která má neobvyklé (pekuliární) chemické složení svých povrchových vrstev, neboli atmosféry. Toto složení zjišťujeme převážně spektroskopicky, ze vzhledu barevného spektra hvězdy.

In astrophysics, chemically peculiar stars (CP stars) are stars with distinctly unusual metal abundances, at least in their surface layers.


Životopis.

Andy Goldsworthy se narodil 26. července 1956, od třinácti let pracoval na farmě, v letech 1974–1975 studoval výtvarné umění na Bradford College of Art, další vzdělání získal na Preston Polytechnic (1975–1978). Poté co odešel ze školy žil v různých částech Skotska (Yorkshire, Lancashire a Cumbria), od roku 1985 pobýval v obci Langholm, o rok později ve vesničce Penpont (region Dumfries and Galloway ve Skotsku).  Jeho dílu se postupně dostává uznání a s tím spojená ocenění (Scottish Arts Council Award, čestný titul udělený Bradfordskou univerzitou, Řád britského impéria), množí se pozvání do zahraničí (USA, Kanada, Francie).  V roce 2001 natočil režisér Thomas Riedelsheimer dokumentární film "Rivers and Tides", ve kterém je zachyceno jak dílo tohoto umělce, tak i způsob vzniku proložený stručnými komentáři jejich tvůrce.

Umělecký styl.

Materiály, které Andy Goldsworthy používá, jsou vždy přírodní, ať už jsou to květiny, rampouchy, listy, bahno, šišky, sníh, kámen, větvičky, stébla trávy nebo trní. Podobně jako další evropští umělci, jako například David Nash nebo Mihael Singer, měl od začátku subtilnější přístup k přírodě. Se svými díly se pokoušeli krajinu akcentovat a pracovat s přírodními materiály jako jsou půda, kámen, dřevo, voda nebo led. Využívá jejich barevnosti a struktury, ovšem zasazuje je do nečekaných kompozic a souvislostí, pokaždé ovšem respektuje jejich přirozenou podstatu. V závislosti na použitém materiálu je také různá doba trvání těchto děl – od několika minut (v případě děl slepených z rampouchů) až po několik desítek let (kamenné zdi či hliněná výzdoba interiérů). Zpočátku pracoval pouze sám, ovšem později si ke své tvorbě přibíral i asistenty (ať už z důvodu rozsáhlosti či komplikovanosti). Díla vytváří nejčastěji holýma rukama, bez jakýchkoliv technických pomůcek. Goldsworthy je považován za zakladatele moderního umění vyvažování kamenů.  Nedílnou součástí jeho tvorby je také fotografie, kterou využívá jako způsob zachycení svých pomíjivých děl.

Odkazy.

Literatura.

Články:  Knihy:

Externí odkazy.

General:  Art:

Andy Goldsworthy, nositel Řádu britského imperia (* 26. července 1956) je britský sochař, fotograf žijící ve Skotsku, kde také vytváří většinu svých do přírody umístěných uměleckých děl. Při tvorbě používá v přírodě nalezené materiály a z nich se rodí objekty úzce spojené s místem vzniku (site-specific). Jeden z čelných představitelů land artu.

Andy Goldsworthy (born 26 July 1956) is a British sculptor, photographer and environmentalist who produces site-specific sculptures and land art situated in natural and urban settings. He lives and works in Scotland.


Život.

Roku 515 se Amalaswintha provdala za Eutharicha (asi 480 - 522), ostrogótského šlechtice ze starého amalského rodu, který pocházel z vizigótské Hispánie (dnešní Španělsko) a byl synem Widericha (* asi 450), vnukem Berismunda (* asi 410) a pravnukem krále Thorismunda († po 400).  Eutharich zemřel pravděpodobně již několik let po svatbě a zanechal tak Amalaswinthu samotnou s dvěma dětmi – Athalarichem a Matasunthou (asi 517 – po 550). Po smrti otce, krále Theodoricha Velikého, roku 526, se jeho nástupcem stal Athalarich, ve skutečnosti však vládla právě Amalaswintha jako regentka. Hluboce obdivovala antickou římskou kulturu a svému synovi dala klasické vzdělání, což byl ve společnosti středověkých Gótů čin vskutku neobvyklý a vyvolal také silnou nevoli. Vědoma si své nepopularity, nechala Amalaswintha popravit tři urozené Góty a zároveň začala vyjednávat s Justiniánem I., s vidinou možného přesunu svého sídla i klenotů z Ravenny do Konstantinopole. Smrt jejího syna, krále Athalaricha, roku 534, celou situaci ještě zkomplikovala.  Amalaswintha se nyní stala královnou, což byla pro bojechtivé a mužné Góty role mírně řečeno "nezvyklá", a tak, aby upevnila svou pozici, jmenovala Amalaswintha svého synovce Theodahada (také někdy: Theodad) svým spoluvládcem (nestal se však jejím manželem, jak se někdy mylně uvádí). To ale nebyla dobrá volba, protože Theodahad nechal Amalaswinthu uvěznit (přinejmenším tomu nikterak nebránil) na ostrově Martana na Bolsenském jezeře v Toskánsku. Zde také byla Amalaswintha dne 30. dubna roku 534 nebo 535 zavražděna při koupeli.  Informace o Amalaswintě máme především z dopisů Cassiodora a z kronik historiků Prokopia (asi 500–565 n. l.) a Jordana.  Osudem Amalaswinthy se nechal inspirovat italský dramatik Carlo Goldoni ve své prvotině – stejnojmenné tragédii uvedené roku 1733 v Miláně. Hra však prý zcela propadla a autor ji později spálil.

Amalaswintha, též "Amalasuntha", "Amalasuentha", "Amalasuintha", "Amalswinthe" nebo "Amalasontha" (asi 495 – 30. dubna 534/535) byla královna Ostrogótů v letech 526–534. Byla dcerou ostrogótského krále Theodoricha Velikého.

Amalasuintha (30 April 534/535) ruled the Ostrogoths as regent during the minority of her son from 526 to 534 and then as queen regnant from 534 to 535. She was the youngest daughter of Theoderic the Great, and firmly believed in the upholding of Roman virtues and values. She is best known for her diplomatic relationship with Justinian I, who invaded Italy in response to her assassination.


Dědictví.

Vilém byl nejstarším synem místodržitele Frederika Hendrika Oranžského a jeho manželky Amálie zu Solms-Braunfels, dvorní dámy Alžběty Stuartovny (dcery anglického a skotského krále Jakuba I. a manželky "zimního krále" Fridricha Falckého). Prvním místodržitelem byl Vilém I. Oranžský, jehož nástupcem se stal jeho starší syn Mořic Oranžský; poté, co zemřel bez dědice, připadl titul jeho mladšímu polorodému bratrovi Frederiku Hendrikovi. Kromě bratra, který zemřel měsíc po narození, měl Vilém II. Oranžský sedm mladších sester.

