Používané varianty jména.

Leo Birinski – příjmení po matce – zhruba od roku 1908 až do smrti jeho občanské i umělecké jméno. Leo Gottesmann – příjmení po otci – nejméně do roku 1906 je používal jako občanské jméno.  Různé pravopisné a jazykové varianty: Leo G. Birinski, Leo Birinsky, Lev G. Birinski, Lav Birinski, Birinszki Leó, Lev Birinszkij, Leon Birinski atd. V českém prostředí je znám pod poruštěným jménem Lev Birinskij. To patrně souvisí s marketingovou a vlasteneckou mystifikací pražského Národního divadla k české premiéře jeho hry "Mumraj" roku 1912. Tato satira na ruské poměry, napsaná německy židovským autorem žijícím ve Vídni, by patrně byla v českém Národním divadle neprůchodná, proto byl Birinski prohlášen za židovského autora píšícího rusky a jeho příjmení dostalo ruskou koncovku. Formulace „Rusky napsal Lev Birinskij“ na zdejší divadelní ceduli vstoupila do českých dějin divadla a jen velice obtížně se vyvracela, takže ještě na konci 20. století zde byl Birinski uváděn jako ruský autor.

Biografie.

Varianty místa a data narození.

Jeho původ je dost nejasný a existuje asi osm, někdy zcela protichůdných, verzí místa a data jeho narození. Podle českých pramenů se narodil roku 1885 v Kyjevě na Ukrajině. Podle německých a rakouských pramenů a podle "Velké židovské národní biografie", vydané v Czernowitz, se Birinski narodil v Bukovině – buď přímo v hlavním městě Czernowitz nebo v městečku Storozynetz, a to roku 1880 nebo 1884. Podle amerického filmového slovníku to bylo roku 1882 někde v Rusku. Jednoznačnou odpověď nedávají ani Birinského dobové osobní dokumenty. Ve vídeňských přihláškách k pobytu (zachovalo se jich 18 z let 1904 – 1921) zpočátku uváděl jako datum narození červenec 1884 a jako rodiště střídavě haličská městečka Borszczów nebo Skała. Dne 12. prosince 1914 Birinski náhle změnil identitu a až do definitivního odjezdu z Vídně uváděl jako datum narození 8. červen 1884 a jako rodiště městečko Lisjanka v Rusku (190 km jižně od Kyjeva, dnes Ukrajina). Při příjezdu do USA se imigračním úředníkům prokázal nikaragujským pasem a jako místo narození uvedl přístav Bluefields v Nikaragui. Který z těchto údajů je pravdivý, dnes nelze s jistotou určit, některé z nich však lze vyloučit. Židovské matriky z Czernowitz a z Borszczowa se zachovaly dodnes a podle nich se v těchto obcích prostě nenarodil. Nikaragujská identita vypadá exoticky, ale není věrohodná – roku 1921 odjel z Vídně do Berlína jakožto ukrajinský občan (což lze doložit). Nikaragujské doklady si zřejmě nějakým způsobem opatřil v Německu; jakým, to by byla jen spekulace. Podle rodinných souvislostí se jako Birinského nejpravděpodobnější rodiště jeví Lisjanka. Jeho otec Hersch (Hermann) Gottesmann pocházel z Borszczowa a byl obchodním zástupcem (v přihláškách k pobytu uváděl povolání „Agent“). Roku 1877 se v obci Počapincy (10 km od Lisjanky) oženil s Čarnou Birinskou (nebo Berinskou), dcerou pachtýře z Lisjanky. A v Lisjance se také narodil roku 1889 Leův mladší bratr Mordko. Tamější dobové matriky byly zničeny, takže tato hypotéza zůstane navždy nepotvrzená. Pokud se týče data narození, musíme věřit tomu, jež v souvislosti s Lisjankou uváděl on sám: 8. června 1884 (není však jasné, zda podle juliánského nebo gregoriánského kalendáře).  O důvodech náhlé změny jeho identity roku 1914 můžeme jen spekulovat. Pro život v Rakousku-Uhersku bylo určitě jednodušší vystupovat jako rakouský občan haličského původu – o tom zřejmě rakouské úřady přesvědčil, možná i díky haličskému původu otce Hermanna. Po vypuknutí první světové války mu však mohlo hrozit povolání do armády a začalo být výhodnější přiznat původ z Lisjanky. Tím se z něj stal občan nepřátelského státu s povoleným trvalým pobytem ve Vídni. Jde ovšem jen o hypotézu.  Osudy rodiny Gottesmannových v prvních letech jeho života můžeme odvozovat jen z nepřímých indicií. Z místa narození jeho mladšího bratra Mordka (1889) lze soudit, že rodina nejméně do konce 80. let zřejmě žila v Lisjance. Někdy před rokem 1900 se patrně přestěhovala do Czernowitz, kde se 1. ledna 1900 narodila jeho nejmladší sestra Hanna (Anna).

Vídeňské období.

Údaj o jeho příchodu do Vídně existuje ve dvou verzích. Podle dobového životopisu, uváděného českými prameny, se to stalo roku 1901. Podle přihlášek k pobytu bratra Mordka přesídlila rodina z Czernowitz do Vídně až v červenci 1904. A tyto údaje se zdají pravděpodobnější. Birinski později (roku 1940 při sčítání lidu v USA) uvedl, že absolvoval tři roky vysoké školy. Pokud je to pravda, musel před tím vystudovat gymnázium. A to by podle ruského modelu (např. v Kyjevě) ukončil asi roku 1902, podle rakouského modelu (např. v Czernowitz) asi roku 1903. Podle dostupných pramenů se zdá, že do Vídně přišel až po absolvování střední školy. Leo se zde přihlásil pod jménem Gottesmann a jako místo narození uvedl Borszczów v Haliči (otcovu rodnou a domovskou obec). Toto příjmení po otci používal nejméně do roku 1906. Nejstarší dokument, v němž se již prezentoval jménem po matce, tedy jako Birinski, je dopis odeslaný z Vídně roku 1908. Tomuto příjmení zůstal věrný až do smrti, pod ním také publikoval, občas ještě v pravopisné variantě Birinsky. Ve Vídni pracoval jako knihkupecký příručí (Handelskommi). Jeho stopa dočasně zmizela na konci roku 1906, kdy ještě pod jménem po otci odjel z Vídně „domů“ (můžeme se dohadovat, zda do Haliče či na Ukrajinu a zda právě v tomto období někde tam nestudoval na vysoké škole). Ve Vídni se znovu prokazatelně objevil v roce 1908, již jako Birinski. Rychle pronikl do tamních uměleckých kruhů, spřátelil se s významnými herci Hugem Thimigem a Josefem Kainzem, kteří mu pomáhali v začátcích jeho umělecké dráhy. Začal překládat a později se věnoval i vlastní dramatické tvorbě. Pro Kainze v posledním období jeho života zřejmě pracoval jako osobní tajemník a pečoval o něj i během jeho fatální nemoci až do Kainzovy smrti v září 1910. Podle přihlášek k pobytu Birinski v té době občas pobýval v Berlíně a v Mnichově, kde patrně navazoval další umělecké kontakty.  Z vídeňského období pocházejí jeho tři divadelní hry. Tragédie "Der Moloch" byla uvedena v lednu 1910 ve Vídni a ještě v témže roce vydána tiskem, nejprve na pokračování v berlínském měsíčníku Ost und West, posléze pak ve Vídni a v Berlíně dvakrát knižně. Prokazatelně byla uvedena i v Německu a dále v chorvatském a slovinském překladu. Do češtiny byla sice přeložena hned v roce 1910 Vincencem Červinkou, ale z uvedení pražským Národním divadlem nakonec z trochu záhadných důvodů sešlo. O tragédii "Raskolnikoff" podle Dostojevského "Zločinu a trestu" se sice rovněž psalo již v roce 1910, ale vydána byla asi až v roce 1912 v Mnichově, a to ve formě rozmnoženého strojopisu. Poprvé byla inscenována v dubnu 1913 v Geře (ve Vídni ji uvedli až roku 1917). Některé prameny ji přesto označují za prvotinu. Mimo autorovu domovinu byla v té době uvedena patrně pouze v Německu, Chorvatsku a ve Slovinsku. Český překlad vytvořila roku 2007 podle původního vydání Kateřina Bohadlová, v roce 2009 se uskutečnila česká premiéra. Nejúspěšnější hrou tohoto období se stala komedie – podle samotného autora tragikomedie – "Narrentanz". Uvedena byla 28. září 1912 současně v deseti městech. Vzápětí byla hra v Mnichově vydána knižně. Následovalo množství dalších inscenací v celé německojazyčné oblasti, v listopadu byla hra uvedena dokonce v německém divadle v New Yorku. Řadu překladů zahájilo české uvedení pod názvem "Mumraj" 1. října 1912 v pražském Národním divadle (překlad Vincenc Červinka), a to za účasti autora. Kromě češtiny lze prokázat existenci dobových překladů do polštiny, slovinštiny, maďarštiny, dánštiny, nizozemštiny a francouzštiny. Tisk se zmiňoval ještě o překladu do angličtiny, a dokonce do japonštiny – jejich existenci ani případné inscenace se však zatím prokázat nepodařilo. Kromě těchto tří her je Birinski podepsán ještě pod úpravou Nestroyovy frašky "Nur Ruhe!", která byla uvedena v lednu 1914 ve Vídni a obratem tamtéž vydána knižně (jediný dostupný výtisk vlastní Knihovna Kongresu ve Washingtonu). Oprávněnost uvádění Birinského jako spoluautora však zejména vídeňský kritik a satirik Karl Kraus nemilosrdně odmítl.  V březnu 1920 proběhla vídeňským tiskem zpráva o jeho sebevraždě a rozšířila se rychle i do zahraničí. Později se zjistilo, že šlo o fámu, která vznikla záměnou Birinského s jeho mladším jmenovcem (a snad také příbuzným z Haliče) Leonem Gottesmannem. Objevila se nějaká dementi, leč nebyla zřejmě dost důrazná, takže pro většinu encyklopedií Birinského život tehdy skončil. Díky tomu se jeho osobnost rozdělila na dvě slovníková hesla: Birinski – divadelník roku 1920 „zemřel“ a Birinski – filmař se ve 20. letech „z neznáma vynořil“. Skutečný Birinski však v dubnu 1921 definitivně opustil Vídeň a přesídlil do Berlína. A z Vídně odjížděl jako ukrajinský občan.

Německé období.

V Německu se patrně oženil s pianistkou židovského původu Felicií Aschkenasovou, narozenou zřejmě roku 1902 ve Varšavě. Pracoval již téměř výlučně pro film, napsal celou řadu scénářů, a dokonce spolupracoval s Paulem Lenim na režii známého filmu "Das Wachsfigurenkabinett" (1923 – 1924). Jeho prvním doloženým dílem z této doby byl scénář pro film "Tragödie der Liebe" (režie Joe May, 1922); podle některých pramenů šlo o první promítaný film, v němž si malou roli zahrála Marlene Dietrich. Během německého období se prokazatelně podílel na 13 filmových scénářích, některé z nich daly vzniknout významným filmům: "Varieté" (režie E. A. Dupont, 1925) nebo filmy Gennara Righelliho. Pro Righelliho měl psát scénář i k nerealizovanému projektu "Winnetou", kde měl titulní roli hrát Wilhelm Dieterle. Během berlínského pobytu napsal divadelní hru "Der heilige Teufel (Rasputin)", jež patrně nebyla nikdy uvedena a jejíž německý text se nepodařilo najít. Existuje pouze v pozdější anglické verzi, nalezené v USA.

Americké období.

