Závodní verze.

Xsary jsou známe zejména pro své úspěchy v rallye. Sebastian Loeb získal s Xsarou WRC tři tituly mistra světa. Xsary WRC byly do šampionátu oficiálně nasazeny až v roce 2003, ale už od roku 2001 je automobilka příležitostně nasazovala v rámci testování. Kromě specifikace WRC se na tratích objevila i slabší Xsara Kit-Car.

Xsara Kit Car.

Citroën Xsara Kit Car byl posledním automobilem v kategorii dvoulitrových Kit Carů. Jako jediný z nich vyhrál soutěž mistrovství světa v absolutní klasifikaci. Byl vyvíjen zejména pro asfaltové soutěže. Poprvé závodil v roce 1998 na Rally Lyon a zvítězil. Motor byl shodný s vozem Peugeot 306 MAXI a pocházel z vozu Peugeot 405 Mi16. Objem je 1998 cm³ a točivý moment 250Nm. Částečný technický základ vůz převzal od předchůdce Citroënu ZX Kit Car.  Přední aktivní diferenciál má 2 způsoby regulace trakce, když kola proklouznou, je kroutící moment rozdělen na levé nebo pravé kolo. Nejvyšší výkon je 280 koní, což je srovnatelné s vozy WRC. Xsara Kit Car posloužila jako technický základ pro Xsaru T4. Vůz má šestistupňovou převodovku Xtrac. Přední náprava je typu McPherson. Přední brzdy jsou dvojité šestipístkové a jsou chlazené vzduchem i vodou. Hmotnost celého vozu byla 960 kg.  Vůz zvítězil v mistrovství Francie (Phillipe Bugalski) a Španělska (Jesus Puras), byl druhý v mistrovství Evropy a získal dvakrát double v soutěži mistrovství světa ve Francii a ve Španělsku.

Xsara WRC T4.

Jednalo se o vůz, který prakticky splňoval technické podmínky WRC ale kvůli homologaci nesměl startovat jinde, než ve francouzském šampionátu FRC. Tam byl vůz zkoušen a vyvíjen pro mistrovství světa. Přesto se s ním stal Phillipe Bugalski mistrem Francie. Poháněl ho stejný dvoulitr jako v Kit Caru, ale zde byl vyladěn na výkon 221 kW a přeplňovaný turbodmychadlem Garett.  Rozměry

Xsara WRC.

Xsaru WRC pohání zážehový čtyřválec o objemu 1998 cm³ přeplňovaný turbodmychadlem Garett. Ten dosahuje výkonu 221 kW (300 k). Převodovka je šestistupňová sekvenční Xtrac. Vůz používá pneumatiky Michelin. Homologován byl v březnu 2001 a poprvé se objevil v rámci testování v roce 2000 na Rally Lyon. Od Mistrovství světa v rallye 2002 se vůz účastnil šampionátu častěji a dokonce i zvítězil, ale poprvé se kompletního šampionátu účastnil v Mistrovství světa v rallye 2003. Sebastian Loeb s tímto vozem získal 3 tituly mistra světa.  Rozměry

Citroën Xsara je automobil nižší střední třídy, který vyráběla francouzská automobilka Citroën v letech 1997 až 2005. Xsara nahradila model ZX a vystřídal ji model C4. Vyráběla se jako tří- a pětidveřový hatchback a pětidveřové kombi.  Kombi pod označením break se v prodeji objevilo v roce 1998. Ve stejném roce prošel vůz testem Euro NCAP, kde získal tři hvězdičky. V roce 2000 prošel vůz modernizací a v roce 2003 faceliftem. O rok později začala výroba modelu C4, ale výroba Xsary běžela souběžně tři roky. Z vozu bylo odvozeno také střední MPV Citroën Xsara Picasso.

The Citroën Xsara was a small family car (C-segment in Europe) produced by the French automaker Citroën from 1997 to 2006. The Xsara was a development of the Citroën ZX and Peugeot 306, which shared a platform and running gear.  It came in three and five door hatchback (notchback) and five door estate body styles; the estate was marketed as the "Break" and the three door as the "Coupé". The styling shared cues with the larger Bertone designed Xantia, but was regarded as bland by the motoring press.  The straight four engine range includes 1.4, 1.6, 1.8 and 2.0 litre petrol engines as well as 1.6, 1.9 and 2.0 litre naturally aspirated and turbocharged diesels. In some countries, such as Portugal, the 1.5 litre TUD5 diesel engine was also available. The Xsara was 1998 Semperit Irish Car of the Year in Ireland.


Životopis.

Friedrich Ludwig Jahn se narodil 11. srpna 1778 ve městě Lanz v dnešní spolkové zemi Braniborsko do farářské protestanské rodiny otci Alexandru Friedrichu Jahnovi a matce Dorothee Sofii rozené Schultze. Ve třinácti letech ho otec vyslal na gymnázium v Salzwedelu (Sasko-Anhaltsko). Po předčasném ukončení se snažil dostudovat na berlínském gymnáziu U šedého kláštera (Zum Grauen Kloster). Jeho neschopnost přizpůsobit se školní disciplíně se projevila i zde nedokončeným studiem. Ale ani studium teologie a filologie započaté v roce 1796 na univerzitě v Halle neskončilo pro Jahna úspěšně a pokoušel se dostudovat na vysokých školách ve Frankfurtu nad Odrou, Greifswaldu, Göttingenu. Nakonec po domácím učitelování (1803–1805 Mecklenburg), cestování a dalších studijních pokusech v Göttingenu a Jeně zakotvil v roce 1809 opět v Berlíně, kde působil v klášterním gymnáziu a v plamannské škole jako pomocný učitel bez „examen pro facultate docendi“.  Po porážce Pruska v bitvě u Jeny a Auerstedtu v roce 1806 se připojil k pruské armádě. V roce 1810 založil společně s Friedrichem Friesenem spolek „Deutscher Bund”, základ pozdějších studentských vlasteneckých spolků Burschenschaften. V roce 1811 otevřel podle GutsMuthsova vzoru na Hasenheide v Berlíně první „Turnplatz” neboli tělocvičnu pod širým nebem. Jahnův Turnverein (gymnastický spolek) se rychle rozšiřoval. V roce 1813 se Jahn podílel na vytvoření Lützowových svobodných jednotek, skupiny dobrovolníků v pruské armádě, která bojovala proti Napoleonovi. Jahn měl být také během války zapojen do bezpečnostní tajné služby. Po válce se vrátil do Berlína, kde byl jmenován státním učitelem gymnastiky. V roce 1814 se oženil s Helene Kollhof a z manželství vzešly tři děti. Od univerzit v Jeně a v Kielu obdržel později v roce 1817 čestný doktorát.  Jeho výstřední povaha ho často přiváděla do konfliktů se zákonem. Jeden z těchto střetů měl za následek jeho zatčení a uzavření berlínské tělocvičny. Do roku 1824 byl vězněn v pevnosti Kolberg. Po propuštění následoval zákaz pobytu v Berlíně. Po smrti první manželky se v roce 1825 znovu oženil. Emilie Hentsch mu porodila jednu dceru. V roce 1840 mu byl za jeho statečnost v boji proti Napoleonovi propůjčen Železný kříž. Na jaře roku 1848 oblastní turneři z Naumburgu zvolili Jahna do německého národního parlamentu. Až do své smrti v roce 1852 žil v ústraní ve městě Freyburg na řece Unstruta (až na krátké období v roce 1828, kdy ve městě Kölleda čelil obvinění z pobuřování), kde byl na jeho památku v roce 1859 otevřen památník. Monumenty připomínající jeho zásluhy v tělovýchovné práci stojí nejen na mnoha místech bývalého Pruska, ale najdeme je i na území současné České republiky (například v Aši, Lindavě u Cvikova nebo v Jiříkově v Děčínském okrese v parku u Moskevské ulice).

Jahnovo turnerství a nacionalismus.

Friedrich Ludwig Jahn vnímal „Turnen” jako tělovýchovnou obrannou politiku přístupnou zcela každému a v jeho podání se jednalo o cvičení s "patriotickou výchovou a přípravou na osvobozeneckou válku". Pro Jahna byla tělovýchova neodmyslitelně spjata s politikou: s osvobozením Německa od napoleonské nadvlády, s myšlenkou velké německé říše pod vedením Pruska a s možností každého jednotlivce nejen se na vítězství národa přímo podílet, ale nést také jeho prohry a bolesti. Jahn se snažil výrazem „Turnen” jazykově oddělit vlastní tělovýchovný systém od všech ostatních tehdejších systémů, jako např. od gymnastiky Johanna Gottlieba Friedricha GutsMuthse.  Martin Klement ve své „Recepci Friedricha Ludwiga Jahna a jeho idejí v Německém turnerském svazu” potvrdil tezi o Jahnově vlastenectví, „nikoli však o jeho agresivním antisemitismu, který u něj hledal Německý turnerský svaz”. Dále zmiňuje, že z Jahnových nahodilých poznámek o Židech se dá doložit, že se u něj projevoval spíše tradiční sociální antisemitismus, „v žádném případě však rasová nesnášenlivost”. V dílech Friedricha Ludwiga Jahna se výrazy „deutsch“ (německý), „unverfälscht“ (nefalšovaný), „treu“ (věrný) vyskytují ve zcela jiném kontextu a teprve Německý turnerský svaz jim dal antisemitskou podobu typu „verjudet“, „judenrein“, či „Entjudung“. Zrovna tak Německý turnerský svaz propagoval namísto Jahnova vlasteneckého „national“ výraz „völkisch“ a turnerský pozdrav „Gut Heil!“ osekal na pouhé „Heil!“

Psaná díla.

Mezi jeho díla patří:  Jeho sebrané spisy byly vydány v Hofu v letech 1884–1887.

Čtyři F.

Turnerské motto má svůj původ ve studentském hesle 16. století "(Frisch, frey, fröhlich, frumb – Sind der Studenten Reichthumb!") a Jahn je v roce 1816 ve své učebnici tělocviku "Die deutsche Turnkunst" proměnil v morální a mravní kodex turnerů - "frisch, frei, fröhlich, fromm" (čerstvý, svobodný, veselý, zbožný).  V roce 1843 si nechal Jahn na svém domě ve Freyburgu (dnes Friedrich-Ludwig-Jahn-Museum) motto vepsat na domovní štít. Frankfurtské "Turngemeinde" (turnerské společnosti) vysvětlil význam motta následovně:  Z těchto počátečních „FFFF” vytvořil rytec Heinrich Felsing turnerský kříž, kdy k písmenu „F“ se druží doleva otočené druhé „F“ a na těchto dvou písmenech spočívají v zrcadlovém převrácení zbylá dvě „F“. Koncem 19. století započali radikální turneři Jahnův kříž zaměňovat za kříž hákový. V roce 1893 si Jahnovo motto socialistický dělnický spolek "Arbeiter-Turnerbund" upravil do podoby volebního sloganu "Frisch-Frei-Stark-Treu" (čerstvý, volný, silný a věrný). K nacionálním a rasovým účelům pak heslo posloužilo Schönererovi k vytvoření hesla „Durch Reinheit zur Einheit!” (Čistotou k jednotě).

Výtvarné umění.

Malíř Caspar David Friedrich (1774–1840) zobrazuje ve svém díle z roku 1819 "Zwei Männer in Betrachtung des Mondes" Jahna s pastorem z Neubrandenburg Franzem Christianem Bollem (1776–1818). Jedná se o obraz vytvořený na památku zesnulého Bolla, který je zde ztvárněn jako osoba v plášti. Přičemž druhá sportovnější osoba by měl být Jahn samotný a to na základě historické skutečnosti z mladých Jahnových let, kdy působil v Neubrandenburgu jako domácí učitel.

Friedrich-Ludwig-Jahn-Gesellschaft e. V..

Nadace pro uchování tradic a památky na Friedricha Ludwiga Jahna "Förderverein zur Traditionspflege und Erhaltung der Friedrich-Ludwig-Jahn-Gedenkstätten" založená v roce 1992 se na základě změny stanov v roce 2008 přejmenovala na společnost "Friedrich-Ludwig-Jahn-Gesellschaft" se sídlem ve městě Freyburg. Cílem společnosti je nejen vědecký průzkumu Jahnova života, díla a jeho působení jako zakladatele tělocvičného hnutí v Německu, ale i interpretace Jahnova významu historického i současného, šíření a zachování jeho dědictví. Za tímto účelem společnost udržuje vztahy s německým tělovýchovným svazem "Deutscher Turner-Bund" a regionálními tělovýchovnými sdruženími, s univerzitami, školami, památníky a organizacemi, které pokračují v jeho tradici. Jahn by měl být podle nadace vnímán širokou veřejností především jako velký Němec. Jeho dílům se věnuje knihovna "Friedrich-Ludwig-Jahn-Bibliothek".

Vyznamenání a pocty.

Jahn se pohyboval během svého života na mnoha místech, ve kterých mu byly často po jeho smrti odhaleny pomníky. Zrovna tak v místě zrodu "turnerského hnutí" v Berlíně Hasenheide byl na jeho počest odhalen 10. 08.1872 pomník. Mnohé ulice německých měst nesou jeho jméno nebo např. v Halle a v Langenhagen místa původních sportovních zařízení. Jeho jménem byla také pokřtěna školní motorová loď GST Námořní akademie "August Lütgens" v Greifswald-Wieck. 31. května 2013 byl Jahn uveden do Síně slávy německého sportu.  Na počest F. L. Jahna byla pojmenována řada objektů i na území Čech. V Děčíně-Podmoklech na jižní straně Pastýřské stěny dodnes existuje vyhlídka nesoucí kdysi jeho jméno a kde bývala umístěna i jeho bysta.  Na střeše turnerské tělocvičny v Olomouci byly na vrcholech štítů umístěny dvě nástavby s velkými hlavami ve výklencích, představujícími pravděpodobně Friedricha Ludwiga Jahna a Ernsta Eiselena. Nástavby však byly odstraněny při přestavbě roku 1937.