Krátká vláda.

V roce 1648 Vilém odmítl podepsání holandsko-španělského ujednání v Münsteru, které vybojoval jeho otec Frederik Hendrik (kromě jiného ujednání potvrzovalo nezávislost Nizozemí). V tajnosti začal vyjednávat s dosavadním nepřítelem – Francií a posléze spolu s Francií usiloval o dosazení svého švagra Karla II. na anglický trůn.  V roce 1650 se Vilém dostal do sporu mezi nizozemskými provinciemi a členy mocných patricijských kupeckých rodů z Amsterodamu. Příčinou konfliktu byla redukce počtu vojsk, ke které mělo dojít na základě ustanovení ujednání z Münsteru. Vilém byl nepřítelem ujednání a o to více redukce, neboť zmenšení armády by zmenšilo i jeho vojenskou moc. Spor se skončil tím, že většina členů generálních stavů se ocitla ve vězení v zámku Loevestein. Navíc Vilém vyslal ještě svého bratrance Viléma Frederika Nasavsko-Dietzského s armádou čítající 10.000 mužů proti Amsterodamu, tažení se však nezdařilo kvůli nepřízni počasí.

Manželství a potomci.

2. května roku 1641 se Vilém oženil s anglickou princeznou Marií Henriettou Stuartovnou, "Princess Royal", nejstarší dcerou krále Karla I. Stuarta a jeho manželky královny Henrietty Marie. Ceremonie se konala v královské kapli ve Whitehallu v Londýně.  Vilém II. vládl pouze tři roky, 6. listopadu 1650 zemřel na neštovice. Jeho syn Vilém III. se narodil jako pohrobek, týden po jeho smrti. Vilém III. se v roce 1672 stal nizozemským místodržícím a v roce 1689 králem Anglie.

Vilém II. Oranžský (27. května 1626, den Haag – 6. listopadu 1650 tamtéž) byl oranžsko-nasavský kníže, místodržitel Spojených provincií nizozemských od 14. března 1647 do své smrti.

William II (27 May 1626 – 6 November 1650) was sovereign Prince of Orange and Stadtholder of Holland, Zeeland, Utrecht, Guelders, Overijssel and Groningen in the United Provinces of the Netherlands from 14 March 1647 until his death three years later. His only child, William III, reigned as King of England, Ireland, and Scotland.


Biografie.

Narodil se v Leeuwarden v Nizozemí jako syn Jana Viléma Frisa, oranžsko-nasavského knížete (hlavy fríské linie oranžsko-nasavské dynastie) a jeho manželky Marie Luisy Hesensko-Kasselské. Narodil se jako pohrobek šest týdnů po smrti svého otce, po němž zdědil úřad místodržitele Fríska a místodržitele Groningenu (oba pod regentstvím své matky do roku 1731) a roce 1722 byl zvolen rovněž místodržitelem provincie Geldern.  V roce 1733 se Vilém stal rytířem Podvazkového řádu. V roce 1739 zdědil území náležející formálně linii Nassau-Dillenburg, v roce 1743 zdědil i území linie Nassau-Siegen.  V dubnu roku 1747 vpadla do Flander francouzská armáda. S cílem potlačit vnitřní konflikty mezi různými frakcemi byl Vilém jmenován dědičným generálním místodržitelem všech sedmi Sjednocených provincií (jak v mužské, tak v ženské linii). Vilém spolu s rodinou přesídlil z Leeuwarden do Haagu. Přestože měl do té doby jen málo zkušeností se záležitostmi správy a vlády, získal záhy u Holanďanů značnou popularitu. Zrušil dodatkové daně, které dávaly příležitost k nelegálnímu obohacování. Stal se generálním ředitelem Vereenigde Oostindische Compagnie ("Nizozemská Východoindická společnost") a podporoval nejbohatší vrstvu, což ještě více prohloubilo rozdíly mezi bohatými a chudými.  Vilém zastával úřad generálního místodržícího celého Nizozemí až do své smrti v roce 1751 v Haagu.

Manželství a potomci.

25. března roku 1734 se oženil s Annou Hannoverskou, "Princess Royal", nejstarší dcerou Jiřího II., krále Anglie a jeho manželky Karoliny z Ansbachu. Z manželství vzešlo pět potomků, čtyři děvčata a nejmladší chlapec, z nich pouze třetí dcera a syn se dožili dospělosti:

Vilém IV. Oranžský (nizozemsky "Willem Karel Hendrik Friso"), 1. září 1711, Leeuwarden – 22. října 1751, den Haag) byl prvním dědičným místodržícím Republiky Spojených provincií nizozemských.

William IV (Willem Karel Hendrik Friso; 1 September 1711 – 22 October 1751) was Prince of Orange from birth and the first hereditary Stadtholder of all the United Provinces of the Netherlands from 1747 till his death in 1751. During his whole life he was furthermore ruler of the Principality of Orange-Nassau within the Holy Roman Empire.


Život.

Albert byl mladším synem krále Augusta III. Polského a královny Marie Josefy Habsburské, a kmotrem Alberta Sasko-Kobursko-Gothajského. Přiženil se do Habsburského rodu. Za manžela si jej se svolením své matky, císařovny Marie Terezie, vybrala Marie Kristina Habsbursko-Lotrinská, jeho blízká příbuzná (oba byli pravnoučaty Leopolda I.). Svatba se dne 8. dubna 1766 uskutečnila na zámku Hof východně od Vídně, a to brzy po smrti Mariina otce Františka I. Štěpána Lotrinského. Po něm Albert zdědil těšínské území a titul "Těšínský vévoda". Manželství zůstalo bezdětné a Marie Kristina brzy zemřela na onemocnění žaludku. Po její smrti se Albert již neoženil a věnoval se dobročinnosti (byl svobodným zednářem) a sbírce umění.  Během let 1765 až 1780 byl místodržícím Uherska se sídlem v Prešpurku. Tam se také začal systematicky zajímat o výtvarné umění a budovat svou rozsáhlou uměleckou sbírku. Poté byl do roku 1793 guvernérem Rakouského Nizozemí, kde byl za jeho působení vybudován palác Laken, dnešní sídlo belgické královské rodiny. V první koaliční válce proti Napoleonovi ho rakouský císař jmenoval vrchním říšským polním maršálem. V této hodnosti velel rakouskému vojsku v bitvě u Jemappes 6. listopadu 1792, po níž bylo francouzským vojskem Rakouské Nizozemí dočasně obsazeno.

Mecenáš školství, kultury a umění.