Roku 1927 odešel do Spojených států. Podle imigračních seznamů přicestoval 16. září lodí RMS Berengaria společnosti Cunard Line, na niž nastoupil v Cherbourgu, do newyorského přístavu Ellis Island. Při vstupu do země se ze záhadných důvodů prokázal nikaragujským pasem (tedy i tamním občanstvím), v němž měl dokonce zapsáno jako místo svého narození nikaragujské město Bluefields a své první jméno ve tvaru „Leon“. Oficiálně přijel navštívit svého známého Simona Suttu (obchodník s kůžemi z Moskvy, který žil na Manhattanu). Pobyt, původně plánovaný na 6 měsíců, se protáhl až do jeho smrti, tedy na 24 let. Jeho manželka Felicia v doprovodu své matky přicestovala 28. října 1929 rovněž na Ellis Island, také s nikaragujským pasem a také na návštěvu Simona Sutty. O necelý měsíc později podala u vrchního soudu v Los Angeles žalobu o rozvod kvůli „manželovu krutému jednání“. Z pozdějších dokumentů vyplývá, že k rozvodu nakonec nedošlo. Podle imigračních seznamů opustil Birinski americký kontinent jen jednou, když roku 1936 navštívil asi na týden Havaj. Při návratu uvedl, že je rozvedený, židovskou národnost nahradil ruskou, jen nikaragujskému občanství zůstal věrný. A ze stejného pramene známe i jeho tehdejší trvalé bydliště: Hollywood, 3110 Hollyridge Drive. Dne 9. března 1937 odevzdal úřadům v Los Angeles tzv. Declaration of intention (prohlášení o záměru získat občanství USA), v níž kromě nikaragujské příslušnosti uvedl, že na území USA vstoupil s tímto cílem 7. května 1932 autem z Mexika. Při sčítání lidu roku 1940 uvedl nikaragujský původ, rodinný stav: ženatý, vzdělání: tři roky vysoké školy a povolání scenáristy ve filmovém studiu. S manželkou Felicií se zřejmě nerozvedl, ale nežili spolu. Felicia měla koncem 40. let trvalé bydliště prokazatelně v Buenos Aires v Argentině. A to je skoro vše, co je o Birinského americkém pobytu doloženo písemně; žádné významnější informace se nenašly ani v knihovně při Academy of Motion Picture Arts and Sciences, přestože „he worked on some major films“. Přestože ve všech úředních dokumentech, nalezených v USA, Birinski uváděl nikaragujský původ, pravděpodobnější je, že se narodil v ukrajinské Lisjance. Tuto verzi totiž podporují starší prameny a o Birinského původu z Ruska psal v nekrologu i jeho dobrý známý Paul Frank.  V USA pokračoval v práci autora filmových námětů, scenáristy a příležitostného režiséra. Prokazatelně se tam podílel na dvanácti scénářích a na osmi nerealizovaných projektech, u několika dalších filmů je jeho podíl nejistý. Jeho prvním americkým dílem se ihned zřejmě stala režie filmu "Das große Glück", což byla německojazyčná verze filmu "A Ship Comes In" z roku 1928. Další dva projekty, na nichž se podílel, se realizace nedočkaly. V pozůstalosti po Glorii Swanson se zachovaly různé verze scénáře pro nedokončený film "Queen Kelly". Jednu z verzí scénáře vytvořil mezi březnem a dubnem 1929 právě on sám. Druhým nerealizovaným projektem měl být film "The Bargain in the Kremlin", jehož scénář s „revolučním příběhem“ měl psát pro režiséra Paula Leniho. Některé z filmů patřily podle hollywoodské terminologie mezi tzv. „velké“: na příklad "Mata Hari" s Gretou Garbo nebo Mamoulianovy filmy "The Song of Songs" (s Marlene Dietrich) a "The Gay Desperado". V roce 1936 byl jeden film podle jeho scénáře natočen i ve Francii. On sám si ještě jednou vyzkoušel i filmovou režii v romanci "Flirtation" z roku 1934. Koncem roku 1936 proběhla tiskem zpráva, že MPAA v zájmu dobrých vztahů s Velkou Británií podle Haysova kodexu zastavuje práci na filmu "I Gave My Wife to the King" o aféře bývalého britského krále Edwarda VIII. a paní Wallis Simpsonové. S námětem jako první přišel právě Birinski. Posledním známým filmem podle Birinského námětu byla špionážní komedie "The Lady Has Plans" z roku 1942 s Paulette Goddard.  Dva z jeho filmů se staly předlohou pro stejnojmenné rozhlasové hry: roku 1937 to byl "The Song of Songs" a roku 1943 "The Lady Has Plans". Obě hry byly vysílány v síti CBS (Columbia) v rámci cyklu The Lux Radio Theatre a dodnes se v soukromé sbírce zachovaly jejich nahrávky.  Ve Spojených státech se věnoval i psaní divadelních her. V září 1932 si zaregistroval práva na hru "The Last Czarina", což zřejmě byla první anglická verze hry "Der heilige Teufel (Rasputin)", kterou si přivezl z Německa. Její pozdější verze s názvem "The Holy Devil (Rasputin)" se našla v pozůstalosti po novináři a spisovateli Hermanu Bernsteinovi (zemřel v srpnu 1935), který v textu provedl několik především jazykových úprav. Tato hra téměř jistě nebyla nikdy ani inscenována, ani vydána tiskem. Po celou první polovinu 30. let se v newyorském tisku objevovaly zmínky o dalších a dalších chystaných inscenacích Birinského her – pod rozmanitými názvy se však zřejmě skrýval pouze různě přepracovaný a do kulis španělské občanské války přesazený "Mumraj". K realizaci skoro jistě ani v jednom případě nedošlo. V lednu 1935 byla v broadwayském divadle Imperial Theatre uvedena jeho hra "Nowhere Bound" o lidech deportovaných z USA. Na repertoáru se udržela měsíc, bylo odehráno celkem 15 představení. On sám zde působil zároveň jako spoluproducent inscenace. V září 1944 pak následovala hra "The Day Will Come", uvedená v jiném broadwayském divadle National Theatre (dnes Nederlander Theater). Její děj se odehrával v Rusku během druhé světové války, klíčovou situací bylo setkání Adolfa Hitlera s Bludným Židem v opuštěné ruské vesnici. Odehráno bylo cca 20 představení. Kromě toho existují ještě zmínky o hrách "Clouds over the Continent" z roku 1937 nebo "Melodrama in D Minor" z roku 1943, jejich jevištní realizaci nebo vydání tiskem se však nepodařilo prokázat. Texty těchto her zatím nebyly nalezeny.  Poslední stopa po něm a jeho díle tedy pochází z roku 1944. Následujících sedm let jeho života je opět zahaleno mlhou. Podle dochovaného úmrtního listu Leo Birinski zemřel dne 23. října 1951 ve více méně chudinské nemocnici Lincoln Hospital v Bronxu. Úmrtní list poněkud atypicky neobsahuje téměř žádné údaje o zemřelém – pouze informaci, že mu bylo 50 let. Podle všech zjištění mu však v okamžiku smrti muselo být 67 let. A tak i ten poslední úřední dokument o jeho životě zakonzervoval záhadu či omyl zcela v duchu celého jeho životopisu. Pravděpodobně zemřel v bídě a zřejmě zcela osamělý (bez známých dědiců a bez kontaktů s příbuznými). Byl pohřben na newyorském městském hřbitově Potter´s Field na ostrově Hart Island v hromadném hrobu („plot 45, section 2, no. 14“). Paul Frank v nekrologu, otištěném v prosinci 1951 v newyorském německojazyčném týdeníku Aufbau, píše, že Birinski zemřel na mozkovou mrtvici ve věku 69 let, a potvrzuje, že poslední období života strávil v bídě. Tento nekrolog se zřejmě stal zdrojem informací pro „Doylův slovník“. Roku 2009 se podařilo najít Birinského příbuzné, žijící v Izraeli a v USA.

Dílo.

Rozhlasové hry.

Nahrávky dvou rozhlasových her se dodnes zachovaly v soukromé sbírce.

Leo Birinski (patrně 8. června 1884 Lisjanka, Ukrajina, Ruské impérium – 23. října 1951 Bronx, New York City, USA) byl dramatik, filmový scenárista a režisér židovského původu. Působil v Rakousku, Německu a v USA. Jako dramatik dosáhl největší popularity v Evropě v letech 1910 – 1917, pak byl postupně zapomenut. Od 20. do 40. let 20. století pracoval především jako scenárista pro film, nejprve německý, později americký. V USA se však vrátil i k psaní divadelních her. Psal německy, později v USA anglicky.  Znovuobjevení českých překladů Birinského her v 60. a pak v 70. letech 20. století v českých antikvariátech podnítilo vznik nových inscenací v Rakousku, v tehdejším Československu, Jugoslávii a Maďarsku. Probudilo však i zájem o jeho životní osudy. Do současnosti se totiž o jeho životě zachovalo jen minimum běžně dostupných informací. Navíc kolem osoby Birinského vždy vznikaly nejrůznější legendy a fámy, jejichž šíření patrně sám podporoval. Například fáma o jeho sebevraždě v roce 1920 dokonce z novinových nekrologů vstoupila i do encyklopedií.

Leo Birinski (June 8, 1884 – October 23, 1951) was a playwright, screenwriter and director. He worked in Austria-Hungary, Germany and in the United States. As a playwright in Europe he gained his biggest popularity in 1910 – 1917, then he was forgotten. From the 1920s to 1940s he worked mainly as a screenwriter, first in Germany, later in the United States, to which he emigrated in September 1927. In the United States he returned to writing the stage plays. He was writing in German and later on in the United States, in English. Until recently, only a minimal amount of information about his life was available. In addition there were many legends and rumours concerning Birinski's person, some of them even spread by himself. For example, the false report of his "suicide" in 1920 even found its way from the newspaper obituaries into encyclopedias.


Život.

Napoleon František prožil první část života jako vytoužený korunní princ francouzského císaře, tu druhou pak jako obtížný vnuk císaře rakouského.

Rodiče.

Když se Napoleon I. stal francouzským císařem, byl na vrcholu své slávy. Dobře si však uvědomoval, že potřebuje dědice, kterého mu jeho manželka císařovna Josefína, ač z prvního manželství děti měla, porodit už nemůže. Z toho důvodu bylo nutné připravit císařův rozvod a francouzští agenti se začali poohlížet po vhodné nevěstě, která by císaři nejen porodila syna, ale také přinesla jeho domu vznešený původ. Poté, co ztroskotaly námluvy s ruskou velkokněžnou, byla navržena arcivévodkyně Marie Luisa z císařského rodu habsbursko-lotrinského, dcera rakouského císaře Františka I. Rakouská vojska už několikrát podlehla Napoleonově "Grande Armée", proto se rakouský císař, podporovaný kancléřem Metternichem, považovaným za původce připravovaného sňatku, rozhodl svou dceru za Korsičana provdat. Sňatek Marie Luisy a Napoleona I. se uskutečnil 1. dubna 1810 v Louvru.

Malý římský král.

Porodní bolesti zastihly Marii Luisu při procházce s manželem v zahradách Tuilerií, večer 19. března 1811. Ihned se dostavilo 22 slavnostně oblečených šlechticů atd. (např. strýc Marie Luisy arcivévoda Ludvík), kteří čekali na narození dítěte v předpokoji a posléze měli potvrdit, že dítě nebylo podvrženo. Porod byl komplikovaný, protože dítě leželo v děloze napříč a matka sužovaná bolestmi se obávala, že bude obětována za dítě. Nakonec přišel 20. března 1811 krátce po deváté hodině na svět porodnickými kleštěmi chlapec, který nejevil známky života. Naštěstí začalo dítě po pár minutách v náručí doktora Corvisarta křičet. Na počest narození syna a následníka trůnu byla vypáleno 101 dělových salv. Ještě téhož večera byl chlapec pokřtěn na Napoleona Františka Karla Josefa. Slavnostní křest se konal o šest týdnů později. Otec udělil při narození malému Napoleonovi titul "král římský" a císař František Řád svatého Štěpána.

Na císařském dvoře.

Po porážce Napoleona I. a po jeho internaci na ostrově Elba se Marie Luisa podrobila žádosti svého otce Františka I. a svého manžela na Elbu nenásledovala. V květnu 1814 přijela i se synem do Vídně. Rozhodnutím Vídeňského kongresu se Marie Luisa stala vévodkyní italských států Parmy, Piacenzy a Guastally, kam odcestovala a svého čtyřletého syna nechala ve Vídni, aby se o něj staral jeho děd František I. Pod dohledem knížete Metternicha se z něj měl stát správný Rakušan. Jeho matka se znovu vdala, měla další děti a se synem se stýkala zřídka. Napoleonovi II. nebylo dovoleno, aby za matkou jezdil, i když by mu pobyt na jihu dělal dobře – od dětství měl plicní problémy. Napoleon II. umřel 22. července 1832 ve věku 21 let na tuberkulózu.  Na Vídeňském kongresu se evropské velmoci usnesly, že Napoleon II. nesmí užívat titul král římský a ani titul princ z Parmy. V roce 1816 bylo po intervenci jeho matky vytvořeno Zákupské vévodství, aby Napoleon II., mohl užívat titul vévoda zákupský. Zákupské vévodství bylo pro něj vytvořeno z panství Zákupy a zaniklo jeho smrtí roku 1832. V roce 1847 formálně převzal panství zpátky císař Ferdinand I. (jako český král Ferdinand V., zvaný Dobrotivý), který ho používal jako letní sídlo. Napoleon II se během svého krátkého života do Zákup nikdy nepodíval. Na jeho památku byl po něm pojmenován na tamním náměstí před rokem 1939 postavený velký hotel.

