Geografická poloha, geologie a mineralogie.

Masív Spitzkoppe se nachází v regionu Erongo necelých 120 km vzdušnou čarou na severovýchod od správního střediska regionu Swakopmundu, severně od obce Grootspitzkop a řeky Spitzkop, která tímto sídlem protéká. Masív, jehož převýšení nad okolní rovinatou savanou činí téměř 700 metrů, se skládá z několika částí. Nejvyšší vrchol hory, označované německy jako Große Spitzkoppe (v překladu "Velká Spitzkoppe", resp. "Velká Špičatá kupa"), ční do výše 1728 m n. m. (pozn: některé zdroje uvádějí výšku 1784 m n. m.). Směrem na východ od Große Spitzkoppe je protažen hřeben Pontok (anglicky Pontok Mountains) s vrcholem ve výši 1626 m n. m. Třetí nejvyšší bod masívu představuje Malá Spitzkoppe (Kleine Spitzkoppe), vysoká 1584 metrů.  Masív Spitzkoppe, označovaný jako součást pohoří Erongo, jehož centrální část je od Spitzkoppe vzdálená přibližně 30 km směrem na východ, se formoval v době před zhruba 130 milióny let, kdy došlo k dělení superkontinentu Gondwana na africký a jihoamerický kontinent. Žulový masív Spitzkoppe byl vytvořen intruzí při pronikání magmatu staršími hlubinnými horninami v oblasti Damaralandu, jejichž stáří se udává v rozmezí 760 až 460 miliónů let, a do současné podoby byl vypreparován erozí v průběhu zmíněných 130 miliónů let.  Podobně, jako hlavní část pohoří Erongo, také Spitzkoppe je významnou mineralogickou lokalitou s výskytem drahých kamenů. Z drahokamů se zde nachází například topaz, růženín a některé odrůdy turmalínu.

Flóra a fauna.

V oblasti Spitzkoppe se vyskytují obdobné druhy živočichů a rostlin, jako v celém pohoří Erongo. Typickými rostlinami jsou například "Cyphostemma currorii", "Boscia albitrunca", "pouštní kedlubna" "Adenia pechuelii", "Euphorbie" (pryšce), sukulenty či stromy z čeledi březulovitých ("Burseraceae"). Nechybí zde ani různé druhy hadů, včetně kobry černokrké, tzv. "plivající kobry".

Historie.

Podobně, jako v hlavní části pohoří Erongo či v v oblasti Brandbergu nebo Twyfelfonteinu, i na území Spitzkoppe existují důkazy o zdejším osídlení v neolitu. Jedná se především o skalní kresby a rytiny, z nichž nejstarší pocházejí z doby kolem 4400 př. n. l. Vyskytují se v lokalitě, označované jako "Bushman Paradise" nebo "Bushman's Paradise" v prostoru mezi hřebenem Pontok a Große Spitzkoppe. Toto místo, bohaté na různé skalní tvary a jeskynní systémy a pojmenované "Bushman's Paradise" (v překladu ""Ráj Křováků"") podle původních obyvatel z národa Sanů, bylo již v v roce 1954 prohlášeno namibijskou národní kulturní památkou. Původně se ochrana týkala jen jeskyní s kresbami, v říjnu roku 2010 bylo chráněné území v oblasti Spitzkoppe rozšířeno jako "Section 54 Conservation Area".

Horolezectví.

Spitzkoppe je od prvních desetiletí 20. století předmětem zájmu namibijských i zahraničních horolezců. Podle jisté pověsti údajně měl na vrchol vystoupit již v roce 1904 příslušník tzv. Schutztruppe, jak byly označovány vojenské jednotky v německých koloniích v Africe, avšak nikdy o tom nebyly nalezeny žádné důkazy či konkrétní svědectví. První doložené pokusy o výstup se uskutečnily ve 20. a 30. letech 20. století, avšak do vrcholových partií Spitzkoppe horolezci pronikli až ve 40. letech. Po nedokončených pokusech několika horolezeckých skupin se podařilo vystoupit na vrchol trojici jihoafrických horolezců (Else a Hans Wongovi a Johannes de Villiers Graaf) až 14. listopadu 1946.  Na Spitzkoppe se nachází více než 100 lezeckých cest, od lehčích až po značně obtížné (podle klasifikační stupnice UIAA stupeň V+). Lokalita nabízí také široké využití pro milovníky boulderingu. Součástí horolezecké oblasti je tzv. "big wall", 450 metrů vysoká "velká stěna". Horolezci jsou upozorňováni na to, že pro výstup není vhodné letní období, kdy jsou skály nesnesitelně rozpálené, a také je jim s ohledem na drsný a ostrý povrch žulových skal doporučováno vybavit se rukavicemi.

Přístup.

Spitzkoppe je dostupná po místních komunikacích, odbočujících zhruba 25 km západně od města Usakos ze silnice B2 ve směru na Swakopmund. Do oblasti býval přístup zcela volný, avšak poté, co zde docházelo k ničení místních prehistorických památek a také k loupežnému přepadení a zabití jednoho turisty, damarská komunita, obývající toto území, sem přístup omezila. Oblast byla částečně oplocena a za vstup se platí stanovený poplatek (horolezecký web summitpost.org uvádí z roku 2007 částku 20 randů za osobu a 10 randů za vůz). Ve skalách se nachází kemp s bungalovy a místem pro stanování.

Spitzkoppe (také Spitzkop, Spitzkuppe, Spitzkopje, Große Spitzkoppe, Groot Spitzkop) je mohutný žulový skalní suk v oblasti Damaralandu v centrální části Namibie, ve světě známý pod přezdívkou "Namibijský Matterhorn". Masív Spitzkoppe je prezentován jako jeden z nejpozoruhodnějších turistických cílů v Namibii a zároveň jako významná horolezecká lokalita. Část oblasti Spitzkoppe má status chráněného území.

The Spitzkoppe (from German for ""pointed dome""; also referred to as Spitzkop, Groot Spitzkop, or the "Matterhorn of Namibia") is a group of bald granite peaks or inselbergs located between Usakos and Swakopmund in the Namib desert of Namibia. The granite is more than 120 million years old and the highest outcrop rises about above sea level. The peaks stand out dramatically from the flat surrounding plains. The highest peak is about above the floor of the desert below. A minor peak – the Little Spitzkoppe – lies nearby at an elevation of . Other prominences stretch out into a range known as the Pontok Mountains.  Many examples of Bushmen artwork can be seen painted on the rock in the Spitzkoppe area. The Spitzkoppe Mountains were also the filming location for in the "Dawn of Man" sequences.


Předchozí vývoj.

Římané zvítězili v roce 215 př. n. l. nad Hasdrubalem Barkou v bitvě u města Hibera (dnešní Tortosa). Tím mu zabránili v zamýšleném tažení do Itálie, kde se chtěl spojit se svým starším bratrem Hannibalem. Nezdar Kartáginců oslabil jejich nadvládu nad jižní a východní Ibérií a podnítil některé místní kmeny k odboji. V reakci na porážku vyslala kartaginská vláda do Hispánie Magona Barku, Hannibalova nejmladšího bratra. Římané, vedení bratry Scipiony, upevnili svoji pozici na severovýchodě poloostrova, sloužící jim jako základna k odrážení punských útoků. Po bitvě u Kann se však římská republika dostala do velice tíživé situace. V důsledku toho neobdrželi Scipionové zřejmě žádné posily a čelili soustavným problémům se zásobováním svých vojáků.  V dalších dvou letech se válka v Ibérii ocitla na mrtvém bodě. Mezitím se v severní Africe vzbouřil numidský král Syfax, podporovaný Scipiony. Kartáginci jeho revoltu potlačili, v čemž jim výrazně pomohl Masinissa, mladý syn Syfakova konkurenta. Masinissa se poté vydal s početným doprovodem numidských jezdců do Ibérie, aby bojoval proti Římanům. Puny na poloostrově posílil rovněž nový velitel: Hasdrubal, syna Gisgona.  Ve snaze prolomit patovou situaci překročili Scipionové v roce 212 př. n. l. řeku Hiberus (Ebro) a pronikli hluboko do jihovýchodní Ibérie. Dosáhli přitom několika vítězství a řada iberských měst přešla na jejich stranu. Vyhnali také punskou posádku ze Sagunta a vrátili ho původním obyvatelům. Podle Appiána přezimovali ve městech Castulo (poblíž dnešního Linares) a Orso na horním toku Baetis (Guadalquivir).  V roce 211 př. n. l. pokračovali Římané v ofenzívě v údolí řeky Baetis. Jejich cílem bylo úplné vytlačení Kartáginců a ukončení války v Hispánii. V cestě jim stáli tři punští velitelé. Hasdrubal Barkas se zdržoval se svými muži u nedalekého města Amtorgis. Hasdrubal Gisgo a Mago Barkas spojili své armády a nacházeli se ve vzdálenosti asi pěti denních pochodů od Římanů. Během zimy Scipionové naverbovali 20 000 keltiberských žoldnéřů, čímž zhruba zdvojnásobili své vojsko, a cítili se být dostatečně silní na to, aby se s oběma nepřátelskými armádami vypořádali odděleně. Společně postoupili k Amtorgis a na dohled od nepřátel, od nichž je dělila pouze řeka, rozbili tábor. Publius se potom s dvěma třetinami římských a italických vojáků vydal vstříc Magonovi a Hasdrubalu Gisgonovi, zatímco Gnaeus setrval na místě a se zbývající třetinou a Keltibery se chystal proti Hasdrubalu Barkovi.

Zkáza Scipionů.

Hasdrubal Barkas záhy zpozoroval, že v Gnaeově táboře se nachází relativně málo Římanů a většina protivníkova vojska sestává z Keltiberů. Prostřednictvím svých hispánských vojáků navázal kontakt s keltiberským náčelníkem a úplatkem ho přesvědčil, aby se svými lidmi opustil římský tábor. Když Keltiberové náhle zamířili do svých domovů, neměli Římané vzhledem ke svému nepatrnému počtu nejmenší naději, že by se jim podařilo je zadržet. Gnaeus pochopil, že se bez nich nemůže Kartágincům postavit ani se probít k Publiovi a vydal se na spěšný ústup. Hasdrubal Barkas vzápětí překročil řeku a těsně pronásledoval stahující se Římany.  Mezitím se dostal do potíží také Publius. Princ Masinissa s numidskými jezdci vyrazil proti jeho vojsku a neustále na něho dorážel. Dnem i nocí Numiďané pobíjeli a zajímali Římany, kteří se vzdálili od svého tábora, aby přinesli dřevo a krmivo. Podnikali rovněž příležitostné nájezdy na protivníkův tábor a udržovali zmatek v jeho řadách. Publius se navíc dozvěděl, že se blíží hispánský náčelník Indibilis, loajální spojenec Kartáginců, se 7500 bojovníky. Livius k tomu poznamenává, že římský velitel podlehl tísnivým okolnostem a navzdory své dosavadní prozíravosti se ukvapeně rozhodl Indibila napadnout. V táboře zanechal menší posádku pod velením legáta Tiberia Fonteia a v noci vyvedl muže do boje. Nastalé střetnutí probíhalo velmi zmateně, neboť žádná ze stran nedokázala vytvořit řádný bitevní šik. Římané měli sice navrch, na jejich křídlech se ale objevila Masinissova jízda a vyvolala mezi nimi paniku. Zanedlouho dorazilo na bojiště punské vojsko a vpadlo Římanům do zad. Publius objížděl bitevní linii a povzbuzoval své vojáky, když ho náhle zasáhlo kopí do boku, načež spadl mrtvý na zem. Římané se obrátili na útěk, během něhož jim všudypřítomní nepřátelé uštědřili těžší ztráty než v samotné bitvě.  Vítězní punští vojevůdci Mago a Hasdrubal Gisgo nedopřáli svým vojákům oddech a ihned spěchali k Hasdrubalu Barkovi, k němuž se záhy připojili. Gnaeus nevěděl o Publiově porážce, přesto ho příchod dalšího punského vojska neponechával na pochybách o tom, co se přihodilo. Drtivá početní převaha Kartáginců ho přiměla, aby se pokusil odpoutat od nepřátel. V noci proto Římané opustili nepozorovaně svůj tábor a získali značný náskok. Jakmile Punové druhý den zjistili, že jejich nepřátelé jsou pryč, vyslali napřed numidskou jízdu a rychlými pochody vyrazili za nimi. Numiďané dostihli Římany ještě před setměním a soustavnými útoky je donutili zastavit a bránit se. Gnaeovi nezbylo než přerušit ústup a shromáždit své muže na jakémsi nepříliš vysokém pahorku. Odsud se jim dařilo snadno odrážet Numiďany. Brzy však přitáhl předvoj hlavního punského vojska, vedeného třemi vojevůdci. Římané začali opevňovat své postavení, jenže kamenitá a tvrdá půda jim znemožnila vybudovat obvyklý obranný val. Navršili pouze improvizované opevnění, tvořené do kruhu naskládanými sedly pro soumary a vojenskými zavazadly. Tato překážka poněkud zpomalila punský nápor, nicméně útočníci ji zakrátko překonali a zmocnili se římského tábora. Hrstka obránců vzápětí podlehla několikanásobné přesile protivníka. Mnozí Římané přišli v boji o život. Někteří uprchli do okolních lesů a následně do tábora Tiberia Fonteia. Jiní hledali záchranu v okolních hispánských obcích, jejichž obyvatelé je proradně pobili nebo vydali Punům. Sám Gnaeus padl podle některých zpráv už při prvním útoku. Podle jiných se s několika vojáky ukryl v nedaleké věži, kterou Punové obklíčili a zabili každého, koho tam zastihli.

