Historie.

Období „Decision“.

V roce 1990 dva přátelé z istanbulské školy — Harun Tekin (zpěv/poději i kytara) a Kerem Kabadayi (bicí) — zorganizovali skupinu Decision. Zároveň se Kerem Kabadayi začal učit na bicí a následující rok se skupina přesunula ke stylu rock. Po změně stylu začal Harun Tekin hrát na kytaru. Brzy se ke skupině připojili Alper Tekin (basa), Şahin Yalabık (zpěv) a Derin Esmer (zpěv/kytara/klávesy). Původně skupina hrála v anglickém jazyce, ale po odchodu Şahina Yalabıka v roce 1994 se členové kapely rozhodli přejít na turecké texty.  V lednu 1995 se skupina definitivně zformovala pod novým názvem Mor ve Ötesi. Podle hudebníků lze název přeložit jako „fialový a další“ s odkazem na barvy spektra, kde fialová barva je poslední z barev viditelných lidským okem, to znamená, že skupina chce si svou tvorbou ukázat „to ukryté“.

Období „Mor ve Ötesi“.

1995—1998: Şehir.

Své debutové album "Şehir" (česky "Město") nahrávali v období od srpna 1995 do ledna 1996 a album bylo vydáno v červnu 1996. První singl z alba nazvaný „"Yalnız şarkı"“ spolu s videoklipem k singlu upoutali značný zájem v úzkých kruzích a získali si chválu kritiky.  Ve stejném roce členové skupiny přijali účast ve finále "Tuborg Rock Festival", kde se Harun Tekin a Kerem Kabadayı setkali s Keremem Özyeğenem, který tehdy ještě hrál a zpíval v jazz-rockové kapele "Crusiana".  Rok 1997 byl pro skupinu velmi významný, protože poprvé koncertovala za hranicí svého rodného města, v tureckém hlavním městě Ankaře, na Blízkovýchodní technické univerzitě (ODTÜ), která je známá jako politické centrum mládeže. Na univerzitě se konají akce různých studentských společností, které provádějí politické protesty a festivaly. Ve stejném roce opustil skupinu basista Alper Tekin a byl nahrazen Burakem Güvenem. Od roku 1998 skupina začala vystupovat se svým pořadem v baru "Captain Hook" a také začala pracovat na vydání nového alba.

1999—2000: Bırak Zaman Aksın.

Druhé album "Birak Zaman Aksin" bylo nahráno pod vedením ještě jednoho dávného přítele ze školy, zvukaře Volkana Gürkana. Album bylo vydáno v březnu 1999. Po dokončení prací na albu skupinu opustil zpěvák a kytarista Derin Esmer, který se přestěhoval do Spojených států a byl nahrazen Keremem Özyeğenem. Odchodem se utvořilo konečné složení skupiny. S příchodem Kerema Özyeğena se hudba výrazně změnila a po ničivém zemětřesení ze 17. srpna 1999 v Istanbulu se změnili i texty — členové skupiny začali věnovat větší pozornost politice a sociálním tématům.  Na počátku roku 2000 se skupina začala aktivně zapojovat v národním boji proti použití jaderných zbraní, což prezentovali na různých tematických koncertech a vystoupeních. V červenci skupina nahrála coververzi písně „"Sen Varsın"“, která byla umístěna na tribute albu legendárnímu tureckému zpěvákovi Bülentu Ortaçgilovi.  Rok završila skupina jedním ze svých nejvýznamnějších vystoupení — členové skupiny vystoupili na festivale H2000 v Istanbulu dne 9. prosince.

2001—2003: Gül Kendine.

V prosinci 2001 skupina vydala své třetí album nazvané "Gül Kendine ", které je popisováno jako profesionálnější než první dva. Práce na tomto albu se zúčastnil i Volkan Gürkan. Na podporu alba se po celé zemi konala první rozsáhlá promo tour a závěrečného koncertu v Istanbulu se zúčastnilo asi 5 000 diváků. Vystoupení skupiny bylo oceněno hudebními kritiky.  V roce 2003 se skupina připojila k několika kampaním vystupujícím proti válce v Iráku a spolu s dalšími hudebníky, jako jsou Athena, Aylin Aslım, Bülent Ortaçgil, Feridun Düzağaç, Koray Candemir, Nejat Yavaşoğulları a Vega přijali účast v nahrávce "Savaşa hiç gerek yok" (Válka není naprosto nutná), kde vystoupili jak interpreti, tak i autoři. Píseň byla představena 1. března v Ankaře a byla zahrána před 100 000 lidmi. Skupina hraje významnou roli v protiválečné politice a rozhodně zaujala místo na národní rockové scéně.  V květnu téhož roku bylo vydáno EP "Yaz", které obsahuje coververze populárních písní devadesátých let. Obsahuje verzi známé písně turecké zpěvačky Ajdy Pekkan nazvanou „"Yaz"“ dále ještě dvě další písně populární v devadesátých letech — „"Güneye giderken"“ a „"Bazen"“ a bonusový promo videoklip. Skladba Yaz se stala hymnou léta 2003.  Skupina poté uspořádala turné po 17 tureckých městech pod záštitou festivalu mládeže, který se koná každé léto společností "Fanta" (Fanta Gençlik Festivali).

2004—2005: Dünya Yalan Söylüyor.

Na podzim skupina začala nahrávat své čtvrté album "Dünya Yalan Söylüyor", které bylo vydáno v roce 2004. V Turecku se stalo nejpopulárnějším albem skupiny a za velmi krátkou dobu získalo platinovou desku. Alba se prodalo celkem 250 000 kopií. Deska obsahuje singly „"Cambaz"“ a „"Bir derdim var"“, které jsou soundtrackem k filmu "Mustafa hakkında herşey" (Vše o Mustafovi) režíséra Çağana Irmaka. Ačkoli se album prodávalo ze všech nejlépe, dlouholetí fanoušci jej přijali s odstupem. Album kritizoval opatření USA v Iráku a ve zbytku světa.  Ve stejném roce skupina získala cenu "Golden Orange Award" za píseň „"Bir derdim var"“, která dokonce získala ocenění "Píseň roku". Album "Dünya Yalan Söylüyor" obdrželo cenu od časopisu "Blue Jean" za "Nejlepší rockové album turecké všech dob". V ten samý den se singly „"Cambaz"“, „"Bir Derdim Var"“ a „"Sevda Çiçeği"“ staly nejoblíbenějšími rockovými písněmi toho dne.  Úspěch byl doprovázen mnoha koncerty (kapela hrála více než 150 koncertů) a také čtvrtým videoklipem k písni „"Aşk içinde"“. Pátý a poslední videoklip z alba "Dünya Yalan Söylüyor" byl natočen k písni „"Uyan"“. Ten dosáhl třetího místa v žebříčku "MTV World Chart Express". Pozoruhodné je, že videoklip k této písni je upravenou verzí animovaného filmu "Skleněná harmonika" od Andreje Chržanovského z roku 1968, jež byl sovětskými cenzory zakázán.

Mor ve Ötesi je turecká rocková skupina z Istanbulu, která byla založena v roce 1995. V současné době jsou členy skupiny Harun Tekin, Kerem Kabadayı, Burak Güven a Kerem Özyeğen. Skupina je známá pro své politické texty.  V roce 2008 skupina reprezentovala Turecko na Eurovision Song Contest 2008, kde získali 136 bodů a umístili se na 7. místě.

Mor ve ötesi (literally "Purple and Beyond"; a play on the word "morötesi", meaning ultraviolet) is a Turkish alternative rock band from Istanbul. Its four current members are Harun Tekin (vocals and rhythm guitar), Kerem Kabadayı (drums), Burak Güven (bass) and Kerem Özyeğen (lead guitar). Former members include Alper Tekin (no relation to Harun) and Derin Esmer. The band achieved mainstream success with the release of the album "Dünya Yalan Söylüyor". In 2008, the band represented Turkey in the Eurovision Song Contest in Belgrade with the song "Deli" (Insane).  A main attraction in the Turkish music scene, mor ve ötesi followed a very rough path and had their breakthrough with their fourth album “Dünya Yalan Söylüyor” in 2004. The album sold over 300.000 copies and changed the way rock was perceived by the Turkish music industry. The hundreds of live performances they’ve had include several tours in Europe and the US. The band celebrated their 20th anniversary in 2016 with two special CD box-sets containing all of their published work. An inspiration to many bands and the voice of a generation, mor ve ötesi is a top-notch band defining the direction that Turkish rock is headed in.


Koncept sociálního faktu.

Koncept sociálního faktu byl popsán v "Pravidlech sociologické metody "(1895). Charakteristikou sociálních faktů je, že vůči jedincům uplatňují <nowiki>"mocenský nátlak"</nowiki>.  Francouzský sociolog Émile Durkheim tento koncept vytvořil v konfrontaci se soudobou filozofií a psychologií, vůči nimž chtěl postavit sociologii na empirickém výzkumu a ne na abstraktním teoretizování. Sociální fakty tedy musí být zkoumány jako věci, které nemohou být poznány pouhou mentální aktivitou, například tak, jako ve filozofii. Je k tomu potřeba i dalších dat, které musí získat.  Durkheiem chápe sociální fakt jako sílu, která působí na jednotlivce z vnějšího okolí. Ve své metodologii s ní pak pracuje jako s nástrojem popsání fungování kulturních norem a hodnot. Sociální fakt ovlivnila skutečnost, že Durkheim zastával holistický přístup ke společnosti – to znamená, že „celek“ je důležitější, než jeho části, a každá část má význam jen v případě, že s ostatními souvisí.

Vnímání sociálního faktu.

Lidé donucovací povahu sociálních faktů často nerozpoznají. To proto, že se sociálním faktům obecně vzato sami podřizují, a přitom jsou přesvědčeni, že jednají na základě vlastní volby. Durkheim tedy tvrdí, že lidé vlastně následují vzorce, které v jejich společnosti obecně platí. Sociální fakty přitom mohou lidské jednání mocensky ovlivnit mnohými způsoby, od otevřeného trestu (například v případě trestného činu) přes společenské odmítnutí (v případě nepřijatelného chování) až po prosté nedorozumění (v případě jazykové nejasnosti).

Vznik sociálního faktu.