Kritika.

Vzhledem k údajným Jahnovým nacionalistickým a antisemitským názorům jsou kritizována jeho vyznamenání. V několika německých městech existují iniciativy k přejmenování ulic nebo míst podle Jahna či odstranění jeho pomníků. V Berlíně působí iniciativa „Sport ohne Turnväter“ (volně přeloženo Sport bez otců gymnastiky) bojující za přejmenování "Jahnova sportovního parku" v Prenzlauer Berg. Protiargumenty uvádí, že je třeba vidět Jahna jako "dítě doby", který byl poplatný době Pruského státu a následně byly teprve jeho myšlenky přejaty nacionalismem a politikou NDR.

Friedrich Ludwig Jahn (11. srpna 1778, Lanz – 15. října 1852, Freyburg) byl německý (pruský) pedagog, člen frankfurtského Národního shromáždění, ale především vlastenec a zakladatel německého tělocvičného hnutí, které později fungovalo pod názvem "Deutscher Turnverband" (z německého "turnen" – cvičit, jeho členové jsou i v češtině označováni jako "turneři"). Je známý pod přezdívkou „Turnvater Jahn” (otec tělocviku Jahn). V jeho tělocvičném hnutí byl také důraz na národní (německou) soudržnost (podobně jako u později založeného českého Sokola), turneři byli proto někdy vnímáni jako symbol němectví. Profiloval se také přípravou mladých lidí na boj proti napoleonské okupaci a v boji za spásu Pruska a Německa. První jeho tělocvičnou se stal v roce 1811 berlínský park „Hasenhaide”. Po boku svých "turnerů" zde demonstroval představu německé gymnastiky. Jeho gymnastické prvky hrazda a bradla se používají dodnes.

Friedrich Ludwig Jahn (11 August 1778 – 15 October 1852) was a German gymnastics educator and nationalist whose writing is credited with the founding of the German gymnastics (Turner) movement as well as influencing the German Campaign of 1813, during which a coalition of German states effectively ended the occupation of Napoleon's First French Empire. His admirers know him as "Turnvater Jahn", roughly meaning "father of gymnastics" Jahn.


První generace.

Vyráběla se v letech 1978 až 1990. Bylo určeno pro segment do 3,5 tuny, počítalo se s rozšířením na 2,8 a 4,2 tuny. Na zadní nápravu bylo možno zvolit dvoumontáž pneumatik. Vůz byl postaven na pevném rámu. Motor byl uložen vpředu a poháněl zadní nápravu. V roce 1980 byla představena verze Turbodaily.

Druhá generace.

Výroba probíhala v letech 1990 až 2000. Prošla velkou modernizací. Hmotnost se rozšířila až do segmentu šesti tun. Kvůli větší váze se ale Daily nevešlo do limitu 3,5 tuny. Poprvé se objevily přeplňované motory. Takto upravené vozy nesly označení TurboDaily. Boční posuvně dveře byly upraveny tak, aby jimi šly nakládat palety. V největší variantě měl objem nákladního prostoru 17 m³. V roce 1993 byly představeny motory splňující emisní normu Euro1, od roku 1996 pak Euro2. Na všech kolech se objevily kotoučové brzdy.  Označení typu  Modely druhé generace byly označeny třemi nebo čtyřmi číslicemi oddělenými tečkou. První dvě číslice udávaly maximální přípustnou hmotnost. Za tečkou následovalo jedno nebo dvě číslice představující přibližný maximální výkon v koňských silách. Příklad:  30.8 – nákladní vozidlo s maximální povolenou hmotností 2,8 tuny (30), s motorem o výkonu 75 koňských sil (8)  45.10 – lehký nákladní vůz s maximální přípustnou hmotností 4,5 tuny (45), s motorem o výkonu 103 koňských sil (10)

Třetí generace.

Vyráběla se od roku 2000 do roku 2006. V roce uvedení získala titul Dodávka roku. Byla rozšířena a přepracována nabídka motorů. Společnost Irisbus začala s výrobou minibusů na základě typu Daily.

Čtvrtá generace.

Vyráběla se od roku 2006 do roku 2014. Motory plní emisní normu Euro4. Design navrhl Giorgetto Giugiaro. Od roku 2007 je k dispozici verze 4x4. Na jeho vývoji spolupracovala společnost Scam. V roce 2011 prošla tato generace faceliftem.

Pátá generace.

Byla představena v červenci 2014 a vyrábí se od roku 2014 dodnes.

Motory.

Euro 5+  Euro 6

Iveco Daily je lehký užitkový automobil vyráběný italským koncernem Iveco. Vyrábí se od roku 1978 až dodnes. Do roku 1983 se prodával také jako Fiat Daily.

The Iveco Daily is a large light commercial van produced by the Italian automaker Iveco since 1978; it was also sold as the Fiat Daily by Fiat until 1983. Unlike the more car-like unibody Fiat Ducato, the Daily uses a separate ladder frame typical of heavier commercial vehicles. The Iveco Daily is produced at the Iveco Suzzara plant, near Mantova in Italy, where Iveco has recently made substantial investments to renew the production lines.  The Daily is also the longest-running vehicle of the Iveco production and in over 40 years have sold over 3 million examples. Today it is marketed in 110 markets around the world.


Mládí.

Michail Bogdanovič (Michael Andreas) Barclay de Tolly pocházel ze zchudlé větve skotského šlechtického rodu Barclay de Tolly usazené v Livonsku, kam se jeden z jeho předků uchýlil z politických důvodů v průběhu 17. století. Jeho děd byl starostou Rigy a otec Weinhold Gotthard Barclay de Tolly (1734–1781) odešel do výslužby z ruské armády jako poručík. Ve svých třech letech byl Michail Bogdanovič poslán do Petrohradu ke svému strýci, jenž byl brigadýrem ruské armády a dal chlapci počáteční vojenské vzdělání. V osmi letech byl zapsán jako kadet v Novotrojickém kyrysnickém pluku, nicméně službu začal teprve v roce 1776 jako vachmistr pskovského karabinického pluku. V roce 1778, po náročném studiu a bezchybné službě, se stal trubačem (kornetem) a za osm let byl povýšen na poručíka.

První válečné zkušenosti.

V roce 1786 byl Barclay převelen do Finského mysliveckého sboru a byl jmenován generálním pobočníkem prince Anhaltsko-Bernburského, po jehož boku se účastnil rusko-turecké války (1787–1791). Křest ohněm prodělal při úspěšném útoku na město Očakov (1788) a za „"projevenou statečnost a chladnokrevnost"“ byl po této akci vyznamenán řádem sv. Vladimíra IV. stupně. V dalších bojích ve vojsku generála Platova se vyznamenal u Căuşeni a při dobytí Akkermanu (30. září 1789). V roce 1790 byl převelen k Finské armádě, v jejichž řadách se účastnil rusko-švédské války (1788–1790). V průběhu bojových operací byl při neúspěšném útoku na švédské opevnění smrtelně zraněn princ Anhaltsko-Bernburský (20. dubna 1790). Když bylo zřejmé, že zranění podlehne, nechal si zavolat Michaila Bogdanoviče a odkázal mu svůj meč, aby jej "použil k prospěchu a slávě Ruska". Po podepsání mírových podmínek byl budoucí maršál převelen k petrohradskému granátnickému pluku, spolu s nímž se v roce 1794 účastnil války proti polským povstalcům. Za mimořádný úspěch při dobývání hradeb města Vilna a za porážku brigády plukovníka Grabowského u města Grodna, obdržel řád sv. Jiří IV. stupně a byl povýšen na podplukovníka. V roce 1796 přestoupil k Estonskému mysliveckému pluku (roku 1798 byla jednotka přejmenovaná na 4. myslivecký pluk) a stal se velitelem jeho I. praporu. V průběhu roku 1798 byl jmenován velitelem pluku a obdržel hodnost plukovníka. Za výborný stav jednotky byl v roce 1799 povýšen do hodnosti generálmajora.

Proti Napoleonovi.

V roce 1805 vyrazil 4. myslivecký pluk pod velením generála Barclaye do války proti Francii, nicméně ještě za pochodu k vrchnímu veliteli armády generálporučíkovi Bennigsenovi dorazila zpráva o bitvě u Slavkova a jednotka se vrátila zpět do kasáren. Ve válkách čtvrté koalice (1806–1807) vedl jednu z brigád 4. divize pod velením Andreje Andrejeviče Golicyna. V bitvě u Pultuska mu velitel 1. ruské armády genpor. Bennigsen rozkázal zaujmout pozici na pravém křídle bitevní sestavy v Moszynském lese. V první fázi střetnutí vojáci pod jeho velením sváděli urputné boje se Suchetovou brigádou, avšak ve chvíli, kdy jim do pravého boku vpadla Daultannova (Gudinova) divize od Davoutova sboru, byli v husté vánici nuceni ze své pozice ustoupit. Při ústupu z Pultuska, spolu s generály Markovem (1769-1828) a Baggovutem (1761-1812), zastával předvoj 76 000 rusko-pruské armády. Posléze pod velením generála Bagrationa jeho muži tvořili zadní voj Bannigsenovy armády, který se snažil uniknout z kleští, nastražených na něj Napoleonem. 6. února 1806 měl za úkol zdržet Francouze v dalším postupu a umožnit Ruské armádě se od nepřítele odpoutat. Opevnil se proto ve vesničce Hof (Dwózno). Po třetí hodině odpolední jeho muži odrazili tři útoky francouzské jízdy, ale podlehli čtvrtému, drtivému útoku kyrysníků, kteří je obrátili na ústup. Situaci stabilizovaly až dva pluky kyrysníků, vedených knížetem Golicynem, který vzápětí při útoku na kyrysníky francouzské zahynul. Barclay de Tolly musel ustoupit, ale bojiště úplně nevyklidil. Druhého dne spolu s generálem Bagrationem zahájili ústup směrem k Pruskému Jílovému. První den bitvy u Jílového obsadily Barclayovy jednotky hřbitov a kostel v Jílovém. Při krvavém útoku Francouzů na vesnici a tuhém odporu Rusů, byl Barclay de Tolly těžce zraněn do ruky, přičemž došlo i ke zlomenině kosti. Tím pro něj tažení konce musel opustit armádu, ale útěchou mu mohlo být, že byl povýšen na generálporučíka.  V rusko-švédské válce v letech 1808—1809 ruské vojsko pod velením Barclaye de Tolly uskutečnilo překvapivý přechod zamrzlého Botnického zálivu a přičinilo se o pád pevnosti Umea, čímž přimělo Švédy zahájit vyjednávání a postoupit Finsko Ruskému impériu. V březnu 1809 byl ustanoven generálem infanterie, jmenován vrchním velitelem ruské armády ve Finsku a generálním guvernérem nově připojeného Finska. Při uzavření míru byl vyznamenán řádem svatého Alexandra Něvského. Později se jeho nástupcem na místě guvernéra stal Fadděj Štejngel.  V roce 1809 bylo v Ruské armádě 61 generálporučíků. Z tohoto seznamu bylo Barclaye de Tolly za věkově staršími generály na 47. místě. Tím, že byl jmenován generálem pěchoty, předběhl 46 mužů. Ti se tjeho povýšení cítili dotčeni. Rozhořčeně o něm začali mluvit jako o „podlézavci“. Klevety ale plodila závist, neboť byl vojensky nadaný i organizačně schopný. Do ledna 1810 zůstal vrchním velitelem ruské armády ve Finsku. Od 20. ledna 1810 do září 1812 působil jako ministr války. V této funkci věnoval mnoho úsilí pro zesílení armády. Zavedl „Řád pro řízení velkých armádních celků“, v němž přesně stanovil práva a povinnosti vyšších náčelníků a personálu polních štábů. Založil novou organizaci vojenských sborů i nové vojenské stanovy, docílil zdokonalení v bojové přípravě, zvýšil početní stavy armády a rovněž se zasadil o výstavbu nových fortifikací.

Vlastenecká válka roku 1812.