V uherském Mosonmagyaróváru roku 1818 založil vyšší hospodářskou školu, nadlouho nejvýznamnější učiliště svého druhu v říši. Z Hüttelsdorfu do Vídně dal vybudovat vodovod. Ve Vídni přestavěl městský habsburský palác v 1. vídeňském obvodu a pokračoval jako významný mecenáš a sběratel děl výtvarného umění. Shromáždil svá díla v Albertině. Díky kontinuitě akvizic až do současnosti jde pravděpodobně o největší sbírku grafiky a kreseb na světě.

Albert Kazimír August Sasko-Těšínský (11. července 1738 v Moritzburgu u Drážďan – 10. února 1822 ve Vídni) byl těšínský vévoda a německý princ z albertinské větve Wettinů

Prince Albert Casimir of Saxony, Duke of Teschen (11 July 1738, Moritzburg, Electorate of Saxony – 10 February 1822, Vienna) was a Saxon prince from the House of Wettin who married into the Habsburg imperial family. He was noted as an art collector and founded the Albertina in Vienna, one of the largest and finest collections of old master prints and drawings in the world.


Kapitoly.

Text je rozčleněn do deseti částí (knih), z nichž každá má řecký titul psaný latinkou :

Název.

Název "Apicius" si sbírka receptů zjevně "půjčila" od některého z gurmánů tohoto jména - v úvahu připadá obzvláště Marcus Gavius Apicius, žijící někdy kolem přelomu letopočtů, v dobách císařů Augusta (27 před n. l . - 14) a Tiberia (14 - 37). Cognomen "Apicius" však také nebylo vlastním jménem Marca Gavia: dostal jej na základě své pověsti labužníka a milovníka luxusu zřejmě podle proslulého gurmána Apicia, žijícího v 90. letech před n. l. Řecký gramatik a řečník Athénaios (2. - 3. stol.) kromě těchto dvou Apiciů vzpomíná ještě dalšího, který z vojenského tažení v Mezopotámii poslal čerstvé ústřice císaři Trajánovi (98 - 117).

Vydání.

Začátkem 15. století objevili knihu renesanční humanisté. Krátce nato, po vynalezení knihtisku, začalo dílo vycházet i v tištěné podobě, nejčastěji pod souhrnným názvem "De re coquinaria" (O umění kuchařském). Jeho autorství se připisovalo Apiciovi Caeliovi (či Coeliovi), což byla ovšem jen domněnka založená z faktu, že jeden z manuskriptů má v záhlaví zkratky INCP API CAE. První vydání (tzv. Editio princeps), vytištěné v Miláně, je z roku 1498 a nese titul "Apicius in re quoquinaria". Autorem prvního skutečně kritického vydání "Apicia" byl lékař Gabriel Humelberg (Curych, 1542). O více než půldruhého století později (Londýn, 1705 a Amsterdam, 1709) ho následoval lékař Martin Lister, synovec Matthewa Listera, dvorního lékaře anglické královny Anny Dánské.  První moderní kritická edice, z pera Cesare Giarratana a Friedricha Vollmera, vyšla v lipském nakladatelství klasických děl Bibliotheca Teubneriana v roce 1922. Toto vydání se stalo výchozím textem pro Barbaru Flowerovou a Elisabeth Rosenbaumovou, autorky prvního relevantního anglického překladu (1958). V Bibliotheca Teubneriana vyšlo v roce 1969 další standardní kritické vydání, jeho autorkou je Mary Ella Milhamová. V roce 2006 vydalo nakladatelství Prospect Books kritickou edici s novým překladem do angličtiny z dílny autorů Christophera Grococka a Sally Graingerové.

Jazyk.

Kniha je velmi zajímavá z hlediska lingvistického. Je psána v tzv. vulgární (tedy hovorové) latině a obsahuje velký počet výpůjček z řečtiny. Oba tyto rysy ukazují na její původ a užívání v řadách gramotných, ale ne až tak úplně vzdělaných lidí - pravděpodobně kuchyňského personálu v zámožných domácnostech. Lze ji srovnat se zachovalými řeckými kuchařskými knihami autorů jako Chrýsippos z Tyany (2. nebo 1. stol. př. n. l.). Styl těchto řeckých kuchařek je však důkladnější. V "Apiciovi" lze jen velmi zřídka najít recept, který by specifikoval množství použitých surovin. Metody přípravy předepsaných jídel, pokud o nich existuje vůbec nějaká zmínka, jsou též podány s neuvěřitelnou stručností.  "Apicius" je prvním dochovaným záznamem psané latiny obsahujícím některé specifické hovorové a technické termíny, které očividně patřily řeči lidu a zdědily je moderní jazyky, jako například "baiana" - druh široké fazole. Obsahuje také běžná latinská slova v neklasických, evidentně hovorových podobách, které jsou předchůdci stejných výrazů v románských jazycích - např. "amindala" – mandle, "gingiber" – zázvor.

Datování.

Knihu jako celek je těžké datovat, protože v kuchařských knížkách může mít každý jeden recept svou vlastní historii a některé předpisy mohou být mnohem starší než jiné. Jako orientační bod může sloužit recept na uchování ústřic a zmínka u Athénaia, který takový recept přikládá Apiciovi žijícímu v časech Trajána kolem roku 115 - část sbírky receptů tedy existovala možná už kolem tohoto data. Druhý orientační bod poskytuje svatý Jeroným svými slovy "Paxamus et Apicius semper in manibus" (Paxamos a Apicius jsou vždy po ruce). Píše toto kolem roku 400, Jeroným nepochybně jmenoval dvě soudobé kuchařky.  K tomu je třeba dodat, že absolutně nic v "Apiciovi" nenaznačuje existenci křesťanství - například tam nejsou žádná jídla určena pro postní dny, jak to bylo nezbytné a běžné v časech Byzantské říše. A protože křesťanství, již všeobecně rozšířené, se oficiálním náboženstvím římského impéria stalo do poloviny 4. století, je odůvodněný předpoklad, že "Apicius", jak jej známe v dnešní podobě, byl zkompletován před tímto časovým horizontem a je zhruba stejný, jak ho znal Jeroným.

Interpretace.

Historický význam "Apicia" spočívá v tom, že je jakýmsi klíčem k podstatě kuchařského umění v římské říši. Z tohoto hlediska často dosvědčuje to, co známe z jiných písemných pramenů: přináší například recepty na některá jídla, o nichž jsou zmínky v historických textech. Potvrzuje důležitost masa a masných omáček v drahé a nákladné římské kuchyni i používání celého sortimentu exotických a vzácných koření v takových pokrmech. Dokládá určitou zálibu v překvapivých jídlech v duchu zásady, aby nikdo u stolu nepoznal, co vlastně jí ("ad mensam nemo agnoscet quid manducet"). Kromě rybí omáčky garum (v "Apiciovi" se používá latinský termín "liquamen") jsou nejčastějšími přísadami pepř, libeček, římský kmín, svařený mošt (defrutum), routa vonná, koriandr, med, vinný ocet a olivový olej.  O něco pozdější podobný kulinární text (Vinidariovy výňatky z Apicia) nemá užší spojitost s "Apiciem", jak jej známe v dnešní podobě.