Durkheim zdůrazňuje, že sociální fakta vznikla v sociálním prostředí. Lidé tedy nejsou jen jejich subjektem (jen aktéry, kteří se musí podřizovat), ale také jejich zdrojem. Drukheim také tvrdí, že původ všech sociálních faktů se vztahuje k idejím – pokud chceme zjistit původ sociálního faktu, musíme nejdříve zkoumat původ idejí, které byly u jeho vzniku.  Prapůvod sociálních faktů vnímá v obecné povaze lidí a jejich vysokém stupni sociability. Obecným rysem lidské povahy je např., že lidé vytvářejí skupiny. Skupina ale jedná jinak než jednotlivec. Individuální vědomí se prolínají a tím vzniká kolektivní vědomí. Jedná se o soubor toho, co společně pociťuje a čemu věří průměr členů jedné společnosti. Durkheim zároveň tvrdí, že kolektivní vědomí je nejvyšší formou duševního života, protože je vědomím vědomí. Stojí mimo všechny individuální a dílčí nahodilosti a všechny věci spatřuje v jejich stálé a základní podobě, kterou zachycuje ve sdělitelných pojmech.  Sociální fakta tedy utváří přesvědčení, sklony chování a zvyky skupiny, které jsou prováděny ve společenství lidí. Nestačí však jen kolektivní vědomí vytvořit, ale neustále se musí udržovat prostřednictvím shromáždění společenství. Pocit sounáležitosti v těchto shromážděních poté obnovují u členů společnou víru a hodnoty.

Studium sociálních faktů.

Émile Durkheim přiznával, že studovat sociální fakty je obtížné – jsou neviditelné a nepostižitelné, nelze je tedy přímo pozorovat. Jejich vlastnosti musí být odhalovány nepřímo, prostřednictvím analýzy jejich důsledků nebo zkoumáním pokusů o jejich prosazování, jako jsou zákony, náboženské spisy nebo psaná pravidla chování. Při studování sociálních faktů Durkheim zdůrazňoval nutnost odprosit se od předsudků a ideologie. Vědecký přístup vyžaduje mysl otevřenou vůči důkazům, které poskytují smysly, a oproštěnou od předpojatostí, jež přicházejí zvnějšku.  Durkheim byl přesvědčen, že vědecké koncepty lze rozvinout jedině skrze vědeckou praxi. Vyzýval sociology, aby věci studovali takové, jaké skutečně jsou, a aby vytvářeli nové koncepty, které reflektují skutečnou povahu věcí.

Klasifikace.

Durkheim klasifikoval sociální fakty do dvou kategorií:  Toto rozdělení vzniká na základě to, že Durkheim věří, že ve společnosti existuje určitý počet fakt, jež se svými vlastnostmi liší od těch individuálních (vzniklých na psychické úrovni). Tedy materiálních sociálních faktů. Nic z toho není výtvorem přírody, ale ani jednotlivce. Je to například jazyk určitého národa. Peníze, kterými platíme. Představa času (na této představě rozdělujeme čas na dny, hodiny..). Oblečení, které volíme podle příležitosti. Pokud bude chtít jednotlivec některou z těchto věcí změnit, nepovede se mu to. Není to v jeho silách. A každá tato snaha bude potrestána – ve formě výsměchu, nebo problémů s úřady atd.  Jiná sociální fakta mají tendenci projevovat se po nějaké době mimo vědomí jedince a vytvářet si vlastní, fyzickou podobu. Ty nazýváme nemateriálními fakty. Příkladem je morálka, nebo právo. V každé společnosti platí nějaké morální hodnoty a zásady, které se projevují nejen jako jednání a myšlení členů společnosti, ale také v podobě zákoníků, náboženské knihy, která stanoví, co se smí a co naopak ne.

Další dělení.

V rámci celé množiny sociálních faktů lze vysledovat několikero rozdělení.  Tato definice Durkheimovi umožňuje označit za normální například kriminální čin, což je závěr poněkud překvapivý. Durkheim nicméně argumentuje, že kriminální čin v žádném případě nepůsobí negativně na řád společnosti jako celku. Samotný akt vraždy, bez ohledu na zrůdnost takového činu, nemá konkrétní vliv na chod společnosti; pro faktické fungování společnosti není ztráta jedince rizikem.

Náboženství – nemateriální sociální fakt.

Spis "Elementární formy náboženského života" (1912) představuje rozbor významného nemateriálního sociálního faktu, totiž náboženství. Durkheim se domnívá, že zdrojem náboženství je společnost sama. Právě společnost některé věci označuje jako posvátné a jiné jako profánní. Durkheim tvrdil, že vposledku jsou náboženství a společnost jedním a tím samým.  Náboženství je způsob, jak společnost vyjadřuje sebe samu formou nemateriálního sociálního faktu. Je to systém idejí, kterými si lidé zpodobňují společnost, do níž patří, a vztah, který k ní mají. Praktiky kultu, které člověka mají poutat k jeho bohu, připoutávají člověka ke společnosti, protože bůh je podle Durkheima pouze obrazným vyjádřením společnosti.  Náboženstvím dneška by mělo být náboženství humanity a jeho racionálním výrazem by byla individualistická etika.

Kritika.

V "Pravidlech sociologické metody" byl sociální fakt popsán jako věc, která je nezávislá na jedinci, ale vyvíjí na ně tlak. Samotný výraz věci vyvolal vlnu kritiky. Proto ve druhém vydání knihy Durkheim zdůrazňuje, že výrazem věc nemyslí objekt s hmotnou podobou, ale něco, co není možné změnit pouhým působením mysli, jako protikladem myšlenky.  Kritice byl také podroben systém, jakým sociální fakta vznikají a pak fungují. Durkheimovi bylo vyčítáno, že ze sociálních jevů udělal „fantomy, jež žijí svým vlastním životem“.  Dále také byla kritizována objektivita sociálních faktů. Pokud jsou sociální fakta objektivní a nezávislé na jedinci, pak je velmi obtížné je zkoumat. Zkoumání se totiž stává pouze interpretací názoru vědce, co daný sociální fakt znamená.

Maussův sociální fakt.

Teorii sociálního faktu dále rozpracovává i Marcel Mauss, synovec a žák Émila Durkheima. Věnuje se tzv. Totálnímu sociálnímu faktu a definuje ho jako „činnost, která má vliv na celou společnost v ekonomické, právní, politické a náboženské sféře“.

Sociální fakt (někdy také sociální jev) z pohledu sociologie tvoří hodnoty a aspekty společenského života, které utváří naše činy jako jedinců (například ekonomická situace nebo vliv náboženství). Sociální fakt jsou struktury, kulturní normy a hodnoty, které jsou vnější, a mají „donucovací“ charakter na aktéry.

In sociology, social facts are values, cultural norms, and social structures that transcend the individual and can exercise social control. The French sociologist Émile Durkheim defined the term, and argued that the discipline of sociology should be understood as the empirical study of social facts. For Durkheim, social facts "consist of manners of acting, thinking and feeling external to the individual, which are invested with a coercive power by virtue of which they exercise control over him."


Historie.

Myšlenka rané poporodní vazby byla poprvé vnesena do pole zájmu v 70. letech 20. století americkými pediatry Dr. Johnem Kennellem a Dr. Marshallem H. Klausem. První výzkum na toto téma proběhl v roce 1970 a v průběhu následujících let až po současnost byly objevovány nové souvislosti a duplikováním potvrzovány výsledky z časných let teorie bondingu. Kennell a Klaus se podíleli na vytvoření jejího základu a vyvinuli teorii, podle níž kontakt mezi matkou a dítětem bezprostředně po porodu vede k jejich vřelejšímu a kvalitnějšímu vztahu, častějšímu slovnímu kontaktu, úsměvu, šetrnějšímu zacházení ze strany matky atp.  V České republice patří k dosud jediným odborníkům podporujícím ranou vazbu (bonding) klinická psycholožka Mgr. Michaela Mrowetz a pediatrička MUDr. Marcela Peremská. Mnozí odborníci, ve snaze polidštit porodnice mylně pokládají bonding za metodu, kterou provozují zdravotníci na matce a dítěti. Toto svědčí jen o tom, že nepochopili základ, bonding je proces mezi dítětem a matkou a další lidé, včetně otců, porodních asistentek, dul, lékařů, sester, mohou bonding podporovat, anebo poškozovat - což se vzhledem k nepochopení stále děje.  “Deprese vychází z neuspokojení základní potřeby lásky a harmonie ve vztazích. Jde o žízeň, touhu po tom, čemu se člověku jako dítěti nedostalo v potřebné míře. Příčiny deprese vidím také v rozkladu vícegeneračních rodin, rozvodovosti, zaměstnanosti žen, technizaci a zdánlivé racionalitě společnosti. Deprese je patologická reakce na ztrátu, jejíž zdravou podobou je vztek a smutek. Separace, odloučení matky od dítěte, vede k probuzení panického systému - od křiku až k paralýze... dítěte, která je přirozeným obranným projevem, jako když zvíře na sebe nechce upozornit šelmu; strnutí mu zachová život. Následkem je ovšem vyčerpání a ztráta serotoninu vedoucí k depresi a odumírání neuronů. Je třeba podporovat a posilovat kontaktní vazbu mezi dítětem a matkou. Tzv. vyřvávání dětí vede k vyčerpávající rezignaci, v konečném důsledku k depresi. Kontakt vede k vzájemnému přijetí, bazální důvěře a objektní stálosti.“ MUDr.Jan Poněšický - psychiatr, psycholog a psychoanalytik – konference Léčba v psychiatrii, Ostrava 2013

Průběh bondingu.

Bonding je proces navazování a lepení vazby dítěte k matce. Máme opravdu velké množství důkazů o tom, že v období prenatálním i postnatálním jsou rodiče pro dítě tím  hlavním zdrojem ovlivnění, čím menší dítě, tím větším vztahově vazebním objektem je matka, co se tedy děje, když je matka v průběhu prenatálního života dítěte, u jeho zrození či po něm separovaná od dítěte,  jaký má separace dopad na pevnou vztahovou vazbu je zřejmé.  Postup podpory zdravotníků při navazování vazby popsala pediatrička Peremská a klinická psycholožka Mrowetz velmi detailně zde: http://www.pediatriepropraxi.cz/artkey/ped-201303-0017_Podpora_raneho_kontaktu_jako_nepodkrocitelna_norma_8211_chimera_ci_realita_budoucnosti.php  Co ohrožuje podporu bondingu?  Oslabení jedinci velmi snadno v prostředí separace (porodnice,nemocnice) opustí své prenatální, narozené či jakkoliv velké dítě.

Co lze udělat pro lepší podporu bondingu?

Peremská a Mrowetz v odborném časopise Pediatrie pro praxi detailně popsaly možnost podpory rané vazby:  tzv. 10 kroků k podpoře rané vazby: http://www.pediatriepropraxi.cz/artkey/ped-201303-0017_Podpora_raneho_kontaktu_jako_nepodkrocitelna_norma_8211_chimera_ci_realita_budoucnosti.php

Bonding v České republice.