Barclay de Tollymu nebyl odpuštěn jeho cizí původ, zejména ne pravověrnými Rusy, kteří v něm stále viděli cizáka a požadovali jeho sesazení z funkce vrchního velitele. Navíc šlechta, carský dvůr ani obchodníci nebyli nadšeni taktikou spálené země, kterou uplatňoval ve válce se silnější Napoleonovou armádou.  V roce 1812 Barclay de Tolly velel 1. západní armádě, která stála na hranicích impéria v Litvě. Jeho armádu tvořilo šest pěších sborů, tři jezdecké sbory a lehké jezdectvo atamana Platova, tedy cca 110 000 mužů a 558 děl. Druhé armádě velel generál Bagration, třetí záložní armádě velel generál Tormasov. Všem třem celkům však s určitými omezeními velel de Tolly. 28. června za prvních bojových potyček proběhlo stahování 1. armády z Vilna k opevněnému táboru u Drissy. První větší boje proběhly v okolí Vitebska a Smolenska, ale generální bitvu stále účelově odmítal. 2. srpna došlo ke spojení 1. a 2. armády. Bagration se neochotně podřídil de Tollyho velení a za čas jej začal obviňovat z neschopnosti. Nezbytnost ústupu zapříčinila nelibost v zemi i u armády. Poté, co byl nucen opustit Smolensk a po bojích u Valutiny Hory dál ustupovat k Moskvě, se 20. srpna 1812 ze všech stran ovlivňovaný car nerad odhodlal ustanovit velitelem všech vojsk M. I. Kutuzova. Barclay de Tolly zůstal velitelem 1. armády, odvolání z funkce vrchního velitele však pro něj byla obrovská rána. Dalo mu mnoho úsilí nedat své pocity najevo, nicméně požádal cara, aby jej zprostil také povinností ministra války. Imperátor jeho žádosti vyhověl, přesto své stávající povinnosti vykonával s iniciativou, jaká mu byla vlastní a tiše snášel opovržení, které k němu chovala většina národa. Generálu Jermolovovi se devět dní po bitvě u Borodina svěřil, že v boji hledal smrt. V průběhu tohoto střetnutí, které byl Kutuzov přinucen svést před branami Moskvy, de Tolly velel středu a pravému křídlu armády. V nejtěžších chvílích podporoval generála Jermolova i Miloradoviče. V jednu chvíli se svou svitou vjel mezi francouzské kyrysníky útočící u Velké reduty, jeden z kyrysníků už se napřahoval, aby jej zabil palašem, ale zachránil ho jeho věrný podkoní, který jezdce sestřelil z koně. Na konci bitvy, když už Francouzi opanovali všechny důležité body bojiště a vojáci byli velmi unavení, poslal de Tolly ke Kutuzovovi svého pobočníka s žádostí o další pokyny, respektive s návrhem, aby ruská armáda zahájila ústup. Kutuzov však odpověděl velmi alibisticky: „"…pokud se nebude Napoleon bít, nebudou se bít ani Rusové",“ čímž zodpovědnost za ústup svaloval na de Tollyho. Nicméně psaný rozkaz obsahoval i instrukce, aby se armáda z bojiště stáhla na úroveň vesnice Gorky a za Utický les. Zde se de Tolly snažil vybudovat další linii obrany, na níž by jeho jednotky vedly boje i následující den, avšak Kutuzovovy instrukce jej rozladily, neboť byl přesvědčen, že jeho muži budou schopni vést protiútok ještě téhož večera, ne však nazítří, kdy to s ohledem na celkovou únavu nebude možné. Barclay de Tolly mezitím zjistil, že se Francouzi z většiny dobytých pozic stáhli a na bitevním poli zanechali jen nepatrné síly. Vydal proto rozkaz, aby druhého dne ráno generál Miloradovič obsadil pozici, kde stála Rajevského baterie. V nočních hodinách však Kutuzov změnil své rozkazy a nařídil všeobecný ústup na výšiny u Možajska. Michail Bogdanovič s tímto rozhodnutím nesouhlasil, avšak Dochturův sbor již vyrazil na pochod, proto mu nezbývalo než se podřídit a začít své muže organizovaně stahovat určeným směrem.  Po rozhodnutí opustit Moskvu, jejíž obranu považoval pro stav vojska za nemožnou, požádal imperátora o zproštění ze služby. Na konci října dostal svolení a vydal se do Kalugy a později na podzim, cestou přes Petrohrad, dorazil do své vesnice v Livonii. Zde napsal dlouhý dopis Caru Alexandrovi I. ve kterém se pokusil vyložit své vidění války i důvody odjezdu z armády. Jako odpověď obdržel přátelsky laděný dopis, v němž car přiznal správnosti jeho činů ve funkci velitele 1. armády. Dodnes všichni historici považují jeho strategii vedení války v její první fázi za správnou a vzhledem k možnostem, kterými disponoval, za nevyhnutelnou.

Na sklonku života.

3. února 1813 Barclay de Tolly přijal velení 3. armády. 25. května, po odvolání generála Wittgensteina, přijal velení rusko-pruské armády. Bylo to v předvečer příměří s Napoleonem. Po vypršení příměří byly jeho jednotky začleněny do rámce České armády pod velením rakouského polního maršála Schwarzenberga. S tímto spojeneckým uskupením se účastnil bitvy u Drážďan, bitvy Chlumce a Přestanova, bitvy u Lipska a operací u Paříže. Za zásluhy byl povýšen na hraběte, a po vítězství u Paříže 18. března 1814 obdržel hůl polního maršála (feldmaršál). O jedenáct dní později se Napoleon vzdal trůnu a válka skončila. De Tolly byl po návratu do Ruska jmenován vrchním velitelem 1. armády, která kvartýrovala v Polsku. V průběhu „sta dní“ s armádou opět táhl do Francie, než však stačil zasáhnout do bojů, byl Napoleon poražen v bitvě u Waterloo. 30. srpna 1815 byl za skvělý stav armády carem Alexandrem I. jmenován do knížecího stavu. Také spojenci jej dekorovali řadou vyznamenání a řádů.  Počátkem roku 1818 dostal Barclay de Tolly dovolenou a odcestoval na léčení do německých lázní. Do cíle své cesty však nikdy nedorazil. Dne 15. (26.) května 1818 ve věku 57 let, necelých dvanáct kilometrů od Instenburgu, zemřel. 30. května bylo jeho tělo převezeno do Rigy, kde se konal okázalý smuteční obřad. Maršálovo srdce je pochováno na nevelkém návrší na cípu Botnického zálivu a nabalzamované ostatky zemřelého byly doručeny do rodového statku Bekrof. V roce 1823 mu nechala jeho manželka vystavět mauzoleum, které je zachováno do dnešních dnů.

Michail Bogdanovič Barclay de Tolly (; Pamūšis, Kuronské a zemgalské vévodství, dnes Litva – Insterburg, Východní Prusko) byl ruský generál, který v době napoleonských válek zmodernizoval carskou armádu a zrealizoval ve své době kontroverzní strategii, která při Vlastenecké válce v roce 1812 nesporně přispěla k porážce Napoleonovy půlmilionové armády. Za své zásluhy byl na sklonku vojenské kariéry povýšen do hodnosti polního maršála a byl mu udělen titul knížete.

Prince Michael Andreas Barclay de Tolly (; – ) was a Baltic German field marshal and Minister of War of the Russian Empire during Napoleon's invasion in 1812 and the War of the Sixth Coalition. Barclay implemented a number of reforms during this time that improved supply system in the army, doubled the number of army troops, and implemented new combat training principles. He was also the Governor-General of Finland.  He was born into a German-speaking noble family from Livonia who were members of the Scottish Clan Barclay. His father was the first of his family to be accepted into the Russian nobility. Barclay joined the Imperial Russian Army at a young age in 1776, enlisting in the Pskov Carabineer Regiment. For his role in the capture of Ochakov in 1788 from the Ottomans, he was personally decorated by Grigory Potemkin. Afterwards he participated in Catherine the Great's Swedish War. In 1794, he took part in putting down the Kościuszko Uprising in Poland and was again decorated for role in the capture of Vilnius.  In 1806, Barclay began commanding in the Napoleonic Wars, distinguishing himself at the Battle of Pułtusk that same year. He was wounded at the Battle of Eylau in 1807 while his troops were covering the retreat of the Russian army. Because of his wounds, he was forced to leave command. The following year, he carried out successful operations in the Finnish War against Sweden. Barclay led a large number of Russian troops approximately 100km across the frozen Gulf of Bothnia in winter during a snowstorm. For his accomplishments, Barclay de Tolly was appointed Governor-General of the Grand Duchy of Finland. From 20 January 1810 to September 1812 he was the Minister of War of the Russian Empire.


Geografie.

Leží nadmořské výšce 839 metrů, 70 kilometrů jižně od Beerševy v hornaté krajině v jižní části Negevské pouště. Nachází se na severním hřebenu velkého geologického kráterovitého útvaru, známého jako machteš Ramon. Tento machteš je 40 kilometrů dlouhý, 2 až 10 kilometry široký a tvarem připomíná protáhlé srdce. Město leží na jeho okraji a jihovýchodně od obce se terén prudce propadá o víc než 200 metrů.  Jde o zcela aridní oblast. V Micpe Ramon jsou teplá a suchá léta a chladné zimy. Sníh zde padá v průměru jednou za několik let.  Micpe Ramon obývají Židé. Osídlení v zdejší krajině je ale velmi řídké. Město je na dopravní síť napojeno pomocí dálnice číslo 40, která spojuje Beerševu a Ejlat.

Dějiny.

Micpe Ramon byl původně založen v roce 1951 (podle jiného zdroje roku 1954 nebo roku 1956). Rozdílné udávání data založení odráží pozvolný vývoj obce. Ta byla roku 1951 zřízena jen coby tábor pro dělníky pracující na silnici do Ejlatu. Teprve později (rok 1954 či 1956) se změnila v trvalé civilní sídlo. První trvalí obyvatelé byli židovští imigranti ze severní Afriky a Rumunska, kteří se tu usadili v 60. letech. Micpe Ramon se tak stalo nejjižnějším negevským rozvojovým městem (plánovitě budovanou osadou pro přistěhovalce). V roce 1964 získala obec status místní rady (malého města).  Zůstává malým sídlem a zdejší míra nezaměstnanosti patří mezi nejvyšší v Izraeli. Původně po založení města byla výhoda v napojení na dálnici číslo 40 vedoucí do Ejlatu. Předpokládalo se, že služby související s touto dopravní trasou budou významnou složkou místní ekonomiky. Na rozvoj Micpe Ramon ale mělo negativní vliv otevření dálnice číslo 90 v roce 1964 podél vádí al-Araba. Po otevření této tepny došlo téměř k úplnému odklonu dopravy. Situace se však od poloviny 90. let zlepšuje, a to především díky rostoucímu zájmu o ekoturistiku, jeeptrekking, turistiku a modernizaci dálnice číslo 40, která je považována za více turisticky atraktivní a scénickou cestu do Ejlatu.  Lokální ekonomiku také podporuje několik blízkých vojenských základen a lomy na křídu. Město v současnosti obklopuje několik velkých vojenských základen (s více než 10 tisíci vojáky), včetně vojenského letiště Ramon. Pět kilometrů na východ od města se nachází Wiseova atronomická observatoř.  Koncem 90. let byl v Micpe Ramon otevřen hotel s krytým plaveckým bazénem. Nachází se zde také návštěvnické centrum s výhledem na machteš Ramon. Pro fyzické zdatné jedince je také k dispozice túra po kráteru, která je čtyři až pětihodinovým pochodem bez jakéhokoliv stínu. Dalšími atrakcemi jsou farmy s lamami a alpakami.

Demografie.

Podle údajů z roku 2014 tvořili naprostou většinu obyvatel Židé – cca 4 400 osob (včetně statistické kategorie "ostatní", která zahrnuje nearabské obyvatele židovského původu ale bez formální příslušnosti k židovskému náboženství, cca 4 800 osob).  Jde o menší sídlo městského typu s trvalým mírným populačním růstem. K 31. prosinci 2014 zde žilo podle Centrálního statistického úřadu (CBS) 5007 lidí. Během roku 2014 populace stoupla o 0,2 %.

Micpe Ramon (hebrejsky מִצְפֵּה רָמוֹן, doslova „"Vyhlídka na Ramon"“, v oficiálním přepisu do angličtiny Mizpe Ramon, přepisováno též Mitzpe Ramon) je místní rada (malé město) v Izraeli v Jižním distriktu. Starostkou je Flora Šošan, která je sestra bývalého ministra obrany Amira Perece. Předchozím starostou byl její manžel Sami Šošan.

Mitzpe Ramon (, "lit." Ramon Lookout; ) is a local council in the Negev desert of southern Israel. It is situated on the northern ridge at an elevation of 860 meters (2,800 feet) overlooking the world's largest erosion cirque, known as the Makhtesh Ramon. In it had a population of .


Biografie.

Narodil se v německém městě Kasselu v židovské rodině jako Israel Beer Josaphat. Jeho otec byl rabín.  V Göttingenu se Reuter setkal s C. F. Gaussem jenž prováděl pokusy s přenosem elektrických signálů pomocí kabelů.  29. října roku 1845 Reuter odjel do Londýna a začal používat jméno Joseph Josephat. 16. listopadu téhož roku konvertoval ke křesťanství a změnil své jméno na "Paul Julius Reuter". O týden později, 23. listopadu, se oženil v Berlíně s "Idou Marií Elizabeth Clementinou Magnusovou" a měl s ní dva syny. Po neúspěšné revoluci roku 1848 opustil Německo a odešel do Paříže, kde pracoval v informační agentuře C.-L. Havase, pozdější Agence France-Presse.  V době kdy vznikala telegrafie, Reuter založil v Cáchách první kancelář Reuters. Na telegrafní trase Berlín – Paříž scházelo propojení v úseku Cáchy – Brusel; Reuter toto spojení zajistil pomocí poštovních holubů. Ti umožňovali doručování zpráv mnohem rychleji než poštovní vlaky, díky čemuž Reuter měl výrazně rychlejší přístup k informacím z pařížské burzy. Holubi byli nahrazeni přímým telegrafním spojením roku 1851.  V roce 1851 Reuter znovu přesídlil do Londýna a zřídil kancelář na londýnské burze cenných papírů. V té době založil tiskovou agenturu Reuters, která se později stala jednou z největších světových agentur informujících o finančních trzích.  17. března 1857 Reuter získal občanství Velké Británie. Následně se zasadil o zřízení telegrafního spojení na evropský kontinent pod Lamanšským průlivem. Roku 1863 bylo dále prodlouženo na jihozápadní pobřeží Irska, do Corku. Z lodí připlouvajících ze Spojených států amerických byly poblíž Corku vhazovány do moře nádoby s depešemi, které byly vytahovány a ihned telegrafovány do Londýna; tam se tak dostávaly před příjezdem lodí.  7. září 1871 udělil Reuterovi kníže ze Saska-Coburgu Ernest II. titul barona.  Julius Reuter zemřel ve francouzském městě Nice v tzv. Reuterově vile. Byl pohřben do rodinné hrobky v Londýně na hřbitově West Norwood Cemetery.  Roku 1940 natočil režisér William Dieterle 90-minutový film "A Dispatch From Reuter's", který zpracovává život J. Reuterse a jeho činnost v informační agentuře.

Paul Julius Baron von Reuter (21. červenec 1816 Kassel – 25. únor 1899 Nice) byl britský novinář a mediální podnikatel německého původu, jenž založil tiskovou agenturu Reuters.