Napoleon František Josef Karel Bonaparte ( "Napoléon-François-Joseph-Charles Bonaparte", 20. březen 1811 Paříž – 22. červenec 1832 Vídeň) byl jediný legitimní syn francouzského císaře Napoleona I., který se měl stát jeho nástupcem jako Napoleon II. Při narození dostal titul římský král ("roi de Rome"), po otcově abdikaci byl pak nazýván princem z Parmy (1814–17). Zemřel ve Vídni jako vévoda zákupský (od roku 1818) na tuberkulózu hrtanu. Roku 1940 nechal Adolf Hitler přemístit sarkofág s jeho tělem do pařížské Invalidovny a pohřbít vedle jeho otce Napoleona I. Hitler si chtěl tímto činem získat sympatie Francouzů. Napoleon II. měl v Čechách přezdívku Orlík (francouzsky: l’Aiglon = syn orla), kterou však získal posmrtně.

Napoléon François Joseph Charles Bonaparte (20 March 181122 July 1832), Prince Imperial, , known in the Austrian court as Franz from 1814 onward, Duke of Reichstadt from 1818, was the son of Napoleon I, Emperor of the French, and his second wife, Archduchess Marie Louise of Austria.  At the time of his birth, by Title III, article 9 of the French Constitution, he was Prince Imperial, but he was also known from birth as the King of Rome, which Napoleon I declared was the courtesy title of the heir apparent. His nickname of L'Aiglon ("the Eaglet") was awarded posthumously and was popularized by the Edmond Rostand play, "L'Aiglon".  When Napoleon I tried to abdicate on 4 April 1814, he said that his son would rule as emperor. However, the coalition victors refused to acknowledge his son as successor, and Napoleon I was forced to abdicate unconditionally some days later. Although Napoleon II never actually ruled France, he was briefly the titular Emperor of the French in 1815 after the second fall of his father. When his cousin Louis-Napoléon Bonaparte became the next emperor by founding the Second French Empire in 1852, he called himself Napoleon III to acknowledge Napoleon II and his brief reign.


Souhlásky.

Wylieho schéma přepisuje tibetské znaky následovně:  Poslední písmeno abecedy, nulová souhláska ཨ, se nepřepisuje. Její přítomnost lze jednoznačně poznat z výskytu slabiky, která začíná samohláskou.  Shluky souhlásek uvnitř tibetské slabiky lze reprezentovat pomocí písmen připojených před nebo za "kmenové písmeno." Výklad je jednoznačný, pokud známe pravidla tibetského pravopisu. Výjimkou je řetězec "gy-", který se může objevit s předponou "g" nebo s příponou "y". Wylieho schéma zabraňuje chybné interpretaci vložením tečky (".") mezi předponu "g" a počáteční "y". Např. གྱང "stěna" je "gyang", zatímco གཡང་ "rokle" je "g.yang".

Samohlásky.

Čtyři znaménka samohlásek (zde aplikovaná na tiché písmeno ཨ) se přepisují:  Jestliže slabika nemá explicitně vyznačenou samohlásku, vkládá se písmeno "a", protože samohláska "a" je implicitně v tibetských písmenech obsažena (např. ཨ་ = "a").

Velká písmena.

Mnohé starší systémy transliterace tibetštiny zahrnovaly pravidla pro používání velkých písmen. Velkým písmenem se nepsalo první písmeno slova, ale kmenové písmeno, jestliže první písmeno byla připojená souhláska. Tibetské slovníky se řadí podle kmenových písmen a prefixy se často ani nevyslovují, takže znalost kmenové souhlásky může pomoci s výslovností. Tato pravidla ale byla často aplikována nedůsledně a často pouze v případě, že dané slovo by začínalo velkým písmenem podle pravidel běžných v latince (tj. na začátku věty). Protože vnitřní velká písmena byla příliš těžkopádná, jejich přínos ke správné výslovnosti omezený a pravděpodobně nadbytečný pro uživatele schopného používat tibetský slovník, Wylie stanovil, že pokud má slovo začínat velkým písmenem, bude jím skutečně začínat, jak je to zvykem v západních jazycích. Takže např. tibetská buddhistická škola Kagjü se píše "Bka' rgyud", nikoli "bKa' rgyud".

Wylieho transliterační schéma je metoda přepisu tibetského písma do latinky s pomocí znaků dostupných na anglické klávesnici. Jméno jí dal Turrell Wylie, jenž toto schéma upravil v roce 1959. Následovně se z něj stala standardní metoda v pracích o tibetštině, zejména ve Spojených státech.  Obvyklé dilema při přepisu cizích písem mezi transkripcí (snaží se adekvátně zachycovat původní hlásky) a transliterací (snaží se zachovat informaci o původním pravopisu) je v případě tibetštiny obzvláště silné, protože tibetština patří k jazykům, kde je pravopis od výslovnosti velmi vzdálen. Tibetský pravopis se ustálil v 11. století, zatímco výslovnost se dále vyvíjela.  Starší metody přepisu tibetského písma se pohybovaly někde mezi transkripcí a transliterací, což ale znamenalo, že ani jeden z uvedených cílů nebyl splněn dobře. Wylieho transliterace precizně zachycuje tibetský pravopis, proto je tak dobře přijímána v akademických kruzích. Jejím cílem není naznačit správnou výslovnost tibetských slov.

Wylie transliteration is a method for transliterating Tibetan script using only the letters available on a typical English language typewriter. The system is named for the American scholar Turrell V. Wylie, who created the system and described it in a 1959 paper published in the "Harvard Journal of Asiatic Studies". It has subsequently become a standard transliteration scheme in Tibetan studies, especially in the United States.  Any Tibetan language romanization scheme faces the dilemma of whether it should seek to accurately reproduce the sounds of spoken Tibetan or the spelling of written Tibetan. These differ widely, as Tibetan orthography became fixed in the 11th century, while pronunciation continued to evolve, comparable to the English orthography and French orthography, which reflect Late Medieval pronunciation.  Previous transcription schemes sought to split the difference with the result that they achieved neither goal perfectly. Wylie transliteration was designed to precisely transcribe Tibetan script "as written", which led to its acceptance in academic and historical studies. It is not intended to represent the pronunciation of Tibetan words.


Život.

Následník trůnu.

Bezdětná carevna Anna Ivanovna (vládla v letech 1730–1740) dlouho řešila problém s následnictvím trůnu a nakonec se rozhodla povolat do Ruska svou teprve třináctiletou neteř Alžbětu Meklenburskou (dceru své starší sestry Kateřiny a vnučku Ivana V.) a za dědice vyhlásit jejího tehdy ještě nenarozeného syna. Alžběta přijala pravoslaví, nové jméno Anna Leopoldovna a ve svých jednadvaceti letech se v roce 1739 provdala za bratrance císařovny Marie Terezie, Antonína Ulricha z rodu brunšvických vévodů. V srpnu 1740 se vytoužený následník skutečně narodil. O dva měsíce později (17. října) carevna Anna I. Ivanovna umírá a na trůn je dosazeno dvouměsíční dítě jako car Ivan VI., za něhož ovšem zpočátku vládl oblíbenec zemřelé carevny, kuronský vévoda Arnošt Jan von Biron. S podporou armády provedla matka malého Ivana Anna Leopoldovna 8. listopadu 1740 převrat a Biron byl poslán do vyhnanství. Za Ivana VI. od této chvíle vládla jeho matka.

Krátké panování.

O rok později, v noci z 24. na 25. listopad proběhl další převrat a na trůn usedla dcera cara Petra I. Velikého jako Alžběta I. Rodina brunšvického vévody byla nejprve vypovězena, ale než k tomu došlo, bylo vypovězení změněno na internaci. Vévoda brunšvický byl nakonec s celou rodinou poslán do Solověckého kláštera na dalekém severu. Pro špatné počasí tam však nedorazili a zůstali v Cholmogorách u Archangelska. Malého cara od rodiny odtrhli a věznili zvlášť (jeho matka zemřela v cholmogorském vyhnanství roku 1746). Jelikož panovala obava, že by se jej mohl pokusit někdo osvobodit, byl ve svých šestnácti letech, tedy v roce 1756, převezen do šlisselburské pevnosti u Petrohradu.

Život ve vězení.

Ve společnosti několika důstojníků žil od této chvíle Ivan VI. pod novým jménem Ivan Grigorij ve zdech nedobytné pevnosti. Celoživotní věznění zanechalo na mladíkovi své následky: trpěl záchvaty zuřivosti, depresemi a halucinacemi. Po smrti carevny Alžběty I. jej chtěl nový car Petr III. osvobodit, ale Ivan VI. byl již tehdy v tak špatném zdravotním a psychickém stavu, že to nemělo žádný smysl. Petr se postaral alespoň o to, aby bylo s Ivanem konečně slušně zacházeno. Sám Petr III. se ovšem zanedlouho ocitl ve vězení, kde byl následně zavražděn a na trůn usedla jeho žena jako carevna Kateřina II. Ta si nechala v roce 1762 Ivana předvést a vedla s ním rozhovor. Poté potvrdila instrukci Petra III. a zopakovala příkaz, který dala před lety Alžběta I. – v případě nemoci neposkytovat tomuto vězni lékařskou pomoc. Byl vydán ještě jeden příkaz. Pokud by se někdo pokusil Ivana osvobodit, měl být carevič neprodleně zbaven života.

Smrt.

4. července 1764 došlo ve šlisselburské pevnosti ke vzpouře, kterou vedl velitel stráže Vasilij Mirovič. Ten zajal velitele pevnosti a vzbouřené vojáky vedl do části, kde byl vězněn Ivan. Dva strážci, kteří Ivana hlídali – poručík Čekin a kapitán Vlasjev – však stačili splnit carevnin příkaz: Ivan VI. byl ve věku čtyřiadvaceti let ve své cele zavražděn. Na jeho těle bylo nalezeno osm ran šavlí. Dodnes není jisté, zda nebylo celé spiknutí uměle vyvoláno s cílem zlikvidovat nepohodlného právoplatného dědice trůnu. Jisté je, že oba vrazi byli bohatě odměněni a získali doživotní služné. Vůdce povstání Mirovič byl však v září 1764 popraven.

Ivan VI. Antonovič ( – ) byl ruský car v letech 1740–1741. Panovníkem se stal, když mu byly pouhé dva měsíce a sesazen z trůnu byl již po čtrnácti měsících vlády, kterou však fakticky vykonávala jeho matka Anna Leopoldovna jakožto regentka. Od této chvíle až do své tragické smrti byl Ivan vězněn.

Ivan VI Antonovich of Russia (Ioann Antonovich; ; – ) was Emperor of Russia in 1740–41. He was only two months old when he was proclaimed emperor and his mother named regent. Scarcely a year later his first cousin twice-removed, Elizabeth, seized the throne in a coup. Ivan and his parents were imprisoned far from the capital and spent the rest of their lives in captivity. After more than twenty years as a prisoner, Ivan was killed by his guards when some army officers (unknown to Ivan) attempted to free him. His surviving siblings, who had been born in prison, were then released into the custody of their aunt, the Queen of Denmark, but none could live normally after a lifetime of confinement.


Historie.

Počátky a období Merovejců a Karlovců.

Blízkost řeky Mázy a dostatek surovin v této oblasti přitahovaly osadníky již od 5. tisíciletí př. n. l. Na konci období Římanů a na začátku období Merovejců se z osady stala pevnost, v té době známá jako "Héristal". Řeku Mázu zde protínala důležitá cesta z Tongerenu do Cách a převoz cestujících přes řeku z Herstalu do Jupille pravděpodobně zajišťovala pramice.  V 7. století se v Herstalu narodil Pipin II. Prostřední, majordomus Austrasie, Neustrie a Burgundska za merovejského krále Theudericha III. Pipin Prostřední si pravděpodobně vybral Herstal jako hlavní sídlo vzhledem k blízkosti velkých měst jako Tongeren, Maastricht a Lutych. V Herstalu se narodil i jeho syn Karel Martel a pravděpodobně i jeho pravnuk Karel Veliký, který zde žil přinejmenším patnáct let. Karel Veliký později přesunul své sídlo do Cách, a tak skončilo období slávy Herstalu coby hlavního města říše.