V posledních letech se v mnoha českých porodnicích začal uplatňovat systém rooming-in, čili společný pokoj pro matku a dítě, ale je stále zvykem dítě od matky oddělit, ať už kvůli vyšetřování či delšímu zahřívání a dalším postupům. Mgr. Michaela Mrowetz (klinická psycholožka, psychoterapeutka, soudní znalkyně www.klinickapsycholozka.cz, www.cykluspodpory.cz) prováděla výzkum na 1340 porodech v ČR a zjistila, že i po bezproblémových porodech je stále zvykem dítě od matky oddělit. Z jejího výzkumu vyplývá, že pouhá třetina matek je ve dvou hodinách po porodu v bezprostředním kontaktu s dítětem, méně než třetina v přerušovaném kontaktu – dítě odebíráno na ošetření, vážení, mytí, atd., a více než třetina nemá v prvních dvou hodinách žádný kontakt se svým dítětem. Bonding je naprosto možný i po porodu císařským řezem, přesto je u nás oddělena po takovém porodu matka a dítě ve více než dvou třetinách případů. U porodů v zahraničí jsou tyto statistiky zcela odlišné – Češky rodící v zahraničí mají nepřerušovaný kontakt s dítětem ve dvou hodinách po porodu ve více než dvou třetinách případů.

Experimenty a výzkumy.

Jedny z prvních výzkumů týkajících se bondingu publikovali kolegové Marshall H. Klaus a John H. Kennell. Koncept bondingu a vztahu matky k dítěti byl do té doby zkoumán převážně u zvířat. Klaus s Kennellem však předpokládali, že u člověka, stejně jako u všech ostatních živočišných druhů, existuje sensitivní perioda, ve které jsou matka s dítětem “naprogramováni” k tomu, aby byli ve vzájemném kontaktu. Prostřednictvím srovnávání svých participantek zjistili, že matky, které se dostaly do tělesného kontaktu se svými dětmi v této periodě, si vytvořily s dítětem silnější a bližší vztah než ty, které tuto zkušenost neměly. Své poznatky pak tito vědci popsali roku 1976 v knize Maternal-Infant Bonding.  V roce 1987 se začala Ann-Marie Wistrom se svými spolupracovníky věnovat pozorování chování a fyziologických reakcí novorozenců, kteří byli ihned po porodu přiloženi na nahou matčinu pokožku. Zjistili, že novorozenci byli už během první hodiny po porodu schopni vyvinout pohyby potřebné při kojení (hledání matčina prsu, uchopování dvorce, sání mléka) a sami se nakrmit. Po vhodné senzorické stimulaci (kontakt s matčinou kůží) byla u novorozeněte vyvolána fyziologická reakce (aktivace center lokomoce), která byla spouštěčem chování dítěte. Vědci pak pokračovali pozorováním rozdílů v chování matek, kterým bylo dítě bezprostředně po porodu přiloženo na hruď, a těch, kterým toto umožněno nebylo. Výsledky ukázaly, že v případě okamžitého bondingu byly tyto matky oproti ostatním několik dní po porodu klidnější, trávily více času se svým dítětem a zažívaly menší stres v průběhu kojení.  Důležitost bondingu potvrdily také studie, které upozorňovaly na možnost, že poporodní deprese u matky může mít za následek ohrožení či zeslabení této vazby k dítěti. Ve své studii z roku 2005 Taylor popisuje výsledky svého zkoumání vztahu mezi bondingem a poporodní depresí. Zjistil, že ve srovnání s nedepresivními ženami měly ženy, které trpěly poporodní depresí, problém s rozvíjením mateřských citů k dítěti a s navazováním vztahu k němu. Když poprvé držely své dítě v náručí, chovaly se k němu lhostejně a vypovídaly, že necítí provázanost se svým dítětem. Mimo poporodní depresi může být bonding narušen také v případě, že byl porod dítěte komplikovaný (např. císařský řez) či pro matku vyčerpávající, a neměla dostatečný prostor pro seznámení se svým dítětem.  Pediatři často zdůrazňují, že pokud dítě není ihned po porodu ošetřeno, oblečeno a uloženo do vyhřívaného inkubátoru, může se podchladit. Výzkum Bystrove (2009) z nemocnice v St. Petersburgu ukázal, že naopak děti, které nebyly ve stálém kontaktu se svojí matkou, měly nižší teplotu než děti, které s ní ve stálém kontaktu byly. V její randomizované studii bylo zapojeno 176 dětí a matek, které rozdělila do 3 skupin. První skupina byla „skin-to-skin group“.  Další, kdo se zabýval výzkumem poporodní adaptace novorozenců, byl Christensson (1995), který zkoumal aktivitu dětí po porodu. Děti, které byly po porodu položeny na matčino břicho a takto setrvaly prvních 90 minut po porodu, plakaly mnohem méně než děti, které byly zabaleny do zavinovačky a dány do postýlky.  Jiný zajímavý výzkum sledující vztah matky a dítěte po porodu vedl Buranasin. V thajské nemocnici sledoval celkem 2 tisíce dětí, které se narodily mezi lety 1987–1990. V roce 1988 byl v nemocnici, kde výzkum probíhal, zaveden systém roomingin. Buranasin zkoumal dopady tohoto systému na kojení. Po zavedení rooming-in stoupl počet plně kojených dětí z 85 % na 99 %. Zároveň Buranasin zjistil, že v roce 1987 bylo matkou opuštěno 3,6 dětí na 1000 porodů. V roce 1990 už to bylo jen 0,1 dítě na 1000 porodů (5).  Podobný výzkum také uveřejnila Lvoff, která zkoumala dopady sytému rooming-in na děti v ruské nemocnici. V roce 1992 byla nemocnice zařazena do iniciativy „Baby-Friendly Hospital“. Lvoff sledovala množství opuštěných dětí od roku 1987 do roku 1998, tedy šest let před a šest let potom, co byl systém v nemocnici zaveden. V prvních šesti letech zkoumání byla míra opuštěných dětí 5,03 na 1000 porodů. V dalších šesti letech tato míra klesla na 2,78 dětí na 1000 porodů (8).  Údaje o opuštěných dětech jsou zajímavé i z hlediska výzkumů, který prováděl Hales a Ringler v 70. letech minulého století (in 1). Uvádí, že pokud byl ženám umožněn raný kontakt s dítětem, významně jim to pomohlo v nastartování mateřského chování a v synchronizaci s dítětem v prvních měsících života. Ženy byly k dětem více emocionální (ve smyslu častějšího líbání, usmívání a mazlení) a u výzkumů sledujících dlouhodobé vlivy byly děti ve 2 až 5 letech vyspělejší v lingvistických či jazykových projevech.  <nowiki>http://zdravi.e15.cz/clanek/sestra/podpora-vztahu-matky-a-novorozence-po-porodu-458797</nowiki>  Některé studie zjistily, že poporodní bonding, resp. skin-to-skin care (SSC), může u předčasně porozených dětí zvyšovat riziko patologicky nízké srdeční frekvence a nízké koncentrace kyslíku (Bornhorst a kol., 2004), tento efekt však nebyl zjištěn v případě včasně narozených dětí. Někteří autoři však zdůrazňují potřebu zvýšeného pozorování dětí do doby, než se adaptují na vnější svět, přičemž strikně pojatý skin-to-skin contact tyto možnosti monitoringu snižuje. Nakamura a Sano (2008), popisují dva případy, ve kterých měl SSC životně ohrožující dopad na zdraví novorozence z důvodu jeho nedostatečného monitoringu. Podobně Thach (2014) vyjadřuje určitou kritiku "baby friendly" přístupu v porodnicích, ve kterých je zdůrazňován prodloužený skin-to-skin contact a sdílení postele (co-sleeping). Autor zmiňuje 15 případů úmrtí novorozenců, kdy matka při kojení usnula. Je tedy třeba vnímat nejen benefity, ale také rizika těchto přístupů.

Škály pro měření bondingu.

Nejpoužívanějšími nástroji k měření kvality bondingu a diagnostikování poruch v oblasti emočních vazeb matky k dítěti se staly sebehodnotící dotazníky. Nejnovějšími a nejhojněji používanými jsou v současnosti MPAS, MIBS a PBQ.

MPAS (Maternal Postpartum Attachment Scale).

Dotazník MPAS pochází z roku 1998, kdy jej vytvořili Condon a Corkindale. Jedná se o přepracovanou verzi Maternal Antenatal Attachment Scale (MAAS), která byla vydána v roce 1993. Otázky v dotazníku se zaměřují na tři faktory tvořící jádro bondingu: touha po blízkosti a interakci s dítětem, pocit sebedůvěry a spokojenosti v souvislosti s mateřstvím a nedostatek negativních pocitů k dítěti. Dotazník obsahuje 19 tvrzení, jejichž pravdivost hodnotí matky na dvou, tří, nebo čtyřbodové škále. Nízké celkové skóre MPAS indikuje problematickou vazbu s dítětem.

MIBS (Mother-to-Infant Bonding Scale).

Škálu MIBS vyvinul v roce 2005 A. Taylor. Jedná se o sebehodnotící škálu složenou z 8 adjektiv (milující, radostný, ochranitelský, neutrální, nelibý, zklamaný, rozčilený, agresivní). Každá položka popisuje emoci, kterou matka může pociťovat ke svému dítěti. Respondentky pak každou položku hodnotí na 4-bodové Likertově škále z hlediska intenzity pociťované emoce od “velmi silně” po “vůbec”. Čím vyšší skóre v testu vyjde, tím problematičtější bonding je.

PBQ (Postpartum Bonding Questionnaire).

Dotazník PBQ vznikl sloučením dotazníků, které vypracovaly University of Birmingham a Open University School of Education, v roce 2001 je publikoval Brockington se svými spolupracovníky. Cílem dotazníku je posoudit charakteristiky, které matky přisuzují svým dětem. Skládá se z 25 tvrzení hodnocených na pětibodové škále (od “vždy” po “nikdy”), která jsou rozdělena do čtyř podškál indikujících slabý bonding, odmítnutí a vztek, úzkost a riziko ublížení dítěti. Vysoké výsledné skóre ukazuje na problematický vztah matky k dítěti.