Apicius je dodnes zachovaná kuchařská kniha pocházející původně z doby římské, jež byla zkompilována na základě různých, zejména helénistických zdrojů pravděpodobně ve 4. století. Dva stávající rukopisy "Apicia" pocházejí z 9. století a jde o opisy z dnes již ztraceného archetypu. Uloženy jsou ve Vatikánu a v Newyorské lékařské akademii ("New York Academy of Medicine").

Apicius is a collection of Roman cookery recipes, usually thought to have been compiled in the 1st century AD and written in a language that is in many ways closer to Vulgar than to Classical Latin; later recipes using Vulgar Latin (such as "ficatum", "bullire") were added to earlier recipes using Classical Latin (such as "iecur", "fervere"). Based on textual analysis, the food scholar Bruno Laurioux believes that the surviving version only dates from the fifth century (that is, the end of the Roman Empire): "The history of "De Re Coquinaria" indeed belongs then to the Middle Ages".  The name "Apicius" had long been associated with excessively refined love of food, from the habits of an early bearer of the name, Marcus Gavius Apicius, a Roman gourmet and lover of refined luxury, who lived sometime in the 1st century AD during the reign of Tiberius. He is sometimes erroneously asserted to be the author of the book that is pseudepigraphically attributed to him.  "Apicius" is a text to be used in the kitchen. In the earliest printed editions, it was usually called De re coquinaria ("On the Subject of Cooking"), and attributed to an otherwise unknown Caelius Apicius, an invention based on the fact that one of the two manuscripts is headed with the words "API CAE" or rather because there are a few recipes attributed to Apicius in the text: Patinam Apicianam sic facies (IV, 14) Ofellas Apicianas (VII, 2). It is also known as "De re culinaria".


Biografie.

Původ, mládí.

Amálie se narodila jako dcera hraběte Johanna Albrechta I. zu Solms-Braunfels a jeho manželky Agnes zu Sayn-Wittgenstein. Své dětství strávila na zámku své rodiny v Braunfelsu. V rode 1619 přišla do Heidelbergu a stala se dvorní dámou Alžběty Stuartovny, manželky českého "zimního krále" Fridricha Falckého a přesídlila s ní do Prahy. Když po bitvě na Bílé hoře Fridrich musel opustit Čechy, Amálie spolu s jeho těhotnou manželkou prchaly na západ. Bez útočiště, neboť císař Ferdinand II. vydal zákaz, aby jim bylo kýmkoli poskytnuto, Alžběta začala na útěku rodit a Amálie jí v její těžké hodince pomáhala.  Svou cestu zakončily až v Haagu, kde jim místodržitel Mořic Nasavský poskytl azyl. Obě dámy měly ve zvyku navštěvovat místodržitelský dvůr, kde se nejmladší bratr Mořicův, Frederik Hendrik, do Amálie bláznivě zamiloval. Ta však odmítla stát se jeho milenkou a akceptovat cokoli jiného nežli manželství.

Manželství, potomci.

Mořic Nasavský neměl legitimních potomků, chtěl však zachovat dynastii; když cítil blížící se smrt (zemřel 23. dubna 1625), přiměl svého tehdy již čtyřicetiletého nejmladšího bratra ke slibu, že se ožení; Frederik Hendrik tedy 4. dubna uzavřel s Amálií sňatek.  Z manželství Amálie a Frederika Hendrika se narodilo devět dětí, kromě nejstaršího a předposledního samé dcery; tři z nich zemřely jako nemluvňata a další v deseti letech věku:  Když se Frederik Hendrik stal po bratrově smrti místodržitelem, jeho vliv podstatně vzrostl a spolu s ním i vliv Amáliin. Spolu pozvedli dvorský život v Haagu a nechali vystavět řadu paláců, mezi nimi Huis ten Bosch. Amálie byla hlavní iniciátorkou řady královských sňatků, včetně svatby svého syna Viléma s anglickou Princess Royal Marií Henriettou Stuartovnou či sňatků svých dcer s významnými německými knížaty.  Amálie byla označována za inteligentní, sebevědomou až arogantní, ambiciózní ženu; nepříliš hezkou, ale svěží a přitažlivou. Tyto vlastnosti ji předurčili k tomu, že měla značný politický vliv: byla rádcem svému manželovi a když roku 1640 onemocněl, otevřeně participovala na politickém dění a přijímala zahraniční diplomaty.

Vdova.

Amálie ovdověla v roce 1647, nikterak se však nestáhla do ústraní. Její vliv se promítl i do uzavření vestfálského míru v roce 1648. Jako uznání za tento její přínos jí v roce 1649 španělský král Filip IV. udělil území kolem Turnhoutu.  Musela se ovšem i bránit vnitropolitickým tlakům, namířeným proti jejímu synovi Vilémovi. Po jeho předčasné smrti (zemřel roku 1650 ve čtyřiadvaceti letech na neštovice) se stala Amálie poručnicí svého vnuka Viléma III., který se narodil jako pohrobek šest dní po smrti svého otce, a tvrdě se brala o znovuzískání jeho ztracených práv. Korunou jejích snah se stalo Vilémovo předsednictví ve Státní radě a jeho jmenování vrchním velitelem a dědičným místodržícím v roce 1672.  Amálie zemřela v požehnaném věku 73 let 8. září 1675 v Haagu. Její ostatky byly uloženy v Královské hrobce v Nieuwe Kerku v Delft, v místě posledního odpočinku nizozemských panovníků.

Amálie zu Solms-Braunfels (31. srpna 1602, Braunfels – 8. září 1675, den Haag), hraběnka Solms-Braunfels, byla manželka Frederika Hendrika Oranžského, nizozemského místodržitele.

Amalia of Solms-Braunfels (31 August 1602, Braunfels – 8 September 1675, The Hague), was Princess consort of Orange by marriage to Frederick Henry, Prince of Orange. She acted as the political adviser of her spouse during his reign, and acted as his de facto deputy and regent during his infirmity from 1640–47. She also served as chair of the regency council during the minority of her grandson William III, Prince of Orange from 1650 until 1672. She was the daughter of count John Albert I of Solms-Braunfels and countess Agnes of Sayn-Wittgenstein.


Biografie.

