Život.

Mládí, rodina a studium.

Narodil se v Londýně, v rodině saského průmyslníka Adolpha Heinricha Suesse. Když mu byly tři roky, přestěhovala se jeho rodina do Prahy. Studoval na gymnáziu v Praze a od roku 1845 ve Vídni. Českou metropoli opustil ve čtrnácti letech, kdy natrvalo přesídlil do Vídně. Od roku 1846 studoval na vídeňské polytechnice. Během revolučního roku 1848 byl členem akademické legie. Od podzimu 1848 přešel na studium na pražské polytechnice. Školu ovšem nedokončil kvůli zatčení pro účast na revolučním spiknutí. Pro nedostatek důkazů byl ale propuštěn. K zatčení došlo v roce 1851.  Byl evangelického vyznání. Jeho otec byl křesťan, matka židovka. Sám tvrdil, že není židem. Byl nicméně členem rakouské společnosti pro boj s antisemitismem.  Jeho syn Franz Eduard Suess (1867–1941) se stal rovněž geologem, velmi intenzivně se zabýval oblastí Českomoravské vrchoviny a Moravy. Pomohl popsat geologickou stavbu Českého masívu (zejména v práci "Bau und Bild der böhmischen Masse").

Vědecká a akademická činnost.

Geologie ho fascinovala od mládí. Během studií v Praze navštěvoval pražské muzeum a podnikal výlety do okolí města za fosilními nálezy. Od roku 1849 opět bydlel ve Vídni. Své první práce vydal v roce 1851, pojednávaly o graptolitech českého siluru a o geologii Karlových Varů.  V letech 1852-1856 byl asistentem ve vídeňském "Hofmuseu" (dnes "Naturhistorisches Museum"). Místo dostal i přes špatnou recenzi, kterou o něm napsal Joachim Barrande. V té době publikoval články o anatomii a klasifikaci ramenonožců a amonitů. V roce 1857 se stal neplaceným mimořádným profesorem paleontologie na Vídeňské univerzitě, roku 1862 mimořádným profesorem geologie a od roku 1867 byl řádným profesorem Vídeňské univerzity. V roce 1888/1889 zastával funkci rektora Vídeňské univerzity. Od roku 1901 byl emeritním profesorem.  V roce 1860 se stal korespondenčním členem Císařské akademie věd ve Vídni. Od roku 1867 byl jejím řádným členem, v období let 1885–1890 působil coby její tajemník, pak od roku 1893 do roku 1898 jako její viceprezident a v letech 1898–1911 byl prezidentem akademie.

Politická činnost.

Byl rovněž veřejně a politicky aktivní. V letech 1863–1873 a 1882–1886 byl členem vídeňské obecní rady. Zde se zasadil o výstavbu vídeňského vodovodu a regulaci Dunaje. Vodovod měřil 112 kilometrů a přivedl do Vídně čerstvou vodu z Alp. Dokončen byl roku 1873.  Dlouhodobě zasedal jako poslanec Dolnorakouského zemského sněmu, kam nastoupil roku 1869 a členem sněmu zůstal až do roku 1896. Zastupoval kurii měst, obvod Vídeň II (s výjimkou let 1888/1889, kdy na sněmu zasedal coby virilista (tedy poslanec z titulu své funkce rektora univerzity). V letech 1870–1874 byl rovněž členem zemského výboru, ve kterém se angažoval hlavně v zavádění zákona o národních školách.  Byl také poslancem Říšské rady (celostátního parlamentu Předlitavska), kam nastoupil v prvních přímých volbách roku 1873 za kurii městskou v Dolních Rakousích, obvod Vídeň, II. okres. Mandát zde obhájil ve volbách roku 1879, volbách roku 1885 a volbách roku 1891. V roce 1873 se uvádí jako Dr. Eduard Sueß, univerzitní profesor, bytem Vídeň.  V roce 1873 do parlamentu nastupoval za blok německých ústavověrných liberálů (tzv. Ústavní strana, centralisticky a provídeňsky orientovaná), v jehož rámci představoval staroněmecké (staroliberální) křídlo. V roce 1878 zasedal v staroněmeckém poslaneckém Klubu levice. Jako ústavověrný poslanec se uvádí i po volbách roku 1879. Na Říšské radě se v říjnu 1879 uvádí jako člen staroněmeckého Klubu liberálů ("Club der Liberalen"). Od roku 1881 byl členem klubu Sjednocené levice, do kterého se spojilo několik ústavověrných (liberálně a centralisticky orientovaných) politických proudů. Za tento klub uspěl i ve volbách roku 1885. Po rozpadu Sjednocené levice přešel do frakce Německorakouský klub. V roce 1890 se uvádí jako poslanec obnoveného klubu německých liberálů, nyní oficiálně nazývaného Sjednocená německá levice. I ve volbách roku 1891 byl na Říšskou radu zvolen za klub Sjednocené německé levice.  Zemřel v dubnu 1914 a je pohřben v Marzu v dnešním Burgenlandu.

Dílo.

V roce 1875 Suess vydal malou knihu s názvem "Die Enstehung der Alpen" ("Původ Alp"). Zde tvrdil, že to horizontální pohyby litosféry (spíše než vertikální zdvih, jak se dosud soudilo) hrály rozhodující roli při vytváření pohoří, skládáním příkrovů. Suess předpokládal, že sopečná činnost (zejména magmatické aktivity) byly důsledkem tvorby hor, spíše než jejich příčinou (což byla do té doby převládající představa).  V letech 1883 až 1909 publikoval čtyřdílné pojednání o geologické struktuře planety nazvané "Das Antlitz der Erde" ("Tvář země"). Kniha se stala populární učebnicí na mnoho let. Rozvíjel v ní názory na vývoj vztahů mezi geologií severní Afriky a Evropy. Dospěl nakonec k názoru, že horniny dnes budující Alpy byly kdysi mořským dnem, které patřilo ke Středozemnímu moři. Přesto, že se neopíral o teorii deskové tektoniky (protože v té době byla obecně uznávána pouze teorie geosynklinál) správně předpokládal existenci rovníkového praoceánu, který pojmenoval Tethys.  Mezi další objevy v knize "Tvář Země" patřilo poukázání na existenci fosílií stejné glossopterisové flóry v Jižní Americe, Africe a Indii (později po jeho smrti byla glossopterisová flóra nalezena i v Antarktidě), z čehož Suess vyvozoval, že tyto dnes vzdálené kontinenty byly kdysi spojeny do jednoho kontinentu, který pojmenoval Gondwana (superkontinent se dle něj skládal z Jižní Ameriky, Afriky, Arabského poloostrova, Indie, Austrálie a Antarktidy). Předpokládal však, že kontinenty byly vždy na svém místě a pevnina mezi nimi byla později zaplavena mořem. Dnes převládá spíše představa, že byly tyto kontinenty nahloučeny u sebe a v juře až křídě se začaly vzdalovat.  V této práci Suess též poprvé použil termín biosféra, který dále rozpracoval Vladimir Ivanovič Vernadskij v roce 1926. Suess je též někdy považován za jednoho z prvních ekologů.  Zavedl rovněž pojem Eurasie, neboť z geologického hlediska nelze Evropu a Asii považovat za oddělené kontinenty, jejich dělení má význam politický a historický.

Ocenění.

Za zásluhy v oboru geologie byl Eduard Suess v roce 1896 vyznamenán Wollastonovou medailí londýnské Geologické společnosti. V roce 1903 mu londýnská Královská společnost udělila Copleyho medaili. Jeho jméno nese Suessův ledovec a hora Mount Suess v Transantarktickém pohoří ve Viktoriina země. Je po něm pojmenován kráter Suess na Měsíci a stejnojmenný útvar na Marsu.  Od roku 1880 byl členem korespondentem Bavorské akademie věd, od roku 1898 členem Národní akademie věd Spojených států amerických a od roku 1900 zahraničním členem Pruské akademie věd. Od roku 1894 byl předsedou „Německé společnosti přírodovědců a lékařů“, od roku 1910 čestným předsedou německého Geologického spolku ("Geologische Vereinigung").  Rakouská geologická společnost na jeho počest uděluje od roku 1918 Medaili Eduarda Sueße, která je spojena s doživotním čestným členstvím.

Eduard Suess, též Eduard Sueß (20. srpna 1831 Londýn – 26. dubna 1914 Vídeň), byl rakouský geolog a paleontolog, profesor na Vídeňské univerzitě. Jako první vyslovil hypotézu o existenci prakontinentu, tzv. Gondwany. Za jeho života byly ceněny jeho příspěvky věnované tektonice, zvláště pak orogenezi (horotvornému procesu). Na příkladu Alp vysvětlil vznik pásemných pohoří nasunováním příkrovů. Působil i jako politik, byl poslancem Říšské rady.

Eduard Suess (; 20 August 1831 – 26 April 1914) was an Austrian geologist and an expert on the geography of the Alps. He is responsible for hypothesising two major former geographical features, the supercontinent Gondwana (proposed in 1861) and the Tethys Ocean.


Pozadí.

Bitva byla součástí prusko-rakouské války, jež byla vyústěním sporů Pruska a Rakouska o dominanci v Německého spolku a obsazením Holštýnska Pruskem.. Rakousko vyhlásilo Prusku válku 17. června 1866.

Průběh bitvy.

Rakouským spojencem bylo Sasko, pruským Itálie, která hodlala připojit ke svému státu Benátsko, patřící dosud Rakousku. Rakouská armáda se tak musela rozdělit na dvě části – početnější severní, která se soustředila v příhraničním prostoru s Pruskem, tedy převážně v českých zemích, a jižní, která se připravovala na boj v ohroženém Benátsku. V Itálii se v bitvě u Custozy podařilo početně slabším rakouským silám italskou armádu porazit; k rozhodujícím střetům však došlo na severu.  Dne 23. června vstoupila pruská vojska do Čech, a to ve třech proudech, které se dle plánu náčelníka pruského generálního štábu Helmuta von Moltke měly spojit v místě následujícího bojiště. Prusové překročili hranice monarchie u Rumburka (Labská armáda), Liberce (1. armáda) a u Trutnova a Náchoda (2. armáda).  Velitelem rakouské severní armády byl polní zbrojmistr Ludwig von Benedek, saská vojska vedl korunní princ Albert, pruským vojskům velel generál Steinmetz.

Závěrečné fáze bitvy.

Po prohrané bitvě u Mnichova Hradiště (28. června 1866) ustupovala rakouská a saská vojska za ranních hodin 29. června 1866 od Sobotky a Libáně k Jičínu, kde došlo k několika střetům s pruskou armádou. Kromě Jičína bitva zasáhla i řadu okolních obcí, zejména na sever od Jičína – Ohařice, Ohaveč, Horní Lochov, Prachov, Jinolice, Podůlší, Holín, Železnice a Dílce. K těžkým bojům došlo mj. v Dílcích, Železnici a Prachovských skalách. Bojů v Prachovských skalách se zúčastnil i slavný 35. pěší pluk z Plzeňska, jež byl však poté u Jičína z větší části zajat Prusy. K poslední fázi bitvy došlo přímo na jičínském náměstí, kde se vítězní Prusové střetli se saskou brigádou plukovníka Hausena.  Prohraná bitva u Jičína měla za následek ne zcela koordinovaný ústup za nepříznivých podmínek. To dokazuje i nález opuštěného vozu, v němž Prusové našli přes 80 000 marek ve stříbře. Šlo o saský vůz patrně s brigádní pokladnou. Rakouská a saská vojska ustoupila směrem na východ; poté následovala bitva u Hradce Králové 3. července 1866.  Za hlavní příčinu porážky rakouských vojsk je považována zastaralá taktika. Rakouští vojáci byli vycvičeni dle předpisu z roku 1862 především k útoku na bodák, zatímco Prusové využívali palebnou sílu pokročilých pušek, tzv. jehlovek. Mezi prvními oběťmi byli zpravidla důstojníci, kteří jeli do boje na koni a byli tak ideálním cílem pro pruské jehlovky. Bodákovou taktiku ovšem prosazoval i pruský korunní princ Bedřich Vilém, pod dojmem francouzského vítězství ve válce roku 1859; náčelník pruského generálního štábu von Moltke byl ale jiného názoru a roku 1861 vydal výcvikový předpis, ve kterém útok na bodák ustoupil boji palbou.  Nedlouho po bitvě u Jičína byl ze své funkce odvolán velitel c.k. I. armádního sboru, generál jízdy Eduard hrabě Clam-Gallas. Zejména mu byl vyčítán ústup od Jičína v momentě, kdy se bitva zdála být pro rakousko-saskou armádu v nadějné fázi. Prusové byli zastaveni, někde dokonce nastupovali císařští vojáci do protiútoku. Rozkaz k ústupu vše změnil, došlo k chaosu. Tento rozkaz byl navíc doručen s několikahodinovým zpožděním. Nebýt tohoto zpoždění, bitva u Jičína by se pravděpodobně nekonala, nebo alespoň ne v takovém rozsahu. Hrabě Clam-Gallas byl odvolán a vyšetřován; spolu s ním další velitelé včetně Benedeka. Nakonec byl shledán nevinným, sám císař František Josef I. dne 13.10.1866 poslal Clam-Gallasovi osobní dopis, ve kterém se mu dostalo satisfakce.  V rozporu s manifestem rakouského císaře ze dne 17. června 1866, kde hovořil o „válce Němců s Němci“, bylo národnostní složení rakouských vojsk velmi pestré – od Čechů přes Slováky až po Italy. V bitvě u Jičína 29. června 1866 nebojoval jediný c.k. prapor či pluk, který by byl doplňován v německy mluvící části Rakouska.

Důsledky.