Promarněná příležitost.

Kartáginci potřeli za méně než jeden měsíc téměř celé římské vojsko v Ibérii a zabili oba jeho velitele, s nimiž se marně potýkali osm let. Po tuto dobu dokázali Scipionové překážet Punům v přísunu posil Hannibalovi v Itálii a narušovat jejich nadvládu nad Ibérií. To vše jen s vynaložením relativně malých zdrojů a lidských sil.  Pohromu Scipionů způsobila jejich přehnaná sebedůvěra a podcenění protivníka, zapříčiněné zjevnou slabostí Kartáginců v předchozím roce. Zpráva o jejich zničení musela notně povzbudit Hannibala, jenž někdy v téže době ztratil Capuu. Jeho bratrovi Hasdrubalovi se totiž naskytla skvělá příležitost, aby konečně uskutečnil dlouho očekávané tažení do Itálie. Většina dosavadních římských spojenců v Ibérii přešla po bitvě na stranu vítězů. Punové mohli tedy Římany úplně dorazit a vyhnat je z poloostrova. Nic z toho se ale nestalo. Možné vysvětlení podivuhodné liknavosti Kartáginců nabízí Polybios, podle něhož jejich „velitelé zvládli své nepřátelé, nebyli však schopni zvládnout se navzájem.“ Punští vojevůdci nespatřovali již zřejmě v Římanech hrozbu a zabředli do vzájemných sporů.  Jistý jezdec jménem Lucius Marcius shromáždil zbytky Římanů v počtu asi 8000 mužů a dovedl je po strastiplné cestě zpět na sever za řeku Hiberus. Livius sice značně zveličuje jeho úspěchy nad Kartáginci. Jisté ale je, že Římané uchovali ve své moci severovýchod Ibérie a vydrželi do příchodu nového velitele. Když se římský senát dozvěděl o katastrofě, jež postihla Scipiony, učinil rázná protiopatření a poslal do Ibérie propraetora Gaia Claudia Nerona s 12 000 pěšáky a 1100 jezdci. Navzdory utrpěné pohromě nebyli Římané vypuzeni z poloostrova a mohli připravovat nové tažení proti Kartágincům.

Bitva na horní Baetis je souhrnné označení dvou vojenských střetnutí svedených Římany a Kartáginci v roce 211 př. n. l. Obě bitvy se konaly poblíž horního toku řeky Baetis (Guadalquivir) na jihu Iberského poloostrova.  Římští velitelé, bratři Gnaeus a Publius Scipio, se po osmi letech válčení v Ibérii rozhodli skoncovat s kartaginskou přítomností v této zemi. Rozdělili své síly na dvě části a vydali se každý zvlášť vstříc nepřátelům. Kartáginci v čele s Hasdrubalem Barkou, Magonem Barkou a Hasdrubalem Gisgonem dokázali však s pomocí místních spojenců a numidských jezdců porazit a zabít nejprve Publia a posléze také Gnaea.

The Battle of the Upper Baetis was a double battle, comprising the battles of "Castulo" and "Ilorca", fought in 211 BC during the Second Punic War between a Carthaginian force led by Hasdrubal Barca (Hannibal's brother) and a Roman force led by Publius Cornelius Scipio and his brother Gnaeus. The immediate result was a Carthaginian victory in which both Roman brothers were killed. Before this defeat, the brothers had spent seven years (218BC - 211BC) campaigning in Hispania, which had limited the resources available to Hannibal, who was simultaneously fighting the Romans in Italy.  This double battle also represents the only Carthaginian victory in a major land battle during the Second Punic War in which Hannibal was not in command of the Carthaginian armies.


Historie.

Území, na kterém se nachází současné město Aktau, bylo již ve starověku obýváno kmenem Skytů. Archeologické nálezy však naznačují, že osídlení bylo spíše řídké, a to i přesto, že touto oblastí vedla jedna z tras Hedvábné stezky. Příčinou byl zřejmě polopouštní charakter krajiny a s tím spojený nedostatek pitné vody.  Situace se však radikálně změnila na počátku druhé poloviny 20. století, když byla v oblasti objevena bohatá naleziště uranu a zejména ropy. V roce 1958 založili prospektoři hledající uranová ložiska osadu "Melovoje", nazvanou podle jména zálivu, u nějž vznikla. Po dobudování zařízení pro těžbu bylo osada přejmenována na "Gurjev-20" a uzavřena. V roce 1963 bylo uzavření odvoláno a nově vznikající město dostalo jméno "Aktau". Avšak již o rok později bylo přejmenováno znovu, tentokrát se mu dostalo názvu "Ševčenko" na počest ukrajinského básníka Tarase Ševčenka, který žil v letech 1850–1857 ve vyhnanství ve městě Novopetrskoje vzdáleném asi 100 km severozápadním směrem. Jméno bylo vybráno, protože velké množství prvních obyvatel, kteří se přistěhovali za pracovními příležitostmi, bylo ukrajinského původu. Po rozpadu Sovětského svazu bylo v roce 1991 městu navráceno jméno "Aktau".

Geografie.

Aktau leží v jihozápadní části Kazachstánu v Mangystauské oblasti na poloostrově Mangyšlak na pobřeží Kaspického moře. Vzhledem k poloze v Kaspické nížině je nadmořská výška většiny území záporná, tedy pod hladinou světového oceánu. Pobřeží Kaspického moře je tvořeno jak písčitými plážemi, vhodnými k rekreaci, tak skalnatými útesy. Aktau je tak v letním období vyhledávaným turistickým cílem nejen pro obyvatele Kazachstánu ale i sousedních zemí.  Ve městě je zcela unikátní systém označování domů. Většina ulic nemá jméno a identifikaci adresného místa určuje tříčíselný kód, označující čtvrť, dům a byt. Tento systém pochází z dob zakládání města, kdy vznikající zástavba byla plánována jako dočasné ubytování pro těžaře.

Podnebí.

Podnebí v Aktau je charakterizováno jako studené aridní se suchými léty a mírnými zimami. Plážová sezóna trvá od května do září s průměrnou teplotou vody 21 °C.  Přehled průměrné teploty a srážek podle měsíců:

Ekonomika a infrastruktura.

Průmysl a energetika.

Převažujícím odvětvím průmyslu jsou podniky zaměřené na zpracování ropy a jejích produktů. V tomto odvětví patří Aktau k nejvýznamnějším centrům v Kazachstánu. K tomu přispívá i strategická poloha jako přístavního města u Kaspického moře.  Od roku 1973 byl na území města v provozu jaderný reaktor BN-350 FBR. Byl využíván nejen pro výrobu elektrické energie, ale i k produkci plutonia a k odsolování mořské vody. V devadesátých letech jeho využití postupně klesalo a v roce 1999 musel být odstaven z důvodu nedostatku vhodného paliva.

Projekt dalšího rozvoje.

V roce 2007 představil prezident Kazachstánu Nursultan Nazarbajev nový velkorysý projekt dalšího rozvoje města. Na severozápad od stávajícího města mělo být postaveno město zcela nové. Na ploše 4 km² byly naplánovány jak obytné, tak obchodní čtvrti. V srpnu 2013 byl projekt odvolán.

Doprava.

Město je dopravně obsluhováno zejména autobusy, nezanedbatelný vliv má i taxislužba. Vnitrostátní a mezinárodní spojení zajišťuje železniční a letecká doprava, největší význam má ovšem doprava vodní. Přístav Aktau se nachází na východním pobřeží Kaspického moře a je jediným přístavem v Kazachstánu určeným pro mezinárodní nákladní přepravu, zejména ropy a ropných produktů. Trajekt z Aktau do Baku v Ázerbájdžánu je součástí mezinárodního projektu novodobé Hedvábné stezky z Číny do evropských zemí.

Aktau () je město v Kazachstánu. Leží v Mangystauské oblasti v jihozápadní části země na pobřeží Kaspického moře asi  kilometrů od hlavního města Astany. Žije zde obyvatel.  Jedná se o město velmi mladé; jeho základy byly položeny až ve druhé polovině 20. století, když byla v do té doby řídce osídlené oblasti objevena ložiska uranu a ropy.

Aktau (; ) is a city in Kazakhstan, located on the Eastern shore of the Caspian Sea. Its current name means "white mountain" in Kazakh, which may be due to its cliffs that overlook the Caspian. From 1964 to 1991 city was known as Shevchenko (). Its former name was given due to the eponymous Ukrainian poet's period of exile in the area. It is located on the Mangyshlak Peninsula and is the capital of Mangystau Region.  Aktau is known for its unique block address system. Almost no streets in Aktau have names; instead, addresses generally consist of three numbers: the district number (also known as micro-region/micro-district/block), the building number, and the apartment number. This is because Aktau was originally planned as a camp for the workers of the oil industry.


Cesty po Evropě a Asii.

Během své první cesty de Bruijn navštívil Řím, kde se stal členem skupiny Bentvueghels. Ve spolku bylo zvykem, že každý člen dostal při přijetí přezdívku, tzv. "Ohnuté jméno (bent name)". Cornelis de Bruijn dostal přezdívku Adonis, což podle zvyku podepsal další člen skupiny, malíř Abraham Genoels II. Z Itálie odcestoval do Egypta. Vystoupal na vrchol pyramidy, kde zanechal svůj podpis. Poté odcestoval na území tehdejší osmanské říše, kde tajně vytvořil kresby Jeruzaléma. Jeho kresby města Palmýry jsou kopie. De Bruijn pobýval i na Kypru. Pobýval také mezi holandskými obchodníky ve Smyrně a Konstantinopoli. Vrátil se do Itálie, do Benátek, kde od roku 1684 spolupracoval s malířem Johannem Carlem Lothem. V roce 1693 se vrátil do Haagu, kde prodával své suvenýry z cest. V roce 1698 publikoval knihu "Reizen van Cornelis de Bruyn door de vermaardste Deelen van Klein Asia" ("Cestování Cornelise de Bruyn přes nejslavnější části Malé Asie s kresbami"). Jeho ilustrovaná kniha byla úspěšná a byla přeložena do několika jazyků. Dvě z ilustrací jsou barevné a byly to první barevné výtisky v historii. Mezi jeho kresbami byly první kresby interiéru Velké pyramidy v Gíze a kresby Jeruzaléma, které se staly známými i v Evropě. V roce 1701 se vydal na cestu do Archangelsku. Během své druhé cesty navštívil v severním Rusku oblast obývanou Samojedy. V Moskvě se seznámil s císařem Petrem I. Velikým. Cornelius de Bruijn maloval jeho neteře a obrazy byly poslány možným kandidátům na manželství. Koncem dubna 1703 odcestoval de Bruijn z Moskvy spolu se skupinou arménských obchodníků z Isfahánu pod jménem Jacob Daviedof. De Bruijn a Arméni se plavili po řekách Moskva, Oka a Volha, až nakonec dorazili do Astrachaně. Díky de Bruijnově krátké návštěvě města Nižnij Novgorod během velikonočních svátků existují kresby tohoto velkého obchodního centra na řece Volze s jeho stavbami a chrámy z roku 1703.

Návrat do Nizozemska.

Když opustil hranice ruského státu, cestoval do Persie, kde kreslil města jako Isfahán a Persepolis (1704–1705). Pokračoval v cestě, dorazil na Jávu, odtud se obrátil zpět do Persie a přes Rusko do Holandska.  Jeho kresby z Persepolisu, města zničeného Alexandrem Velikým, způsobily senzaci. Starosta Amsterdamu Nicolaes Witsen a člen královské společnosti jej pravděpodobně požádal o kresby města slavného svými čtyřiceti sloupy. Po celé století to byly ty nejlepší kresby, které byly západním učencům k dispozici. De Bruijn byl však obviněn z plagiátorství a jeho druhá kniha z cesty do Moskvy už nebyla tak úspěšná. Z Amsterdamu uprchl do města Vianen v centrální části provincie Utrecht. V Utrechtu de Bruijn také kolem roku 1726 zemřel. Není známo, kdy a kde byl pohřben.  De Bruijn, který četl každý řecký a latinský zdroj, který dokázal získat, projevoval přesvědčivou znalost popisovaných míst. Jeho popisy jsou mnohdy i vtipné. V Persii získal kopii eposu Kniha králů (Šáhnáme), jejímž autorem byl básník Firdausí. De Bruijn epos shrnul a zpřístupnil západu.  Další anglické překlady se objevily v letech 1737, 1759 a 1873.

Cornelis de Bruijn (1652 Haag – 1726/1727 Utrecht) byl holandský umělec a cestovatel. Podnikl dvě velké cesty, během nichž pořizoval kresby lidí, budov, rostlin a zvířat. Své zážitky publikoval v knihách, které svými kresbami ilustroval.

Cornelis de Bruijn (also spelled "Cornelius de Bruyn", ; 16521726/7) was a Dutch artist and traveler. He made two large tours and published illustrated books with his observations of people, buildings, plants and animals.


Historie.

