Sousední obce.

Avermes, Bressolles, Neuvy, Toulon-sur-Allier, Yzeure

Doprava.

Moulins leží na hlavní silnici N 7 (Paříž - Lyon - Nice, z Paříže do Nevers dálnice A 77), silnice RN 9 vede do Clermont-Ferrand a dále na jih. Na nádraží "Moulins sur Allier" zastavují expresy Paříž - Clermont-Ferrand, rychlíky do Paříže, Nantes, Tours, Bourges, a do Lyonu. Asi 10 km jihovýchodně od města je sportovní letiště Moulins - Montbeigny.

Historie.

Jméno Moulins se poprvé zmiňuje roku 990 jako "Villa Molinis", roku 1103 se zmiňuje kostel a roku 1232 dostalo městská práva. Roku 1327 bylo panství hrabat de Bourbon povýšeno na vévodství a od roku 1356 si Bourboni v Moulins budovali své hlavní sídlo. Založili a přestavěli řadu kostelů, rozšířili zámek a město dostalo první hradby. Roku 1429 zde krátce pobývala Jana z Arku a roku 1457 básník François Villon. Roku 1523 se vévoda Karel z Bourbonu přidal na stranu císaře Karla V. proti francouzskému králi Františkovi I., který tuto zradu potrestal zabavením majetku. Místo vévodství zřídil královskou provincii jako věno francouzských královen a Moulins se stalo jejím hlavním městem. Město dále rostlo a bohatlo, roku 1536 byla vybudována nová hradba, zahrnující i jeho předměstí. Roku 1562 město obléhali hugenoti, byli však odraženi.  Roku 1604 byla založena jezuitská kolej a roku 1621 zde svatá Jeanne de Chantal, zakladatelka Řádu Navštívení Panny Marie, založila klášter, kde sama roku 1641 zemřela. V období absolutismu bylo Moulins místem vyhnanství pronásledovaných šlechticů a jejich rodin, s rozvojem říční dopravy a řemesel (nožířství, hedvábnictví) však dále rostlo. Roku 1762 byl dokončen kamenný most, který nahradil několik předchozích, a slouží dopravě dodnes. Roku 1859 bylo Moulins připojeno na železnici, za Druhé světové války bylo hraničním městem mezi okupovanou a vichistickou Francií a v okolí probíhala častá střetnutí s partyzány.

Vývoj počtu obyvatel.

"Počet obyvatel"

Moulins je francouzské město v regionu Auvergne-Rhône-Alpes, hlavní město (prefektura) departementu Allier a arrondissementu Moulins. Město s bohatou historií leží na řece Allier, asi 70 km severně od Clermont-Ferrand. Je centrem arrondissementu Moulins a sídlem biskupa Moulinské diecéze. V roce 2010 zde žilo 19 094 obyvatel.

Moulins (; ) is a commune in central France, capital of the Allier department. It is located on the Allier River.  Among its many tourist attractions are the Maison Mantin, the Anne de Beaujeu Museum and The National Center of Costume and Scenography.


Historie.

Silky teriér byl vyšlechtěn v 19. století v Austrálii. Jeho předci jsou jorkšírský teriér a anglický teriér. Nejspíše i skye teriér, ale to není oproti dvou předchozím vědecky doloženo. V roce 1936 bylo uznáno FCI jako samostatné plemeno, do té doby bylo kříženo s jorkšírskými teriéry a dělilo se na dva typy — na melbourský a sydneyský. Hlavní rozdíl mezi nimi byli pouze vztyčené uši. I přes to, že původní účely šlechtění byl společenský pes, lidé jej využívali spíše k lovu myší a jiných hlodavců. Na výstavě se toto plemeno poprvé objevilo v roce 1907.  První silky teriér byl do Čech přivezen v roce 1991, od této doby jejich obliba stále stoupá. Oficiální používaná zkratka je SIT. V Čechách jej potkáváme běžně a je zde i několik chovatelských stanic. Kvůli stále častějšímu křížení s jorkšíry jsou tato dvě plemena velmi podobná. Zastřešuje ho pouze Klub chovatelů teriérú — kcht.cz

Povaha.

Silky teriér je hravý, mazlivý, ale i velmi ostražitý a hrdý pes. Oblíbí jednoho člena rodiny a k ostatním nikdy tolik nepřilne, proto je to pes spíše pro jednoho pána. Je netrpělivý a do všeho se žene, také tvrdohlavý. Je aktivní a přestože ví, co po něm chcete, několikrát si rozmyslí, jestli mu to za to skutečně stojí.  Cizí nemá rád a pokud nebude v mládí dostatečně socializován, je možné, že se vůči nim stane agresivní. Má velmi vysoký hlas a na všechny návštěvníky i kolemjdoucí jím patřičně upozorní; může mít dokonce i sklony k uštěkanosti, jak to u malých psích plemen bývá.  Jiné psy ani zvířata moc dobře nesnáší, obzvláště hlodavce, protože v něm stále přetrvává lovecký pud. I v tomto ohledu je důležité ho plně socializovat. Může se u něj objevit strach z velkých zvířat.  Děti, na které je zvyklý má rád, s cizími je nutné ho nejdříve seznámit. Je ale důležité ho hlídat při návštěvě jiných dětí, má totiž sklon chránit "své" děti a dětskou hru by si mohl vyložit jako pokus o napadení.

Péče.

Péče o srst.

Péče o srst tohoto plemene vyžaduje každodenní péči, hlavně pak pročesávání. Jednou za dva měsíce je nutné jej nechat ostřihat nebo srst nechat "balíčkovat". Nelíná, ale i přes to je nutné pořád srst pročesávat a tu zacuchanou odstřihávat. Není dobré nechávat psa běhat v prachu, pokud má zrovna dlouhou srst, protože prach se na srst nabalí a nelze se ho zbavit jinak než umytím šamponem. A právě mytí šamponem není pro jeho srst nic dobrého, pokud se to dělá příliš často, srst ztratí svůj lesk a přirozenou mastnotu, čímž způsobí problémy s kůží.

Pohyb.

I přesto, že se může zdát, že je to "gaučový pes", je velmi aktivní a má rád pohyb. Také je schopný se vám přizpůsobit, co se aktivit týče. Stejně tak rád ale i odpočívá doma. Pohyb tedy nevyžaduje. Není dobré nechávat ho koupat se ve špinavé vodě nebo běhat v prachu. Není stavěný ani na dlouhé pochody u kola. Velký pozor si musíte dávat právě při koupání ve vodě, aby ho jeho srst nestáhla pod hladinu, to se stává, pokud je moc dlouhá a těžká.

Výcvik a výchova.

Výcvik i výchova jsou naprostou nutností, jinak se může stát nezvladatelný, nervózní a agresivní. Vyžaduje člověka, který není nervózní a ví, jak na tvrdohlavé psy, ale nejlépe bez fyzických trestů. Je velmi čistotný a v tomto ohledu většinou není s tímto plemenem problém.

Silky teriér "(anglicky: australian silky terrier)", známí také jako "australský" je australské psí plemeno vyšlechtěné v Austrálii hlavně jako společenské plemeno.

The Australian Silky Terrier or simply Silky Terrier (depending on the breed registry) is a small breed of dog of the terrier dog type. The breed was developed in Australia, although the ancestral types and breeds were from Great Britain. It is closely related to the Australian Terrier and the Yorkshire Terrier. The breed is called the "Silky Terrier" in North America, but is called the "Australian Silky Terrier" in its country of origin and in the rest of the world.


Objevy.

Ostatky rodu Australopithecus byly v čadské poušti Djourab poprvé objeveny 23. ledna roku 1995. Zachyceny byly na dvou místech lokality "Koro-Toro" (KT 12 a KT 13) při řece "Bahr el-Ghazal" (arabsky „gazelí řeka“), podle níž byl vytvořen druhový přívlastek. Naleziště se nachází asi 150 km východně od "Toros-Menalla", kde byl v roce 2000 zachycen Sahelanthropus, dosud nejstarší známý hominin.  Nejprve byla nalezena část dolní čelisti se sedmi zuby (řezák, špičáky, třenové zuby), označená kódem "KT 12/H1". Objevitelé ji na počest tragicky zesnulého kolegy pojmenovali Abel. Nález byl původně připsán druhu Australopithecus afarensis, o rok později ale autoři díky dalšímu studiu a srovnávacím analýzám navrhli zcela nový druh - "Australopithecus bahrelghazali". Současně byl také popsán další objev - izolovaný třenový zub. Později byl ještě v úseku KT 13 zachycen zlomek horní čelisti a v úseku KT 40 zlomek dolní čelisti. Více ostatků dosud objeveno nebylo.  Vzhledem k tomu, že v poušti Djourab nejsou k dispozici četné vrstvy sopečného popela, hojně využívané k přesnému určení stáří paleoantropologických nálezů z východní Afriky, byla datace obtížnější. Nejprve bylo využito nálezů ostatních druhů zvířat, jejichž spektrum se podobalo východoafrické fauně z doby před 3 – 3,5 miliony let. Nověji bylo využito izotopů berylia, které dataci zpřesnily na 3,58 milionů let. Čadský australopiték je tudíž současný s druhem "Australopithecus afarensis" z východní Afriky.

Popis.

Nalezená dolní čelist se z velké části podobá druhu "Australopithecus afarensis", bylo na ní ovšem pozorováno několik drobných odlišností. Nejnápadnější je poměrně málo ustupující spodní část kosti. To znamená, že celá oblast čelistí mohla z obličeje vystupovat méně než u východoafrických jedinců. Zároveň byly u všech třenových zubů pozorovány tři dobře patrné kořeny, zatímco ostatní australopitékové mají kořeny pouze dva. Jinými znaky ale nález plně zapadá do morfologie druhu "Australopithecus afarensis" - přední zuby (řezáky, špičáky) jsou velké, špičáky řezákovité a asymetrické, první třenový zub má dva dobře patrné hrbolky, zatímco druhý třenový zub se svým utvářením již blíží stoličkám.

Způsob života.

O způsobu života tohoto druhu nelze vzhledem k nedostatku nálezů říci téměř nic. Životní prostředí bylo rekonstruováno na základě nálezů dalších druhů zvířat z lokality "Koro-Toro". Předpokládá se, že v pliocénu až k této oblasti dosahovaly břehy velkého paleojezera Čad, které obklopovala mozaikovitá krajina, složená z menších či větších lesních porostů a křovin, pobřežních mokřadů i otevřených travnatých plání. V nálezech fauny chybí impaly a antilopy z rodu Tragelaphus nebo primáti, ale je zde dostatek buvolků, bahnivců a pravých antilop. To ukazuje na převážně otevřené, travnaté prostředí. Asi jen 10% nálezů (například ostatky žirafovitých) naznačuje ostrůvkovité stromové porosty.  S takovým prostředím může souviset i strava. Analýza izotopů uhlíku a stop obrusu na dochovaných zubech ukazuje, že "Australopithecus bahrelghazali" se mohl živit převážně rostlinami otevřených prostor - travinami nebo šáchorovitými, jejich oddenky nebo dřeňovou částí stonků. Ty mohl doplňovat nejen různými plody, ale také například termity, jejichž četná hnízda byla na místě nalezena.

Fylogeneze.

Mnozí odborníci samostatný druh neuznávají a řadí čadský exemplář spíše k druhu "Australopithecus afarensis". Ostatků bylo dosud nalezeno jen málo, takže existují pochybnosti, zda jsou popsané odlišnosti dostatečné. Nově se ukazuje, že i někteří jedinci z Hadaru v Etiopii mají třenové zuby se třemi kořeny, může se tedy jednat pouze o drobné lokální odchylky. Řešení je bez dalších nálezů prakticky nemožné, a tak hlavním motivem k používání přívlastku "bahrelghazali" zůstává především velká vzdálenost čadské lokality od nalezišť ve východní Africe (cca 2500 km).  I přes neshody ohledně taxonomického určení má však nález velký význam, protože ukazuje, že australopitékové obývali mnohem rozsáhlejší území, než se dříve soudilo. Také to vypadá, že čadští jedinci žili v sušším a otevřenějším prostředí než soudobí východoafričtí australopitékové a využívali jiné zdroje potravy.

Australopithecus bahrelghazali je druh vyhynulého hominida, žijící ve středním pliocénu (před 3,58 miliony let) na území dnešního Čadu ve střední Africe. Je jediným známým zástupcem rodu Australopithecus, nalezeným západně od Velké příkopové propadliny. Návrh českého odborného názvu zní "Australopiték středoafrický".

Australopithecus bahrelghazali is a hominin species that inhabited the Bahr el Ghazal region in Central Africa around 3.6 million years ago. It was discovered in 1995 by a Franco-Chadian team led by the paleontologist Michel Brunet. All four fossils that have been found since 1995 are jaw (mandibular or maxillar) fragments.  "A. bahrelghazali" is the only australopithecine species found in Central Africa. It is also of great importance as it is the first fossil to show that there is a geographical "third window", that is, beyond East Africa and South Africa, of early hominin evolution. The locality is roughly west of the East African Great Rift Valley, making it far removed from what is broadly thought to be the "cradle" area of human evolution.


Obsah filmu.