Narodil se (jako "Claes Pieterszoon") jako čtvrté dílě obchodníka s plátnem "Pieter Dirckszoona" a jeho manželky "Gherytgen Dircksdr. Poelenburch". Studia medicíny absolvoval v letech 1611–1614 na Universitě v Leidenu, kde byl také 30. září 1614 promován. Když se po promoci vrátil zpět do Amsterodamu, začal používat místo křestního jména "Claes" jeho nezkrácenou podobě "Nicolaes", změnil si také příjmení na "Tulp" (nizozemsky "tulpe" = "tulipán"), podle domu, v němž bydlel a který nesl štít s vyobrazením tulipánu. Tulipán si dal také do svého rodinného erbu. V roce 1617 se oženil s Aagfe Van der Voegh. Jak jako lékař, tak jako městský radní (od roku 1622) si brzy udělal v rostoucím městě jméno. Díky svým dobrým kontaktům byl v roce 1628 jmenován docentem anatomie ("Praelector Anatomiae") v kolegiu amsterodamských chirurgů. V tomtéž roce zemřela jeho žena, zanechavši mu pět sirotků. V roce 1630 se oženil znovu s Magarethou de Vlaming van Outshoorn, dcerou starosty, jež mu porodila další tři děti. Tulpův syn Diederick se oženil s Annou Burghovou, dcerou amsterodamského purkmistra, jeho dcera Margaretha se provdala za Jana Sixe, nizozemského mecenáše a sběratele umění. V roce 1673 byl Tulp vyznamenán v Haagu, kde v roce 1674 zemřel. Jeho ostatky byly uloženy v Nieuwe Kerk v Amsterdamu.  Nejen jeho zeť Jan Six, ale i Tulp sám byl podporovatelem umění – jeho protegé byl Paulus Potter. Známa je řada obrazů, na nichž Tulp figuruje – např. Lekce anatomie doktora Tulpa z roku 1632 od Rembrandta van Rijn nebo "Portrét rodiny Tulp" z roku 1635 od Nicolaese Eliaszoona Pickenoye

Působení.

Jeho každoročně v zimních měsících konané anatomické demonstrace na mrtvolách popravených v "Theatrum anatomicum" (latinsky "Anatomické divadlo") byly velmi oblíbené. Byly realizovány v dohodě se soudem, a to nejen pro lékaře a komunální politiky, ale také před očima četného publika v zadních řadách. V té době byly v Evropě obdukce a především pitvy povoleny pouze u zločinců mužského pohlaví a postavených mimo církev. Zápach rozkladu z mrtvol byl překrýván vonnými bylinami a kadidlem, během lekcí hrála hudba, jedlo se a pilo. Předvádění sloužilo v prvé řadě k výměně anatomických poznatků přítomných prominentních lékařů, vstupným se však také financovaly galabankety amsterodamských chirurgů a soudců. Podle jedné takové lekce, kde Tulp prezentoval předloktí zločince, 16. ledna roku 1632 vznikl známý Rembrandtův obraz "Lekce anatomie doktora Tulpa", dnes umístěný v Mauritshuis v Haagu. Tulp byl také oprávněn ke kontrole místních lékáren, které byly díky dobrému námořnímu spojení perfektně zásobeny širokou škálou léčivých bylin a koření z východního světa. Po vypuknutí moru ve městě v roce 1635 se Tulp rozhodl, společně s odborníky z okruhu svých známých, proti nemoci bojovat. K tomu vypracovali v roce 1636 "Pharmacopoea Amstelredamensis"', první lékopis města, který předepisuje jednotnou přípravu léčiv a stal se standardem a předlohou pro další holandské lékopisy.  V roce 1641 (znovu pak v roce 1652) zveřejnil dr. Tulp u známého holandského tiskaře Lodewijka Elzevira své dílo "Observationeum medicarum libris tres" (lat: "Medicínská pozorování"), jehož první vydání věnoval svému synovi "Pieterovi", který právě v Leidenu skončil svá studia medicíny; druhé vydání mu dedikoval rovněž, avšak při mnohem smutnější příležitosti jeho smrti. Psal své práce latinsky, aby zabránil pseudomedicínským závěrům u prostého lidu. V knize je detailně popsáno a vyobrazeno 231 pozorovaných případů nemocí a smrti, mezi jiným také pitvaných zvířat z holandských kolonií. Kromě jiného popisuje detailně fenomén, dnes známý jako migréna a pravděpodobně "Bing-Horton-Neuralgii", negativní působení kouření na plíce a poznatky o psychickém působení placebo-efektu.  V roce 1639 objevil jako první lidský lymfatický systém a "Valva ileocaecalis" (uzávěr mezi tenkým a tlustým střevem). Jeho popis symptomů nemoci beriberi u jednoho námořníka nebyl dále doplněn.

Starosta.

Svou politickou dráhu započal jako městský pokladník, v roce v roce 1622 se stal členem amsterodamského magistrátu. Jako komunální politik byl od roku 1654 po čtyři volební období zvolen starostou Amsterdamu.

Konec života, smrt.

V roce 1673 byl Tulp vyznamenán v Haagu, kde v roce 1674 zemřel. Jeho ostatky byly uloženy v "Nieuwe Kerk" v Amsterdamu.

Odrazy v umění.

Básník Jost van den Vondel o něm napsal několik básní; kromě slavného Rembrandtova obrazu Anatomie doktora Tulpa z roku 1632 (který inspiroval řadu dalších pozdějších malířů) existuje ještě několik dalších Tulpových portrétů - obrazů a mramorových nebo bronzových soch - např. portrét od Rembrandta nebo "Portrét rodiny Tulp" z roku 1635 od Nicolaese Eliaszoona Pickenoye.

Nicolaes Tulp (* 9. října 1593 v Amsterdamu; † 12. září 1674 tamtéž) byl nizozemský lékař, chirurg a starosta Amsterodamu.

Nicolaes Tulp (9 October 1593 – 12 September 1674) was a Dutch surgeon and mayor of Amsterdam. Tulp was well known for his upstanding moral character and as the subject of Rembrandt's famous painting "The Anatomy Lesson of Dr Nicolaes Tulp".


Vznik a vývoj.

V letech 1942 a 1944 začaly ve firmě Douglas plánovat poválečnou výrobu civilních letadel. Silnou konkurencí jim byly rychlé a přetlakovou kabinou vybaveny stroje Lockheed Constellation, které byly dosud vyráběny v omezeném počtu pro vojenské letectvo. Douglas se také rozhodl zkonstruovat dopravní letadlo s přetlakovou kabinou s ještě větší kapacitou. Největší motivací vývoje byl zájem společnosti United Air Lines, která v září 1944 objednala 20 strojů, přestože neviděla víc než hlavní výkresy.  Douglas se plně věnoval konstrukci a stavbě nového stroje až v době kdy se snížil nápor na válečnou výrobu. Zpočátku vyvíjel svůj DC-6 pod vojenským označením "XC-112A". Konstrukce mohla pokračovat rychlým tempem, protože celý nosný systém byl po mírném zesílení převzat z letadla C-54 Skymaster. Byl postaven nový trup s delší a prostornější přetlakovou kabinou a také přetlakovým kokpitem pro posádku.  Základní počet cestujících na dlouhých trasách byl 52, na kratších mohl nést až 68 osob. Motory byly osmnáctiválcové Pratt & Whitney R-2800 Double Wasp CA-15, s výkonem 1 543 kW, které poháněly vrtule Hamilton Standard s praporovou a reverzní polohou pro zkrácení přistání. Významnou novinkou byly účinné dvouštěrbinové vztlakové klapky na křídle.