Jičín i okolní obce utrpěly nejen samotnými boji, provázenými četnými požáry a zničení úrody na polích, ale i vojenským rekvírováním a drancováním. Mezi další oběti pruské okupace je třeba počítat i stovky civilních obětí následné epidemie cholery.  Vzhledem k panujícímu vedru v den bitvy i dnech následujících byli padlí obou stran co nejrychleji pohřbíváni. Protože padlých bylo mnoho a civilních osob k pomoci málo, byli padlí vojáci často pochování přímo v místě nálezu a jen výjimečně snášení do společných hrobů. Již brzy po prusko-rakouské válce roku 1866 vznikaly na hrobech padlých vojáků pomníky. Stavěly je důstojnické sbory pluků a praporů svým padlým kamarádům, rodiny svým drahým a budovala je také ministerstva válek všech tří bojujících stran i nejrůznější spolky. Později byla řada pomníků padlých důstojníků i vojínů z širokého okolí přenesena na vojenský hřbitov u Kbelnice, zřízený v roce 1891 a v letech 1904-1906 bylo vybudováno Ossarium v podobě secesní kaple podle projektu ředitele hořické kamenické školy Václava Weinzettla.

Připomínky bitvy.

Bitvu u Jičína a místa a události s ní spojené připomíná stejnojmenná naučná stezka, kterou spravuje Komitét pro udržování památek z války roku 1866 se sídlem v Hradci Králové.  Kromě kbelnického hřbitova a naučné stezky je k vidění i expozice v Muzeu a galerii Jičín.

Bitva u Jičína () byla bitva prusko-rakouské války (též nazývané sedmitýdenní). Odehrála se 29. června 1866. Bojovalo zde Prusko proti Rakouskému císařství a Saskému království. Bitva se odehrála ve městech Jičín, Železnice a v jejich okolí. Skončila vítězstvím Pruska.

The Battle of Gitschin or Jičín () was a battle of the Austro-Prussian War on 29 June 1866, ending with a Prussian victory over the Austrian forces. There is a memorial there today at Jičín in the Czech Republic.


Výskyt.

Arkticko-alpínský druh vyskytující se hlavně v severském pásmu Evropy a Severní Ameriky. V jižněji položených krajích osídlil pouze hornaté oblasti, např. Pyreneje, Alpy, Českou vysočinu, Karpaty i Dinary na Balkáně. V České republice roste tento reliktní druh výhradně v subalpínském pásmu v Krkonoších a Hrubém Jeseníku.

Ekologie.

Vlhkomilný poloparazit jenž se vyskytuje hlavně na prameništích, ve vlhkých skalních štěrbinách a karech, někdy i v zavlhlých trávnících s nízkými rostlinami. Požaduje trvale či periodicky vlhkou půdu se zásaditou reakcí a dobře zásobenou živinami, obvykle se vyskytuje na vápencích nebo zásaditých vyvřelých či metamorfovaných horninách. Dokáže růst i ve vysoké nadmořské výšce, většinou až nad horní hranici lesa. V Alpách se lze s lepnici alpskou setkat i ve výšce 3000 m. Fenologické optimum růstu tohoto hemikryptofytu je v závislosti na abiotických faktorech od června do srpna.  Rostlina má v listech přítomen chlorofyl a dokáže zužitkovat sluneční záření, od okolních rostlin však svými specializovanými kořínky s haustorii čerpá vodu a minerální látky potřebné hlavně k vytváření květů. Parazituje široký sortiment rostlin, například děhel lesní, pcháč bahenní, tužebník jilmový, štírovník bažinný a téměř všechny traviny. Rozmnožuje se jak oddenky, tak i semeny. Její listy obsahují mj. voňavé a těkavé látky: alfa-pinen, z-3-hexen, z-3-hexenylacetat, fenylacetaldehyd a fenylacetonitril.

Popis.

Poloparazitická, vytrvalá, řídce trsnatá bylina vyrůstající z větveného oddenku. Vzpřímená nebo vystoupavá lodyha bývá jednoduchá a průměrně 10 až 25 cm vysoká. Je tupě čtyřhranná, často načervenalá a ve spodní části má roztroušené jednoduché a v horní části husté žláznaté chlupy. Lodyha je dole porostlá listy šupinovitými a výše listy bylinnými, ty jsou vejčité, tmavě zelené až nafialovělé a 10 až 25 mm dlouhé. Vyrůstají vstřícně a téměř kolmo na lodyhu, jsou přisedlé srdčitou bázi, na vrcholu jsou zahrocené a po obvodě pilovité. Povrch mají hustě žilnatý a oboustranně chlupatý.  Listy se směrem vzhůru zmenšují a přecházejí v chlupaté nafialovělé až fialové listeny. Z jejich úžlabí rostou šikmo vzhůru krátce stopkaté oboupohlavné květy. Vytvářejí vrcholové hlávkovitě stažené květenství které se postupně prodlužuje v jednostranný klas. Jejich nafialovělý zvonkovitý kalich je žláznatě chlupatý a má čtyři ostře špičaté cípy. Asi 2 cm dlouhá, karmínově fialová koruna s úzkou trubkou je dvoupyská. Mírně delší horní pysk je rovný nebo jen mírně zahnutý a dolní je mělce trojlaločný. V trubce koruny jsou čtyři tyčinky se šípovitými prašníky a jedna dlouhá čnělka s bliznou. Rostliny kvetou od června do srpna a jsou opylovány hmyzem. Plodem je vejčitá, z boku stlačená, dvojdílná tobolka asi 10 mm dlouhá obsahující drobná semena. Ploidie druhu je 2n = 24. Smutně zbarvené květy nesou jméno předčasně zemřelého holandského lékaře J. Bartsche (přítel C. Linné).

Ohrožení.

Lepnice alpská se vyskytuje pouze na několika málo stanovištích a její početní stavy vykazují mírně klesající tendenci. V „Červeném seznamu cévnatých rostlin České republiky z roku 2012“ je odborníky klasifikována jako silně ohrožený druh (C2r).

Externí odkazy.

Lepnice alpská ("Bartsia alpina") je nízká, vzácně se vyskytující poloparazitická rostlina, která je však díky svému charakteristickému zbarvení (přecházejícímu od zelené až po tmavě fialovou) jen stěží přehlédnutelná. Je to jediný druh rodu lepnice, který v české přírodě roste.

Bartsia alpina is a species of perennial flowering plant, known by the common name alpine bartsia or velvetbells. It is found in the mountainous regions of Europe and also occurs in Iceland, Greenland and north‐eastern Canada.


Tvrzení proponentů.

Principem SI má být nalezení dokonalého vyvážení lidského těla ve vztahu ke gravitačnímu poli, v němž se tělo vzpřímeně pohybuje. Gravitace je tak v SI považována za velmi významný faktor. V ideálním případě je prý tělo gravitaci dokonale přizpůsobeno a jeho pohyb je plynulý a energeticky nenáročný. Naopak tělo, které je dezintegrované – vyosené, údajně funguje s větší energetickou náročností a tím i s větším opotřebováváním. Pomáhat si má tím, že ve fasciální (povázkové) tkáni vytváří tuhé opory, které mohou pohyb zhoršovat, omezovat nebo způsobovat bolest. To má vést ke zhoršení zdravotního stavu nejen na úrovni pohybového aparátu.  Terapie podle SI se snaží během deseti základních sezení uvolnit fasciální tkáně tak, aby se obnovila domnělá přirozená rovnováha těla vůči gravitaci. Uvolňování fasciální tkáně se děje pomocí patentované manuální terapie. Během deseti hodin terapeut pracuje v pojivové tkáni celého těla. Výsledkem je údajně integrované tělo, na které působí gravitace "reflexně".  Ve světě se metoda vyučuje na několika školách, např. "The Guild for Structural Integration". V České republice existuje Česká asociace strukturální integrace, která je členem mezinárodní asociace SI (IASI).

Kritika metody.

Ač Idě Rolfové nelze upřít správné anatomické a kineziologické postřehy, obecná fyzioterapie a v českém prostředí zejména odkaz Pražské myoskeletální školy, tuší v jejím důrazu na měkké fascie pouhou reakci na chiropraktiky, kteří nadužívají nárazové manipulace tkání tvrdých (lupnutí v páteři a kloubech). Podobně je v Rolfingu otazný patentovaný systém vzdělávání, cena terapií a "ucelená série" 10 sezení.  Neexistují žádné nezávislé a věrohodné důkazy, že Rolfing je účinný v léčbě jakýchkoli zdravotních či psychických problémů.  Domněnky Rolfingu o paměťovém ukládání traumatických zážitků do různých částí těla nebo o asociaci emocí měkkými tkáněmi, byly popsány jako pseudovědecké.  Skeptici Rolfing kritizují kvůli absenci vědecké podpory pro jeho diagnostické a léčebné metody. Proto byl Rolfing zahrnut na seznam metod považovaných za šarlatánství.

Rolfing, původní název strukturální integrace (dále jen SI), známý také pod názvem Rolfterapie, je alternativní manuální terapie vytvořená dr. Idou Rolf (USA) , propagovaná "The Rolf Institute of Structural Integration", která vlastní ochranné známky Rolfing® a Rolfer®.

Rolfing () is a form of alternative medicine originally developed by Ida Rolf (1896–1979) as Structural Integration. It is typically delivered as a series of ten hands-on physical manipulation sessions sometimes called "the recipe". It is based on Rolf's ideas about how the human body's "energy field" can benefit when aligned with the Earth's gravitational field. Practitioners combine superficial and deep manual therapy with movement prompts. The process is sometimes painful. It is not known whether Rolfing is safe.  The principles of Rolfing contradict established medical knowledge, and there is no good evidence Rolfing is effective for the treatment of any health condition. It is recognized as a pseudoscience and has been characterized as quackery.


Život.

Její matka Irma Martensová byla z komunity mennonitů, které na území Ruské říše kdysi pozvala Kateřina II. Mluvila mennonitskou dolní němčinou ("plattdeutsch"). Její otec, Eugen Hörmann byl roku 1937 zatčen NKVD, obviněn ze špionáže a popraven. Anna a její matka pak žily ve velice těžkých podmínkách v Taškentu, v Kyrgyzstánu a Kazachstánu; v té době zemřel i Annin mladší bratr. Její matka se pak vdala za Germana Bernera, příslušníka polské armády v SSSR ("Ludowe Wojsko Polskie"). Irma s Annou dostaly díky tomu povolení se po válce, roku 1946, v Anniných deseti letech, přestěhovat do polského Slezska, nejprve do města Nowa Ruda, roku 1949 pak do Vratislavi (Wrocławi). Anna se rychle naučila polsky a její komplikovaný původ byl na dlouhá léta zakryt rouškou tajemství. Vystudovala nejprve geologii na Vratislavské univerzitě.  Právě zde, ve studentském prostředí, začala koketovat se zpěvem a divadlem, nejprve na prknech divadla "Kalambur". Zlomem v její kariéře se stal rok 1964, kdy vyhrála Festival polské písně v Opole ("Krajowy Festiwal Piosenki Polskiej w Opolu"), a to s písní "Tańczące Eurydyki". O rok později definitivně získala statut hvězdy, když vyhrála známý festival v Sopotech. Roku 1967 se zúčastnila Festivalu San Remo v Itálii, bohužel se však v Itálii též těžce zranila při autohavárii. Upadla dokonce do komatu a lékaři nevěřili v její přežití. Po probrání z komatu byla prognóza, že už nebude nikdy chodit, ani zpívat. To se však nakonec nepotvrdilo, byť rehabilitace si vyžádala několik let a na pódia se vrátila až roku 1972. Její „zmrtvýchvstání“ bylo v Polsku senzací a při jejím prvním živém vystoupení po pěti letech ji čekal čtyřicetiminutový aplaus ještě předtím, než začala zpívat. V 70. letech pak prožila vrchol slávy, když koncertovala, krom Polska a SSSR, též v Belgii, Německu, USA, Kanadě a Austrálii. Hrála též ve filmu Andrzeje Wajdy "Krajina po bitvě" ("Krajobraz po bitwie") z roku 1970. Nazpívala i několik filmových písní, nejznámější je "Echo ľubvi" k filmu režiséra Jevgenija Matvejeva "Osud". Těsně před smrtí se dala pokřtít.

Odkaz.

Roku 2012 byl o jejím životě natočen koprodukční televizní seriál "Anna German", titulní role se zhostila litevská herečka Joanna Moro.

Anna Wiktoria German-Tucholska (14. února 1936 Urganč (Uzbekistán) – 25. srpna 1982 Varšava) byla polská zpěvačka narozená na území dnešního Uzbekistánu (tehdy Sovětský svaz) v rusko-německé rodině. Zpívala hlavně polsky a rusky, ale také anglicky, italsky, španělsky, německy či mongolsky. Nejpopulárnější byla v 70. letech 20. století, krom Polska také hodně v SSSR.

Anna Wiktoria German-Tucholska (14 February 1936 – 25 August 1982) was Polish singer, immensely popular in Poland and in the Soviet Union in the 1960s–1970s. She released over a dozen music albums with songs in Polish, as well as several albums with Russian repertoire. Throughout her music career, she recorded songs in seven languages: Polish, Russian, German, Italian, Spanish, English and Latin.


Život.