Během první světové války bylo Švýcarsko neutrální zemí, a mezi uprchlíky přicházejícími do Curychu byli také umělci z celé Evropy. Ball a Hennings se sblížili s Ephraimem Janem, patronem podniku Holländische Meierei, adresou Spiegelgasse 1, který již v roce 1915 hostil první curyšský literární kabaret Pantagruel. Jan umělcům dovolil využít pro svá představení zadní místnost podniku. Tisková zpráva vydaná 2. února 1916 oznamující otevření klubu uvádí: "Kabaret Voltaire. Pod tímto názvem se zformovala skupina mladých umělců a spisovatelů s cílem stát se centrem umělecké zábavy. Kabaret bude v zásadě provozován umělci, stálými hosty, kteří po každodenních setkáních provedou hudební nebo literární představení. Mladí curyšští umělci všech uměleckých směrů jsou zváni, aby se k nám připojili s nápady a podněty." Kabaretní představení zahrnovala mluvené slovo, tanec a hudbu. Během těchto často hlučných a hrubých soaré umělci experimentovali s novými formami performancí jako zvuková poezie nebo simultánní básnické recitace. Předváděné umění, často zmatené a surové, zrcadlilo zničující chaos světové války zuřící všude kolem. Přinejmenším při jedné příležitosti publikum napadlo aktéry na jevišti. Ačkoliv se kabaret měl stát rodištěm dadaistického hnutí, účinkovali v něm umělci všech avantgardních směrů, včetně futuristy Marinettiho. Kabaret předváděl radikálně experimentující umělce, z nichž mnozí změnili tvář svých uměleckých disciplín; mezi nejvýznamnější patřili Vasilij Kandinskij, Paul Klee, Giorgio de Chirico, Sophie Taeuber-Arpová a Max Ernst.  Dne 28. července 1916 zde Hugo Ball přečetl Manifest Dada. V červnu také vydal stejnojmenný žurnál. Obsahoval díla umělců jako byl básník Guillaume Apollinaire a jeho obálku navrhl Hans Arp.  Kabaret Voltaire prakticky ukončil svou činnost v létě 1916. Zatímco dadaistické hnutí bylo teprve na svém počátku, do roku 1917 nadšení vytvořené kabaretem Voltaire vyprchalo a umělci se přesunuli do jiných curyšských podniků, jako byla Galerie Dada na Bahnhofstrasse 19 a po skončení války pak odešli do Paříže a Berlína.

Obnovení kabaretu.

Budova která hostila kabaret Voltaire byla koncem 20. století neudržovaná a zchátralá. Na přelomu let 2001 a 2002, na protest vůči jejímu plánovanému uzavření a přeměně na lékárnu a kondominium, budovu ilegálně obsadila skupina umělců z prostředí umělecké skupiny Kroesus (Fondation Kroesus), označující se za neo-dadaisty. Tento čin prezentovali za signál nové generaci umělců, aby se spojili ke znovuzrození hnutí Dada.  Během tří měsíců se zde konala řada performancí, večírků, večerů poezie a filmových nocí. Mezi účastníky patřili umělci Ingo Giezendanner, Lennie Lee, Leumund Cult, Mickry3, Xeno Volcano & Elektra Sturmschnell, Aiana Calugar a Dan Jones. Budova dostala výzdobu fasády i interiéru. Squatting dostal budovu a její uměleckohistorické souvislosti poprvé do širšího povědomí obyvatel Curychu. Tohoto uměleckého experimentu se zúčastnily tisíce lidí z Curychu a jeho okolí. Dne 2. dubna 2002 policie obyvatele z domu vystěhovala, následně byl vyklizen a začal být městem Curych pravidelně provozován jako kulturní zařízení.  Cabaret Voltaire, který dostal roku 2004 institucionální formu, je volně spojen s některým postdadaisty jako Jonathan Meese. Nový Cabaret Voltaire vznikl díky příspěvkům přátel Dada. V létě 2004 byl zvolen ředitelem Philipp Meier a spoluředitelem Adrian Notz. Tím pádem podnik na Spiegelgasse 1 postoupil do fáze profesionalizace. Až do konce roku 2013 Philipp Meier vedl oddělení „PostDADA“, zatímco Adrian Notz zodpovídal za sekci „DADAlogie“. Od roku 2012 je jediným ředitelem Adrian Notz. V suterénu se nachází výstavní prostor - „Krypta“ a obchod. V patře je umístěna kavárna s prostorem pro představení, nacházející se v původní zadní místnosti, bývalé "Meierei".  Podnik je financován z veřejných i soukromých zdrojů. Město Curych kryje náklady na pronájem. V roce 2008 SVP nechala uspořádat referendum k ukončení financování Cabaret Voltaire z městských prostředků. Jasná většina hlasujících se však vyslovila pro pokračovaní účasti města na chodu kabaretu, což mu zajistilo další budoucí existenci.

Kabaret Voltaire byl umělecký noční klub v Curychu, který během své krátké historie zásadně přispěl ke vzniku anarchistického uměleckého hnutí známého jako Dada. Založil jej Hugo Ball se svou přítelkyní Emmy Henningsovou jako kabaret pro umělecké a politické performance. Dalšími zakladateli byli Marcel Janco, Richard Huelsenbeck, Tristan Tzara, a Sophie Taeuber-Arpová s Jeanem Arpem. Klub, nacházející se v zadní části populární hospody Holländische Meierei zahájil svou činnost 5. února 1916 a fungoval do léta téhož roku.  Obnovený Cabaret Voltaire v původních prostorách zahájil provoz v roce 2004.

Cabaret Voltaire was the name of an artistic nightclub in Zürich, Switzerland. It was founded by Hugo Ball, with his companion Emmy Hennings, in the back room of Holländische Meierei, Spiegelgasse 1, on February 5, 1916, as a cabaret for artistic and political purposes. Other founding members were Marcel Janco, Richard Huelsenbeck, Tristan Tzara, and Sophie Taeuber-Arp and Jean Arp. Events at the cabaret proved pivotal in the founding of the anarchic art movement known as Dada. It closed in the summer of 1916.


Popis.

Sibiřský Tajmyrský poloostrov je nejsevernější částí souvislé pevniny na zemi. Odděluje Karské moře na západní části poloostrova od Moře Laptěvů na východě poloostrova. Od jihozápadu na severovýchod poloostrova se rozkládá pohoří Byrranga, ve vyšších polohách je částečně pokryto ledovcem. Na jih od pohoří se nachází Severosibiřská nížina.  Jádrová zóna zapovědniku se skládá ze čtyř oddělených samostatných částí s rozlohou 17 815 km. K němu patří 9 378 km ochranné zóny „Bikada“, které bylo vytvořeno v roce 1975, aby se v ní mohli usídlit pižmoni jejichž počet od té doby značně vzrostl. Hlavní část rezervace s rozlohou 13 240,42 km se nachází v tundře na hranici mezi pohořím Byrranga a Severosibiřskou nížinou. Rozprostírá se západního okraje Tajmyrského jezera asi 200 km na jihozápad přes plochou krajinu, jejíž reliéf je utvářen morénami na jih od horního toku Tajmyry až k ústí řeky Logata. Na sever od horního toku Tajmyry se nachází v pohoří Byrranga 112 metrů hluboké jezero Lewinson Lessinga. Na 156 km velké ploše oblasti Ary-Mas"," která se nachází vysoko položené říční terase Novajy, se rozkládá nejsevernější les světa, ve kterém roste modřín dahurský. Oblast Lukunski o rozloze 90,55 km se nachází v údolní nivě řeky Chatanga. Teprve v roce 1994 byla rezervace rozšířena o území o rozloze 4 332 km v Artičeski u zálivu Marie Prončiščevové v Moři Laptěvů. Oblast zahrnuje Prončiščevské jezero o rozloze 370 km u moře při pobřeží. Má charakter polární poušťe.

Klima.

V zapovědniku je subarktické kontinentální klima. Průměrná červencová teplota v jižní části je 12,3 °C, u jezera Tajmyr 6,5 °C a na pobřeží zálivu Marie Prončiščevové 4 °C, průměrná teplota v lednu je -30 až -40 °C. Roční úhrn srážek je 200 až 300 mm, nejdeštivější měsíce jsou srpen a září.

Fauna.

V zálivu Marie Prončiščevové je kolonie mrožů ledních o počtu 1200 jedinců. V oblasti Artičeski je také chovná oblast pro 40 až 50 ledních medvědů a rodiště vzácných mořských ptáků. V centrální části rezervaci, v tundře žijí především sobi a polární lišky. Z tažných ptáků se zde vyskytuje berneška rudokrká, husa polní a sokol stěhovavý.

Tajmyrský zapovědnik (rusky Tаймырский государственный природный биосферный заповедник) je přírodní rezervace v severní části Krasnojarského kraje. Byla založen na základě rozhodnutí Rady Ministrů Ruské sovětské federativní socialistické republiky dne 23. února 1979. Tajmyrský zapovědnik je jednou z největších přírodních rezervací v Rusku. Skládá se ze čtyř vzájemně oddělených částí na arktickém Tajmyrském poloostrově. V roce 1995 mu UNESCO udělila status biosférické rezervace.

Taymyr Nature Reserve () (also Taimyrsky) is a Russian 'zapovednik' (strict nature reserve) located in the northern lowlands of Siberia, on the Taimyr Peninsula, and on the coast of the Laptev Sea of the Arctic Ocean. The reserve includes the most northern forest of Dahurian larch in the world, and also the most northern mainland mountain range in the world. The protected area was established to protect the breeding grounds of the Red-breasted goose (Branta ruficollis) as well as the summer residences of wild reindeer (Rangifer tarandus) and the biodiversity of the Lake Taymyr. The reserve is situated about 120 km east of the town of Norilsk, and 3,000 km northeast of Moscow, in the Taymyrsky Dolgano-Nenetsky District of Krasnoyarsk Krai. In 1995, the site was designated a UNESCO MAB (Man and Biosphere) Reserve. The reserve was formally established in 1979, and covers an area of .


Život.

V roce 1907, kvůli nepokojům v Moldavsku, Braunerova rodina emigrovala do Hamburku. Na začátku balkánské války v roce 1912 se rodina přestěhovala do Vídně. Roku 1914 se Braunerova rodina vrátila do Bukurešti. Od svého dětství Victor Brauner tajně navštěvoval setkání spiritistů organizované jeho otcem, vášnivým okultistou. Viktor Brauner začal malovat v roce 1917, navštěvoval evangelickou školu v Braile. V roce 1919 se zapsal na Vysokou školu výtvarných umění v Bukurešti. Byl brzy vyloučen kvůli svým dílům, které byly považovány za skandální. 26. září 1924 se v Bukurešti uskutečnila jeho první výstava. Victor Brauner se účastnil hnutí „rumunského dadaismu“ až do roku 1930.  V roce 1930 se přestěhoval do Paříže, kde byl uvítán přítelem a krajanem Constantinem Brancusim. Spřátelil se s Alberto Giacomettim a Yvesem Tanguyem. K surrealistické skupině se Brauner oficiálně připojil v roce 1932. V roce 1933 ho Yves Tanguy představil André Bretonovi, poté se Brauner setkal s René Charem. V roce 1934 praktikoval automatickou kresbu a namaloval mnoho obrazů, na nichž se neustále vrací téma oka. V témže roce se v Galerii Pierre konala jeho první pařížská výstava.  Dne 28. srpna 1938, během šarvátky mezi Oscarem Dominguezem a Estebanem Francesem, Victor Brauner přichází o své levé oko.  V červnu 1940 po částečné okupaci Francie německou armádou, Victor Brauner našel útočiště neprve v rodině básníka Roberta Riuse v Perpignanu. V listopadu byl ve vile Air-Bel v Marseille, s dalšími surrealisty jako André Breton, Max Ernst, Wifredo Lam a další.  V roce 1947 se zúčastnil mezinárodní surrealistické výstavy v galerii Maeght v Paříži. Po této výstavě opustil surrealistickou skupinu.

Victor Brauner (15. června 1903 Piatra Neamtz v Karpatech, Rumunsko – 12. března 1966 Paříž) byl malíř – surrealista rumunského původu, působící v Paříži.

Victor Brauner (, also spelled Viktor Brauner; 15 June 1903 – 12 March 1966) was a Romanian sculptor and painter of surrealistic images.


Historie.

Směnárna Coinbase byla založena v červnu roku 2012 Brianem Armstrongem a Fredem Ehrsamem. Tým se tehdy zapsal do startupového inkubátoru Y Combinator. Již v říjnu stejného roku společnost spustila služby nákup a prodej bitcoinů prostřednictvím bankovních převodů. V květnu roku 2013 firma získala investici ve výši 5 miliónů amerických dolarů od firmy Union Square Ventures vedenou Fredem Wilsonem a v prosinci pak 25 miliónů amerických dolarů od firem Andereessen Horowitz, Union Aquare Ventures a Ribbit Capital.  V roce 2014 již měla společnost jeden milión uživatelů a získala službu Blockr a Kippts a spustila trezorový systém pro bezpečné uložení bitcoinu. Během roku 2014 společnost uzavřela partnerství se společností Overstock, Dell, Expedia, Dish Network a Time Inc., kterým umožnila přijímat bitcoinové platby. To samé udělala také pro firmy Stripe, Braintree a Paypal.  V lednu 2015 firma obdržela další investice ve výši 75 milionů amerických dolarů, kterou uskutečnil Draper Fisher Jurvetson, burza cenných papírů New Yorku Stock Exchange, USAA a několik bank. Později v lednu spustila bitcoinovou burzu pro profesionální obchodníky zvanou Coinbase Exchange se zázemím v USA. V květu 2016 firma burzu Coinbase Exchange přejmenovala na Global Digital Asset Exchange (GDAY) a začala nabízet profesionálům ether, token kryptoměny Ethereum. V červenci téhož roku ho nabídla také obyčejným zákazníkům.  V lednu a v březnu roku 2017 získala společnost Coinbase společnost BitLicense a licencovala obchodování s kryptoměnami Ethereum a Litecoin u Newyorského ministerstva finančních služeb (DFS). V listopadu pak americký daňový úřad (US Internal Revenue Service) nakázal firmě, aby ohlásila každého uživatele, který za rok uskuteční transakce za alespoň 20 000 amerických dolarů. O půl roku později, 23. února 2018, informovala Coinbase přibližně 13 000 uživatelů, kteří splnili tuto podmínky, že do 21 dní poskytne americkému daňovému úřadu jejich identifikační číslo, jméno, datum narození, adresu a historické záznamy o transakcích od roku 2013 do roku 2015.  Tentýž rok 5. dubna Coinbase oznámila vytvoření fondu Coinbase Ventures, které se zaměří na investice do společností zaměřených na blockchain a kryptoměny. Dne 16. května 2018 společnost Coinbase Ventures oznámila svou první investici do společnosti Computerized Labs, což je startup vytvářející pro Ethereum chytré kontrakty podobné těm na finančních trzích.