Od pozdního středověku po současnost.

Herstal se stal součástí vévodství Dolní Lotrinsko, které bylo na konci 12. století připojeno k Brabantskému vévodství. Navzdory blízkosti Lutychu se území Herstalu stalo součástí biskupství Lutych až roku 1740, kdy jej lutyšský kníže-biskup Georges-Louis de Berghes koupil od Fridricha II. Velikého. V té době byl Herstal známý svými řemeslníky – výrobci keramiky, kováři a hodináři.  V 19. století Herstal prožíval období rozvoje průmyslu uhlí a oceli. Světový věhlas mu přineslo založení zbrojovky Fabrique Nationale (FN) roku 1889. Působilo zde také několik výrobců motocyklů. 7. srpna 1914, na začátku první světové války, v Herstalu německá armáda popravila 27 civilních obyvatel a zničila 10 domů.  Po druhé světové válce nastalo dlouhé období úpadku těžkého průmyslu, což vedlo k drastickému snížení počtu pracovních míst v těchto oblastech. Na jejím území působí 200 společností, např. Techspace, který vyrábí přesné součástky k raketám Ariane pro Evropskou kosmickou agenturu.

Herstal (valonsky "") je frankofonní obec v Belgii. Leží na řece Máze ve valonské provincii Lutych. Má 38 772 obyvatel a rozkládá se na ploše 23,54 km² (údaje z 1. července 2013).  1. ledna 1977 byly k Herstalu v rámci politiky slučování obcí v Belgii připojeny obce Milmort, Vottem (kromě několika ulic připojených k Lutychu) a část bývalé obce Liers (druhá část se stala součástí Juprelle). Obec Herstal sousedí s městem Lutych a je součástí jeho aglomerace, která čítá přibližně 600 000 obyvatel.

Herstal, formerly known as Heristal, or Héristal, is a municipality of Belgium. It lies in the country's Walloon Region and Province of Liège along the Meuse river. Herstal is included in the "Greater Liège" agglomeration, which counts about 600,000 inhabitants.  Herstal municipality includes the former communes of Milmort, Vottem, and Liers (partly, the other part being incorporated into Juprelle). A large armaments factory, the "Fabrique Nationale" or "FN", and the biggest industrial zone of Wallonia (Haut-Sart) provide employment locally.


Popis.

Ve víceúlohovém systému, který využívá multitasking, je nutné umístit do paměti více procesů najednou. Pokud jsou k dispozici nástroje na virtualizaci paměti, lze vytvořit každému z procesů jeho vlastní adresní prostor, který bude začínat od nuly. Každý proces (resp. jeho strojové instrukce) pak bude pracovat s logickými (virtuálními) adresami, které budou vyjadřovat vzdálenost od začátku tohoto vlastního vyhrazeného adresního prostoru (tj. logická adresa bude pro každý proces začínat od nuly). Logické adresy používané strojovými instrukcemi jsou pak v případě přístupů do paměti automaticky překládány pomocí MMU procesoru na fyzické adresy a zpět.  Segmentace používá pro vytvoření logické (virtuální) adresy dva speciální registry – segment a offset, přičemž jejich součet vyjadřuje fyzickou adresu. Segment se nastaví předem (tzv. bázová adresa). Strojové instrukce pak pracují pouze s offsetem (logickou adresou), která vyjadřuje vzdálenost od bázové adresy (segmentu). Segmentový registr je typicky procesu nepřístupný, nastavuje ho operační systém v privilegovaném režimu. Operační systém tak může bez vědomí procesu segment přemístit (např. při tzv. setřásání segmentů), protože logické adresy (offsety) se při přemístění nezmění (viz níže).  Každý proces má k dispozici typicky více segmentů, které odpovídají logickému členění adresního prostoru procesu (např. kód programu, knihovny, data, zásobník, halda). Pro přístup do každého z těchto segmentů musí být k dispozici segmentový registr, který uchovává informaci o začátku segmentu. Nepoužívané segmenty mohou být odloženy z paměti na pevný disk (tzv. swapování) – viz virtuální paměť.

Ochrana paměti.

Ochrana paměti je zajištěna mezním registrem na offset (procesor nedovolí použít offset větší, než je hodnota v mezním registru). Změna mezního registru a segment registru je privilegovaná instrukce, takže ji může provést pouze jádro operačního systému. Běžící proces tedy může v neprivilegovaném stavu volně pracovat pouze s offsetem. Pokusí-li se proces běžící v neprivilegovaném režimu provést privilegovanou instrukci (tj. změnu segmentu nebo mezního registru), vyvolá procesor vnitřní přerušení (přičemž obsluha přerušení se nachází uvnitř jádra operačního systému), které tak může dotyčný proces okamžitě ukončit.

Fragmentace volného místa.

Při používání segmentace dochází postupně k fragmentaci volného místa v paměti, kdy je volná paměť rozdělena na více částí, které vznikly uvolněním některých segmentů. Kvůli fragmentaci volného místa nelze vyplnit požadavky procesů na alokaci další paměti nebo pro spuštění dalšího procesu, který má nároky menší, než je součet volného místa, avšak požadované volné místo není k dispozici v souvislém úseku. Pokud segmentový registr spravuje operační systém a procesy (resp. strojové instrukce) používají volně výhradně offset, může být volná paměť defragmentována tzv. "setřásáním segmentů", kdy jsou vybrané segmenty nakopírovány na jiná místa v paměti tak, aby došlo ke spojení fragmentovaných volných částí paměti do souvislého úseku. Při kopírování celého segmentu nedojde ke změnám v offsetech, změní se pouze segment registr, který spravuje (a nastavuje) jádro operačního systému. Po překopírování je opravena tabulka dotčených segmentů vedená jádrem.  Kopírování segmentů v paměti je velmi náročné na systémové zdroje počítače, a proto je fragmentace jednou z důležitých nevýhod segmentace.

Existující implementace.

Segmentace procesorů 80286+.

Segmentace v chráněném režimu na procesorech x86 od Intel 80286 výše vykazuje znaky připomínající reálný mód. Segmentace je povinná a pokud je zapnuto stránkování paměti, provádí se před ním, tedy virtuální adresa se segmentací překládá na lineární adresu, která se stránkováním překládá na fyzickou adresu.  Virtuální adresa se skládá ze dvou částí: selektor segmentu a offset. Selektor obsahuje tři příznakové bity a index do tabulky GDT (global descriptor table) nebo LDT (local descriptor table). Selektor je uložen v segmentovém registru, kromě něj obsahuje segmentový registr i „cache“ příslušného řádku z GDT nebo LDT (zvaného descriptor) pro rychlejší vyhodnocování (k této cache nelze programově přistupovat, proto se říká že se nachází v neviditelné části registru).

Selektor.

Když se segmentový registr naplní selektorem nahraje se do jeho neviditelné části deskriptor na který daný selektor v tabulce ukazoval.

Tabulky deskriptorů.

Tabulek deskriptorů může být více. Kromě IDT, která se používá pro interrupty a se segmentací nesouvisí, existuje však pouze jedna kořenová nazvána GDT. Její přímá adresa a limit (limit velikosti tabulky) je v registru GDTR. Je to jediná přímo viditelná přímá adresa v celém systému. Jinak se adresuje jedině přes selektory a deskriptory. V GDT se nachází globální segmety kódové (.code) i datové (.data) a rovněž deskriptor popisující tabulky LDT. Například každý proces může mít svou vlastní tabulku LDT. Dalším deskriptorem v tabulce GDT je TSS (Task State Segment). Do TSS se ukládájí obsahy registrů procesu při přepínání kontextu u multitaskingu. Je to jakási pomyslná záloha běžícího procesu. Existuje ještě deskriptor brány. Ten se používá pokud chce nějaký méně privilegovaný proces přistoupit k paměti s vyššími privilegii. Číslo 0 znamená nejvyšší privilegia a 3 nejnižší privilegia. Např.: Jádro OS běží jako ring 0 a uživatelské programy pod ring 3.  V tabulce LDT příslušného procesu jsou uložené deskriptory daného procesu, který tabulku vlastní. Je to jednoduché, pokud chcete přeložit logickou adresu na lineární, je třeba nahrát do segmentového registru příslušný selektor, kterým se budeme odkazovat v tabulce (LDT/GDT) najdeme si příslušnou 32-bitovou bázovou adresu segmentu, který se snažíme zaadresovat. Naše bázová adresa se sečte s adresou efektivní (představte si jako offset v poli) a tím vzniká adresa lineární. Pokud je daný offset větší než je limit segmentu, procesor vyvolá výjimku (druh přerušení), na kterou operační systém obvykle reaguje hlášením chyby aplikaci (v systémech UNIXového typu signálem SIGSEGV) a v případě neošetření ukončením aplikace.

Segmentace je v informatice metoda správy paměti, kdy je procesu vytvořen virtuální adresní prostor začínající od nuly, čímž odpadá potřeba relokace použitého strojového kódu. Strojové instrukce používají pro adresaci logické adresy (offset). Fyzická adresa operační paměti je získána součtem segment registru a offsetu. Ve většině případů používá každý proces více segmentů, přičemž obsah jednotlivých segmentů odpovídá struktuře paměťového prostoru procesu.

Memory segmentation is a computer (primary) memory management technique of division of a computer's primary memory into segments or sections. In a computer system using segmentation, a reference to a memory location includes a value that identifies a segment and an offset (memory location) within that segment. Segments or sections are also used in object files of compiled programs when they are linked together into a program image and when the image is loaded into memory.  Segments usually correspond to natural divisions of a program such as individual routines or data tables so segmentation is generally more visible to the programmer than paging alone. Different segments may be created for different program modules, or for different classes of memory usage such as code and data segments. Certain segments may be shared between programs.  Segmentation was originally invented as a method by which system software could isolate different software processes (tasks) and data they are using. It was intended to increase reliability of the systems running multiple processes simultaneously. In a x86-64 architecture it is considered legacy and most x86-64-based modern system software don't use memory segmentation. Instead they handle programs and their data by utilizing memory-paging which also serves as a way of memory protection. However most x86-64 implementations still support it for backward compatibility reasons.


Život.

Za vlády císaře Diokleciána byl jednou z obětí jeho zásahů prostřednictvím čtyř protikřesťanských ediktů z let 303 a 304. Dnešní území Rakouska do té doby patřilo římské provincii Noricum a císař Dioklecián tuto provincii připojil k Panonii. V okolí dnešního Lince, v městě "Lauriacum" (neboli Lorch) u soutoku Enže s Dunajem, dal jeho místodržitel Aquilinus pozavírat a usmrtit mnoho zdejších křesťanů. Když se to Florian dozvěděl, spěchal křesťanům na pomoc. Nebyl však dostatečně opatrný a po několika dnech byl zatčen a pod neustálým týráním měl zapřít Krista. Protože se nechtěl za žádnou cenu víry zříci a soud nevzal ohledy na jeho zásluhy v armádě a jeho bezúhonný život, vydal ho do rukou katů. Ti mu dne 4. května roku 304 přivázali na krk mlýnský kámen a hodili ho do řeky Enže poblíž římské osady Lauriacum (dnes Lorch, část obce Enns v Rakousku). Pohřeb byl nedaleko Lince, v místech, kde dnes leží městys Sankt Florian, a nad jeho hrobem byl už v 6. století vystavěn augustiniánský klášter.  Floriánovo tělo nalezla vdova Valérie. Nad jeho hrobem byl časem vystavěn kostel a benediktinský klášter, později klášter lateránských kanovníků podle řádu sv. Augustina, který nese název tohoto mučedníka "St. Florian".

Florián jako kult.

V samotné církvi nebyl nikdy předmětem rozsáhlého kultu, jeho uctívání mělo spíš profánní charakter a bylo rozšířeno zejména mezi venkovským lidem. Stal se typickou postavou štítových výklenků vesnických chalup, lidových maleb na skle, svatých obrázků a rustikálních, hlavně pozdně barokních plastik, jako jsou např. světcovy sochy v Lipnici nad Sázavou či ve Slavonicích. Často se objevoval i na morových sloupech ve společnosti morových patronů, jak je tomu třeba v Poličce, Hostivicích nebo Velvarech. Jeho obraz najdeme ve velehradské bazilice, jeho socha zdobí hlavní oltář kostela v Borovanech.

Floriánovy ostatky a relikvie.