Bonding (z ang. připoutání, propojení, attachment) je proces utváření vazby mezi dítětem a rodiči v průběhu raných dětských let. V českém jazyce je tento termín používán pro vysvětlení procesu vytváření prvotní, bezprostředně vazby mezi matkou a novorozeným dítětem. Již v prenatálním období vzniká mezi matkou a dítětem vztah, díky kterému se buduje emoční vazba. Dítě pracuje s matčiným tělem, přičemž vzájemná spolupráce je podmínkou pro hladký průběh prvního vývoje novorozeného potomka. Při samotném porodu tento vztah dochází do vrcholného bodu, kdy první fyzický kontakt znamená pro matku i dítě přechod do nových fází vzájemného vztahu.  -biologické procesy bondingu - lepení  rané vazby a vznik pevné citové vazby podporují překonání existenciální krize matky a podporují imunologickou a fyziologickou adaptaci dítěte na vnější svět  -jakékoliv vstupující separační faktory narušují kontinuum procesu vývoje – narušují bonding – lepení rané vazby  i attachment – citovou vazbu  -separace podporuje prožití traumatu, podporuje reakce znovuprožívání (traumatu), vyhýbání (rodičovské roli), přecitlivělost, narušuje vztahové vazby a pevné vazby v rodinách, vztahová vazba v průběhu těhotenství je posilována  vědomím  o nové bytosti – prenatálním dítěti  - podpora užívání pojmosloví prenatální dítě  eliminuje kolektivní traumatizaci separací a posiluje láskyplné vazby.  Láskyplné pevné vazby podporují prožívání:  Americký psycholog Harry Harlow provedl mezi lety 1957 a 1963 řadu psychologických experimentů s makaky rhesus, jež měly vysvětlovat podstatu mateřské lásky. Prokázaly, že mládě k matce připoutává něco víc než jen potřeba výživy.  Pokusné opice měly na výběr mezi plyšovým náhradním objektem a kovovým náhradním objektem, jehož prostřednictvím jim byla podávána výživa. Ke krmícímu objektu se chodily pouze najíst, celý čas trávily schoulené u plyšového objektu.  Mláďata, která však vyrůstala zcela bez náhradních objektů, pátrala ve svém okolí o dost méně a jejich vývoj byl ještě výrazněji narušen než u mláďat vychovaných umělou — plyšovou matkou. Bylo přesvědčivě prokázáno, že si mláďata vytvořila pevnější pouto k měkkým matkám nehledě na to, zda zároveň byly zdrojem potravy.  Zdroj potravy je tedy vnímán jako objekt k nasycení, plyšový objekt jako měkký objekt umožňující přitulení.  Opice vychovávané plyšovou matkou však měly v dospělosti výrazné potíže s reprodukcí, nebyly mnohdy schopny počít mláďata, a pokud se jim to podařilo, chovaly se k nim agresivně, a často je rozsápaly a sežraly.  Z toho lze usuzovat, že neměly zkušenost s živým, vazbu opětujícím objektem a pouhý zdroj možnosti přichýlení nebyl emočním a korigujícím zdravým a živým mateřským objektem.

A maternal bond is the relationship between a mother and her child. While typically associated with pregnancy and childbirth, a maternal bond may also develop in cases where the child is unrelated, such as an adoption.  Both physical and emotional factors influence the mother-child bonding process. In separation anxiety disorder a child becomes fearful and nervous when away from a loved one, usually a parent or other caregiver. New mothers do not always experience instant love toward their child. Instead, the bond can strengthen over time. Bonds can take hours, days, weeks, or months to develop.


Popis.

Stálezelený, jehličnatý a pomalu rostoucí strom, dorůstající až do výšky 75 m. Kmen může dosahovat průměru až 2,6 m. Jedle líbezná se dožívá 500 let a více. Koruna je zpočátku úzce kuželovitá, později válcovitá, shora plochá a hustá. Větve jsou krátké a neohebné a vyrůstají z kmenu v pravých úhlech. Borka je zprvu světlešedá a hladká vyjma pryskyřičných puchýřů, později rozpraskaná do červenošedých plátů. Pupeny jsou malé, kulovité, hnědé a 6-9 mm v průměru. Letorosty jsou ze spodní strany tmavohnědé, z horní světlehnědé a chlupaté. Jehlice jsou 0,7–4 cm dlouhé a 1–3 mm široké, na konci tupé, seshora tmavě zelené, vespod se dvěma stříbrnými proužky. Samčí šištice jsou při opylování červené, později červenožluté. Samičí šištice (šišky) jsou vejčitě válcovité, 8–18 cm dlouhé a 3,5–7 cm široké, zpočátku purpurově šedé, později hnědé. Semena jsou 10–12 mm dlouhá a 4 mm široká s 10–12 mm dlouhým křídlem. Děložních lístků je 4-7 .

Příbuznost.

Jedle líbezná je blízce příbuzná s jedlí Mariesovou.

Výskyt.

Domovinou stromu je Kanada (provincie Britská Kolumbie) a Spojené státy americké (státy Aljaška, Kalifornie, Oregon, Washington).

Ekologie.

Jedle líbezná roste na Aljašce v nadmořských výškách od hladiny moře blízko pobřeží až do 330 m, a v Oregonu od 250-1830 m, na západních svazích Kaskádového pohoří, ve studeném a vlhkém, přímořském (pobřežním) klimatu s ročními srážkovými úhrny 1500-4000 mm, často ve formě sněhu. Preferuje půdy jílovité, roste v horských vlhčích půdách ledovcového původu, na druhou stranu půdy nesmí být příliš nasáklé vodou. tj. musí být dobře odvodňované. pH půdy je kolem 5 (kyselá půda), strom snese také půdu s neutrální reakcí. Jedle líbezná má poměrně mělce umístěné kořeny, při silných větrech trpí vývraty, z tohoto důvodu je třeba ji sázet do před větrem chráněných poloh. Nesnáší znečištění ovzduší. Taktéž je velmi citlivá na lesní požáry mimo jiné pro tenkou borku a hořlavé jehličí. Na světlo není příliš náročná, dokáže růst ve stínu, v polostínu i na plném slunci a je mrazuvzdorná do −28 °C.  Jedle líbezná tvoří jehličnaté lesy dohromady s jedlovcem západním, smrkem sitkou, douglaskou tisolistou, zeravem obrovským, cypřiškem nutkajským ("Chamaecyparis nootkatensis"), jedlí obrovskou, jedlí nádhernou, jedlí plstnatoplodou a jedlovcem Mertensovým ("Tsuga mertensiana"). Jedle líbezná poskytuje (především staré stromy) díky své husté koruně úkryt, přístřeší a tepelnou ochranu, popř. i kořist mnoha volně žijícím zvířatům: horským kozám, puštíku západnímu ("Strix occidentalis caurina"), kuně rybářské, norníku západoamerickému ("Myodes californicus"), rorýsovi srpokřídlému ("Chaetura vauxi"), mlokánkovi olympskému ("Rhyacotriton olympicus") a dalším. Semena jedle líbezné jsou důležitou potravou pro ptáky, hlodavce a veverky. Los ho spásá také, nicméně mu strom moc nechutná.

Choroby a nepřátelé.

Strom je obecně extrémně citlivý na houbové choroby a mšice. Například na rozdíl od většiny jedlí je velmi náchylná k nákaze houbou kořenovník vrstevnatý ("Heterobasidion annosum"), která způsobuje zpomalení růstu stromu, poškození jehličí a šišek a někdy i smrt stromu. Po oslabení touto chorobou, se často přidávají sekundární infekce houbou václavkou obecnou, broukem "Scolylus ventralis" a jinými. Strom je často napadán mšicemi "Adelges piceae", bobruškou, medvědem baribalem a jinými. Zraněné stromy (i mladé) jsou často napadány houbou "Echinodontium tinctorium".

Využití člověkem.

Dřevo stromu se používá ve stavebnictví na nepříliš náročné aplikace (lehké rámy, pomocná konstrukční překližka aj.), je lehké, měkké, nevoní příliš silně, obsahuje málo pryskyřice, je málo trvanlivé. Jedle líbezná se používá též jako vánoční stromek. Jako potravina a lék: Tento strom byl často používán domorodými severoameričany (Indiány): odvar z borky jako posilující lék (takzvané tonikum), též na nemoci žaludku, hemoroidy a jiné; pryskyřici (lidově smolu) proti nachlazení a krčním nemocem a jako žvýkačku; větve jako lůžkovinu; křehké dřevo hlavně jako palivové dříví.

Ohrožení.

I přes časté kácení v minulosti není strom ohrožen, díky jeho rozlehlému výskytu a výborným regeneračním schopnostem jeho populace. Nemoci, nepřátelé a požáry sice představují ohrožení, nicméně pouze místní. Jedle líbezná se vyskytuje v mnoha milionech dospělých jedinců, stav její populace je stabilní.

Jedle líbezná ("Abies amabilis") je jehličnatý strom z čeledi borovicovité, z rodu jedlí, jehož domovinou je Kanada a Spojené státy americké.

Abies amabilis, commonly known as the Pacific silver fir, is a fir native to the Pacific Northwest of North America, occurring in the Pacific Coast Ranges and the Cascade Range from the extreme southeast of Alaska, through western British Columbia, Washington and Oregon, to the extreme northwest of California. It is also commonly referred to as the white fir, red fir, lovely fir, Amabilis fir, Cascades fir, or silver fir. It grows from sea level to in the north of the range, and in the south of the range, always in temperate rain forest with relatively high precipitation and cool, humid summers. Common associate trees are western hemlock in northern ranges, Douglas fir in central areas, and in the extreme southern area of its range, California buckeye.


Proces integrace.

Za účelem integrace je jedinec nucen podstoupit učení se emotivnímu i sociálnímu. V integraci hraje nejdůležitější roli správná motivace jedince, neboť celý proces může být velmi náročný. Ze sociálního hlediska lze říci, že jedinci se znevýhodněním tvoří menšinovou skupinu, která se nachází v diskriminované pozici a je na ní proto vyvíjen velký tlak. Tohle může způsobit pokusy jedince zapírat svůj handicap či odlišnost a snahu distancovat se od menšiny, ke které náleží.  Proces integrace člověka lze rozdělit na dva různé přístupy:

Inkluze.

Inkluze je proces, kdy se příslušníci menšin nebo znevýhodněných skupin zúčastňují stejných běžných aktivit jako lidé z většinové společnosti. Jde o „vyšší stupeň integrace postižených nebo znevýhodněných jedinců do společnosti a jejích institucí“. Základní rozdíl mezi integračními a inkluzivními postupy je v tom, že integrační postupy zajišťují a vytvářejí znevýhodněným jedincům speciální podmínky. Jako příklad lze uvést vzdělávání zdravotně postižených osob. Jako integrační postup lze brát speciální školy pro postižené děti, zatímco inkluzivní postup (inkluzivní vzdělávání) je zařazování znevýhodněných žáků do běžných škol (samozřejmostí je vytváření bezbariérových přístupů nebo používání speciálních pomůcek). Inkluzivní postup může být pro daného jedince náročnější, avšak umožňuje i majoritní společnosti snadněji přijmout hlavní myšlenku inkluze, tedy to, že jsou si všichni lidé rovni.

