Životopis.

Rosling se narodil ve Švédské Uppsale. Od roku 1967 do roku 1974 studoval statistiku a medicínu na univerzitě v Uppsale. Postgraduálně studoval obor veřejné zdraví na St. Johns’s Medical College v indickém Bengalúru a v roce 1976 získal lékařskou licenci. V létech 1979 až 1981 sloužil v oblastní lékařské stanici v Nacale v severním Mosambiku. V období 1974–1984 strávil celkem osmnáct měsíců na rodičovské dovolené, kdy se staral o své tři děti.  21. srpna 1981 Rosling identifikoval počátek šíření paralytické choroby konzo a s pomocí následného výzkumu získal doktorát na univerzitě v Uppsale v roce 1986. Dva roky strávil studováním šíření této choroby ve venkovských oblastech napříč Afrikou a vedl na toto téma další doktorské studenty. Choroba se vyskytovala v souvislosti s nedostatečnou úpravou výživy, skládající se převážně z manioku, který způsoboval souběžně podvyživení a vysoké příjmy kyanidu.  Roslingův výzkum se dále zaměřoval na vztah mezi ekonomickým vývojem, zemědělstvím, chudobou a zdravím. Byl zdravotním poradcem organizací jako WHO, UNICEF a dalších. V roce 1993 byl jedním z iniciátorů Lékařů bez hranic ve Švédsku. Na Institutu Karolinska byl vedoucím Divize mezinárodního zdraví v letech 2001–2007. Jako předseda Mezinárodní výzkumné a výcvikové komise Karolinska (1998–2004) zahájil výzkumnou spolupráci s univerzitami v Asii, Africe, na středním východě a v Latinské Americe. Založil nové kurzy globálního zdraví a je spoluautorem učebnice globálního zdraví založení na tzv. "evidence-based" přístupu.

Gapminder.

Rosling je spolu se svým synem Olou Roslingem a snachou Annou Roslingovou-Rönnlundovou zakladatelem nadace Gapminder. Gapminder vyvinul software Trendalyzer, který převádí mezinárodní statistiky do pohyblivých interaktivních grafů. Jeho přednášky, které grafiku Gapminderu používají k vizualizaci světového vývoje, vyhrály řadu cen. Interaktivní animace jsou navíc zdarma dostupné na stránkách nadace. Trendalyzer získala společnost Google 16. března 2007 s cílem dále jej rozvíjet a poskytnout statistiky k dispozici veřejnosti. V roce 2008 Google spustil Motion Chart Google Gadget a v roce 2009 pak tzv. Public Data Explorer.

Ocenění.

V roce 2009 byl zařazen do seznamu 100 hlavních světových myslitelů časopisem Foreign Policy a v roce 2011 se stal jednou ze 100 nejkreativnějších osob ve světě byznysu časopisem Fast Company. Také byl v roce 2011 zvolen členem švédské akademie inženýrských studií a roku 2012 členem švédské akademie věd.

Kniha „Faktomluva“.

Rosling je autorem knihy Faktomluva. Na publikaci se podíleli také jeho syn Ola Rosling a snacha Anna Roslingová Rönnlundová. Kniha vyšla v roce 2018 jako „Factfulness: Ten Reasons We're Wrong About the World – and Why Things Are Better Than You Think“. V českém překladu vyšla ve stejném roce pod názvem „Faktomluva: Deset důvodů, proč se mýlíme v pohledu na svět – a proč jsou věci lepší, než vypadají.“ Vydalo ji nakladatelství Jan Melvil Publishing.  Faktomluva získala mnoho ohlasů. Na svém blogu ji doporučil například Bill Gates. „Faktomluva patří k nejdůležitějším knihám, jaké jsem kdy četl. Jde o nepostradatelný návod, jak o světě přemýšlet jasně.“ Barack Obama prohlásil, že je to „nadějeplná kniha o tom, co dokáže lidský pokrok, když se naučíme pracovat s fakty namísto podléhání vrozeným zkreslením.“  O knize, která vyšla až po Roslingově smrti, sám autor prohlásil: „Tato kniha je poslední bitvou v mém celoživotním poslání – v boji proti ničivé globální nevědomosti. V předchozích bitvách jsem se vyzbrojil rozsáhlými datovými soubory, chytrým softwarem, energickým stylem přednášek a švédským bajonetem. Nestačilo to. Doufám ale, že tato kniha svůj účel splní.“  Rosling v knize ukazuje, že lidé nemají základní povědomí o světě, v němž žijí. Když mají odpovídat na jednoduché otázky o stavu planety, například zda ubývá extrémní chudoby nebo jaká je průměrná délka života na zemi, dávají špatné odpovědi. „Tak špatné, že kdyby měli zcela náhodně odpovídat šimpanzi, dosáhnou lepších výsledků než učitelé, investiční bankéři i nositelé Nobelovy ceny." Autor pokládal podobné dotazy svým posluchačům po celém světě. Testy byly vždy jednoduše formulované, bez záludností či sporných informací. Přesto v nich účastníci neuspěli.  Autor v knize konstatuje, že průměrná délka života na Zemi je nyní 70 let a za posledních 20 roků se podíl extrémně chudé globální populace snížil na polovinu. To považuje za převratné. Jde podle něho o klíčový fakt, jež bychom měli o životě na naší planetě znát.  Rosling upozorňuje na to, že statistiky a fakta k lidem nepřicházejí přirozeně. Většina populace chápe svět na základě zobecnění osobních zkušeností, které jsou velmi zaujaté. Sdělovací prostředky obvykle události přehánějí a zaměřují se na rychlé změny. Proto bychom se měli naučit svůj příjem dramatických vstupů kontrolovat. „Bez této kontroly naše chuť na drama příliš vzroste a zabrání nám vidět svět takový, jaký je – totálně nás zmate.“

10 dramatických instinktů.

Rosling v knize odhalil 10 dramatických instinktů, které zkreslují náš pohled na realitu. Je to instinkt propasti, negativity, lineárnosti, strachu, zkreslení velikosti, zobecnění, osudovosti, jiné perspektivy, obviňování a urgentnosti. Například instinkt propasti vede k rozdělování společnosti na „my“ a „oni“ a podle Roslinga je  velmi chybný. „Jde o neodbytný sklon všechno rozdělovat na dvě odlišné a často konfliktní skupiny s velkou mezerou – obrovskou propastí nespravedlnosti – mezi nimi.“ Příkladem je rozdělování světa na vyspělé západní země a na rozvojové státy.

Faktomluva podle Roslinga.

Autor v knize shrnul základní pravidla faktomluvy:

Zdravotní stav.

Ve věku dvaceti let byly u Roslinga identifikovány potíže s játry a Rosling přestal pít alkohol. V roce 1989 mu byla diagnostikována hepatitida typu C. Po roce vývoje choroby došlo k následné cirhóze jater, v roce 2013 byl blízko jejich selhání. Naštěstí v té samé době byly objeveny nové léky na tuto nemoc a Rosling byl přinucen odcestovat do Japonska, aby mohl zakoupit lék nutný k odstranění infekce. Následně v médiích vyjádřil obavy ohledně restrikcí při používání nových léků z důvodu jejich vysokých cen a prohlásil, že je zločin neposkytnout tento lék každé osobě s hepatitidou typu C.

Další projekty a tvorba.

Podílel se na vzniku tří dokumentárních filmů BBC: "The Joy of Stats" (2010), "Don’t Panic – The Truth About Population" (2013) a "Don’t Panic: How to End Poverty in 15 Years" (2015).

Hans Rosling (27. července 1948 – 7. února 2017) byl švédský lékař, vědec, statistik, který často vystupoval na veřejnosti. Byl profesorem mezinárodního zdraví na Institutu Karolinska a spoluzakladatelem Gapminder Foundation, která vyvinula software Trendalyzer. Před svou smrtí napsal knihu „Factfulness: Ten Reasons We're Wrong About the World – and Why Things Are Better Than You Think“. Česky vyšla jako „Faktomluva: Deset důvodů, proč se mýlíme v pohledu na svět – a proč jsou věci lepší, než vypadají". Knihu doporučili například Barack Obama nebo Bill Gates. Ten ji daroval všem americkým vysokoškolským absolventům roku 2018. Rosling byl též polykačem mečů, jak předvedl v závěru svého druhého vystoupení na TEDu.

Hans Rosling (; 27 July 1948 – 7 February 2017) was a Swedish physician, academic, and public speaker. He was the Professor of International Health at Karolinska Institute and was the co-founder and chairman of the Gapminder Foundation, which developed the Trendalyzer software system. He held presentations around the world, including several TED Talks in which he promoted the use of data to explore development issues. His posthumously published book "", coauthored with Anna Rosling Rönnlund and Ola Rosling, became an international bestseller.


Historie.

První zboží privátních značek se objevily na konci 19. století ve Spojených státech a prodávala je společnost The Great Atlantic and Pacific Tea Company. Na evropský trh vstoupily v 70. letech 20. století, kde se ve Spojeném království prodávaly pod firmou Sainsbury´s. Na českém trhu se objevují od roku 1994. Největší nárůst po celém světě nastal v 90. letech 20. století, v České republice pak po roce 1999. V roce 2014 na českém trhu dosahoval podíl privátních značek 18 %, v západní Evropě pak 29 %. Nižní podíl na českém trhu může být podle agentury AC Nielsen ovlivněn permanentními slevovými kampaněmi na značkové výrobky. Od roku 2012, kdy byl podíl privátních značek na výdajích domácností 19,4 %, do roku 2016 tento podíl stoupl o 1,5 % na 20,9 %.<ref name="zpravy.aktualne.cz/finance/nakupovani/privatni-znacky-kupuje-cim-dal-vice-lidi-nejde-jen-o-nizsi-c/r~34e2b88c137a11e7b7fa0025900fea04"></ref>

Fáze zavádění.

Zavádění privátních značek na trhy prošlo čtyřmi fázemi. Nejprve se obchodníci zaměřovali na základní rychloobrátkové zboží v nejnižší cenové kategorii s cílem zvýšit svou marži a vytvořit alternativu k výrobním značkám. Zaměřovali se na zákazníky citlivé na cenu. Ve druhé fázi zaváděli výrobky střední kvality za nízkou cenu, čímž chtěli posílit věrnost zákazníků a omezovat sílu výrobců. Ve třetí fázi došlo k zavedení i prémiových značek a rozvoji předchozích dvou kategorií. Ve čtvrté fázi jsou výrobky srovnatelné se standardními značkami a dodávají a vyrábějí je velké mezinárodní korporace.

Dělení.

Dle kvality a ceny.

Dělí se dle ceny a kvality do čtyř skupin:

Výrobci.

Firmy se pro produkci výrobků privátních značek rozhodují, aby měly zaručený odběr zboží, efektivně využívaly výrobní kapacitu, snížily celkové výrobní náklady, mohly výrobu specializovat a snížit náklady na propagaci. Výrobci světově známých značek nebývají výrobci privátních značek. Většinou se tomuto segmentu věnují výrobci, kteří mohou vyrábět určitý objem zboží určité kvality v přesném dodávkovém cyklu. Na druhé straně může produkce privátní značky způsobit pokles prestiže jejich vlastní výrobní značky.

Privátní značka je označení pro výrobky a služby, které vytváří výrobce pro jinou společnost, která ji nabízí pod svou značkou. Většinou jde o obchodníky a další členy distribučního řetězce. Vznik, plánování, rozvoj a řízení privátní značky probíhá dohledem vlastníka a výrobce se vzdává své identity ve prospěch obchodních subjektů. Pro obchodníka jsou privátní značky výhodné, neboť mu umožňují odlišit se od konkurence, zhodnotit image firmy, zlepšit loajalitu zákazníků, získat výhodnější pozici v odběratelských vztazích a samostatně rozhodovat o cenách, čímž může mít obchodník vyšší marži. Oproti běžným značkám mívají nižší náklady na výrobu a prodej a prodávají se za výhodnější ceny proti konkurenci. Ceny výrobků s privátní a výrobní značkou se průměrně liší v rozmezí 20–40 %.  Používají se i názvy maloobchodní značka, vlastní značka, vlastní značka distributora, soukromá značka či obchodní značka, v angličtině pak private labels, own brands, home brands či store brand.

Private label products are those manufactured by one company for sale under another company's brand. Private-label goods are available in a wide range of industries from food to cosmetics. Private label brands managed solely by a retailer for sale in a specific chain of stores are called store brands.  They are often positioned as lower-cost alternatives to regional, national or international brands, although recently some private label brands have been positioned as "premium" brands to compete with existing "name" brands. Such brands are generally less expensive than national brands, as the retailer can optimize the production to suit consumer demand and reduce advertising costs.  Goods sold under a private label are subject to the same regulatory oversight as goods sold under a national brand. Consumer demand for such brands might be related to individual characteristics such as demographics and socioeconomic variables.


Popis.

Hlazence jsou jednoleté nebo vytrvalé byliny nebo nízké keře. Odění se zpravidla skládá z vícebuněčných, žláznatých nebo vidličnatých chlupů, výjimečně jsou lysé. Listy jsou přisedlé nebo řapíkaté, zpravidla vstřícné a křižmostojné nebo přeslenité, vzácně částečně střídavé. Palisty jsou přítomny v podobě několika štětin při bázi řapíku. Květy jsou jednotlivé, úžlabní, nebo v jedoduchých či složených hroznech či vrcholících. Květy jsou dvoustranně souměrné, stopkaté. Kalich je trubkovitý, dvanáctižilný, zploštělý, na bázi tupý nebo ostruhatý a v ústí často zúžený. U některých druhů je kališní trubka nápadně zbarvená. Kališní trubka je uvnitř většinou chlupatá a je zakončena 6 cípy. Koruna je růžová nebo fialová, řidčeji bílá nebo žlutá, složená nejčastěji ze 6, řidčeji z menšího počtu (2 nebo 4) plátků. Horní pár korunních lístků je zpravidla odlišného tvaru a velikosti než ostatní. Výjimečně koruna chybí. Tyčinek je nejčastěji 11, výjimečně jen 6 nebo 9, a jsou přirostlé ke kališní trubce. Semeník je přisedlý, srostlý ze 2 plodolistů a nedokonale předělený na 2 komůrky, z nichž každá obsahuje několik až mnoho vajíček. Semeník postupně přechází v čnělku zakončenou nezřetelnou bliznou. Čnělka je zanořená nebo až dlouze vyčnívající z květu. Plodem je tenkostěnná, vejčitá nebo podlouhlá tobolka obalená vytrvalým kalichem. Obsahuje zpravidla mnoho semen. Semena jsou drobná, vejcovitá až okrouhlá, někdy tence křídlatá.