Ostatky sv. Floriána byly v 11. století rozděleny, část z nich byla převezena do Říma, část do Krakova (stal se jedním z polských patronů) a z Polska byla za Karla IV. malá část jeho relikvií převezena do chrámu sv. Víta v Praze. Další část relikvií je umístěna v katedrále sv. Václava v Olomouci, a v kostelích na Kladně, v Jaroměři, v Havlíčkově Brodě, v Horní Rovni a jinde. Tyto maličké kousky Floriánových ostatků měly ve středověku chránit města před požáry, poněvadž Florián, umučený ve vodě, se stal patronem hasičů.  Obraz sv. Floriána se objevoval na obecních pečetidlech, městských branách, kostelních věžích, na zvoničkách a jeho sochy se stavěly na návsích a náměstích. K zajímavostem patří i jeden z bočních oltářů ve staroměstském kostele sv. Jakuba. Jako jeden z mála v Praze je zasvěcen sv. Floriánovi.

Patron.

Svatý Florián je považován za patrona profesí, které souvisejí s ohněm – hasičů, hutníků, kominíků, hrnčířů či pekařů. V ikonografii je obvykle znázorňován v oblečení římského důstojníka s nádobou na hašení, případně přímo hasící požár. Jeho kult byl značně rozšířen i v českých zemích a jeho sochy se budovaly na ochranu proti požáru.  Katolická církev si jeho památku připomíná 4. května.  O jedné z posledních tradic je zmínka z Hané, kde ještě na začátku první poloviny století hlásil ponocný:

Frazeologie.

V němčině existuje tzv. Princip svatého Floriána ("Sankt-Florian-Prinzip"), který vyjadřuje úsloví ": „O heiliger St. Florian, verschon mein Haus, zünd andre an.“ (Ó svatý Floriáne, ušetři můj dům, zapal jiný.)". Pro podobný koncept viz NIMBY ("Not in my backyard").

Svatý Florián z Lorchu ("Florian von Lorch") (250, Zeiselmauer-Wolfpassing – 4. květen 304, Lorch) je katolický světec, mučedník. První rakouský mučedník a svatý.

Saint Florian (; 250 – 304 AD) was a Christian holy man, and the patron saint of Linz, Austria; chimney sweeps; soapmakers, and firefighters. His feast day is 4 May. St. Florian is also the patron of Upper Austria, jointly with Saint Leopold.


Jméno turnaje.

Turnaj se do roku 1999 jmenoval "Turnaj Hoogovens" podle nizozemské hutní společnosti. Po jejím spojení s britskou British Steel vznikla společnost Corus Group, která dala turnaji nové jméno "Corus Chess Tournament". V roce 2011 získal turnaj po novém vlastníku oceláren Tata Steel opět nové označení "Tata Steel Chess Tournament". Šachové veřejnosti je ale nejlépe známý podle jména místa konání jako "turnaj ve Wijku aan Zee". Obvykle se také tímto názvem označuje jen hlavní turnaj, i když ve skutečnosti se jedná o šachový festival s celou řadou menších turnajů nejrůznější úrovně, od profesionálních uzavřených turnajů až pro turnaje pro příchozí.

Formát.

Festival obsahuje kromě hlavního velmistrovského turnaje několik (v roce 2007 dva) další uzavřené turnaje, fungující rovněž jako kvalifikace pro superturnaj na příští rok. Dále se v průběhu hraje řada otevřených a jiných doprovodných turnajů.  Hlavní turnaj je pravidelně pořádaný systémem každý s každým, výjimkou byl rok 1993, kdy vyřazovacím pavoukem prošel k vítězství Anatolij Karpov, experiment se ale neudržel.  Jen dva hráči, kteří patřili mezi mistry světa do rozštěpení mistrovství v roce 1993, turnaj nevyhráli – Vasilij Smyslov a Bobby Fischer.

Češi ve Wijku.

Prvním Čechem v hlavním turnaji byl Čeněk Kottnauer, v roce 1947 obsadil samostatné třetí místo, turnaje se zúčastnil i v letech 1948 (dělil 8.-9. místo), 1954 (po emigraci do Velké Británie dělil 7.-8. místo) a 1962 (dělil 4.-5. místo).  Miroslav Filip v roce 1966 obsadil šesté místo se 7,5 body z 15 partií.  Nejlepšího výsledku v historii turnaje ve Wijku zaznamenal ale z Čechů Vlastimil Hort, který se v roce 1968 umístil na dělené druhé příčce (9 bodů z 15 partií), výsledek zopakoval v letech 1970 (10,5 z 15) a 1975 (10 z 15, půl bodu od vítězství), kromě toho byl ještě třetí v roce 1972 a čtvrtý v letech 1973, 1982 a 1983.  Dále se turnaje zúčastnili Lubomír Kaválek (nejlépe v barvách USA čtvrtý v roce 1970 a 1975), Jan Smejkal (třetí v roce 1975) a slovenský šachista v barvách Československa Ľubomír Ftáčnik (jedenáctý v roce 1985).  Turnaj v roce 1975 byl z českého pohledu obzvlášť úspěšný, když za Maďarem Portischem skončil o půl bodu zpět druhý Hort, třetí Smejkal ztrácel na vítěze bod a čtvrtý Kaválek (již za Spojené státy) bod a půl.  Po dvacetiletém čekání na dalšího Čecha se do soupisky turnaje vrátil v roce 2007 David Navara, zvítězil nad budoucím mistrem světa Magnusem Carlsenem a obsadil konečnou sedmou pozici. V roce 2012 skončil třináctý, když jedinou výhru zaznamenal proti vítězi turnaje Aronjanovi. Potřetí se turnaje zúčastnil v roce 2016 a skončil desátý, jedinou výhru si tentokrát připsal proti Caruanovi, který v turnaji obsadil druhou příčku, s úřadujícím mistrem světa Carlsenem remizoval.

Vítězové turnaje.

Nejúspěšnějším hráčem historie turnaje je se sedmi vítězstvími norský velmistr Magnus Carlsen.  Beverwijk: Wijk aan Zee: Corus Chess Tournament: Tata Steel Chess Tournament:

Šachový turnaj v nizozemském městě Wijk aan Zee je prestižní šachový turnaj hraný každoročně na předměstí Beverwijku. Turnaj se zde koná už od roku 1938 a již před koncem 20. století si zajistil spolu s turnajem v Linaresu a turnajem v Dortmundu pověst nejkvalitnějšího turnaje světa. Přezdívá se mu "šachový Wimbledon".

The Tata Steel Chess Tournament is an annual chess tournament held in January in Wijk aan Zee, the Netherlands. It was called the Hoogovens tournament from its creation in 1938 until the sponsor Koninklijke Hoogovens merged with British Steel to form the Corus Group in 1999, after which the tournament was called the Corus chess tournament. Corus Group became Tata Steel Europe in 2007. Despite the name changes, the series is numbered sequentially from its Hoogovens beginnings; for example, the 2011 event was referred to as the 73rd Tata Steel Chess Tournament.  Top grandmasters compete in the tournament, but regular club players are welcome to play as well. The Masters group pits fourteen of the world's best against each other in a round-robin tournament, and has sometimes been described as the "Wimbledon of Chess". Since 1938, there has been a long list of famous winners, including Max Euwe, Bent Larsen, Tigran Petrosian, Paul Keres, Lajos Portisch, Boris Spassky, Mikhail Botvinnik, Mikhail Tal, Viktor Korchnoi, Jan Timman, Anatoly Karpov, Vassily Ivanchuk, Vladimir Kramnik, Garry Kasparov, Viswanathan Anand, Veselin Topalov, Levon Aronian, Sergey Karjakin, and Magnus Carlsen. Of the eight World Chess Champions since 1946, only the names of Vasily Smyslov and Bobby Fischer are missing. In 2001, nine of the top ten players in the world participated.  Magnus Carlsen holds the record for most wins at the tournament, with seven titles to his name. Viswanathan Anand is the only other player to have won the event five or more times, and also holds the record of most consecutive games played at the tournament without a loss (70 – from 1998 to 2004).


Výsledky a tabulky.

Skupina A.

Itálie – Rusko 2:2 (0:0, 1:0, 1:2)  18. dubna 1993 (15:30) – Mnichov (Olympiahalle) Branky Itálie: 26:22 Lucio Topatigh, 50:11 Mario Brian Chitarroni Branky Ruska: 54:01 Jan Kaminskij, 58:19 Andrej Chomutov. Rozhodčí: Hearn – Earle, Borman (USA) Vyloučení: 4:2 Diváků: 3 500  18. dubna 1993 (20:00) – Mnichov (Olympiahalle) Branky Švédska: 15:45 Jonas Bergkvist Branky Rakouska: nikdo Rozhodčí: Maletroit (FRA) – Janíček (SVK), Rautavuori (FIN) Vyloučení: 2:3 Diváků: 3 000  19. dubna 1993 (15:30) – Mnichov (Olympiahalle) Branky Kanady: 1:20 Eric Lindros, 29:02 Mike Gartner. Branky Švýcarska: nikdo Rozhodčí: Nieminen (FIN) – Schim, Dahle (GER) Vyloučení: 7:3 Diváků: 3 500  19. dubna 1993 (20:00) – Mnichov (Olympiahalle) Branky Ruska: 24:21 Jan Kaminskij, 29:32 Vjačeslav Bykov, 55:00 Sergej Šenděljev, 58:22 Vjačeslav Bykov Branky Rakouska: 18:35 A. Pusnik, 50:32 Heinzle. Rozhodčí: Slapke (GER) – Larssen (NOR), Janíček (SVK) Vyloučení: 9:10 (1:0, 0:1) Diváků: 4 000  20. dubna 1993 (15:30) – Mnichov (Olympiahalle) Branky Švédska: 35:23 Patrik Juhlin Branky Kanady: 27:24 Geoff Sanderson, 45:54 Geoff Sanderson TS, 50:44 Mike Gartner, 59:59 Rod Brind'Amour. Rozhodčí: Hearn – Earle, Borman (USA) Vyloučení: 5:6 (1:1) Diváků: 6 500  20. dubna 1993 (20:00) – Mnichov (Olympiahalle) Branky Itálie: 25:47 Gaetano Orlando. Branky Švýcarska: nikdo Rozhodčí: Danko – Janíček (SVK), Rautavuori (FIN) Vyloučení: 10:8 (1:0) Diváků: 3 500  21. dubna 1993 (20:00) – Mnichov (Olympiahalle) Branky Itálie: 26:57 John Vecchiarelli, 49:36 Carmine Vani Branky Švédska: 9:48 Stefan Nilsson, 21:27 Ulf Dahlén, 24:22 Patrik Juhlin, 48:13 Fredrik Stillman, 52:17 Michael Nylander, 56:37 Ulf Dahlén. Rozhodčí: Slapke – Schimm, Dahle (GER) Vyloučení: 8:7 (2:0) Diváků: 2 600  22. dubna 1993 (15:30) – Mnichov (Olympiahalle) Branky Švýcarska: nikdo Branky Ruska: 5:23 Alexej Jašin, 16:45 Alexej Jašin, 27:13 Ilja Bjakin, 43:47 Andrej Chomutov, 44:13 Ilja Bjakin, 53:50 Sergej Sorokin. Rozhodčí: Hearn (USA) – Larsen (NOR), Rautavuori (FIN) Vyloučení: 7:9 0:2) + Sapožnikov na 5 min a do konce utkání. Diváků: 3 500  22. dubna 1993 (20:00) – Mnichov (Olympiahalle) Branky Rakouska: nikdo Branky Kanady: 9:51 Shayne Corson, 10:24 Rod Brind'Amour, 12:42 Paul Kariya, 18:22 Garry Galley, 19:11 Eric Lindros, 19:46 Rod Brind'Amour, 20:31 Eric Lindros, 28:56 Eric Lindros, 53:37 Brian Savage, 56:26 Brian Benning, 57:55 Geoff Sanderson. Rozhodčí: Malletrit (FRA) – Schmidt, Dahle (GER) Vyloučení: 1:3 (0:1) Diváků: 7 100  23. dubna 1993 (20:00) – Mnichov (Olympiahalle) Branky Švýcarska: 10:21 Andreas Ton, 32:52 Christian Weber, 34:31 Gil Montandon, 53:09 Alfred Lüthi, 59:51 Thomas Vrabec Branky Rakouska: 37:47 Günther Rozhodčí: Nieminen (FIN) – Earle, Borman (USA) Vyloučení: 4:8 (2:0) Diváků: 7 000  24. dubna 1993 (20:00) – Mnichov (Olympiahalle) Branky Kanady: 2:21 Dave Gagner, 3:51 Eric Lindros, 12:21 Greg Johnson, 12:31 Adam Greaves, 18:53 Adam Greaves, 35:02 Dave Gagner, 35:44 Eric Lindros, 39:36 Eric Lindros, 47:21 Dave Gagner, 50:22 Eric Lindros, 57:21 Eric Lindros Branky Itálie: 42:19 Martin Pavlů, 54:17 Lucio Topatigh. Rozhodčí: Nieminen (FIN) – Larsen (NOR), Rautavuori (FIN) Vyloučení: 5:2 (1:0, 1:0) Diváků: 5 000  24. dubna 1993 (15:30) – Mnichov (Olympiahalle) Branky Ruska: 20:32 Ilja Bjakin, 54:48 Valerij Karpov Branky Švédska: 24:52 Mikael Renberg, 26:07 Jonas Bergkvist, 37:07 Markus Näslund, 40:31 Mikael Andersson, 57:45 Mikael Andersson. Rozhodčí: Danko (SVK) – Earle, Borman (USA) Vyloučení: 7:8 (1:0, 0:1) + Larsson na 10 min. Diváků: 10 000  25. dubna 1993 (15:30) – Mnichov (Olympiahalle) Branky Švédska: 22:47 Peter Andersson, 29:08 Jonas Bergkvist, 38:50 Stefan Larsson, 47:49 Mikael Renberg Branky Švýcarska: 3:21 Manuele Celio, 11:37 Patrick Howald, 16:00 Patrick Howald, 28:53 Roman Waeger, 49:07 Roman Waeger, 51:29 Felix Hollenstein. Rozhodčí: Hearn (USA) – Schimm, Dahle (GER) Vyloučení: 4:5 (1:1) Diváků: 6 000  25. dubna 1993 (20:00) – Mnichov (Olympiahalle) Branky Ruska: 36:24 Valerij Karpov Branky Kanady: 4:28 Kevin Dineen, 12:20 Paul Kariya, 29:40 Eric Lindros. Rozhodčí: Danko (SVK) - Rautavuori (FIN), Janíček (CZE) Vyloučení: 1:2 + Jašin na 5 min. Diváků: 8 600  26. dubna 1993 (20:00) – Mnichov (Olympiahalle) Branky Rakouska: 10:36 Herbert Hohenberger Branky Itálie: 35:37 Lucio Topatigh Rozhodčí: Hearn – Borman (USA), Larssen (NOR) Vyloučení: 5:3 (0:1) Diváků: 4 500