Charakteristika.

Coinbase slouží k nákupu a prodeji kryptoměn za americké dolary, eura a britské libry. Nákup na Coinbase probíhá velmi jednoduše. Stačí, aby se klient zaregistroval, ověřil účet emailem, zadal číslo mobilního telefonu pro zasílání sms pro ověření při přihlašování a následně ověřil svou identitu jednoduchým vyfocením svého občanského průkazu webkamerou nebo chytrým telefonem. Poté už může vložit na svůj účet s pomocí platební karty nebo bankovního převodu finance. Vklad platební kartou je okamžitý, ale je zpoplatněn 4% poplatkem z vkladu, kdežto vklad bankovním převodem je zdarma, trvá však 2 – 5 dní. Nově od 2019 je možnost nakoupit také přes Paypal. Jakmile jsou peníze na Coinbase, klient může nakupovat kryptoměny. Tento nákup je zatížen jen velmi nízkým spreadem (přibližně 1 %). Coinbase neumožňuje limitní příkazy (automatický nákup za předem definovanou cenu), ale pouze opakující se nákupy.

Peněženky u Coinbase.

Na každém účtu má klient přístup hned k několika elektronickým peněženkám (BTC, ETH nebo LTC).  Každá z peněženek umožňuje snadno, rychle a poměrně bezpečně ukládat, odesílat a přijímat různé kryptoměny. Na tyto peněženky může klient posílat kryptoměny z jiné peněženky, směnárny nebo třeba bitcoinového automatu. Takto získané kryptoměny si ve směnárně Coinbase může držet, poslat je někomu dalšímu nebo je směnit za klasické měny či kryptoměny.  Ač je takové držení kryptoměn v peněženkách ve směnárnách praktické, není z bezpečnostních důvodů doporučováno.

Externí odkazy.

Coinbase - oficiální webová stránka směnárny Coinbase  Coinbase - Návod a tipy jak se vyznat na Coinbase směnárně  Coinbase - Recenze internetové směnárny Coinbase na portále Investplus  Coinbase - Recenze a srovnání směnárny Coinbase

Coinbase je online směnárna se sídlem v San Franciscu v Kalifornii. Zprostředkovává bitcoinové transakce a směnu BTC, BCH, ETH, XRP, ETC, LTC, EOS, XTZ, XLM, LINK, DASH, ATOM, ZEC, REP, ZRX, DAI, KNC, OXT, BAT, a USDC s eurem, americkým dolarem a britskými librami ve 31 zemích světa a uskladnění bitcoinu nabízí v 190 zemích po celém světě.

Coinbase is a digital currency exchange headquartered in San Francisco, California. They broker exchanges of Bitcoin, Bitcoin Cash, Ethereum, Ethereum Classic, Litecoin, Tezos, and many others, with fiat currencies in approximately 32 countries, and bitcoin transactions and storage in 190 countries worldwide.


Friedelova–Craftsova alkylace.

Friedelova–Craftsova alkylace spočívá v alkylaci aromatického jádra alkylhalogenidem za přítomnosti silné Lewisovy kyseliny jako katalyzátoru. Při použití bezvodého chloridu železitého se alkylová sklupina připojí na místo, kde se předtím vytvořil chloridový ion. Obecný mechanismus je uveden na následujícím obrázku:  Nevýhodou této reakce je větší nukleofilita produktu oproti reaktantu, což často vede k vícenásobné alkylaci. V praxi je využitelná pouze pro alkylace terciárními a některými sekundárními alkylačními činidly či činidly, která vytvářejí stabilizované karbokationty. U primárních alkylhalogenidů dochází u vzniklého karbokationtu k přesmykové reakci.  Počet možných alkylací může být omezen sterickými efekty; k tomu dochází například při "t"-butylaci 1,4-dimethoxybenzenu.  Friedelovy–Craftsovy reakce mohou proběhnout, ať už vznikne jakýkoliv karbokationtový meziprodukt, lze připojovat alkany, alkeny, enony i epoxidy. Příkladem může být příprava neofylchloridu z benzenu a methyallylchloridu:  Při jedné studii byl jako elektrofil použit bromoniový ion odvozený od alkenu a "N"-bromsukcinimidu (NBS)  Při této reakci byl k aktivaci NBS sloužícího jako donor halogenů použit triflát samaritý.

Friedelova–Craftsova dealkylace.

Friedelova–Craftsova dealkylace je vratná. Při obrácené Friedelově–Craftsově alkylaci či Friedelově–Craftsově dealkylaci se alkylové skupiny odstraňují za přítomnosti protonu nebo Lewisovy kyseliny.  Příkladem je vícenásobná substituce benzenu bromethanem. Při ní se dá očekávat, že se další substituenty naváží na pozice "orto" a "para", jelikož jsou alkyly substituenty první třídy. Skutečným produktem trojnásobné substituce je však 1,3,5-triethylbenzen, který má substituenty v polohách "meta", substituce do polohy "meta" je zde termodynamicky výhodnější, jelikož dochází k menšímu sterickému napětí, a při dosažení rovnováhy tak v soustavě převažuje právě tento produkt, který je výsledkem řady alkylací a dealkylací.

Friedelova–Craftsova acylace.

Při Friedelově–Craftsově acylaci se na aromatické jádro připojuje acyl. Jako acylační činidlo se nejčastěji používá příslušný acylchlorid a jako Lewisova kyselina chlorid hlinitý. Acylačním činidlem může být i anhydrid karboxylové kyseliny. Podmínky reakce jsou velmi podobné jako u Friedelovy–Craftsovy alkylace. Díky snížení elektronové hustoty karbonylovou skupinou je vzniklý ketonový produkt vždy méně reaktivní než původní molekula, takže nedochází k vícenásobným substitucím; rovněž zde neprobíhají ani karbokationtové přesmyky, jelikož je acyliový ion stabilizován rezonanční strukturou s kladným nábojem na atomu kyslíku.  Využitelnost Friedelovy–Craftsovy acylace záleží na stabilitě použitého acylchloridu, formylchlorid je například příliš nestabilní na to, aby mohl být izolován. Syntéza benzaldehydu Friedelovým–Craftsovým postupem tak vyžaduje, aby byl formylchlorid připravován přímo na místě. Toho se dosahuje pomocí Gattermannovy reakce, kdy benzen reaguje s oxidem uhelnatým a chlorovodíkem za vysokého tlaku, přičemž jako katalyzátor slouží smes chloridu hlinitého a chloridu měďného.

Mechanismus reakce.

Tato reakce začíná tvorbou acyliového centra a iontu AlCl:  Následně proběhne deprotonace areniového iontu a takto uvolněný proton zreaguje s AlCl, čímž se obnoví původní AlCl.  Vzniklý keton může být následně redukován na odpovídající alkan a výsledný produkt je pak stejný jako u Friedelovy–Craftsovy alkylace. Při tomto postupu ovšem nemůže dojít k přesmyku.

Friedelova–Craftsova hydroxyalkylace.

Areny mohou reagovat s některými aldehydy a ketony za vzniku hydroxyalkylovaných produktů, příkladem může být reakce mesityl<nowiki>derivátu</nowiki> glyoxalu s benzenem.  Aldehydy jsou většinou reaktivnějšími elektrofily než fenony.

Použití.

Výroba barviv.

Friedelovy–Craftsovy reakce se využívají při výrobě některých triarylmethanových a xanthenových barviv. Příkladem může být syntéza acidobazického indikátoru thymolftaleinu z thymolu a ftalanhydridu:  Reakcí ftalanhydridu s resorcinolem vzniká fluorescein. Pokud je místo resorcinolu použit "N","N"-diethylaminofenol, tak se vytvoří rodamin B:

Haworthova reakce.

Haworthova reakce je reakce sloužící k výrobě 1-tetralonu. Dochází při ní k reakci benzenu s anhydridem kyseliny jantarové, vytvořený meziprodukt je redukován a následně dochází po přidání kyseliny k druhé Friedelově–Craftsově acylaci.  V podobném procesu se vytváří fenanthren z naftalenu a anhydridu kyseliny jantarové sérií reakcí, která začíná Friedelovou–Craftsovou acylací.

Friedelův–Craftsův test na aromatické sloučeniny.

Reakcí chloroformu s aromatickými sloučeninami za přítomnosti chloridu hlinitého jako katalyzátoru vznikají triarylmethany, které často mají výrazné zabarvení (mnohé tyto sloučeniny se používají jako barviva). Tímto způsobem lze zjistit přítomnost aromatických sloučenin ve vzorku.

Friedelova–Craftsova reakce (též Friedel–Craftsova reakce) je souhrnné označení organických reakcí, které objevili roku 1877 Charles Friedel a James Crafts. Tyto reakce slouží k zavedení substituentů na aromatická jádra. Dělí se na dva základní typy: alkylační a acylační reakce. V obou případech se jedná o elektrofilní aromatickou substituci.

The Friedel–Crafts reactions are a set of reactions developed by Charles Friedel and James Crafts in 1877 to attach substituents to an aromatic ring. Friedel–Crafts reactions are of two main types: alkylation reactions and acylation reactions. Both proceed by electrophilic aromatic substitution.


Život.

Kurt Seligmann absolvoval Školu výtvarných umění v Ženevě v roce 1920, kde se spřátelil se sochařem Albertem Giacomettim. Poté odešel do Paříže, kde studoval v ateliéru, který vedl André Lhote. Nakonec studoval rovněž na Akademii výtvarných umění ve Florencii. Na počátku třicátých let uskutečnil řadu výprav včetně jedné do Řecka s architektem Le Corbusierem. V Paříži se Kurt Seligmann stal členem seskupení "Abstraction-Creation" a přátelil se s Hansem Arpem. Od roku 1934 se přikláněl k surrealismu a formálním členem skupiny se stal v roce 1937. Přispíval ilustracemi do revue "Minotaure", kterou v roce 1933 začal vydávat Albert Skira. Účastnil se v té době řady skupinových výstav (Salon des Surindépendants v Paříži, Palais des Beaux-Arts v Bruselu atd.). Jeho první sólová výstava se konala v roce 1932 v Galerii Jeanne Bucher v Paříži. Tam se poprvé setkal s André Bretonem. V roce 1938 se Kurt Seligmann účastnil "Mezinárodní výstavy surrealismu" v Paříži. Podílel se i na ilustracích kompletních děl Lautréamontových (s Braunerem, Dominguezem, Ernstem, Man Rayem, Massonem, Mattou, Miróem, Paalenem a Tanguyem).  V roce 1939 Kurt Seligmann začal učit v New Yorku a posléze se tam trvale usadil. Byl poté velmi nápomocen Bretonovi, který v roce 1941 emigroval do USA, během psaní jeho knihy "Arkán 17". Breton v něm našel velkou pomoc při svých esoterických výzkumech: Kurt Seligmann byl velkým bibliofilem, který Bretonovi zprostředkoval mnoho materiálů na témata jako je tarot, symbolika čísel, a také na mýtus o Isidě a Osiridovi. Seligmann byl rovněž autorem encyklopedické knihy "Miroir de la magie" napsané v roce 1948.  V roce 1950 se Seligmann stal občanem Spojených států. Zemřel v roce 1962 na své farmě v Sugar Loaf v USA.

Výstavy.

Výběr

Kurt Seligmann (20. července 1900 Basilej Švýcarsko – 2. ledna 1962 Sugar Loaf Orange County, stát New York) byl malíř a spisovatel hlásící se k surrealismu.

Kurt Leopold Seligmann (1900–1962) was a Swiss-American Surrealist painter and engraver. He was known for his fantastic imagery of medieval troubadors and knights in macabre rituals and inspired by the carnival held annually in his native Basel, Switzerland.


Geologie.