Rozšíření.

Rod hlazenec zahrnuje asi 260 druhů. Je to největší rod čeledi kyprejovité. Je rozšířen v tropické a subtropické Americe od USA po Argentinu a na Karibských ostrovech. Rod má 2 centra druhové diverzity. Za primární centrum je považována východní Brazílie, zatímco oblast západního a jižního Mexika je považována za druhotné centrum, vniklé přenosem jednoho či několika jihoamerických druhů a následnou speciací.  Z USA jsou uváděny 4 původní druhy. "C. viscosissima" se vyskytuje v jihovýchodních oblastech USA, "C. strigulosa" a "C. aspera" pouze na Floridě a "C. wrightii" v Arizoně a Novém Mexiku. Některé další druhy byly zavlečeny a v nejjižnějších oblastech USA zdomácněly.  Většina druhů roste na otevřených, středně vlhkých až podmáčených stanovištích. Zpravidla se jedná o endemity s úzce vyhraněnými ekologickými nároky. Často obývají speciální stanoviště, jako jsou písčité savany, vápencové výchozy, mokřiny nebo oblasti s periodickými požáry. Menší počet druhů obývá narušené a degradované půdy a mají rozsáhlý areál výskytu, zejména "C. carthagenensis" a "C. strigulosa". Některé z těchto druhů se staly plevely či invazními rostlinami a rozšířily se i na jiné kontinenty.

Ekologické interakce.

Květy druhů s dlouhou, nápadně (zejména červeně) zbarvenou květní trubkou jsou specializovány na opylování kolibříky, případně velkými druhy včel. Bylo zjištěno, že tento typ květů se vyvinul vícekrát nezávisle z původně drobných květů se zelenou trubkou, opylovaných širším spektrem hmyzích opylovačů. U některých druhů (např. "C. ignea", "C. pulchra") přebrala nápadně zbarvená kališní trubka funkci koruny do té míry, že koruna zcela chybí. Tobolky hlazenců za zralosti pukají i s vytrvalou kališní trubkou a vystavují semena k jejich dalšímu šíření. Semena mají na povrchu osemení spirální sliznaté chlupy, které napomáhají přichycení semen. Tato struktura je s výjimkou několika blízce příbuzných rodů v rostlinné říši zcela ojedinělá.

Taxonomie.

Rod "Cuphea" je tradičně členěn na 2 podrody ("Cuphea" a "Bracteolataes") a 13 sekcí, toto členění však čeká na revizi. Při fylogenetických studiích byl rod shledán monofyletickým. Nejblíže příbuzným rodem je "Pleurophora".

Obsahové látky.

Mezi obsahové látky zjištěné v různých druzích hlazenců náležejí zejména třísloviny, flavonoidy, triterpenické sloučeniny, steroidy, aromatické kyseliny a nenasycené mastné kyseliny.

Význam.

Některé druhy hlazenců jsou pěstovány jako okrasné rostliny. Mezi běžněji pěstované náleží zejména hlazenec yzopolistý ("Cuphea hyssopifolia"), hlazenec ohnivý ("C. ignea") a druhy "C. llavea", "C. micropetala" a "C. lanceolata". V mírném pásu se pěstují zpravidla jako letničky.  Četné druhy hlazenců jsou využívány v místní tradiční medicíně. Široké použití mají zejména druhy "C. carthagenesis" a "C. glutinosa". Nať "C. aequipetala" je používána při léčbě rakoviny a při trávicích potížích, "C. asperta" a "C. calophylla" při vysokém tlaku, "C. epilobifolia" při revmatismu, "C. racemosa" při infekcích močových cest, "C. strigulosa" při různých kožních chorobách. Medicínskými studiemi byly mimo jiné prokázány cytostatické a antimikrobiální účinky některých druhů.  Olej ze semen některých hlazenců je ceněný zejména při výrobě mýdla, kosmetických přípravků a technických lubrikantů. Jako olejnina je pěstován zejména kříženec "Cuphea lanceolata" f. "silenoides" a "C. viscosissima", známý po označením PSR23. Byl zaveden do kultury v roce 2004. Je možno jej jako jednoletou plodinu pěstovat i v mírném pásu a představuje alternativu k jediným dosavadním rostlinným zdrojům nasycených mastných kyselin se středně dlouhým řetězcem (MCFA), kterými jsou kokosová a olejná palma.  Jednoletý druh "Cuphea carthagenensis" zdomácněl v tropech téměř celého světa a v některých oblastech (např. na Floridě, na Havaji a v tropické Asii) náleží mezi obtížné invazní rostliny. Obsazuje zejména obdělávané a narušené půdy, místy však proniká i do řidších porostů přirozené vegetace. V Indonésii je řazen mezi 10 nejobtížnějších plevelů.

Hlazenec ("Cuphea") je rod rostlin z čeledi kyprejovité. Jsou to byliny a nízké keře se vstřícnými či přeslenitými jednoduchými listy. Květy jsou dvoustranně souměrné, s nápadnou kališní trubkou. Rod zahrnuje asi 260 druhů a je rozšířen v tropické a subtropické Americe od jihovýchodních oblastí USA po Argentinu. Některé druhy zdomácněly i v jiných oblastech tropů. Hlazence jsou pěstovány jako okrasné rostliny, mají význam i v medicíně a jako zdroj technického oleje. V České republice se jako letnička pěstuje zejména hlazenec yzopolistý.

Cuphea is a genus containing about 260 species of annual and perennial flowering plants native to warm temperate to tropical regions of the Americas. The species range from low-growing herbaceous plants to semi-woody shrubs up to tall. Commonly they are known as cupheas, or, in the case of some species, as cigar plants. The generic name is derived from the Greek word κυφος ("kyphos"), meaning "bent," "curved," or "humped."


Životopis.

Narodil se v Šmalkaldách v Durynsku v Německo. Jeho zdánlivý talent pro atletiku byl objeven brzy, už ve třetí třídě trénoval třikrát týdně ve sportovním klubu BSG Werkzeugkombinat. V páté třídě se stal šampionem okresního přeboru své věkové kategorie.  V září 1983, internátní škola Kinder- und Jugend Sportschule (KJS) ho přijala na stipendium pro mladé biatlonisty. Studoval, aby se stal sportovním učitelem. Po zkoušce v roce 1989 vstoupil do armády. Po Sjednocení Německa, pádu Berlínské zdi a následném sjednocení Německa byl nucen opustit armádu v roce 1990.  Začal trénovat na mezinárodních sportovních akcích, ale v roce 1989, kdy Fischerovi bylo osmnáct let, měl problémy s oběma svými čéšky po růstovém spurtu. Jako výsledek si odseděl celou sezónu 1989, a myslel, že možná bude muset odejít z tohoto sportu ve svém mladém věku. Nicméně, v sezóně 1990, když se vrátil z armády, zjistil, že se stal silnějším než před svým zraněním, a v prosinci 1990, slavil své první vítězství Evropského poháru ve sprintu v Hochfilzen. O týden později se zúčastnil svého prvního světového poháru. Brzy byl odměněn B-statusem a díky úspěchu v německém šampionátu v roce 1992 se kvalifikoval na světový pohár v Pokljuka v prosinci 1992.  V roce 1993 vyhrál na mistrovství světa zlatou medaili ve sprintu v Borovets, Bulharsko a ve světovém poháru, ve sprintu v Kontiolahti, Finsko. V roce 1994 vyhrál olympijskou bronzovou medaili v individuáním závodu na 20 km.  Fischer byl nedílnou součástí německého biatlonového týmu až do svého odchodu do důchodu.  Fischer má osm biatlonových vítězství z lyžařského festivalu v Holmenkollen, tři v individuálním závodu (1995, 1999, 2004), dvě ve sprintu (1995, 1999), dvě ve stíhacím závodu (2002, 2004), a jeden v závodu s hromadným startem (2001).

Kariéra.

Fischer vyhrál Světový pohár celkově dvakrát (1996/97 a 1998/99), také byl dvakrát druhý (1993/94 a 2004/05) a třikrát třetí (1995/96, 1997/98 a 1999 / 2000). V sezóně 2004/05 Fischer prohrál na mistrovství světa o pouhých jedenáct bodů, který by s největší pravděpodobností získal kdyby soutěžil v posledním závodě roku, ale minul ho kvůli nachlazení.  Na zimních olympijských hrách Fischer vyhrál čtyři zlaté medaile, jednu z nich ve sprintu v roce 2006 a další tři ve štafetě (1994, 1998 a 2006). Také získal dvě stříbrné a dvě bronzové medaile.  Ve světových šampionátech, Fischer nashromáždil sedm zlatých medailí, šest stříbrných a sedm bronzových. Čtyři z jeho zlatých medailí byly vyhrány ve štafetě, jedna v soutěži družstev, jedna v individuálním závodě, a jedna v závodě s hromadným startem. Ve sprintu vyhrál jednu ze svých stříbrných medailí (Hochfilzen 2005). Má tři bronzové ze stíhacího závodu (Kontiolahti 1999,Pokljuka 2001 a Hochfilzen 2005). V závodu s hromadným startem má jednu zlatou medaili (Oslo Holmenkollen 1999), dvě stříbrné medaile (Chanty-Mansijsk 2003 a Hochfilzen 2005) a jeden bronz (Pokljuka 2001). Jeho zbývající stříbrná dvě bronzové medaile přišly ve štafetě (stříbro ve městě Ruhpolding 1996, bronzy v Borovets 1993 a Lahti 2000).

Výsledky v biatlonu.

Všechny výsledky pocházejí z Mezinárodního svazu biatlonu.

Jednotlivá vítězství.

"33 vítězství (6 IZ, 13 Sp, 10 SZ, 4 HS)"  <nowiki>*</nowiki> Výsledky byly získány z UIPMB a IBU závodů, které zahrnují Světový pohár v biatlonu, Mistrovství světa v biatlonu, a také výsledky ze zimních olympijských her.

Sven Fischer (* 16. dubna 1971) je bývalý německý biatlonista. V klubu WSV Oberhof 05 jej trénoval Frank Ulrich a Fritz Fischer (národní trenéři) a Klaus Siebert (klubový trenér). Po biatlonové sezóně 2006/07 odešel do důchodu.

Sven Fischer (born 16 April 1971) is a former German biathlete. He trained with the WSV Oberhof 05 club, and was coached by Frank Ullrich and Fritz Fischer (national coaches) and Klaus Siebert (club coach). After the 2006/07 biathlon season, he retired.


Život.

O jeho životě víme jen málo. Narodil se ve Švábsku, byl vazalem pánů von Aue. Vychováván byl v klášterní škole a poté působil jako dvorský úředník. Byl vzdělaný a sečtělý, orientoval se ve francouzské i latinské literatuře, zajímal se jak o literaturu světskou, tak i duchovní. Inspiroval se zejména francouzským dvorským básníkem Chrétienem de Troyes, jehož některé díla přebásnil. Jako první se v německé literatuře věnoval artušovské látce.

Dílo.

Knížečka.

Jeho prvotinou se stala "Knížečka" (Büchlein). Námětem je hádání těla se srdcem o podstatě dvorské lásky.

Erek.

Problematika dvorské lásky a společnosti je obsahem i jeho druhého díla "Erek", které vzniklo asi roku 1190. Autor se nechal inspirovat Chrétienovým veršovaným románem "Erec a Enide" a volně ho přebásnil. Hartmannův Erek líčí osudy rytíře Artušova dvora. V první části knihy uzavírá Erek manželství s krásnou Enitou, ale poté se přestává věnovat svým rytířským povinnostem. Teprve odposlechnutý monolog jeho manželky Enity ho přiměje k jednání. Aby opět získal svoji identitu, podniká mnohá dobrodružství. Díky nim se nakonec projeví jak Erekova rytířská statečnost, tak oddaná láska jeho Enity. Dvorský román Erek se dochoval pouze v jednom rukopise, tzv. "Ambraské knize hrdinské epiky", jež byla sepsána na začátku 16. století. Kromě tohoto rukopisu se dochovalo několik rukopisných zlomků.

Hodný hříšník Řehoř.

Po Erekovi pravděpodobně následovala rytířská legenda, která v sobě mísí dobrodružné a výchovné prvky, "Hodný hříšník Řehoř" ("Der gute Sünder Gregorius"). Báseň popisuje příběh muže, který se nevědomě dopouští hříchu, když si za manželku bere svoji matku. Za tento hřích musí žít sedmnáct let jako poustevník uprostřed moře na skále. Po tomto pokání ovšem následuje boží odpuštění a Řehoř je nakonec dosazen na papežský dvůr a stává se papežem. Četné rukopisy a zlomky ze 13. až 15. století, prozaická německé verze i dvě latinská zpracování dokládají, že se nejspíše jednalo o velmi oblíbené dílo.

Ubohý Jindřich.

Veršovaná novela "Ubohý Jindřich" ("Der arme Heinrich") je vrcholem Hartmannova díla. Hlavním hrdinou je rytíř Heinrich von Aue (předek Hartmannova pána), který byl sice bohatý a slavný, ale odcizil se Bohu a proto ho postihlo malomocenství. Jedinou možností, jak by se mohl vyléčit, je krev ze srdce panny, která by se pro něj sama obětovala. Takovou pannou je dcera rolníka, která chce tuto oběť podstoupit, aby tím pomohla Jindřichovi, svým rodičům a aby se sama dostala do nebe. Jindřich se do ní ovšem zamiluje, její pomoc odmítá a poté jako zázrakem je z malomocenství vyléčen. Celý příběh končí šťastně, když se po smrti oba společně dostávají do nebe. Tato novela se dochovala ve třech rukopisech, jeden z nich shořel ve Štrasburské knihovně, a několika zlomcích.