Narodil se 11. května 1859 v Liptovském Mikuláši, v části Vrbica-Hušták č. 26 (dle tehdejšího číslování) do evangelické rodiny řemeslníka Ondreje Stodoly a Anny, rozené Kováčové. Jako datum narození se v literatuře uvádí 10. květen 1859, liptovskomikulášská matrika však jednoznačně uvádí jako den narození až 11. květen. Týden po narození dostal při křtu jména Aurel Bohuslav. Lidovou školu vychodil v Liptovském Mikuláši. Navštěvoval pak německou reálku v Levoči, maturoval na Vyšší státní reálce v Košicích. Od roku 1876 studoval na technice v Budapešti a od roku 1877 strojní inženýrství v Curychu. Mezi lety 1880 a 1882 pracoval ve Strojírnách státních uherských železnic v Budapešti. V roce 1883 pokračoval ve studiu na Vysoké škole technické v Charlottenburgu a studia ukončil v roce 1884 na pařížské Sorbonně. Od roku 1884 působil v Praze, v Českomoravské strojírně, ale po krátkém čase přešel do Strojírenské společnosti Ruston a spol. V roce 1892 přijal místo docenta na Spolkové polytechnické škole v Curychu, na níž se brzy stal profesorem (1893) a působil tam až do svého odchodu do důchodu v roce 1929. Jeho žákem zde byl i Albert Einstein. Zemřel 25. prosince 1942 v Curychu. Od roku 1989 je pohřben v Liptovském Mikuláši.

Dílo.

Ve své vědecké práci se zaměřoval na oblast teorie automatické regulace strojů, položil vědecké základy projektování a stavby parních a spalovacích turbín. Jeho výpočty a konstrukce daly základ tomuto odvětví strojírenství. Pro páru vypočítal a aplikoval tzv. Mollierův entropický diagram, který stále doplňoval. Ve spolupráci s chirurgem Ferdinandem Sauerbruchem zkonstruoval roku 1915 pohyblivou umělou ruku, tzv. Stodolovu ruku. Na stejném principu byly založeny i protézy chodidel a nohou.  Byl konstruktérem prvního tepelného čerpadla na světě. Jeho tepelné čerpadlo z roku 1928 dodnes pracuje ve Švýcarsku a vytápí radnici v Ženevě, když odebírá teplo z vody jezera (jde o uzavřený okruh).  Jeho vrcholné dílo "Die Dampfturbinen und ihre Aussichten als Wärmekraftmaschinen" vyšlo v Berlíně v roce 1903 a později ho přeložili do mnoha světových jazyků. Postupně ho doplňoval o nové poznatky a jeho šesté vydání v roce 1924 mělo již rozsah 1142 stran. V roce 1922 vyšlo v Berlíně jeho další významné dílo "Dampf und Gas-Turbinen", v roce 1931 v Berlíně vyšlo "Gedanken zu einer Weltanchauung vom Standpunkte des Ingenieurs", které propracoval a vydal v Curychu 1937 pod názvem "Die geheimnisvolle Naturweltanschauliche Betrachtung".

Ocenění a odkaz.

Mnohé světové vědecké společnosti a univerzity mu udělily nejvyšší vyznamenání a hodnosti. V roce 1901 ho jmenovali čestným doktorem Curyšské univerzity, v roce 1905 mu Vysoká škola technická v Hannoveru udělila titul Dr. Ing. h. c. a o čtyři roky později i technika v Curychu. Roku 1908 mu bylo uděleno nejvyšší vyznamenání německých inženýrů Grashofova medaile a v roce 1940 ho Anglie odměnila zlatou medailí Jamese Watta. Čestný doktorát mu udělila i německá technika v Brně a v roce 1929 i pražské České vysoké učení technické. Byl také členem korespondentem Francouzské akademie věd.  Na počest Aurela Stodoly je pojmenována planetka 3981 Stodola. U příležitosti 150. výročí jeho narození vyhlásila Slovenská technická univerzita v Bratislavě rok 2009 Rokem Aurela Stodoly. Národní banka Slovenska vydala u této příležitosti historicky první sběratelskou eurominci SR s podobiznou tohoto slovenského vědce světového jména. Nominální hodnota stříbrné mince je 10 eur. Mince má status zákonného platidla, ale pouze na Slovensku.

Aurel Bohuslav Stodola (11. května 1859 Liptovský Mikuláš – 25. prosince 1942 Curych) byl slovenský fyzik, inženýr a vynálezce, zakladatel teorie parních a plynových turbín.

Aurel Boleslav Stodola (11 May 1859 – 25 December 1942) was a Slovak engineer, physicist, and inventor. He was a pioneer in the area of technical thermodynamics and its applications and published his book "Die Dampfturbine" (the steam turbine) in 1903. In addition to the thermodynamic issues involved in turbine design the book discussed aspects of fluid flow, vibration, stress analysis of plates, shells and rotating discs and stress concentrations at holes and fillets. Stodola was a professor of mechanical engineering at the Swiss Polytechnical Institute (now ETH) in Zurich. He maintained friendly contact with Albert Einstein. In 1892, Stodola founded the Laboratory for Energy Conversion.


Umístění.

Most, pojmenovaný po osmanském sultánovi Selimovi I., se nachází v oblasti Odayeri – Paşaköy projektu dálnice O-6 (též zvané Northern Marmara Motorway). Železniční spojení bude sloužit cestujícím z Edirne do İzmitu a bude spojeno s železničním systémem, který propojí Marmaray a Istanbulské metro, letiště Atatürk a Sabiha Gökçen a v budoucnu i třetí letiště.

Lidé a společnosti zapojení do projektu.

Plánovaná dálnice O-6 a Most sultána Selima Hrozného jsou realizovány v režimu „Postav, provozuj a převeď“ (BOT).  Koncepční návrh mostu byl vyhotoven Dr. Jeanem Francoisem Kleinem a Dr. Michelem Virlogeuxem, projekt společností T engineering, Švýcarsko / Turecko. Další společnosti dodaly specifická řešení návrhu.  Realizace mostu byla zadána na základě výsledku mezinárodní veřejné soutěže tureckým ministerstvem dopravy KGM turecko-italskému konsorciu ICA tvořenému společnostmi Içtaş and Astaldi. Zahrnuje také provozování projektu – jedná se o investici v hodnotě 4,5 miliardy TL (1,5 miliardy USD) – konsorciem IC İçtaş – Astaldi po období 10 let, 2 měsíce a 20 dní. Na konci tohoto období bude projekt předán ministerstvu dopravy.  Korejské joint venture mezi Hyundai E&C a SK E&C s názvem HDSK bylo vybráno jako zhotovitel mostu v režimu EPC. Velké množství subdodavatelů se podílelo na specifických činnostech.

Popis a parametry.

Most kombinuje dva druhy dopravy – železniční a silniční – ve stejném dopravním koridoru a na jedné úrovni. Doprava je vedena po 58,5 m široké ocelové mostovce, což ji činí nejširší zavěšenou mostovkou na světě. Rozpětí hlavního pole je 1 408 m (v době dokončení mostu světový rekord pro železniční mosty) se dvěma betonovými pylony na pevnině vysokými 322 m (v době dokončení mostu druhé nejvyšší betonové pylony na světě). Dálnice je vedena ve dvou směrech, každý ve čtyřech pruzích, a je v ose mostu rozdělena dvěma tratěmi pro rychlostní železniční dopravu.

Hybridní systém.

Most sultána Selima Hrozného je visutý most kombinovaný se zavěšeným, což je tzv. hybridní řešení.

Založení.

Slavnostní  položení  prvních  základů  mostu se konalo 29. března 2013. Zemní práce pro založení mostu byly zahájeny v oblastech Beykoz-Poyrazköy a Sarıyer-Garipçe.

Pylony.

Pylony mají tvar písmene A. Každý pylon se skládá ze dvou kruhových železobetonových dříků pod zemí a dvou nohou s trojúhelníkovým průřezem. Výška pylonů je 322 metrů, což je v době dokončení mostu světový rekord u visutých mostů. Tloušťka betonových zdí je 1,5 m u základu, snižuje se až na 1 m ve výšce 208 m.

Mostovka.

Hlavní pole mostu má aerodynamickou ortotropní ocelovou mostovku, která zlepšuje jeho aerodynamické vlastnosti i estetický dojem. Kratší vedlejší pole mají mostovku betonovou, která působí jako protizávaží hlavnímu poli.  Celková délka ocelového pole je 1 360 m. Skládá se z prefabrikovaných ocelových segmentů, každý je 58,5 m široký a 24 m dlouhý.

Lana.

Hybridní systém zavěšení mostu má tři části:

Most sultána Selima I. Hrozného, též Třetí bosporský most (, ) je třetí most přes Bosporskou úžinu severně od Istanbulu uvedený do provozu 26. srpna 2016.

The Yavuz Sultan Selim Bridge () is a bridge for rail and motor vehicle transit over the Bosphorus strait, to the north of two existing suspension bridges in Istanbul, Turkey. It was initially named the Third Bosphorus Bridge (with Bosphorus Bridge being the First Bosphorus Bridge and Fatih Sultan Mehmet Bridge the Second Bosphorus Bridge). The bridge is located near the Black Sea entrance of the Bosphorus strait, between Garipçe in Sarıyer on the European side and Poyrazköy in Beykoz on the Asian side.  The foundation stone laying ceremony was held on 29 May 2013. The bridge was opened to traffic on 26 August 2016.  At , the bridge is one of the tallest bridges in the world. After the Millau Viaduct in France and the Pingtang Bridge in China, it is the third-tallest bridge in the world of any type. The bridge is also one of the world's widest suspension bridges, at wide.


Život.

Jeho otec byl Skot, matka Gruzínka. Vystudoval orientální jazyky na Petrohradské univerzitě a následně začal vyučovat arménská studia tamtéž. Roku 1898 se zúčastnil badatelské expedice do kláštera Athos a roku 1902 na Sinaj a do Jeruzaléma. Následně vydal vzácné arménské, gruzínské a arabské rukopisy, které objevil, a také abcházko-ruský slovník. Práce jako "Stará arménština" (1903) či "Stará gruzínština" (1925) mu zajistily značný respekt v odborných kruzích. Roku 1902 se díky tomu stal na petrohradské univerzitě profesorem arménské a gruzínské literatury. V letech 1904-1917 se pravidelně účastnil vykopávek v Ani, starém hlavním městě Arménie. Roku 1912 se stal členem Ruské akademie věd a v letech 1911-1917 byl děkanem orientalistické fakulty. V roce 1915 získal Uvarovovu cenu, nejvyšší ocenění Ruské archeologické společnosti. Povzbuzen těmito úspěchy formuloval roku 1924 obecnou teorii jazyka, založenou hlavně na komparativní lingvistice, v níž nebyl odborně vyškolen. To dnes mnozí označují za moment, kdy opustil pole vědy. Roku 1934 dostal Leninův řád.

Jafetská teorie.

Marr se nejprve pokoušel dokázat příbuznost mezi jazyky kavkazskými a semitsko-hamitskými (a také třeba baskičtinou).  Roku 1924 navrhl monogenetickou teorii jazyka, podle níž se všechny jazyky vyvinuly z jednoho zvukového základu, který se skládal ze čtyř základních prvků - slabik "sal", "ber", "jon" a "roš". Odmítl však ideu společného prajazyka. (Dokonce tvrdil, že indoevropské jazyky nevycházejí z jednoho základu, ale vznikaly nezávisle na sobě, což vedlo ke střetu s evropskou indoevropeistikou, ba tvrdil i to, že příbuzné nejsou jazyky slovanské, což pak sehrálo značnou roli při jeho zavržení). Každý jazyk na světě se podle Marra vyvíjel především pod vlivem socioekonomické struktury – jazyky byly tedy dle Marra produkty tříd a nikoli etnik, a teprve později se elementární jazyky třídní slučovaly do jazyků etnických a národních. Proto také, až vznikne beztřídní společnost, vznikne i zcela nový, univerzální jazyk, soudil Marr.  Důležitou Marrovou tezí též bylo, že vývoj jazyka probíhá ve velkých kvalitativních skocích.

Pád marrismu.

Marrův důraz na „třídní povahu jazyka“ se zdál být ideálním základem marxistické lingvistiky. A skutečně, Marrovy teorie se staly hlavní a podporovanou linií této vědy v Sovětském svazu (zejména v "Ústavu jazyka a myšlení"), a to až do roku 1950, kdy sovětský diktátor Josif Stalin náhle Marrovu teorii odsoudil.  Stalin tak rozsoudil velkou polemiku, která se v sovětském tisku na počátku 50. let rozpoutala. Marrismus (reprezentovaný zejména Marrovými žáky I. I. Meščaninovem a F. P. Filinem) byl již dlouho pod tlakem řady kritiků (zejména Viktor Vinogarov, L. A. Bulachovskij, Lav Jakubinskij, Dmitrij Vladimirovič Bubrich), které marristé označovali jako „formalisty“. Obě skupiny tvrdě soupeřily a šlo i o boj mocenský. Útok „formalistů“ zahájil roku 1950 A. Š. Čikobava kritickým článkem v "Pravdě". Odpověděl mu hlavní Marrův žák Ivan Ivanovič Meščaninov. Nejtvrdší výpad provedl Bulachovskij, který obvinil Marra, že manipuloval s daty. Diskusi utnul 20. července 1950 vůdce Stalin tvrdým protimarrovským článkem, v němž uvedl, že Marr byl pouhým „zjednodušovatelem a vulgarizátorem marxismu“ a jeho učení bylo „plné chyb, špatně definovaných problémů a útržkovitých návrhů“. Jasně také zdůraznil, že marrovské odmítání příbuznosti jazyků (zejména slovanských) musí v sovětské jazykovědě skončit.  Odborníci nevylučují, že článek napsal skutečně sám Stalin. Jeho důvody byly zřejmě politické (útok na marrismus byl vlastně součástí kampaně proti kosmopolitismu a „re-nacionalizace“ sovětské ideologie), avšak ani po pádu stalinismu a dokonce i sovětského režimu, nebyla Marrova teorie nikdy rehabilitována a je předmětem zájmu spíše sovětologie, než lingvistiky.