Philippe Abrams je už po několik let vedoucí pobočky pošty ve Salon-de-Provence na Bouches-du-Rhône, kde žije se svou poněkud depresivní manželkou Julie a jejich synem Raphaëlem. Julie na něj naléhá, aby se v práci více snažil a získal místo šéfa pobočky pošty ve Středomoří. Philippe si podá několik žádostí, ale pokaždé je místo přiděleno osobě se zdravotním postižením, a tak se Philippe rozhodne podvádět a vydává se za vozíčkáře. Když se zjistí jeho podvod, je potrestán a donucen na kárný přesun v délce dvou let do městečka Bergues na severu Francie, blízko Dunkerku. Philippe se snaží okolnosti svého přeložení před manželkou skrýt, ale nakonec ji poví pravdu a Julie se rozhodne, že ona a jejich syn na jihu Francie zůstanou. Philippe se tak musí na sever vydat sám.  Philippe a Julie neznají sever jinak než z klišé. Juliin prastrýc, který jako dítě žil v tomto regionu, popsal sever jako nehostinnou zemi, kde převládají mrazivé teploty a chudé podmínky života. Philippe odjíždí z jihu s velkým smutkem a negativními předsudky ve své mysli. Jeho první okamžiky v Nord-Pas-de-Calais ho přimějí věřit, že klišé jsou pravdivá: ihned po příjezdu do regionu začíná prudký liják. Když se setká s Antoinem Bailleulem, jedním ze zaměstnanců pošty, který mu byl přidělen, tak má potíže mu porozumět kvůli jeho odlišnému akcentu a pikardským frázím. Antoine ho dočasně ubytuje u své dotěrné a autoritářské matky, se kterou bydlí. Během několika dalších dnů se Philippe setkává se svými dalšími kolegy: Annabelle, Fabricem a Yannem. Nakonec se s Antoinem spřátelí a zjistí, že tento region je ve skutečnosti velice vřelý a pohostinný.  I když se Philippe snaží přesvědčit svou ženu, že je mu na severu dobře, tak ta mu nevěří a má o něj čím dál tím větší starost, což je začne sbližovat a jejich manželství to prospívá. Philippe se tedy rozhodne, že jí bude říkat to, co chce slyšet a bude jí říkat, jak moc na severu trpí. Jednoho dne se ale Julie rozhodne jet na sever s ním. Philippe jí své kolegy vylíčil jako hloupé, nevzdělané a opilce. Philippe před tím varoval své kolegy, ti se v něm zklamali, ale přesto, když Julie přijde, mu pomohou předstírat, že sever opravdu vypadá tak, jak ho Philippe děsivě vylíčil. Julie je zděšená, ale slibuje, že se svým manželem na severu zůstane. Druhý den se ale dozví pravdu, zjistí, že ji manžel celou dobu lhal a zklamaná se vrací na jih.  Philippe si uvědomí, že jejich manželství lépe funguje na dálku, ale když mu Antoine řekne, že taková situace není příliš jednoduchá, tak mu Philippe odvětí, aby se staral o sebe a konečně se postavil své matce. Dozvěděl se totiž, že Antoine dříve chodil s Annabelle, ale rozešli se právě kvůli Antoinově dominantní matce. Rozmrzelý Antoine se nakonec rozhodne promluvit se svou matkou a oznámí jí, že se ožení s Annebelle a odejde z domu. Tato zpráva jeho matku potěší a ona to jde rychle oznámit i samotné Annabelle. Řekne jí, že jim přeje štěstí, ale že je bude nadále kontrolovat, jestli jsou spolu opravdu šťastní.  Antoine s Philippovou pomocí požádá Annabelle o ruku a ona souhlasí. Za nějakou dobu se skutečně vezmou a Philippe a Julie jsou pozváni na obřad. Na jihu se Phillipe s Julie usmíří, on se jí zeptá, jestli s ním bude žít na severu a ona souhlasí. O tři roky později mu přijde povolávací dopis na přemístění na jih Francie, do Porquerolles, kam spolu s rodinou odjíždí a se všemi se loučí. Antoine mu připomene větu, kterou mu říkal na začátku: „Když cizinec přijede na sever, pláče dvakrát: jednou když přijede, podruhé, když odjíždí.“ Teprve teď Phillipe pochopí význam jeho slov a oba přátelé jsou dojatí.

Vítejte u Ch'tisů, jiným českým název také Vítejte ve vidlákově (v originále Bienvenue chez les Ch’tis), je francouzský film režiséra Danyho Boona z roku 2008. Boon film nejen režíroval, je také spoluautorem scénáře a objevil se v jedné z hlavních rolí. Zápletka se točí kolem ředitele pošty Philippa Abramse, který je za porušení morálky přeložen na dva roky na sever Francie do oblasti Nord-Pas-de-Calais. Setkává se s různými předsudky o místu samotném i zdejším obyvatelstvu, které se nazývá "Ch’ti" a má odlišné zvyky, mentalitu i jazyk, než na jihu Francie, což dává vzniknout mnoha humorným situacím.  Jedná se o druhý celovečerní film francouzského komika Danyho Boona a poprvé se v hlavní roli objevuje herec Kad Merad. Film se setkal s velkým úspěchem u publiku a k překvapení tvůrců se ve Francii stal v historii druhým nejnavštěvovanějším filmem.

Welcome to the Sticks ( ) is a 2008 French comedy film directed and co-written by Dany Boon and starring Kad Merad and Boon himself. The film is the highest-grossing film of all time at the box office in France.


Vznik a první provedení.

Vznik opery provázela náhoda. Sergej Prokofjev, který v roce 1918 opustil bolševické Rusko, aby hledal uplatnění ve Spojených státech amerických, byl po svém úspěšném koncertu v Chicagu představen Cleofonte Campaninimu, tehdejšímu řediteli Chicago Opera Association. Ten projevil zájem o Prokofjevovu operu "Hráč", jejíž partituru však Prokofjev zanechal v Petrohradu. Během cesty do Spojených států se Prokofjev seznámil s ruským překladem divadelní hry Carla Gozziho "Láska ke třem pomerančům". Autorem v časopise publikovaného překladu byl Vsevolod Mejerchold. Po seznámení s textem vytvořil Prokofjev náčrt ruského libreta. Po jednání s ředitelem chicagské opery dokončil libreto a složil hudbu k opeře. Byl si ale vědom, že opera s libretem v ruštině nebude mít ve Spojených státech naději na úspěch a proto se rozhodl, že originálním jazykem libreta bude francouzština. S překladem libreta do francouzštiny mu pomohla sopranistka Vera Janacopoulos.  Opera o prologu a 4 dějstvích byla dokončena v roce 1919. Před její plánovanou premiérou ale ředitel opery zemřel a tak se premiéra v Auditorium Theatre v Chicagu uskutečnila až 30. prosince 1921, na základě smlouvy s novou ředitelkou, kterou se stala zpěvačka Mary Garden.

Charakteristika.

Opera s pohádkovým námětem nese znaky satiry i surrealismu. Autor předlohy Carlo Gozzi napsal své dílo v roce 1761 v tehdejším divadelním stylu zvaném commedia dell'arte jako nadsázku (perzifláž), kterou nastavil zrcadlo některým svým současníkům, kteří prosazovali realistické divadlo.  Opera měla u veřejnosti úspěch, ale odborná kritika vytýkala hudební stránce nedostatek melodie a po třech reprízách bylo dílo staženo z repertoáru. Opera byla pak uvedena v Kolíně nad Rýnem (1925), Berlíně (1926) a v ruštině v Leningradě a Moskvě (1927). Francie musela počkat na premiéru až do roku 1956, ale díky francouzskému libretu se opera dočkala uznání a obliby i v dalších frankofonních zemích.  Kromě názvu opery ve francouzštině, ruštině a italštině existují další jazykové mutace, např. anglicky: "The Love for Three Oranges", německy: "Die Liebe zu den drei Orangen", španělsky: "El amor de las tres naranjas" aj.

Stručný děj.

Opera se skládá z prologu a 4 dějství.  V prologu se na scéně objeví zastánci různých divadelních žánrů: tragedie, komedie, lyrického dramatu i frašky a obhajují svoji oblíbenou formu jako nejlepší. Přicházejí klauni, přerušují jejich spor a sdělují jim, že budou svědky "Lásky ke třem pomerančům".  Samotný děj se odehrává ve smyšleném království, kde žije král se svým synem, princem, který se neumí smát. Lékařské konzilium si s ním neví rady, až králova rádce Panatalona napadne, že v zemi žije šašek Trufaldino, který prince určitě rozesměje. Šašek je povolán k princovi, ale všechny jeho snahy jsou marné. Prince má totiž ve své moci zlá čarodějka Fata Morgana, která je spolčená s Leandrem, královým ministrem a s Clarice, královou neteří a milenkou Leandra. Leandros a Clarice si nepřejí, aby se princ uzdravil, protože se sami chtějí zmocnit trůnu. Aby se prince zbavili, Fata Morgana ho očaruje tak, že pocítí neovladatelnou touhu po třech pomerančích, které ale může získat jen ve vzdálené zemi za pouští, přes kterou musí přejít. Vydává se proto ihned se šaškem na cestu a když tam dorazí, zjistí že tři pomeranče střeží hrozivá kuchařka, která je ve službě zdejší zlé čarodějky Kreonty. Šaškovi se ale s pomocí kouzelné stužky, kterou dostal od kouzelníka Celia, podaří kuchařku obelstít, vezmou tři pomeranče a spolu s princem utečou. Zpáteční cestou přes poušť se pomeranče stále zvětšují a oba jsou tak velmi unavení. Princ nakonec na poušti usne a šaška Trufaldina sužuje veliká žízeň. Rozhodne se rozkrojit jeden z pomerančů a napít se šťávy, ale v pomeranči je ukrytá princezna, která prosí o trochu vody. Šašek proto rozkrojí i druhý pomeranč, ale situace se opakuje. I ve druhém pomeranči je princezna, která se chce napít. Protože nikde není voda, obě princezny umírají žízní. Zoufalý Trufaldino nakonec uteče. Když se princ probudí, najde dva rozkrojené pomeranče a dvě mrtvé princezny. V tom ze třetího pomeranče vystoupí krásná princezna, kterou se princovi podaří zachránit. Chce si ji odvést do paláce, ale ona ho žádá, aby jí nejdříve přinesl šaty a přivedl i krále. Princ, ač nerad, odchází, a zatím Fata Morgana, která je nablízku, začaruje princeznu ve velikou krysu a na jejím místě zanechá svoji služku Smeraldinu. Když se král s princem vrátí, jsou nemile překvapeni tou proměnou, král však princi přikáže, že se musí oženit. Princezna–krysa ale mezitím doběhne do paláce a když se objeví král s princem a Smeraldinou, kouzelník Celio jí vrátí její podobu. Princ je šťastný, že se znovu shledává s princeznou a tím je zrušeno kouzlo zlé Faty Morgany. Leandros, Clarice a Smeraldina jsou odhaleni, ale Fata Morgana je zachrání před potrestáním. Král předává žezlo princi a princezně a opera končí oslavou jejich svatby.

Hudba.

Kromě hudby k opeře, vytvořil Prokofjev též kompilaci pro koncertní provedení – orchestrální suitu, Op. 33a (doba trvání 15–20 min.), která má 6 částí:  Nejznámější skladbou opery se stal "March" ("Marš"), jehož motiv zaznívá v opeře opakovaně, když se na scéně objeví princ. Skladbu zařazují do svého repertoáru přední světoví houslisté i pianisté.

Provedení v Československu a Česku.

Československou premiéru měla "Láska ke třem pomerančům" v Slovenském národním divadle v Bratislavě již 24. ledna 1931, ale v českých zemích se hrála poprvé až v pražském Smetanově divadle v roce 1963.  V roce 2019 uvedlo operu pražské Národní divadlo.

Láska ke třem pomerančům, (francouzsky: L'amour des trois oranges, rusky: Любовь к трём апельсинам), Op. 33, je satirická opera ruského skladatele Sergeje Prokofjeva, který je též autorem libreta. Předlohou libreta byla divadelní hra Carla Gozziho "Láska ke třem pomerančům" ("L'amore delle tre melarance") z roku 1761, inspirovaná stejnojmennou pohádkou ze sbírky "Lo cunto de li cunti" italského barokního spisovatele Giambattisty Basileho. Premiéra opery se konala 30. prosince 1921 v Auditorium Theatre v Chicagu ve Spojených státech pod taktovkou samotného skladatele.

The Love for Three Oranges, Op. 33, also known by its French language title (, "Lyubov' k tryom apel'sinam"), is a satirical opera by Sergei Prokofiev. Its French libretto was based on the Italian play "L'amore delle tre melarance" by Carlo Gozzi. The opera premiered at the Auditorium Theatre in Chicago, Illinois, on 30 December 1921. The original Italian and French titles actually mean "The love of the Three Oranges", which makes the word "for" in the English version of the title a slight corruption or mistranslation.


Životopis.

Narodil se v neapolské rodině pocházející ze střední vrstvy. Rok jeho narození 1566, který uvádějí některé zdroje, je v rozporu s rokem 1575, který uvádí jeho životopisec Benedetto Croce. Basile byl během své kariéry dvořan a voják u různých italských knížat, včetně benátského dóžete. V Benátkách začal psát poezii. Později se vrátil do Neapole, aby sloužil jako dvořan pod záštitou Dona Marina I Caracciolo, avellinského prince, jemuž věnoval svoji idylu "L'Aretusa" (1618). V době své smrti dosáhl hodnosti hraběte z Terrone (Conte di Torrone).  Basileho nejstarší známá literární tvorba je z roku 1604 v podobě předmluvy k hrdinskému eposu "Vaiasseide" (v neapolštině) jeho přítele, neapolského spisovatele Giulia Cesare Corteseho. Následující rok byla jeho villanella "Smorza crudel amore" zhudebněna a v roce 1608 publikoval svoji báseň "Il Pianto della Vergine".  Basile je zmiňován hlavně v souvislosti s jeho sbírkou neapolských pohádek (v neapolštině) s názvem "Lo cunto de li cunti overo lo trattenemiento de peccerille" (česky: "Pohádka pohádek, aneb zábava pro nejmenší"), také známé jako "Il Pentamerone". Sbírku publikovala posmrtně ve dvou svazcích jeho sestra Adriana v Neapoli v roce 1634 a 1636 pod pseudonymem Gian Alesio Abbatutis. Sbírka známá jako "Pentamerone" byla po nějakou dobu zapomenuta, pozornost si znovu získala, když ji bratři Grimmové označili jako první národní sbírku pohádek. Mnoho z těchto pohádek jsou nejstarší existující varianty známých pohádek jako "Šípková Růženka", "Popelka" aj.  Zemřel jako místodržící rodného města Giugliano in Campania při velké epidemii v roce 1632 a je pohřben ve zdejším kostele sv. Žofie (chiesa di Santa Sofia); ve městě je ulice nesoucí jeho jméno (Via Giambattista Basile).