Iwein.

Hartmannovo poslední dílo "Iwein" opět vychází z díla francouzského básníka Chrétiena. Tento veršovaný artušovský román je do jisté míry protikladem k Erekovi. Erek se provinil tím, že kvůli lásce zapomínal na své rytířské povinnosti. Iwein naopak zapomíná na lásku, protože je strhnutý rytířskými boji. Po překonání mnoha dobrodružství a po pokání opět nachází ztracené štěstí. Iwein se dochoval v mnoha rukopisech v rozmezí od 13. až po 16. století. Stejně jako Erek je zaznamenán i v tzv. "Ambraské knize hrdinské epiky".

Rysy jeho tvorby.

Ve svých dílech klade Hartmann von Aue důraz nejen na umělecké zpracování, ale především na výchovný prvek. Chce představit dokonalého rytíře, takového, jaký by měl podle něj být. Kromě toho jsou jeho dvorské romány ceněny pro jejich jazyk a stavbu veršů a rýmů.

Hartmann von Aue (asi 1160 Švábsko – 1215) byl německý básník, autor rytířských eposů a stěžejní postava německé literatury na přelomu 12. a 13. století.

Hartmann von Aue, also known as Hartmann von Ouwe, (born "c." 1160–70, died "c." 1210–20) was a German knight and poet. With his works including "Erec", "Iwein", "Gregorius", and "Der arme Heinrich", he introduced the courtly romance into German literature and, with Wolfram von Eschenbach and Gottfried von Strassburg, was one of the three great epic poets of Middle High German literature.


Život.

Narodil se roku 1904 ve Skopinu v Rjazaňská gubernii v Rusku. Pocházel z rodiny obchodníka. V roce 1926 se stal členem komunistické strany. Ve 20. letech vstoupil do armády a rychle postupoval. V roce 1929 ukončil 2. ročník večerní univerzity pro pracující. Roku 1934 před nástupem na Vojenskou akademii M. V. Frunzeho byl velitelem praporu. Studium na akademii ukončil v roce 1937 s diplomem 1. stupně. Následně velel štábu střelecké divize. V roce 1939 se stal náčelníkem operačního oddělení štábu Charkovského vojenského okruhu. V srpnu 1939 byl pověřen vedením 132. divize.  Birjuzov následně velel této jednotce tři roky, což bylo v sovětské armádě vzácností. Po vypuknutí války s Německem byla jeho divize součástí Jihozápadního a Brjanského frontu. Byl kvalitním divizním velitelem, který neváhal jednotce velet z první linie. Během prvního roku bojů byl Birjuzov pětkrát raněn, z toho dvakrát vážně.  V dubnu 1942 se stal náčelníkem štábu 48. armády Brjanského frontu. V této funkci setrval do listopadu 1942, kdy byl pověřen vedením štábu 2. gardové armády, které velel R. M. Malinovskij. V této pozici setrval do dubna 1943, přičemž se podílel na vedení bojových operaci během bitvy o Stalingrad, těžkých bojů s německým tankovým uskupení von Mansteina jakož i sovětských protiútoků operace Saturn.  V dubnu 1943 se stal náčelníkem štábu Jižního frontu, kde spolupracoval s F. I. Tolbuchinem. V říjnu 1943 byl front přejmenován na 4. ukrajinský front. Birjuzov dále zůstal jeho náčelníkem štábu až do května 1944, kdy byl přeložen ke 3. ukrajinskému frontu. V říjnu 1944, byl Birjuzov pověřen velením 37. armády 3. ukrajinského frontu. V této pozici setrval do května 1946. Jako velitel armády se podílel na osvobozování Ukrajiny, Bulharska a Jugoslávie.  Po válce vedl do roku 1947 sovětskou vojenskou misi v Bulharsku. Později do roku 1955 působil na různých velitelských postech. 11. března 1955 byl povýšen do hodnosti Maršála Sovětského svazu. Od dubna 1955 do dubna 1962 působil jako velitel sovětské protivzdušné obrany. Později působil jako velitel strategických raketových vojsk a v roce 1963 se stal náčelníkem sovětského generálního štábu.  Birjuzov tragicky zahynul 19. října 1964 při letecké nehodě. Dopravní letadlo narazilo do vrchu Avala nedaleko Bělehradu v tehdejší Jugoslávii. Urna s jeho popelem je uložena na pohřebišti u kremelské zdi v Moskvě.

Sergej Semjonovič Birjuzov (; * 21. srpen 1904 Skopin, Rusko - † 19. říjen 1964, poblíž Bělehradu, Jugoslávie) byl sovětský vojevůdce, od roku 1955 maršál Sovětského svazu. Hrdina Sovětského svazu (1958), náčelník Generálního štábu Ozbrojených sil SSSR (1963-1964).

Sergey Semyonovich Biryuzov (; 21 August 1904 – 19 October 1964) was a Marshal of the Soviet Union and Chief of the General Staff.


Život.

Základní školní vzdělání získal ve Štiavnických Baních, gymnázium absolvoval v Banské Bystrici. Po skončení gymnázia požádal Hell o přijetí do jezuitského rádu. V roce 1738 nastoupil do Trenčína do dvouletého noviciátu. Na podzim roku 1740 odešel studovat do Vídně historii, teologii a filosofii. Jako posluchač filosofie na Vídeňské univerzitě a asistent profesora J. Franze (1704–1766), s ním spoluzaložil kabinet – muzeum experimentální fyziky, kde uložil svou sbírku hodin, měřících přístrojů a modely báňských strojů. Během studia se zabýval zejména astronomií a báňským měřičstvím. Přeložil báňské právo z němčiny do latiny. S Josephem Franzem založili společně i univerzitní observatoř.  V roce 1745 přišel do Levoče, kde dva roky působil jako profesor latiny, řečtiny, dějepisu a zeměpisu na jezuitském gymnáziu. Vysvěcen na kněze byl v roce 1750 a v roce 1751 jej řád vyslal do Banské Bystrice, kde učil na jezuitském gymnáziu, krátce i na univerzitě v Trnavě. V roce 1752 ukončil studium na univerzitě ve Vídni, kde byl promován doktorem filosofie. Následně odešel do Kluže, kde kromě přednášení matematiky, fyziky a astronomie vybudoval hvězdárnu a zřídil nové kolegium.  V roce 1755 byl pověřen funkcí ředitele univerzitní observatoře ve Vídni. Funkci vykonával až do své smrti. Observatoř se stala centrem přírodovědeckého bádaní v habsburské monarchii. Byl následníkem dvorního astronoma J. J. Marinoniho (1676–1755).  Maximilián Hell také hrál hlavní roli při vybudování hvězdáren v Trnavě, Kluži a Budíně. Velký význam pro astronomii měla jeho pozorování přechodu Venuše přes sluneční kotouč. Přechod v roce 1761 pozoroval ve Vídni, na jeho základě vyvrátil názor o existenci satelitu Venuše. Uskutečnil expedici za severní polární kruh na dánský ostrov Vardö, kde pozoroval druhý přechod Venuše před slunečním diskem. Na expedici jej pozval dánský král Kristián VI. Hell získal světové vědecké uznání přesným výpočtem sluneční paralaxy. Jeho vypočítaná hodnota byla 8,82', dnešní hodnota je 8,79415'.  Roku 1775 vypracoval návrh k založení Říšské akademie věd ve Vídni, podle mapy Gesta Hungarorum vypracoval historickou mapu Uherska.  Vydával astronomické ročenky "Ephemerides Astronomicae ad meridianum Vindobonensem", dílo o efemeridech v celkem 37 svazcích, které začal vydával od roku 1757 až do své smrti v roce 1792. Průkopnické byly také jeho výzkumy v oblasti polární záře a magnetického pole Země. Kromě toho vydal 26 vědeckých studií.  Maximilian Hell byl členem učených společností v Paříži, Stockholmu, Bologni, Kodani, Göttingenu, Trondheimu a v Londýně. Spolupracoval s anglickou Královskou společností a v roce 1790 mu byl udělen její řád. Jeho jméno nese jeden z měsíčních kráterů – Hell a také Krajská hvězdárna v Žiaru nad Hronom. UNESCO zařadilo v roce 1970 250. výročí jeho narození do kalendáře výročí významných osobností. Maximilian Hell zemřel 14. dubna 1792 ve Vídni a pochován je na hřbitově v Maria Enzersdorfu.  Na počest M. Hella je pojmenován planetka s katalogovým číslem (3727) Maxhell.

Maximilian (Rudolf) Hell (, ; 15. května 1720, Štiavnické Bane – 14. dubna 1792, Vídeň) byl jezuita, astronom, matematik a fyzik slovenského původu.

Maximilian Hell () (May 15, 1720 – April 14, 1792) was a Hungarian astronomer and an ordained Jesuit priest from the Kingdom of Hungary.


Experimentální základy.

Princip jevu popsal v terénním pozorování Joseph Grinnell v roce 1904 formulovaného takto: „Dva druhy se zhruba stejnými stravovacími návyky se pravděpodobně neudrží na stejném místě příliš dlouho. Jeden získá časem nad druhým početní převahu.“ Anglický název "Gause's law" vychází ze studie Georgy Gauseho na dvou druzích trepek "Paramecium", "P. aurelia" a "P. caudatum". Podmínky byly nastaveny tak, aby měly trepky každý den přísun čerstvé vody a dostatek potravy. Přestože "P. caudatum" začala ihned dominovat, "P. aurelia" se nakonec vzpamatovala a "P. caudatum" vymřely. Nicméně Gausemu se povedlo udržet "P. caudatum" naživu díky regulaci různých faktorů jako je množství jídla a vody. Proto je Gausův zákon platný pouze pro ekologicky konstantní podmínky. Gause také studoval kompetici na některých druzích kvasinek, konkrétně "Saccharomyces cerevisiae" a "Schizosaccharomyces kefir" a zjistil, že "Schizosaccharomyces kefir" v minulosti zřejmě zcela převálcovala "Saccharomyces cerevisiae "produkováním na ethyl mnohem koncentrovanějšíhoalkoholu.

Předpovědi.

Konkurenční vyloučení bylo předpovězeno mnoha matematickými a teoretickými modely jako je Lotka-Volterra model kompetice. Nicméně přírodní ekosystémy v praxi Gausův zákon, z doposud nepříliš dobře známých důvodů, často porušují. Nejznámějším příkladem je paradox planktonu. Všechny druhy planktonu žijí na limitovaném počtu zdrojů, primárně solární energii a minerálech rozpuštěných ve vodě. Podle konkurenčního vyloučení by měla existovat pouze malá část s ohledem na rozdíl v jejich evolučním fitness. Přesto řada druhů planktonu na volném moři koexistuje. Mezi další příklady patří MacArthurovy pěnice nebo Darwinovy pěnkavy.

Paradoxní znaky.

Částečné řešení výše zmíněných paradoxů leží v mnoha úrovních ekologického systému. Prostorová heterogenita, trofické interakce nebo kompetice v čerpání mnoha zdrojů (ne pouze jednoho), kompetičně-kolonizační výměny a symbióza mohou tvořit výjimku. Nicméně všechny tyto nedostatky jsou zřejmě vědecky detekovatelné. Navíc se zdá, že mnoho biomů je v produkování určitého zdroje téměř neomezených. Tím se vytváří nový paradox: většina dobře známých modelů, které umožňují dlouhodobou koexistenci pro neomezené množství druhů se nezdají být kompatibilní s pozorovanou praxí biologicky rozmanitých biomů.

V ekologii princip konkurenčního vyloučení (anglicky the competitive exclusion principle) označuje zákonitost, podle které nemohou koexistovat dva druhy soupeřící o jeden zdroj, pakliže ostatní ekologické faktory sdílejí. Důvodem je, že pokud má jeden druh i pouze nepatrně lepší adaptaci na prostředí, časem se projeví jeho dominance. A téměř vždy je rozdíl dostatečný na to, aby slabší z druhů buďto vyhynul, nebo se přizpůsobil na jinou niku. V principu jde o proslulý „zákon džungle“ – silnější vyhrává.

In ecology, the competitive exclusion principle, sometimes referred to as Gause's law, is a proposition named for Georgy Gause that two species competing for the same limited resource cannot coexist at constant population values. When one species has even the slightest advantage over another, the one with the advantage will dominate in the long term. This leads either to the extinction of the weaker competitor or to an evolutionary or behavioral shift toward a different ecological niche. The principle has been paraphrased in the maxim "complete competitors can not coexist".


Život.

Mládí.

Karel Hesensko-Kasselský se narodil v Kasselu dne 19. prosince 1744 jako druhý žijící syn lankraběte Hesensko-kasselského Fridricha II. a jeho manželky Marie Hannoverské, dcery britského krále Jiřího II. Manželství Karlových rodičů nebylo příliš šťastné; skončilo to tím, že Fridrich roku 1747 opustil rodinu a konvertoval ke katolicismu. Následně roku 1755 formálně ukončil manželství s Marií a o rok později se znovu oženil, tentokrát s Filipínou Braniborsko-Schwedtskou. Marie tak na výchovu tří synů zbyla sama. Nakonec je vychovala společně se svými protestantskými příbuznými. Roku 1756 se Marie přestěhovala do Dánska, kde se o děti začala zajímat především Mariina sestra, královna Luisa Hannoverská. Ta je nadále vychovávala společně s vlastními potomky v Kodani až do své smrti roku 1751. Karel i po smrti tety Luisy Hannoverské zůstal v Norsku, stejně jako druhý z jeho bratrů, avšak nejstarší Vilém se vrátil do Hesenska.

Vojenská kariéra.