Nikolaj Jakovlevič Marr, gruzínsky ნიკოლოზ იაკობის ძე მარი (6. ledna 1865, Kutaisi – 20. prosince 1934, Petrohrad) byl gruzínský lingvista, archeolog a etnograf specializovaný na jazyky Kavkazu. Psal hlavně rusky, ale také gruzínsky a arménsky. Ve svém díle navázal především na tzv. mladogramatickou školu, která také zkoumala vývoj jazyků. Nakonec vytvořil zcela originální teorii o původu jazyka (nazývána jafetská teorie, materialistická teorie, nová lingvistika apod.), která byla v Sovětském svazu dlouho oficiální, než byla zavržena samotným sovětským vůdcem Stalinem.

Nikolai Yakovlevich Marr (, "Nikolay Yakovlevich Marr"; , "Nikoloz Iak'obis dze Mari"; – 20 December 1934) was a Georgia-born historian and linguist who gained a reputation as a scholar of the Caucasus during the 1910s before embarking on his "Japhetic theory" on the origin of language (from 1924), now considered as pseudo-scientific, and related speculative linguistic hypotheses.  Marr's hypotheses were used as a rationale in the campaign during the 1920–30s in the Soviet Union of introduction of Latin alphabets for smaller ethnicities of the country. In 1950, the "Japhetic theory" fell from official favour, with Joseph Stalin denouncing it as anti-Marxist.


Charakteristika.

Olovnatá běloba je jedovatý světlostálý pigment s vysokou kryvostí, který s vhodným pojivem vytváří výrazný lesk. Je vhodný pro olejová pojiva, neboť má výrazný sikativní účinek (urychlující zasychání). Navíc je v olejovém pojivu více chráněn před účinky vzdušného sirovodíku, který způsobuje tmavnutí vytvářením černého sulfidu olovnatého. Z téhož důvodu není vhodné jeho mísení s pigmenty obsahujícími síru. Pro svou toxicitu byla olovnatá běloba postupně nahrazena nejprve barytovou nebo zinkovou a později titanovou bělobou.

Výroba.

Olovnatá běloba je uměle vytvořený pigment. V přírodě se vyskytuje jako vzácný minerál hydrocerusit. Starodávný postup výroby se popisuje takto: Do skleněné nádoby se umístí kousky (nejlépe destičky) olova spolu s miskou octa. Nádoba se zakope do hnoje, kde se během několika týdnů olovo působením octových par a kysličníku uhličitého pokryje vrstvou bilého prášku. Také pozdější metody jsou založeny na principu reakce octanu olovnatého s kysličníkem uhličitým.

Použití.

Pro uměleckou malbu se používá olovnatá běloba pouze při restaurování starých olejomaleb. Až do konce 20. století byla olovnatá běloba používána do základních nátěrů na dřevo a hlavně antikorozních nétěrů na čisté povrchy kovů. (Na zkorodované povrchy se používal stejně jedovatý olovnatý suřík.) Je nestálá v alkalickém prostředí – nehodí se na fresky. Pojená lněným olejem ve tmě žloutne.  Olovnatá běloba se prodávala pod různými názvy většinou dle místa vzniku: "kremžská", "holandská", "benátská", "hamburská", "kremnická běloba", nebo: "břidlicová", "perlová", "sněhová", "stříbrná", či "krycí běloba".  Právě různé odchylky ve složení výchozí suroviny a hlavně fakt, že olovo obsahuje řadu izotopů prvků, jejichž poměr je dán stářím olova, je rozbor olovnaté běloby nejdůležitější metodou určování stáří maleb a identifikace jejich falzifikátů.

Olovnatá běloba (lidově "„plavajz“" – z něm. Bleiweiß) je zásaditý uhličitan olovnatý (směs uhličitanu a hydroxidu olovnatého) – 2 PbCO · Pb(OH).  Je to v minulosti nejužívanější ze tří bílých pigmentů na bázi olova. Dále se používal síran olovnatý jako "„olověná běloba“". Nejméně se používal uhličitan olovnatý – mletý cerusit.

White lead is the basic lead carbonate, 2PbCO·Pb(OH). It is a complex salt, containing both carbonate and hydroxide ions. White lead occurs naturally as a mineral, in which context it is known as hydrocerussite, a hydrate of cerussite. It was formerly used as an ingredient for lead paint and a cosmetic called Venetian ceruse, because of its opacity and the satiny smooth mixture it made with dryable oils. However, it tended to cause lead poisoning, and its use has been banned in most countries.  White lead compounds known as lead soap were also used as additive for lubricants for bearings and in machine shops.


Život.

Mládí.

Mikołajczykova rodina pocházela z Poznaně v západním Polsku, které bylo v 19. století součástí Německého císařství jako "Provinz Posen". Narodil se ve Vestfálsku v západním Německu, kam jeho rodiče odešli za prací. Do rychle se rozvíjející bohaté důlní oblasti odešlo v 19. století množství Poláků označovaných jako "Ruhrpolen". Do Poznaně se vrátil, když mu bylo deset let. Jako mladík pracoval v cukrovaru a působil v polských vlasteneckých organizacích. Když byla obnovena nezávislost Polska, bylo mu osmnáct. V roce 1920 vstoupil do armády a bojoval v Polsko-sovětské válce. Po zranění, která utrpěl poblíž Varšavy, byl z armády propuštěn a vrátil se na otcův statek nedaleko Poznaně.  Ve dvacátých letech se začal angažovat v Polské lidové straně „Piast“ ("Polskie Stronnictwo Ludowe „Piast”") a poté, co zastával řadu funkcí v Poznaňsku, byl v roce 1929 zvolen poslancem Sejmu. V roce 1935 se stal místopředsedou výkonného výboru PSL a v roce 1937 se stal předsedou strany. Byl důsledným oponentem autoritářského režimu, který zavládl v Polsku po smrti Józefa Piłsudského v roce 1935.  Když v září 1939 Nacistické Německo provedlo Invazi do Polska, Mikołajczyk sloužil jako vojín v Polské armádě a bojoval při obraně Varšavy. Po dobytí města uprchl do Maďarska, kde byl internován. Záhy uprchl do Paříže přes Jugoslávii a Itálii. Koncem listopadu Mikołajczyk dojel do Francie kde byl okamžitě vyzván, aby vstoupil do Polské exilové vlády jako náměstek předsedy Polského národního výboru. V roce 1941 se stal ministrem vnitra a náměstkem předsedy vlády Władysława Sikorského.  V dubnu 1943 Němci oznámili, že objevili hroby 22 tisíc polských důstojníků, kteří byli zavražděni v katyňském lese. Sovětská vláda oznámila, že objev hrobů je nacisty zmanipulován. Spojenci vedeni diplomatickými ohledy vysvětlení přijali, avšak Mikolajczykova vláda to odmítla a Stalin následně přerušil veškeré styky s exilovou vládou Polska. Poté, co Sikorski zahynul v červenci 1943 při havárii letadla, se Mikolajczyk stal jeho nástupcem.

Rozpory s Churchillem a Stalinem.

Spojenečtí představitelé, především Winston Churchill, se během roku 1944 snažili o obnovu rozhovorů mezi Mikołajczykem a Stalinem, které byly přerušeny z několika důvodů. Jedním z nich byl Katyňský masakr, dalším byly poválečné hranice, neboť Stalin trval na připojení polských východních území. Mikołajczyk byl také proti Stalinovým plánům ustavit v Polsku komunistickou vládu.

Vicepremiér.

Nakonec Stalin připustil vytvoření koaliční vlády v Polsku. Premiérem Prozatímní vlády národní jednoty ("Tymczasowy Rząd Jedności Narodowej" - TRJN) se stal socialista Edward Osóbka-Morawski, Władysław Gomułka byl jedním ze dvou náměstků předsedy vlády. Mikołajczyk se vzdal funkce předsedy polské exilové vlády a vrátil se do Polska a přijal funkci náměstka předsedy vlády a ministra zemědělství.  Mnoho Poláků v exilu bylo proti, neboť věřilo, že nová vláda je jen zástěrkou pro uchopení moci komunisty. Exilová vláda pokračovala v činnosti, ačkoli již neměla diplomatické uznání jako legální vláda v Polsku.  Mikołajczyk se zasloužil o obnovení Polské lidové strany , která se brzo stala daleko největší stranou v Polsku. Paradoxně tomu napomohla radikálně provedená pozemková reforma, která byla prosazena s podporou komunistů. Tím se vytvořila nová třída malých pozemkových vlastníků, která se stala pevnou základnou PSL. Komunisté věděli, že svobodné volby v Polsku nemohou nikdy vyhrát, a proto všemožně bránili jejich uskutečnění přesto, že se k nim Stalin na Jaltské konferenci zavázal.

Stanisław Mikołajczyk [] (18. července 1901 Dorsten-Holsterhausen, Vestfálsko – 13. prosince 1966 Washington D.C., USA) byl polský politik. Působil jako předseda polské exilové vlády v čase druhé světové války a jako místopředseda poválečné vlády do té doby, než Sovětský svaz získal úplnou kontrolu nad polskou politikou.

Stanisław Mikołajczyk (18 July 1901 – 13 December 1966; ) was a Polish politician. He was Prime Minister of the Polish government in exile during World War II, and later Deputy Prime Minister in post-war Poland until 1947.


Popis.

Makroznaky.

Klobouk o průměru 2-7 cm je zprvu sklenutý, později zploštělý se zamáčklým středem, který může být až široce vyhloubený. Bývá tence až středně masitý, v mládí pevnější, poté až křehký. Ztenčený okraj klobouku je tupý a hladký, v dospělosti krátce rýhovaný. Hrubá a tenká pokožka, jež se dá dalece sloupnout, je za sucha matná (voskovitá na dotek), za vlhka lesklá a kluzká. Barevná různorodost (fialovo-červený, růžově až tmavě červený, střed tmavší až načernalý, někdy olivový).  Lupeny jsou spíše řidší, volné či krátce přirostlé ke třeni s nerovným ostřím. Barva lupenů je bílá až lehce nažloutlá.  Třeň je válcovitý s lehce rozšířenou bází a jemným vrásněním, uvnitř vatovitý, barva bílá a ve stáří žloutne. Třeň dosahuje délky 2-7 cm a šířky 0,8-2 cm.  Dužnina může být cítit po amylacetátu, kokosové moučce či ovoci. Je bílé barvy a silně palčivé chuti.  Výtrusný prach bělavý.

Mikroznaky.

Vejčité až kulovité a 'síťnaté' výtrusy (výrůstky, např. bradavky či ostny, jsou zcela propojené a tvoří síť ). Velikost výtrusů je 7,2-10 x 6,5-8,5  μm.  Bazidie se čtyřmi výtrusy, cystidy vyčnívají a na konci mají výrůstky.

Výskyt.

Vyskytuje se od srpna do listopadu v jehličnatých, listnatých ale i smíšených lesích či alejích, především pod buky, duby a smrky, na vlhkých a stinných místech. V ČR velmi častý druh holubinky.

Užití.

Jedná se o nejedlou houbu silně palčivé chuti. V některých atlasech je označována za jedovatou. Holubinka křehká se řadí mezi houby vyvolávající gastrointestinální otravy, tj. podráždění až zánět sliznic trávicího ústrojí.

Holubinka křehká "(Russula fragilis)" je nejedlou houbou z čeledi holubinkovitých. Jedná se o běžný druh holubinky vyskytující se ve středoevropských klimatických podmínkách.

The inedible wild mushroom Russula fragilis, which goes by the common name of the fragile brittlegill, is a member of the genus "Russula", whose members are commonly known as brittlegills. It is a small, fragile, long stemmed, and variably coloured brittlegill, found in mixed forests, and woods in Europe, Asia, and North America.


Rozšíření.

Je rozšířený téměř v celé Eurasii. V Česku jen zřídka vystupuje do nadmořských výšek nad 600 m n. m. Více na východ je hojnějším druhem denních motýlů, směrem na západ je vzácnější. V Česku je rozšířen po celém území, ale není hojný.

Způsob života.

V přírodě lze vidět batolce od června do srpna. Je jednogenerační s částečnou druhou generací v srpnu-září. Létá hlavně na lesních cestách, na okrajích smíšených lesů, ve vlhkých údolích a na zarostlých pasekách. Ráno létá pomaleji, přičemž rád sedá na zdechliny, trus zvířat, hnijící ovoce a celkově mokré místa, hlavně okolo kaluží a mokřin. Přitahuje ho i lidský pot, a proto si někdy sedá i na upocené ruce. Později, v odpoledních hodinách, poletuje v korunách stromů. Protože žije skrytě, lze jej vidět jen zřídka. U samečka je vidět jistý stupeň teritoriálního chování, proto na místě jeho výskytu obvykle nacházíme jen jeden exemplář. Obvykle vidíme jen samečky, protože samičky se zdržují výš v korunách převážně listnatých stromů. Létají málo a to převážně v odpoledních hodinách. Někdy vydrží sedět celé hodiny v koruně stromu.Jsou to dobří letci a proto migrují i na větší vzdálenosti.

Popis.

Vajíčko.

Samička klade vajíčka na listy živných rostlin, hlavně vrb. Vajíčka jsou olivově-zelená, až žlutavá, válcovitého tvaru.

Housenka.

Housenka se vyvíjí od července na vrba jívě, vrbě popelavé, vrbě ušaté, vrbě křehké a také na osice. Přezimuje ve 2. larválním instaru, kdy je asi 1 cm dlouhá a je zbarvena černohnědě. V tomto období je obvykle připředená k větvičce nebo listu. V dubnu začne být znovu aktivní a svléká se. Po tomto svlečení je zelená, žlutě zrnitá, se šikmými žlutými pruhy na bocích, modrými výrůstky na hlavě a dvěma červenými hroty na análním článku zadečku. Housenka 5. instaru (po 4. svlékání) se zakuklí, většinou v červnu, pod listy, zavěšená hlavou dolů.

Kukla.

Kukla je bledě zelená s dvěma hroty na hlavě. Zpravidla bývá přichycená za kremaster.