Giambattista Basile (1566?, Giugliano in Campania – 23. února 1632, Giugliano in Campania) byl neapolský barokní básník, dvořan a sběratel pohádek.

Giambattista Basile (February 1566 – February 1632) was an Italian poet, courtier, and fairy tale collector. His collections include the oldest recorded forms of many well-known (and more obscure) European fairy tales.


Vzdělání.

Jean Tirole získal vysokoškolské vzdělání na École Polytechnique v Paříži v roce 1978 a na "École nationale des ponts et chaussées", taktéž v Paříži v roce 1978, a obhájil doktorát v oblasti teorie rozhodování na "Paris Dauphine University" v roce 1978. V roce 1981, obdržel Ph.D. na Massachusetts Institute of Technology za svou práci "Eseje o ekonomické teorii" (Essays in economic theory), přičemž vedoucím jeho práce byl Eric Maskin.

Kariéra.

Tirole je předseda představenstva Nadace Jeana-Jacquese Laffonta na Toulouse School of Economics. Po obdržení Ph.D. na MIT v roce 1981, pracoval jako výzkumník na Écolé nationale des ponts et chaussées do roku 1984. V letech 1984 až 1991 byl profesorem ekonomie na MIT. V letech 1994 až 1996 byl profesorem ekonomie na École Polytechnique. Byl prezidentem Ekonometrické společnosti v roce 1998 a Evropské ekonomické asociace v roce 2001. Je stále spjat – jako hostující profesor – s MIT.

Ocenění.

Jean Tirole obdržel Nobelovu cenu za ekonomii pro rok 2014. Dále je nositelem řady ocenění. Od roku 1993 je čestným členem Americké ekonomické asociace a Americké akademie umění a věd. Byl také na stážích jako Sloan Fellow (1985) a Guggenheim Fellow (1988). Je jedním z nejvlivnějších světových ekonomů podle IDEAS/RePEc. Mimo jiné je nositelem Zlaté medaile město Toulouse (2007) a rytířem Řádu čestné legie. Je nositelem následujících čestných doktorátů: Université libre de Bruxelles (1989), London Business School (2007), University of Montreal (2007), University of Mannheim (2011), Athens University of Economics and Business (2012), University of Rome Tor Vergata (2012), University of Lausanne (2013).

Publikace.

Tirole uveřejnil okolo 200 odborných článků v oblasti ekonomie a financí a vydal 10 knih v angličtině (žádná z jeho knih dosud nebyla přeložena do češtiny).

Jean Marcel Tirole (narozen 9. srpna 1953 v Troyes) je francouzský profesor ekonomie. Zabývá se organizací průmyslu, teoriemi her, bankovnictvím, mezinárodními financemi, regulací, ekonomií a psychologií. Obdržel Nobelovu cenu za ekonomii pro rok 2014 za svou analýzu tržní síly a regulace velkých společností.

Jean Tirole (born 9 August 1953) is a French professor of economics. He focuses on industrial organization, game theory, banking and finance, and economics and psychology. In 2014 he was awarded the Nobel Memorial Prize in Economic Sciences for his analysis of market power and regulation.


Počátek a rozšíření zvyku.

Podle některých pochází zvyk z Číny. Lidé si tam zamykají duše do kovových krabiček a klíč shazují z útesu do údolí Žlutých hor. Jiná verze říká, že pochází z 80. let dvacátého století z Maďarska a další, že vznikl z veršů srbské autorky Desanky Maksimovićové.  Podle dalšího příběhu provozovali tento zvyk jako první mladí žáci školy "Sanita in Costa San Giorgio" ve Florencii, kteří údajně věšeli visací zámky ze školních skříněk na mostě Ponte Vecchio.  Ve zfilmovaném romantické novele "Chci tě", z roku 2007, tuto myšlenku použil Federico Moccia. Milenci v díle stvrzují svou lásku tím, že zamykají na Milvijský most v Římě zámek a klíč házejí se slovy "per sempre – navždy" do Tibery. Právě tam totiž údajně zemřel patron zamilovaných, svatý Valentýn. Román inspiroval zamilované vyznávat si lásku také tímto způsobem nejprve v Římě, právě na mostě Ponte Milvio, později ale také v ostatních italských městech. Nakonec se díky románu, a nejvíce pak po roce 2007 díky filmu, zvyk rozšířil i do dalších zemí v celé Evropě i mimo ni.

Nevole správců mostů.

Někde podporují aktivity zamilovaných sami starostové. Většinou ale správci mostů a dalších postižených objektů, kterými jsou nejčastěji právě radnice, s věšením těchto zámků nesouhlasí.  Zamilovaní věší zámky na zábradlí vzácných památek nebo čerstvě zrekonstruovaných mostů a ty je podle správců ničí. Odírají nátěr; rez účinkuje na staré stavby, při větším množství zámků je problémem jejich hmotnost a může dojít i k narušení statiky zábradlí nebo celého mostu, jako se stalo např. v roce 2014 na Pont des Arts v Paříži. Radnice kvůli tomu často zámky nechávají průběžně odstraňovat. Například radnice v Děčíně uvažovala o vyhlášení lokality, kterou pro věšení zámků lásky doporučí. V Římě hrozila za zavěšení zámku na Ponte Milvio pokuta až 50 eur.  Na pražském Karlově mostě správci zámky odstraňují zámky každý týden, za tuto dobu jich přibude až 300. Nejvíce vadí zámky na mřížce připomínající svržení Jana Nepomuckého do Vltavy, tato mřížka byla kvůli zámkům opakovaně poškozena.

Jméno zvyku.

Většinou se takto upravené zámky nazývají "„zámky lásky“", na Tchaj-wanu například "„zámky touhy“" a na Moravě místy také "„kladky z lásky“".

Obchodní význam zvyku.

Na zvyk zareagovali někteří světoví výrobci zámků, kteří vyrábějí série určené přímo pro zamilované. Jedná se především o zámky ve tvaru srdce nebo zámečky s odpovídajícími potisky.  Zájem o tento zvyk v České republice dokládal například údaj, podle něhož se zájem o visací zámky v období před Valentýnem zvyšoval zhruba o 15 %.

Zámek lásky či zámek zamilovaných je visací zámek, někdy ozdobený srdíčky nebo milostnými nápisy, který v některých zemích zamykají jako vyznání lásky zamilovaní, nejčastěji na zábradlí mostů, ale i na dalších místech na veřejných prostranstvích, považovaných za romantická.  Zámek lásky má při uzamčení pár zamilovaných navždy spojit. Odkud přesně původně tento způsob vyznání lásky pochází není jasné, novodobě ho ale zpropagoval Federico Moccia ve své knize "Chci tě" a především o rok později prostřednictvím filmové verze z roku 2007.

A love lock or love padlock is a padlock that sweethearts lock to a bridge, fence, gate, monument, or similar public fixture to symbolize their love. Typically the sweethearts' names or initials, and perhaps the date, are inscribed on the padlock, and its key is thrown away (often into a nearby river) to symbolize unbreakable love.  Since the 2000s, love locks have proliferated at an increasing number of locations worldwide. They are now mostly treated by municipal authorities as litter or vandalism, and there is some cost to their removal. However, there are authorities who embrace them, and who use them as fundraising projects or tourist attractions.


Taxonomie.

Společně s vychucholem povolžským patří do tribu vychucholové. Dříve bylo v tomto tribu mnohem více druhů, ale časem všechny druhy vyhynuly.

Popis.

Vychuchol pyrenejský je dlouhý 11 až 16 cm s ocasem dlouhým od 12 do 16 cm. Váží 35 až 80 g. Vychucholové mají citlivé čenichy a velké plovací blány na zadních tlapkách. Můžou uzavřít své nosní nozdry a ušní ventily, proti vnikání vody do těla. Pak se dorozumívají pomocí echolokace.  Těla vychuchola je pokryto srstí, kromě čenichu a ocasu. Typičtí jsou díky svému hnědému tělu s lehkým zbarvením na břiše. Čenich je černý s vousky, které jim umožňují funkci cítit pohyb své kořisti. Je dlouhý a hledají jím potravu v zemi, když nosem ryjí do země. Dožívají se nejméně 3,5 roku. Vychucholové jsou noční lovci malých bezobratlých živočichů, šneků a garnátů. V každém vrhu se rodí 3–4 mláďata, a to až třikrát do roka. Březost trvá asi 30 dnů.

Rozšíření.

Vychucholové pyrenejští jsou zdatní plavci. Žijí tedy hlavně u vody. Kromě blan mají i drápky, které jim umožňují dobře lézt po strmých svazích. Pyreneje jsou tedy pro ně ideálním prostředím. Většinou žijí v páru. Samci mají větší území než samice. Celkově jsou ale k ostatním dospělým jedincům agresivní.  Nejnovější studie ukázaly, že výzkumy z 80. a 90. 20. století jsou nespolehlivé. Starší údaje uváděly, že vychucholové jsou rozšířeni od severní části Pyrenejského poloostrova až po Francii. Právě nové výzkumy ukázaly, že tento druh je na jižní části poloostrova kriticky ohrožený, či úplně vyhynulý. Důvodem snižování počtu tohoto druhu ve Španělsku a v Portugalsku jsou hlavně přehrady, které se zde v poslední době staví. Jsou náchylní ke znečištěné vodě. Tento problém se týká i katalánského národního parku Alt Pirineu, kde se vychucholové též hojně vyskytují.

Ochrana.

Snaha o ochranu druhu je vedena projekty "Estrategia Nacional de Conservación del Desmán Ibérico" a "Proyecto LIFE+ Desmania" společně s Evropskou komisí, která finančně přispívá z 50 %. Hlavní hrozbou pro vychucholy jsou přehrady, celková těžba, špatná kvalita vody a invazivní druhy, jako norek americký, které je ohrožují.

Vychuchol pyrenejský ("Galemys pyrenaicus") je savec, který je aktivní hlavně v noci. Je to jeden ze dvou žijících druhů vychucholů na území Evropy. Tento druh se vyskytuje hlavně na severu Španělska a v Pyrenejích.

The Pyrenean desman ("Galemys pyrenaicus") is a small semiaquatic, globally threatened mammal related to moles and shrews, and, along with the Russian desman ("Desmana moschata"), is one of the two extant members of the tribe Desmanini. The species occurs in north and central parts of Spain and Portugal, French Pyrenees, and Andorra, but severe range contractions have been documented across its geographic distribution.


Případ.

Jean-Marc Bosman byl hráčem belgického klubu RFC de Liège. V roce 1990 o něj projevil zájem francouzský klub USL Dunkerque, hráči mezitím vypršela smlouva s RFC. V té době bylo v evropském fotbale běžné (ne všude), že zájemci (kluby) museli platit finanční částky pro získání hráče tomu klubu, se kterým měl hráč kontrakt, i když ten mu už vypršel.  USL Dunkerque nenabídl částku dle představ RFC de Liège, a ten ho odmítl uvolnit. Bosman se cítil poškozený a obrátil se na evropský soud. Soud se táhl pět let a nakonec mu dal za pravdu.

Dopad.

Od prosince 1995 jsou v zemích Evropské unie fotbalisté bráni jako zaměstnanci, kterým po skončení smlouvy nesmí býti bráněno v odchodu. Kluby nemají nárok po skončení smlouvy na žádnou finanční kompenzaci a hráči tak mohou odejít kamkoli zadarmo. Navíc se fotbalista může předběžně dohodnout na přestupu s novým klubem již 6 měsíců před skončením platné smlouvy. Po skončení smlouvy pak přestoupí jako volný hráč (čili zadarmo) do nového klubu.  Toto je v současnosti běžná věc, takto se dohodl na smlouvě s novým celkem např. nejlepší kanonýr německé fotbalové Bundesligy 2013/14, Polák Robert Lewandowski s FC Bayern Mnichov v době, kdy mu ještě běžel kontrakt s klubem Borussia Dortmund. Smlouvu s Bayernem podepsal v lednu 2014, zbytek sezóny 2013/14 dohrál v Borussii a v létě odešel do týmu rivala, do Bayernu. Tento stav může zavdávat i k různým kuriozním situacím, kdy hráč nastoupí např. ve finále některé soutěže proti svému budoucímu klubu, se kterým je již domluven na nové smlouvě.

Kritika.

Některým fotbalovým činovníkům Bosmanovo pravidlo vadí a kritizují jej. Učinil tak v např. v roce 2003 šéf Německého fotbalového svazu Gerhard Mayer-Vorfelder, v roce 2010 trenér anglického Blackpool FC Ian Holloway a trenér Arsenalu Arsène Wenger.

Situace v České republice, na Slovensku a na Maltě.