Skupina B.

Norsko – Německo 0:6 (0:1, 0:2, 0:3)  18. dubna 1993 (15:30) – Dortmund (Westfalenhalle) Branky Norska: nikdo Branky Německa: 11:37 Raimund Hilger, 23:01 Bernd Truntschka, 29:21 Michael Rumrich, 48:28 Dieter Hegen, 50:30 Georg Franz, 58:00 Stefan Ustorf. Rozhodčí: Bokarev (URS) – Castle (CAN), Pfister (SUI) Vyloučení: 9:8 (0:2, 0:1) + Gundersen do konce utkání. Diváků: 10 092  18. dubna 1993 (20:00) – Dortmund (Westfalenhalle) Branky Česka: 46:45 Drahomír Kadlec Branky USA: 53:13 Derian Hatcher Rozhodčí: Sold (SWE) – Feofanov, Karabanov (RUS) Vyloučení: 6:9 (0:1) Diváků: 2 200  Česko: Petr Bříza – Drahomír Kadlec, Miloš Holaň, Leo Gudas, Miloslav Hořava, Bedřich Ščerban, Antonín Stavjaňa – Otakar Janecký, Jiří Kučera, Jiří Doležal – Petr Rosol, Martin Hosták, Kamil Kašťák – Jan Čaloun, Petr Hrbek, Richard Žemlička – Roman Horák, (21. Josef Beránek), Radek Ťoupal, Tomáš Kapusta.  USA: Dunham – Beers, Weinrich, Hatcher, Bert, Hauer, Richter, Richards – Amonte, Weight, Olczyk – Turcotte, Modano, Podein – Drury, Plante, Sacco – Moran, Johnson.  19. dubna 1993 (20:00) – Dortmund (Westfalenhalle) Branky Finska: 49:31 Jarkko Varvio, 58:01 Timo Jutila Branky Francie: nikdo Rozhodčí: Savaris (ITA) – Norrman, Eriksson (SWE) Vyloučení: 2:7 (1:0) Diváků: 1 700  20. dubna 1993 (15:30) – Dortmund (Westfalenhalle) Branky Česka: 21:51 Kamil Kašťák, 32:26 Jiří Doležal, 39:10 Petr Hrbek, 48:28 Radek Ťoupal, 57:07 Josef Beránek. Branky Německa: nikdo Rozhodčí: Loraans – Castle (CAN), Stadler (AUT) Vyloučení: 7:6 (1:0) + Brandl na 10 min a Thomson na 5 min ado konce utkání. Diváků: 10 000  Česko: Petr Bříza – Drahomír Kadlec, Miloš Holaň, Leo Gudas, Miloslav Hořava, Bedřich Ščerban, Antonín Stavjaňa – Otakar Janecký, Jiří Kučera, Jiří Doležal – Petr Rosol, Martin Hosták, Kamil Kašťák – Jan Čaloun, Petr Hrbek, Richard Žemlička – Radek Ťoupal, Josef Beránek, Tomáš Kapusta.  Německo: Merk – Meyer, Thomson, Mende, Mayr, Niedeberger, Amann, Hiemer, Kienass – Volland, G. Truntschka, Hegen – Rumrich, Brandl, Kummer – Köpf, Doucet, B. Truntschka – Hilger, Ustorf, Franz.  20. dubna 1993 (20:00) – Dortmund (Westfalenhalle) Branky Finska: 24:00 Jarkko Varvio Branky USA: 44:26 Ed Olczyk Rozhodčí: Bokarev (RUS) – Eriksson (SWE), Pfister (SUI) Vyloučení: 7:6 (0:1) Diváků: 2 500  21. dubna 1993 (20:00) – Dortmund (Westfalenhalle) Branky Česka: 9:42 Richard Žemlička, 52:13 Jiří Doležal. Branky Norska: nikdo Rozhodčí: Moreno (SUI) – Feofanov, Karabanov (RUS) Vyloučení: 6:5 (1:0) Diváků: 2 200  Česko: Petr Bříza – Drahomír Kadlec, Miloš Holaň, Leo Gudas, Miloslav Hořava, Bedřich Ščerban, Antonín Stavjaňa – Otakar Janecký, Jiří Kučera, Jiří Doležal – Petr Rosol, Martin Hosták (41. Roman Horák), Kamil Kašťák – Jan Čaloun, Petr Hrbek, Richard Žemlička – Radek Ťoupal, Josef Beránek, Tomáš Kapusta.  Norsko: Schistad - Salsten, Andersen, Kristiansen, Karlstad, Jakobsen, Sögaard – Thoresen, Kristiansen, Hoff – Gundersen, Dahlström, Rath – Billkvam, Finstad, Bekkerud – Olsen, Johansen, Knold.  21. dubna 1993 (15:30) – Dortmund (Westfalenhalle) Branky Německa: 0:52 Dieter Hegen, 2:08 Ernst Koopf, 14:12 Bernd Truntschka, 39:20 Dieter Hegen, 41:33 Andreas Volland Branky Francie: 12:22 Franck Pajonkowski, 21:36 Peter Almasy, 47:39 Bruno Saunier. Rozhodčí: Norrman – Eriksson, Sold (SWE) Vyloučení: 4:6 (1:1, 0:1) Diváků: 8 500  22. dubna 1993 (15:30) – Dortmund (Westfalenhalle) Branky USA: 8:32 Adam Burt, 18:15 Rob Gaudrean, 18:29 Jeffrey Lazaro, 30:54 Adam Burt, 48:03 Shjon Podein, 56:25 Rob Gaudrean Branky Francie: 5:02 Antoine Richer Rozhodčí: Slapke – Schimm, Dahle (GER) Vyloučení: 3:2 Diváků: 1 500  22. dubna 1993 (20:00) – Dortmund (Westfalenhalle) Branky Norska: nikdo Branky Finska: 44:16 Juha Riihijärvi, 52:37 Kari Harila. Rozhodčí: Sold – Norrman (SWE), Pfister (SUI) Vyloučení: 5:7 Diváků: 3 200  23. dubna 1993 (20:00) – Dortmund (Westfalenhalle) Branky Německa: 11:45 Michael Rumrich, 24:45 Dieter Hegen, 36:06 Ernst Koopf Branky Finska: 53:16 Vesa Viitakoski Rozhodčí: Bokarev – Feofanov, Karabanov (RUS) Vyloučení: 7:8 (1:0) Diváků: 11 000  24. dubna 1993 (15:30) – Dortmund (Westfalenhalle) Branky Česka: 7:12 Josef Beránek, 25:31 Miloš Holaň, 37:05 Leo Gudas, 42:44 Tomáš Kapusta, 45:21 Martin Hosták, 45:42 Petr Rosol Branky Francie: 28:03 Christian Pouget, 46:49 Arnaud Briand. Rozhodčí: Savarin (ITA) – Castle (CAN), Stadler (AUT) Vyloučení: 4:4 Diváků: 3 500  Česko: Petr Bříza – Drahomír Kadlec, Miloš Holaň, Leo Gudas, Miloslav Hořava, Bedřich Ščerban, Antonín Stavjaňa – Otakar Janecký, Jiří Kučera, Jiří Doležal – Petr Rosol, Martin Hosták, Kamil Kašťák – Jan Čaloun, Petr Hrbek, Richard Žemlička – Radek Ťoupal, Josef Beránek, Tomáš Kapusta.  Francie: Ylönen – Botteri, Lemoine, Poudrier, Perez, Leblanc, Saunier – Pajonkowski, Richer, Pouget – Barin, Ville, Almasy – Pousse, Lapointe, Dunn – Briand, Maia, Babin.  24. dubna 1993 (20:00) – Dortmund (Westfalenhalle) Branky USA: 26:25 Tony Amonte, 27:05 Darren Turcotte, 46:05 Jeffrey Lazaro Branky Norska: 11:27 Sven Enok Noersteboe Rozhodčí: Moreno (SUI) – Feofanov (RUS), Pfister (SUI) Vyloučení: 7:4 (1:0) Diváků: 3 200  25. dubna 1993 (15:30) – Dortmund (Westfalenhalle) Branky Česka: 31:04 Petr Hrbek, 45:04 Jiří Doležal, 59:45 Martin Hosták Branky Finska: 37:51 Mika Alatalo. Rozhodčí: Moreno (SUI) – Feofanov, Karabanov (RUS) Vyloučení: 9:8 (1:0, 1:0) Diváků: 4 300  Česko: Petr Bříza – Drahomír Kadlec, Miloš Holaň, Leo Gudas, Miloslav Hořava, Bedřich Ščerban, Antonín Stavjaňa – Otakar Janecký, Jiří Kučera, Jiří Doležal – Petr Rosol, Martin Hosták, Kamil Kašťák – Jan Čaloun, Petr Hrbek, Richard Žemlička – Radek Ťoupal, Josef Beránek, Tomáš Kapusta.  Finsko: Ketterer – Haapakoski, Siren, Jutila, Laukkanen, Hämäläinen, Harila – Säilynoja, Nieminen, Varvio – Riihijärvi, Saarikoski, Viitakoski – Tikkanen, Koivu, Korpisalo – Palo, Peltomaa, Alatalo.  25. dubna 1993 (20:00) – Dortmund (Westfalenhalle) Branky Německa: 7:12 Raimund Hilger, 11:16 Gerd Truntschka, 11:55 Ernst Koopf, 16:06 Michael Rumrich, 18:45 Benoit Doucet, 46:57 Dieter Hegen Branky USA: 44:06 Derek Plante, 47:30 Craig Johnson, 53:07 Rob Gaudrean. Rozhodčí: Bokarev (RUS) – Castle (USA), Norman (SWE) Vyloučení: 7:11 (2:1, 1:0) Diváků: 11 000  26. dubna 1993 – Dortmund (Westfalenhalle) Branky Francie: 6:45 Antoine Richer, 19:04 Benoit Laporte, 21:07 Peter Almasy, 56:58 Franck Pajonkowski Branky Norska: 10:30 Carl Gunnar Gundersen, 34:22 Pal Kristiansen, 50:56 Marius Rath, 55:30 Pal Kristiansen, 59:47 Pal Kristiansen Rozhodčí: Eriksson (SWE) – Eriksson (SWE), Stadler (AUT) Diváků: 1 200

Čtvrtfinále.