Dospělec.

Dospělec je motýl s rozpětím křídel 50-60 mm. Typická forma má na líci křídel bílé skvrny na tmavě hnědém až černohnědém podkladu. Forma clytie má základní zbarvení hnědé, s většími plochami světlé kresby, v žlutohnědých a rezavých tónech.Spodní strana je oranžově hnědá s černými a bílými skvrnami.Sameček má kovově modro-fialové zbarvení vrchní strany křídel, které se mění podle úhlu dopadu světla. Samičce toto zbarvení chybí a bývá obvykle většího vzrůstu.

Ochrana druhu.

I když je v České republice chráněný zákonem jako ohrožený druh, tak pokud nedojde k omezení počtu jeho vhodných biotopů, nehrozí v nejbližší době jeho vymizení. Jeho areál rozšíření ve světě je dosud velký.

Batolec červený ("Apatura ilia") je nápadný druh denních motýlů z čeledi babočkovití. Je zajímavý tím, že podle úhlu dopadu slunečního světla se barva jeho křídel mění z hnědé přes fialovou až na jasně kovově modrou a zpět. Rozšířenější je forma clytie.

Apatura ilia, the lesser purple emperor, is a species of butterfly native to most of Europe and east across the Palearctic. It is named for its similarity to the purple emperor butterfly.


Rozšíření.

Druh roste v tundře a na skalnatých vřesovištích, je nejseverněji se vyskytující dřevinou na světě. Vyrůstá nad hranicí lesa a na severní hranici země, na severním pobřeží Grónska.  Také se vyskytuje dále na jihu, v Severní Americe, v porostech výškové alpinské tundry, na jih do pohoří Sierra Nevada v Kalifornii a Rocky Mountains v Novém Mexiku, ale i v Asii, v pohoří Sin-ťiangu v Číně.

Popis.

Vrba arktická je obvykle nízký plazivý keř, roste pouze do výšky 1-15cm (vzácně až 25 cm). V severozápadním Pacifiku ale může dosáhnout vzrůstu 50 cm na výšku. Má kulaté, leskle zelené listy, 1 až 4 cm dlouhé a široké, zřídka může mít i listy 8 cm dlouhé a 6 cm široké. Starší listy jsou porostlé dlouhým hedvábným, stříbřitým ochlupením. Stejně jako zbytek vrb, je i vrba arktická je dvoudomá, samičí a samčí jehnědy vyrůstají na různých rostlinách. Samičí jehnědy mají červenou barvu, zatímco samčí jehnědy žlutě zbarveny.  Navzdory své malé velikosti, je dřevina dlouhověká, roste ale velmi pomalu v arktickém klimatu. Jedna z vrb ve východním Grónsku, jak bylo zjištěno, je 236 let stará.  Jsou popsáni kříženci mezi "Salix arctica" a "Salix glauca".

Použití.

Druh je zdrojem potravy pro několik arktických zvířat. Pižmoni, sob karibu, arktičtí zajíci a lumíci se živí kůrou a větvičkami, pupeny jsou hlavním zdrojem potravy bělokura.  Je známo že i Inuité a obyvatelé severských oblastí využívají tento druh vrby. Větvičky mohou být použity jako palivo, zatímco opadané květy (suputiit), mohou být smíchány s mechem a použity jako směs v lampě nazývané „kudlik“. Rostlina byla používána jako léčivo, pro zmírnění bolesti zubů, pomáhá k zastavení krvácení, zastavování průjmu při zažívacích potížích a také jako obklad na rány. Mezi severskými kmeny a Inuity v oblasti Bathurst Inlet byly používány jedlé části vrby s vysokým obsahem vitamínu C, chutnající sladce.

Vrba arktická ("Salix arctica") je opadavá listnatá dřevina nízkého vzrůstu z čeledi vrbovité ("Salicaceae"). Je typická plazivým růstem, je přizpůsobena k přežití v drsných arktických a subarktických podmínkách. Druh má cirkumpolární rozšíření podél Severního ledového oceánu.

Salix arctica, the Arctic willow, is a tiny creeping willow (family Salicaceae). It is adapted to survive in Arctic conditions, specifically tundras.


Parlamentní frakce.

V parlamentní demokracii rozhodují většiny a poslanci legislativních sborů se tedy sdružují podle politických stran (případně volebních koalic). Parlamentní frakce či poslanecké kluby (v USA "caucass" ["kókæs"]) jsou důležitá složka parlamentního vyjednávání a slouží jednak k diskusi a vytváření společného postoje k jednotlivým rozhodnutím, k udržování jednotné politiky strany navenek a k vyjednávání s jinými frakcemi. Parlamentní frakce jsou organizovány podle jednacího řádu příslušné sněmovny, mají své předsedy, vedení a tajemníky. Aby se příliš neštěpily, bývá počet členů omezen zdola: v českém parlamentě má klub nejméně 3 členy, frakce v Evropském parlamentu nejméně 25 členů z nejméně 7 států. Také financování stran se děje zčásti přes parlamentní kluby či frakce.  Podobně se sdružují i krajští a obecní zastupitelé a členové dalších volených grémií.

Vnitrostranická frakce.

Zejména v početnějších politických stranách se přirozeně vyskytují rozmanité názory a jejich nositelé mohou tvořit více nebo méně organizované frakce. Totéž platí i pro jejich poslance, senátory nebo radní. Pokud se lidé různých názorů sdruží, mohou v diskusích navzájem využívat svých znalostí a zkušeností a pokud si frakce vytvoří společné stanovisko, má v jednání vyššího celku větší váhu.  Politické strany se snaží své zastupitele držet pohromadě, aby vystupovali jednotně. V silně centralizovaných stranách se dělení na další frakce nedovoluje a může být i důvodem k vyloučení nebo dokonce ke ztrátě mandátu. V mezinárodním komunistickém hnutí bylo od 30. let 20. století přísně zakázáno a někdy i trestáno. Na druhé straně mohou i vnitrostranické frakce přispívat k hledání nejlepších možných kompromisů a podstatně urychlovat vyjednávání. Například němečtí Svaz 90/Zelení jsou známí tím, že obě frakce - Fundi i Realos ve straně tradičně přiznaně existují a organizují se.

Frakce je v politice názorově homogenní a organizovaná skupina osob v rámci nějaké větší skupiny (parlamentu, politické strany, zastupitelstva atd.) Členství ve frakcích je obvykle výlučné, nikdo nemůže být současně členem dvou nebo více frakcí. Pro neorganizované skupiny v rámci stran se užívá označení křídlo, orientace a pod. Názorové frakce se začaly vytvářet ve volených zákonodárných sborech už od středověku (např. italská města), od 17. století v parlamentech (Velká Británie, Nizozemí), sehrály velkou roli za Velké francouzské revoluce a postupně z nich vznikly politické strany.

A parliamentary group, parliamentary party, or parliamentary caucus is a group consisting of members of the same political party or electoral fusion of parties in a legislative assembly such as a parliament or a city council.  Parliamentary groups may elect a parliamentary leader; such leaders are often important political players. Parliamentary groups often use party discipline to control the votes of their members.  Some parliamentary systems allow smaller political parties, who are not numerous enough to form parliamentary groups in their own names, to join with other parties of differing ideologies (or with independent politicians) in order to benefit from rights or privileges that are only accorded to formally recognised groups. Such groups are termed technical groups.


Život.

Antonius Divitis se narodil okolo roku 1470 v Lovani ve Vlámsku. První záznam o jeho osobě se objevuje v roku 1501 v Bruggách, kde byl učitelem zpěvu a sbormistrem chlapeckého sboru v kostele sv. Donaciána. Koncem roku 1501 byl vysvěcen na kněze. Podobnou hudební funkci zaujal později v katedrále sv. Rumbolda v Mechelenu. Upadl do dluhů a zřejmě z obavy před kontrolou účtů Mechelen v roce 1505 urychleně opustil.  Ke konci roku byl zpěvákem v kapele Filipa Sličného se kterým odešel do Španělska. U španělského dvora zůstal i po smrti Filipa a působil u jeho vdovy Johany Šílené. V roce 1508 byla kapela rozpuštěna.  Divitis opustil Španělsko a vrátil se do severní Evropy. Dalším jeho zdokumentovaným angažmá bylo místo pěveckého mistra u bretaňské vévodkyně Anny Bretaňské. Po její smrti v roce 1514 absorboval většinu jejích hudebníků včetně Divitia francouzský královský dvůr. U dvora zůstal nejméně do roku 1525, kdy byl král František I. Francouzský poražen v bitvě u Pavie. Po tomto datu není o osudech skladatele nic známo. K roku 1534 je zmiňován jako zesnulý, ale mohl zemřít i několik let před tímto letopočtem.

Dílo.

Divitiovy skladby známe převážně ze sbírek, které byly publikovány v roce 1514 a 1549. Dochované Divitiovo dílo zahrnuje mše, moteta, Magnificat a písně. Tři jeho mše jsou psány technikou parodické mše. Jsou jedny z prvních mší, kdy byla technika citací částí mší i jiných autorů použita a Divitius se tak zasloužil o rozvoj tohoto žánru. Parodické mše byly pak v 16. století velmi oblíbené.

Antonius Divitis (též Anthonius Rycke nebo Anthoine Le Riche – "Bohatý") (kolem 1470 Lovaň – kolem 1530) byl vlámský renesanční hudební skladatel. Jeho dílo tvoří důležitý milník ve vývoji parodické mše.

Antonius Divitis (also Anthonius de Rycke, and Anthoine Le Riche – "the rich") (c. 1470 – c. 1530) was a Flemish composer of the Renaissance, of the generation slightly younger than Josquin des Prez. He was important in the development of the parody mass.


Charakteristika projektu.

Grand Paris Express je jedním z deseti projektů, které byly vyhlášeny v rámci projektu Grand Paris. Dne 26. ledna 2011 byla uzavřena dohoda mezi regionální radou Île-de-France a francouzským státem o společném projektu Grand Paris Express. Nové linky nebudou na rozdíl od současných určeny pro město Paříž, ale vzniknou za jejími hranicemi v okolních departementech na území regionu Île-de-France. Pouze čtyři nové stanice (ze 72 plánovaných) vzniknou na území města při prodloužení linky 14. V 75 % všech nových stanic bude zajištěn přestup na další systémy MHD (metro, Transilien, RER, tramvaje). Tři čtvrtiny nově postavených tratí povedou v podzemí. Tunelové tubusy s průměrem 10 m pojmou dvě koleje a budou se nacházet v průměrné hloubce 30 m.

Plánované linky.

Linka 11.

Linka 11 končí už od roku 1937 ve stanici Mairie des Lilas ve městě Les Lilas u východních hranic Paříže. Bude prodloužena východním směrem ve dvou etapách. Nejprve roku 2019 do stanice "Rosny-Bois-Perrier" a poté do roku 2025 o dalších 10 km dál do stanice "Noisy-Champs".

Linka 14.

Linka 14 už od svého otevření v roce 1997 jezdí jako plně automatizovaná a neopouští hranice Paříže. Bude prodloužena oběma směry a začleněna do nového systému. Na severu bude končit ve stanici Saint-Denis Pleyel, kde vznikne dopravní uzel systému Grand Paris Express, který spojí linky 14, 15, 16 a 17. V roce 2017 se plánuje zprovoznit úsek mezi stanicemi Saint-Lazare a Mairie de Saint-Ouen a do roku 2023 do stanice Saint-Denis Pleyel. Směrem na jih je plánováno prodloužení až na letiště Orly a linka tak povede městy Le Kremlin-Bicêtre, Villejuif, Chevilly-Larue, Rungis a Paray-Vieille-Poste. Tato část ze stanice Olympiades bude také vybudována ve dvou etapách – do roku 2023 z "Olympiades" do "Villejuif-Gustave Roussy" a do 2027 z "Villejuif-Gustave Roussy" na letiště Orly.

Linka 15.

Linka 15 bude okružní linka, která obkrouží Paříž za jejími hranicemi. Její dokončení je plánováno na rok 2030. Celková délka bude dosahovat 75 km, bude mít 36 stanic v 19 obcích. Výstavba byla naplánována do tří částí. Jižní úsek mezi stanicemi "Noisy-Champs" a Pont de Sèvres se 16 stanicemi spojí 22 obcí a bude měřit 33 km, jeho zprovoznění se plánuje na rok 2020. Západní část bude měřit 20 km a bude mít 11 stanic. Začíná na jihu ve stanici "Pont de Sèvres" a končí na severu ve stanici Saint-Denis Pleyel. Do provozu bude uveden postupně – Pont-de-Sèvres ↔ Nanterre v roce 2025 a Nanterre ↔ Saint-Denis Pleyel v roce 2027. Východní část bude mít 12 stanic ve 12 obcích. Také tato část bude zprovozněna ve dvou fázích: "Saint-Denis Pleyel" ↔ "Rosny-Bois Perrier" v roce 2025 a "Rosny-Bois Perrier" ↔ "Champigny Centre" v roce 2030. jedním z hlavních dopravních uzlů se stane stanice "Val de Fontenay" s přestupy na stávající linky "RER A" a "RER E", na tramvajovou linku T1 a linku 1 metra, která sem bude prodloužena v letech 2017–2025.

Linka 16.

Linka 16 spojí v širokém oblouku severní předměstí (s napojením na linku 14 ve stanici "Saint-Denis Pleyel") s východním (stanice "Noisy-Champs"). Bude procházet městy Le Bourget, Aulnay-sous-Bois, Clichy-sous-Bois, Montfermeil a Chelles. Její délka bude asi 25 km a bude s linkou 17 tvořit jeden celek. Jejím cílem je zlepšit dopravní spojení ve východní části departementu Seine-Saint-Denis. Linka také křižuje všechny zásadní linky v departementu Seine-et-Marne: RER A, B a E a také trasy sítě Transilien. Uvedení do provozu se předpokládá v roce 2023.