Důležitým rysem Mongolska je vysoká nadmořská výška, třetinu země zabírají velehory, průměrná výška Mongolska je přibližně 1580 metrů nad mořem. V západní části země, na hranicích s Čínou, se nachází v Altaji, se nachází nejvyšší hora země Chüjten s nadmořskou výškou 4374 metrů. V jeho blízkosti se nachází také na Potaninův ledovec s délkou 14 km, rozlohou největší v Mongolsku, ale v důsledku změny klimatu se vůči minulosti výrazně zmenšil. V roce 1970 bylo v Altaji 36 ledovců o celkové rozloze 160 km. Potaninův ledovec měl tehdy délku 20 km. Mongolská část pohoří, kde se nachází ledovec, je chráněna národním parkem Altai Tavan Bogd s rozlohou 6 362 tisíc km. Zde jsou jezera Khoton (50 km), Khurgan a Dayan (67 km). Mongolská plošina je oblastí velmi bohatou na přírodní zdroje. Těží se zejména uhlí, ale i diamanty, dolomit, železné rudy, fluorit, zlato, měď, molybden, fosforit, stříbro, křemičitany, wolfram, uran, zinek a cín , stejně jako různé vzácné zeminy. Jsou zde též naleziště ropy a zemního plynu. Ropa má vysoký obsah parafínu. Těžba přírodních zdrojů se vyznačuje s velkým znečištěním životního prostředí.

Hydrologie.

Rozloha vodních ploch se odhaduje na 10 560 km a vzhledem k rozloze mongolské státu je příliš nízká. Počet jezer je velmi vysoký a v zimě na dlouhou dobu zamrzají. Podíl vodních v Mongolsku se skládá 10 procent z ledovců a 84 procent z jezer. V roce 2007 bylo v zemi okolo 260 ledovců o celkové rozloze 660 km. Celková plocha všech jezer byla 16 003 km, z toho 83,7 procent je menších než 0,1 km. V Mongolsku se nachází 3 060 jezer o rozloze větší než 0,1 km . Největší jezera v zemi jsou Uvs núr s rozlohou 3 350 km, a Chövsgöl núr s rozlohou 2760 km. Chövsgöl núr má průměrnou hloubku 138,5 metrů a objem vody v jezeře je 383,7 km; obsahuje 74 procenta zásob pitné vody v Mongolsku. Nejdelší řekou v Mongolsku je Orchon gol. Pramení v Changajském pohoří v centrálním Mongolsku.  Známá je poušť Gobi v jižní části Mongolska, která se zasahuje daleko do Číny. Poušť vznikla proto, že Tibetská náhorní plošina zabraňuje putování dešťových mraků na sever. Jedná se relativně chladnou poušť, která se šíří i v současnosti díky nevhodnému využívání půdy.

Geografie Mongolska zahrnuje území dnešního mongolského státu s rozlohou 1 564 116 km, rozlohou je Mongolsko na 19. místě na světě, a Vnitřní Mongolsko je autonomní oblast v Čínské lidové republice s rozlohou 1 218 698 km. Historické pojetí Vnějšího Mongolska pokrývá přibližně území dnešního nezávislého mongolského státu. V kontrastu s rozlohou má země početně malou populaci, která je v současnosti 3 068 243 osob, což představuje hustotu zalidnění 1,96 obyvatel na km. Mongolsko je v současnosti nejřidčeji osídlená země na světě. Naproti tomu čínské "Vnitřní Mongolsko" má hustotu osídlení 20,51 obyvatel na km.  V hlavním městě Ulánbátaru žije v současnosti 1 380 792 obyvatel, což představuje 45% populace Mongolska.Všechna ostatní města jsou daleko menší, mají méně než 100000 obyvatel. Některé z města jsou relativně nová: v roce 1974 byl založen Erdenet, druhé největší město, kvůli těžbě mědi. Třetí největší město Darchan bylo založeno v roce 1961 jako průmyslová lokalita. "Vnitřní Mongolsko" má kolem 25 milionů obyvatel, v hlavním městě Chöch chot žilo v roce 2010 2 866 615 obyvatel, zhruba dvakrát tolik jako Ulánbátaru.

Mongolia is a landlocked country in Central Asia and East Asia, located between China and Russia. The terrain is one of mountains and rolling plateaus, with a high degree of relief. The total land area of Mongolia is 1,564,116 square kilometres. Overall, the land slopes from the high Altai Mountains of the west and the north to plains and depressions in the east and the south. The Khüiten Peak in extreme western Mongolia on the Chinese border is the highest point (). The lowest point is at , is the Hoh Nuur or lake Huh. The country has an average elevation of .  The landscape includes one of Asia's largest freshwater lakes (Lake Khövsgöl), many salt lakes, marshes, sand dunes, rolling grasslands, alpine forests, and permanent mountain glaciers. Northern and western Mongolia are seismically active zones, with frequent earthquakes and many hot springs and extinct volcanoes. The nation's closest point to any ocean is approximately from the country's easternmost tip, bordering North China to Jinzhou in Liaoning province, China along the coastline of the Bohai Sea.


Předchozí vývoj.

Na jaře 209 př. n. l. dobyl římský vojevůdce Publius Cornelius Scipio náhlým a překvapivým výpadem Nové Kartágo (dnešní Cartagena), nejvýznamnější oporu punské moci na Iberském poloostrově. Díky tomu získal značné množství zbraní, zásob potravin a válečného materiálu, uskladněných ve městě. Punové zadržovali v Novém Kartágu stovky rukojmích z řad domorodé hispánské aristokracie. Scipio je propustil do svých domovů, čímž si zajistil náklonnost místních kmenů.  V Ibérii působily tehdy tři kartaginské armády pod velením Hasdrubala Barky, Magona Barky a Hasdrubala Gisgona, mající nad římským vojskem výraznou početní převahu. Kartaginští vojevůdci své výhody nijak nevyužili a proti Scipionovi ve zbytku roku 209 př. n. l. nic nepodnikli. Scipio setrval v Novém Kartágu patrně až do října, kdy se vydal na severovýchod do města Tarraco (Tarragona) a strávil zde nadcházející zimu. Tam za ním dorazil Edeko, vládce mocného kmene Edetanů, obývajícího pobřežní území jižně od řeky Hiberus (Ebro), a přidal se na jeho stranu. Edetany brzy následovaly další kmeny. Někdy v téže době se Hasdrubal Barkas, velitel nejbližší kartaginské armády, potýkal s opačnou situací, neboť od něho odpadli ilergetští náčelníci Indibilis a Mandonius. Obdobně se zachovala i většina ostatních Hispánů, protože podle Polybia špatně snášeli kartaginskou povýšenost.  Scipio se mezitím připravoval na nové tažení, přičemž rozpustil své válečné loďstvo a uvolněné námořníky přeřadil k vojsku. Na jaře 208 př. n. l. vyrazil z Tarracony a postupoval podél pobřeží na jih. Poté, co minul Saguntum, zamířil do vnitrozemí a od východu pronikl do údolí řeky Baetis (Guadalquivir). Během pochodu posílilo římské vojsko mnoho Hispánů, jejichž počet odhadují někteří historikové na 6 až 12 000. K Římanům se připojil také Indibilis a táhl společně s nimi proti Hasdrubalovi. Celkový počet Scipionových vojáků činil více než 40 000. Hasdrubalovo vojsko, zdržující se u města jménem Baecula (Bailén) v oblasti Castulonu, bylo méně početné než Scipionovo a čítalo zhruba 20 až 25 000 mužů.

Bitva.

Jakmile Římané postoupili k Baecule, jejich lehkooděnci napadli předsunuté punské jezdecké stráže a zahnali je do tábora. Hasdrubal přemístil v noci svůj tábor na nedaleký pahorek, chráněný vzadu řekou a lemovaný ze všech stran strmými svahy. Před ním se nacházel o něco nižší pahorek, rovněž obklopený příkrými svahy, ztěžujícími výstup. Punský velitel tam vyslal numidské jezdce a baleárské a africké lehkooděnce.  Scipio při pohledu na vyvýšené obranné postavení nepřátel zpočátku váhal se zahájením útoku. Po dvou dnech vyčkávání pojal však obavu z příchodu vojsk Magona a Hasdrubala Gisgona. Někteří novodobí badatelé se domnívají, že ho Hasdrubal zamýšlel vlákat do bitvy proti spojeným silám všech tří kartaginských armád. Scipio ale musel obdržet informaci o tom, že se blíží ostatní punští velitelé, a rozhodl se Hasdrubala napadnout dříve, než ho nepřátelé obklíčí. Přikázal dvěma kohortám, aby zablokovaly přístupové cesty k místu bitvy. Současně nařídil lehkooděncům ("velites") a vybraným vojákům pěchoty zaútočit na nižší pahorek, kdežto většinu mužů ponechal v táboře.  Vojáci stoupající na pahorek se nejprve museli vypořádat s neschůdností drsného terénu a posléze s velkým množstvím střel, jimiž je zasypávali Punové. Navzdory přívalu oštěpů a kamenů Římané opětovali palbu a pozvolna se probíjeli nahoru. Jejich houževnatému náporu nedokázali Punové odolat a s citelnými ztrátami ustoupili na vyšší pahorek.  Podle Polybiova líčení Hasdrubal nepředpokládal, že by se Scipio odvážil zdolat jeho výhodné postavení. Vyčkával proto výsledku střetu lehkooděnců, a teprve když viděl, že jeho muži boj prohrávají, zahájil rozmisťování jádra své armády na rovinatém vrcholu vyššího pahorku. Scipio rozkázal vítězícím lehkooděncům, aby vyrazili proti středu punské bitevní linie. Ostatní vojáky rozdělil na dvě poloviny. S jednou z nich vyrazil na pahorek z levé strany s úmyslem napadnout kartaginské pravé křídlo. Druhá polovina pod velením Gaia Laelia měla učinit totéž na levém křídle nepřítele. Hasdrubal právě vyváděl vojsko z tábora, nicméně jeho předchozí otálení způsobilo, že své muže nestihl seřadit včas. Punové totiž ještě neobsadili prostor na svých křídlech, když Římané vystoupali na vrchol a vpadli do jejich nekrytých boků. Jelikož se chystali na čelní střet, Scipionův manévr je naprosto zaskočil. Římané pobíjeli Puny na obou stranách, vyvolávali mezi nimi zmatek a obraceli je na útěk. Hasdrubal pochopil, že jeho bitevní šik se rozpadá, a upustil od dalšího boje. Se svými válečnými slony, pokladnicí a značnou částí vojska ustoupil za řeku nacházející se za pahorkem. Několik tisíc Punů přišlo o život a asi 10 000 pěšáků a 2000 jezdců padlo do zajetí.

Důsledky.

Ihned po bitvě přesunul Scipio svůj tábor na výšiny, z nichž vypudil Hasdrubala, neboť očekával příchod ostatních punských velitelů. O několik dnů později se Hasdrubal Gisgo a Mago spojili s Hasdrubalem někde poblíž horního toku řeky Tagus (Tajo). Uspořádali válečnou poradu, na níž se dohodli, že Hasdrubal se vydá na dlouho odkládané tažení do Itálie. Mago měl odevzdat své vojsko Hasdrubalu Gisgonovi a vypravit se na Baléarské ostrovy naverbovat žoldnéře. Hasdrubal Gisgo se měl stáhnout hluboko do Lusitánie a vyvarovat se střetu s Římany.  V souladu se závěry porady se Hasdrubal vydal na pochod podél Tagu směrem k pyrenejským průsmykům. Blízkost ostatních punských sil odradila zřejmě Scipiona od toho, aby se ho pokoušel pronásledovat a bránit mu ve výpravě do Itálie. Místo toho vyčlenil část vojáků a vyslal je k Pyrenejím, aby sledovali jeho postup. Tím, že Hasdrubal opustil Hispánii, stáhl z poloostrova jednu ze tří kartaginských armád, takže poměr sil nepříznivý dosud pro Římany se poněkud vyrovnal.  Scipio nadále zůstával v oblasti horní Baetis a přijímal poselstva hispánských šlechticů, zdravících ho jako „krále“. Římský vojevůdce ale velkomyslně odmítl, aby ho takto oslovovali, a vybídl je, ať ho raději nazývají „vrchním velitelem“ ("imperator"). Zajaté Hispány nechal propustit bez výkupného, zatímco Afričany dal prodat do otroctví. Mezi zajatci se nacházel synovec numidského prince Masinissy jménem Massiva. Scipio ho pustil na svobodu a s bohatými dary ho poslal k Masinissovi. Indibilisovi dovolil, aby si z ukořistěných koní vybral 300 pro sebe. Když roční doba pokročila, odebral se přezimovat do Tarracony.

V bitvě u Baeculy, svedené během druhé punské války v roce 208 př. n. l., se Římané pod velením Publia Cornelia Scipiona střetli s Kartáginci v čele s Hadrubalem Barkou. Římané dokázali své protivníky vypudit z jejich výhodného obranného postavení a způsobit jim značné ztráty. Scipio tím dosáhl svého prvního velkého vítězství nad Kartáginci v otevřené bitvě. Poražený Hasdrubal ale unikl s jádrem vojska na sever k Pyrenejím a poté vyrazil do Itálie podpořit svého bratra Hannibala.

The Battle of Baecula was a major field battle in Iberia during the Second Punic War. Roman Republican and Iberian auxiliary forces under the command of Scipio Africanus routed the Carthaginian army of Hasdrubal Barca.


Původ.

Až do devatenáctého století byly pojmy ekonomie a politická ekonomie zcela ekvivalentní, tehdy se však jejich význam začal rozcházet. Jako první z politických ekonomů bývají označováni John Maynard Keynes, Karl Marx a další.

Problémy v mezinárodní politické ekonomii.

Globální trh.