V ČR (a rovněž na Slovensku a na Maltě) na Bosmanovo pravidlo není brán zřetel (). Funguje zde systém tabulkového odstupného, kdy hráč (v ČR nejen české národnosti, ale i zahraniční, na Maltě pouze domácí) v 1. a 2. české lize může po skončení smlouvy přestoupit pouze tehdy, kdy nový klub zaplatí toto odstupné (výjimkou je, když ho klub z různých důvodů nepožaduje). Tato částka se pohybuje od 350 000 Kč (v 1. lize od 450 000 Kč) až do cca 11 000 000 Kč. Započítává se do ní počet odehraných zápasů v lize, starty v některé z reprezentací, zohledňuje se i hráčův plat. Pokud chce český klub získat nějakého fotbalistu, který je bez smlouvy, musí přesto zaplatit určitou částku (běžně mezi 1 200 000 až 1 700 000 Kč). Zadarmo může fotbalista odejít pouze do zahraničí, protože zahraniční kluby by na takový transfer nepřistoupily. Pokud hráč odmítne prodloužit nebo podepsat novou smlouvu v klubu (aby neodešel zadarmo do zahraničí nebo za tabulkové odstupné v rámci ČR), může mu hrozit přeřazení do rezervního týmu či jiné sankce. Vrací-li se fotbalista z ciziny zpět do ČR, opět může být v komplikované situaci. Musí se zaregistrovat na fotbalové asociaci přes klub, z něhož odcházel do zahraničí. A opět zájemci o něj musí zaplatit tomuto klubu tabulkové odstupné, což fotbalistovi ztěžuje situaci a navíc mu kvůli tomu reálně hrozí, že dostane od nového klubu nabídku na nižší plat, než kdyby přišel skutečně zadarmo. Z hlediska evropského práva jsou tyto transfery nezákonné, kluby (resp. legislativa FAČR) tímto brání hráčům ve svobodném přestupu. Situace se nelíbí České asociaci fotbalových hráčů (ČAFH), která na čele s předsedkyní Markétou Haindlovou usiluje o sladění s normami fotbalové Evropy.  Obdobný systém tabulkového odstupného funguje i v českém ledním hokeji.

Takzvané Bosmanovo pravidlo je označení pro rozhodnutí Evropského soudního dvora z roku 1995 v případech belgického fotbalisty Jean-Marca Bosmana týkajících se svobody pohybu zaměstnanců, svobody sdružování a zásady přímého účinku článku 39 (dříve 48) evropské dohody. Mělo přímý dopad na přestupy fotbalistů v Evropské unii. Pravidlo vzniklo na základě tří oddělených případů, všechny se týkaly Bosmana.

Union Royale Belge des Sociétés de Football Association ASBL v Jean-Marc Bosman (1995) C-415/93 (known as the Bosman ruling) is a 1995 European Court of Justice decision concerning freedom of movement for workers, freedom of association, and direct effect of article 39 (now article 45 of the Treaty on the Functioning of the European Union) of the TEC. The case was an important decision on the free movement of labour and had a profound effect on the transfers of footballers within the European Union (EU).  The decision banned restrictions on foreign EU players within national leagues and allowed players in the EU to move to another club at the end of a contract without a transfer fee being paid.  The ruling was made in a consolidation of three separate legal cases, all involving Belgian player Jean-Marc Bosman:


Oděské národní akademické divadlo opery a baletu

Divadelní budova.

Inspirací pro vznik nové budovy byla Semperova opera v Drážďanech. Fellner s Helmerem, zaměstnaní mnoha dalšími projekty, nedodali zcela podrobné plány a nikdy stavbu nenavštívili, na budově je tak i citelný podíl místních stavitelů Felixe Gonsiorovského, Alexandera Bernardazziho a Jurije Dimitrenka. Fellner byl přítomen až otevření budovy v roce 1887.  Nad vchodem oděské opery je umístěno sousoší múzy tragédie Melpomené. Vpravo dole se nachází socha múzy tance Terpsichoré, vlevo dole Orfeus a Kentaur. Přímo po stranách vchodu lze vidět sochy komedie a tragédie. Strop divadelního sálu zdobí bohatý dvoutunový lustr a čtyři malby na motivy děl Williama Shakespeara ("Hamlet", "Sen noci svatojánské", "Jak se vám líbí" a "Zimní pohádka"). Budova opery byla první stavbou v Oděse, která dostala osvětlení elektrickým světlem.  V roce 1925 došlo v budově k požáru, ale poškozené části byly brzy opraveny. Druhou světovou válku budova přečkala, i když Němci chystali její vyhození do povětří před tím, než z města ustoupí. V roce 1960 se uskutečnila rekonstrukce divadla. Kvůli narušené statice bylo divadlo několik let uzavřeno a k opětovnému zprovoznění došlo v roce 2007.

Divadelní provoz.

Zpočátku nebyl v oděském divadle stálý soubor. Až začali budovat soubory divadelní podnikatelé, kteří dostávali operu do pronájmu, např. I. I. Čerepennikov nebo Iosif Jakovlevič Setgofer, kteří tam zvali známé umělce z Ruska i z Evropy. Repertoár byl založen na dílech západoevropských skladatelů, až v závěru 19. století začal jako jeden z prvních uvádět ruské opery I. N. Grekov (Rubinsteinova "Démona" a Čajkovského "Pikovou dámu", tu pod dohledem skladatele). Právě na Čajkovského doporučení se v roce 1893 stal šéfdirigentem opery český umělec Josef Přibík (Iosif Pribik). Na konci 19. století v oděské opeře hostovali jak Fjodor Šaljapin nebo Enrico Caruso, tak třeba Oskar Nedbal nebo Jan Kubelík. Od roku 1897 do roku 1900 podnikal v opeře Alexandr Siberjakov, kterému se podařilo na scénu pozvat významné hvězdy jako Luisu Tetrazziniovou, Mattiu Battistiniho a další.  Po říjnové revoluci bylo divadlo znárodněno. Stabilní stálý soubor opery vznikl až v roce 1919. Uvedením Labutího jezera choreografem Robertem Balanottim v roce 1923 se zakládá i tradice stálého špičkového baletního souboru. Za druhé světové války byl soubor evakuován, částečně do Almaty. Umělci se ale aktivně účastnili i zájezdů, pořádaných k rozptýlení vojsk na frontě.

Divadlo opery a baletu je nejstarším divadlem v Oděse na Ukrajině. Původní budova divadla byla otevřena v roce 1809, ta ovšem 2. ledna 1873 vyhořela. V letech 1883–1887 byla na jejím místě postavena druhá budova ve stylu vídeňského baroka. Navrhli ji proslulí rakouští divadelní architekti Ferdinand Fellner a Hermann Helmer.

The Odessa National Academic Theatre of Opera and Ballet () is the oldest theatre in Odessa, Ukraine. The Theatre and the Potemkin Stairs are the most famous edifices in Odessa.  The first opera house was opened in 1810 and destroyed by fire in 1873. The modern building was constructed by Fellner & Helmer in neo-baroque (Vienna Baroque) style and opened in 1887. The architecture of the luxurious audience hall follows the late French rococo style. The unique acoustics of the horseshoe-designed hall allows performers to deliver even a whisper-low tone of voice from the stage to any part of the hall. The most recent renovation of the theater was completed in 2007.


Popis.

Delfín brazilský je často popisován jako delfín skákavý. Delfín brazilský je však o něco menší. Měří 1,5 m. Delfín je zbarven světlo-modro-šedou barvou na zádech a bocích. Břišní strana je mnohem světlejší, často narůžovělá. Hřbetní ploutev je méně zahnutá. Čelisti jsou zřetelné a středně dlouhé. Má 26-36 párů zubů v horní a dolní čelisti.

Taxonomie.

Delfína brazilského ("Sotalia fluviatilis") charakterizoval Paul Gervais a Émile Deville v roce 1853 a Costero ("Sotalia guianensis") popsal Pierre-Joseph van Bénéden roku 1864. Tyto dva druhy byly následně sloučeny a jsou považovány za poddruh mořských a sladkovodních variant. Rozdíly mezi těmito dvěma druhy poprvé potvrdila trojrozměrná morfometrická studie Monteiro-Filho a spol. Následně, molekulární analýza Cunha a spolupracovníků jednoznačně prokázala, že Sotalia guianensis se geneticky liší od Sotalia fluviatilis. Toto zjištění ještě jednou prozkoumal Caballero (a kolegové) s větším počtem genů. Existence dvou druhů již je všeobecně přijímaná vědeckou komunitou.

Rozšíření.

Delfíni brazilští se vyskytují z velké části v řece Amazonce a jejích přítocích. Nachází se ve Venezuele, Brazílii, Peru, jihovýchodní Kolumbii a východním Ekvádoru. Mnoho lidí je pozorovalo v řece Orinoco, dále na sever, i když není jasné, zda se jednalo o Tucuxi či o Costero.

Chování.

Delfíní brazilští se často vyskytují ve skupinkách po 10 až 15 členech a plavou ve velmi těsných skupinkách, což dokazuje velmi dobře rozvinutá sociální struktura. Jsou velice aktivní, dokážou ve vzduchu skákat salta, spy-hop nebo šplouchnout ocasem. Bylo zpozorováno, že se krmí na ostatních říčních delfínech. Krmí se širokou škálou druhů ryb. Studie růstu naznačují, že druh se může dožít až 35 let.

Zachování.

Největším problémem jsou rybářské sítě nebo znečištění vody převážně rtutí. Několik delfínů brazilských zůstalo v Evropě v zajetí, poslední ("Paco") však v Německu roku 2009 zemřel. Tucuxi je zapsán v Úmluvě ochrany volně žijících živočichů.

Delfín brazilský ("Sotalia fluviatilis"), také "Tucuxi", v Peru "bufeo gris" nebo "bufeo negro", je druh sladkovodního delfína, žijícího v řekách, v povodí Amazonky. Slovo tucuxi je odvozeno z jazyka "Tuni" od slova "tuchuchi-ana" a v současnosti je společným názvem druhu. Přestože se nachází v oblastech, kde žijí „správní“ říční delfíni (například "boto"), nemá s těmito delfíny žádný genetický základ. Místo toho je zařazen do čeledi "Delphinidae". Fyzicky se delfín brazilský podobá delfínu skákavému, avšak liší se natolik, že byl zařazen do samostatného rodu, Sotalia. Costero ("Sotalia guianensis") jsou delfíni, žijící na pobřeží a ústí řek, byli dříve zařazeni společně s tucuxi, dnes jsou uznáni jako samostatný druh.

The tucuxi ("Sotalia fluviatilis"), alternatively known in Peru bufeo gris or bufeo negro, is a species of freshwater dolphin found in the rivers of the Amazon basin. The word "tucuxi" is derived from the Tupi language word "tuchuchi-ana", and has now been adopted as the species' common name. Despite being found in geographic locations similar to those of 'true' river dolphins such as the boto, the tucuxi is not closely related to them genetically. Instead, it is classed in the oceanic dolphin family (Delphinidae).  Physically, the species resembles the bottlenose dolphins, but differs sufficiently to be placed in a separate genus, "Sotalia". The Guiana dolphin ("Sotalia guianensis"), a related dolphin present in coastal and estuarine environments and formerly grouped together with the tucuxi, have recently been recognized as a distinct species.


Hráčská kariéra.

Amatérská a juniorská kariéra.

V sezoně 2002-03 jako nováček v OHL nasbíral za Sarnii v 68 utkáních 66 bodů (29+37) a přidal 157 TM a po sezoně byl zařazen do 2. All-Star týmu nováčků OHL. V průběhu sezony 2004-05 byl vyměněn do Mississaugy, kde dohrál juniorskou kariéru. Celkem během 3 sezon v OHL odehrál 161 zápasů a nasbíral 152 bodů (69+83) a 420 trestných minut.

Profesionální kariéra.

Ve vstupním draftu NHL v roce 2003 si ho vybral Pittsburgh ve 3. kole (celkově jako 73. hráče). Mezi profesionály vstoupil v sezoně 2005-06, kterou strávil skoro celou v AHL a 6 utkání přidal v ECHL. V 51 utkáních nasbíral 24 bodů (11+13) a 311 TM. Stal se tak nejtrestanějším nováčkem AHL a 4. nejtrestanějším hráčem celkově.  Sezonu 2006–2007 zahájil také v AHL ve Wilkes-Barre/Scranton, ale pak byl vyměněn 27. února 2007 do Phoenixu společně se 3. kolem draftu 2008 za Georgese Laraquea a mohl zahájit kariéru v NHL. K prvnímu utkání v NHL nastoupil 3. března 2007 proti Columbusu a svůj první bod a gól zaznamenal 10. března v utkání proti Chicagu, když překonal Chabibulina. Celkem v sezoně odehrál za Phoenix 18 utkání, ve kterých nasbíral 74 trestných minut a také 7 bodů (4+3).  V sezoně 2007–2008 jej zranění omezily pouze na 57 utkání, ale i přes to si vytvořil osobní maxima v počtu gólů (13), asistencí (11), bodů (24) a trestných minut (324), která dosud nepřekonal. Jeho 324 TM bylo nejvíce v celé NHL, zároveň tak vytvořil nový rekord Phoenixu v počtu TM za sezonu. V utkání 3. listopadu 2007 proti Anaheimu dokázal nasbírat 34 TM (osobní rekord), když si vysloužil vyloučení za 2 bitky (2x5), sekání, napadení a 2 osobní tresty (2x10).  I v sezoně 2008–2009 byl nejtrestanějším hráčem celé NHL, tentokrát mu na to stačilo 254 TM. Během sezony byl 22× vyloučen na 5 minut za bitku (osobní rekord). Během uzávěrky přestupů v NHL 4. března 2009 byl vyměněn z Phoenixu do Philadelphie za Scottieho Upshalla a 2. kolo draftu 2011.  V sezoně 2009–2010 nastoupil k 76 utkáním a nasbíral 207 TM a 22 bodů (12+10). Byl nejtrestanějším hráčem Flyers, 4. celkově v NHL. V playoff nasbíral 6 bodů a 34 TM v 17 utkáních a pomohl Philadelphii dokráčet až do finále Stanley Cupu, kde ovšem bylo lepší Chicago.  V sezoně 2010–2011 celkem odehrál 57 utkání v nichž nasbíral jen 6 bodů (4+2) a 127 TM. O zbytek zápasů ho připravilo zranění, ale také role náhradníka na tribuně. Ve 4. utkání série 2. kole s Bostonem v přestávce mezi 1. a 2. třetinou předvedl agresivní a nepřípustné chování vůči rozhodčím za což byl následně suspendován na 2 zápasy v sezoně 2011-12. Po sezoně se měl stát chráněným volným hráčem, ale Philadelphia se rozhodla mu nenabídnout kvalifikační nabídku, která by musela mít hodnotu cca 1,18 milionu dolarů a tak se stal Carcillo volným hráčem. Hned 1. července 2012 podepsal roční smlouvu s Blackhawks s cap hitem 775 tisíc dolarů.  Za Blackhawks poprvé nastoupil ve 3. utkání sezony 2011–2012, když si odpykal trest z předchozí sezony. Na konci října byl opět suspendován na 2 zápasy. Krátce po návratu do sestavy pak v zápase proti Vancouveru 6. listopadu 2011 zaznamenal 1000. trestnou minutu v NHL. Poslední utkání sezony odehrál 2. ledna 2012, kdy se při faulu na Gilberta z Edmontonu zranil a musel podstoupit operaci levého kolena. Navíc byl za svůj zákrok potrestán zákazem startu v 7 utkáních. Celkem tedy odehrál v sezoně jen 28 utkání a nasbíral 11 bodů (2+9) a 82 TM. Blackhawks o jeho další služby projevili zájem a 11. března 2012 se obě strany dohodly na prodloužení smlouvy o 2 roky s cap hitem 825 tisíc dolarů.  Během výluky v NHL v sezoně 2012–2013 nikde nehrál. Po jejím skončení stihl odehrát jeden zápas a na měsíc ho vyřadilo zranění. Do konce základní části pak celkem odehrál 23 zápasů se 3 body (2+1) a pouhými 11 TM. V playoff se do sestavy Blackhawks vešel pouze 4x, ale i tak se mohl na konci radovat ze Stanley Cupu.  Ani ne měsíc po zisku Stanley Cupu ho Blackhawks 16. července 2013 vyměnili za podmíněnou volbu draftu 2015 do Los Angeles. Za Kings odehrál 26 zápasů a 4. ledna 2014 byl vyměněn do New York Rangers, kde sezonu dohrál. Celkem za oba týmy odehrál 57 zápasů a nasbíral 100 TM a také 5 bodů (4+1). V playoff odehrál za Rangers 8 zápasů v nichž nastřílel 2 góly. Ve 3. kole proti Montrealu fyzicky napadl čárového rozhodčího, když jej odváděl na trestnou lavici. Za tento incident byl automaticky suspendován na 10 zápasů. Trest mu byl na základě odvolání snížen na 6 zápasů, ale do finále proti svému bývalému týmu již nezasáhl.  Jako volný hráč podepsal 4. září 2014 zkušební smlouvu s Pittsburghem, kde si chtěl vybojovat novou smlouvu pro celou sezonu. Nakonec byl ale 2. října z kempu Penguins propuštěn a 3. října jej pozvali na zkoušku do kempu Blackhawks a vzápětí s ním i podepsali roční smlouvu s příjmem 550 tisíc dolarů.