Linka 17.

Linka 17 bude měřit 5,5 km ze stanice "Saint-Denis Pleyel" do "Le Bourget RER" a vytvoří s linkou 16 jeden celek. Linka spojí obce Le Bourget, Gonesse a Roissy-en-Brie se Saint-Denis. Bude obsluhovat letiště Le Bourget, průmyslovou oblast Le Triangle der Gonesse, výstaviště ve Villepinte a terminály 2 a 4 na letišti Charlese de Gaulla. Konečnou stanicí bude "Le Mesnil-Amelot". Celková délka dosáhne 27 km s devíti stanicemi, na pěti z nich budou přestupy na RER nebo další linky Grand Paris Express.

Linka 18.

Linka 18 bude obepínat Paříž po jihozápadním okraji. Po svém dokončení bude mít téměř 50 km z Nanterre přes Versailles na letiště Orly. Neboť se na této lince, na rozdíl od ostatních, očekává nižší dopravní vytíženost, bude nejspíš vybudována systémem VAL.

Grand Paris Express je plánovaná síť plně automatizovaného metra v pařížské aglomeraci. Tvořit ji bude šest linek, které budou doplňovat stávající síť pařížského metra – současné linky 11 a 14, které budou prodlouženy za hranice města, a zcela nové linky 15, 16, 17 a 18. Síť bude mít celkovou délku 200 km, 72 stanice a její celkové zprovoznění se plánuje na rok 2030. Grand Paris Express zčásti vychází ze zamítnutých projektů Métro Grand Paris a Arc Express. Realizací jsou pověřeny společnosti Société du Grand Paris a Syndicat des transports d'Île-de-France.

Grand Paris Express is a group of new rapid transit lines being built in the Île-de-France region of France. The project comprises four new lines, plus extensions of existing Lines 11 and 14. A total of of new track and 68 new stations are to be added, serving a projected 2 million passengers a day.  The new lines were originally indexed by colour (Red Line, Pink Line, Green Line), but this changed in 2013 to continue the numbering convention that the RATP uses. The new lines are therefore now known as 15, 16, 17 and 18. They are planned to open in stages through 2030.  Since August 2013, the New Grand Paris steering committee has met once a trimester. The first public inquiry, focused on the southern section of Line 15 from to Noisy–Champs, was held from October to mid-November, 2013. Work on line 15 began in 2015, with its first section scheduled to open around 2020 between Métro station and Noisy–Champs RER A station. This line was first proposed in the "Orbival" project, then integrated into the Arc Express.


Přejezd Grónska.

V roce 1888 se Sverdrup a další čtyři muži zúčastnili Nansenovy grónské expedice, během které na lyžích překonali ostrov z východu na západ. Jednalo se o první zdokumentovaný přejezd Grónska v historii.

Nansenova expedice Fram.

V roce 1892 pomáhal Nansenovi při stavbě lodi Fram, která byla určena pro norské polární expedice. Když se Fram vydala v roce 1893 na slavnou Nansenovu expedici na sever, loď byla pod Sverdrupovým velením. Během cesty se Nansen a Johansen oddělili od posádky lodi a pokusili o postup na severní pól. Expedice trvala až do roku 1896 a Sverdrup bezpečně dovedl Fram zpět do Osla.

Expedice do Kanadského arktického souostroví.

V letech 1898-1902 se Sverdrup, opět na palubě lodi Fram, pokusil o obeplutí Grónska. Pokus se nezdařil a posádka přezimovala na ostrově Ellesmere. V této části světa stále zůstávala bílá místa na mapě a Sverdrup pokračoval v mapování východní části Kanadského arktického souostroví, některé jím objevené ostrovy nesou jeho jméno, Sverdrupovy ostrovy. Expedice měla vědecký charakter, na palubě lodi byl kromě lékaře a kartografa též geolog, botanik a zoolog. Místo plánovaných tří zim se kvůli ledovému sevření zdrželi o jednu zimu déle. Tato Sverdrupova expedice se stala historicky nejúspěšnější polární expedicí co se týče rozlohy zmapovaného území – zmapovala 150 000 km² kanadské Arktidy. Historik vědy William Barr nazývá tuto expedici „jedním z nejpůsobivějších úspěchů, jakého kdy bylo dosaženo v polárním průzkumu“, a Peter Dawes ji považuje za „nejúspěšnější expedici v historii arktického výzkumu“.

Expedice v Karském moři.

Sverdrup se později též zúčastnil dalších polárních výprav. Bylo to ve spolupráci s ruskými expedicemi v Karském moři.

Otto Neumann Knoph Sverdrup (31. října 1854, Bindal – 26. listopadu 1930, Sandvika) byl norský námořník, polárník a objevitel. Spolu s Nansenem a Amundsenem patří mezi tři nejvýznamnější norské polárníky.

Otto Neumann Knoph Sverdrup (31 October 1854, in Bindal, Helgeland – 26 November 1930) was a Norwegian sailor and Arctic explorer.


Vývoj.

Letoun Ar 240 byl vyvíjen jako nosič dálkově ovládaného systému palubní výzbroje FA-13, který byl ovládán z pilotní kabiny se zaměřováním cíle pomocí periskopu. Projekt pracovně označený E 240 byl vybaven bohatou mechanizací křídla, aerodynamickými brzdami na konci trupu a přetlakovou kabinou.  První let Ar 240 V1 (DD+Q1) se konal 10. května 1940, druhý prototyp Ar 240 V2 pak vzlétl o dva měsíce později. Tyto první dva prototypy nenesly střeliště FA-13 a neměly instalovanou přetlakovou kabinu.  Po provedení řady úprav vznikl Ar 240 V3 (KK+CD), který měl představovat vzorový stroj průzkumné verze a střemhlavého bombardéru. Tento prototyp měl zcela překonstruován tvar přední a střední části trupu a ocasní aerodynamická brzda byla nahrazena kuželovým vřetenem s přídavnou stabilizační plochou. Pohon zajišťovala dvojice řadových motorů Daimler-Benz DB 601 A o vzletovém výkonu 760 kW, obrannou výzbroj tvořila dvě střeliště FA-13 na hřbetě a pod trupem s dvojkulomety MG 81 Z ráže 7,9 mm. Útočnou výzbroj zajišťovaly dva kanóny MG 151 ráže 20 mm umístěné v trupu a dva kulomety MG 17 ráže 7,9 mm v kořenech křídla. Letoun byl připraven k testovacím letům na konci jara 1941. Koncem léta tento třetí vyrobený stroj převzala průzkumná skupina vrchního velitele Luftwaffe k operačním zkouškám. Ze stroje byl demontován systém FA-13, který ještě nebyl dopracován a pevná výzbroj, kterou nahradily dvě kamery Rb 50/30. S Ar 240 V3 provedl Oberst Kneymeyer více než deset letů nad britské ostrovy.  V tomto období byl dohotoven další prototyp Ar 240 V4, který se měl stát vzorovým letounem sériových střemhlavých bombardérů. Letoun byl vyzbrojen jako exemplář V3, pod trupem byly navíc umístěny závěsníky pro osm 50 kg pum. Na konci trupu byla opět nainstalována aerodynamická brzda.  Následné stroje nulté série Ar 240 A-01 (Werk-Nr.240011, GL+QA) a Ar 240 A-02 (Werk-Nr.240012, GL+QB) byly přizpůsobeny k plnění průzkumných úkolů. Oba letouny, označené také jako prototypy V5 a V6, postrádaly aerodynamickou brzdu a měly zcela překonstruované křídlo. Pro pohon byly zvoleny dvanáctiválcové motory Daimler-Benz DB 601 E o vzletovém výkonu 864 kW, vrtule byly opatřeny dutými kužely, které zajišťovaly přívod vzduchu k motoru. V zadní části každé motorové gondoly byla umístěna jedna kamera Rb 50/30.  Letoun Arado Ar 240 A-03 byl původně poháněn motory Daimler-Benz DB 601 E, které byly později nahrazeny hvězdicovými vzduchem chlazenými motory BMW 801 TJ s turbokompresorem o vzletovém výkonu 1382 kW. Ar 240 A-04 a Ar 240 A-05 s motory Daimler-Benz DB 603 A neměly obrannou výzbroj.

Nasazení.

V prosinci 1942 byly závody AGO v Oscherslebenu připraveny vyrobit sérii čtyřiceti Ar 240 A, avšak Erhard Milch přikázal ukončení celého vývojového programu. Již vyrobené stroje byly předány operačním jednotkám Luftwaffe. Ještě před Milchovým rozhodnutím byly dokončeny prototypy Arado Ar 240 V7 a Ar 240 V8. V7 byl zalétán v říjnu a V8 v prosinci 1942. Protože měly oba stroje představovat vzorové letouny průzkumné varianty Ar 240 B, byly také označovány jako Ar 240 B-01 a Ar 240 B-02. Jejich řadové motory Daimler-Benz DB 605 AM se vstřikem metanolu a vody dosahovaly maximálního výkonu 1323 kW. Oba byly vyzbrojeny dvěma pevnými kulomety MG 17 a dvěma střelišti FA-13 s kulomety MG 81 Z. Později byla hlavňová výzbroj doplněna jedním pohyblivým kanónem MG 151 střílejícím dozadu.  Ar 240 A-01 a A-02 převzala jednotka 13.(Zerstörer)/JG 5 „Eismeer“ operující v oblasti Petsamo v severním Finsku. Byly používány k průzkumným letům podél železnice vedoucí do Murmanska.  Ar 240 A-03 operoval spolu s Ju 88 v rámci 3.(F)/100 od února 1943 na východní frontě, kde plnil průzkumné úkoly pro Luftwaffen-Komando Ostland a od července 1943 pro Luftwaffen-Komando Don. V červnu 1943 působil v 1.(F)/100 letoun Ar 240 A-05.  V létě 1943 byl Ar 240 A-02 převelen z JG 5 do 2.(F)/122 dislokované ve Frosinone v Itálii. Po zkušebních letech byl při svém prvním bojovém letu zcela zničen během přistání. Následně byl ke stejné jednotce zařazen Ar 240 A-04, avšak pro neustálé potíže s motory byl odeslán zpět do Německa, aniž by uskutečnil jediný bojový let. Později sloužil společně s Ar 240 A-05, A-03, V7 a V8 na východní frontě v Aufklärungsgruppe 10 a v 1.Staffel/Aufkl.Gr.Ob.d.L.

Hlavní technické údaje Ar 240 A-0.

Výzbroj.

2x pevný kulomet MG 17 ráže 7,9 mm 2x kulomet MG 81 Z ráže 7,9 mm ve dvou dálkově ovládaných střelištích

Arado Ar 240 byl německý dvoumístný dvoumotorový celokovový letoun s dvojitými SOP z II. světové války, určený k rychlému průzkumu, střemhlavému bombardování, bitevním a stíhacím úkolům.

The Arado Ar 240 was a German twin-engine, multi-role heavy fighter aircraft, developed for the "Luftwaffe" during World War II by Arado Flugzeugwerke. Its first flight was in 1940, but problems with the design hampered development, and it remained only marginally stable throughout the prototype phase. The project was eventually cancelled, with the existing airframes used for a variety of test purposes.


Manželství.

V roce 1907 se vdala za Alexandra Vasilijeviče Vyrubova. On nebyl psychicky v pořádku a měl nespočet sexuálních úchylek, kterým se Anna nevyhla. Několik dní před uskutečněním obřadu byla Rasputinem varována, že jejich sňatek nevede ke štěstí. Ten se nekonec uskutečnil a trval jeden a půl roku. Později, při výslechu její matka prozdradila, že Alexandr byl neplodný.

Vztah s carevnou a Rasputinem.

Po smrti Ioanna Kronštadtského, arcikněze chrámu v Kronštadtu, kterého uctívalo celé Rusko, díky léčivým účinkům jeho modliteb (vyléčil i Annu), nahradil jeho místo Grigorij Rasputin. Věřila, že jedině on má léčivé schopnosti a dokáže navázat spojení s Bohem. V říjnu roku 1912 se nemoc careviče Alexeje zhoršila natolik, že došlo k poslednímu pomazání. Zoufalá carevna se obrátila na Annu. Ta poprvé zavolala Rasputina do Carského Sela. Od této chvíle na dlouhou dobu dopředu sloužila jako zprostředkovatel mezi Carevnou a Rasputinem. Roku 1912 Anna obdržela telegram, že Rasputin byl pobodán Chionií Gusevovovou a leží v Ťumeňské nemocnici. Z jeho obav kvůli následkům první světové války Anna opět vymyslela, jak se setkat. Rasputin se stal carevniným hlavním rádcem. Scházeli se téměř každý den v Annině domě.

Působení za první světové války.

Působila jako sestra v Červeném kříži, společně s carevnou a jejími nejstaršími dcerami Olgou a Taťánou. V lednu roku 1915 utrpěla četná zranění během železničního neštěstí na cestě z Petrohradu do Carského Sela. Později za odškodné od železniční společnosti nechala vybudovat nemocnici a plánovala postavit i kostel. V pátek večer 16. prosince, roku 1916 se naposledy setkala s Rasputinem. Dala mu malou ikonku s datem a podpisy carevny a jejích dcer. Sdělil jí, že se chystá navštívit palác Felixe Jusupova a shledat se s jehou ženou. Té noci byl zavražděn.

Po smrti Rasputina a carské rodiny.