Etnická, náboženská a kulturní integrace.

V dnešní době globalizace se zrychluje migrace a tedy i míšení kultur. Často však dochází k napětí mezi menšinami nebo mezi menšinou a většinou a k následným mezikulturním střetům. V etnické integraci lze mluvit o třech modulech, které společnosti využívají k zamezování těchto konfliktů:  Pokud sociální integrace určité etnické nebo kulturní skupiny do většinové společnosti selhává, dochází ke vzniku paralelní společnosti.

Integrace osob se zdravotním postižením.

Integrace osob se zdravotním postižením závisí na závažnosti jejich handicapu a tím tedy i na míře samostatnosti a závislosti na jiných lidech. Je mnoho oblastí života, do kterých se handicapovaný člověk potřebuje integrovat. Jde hlavně o integraci pracovní, školskou a společenskou. Jedná se o podporované zaměstnávání handicapovaných osob, o zařazování handicapovaných dětí do běžných tříd či o vytváření bezbariérového prostředí.

Integrační škála.

Handicapovaný jedinec má při procesu integrace jistá omezení možností, jejichž míru určuje závažnost jedincova postižení. Tyto omezení integrace mohou dosahovat různých stupňů tzv. integrační škály. Těmito stupni potom jsou:  Pomoc při integraci zdravotně postižených osob poskytují různé občanské iniciativy a neziskové organizace. Osoby s těžkým handicapem často končí v ústavní péči, tedy v domovech pro osoby se zdravotním postižením. Nejpočetnější skupinu však tvoří lidé s lehčí formou postižení, kterým pomoc při jejich integraci nabízejí služby jako je chráněné bydlení či podporované zaměstnávání. Pomoc a informace pro rodiny s dětmi se zdravotním postižením nabízí například český portál Šance Dětem.

Sociální integrace je nejvyšší úrovní socializace, jedná se tedy o proces začleňování člověka do společnosti. Integrace bývá také definována jako „oboustranný psychosociální proces sbližování minority znevýhodněných a majority intaktních.’’ Jde o začlenění osob do většinové společnosti a jejího každodenního života. Je to schopnost naučit se správně žít, cítit se přijatý a identifikovat se s majoritní společností. Komplikace při integraci se týkají převážně lidí a skupin, kteří se od ostatních liší (lidé s postižením, etnické menšiny, přistěhovalci a uprchlíci, lidé propuštění z vězení) a proto k jejich úplné socializaci nedochází přirozeným způsobem. Je proto nutné těmto lidem pomáhat a jejich integraci do společnosti podporovat.

Social integration is the process during which newcomers or minorities are incorporated into the social structure of the host society.  Social integration, together with economic integration and identity integration, are three main dimensions of a newcomers' experiences in the society that is receiving them. A higher extent of social integration contributes to a closer social distance between groups and more consistent values and practices. Bringing together various ethnic groups irrespective of language, caste, creed, etc., without losing one's identity. It gives access to all areas of community life and eliminates segregation.  In a broader view, social integration is a dynamic and structured process in which all members participate in dialogue to achieve and maintain peaceful social relations. Social integration does not mean forced assimilation. Social integration is focused on the need to move toward a safe, stable and just society by mending conditions of social disintegration, social exclusion, social fragmentation, exclusion and polarization, and by expanding and strengthening conditions of social integration towards peaceful social relations of coexistence, collaboration and cohesion.


Popis.

Hrad v údolí řeky Elzbach, která hrad ze tří stran obtéká, byl postaven zřejmě na počátku 12. století na obchodní cestě mezi řekou Moselou a úrodným krajem Maifeld. Hradní stavba se tyčí na eliptické skále vysoké až 70 metrů a kopíruje povrch skály, čímž je dán neobvyklý půdorys obytných budov.

Dějiny.

Dějiny vývoje hradu začínají někdy v 9. a 10. st., kdy zde vzniklo hradiště s dřevěnou palisádou. Rozkvět hradní stavby nastal od 11. do 13. st. Z té doby pochází také první zmínka o jménu Eltz.  Důležitým v dějinách hradu se stal rok 1268, kdy se bratři Elias, Wilhelm a Theoderich rozhodli rozdělit rodinu do klanů a rozdělit si majetek a hrad. Avšak pokud šlo o hrad, došlo mezi nimi k na tehdejší dobu nevídané dohodě: vznikl tzv. „Ganerbenburg“, čili „hrad spojených dědiců“, ve kterém několik generací Eltzů žilo společně v tzv. „Ganerbengemeinschaftu“ (společenství spojených dědiců), což byl spolek srovnatelný s dnešním kondominiem. Hrad nebyl původně koncipován jako pevnost, ale sloužil jako opevněná rezidence, což mělo za následek nezměněný původní vzhled. Eltzové byli mistry diplomacie a tak jen 1x ve své historii se hrad dostal do ozbrojeného konfliktu v l. 1331-36, kdy Eltzové čelili teritoriální rozpínavosti trevírského kurfiřta Baldwina. Asi nejvýznamnější postavou rodu ve středověku byl Jakob z Eltzu, který to z obyčejného kanovníka přes rektora univerzity dotáhl až na trevírského kurfiřta, jímž se stal v r. 1567 a funkci vykonával 14 let.  Roku 1472 je dokončen Rübenachův dům. V l. 1490-1540 se vystavěl Rodendorfův dům. V první pol. 17. st. byly postaveny Kempenichovy domy. Tím byl ukončen hlavní stavební proces trvající přes 500 let. Avšak všechny architektonické slohy od románského k rannému baroku splývají na Eltzu ve vyvážený a souměrný celek. Ve více jak sto místnostech žilo až 100 členů rodiny! V období romantismu prochází hrad v l. 1845-88 rozsáhlou rekonstrukcí, která stála 184.000 říšských marek, což by dnes bylo asi 10 miliónů €. Na rozdíl od jiných hradů, které romantickými přestavbami velmi utrpěly, hrad Eltz si uchoval svůj původní vzhled a průběh rekonstrukce v 19. st. oceňují i dnešní památkáři. Hrad je v majetku rodu Eltzů více než 800 let. Současný majitel hradu dr. Karl, hrabě z Eltzu, známý jako Faust ze Strombergu, žije v Eltville na Rýnu. Reprezentuje 33. generaci rodu a ujal se těžkého úkolu udržet tuto národní památku jak pro širokou veřejnost, tak i pro potomky 34. generace.

Prohlídkový okruh.