Reprezentační kariéra.

Kanadu reprezentoval v roce 2003 na MS hráčů do 18 let v Rusku, kde se podílel 4 body a 33 TM (byl nejtrestanějším hráčem Kanady) v 7 utkáních na zisku mistrovského titulu.

Daniel Carcillo (* 28. ledna 1985, King City, Ontario, Kanada) je kanadský hokejový útočník hrající v týmu Chicago Blackhawks v severoamerické lize (NHL). Byl součástí týmu, který dokázal v roce 2013 vyhrát Stanley Cup.

Daniel Carcillo (born January 28, 1985) is a Canadian former professional ice hockey left winger. He most recently played under contract to the Chicago Blackhawks of the National Hockey League (NHL). His on-ice reputation has led to him being nicknamed "Car Bomb". Carcillo won a Stanley Cup as a member of the 2013 and 2015 Blackhawks. After retiring from the NHL in 2015, Carcillo created a non-profit organization that assists former NHL-players who are suffering from post-concussion syndrome and mental health issues.


Mládí.

Vystudoval právo na Svobodné univerzitě v Bruselu a Amsterdamské univerzitě. Následně se stal bruselským právníkem.  Od roku 1983 působil jeho otec Louis Michel ve valonském Jodoigne jako starosta. Politickou dráhu zde zahájil v šestnácti letech, když vstoupil k Mladým liberálům v Jodoigne ("Jeunes Réformateurs Libéraux de Jodoigne"). V roce 1994 byl zvolen do provinčního zastupitelstva ve Valonském Brabantu.

Politická kariéra.

Ve všeobecných volbách 1999 byl zvolen za obvod Valonský Brabant do dolní komory parlamentu (Komory zástupců), když kandidoval za Mouvement réformateur.  V roce 2000 byl jmenován ministrem vnitřních záležitostí valonské vlády. Při nástupu do úřadu se jako 25letý stal nejmladším ministrem v historii Belgie.  Na místní úrovni zasedal od roku 2000 v radě města Wavre a o šest let později byl zvolen starostou.  Od prosince 2007 sloužil jako ministr vnitřního rozvoje ve třetím kabinetu Guye Verhofstadta a na stejné pozici také v dalších vládách Yvese Leterma, Hermana Van Rompuye a druhém Letermově kabinetu.  V roce 2009 sdělil, že je šokovaný prohlášením papeže Benedikta XVI., tvrdícího, že kondomy zhoršují epidemii AIDS. Tento výrok označil za „"ohromující, skandální a navíc nezodpovědný"“.

Předseda reformistů.

Poté, co strana utrpěla porážku v červnových regionálních volbách 2009, stal se jedním z členů a rivalů, kteří požadovali odstoupení předsedy Didiera Reynderse. K tomuto kroku došlo až po další prohře Reformního hnutí v parlamentních volbách 2010, v nichž subjekt ztratil pět mandátů. Následně začal být zmiňován v souvislosti s kandidaturou do čela reformistů. Předsedou byl zvolen v lednu 2011. Aby se plně věnoval výkonu nové funkce, rezignoval na ministerské křeslo.

Předseda vlády.

Po všeobecných volbách v květnu 2014 jej panovník na základě výsledků určil jedním ze dvou tzv. „formaterů“ (formateur), osob pověřených vedením rozhovorů o sestavení nového kabinetu. Druhým se stal flanderský premiér Kris Peeters ze čtvrté v pořadí Křesťanskodemokratické a vlámské strany. Reformní hnutí skončilo na třetí příčce.  Na belgické poměry v relativně krátkém období se podařilo složit novou čtyřkoaliční vládu tvořenou na půdorysu vítězné nacionalistické Nové vlámské aliance vedené Bartem de Weverem, Křesťanskodemokratické a vlámské strany, a liberálních subjektů Open VLD i Reformního hnutí. Předpokládaná většina v jednokomorém parlamentu činila 85 ze 150 poslanců. Do opozice tak přešli dosud vládnoucí socialisté Elia Di Rupa, kteří skončili druzí.  Vzhledem k tomu, že se reformisté stali jedinými zástupci frankofonních zájmů v koalici, přiřkl belgický tisk vládě nálepku „kamikadze koalice“. Reformní hnutí si tak vstupem do kabinetu zahrávalo s „politickou sebevraždou“ z možné ztráty přízně svých voličů. Belgický král Filip jej jmenoval předsedou vlády 11. října 2014. Následně se úřadů ujali i nově jmenovaní členové Michelova kabinetu.  V prosinci 2018 se čtyřčlenná vládní koalice rozpadla. Po odmítnutí migračního paktu OSN ji opustila Nová vlámská aliance. Michel tak sestavil druhý kabinet menšinového charakteru na půdorysu tří zbylých subjektů Křesťanskodemokratické a vlámské strany, Open VLD a Reformního hnutí, jenž zemi dovedl ke květnovým parlamentním volbám 2019. Vláda zůstala úřadovat i po parlamentních volbách s dočasným, přechodným mandátem, do zformování nového kabinetu vzešlého z voleb. Na začátku července 2019 byl Michel zvolen předsedou Evropské rady, s nástupem do úřadu v prosinci téhož roku. Na post předsedy vlády rezignoval v říjnu 2019. Premiérské funkce se ujala stranická kolegyně a členka jeho dvou vlád Sophie Wilmèsová.

Charles Michel (výslovnost: ; narozený 21. prosince 1975 Namur) je belgický politik a od prosince 2019 předseda Evropské rady. V letech 2014–2019 zastával úřad předsedy vlády Belgie, jakožto nejmladší premiér od roku 1840 a první frankofonní liberál v čele kabinetu od roku 1938.  V únoru 2011 se ujal vedení liberálně orientovaného Reformního hnutí. Mezi lety 2007–2011 zastával úřad ministra rozvojové spolupráce ve čtyřech vládách. Otec Louis Michel je také belgický politik, bývalý eurokomisař a ministr zahraničí.

Charles Michel (; born 21 December 1975) is a Belgian politician serving as President of the European Council since 2019. He previously served as Prime Minister of Belgium between 2014 and 2019.  Michel became Minister of Development Cooperation in 2007, and remained in this position until elected the leader of the Francophone liberal Reformist Movement (MR) in February 2011. He led MR to the 2014 federal election, where they emerged as the third-largest party in the Chamber of Representatives. After coalition negotiations, Michel was confirmed as Prime Minister of a MR-N-VA-OVLD-CD&V government. He was sworn in on 11 October 2014, becoming the youngest Belgian Prime Minister since 1845.  In December 2018, the government collapsed following internal disagreements over the handling of the Global Compact for Migration, with the N-VA withdrawing from the cabinet. Michel subsequently tendered his resignation and remained in office in a caretaker capacity. At the 2019 federal election shortly afterwards, MR lost a number of seats, although Michel remained in office as interim Prime Minister during coalition negotiations. Weeks after the federal election, on 2 July 2019, the European Council voted to appoint Michel as its new President. He took over from Donald Tusk at a ceremony on 29 November 2019, formally beginning his term on 1 December 2019.


Mládí.

Narodila se 2. května 1806 v Fain-lès-Moutiers farmáři Pierrovi Labouré a Louise Madeleine Gontard jako devátá z jedenácti dětí. Když jí bylo devět let, její matka zemřela. Říká se, že po pohřbu své matky vzala sochu Panny Marie, políbila ji a řekla: „Nyní budete má matka“. Sestra jejího otce navrhla, že se bude starat o jeho nejmladší děti Catherine a Tonine. Poté, co souhlasil, se sestry odstěhovaly do domu své tety v Saint-Rémy, obce devět kilometrů od jejich domova.  Byla velmi zbožná, poněkud romantického založení. Jako mladá žena se stala členkou ošetřovatelské společnosti, založené Svatým Vincencem z Pauly. Po snu o svatém Vincencovi si vybrala Dcery křesťanské lásky.

Vizionářka.

Uvedla, že v předvečer svátku Sv. Vincence roku 1830 ji probudil hlas dítěte, jenž ji volal do kaple, kde uslyšela Pannu Marie, která jí řekla „Pán Bůh tě chce něčím pověřit. Budeš hodně trpět, ale vydržíš to s přesvědčením, že je to pro Boží chválu. Poznáš, co chce Pán Bůh. Budeš trpět, dokud vše neřekneš zpovědníkovi, jenž je tvým duchovním vůdcem. Bude mít námitky, ale neboj se, obdržíš zvláštní milost. Mluv s ním prostě a s důvěrou. Důvěřuj beze strachu! Určité věci, které uvidíš, mu oznam. V rozjímání obdržíš zvláštní vnuknutí.“  Dne 27. listopadu 1830 oznámila, že se k ní Panna Maria vrátila v nočních meditacích. Ukázala se jí uvnitř oválného rámu stojící na zeměkouli a z jejích rukou vycházely paprsky, které směřovaly na celý svět, pouze některé ne. Kolem okrajů rámu se objevila slova „Ó, Maria, bez hříchu počatá, oroduj za nás, kteří se k tobě utíkáme“. Pak uslyšela Pannu Marii, která jí řekla, aby nechala razit medailonky této podoby s nápisem: „Všichni, kteří ji budou nosit, obdrží velké milosti“.  Catherine udělala, co ji Panna Maria poručila, a po dvou letech sledování jejího každodenního chování kněz sdělil informaci arcibiskupovi, aniž by odhalil Catherininu identitu. Žádost byla schválena a pověřen k výrobě medailonků byl Adrien Vachette. Ty se ukázaly být velmi populární. Dogma o Neposkvrněném početí nebylo tehdy ještě sice vyhlášeno, ale medaile se svým „počata bez hříchů“ byla schválena.

Proces svatořečení.

Proces probíhal v arcidiecézi Paříž. Byl započat roku 1896. Dne 19. července 1931 byla papežem Piem XI. prohlášena Ctihodnou. Blahořečena byla 28. května 1933. Svatořečena byla 27. července 1947.

Sv. Catherine Labouré (2. května 1806, Fain-lès-Moutiers – 31. prosince 1876, Enghien-les-Bains) (Zoe Labouré) byla francouzská řeholnice ze Společnosti Dcer křesťanské lásky sv. Vincence de Paul a Mariánská vizionářka.

Catherine Labouré, D.C.. (May 2, 1806 – December 31, 1876) was a French nun who was a member of the Daughters of Charity of Saint Vincent de Paul and is a Marian visionary. She is believed to have relayed the request from the Blessed Virgin Mary to create the famous Miraculous Medal of Our Lady of Graces worn by millions of people around the world. Labouré spent forty years caring for the aged and infirm. For this, she is called the patroness of seniors.


Pozadí vzniku.

Během květnových europarlamentních voleb 2014 byl Juncker prezentován Evropskou lidovou stranou (EPP) jako kandidát na předsedu Evropské komise. Po volebním vítězství jej 27. června na tento post navrhla Evropská rada. Zvolení pak proběhlo 15. července Evropským parlamentem, když pro něj hlasovala většina 422 ze 729 poslanců.  Juncker vyhlásil desetibodový program agendy svého prezidentství, v níž podtrhl důraz na pracovní příležitosti a růst.  Původní slovinská kandidátka a odcházející premiérka Alenka Bratušeková, kterou nominovala vláda, v jejímž čele stála, měla získat portfolio pro energetickou unii a současně se stát místopředsedkyní komise. Její vystoupení před europoslanci však bylo nepřesvědčivé a členové příslušných výborů Evropského parlamentu kandidaturu velkou většinou odmítli. Nominantka získala jen 13 hlasů ve výborech pro životní prostředí a pro průmysl, výzkum a energetiku, zatímco proti hlasovalo 112 poslanců. Následně se komisařkou za Slovinsko stala Violeta Bulcová, která získala gesci dopravy a vesmíru.