21. března v roce 1917 byla zatčena a pět měsíců držena ve vězení. Před odchodem z hlavního města se seznámila s Maximem Gorkým, který ji přiměl sepsat paměti. V nich vypráví, jak potkala staré přátele, kteří ji pomohli uprchnout. Právě Anna věděla nejvíce o životě carské rodiny a vztahu Rasputina k Carevně, ale v jejich pamětech nebyly všechny informace pravdivé. Roku 1927, při výročí pádu carského režimu začaly vycházet úryvky z Annina deníku, které obsahovaly intimní podrobnosti ze života Carského Sela. Později bylo zjištěno, že se jednalo o falzifikát, za jehož autory byli považování Alexej Nikolajevič Tolstoj a Pavel Ščegolev. Zbytek svého života strávila ve Vyborgu a v Helsinkách. Zemřela roku 1964 ve svých 80 letech. Byla poslední žijící osoba z Rasputinových blízkých.

Anna Vyrubovová byla dvorní dámou a nejlepší přítelkyní poslední ruské carevny Alexandry Fjodorovny. Narodila se v Moskvě roku 1884 Alexandru Tanějevovi a Naděždě Tanějevové. Měla dva mladší bratry Sergeje a Alexandra.

Anna Alexandrovna Vyrubova ("née" Taneyeva; ); 16 July 1884 – 20 July 1964) was a Russian lady-in-waiting, the best friend and confidante of Tsarina Alexandra Fyodorovna.


Klubová kariéra.

Svoji fotbalovou kariéru začal v mužstvu ASK Baumgarten, odkud v žákovských kategoriích přestoupil do Rapidu Vídeň. V dresu Rapidu si v sezoně 1999/2000 odbyl premiéru A-týmu a postupem času se stal oporou. Zároveň vykonával pozici kapitána. Na jaře 2005 se s mužstvem radoval ze zisku ligového primátu. V lednu 2006 odešel na přestup do Red Bullu Salzburg. V létě 2007 zamířil na hostovat do zahraničí, konkrétně do řeckého Panathinaikosu FC. Před odchodem na hostování odehrál za Salzburg jedno střetnutí, díky němuž se částečně podílel na zisku mistrovského titulu. Po skončení dvouletého hostování se stal kmenovým hráčem Panathinaikosu. V červenci 2009 vedly jeho další kroky do německého celku 1. FSV Mainz 05, kde nejprve hostoval a poté do klubu přestoupil. Ivanschitzovou třetí zahraniční destinací se stalo působení ve Španělsku, v mužstvu Levante UD. Na začátku roku 2015 se rozhodl okusit kanadsko-americkou MLS, kde nastupoval za tým Seattle Sounders FC, se kterým se v sezoně 2016 radoval ze zisku ligového titulu.

FC Viktoria Plzeň.

V lednu 2017 přestoupil do české Viktorie Plzeň, kde podepsal smlouvu do léta 2018. Ve Viktorii se setkal s trenérem Romanem Pivarníkem, který jej znal ze společného působení v Rapidu Vídeň. Původně nosil v Plzni dres s číslem 27. Po smrti dlouholetého hráče Viktorie Františka Rajtorala, který měl na zádech toto číslo, byla dvacetsedmička na Rajtoralovu počest vyřazena a Ivanschitz dostal nové číslo 33.

Klubové statistiky.

Aktuální k 19. únoru 2017

Reprezentační kariéra.

Andreas Ivanschitz je bývalý mládežnický reprezentant. Nastupoval za všechny žákovské výběry od kategorie U16.  V A-mužstvu rakouské fotbalové reprezentace debutoval 26. 3. 2003 v přátelském utkání ve Štýrském Hradci proti Řecku (remíza 2:2). V roce 2008 se zúčastnil Mistrovství Evropy konaném v Rakousku a Švýcarsku. Celkem odehrál v letech 2003–2014 za rakouský národní tým 69 zápasů a nastřílel 12 branek.  Góly Andrease Ivanschitze v A-týmu rakouské reprezentace

Andreas Ivanschitz [andreas ivanšic] (* 15. říjen 1983, Eisenstadt) je bývalý rakouský fotbalový záložník a reprezentant, od ledna 2017 do června 2018 působící v klubu FC Viktoria Plzeň. Mimo Rakousko působil na klubové úrovni v Řecku, Německu, Španělsku a USA. V roce 2003 byl vyhlášen rakouským fotbalistou roku. Pochází z menšiny Burgenlandských Chorvatů ("Gradišćanski Hrvati"). Syn - Ijjla Ivanchitz

Andreas Ivanschitz (; born 15 October 1983) is an Austrian retired footballer who played as an attacking midfielder.  During the career, Ivanschitz played for Rapid Wien, Red Bull Salzburg, 1.FSV Mainz 05, Levante, Seattle Sounders FC and Viktoria Plzen.  A full international since 2003, he represented Austria at Euro 2008.


Ekologie.

Druh je nitrofilní rostlinou, upřednostňuje vlhké zásadité půdy, které mohou být písčité, hlinité i jílovité, často osídluje polostinná místa. Je schopná růst i v půdách chudých na živiny, tehdy je však rostlina neduživá a málo kvete. Snese i noční poklesy teplot k -5 °C. Roste při okrajích lesů, podél polních cest, ale často také v blízkosti lidských sídel a na stanovištích poznamenaných lidskou činností, např. u starých rozpadajících se zdí, podél živých plotů, v parcích, u hnojišť nebo ve vápencových lomech a podél náspů železničních tratí.  Rostlina působí navenek šedavým dojmem a po rozemnutí se vyznačuje charakteristickým výrazným pachem, díky kterému není spásána zvířaty.

Popis.

Vytrvalá bylina, vysoká 20 až 80 cm, která bývá téměř celá šedavě pýřitá. Vyrůstá z krátkého, vícehlavého oddenku porostlého jemným kořenovým vlášením. Chlupaté lodyhy jsou přímé nebo vystoupavé, v průřezu hranaté, často fialově naběhlé a porostlé vstřícně uspořádanými řapíkatými listy bez palistů. Listové čepele jsou celistvé, vrásčité, se síťovou žilnatinou, vejčitého až okrouhlého tvaru. U báze jsou srdčité či klínovité, po obvodě hrubě vroubkované, na vrcholu tupě špičaté a jsou chlupaté po obou stranách nebo na líci holé. Listy bývají tmavozeleně zbarvené, dlouhé 2 až 4 cm, široké 1 až 3 cm a v horní části lodyhy přecházejí do listenů.  Z úžlabí listenů vyrůstají krátce stopkaté květy, které jsou po deseti až dvaceti směstnané v jednostranných lichopřeslenech. Květy se štětinovitými listenci jsou oboupohlavné s dvoupyskou korunou. Vytrvalý nálevkovitý kalich s pěti ostrými zuby ven vyhnutými je asi 10 mm dlouhý, pravidelný a vně chlupatý. Fialová, růžová či červenavá dvoupyská, vně chlupatá koruna je asi 12 mm dlouhá a má přímou trubku. Horní celistvý pysk koruny je ploše vyklenutý a uprostřed vykrojený, spodní pysk je trojlaločný, střední vykrojený lalok je největší. Z korunní trubky vystupují čtyři dvojmocné tyčinky, které jsou zakončené žlutými vejčitými prašníky. Semeník je svrchní a jeho bílá čnělka nese dvoulaločnou bliznu. Ploidie druhu je 2n = 20.

Rozmnožování.

Květy rozkvétající od května do srpna ochotně navštěvují a opylují převážně včely. Nedojde-li před koncem kvetení k opylení blizny, ta se ohne dolů a dotkne se spodního pysku, na který se vysypal pyl z prašníků. Někdy se na rostlině vyskytují i květy pouze samičí, pestíkovité. Po odkvětu se ústí kalichu uzavře věnečkem chloupků, které brání vniknutí semenožravému hmyzu a chrání tak vyvíjející se plod.  Původně dvoupouzdrý semeník se po opylení zaškrtí a vzniknou čtyři jednosemenné části – tvrdka obalená trvalým kalichem. Je to plod obsahující 4 vejčité, asi 2 mm velké plůdky, které jsou po dozrání vymršťovány věnečkem chloupků z tvrdky.

Taxonomie.

V české přírodě rostou dva poddruhy měrnice černé, jsou to: Nominátní poddruh, měrnice černá pravá, je považován za naturalizovaný archeofyt, který se v české krajině vyskytuje již dlouhodobě. Druhý poddruh, měrnice černá zapáchající, je neofyt, který se mezi českou květenu dostává jen příležitostně.  Měrnice černá je velmi proměnlivý druh, její variace se týkají výšky, odění, velikosti a tvaru listů, odění a tvaru kalichu i barvy koruny. Podle se v Evropě vyskytuje dalších pět poddruhů:

Význam.

Rostlina obsahuje mnohé chemické látky, které mohou sloužit k léčebným účelům. Jsou to např. fenolické sloučeniny, organické kyseliny, betainové deriváty, flavonoidy, terpenoidy a iridoidy. Jejich protizánětlivé, antimikrobiální, antioxidační, antifungální a hlavně neurosedativní a antidepresivní účinky se dlouhodobě využívají v asijském lidovém léčitelství. Díky obsahu farmakologicky zajímavých látek se druh v zahraničí těší určité odborné pozornosti, v ČR se však dosud považuje pouze za plevelnou rostlinu a výzkum je teprve na počátku.

Měrnice černá ("Ballota nigra") je vytrvalá, planě rostoucí rostlina s obvykle fialovými pyskatými květy. Je jediným druhem rodu měrnice, který v České republice roste.  Měrnice černá se vyskytuje zejména v mírném pásu Evropy, v severní Africe a Malé Asii. Zavlečena byla do Severní i Jižní Ameriky a také na Nový Zéland. V České republice je hojná v níže položených teplých místech, ve vyšších polohách je vzácnější.

Ballota nigra, the black horehound, is a perennial herb of the family Lamiaceae. It is native to the Mediterranean region and to central Asia, and it can be found throughout Europe. It is also naturalized in Argentina, New Zealand, and the Eastern United States. It blooms in the Northern Hemisphere from May to August.


Taxonomie.

Synonyma vědeckého pojmenování "Lycium chinense" Mill. (1768) – kustovnice čínská: Jako první použil jméno "Lycium barbarum" Carl Linné v díle "Species Plantarum" v roce 1753. Druhý Linného popis následoval v reedici díla v roce 1762. Pak přišel popis Philipa Millera z roku 1768. Ovšem Linné a Miller popisují pod stejným jménem různé rostliny. Původní Linného rostlinu "L. barbarum" popisuje Miller pod jménem "L. halimifolium". K záměně došlo snad proto, že Linné omylem udal původ druhu ze severní Afriky a Blízkého východu. Při pohledu na typovou položku je však vše jasné. ("L. barbarum" je opravdu ten druh, který se v České republice pěstuje a běžně zplaňuje.) Millerova záměna jmen se však stále traduje, a to jak v české starší literatuře (např. JIRÁSEK, Václav; ZADINA, Rudolf a BLAŽEK, Zdeněk. "Naše jedovaté rostliny". 1. vyd. Praha: Nakl. ČSAV, 1957. 384 s.), tak v novější (např. KOBLÍŽEK, Jaroslav. "Jehličnaté a listnaté dřeviny našich zahrad a parků". 2., rozš. vyd. Tišnov: Sursum, 2006. 551 s. + Klíč, 178 s. .) Po Millerově popisu následoval Lamarckův popis "Lycium barbarum" z roku 1792, který se nejspíše vztahuje k druhu "Lycium chinense", jenž byl patrně považován za varietu či poddruh "Lycium barbarum". Dodnes jsou v některé dendrologické literatuře oba druhy spojovány ("The Hillier Manual of Trees and Shrubs". 1972. ... 8. vyd. 2014). Je možné, že kustovnice čínská je ustálená kulturní forma či hybrid kustovnice cizí.

Výskyt.

Kustovnice čínská je rozšířená v Asii od jihozápadní Asie přes Pákistán, Nepál, Čínu a Mongolsko po Thajsko,Japonsko a Koreu, ovšem na části areálu může být zplanělá. Pěstuje se i ve Vietnamu, na Jávě a Havajských ostrovech. Komerčně se pěstuje zejména v Číně, ovšem převážně se zde pěstuje kustovnice cizí, nikoli k. čínská.

Popis.

Opadavý keř s větvemi dlouze prutovitě převisajícími. Dorůstá do výšky 0,5–1 m. Listy má živě zelené, vejčité, kosočtverečné až kopinaté, vždy řapíkaté a obvykle širší než listy kustovnice cizí. Květ: kalich je obvykle rozdělen do 3–5 cípů, minimálně je trojcípý, korunní trubka je kratší nebo stejně dlouhá jako korunní cípy, korunní cípy jsou na okraji pýřité (chlupaté) a tyčinky jsou u nominátní variety "L. chinense" var. "chinense" kratší než korunní cípy (u "L. chinense" var. "potaninii" jsou mírně delší). Plody (bobule) mají jasně červenou barvu. Počet semen se liší podle velikosti bobule. Semena jsou dlouhá 2,5–3 mm. Na rozdíl od některých jiných druhů nemá kustovnice čínská trny.

Pěstování.

Pěstování kustovnice čínské je známé z literárních pramenů již od 7. století. Čínský název zní gou qi (goji). Pěstuje se kvůli plodům, které se konzumují jako ovoce; nejčastěji se používají jako tonikum v lidové medicíně. Jako zelenina se využívají mladé zelené výhony. Ze semen se lisuje olej. Kořeny slouží jako droga ke snižování teploty. Rostliny se vysazují i jako meliorační porosty bránící erozi půdy.  Pěstování je nenáročné, kustovnice roste dobře i v méně kvalitní půdě; nevyhovuje jí přemokřená půda. Optimální podmínky pro pěstování jsou v oblastech s dostatkem slunečního svitu a vláhy. Vhodná je lehčí písčito-jílovitá půda s vyšším pH. V takových podmínkách rostlina více plodí. Plody se sklízejí ručně a protože jsou měkké, musí být česání opatrné.