Paul Julius Freiherr von Reuter (Baron von Reuter; 21 July 1816 – 25 February 1899) was a German-born, British entrepreneur who was a pioneer of telegraphy and news reporting. He was a reporter and media owner, and the founder of Reuters News Agency, which became part of the Thomson Reuters conglomerate in 2008.


Námět.

Celá kniha je rozdělena na tři části. V úvodní části popisuje Oskar život svůj a své rodiny ve městě Gdaňsku do začátku druhé světové války. Druhá část se zabývá Oskarovými eskapádami během druhé světové války, včetně jeho působení v Bebrově frontovém divadle (Bebra je lilipután, Oskarův učitel a vzor). Třetí část líčí útěk Oskara s jeho nevlastní matkou Marií a bratrem Kurtem na západ do Düsseldorfu a poválečný život.

Děj.

Oskar zpětně, z postele Léčebného a zaopatřovacího ústavu, vypráví celý svůj život. Začíná u své babičky Anny Koljaiczekové, vypráví příběh své maminky Anežky, věčně rozpolcené mezi dvěma muži - svým bratrancem Janem Bronskim a zákonným manželem Matzerathem - a dostává se ke svému narození. Malý Oskar se narodil jako dítě s mozkem dospělého. I když to nedával najevo, jeho myšlenkové pochody byly už od narození na poměrně vysoké úrovni. Oskar už tedy docela brzy poznal a prokoukl svět dospělých a rozhodl se, že do něj nechce nikdy vstoupit; do svých třetích narozenin žil toliko jen díky příslibu plechového bubínku. O svých třetích narozeninách si umínil, že přestane růst a tak se také stalo. Ještě jedna zlomová událost se odehrála o Oskarových třetích narozeninách - dostal svůj první plechový bubínek. Oskárek zůstává liliputem, předstírá zaostalost a jako se zpomaleným je s ním také jednáno. S okolím komunikuje přes svůj plechový bubínek, na kterém neustále vyluzuje nejroztodivnější zvuky. Když se někdo pokusí Oskarovi bubínek sebrat, tak použije chlapec svou tajnou zbraň - neobyčejně vysoký hlas, který rozbíjí sklo. Díky své předstírané retardaci si Oskar udržuje odstup od dospělých a může svobodně myslet. Žije ve svém vlastním světě, kde neplatí obyčejné lidské zákony, ale hlavním pravidlem jsou Oskarovy osobní přání a touhy.  Podivné dítě Oskar s mozkem dospělého člověka a bubínkem v náručí prochází pozoruhodným, bizarním, tragickým životem. Ukazuje nám rub i líc svobodného města Gdaňsku a později pak poválečného Düsseldorfu. Oskar sám sebe považuje za následníka Ježíše, ve svém prazvláštním životě touží po nových zkušenostech, životních i sexuálních, vše sebeironicky a s nadsázkou komentuje. Oskar má částečnou vinu na smrti několika blízkých lidí. Po smrti svého otce Matzeratha, kterou sice zavinil, ale rozhodně si ji neklade za vinu, se rozhodne vyrůst. Povyroste sice, ale stane se hrbáčem, což ho nadále odděluje od běžné společnosti. V těchto podmínkách se přestěhuje s nevlastní matkou (dříve milenkou) Marií a malým bratrem do Düsseldorfu. Svého nevlastního bratra považuje za své dítě a je zklamán, když zjišťuje, že toto dítě je "jen obyčejné dítě". Proslaví se jako vynikající bubeník, který svými písněmi vrací publikum do dětství. Pak je na vlastní žádost obviněn z vraždy, kterou nespáchal, shledán nezpůsobilým a umístěn do Léčebného a zaopatřovacího ústavu. Děj končí v den Oskarových třicátých narozenin, kdy za ním přijdou na návštěvu přátelé a advokát s oznámením o obnově procesu.

Plechový bubínek () je román z roku 1959 německého spisovatele Güntera Grasse.  Hlavní postavou rozsáhlého díla odehrávajícího se v 1. polovině 20. století je Oskar Matzerath. Román ukazuje obraz pokřiveného světa, díky Oskarovu pohledu vystupuje jasně nesmyslnost mnohého lidského jednání. Sám hlavní hrdina Oskar často reaguje na nenávist nenávistí a na zlo zlem.  Velmi důležitá je jazyková stránka díla. Kniha je bohatá na slovní hříčky, metafory, symboly. Zdánlivě důležité události - vražda, smrt, válka - jsou znázorněny jako banální všednosti a získávají tak komický nádech.  V roce 1979 román zfilmoval německý režisér Volker Schlöndorff.

The Tin Drum () is a 1959 novel by Günter Grass. The novel is the first book of Grass's "" (Danzig Trilogy). It was adapted into a 1979 film, which won both the Palme d'Or, in the same year, and the Academy Award for Best Foreign Language Film the following year.


Literární obrození.

Většinou je za počátek období bulharského národního obrození považována doba, kdy vyšlo dílo "Slovanskobulharská historie", kterou napsal Paisij Chilendarski v roce 1762. V první novodobé historické práci o dějinách Bulharska a významném díle z hlediska bulharské literatury byly vyzdvihovány slavné dějiny země a mnohá prvenství Bulharů mezi slovanskými národy. Důležitou ukázkou recepce Chilendarského díla představuje sborník kázání, kterou sestavil roku 1796 venkovský pop Punčo.  Kněz Sofronij Vračanski, který na počátku 19. století v Bukurešti za přítomnosti mnohých bulharských emigrantů sepsal několik knih. Z nich vyniká známý Nedelnik a také autobiografie, které dosáhly v Bulharsku značné popularity. Sofronskij začal k psaní svých děl používat tehdy rozšířený jazyk; do této doby se mnohá díla totiž psala v směsici staroslověnštiny a bulharštiny, která byla srozumitelná jen malému okruhu čtenářů. Nově psaná díla ale mohla nyní proniknout k mnohem širšímu okruhu zájemců. Na Vračanského práci navázalo později mnoho dalších bulharských autorů.  V oblasti kultury ideje nezávislého Bulharska prosazovali také další spisovatelé a básníci. Mezi takové patří například Ivan Vazov a Christo Botev.  Významnou součástí tehdejšího procesu vedoucímu k nezávislému Bulharsku bylo také osamostatnění tehdejší pravoslavné církve, která se tak jasně vymezovala proti do Bulharska přinesenému sunnitskému islámu, integrálnímu prvku Osmanské říše a tedy symbolu útlaku. Tehdejší pravoslavná církev ale byla řízena z Konstantinopole Řeky a nebyla tedy bulharskou národní církví.

Vojenské akce směřující k nezávislému Bulharsku.

Revolucionář Georgi Rakovski z města Kotel ještě v tento samý rok velel bulharským jednotkám, které se účastnily odsunu osmanské armády z Bělehradu a Srbska. Po tomto období Rakovski začal pracovat na plánu osvobození celého Bulharska. Pod jeho vedením vznikly jednotky, tzv. "čety", které různými způsoby komplikovaly práci osmanské armádě, na území dnešního Bulharska tehdy působící. Rakovski umřel roku 1867 a zanechal ostatním dědictví boje proti Turkům. V následujících desetiletích vznikly četné polovojenské a teroristické organizace, které pomocí násilných metod destabilizovaly celý region a přiměly okolní státy i velmoci záležitost Bulharska řešit. Mezi další významné bulharské revolucionáře z této doby patří také Vasil Levski. Ten ke konci 60. let 19. století rozvíjel revoluční teorii, která představuje opačný proud v bulharském osvoboditelském hnutí. Místo drobných výpadů začal odpor organizovat. V roce 1869 začal Levski s vytvářením tzv. místních výborů. Do poloviny roku 1872 tak existovala celkem rozsáhlá síť různých revolučních orgánů v mnohých bulharských městech i vesnicích. Ty přijímaly rozkazy od tajné vlády, která sídlila ve městě Loveč. Bojovníci těchto výborů pak prováděli různé bojůvky a ozbrojené akce jak proti osmanským úředníkům, tak proti jejich bulharským spolupracovníkům. V následujících letech se pokoušela turecká policie proti těmto vzbouřencům zasáhnout a mnohé z nich i zatkla. Dopaden byl rovněž Levski, který byl v únoru 1873 v Sofii oběšen.  V roce 1875 se situace horší i západním směrem od území dnešního Bulharska. Bulharští bojovníci za nezávislost zaktivizovali svoje snahy a provedli několik povstání. V dubnu a květnu roku 1876 došlo k tzv. dubnovému povstání, které ale bylo z osmanské strany tvrdě potlačeno. Nejvíce bojů se odehrálo na území pohoří Rodop, krvavé střety vzbudily pozdvižení v celé Evropě. Dodnes sice není znám přesně počet obětí, avšak často se mluví o třech až dvanácti tisících mrtvých. V prosinci 1876 se setkali vyslanci z mnohých evropských zemí v Istanbulu, aby problematiku začali řešit. Rusko podporovalo myšlenku vytvoření bulharského státu, který by se rozkládal na všech územích osídlených Bulhary. Kromě dnešního Bulharska by k němu tak patřila i Moesie, Thrákie a Dobrudža. Proti tomu bylo Spojené království, které tak velký stát nechtělo připustit. Kompromis nakonec sice dosažen byl, ale Osmanská říše na něj nepřistoupila, což donutilo tehdejšího ruského cara Alexandra II. vyhlásit Istanbulu opět válku. Tento konflikt trval až do dubna 1877 a vyvíjel se ve prospěch Rusů. V lednu 1878 carova vojska obsadila Sofii a 3. března byla uzavřena mírová dohoda, kterou bylo vytvořeno tzv. Sanstefanské Bulharsko — tedy velký bulharský stát od Ochridu až po Soluň.

Bulharské národní obrození byl proces, při kterém došlo k oživení bulharského jazyka, kultury a literatury, vytvoření bulharského státu nezávislého na upadající Osmanské říši a zvýšení národního povědomí Bulharů. Odehrálo se v průběhu 19. století a proběhlo násilným způsobem.

The Bulgarian National Revival (, "Balgarsko natsionalno vazrazhdane" or simply: Възраждане, "Vazrazhdane"), sometimes called the Bulgarian Renaissance, was a period of socio-economic development and national integration among Bulgarian people under Ottoman rule. It is commonly accepted to have started with the historical book, "Istoriya Slavyanobolgarskaya", written in 1762 by Paisius, a Bulgarian monk of the Hilandar monastery at Mount Athos, and lasted until the Liberation of Bulgaria in 1878 as a result of the Russo-Turkish War of 1877-78.


Mládí.

Vilém se narodil asi roku 1410 jako druhý syn Ralfa Neville, hraběte z Westmorlandu, a jeho ženy Jany Beaufortové. Ta byla legitimizovanou dcerou Jana z Gentu, vévody z Lancasteru, a Kateřiny Swynfordové. Jan byl třetím synem Eduarda III. a Filipy z Hainault. Vilém sice byl pravnukem Eduarda III., ale podmínkou legitimizace potomků Jana z Gentu bylo vyloučení jejich nástupnického práva na trůn.  Vilém se oženil s dědičkou rodu Fauconbergů a získal titul lorda z Fauconbergu. Svatba se konala někdy před rokem 1422. Panství Fauconbergů se, podobně jako panství rodiny Neville, nacházela v Yorkshire.

Počáteční kariéra.

Zdá se, že v prvním období vlády Jindřicha VI. absolvoval běžnou vojenskou kariéru. Roku 1426 byl pasován na rytíře a roku 1435 sloužil ve skotském pohraničí. Roku 1436 sloužil s Richardem Plantagenetem, vévodou z Yorku ve Francii a do roku 1439 byl polním velitelem.  Do Anglie se vrátil roku 1443 a v březnu se stal velitelem hradu Roxburgh. Tato funkce obnášela roční příjem 1000 liber. Nicméně roku 1449 se vrátil do Francie jako součást diplomatické delegace a v květnu 1449 byl v Normandii zajat. V zajetí strávil dva roky, než byl roku 1453 vyplacen.

Změna strany.

Do té doby byl Vilém oddaným příznivcem rodu Lancasterů. Nicméně v následujících dvou letech začal měnit názor. Stal se členem rady Richarda z Yorku v době, kdy Jindřich VI. procházel druhým obdobím záchvatu duševní poruchy. I když v první bitvě u St Albans stál na straně Lancasterů, po ní byl Yorkem jmenován velitelem hradu Windsor. Není zcela jasné, co ho přivedlo na stranu Yorků. Jako člen rodiny Neville měl pro to dobrý důvod, protože Richard z Yorku byl jeho švagr. Richard Neville, hrabě z Warwicku se v té době dostával na výsluní moci a Fauconberg s ním byl po následujících pět let v úzkém kontaktu.  Fauconberg v letech 1455 – 1460 konsolidoval svou pozici v táboře Yorků a jako Warwickův spojenec zvětšil svůj vliv. Roku 1457 se připojil k Warwickovi, který byl tehdy velitelem Calais. Ten využíval toto město jako svou vojenskou základnu. Fauconberg byl roku 1458 zpět v Anglii a krátce uvězněn, ale byl Warwickem osvobozen a vrátil se zpět do Calais.

Yorský velitel.

Po porážce Yorků u Ludfordu pomáhal Warwickovi získat zpět kontrolu nad Calais. V červnu 1460 vytvořil odrazový můstek pro invazi Yorků do Anglie tím, že dobyl Sandwich. Tento přístav byl využit jako předmostí a 26. června se k němu připojil Eduard (nejstarší syn Richarda z Yorku a pozdější král Eduard IV.), Richard Neville, hrabě ze Salisbury (jeho starší bratr) a Warwick. Na počátku července všichni dorazili do Londýna a krátce nato vyrazili s vojskem čítajícím asi 10000 mužů na sever proti vojsku Jindřicha VI., s jehož armádou se střetli v bitvě u Northamptonu. V této bitvě Fauconberg velel pravému křídlu Yorského vojska.  Po vítězství u Northamptonu se Fauconberg vrátil do Calais. Proto, že Warwick zůstal v Anglii, působil zde jako velitel města. Vyhnul se tak porážce Yorků v bitvě u Wakefieldu a druhé bitvě u St Albans. Na počátku roku 1461 se vrátil do Anglie a přidal se k nově korunovanému králi Eduadru IV. 11. března vyrazil z Londýna na sever proti Lancasterům, které Yorkové porazili v bitvě u Towtonu. Toto vítězství znamenalo potlačení Lancasterského odporu na několik let.