Služba.

První stroj DC-6 vzlétl ještě s vojenským označením XC-112A (výr. č. 36326, sér. č. 45-0873) dne 15. února 1946 a od července 1946 začaly dodávky civilním zákazníkům. Dodáno bylo celkem 175 ks a jako první je nasadily United Air Lines v dubnu 1947. DC-6 byly rovnocennými soupeři letadel L-049 Constellation, a jejich příchod na americké kontinentální a transatlantické trasy vyvolal prudký konkurenční boj mezi výrobci letadel a jejich uživateli.  Lockheed Constellation letěl mezi New Yorkem a Los Angeles 11 hodin s jedním mezipřistáním a DC-6 měl stejné parametry. U obou strojů však nastala krize; DC-6 dostal zákaz létání od listopadu 1947 do března 1948 po sérii nehod, při nichž zahynulo 143 lidí. Po odstranění závad byla ale doprava obnovena, ale Lockheed mezitím vyráběl vylepšené modely "L-649" a "L-749". Posledním vyrobeným DC-6 (výr. č. 43152/161, imatrikulace I-LIKE) byl dodán Linee Aeree Italiane 28. května 1952. Firma Douglas odpověděla novými modifikacemi DC-6, kterými byly "DC-6A Liftmaster", určený pro nákladní dopravu s trupem bez oken delším o 1,5 m. Kabina o objemu 141,5 m³ s jeřábem a navijákem mohla odvézt až 13 tun nákladu. První stroj (výr. č. 43296/200) vzlétl 29. září 1949.  Nejprve jej v dubnu 1951 nasadila společnost Slick Airways a později následovaly další společnosti. Největší úspěch však přinesla firmě Douglas verze "DC-6B" zalétaná 2. února 1951 (výr. č. 43257/174, N37547), která je považována za nejekonomičtější z amerických dopravních letadel s pístovými motory. V roce 1958 tvořily provozní náklady DC-6B jen 0,83 centu na cestujícího a kilometr, zatímco Constallation vykazoval náklady 1,08 centu a modernější pístové typy měly ještě vyšší provozní náklady.  DC-6B měl velmi úsporné motory R-2800 CB-17 s výkonem 1 837 kW, které používaly palivo s oktanovým číslem 115 až 130, s dobou mezi jednotlivými revizemi až 3 000 hodin. Trup byl protáhlý na 32,2 m. Byl v něm vytvořen prostor pro 54 osob při letech nad Atlantikem, 64 u kontinentálních letů a od roku 1952 pro 82 cestujících v turistické třídě u letů přes Atlantik. Maximální počet cestujících byl 92.  United Air Lines zavedly své první DC-6B v dubnu 1951 a pak už rychle následovaly další letecké společnosti, například SAS, Alitalia a Canadian Pacific Air Lines. Douglas je vyráběl až do listopadu 1958 po dodání dvou kusů letecké společnosti JAT (YU-AFA a YU-AFB) a celkem bylo postaveno 286 ks. Dalších 77 ks bylo ve verzi DC-6A z nichž byla většina přestavěna na "DC-6C" pro smíšenou přepravu osob a nákladu.

Specifikace (DC-6B).

Zdroj:Airliners.net

Douglas DC-6 je americký čtyřmotorový pístový dopravní letoun, který v letech 1946-58 vyráběla společnost Douglas Aircraft. Jeho vývoj začal za druhé světové války a původně se z něj měl stát vojenský transportní letoun, ale po válce byl přepracován na dopravní a měl konkurovat stroji Lockheed Constellation. Od roku 1952 ho používala Pan Am na přelety z Evropy do Ameriky. Bylo vyrobeno více než 700 letounů a mnoho z nich stále létá jako nákladní, vojenské a požární hlídkové letouny.  Ve službách amerického letectva byl DC-6 známý jako C-118 Liftmaster a jako R6D před rokem 1962 u námořnictva, poté byly všechny varianty přeznačeny také na C-118.

The Douglas DC-6 is a piston-powered airliner and cargo aircraft built by the Douglas Aircraft Company from 1946 to 1958. Originally intended as a military transport near the end of World War II, it was reworked after the war to compete with the Lockheed Constellation in the long-range commercial transport market. More than 700 were built and many still fly today in cargo, military, and wildfire control roles.  The DC-6 was known as the C-118 Liftmaster in United States Air Force service and as the R6D in United States Navy service prior to 1962, after which all U.S. Navy variants were also designated as the C-118.


Život a dílo.

François Boucher se narodil 29. září 1703 v Paříži jako syn kreslíře vzorků pro medaile a mědirytce. Od něj získal první umělecké poučení pro svoji tvorbu. Pak strávil řadu let na Akademii u malíře fresek Lemoyna a u mědirytce J.F. Carse. V té době vytvářel rytiny podle Watteauových obrazů a z tohoto vlivu se již nevymanil. V roce 1720 získal Římskou cenu a v roce 1727 podnikl cestu do Itálie, kde se seznámil s Tiepolovými freskami, které na něj učinily hluboký dojem a ovlivnily jeho další malířský vývoj. Podle některých pramenů vytvořil Boucher přes 10 000 kreseb a nepřeberné množství obrazů. V jeho díle hrají důležitou roli i gobelíny pro manufakturu v Beauvais.  V Boucherově díle najdeme rozličná témata. Vytvářel mimo jiné portréty, historické a mytologické obrazy i pastorální scény. Jeho volba barev je rafinovaná a náměty jsou často velmi smyslné. V portrétech šlo Boucherovi především o elegantní pózu modelu, nikoli o psychologii. Díky těmto schopnostem byl Boucher považován za jednoho z nejlepších malířů své doby.  Již v průběhu Boucherova života se ozývaly kritické hlasy, předhazující mu jeho vyumělkovanost a nepřirozenost. Jeden z jeho nejhalasnějších kritiků Denis Diderot obvinil Bouchera, že maluje ženy jako kurtizány a nadbíhá vkusu šlechty. Diderot se zapříčinil o to, že veřejnost Bouchera na konci života více odsuzovala než obdivovala. François Boucher zemřel 30. května 1770 v Paříži.

Výběr z díla.