Karel se začal věnovat vojenství a roku 1758 byl jmenován plukovníkem. Ve 20 letech se již stal generálmajorem a od roku 1765 byl velitelem dělostřelectva. Poté, co Karlův bratranec Kristián VII. nastoupil v roce 1766 na trůn, byl Karel jmenován generálporučíkem a získal vyznamenání Řád slona. V roce 1766 byl jmenován generálním místodržitelem Norska. Funkci zastával až do roku 1768, ale většinou pouze titulárně, samotné Norsko během tohoto období nikdy nenavštívil.  Dne 30. srpna 1766 se Karel oženil s Luisou Dánskou a Norskou, stal se tak švagrem krále Kristiána VII. Sňatek se uskutečnil i navzdory pochybám, které o Karlu putovaly a popisovaly jej jako zhýralce, který měl na krále špatný vliv. Krátce nato ale Karel upadl u dvora v nemilost a i s manželkou Luisou se rozhodl přestěhovat se k jeho matce Marii do hrabství Hanau. Tam se roku 1767 narodil i jejich první potomek; dcera Marie Žofie. O dva roky později se zde narodil i syn Vilém, který ale v útlém věku zemřel.  Roku 1768 Karel odkoupil pozemky i s vesnici Offenbach-Rumpenheim od rodu Edelsheimů. V roce 1771 panství rozšířil a přikoupil i zámek, ve kterém jeho matka roku 1772 dožila.

Guvernér Šlesvicka-Holštýnska.

Roku 1769 byl Karel díky švagrovi Kristiánovi VII. jmenován místodržitelem Šlesvicka-Holštýnska. Následně se Karel i s rodinou usadil v zámku Gottorp v Schleswigu. Tam se roku 1771 narodilo i jeho třetí dítě; Fridrich. Od roku 1772 do roku 1776 pak Karel vlastnil letní sídlo Louisenlund, které pojmenoval právě po své manželce Luise.  Roku 1772 dostal Karel rozkaz přijet do Osla, kde se právě probíral státní převrat ve Švédsku, při kterém se k moci dostal Gustav III. To způsobilo vyhlídky na válku se Švédy. Zatímco Karel byl v Oslu, Luisa porodila jejich čtvrté dítě; dceru Julianu. Ta ale v útlém věku zemřela. Karel se nakonec roku 1774 vrátil zpět do Šlesvicka-Holštýnska a později byl jmenován polním maršálem.  Během Války o bavorské dědictví v letech 1778 až 1779 působil jako dobrovolník v armáda Fridricha Velkého a získal si tak důvěru samotného pruského krále.  Když roku 1788 vypukly Rusko-švédské války, bylo Dánsko-Norsko povinno vyhlásit válku Švédsku. Karel Hesensko-Kasselský se dostal do vedení norské armády, která krátce napadla Švédy u Bohuslänu a následně vyhrála bitvu u mostu Kvistrum. Následně byla 9. července 1789 podepsána mírová smlouva a při následném ústupu Dánsko-norské armády zemřelo okolo 2000 vojáků a kritizován za to byl právě Karel, který v Norsku ztratil popularitu.  V následujících letech se Karel začal věnovat podpoře divadla o opery, měl i vlastní dvorní divadlo ve Schleswigu. Nakonec byl ale nucen k zapojení se do Napoleonských válek, kde se svojí armádou roku 1801 krátce obsadil Hamburk a Lübeck. Potom se ale stáhl do ústraní a od 25. ledna 1805 byl nositelem titulu lantkrabě Hesenský, jelikož jeho bratr získal hodnost kurfiřta. Následně Karel odkoupil v Dánsku panství, kde roku 1790 zrušil nevolnictví.  Karel Hesensko-Kasselský zemřel 17. srpna 1836 v Schleswigu, ve vysokém věku 91 let. Přežil tak svoji manželku o pět let.

Potomci.

Z manželství s Luisou se Karlovi narodilo šest potomků, z nichž se nejvíce proslavila jeho první dcera Marie.

Karel Hesensko-Kasselský ("Karl von Hessen-Kassel", 19. prosince 1744, Kassel — 17. srpna 1836, Schleswig) byl člen Hesensko-kasselské dynastie a díky sňatku s Luisou Dánskou a Norskou byl i místodržitelem Šlesvicka-Holštýnska.

Prince Charles of Hesse-Kassel (); (); () (19 December 1744 – 17 August 1836) was a cadet member of the house of Hesse-Kassel and a Danish general field marshal. Brought up with relatives at the Danish court, he spent most of his life in Denmark, serving as royal governor of the twin duchies of Schleswig-Holstein from 1769 to 1836 and commander-in-chief of the Norwegian army from 1772 to 1814.


Pojmenování.

Jméno je odvozeno od slova "Werwolf", které v němčině označuje vlkodlaka. Podobně jako "Wolfsschanze" bylo pojmenování zvoleno dle zažitého schématu krycích jmen pro "Führerhauptquartiere". Některá jména vybral Hitler sám, jehož přezdívka "Wolf" je starogermánská forma křestního jména "Adolf".

Velitelství.

Komplex leží v borovém lese přibližně 12 kilometrů severně od Vinnyce na Ukrajině, mezi vesnicemi Stryžavka a Kolo-Michajlovka na kyjevské dálnici. Byl postaven za přísného utajení mezi prosincem 1941 a červnem 1942. Na výběr lokality snad měla vliv nacisty plánovaná transevropská dálnice směřující na Krym, která by místo zpřístupnila. Místní velitelství wehrmachtu bylo ve Vinnyci, a Luftwaffe měla velkou leteckou základnu v Kalinovce vzdálené přibližně 20 km.  Hitler byl ubytován ve skromném srubu umístěném odděleně s vlastním betonovým krytem. Zbytek komplexu se sestával z asi dvaceti dřevěných chatek, vojenských baráků a tří bunkrů třídy odolnosti "B". Celý komplex byl chráněn oplocením z ostnatého drátu a obrannými postaveními spojenými podzemními tunely. Několik pozorovacích stanovišť bylo zřízeno na okraji borového lesa v korunách dubů. Celá oblast byla obklopena obranným pásem bunkrů, protiletadlovými děly a tanky, stejně jako protitankovými příkopy a minovými poli. Byla zde čajovna, holičství, lázeň, sauna a kino a dokonce otevřený plavecký bazén. Přestože byl bazén určen především pro Hitlera, ten v něm nikdy neplaval. Rozlehlou zeleninovou zahradu obhospodařovala německá zahradnická firma "Zeidenspiner" a zajišťovala Hitlerovi bezpečný zdroj potravin. Dvě artéské studny zásobovaly místo vodou, rovněž byl vybudován vlastní zdroj elektrické energie.  Bunkry postavila Organisation Todt s využitím místních ukrajinských dělníků povolaných na nucené práce, ale především nasazením sovětských válečných zajatců. Spousta zde pracujících byla posléze zavražděna, aby se stavba a její účel zachovala v tajnosti. Letiště v blízké Kalinovce zajišťovalo každodenní spojení s Berlínem, let trval tři hodiny. Pravidelné vlaky vyjížděly z Berlina-Charlottenburgu a přijížděly po 34 hodinách do stanice "Eichenbein".  Během východního tažení přebýval Adolf Hitler většinou ve Wolfsschanze (nedaleko Rastenburgu ve Východním Prusku); FHQ Werwolf využil pouze třikrát:

Historie a současnost.

Nacisté při ústupu celý komplex zničili a zaminovali přístup do podzemí. Z rozkazu Stalina byla lokalita po odchodu nacistů v březnu 1944 prozkoumána, ale žádná dokumentace se nenašla. Podzemní části komplexu sověti trvale znepřístupnili.  Dosud se zachoval pouze plavecký bazén a viditelná zůstávají jen torza betonových staveb. Místo je volně přístupné a slouží jako odpočinková oblast. Nedaleko je památník tisíců obětí nucených prací a dalších obětí zavražděných nacisty a zahrabaných ve Stryžavce.  Zbytky velitelského komplexu jsou památkově chráněny, jsou zapsány v seznamu nemovitých památek Ukrajiny pod číslem 05-206-0059.

Führerhauptquartier Werwolf bylo krycí jméno pro Hitlerovo vojenské velitelství na východní frontě, které bylo užíváno v letech 1942 a 1943. Je umístěné v borovém lese, vzdálené okolo dvanácti kilometrů severně od Vinnyce. Bylo jedním z mnoha vůdcových hlavních stanů, nejvýchodnější z těch, které Hitler užíval osobně.

Führerhauptquartier Werwolf was the codename used for one of Adolf Hitler's World War II Eastern Front military headquarters located in a pine forest about north of Vinnytsia, in Ukraine, which was used between 1942 and 1943. It was one of a number of "Führer" Headquarters throughout Europe, and the most easterly ever used by Hitler in person.


Před bitvou.

V den 22. června 1940 kapitulovala Francie. Celé její rozsáhlé impérium kolonií se náhle ocitlo pod nadvládou Vichistické Francie, která kolaborovala s nacistickým Německem. Většina francouzských vojsk tehdy přistoupila na stranu Vichy. Mnoho vojáků však uprchlo a spojilo se pod vedením Charlese de Gaulla do oddílů takzvaných Svobodných Francouzů. Britský ministerský předseda Winston Churchill podporoval jejich vznik, a proto vymyslel operaci, která byla určená přímo jim – dobytí přístavního města Dakar ve Francouzské Západní Africe. Kdyby se Dakar dostal do rukou Němců, mělo by to katastrofální důsledky pro britské konvoje, které pluly podél afrických břehů (Němci by zde nejspíše vybudovali ponorkovou základnu). Proto vznikla operace "„Menace“" ("„hrozba“").  Plán byl následovný: vojska Svobodných Francouzů podporována britským námořnictvem měla doplout k městu a vyslat delegaci, jíž úkolem bylo přesvědčit posádku o nesmyslnosti odporu a o možnosti kapitulace. Pokud by výzva nebyla přijata, mělo být zahájeno ostřelování a následný výsadek.  Dvanáct dní před výsadkem však Gibraltarem proplula francouzská flotila válečných lodí, jejíž cíl byl Dakar. Britové o tom sice věděli již dříve, ale mlha umožnila většině francouzských lodí uniknout britským pronásledovatelům a v pořádku dorazit do Dakaru, kde zásobily místní posádku. Tato zdařilá operace Vichistické Francie měla obrovský vliv na bitvu o Dakar.

Bitva.

Dne 23. září připlulo britské loďstvo společně s výsadkovými loděmi k přístavu. Téhož dne byla vyslána delegace, která se setkala s guvernérem přístavu. Odpověď na nabídku ke kapitulaci zněla tak, že nabídku nepřijímá a že posádka přístavu bude bojovat do posledního muže. Následně britské lodě zahájily palbu. Kvůli mlze se však musely přiblížit velmi blízko k přístavu, což je činilo zranitelné. Toho využily přístavní pobřežní baterie, které začaly lodě ostřelovat. Navíc se tehdy v přístavu nacházela moderní francouzská bitevní loď "Richelieu", která se připojila k pozemním bateriím. Mezitím kvůli mlze a odporu posádky Dakaru byl nucen Charles de Gaulle zrušit výsadek pozemních oddílů. Britská vláda, která viděla rozhodný odpor vojsk vichistické Francie, se po dvou dnech rozhodla akci ukončit.

Důsledky.

Důsledky spojeneckého neúspěchu byly především politické. De Gaulle věřil, že bude schopen přesvědčit vichisty v Dakaru, aby přestoupili na stranu Svobodné Francie. To se však nezdařilo a jeho pozice mezi Spojenci utrpěla. Jeho pošramocenou pověst nedokázala zcela napravit ani úspěšná bitva o Gabon o dva měsíce později. Hlavním územím a základnou Svobodných Francouzů se prozatím musela stát mnohem méně významná a rozvinutá Francouzská rovníková Afrika.

Bitva o Dakar (krycí název Operation Menace; 23. – 25. září 1940) byla bitva vedená vojsky Svobodných Francouzů pod velením Charlese de Gaulla, kteří byli podporováni ze strany Britů, proti vojskům Vichistické Francie. Cílem bylo ovládnutí města Dakar, po jehož dobytí by mohli Britové užívat místní přístav k ochraně konvojů plujících podél afrického pobřeží. Celá akce měla také svoji politickou důležitost, neboť její úspěšné provedení by zlepšilo postavení vojsk Svobodných Francouzů v severní Africe.

The Battle of Dakar, also known as Operation Menace, was an unsuccessful attempt in September 1940 by the Allies to capture the strategic port of Dakar in French West Africa (modern-day Senegal). It was hoped that the success of the operation could overthrow the pro-German Vichy French administration in the colony, and be replaced by a pro-British Free French one under General Charles de Gaulle.


Dějiny.

Kyperští Řekové jsou potomci řeckého kmene Achájů, nositelů mykénské kultury, kteří se na Kypru usadili kolem roku 1200 před Kr., tedy po pádu mykénské civilizace. Mykénská kultura však na původní, neřeckou populaci, zejména kyperskou aristokracii měla i během trvání mykénské kultury. Achájové zde společně v míru žili s původním obyvatelstvem, se kterým se mísili a definitivně je řecký element pohltil až v době helénismu, tedy ve 4. století před Kr. Během klasického období stál Kypr mimo důležité okamžiky v řeckých dějinách, měl svůj vlastní vývoj, správu a umění, ale stal se důležitým dodavatelem mědi a dřeva na stavbu lodí. Kypřané uctívali bohyni Afroditu, která se narodila na ostrově Kypr. Kypr však v klasické době ovládli Peršané, které odsud vyhnal až Alexandr Veliký. Po Alexandrově smrti ostrov připadl Ptolemaiovcům a místní obyvatelstvo se těšilo velké prosperitě. V této době proběhla celková helenizace obyvatelstva. Properita pokračovala i během římského období. Postupně se Kypřané christianizovali a již v roce 431 zde vznikla samostatná církevní zpráva. Od 7. – 10. století byl Kypr ovládán Araby. Během benátského období byly pokusy Kypřany obrátit na katolickou víru, ale ostrov ovládli Turci. Z Anatolie se zde usadilo muslimské obyvatelstvo, které islamizovalo i část Řeků a toto obyvatelstvo je předkem dnešních Kyperských Turků. V 19. století během britské vlády se i zde vytvořil helénský patriotismus, přičemž se Kypřané chtěli spojit s Řeckem. V roce 1960 získali Kypřané nezávislost od Spojeného království, ale řecký diktátor Papadopoulos se chtěl Kypru zmocnit násilím, což vyostřilo konflikt s Tureckem, které zabralo severní část ostrova. Během tureckého útoku zemřelo mnoho Řeků. Turci ničili města, znásilňovali a zabíjeli. Řekové z této oblasti uprchli na jih ostrova, případně do Spojeného království.