Hlavním tématem mezinárodní politické ekonomie je globální trh a finance. Největšího rozvoje se tyto fenomény dočkaly díky přechodu od merkantilismu k zavádění do praxe myšlenek Adama Smithe.  Smithův liberální pohled měl obecně nejvíce zastánců na západní akademické půdě, kde byl také v osmnáctém století poprvé představen. Tuto podporu si systém udržel i v následujících staletích, vyjma období mezi 40. a 70. lety století dvacátého, kdy se začalo rozsáhle podporovat též keynesiánství. Keynes se zabýval především domácí makroekonomickou politikou. Keynesiánský model byl konfrontován Friedrichem Hayekem a později také Miltonem Friedmanem a dalšími významnými ekonomy již v 50. letech. Do konce let 70. se vliv keynesiánství na směřování světové ekonomiky a tvorbu hospodářské politiky výrazně snížil.  Po druhé světové válce byl založen tzv. Brettonwoodský měnový systém odrážející rozvíjející se politicko ekonomický směr označovaný jako integrovaný liberalismus. V roce 1971 začal prezident Richard Nixon od této politiky upouštět a až do roku 2008 byl uplatňován trend stále větší liberalizace mezinárodního obchodu a financí, který je označován jako neoliberalismus. V důsledku finanční krize roku 2007 se však ze strany světových lídrů ozývají hlasy k zavedení nového brettonwoodského systému.  Mezinárodní politická ekonomie začíná též zahrnovat nová témata jako mezinárodní měnový fond, finanční krize (viz finanční krize 2007 – 2008 a asijská finanční krize), směnné kurzy, přímé zahraniční investice a nadnárodní společnosti.

Mezinárodního obchod.

Mezinárodní politická ekonomie se zabývá teoriemi mezinárodního obchodu, jako je například Heckscherův a Ohlinův model nebo Ricardiánská ekonomika. Odborníci IPE se věnují problematice globálního trhu, strategických teorií obchodu, obchodních válek, národních platebních bilancí nebo obchodního deficitu.  Jednotliví státní aktéři v období od vzniku moderní ekonomiky v patnáctém století až do poloviny století minulého uplatňovali především politiku merkantilismu. Suverénní státy soutěžily v hromadění drahých kovů dosahováním obchodních přebytků nebo dobýváním a obsazováním nových území. Toto bohatství bylo poté využíváno k vybudování infrastruktury nebo posílení vojenských složek.  Po Washingtonském konsenzu roku 1989 se však začíná upřednostňovat v zahraničním obchodu strategie win-win, kde by firmám mělo být umožněno soutěžit, či spolupracovat v závislosti na tržních silách. Po druhé světové válce bylo dosaženo značného úspěchu developmentalismu v oblasti Jižní Ameriky. Vysoká míra ekonomického růstu a rovnosti byla z velké části dosažena díky opatřením a politice prosazované Raulem Prebischem, jehož studenti a spolupracovníci byli poté obsazováni do vládních rolí po celém kontinentu.

Rozvojová studia.

IPE se zabývá též rozvojovou ekonomikou a vysvětluje, jak a proč se země rozvíjejí.

Srovnání americké a britské IPE.

Americký politický ekonom Benjamin Cohen ve svém díle poskytuje detailní náhled do historie amerického i britského tábora mezinárodní politické ekonomie. Americký přístup je více pozitivistický, snaží se vytvořit teorie střední úrovně, které bývají podpořeny kvantitativními důkazy v určité podobě. Naproti tomu je britský přístup více „výkladový“ a snaží se odhalit „velké teorie,“ jež využívají různých metod empirického šetření. Benjamin Cohen spatřuje výhody v obou ze zmíněných přístupů.Každý z nich se pak dočkal speciální edice v časopisu "New Political Economy", který referoval o „britské škole“ IPE, respektive v "Review of International Political Economy", jenž se věnoval škole americké.  Toto srovnání bylo předmětem diskuze Wawrick/RIPE v roce 2008, kde o tématu debatovali Benjamin Cohen, politolog Mark Blyth, profesor politologie a mezinárodních studií Richard Higgott a profesor politické ekonomie Matthew Watson. Především Higgott a Watson se v diskuzi pozastavovali nad vhodností dříve uvedených Cohenových kategorií.

Mezinárodní politická ekonomie (IPE), někdy označovaná také jako globální politická ekonomie, odkazuje buďto přímo na ekonomii, nebo mezioborový akademický vědní obor, jenž analyzuje propojení mezinárodních vztahů s ekonomií. Je-li tento pojem použit v poslední zmíněné souvislosti, předmětem zkoumání bývá většinou ekonomie a ekonomika, ačkoli popisovaná oblast může zahrnovat poznatky i z dalších vědních oborů, jako například politologie, sociologie, dějepis nebo kulturální studia. Mezinárodní politická ekonomie je blízce spojena s obory makroekonomie, zahraničního obchodu, mezinárodního rozvoje a rozvojové ekonomiky.  Odborníci v oblasti mezinárodní politické ekonomie se zabývají především diskuzí a výzkumem na téma globalizace, zahraničního obchodu, světové ekonomiky, finanční krize, mikroekonomie, makroekonomie, rozvojové ekonomiky (chudoba a úloha institucí ve vývoji), globálního trhu, politického rizika, spolupráce při řešení mezinárodních ekonomických problémů a strukturální rovnováhy moci mezi jednotlivými státy a institucemi.

International political economy (IPE), also known as global political economy (GPE), refers to either economics or an interdisciplinary academic discipline that analyzes economics, politics and international relations. When it is used to refer to the latter, it usually focuses on political economy and economics, although it may also draw on a few other distinct academic schools, notably political science, also sociology, history, and cultural studies. IPE is most closely linked to the fields of macroeconomics, international business, international development and development economics.  The term political economy is derived from the Greek polis, meaning “city” or “state,” and oikonomos, meaning “one who manages a household or estate.” Political economy thus can be understood as the study of how a country—the public’s household—is managed or governed, taking into account both political and economic factors. Political economy is a very old subject of intellectual inquiry.  IPE scholars are at the center of the debate and research surrounding globalization, international trade, international finance, financial crises, microeconomics, macroeconomics, development economics, (poverty and the role of institutions in development), global markets, political risk, multi-state cooperation in solving trans-border economic problems, and the structural balance of power between and among states and institutions.


Život.

Pocházel z židovské rodiny a na základě vůle rodičů se měl stát rabínem. Proto v letech 1825–1830 navštěvoval nejprve talmudskou školu v Hechingenu a pak rabínskou školu v Karlsruhe. Roku 1830 však přestoupil na gymnázium ve Stuttgartu a v letech 1832–1833 studoval práva a pak filozofii na univerzitě v Tübingenu. Roku 1833 přestoupil na Mnichovskou univerzitu, odkud byl za účast v zakázaném buršáckém spoku Germania vyloučen (byl dokonce odsouzen na dva měsíce do vězení). Studium mohl v letech 1834–1837 dokončit na univerzitě v Heidelbergu. Roku 1838 vstoupil do zednářské lóže ve Frankfurtu nad Mohanem.  Studiem díla Barucha Spinozy se rozešel s ortodoxním judaismem. Byl takovým obdivovatelem tohoto filosofa, že roku 1841 přeložil jeho práce do němčiny. Obrovskou popularitu mu pak přinesly až jeho "Schwarzwälder Dorfgeschichten" ("Schwarzwaldské vesnické povídky") z roku 1843, kterými se proslavil a které mu umožnily, aby se od roku 1845 stal úspěšným spisovatelem na volné noze. V letech 1849–1854 napsal další tři díly těchto příběhů a stal se zakladatelem tohoto žánru realistických povídek z venkovského prostředí, který se šířil po celé Evropě.  Roku 1848 se zúčastnil revolučních bojů ve Vídni. Od roku 1849 do roku 1859 žil v Drážďanech. Následně se přestěhoval do Lipska a pak do Berlína. Vznik Německého císařství roku 1871 jej naplnil hrdostí. Roku 1872 se usídlil ve Freiburgu. Usiloval o duchovní a politickou svobodu a o zrovnoprávnění židovského obyvatelstva a byl zarmoucen růstem německého antisemitismu. Kromě vesnických povídek je autorem řady románů a nepříliš úspěšných dramat.  Na podzim roku 1881 onemocněl těžkým zápalem plic. Na radu svého lékaře se odjel léčit do Cannes, kde zemřel. Byl pohřben na židovském hřbitově v rodném Nordstattenu.

Berthold Auerbach, původním jménem Moses Baruch Auerbach, (28. února 1812, Nordstatten, dnes součást Horb am Neckar - 8. února 1882, Cannes, Francie) byl německý spisovatel a překladatel židovského původu.

Berthold Auerbach (28 February 1812 – 8 February 1882) was a German-Jewish poet and author. He was the founder of the German "tendency novel", in which fiction is used as a means of influencing public opinion on social, political, moral, and religious questions.


Počátky a organizace střeleckých pluků.

Historie střelců či střeleckých pluků sahá do počátku 50. let 16. století, kdy byli koncentrováni do "streleckých izeb". Tato organizační jednotka však s rostoucím počtem vojenských operací cara Ivana Hrozného postupně přestávala stačit a armádu bylo nutné centralizovat. V průběhu 50. let 16. století tak vznikaly nové centrální úřady – "prikazy", které nahradily původní "izby".  První "prikazy" čili úřady se tedy týkaly armády, nejdůležitější oblasti správy říše. Vznikl úřad vojenských záležitostí ("razrjadnyj"), který rekrutoval a evidoval vojáky, a který byl jakýmsi generálním štábem moskevské armády, a úřad pozemkového majetku ("poměstnyj"), který přiděloval pozemkový majetek jako odměnu za vojenskou službu. Pro naše téma je však klíčový úřad střelecký ("streleckyj"), jehož vznik prameny kladou do roku 1571.  V čele každého střeleckého pluku stál plukovník ("golova"), jemuž podléhali půlplukovníci (pětisetníci), setníci, padesátníci a desátníci. Ačkoliv střelci jako jediní tvořili jádro stálé armády, která v Rusku tehdy ještě nebyla konsolidována, nebyli profesionálními vojáky, ale různými řemeslníky či drobnými obchodníky. Za svou službu dostávali nepravidelně vyplácený žold, který navíc nebyl příliš vysoký a mnohdy je o něj obrali jejich nadřízení. Nemuseli však ze svých živností odvádět daně a nádavkem mohli ve městě, kde sloužili, vlastnit dům. Střelci obvykle sídlili ve městech, kde vykonávali strážní službu, v oddělených částech, zvaných "střelecké svobody". V celé zemi jich v 17. století působilo na 60 000. V samotné Moskvě existovalo 20 střeleckých pluků, které v roce 1681 čítaly 22 452 střelců.  Povinnosti bránit zemi či urovnávat vnitřní nepokoje je odváděly do různých koutů země a jejich živnost či obchod to mohlo snadno ohrozit. Střelecká služba se chápala jako celoživotní a dědičná. Přestože příslušníci střeleckých pluků nebyli po finanční stránce příliš zajištěni, toto „řemeslo“ jim poskytovalo přece jen jakési základní existenční zázemí a také již uvedené benefity.  Nespokojenost střelců přesto narůstala. K zadržování žoldu nadřízenými přibylo úplatkářství a nucené práce na statcích velitelů pluků. Na stížnosti a prosby reagoval velitel moskevských střelců kníže Dolgorukij tvrdými represivními opatřeními. Uvedené nešvary, ublíženost z nespravedlivých trestů a současně stávající problémy nejednotné vlády vedly ke střelecké účasti na vládním převratu roku 1682.

Povstání střeleckých pluků 1682.