Členové.

Komise byla tvořena předsedou a komisaři. Původně byla složena z 28 členů, z nichž 7 zastávalo posty místopředsedů. Počet se snížil po odchodu čtyř členů.

Předčasná ukončení v komisi.

"Členové, kteří opustili komisi před uplynutím jejího mandátu."

Projektové týmy.

Komise byla strukturovaná do tzv. projektových týmů, sestavených z komisařů podle jejich portfolií. Každou skupina řídil jeden z místopředsedů komise. Vedle stálých členů týmů se na řešení problémů mohli přechodně podílet i další komisaři, pokud úkol spadal do gesce jejich působnosti. První místopředseda Timmermans dohlížel na činnost všech komisařů.  Níže je výčet pěti projektových týmů.

Junckerova komise úřadovala jako komise Evropské unie od 1. listopadu 2014 do 30. listopadu 2019. Pětiletý mandát byl o měsíc prodloužen v důsledku odmítnutí několika kandidátů z Rumunska, kde v říjnu 2019 padla vláda, do nastupující komise Ursuly von der Leyenové.  Předsedou komise byl 15. července 2014 Evropským parlamentem zvolen lucemburský politik Jean-Claude Juncker. Do připravované komise poté po jednom zástupci nominoval každý z dvaceti osmi členských států. Komise začala úřadovat v listopadu 2019 a Juncker v čele nahradil Josého Manuela Barrosa, řídícího dvě komise během předchozích deseti let.  Ke schválení komise došlo 22. října 2014. Hlasování v Evropském parlamentu se zúčastnilo 699 poslanců, z nichž 423 se vyslovilo „pro“, 209 bylo „proti“ a 67 se „zdrželo“. Mezi své priority komise zařadila „"dodržování fiskální disciplíny, tvorbu pracovních míst, snižování energetické náročnosti, výstavbu infrastruktury, podporu růst a podporu obnovitelných zdrojů".“ Také byla odhodlána řešit problém imigrace a usilovala o vytvoření jednotné energetické unie.

The Juncker Commission was the European Commission in office since 1 November 2014 to 30 November 2019. Its president was Jean-Claude Juncker, who presided over 27 other commissioners (one from each of the states composing the European Union, except Luxembourg, which is Juncker's state). In July 2014, Juncker was officially elected to succeed José Manuel Barroso, who completed his second five-year term in that year.


Mládí a kariéra.

Blochin se narodil do rolnické rodiny dne 7. ledna 1895 ve Vladimirské oblasti. Během 1. světové války sloužil v carské armádě. Po bolševickém převratu se rychle "zorientoval" v nových poměrech a v březnu 1921 vstoupil do sovětské tajné policie Čeka. Zde si jeho nadřízení brzy všimli jeho nemilosrdnosti a "dovednosti", s jakou vykonával to, co Stalin nazýval ""čornaja rabota" - ""černou prací": vraždy, mučení, zastrašování a tajné popravy. Blochin byl brzy povýšen a během šesti let jmenován šéfem nově vytvořeného oddělení "Kommandatura" Pobočka administrativně výkonného oddělení NKVD. To bylo vytvořeno právě za účelem provádění této, jak se také jinak říkalo, "mokré práce". Sídlilo na Lubjance v Moskvě a jeho členové byli vybírání samotným Stalinem, který oddělení také přímo velel. Zřejmě i díky tomu oddělení přežilo jinak nemilosrdné čistky, které občas v NKVD probíhaly.  Blochin zastával funkci velitele vnitřního vězení v Lubjance, což mu umožňovalo vykonávat jeho práci bez zbytečné byrokracie a dozoru. Přestože většina z odhadovaných 828 000 poprav, které NKVD vykonala během Stalinova života, byla vykonána lokálními čekisty spolu s tzv. trojkou z NKVD, hromadných poprav se účastnili i speciální popravčí z "Kommandantury". Blochin navíc osobně popravoval prominentní vězně, většinou vysoce postavené bolševiky, kteří byli odsouzeni v tzv. Moskevských procesech. Mezi jeho oběti tak patřili například maršál Sovětského svazu Michail Tuchačevskij a dva ze tří šéfů NKVD (Genrich Jagoda v roce 1938 a Nikolaj Ježov v roce 1940), pod kterými sám Blochin dříve sloužil. Za svoji službu v roce 1937 byl vyznamenán Stuhou cti.

Vasilij Michajlovič Blochin (7. ledna 1895 – 3. února 1955) byl sovětský generálmajor, který sloužil jako vrchní popravčí ve stalinistické NKVD pod velením Genricha Jagody, Nikolaje Ježova a Lavrentije Beriji (Jagoda a Ježov byli, poté, co upadli v nemilost, sami Blochinem na Stalinův příkaz popraveni).  Blochin byl na své místo vybrán v roce 1926 Stalinem. Podílel se spolu s dalšími popravčími na mnohých hromadných vraždách během Stalinovy vlády, zvláště v období velkého teroru a během 2. světové války. Zavraždil vlastní rukou desetitisíce lidí, včetně 7000 polských válečných zajatců během Katyňského masakru v létě 1940, což z něho činí největšího kata ve zdokumentovaných lidských dějinách. Po Stalinově smrti byl degradován a donucen odejít do důchodu. Zemřel v roce 1955, údajně spáchal sebevraždu.

Vasily Mikhailovich Blokhin (; 7 January 1895 – 3 February 1955) was a Soviet Russian Major-General who served as the chief executioner of the Stalinist NKVD under the administrations of Genrikh Yagoda, Nikolai Yezhov, and Lavrentiy Beria.  Hand-picked for the position by Joseph Stalin in 1926, Blokhin led a company of executioners that performed and supervised numerous mass killings during Stalin's reign, mostly during the Great Purge and World War II. He is recorded as having executed tens of thousands of prisoners by his own hand, including his killing of about 7,000 Polish prisoners of war during the Katyn massacre in spring 1940, making him the most prolific official executioner and mass murderer in recorded world history. Forced into retirement following the death of Stalin, Blokhin died in 1955, his death being officially reported as a suicide.


Historie.

Společnost byla založena roku 1882 Carlem Gustavem Putschem nejprve jako kovárna. Na počátku se specializovala na ruční výrobu kleští a kovářského nářadí, později také za pomoci zápustkového kování s využitím dalších strojů. V roce 1942 byla značka Knipex oficiálně zaregistrována. Od 50. let se výroba rozšiřovala o další nové typy kleští. Roku 1954 se stal ředitelem společnosti Karl Putsch, následně docházelo k další automatizaci výroby a společnost rozšiřovala výrobní portfolio o inovované produkty. V 90. letech vzniklo několik dceřiných společností, které se staly součástí nově vytvořené skupiny Knipex. Společnost otevřela řadu vlastních obchodních zastoupení v zahraniční a přes 60 % produkce vyváží do řady zemí světa.

Produkty.

Společnost nabízí více než 100 různých druhů kleští, které jsou vyráběny v přibližně 900 variantách lišících se velikostí, délkou a tvarem provedení. Mezi vyráběné produkty patří jak klasické kleště jako například kombinované kleště, boční štípací kleště nebo instalatérské kleště, tak také řada specializovaných výrobků jako různé kleště pro elektroniku, elektrotechniku nebo instalatérství. V nabídce existují i nástroje pro řezání, odizolovávání kabelů, krimpování nebo speciální nástroje pro práci v oblastech letectví, solární energetiky anebo pro práci s optickými vlákny. Společnost také vyrábí řadu izolovaného nářadí pro elektrikáře.

Skupina Knipex.

Knipex je mateřskou společností skupiny Knipex, jejíž součástí jsou čtyři výrobní závody v Německu s přibližně 1300 zaměstnanci a také řada obchodních zastoupení v zahraničí, mimo jiné například ve Spojených státech amerických, Rusku, Číně, Dubaji nebo v Japonsku.  Mimo společnost Knipex se sídlem a výrobním závodem ve Wuppertalu tvoří součást skupiny následující společnosti:

Ocenění.

Společnost získala několik ocenění za kvalitu výrobků a vzdělávání a za inovativní přístup, včetně ocenění Wuppertaler Wirtschaftspreis v kategorii firma roku v roce 2005, dále ocenění partner roku nebo značka roku v několika specializovaných obchodech a v rámci programu Regionale 2006 pro rozvoj pracovních míst získala ocenění zářivé firemní kultury. Další ocenění se týkají kvality výrobků. V roce 2014 obdržela společnost ocenění CSR-Award za příkladné vedení firmy od společnosti Koelnmesse pořádající veletrhy v Kolíně nad Rýnem.

Knipex-Werk C. Gustav Putsch KG, známá jen jako Knipex, je německá komanditní společnost, výrobce profesionálního ručního nářadí, především různých typů kleští. Po dobu čtyř generací se jednalo o nezávislou rodinnou firmu. Společnost sídlí v německém městě Wuppertal v Severním Porýní-Vestfálsku.

Knipex () is a German manufacturer of pliers for professional use. The headquarters are located in Wuppertal-Cronenberg. For four generations, Knipex has been an independent, owner-managed family company.


Život.

Narodila se ve městě Norilsk v Krasnojarském kraji. Od roku 2007 je studentkou filosofie na Lomonosovově univerzitě v Moskvě. Je vdaná za Pjotra Verzilova ze skupiny Vojna, se kterým má dceru Geru (* 2008).

Aktivity.

Na jaře 2007 se společně se svým manželem Pjotrem Verzilovem stala členkou radikální umělecké skupiny Vojna a zúčastnila se několika jejích performancí. V únoru 2008 se podílela na protestní akci „Mrdáme za Medvídka, dědice trůnu“ ("Ебись за наследника Медвежонка") v moskevském přírodovědeckém muzeu, která se konala den před zvolením Dmitrije Medveděva do funkce ruského prezidenta. Při této performanci provozovalo sex ve veřejně přístupné muzejní místnosti pět manželských párů, včetně Pjotra Verzilova a Tolokonnikovové, která při tom byla ve vysokém stupni těhotenství. Skupina prohlásila svou akci za satiru na adresu Dmitrije Medveděva, který ve svém projevu vyzval ruské obyvatelstvo ke zvýšení reprodukce. Od ledna do února 2011 se Tolokonnikovová zúčastnila provokativní akce "Polib odpad" (rusky Лобзай мусора), při kterém jednotliví členové Vojny líbali na veřejnosti příslušníky ruské policie.  Od roku 2011 byla také členkou feministické punkové protestní skupiny Pussy Riot. V srpnu 2012 byla spolu s dalšími členkami této skupiny odsouzena na dva roky vězení za výtržnictví v moskevské katedrále Krista Spasitele. Organizace Amnesty International označila nepodmíněný trest vězení za nepřiměřeně tvrdý a Tolokonnikovovou prohlásila za politickou vězeňkyni. Také ruská organizace na podporu lidských práv „Svaz solidarity s politickými vězni“ ji považovala za politického vězně.  Svůj trest vězení si Tolokonnikovová odpykávala v trestaneckém táboře IK-14 v Mordvinsku. 23. září 2013 zahájila na protest proti nelidským podmínkám ve vězení hladovku. Prostřednictvím svého manžela poslala ruským médiím otevřený dopis, ve kterém popsala nesnesitelné poměry v trestanecké kolonii. Vězeňkyně musí pracovat 16-17 hodin denně, ženy jsou podle ní bity, morálně ponižovány, polévány studenou vodou, dostávají špatné jídlo a nemají k dispozici základní hygienické potřeby. Následné kontroly ruské Federální vězeňské služby a prokuratury tyto informace v zásadě potvrdily. V prosinci 2013 byly Tolokonnikovová a Aljochinová propuštěny z vězení na základě amnestie ruské Státní dumy. Poté Tolokonnikovová oznámila svůj odchod ze skupiny Pussy Riot. Spolu s Marií Aljochinovou pak založily občanské sdružení Zona prava (Зона Права), které má za cíl právní, psychologickou a informační podporu vězňů v Rusku a chce dosáhnout větší otevřenost a humánnější podmínky v celém ruském soudním a vězeňském systému.  V listopadu 2014 řekla Tolokonnikovová v rozhovoru pro britský list The Guardian na adresu českého prezidenta Zemana, že se podle ní chová jako „typický patriarchální hlupák“.

Film.

V roce 2013 o Tolokonnikovové a ostatních odsouzených členkách Pussy Riot natočili režiséři Mike Lerner a Maksim Pozdorovkin film .

Naděžda Andrejevna Tolokonnikova (: "", * 7. listopadu 1989 Norilsk, Sovětský svaz) je ruská studentka filozofie, nezávislá umělkyně a politická aktivistka. Je bývalou členkou punkové skupiny Pussy Riot a politicky angažované street artové skupiny Vojna.

Nadezhda Andreyevna Tolokonnikova (; born November 7, 1989), nicknamed "Nadya Tolokno" (), is a Russian conceptual artist and political activist. She was a member of the anarchist feminist group Pussy Riot, and has a history of political activism with the controversial street art group Voina. On August 17, 2012, she was convicted of "hooliganism motivated by religious hatred" after a performance in Moscow Cathedral of Christ the Saviour and sentenced to two years' imprisonment. On December 23, 2013, she was released early with another Pussy Riot member Maria Alyokhina under a newly passed amnesty bill dedicated to the 20th anniversary of the Russian constitution.  Tolokonnikova was recognized as a political prisoner by the Russian human rights group Union of Solidarity with Political Prisoners. Amnesty International named her a prisoner of conscience due to "the severity of the response of the Russian authorities".


Historie.