Jazyk.

Kyperští Řekové hovoří kyperskou řečtinou, jazykem, který si uchoval mnoho společných prvků se starořečtinou. Patří mezi východní řecké dialekty, jako je dialekt ze západní Anatolie či Dodekanése. Ve školách či na úřadech se však používá démotiké- Novořečtina z Řecka.

Kultura.

Kyperská kultura má specifické postavení v řeckém folklóru. Lidové tance a písně jsou srovnatelné s řeckými ostrovy v Egejském moři. Tančí se zde tanec "Syrtos", "Sousta", "Antikristos" "Zeibekiko", "Karsilamas" a "Tsatsia". Zvláštností Kypru jsou veršované písně jménem "tsiatista", snad podobné krétským "mantinádam". Známé lidové písně jsou "Ta Rial", Ešem vereverem či "Portokalia tou karava". Tradiční lidové nástroje jsou housle (fkiolin), oudi (orientální mandolína) a lidová flétna (pithkiavlin) a orientální buben (toumberleki). Moderní kyperská hudba byla ovlivněna hudbou z Řecka, proto jsou to moderní písně stejné jako v Řecku, vžil se hlavně drnkací nástroj buzuki. Nejznámější zpěvačka je Anna Vissi, populární i v Řecku a také Michalis Violaris. Známý řecký skladatel minulého století Manos Loïzos pocházel z Kypru. Z Kypru pochází i režisér Michalis Kakojannis, režisér filmu Řek Zorba.

Kyperští Řekové nebo Řečtí Kypřané ( – Ellinokyprii) jsou Řekové z ostrova Kypr, přičemž zde tvoří 80% většinu celkové populace Kypru. Řeckých Kypřanů je kolem 1 500 000.

Greek Cypriots (, ) are the ethnic Greek population of Cyprus, forming the island's largest ethnolinguistic community. According to the 2011 census, 659,115 respondents recorded their ethnicity as Greek, forming almost 99% of the 667,398 Cypriot citizens and over 78% of the 840,407 total residents of the area controlled by the Republic of Cyprus. These figures do not include the 29,321 citizens of Greece residing in Cyprus, ethnic Greeks recorded as citizens of other countries, or the population of Turkish-occupied northern Cyprus.  The majority of Greek Cypriots are members of the Church of Cyprus, an autocephalous Greek Orthodox Church within the wider communion of Orthodox Christianity. In regard to the 1960 Constitution of Cyprus, the term also includes Maronites, Armenians, and Catholics of the Latin Church ("Latins"), who were given the option of being included in either the Greek or Turkish communities and voted to join the former.


Život.

Jeho otec byl stavební inženýr, proto se rodina musela často stěhovat a Kostas tak navštěvoval hned několik základních škol. V Chanii roku 1913 odmaturoval na gymnáziu. Vzápětí se zapsal na Právnickou fakultu Kapodistriasovy univerzity. Absolvoval roku 1917. V roce 1918, ještě za války, byl v Soluni zatčen jako dezertér. Musel se nahlásit ke splnění vojenské služby, avšak zapsal se na Filozofickou fakultu a dostal odklad.  V roce 1919 se pokoušel rozjet svou vlastní právnickou kancelář, ale neuspěl. Ve stejném roce založil s přítelem satirický časopis "Gamba". Měl úspěch, ale cenzura ho zakázala po pouhých šesti číslech.  Stal se poté vládním úředníkem, byl v této funkci různě přemisťován, nejprve do prefektury Arty, později do prefektury Kyklady a Attikoviotia. Roku 1923 byl ze svého místa propuštěn a nastoupil na Ministerstvo sociálních věcí. V dobrém postupu mu zabránilo, že se angažoval v odborech. Navíc se mu úřednická práce příčila a přispívala k jeho neustálým depresím. V jejich důsledku také roku 1928 spáchal sebevraždu zastřelením

Dílo.

První básně publikoval roku 1912, ještě jako gymnazista. V roce 1919 vydal svou první básnickou sbírku "Ο πόνος του ανθρώπου και των πραγμάτων". Kritika ji přijata spíše vlažně. Roku 1920 získal druhou cenu v básnické soutěži ve Filadelfii, a to za nevydanou sbírku "Τραγούδια της πατρίδας". Cenu převzal jeho přítel Charilaos Sakellariadis, Kariotakis se zrovna léčil ve vojenské nemocnici v Athénách. Oceněná sbírka nikdy nevyšla, ale některé básně autor zařadil do druhé sbírky "Νηπενθή", která vyšla roku 1921. Se Sakellariadisem napsal divadelní hru "Pel-Mel". Třetí a poslední sbírku básní "Ελεγία και Σάτιρες" vydal roku 1927. Chtěl se poté vrhnout na prózu, ale deprese a sebevražedné sklony byly silnější.

Kostas Kariotakis, řecky "Κώστας Καρυωτάκης" (30. říjen 1896, Tripolis – 20. červenec 1928, Preveza) byl řecký básník. Začal psát pod vlivem francouzského symbolismu, postupně však směřoval k poezii realistické a satirické. Jeho poezie byla, i vzhledem k psychickému rozpoložení autora (trpěl celoživotně depresemi), plná pesimismu, beznaděje, odmítavého postoje k životu, až nihilismu, byť postupně tyto pocity přerůstaly v trpkou ironii.

Kostas Karyotakis (, 11 November [OS October 30], 1896 – 20 July 1928) is considered one of the most representative Greek poets of the 1920s and one of the first poets to use iconoclastic themes in Greece. His poetry conveys a great deal of nature, imagery and traces of expressionism and surrealism. He also belongs to the Greek Lost Generation movement. The majority of Karyotakis' contemporaries viewed him in a dim light throughout his lifetime without a pragmatic accountability for their contemptuous views; for after his suicide, the majority began to revert to the view that he was indeed a great poet. He had a significant, almost disproportionately progressive influence on later Greek poets.


Život.

Narodil se v Charkově v židovské učitelské rodině, od dětství žil v Leningradě. Projevoval mimořádný hudební talent, v roce 1936 hrál roli malého houslisty Janky ve filmu "Beethovenův koncert". Vystudoval Petrohradskou konzervatoř, vystupoval jako klavírista, často i s manželkou Ljubov Brukovou, společně vydali také několik desek. Na šachových turnajích doprovázel na klavír šachistu Vasilije Smyslova, který svým barytonem přednášel písně a árie.

Šachová kariéra.

Během šachové kariéry vyhrál pětkrát mistrovství Leningradu, startoval na třiadvaceti mistrovstvích SSSR, mistrem se stal v roce 1956. Ve stejném roce byl členem sovětského týmu, který vyhrál šachovou olympiádu v Moskvě.  V letech 1953 a 1971 se zúčastnil Turnaje kandidátů, v roce 1955 byl akademickým mistrem světa. V roce 1961 vyhrál Dortmundské šachové dny, v roce 1970 turnaj ve Wijku aan Zee. Byl mezi deseti nejlepšími sovětskými šachisty, nominovanými roku 1970 k Utkání století SSSR – svět, na sedmé šachovnici získal proti Wolfgangu Uhlmannovi 3,5 bodu ze čtyř partií.  V roce 1971 mu byl odebrán titul zasloužilého mistra sportu a nesměl cestovat na Západ. Jeho vysokou prohru ve čtvrtfinále turnaje kandidátů s Bobby Fischerem totiž funkcionáři pokládali za sabotáž mající za cíl poškodit prestiž sovětského šachu. Dalším důvodem byla i skutečnost, že u něj byla při celní prohlídce nalezena kniha Alexandra Solženicyna.  Byl členem Klubu Michaila Čigorina jako hráč, který během kariéry dokázal porazit šest mistrů světa: Michaila Botvinnika, Vasilije Smyslova, Michaila Tala, Tigrana Petrosjana, Borise Spasského a Anatolije Karpova.  Byl významným šachovým teoretikem, publikoval řadu odborných knih a vedl šachovou rubriku v časopise Ogoňok. Byl tvůrcem Tajmanovovy varianty Nimcovičovy indické obrany.

Soukromý život.

Ve věku 78 let se stal otcem dvojčat.

Mark Jevgeňjevič Tajmanov (: "Марк Евгеньевич Тайманов", 7. února 1926 Charkov – 28. listopadu 2016 Petrohrad) byl ruský šachový velmistr a klavírní virtuóz.

Mark Evgenievich Taimanov (; 7 February 1926 – 28 November 2016) was one of the leading Soviet and Russian chess players, among the world's top 20 players from 1946 to 1971. Also a prolific chess author, Taimanov was awarded the title of Grandmaster in 1952 and in 1956 won the USSR Chess Championship. Several chess variations are named after him. A modern Renaissance man, Taimanov was also a world-class concert pianist.  Taimanov was a World Championship Candidate twice, in 1953 and 1971. In 1971, however, he lost his Candidates match by 6–0 to Bobby Fischer, causing embarrassment for the Soviet Union. Nonetheless, throughout his career, he generally excelled in representing the USSR internationally in the chess field.


Život.

Vilém se narodil v Kasselu v severním Hesensku roku 1743. Jeho otec, tehdy dědičný princ ("Erbprinz") Fridrich II., roku 1747 opustil rodinu, především kvůli sporům s manželkou, a tajně konvertoval ke katolicismu. Roku 1755 nechal své manželství s Marií rozvést. Sama Marie by bývala o vše přišla, nebýt zásahu Fridrichova otce, lankraběte Viléma VIII. Hesensko-Kasselského, který se rozhodl dát bývalé manželce jeho syna k dispozici nově nabyté hrabství Hanau. Zde po několik let žila Marie i se svými třemi syny. Od roku 1747 žili převážně z finanční podpory protestantských příbuzných a později se přestěhovali k dánskému královskému dvoru do Kodaně. Tam Marie žila se svojí sestrou královnou Luisou Hannoverskou, která se o Mariiny syny z velké části starala, dokud roku 1751 nezemřela. Sám Fridrich II. se později znovu oženil, tentokrát s o mnoho let mladší Filipínou Braniborsko-Schwedtskou.  Dne 1. září 1764 si Vilém vzal svoji sestřenici Karolinu Vilemínu Dánskou (též uváděna jako "Vilemína Karolina" nebo "Karolína Vilemína"). Karolina Vilemína (1747-1820) byla druhou přeživší dcerou dánského krále Frederika V.. Svatba se konala na zámku Christiansborg. Následně spolu žili převážně v Dánsku. Až roku 1758 se manželé přestěhovali do Kasselu, především kvůli tomu, že Vilém byl jako dědičný princ následníkem svého otce lankraběte hesensko-kasselského. Sám Vilém byl jediný ze tří sourozenců, kteří se do Hesenska vrátili; Karel zůstal v Dánsku a oženil se s Luisou Dánskou a Norskou, zatímco Fridrich se oženil s Karolinou Nasavsko-Usingenskou.

Vláda.

Po smrti otce Fridricha se dědičný princ dne 31. října 1785 stal Vilémem IX., lankrabětem Hesensko-kasselským. Zdědil tak jednu z nejvýnosnějších oblastí té doby v Evropě. Pro správu rozsáhlého majetku potřeboval Vilém pomoc zkušeného muže, proto si za tím účelem najal frankfurtského finančníka Mayera Amschela Rothschilda. Již od roku 1769 dohlížel Rothschild nad daňovými výdaji země. Stal se velmi bohatým a později založil známou finančnickou rodinu Rothschildů.  Během Napoleonských válek využíval Vilém Rothschilda k ukrývání bohatství ve Frankfurtu]] před Napoleonem. Jako splátku Vilémových poválečných dluhů obdržel tyto peníze posléze bankéř Nathan Mayer Rothschild z Londýna.  Roku 1803 bylo Hesensko-Kasselsko povýšeno ba kurfiřství a z Viléma IX. Hesensko-Kasselského se stal Vilém I., kurfiřt hesenský. Roku 1806 bylo císařem Francouzů Napoleonem hesenské kurfiřtství připojeno k nově vytvořenému Vestfálskému království, kde vládl Jérôme Bonaparte, bratr Napoleona. Vilém byl nucen i se svojí rodinou uprchnout do exilu do Dánska. Zde žil do doby, než byli Francouzi z Německa úplně vyhnání. To bylo krátce po Bitvě národů u Lipska roku 1813.  Vilém I. Hesenský vládl až do roku 1821, kdy v Kasselu zemřel. Následníkem se stal jeho jediný syn Vilém II.

Manželství a potomci.

Manželství Viléma I. a Karoliny Vilemíny nebylo příliš šťastné, už proto, že Vilém si udržoval velké množství milenek, se kterými dohromady zplodil přes patnáct nemanželských dětí. Legitimní děti měl pouze tři (čtvrté zemřelo v dětském věku).  Vilém měl mnoho milenek, ale nejznámější jsou tři z nich, se kterými zplodil děti; "Charlotte Christine Buissine", "Rosa Dorothea Ritter", se kterou měl syna a budoucího generála Julia Jacoba von Haynau, a Karoline von Schlotheim. Dětem, které zplodil s Charlotte rozdělil panství Heimrod, dětí s Rosou pak získaly hrabství Hananou a potomci s Karolinou von Schlotheim získaly Hessenstein.

Vilém I. Hesenský (německy "Wilhelm I., Kurfürst von Hessen", 3. června 1743, Kassel – 27. února 1821, tamtéž) byl první (a zároveň poslední) kurfiřt hesenský, nejstarší přeživší syn lankraběte Fridricha II. Hesensko-Kasselského a jeho manželky Marie Hannoverské, dcery anglického krále Jiřího II. z hannoverské dynastie.