Snídaně je obraz, jehož nálada ranní pospolitosti se odvíjí ze světlých a jasných tónů. V dopadajícím světle se elegantní prostředí noří do nazlátlého nádechu, který obklopuje mládí, krásu a bezstarostnost znázorněných postav. Harmonický dojem je však zároveň jen zdáním - směry pohledů, posunků i jednání, které se navzájem rozcházejí, svědčí o maximální distancovanosti postav.  Venuše a Vulkán je dílo, které neznázorňuje žádné erotické dobrodružství. Do kovárny boha ohně Vulkána se spustí bohyně Venuše, aby odtud odnesla zbraně pro trójského hrdinu Aenea. Oživující účinek se odvíjí právě tak z rytmu oblaků a postav jako z kontrastu výrazných a jemných barev, které jsou příznačné pro rozdílné sféry boha ohně a jeho ženy.  Diana v lázni, někdy také Diana odpočívající po koupeli. - Na tomto obraze Boucher ztvárňuje svůj mytologický námět zcela v rokokovém duchu. Středem výjevu tudíž nejsou hrdinské činy, nýbrž prvek milostného dobrodružství. Na tomto intimním vyobrazení jsou s voyeurským zalíbením předváděny svůdné vnady panenské a přísné bohyně lovu, jimž se pozicí nymfy dostává ještě zřetelnějšího důrazu. Podobně jako na dalších Boucherových malbách se nejchoulostivější účinek odvíjí od smyslného aspektu nevinnosti.  Boucher je autorem několika ležících aktů. Jeho modelem v tomto případě byla mladá Irka Louise O'Murphy, která byla po krátký čas považována za favoritku krále Ludvíka XV. Znázorněná žena není ztělesněním klasické krásy, nýbrž pohlednou koketou, hovící si v eroticky vyzývavé póze. Nepřirozené ztvárnění povrchu i delikátní kolorit však odkazují tělo ženy i prostor obrazu do sféry, která je pro pozorovatele nepřístupná.

François Boucher (29. září 1703, Paříž – 30. května 1770, Paříž) byl francouzský malíř, jeden z hlavních představitelů rokokové malby. Pracoval i jako dvorní portrétista Madame de Pompadour. Byl též výborným kreslířem, jeho způsob kresby připomíná Rubense a Watteaua.

François Boucher ( , , ; 29 September 1703 – 30 May 1770) was a French painter, draughtsman and etcher, who worked in the Rococo style. Boucher is known for his idyllic and voluptuous paintings on classical themes, decorative allegories, and pastoral scenes. He was perhaps the most celebrated painter and decorative artist of the 18th century.


Herní systém.

Ve dvou základních skupinách si zahrálo vždy pět týmů každý s každým. Vítězství se počítalo za tři body, v případě nerozhodného výsledku si oba týmy připsali bod a následovalo 5 min. prodloužení a samostatné nájezdy. Tato kritéria rozhodovovala o držiteli bonusového bodu. V případě rovnosti rozhodoval vzájemný zápas (pravidlo užito při určení vítěze skupiny A a sestupujícího).  Vítězové základních skupin postoupili přímo do semifinále, druhý a třetí tým ze skupiny sehrály čtvrtfinálový zápas. Čtvrté a páté týmy z obou skupin se utkaly ve skupině o udržení, ze které sestoupil nejhorší celek. Také hrály zápasy o páté a třetí místo, ve kterých se střetli poražení z play-off.  V play-off se v případě nerozhodného výsledku prodlužovalo deset minut (případně měla následovat trestná střílení, na ta však ve vyřazovacích bojích nedošlo). Ve finále se nastavovalo minut dvacet.  V nižších divizích I. a II. byly týmy rozděleny nově podle výkonnosti do skupin A a B. Vítěz A skupiny I. divize postoupí mezi elitu, poslední jde do B skupiny, nahradí jej její vítěz. Nejhorší tým B skupiny I. divize sestoupí do A skupiny II. divize, jejíž vítěz jde do B skupiny I. divize, poslední sestoupí do B skupiny. V B skupině II. divize jde vítěz do A skupiny a poslední sestupuje do III. divize, jejíž vítěz jej nahradí.

Skupina o udržení.

"Poznámka:" Zápasy Švýcarsko 5:3 Lotyšsko "a" USA 11:3 Dánsko "se započítaly ze základní skupiny."

I. divize.

Skupina A se hrála od 11. do 17. prosince 2011 v Garmisch-Partenkirchenu v Německu, skupina B od 12. do 18. prosince 2011 v Tychách v Polsku.

II. divize.

Skupina A se hrála od 12. do 18. prosince 2011 v Doněcku na Ukrajině, skupina B od 10. do 16. prosince 2011 v Tallinnu v Estonsku.

III. divize.

Divize se hrála od 17. do 22. ledna 2012 v Dunedinu na Novém Zélandu.

Mistrovství světa juniorů v ledním hokeji 2012 se konalo od 26. prosince 2011 do 5. ledna 2012 v kanadském Edmontonu a Calgary.

The 2012 IIHF U20 World Championship (commonly known as the 2012 World Junior Ice Hockey Championships) was the 36th edition of the Ice Hockey World Junior Championship. It was hosted in Calgary and Edmonton, Alberta, Canada. It began on December 26, 2011, and ended with the gold medal game played in Calgary on January 5, 2012. Sweden defeated defending-champion Russia 1–0 in overtime to win their first title in 31 years. Russian forward Evgeny Kuznetsov was named MVP of the tournament. Denmark was relegated to Division I and Germany was promoted to the 2013 World Junior Ice Hockey Championships.  Canada missed the final for the first time in 11 years when they lost 6–5 against Russia in a semifinal in which Canada were down 6–1 halfway through the third period. However, the Canadians extended their consecutive medal streak at the tournament to 14 (5 gold, 6 silver, 3 bronze) with a 4–0 victory over Finland in the bronze medal game. The fourth-place finish for Finland was their best result in the tournament since 2006. The United States ended up in the relegation round for the first time since 1999.


Taxonomie.

Tučňák novozélandský tvoří společně s tučňákem chocholatým ("Eudyptes sclateri") a tučňákem snárským ("Eudyptes robustus") tzv. superdruh.

Etymologie.

Jeho druhové jméno je odvozeno ze starořeckého slova "παχυ" ("pachy") – „tlustý“, a "ρύγχος" ("rhynchus") – „zobák“. Rodové jméno "Eudyptes," je pak odvozeno z řeckého slova "ευ" ("eu") – „dobrý“, a "δύτης" ("dyptes") – „potápěč“.  Maorové říkali tučňákovi novozélandskému "tawaki". Jméno Tawaki nosí v v jejich mytologii bůh, který navštěvoval Zemi v lidské podobě. Maoři se s ním přátelili ale neměli nejmenší tušení, o koho se ve skutečnosti jedná. To boha nahněvalo, odhodil svůj převlek a zjevil se lidem ve skutečné podobě oděný jen do blesků. Maorům připomínali Tawakiho a jeho blesky žluté chocholky po stranách hlavy, jakož mají tito ptáci.

Popis.