Švédsko – USA 5:2 (2:1, 0:1, 3:0)  27. dubna 1993 (15:30) – Mnichov (Olympiahalle) Branky Švédska: 0:37 Mikael Renberg, 8:44 Peter Forsberg, 41:12 Ulf Dahlén, 44:42 Roger Akörström, 53:48 Ulf Dahlén Branky USA: 5:55 Ribert Beers, 22:07 Darren Turcotte. Rozhodčí: Moreno (SUI) – Rautavuori (FIN), Castle (CAN) Vyloučení: 4:4 (2:1) Diváků: 5 800  27. dubna 1993 (20:00) – Mnichov (Olympiahalle) Branky Německa: 48:25 Dieter Hegen. Branky Ruska: 15:38 Valerij Karpov, 26:17 German Titov, 40:56 Andrej Chomutov, 42:32 Vjačeslav Bucajev, 45:01 Vjačeslav Bykov Rozhodčí: Hearn – Earle, Borman (USA) Vyloučení: 9:8 (1:2) + Neideberger na 10 min. Diváků: 11 000  28. dubna 1993 (15:30) – Mnichov (Olympiahalle) Branky Kanady: 1:27 Mark Recchi, 26:21 Dave Manson, 44:22 Mark Recchi, 47:28 Dave Gagner, 56:40 Dave Manson Branky Finska: 24:42 Janne Laukkanen Rozhodčí: Bokarev (RUS) – Norrman, Eriksson (SWE) Vyloučení: 5:7 (2:0, 1:0) Diváků: 4 500  28. dubna 1993 (20:00) – Mnichov (Olympiahalle) Branky Česka: 1:12 Kamil Kašťák, 3:47 Drahomír Kadlec, 24:49 Martin Hosták, 36:23 Martin Hosták, 41:09 Petr Rosol, 51:23 Otakar Janecký, 55:29 Petr Hrbek, 59:06 Petr Hrbek Branky Itálie: 54:18 John Vecchiarelli Rozhodčí: Sold (SUI) – Feofanov, Karabanov (RUS) Vyloučení: 5:7 (4:0, 0:1) Diváků: 4 200  Česko: Petr Bříza – Drahomír Kadlec, Miloš Holaň, Leo Gudas, Miloslav Hořava, Bedřich Ščerban, Antonín Stavjaňa – Otakar Janecký, Jiří Kučera, Jiří Doležal – Petr Rosol, Martin Hosták, Kamil Kašťák – Jan Čaloun, Petr Hrbek, Roman Horák – Radek Ťoupal, Josef Beránek, Tomáš Kapusta.  Itálie: Delfino – De Angelis, Circelli, Oberrauch, di Fiore, Marchetti, Stewart – Chitarroni, Orlando, Topatigh – Zanatta, Vani, Iovio – Vecchiarelli, Pavlu, Mansi.

Semifinále.

Česko - Švédsko 3:4 (2:1, 0:1, 1:1 - 0:1 pp)  30. dubna 1993 (15:30) – Mnichov (Olympiahalle) Branky Česka: 9:59 Jiří Doležal, 14:13 Radek Ťoupal, 59:12 Drahomír Kadlec Branky Švédska: 1:03 Charles Berglund, 24:20 Ulf Dahlén, 42:38 Mikael Renberg, 68:38 Thomas Rundqvist. Rozhodčí: Loraas (CAN) – Feofanov, Karabanov (RUS) Vyloučení: 4:6 (1:1) + Näslund na 10 min. Diváků: 9 300  Česko: Petr Bříza – Drahomír Kadlec, Miloš Holaň, Leo Gudas, Miloslav Hořava, Bedřich Ščerban, Antonín Stavjaňa – Otakar Janecký, Petr Hrbek, Jiří Doležal – Petr Rosol, Martin Hosták, Kamil Kašťák – Radek Ťoupal, Josef Beránek, Tomáš Kapusta – Roman Horák.  Švédsko: Söderström – Kennholt, Stillman, Popovic, P. Andersson, Akeström, Blomsten – Renberg, Rundqvist, M. Andersson – Nylander, Berglund, Dahlén – Näslund, Rorsberg, Bergqvist – Larsson, Nilsson, Julin.  30. dubna 1993 (20:00) – Mnichov (Olympiahalle) Branky Ruska: 10:29 Dmitrij Juškjevič, 26:47 German Titov, 28:15 Konstantin Astrachancev, 32:44 Vjačeslav Bykov, 37:02 Andrej Chomutov, 43:52 Valerij Karpov, 54:33 German Titov Branky Kanady: 7:07 Shayne Corson, 21:09 Dave Manson, 21:21 Shayne Corson, 40:39 Eric Lindros. Rozhodčí: Hearn (USA) – Eriksson, Norrman (SWE) Vyloučení: 7:7 (1:3) + Šendělev na 5min. – Manson na 10 min. Diváků: 11 000

Finále.

Rusko – Švédsko 3:1 (2:0, 1:0, 0:1)  2. května 1993 (15:00) - Mnichov (Olympiahalle) Branky Ruska: 1:39 German Titov, 7:03 Andrej Nikolišin, 27:49 Andrej Chomutov Branky Švédska: 49:36 Mikael Renberg Rozhodčí: Hearn – Earle, Borman (USA) Vyloučení: 7:6 + Blomsten 10 min. Diváků: 10 500

O 3. místo.

Česko - Kanada 5:1 (1:1, 2:0, 2:0)  1. května 1993 (19:00) – Mnichov (Olympiahalle) Branky Česka: 7:26 Jiří Doležal, 22:50 Tomáš Kapusta, 38:08 Josef Beránek, 41:18 Petr Rosol, 43:48 Petr Rosol Branky Kanady: 2:10 Adam Greaves Rozhodčí: Bokarev (RUS) – Norrman, Eriksson (SWE) Vyloučení: 6:9 (1.0) + Kadlec a Beránek 10 min. Diváků: 6 800  Česko: Petr Bříza – Drahomír Kadlec, Miloš Holaň, Leo Gudas, Miloslav Hořava, Bedřich Ščerban, Antonín Stavjaňa – Otakar Janecký, Jiří Kučera, Jiří Doležal – Petr Rosol, Martin Hosták, Kamil Kašťák – Jan Čaloun, Petr Hrbek, Roman Horák – Radek Ťoupal, Josef Beránek, Tomáš Kapusta.  Kanada: Tugnut – Galley, Smith, MacIver, Manson, Benning, Carkner – Kariya, Lindros, Corson – Recchi, Cagner, Buchberger – Dinnen, Savage, Brind Amour – Jonson, Sanderson, Graves.

O udržení.

Švýcarsko – Francie 1:3 (1:1, 0:0, 0:2)  29. dubna 1993 (15:30) – Mnichov (Olympiahalle) Branky Švýcarska: 6:17 Felix Hollenstein Branky Francie: 13:56 Peter Almasy, 44:43 Peter Almasy, 59:59 Pierrick Maia. Rozhodčí: Sold (SUI) – Janíček (SVK), Rautavuori (FIN) Vyloučení: 2:4 (1:0, 0:1) Diváků: 2 400  29. dubna 1993 (20:00) – Mnichov (Olympiahalle) Branky Norska: 12:24 Pal Kristiansen, 16:11 Morten Finstad Branky Rakouska: 11:50 Manfred Muehr, 16:37 James Burton, 18:21 Robin Doyle, 24:08 Richard Nasheim, 34:24 Herbert Hohenberger, 42:20 Manfred Muehr. Rozhodčí: Loraas (CAN) – Borman, Castle (CAN) Vyloučení: 3:4 (1:1) Diváků: 2 600  1. května 1993 (14:30) – Mnichov (Olympiahalle) Branky Švýcarska: 30:21 Christian Weber, 45:40 Patrick Howald Branky Norska: 15:33 Ole Eskild Dahlstrøm, 22:01 Arne Billkvam, 27:13 Petter Thoresen, 44:05 Roy Johansen, 58:17 Pal Kristiansen. Rozhodčí: Danko (SVK) – Feofanov, Karabanov (RUS) Vyloučení: 6:5 Diváků: 2 400

Statistiky.

Soupiska Ruska.

1. Rusko Brankáři: Andrej Trefilov, Maxim Michajlovskij, Andrej Zujev. Obránci: Alexandr Karpovcev, Alexander Smirnov, Ilja Bjakin, Dmitrij Frolov, Andrej Sapožnikov, Sergej Šenděljev, Dmitrij Juškjevič, Sergej Sorokin. Útočníci: Sergej Petrenko, German Titov, Andrej Chomutov, Jan Kaminskij, Alexej Jašin, Sergej Puškov, Andrej Nikolišin, Valerij Karpov, Konstantin Astrachancev, Vjačeslav Bykov – , Igor Varickij, Vjačeslav Bucajev. Trenér: Boris Michajlov.

Soupiska Švédska.

2. Švédsko Brankáři: Tommy Söderstrom, Peter Åslin, Mikael Sundlöv. Obránci: Peter Popovic, Arto Blomsten, Fredrik Stillman, Roger Akörström, Stefan Larsson, Peter Andersson, Kenneth Kennholt. Útočníci: Stefan Nilsson, Patrik Juhlin, Thomas Rundqvist, Markus Näslund, Jan Larsson, Peter Forsberg, Charles Berglund, Mikael Renberg, Mikael Andersson, Michael Nylander, Ulf Dahlén, Hakan Ahluend, Jonas Bergkvist Trenéři:

Soupiska Česka.

3. Česko Brankáři: Petr Bříza, Roman Turek, Zdeněk Orct. Obránci: Leo Gudas, Miloš Holaň, Drahomír Kadlec, Bedřich Ščerban, Antonín Stavjaňa, Miloslav Hořava, Aleš Flašar. Útočníci: Petr Rosol, Kamil Kašťák, Richard Žemlička, Jiří Kučera, Jan Čaloun, Petr Hrbek, Tomáš Kapusta, – Otakar Janecký, Roman Horák, Martin Hosták, Radek Ťoupal, Jiří Doležal, Josef Beránek. Trenéři: Ivan Hlinka a Jaroslav Walter.

Soupiska Kanady.

4. Kanada Brankáři: Bill Ranford, Allain Roy, Ron Tugnutt. Obránci: Garry Galley, Derek Mayer, Norm McIlver, Terry Carkner, Brian Benning, Dave Manson, Geoff Smith. Útočníci: Mark Recchi, Shayne Corson, Geoff Sanderson, Kevin Dineen, Dave Gagner, Kelly Buchberger, Rod Brind'Amour, Paul Kariya, Mike Gartner, Adam Greaves – , Greg Johnson, Brian Savage, Eric Lindros. Trenér:

Soupiska Německa.

5. Německo Brankáři: Helmut De Raaf, Klaus Merk, Josef Heiss. Obránci: Torsten Kienas, Joerg Mayr, Greg Thomson, Andrea Niederberger, Richard Amann, Ulrich Hiemer, Karsten Mende, Jason Meyer. Útočníci: Thomas Brandl, Ernst Koopf, Andreas Volland, Bernd Truntschka, Raimund Hilger, Benoit Doucet, Gerd Truntschka, Wolfgang Kummer, Georg Franz, Dieter Hegen, Stefan Ustorf, Michael Rumrich. Trenér:

Soupiska USA.

6. USA Brankáři: Mike Richter, Michael Dunham, Patrick Jablonski. Obránci: Robert Beers, Erich Weinrich, Brett Hauer, Adam Burt, Ian Moran, Travis Richards, Barron Richter, Derian Hatcher. Útočníci: Darren Turcotte, Mike Modano, Ed Olczyk, Craig Johnson, Doug Weight, Theodore Drury, Jeffrey Lazaro, David Sacco, Shjon Podein, Derek Plante, Rob Gaudreau, Tony Amonte. Trenér:

Soupiska Finska.

7. Finsko Brankáři: Markus Ketterer, Sakari Lindfors, Ari Sulander. Obránci: Mikko Haapakoski, Timo Jutila, Erik Hämalainen, Janne Laukkanen, Vill Siren, Walteri Immonen. Útočníci: Vesa Viitakoski, Saku Koivu, Jari Korpisalo, Mika Alatalo, Marko Palo, Timo Saarikoski, Kari Harila, Keijo Säilynoja, Juha Riihijärvi, Jarkko Varvio, Mika Nieminen, Esa Tikkanen, Timo Peltomaa, Juhu Ylönen. Trenér:

Soupiska Itálie.