Ochota střelců podílet se na vládním převratu vycházela z iniciativy Miloslavských vyhovět všem střeleckým požadavkům a také z vědomí, že v době zmatečné neujasněnosti na nejvyšších vládních místech je za vzpouru nikdo nepotrestá.  Smrtí cara Alexeje Michajloviče roku 1676 vyvrcholilo dlouholeté soupeření rodu Miloslavských s rodem Naryškinových. Carovou první manželkou byla Marie Iljinična Miloslavská, která zemřela při porodu čtrnáctého dítěte. Zanechala carovi dva následníky trůnu – Fjodora Alexejeviče a Ivana Alexejeviče, který byl tělesně i duševně poněkud indisponován. Prázdné místo po carově boku obsadila Natálie Kirillovna Naryškinová, která carovi porodila dalšího následníka trůnu Petra Alexejeviče. Po Alexejově smrti nastoupil vládu jeho nejstarší syn a pretendent Miloslavských Fjodor (toho jména III.). Nevládl však dlouho, roku 1682 zemřel, aniž by určil svého nástupce.  Komplikovanou situaci vyřešil patriarcha Joakim a nechal bojary hlasovat, zda se novým carem má stát slabý Ivan či nezletilý Petr. Zdravím a energií překypující Petr neměl v Ivanovi žádnou konkurenci, a tak byl carem vyhlášen Petr a s ním se k moci na úkor Miloslavských dostali Naryškinové. S tím se ovšem nehodlala smířit Žofie Alexejevna, dcera zesnulého cara Alexeje a Marie Miloslavské, velmi inteligentní, nebezpečná a intrikující žena bažící po moci. Právě ona zlákala střelce na svou stranu, nalhala jim, že zesnulý car Fjodor III. byl otráven a že zrádci se chystají zaútočit i na carskou rodinu; v půli května 1682 se navíc Moskvou šířila zpráva, že carevič Ivan byl uškrcen Naryškinovými.  Střelci vyrazili do Kremlu, kde na vlastní oči spatřili oba careviče, Ivana i Petra, takže původní záminka k povstání pominula a střelci zaváhali. Ovšem povstání už nešlo zastavit. Na tom, že se rozhořelo, měl podíl Michail Jurjevič Dolgorukij, nepříliš oblíbený zástupce velitele střelců, nedůstojná kopie svého velikého otce, který se pokoušel energickými příkazy a hrozbami krutých trestů přimět povstalce k rozchodu, což vzhledem k jeho neoblíbenosti mělo přesně opačný efekt. Kníže Dolgorukij byl brutálně roztrhán na kusy kopími střelců, kteří vycítili, že se stali pány situace. Zadrželi carskou rodinu v Kremlu a požadovali, aby jim byli vydáni údajní zrádci podle seznamu vypracovaného Miloslavskými. Na jejich žádost jim byl vydán mladší bratr Natálie Naryškinové a strýc Petra I. Ivan Kirillovič Naryškin, kterého mocí opilí a zaslepení střelci krutě umučili. Domnívali se, že tak očistili dvůr od zrádců, zastavili údajné spiknutí a pomstili údajnou otravu Fjodora III., a proto nyní uplatňovali nárok na odměnu za zásluhy, na jejíž vyplacení byla vypsána mimořádná daň a na mince bylo roztaveno kremelské stříbrné nádobí. V této době byli již střelci sebevědomou vrstvou armády. Původní skromné podmínky, za nichž svou službu vykonávali, nahradila touha po snadném zisku a víc než na obranu města hleděli na uspokojení vlastních zájmů. Postupně získávali dojem, že se vláda obává proti nim zakročit a cítili se být nepřemožitelnými, o čemž svědčí jejich odvaha zahubit své nadřízené – knížete Dolgorukého, a bojara Artamona Matvejeva, přítele Natálie Naryškinové i celé její rodiny, který se vrátil z vyhnanství do Moskvy, aby jí pomohl ujmout se vladařských povinností. Byl natolik schopný uklidnit střelce v jejich krvelačném běsnění, že musel být rychle odstraněn. Střelci se rychle měnili z ochránců pořádku a bezpečí v sadistické rváče a opilce. Považovali se za pány Moskvy a na „věčnou paměť“ svých záslužných činů se domáhali postavení pamětního sloupu se jmény zavražděných a jejich proviněními.

Chovanština.

Žofie Alexejevna záhy pochopila, že se na loajalitu střelců nemůže spolehnout. Příliš dobře věděla, že tak jako střelci zúčtovali s Naryškinci, mohou se stejně rychle vypořádat s Miloslavskými. Jak již bylo řečeno, střelci se proměnili v soldatesku pasionátů, osob ochotných jít za vytyčeným cílem jakoukoliv cestou, a jako takoví představovali hrozbu a bezpečnostní riziko pro všechny, kdo jim mohli stát v cestě. Proto bylo nutné domýšlivého a ambiciózního nového velitele střelců knížete Ivana Chovanského odstranit a zároveň si podmanit oportunistické střelce.  Podobně si svou vratkou pozici uvědomoval i Chovanský. Jeho vojáci jej sice uznávali a byl mezi nimi oblíbený, protože jim nijak nebránil v dosažení jejich cílů a dokonce ještě povzbuzoval jejich nespokojenost s vládou, ale nemohl se spoléhat na Žofiinu přízeň. Střelci se pokusili upevnit vydobyté pozice oslabením pozic bojarů tím, že osvobodili jejich čeleď.  Rostoucí nebezpečí se Žofie rozhodla vyřešit útěkem do bezpečí Trojicko-Sergijevského kláštera pod záminkou návštěvy poutních míst. Aby nijak nevzbudila podezření, vzala s sebou i oba careviče a všechny své sestry. Z Kolomenského, vesničky na okraji Moskvy, přikázala Chovanskému, aby poslal k ochraně carů "stremennyj" pluk, nejspolehlivější ze střeleckých pluků. Název stremennyj byl odvozen od stremeně-řemení sedla carova koně, u něhož držel stráž při slavnostech i v boji některý ze strelců. Časem se ze strelců stojících při stremeni vyvinula osobní carova garda.  Z bezpečí kláštera obeslala šlechtickou domobranu, apelovala na bojarskou dumu, jak skoncovat s Chovanským a se všemi, kdo popouzejí střelce k neposlušnosti. To vše kvůli údajné ochraně a bezpečí carů. Žofie pak lstí vylákala Chovanského do Trojicko-Sergijevského kláštera a cestou jej nechala zadržet. V září 1682 pak byl i se synem Andrejem popraven. Po návratu druhého syna popraveného knížete Chovanského do Moskvy se střelci vzbouřili a obsadili Kreml. Jejich vzpoura však neměla dlouhé trvání. V tichosti Kreml opustili, přísahali věrnost carům a prosili o stržení pamětního sloupu na náměstí.  Na počátku listopadu 1682 se Žofie vrátila z kláštera a odebrala střelcům veškeré získané výsady. Podle Gumiljova střelce vyděsil aspekt možné války se šlechtickou hotovostí a rozhodnost regentky Žofie. Jako jejich nový velitel byl dosazen Žofiin spojenec Fjodor Šaklovitý, který nastolil v střeleckých řadách pevný řád. Období divoké nespoutanosti střeleckých pluků, označované po tehdejším veliteli Chovanském jako chovanština, skončilo.  Nyní měla Žofie otěže vlády pevně v rukou. K moci se dostala díky nestálosti střeleckých pluků, které poté potrestala, a proto s jejich podporou napříště počítat již nemohla.  Krutost střeleckého povstání ovlivnila i Petra. Jako desetiletý chlapec musel přihlížet bezuzdnému vraždění a atmosféra strachu, v níž ono léto žil, jej poznamenala na celý život. Ihned po svém nástupu na carský trůn se se střelci, k nimž nechoval důvěru, vypořádal.

Petrův nástup na trůn.

Když se Petr v lednu 1689 oženil a jeho manželka Jevdokije záhy po sňatku otěhotněla, začala se carevna-regentka právem obávat o trůn, neboť tím byl podán důkaz o Petrově schopnosti ujmout se vlády. Nezůstala proto dlužna nic své intrikářské minulosti a na tajných schůzkách se svým stoupencem Fjodorem Šaklovitým a několika málo střelci zkoušela vyjednat jejich účast na smrtelné "nehodě" mladého careviče. Ovšem muži, kteří před sedmi lety řádili v ulicích Moskvy, už byli z města odsunuti a nové rebelii chyběla pádná záminka. Kolem trůnu se již neshromažďovali údajní zrádci a Petr dospěl ve schopného mladého muže. Žofie však ještě nehodlala složit zbraně. Opět byl nalezen list, podle něhož měli být Miloslavští – Ivan V. a jeho sestry včetně Žofie – zabiti Petrovými vojáky. Nyní se však střelečtí důstojníci do Žofiiných pletich odmítli zaplést. Přiklonili se na stranu Petra, do jehož vlády vkládali větší naděje. Tentokrát se Petr o povstání dozvěděl s předstihem a stačil ještě narychlo uprostřed noci odjet do bezpečí mocného Trojicko-sergijevského kláštera, kam se za ním sjeli velmoži, vojáci, jeho matka s manželkou a členové bojarské dumy. Počátkem září Žofie uznala svůj pád a uposlechla Petrova rozkazu, aby odešla do Novoděvičího kláštera. Pokus o převrat si vyžádal životy Fjodora Šaklovitého a tří střelců. Ač padlo při výsleších mnoho jmen, Petr se obával poštvat proti sobě obě strany. Jeho pozice ještě nebyla dostatečně ukotvena, a tak se většího krveprolití protentokrát vzdal.  Několik počátečních let své vlády mohl Petr žít bez obav ze střelců. Zlom nastal v roce 1696/1697, kdy se Petr chystal odjet do Evropy. Bývalý střelecký plukovník Ivan Cykler, sympatizant Žofie, a dva členové dumy Alexej Sokovinov a Fjodor Puškin osnovali spiknutí s cílem odpravit zahraničně orientovaného cara. V Cyklerovi car již léta tušil tichého Žofiina přívržence, a proto jej před svým odjezdem odvelel z Moskvy. Cykler neuposlechl a celá akce byla prozrazena. V březnu 1697 bojarská duma nařídila spiklence popravit. Po zkušenosti s Cyklerem Petr obezřetně zakázal střelcům, kteří se právě nacházeli u Azova a Taganrogu, po dobu své nepřítomnosti návrat do Moskvy.

Povstání střeleckých pluků 1698.

Nedůvěra k moskevským střelcům, které pokládal za buřičské a domýšlivé staroruské kupecké vojáky, zakořeněná v Petrovi od léta 1682, vedla k tomu, že ve všem upřednostňoval svoje „potěšné“ vojsko. Střelci se nesměli vrátit domů od Azova a později od litevské hranice, jejich rodiny hladověly a jejich živnosti chátraly. Vyhrocenost situace nevyhnutelně vedla k dalšímu, tentokrát poslednímu, povstání střeleckých pluků z roku 1698.

Povstání střeleckých pluků 1682 označuje krvavé události z léta 1682, ke kterým došlo v ulicích Moskvy za účasti střeleckých pluků, moskevských vojenských jednotek. Vedlo k nastolení Žofie Alexejevny jako regentky za nezletilé careviče Ivana V. a Petra I. a poukázalo na nutnost zřídit v Rusku stálou armádu podléhající carovi.

The Moscow uprising of 1682, also known as the Streltsy uprising of 1682 (), was an uprising of the Moscow Streltsy regiments that resulted in supreme power devolving on Sophia Alekseyevna (the daughter of the late Tsar Aleksey Mikhailovich and of his first wife Maria Miloslavskaya). Behind the uprising lurked the rivalry between the Miloslavsky and Naryshkin relatives of the two wives of the late Tsar Aleksey (died 1676) for dominant influence on the administration of the Tsardom of Russia.


Teoretický rámec.

Wittgenstein tento koncept rozvíjí především v díle Filozofická zkoumání ("Philosophical Investigations"). Koncept řečových her se se postupně během jeho působení vyvíjel. Nikde nepodává přesnou definici svého pojmu; především je tomu tak proto, že kdyby zvolil nějakou konkrétní definici, pak by mohlo selhat přirovnání mezi řečí a hrou. Wittgenstein považuje hry i jazyk za vágní, volné v pravidlech ("vague"); pokud existují nějaká konkrétní pravidla (například v tenise), stejně jsou pouze všeobecná, protože nám přesně neurčují, jak vysoké může být třeba podání. Řečové hry používá v kontextu jednoduchých jazykových konceptech: názvy barev na mřížce nebo vyvozování co bude člověk dělat ze svého vyjádřeného rozhodnutí. Také se může termín objevit v kontextu výsledku činnosti vzniklé z (anebo, které způsobuje) vyslovené teze. Termín řečové "hry" (v plurálu) používá ve smyslu „primitivních“ jazyků, předmětů vázaných v běžném jazyce. Výraz řečová "hra" (v singuláru) znamená celek s nímž jsou naše aktivity spjaty a „propleteny“. Toto rozdělení v dřívějších dílech neexistovalo a je rozvedeno až později právě ve Filozofických zkoumáních.  "„Jazyková hra je komplexním útvarem, který má dynamický charakter. Tvoří ji souhra několika prvků,“" uvádí Wittgenstein. Tyto uvádí 1) soubor gramatických pravidel nutných dodržovat; 2) nezávislého arbitra dohlížejícího na dodržení pravidel hry; 3) cíl a záměr hry. Jazyková hra se vyskytuje pouze v daném konkrétním okamžiku.  Pro Wittgensteina je důležité, že filozof může jazyk pouze popisovat, nesmí do něj zasahovat. Avšak přináší možnost smyšleného příkladu řečové hry (model language-game), který si filozof vymyslí, tak aby mohl prohlubovat svá pátrání v jazyce. Pokud však existuje nutnost vytvářet si modelové příklady, popírá sám Wittgenstein svou tezi o dokonalosti jazyka, a tak i filozofova nevměšování se do něj.

Ukázky aplikace.

Wittgenstein uvádí příklad, když staví dva dělníci dům. Jeden na druhého zavolá, že potřebuje ten či onen druh kamene či tu či onu stavitelskou potřebu. Druhý dělník se naučil při zvolání jednoho slova (například „špalek“), že jej má prvnímu dělníku donést. V tomto případě navazuje na sv. Augustina a jeho učení o jazyce: pro sv. Augustina by toto pojmenovávání věci bylo veškerým základem jazyka. Wittgenstein naproti tomu kritizuje jednoduchost takové teze, i když uznává, že se takové případy dějí. V tomto případě je pro něj hra metaforou jazyka ve vší všeobecnosti, ale zároveň hra je také konkrétní jazyková událost, kterou se lidé od malička učí, když jim kupříkladu rodiče ukazují nějaké konkrétní věci a těmto věcem přiřazují názvy.  Dalšími situacemi, kdy lze tyto řečové hry použít jsou: zdravení, rozkazování, hraní, ptaní se atp.

Řečové hry (angl. "language-games", něm. "Sprachspiel") je filosoficko-filologický koncept vytvořený Ludwigem Wittgensteinem, rozvedený především v jeho pozdějších pracích. Pro Wittgensteina je studium řečových her, základů jazyků velmi důležité, protože skrze něj se můžeme propracovat k otázkám hlubším (pravdivost a lež, shodování se tezí se skutečností atd.). Mezi kritiky Wittgensteinova zkoumání patří i Bertrand Russell a Ernest Gellner.