Existují dva druhy blejzrů, dvouřadý a jednořadý. Každý z nich má zcela jiný původ. Dvouřadý blejzr, který může mít jen tmavomodrou barvu, je odvozen z krátkého dvouřadého saka, jež v 19. století tvořilo součást uniformy britského námořnictva. Jeho název prý pochází od válečné fregaty "Blazer", jejíž kapitán nechal podobný oděv v roce 1837 ušít své posádce u příležitosti návštěvy královny Viktorie. Nový stejnokroj se posléze rozšířil se i na ostatní lodě britského námořnictva. O tom, jak si našlo modré sako se zlatými knoflíky cestu do civilních šatníků, však neexistují žádné důvěryhodné dokumenty. Je možné, že si námořní důstojníci nechávali šít blejzry jako civilní verzi svých uniforem a jejich krejčí nabídli tento střih i ostatním zákazníkům.  Jednořadý blejzr naproti tomu žádnou vojenskou minulost nemá. Vyvinul se z klubového saka, které v 19. století nosili angličtí veslaři, takže se může šít z různobarevných látek.

Užití.

Také jednořadý blejzr je dnes převážně tmavomodrý Poněkud jiná situace je v USA, kde se těší značné oblibě blejzry v barvách lahvově zelené, fuchsiové a žluté. Jednořadý blejzr má obvykle tři kapsy buď bez patky, anebo s patkou, což je výsledek konfekčního šití souběžně se sportovními saky a obleky. Knoflíky bývají většinou modré nebo emailové. Klasicky střižený dvouřadý tmavomodrý blejzr je dnes populární zejména v USA a v Británii, kde tvoří součást méně formálního oblečení do kanceláře. Pro volnočasový oděv jej však mnozí stále považují za příliš formální.  Blejzry se nosí s řadou dalších oděvů počínaje košilemi s vázankou až po polokošile s rozhalenkou. Ve Francii, Itálii a Španělsku je oblíbená kombinace jednořadého blejzru s kalhotami chino či šedými flanelovými kalhotami a hnědými botami.

Blejzr je druh saka, který tvoří jakýsi mezistupeň mezi sportovním sakem a oblekem. Má poněkud méně formální střih než sako k obleku, oproti kostkovanému tvídovému či sportovnímu saku je však formálnější. Ke klasickému tmavomodrému blejzru patří mosazné nebo zlaté knoflíky.

A blazer is a type of jacket resembling a suit jacket, but cut more casually. A blazer is generally distinguished from a sport coat as a more formal garment and tailored from solid colour fabrics. Blazers often have naval-style metal buttons to reflect their origins as jackets worn by boating club members.  A blazer's cloth is usually durable, as it is intended as outdoor wear. Blazers are often part of a uniform that denotes, for example, an airline's employees, pupils of a particular school, members of sports clubs, or sportsmen and women on a particular team.


Dějiny.

Televizní vysílání v Západním Německu vzniklo v návaznosti na první televizní přenosy v Nacistickém Německu, které bylo v důsledku válečného bombardování země zastaveno v roce 1944. Stanice NWDR-TV zahájila zkušební provoz dne 12. července 1950, stálé vysílání pak po dvou letech oficiálně dne 25. prosince 1952.

Programová nabídka.

Nejsledovanějším zpravodajským blokem v televizi Das Erste je několikrát denně vysílaný (naposledy ve 20 hodin, trvání 15 minut) pořad pod názvem "Tagesschau" (zhruba „Denní přehled“). Později večer pak jsou vysílána "Tagesthemen" („Denní témata“, trvání 30 minut). V odpoledních hodinách se vysílají spíše seriály. Známým odpoledním seriálem (soap operou) z produkce Das Erste je "Sturm der Liebe" (Síla lásky). Tento serál je vysílán i v Česku na programu TV Barrandov v různých variantách názvů jako je "Pauline a Leonard", "Miriam a Robert" atd. Velmi oblíbené jsou kriminální filmy pod názvem "Tatort" („Místo činu“), natáčené na mnoha místech Německa a jako premiéra vysílané zásadně večer v 20.15 hod. Televize Das Erste vysílá také pěveckou soutěž Eurovision Song Contest.

Zpravodajské a jiné pořady.

Výběr pořadů a zpravodajství na televizi "Das Erste".

Sledovanost.

Průměrná sledovanost televize "Das Erste" v roce 2017 byla 11,3%, což je mírný pokles oproti roku 2016. S nástupem soukromých televizních stanic začala sledovanost televize "Das Erste" rok od roku kolísavě klesat, například v roce 1990 byla v průměru ještě 30,8%. "Das Erste" má v současnosti nižší sledovanost než "Zweites Deutsches Fernsehen" (ZDF, „Druhá německá televize)“.

Současná loga.

Loga používaná od 28. února 2015:

Das Erste (německy „První“, také Erstes Deutsches Fernsehen („První německá televize“), je první veřejnoprávní televizní stanice založená na území Spolkové republiky Německo. Přímým předchůdcem bylo televizní vysílání rozhlasové stanice "Nordwestdeutscher Rundfunk" (Severoněmecký rozhlas). Její stálý televizní program byl po dvou letech zkušebního provozu oficiálně spuštěn dne 25. prosince 1952 pod názvem "Nordwestdeutscher Rundfunk-TV" (NWDR-TV).  Od roku 1963 se pro toto televizní vysílání ujala neoficiální krátká forma názvu "Das Erste", úplný oficiální název pak byl od roku 1984 "Erstes Deutsches Fernsehen". Teprve od 1. dubna 1996 platí oficiálně krátká forma "Das Erste".  Televizní program "Das Erste" patří do celoněmeckého veřejnoprávního sdružení televizních a rozhlasových stanic, známého pod zkratkou ARD (plným názvem "Arbeitsgemeinschaft der Rundfunkanstalten Deutschlands", Pracovní sdružení rozhlasových stanic Německa). Do tohoto sdružení patří několik stanic, příslušných pro jednotlivé spolkové země (např. pro Bavorsko a Hesensko) nebo jejich uskupení.

Das Erste (, "The First") is the flagship national television channel of the ARD association of public broadcasting corporations in Germany. ARD and ZDF – "the Second" German Television Channel – together comprise the public service television broadcasters in the German television system. "Das Erste" is jointly operated by the nine regional public broadcasting corporations that are members of the ARD.  The channel was officially launched on 25 December 1952 as "NWDR-Fernsehen" and renamed to "Deutsches Fernsehen" in 1954. Since 1996, the official brand is "Das Erste"; the full name Erstes Deutsches Fernsehen ("First German Television") is still used before every major news edition. In colloquial speech, the station is usually called "Erstes Programm" ("First Channel"), or by its metonym, "ARD".


Využití.

Schopnost reflexe je vhodná pro vzdálené zpracování, kdy jsou dva počítače a na jeden z nich přicházejí objekty z toho druhého a počítač, který objekty zpracovává, má možnost získat pomocí reflexe potřebné informace o daném typu objektu. Lze to využít v jakémkoli programu, který za běhu upravuje své chování vůči objektům, se kterými pracuje.

Reflexe v Javě.

Informace, které potřebujeme, můžeme získat z instance třídy java.lang.Class. Tento class-objekt mají jak třídy, tak rozhraní i primitivní typy. Při zavádění daného typu do paměti je pomocí instance třídy ClassLoader vytvořen class-objekt, který lze využít při získávání informací o daném typu objektu. Pokud je nutné zajistit dynamické chování programu, v tomto případě je vhodnější využít jazyky jako Groovy, Jython, JRuby, jejichž překladače řeší dynamičnost pomocí reflexe. V případě, že se liší jednotlivé verze JVM svými knihovnami, pak je možné přizpůsobit chování programu verzi virtuálního stroje, na kterém aktuálně program běží.  Za běhu programu je možné získat:  S těmito informacemi získanými za běhu programu je následně možné například volat konstruktory, metody nebo zjišťovat a přiřazovat hodnoty atributů. Lze také zjistit informace o nedostupných členech, ale v běžných situacích k nim není přístup.

Získání existujícího class-objektu.

Pokud je typ daného názvu již zaveden do paměti, tak je vrácen jeho class-objekt a nevytváří se nový.  Pokud známe typ objektu a nemáme jeho instanci, pak literálem Typ.class  U každého objektu lze volat metodu getClass(), díky čemuž jsme schopni zjistit, jaké třídy je objekt instancí.

Získání class-objektu datového typu zadaného svým názvem.

Pomocí statické metody codice_1 lze záskat class-objekt typu se zadaným úplným názvem, tj. včetně názvu balíčku. Při použití modulů lze volánímcodice_2 požádat o class-objekt zadaného typu v zadaném modulu. Rozšířené možnosti nabízí metoda codice_3, jejíž druhý parametr zadává, zda má být daný typ inicializován, a třetí parametru specifikuje codice_4, který má daný datový typ zavést.

Reflexní metody třídy Class v Javě.

Třída Class definuje 71 metod, z toho jen 3 statické (forName(?));

Metody pro získání konstruktorů.

Statický inicializátor (tj. konstruktor třídy) není možné získat. Získat lze pouze konstruktory instancí.

Metody pro získání polí.

U polí se zadává jenom název.

Metody pro získaní metod.

Method getMethod(String name,

Všechny veřejné metody včetně zděděných.

Method[] getMethods()

Všechny s výjimkou zděděných.

Method[] getDeclaredMethods()

Metody pro získání informací o daném druhu typu, reprezentovaném class-objektem.

isAnnotation(), isAnonymousClass(), isArray(), isEnum(), isInterface(), isLocalClass(), isMemberClass(), isPrimitive(), isSynthetic()

Ostatní informace o typu.

getPackage(), int getModifiers(), Class<? super T> getSuperclass(), Class<?> getComponentType()

Metody vracející reprezentanty veřejných členů.

Constructor<?>[] getConstructors()

Metody vracející reprezentanty deklarovaných členů.

Vrací soukromé členy, ale nevrací zděděné členy.

Reflexe v C#.

Jmenný prostor, který umožňuje v .NET používat reflexi se jmenuje System.Reflection. Základní cestou k metadatům typu v mechanismu reflexe je třída získat instanci třídy System.Type. Díky ní je možné získat rozličné informace o daném typu, včetně seznamu jeho členů. Může se tak udělat pomocí metody GetType() nebo pomocí operátoru typeof. Rozdíl mezi těmito dvěma druhy je v tom, že GetType() se vyhodnocuje za běhu, zatímco operátor typem v době kompilace. Máme-li instanci třídy Type, máme přístup k metadatům, atributům nebo vytvářet nové instance typů. Vztahy mezi dědičnosti mezi reflexními typy .NET  Ve chvíli, kdy máme odkaz na některý z těchto elementů, tak můžeme pohybovat se vztahy mezi daným elementem a souvisejícími prvky, jak je uvedeno na následujícím obrázku.  Nejzákladnějším typem reflexe je v .NET třída Type. Reprezentuje metadata pro jednotlivé deklarace typů v aplikaci. Typy obsahují členy. Ty zahrnují konstruktory, proměnné, vlastnosti, události a metody. Typy mohou navíc obsahovat vnořené typy, které se typicky používají jako pomocné třídy. Typy jsou seskupené do modulů a moduly jsou obsažené v sestavách.

Reflexe v PHP.

Od 5. verze tohoto jazyka, kdy se přišlo s objekty, má PHP základní schopnost reflexe, avšak ne dostatečnou, proto se různé frameworky snaží o její rozšíření. O reflexi v tomto jazyce se stará třída Reflection. V základním PHP například nemůžeme zjistit nic o anotacích daného objektu.

Nette.

Nette\Object usnadňuje i přístup k sebereflexi třídy pomocí metody getReflection(), která vrací objekt třídy ClassType.

Zend.

Zend_Reflection_Class dědí od základní třídy Reflection a přidává další funkčnost.

Reflexe v Objective-C.

// Foo třída

Reflexe v Ruby.

# bez reflexe

Reflexe v Perlu.

# bez reflexe

Reflexe ve Visual Basic.

' Využití GetType k získání informací o daném typu:

Odkazy.

Reference.

[[Kategorie:Programování]] [[Kategorie:Programovací konstrukce]]

Reflexe je v objektově orientovaném programování schopnost programovacího jazyka zjistit za běhu informace o určitém programovém objektu. Obecně v programování je reflexe schopnost zjistit informace o programu a jeho syntaktické struktuře.  V objektově orientovaném programování je program rozdělen do tříd, kdy jednotlivá třída popisuje vnitřní strukturu objektu a jeho vnější rozhraní. Na základně tříd je možné tvořit jednotlivé objekty. Některé jazyky mají schopnost za běhu zjistit informace o daném programu. Tato schopnost se nazývá reflexe, s jejíž pomocí lze získat za běhu programu informace o typu objektu. V objektově orientovaném programování se dá říci, že vše je objekt, tak je tedy objektem i třída a jiné datové typy, o kterých lze zjistit požadované informace.

In computer science, reflection is the ability of a process to examine, introspect, and modify its own structure and behavior.


Výskyt.

Druh je původní v Evropě a střední í severní Asii, odtud byl prakticky zavlečen do mírného podnebného pásma celého světa. Do Ameriky se rozšířil až s příchodem prvních Evropanů.  V Česku je jitrocel větší jeden z nejhojnějších zástupců celé rodu, roste od nížin až po horské oblasti. Nejčastěji se objevuje na nezemědělské půdě a jen zřídka na zemědělské, tam hlavně ve víceletých pícninách a v trávních porostech. Vyskytuje na vlhkých, písčitých nebo hlinitých půdách které jsou dobře zásobeny dusíkem, nevadí mu však ani půdy utužené. Je zcela běžnou rostlinou podél cest, na chodnících, rumištích, skládkách odpadů i na hřištích, velmi dobře snáší sešlapávání. Nejlépe mu prospívá plné slunce, snáší i polostín.

Popis.