Prohlídka hradu je procházka osmi staletími historie, která se odráží v architektuře a rozvržení pokojů. Rübenachův spodní sál s jeho působivým dřevěný stropem z 15. st., malovaná šatna s gotickými ornamenty a figurami, Rübenachova ložnice s jejími filigránskými freskami z r. 1470, skvostný Rytířský sál, elegantní klenutý oblouk Vlajkového sálu, hraběnčin pokoj a ještě neporušená pozdně středověká Rodendorfova kuchyně, to vše jsou příklady svérázné architektury a budování hradu.  Při prohlídce různých sálů a pokojů můžete vidět zbraně, brnění, nádherný nábytek – jako např. křesla v kurfiřtském pokoji. Obrovská losí trofej v loveckém pokoji byla skolena na Aljašce členem rodiny Eltzů na zač. XX. st. Mandl na prádlo v pokoji „Wambolt“ pochází asi z r. 1750. Madona s dítětem a hrozny od Lucase Cranacha a další obrazy z jeho dílny a z kolínské školy, gobelíny, gotické sklenice, stará keramika a hrnčířské výrobky, stejně jako cínové zboží, to vše uvidíte jako důkaz komfortu a stylu majitelů. Po tomto úvodním „navnadění“ se tedy vydejte na prohlídku hradu.  Rübenachův spodní sál je typický příklad obývacího pokoje ve šlechtické rezidenci kolem r. 1450. S jeho velmi působivými 500 let starými dubovými trámy, imaginárními gobelíny a cennými obrazy je sál dobovým představitelem středověku, který vás do té doby přímo vtáhne. Z obrazů stojí za zmínku zvláště vzácné dílo Lucase Cranacha staršího Madona s dítětem a hrozny. Tento obraz je jedním ze šesti mimořádných obrazů v sále, z nichž většina pochází z tzv. kolínské školy. Sál byl vyhřívaný velkým krbem, který je jedním ze čtyřiceti krbů ve stovce místností, což potvrzuje, že ve středověku měl hrad Eltz vysokou míru komfortu.  Ložnici s její postelí s nebesy ze zač. 16. st. můžete spatřit v horním patře Rübenachova domu. Tato místnost přímo vyzařuje eleganci a vysokou životní úroveň období pozdní gotiky. Ozdobné nástěnné malby s jejich bohatými květinami, plody a popínavými rostlinami pocházejí z konce 15. st. Obzvlášť za povšimnutí stojí rohová modlitebna s jejími výjimečnými skleněnými okny z 15. a 16. st. Ložnice byla také částečně užívána jako obývací pokoj. Koncem středověku totiž bývalo zvykem, že  místnosti měly více funkcí. V tomto pokoji můžete také vidět na středověk pokrokový stupeň hygieny, neboť v koutě je toaleta s technicky pokročilým systémem využívajícím dešťové vody ke splachování.  Rytířský sál je impozantní hala s těžkými dubovými trámy a rodinnými erby. Je to největší místnost na hradě, která sloužila dřívějším obyvatelů jako shromažďovací hala. Princip svobody slova v rodině je symbolicky představován dvěma maskami šašků či bláznů – jednou v rohu a druhou pod středním trámem. Další symbol byl „květ ticha“ – růže nade dveřmi, která symbolizovala, že žádné slovo pronesené v této místnosti by nemělo být vyzrazeno komukoliv za dveřmi tohoto sálu.  Brnění, zbraně a další vojenská výzbroj a výstroj byly poprvé umístěny do Rytířského sálu během období romantismu v 19. st. Sál je plný historických zajímavostí, jako např. cenný gobelín z konce 17. st., nebo Maxmiliánovo vroubkované brnění vážící přes 27 kg, které pochází z doby po r. 1520. Je pojmenované po císaři Maxmiliánovi, kterému se říkalo „poslední německý rytíř“. Vroubkování pancířové desky učinilo brnění obzvláště odolné, ale s vývojem střelných zbraní brnění ztratilo svůj obranný efekt a stalo se jen hromadou šrotu.  Vlajkový sál (nebo Sál praporů či korouhví) pocházející z doby kolem r. 1490 s jeho „kamny evangelistů“ a okenní pozdně gotickou vitrají v rohu, je architektonicky nejzajímavějším pokojem na hradě. Vitraj znázorňuje sv. Jiří, který byl patronem všech křesťanských rytířů, v boji s drakem. Pozdně gotická klenutá konstrukce sálu je velmi působivá. Hvězdicová žebrová klenba slouží nejen jako podpora stropu, ale také jako nosná výzdoba. Není vyloučeno, že tato místnost byla užívána jako kaple, neboť tento typ klenby byl jen zřídka používán v obyčejných pokojích. Jméno sálu je z konce 19. st. a vlajky či prapory ukořistěné za fr.-něm. války zde byly vystavovány až do r. 1918.  Hraběnčin pokoj s historickou svatební postelí a rozsáhlou sbírkou porcelánu je jen jednou z mnoha obývaných místností na hradě. Právě v těchto malých pokojích se odehrával všední každodenní život. Hlavním důvodem byl fakt, že tyto menší místnosti se mnohem snadněji daly v zimě vytopit. V té souvislosti nepřehlédněte omítnutý strop, což byla jednak hlavní protipožární prevence, jednak to zajišťovalo větší odraz světla. Jméno pokoje se odvozuje od mnoha portrétů, které zde byly nalezeny a na nichž jsou vyobrazeni rodinní příslušníci rodiny Eltzů z 18. st. Svatební lože je unikátní kus nábytku a proto k němu pár doplňujících informací: je to dochovaný původní malovaný kousek z würzburgské oblasti z 20. let 16. st. a je to nejstarší malovaná renesanční postel v Německu. Byla použita technika grisaille využívající různé odstíny šedi. Na tehdejší poměry neobvykle velké rozměry (2,05x1,45 m) činí z této postele obzvlášť vzácný exponát, neboť ve středověku byly preferovány mnohem kratší postele.  Kuchyně: pozdně středověká kuchyně v Rodendorfově domu si z velké části udržela svou podobu z r. 1540. Obrovský krb, zachovalé kamenné umyvadlo a další kusy kuchyňského vybavení jasně ukazují, jak kuchyň – srdce domu – byla uspořádána. Uskladnění potravin se provádělo tak, že se potraviny zavěsily do železných kruhů visících od stropu a byly tak chráněny před hlodavci. Uvidíte zde dokonce jakousi předchůdkyni lednice. Je to výklenek v silné kuchyňské zdi, kde se v létě dařilo držet teplotu jen kolem 12 C.  Kurfiřtský pokoj v Rodendorfově domu je pojmenován po dvou nejvlivnějších členech rodu Eltzů, Johannu Jakubovi, trevírském kurfiřtovi a Filipu Karlovi, mohučském kurfiřtovi. Jejich portréty byly nalezeny v této místnosti spolu s jinými. Dále upoutá pozornost vlámský gobelín z r. 1680, dílo bratrů van der Brüggenů z Bruselu. Námět gobelínu, kterým je oblíbená lovecká scéna – lovec na čekané se svým psem, navrhl Jakob Jordaens, významný vlámský malíř. Samotný pokoj s jeho impozantním krbem a krásným nábytkem se jeví (stejně jako většina dalších místností na hradě), jakoby se zde stále aktivně žilo.  Lovecký pokoj, dříve známý jako andělská komora, působivě ukazuje uspořádání tohoto druhu místností v době romantismu na zač. 19. st. Jeho obrovská losí trofej a kompletní sbírka loveckých zbraní z 18. a 19. st. dává tušit, jak důležitou činností byl hon pro šlechtice v té době. Dokonce některé kusy nábytku v této místnosti jsou spojeny s tématem lovu, jako např. cenný vykládaný stůl.  Trofej losa byla zastřelena na Aljašce členem rodiny Eltzů na zač. 20. st. Celková váha lebky a paroží je asi 29,5 kg. Není známo, že by někde v Evropě byla tak obrovská losí trofej.  Tzv. Wamboltův pokoj sloužil dříve domácím paním, které zde trávily nejvíce času. Je zde krásný a cenný vykládaný a zdobený nábytek. Mandl z pol. 18. st. ukazuje, jak se tenkrát žehlilo. Také kolovrátek demonstruje tehdejší domácí zručnost.

Eltz ( česky "Jilec") je německý středověký náhorní hrad usazený na skále nad řekou Elzbach mezi městy Koblenz a Trevír ve spolkové zemi Porýní-Falc.

Eltz Castle () is a medieval castle nestled in the hills above the Moselle River between Koblenz and Trier, Germany. It is still owned by a branch of the same family (the Eltz family) that lived there in the 12th century, 33 generations ago. Bürresheim Castle, Eltz Castle and Lissingen Castle are the only castles on the left bank of the Rhine in Rhineland-Palatinate which have never been destroyed.


Život.

Jeho rodiče, Omer a Leila Baldaccini, Italové z Toskánska, provozovali bar v centru Marseille, kde se César také narodil v roce 1921. „Jsem v podstatě absolutní autodidakt“, říkal o sobě později. Nejdříve pracoval u svého otce a v roce 1935 začal navštěvovat kurzy v École des Beaux-Arts, Marseilles (1935–9), kde byl jeho spolužákem Raymond Normand. Od roku 1943 studoval v l'École nationale supérieure des beaux-arts de Paris v ateliéru Marcela Gimonda, spolu s Michelem Guino, Albertem Feraud, Danielem Davidem a Philippem Hiquily. Svůj ateliér měl v bývalém nevěstinci rue de l'Échaudé, jehož pokoje byly přiděleny studentům po uzavření pařížských nevěstinců roku 1946.  V roce 1954 vystavoval v galerii "Lucien Durand" a vyhrál cenu "collabo" za sochu s názvem "Ryba" vyrobenou v Villetaneuse, kde působil dvanáct let díky podpoře místního továrníka, Leona Jacquese. V roce 1956 se zúčastnil bienále v Benátkách, poté bienále v São Paulo a v roce 1959 Documenta II. V roce 1961 se spřátelil s Marino di Teana a připojil se ke skupině Nouveaux réalistes, kterou založil umělecký kritik Pierre Restany a jejímiž členy byli Mimmo Rotella, Niki de Saint Phalle a Gérard Deschamps, Arman, Klein, Raysse nebo Tinguely.  César roku 1978 obdržel titul Chevalier a roku 1993 Officier, Řádu čestné legie.  César byl otevřený Jižan, který si pěstoval pověst věčného řemeslníka, svářeče a především skvělého tvůrce. Poslední léta jeho života byla velmi šťastná. César často vystavoval: rozsáhlá retrospektiva jeho díla se uskutečnila v muzeu "Jeu de Paume" v Paříži v roce 1997 další retrospektivy v Malmö, Miláně, Sao Paulo a Mexico City. Caesar ukončil svou kariéru řadou portrétů a autoportrétů. Posledních deset let svého života sdílel se Stéphanií Busuttil. Správcem pozůstalosti je Alain-Dominique Perrin.

Dílo.

Svařované plastiky.

Od roku 1947 pracoval se sádrou a železem. V roce 1952 začal s letováním a se svařováním elektrickým obloukem v Trans-en-Provence a vytvořil své první sochy z levných materiálů. Důvodem byl nedostatek peněz. César chodil na skládky železného šrotu a z trubek, šroubů a jiného kovového odpadu svařoval sochy hmyzu, zvířat nebo akty jako Venuše z Villetaneuse ("Vénus de Villetaneuse"). V roce 1960 byl César považován za jednoho z nejvýznamnějších francouzských sochařů. Do roku 1966 vytvořil více než 300 svařovaných objektů.  V roce 1983 César realizoval hold Eiffelovi "a Flying Frenchman" pro město Hong Kong a začal vyrábět své "Le Centaure" – hold Pablu Picassovi, sochu 4,70 m vysokou, dokončenou v roce 1985. Socha se nachází na křižovatce Croix-Rouge v Paříži. Je také tvůrcem bronzové trofeje César, udělované francouzským filmovým profesionálům, kterou vytvořil v roce 1976.

Lisované objekty.

Roku 1960, při hledání materiálu na skládce kovového odpadu, viděl poprvé v akci hydraulický lis. Od té doby se začal zabývat technikou "řízené komprese", a ohromil své přátele, když na pařížské výstavě představil tři slisovaná auta. Když mu vikomtesa Noailles darovala jeho první auto, zbrusu nový sovětský ZIL, jediný v Paříži, César jí ho vrátil stlačený a plochý jako omeleta a zmenšený o 90 % objemu. Tento akt přivlastnění měl vyjádřit jeho opovržení konzumní společností. César lisoval části několika aut aby aby dosáhl žádané kombinace barev a struktury povrchu.  V roce 1986 představil Nadaci Cartier monumentální kompresi aut Peugeot 205 Turbo 16 havarovaných v motorových rally les Champions. Jednalo se o vozy Jeana Todta komprimované jako kukuřičné koláče. Na bienále v Benátkách představil horu kompresí, monumentální dílo vážící 520 tun. V roce 1998 představil svou Milánskou Suitu, sérii realizovanou z nových vozů Fiat, která po stlačení prošla nátěrovou dílnou závodu Fiatu v Turíně a vyšla z ní v barvě roku. Lisoval všechny druhy materiálů: tkaninu, papír, a dokonce i zlaté šperky, které mu mondénní ženy přinesly, a které jim vrátil jako lisovanou kostku ve formě přívěsku.

Otisky částí lidského těla.

Roku 1965 byl César přizván k účasti na skupinové výstavě s tématem "Ruka, od Rodina k Picassovi", začal experimentovat s plasty a nejprve tvořil otisky částí lidských těl a jejich zvětšeniny. V té době představil slavný model vlastního palce zvětšený na 1,85 m. Znovu pak tuto plastiku vytvořil jako šestimetrový bronz roku 1988 na olympijských hrách v Soulu. Roku 1967 vytvořil šest obřích plastik Prsa (82x193x266 cm) (Musée d’Art v Toulonu, Nadace Gianadd v Martigny) a roku 1970 monumentální Pěst z leštěné nerezové ocele o váze 7 tun (Lycée militaire de Saint-Cyr)

Pěnový polyuretan.