William I, Elector of Hesse (; 3 June 1743 – 27 February 1821) was the eldest surviving son of Frederick II, Landgrave of Hesse-Kassel (or Hesse-Cassel) and Princess Mary of Great Britain, the daughter of George II.


Biografie.

Narodil se roku 1971 v rakouském Štýrsku, avšak vyrůstal v Pinkafeldu ve spolkové zemi Burgenland. Poté studoval v letech 1985–1990 na Spolkové vyšší technické škole v Eisenstadtu ("Höhere Technische Bundeslehranstalt für Flugtechnik," HTBLA Eisenstadt), kterou absolvoval s vyznamenáním. Poté pracoval v letech 1991–1994 jako systémový inženýr v letecké společnosti Lauda Air Engineering.  Roku 2003 měl při paraglidingu vážnou nehodu, při níž utrpěl ztrátu hybnosti a nyní chodí o holi. Je otcem čtyř dětí, z toho tři má z předchozího manželství.

Kandidatura na prezidenta (2016).

V dubnu 2016 nastoupil jako kandidát Svobodné strany Rakouska ("Freiheitliche Partei Österreichs", FPÖ) do voleb rakouského prezidenta. V prvním kole voleb získal 35 % hlasů, což byla nejvyšší podpora ze všech kandidátů. Ve druhém kole, konaném dne 23. května, skončil se ziskem 49,7 % hlasů o pouhých 31 tisíc hlasů na druhém místě za předběžným vítězem voleb, Alexanderem Van der Bellenem. 1. července 2016 však rakouský Ústavní soud výsledek druhého kola na návrh Svobodné strany kvůli vážným přestupkům proti pravidlům zrušil. Volba se dvěma stejnými kandidáty se měla opakovat 2. října 2016, nicméně k opakované volbě došlo až 4. prosince 2016. V té podlehl protikandidátovi, Alexanderu Van der Bellenovi se ziskem 48,3 % hlasů. Jako člen předsednictva rakouské Národní rady byl Hofer do ledna 2017, kdy se Bellen ujal funkce, jedním ze tří členů grémia, který tento úřad dočasně vykonával.

Politické postoje.

Hofer vyjádřil porozumění pro hnutí Pegida a motivaci jeho příznivců. Hnutí považuje za „obrannou reakci“. Islám podle něj „bude v příštích desetiletích hrát stále větší roli,“ avšak evropská kultura je podle jeho názoru „založena na křesťanských a židovských hodnotách“.  O Benešových dekretech v září roku 2016 prohlásil, že představují bezpráví. Ostře vystupuje proti imigraci a islamizaci Evropy. Prohlásil, že „nechce, aby se Rakousko stalo muslimskou zemí“, nebo že „islám není součástí Rakouska“. Vyjadřuje také sympatie k Rusku a je pro zrušení evropských sankcí proti Rusku.

Norbert Hofer (* 2. března 1971 Vorau) je rakouský politik, člen Svobodné strany Rakouska (FPÖ), od září 2019 její předseda. Od října 2013 do prosince 2017 byl třetím ze tří předsedů rakouské Národní rady. V roce 2016 neúspěšně kandidoval na post rakouského spolkového prezidenta. Mezi lety 2017–2019 byl spolkovým ministrem pro dopravu, inovace a technologie ve vládě Sebastiana Kurze.

Norbert Gerwald Hofer (; born 2 March 1971) is an Austrian politician serving as the leader of the Freedom Party of Austria (FPÖ) since September 2019. Prior to that, he was Third President of the National Council from 2013 to 2017, his party's candidate in the 2016 Austrian presidential election and Minister for Transport, Innovation and Technology in the first Kurz government from 2017 until 2019.


Biografie.

Ilja Ivanovič Ivanov se narodil ve vsi Ščigry v Kurské gubernii v Rusku. V roce 1896 absolvoval Charkovskou univerzitu a v roce 1907 se stal řádným profesorem. Několik let studoval v zahraničí, absolvoval teoretická i praktická školení v Pasteurově ústavu v Paříži. Pracoval jako vědec v přírodní rezervaci Askania-Nova, v letech 1917–1921 a 1924–1930 ve Státním institutu experimentální veterinární medicíny (), v Ústřední experimentální stanici pro výzkum reprodukce domácích zvířat () v letech 1921–1924 a také v letech 1928–1930 v Moskevském vyšším institutu zootechniky ().  Na začátku dvacátého století Ilja Ivanov zdokonalil techniku inseminace a její praktické využití v chovu koní. Dokázal, že technika umělého oplodnění umožní, aby jeden hřebec oplodnil až 500 klisen (namísto 20–30 přirozeným oplodněním). Výsledky ve své době vzbudily senzaci a Ivanovova stanice byla navštěvována chovateli koní z celého světa.

Hybridizační experimenty.

Velmi kontroverzní byly výzkumné pokusy zkřížit člověka s opicí. Již v roce 1910 přednesl takovou myšlenku na zoologickém kongresu ve Štýrském Hradci a popsal možnost získat křížence umělým oplozením.  Ve dvacátých letech Ivanov připravil sérii pokusů směřujících k vytvoření křížence člověka a opice. Použil lidské sperma, ale samice šimpanzů nezabřezly. V roce 1929 zorganizoval sérii pokusů, kde se pokoušel opičí sperma aplikovat dobrovolnicím, ale experimenty se opozdily, když Ivanovovi pošel poslední orangutan.  Radikální politické změny v Sovětském svazu se projevily i na poli vědy a spolu s Ivanovem řada vědců věnujících se primárnímu výzkumu přišla o svá místa. Na jaře 1930 byl Ivanov na veterinárním institutu podroben politické kritice. Nakonec byl 13. prosince 1930 uvězněn. Byl odsouzen k pětiletému vyhnanství v Alma Atě, kde pracoval v Kazašském veterinárně zoologickém institutu až do smrti na mozkovou mrtvici 20. března 1932. Nekrolog napsal respektovaný fyziolog a biolog Ivan Petrovič Pavlov.

Opera Orango.

Ivanovova práce se stala jedním z inspiračních zdrojů nedokončené satirické opery Orango, jejíž "Prolog" načrtl v roce 1932 Dmitrij Šostakovič na libreto A. N. Tolstého a Alexandra Osipoviče Starčakova, ale myšlenku později opustil a definitivně odložil. Rukopis nalezla ruská muzikoložka Olga Donská v Glinkově muzeu v Moskvě v roce 2004. Dílo v instrumentaci Gerarda McBurney mělo premiéru 2. prosince 2011 v Los Angeles, provedla jej Losangeleská filharmonie pod taktovkou Esa-Pekky Salonenena.

Ilja Ivanovič Ivanov (; – ) byl ruský a sovětský biolog, jehož specializací byla problematika inseminace a mezidruhového křížení. Koncipoval kontroverzní pokusy o zkřížení člověka s jinými primáty.

Ilya Ivanovich Ivanov (, – March 20, 1932) was a Russian and Soviet biologist who specialized in the field of artificial insemination and the interspecific hybridization of animals. He is famous for his controversial attempts to create a human-ape hybrid by inseminating three female chimpanzees with human sperm (with no result).


Klubová kariéra.

Celou hráčskou kariéru strávil v MTK Budapešť. Ale během doby se jméno klubu několikrát změnilo. V roce 1949, když se v Maďarsku dostali k moci komunisté, převzala MTK tajná policie ÁVH a poté byl klub znám jako "Textiles SE", pak se přejmenoval na "Bástya SE", následně na "Vörös Lobogó SE", aby se nakonec vrátil zpět k MTK. Nehledě na zmatky okolo jména, padesátá léta znamenala pro klub velmi úspěšné období. Byla to doba, kdy MTK s Palotásem a Hidegkutim pod trenérským vedením Mártona Bukoviho mezi prvními praktikoval "hluboce staženého středního útočníka". V týmu hráli mimo jiných Mihály Lantos a József Zakariás a MTK s Palotásem třikrát vyhrál maďarskou ligu, maďarský pohár a Mitropa Cup. V roce 1955 jako "Vörös Lobogó SE" si zahráli vůbec první ročník Poháru mistrů evropských zemí. 7. září 1955 na "Népstadionu" vstřelil Palotás hat-trick, když vyhráli na Anderlechtem 6-3 v prvním zápase prvního kola. Byl to úplně první hattrick vstřelený v PMEZ. Další gól přidal ve odvetě, když "Vörös Lobogó SE" vyhrál 4-1. Ve čtvrtfinále proti Stade Reims přidal další dva góly, ale celkovým skórem 8-6 vypadli, když Palotás dal v prvním ročníku soutěže celkem 6 gólů.

Reprezentace.

V letech 1950 až 1956 sehrál v národním týmu 24 zápasů, ve kterých dal 18 branek. Poprvé skóroval hned dvakrát při svém debutu 24. září 1950 proti Albánii, když Maďarsko zvítězilo 12-0. Na olympijských hrách v roce 1952 čtyřmi brankami pomohl k zisku zlatých medailí. Dvě z nich dal při vítězství 3-0 s Itálií 21. července 1952. Hrál i ve finále proti Jugoslávii 2. srpna 1952. Přispěl k zisku Mezinárodního poháru, když 17. května 1953 nastoupil na "Stadio Olimpico" proti Itálii. Maďarsko vyhrálo 3-0.  I když byli Palotás a Nándor Hidegkuti spoluhráči v MTK, v národním týmu spolu soupeřili o místo. Hidegkuti byl od roku 1953 první volbou na postu hluboce staženého středního útočníka, a proto přišel Palotás o dva vysoce prestižní přátelské zápasy proti Anglii. K prvnímu do Anglie sice odcestoval, ale zůstal na lavičce. Nehledě na tyto nezdary, v reprezentaci až do roku 1956 nastupoval pravidelně. Na mistrovství světa dal ve skupině dva góly při vítězství 9-0 proti Jižní Koreji a také nastoupil v semifinálovém zápase proti Uruguayi. 19. května 1955 dal hattrick Finsku, poslední reprezentační zápas sehrál 9. června 1956 proti Portugalsku.

Péter Palotás ( – ), rodným jménem Péter Poteleczky, byl maďarský fotbalista hrající v útoku za MTK Budapest FC a za maďarskou reprezentaci. V padesátých letech byl okrajovým členem legendární "Zlaté jedenáctky" a hrál vedle takových hráčů jako Ferenc Puskás, Zoltán Czibor, Sándor Kocsis, Nándor Hidegkuti a József Bozsik. Palotás byl jeden z prvních, který plnil úlohy "staženého středního útočníka" a v roce 1955 dal vůbec první hat-trick v zápase Poháru mistrů evropských zemí. V roce 1959 musel skončit hráčskou kariéru kvůli problémům se srdcem. Stejné potíže byly příčinou předčasného úmrtí 17. května 1967.

Péter Palotás (27 June 1929 – 17 May 1967), born as Péter Poteleczky, was a Hungarian footballer who played as a forward for MTK Budapest FC and Hungary. During the 1950s he was a fringe member of the team known as the "Mighty Magyars" and played alongside the likes of Ferenc Puskás, Zoltán Czibor, Sándor Kocsis, Nándor Hidegkuti and József Bozsik. Palotás was an early pioneer of the "deep lying centre-forward" role and in 1955 he scored the first ever hat-trick in a European Cup game. In 1959 he retired as a player due to a heart condition. The same condition led to his death on 17 May 1967.


Děj.