Plod.

Plod obsahuje 18 druhů aminokyselin včetně všech osmi esenciálních (arginin, histidin, isoleucin, leucin, lysin, methionin, fenylalanin, taurin, threonin, tryptofan, valin), 21 stopových prvků (např. zinek, železo, měď, vápník, germanium a selen) a je i bohatým zdrojem karotenoidů, což signalizuje jeho výrazné červené zabarvení. V čerstvé mrkvi a sušeném godži je srovnatelné množství karotenoidů (v hmotnostních procentech), podíl beta-karotenu je však v godži zlomkový a převažuje zeaxantin. Obsahuje vitamín B1, B2, B6 a E.

Léčivé účinky.

V tradiční čínské medicíně se používají plody kustovnice čínské již po staletí. (Oficiální drogou v Číně je však pouze kustovnice cizí.) Je využívána zejména jako doplněk stravy nebo se připravuje v podobě čaje. Kromě plodů se využívají i listy, kůra a kořeny. Využívání plodů se datuje v Číně od konce dynastie Ming (1368–1644).  Plody obsahují antioxidanty (antioxidační aktivita je srovnatelná s kiwi a brusinkami, je však nižší než u zralých třešní). Podporují imunitní systém a redukují množství antigenů, které souvisejí s alergickými onemocněními. Také zvyšují fagocytózu retikuloendoteliálního systému, snižují krevní tlak, zlepšují tvorbu krve (stimulují tvorbu bílých a červených krvinek), mají příznivý vliv na zrak a funkci jater. Využívají se při nemocích, při kterých je vedlejším symptomem žízeň (v raných stadiích cukrovky a tuberkulózy), závratě, snížená ostrost zraku nebo chronický kašel.  Godži nabízené na trhu je v převažující míře nesprávně označováno jako plody kustovnice čínské, ale většina godži pěstovaného v Číně a vyváženého do zahraničí jsou plody kustovnice cizí, případně kulturních vyšlechtěných kultivarů získaných hybridizací kustovnice cizí s jinými druhy kustovnic. Godži jsou tedy plody stejné kustovnice, která roste běžně zdomácnělá i v teplejších oblastech České republiky.

Kustovnice čínská ("Lycium chinense") je rostlina (keř) z čeledi lilkovité. Plody se nazývají godži, stejně jako plody příbuzné kustovnice cizí ("Lycium barbarum").

Lycium chinense is one of two species of boxthorn shrub in the family Solanaceae. Along with "Lycium barbarum", it produces the goji berry ("wolfberry"). Two varieties are recognized, "L. chinense" var. "chinense" and "L. chinense" var. "potaninii". It is also known as Chinese boxthorn, Chinese matrimony-vine, Chinese teaplant, Chinese wolfberry, wolfberry, and Chinese desert-thorn.


Historie.

Australský a novozélandský armádní sbor při Gallipoli.

Koncem roku 1914 měly australské a novozélandské jednotky, které byly zformovány ve svých domovských zemích přesunout přes Suezský průplav do Evropy. V Egyptě měli absolvovat výcvik a být nasazeny ve Francii na západní frontě. Po rozhodnutí uskutečnit Dardanelského výsadkovou operaci se jejich místo určení změnilo na Gallipoli. Velitelem sboru byl generál William Birdwood. Sbor tvořila 1. australská divize a Australská a novozélandská divize. Během bitvy byly jako pěchota nasazeny i třetí australská a první novozélandská jezdecká brigáda. 2. australská divize dorazila na bojiště v srpnu 1915.

Další nasazení během 1. světové války.

Po evakuaci z Gallipoli v listopadu 1915 byly australské a novozélandské jednotky přesunuty do Egypta, kde proběhla jejich reorganizace. Novozélandská část vytvořil vlastní Novozélandskou divizi a Australské imperiální jednotky byly rozšířeny o další 2 divize (4. a 5. divize).  Tyto divize vytvořily nové dva sbory I. ANZAC Corps (Birdwood) a II. ANZAC Corps (Godley). Označení "ANZAC" se později stalo akronymem a byly používány pro jakékoli vojenské jednotky, které zahrnovaly australské nebo novozélandské vojska. Byla také vytvořena ANZAC jezdecká divize, kterou tvořili 3. australská a 1. novozélandská lehká jezdecká brigáda. Tato jednotka operovala na Blízkém východě, zejména v Egyptě a na Sinajském poloostrově, kde bojovala v bitvě u Romani, Magdhabe a Rafy, v Palestině v první a druhé bitvě o Gazu, Jeruzalémě, Jerichu, Megido, a také Sýrii.  Na západní frontě byly jednotky ANZAC nasazeny ve více bitvách. První z nich byla bitva u Fromelles, probíhající 19. a 20. července 1916, během níž v průběhu noci Australané ztratili 5533 mužů, kteří byli ranění a mrtví. Účastnili se také bitvy na Sommě, avšak ne jako celek, ale jako součást větších britských jednotek. Jako celek zasáhly během bojů o Pozières 23. července 1916. Bojů se účastnil I. ANZAC - 1., 2. a 4. divize. I. ANZAC byl později přejmenován na I. australský sbor a byly do něj přesunuty všechny australské divize na frontě, vznikl tak nejsilnější armádní sbor dohodových vojsk.

Jednotky po skončení 1. světové války.

V dubnu 1941, během druhé světové války, bylo velitelství Prvního australského sboru přesunuto do Řecka a přesto, že součástí sboru byly kromě 2. novozélandské divize i některé řecké a britské jednotky, byl 12. dubna označený jako ANZAC. Během bitvy o Řecko sbor v průběhu 23. a 24. dubna z Řecka ustoupil na Krétu a označení se více nepoužívalo.  Během války ve Vietnamu byly dvě roty královského novozélandského pěchotního praporu spojené s královským australským plukem. Tyto spojené jednotky měly ke svému oficiálnímu označení připojenou zkratku (ANZAC).  Během násilností ve Východním Timoru byla nasazena společná australsko-novozélandská bojová skupina označena jako bojová skupina ANZAC. Tato jednotka vznikla v září 2006.

Australsko-novozélandský armádní sbor (anglicky: Australian and New Zeland Army Corps; zkrácené ANZAC) byl armádní sbor složený z australských a novozélandských jednotek na začátku první světové války v rámci Britského impéria. Tyto jednotky složené z dobrovolníků byly nasazeny do bojů proti Osmanské říši. Později byl sbor reorganizován a nasazen na Blízkém východě a západní frontě. ANZAC byl zformován i během druhé světové války. Později se toto označení používalo pro několik australských a novozélandských praporů, které bojovaly během války ve Vietnamu.  25. duben, datum nasazení Anzac při Gallipoli je v Austrálii i na Novém Zélandu dodnes státním svátkem.

The Australian and New Zealand Army Corps (ANZAC) was a First World War army corps of the Mediterranean Expeditionary Force. It was formed in Egypt in December 1914, and operated during the Gallipoli campaign. General William Birdwood commanded the corps, which primarily consisted of troops from the First Australian Imperial Force and 1st New Zealand Expeditionary Force, although there were also British and Indian units attached at times throughout the campaign. The corps disbanded in 1916, following the Allied evacuation of the Gallipoli peninsula and the formation of I ANZAC Corps and II ANZAC Corps. The corps was reestablished, briefly, in the Second World War during the Battle of Greece in 1941.


Historie.

Norský lundehund byl vyšlechtěn na ostrovech Værøy a Røst v severním Norsku. Jedná se o nejstarší norské psí plemeno. Byl speciálně vyšlechtěn a chován k lovu papuchalků. Jeho šestý prst mu napomáhal při lovu udržovat rovnováhu a schopnost pohybovat se na útesech, zatímco díky složitelnému uchu se psovi do zvukovodů nedostala voda. Tyto schopnosti potřeboval proto, aby mohl vybíral papuchalky z hnízd, nacházejících se hluboko v útesech. Po mnoho let byl v Norsku držen v izolaci od ostatních psů, proto se zachoval téměř původní vzhled plemene. Jeho předci dodnes nejsou známí.  První popsal toto plemeno v roce 1591 kynolog Schonebol. Mnohem známější je ale popis jejich způsobu práce od Francesca Negriho z roku 1665. V období druhé světové války plemeno značně upadlo a téměř vymřelo, na jeho záchraně se později úspěšně podíleli chovatelé Monrad Mikalsen a Eleonor Christie. Především díky nim se podařilo jej zachovat, ačkoliv k původnímu využití se lundehund přestal využívat. Jako plemeno byl uznán roku 1943.

Vznik jména.

Jméno plemene lundehund vzniklo ze slov „lunde“, což je zjednodušené norské označení pro papuchalka, a ze slova „hund“, což znamená pes. V Česku se těmto psům říká i norští ptačí psi nebo norští papuchalčí psi.

Chov v Česku.

První jedinec tohoto plemene v České republice byla fena Medina Beauty Vearoya, kterou dovezla z USA Renata Kosinová. Medina byla nejúspěšnější fena norského lundehunda v Česku a první zahraniční krytí proběhlo roku 2006. Narodily se dvě feny, přičemž jedna zůstala v Česku, a dva psi (samci), kteří ale odcestovali do zahraničí. Renata Kosinová si postupem času přivezla i dalšího zástupce plemene, psa z chovné stanice Avoin. Oficiální zkratka pro toto plemeno používaná v Česku je NL a nachází se zde několik chovatelských stanic.

Vzhled.

Norský lundehund je postavou typický špic: je malý, obdélníkového formátu, pružný a lehce stavěný. Jeho srst, která pokrývá celé tělo, je krátká, na dotek hrubá a s podsadou. Nevyskytuje se v jednolitém zbarvení, je to vždy buď červená nebo sobolí v kombinaci s bílou. Hmotnost se pohybuje mezi 5 - 9 kg a výška v kohoutku okolo 35 - 38 cm..  Hlava je středně široká, klínovitého tvaru s harmonickými proporcemi, dobře nasazená na krku. Stop je patrný. Uši trojúhelníkové, středně velké a vztyčené, pokud se pes cítí v ohrožení nebo ve stresu, nosí je stažené dozadu. Oči jsou mírně šikmé, dobře zasazené. Duhovka je většinou žlutavě hnědá. Zuby mohou krom nůžkového skusu mít i klešťový, povolený je i mírný předkus. Krk je suchý, střední délky, bez laloku, dobře osvalený. Srst na něm u samců vytváří límec. Hřbetní linie je rovná a hřbet silný, spíše široký, směrem k ocasu se nezužuje. Ocas je středně vysoko nasazený, střední délky. Nesen buďto stočený do kroužku nad hřbetem nebo svěšený. Bez praporu. Nohy jsou dlouhé, dobře osvalené a štíhlé, tlapky oválné.

Anatomické zvláštnosti.

Toto psí plemeno je zvláštní svojí anatomií, čímž vyniká vůči ostatním psům. Nejdůležitější zvláštností je šest prstů, jak na hrudních tak na pánevních končetinách, což nemá žádné jiné psí plemeno. Šest prstů se tomuto psu hodilo hlavně při lezení na útesech, kdy musel udržet rovnováhu i na vratkých místech.  Další zvláštností jsou jeho uši; chrupavka ušního boltce má schopnost se stáhnout, to má za výsledek to, že ucho je zvláštně složené a stažené, umí tak i uzavřít zvukovody. Používali to v případě, že se dostali do papuchalčího hnízda a museli se plazit na boku, tak uzavřeli uši, aby jim do nich nenateklo bláto a voda.  Tito psi mají volnějši vazy v ramenním kloubu, což jim umožňuje rozpažit přední končetiny. Také mají abnormálně pružný krk.

Povaha.

Povahově je norský lundehund milý a veselý, také přizpůsobivý. Je mírný, snadno ovladatelný, klidný ale zároveň i ostražitý. Také aktivní, energický a bystrý. Rychle se učí nové povely a je velice chápavý. Je hodně fixovaný na člověka a je nerad sám. S dětmi vychází dobře a leckteré jejich hrátky přetrpí. Jiné psy a zvířata v domácnosti toleruje, venku je k ostatním psům kamarádský až zvědavý. Lundehund byl odjakživa zvyklý lovit hnízdící ptáky a dodnes mu toto chování zůstalo. Poměrně dost štěká, je-li k tomu důvod, je to dobrý hlídač, který vetřelce oznámí ale neublíží mu.

Nároky.

Není vhodný pro celoroční pobyt venku.  Má rád pohyb ale nevyžaduje několikahodinové cvičení denně. Hodí se pro veškeré typy pohybu, od dlouhých túr po psí sporty. Je vhodný třeba pro agility nebo dogdancing, pouze však na rekreační úrovni.  Srst je nenáročná a protože je s podsadou, líná 2x ročně, v tuto dobu je nutné ji vyčesávat častěji. Mimo ni ale stačí vyčesat jednou za týden. Mytí šamponem srsti nevadí, ale má samočistící schopnost, proto to není nutné.  Lehce se cvičí, ale vyžaduje spíše vlídné zacházení a z výcvikového hlediska si norského lundehunda může pořídit i začátečník. V mládí je nutná dostatečná socializace, aby si pes zvykl žít ve svém prostředí.

Norský lundehund, též norský ptačí pes (anglicky: "Norwegian Lundehund"), je vzácné norské psí plemeno. Je uznáno Mezinárodní kynologickou federací (FCI), která jej řadí do skupiny špiců a primitivních plemen.

The Norwegian Lundehund ("Norsk lundehund") is a small dog breed of the Spitz type that originates from Norway. Its name is a compound noun composed of the elements "lunde", meaning puffin (Norwegian "lunde", "puffin", or "lundefugl", "puffin-bird"), and "hund", meaning dog. The breed was originally developed for the hunting of puffins and their eggs on inaccessible nesting places on cliffs and in caves.