Dospělý tučňák novozélandský dosahuje výšky 47–60 cm a váhy 2–5 kg s ohledem na výkyvy v rozmnožování, výměnu peří a pohlavní dimorfismus. Má modro-černá záda a bíle až krémové břicho. Horní část ploutví je černá s bílou spodinou. Jistě zaujme krátkým ale silným zobákem červené až hnědé barvy. Oči jsou tmavě hnědé až červené. Podobně jako ostatní druhy tučňáků z rodu "Eudyptes," má nad očima zlato-žluté pruhy, které jsou na konci roztřepené. Samci bývají o něco větší než samice a mají také delší křídla nebo silnější zobák. Tyto parametry však nemusí byt vždy očima postřehnutelné. Od ostatních druhů jeho rodu je snadněji rozeznatelný, kvůli bělavým peřím pod očima.  Mláďata nemají výrazné barvy. První opeření je tmavě černé až hnědé na zádech s bílým bříškem, které později chytá krémový nádech, nebo je zbarveno do béžové. Dospívající jsou během chovu po celou dobu od dospělých rozeznatelní a to především nezbarvenými nebo plně nedorostlými charakterními chocholy.

Potrava a způsob lovu.

Živí se zpravidla hlavonožci (z 85 %), korýši (z 13 % a to především krilem) nebo malými rybami (z 2 %) ve velikosti 5,2 až 8,2 cm.  Stravovací návyky tučňáků novozélandských se liší v závislosti na lokalitě. Už při vzdálenosti 100 km od jiné kolonie můžeme zpozorovat jiné chování na základě odlišných podmínek a s nimi je spojeno především různorodé množství ulovené potravy – například na Stewartově ostrově uloví tučňák denně 160 g potravy, kdežto v zálivu Nového Zélandu až 345 g, tedy o polovinu více.  V období rozmnožování loví zpravidla v mělkých vodách blízko vodní hladiny, nejdále asi 9–16 km od svého hnízdiště. Jindy je schopen cestovat za potravou do vzdálenosti 750–2500 kilometrů a denně uplavat i 20–80 kilometrů, jak prokázala studie publikovaná v srpnu roku 2018, pod vedením ornitologa Thomase Matterna z novozélandské univerzity Otago – 17 tučňáků (10 samců a 7 samic) bylo vybaveno satelitními vysílači a ty průběžně ukazovaly jejich polohu.

Způsob života.

Tučňák novozélandský stráví až 75 % života na moři. V období rozmnožování jej nespatříme ve velkých a těsných koloniích, za což nepochybně může i jeho nízký populační stav. Na pevnině se hnízda nacházejí v uctivé vzdálenosti od sousedních ptáků, a lze je spatřit i daleko ve vnitrozemí v hustém lese. Zde ho neohrožují žádní predátoři, protože je dobře ukryt pod korunami stromů, a ze země maskován kořeny, kmeny nebo hustou vegetací.

Rozmnožování a chov mláďat.

V červnu až červenci se samec jako první dostaví k loňskému hnízdu a zanedlouho ho následuje i samice. Zpravidla do poloviny července se oddávají námluvám a páření.  V červenci až srpnu snese samice dvě malé vejce s tím rozdílem, že je druhé (123 gramů) oproti prvému (105 gramů) patřičně větší. Z většího vejce se také s větší pravděpodobností mládě vylíhne a úspěšné odchová. Inkubace trvá obvykle 30–36 dní s alternativním výkyvem 5–12 dnů.  První týdny po vylíhnutí střeží mláďata samec a samice jim denně přináší potravu. Jakmile jsou mláďata příliš velká, aby se vešla mezi nohy rodičů, utvoří s ostatními malé školky nebo jsou sama schována v hnízdě. Tento krok umožní rodičům lovit společně a síly tak podělit, jelikož mají mláďata vyšší nároky na přísun potravy. Krmení mláďat probíhá zásadně v hnízdě a pokud jsou mimo dosah, rodiče je zavedou zpátky.  Zhruba po deseti týdnech ztrácí mláďata „dětský“ šat a jsou plně odhodlána brázdit moře. Vrátí se asi po 5–6 letech, kdy budou pohlavně vyzrálý. Dospělý pobudou asi dva měsíce na moři a v únoru až březnu se vrátí opět na pevninu shodit opotřebené peří.  Od března do června se kolonie nachází mimo hnízdiště daleko na moři, kde se skupiny o 10–15 tučňácích společně vykrmují a připravují na další hnízdění.

Predátoři.

Největší hrozbu představuje chřástal weka ("Gallirallus australis") živící se vejci tučňáků. Jako nelétavý pták se dobře orientuje v porostech a tak často navštěvuje jejich hnízda. Dále je ohrožují především invazní druhy živočichů, jako třeba kuny, krysy, fretky, lasice, psi či divoké kočky, jenž mají spadeno nejen na vejce a mláďata, ale i na dospělé. V případě, že je pár zahnízděn při pobřeží, nevyhnou se útokům racků. Na moři se stávají oběťmi žraloků, tuleňů nebo lachtanů, a častou jsou smrtelně zraněni i od větších dravých ryb.

Ohrožení.

Populace.

V přírodě se rozmnožuje přibližně 6000 dospělých jedinců, přičemž populace klesá. Kvůli nízké populaci a nevelké rozloze výskytu je tučňák novozélandský klasifikován jako zranitelný.

Faktory.

Nejvyšší hrozbu představují invazivní živočichové, jež na ostrovy člověk zavlekl, a ty se usadily a množí (zatoulaní psi, kočky, lasice, fretky, weky). Během rozmnožování a línání korigují tito novodobý predátoři jejich úmrtnost až z 38 %. Samotný člověk je rovněž škůdcem, poněvadž ničí těmto tučňákům životní prostředí, a to neustávajícím osídlováním a omezováním prostoru. Případné mořské odchylky mohou způsobit podstatné změny v hojnosti kořisti, a budoucnost spojená s klimatickými výkyvy může mít rovněž negativní dopad.

Tučňák novozélandský ("Eudyptes pachyrhynchus"), přezdívaný tawaki, je zástupce čeledi tučňákovitých obývající novozélandský Jižní ostrov a Stewartův ostrov. Popsal ho v roce 1845 anglický zoolog George Robert Gray. Mezinárodní svaz ochrany přírody (IUCN) hodnotí druh jako zranitelný. Odhaduje se, že v divoké přírodě přežívá pouze 3000 až 10 000 dospělých jedinců.

The Fiordland penguin ("Eudyptes pachyrhynchus"), also known as the Fiordland crested penguin (in Māori, tawaki or pokotiwha), is a crested penguin species endemic to New Zealand. It currently breeds along the south-western coasts of New Zealand's South Island as well as on Stewart Island/Rakiura and its outlying islands. Because it originally ranged beyond Fiordland, it is sometimes referred to as the New Zealand crested penguin.