Sókratés potkává Ióna, který přichází z Asklépiových slavností, kde se zúčastnil soutěže rapsódů, kterou vyhrál. Sókratés se mu obdivuje, jak dokáže skvěle rozumět Homérovým myšlenkám, nejenom veršům. Ión přitakává, že snad nikdo nikdy nedokázal povědět tolik krásných myšlenek o Homérovi jako on.  Sókratés se jej ptá, jestli je znalcem jen Homéra nebo i Hésioda a Archilocha. Ión je ale znalcem pouze Homéra, protože to prý stačí. Sókratés se ptá, zdali nepíše Hésiodos také o věštectví jako Homér a zdali by lépe on poznal, v čem se jejich popisy věštectví liší nebo nějaký dobý věštec. Ión soudí, že dobrý věštec by to vyložil lépe. Sókratés se jej táže, proč tedy nestuduje i díla jiných básníků než Homéra když ti také píší o těch samých tématech. Ión tvrdí, že Homér o těchto věcech básní mnohem lépe a proto se zaměřuje na něj.  Sókratés mu klade otázku,zda znalec čísel umí poznat, jestli někdo o číslech mluví jen dobře nebo i špatně. Ión tvrdí, že ten který pozná obojí, i toho kdo mluví dobře i toho kdo mluví špatně. Takže ten, kdo pozná dobře mluvícího člověka, musí nutně poznat i špatně mluvícího člověka. Ión souhlasí. Takže když Ión tvrdí, že Homér mluví dobře, pak musí taky poznat ostatní básníky, kteří mluví špatně a tím pádem je znalec nejen Homéra ale i těch ostatních básníků.  Ióna ale zajímá, proč tedy nedokáže udržet pozornost ani přispět do diskuse když někdo mluví o jiném básníku, ale jakmile se někdo zmíní o Homérovi, hned má co by k tomu řekl. Sókratés mu vysvětluje, že to je tím, že nemluví o něm na základě odborného umění a vědění, protože odborné umění je vždy zaměřeno na celý obor a ten, kdo se v tom vyzná, pak má co říci jak k tomu co je uděláno správně, tak k tomu, co je uděláno špatně. Iónovi ale přijde divné, že jej tedy lidé chválí za to, jak mluví a tvrdí, že nejlépe ze všech přece umí mluvit o Homérovi. Sókratés to vysvětluje tak, že se nejedná o nějakou rozumovou odbornou znalost, nýbrž že jde o umění od boha a díky takovéto boží působnosti pak básnící dokáží udělat díla, kterým se každý obdivuje, aniž by sami básníci jiným rozuměli, neboť bůh jim rozum odňal, když do nich vložil schopnost konání takového krásného díla.  Takové vysvětlení se Iónovi velmi líbilo a ihned se s ním ztotožnil, a že tedy opravdu jsou básníci jacísi tlumočitelé bohů. Sókratés míní, že pak tedy on jako rapsód musí být tlumočník tlumočníka bohů. S tím Ión souhlasí. Sókrata zajímá, jestlipak tedy u sebe při přednášení těch řečí nemá pocit jako kdyby ty věci, o kterých vypráví, prožil. Ión souhlasí, že naprosto takové stavy zažívá při přednesu a že je pak také u svých posluchačů pozoruje. Sókratés tedy řadí posluchače na konec tohoto řetězce, přes nějž se tato božská díla pohybují, a každý pak věnuje pozornost jen tomu, co jej tak ovlivnilo a tak také Ión je účastný pouze věcí týkajících se Homéra, protože skrze Homéra jej bůh ovlivnil, stejně tak jako Homér skrze něj ovlivňuje jeho posluchače a ti účastni toho, jsou v takovém božském šílenství.  Ión uznává, že tak to asi bude, ale nezdá se mu, že by byl přímo v nějakém šílenství, když tyto řeči pronáší. Sókratés slíbí, že jej přesvědčí, ale nejprve chce vědět, zdali vyprávět umí o všem, co se týká Homéra, i o tom, co neví, ale Homér věděl. Ióna velmi zajímá, co to je za věc kterou on neví. Sókratés dává příklad, kde Homér popisuje jak Nestór radí svému synu, co se týče vozatajských závodů. Zdalisi Ión myslí, jestli by on lépe rozuměl této části nebo zkušený vozataj? Ión uznává, že určitě vozataj. Každý rozumí nějakému umění a každé to umění je o něčem jiném, takže ten kdo mu rozumí, pak nerozumí zase umění jinému. Z toho plyne, že té části, kde se mluví o umění vozatajském, určitě bude lépe rozumět vozataj než rapsód. A to platí i pro části, které náleží například lékařství, rybářství nebo věštění, na všech těchto místech bude básni spíše rozumět ten, kdo rozumí danému umění, než rapsód který báseň přednáší. Ión uznává, že má Sókratés pravdu.  Když takto ukázal Iónovi místa, kde jiní rozumí básni více než rapsód, požádá jej, aby mu ukázal, které části jsou zase taková, že jim nejlépe rozumí rapsód. Ión tvrdí, že všechny. To ale Sókratés nechápe, vždyť sám Ión uznal, že jeho umění se liší od umění vozatajského, lékařského a rybářského a částem, které jsou těmto uměním věnována, tedy nemůže nejlépe rozumět on nýbrž ti znalí těchto umění. Pak ale nemůže ani jako rapsód nejlépe rozumět celé básni když nejlépe nerozumí mnoha jejím částem. Ión si však myslí, že umění rapsódů spočívá v tom, že nejlépe poznají, pro jakého člověka se hodí jaká řeč.Sókratés hned dokazuje že, tomu tak není, protože řeč, která se hodí posádce lodi, musí nejlépe spadat do umění kormidelnického, stejně tak řeč určená nemocnému, by měla být jistě založena na vědě lékařské a ne vědě rapsódů.  Ale u věcí týkajících se toho, co by měl říci vojevůdce vojsku před bitvou, soudí, že to by rapsód zvládl nejlépe. Tomu se Sókratés velmi podivil, je tedy Ión vojevůdcem? Ión říká, že ne ale, že o tomto by zřejmě dokázal dobře mluvit. Když ale pro řeči před bitvou je již umění vojevůdcovské, umění rapsódské to už býti nemůže. Ión soudí, že ten, kdo je dobrým rapsódem, je určitě i dobrým vojevůdcem. Sókrata zajímá, jestli si o sobě myslí, že je nejlepším z Hellénských rapsódů a když dostane na toto kladnou odpověď, ptá se, jestli je tedy i nejlepším vojevůdcem z Hellénů. Zde si také Ión myslí, že tomu tak je a že se to naučil z Homérových básní. To donutilo Sókrata k zamyšlení se, proč tedy se rozhodl být rapsódem a ne vojevůdcem? Myslí si snad, že rapsódů je více potřeba než vojevůdců? Ión říká, že je to proto, že jeho obec nepotřebuje vojevůdců neboť je pod nadvládou obce Athénské a obce jako Athény a obec Lakedamonská by si jej za vojevůdce nezvolily. Sókratés mu ale připomíná, že opakovaně si Athény zvolily jako vojevůdce cizince.  A hned ještě kárá Ióna za to, že mu slíbil,že mu ukáže kterých věcí je znalcem u Homéra a nakonec se ukáže, že je vlastně znalcem vojevůdcovství.Pokud se tedy považuje za odborníka a znalce Homéra, pak by měl uvést čeho je znalcem, protože jinak je podvodník.Ale jestli je posedlý božskou šíleností, s níž přednáší Homérovy básně a chválí Homéra, pak že je sám božským.  Ión myslí, že je mnohem krásnější být božský než znalý a že je tedy božským a nikoliv znalým vychovatelem ve věcech Homéra.

Ión () je Platónův dialog o Sókratově rozhovoru s rapsódem Iónem o tom, zda je Iónova schopnost recitovat Homéra důsledkem jeho odborné znalosti nebo božského vnuknutí. Spolu s dialogy s Hippiem a Faidrem tvoří tento dialog jednotný celek s názvem Dialogy o kráse.

In Plato's Ion (; ) Socrates discusses with the titular character, a professional rhapsode who also lectures on Homer, the question of whether the rhapsode, a performer of poetry, gives his performance on account of his skill and knowledge or by virtue of divine possession. It is one of the shortest of Plato's dialogues.


Děj.

Příběh začíná v roce 1971. Mladá Delphine vyrůstá na rodinném statku v regionu Limousin, kde udržuje utajený poměr s místní dívkou. Ta se však rozhodne provdat, Delphine proto odjíždí do Paříže, aby zde začala nový život. Krátce poté se náhodně na ulici seznamuje se skupinou feministek, které na univerzitě pořádají různé protestní akce. Delphine se k nim připojí a seznamuje se tak s Carole, která je učitelkou španělštiny. Všechny společně organizují akce na podporu práva na potrat a kontrolu porodnosti a Delphine s Carole se do sebe zamilují. Přestože Carole žije s Manuelem, levicovým radikálem. Když se Delphine dozví, že její otec je po infarktu nehybný, musí se vrátit na statek pomáhat matce. Carole se rozhodne opustit definitivně Manuela a vydá se přes léto za Delphine. Carole zde nachází naprosto odlišný, konzervativní svět, ve kterém musejí svůj vztah před okolím tajit. Ve chvíli, kdy se matka o jejich intimním vztahu dozví, Carole musí odjet. Delphine se rozhodne opustit statek s ní, ale nakonec zůstává a s Carole se rozcházejí.  Do kontaktu se opět dostanou až po několika letech v roce 1976, kdy Carole pracuje jako lékařka, která se zaměřuje na potraty, a žije se ženou. Obdržela od Delphine dopis, ve kterém jí píše, že konečně našla sílu opustit rodinnou farmu a začít sama.

Okolnosti vzniku filmu.

Ve scéně, kdy skupina feministek osvobodí homosexuála z psychiatrické léčebny, se Catherine Corsini inspirovala skutečnou akcí Front homosexuel d'action révolutionnaire, která takto osvobodila léčeného mladíka v Itálii.  Film byl natáčen v Paříži a v regionu Limousin (departementy Haute-Vienne a Creuse).  Starosta obce Camaret-sur-Aigues Philippe de Beauregard (FN) rozhodl o zákazu vylepování filmového plakátu v obci, neboť film prý obsahuje množství scén, které mohou uvést ve zmatek mladé publikum.

Léto ("La Belle Saison") je francouzský hraný film z roku 2015, který režírovala Catherine Corsini podle vlastního scénáře. Film popisuje milostný vztah dívky z tradičního venkova a radikální feministky z Paříže na počátku 70. let. Snímek byl v ČR uveden v roce 2016 na filmovém festivalu Febiofest.

Summertime (original title: La Belle Saison) is a 2015 French-Belgian romantic drama film directed by Catherine Corsini, co-written with Laurette Polmanss. The film stars Cécile de France, Izïa Higelin and Noémie Lvovsky. It premiered at the Locarno International Film Festival, where it won the Variety Piazza Grande Award.


Mládí a vzdělání.

Narodil se v lednu 1966 v Záhřebu, tehdejší metropoli jedné ze svazových jugoslávských republik – Socialistické republice Chorvatsko, do rodiny Đurđeho a Dany Oreškovićových. Dva roky po narození přesídlil s rodiči do ontarijského Hamiltonu v Kanadě. Obor chemie zakončil v roce 1989 na McMasterově univerzitě. O dva roky později absolvoval na stejné vysoké škole studijní program Master of Business Administration (MBA) v oborech finance a informační systémy.

Předseda vlády.

Parlamentní volby v listopadu 2015 přinesly patovou situaci, kdy žádná ze stran nezískala v jednokomorovém parlamentu (Saboru) většinu 76 ze 151 poslanců a ani koaliční jednání nevedla k ustavení funkčního spojenectví.  Opakování voleb zabránila dohoda zveřejněná 23. prosince 2015, v níž přistoupila vítězná Vlastenecká koalice (59 mandátů), vedená konzervativním Chorvatským demokratickým společenstvím (HDZ), na shodu s proreformním Mostem (Most nezavisnih lista, 19 mandátů). Nově sestavený kabinet v čele s nestranickým premiérem měl za cíl zahájit reformy, které by do země přitáhly investice a snížily státní dluh.  Téhož dne, 23. prosince, prezidentka Kolinda Grabarová Kitarovićová oznámila, že jí nominant na premiéra Orešković doručil pověření 78 poslanců, v jehož důsledku se jej rozhodla jmenovat a pověřit sestavením kabinetu. Poslední možný den 30denní lhůty, 22. ledna 2016, získala Oreškovićova vláda důvěru parlamentu, když ji podpořilo 83 poslanců, 61 se vyslovilo proti a 5 se zdrželo. Vedle nestraníků byla složena ze dvou koaličních partnerů HDZ a Mostu v poměru 12:5:5 (HDZ:Most:nestraníci). Již šest dní po jmenování rezignoval ministr válečných veteránů Mijo Crnoja, kterého nahradil Tomo Medved.

Soukromý život.

Orešković se oženil se Sanjou Dujmovićovou Oreškovićovou, ženou v domácnosti, s níž má dvě dcery a dva syny. Vlastní chorvatské i kanadské občanství. Z Kanady se do rodné země vrátil v roce 2009. Terčem vtipů na sociálních sítích, i kritiky komentátorů, se stala jeho ne zcela moderní chorvatština s přízvukem.

Tihomir „Tim“ Orešković (výslovnost: ; narozený 1. ledna 1966 Záhřeb) je chorvatsko-kanadský podnikatel a politik, mezi lednem až říjnem 2016 předseda vlády Chorvatska. Představoval první bezpartijní osobu v tomto úřadu i první, která většinu předchozího života strávila v zahraničí.  Před nástupem do funkce působil postupně jako ředitel a předseda dozorčí rady farmaceutické společnosti Pliva, šéf finančního hospodaření izraelského farmaceutického koncernu Teva Pharmaceutical Industries pro Evropu a vedl finanční oddělení jejího celosvětového obchodování s generiky. Profesní kariéru zahájil v roce 1992 v témže oboru u firmy Eli Lilly and Company.

Tihomir "Tim" Orešković (; born 1 January 1966) is a Croatian Canadian businessman who was Prime Minister of Croatia from January to October 2016.  Born in Zagreb, Orešković emigrated to Canada at a young age and spent most of his life there. He studied at McMaster University and graduated with a B.Sc. in chemistry in 1989 and an MBA in finance and information systems in 1991. Before taking office as Prime Minister, Orešković served as CEO and Chairman of the Supervisory Board of Croatian pharmaceutical giant Pliva, as head of European financial management for Israeli Teva Pharmaceutical Industries, and as Chief Financial Officer for Teva's division of global generics.  In the aftermath of a parliamentary election held on 8 November 2015 where no party secured enough seats necessary to form government, and the ensuing 76 days of negotiations, Orešković was named as a technocratic non-partisan compromise for the post of Prime Minister by the Croatian Democratic Union (HDZ) and the coalition Bridge of Independent Lists (Most) on 23 December 2015. He was formally named Prime Minister-designate on the same day by President Kolinda Grabar-Kitarović. Orešković formed the 13th Croatian Government, made up of two deputy prime ministers and 20 ministers on 22 January 2016.  As Prime Minister, Orešković introduced fiscal controls aimed at reducing public expenditures and lower the public debt and deficit. However, his government was marked by tense relations between the two governing parties, with political maneuvering behind the scenes resulting in a government crisis in May of 2016. Contrary to expectations that he would take direction from HDZ, the new Prime Minister showed his independence going against HDZ recommendations on several occasions. On June 16, 2016, the HDZ introduced a vote of no-confidence, which brought the government down and early parliamentary elections were called for September. Although Orešković initially considered running for re-election as a candidate of Most, he returned to the private sector. On 19 October 2016, Orešković was succeeded by the new Prime Minister, Andrej Plenković from the HDZ.


Život.

Technice rytí se vyučil v dílně proslulého boloňského malíře a zlatníka Francesca Raibolini zvaného Francia. První datovaný grafický list Raimondiho "Pyramus a Thisbe" pochází z roku 1505, ale předcházela mu řada nedatovaných rytin. Předpokládá se, že s dílem Albrechta Dürera se seznámil roku 1506, kdy Dürer navštívil Bolognu, nebo letech 1507-1508, kdy Raimondi podnikl cestu do Benátek. Ještě před rokem 1510 se musel setkat s Raffaelem, který byl nadšen Raimondiho rytinou podle Michelangelovy kresby kopírované ve Florencii. Roku 1511 se odstěhoval do Říma a jeho spolupráce s Raffaelem trvala až do malířovy smrti roku 1520. Oba založili tiskařskou dílnu, kde brzy vznikla Raimondiho rytecká škola. Jeho nejznámějšími žáky byli Marco Dente (Marco da Ravenna), Giovanni Jacopo Caraglio and Agostino de Musi (Agostino Veneziano).  Kolem roku 1524 byl krátce vězněn papežem Klementem VII. za to, že vytvořil kolekci erotických rytin "I Modi" podle kreseb Giulia Romana, ke kterým napsal Pietro Aretino "Sonetti Lussuriosi". V té době vytvořil také svůj jediný rytý portrét, "Podobizna Aretinova". Dílna reprodukovala Rafaelovy kresby i po malířově smrti a zanikla při vyplenění města roku 1527, kdy Raimondi musel vyplatit Španělům vysoké výkupné, přišel o veškerý majetek a musel ožebračen uprchnout. Jeho osudy v posledních letech života nejsou přesněji známé, ale předpokládá se, že zemřel před rokem 1534 v Bologni. Díla po roce 1527 již nelze bezpečně datovat.