Od roku 1966 pracoval s pěnovým polyuretanem, který poprvé vystavil roku 1967 na Jarním salonu. (La grande expansion orange). V letech 1967–1970, pod vlivem Kleina a Armana, uspořádal sérii happeningů za přítomnosti obecenstva. Výtvarník při nich využil tekutost a vrstvení roztavené hmoty i pevnost a tvrdost ztuhlé pěny, objem, barevnost, nebo možnost hmotu brousit a lakovat. Začal také vytvářet sochy z taveného křišťálového skla. V roce 1970 se mu dostalo mezinárodního uznání jako jednomu z předních francouzských umělců a zúčastnil se řady výstav.

Odkazy.

Reference.

Opraveno za použití textu v anglické Wikipedii a externích odkazů.

César Baldaccini zvaný César (1. ledna 1921 Marseille – 6. prosince 1998 Paříž) byl francouzský sochař, člen skupiny Nouveaux réalistes (Noví realisté), tvůrce francouzského filmového ocenění César, které od roku 1976 uděluje Filmová umělecká akademie ("L’Académie des Arts et Techniques du Cinéma").

César (born Cesare Baldaccini, 1 January 1921 – 6 December 1998), also occasionally referred to as César Baldaccini, was a noted French sculptor.  César was at the forefront of the Nouveau Réalisme movement with his radical compressions (compacted automobiles, discarded metal, or rubbish), expansions (polyurethane foam sculptures), and fantastic representations of animals and insects.


Biografie.

Narodila se v Maďarsku, ale téměř padesát let žila ve Švýcarsku. Z Maďarska emigrovala po sovětské invazi roku 1956. Exil, pocity vyhnanství a stesk se staly velkým tématem její tvorby. Zpočátku pracovala v továrně, až postupně se naučila francouzsky a až v poměrně pozdním věku se proslavila jako spisovatelka. Roku 1987 vydala svůj první román nazvaný "Velký sešit" ("Le grand cahier"). Měl obrovský úspěch a byl přeložen do více než 30 jazyků. Francouzská kritika dílo přirovnala k textům Samuela Becketta nebo Eugèna Ioneska. "Velký sešit" byl úvodem trilogie, další díly dostaly název "Důkaz" ("La preuve") a "Třetí lež" ("Le troisième mensonge"). V roce 1995 vydala román "Včera" ("Hier") o hledání identity. Na konci roku 2004 vyšla sbírka deseti autobiografických textů s názvem "Analfabetka" ("L'Analphabète"), jež byly napsány na konci 80. let pro časopis "Du", a kde mj. popisuje zkušenost, kdy se jako exilová „analfabetka“ pouští do psaní v adoptivním jazyce. Na počátku roku 2005 vydalo pařížské nakladatelství Seuil soubor textů "To je jedno" ("C'est égal"), které psala v mládí jako cvičení v nově přijatém jazyce. Psala i básně a rozhlasové a divadelní hry. Napsala 23 dramat, ale jen devět se hrálo na jevišti.  V roce 1987 získala cenu "Prix du Livre Européen". Rok poté obdržela cenu Alberta Moravii. V roce 2001 získala cenu Friedricha Schillera a také nejvýznamnější švýcarské literární ocenění – Cenu Gottfrieda Kellera. Roku 2008 získala Rakouskou státní cenu za evropskou literaturu. Těsně před smrtí se dočkala ocenění i ve své původní vlasti, když v roce 2011 získala cenu Lájose Kossutha.

Agota Kristofová, maďarsky "Kristóf Ágota" (30. říjen 1935 – 27. červenec 2011) byla švýcarská spisovatelka maďarského původu. Svá díla psala francouzsky.

Ágota Kristóf (; October 30, 1935 – July 27, 2011) was a Hungarian writer who lived in Switzerland and wrote in French. Kristof received the European prize for French literature for "The Notebook" (1986). She won the 2001 Gottfried Keller Award in Switzerland and the Austrian State Prize for European Literature in 2008.


Život a dílo.

Nejvýznamnější zdroje jeho inspirace představuje patrně rodný limuzínský kraj a zkušenost první světové války (1914-1918), v níž bojoval jako mladý muž. Byl však formován také prostředím chlapeckého internátu; posléze studoval na prestižní École normale superieure. Již během studií se stal germanofilem a cestoval po německých zemích, kde se setkal s císařem Františkem Josefem I. Německo-francouzskými vztahy se zabývá jeho román "Siegfried a Limuzínsko" o francouzském vojáku a spisovateli, jenž v důsledku zranění ztratí paměť a osvojí si německou identitu. Pod jménem Siegfried von Kleist pak publikuje v poválečném Německu, dokud ho přítel, vypravěč, neodvede zpět do rodného Limuzinska.  Za druhé světové války, kdy autor působil jako diplomat, sympatizoval s německou stranou, takže později musel čelit nařčení z kolaborace a antisemitismu. Literární vědec František Götz však naopak zdůraznil Giraudeauxův humanismus a pacifismus.  Jeho patrně nejslavnější divadelní hrou je "Bláznivá ze Chaillot" (1945). Hlavní hrdinka Aurélie, nazývaná Bláznivá, nepřestane věřit v lásku a dobro a postaví se proti skupině finančníků odhodlaných kvůli svému zisku zničit celou Paříž.  Ke známějším autorovým divadelním hrám patří též "Undina" (fr. Ondine, 1938), která zpracovává příběh rusalky opouštějící pro lásku k člověku bezpečí vodní říše a mířící do světa lidí. Undina jednoho dne spatří rytíře Hanse, který je prvním příslušníkem lidského rodu, jehož potká. Okamžitě se do něj zamiluje nekonečnou láskou, jaké duše člověka není schopna. Hans se do Undiny zamiluje také, opouští kvůli ní i svou krásnou snoubenku Bertildu. Undinu však lidský svět zničí svou malostí, lhostejností a přetvářkou. Příběh končí tragicky.  Z Giraudouxových románů je nejvýznamnější básnická próza "Zuzanka a Tichý oceán". Pojednává o limuzínské dívce, původem z autorova rodného Bellacu, která vyhraje v soutěži cestu kolem světa. Kdesi mezi Jižní Amerikou a Austrálií však její loď ztroskotá a Zuzanka se jako jediná z posádky zachrání. Dílo není pojato jako epický narativ, ale jako sled lyrických dojmů, vzpomínek, překvapivých přirovnání a metafor. Sleduje Zuzančin život na ostrově především z jeho vnitřní stránky.  Jean Giradoux je pochován na hřbitově 'Passy' v Paříži.

Hippolyte Jean Giraudoux ["ipolit žán žiródú"] (29. říjen 1882, Bellac – 31. leden 1944, Paříž) byl francouzský prozaik, dramatik a diplomat.

Hippolyte Jean Giraudoux (; 29 October 1882 – 31 January 1944) was a French novelist, essayist, diplomat and playwright. He is considered among the most important French dramatists of the period between World War I and World War II. His work is noted for its stylistic elegance and poetic fantasy. Giraudoux's dominant theme is the relationship between man and woman—or in some cases, between man and some unattainable ideal.


Jiné názvy.

České odborné názvy.

Podle údajů ČZU je správným českým názvem vavřínovec lékařský. Tento nejnovější český název ještě není rozšířen. Podle biolib.cz lze pro druh bobkovišeň lékařská použít i mnoho jiných synonym, jako například bobkotřešeň lékařská, střemcha bobková, střemcha vavřínová, višeň bobková.

Vědecká synonyma.

Podle eol.org jsou pro druh označený "Prunus laurocerasus" používána synonyma:

Popis.

Tento stálezelený keř či středně vysoký strom běžně dorůstá výšky 5–15 metrů, výjimečně až 18 m. Kmen má průměr až 60 cm. Listy jsou tmavě zelené, kožovité, lesklé, dlouhé 10–25 cm a 4–10 centimetrů široké, s jemně zoubkovaným okrajem. Rozemnuté listy mohou vonět po drcených mandlích. Kvete na jaře, poupata se otevírají počátkem léta. Sladce vonící květy jsou uspořádané do vztyčených hroznů obsahujících 30–40 květů o průměru 1 cm s pěti krémově bílými okvětními lístky a četnými nažloutlými tyčinkami. Plodem je třešnička o velikosti 1–2 cm, na začátku podzimu černající.

Pěstování.

Bobkovišeň lékařská je rozšířená okrasná rostlina pěstovaná v zahradách a parcích mírného podnebního pásu. Je známo na čtyřicet kultivarů pěstovaných jako keře. Velmi dobře snáší řez a zmlazení. Je vhodná jako podrost, je možné ji použít do stálezelených kompozic pro zimní olistění. Je vhodná do skupin pro tmavé lesklé olistění. Jako solitéra není nijak výrazná. Zcela výjimečně je tvarována do živých plotů. Je vhodná do volně rostoucích širokých živých plotů, avšak na pravidelně stříhané živé ploty se s ohledem na růst a olistění příliš nehodí. Prospívá především na zastíněných a chráněných stanovištích a v suchých polohách. Na přímém slunci trpí jarním úpalem. Snáší exhalace. Preferuje propustné živné půdy, ale snese i jílovité půdy. Snáší kyselé i zásadité půdy.

Toxicita.

Všechny části rostliny jsou jedovaté. Zejména semena a listy obsahují kyanogenní glykosid amygdalin, který se v zažívacím traktu rozkládá na jedovatý kyanovodík. Rozdrcené listy voní po hořkých mandlích.

Příznaky otravy.

Neklid, těžký dech, vrávorání, křeče, zklidnění a smrt. Otrava probíhá zvolna vzhledem k pomalému uvolňování kyanovodíku. Při rozpoznání příznaků existují vhodné protijedy jako manganistan draselný.

Bobkovišeň lékařská "(Prunus laurocerasus)" je stálezelený druh slivoně rozšířený v oblastech okolo Černého moře, v jihozápadní Asii a jihovýchodní Evropě od Albánie a Bulharska přes Turecko až ke Kavkazu a severu Íránu.

Prunus laurocerasus, also known as cherry laurel, common laurel and sometimes English laurel in North America, is an evergreen species of cherry ("Prunus"), native to regions bordering the Black Sea in southwestern Asia and southeastern Europe, from Albania and Bulgaria east through Turkey to the Caucasus Mountains and northern Iran.  The common names of "P. laurocerasus" refer to the similarity of foliage and appearance to bay laurel ("Laurus nobilis", the true laurel, in the family Lauraceae), and like the bay laurel, "Prunus laurocerasus" was used for making laurel wreaths, but the two plants are unrelated. It is not to be confused with its American relative "Prunus caroliniana", which is also called cherry laurel.