Odměna za vítězství.

Odměnou za podíl na vítězství Yorků byl Vilém jmenován členem královské rady a jmenován velitelem severní části země. 1. listopadu byl jmenován hrabětem z Kentu a správcem královského domu. V červenci 1462 byl jmenován admirálem a v srpnu téhož roku mu bylo darováno 46 panství v západní části země. Eduard IV na něho velmi spoléhal ve válečných záležitostech. Po Towtonu se účastnil upevnění královské moci v Northumberlandu. Velel posádce 120 mužů v Newcastlu a v listopadu 1461 se účastnil při obléhání Alnwicku. Mezitím odcestoval do Calais, napadl bretaňské pobřeží, vypálil Le Conquet poblíž Brestu a napadl Ile de Re.  Zemřel 9. ledna 1463 a byl pohřben v Guisburském převorství v centru jeho panství Fauconberg. Jeho žena zemřela roku 1490. Vilém měl tři dcery a jednoho nelegitimního syna Thomase, známého také jako Bastard Fauncomberg. Vilém byl podceňovanou postavou v období vzestupu moci Yorků. Byl ale daleko úspěšnějším vojenským velitelem než známější Warwick.

Vilém Neville, 1. hrabě z Kentu (asi 1410 – 9. ledna 1463) a de jure 6. baron z Fauconbergu, byl anglický šlechtic a vojevůdce, který se zapojil do války růží.

William Neville, 1st Earl of Kent KG (c. 14059 January 1463) and "jure uxoris" 6th Baron Fauconberg, was an English nobleman and soldier. He fought during the latter part of the Hundred Years War, and during the English dynastic Wars of the Roses.


Děj.

Kniha vypráví o počátcích rodu Rougonů a Macquartů. Teta Dida (Adelaide Fouque) stojí na samém počátku obou rodů. Když se po smrti svého manžela Rougona, se kterým měla syna Pierra, zamiluje do pytláka a podloudníka Macquarta, jejichž lásku okolí neschválí, porodí mu dvě děti Urshulu (Voršilu) a Antoina. Mezi oběma syny se vede závistivá válka o majetek, kterou vyhraje Pierre, když lstí pošle Antoina na vojnu a Urshulu provdá za kloboučníka Moureta. Ten s ní odejde do Marseille. Pierre poté podstrčí Adelaide, kterou má ve své moci, jelikož se ho Adelaide bojí, listinu o prodeji zemědělského prostranství Fouqueů, které vlastnili po několik generací. Pierre ji pak odklidí do starého domu po Macquartovi a ožení se s dcerou místního olejáře, Felicité. Jejich snem je v městě získat významné místo a stát se mocnými. Proto se nejprve v období republiky postaví za monarchii, a později, díky tomu, že je přemluví syn Eugéne, na stranu císařství, ještě před státním převratem v roce 1852. Zatím se Antoine vrátí z vojny a připojí se k republikánům, od jejichž strany si slibuje dosažení svého snu, bezstarostného života. Antoine hrozivě vykořisťuje svou ženu, i své děti, Gervaisu a Jeana. Aby se nemusel starat o svou dceru Lise, pošle ji do Paříže. Ve strachu před ním, Gervaise i Jean utečou, a když jeho žena umře, stává se ještě větším republikánem. Při státním převratu nakonec vítězí Pierre, když zdánlivě „uchrání" město před vojskem povstalců. Dostává místo soukromého berního a stužku Čestné legie. Při závěrečné oslavné hostině jeden z hostů vloží Pierrovi do kabátu růžovou stužku, symbolizující řád Čestné legie.  Émile Zola popisuje konec takto: "„Avšak stužka z růžového hedvábí, vložená do knoflíkové dírky Pierrova kabátu, nebyla jedinou rudou skvrnou ve vítězoslávě Rougonů. Pod postelí v sousední místnosti ještě ležel zapomenutý střevíc s krvavým podpatkem. Svíce, která hořela u pana Peirotta na druhé straně ulice, krvácela potmě jako otevřená rána. A v dáli, v pozadí Svatomittreského staveniště, stydla na pohřebním kameni krvavá louže." (přel. Alois Tvrdek)"  Spojnici děje tvoří příběh Urshulina syna Silvera Moureta, který bydlí u své babičky, tety Didy, která se ho ujala, je upřímně nadšen pro republiku a zúčastní se spolu se svojí milou Miette neúspěšné vzpoury vesničanů, která skončí masakrem – dívka Mietta umírá kulkou vojáka, Silvera zabije posléze četník, kterému Silvere vyrazil pažbou pušky oko.  Postavy a jejich potomci, které jsou v knize představeny, posléze zabydlí zbylých 19 románů cyklu.

Štěstí Rougonů (1871) (originál "La Fortune des Rougon") je první román cyklu "Rougon-Macquartové" francouzského spisovatele Émila Zoly. Obsahuje autorův úvod k celému cyklu. Jeho děj se odehrává v jihofrancouzském městečku Plassans za dob státního převratu „prince prezidenta“ Ludvíka Napoleona roku 1851.

La Fortune des Rougon "(The Fortune of the Rougons)", originally published in 1871, is the first novel in Émile Zola's monumental twenty-volume series "Les Rougon-Macquart". The novel is partly an origin story, with a huge cast of characters swarming around - many of whom become the central figures of later novels in the series - and partly an account of the December 1851 coup d'état that created the French Second Empire under Napoleon III as experienced in a large provincial town in southern France. The title refers not only to the "fortune" chased by protagonists Pierre and Felicité Rougon, but also to the fortunes of the various disparate family members Zola introduces, whose lives are of central importance to later books in the series.


Západní církev.

V řeholi svatého Benedikta od 6. století mniši a mnišky skládali tzv. benediktinské sliby, jejichž obsahem byla poslušnost, stálost (život v jednom konkrétním řeholním společenství), odmítnutí osobního majetku a život v celibátu.  Během 12. a 13. století žebravé řády jako dominikáni či františkáni, jejichž poslání vyžadovalo větší pohyblivost a flexibilitu, upustily od slibu setrvání v jednom klášteře a držely se slibů čistoty, chudoby a poslušnosti, stejně jako členové mnoha dalších řádů či kongregací založených ve stejné době. Sliby těchto tří tzv. evangelních rad jsou v dnešní církvi podmínkou, kterou stanovuje církevní právo.  Církevní řády 16. století a dalších jako jezuité či redemptoristé následovaly tento obecný koncept. Někteří pak k němu ještě přidávali nějaký „čtvrtý slib“, který se vztahoval k jejich specifickému zaměření.

Římskokatolická církev.

V římskokatolické církvi se slibů, které skládají členové řádů a kongregací, týkají kánony 654–658 kanonického práva. Sliby se obvykle skládají ve dvou stupních. Nejprve se skládají tzv. "časné sliby" ("dočasné sliby") a poté po několika letech tzv. "věčné sliby" ("doživotní sliby"). V některých řádech mohou být časné sliby obnovovány několikrát, než se přistoupí k závěrečným slibům věčným. Existují však i výjimky – např. jezuité skládají rovnou věčné sliby, misionářky milosrdenství založené Matkou Terezou pak pouze časné, které se však po čase obnovují.  Terminologicky až do roku 1983, kdy byl vydán Kodex kanonického práva (CIC), respektive do roku 1994, kdy byl přeložen a vydán, existuje v češtině určitá terminologická nejasnost mezi pojmy "slavné", "věčné " a "trvalé sliby" apod. CIC pak začal používat termín "doživotní sliby". Stejně je tomu i v případě výrazu "časné sliby" aj., kdy CIC používá výraz "dočasné sliby". Nicméně v různé řádové legislativě (tzv. "vlastním právu") se stále ještě objevuje starší tradiční terminologie.  V katolické církvi pak existují ještě další formy slibů pro jednotlivé muže a ženy. Skládají sice sliby poslušnosti, chudoby a čistoty, nežijí však v žádném řeholním společenství, ale ve světském prostředí.  Existuje taktéž jedno společenství zasvěceného života – část Společnosti svatého Pavla – jehož členové mohou být ženatí či ovdovělí. Jejich úkolem má být život v manželské čistotě, chudobě a poslušnosti odpovídající jejich konkrétní situaci ve světě. Jsou řádnými členy tzv. Paulínské rodiny – seskupení 10 řádů, světských institucí a spolupracovníků, založených blahoslaveným Jakubem Alberionem.

Pravoslavná církev.

Ačkoliv skládání slibů nebylo součástí nejranějších klášterních společenství (nejranější zaznamenaný symbol toho, že je člověk řeholníkem, bylo nošení klášterního hábitu), sliby se později staly normální částí tonzury křesťanského Východu. Předtím člověk, který se chtěl stát řeholníkem, jednoduše našel duchovního otce a žil pod jeho vedením. Doba, kdy si oblékl řeholní hábit, byla poté chápána jako životní rozhodnutí odevzdat se Bohu a zůstat pevný ve svém přesvědčení do konce života.  V pravoslavné církvi skládají mniši sliby čistoty, chudoby, poslušnosti a stálosti. Než se přistoupí ke slibům, žijí kandidáti jako novici. V pravoslavné církvi má mnišství tři stupně. Do nějakého řeholního stavu pak může druhého uvádět ten, který již v příslušném či vyšším stupni je. V pravoslavné církvi musí být mnichem taktéž každý biskup.

Řeholní sliby jsou sliby, které vykonávají členové řeholních společenství v římskokatolické, anglikánské a pravoslavné církvi. Z hlediska řeholníků se jedná o veřejné prohlášení, ve kterém vyjadřují souhlas s životem v chudobě, čistotě a poslušnosti. To se chápe jako svobodné osobní rozhodnutí v následování Krista životem v řeholním společenství. Že jsou řeholní sliby zároveň veřejné, je závazkem církevního práva. Jedním z důsledků těchto slibů je taktéž život v celibátu.

Religious vows are the public vows made by the members of religious communities pertaining to their conduct, practices, and views.  In the Buddhism tradition, in particular within the Mahayana and Vajrayana tradition, many different kinds of religious vows are taken by the lay community as well as by the monastic community, as they progress along the path of their practice. In the monastic tradition of all schools of Buddhism the Vinaya expounds the vows of the fully ordained Nuns and Monks.  In the Christian tradition, such public vows are made by the religious – cenobitic and eremitic – of the Catholic Church, Anglican Communion, and Eastern Orthodox Churches, whereby they confirm their public profession of the evangelical counsels of poverty, chastity, and obedience or Benedictine equivalent. The vows are regarded as the individual's free response to a call by God to follow Jesus Christ more closely under the action of the Holy Spirit in a particular form of religious living. A person who lives a religious life according to vows they have made is called a "votary" or a "votarist". The religious vow, being a public vow, is binding in Church law. One of its effects is that the person making it ceases to be free to marry. In the Catholic Church, by joining the consecrated life, one does not become a member of the hierarchy but becomes a member of a state of life which is neither clerical nor lay, the consecrated state. Nevertheless, the members of the religious orders and those hermits who are in Holy Orders are members of the hierarchy.


Kontext filmu.

Dílo se v některých ohledech podobá "Scénám z manželského života" (jeden z předchozích Bergmanových snímků).  Název a citace filmu odkazují k Collodiho pohádce "Pinocchiova dobrodružství".  Mezilidské vztahy vrcholný Bergman obvykle zobrazuje jako osobní, jednání postav je výsledkem složité psychologie postav a jejich vnitřních bojů. V snímku Z života loutek postavy své jednání podřizují svým konkrétním sociálním rolím, čehož si jsou plně vědomi, a nedokážou překonat z toho pramenící problémy. To je další vysvětlení názvu filmu.

Děj.

Peter Egermann (Robert Atzorn) zavraždí prostitutku. Obraz se desaturuje (ztrácí sytost barev) a děj se v několika scénách (bez chronologického řazení) stále více přibližuje důvodům vraždy. Tyto scény jsou založeny na vyprávění vyslýchaných (manželka Katarina, dominantní Peterova matka, ošetřující psychiatr a přítel Mogens Jensen...) při vyšetřování. V barevném závěru snímku je zobrazen Peter Egermann, jak bez problémů se vzdává role manažera a přijímá roli vězně.

Chronologický popis děje.

Manažer středního věku Peter Egermann navštěvuje jako pacient psychiatra a svého známého Mogense Jensena. Částečně se u něj projevu syndrom vyhoření, prožívá anxiózní stavy a především má nutkání zpestřit si svůj partnerský sexuální život násilným činem. (S manželkou považují vzájemnou nevěru za morálně přijatelné dobré zpestření sexuálního soužití. Život a společenské vztahy Egermanna jsou naprosto konvenční.) Manifestace těchto problémů neodpovídá případným konkrétním diagnózám (OCD, schizofrenie, deprese, nějaká parafilie například sadismus ...); Jensen vystupující v roli psychiatra problémy bagatelizuje a dá Egermannovi jen několik obecných rad. Egermann předstírá odchod a odhaluje Jensenův poměr se svou ženou Katarinou, Jensen se jí svěřuje s obavami z případného rozvoje Peterových stavů.  Tyto stavy se skutečně rozvíjí; Peter má nenormální sny a fantazie, začíná obsesivně vnímat spojení sexuálních potřeb a násilí, Peter trpí nespavostí, postupně odbourává své zábrany a společenská tabu. Jeho stav vyžaduje pracovní neschopnost a pravděpodobně i hospitalizaci, ale on dále intenzivně pracuje. V ději jsou naznačována různá psychoanalytická témata (sny, konflikt z dětství atd.). Známý mu poradí jako využít jako řešení placených sexuálních služeb (to je v souladu s Peterovým společenským postavením).  Peter navštěvuje v brzkých ranních hodinách nevěstinec. Chce odejít, ale zabrání mu v tom zamčené dveře, polonahá prostitutka Ka se jej jemnými dotyky snaží přimět k nákupu sexuálních služeb, ten ji však napadá a nakonec zabíjí. Na mrtvole provede praktiky análního sexu. K činu se plně doznává, policisté začínají věc vyšetřovat a vyslýchat svědky. Jensen odborně popisuje vývoj Peterova stavu. Peter se okamžitě smiřuje se svou situací a s uvězněním (zabavuje se šachem).