8. Itálie Brankáři: David Delfino, Diego Riva, Bruno Campese. Obránci: Robert Oberrauch, Raphael Constantin Di Fiore, William Stewart, Georg Comploi, Giovanni Marchetti, Anthony Circelli, Pietrangelo Cibien, Michael De Angelis. Útočníci: Mark Michael Cupolo, Emilio Iovio, Maurizio Mansi, Ivano Zanatta, Bruno Zarrillo, Gaetano Orlando, John Vecchiarelli, Carmine Vani, Mario Brian Chitarroni, Lucio Topatigh, Martin Pavlů, Maurizio Bortolussi. Trenér:

Soupiska Rakouska.

9. Rakousko Brankáři: Brian Stankiewicz, Michael Puschacher, Claus Dalpiaz. Obránci: Martin Ulrich, Martin Krainz, Karl Heinzle, James Burton, Engelbert Linder, Michael Guentner, Michael Shea, Robin Doyle, Herbert Hohenberger. Útočníci: Andreas Pusnik, Wayne Grouix, Richard Nasheim, Marty Dallman, Manfred Muehr, Gerhard Pusnik, Gunether Lanzinger, Christian Perthaler, Dieter Kalt, Werner Kerth, Wolfgang Kromp. Trenér:

Soupiska Francie.

10. Francie Brankáři: Petri Ylönen, Michael Valliere, Christophe Renard. Obránci: Jean-Phillippe Lemoine, Stephane Boteri, Michel Leblanc, Bruno Saunier, Denis Perez, Joseph Poudrier. Útočníci: Peter Almasy, Bruno Maynart, Steven Woodburn, Stephane Barin, Arnaud Briand, Patrick Dunn, Pierre Pouse, Michael Babin, Benoit Laporte, Pierrick Maia, Christophe Ville, Antoine Richer, Christian Pouget, Franck Pajonkowski. Trenér:

Soupiska Norska.

11. Norsko Brankáři: Robert Schistad, Jim Martinsen, Sven Harald Arnesen. Obránci: Petter Salsten, Jon Magne Karlstad, Tommy Jakobsen, Kim Soegaard, Sven Enok Noersteboe, Cato Tom Andersen, Pal Kristiansen. Útočníci: Tom Erik Olsen, Geir Hoff, Carl Gunnar Gundersen, Ole Eskild Dahlstrøm, Arne Billkvam, Erik Kristiansen, Trond Magnussen, Petter Thoresen, Morten Finstad, Bjoern Freddy Bekkrud, Roy Johansen, Marius Rath, Per Christian Knold. Trenér:

Soupiska Švýcarska.

12. Švýcarsko Brankáři: Renato Tosio, Reto Pavoni, Patrick Schoepf. Obránci: Martin Steinegger, Sandro Bertaggia, Martin Rauch, Sven Leuenberger, Rick Tschumi, Samuel Balmero, Patrick Sutter. Útočníci: Patrick Howald, Felix Hollenstein, Roberto Triulzi, Bruno Erni, Andreas Ton, Alfred Lüthi, Gil Montandon, Jörg Eberle, Roman Waeger, Christian Weber, Misko Antisin, Manuele Celio, Thomas Vrabec. Trenér:

MS Skupina B.

Polsko - Velká Británie 3:4 (0:1, 2:1, 1:2)  25. března 1993 – Eindhoven  25. března 1993 – Eindhoven  25. března 1993 – Eindhoven  25. března 1993 – Eindhoven  26. března 1993 – Eindhoven  26. března 1993 – Eindhoven  27. března 1993 – Eindhoven  27. března 1993 – Eindhoven  28. března 1993 – Eindhoven  28. března 1993 – Eindhoven  28. března 1993 – Eindhoven  29. března 1993 – Eindhoven  29. března 1993 – Eindhoven  30. března 1993 – Eindhoven  30. března 1993 – Eindhoven  30. března 1993 – Eindhoven  31. března 1993 – Eindhoven  31. března 1993 – Eindhoven  1. dubna 1993 – Eindhoven  1. dubna 1993 – Eindhoven  2. dubna 1993 – Eindhoven  2. dubna 1993 – Eindhoven  3. dubna 1993 – Eindhoven  3. dubna 1993 – Eindhoven  4. dubna 1993 – Eindhoven  4. dubna 1993 – Eindhoven  4. dubna 1993 – Eindhoven  4. dubna 1993 – Eindhoven

MS Skupina C.

Skupina A.

KLDR - Izrael 14:2 (7:0, 3:0, 4:2)  12. března 1993 – Bled  12. března 1993 – Bled  12. března 1993 – Bled  13. března 1993 – Bled  13. března 1993 – Bled  13. března 1993 – Bled  15. března 1993 – Bled  15. března 1993 – Bled  15. března 1993 – Bled  16. března 1993 – Bled  16. března 1993 – Bled  16. března 1993 – Bled  18. března 1993 – Bled  18. března 1993 – Bled  18. března 1993 – Bled

Skupina B.

JAR - Maďarsko 2:20 (0:8, 2:4, 0:8)  12. března 1993 – Lublaň  12. března 1993 – Lublaň  12. března 1993 – Lublaň  13. března 1993 – Lublaň  13. března 1993 – Lublaň  13. března 1993 – Lublaň  15. března 1993 – Lublaň  15. března 1993 – Lublaň  15. března 1993 – Lublaň  16. března 1993 – Lublaň  16. března 1993 – Lublaň  16. března 1993 – Lublaň  18. března 1993 – Lublaň  18. března 1993 – Lublaň  18. března 1993 – Lublaň

Semifinále.

Ukrajina - Kazachstán 3:2 (0:1, 2:0, 1:1)  19. března 1993 – Bled  19. března 1993 – Lublaň

Finále.

Ukrajina - Lotyšsko 0:2 (0:1, 0:0, 0:1)  21. března 1993 – Lublaň

O 3. místo.

Slovinsko - Kazachstán 3:7 (0:3, 0:1, 3:3)  21. března 1993 – Lublaň

O 9. místo.

Jižní Korea - Španělsko 7:3 (1:1, 2:1, 4:1)  19. března 1993 – Lublaň

Kvalifikace o postup do skupiny C.

Skupina A.

Estonsko - Litva 6:1 (2:1, 1:0, 3:0)  6. listopadu 1992 – Riga  7. listopadu 1992 – Riga  8. listopadu 1992 – Riga  Kazachstán - Ukrajina 5:4 (2:0, 2:2, 1:2)

Skupina B.

6. listopadu 1992 – Minsk  7. listopadu 1992 – Minsk  8. listopadu 1992 – Minsk  Chorvatsko - Slovinsko 1:15 (0:5, 1:4, 0:6)

Skupina C.

7. listopadu 1992 – Záhřeb  8. listopadu 1992 – Lublaň  Řecko - Turecko 10:2 (4:0, 2:2, 4:0)

Skupina D.

6. listopadu 1992 – Ankara  7. listopadu 1992 – Ankara  8. listopadu 1992 – Ankara

57. Mistrovství světa v ledním hokeji 1993 se konalo v Německu v Mnichově a Dortmundu ve dnech 18. dubna – 2. května 1993. Mistrovství vyhrál výběr Ruska.  Mistrovství se zúčastnilo 32 mužstev, rozdělených podle výkonnosti do tří skupin. V A-skupině startovalo dvanáct účastníků, rozdělených do dvou šestičlenných skupin, z nichž první čtyři postoupily do play off, kde se hrálo o medaile. Týmy, které skončily ve skupině na pátém a šestém místě, hrály o záchranu.  Na šampionátu poprvé vystoupila samostatná česká reprezentace (1. ledna 1993 došlo k rozdělení Československa na Českou a Slovenskou republiku) a získala bronzové medaile. Nejlepším brankářem šampionátu byl vyhlášen Petr Bříza který udržel průměr obdržených branek na zápas pod číslem 2.

The 1993 Men's Ice Hockey World Championships was the 57th such event sanctioned by the International Ice Hockey Federation (IIHF). Teams representing 32 countries participated in several levels of competition, with an additional six national teams failing to advance from mid-season preliminary qualifying tournaments. The competition also served as qualifications for group placements in the 1994 competition.  The top Championship Group A tournament took place in Germany from 18 April to 2 May 1993, with games played in Munich and Dortmund. Twelve teams took part, with the first round being split into two groups of six, with the four best teams from each group advancing to the quarter finals. Russia beat the reigning world champions Sweden to win the World Championships for the first time since entering competition after the dissolution of the Soviet Union at the end of 1991. The bronze medal was won by the Czech Republic, defeating Canada in their first major tournament as an independent country after their split with Slovakia at the beginning of the calendar year.  While Latvia had last competed in 1939, this year marked the World Championship debut of three national teams. Kazakhstan, Slovenia, and Ukraine, played for the first time, in Group C. Belarus, Croatia, Estonia, and Lithuania all did not make it out of the autumn qualifiers and had to wait at least another year. Also waiting until the following year was Slovakia, who made their World Championship debut in Group C1 in 1994.  Eleven of the twelve openings for the Lillehammer Olympics were established in Group A. Switzerland, by being relegated, was excluded, and the final nation had to qualify in a tournament the next fall. The top two teams from Group B, the Group C champion, the top Asian nation, and Slovakia all were given the opportunity to fill the final vacancy.


Den nezávislosti (Spojené státy americké)

Historické pozadí.

2. července 1776 schválil Druhý kontinentální kongres Rezoluci nezávislosti, a tím i oddělení 13 původních amerických kolonií z nadvlády Velké Británie. Autorem rezoluce byl Richard Henry Lee a rezoluce informuje o tom, že kolonie již nejsou pod britskou nadvládou.  Dva dny na to, 4. července 1776, byla schválena i Deklarace nezávislosti Spojených států amerických. Za hlavního autora deklarace je považován třetí prezident Spojených států amerických Thomas Jefferson. Cílem deklarace bylo zdůvodnění, proč došlo k vyhlášení nezávislosti.  Velká Británie uznala samostatnost USA v roce 1783 Pařížským mírem, čímž byla ukončena i válka za nezávislost.

Oslavy a zvyky.

Oficiálním federálním svátkem byl Den nezávislosti uznán až v roce 1941, v tento den tak jsou všechny státní instituce uzavřeny.  Američané oslavují vznik svobodných Spojených států přehlídkami, společným grilováním masa, celodenními pikniky, baseballovými zápasy, soutěžemi, koncerty a v závěru dne velkolepými ohňostroji doprovázené národní hudbou a dalšími různými událostmi veřejnými i soukromými, které oslavují historii, vládu a tradice Spojených států. Pyrotechnika se dá koupit na většině území USA, ale v některých státech je pyrotechnika zakázána nebo je omezována. Do těchto států se pak pyrotechnika pašuje. Často se stává, že oslavy pokračují i další dny, zvláště pak pokud 4. červenec není o víkendu, opět ale záleží na konkrétním státu USA.  Dekorace jsou laděny do trikolory (červená, modrá, bílá), v Nové Anglii staví pyramidy ze sudů, které jsou po setmění zapalovány. První týden v červenci bývá jeden z nejvíce vytížených období v roce, co se cestování týče.  Velvyslanectví USA v Praze hostí u příležitosti Dne nezávislosti tradiční recepci na rezidenci velvyslance, na kterou jsou zvány významné osobnosti kulturního i politického života. V době komunismu nechyběli mezi pozvanými čeští disidenti.

Den nezávislosti, anglicky , (v USA známý spíše jako „the Fourth of July“ nebo „July Fourth“) je státní svátek oslavující přijetí Deklarace nezávislosti Spojených států dne 4. července 1776 Druhým kontinentálním kongresem. Touto deklarací Spojené státy uplatnily svou nezávislost na Velké Británii vyhlášením základních práv člověka a soupisem stížností proti britské říši.

Independence Day (colloquially the Fourth of July or July 4th) is a federal holiday in the United States commemorating the Declaration of Independence of the United States, on July 4, 1776. The Continental Congress declared that the thirteen American colonies were no longer subject (and subordinate) to the monarch of Britain, King George III, and were now united, free, and independent states. The Congress had voted to declare independence two days earlier, on July 2, but it was not declared until July 4.  Independence Day is commonly associated with fireworks, parades, barbecues, carnivals, fairs, picnics, concerts, baseball games, family reunions, political speeches, and ceremonies, in addition to various other public and private events celebrating the history, government, and traditions of the United States. Independence Day is the national day of the United States.