A language-game () is a philosophical concept developed by Ludwig Wittgenstein, referring to simple examples of language use and the actions into which the language is woven. Wittgenstein argued that a word or even a sentence has meaning only as a result of the “rule” of the “game” being played. Depending on the context, for example, the utterance “Water!” could be an order, the answer to a question, or some other form of communication.


Život.

V červnu 1976 složil Manfred Curbach maturitu na střední škole Alberta Einsteina v Dortmundu. V letech 1977–1982 studoval stavební inženýrství na Technické univerzitě v Dortmundu, obor pozemní stavby. Od roku 1980 byl podporován nadací Studienstiftung des Deutschen Volkes. Po obdržení diplomu získal stipendium od této nadace pro studium na Princetonově univerzitě kde pracoval pod vedením Davida P. Billingtona na tématech „Mostní stavitelství v USA“ a „Robert Maillart“.  Od roku 1982 do roku 1988 byl Manfred Curbach vědeckým pracovníkem v týmu prof. Josefa Eibla, nejprve na univerzitě v Dortmundu a posléze na univerzitě v Karlsruhe, kde získal v roce 1987 doktorát. Od roku 1988 pracoval jako projektový manažer v inženýrské kanceláři Köhler + Seitz kde byl také v letech 1994 až 2004 partnerem.  Od srpna 1994 je Manfred Curbach profesorem a vedoucím katedry betonových konstrukcí na TU Dresden, což je dosud jeho hlavním oborem činnosti. Od roku 1997 je autorizovaným inženýrem (Prüfingenieur) pro obor Statika konstrukcí se specializací na betonové konstrukce a od roku 2005 je partnerem v nově založené inženýrské kanceláři Curbach Bösche Ingenieurpartner, Dresden. V prosinci roku 2014 byla založena společnost CarboCon GmbH, která se specializuje na návrh, výpočet a výstavbu konstrukcí z betonu vyztuženého uhlíkovými vlákny. Curbach je jedním ze tří zakládajících akcionářů.

Výzkum.

Textilní beton / beton s uhlíkovou výztuží (Carbonbeton).

Manfred Curbach pracuje na základním i aplikovaném výzkumu textilního betonu a uhlíko-betonu a to od jeho vývoje až do převodu do praxe. Od roku 1999 do roku 2011 byl Curbach mluvčím Centra pro spolupráci SFB (Sondernforschungbereich) 528 s názvem "Textilní výztuže pro zesílení a sanace konstrukcí“. Jako součást tohoto výzkumného programu byl vyvinut a zkoumán nový kompozitní materiál vyrobený z vysokopevnostního jemnozrnného betonu a vysokohodnotných vláken (vyrobených z různých materiálů, jako je alkalicky rezistentní sklo a pozdějších fázích výzkumu především uhlíková vlákna). Nově vyvinutý matriál byl také odzkoušen v praxi v pilotních projektech ve spolupráci s firmami, především ze stavební branže.  Manfred Curbach je vedoucím konsorcia v jednom z deseti projektů, které jsou financovány z projektu spolkového ministerstva pro vzdělání a výzkum (Bundesministerium für Bildung und Forschung, BMBF) s názvem Zwanzig20 až do výše 45 milionů eur. Cílem tohoto konsorcia C³ - Carbon Concrete Composite je podpora zavedení zcela nového způsobu výstavby na základě betonu s uhlíkovou výztuží (Carbonbeton) do praxe.  Dalšími výzkumnými tématy jsou materiálové chování betonů při víceosém zatěžování nebo při vysokých rychlostech deformace.

Zatížení rázem (impact).

Manfred Curbach pracuje v základním výzkumu na tématu vysokorychlostní dynamika a zatížení betonu a betonových konstrukcí rázem. K této problematice vytvořil globálně uznávané centrum.

Víceosé namáhání.

Manfred Curbach se intenzivně podílel na výzkumu chování obzvláště vysokopevnostního a vysokohodnotného betonu při víceosém zatížení. V tomto, z experimentálního i teoretického hlediska vysoce náročném předmětu, založil a vedl Curbach výzkumnou skupinu.

Mosty.

Organizací každoročního symposia o mostním stavitelství „Dresdner Brückenbausymposium“ se prof. Curbachovi podařilo vytvořit národní a posléze i mezinárodní platformu pro setkávání projektantů a expertů z oboru mostního stavitelství. Prostřednictvím tohoto sympozia, ale také díky vlastním návrhům, výpočtům a realizaci velkých mostů se Curbach podílí na vývoji mostního stavitelství v Německu.

Historie použití železobetonu.

Prostřednictvím výzkumu národních i mezinárodních dějin železobetonové výstavby zvýšil Curbach celosvětové povědomí betonářské komunity o vlastní historii.

Členství v organizacích.

Od roku 1999 je členem vědecké redakční rady časopisu Beton- und Stahlbetonbau, od roku 2010 je vedoucím německé delegace Mezinárodní federace pro konstrukční beton (fédération internationale du béton, fib) a od února 2012 je členem kontrolní komise Německé společnosti pro výzkum (Deutsche Forschungsgemeinschaft, DFG). Je členem představenstva a výzkumného poradního výboru německého výboru pro železobeton (Deutscher Ausschuss für Stahlbeton, DAfStb), kde byl v letech 2004 až 2012 předsedou výkonné rady. Od roku 2002 do roku 2008 byl členem senátu Německé společnosti pro výzkum (DFG) a od roku 2003 do roku 2008 předsedou představenstva společnosti německých inženýrů pro pozemní stavitelství (VDI-Gesellschaft Bautechnik). Curbach je od roku 2011 členem vědeckého poradního výboru Spolkového institutu pro vodní stavitelství (Bundesanstalt für Wasserbau, BAW) a od roku 2015 je předsedou tohoto výboru.  Dále vede Curbach německou delegaci v Mezinárodní federaci pro konstrukční beton, fib (fédération internationale du béton) a předsedá pracovním skupinám pro textilní beton a pro historii betonových konstrukcí.

Ocenění.

Patnáctého listopadu 2011 získal Manfred Curbach čestný doktorát z univerzity v Kaiserslauternu za vynikající vědecké úspěchy v oblasti stavebního inženýrství, za důslednou aplikaci výsledků výzkumu do stavební praxe a za jeho příkladnou osobnost.  Od června 2013 je Curbach členem Leopoldina – německá národní akademie věd. V roce 2017 získal tu čest pronést prestižní vánoční přednášku Leopoldina. V září 2014 udělila společnost německých inženýrů VDI-Gesellschaft Bauen und Gebäudetechnik na své výroční konferenci Manfredu Curbachovi ocenění za vynikající úspěchy v oblasti stavebních technologií (Wolfgang-Zerna-Ehrenmedaille).  V roce 2016 byl Curbach zvolen do Saské akademie věd.  V roce 2016 obdržel Manfred Curbach spolu s Chokri Cherifem a Petrem Offermannem německou cenu budoucnosti (Deutschen Zukunftspreis), která je udělována německým spolkovým prezidentem.  V roce 2019 mu bude uděleno ocenění Carl-Friedrich-Gauß-Medaille.

Publikace.

Další publikace.

Podrobný seznam publikací je k dispozici na internetových stránkách katedry pro betonové konstrukce univerzity TU Dresden.

Manfred Curbach (* 28. září 1956, Dortmund) je německý stavební inženýr a univerzitní profesor. Je jednou z předních osobností ve vývoji textilního betonu, resp. betonu s uhlíkovou výztuží.

Manfred Curbach (born 28 September 1956 in Dortmund) is a German civil engineer and university professor. He is a leading researcher in the development of textile-reinforced concrete and carbon reinforced concrete respectively.


Teorie.

Slovy Ervinga Goffmana: „Všichni hrajeme divadlo.“ Obdobnou myšlenku vyjádřil již kdysi Shakespeare: „Celý svět je jeviště a všichni lidé na něm jen herci.“ Goffman ve své publikaci "The Presentation of Self in Everyday Life" představuje chování – performance (do kterého spadá samozřejmě i řeč – performativita) jako škálu možných reakcí od upřímnosti až k cynismu a dodává, že jejich užití nezávisí na individuální identitě člověka, ale odvíjí se od konkrétní situace, ve které se člověk nachází.

Paradox performativity.

Pokud je jako hnací motor komunikace vnímána singularita (chuť objevit něco nového a jedinečného), pak performativita popírá svou vlastní funkci. Aby mohla být singularita zachycena, musí podléhat iterabilitě (opakovatelnosti), čímž už ale dochází k jejímu zkreslení a neúplnosti. Performativita má za úkol udržet v chodu systém (jazyk, sdělitelnost, pravidlo, zákon, status quo), ale přitom jej nevyhnutelně postupně mění a nakonec i ruší. Singularitu nezprostředkuje a regularitu neudrží.

Historie.

John Langshaw Austin.

Historie tohoto pojmu sahá až do padesátých let 20. století. Britský filozof John Langshaw Austin, tehdy inspirovaný Georgem E. Moorem a Ludwigem Wittgensteinem, tvrdil, že užívání jazyka je specifickým druhem jednání, které má svůj cíl a které vyvolává jisté účinky. Podle Austina existují situace, kdy vykonání určité činnosti je zcela nerozlučně spjato s vyslovením nějaké výpovědi. Jeho úvahy o tzv. performativních výpovědích a o různých typech řečových promluv tvoří základy významné teorie řečových aktů. Austin zde odlišil akty konstativní (pouze situaci popisují) od aktů performativních (jejich pronesením vytváří danou situaci).To, co jazyk a jeho prostřednictvím mluvčí činí, poskytlo četné impulzy pro výzkum nejen v oblastech filozofie jednání, pragmatiky, sociolingvistiky, textové lingvistiky, ale i stylistiky, literární vědy, genderových studií atd.  John L. Austin přiřadil název „perfromativní výpověď“ k situaci, kdy říkání něčeho znamenalo spíše něco dělat, než jen informovat o realitě nebo ji popisovat – vyslovit větu znamená udělat to, nejen popisovat svůj úkon. Ve své knize "Jak udělat něco slovy" tvrdí, že žádná z citových výpovědí není ani pravdivá, ani nepravdivá. Vycházíme z toho, že naše aktivita je prostě zjevná, a nemusíme ji tedy nijak dál dokazovat.

John Searle.

Současný americký filozof John Roger Searle většinově s Austinem souhlasí, avšak kritizuje například jeho nejednotný princip klasifikace nebo zmatek mezi slovesy a skutky. Na rozdíl od Austina, který si myslí, že všechny ilokuční akty potřebují specifické lingvistické instituce, Searle ignoruje nutnost jejich kontextu. Tvrdí, že je možné je nahradit tzv. jazykovými prostředky.

Jacques Derrida.

Realizace řečových aktů je velmi krátkým procesem, který závisí na neustálém performování, jež udržuje jejich status v chodu a aktuálnosti. Komunikace není samozřejmostí. Proto je třeba performativní akty neustále udržovat v platnosti. Jacques Derrida popisuje ve své knize "Síla zákona", že ani zákon není založen na nějaké esenci, která by jej popisovala. Sám sebe dělá řečovým aktem. Spravedlivé rozhodnutí je podle Derridy performativním výkonem.

Judith Butler.

Americká filozofka a teoretička genderových studií Judith Butler propojila performativitu právě s její prací na poli genderu. Dříve se předpokládalo, že identita jedince je zdrojem druhotných znaků jako je právě řeč nebo gesta. Butler toto tvrzení převrátila a tvrdí, že řečové akty a neverbální komunikace naopak definují jedincovu identitu. To ji také později vedlo k poznání, že gender (pohlaví, jako které se identifikuji – nezávislé na biologickém pohlaví) je pouze sociální konstrukt a projevy, ze kterých chápeme, že např. muž je muž, jsou pouze projevy vštípené (naučené) společností a mohou být změněny.

Performativita v žurnalistice.

Hanns Joachim Friedrichs, německý novinář, v noci z 9. na 10. listopadu 1989 oznámil, že brány Berlínské zdi jsou otevřeny dokořán („die Tore in der Mauer stehen weit offen“). Ve skutečnosti ale v tu chvíli byly brány stále ještě uzavřeny. Až následně po této zprávě se vydaly tisíce obyvatel východního Berlína pochodovat ke zdi a donutily stráže brány otevřít. Ve smyslu performativity tedy Friedrichs svými slovy změnil myšlenky v realitu.

Performativita (z lat. "performāre" – ztvárnit, stvořit) je specifickým druhem performance (vystoupení), zabývající se jazykem (verbálním i neverbálním) jako schopností realizovat myšlenky a názory, neboli převést ideu v čin. Performativita se soustředí na čirou přítomnost (spojeno s originalitou, neopakovatelností). Jedná se o singulární zkušenost, kterou nelze převést na pravidelnost kódu. S pojmem performativita pracuje mnoho vědních oborů, např. sociologie, filosofie, psychologie, antropologie, ale také lingvistika či divadelní věda.

In the philosophy of language and speech acts theory, performative utterances are sentences which not only describe a given reality, but also change the social reality they are describing.  In his 1955 William James lecture series, which were later published under the title "How to Do Things with Words", J. L. Austin argued against a positivist philosophical claim that the utterances always "describe" or "constate" something and are thus always true or false. After mentioning several examples of sentences which are not so used, and not truth-evaluable (among them nonsensical sentences, interrogatives, directives and "ethical" propositions), he introduces "performative" sentences or illocutionary act as another instance.