Ze života loutek ("Aus dem Leben der Marionetten", též známého jako "From the Life of the Marionettes" a "Ur marionetternas liv") je autorský existenciální psychologický detektivní německy mluvený film, který režíroval Ingmar Bergman v roce 1980 v době své dočasné emigrace - z důvodů problémů se švédskými finančními úřady - do Západního Německa v Mnichově.

From the Life of the Marionettes () is a 1980 television film directed by Ingmar Bergman. The film was produced in West Germany with a German-language screenplay and soundtrack while Bergman was in "tax exile" from his native Sweden. It is filmed in black and white apart from two colour sequences at the beginning and end of the film.  Set in Munich, the film charts the disintegration of the relationship of Katarina and Peter Egermann, based on the unhappy couple of the same names briefly featured in Bergman's 1973 miniseries "Scenes from a Marriage". In a reimagining of the characters, Peter and Katarina's unhappiness and unfaithfulness culminates in Peter's murder of a prostitute.


Život a dílo.

Gardner fotografoval většinou krátce po skončení bitev. Nevyhýbal se ani detailním pohledům na mrtvé. Ukázalo se však, že nejméně jedna jeho fotografie je zmanipulovaná. V roce 1961 Frederic Ray z magazínu "Civil War Times" srovnával několik Gardnerových fotografií, na kterých byli dva mrtví konfederační ostřelovači a zjistil, že stejný subjekt byl fotografován na různých místech. Zdá se, že Gardner nebyl spokojen s kompozicí, nechal těla různě zpřeházet a vytvářel si tak vlastní verzi reality. Rayovu analýzu ještě rozšířil v roce 1975 William Frassanito.  Abraham Lincoln se stal americkým prezidentem v listopadových volbách 1860 a spolu s jeho jmenováním přišla hrozba války. Gardner měl ve Washingtonu velmi dobrou pozici a cit pro velké věci. Jeho popularita začala vzrůstat portrétováním vojáků odcházejících do války. Napadla jej myšlenka fotografovat občanskou válku.  Nejznámější jsou Gardnerovy reportážní snímky z pohřbu Abrahama Lincolna a seriál z popravy atentátníků. Patrně poprvé v dějinách fotografie bylo v jeho reportáži využito dramatického účinku střídání celkových záběrů a detailů v delším časovém úseku, neboť Gardner zachytil nejen průběh popravy, ale i tváře atentátníků.  Mathew Brady, který zůstával většinou ve Washingtonu, D. C., kde organizoval své asistenty a zřídka navštívil bitevní pole osobně, zaměstnával několik fotografů, kromě Alexandera Gardnera také Jamese Gardnera, Timothyho O'Sullivana, Williama Pywella, George N. Barnarda a dalších osmnáct mužů, kteří byli ochotni kdykoliv vyjít ven do rozpoutané války a fotografovat scény z americké občanské války. Jejich snímky byly součástí knihy "Photographic Sketch Book of the War" svazek 1 a 2 (Washington, DC. Philp & Solomons), kterou Gardner vydal v roce 1866. William Pywell jej doprovázel také při expedici do Kansasu.

Alexander Gardner (17. října, 1821 – 10. prosince, 1882) byl skotský a americký fotograf. Je známý především svými dokumentárními snímky z Americké občanské války a portréty amerického prezidenta Abrahama Lincolna.

Alexander Gardner (October 17, 1821 – December 10, 1882) was a Scottish photographer who immigrated to the United States in 1856, where he began to work full-time in that profession. He is best known for his photographs of the American Civil War, U.S. President Abraham Lincoln, and the execution of the conspirators to Lincoln's assassination.


Život.

Andreas Hammerschmidt se narodil snad v roce 1611 nebo roku 1612 v severočeském Mostě. Jeho otec byl sedlářem a pocházel z vesnice Carthaus nedaleko Cvikova. Po vydání rekatolizačních patentů císaře Ferdinanda II. ve dvacátých letech 17. století musel Hammerschmidtův otec buď přestoupit na katolickou víru, nebo z Čech odejít. V roce 1626 Hammerschmidtovi jako mnoho dalších protestantů odešli do Freibergu v Sasku. Jejich syn zde pokračoval ve studiu hudby. V roce 1633 odešel se svým učitelem komponování Stephanem Ottou do Weesensteinu u Drážďan na dvůr hraběte Rudolfa z Bünau. Hammerschmidt ve Weesensteinu působil jako dočasný varhaník. V roce 1634 si Hammerschmidta vybrala městská rada ve Freibergu na místo ředitele kůru v kostele sv. Petra, místa se ujal v červnu následujícího roku. Ve Freibergu se roku 1637 oženil a získal měšťanské právo.  Roku 1639 se Andreas Hammerschmidt přestěhoval do Žitavy, kde v kostele sv. Jana Křtitele zastával místo varhaníka a ředitele kůru. V roce 1656 si Hammerschmidt zakoupil dvůr, o tři roky později rozšířil svůj pozemek nákupem pustého místa před jednou z žitavských bran, která dříve byla součástí městských hradeb. Zde si postavil panský dům.  Andreas Hammerschmidt zemřel v Žitavě 29. října 1675.

Dílo.

Hammerschmidt skládal již za svého pobytu ve Weesensteinu, kde složil "Sirachs Lob und Dankspruch", následoval zpěvník "Freut euch ihr Christen alle". Hammerschmidtovo dílo obsahuje přes šest stovek skladeb především chrámové hudby jako mše, madrigaly, kantáty, symfonie, moteta či chorály s instrumentálním a varhanním doprovodem. Známé jsou jeho duchovními koncerty. Vedle vokálních děl skládal i instrumentální skladby. Dále jsou to tzv. dialogy, ve kterých spojil chrámové písně a koncertem. Dialogy komponoval na biblické texty. Jeho nejslavnějšími dialogy jsou "Musikalische Andachten" (1638-1652) a "Gespräche über die Evangelia" (1655). Další část Hammerschmidtovy tvorby tvoří slavnostní písně, pokání a děkovné písně. V roce 1662 vyšel pod názvem "Kirchen- und Tafelmusic" soubor 22 skladeb věnovaný žitavskému purkmistrovi. Hammerschmidt složil i 159 tanců. Jeho další přínos spočívá v písňové tvorbě, kterou představují orchestrální taneční suity a skladba "Weltliche Oden oder Liebesgesänge" obsahující dueta, tria a monodie s nástrojovým doprovodem. Posledním autorovým dílem jdou šestihlasé časové modlitby z roku 1671.

Andreas Hammerschmidt (1611 nebo 1612, Most – 29. října 1675, Žitava) byl skladatel a varhaník, představitel německé protestantské chrámové hudby 17. století.

Andreas Hammerschmidt (1611 or 1612 – 29 October 1675), the "Orpheus of Zittau," was a German Bohemian composer and organist of the early to middle Baroque era. He was one of the most significant and popular composers of sacred music in Germany in the middle 17th century.


Původ.

Josef byl synem arcivévody Josefa Karla Ludvíka Rakouského a princezny Klotyldy Sasko-Kobursko-Gothajské. Jeho děd byl uherským palatinem, rovněž jeho otec žil převážně v Uhrách. Zde navštěvoval benediktinské gymnázium v Györu.

Život a vojenská kariéra.

Roku 1902 nastoupil do uherských zemských sil (Honvéd) a v roce 1904 velel 79. honvédské pěší divizi. Roku 1910 se stal brigadýrem c. a k. 31. divize od roku 1911 byl polním podmaršálkem. Přitom studoval práva na univerzitě v Budapešti.  V 1. světové válce sloužil jako velitel Korps- a Heeresgruppe c. a k. armády. Roku 1918 byl povýšen na polního maršála a stal se velitelem 10. a 11. (tyrolské) armády. Dne 27. října 1918 jej císař Karel I. jmenoval "homo regius", svým zástupcem v Uhrách, neboť z důvodu nepokojů byla nutná stálá přítomnost nositele monarchistického rozhodnutí v Budapešti. Načež Maďarsko 16. listopadu 1918 vyhlásilo republiku a král se 13. listopadu zřekl veškerého podílu na vládních záležitostech. V dobách Maďarské republiky rad znělo jeho jméno "Joseph von Alcsút". Po obnovení monarchie byl od 7. do 23. srpna 1919 říšským správcem, a v této funkci byl později vystřídán admirálem Horthym.  Jako kulturně založený a nadaný člověk byl uctěn čestnými doktoráty univerzit v Budapešti a Kolozsváru (rumun. Cluj) a v letech 1936 až 1944 byl prezidentem uherské akademie věd.  Zemřel 6. července 1962 ve věku 89 let v Rain/Straubingu v Německu.

Manželka a potomci.

Dne 15. listopadu 1893 se oženil se s bavorskou princeznou Augustou Marií Luisou, dcerou Leopolda Maxmiliána Bavorského a arcivévodkyně Gisely Luisy Rakouské, dcery Františka Josefa I.

Dílo.

Kromě psaní publikací též psal do vědeckých časopisů:

Josef August Viktor Klemens Maria Rakouský (9. srpna 1872, Alcsútdoboz – 6. července 1962, Straubing) byl rakouský arcivévoda, člen Habsbursko-lotrinské dynastie.

Archduke Joseph August Viktor Klemens Maria of Austria, Prince of Hungary and Bohemia (9 August 1872 – 6 July 1962) was a "Feldmarschall" (Field Marshal) of the Austro-Hungarian Army and for a short period head of state of Hungary. He was a member of the House of Habsburg-Lorraine, the eldest son of Archduke Joseph Karl of Austria (1833–1905) and his wife Princess Clotilde of Saxe-Coburg and Gotha (1846–1927). Joseph August's grandfather had been Palatine Joseph of Hungary (1776–1847), Palatine and Viceroy of Hungary, a younger son of Emperor Leopold II.  The Archduke Joseph Diamond, a 76.02 carat colourless diamond with internal flawless clarity, is named after the Archduke and officially recorded as his property.


Mytologie.

Bes, jako mnoho jiných egyptských bohů, prošel v historii mnoha proměnami. Besův kult nikdy nebyl oficiální, nikdy neměl vyhrazeny vlastní chrámy nebo kněze, podrobnosti o tomto zvláštním božstvu je také obtížné nalézt. Někteří badatelé, jako např. Richard Wilkinson, věří, že v pozdějších koncepcích byl Besův kult souhrnem kultů až deset slabších božstev - Aha, Amam, Hayet, Ihty, Mefdjet, Menew, Segeb, Sopdu a Tetenu. A stejně jako byla tato menší božstva spojena s Besem, mocnější Bes (resp. jeho atributy a rituály; D. N.), byly různými způsoby spojovány s představiteli celého souboru vysokých ochranných božstev, do kterého patřili např. Amun, Min, Horus, Sopdu a Reshef. V mytologii byl Bes nejčastěji spojován s bohem Horem, dokonce s ním jeden čas tvořil jediné hybridní božstvo pod jménem Horbes. Celá věc byla zkomplikovaná v helénské době, kdy byla od některých bohů odvozována i jejich ženská forma. Tak vznikla bohyně Beset, považovaná za Besovu manželku a ve vztahu k přidruženému bohu Horovi vystupující někdy jako jeho matka. Egypťané jej ztotožňovali s bohem Sétem (Typhonem).

Uctívání.

Tento ochránce rodiček, matek s dětmi, sýpek a domácích krbů chránil nejen před hlodavci a porodními bolestmi, ale i před nástrahami noci, před uštknutím i proti zlým duchům. Na vedlejšák dělal anděla strážného dětem a tohoto dětského patrona si pro jeho pohádkovou a fantazii dráždící podobu děti oblíbily. Časem se z něj stal také bůh umění, zpěvu, tance a radosti, tedy téměř univerzální boží pomocník. Rodičky nejen chránil před zlými duchy a nemocemi, ale v jeho jménu byly v porodních bolestech obveselovány a jeho volaly o pomoc. Navzdory svému bizarnímu vzhledu symbolizoval spíše to dobré a zábavné v životě, byl symbolem veselí a sexuální rozkoše. Později, v ptolemájovském období egyptské historie nalézáme Besovi a Besetě zasvěceny kaple - komory s jejich vyobrazením. Egyptologové zvažují možnost, že mohly sloužit k léčení neplodnosti a uzdravování vůbec. Bylo nalezeno také mnoho ukázek besovských masek a kostýmů z období Nové říše a po něm. Značné množství nalezených masek a kostýmů dává tušit, že nesloužily jen příležitostně v období svátků a festivalů, ale že mohly být používány profesionálními umělci nebo byly půjčovány do domácností. Z doby Nové říše nalézáme tetování s Besem na stehnech mnoha tanečnic, hudebníků a služek.

Ikonografie.