Dílo.

V letech 1505-1511 vytvářel především originální rytiny podle vlastních předloh, často s využitím motivů z velmi populárních grafických listů Albrechta Dürera, které byly v Itálii hojně rozšířeny. V letech 1506-1510 kopíroval jeho dřevořezy ze "Života Panny Marie", včetně Dürerova monogramu AD. Dürer si stěžoval u benátské vlády a dosáhl ochrany své signatury v teritoriu Benátek, ale nikoli kompozic. Je známo asi 80 Raimondiho rytin z tohoto období.  Po odchodu do Říma se více specializoval na rytecké kopie kreseb a obrazů jiných mistrů. Kopíroval Dürerovy "Malé Pašije", předlohy Lucase van Leyden (309-358 rytin dle obou umělců) a zejména kresby Raffaela. V letech 1515-1520 byl mezi Raffaelem a Raimondim blízký a přátelský vztah. Nejlepší Raimondiho rytiny vznikly v letech 1513-1515, kdy kopíroval Raffaelovy předlohy k segmentovým freskám. V letech 1515-1516 vytvořil rytinu podle Raffaelovy kresby "Paridův soud", která se později stala předlohou ke známému Manetovu obrazu "Snídaně v trávě".  Přestože Raimondi je autorem rozsáhlého grafického díla podle cizích vzorů, zachovalo se i jeho dílo kreslířské, které se datuje již od jeho raných let a jemuž se věnoval po celý život. Jeho figurální motivy jsou často přejímané z antické tradice. Raimondi byl stejně zručným kreslířem jako Raffael nebo Leonardo da Vinci. Dobře modeloval figury čistým a střízlivým stylem a byl prvním rytcem, který vynechával detaily ve prospěch celku. Vytvořil kolem 600 grafických listů, z nichž jsou nejvíce ceněny Adam a Eva, Madona s odhalenou paží, Vraždění neviňátek, Mor, Paridův soud. Raimondi tak spoluvytvářel v Boloni a později v Římě umělecké prostředí prvních desetiletí šestnáctého století. Jeho zásluhou vešly v obecnou známost myšlenky a kresby Raffaela.

Marcantonio Raimondi označovaný i jen jako Marcantonio (asi 1480, Argine – před r. 1534, Bologna) byl italský renesanční grafik a kreslíř. Byl prvním známým rytcem, jehož dílo sestává hlavně z tisků kopií obrazů. Je tak důležitou postavou v dějinách reprodukčního tisku. Také systematizoval techniku mědirytiny, která se pak rozšířila v Itálii a po Evropě.

Marcantonio Raimondi, often called simply Marcantonio (c. 1470/82 – c. 1534), was an Italian engraver, known for being the first important printmaker whose body of work consists largely of prints copying paintings. He is therefore a key figure in the rise of the reproductive print. He also systematized a technique of engraving that became dominant in Italy and elsewhere. His collaboration with Raphael greatly helped his career, and he continued to exploit Raphael's works after the painter's death in 1520, playing a large part in spreading High Renaissance styles across Europe. Much of the biographical information we have comes from his life, the only one of a printmaker, in Vasari's "Lives of the Artists". He is attributed with around 300 engravings. After years of great success, his career ran into trouble in the mid-1520s; he was imprisoned for a time in Rome over his role in the series of erotic prints "I Modi", and then, according to Vasari, lost all his money in the Sack of Rome in 1527, after which none of his work can be securely dated.


Život a dílo.

Po studiích získal za své dílo "Pēdējie stari" "(Poslední paprsky)" možnost jet na zahraniční služební cestu a v roce 1898 se spolu s Janisem Rozentālsem a Jānisem Valtersem vydal do Německa, poté do Francie a Rakouska-Uherska. Po návratu (1899) se usadil v Rize, dával soukromé hodiny a tvořil. Po ruské revoluci (1905) se Purvītis vydal v roce 1906 do Revelu (nyní Tallinnu) a stal se učitelem kreslení na místní reálné škole. V této době se v jeho díle poprvé objevily městské motivy: "Rēvele miglā (Revel v mlze)".  Vyučoval malířství na Městské umělecké škole v Rize (1909–1915). Po začátku první světové války byla škola v roce 1915 přesunuta do Petrohradu a v roce 1916 zrušena. Roku 1913 se stal akademikem petrohradské Akademie umění. Po ruské revoluci (1917) se Purvītis vydal na léčení do Norska, kde v Oslu uspořádal svou první samostatnou výstavu. V roce 1918 se vrátil do Rigy okupované Německem. Ještě před koncem lotyšské osvobozenecké války byl v roce 1919 jmenován ředitelem Uměleckého muzea města Rigy (1919–1940). Během tohoto období rozšířil sbírku muzea o 651 děl, z nichž přibližně dvě třetiny exponátů byla umělecká díla lotyšských umělců. Prostory muzea se pronajímaly umělcům a uměleckým skupinám, v muzeu se konalo 180 výstav. Byl též prvním rektorem Lotyšské akademie umění (1919–1934). Vedl vlastní ateliér krajinomalby (1921–1944), učil také na fakultě architektury Lotyšské univerzity (1919–1940). V tomto období zorganizoval mnoho výstav lotyšského umění v evropských městech.  Po okupaci Lotyšska v roce 1940 byl odvolán z funkce ředitele muzea. V roce 1942 uspořádal svou poslední výstavu v Rize. V roce 1944 emigroval do Německa, kde o rok později zemřel. Roku 1994 byly jeho ostatky převezeny do Rigy.

Ocenění.

V roce 1900 získal bronzovou medaili na Světové výstavě v Paříži, o rok později zlatou medaili na výstavě secese v Mnichově (1901). Obdržel nejvyšší lotyšské státní vyznamenání Řád tří hvězd (řád 3. stupně v roce 1926, řád 2. stupně v roce 1928, Kříž uznání - řád 1. stupně v roce 1938), ale i státní vyznamenání švédské, norské, finské, estonské, litevské, polské a dánské.

Vilhelms Purvītis (3. březen 1872, Zaube, Livonská gubernie, Ruské impérium (nyní Lotyšsko) – 14. leden 1945, Bad Nauheim) byl lotyšský malíř, považovaný za zakladatele lotyšské národní školy krajinomalby. Začínal jako realista, později se přiklonil k impresionismu.  Malířství vystudoval na Petrohradské akademii umění (1890–1897) a v ateliéru krajinomalby Archipa Ivanoviče Kuindžiho. Byl členem výtvarných sdružení "Rūķis", "Mir iskusstva" a "Kunstverein".

Vilhelms Purvītis (3 March 1872 in Zaube, Latvia – 14 January 1945 in Bad Nauheim, Germany) was a landscape painter and educator who founded the Latvian Academy of Art and was its rector from 1919 to 1934.


Životopisná data.

Carlo Crivelli se narodil do benátské rodiny malíře Jacoba Crivelliho, což dokládá dokument z roku 1444 nalezený ve farnosti San Moise (Benátky). Jeho mladším bratrem byl Vittore Crivelli (1440–1501), se kterým Carlo příležitostně spolupracoval v Marche. Existence Donata Crivelliho a Ridolfa dal Ricci jako dalších Carlových bratrů nebyla potvrzena. První malířskou zkušenost získal ještě jako chlapec v otcově dílně a snad i v benátské dílně Jacobello del Fiore (1370–1439). Potřebným technikám deskové malby se pravděpodobně vyučil až v muránské dílně Vivariniů, kde se přímo nebo nepřímo seznámil i s pracemi Francesca Squarcioneho. Zlomovým datem v jeho životě se stal rok 1457, kdy byl za únos a cizoložství s Tarsií Cortesovou, ženou námořníka, odsouzen na šest měsíců do benátského vězení. Po propuštění opustil Benátky (1458), kam se již nikdy nevrátil. Přes Padovu odešel do Dalmácie, kde nějaký čas působil v Zadaru (dnes Chorvatsko). Jeho pobyt je zde doložen v letech 1463 a 1465. Po návratu do Itálie žil v regionu Marche (od roku 1468) a to v městech Camerino a Ascoli Piceno (od roku 1473 natrvalo). V Ascoli Piceno se také oženil s Jolandou (?), s níž měl dceru a syna. Pravděpodobně v tomto městě také mezi roky 1495 a 1500 zemřel. Jeho žena pak vedla dlouhý spor o dědictví s Carlovým mladším bratrem Vittorem.

Umělecká tvorba.

Carlo Crivelli maloval výhradně temperou na dřevěnou desku, přestože se již v té době v Benátkách prosazovala olejomalba na plátně. V jeho dochované tvorbě nejsou doloženy žádné obrazy se světskou tematikou. Maloval převážně oltářní polyptychy, v té době již nemoderní, z nichž mnohé byly později rozděleny na jednotlivé desky a následně rozptýleny po obrazových galeriích v Evropě i v mimo ni. První signovanou a datovanou Crivelliho prací je polyptych pro kostel San Silvestro v Massa Fermana (1468).  Jedním z z později rozptýlených polyptychů byl i oltář s centrální deskou zobrazující "Madonu s dítětem" (tzv. Madona se svíčkou, dnes Pinacoteca di Brera, Milán) a se "sv. Petrem a Pavlem" a se "sv. Ansovinem" a "sv. Jeronýmem" (dnes Gallerie dell´Accademia, Benátky).. Obraz "Madona se svíčkou" byl původně středovou deskou tryptychu, který doprovázely další dvě řady deskových obrazů dnes rozptýlených po muzeích v Evropě a ve Spojené státech. Příčinou rozptýlení jednotlivých desek polyptychu, který objednal Bartolomeo di Angelo Consuli (kaplan katedrály v Camerinu), bylo těžké poškození města zemětřesením, včetně tamního dómu.  Krátce před malířovou smrtí vznikl obraz nazvaný "Korunovace Panny Marie" (1493, Pinacoteca di Brera, Milán), který představoval završení Crivelliho malířské tvorby. Na tomto deskovém obraze o rozměrech 225×255 cm Crivelli zobrazil vše typické pro jeho tvorbu, která v sobě zahrnovala byzantské i gotické prvky. Z byzantského umění to byl ornament s výjimečnou abstrakcí a z gotického umění malířova záliba v luxusních textiliích. Přitom barevnost obrazu zůstala vyvážená, nevzbuzující dojem nepřiměřené pestrosti. Přesto však v duchu Crivelliho malby pokračoval pouze jeho mladší bratr Vittore a Pietro Alemanno (1430–1498), jeho žák a pomocník. Carlo Crivelli byl také autorem řady drobných, bohatě zdobených obrazů s půvabnou Pannou Marií a Ježíškem. Crivelliho Madony se vyznačovaly zasněným výrazem tváře a štíhlýma rukama s dlouhými prsty, což upomínalo na náboženskou horlivost typickou pro pozdní gotiku. Téměř nikdy na těchto obrazech nechyběla dekorativní vyobrazení různých druhů ovoce (třešně, hrušky, granátová jablka) a zeleniny (dýně, okurky), stejně jako četné květiny, jež v sobě skrývaly křesťanskou symboliku. Tyto symbolika umožňovala divákovi připomenout to, co v polyptychu Crivelli maloval na oltářní křídla, predelu či horní nástavby – příběhy ze života a utrpení Ježíše Krista. A tak vyobrazené třešně připomínaly nebeskou slast, zatímco rudý karafiát upomínal na vřelou Kristovu lásku k Panně Marii, stejně jako na pozdější Kristovo utrpení.

Umělecko-historický význam díla Carla Crivelliho.

Ačkoliv se Carlo Crivelli vyučil v muránské malířské dílně Vivariniů, jeho styl měl blíže k umbrijskému malířství, jmenovitě k Pietro Peruginovi (1450–1523), a to pro realismus a zálibu v detailu. Pro původní poučení v Benátkách svědčí jen mimořádná barevnost jeho děl, takže byl považován za vynikajícího koloristu. Jeho styl byl kombinací pozdně gotické malby s nastupující ranou renesancí. Pro provinční charakter jeho maleb malíř po své smrti upadl do zapomnění. Byl znovu objeven v 19. století díky preraffaelistům, jmenovitě E. C. Burne-Jonesovi (1833–1898) a F. W. S. Burtonovi (1816–1900). Od nich vedla již přímá cesta k pozdější secesi.

Carlo Crivelli, podepisující se jako Carolus Crivellius Venetus (1430/35 Benátky – 1495/1500 Ascoli Piceno, Marche) byl italský raně renesanční malíř, jehož oltářní obrazy však vykazovaly ještě řadů charakteristik pozdně gotické malby. Po opuštění Benátek (1458) jeho malířský projev ustrnul a bez podstatnějších změn si jeho malba zachovala rysy žáka muránské malířské školy. Jeho umělecký projev měl blízko k Donatellově plastice první poloviny 15. století, takže jím malované postavy již neodpovídaly vkusu doby.

Carlo Crivelli (Venice c. 1430 – Ascoli Piceno 1495) was an Italian Renaissance painter of conservative Late Gothic decorative sensibility, who spent his early years in the Veneto, where he absorbed influences from the Vivarini, Squarcione and Mantegna. He left the Veneto by 1458 and spent most of the remainder of his career in the March of Ancona, where he developed a distinctive personal style that contrasts with that of his Venetian contemporary Giovanni Bellini.