Jedná se o vytrvalou rostlinu s výškou mezi 10 až 30 cm. Z krátkého kořene který navazuje na nedlouhý oddenek raší v polovině jara jedna nebo několik hustých listových růžic o průměru 5 až 30 cm. Spirálovitě uspořádaných listů je v růžici pět až dvacet. Bývají vzpřímené nebo poléhavé, velké 5 až 30 × 3 až 10 cm a mají řapík s pochvou stejně dlouhý nebo kratší než listová čepel. Ta je vejčitá až eliptická, na bázi srdčitá, klínovitá nebo uťatá a zúžená do řapíku, na vrcholu zaoblená neb tupě špičatá, celokrajná nebo částečně oddáleně zubatá a má tři až devět žilek. Bývá lysá a je zbarvená zeleně, šedě zeleně či načervenale.  Z paždí listu ve středu růžice roste vztyčený nebo vystoupavý stvol, někdy vespod chlupatý, který je stejně dlouhý nebo delší než listy. Je oblý, občas rýhovaný a na konci vyrůstá válcovitý, směrem vzhůru se zužující hustý klas. Drobné, oboupohlavné, pravidelné, přisedlé, čtyřčetné, srostloplátečné květy s krátkými široce vejčitými listeny jsou zelenobílé nebo zelenožluté barvy. Zelený kalich je hluboce členěný v lístky asi 2 mm dlouhé. Koruna je tvořena žlutobílou srostlou trubku 2 mm dlouhou s navazujícími obdobně dlouhými hnědavými laloky vejčitého tvaru. Čtyři z koruny vyčnívající žlutobílé tyčinky s bílými nitkami nesou světle fialové prašníky. Svrchní semeník je srostlý ze dvou plodolistů a má pestík s čnělkou a bliznou čnící z koruny. Květy jsou opylovány větrem nebo létajícím hmyzem, chlupaté blizny dozrávají o něco dříve před zralostí vlastního pylu, druh je částečně samosprašný.  Plody jsou 2 až 4 mm dlouhé vejčité, pukavé, dvoupouzdré tobolky. Jsou suchoblanité, světle hnědé nebo nafialovělé barvy, mají kuželovitá nebo válcovitá víčka s patrnou oddělovací štěrbinou. Obsahují obvykle 6 až 15 semen která jsou v obryse úzce vejčitá až nepravidelně hranatá. Bývají dlouhá 1 až 2 mm, zbarvená jsou světle až tmavě hnědě a na osemení mají drobné jamky uspořádané v řadách. Ploidie druhu je 2n = 12.

Rozmnožování.

Jitrocel větší se rozmnožuje jen semeny. Rostliny kvetou od června do pozdního podzimu a z klasu jedné rostliny se získá až několik tisíc semen. Ta jsou schopná vyklíčit brzy po uzrání. Nejspolehlivěji klíčí za světla, tj. přímo z povrchu půdy. V půdě vydrží semena životaschopná i po dobu 10 let.  Semena pozřená zvířaty projdou jeho zažívacím traktem nepoškozená a proto se šíří i statkovými hnojivy. Občas bývají semena příměsí osiva travin a jetelovin a dostanou se tak do zcela nových míst. Ve vlhku semena slizovatí a snadno se lepí na peří či chlupy zvířat, stejně jako na projíždějící techniku nebo lidi.

Význam.

Je považován za plevelnou rostlinu s nízkým hospodářským významem. Na orné půdě je vzhledem k pomalejšímu růstu jen málo konkurence schopným. Úporným plevelem bývá v trávnících, kde může zcela vytěsnit kulturní porost.  Jitrocel větší je v lidovém léčitelství považován za léčivou rostlinu, má obdobné vlastnosti jako jitrocel kopinatý. Nejčastěji se používá čerstvých listů k obkladům při popáleninách, puchýřích a po bodnutí hmyzem kdy se využívá chladivých a antiseptických účinků. Výluh nebo čaj ze sušené drogy se užívá pro snížení hladiny krevního cukru a k uvolnění hlenu a usnadnění odkašlávání. Semena obsahují hodně sliz i vlákniny a v rostlině je hodně beta karotenu, vitamínu C a vápníku.  Celá rostlina je jedlá ve stavu syrovém i vařeném, obzvláště mladé rostliny, starší jsou již houževnatější a obsahují více tříslovin. Semena jsou dobrým krmivem pro doma chované exotické i volně žijící ptáky. Píce kontaminována větším množstvím jitrocele je hořká a dobytek ji nerad přijímá. Pyl je významným alergenem.

Taxonomie.

V ČR vyrůstá jitrocel větší ve dvou poddruzích: Nominátní poddruh jitrocel větší pravý má listy i stvoly vzpřímené, stvoly jsou na bázi holé. Listy mívají 5 až 9 žilek a jejich čepel bývá celokrajná nebo má jen několik plytkých zoubků a na bázi je srdčitá, uťatá a náhle zúžená do řapíku. Tobolka jsou úzce vejčitá, víčka má kuželovitá a oddělovací štěrbina je dobře patrná. V tobolce bývá 6 až 9 semen.  Jitrocel větší slaniskový má listy i stvoly vystoupavé, stvoly jsou na bázi chlupaté. Listy mívají 3 až 5 žilek a jejich čepel má na okraji několik nepravidelně vzdálených zubů a na bázi je klínovitá a postupně zúžená do řapíku. Tobolka je široce vejčitá, horní víčko má tupě kuželovité a spodní válcovité a oddělovací štěrbina je sotva patrná. V tobolce bývá 8 až 15 semen. Poddruh je vázán na místa s vysokým obsahem soli v půdě, často vyrůstá okolo cest v zimním období solených.

Externí odkazy.

Jitrocel větší ("Plantago major") je vytrvalá plevelná bylina která se vyskytuje převážně na neobdělávané půdě. Je jedním z více než deseti druhů rodu jitrocel které v České republice vyrůstají.

Plantago major (broadleaf plantain, white man's foot, or greater plantain) is a species of flowering plant in the plantain family Plantaginaceae. The plant is native to most of Europe and northern and central Asia, but has widely naturalised elsewhere in the world.  The young, tender leaves can be eaten raw, and the older, stringier leaves can be boiled in stews and eaten. Broadleaf plantain is not related to the fruit also known as plantain, which is a kind of banana.


Monopost.

Pro start nového šampionátu obdržely všechny týmy stejný monopost Spark-Renault SRT_01E. Vyrobila jej firma Spark Racing Technology dle návrhů designerů firmy Dallara. Elektrický motor dodal McLaren ze svého supersportu McLaren P1, bateriový systém vyvinuli v Williams Grand Prix Engineering a pětistupňovou převodovku ve firmě Hewland. Dodavatelem pneumatik byl Michelin. Pro sezónu 2014/15 si FIA objednala 42 elektrických vozů.

Průběh sezóny.

Už první závod přinesl velké drama, když v poslední zatáčce posledního kola havaroval Nicolas Prost s Nickem Heidfeldem. Tento incident se stal ikonou první sezóny a i díky němu si pro historicky první výhru ve Formuli E dojel Brazilec Lucas di Grassi, hájící barvy týmu Audi Sport ABT. Ten si držel vedení v šampionátu jezdců až do Berlínské ePrix. Tam sice vyhrál, ale po závodě komisaři zjistili, že používal modifikované přední křídlo, tudíž byl diskvalifikován a celkové vedení převzal jeho krajan Nelson Piquet Jr. Další dva závody byly v režii trojice Piquet, Di Grassi a Buemi.  Poslední jmenovaný se titulu přiblížil nejvíc, když vyhrál první ze dvou závodů v Londýně a kvalifikoval se do posledního závodu na 6. místo. Jeho brazilští protivníci se kvůli zhoršujícím se podmínkám na trati nevešli ani do první desítky. Závod Švýcar kontroloval a i chvilku po pit stopech to vypadalo, že nakonec potřebnou pozici k titulu udrží. Jenže ještě totéž kolo udělal hodiny a předjel ho Burno Senna. Piquetovi se povedlo prokousat pořadím na osmou pozici. Ta mu zajišťovala titul, pokud by Buemi nepředjel pátého Sennu a málem se tak i nakonec v posledním kole závodu stalo, Senna však svoji pozici ubránil, a tak se stal Nelson Piquet Jr. prvním vítězem šampionátu Formule E.

Kalendář závodů.

Sezóna obsahovala 11 závodů mezi zářím 2014 a červnem 2015. Původní kalendář, schválený v prosinci 2013, měl jen 10 závodů. V dubnu 2014 vypadl závod v Rio de Janeiro, který již dříve nahradil závod v Hongkongu, a odsunul závody v Los Angeles na 4. dubna. Dne 22. května 2014 se rozhodli zastupitelé Los Angeles, že závod uspořádají na 40 kilometrů vzdáleném modifikovaném okruhu v Long Beach. Na původně plánovaných 10 závodů se kalendář opět rozrostl dne 3. února 2015, kdy byl oznámen závod v Moskvě s termínem 6. června. 19. února 2015 byla pak ohlášena poslední změna, a to přidání jednoho závodu navíc v Londýně.

Výsledky.

Pořadí jezdců.

Body se udělují dle uvedeného schématu prvním 10 jezdcům v každém závodě, dále jezdci na pole position a jezdci, který zajede nejrychlejší kolo závodu.  Tučně – Jezdec na pole postion"Kurzívou" – Nejrychlejší kolo* – FanBoost † – Jezdec závod nedokončil, ale byl klasifikován, protože odjel alespoň 90 % délky závodu.  † – Jezdec závod nedokončil, ale byl klasifikován, protože odjel alespoň 90 % délky závodu.

Sezóna 2014/15 závodů Formule E (oficiálním názvem 2014–15 FIA Formula E season) byla historicky první sezónou šampionátu Formule E pořádaného Mezinárodní automobilovou federací FIA, který je nejvyšším mistrovství v kategorii monopostů na elektrický pohon.  Sezóna se skládala ze 11 závodů od 13. září 2014 do 28. června 2015, účastnilo se jí 10 týmů a 35 jezdců.  Vítězem mezi jezdci se stal až v posledním závodě Brazilec Nelson Piquet Jr. se 144 body, který za sebou nechal o jediný bod Švýcara Sébastiena Buemiho a o dalších 10 bodů krajana Lucase di Grassiho. Mezi týmy získal s pohodlným náskokem historicky první titul tým e.dams-Renault.

The 2014–15 FIA Formula E season was the inaugural season of a new FIA championship for electrically powered cars. It began on 13 September 2014 at Beijing in China and finished on 28 June 2015 in London after eleven races. Nelson Piquet Jr. came first in the overall standings, and so became the first ever Formula E champion.


Život.

Narodil se okolo roku 1374 jako druhé nemanželské dítě Jana z Gentu a jeho milenky Kateřiny Swynfordové. Jeho rodištěm bylo Anjou, anglická država ve Francii. Jako nemanželské dítě byl předurčen k církevní kariéře. Roku 1396 po sňatku Jana z Gentu s Kateřinou Swynfordovou byl prohlášen se svými sourozenci za právoplatné dědice, to vše stvrdil papež svou bulou. Roku 1398 byl vysvěcen na kněze, a téhož roku se stal biskupem z Lincolnu. Když jeho nevlastní bratr sesadil z trůnu krále Richarda II. a usedl na trůn jako král Jindřich IV., učinil roku 1403 biskupa Beauforta lordem kancléřem. Beaufort z pozice o rok později odstoupil a byl jmenován biskupem ve Winchesteru.  Mezi lety 1411–1413 byl biskup z Winchesteru kvůli spojení s princem Waleským v nemilosti u krále Jindřicha IV. Když roku 1413 Jindřich IV. zemřel, na trůn usedl Jindřich V. , biskup z Winchesteru opět zastával pozici lorda kancléře. Nicméně roku 1417 odstoupil, poté, co mu byl papežem Martinem V. nabídnut kardinálský klobouk. Kardinálem se nestal, díky zamítnutí této nabídky králem Jindřichem V. Král Jindřich V. zemřel v roce 1422 a na trůn nastoupil jeho dědic Jindřich VI. Biskup Beaufort se stal jeho regentem spolu se strýci krále. Roku 1424 se stal ještě jednou lordem kancléřem, ale o dva roky později byl nucen odstoupit kvůli sporům s královými strýci.  Roku 1426 mu konečně papež Martin V. udělil kardinálský titul. O rok později byl kardinál Beaufort vyzván papežem Martinem V., aby vedl čtvrtou křížovou výpravu proti kacířům do zemí království Českého – proti husitům. Beaufort směroval křižácké síly k městu Tachov, kde byly v bitvě u Tachova 4. srpna roku 1427 husity poraženy. Roku 1431 byl předsedou inkvizičního soudu, při kterém byla Johanka z Arku odsouzena k upálení na hranici.  Kardinál byl nadále velmi aktivní v politice a vždy se mu podařilo vymanit z osidel, které na něj chystali jeho odpůrci. Zemřel roku 1447 a je pochován v hrobce ve Winchesterské katedrále. Podle legendy na smrtelné posteli nabídl smrti celou pokladnici Anglie výměnou za delší život.

Jindřich Beaufort (anglicky "Henry Beaufort",1374, Hrad Beaufort, Anjou – 11. dubna 1447, Winchester) byl anglický kardinál a opakovaně lord kancléř. Byl dominantní osobou v anglické politice během prvních 40 let 15. století. Od roku 1435 do roku 1443 kontroloval vládu slabého anglického krále Jindřicha VI.

Cardinal Henry Beaufort (c. 1375 – 11 April 1447), Bishop of Winchester, was an English prelate and statesman who held the offices of Bishop of Lincoln (1398) then Bishop of Winchester (1404) and was from 1426 a Cardinal of the Church of Rome. He served three times as Lord Chancellor and played an important role in English politics.  He was a member of the royal House of Plantagenet, being the second son of the four legitimised children of John of Gaunt (third son of King Edward III) by his mistress (later wife) Katherine Swynford.