Podoba Besa v egyptském výtvarném umění značně neobvyklá; to je umocněno ještě tím, že na plošných vyobrazeních může být Besův obličej zachycen nikoli z profilu, jak určoval důsledně dodržovaný umělecký kánon, ale i z čelního pohledu. Důvodem byla nejspíše snaha, aby bez zkreslení byly přesně zachyceny všechny jeho hrůzostrašné rysy, protože by se tak oslabila jeho ochranná funkce. Bes je zobrazován v podobě trpaslíka s krátkýma křivýma nohama, se lví hřívou, ušima, ocasem a lvími rysy ve tváři. Dále může mít zvýrazněné břicho a prsy a být zahalen do lví kožešiny. Celkový postoj Besa zpravidla vyjadřuje aspekt nespoutané divokosti a hrozivosti – typické jsou vyceněné zuby, vyplazený jazyk a dlouhé vlasy, které mají zastrašit a odvrátit zlé síly. Jeho atributem je vysoká čelenka ze vztyčených pštrosích per, bubínek, v pozdějších obdobích také meč a štít; v římské době dokonce mohl být (podobně jako Hor a Anup) zobrazován v legionářské zbroji.

Bes (v překladu z egyptštiny snad „Ochránce“, řecky Βήσος – Bésos), později doprovázený i svým ženským protějškem Besetou, je staroegyptský bůh s mnohovrstevnatou osobností zobrazovaný v podobě trpaslíka se zvířecími (nejčastěji lvími) rysy. Ikonograficky je spolehlivě doložen nejdříve od doby Střední říše, kdy je ovšem ještě označován jménem Aha – „Bojovník“. Pravděpodobně v sobě zahrnuje znaky několika původně samostatných bohů. Vystupuje v roli ochranného pomocníka zahánějícího od člověka zlo, a to zejména v rizikových okamžicích života: v těhotenství, při narození dítěte, ve spánku apod. Později se stal také bohem hudby a tance, plodnosti a podle nepřímých náznaků i erotiky. Nelze vyloučit, že spíše než za boha v plném smyslu slova by měl být pokládán za domácího pozitivního bůžka či démona. Je možné, že má núbijsko-etiopský původ.  Ačkoli Bes nebyl předmětem oficiálního náboženského kultu, jeho obliba nejpozději od Nové říše zasáhla všechny složky egyptské společnosti a od počátku 1. tisíciletí př. n. l. byl jedním z nejpopulárnějších bohů v lidových vrstvách. V Pozdní a v ptolemaiovské době se objevuje v rituálně významných souvislostech – na Horových cippech, na vyobrazeních v chrámech (nejčastěji v typu mammisi) či v královských hrobkách. Vlivem helénistického kulturního synkretismu se objevuje i na Kypru, ve Fénicii a na území dnešního Iráku. V pozdních egyptských pramenech (zejména v magických papyrech z řecko-římské doby) nabývá výrazně pantheistické rysy a ztělesňuje souhrnné ba všech bohů. O významu a živosti Besova uctívání svědčí také to, že v koptských křesťanských textech vystupuje jako jeden ze zlých démonů sídlících v pohanských chrámech poblíž klášterů a kostelů a ubližujích okolo jdoucím křesťanům; jejich negativní vliv ustává teprve očištěním míst modlitbami a zázraky svatých mužů.

Bes (; also spelled as Bisu), together with his feminine counterpart Beset, is an Ancient Egyptian deity worshipped as a protector of households and, in particular, of mothers, children and childbirth. Bes later came to be regarded as the defender of everything good and the enemy of all that is bad. Bes may have been a Middle Kingdom import from Nubia or Somalia, and his cult did not become widespread until the beginning of the New Kingdom. Worship of Bes spread as far north as the area of Syria, and later into the Roman and Achaemenid Empires.


Osobní život.

Narodil se v Ioannině jako syn generálmajora Gregoria Papuliase. Absolvoval Aténskou univerzitu, kde studoval právo a právní vědu. Také studoval na Univerzitě v Mnichově, doktorát získal na Univerzitě v Kolíně nad Rýnem. Kromě rodné řečtiny, hovoří německy, italsky a francouzsky. Aktivně hrál volejbal a od roku 1985 byl předsedou řeckého Národního sportovního svazu.  Je ženatý s May (Maria) Panu, se kterou má tři dcery.

Politická kariéra.

Stal se jedním ze spoluzakladatelů levicové strany PASOK a blízký spolupracovník jejího dlouholetého předsedy Andrease Papandrea. Od roku 1975 byl nepřetržitě ve Výkonném výboru strany. Zastával v ní i další funkce.  Poprvé byl zvolen do parlamentu v roce 1977, za volební obvod Ioannina a v poslaneckém křesle setrval až do roku 2004, kdy se stal prezidentem státu. Ve vládách, které sestavovala socialistická strana PASOK, zastával dvakrát úřad ministra zahraničních věcí (1985-1989 a 1993-1996).  Za vlády Kostase Simitise působil po řadu let jako předseda Stálého výboru obrany a zahraničí parlamentu.

Prezidentem Řecka.

Dne 12. prosince 2004 jej předseda vlády Kostas Karamanlis, společně s vůdcem opozice Jorgem Papandreem, nominovali na úřad prezidenta republiky, který je volen na pětileté funkční období jednokomorovým parlamentem.  Dne 2. února 2005 byl kandidát zvolen drtivou většinou hlasů, 279 z 300 možných hlasů bylo pro návrh. Dne 12. března 2005 nově zvolený prezident složil ústavou předepsaný slib jako 7. prezident Třetí Helénské republiky, kdy ve funkci nahradil odstupujícího Konstantina Stefanopulose. V únoru 2010 byl znovuzvolen na druhé pětileté funkční období, které skončilo v březnu 2015. Ve funkci jej nahradil Prokopis Pavlopulos.

Karolos Papulias (řecky: "Κάρολος Παπούλιας"; narozen 4. června 1929, Ioannina, Řecko) je řecký politik, v letech 2005–2015 prezident země. Dvakrát také zastával post ministra zahraničních věcí a vykonával i další funkce v řeckém parlamentu.

Karolos Papoulias ( ; born 4 June 1929) is a Greek politician who served as President of Greece from 2005 to 2015. A member of the Panhellenic Socialist Movement (PASOK), he previously was Minister of Foreign Affairs from 1985 to 1989 and again from 1993 until 1996.


Život.

Franz Kruckenberg pocházel ze staré obchodnické rodiny z Hamburku. Jako diplomovaný inženýr v oboru stavby lodí konstruoval v období před první světovou válkou bojová letadla a vzducholodě. Už v této době kritizoval vzducholodě. Důvodem bylo jejich plnění explozivním vodíkem. U letadel těžších než vzduch byly zase pro civilní využití příliš velké náklady na palivo a provoz.  Po válce si Franz Kruckenberg otevřel konstrukční kancelář v Heidelbergu. Nejprve navrhl projekt visuté dráhy – monorailu, ten však pro nedostatek kapitálu nedovedl ani do stadia prototypu. Později společně s Hermannem Föttingerem založil "Flugbahn-Gesellschaft mbH" pro stavbu „Schienenzeppelinu“ – vozu s vrtulovým pohonem. První testovací jízdy se uskutečnily 25. září 1930 na trati Braunschweig-Paderborn mezi Kreiensen a Altenbeken. 21. června 1931, po mnoha zkušebních jízdách, se jím zkonstruovaný vůz předvedl na první jízdě na trati mezi obcemi Ludwigslust a Wittenberge. Dvounápravový aerodynamický vůz lehké konstrukce poháněný vrtulí dosáhl při této jízdě železničního světového rekordu 230,2 km/h. Tento rekord byl překonán až po více než dvaceti letech (1954). Vozidlo bylo na svou dobu revoluční, jeho koncept – aerodynamický tvar a lehkou konstrukci využívají vysokorychlostní vlaky až do současnosti (ICE, Acela, TGV). Hlavním problémem však byl vrtulový pohon vytvářející hluk a proud vzduchu. Kruckenberg přestavěl „Schienenzeppelin“ na hydrodynamický přenos výkonu. Takto rekonstruovaný vůz s motorem o výkonu 441 kW dosahoval maximální rychlosti 180 km/h.  Další Kruckenbergovou konstrukcí byla prototypová motorová jednotka SVT 137 155. Pohonná jednotka byla ukryta v mohutném aerodynamickém čele. Přenos výkonu byl opět hydrodynamický, jako přenosové médium byla použita voda. Při zkušební jízdě 23. června 1939 dosáhla jednotka na trati Hamburk–Berlín rychlosti 215 km/h. Po druhé světové válce navázala na tento typ Kruckenbergova konstrukční kancelář při vývoji jednotek řady DB VT 10.5 („Senator“ a „Komet“). Kruckenbergovy konstrukce byly inspirací i pro motorovou jednotku DB VT 11.5 známou z nasazení do západoevropské sítě expresních dálkových vlaků Trans Europ Express (TEE) a pro východoněmeckou VT 18.16 známou v Československu především z nasazení na mezinárodní vlaky "Vindobona", "Karlex" a "Karola."

Franz Friedrich Kruckenberg (21. srpna 1882, Uetersen – 19. června 1965, Heidelberg) byl německý strojní inženýr a železniční konstruktér. Byl průkopníkem rychlé železniční dopravy, jeho nejznámější konstrukcí byl Schienenzeppelin, který v roce 1931 dosáhl rekordní rychlosti 230 km/h.

Franz Friedrich Kruckenberg (* 21 August 1882 in Uetersen, Germany; † 19 June 1965 in Heidelberg) was an engineer and pioneer of high speed railway systems. He designed several high speed trains. His most famous design was the Schienenzeppelin.  Kruckenberg was born into an old-established Hamburg merchant family. From 1904 to 1907 he studied mechanical engineering at the Technische Hochschule Charlottenburg in Berlin, graduating in naval engineering. Before World War I he designed aircraft and airships. Even then he already criticised airships because of their explosive hydrogen filling; and the civil use of aircraft because of their high fuel- and maintenance costs.


Původ a kariéra.

Probus pocházel z rolnické rodiny usazené v okolí Sirmia v dnešním Srbsku. Podle Epitome de Caesaribus se jeho otec jmenoval Dalmatius, podle Historie Augusty Maximus; jméno matky, která prý náležela k významnější rodině, je neznámé. Údaje o Probově příbuzenství s císařem Claudiem Gothikem jsou považovány za fikci.  Do armády vstoupil Probus zřejmě za vlády císaře Valeriana a udělal v ní rychlou kariéru, naposledy ve funkci velitele východních legií ("dux Orientis"). Přesný průběh jeho vojenské dráhy nelze na základě dnešního stavu poznání zrekonstruovat.

Proklamace za císaře.

Císařem provolaly Proba syrské legie, patrně ihned poté, co se v létě 276 rozšířila zpráva o násilné smrti císaře Tacita, teprve nedávno zvoleného. Pro poměry ve 3. století bylo typické, že proklamace nedošla všeobecného přijetí a prakticky v téže době si oblékl purpur i nevlastní Tacitův bratr, prefekt pretoriánů Florianus, který při Bosporu bojoval s Góty. Florianus přerušil stíhání již poražených útočníků a nastoupil pochod do nitra Malé Asie, aby se postavil Probovi. Toho sice uznali v Sýrii, Foinikii, Palestině a Egyptě, přesto však nebylo jeho postavení záviděníhodné, neboť většina říše včetně senátu se vyslovila pro jeho soupeře.  V nastalé občanské válce se Probus osvědčil jako dobrý taktik. Podle kronikáře Zosima se s ohledem na převahu Florianových jednotek snažil zápas prodlužovat a nakonec těžil z toho, že nepřátelské legie, většinou naverbované v Evropě, začaly v důsledku horkého místního podnebí trpět nemocemi. V září 276 byl pak Florianus vlastními vojáky v Tarsu zavražděn – cestu k moci měl Probus volnou.

Vláda.

Své působení v čele říše zahájil Probus velmi energicky. Vydal se po Florianových stopách zpět k Bosporu, rozprášil zbytky gótských oddílů, které dosud sužovaly kraj, a na jaře 277 dospěl do svého rodiště Sirmia na Balkáně. V té době již zcela jistě plánoval výpravu na západ, k Rýnu, neboť Frankové a Alamani vážně ohrožovali galské provincie. Do Lugduna dorazil pravděpodobně koncem srpna.  Válka s germánskými kmeny se protáhla až do roku 278 a jejím výsledkem bylo obnovení stability v celém galském prostoru. Podle Historie Augusty prý zahynulo 400 000 nepřátel, silně přehnané číslo, které ale dokazuje, jak výrazné římské vítězství bylo. Na jaře 278 se Probus odebral do Raetie, aby i na dunajské hranici obnovil mír a pořádek.  Při tažení Raetií vystoupil Probus proti Alamanům, Burgundům a Vandalům, uštědřil jim rozhodnou porážku a zajal jednoho z jejich náčelníků jménem Igillus. Pak pokračoval v pochodu do Ilyrika, kde se střetl se Sarmaty, a odtud dále do Thrákie, ohrožované Góty. Do léta 279 se mu podařilo neklidnou oblast natolik pacifikovat, že mohl poprvé během své vlády odejít na delší čas do Říma.  Bez účasti císaře byla roku 278 potlačena vzpoura v Lykii a Pamfýlii, vedená jakýmsi Lydiem, při níž vyslané vojsko delší čas obléhalo město Kremna v Pisidii, kam se rebelové uchýlili. Obsáhlou zprávu kronikáře Zosima o tomto povstání potvrdily archeologické vykopávky v Kremně a jejím okolí, které probíhaly v letech 1985–1987. Rovněž místními veliteli byly zlikvidovány snahy Blemmyů podnikat kořistné výpravy do Egypta a město Ptolemais, jehož obyvatelé se s útočníky spojili, padlo zpět do římských rukou.  O pohraničních potyčkách s Persií v roce 279 a následném uzavření míru někteří badatelé pochybují, faktem však zůstává, že Probus užíval vedle vítězných příjmení "Gothicus maximus" a "Germanicus maximus" i příjmení "Persicus maximus" (velký vítěz nad Peršany). Podrobnosti však nejsou známy.

Pokusy o uzurpaci.

V roce 280 se zdálo, že je Probus na vrcholu moci. Nepodařilo se mu sice zastavit hrozivou inflaci a nepřistoupil ani k zasádnějším reformám v oblasti správy či vojenství, ale zvítězil nad většinou vnějších nepřátel a úspěšně ukončil vnitřní rozbroje, jež otřásaly říší. Přesto byl klid pouze zdánlivý, neboť v letech 280–281 došlo na několika místech impéria k pokusu Probovu vládu svrhnout a tyto snahy, ačkoli byly potlačeny, císařovo postavení zřetelně oslabily.  Z pramenů není jasná přesná chronologie událostí, první revolta však patrně propukla v Británii, kde ji vedl místní správce, a další, Proculova a Bonosova, v Colonii Agrippině – obě udusili lokální činitelé bez přímé účasti císaře. Třetí, Saturninova revolta v Sýrii si vyžádala bezprostřední panovníkův zásah na východě, potom se ale rychle zhroutila a Saturninus byl zabit. Koncem roku 281 v říši opět zavládl klid a Probus se vrátil do Říma, aby zde oslavil triumf za svá vítězství nad Germány a Blemmyi.

Probův pád.

V roce 282 se Probus přesunul do Panonie, pravděpodobně proto, že se rozhodl zakročit proti některému ze zadunajských etnik. V mezidobí, než se shromáždily dostatečné síly, využíval vojáky k hloubení kanálů a odvodňovacím pracím v okolí Sirmia – tato nepopulární činnost nepochybně snížila jeho oblibu u armády. V srpnu či v září 282 pak přišla nečekaná zpráva, že legie v Raetii či Noriku provolaly za císaře prefekta pretoriánů Marka Aurelia Cara. Probus vyslal proti vzbouřenci jednotky, které mohl momentálně postrádat, ty ale přešly na Carovu stranu a následně byl císař někde v okolí Sirmia zavražděn. Jeho vláda trvala o něco více než šest let a většina antických autorů ji hodnotí velmi pozitivně. Po převzetí moci Diocletianem byl Probus dodatečně prohlášen za boha (DIVUS PROBUS).

Marcus Aurelius Probus (19. srpna 232 Sirmium, Dolní Panonie – září či říjen 282 tamtéž) byl římský císař vládnoucí v letech 276–282. Moderní historiografie ho pokládá za jednoho z nejschopnějších panovníků ve 3. století, ať už ve vojenském či správním ohledu.

Probus (; Marcus Aurelius Probus; c. 19 August 232 – September/October 282) was Roman Emperor from 276 to 282. Probus was an active and successful general as well as a conscientious administrator, and in his reign of six years he secured prosperity for the inner provinces while withstanding repeated inundations of hostile barbarian tribes on almost every sector of the frontier.  After repelling the foreign enemies of the empire Probus was forced to handle several internal revolts, but demonstrated leniency and moderation to the vanquished wherever possible. In his reign the facade of the constitutional authority of the Roman Senate was fastidiously maintained, and the conqueror, who had carried his army to victory over the Rhine professed himself dependent on the sanction of the Senate.  Upon defeating the Germans, Probus re-erected the ancient fortifications of emperor Hadrian between the Rhine and Danube rivers, protecting the Agri Decumates, and exacted from the vanquished a tribute of manpower to resettle depopulated provinces within the empire and provide for adequate defense of the frontiers. Despite his widespread popularity, Probus was killed in a mutiny of the soldiers while in the middle of preparations for the Persian war, which would be carried out under his successor Carus.


Životopis.

Vyrůstal ve Foianu (Völlan), což je část města Lana, sáňkařské bašty na přírodní dráze. Armin začal závodit ve svých sedmi letech právě na přírodních tratích, protože první umělá sáňkařská dráha byla postavena až v roce 2006 pro olympijské hry v Turíně. Další umělou dráhou v Itálii je olympijská dráha v Cortině d'Ampezzo, která ale není homologovaná pro sáňkaře. I přes tuto překážku se Armin v roce 1988, kdy mu bylo 14 let, rozhodl přejít k sáňkování na umělé dráze a hned získal světový pohár mezi juniory.  Jeho hvězdnou kariéru nastartovala sezona 1994, kdy Armin získal bronzové medaile na mistrovství Evropy v Königssee a na olympijských hrách v Lillehammeru. O rok později v Lillehammeru slavil svůj první titul mistra světa a také první vítězství ve světovém poháru, a to na trati v Altenbergu. A poté, co přidal další vítězství v Siguldě, Königsee a Oberhofu, mohl slavit celkově druhé místo ve světovém poháru, což v následující sezoně zopakoval. První světový pohár získal v sezoně 1997/1998, v témže roce slavil i na olympijských hrách, po bronzu v Lillehammeru přišla v Naganu medaile stříbrná. První olympijské zlato získal v Salt Lake City 2002 po strhující bitvě s fenomenálním Němcem Georgem Haklem, který zvítězil v předchozích třech olympijských závodech. Zlatou olympijskou medaili obhájil na olympijských hrách v Turíně 2006, kde byl zároveň i vlajkonošem při závěrečném ceremoniálu. V letech 2010 a 2014 získal na olympiádě bronz a je tak prvním sportovcem v historii, který si přivezl medaili ze šesti olympijských her.  Na mistrovství světa získal celkem 16 medailí, z toho 6 zlatých, 5 stříbrných a 5 bronzových. V rozmezí let 1998 a 2009 získal 8× světový pohár, z toho od roku 2006 do roku 2009 čtyřikrát po sobě. Dále získal 18 medailí z mistrovství Evropy, z toho čtyři tituly. Od 21. ledna 2007, kdy zvítězil v závodě světového poháru v Altenbergu, je držitelem rekordu v počtu vítězství (59 vítězství), čímž předstihl George Hackla a Rakušana Markuse Procka. V říjnu 2014 ukončil kariéru. Byl o něm natočen dokumentární film "Armin Zöggeler: La leggenda dello slittino".

Armin Zöggeler (* 4. ledna 1974 v Meranu) je bývalý italský sáňkař, olympijský vítěz, mistr světa a Evropy, vítěz světového poháru. Od roku 2002 je držitelem státního vyznamenání Commendatore Ordine al Merito della Repubblica Italiana, které mu 26. dubna 2002 udělil prezident Italské republiky.

Armin Zöggeler OMRI (born 4 January 1974) is a retired Italian luger and double Olympic champion. He is one of the most successful men in the sport, nicknamed "Il Cannibale" ("The Cannibal"), for his notable series of victories, or "The Iceblood Champion", for his always cold, rational approach to the races. Fellow luger Tucker West described Zöggeler as the sport's equivalent of Michael Jordan.  At the Winter Olympic Games, Zöggeler has won six medals in six consecutive Olympics – and this is a record in sport. He also has sixteen medals at the FIL World Luge Championships. At the FIL European Luge Championships, Zöggeler has earned eighteen medals.  In June 2019 he was inducted in the FIL "Hall of Fame".


Historie.

V roce 1935 se japonské císařské námořnictvo rozhodlo nahradit dosavadní 40mm pom-pom Vickers kanónem na bázi 25mm kanónu Hotchkiss. Komise japonských důstojníků a inženýrů se proto v roce 1935 vydala do Francie, aby ohodnotila schopnosti plánovaného nástupce. Bylo objednáno několik vzorových kusů a následně téhož roku otestováno na námořní základě v Jokosuce. Prvních několik kusů bylo vyrobeno ve Francii jako „Typ 94“ a „Typ 95“. Nejrozšířenější varianta produkovaná jokosuckým námořním arzenálem byla označována jako „Typ 96“.  Japonci provedli několik modifikací původní Hotchkissovy konstrukce. Kvůli zjednodušení výroby byly některé kované části nahrazeny odlévanými. Původní tlumič zášlehu byl nahrazen tlumičem firmy Rheinmetall. Verze určená pro ponorky byla vyráběna z nerezavějící oceli.  Jako první se do služby dostala 6. srpna 1936 dvouhlavňová varianta. Tříhlavňová verze následovala v roce 1941 a jednohlavňová v roce 1943.

Popis.

Typ 96 byla jednoduchá vzduchem chlazená zbraň pracující na principu odebírání plynů z hlavně. Nastavením ventilu na mechanismu odběru plynů se dala regulovat rychlost střelby mezi 200 až 260 ranami za minutu. Standardní nastavení bylo 220 ran za minutu.  Kovaná hlaveň byla šroubovací a dva muži s kladivem a francouzákem jí dokázali vyměnit přibližně za pět minut.  Náměr a odměr zbraně byl obvykle ovládán manuálně. V případě dvou- a trojhlavňové varianty seděli dva mířiči po stranách kompletu. Muž napravo ovládal odměr: točením kola před sebou otáčel kompletem do stran. Nalevo sedící mířič ovládal náměr: točením zdvojenou klikou, která připomínala pedály bicyklu, určoval elevaci hlavní. Zaměřovač mohl být buďto jenom na levé straně nebo na obou. Odpal zbraní se inicioval pedály, kterými byla vybavena stanoviště obou mířičů. Jednohlavňová varianta měla zaměřovač na levé straně a klasickou prstovou spoušť.

Hodnocení.

Japonci považovali 25mm typ 96 za vynikající zbraň a hojně jí využívali po celou dobu války. Jako zbraň střední ráže se dala srovnat s 28mm/75 kanónem používaným Američany. Ti ale došli k závěru, že zbraně střední ráže jsou neefektivní a většinou je nahradily za kombinaci 40mm Boforsů a 20mm Oerlikonů. Děla střední ráže totiž postrádala kadenci lehčích zbraní, jejich dostřel nebyl o moc větší a naopak jejich granáty nedosahovaly účinku 40mm munice. Americká námořní komise, která po válce působila v okupovaném Japonsku ve své zprávě 0-47(N)-2 uvedla následující nedostatky 25mm děla typu 96: Navíc vyjmutí schránky s náboji bylo při vyšších úhlech elevace obtížné. I přes tyto nedostatky byl kanón hojně používán po celou dobu války, přičemž na lodích se během války postupně zvyšoval počet hlavní. Na některých lodích byla dokonce sejmuta část jejich hlavní výzbroje, aby bylo uvolněno místo pro další 25mm komplety. Například na torpédoborcích třídy "Kageró" tak byla na přelomu let 1943 a 1944 dělová věž v pozici „X“ s víceúčelovými 127mm kanóny typu 3. roku nahrazena dvěma trojhlavňovými komplety s kanóny typu 96.

25mm protiletadlový kanón typu 96 byl japonský víceúčelový automatický kanón s hlavní délky 60 ráží (1500 mm), používaný za druhé světové války. Původně byl navržen jako protiletadlová a protitanková zbraň podle francouzského vzoru. V jedno- až trojhlavňovém uspořádání se používal v pozemních instalacích i jako lehká protiletadlová zbraň prakticky na všech japonských plavidlech od roku 1936 až do konce války.

The was an automatic cannon used by the Imperial Japanese Navy during World War II. A locally-built variant of the French Hotchkiss 25mm anti-aircraft gun, it was designed as a dual-purpose weapon for use against armored vehicles and aircraft, but was primarily used as an anti-aircraft gun in fixed mounts with one to three guns.


Druhy urážky.

Urážka může být "záměrná" nebo "nezáměrná", pokud vznikla nedorozuměním a pociťuje ji tak jen její oběť.  Právo zná a může trestat urážku na cti (difamaci), i když v moderní době se prosazuje větší tolerance k neuctivým a urážlivým výrokům. V českém právu je difamace upravena v § 49 odst. 1 zákona o přestupcích. V Německu a v dalších evropských zemích je difamace stále trestným činem, Rada Evropy však prosazuje, aby se přestala za trestný čin pokládat.  Zvláštní případ tvoří urážka majestátu (lat. "laesio majestatis", fr. "lèse-majesté"), panovníka nebo představitele státu, případně i státních symbolů (vlajka). Protože obvykle znamenala zároveň vypovězení poslušnosti, případně vzpouru, trestala se velmi přísně. Demokratické státy, které se tím necítí ohroženy, obvykle tyto činy nezakazují, anebo aspoň netrestají, demonstrativní zneuctění například vlajky jiného státu však může být signálem k násilnostem.  V náboženství se výslovná urážka Boha nazývá rouhání.  Od urážky je třeba odlišovat pomluvu, nepravdivou nebo zkreslenou informaci za účelem poškození něčí pověsti u jiných.

Urážka a čest.

Ve starších společnostech se za urážku pokládalo zejména to, co se nějak dotýkalo něčí cti. Protože typickou urážkou muže bylo nařčení ze zbabělosti, zpochybnění jeho statečnosti, bránil se jí nařčený tím, že byl ochoten riskovat život, aby toto nařčení vyvrátil – například v souboji. Tento zvyk se udržoval mezi důstojníky evropských armád až do konce 19. století.

Památka.

Urážka může mířit na žijící osobu nebo skupinu, ale může se týkat také minulosti, zemřelých a jejich památky. Sem patří zejména hanobení hrobů a pomníků, národních a náboženských symbolů a významných nebo posvátných míst. I člověk, který by urážku vůči sobě nakonec přešel mlčky, může sotva ignorovat urážky vůči blízkým zemřelým, vůči osobám, kterých si zvláště váží, nebo vůči symbolům, k nimž chová hlubokou úctu.

Urážka je výrok nebo čin, který snižuje jinou osobu či skupinu a poškozuje její pověst nebo zpochybňuje její čest. Zda nějaký výrok nebo čin je či není urážka, závisí pochopitelně jak na jednání a úmyslu napadajícího, tak na vnímání napadeného. Urážlivé je jednání, které lze vnímat jako urážku.  Podobný význam má také:

An insult is an expression or statement (or sometimes behavior) which is disrespectful or scornful. Insults may be intentional or accidental. An insult may be factual, but at the same time pejorative, such as the word "inbred".