Popis.

"Abies guatemalensis" je stálezelený, jehličnatý strom s kuželovitou korunou, dorůstající výšky 45 m. Borka je černohnědá, rozdělená do plátů. Pupeny jsou kulovitě vejčité, 5 mm dlouhé. Letorosty jsou červenohnědé. Jehlice jsou 1,5-5,5 cm dlouhé a 1,2-2 mm široké, seshora tmavozelené, vespod šedozelené, spirálovitě uspořádané. Šišky jsou podélně válcovité, 8-12 cm dlouhé a 4-4,5 cm široké, zpočátku purpurové, později dozráváním tmavohnědé. Semena jsou světle hnědá, 9 mm dlouhá, s 15 mm dlouhým křídlem. Strom kvete v květnu a červnu.

Příbuznost.

Jedle "Abies guatemalensis " se vyskytuje ve 2 varietách:

Výskyt.

Domovinou stromu je: stát Salvador; stát Guatemala; stát Honduras; Mexiko (státy Chiapas, Colima, Guerrero, Jalisco, Michoacán, Nayarit, Oaxaca, Tamaulipas).

Ekologie.

Vysokohorský strom, rostoucí v nadmořských výškách 1800-4010 m. Jedná se o nejjižněji rostoucí jedli vůbec. Klima poměrně chladné a vlhké, oceánské. pH půdy mírně kyselé (5,4-5,7). Mrazuvzdorný do −6 °C, ovšem preferuje teplo a vlhko, mrazuvzdornost není zaručena v severněji umístěných oblastech. Miluje přímé oslunění. Srážky se v oblasti výskytu stromu objevují v létě v podobě deště a během celého roku též v podobě mlhy. Jedle "Abies gutemalensis" má ráda společnost ostatních rostlin, například: jedle "Abies religiosa", cypřiše mexického "Cupressus lusitanica", borovice mexické "Pinus ayacahuite", borovice Hartwegovy "Pinus hartwegii", borovice mičoakánské "Pinus michoacana", borovice Montezumovy "Pinus montezumae", borovice vejmutovkovité "Pinus pseudostrobus" a dalších.

Choroby a nepřátelé.

Strom je často sužován brouky z rodu lýkohubů "Dendroctonus".

Využití člověkem.

Dřevo: využívané ve stavebnictví, na výrobu dřevěného uhlí, místními dřevorytci využíváno často pro svou měkkost, též na výrobu šindelí, nářadí, v tradičním řezbářství, v současné době se přidalo ještě využití jako vánoční stromek a též větve stromu jako ozdoba.

Ohrožení.

Ohrožený strom (je též uveden v seznamu CITES – Úmluvě o mezinárodním obchodu s ohroženými druhy volně žijících živočichů a rostlin), jeho populace klesá, je kácen pro dřevo a též pro získání pastvin a zemědělské půdy. Ačkoliv je tento strom chráněn v národních parcích a přírodních rezervacích, zákazy kácení jsou poměrně často dodržovány pouze v rozvinutých zemích, naopak v zemích chudých je dodržování zákazů kácení problematické, neboť místní společnosti používají přírodní zdroje (v tomto případě dřevo) jako zdroj živobytí. Proto bude, pro budoucí ochranu tohoto stromu, třeba použít takových ekonomických strategií, které místním obyvatelům zaručí zisk ze zachování stromů. Současně je třeba, ve spolupráci s místními společnostmi, místní trh zásobit dřevem z obnovitelných a kontrolovaných zdrojů, aby byl trh se dřevem nasycen a zabránilo se nezákonnému kácení tohoto ohroženého stromu v chráněných i v ostatních oblastech.

Abies guatemalensis je jehličnatý strom z rodu jedle a čeledi borovicovité. Je to vysokohorský druh, rostoucí v horách Střední Ameriky.

Abies guatemalensis, the Guatemalan fir or pinabete, is an evergreen tree native to Central America and is the southernmost member of the genus "Abies" being spread to the south lower than 14° N. Its range is from southern (less from western and central) Mexico in the north to Honduras and El Salvador in the south. It is a warm-loving and moisture-loving tree of the tropical mountain coniferous and mixed cloud forests of these countries. Guatemalan fir is an almost completely non-frost-resistant tree. Due to logging and loss of habitat, the tree is considered threatened and is protected in CITES Appendix I.


Klubová kariére.

Enyimba International FC.

Začínal v klubu Enyimba International FC a dvakrát vyhrál CAF Champions League. Po třech sezonách v Enyimba International FC a jedné v Iwuanyanwu Nationale (dnes Heartland FC) odchází do Izraele.

Bnei Yehuda Tel Aviv.

První sezonu měl fantastickou, obsadil čtvrté místo v Israeli Premier League, a tím se kvalifikoval s týmem do EL a také pomohl do finále Israel State Cup.

Hapoel Tel Aviv FC.

2007/2008  Enyama podepsal v roce 2007 Hapoelu a v této sezoně pomohl tento klub zachránit a navíc dostat se do finále národního poháru. V této sezoně se stal exekutorem penalt.  2008/2009  Fantastickou sezonu měl Hapoel, ale také Enyeama! Hapoel málem vyhrál titul a Enyeama získal ocenění "Player of The Year", přestože je to brankář a nebyl v týmu, který vyhrál titul.  2009/2010  Hapoel vyhrál double a Enyeama vstřelil gól ve finále poháru a nedal penaltu v posledním kole roku, Hapoel mohl vyhrát titul, tak v 92. minutě při rohu Enyeama šel pomoct svým spoluhráčům a vstřelil "titulový gól".  2010/11  18. srpna 2010 vstřelil první gól v sezoně v kvalifikaci Ligy mistrů proti Salzburgu. V sezoně Enyeame chytal velmi dobře a jeho výkony vygradovali v zápasech Ligy mistrů proti FC Schalke 04 a Lyonu. Tento rok s Hapoelem znovu vyhrál ligový pohár.

Lille OSC.

2011/2012  V roce 2011 přestoupil do Lille OSC. V roce 2012 si připsal premiéru proti Interu Milán v Lize mistrů.  2013/14  Po hostování se stává jedničkou a dostává příležitost před Steevem Elanou. Připsal si 11 čistých kont v Ligue 1 v první půlce sezony. Byl neprůstřelný 1062 minut v Ligue 1, až proti FC Girondins de Bordeaux a chybělo mu 114 minut do překonání historického rekordu.

Maccabi Tel Aviv.

Připsal si 26 startů a pomohl k titulu.

Vincent Enyeama (* 29. srpna 1982) je nigerijský profesionální fotbalový brankář, který hraje za Lille OSC a za nigerijskou fotbalovou reprezentaci. V roce 2002 debutoval za Nigérii, teď je kapitánem a druhým nejlepším hráčem v počtu zápasů za reprezentaci. Účastník MS 2002, 2010 a 2014. Za sezónu 2008/09 se stal fotbalistou roku v Izraeli.

Vincent Enyeama (born 29 August 1982) is a Nigerian professional footballer who plays as a goalkeeper. He was also a member of the Nigerian national team from 2002 until October 2015, serving as its captain from 2013 until his retirement from international football. With 101 caps, he is Nigeria's most capped player of all time. He has also won 7 Ballon D’or, the highest ever by a single player.


Historie.

Specifikace HSTS byla schválena 2. října 2012 a následně publikována 19. listopadu 2012 jako . Původně autoři odeslali návrh jako Internet-Draft 17. června 2010. V rámci diskuze nad návrhem bylo jméno změněno ze „Strict Transport Security“ (STS) na „HTTP Strict Transport Security“ (HSTS). Důvodem pro změnu bylo, že jde o specifickou záležitost HTTP protokolu (název v HTTP hlavičce zůstal codice_1).

HSTS mechanismus.

Server implementuje HSTS politiku tím, že odesílá hlavičku přes HTTPS připojení (HSTS hlavičky odeslané pomocí HTTP jsou ignorovány). Server může například odeslat hlavičku, která určí, že všechny budoucí dotazy na danou doménu budou používat jen HTTPS připojení po dobu jednoho roku: "Strict-Transport-Security: max-age=31536000; includeSubDomains; preload".  Pokud webová aplikace poskytne HSTS politiku user agentovi, agent se chová následovně:  HSTS pomáhá chránit webové aplikace proti některým pasivním (odposlechy) a aktivním síťovým útokům. Díky HSTS mechanismu má útočník, který využívá man-in-the-middle útok, velmi sníženou šanci, že odchytí nějaké žádosti či požadavky odeslané mezi uživatelem a webovou aplikací.

Využití.

Technologie HSTS dokáže odstranit problémy se SSL-stripping man-in-the-middle útokem, který byl poprvé publikován Moxie Marlinspikem v roce 2009 na BlackHat Federal talk pod názvem „New Tricks For Defeating SSL In Practice“. SSL-stripping útoky (na SSL a TLS) transparentně převádějí zabezpečené HTTPS připojení na nezabezpečené HTTP připojení. Uživatel uvidí, že jeho připojení je nezabezpečené, ale v zásadě neví, zda by připojení mělo být zabezpečené nebo ne. Mnoho stránek nevyužívá TLS/SSL, proto není žádný způsob jak zjistit, zda je připojení v nezabezpečeném HTTP kvůli útoku nebo jen proto, že stránky nevyužívají TLS/SSL.  HSTS řeší tento problém tak, že prohlížeči sdělí, že by připojení k serveru mělo vždy využívat TLS/SSL. HSTS hlavička může být útočníkem odstraněna, pokud uživatel na stránku přistupuje poprvé. Prohlížeče Google Chrome a Mozilla Firefox se snaží tomuto předcházet tak, že poskytuje předem načtený seznam HSTS sítí. Toto řešení bohužel nelze použít pro všechny stránky v Internetu. Více níže v kapitole „Omezení“.  HSTS také pomáhá předcházet krádeži přihlašovacích HTTP cookies pomocí rozšířeného nástroje Firesheep (plugin pro Firefox).  Jelikož je HSTS časově omezeno, je citlivý například na útoky, které posouvají systémový čas cílového počítače využitím falešných NTP paketů.

Omezení.

Původní požadavek zůstává nechráněn proti aktivním útokům, pokud se použije nezabezpečený protokol (HTTP) nebo pokud URI pro původní požadavek byla získána přes nezabezpečený kanál. To samé platí v případě, kdy poprvé přistupujeme na stránky po uplynutí doby stanovené HSTS politikou <nowiki>max-age</nowiki> (tato doba by měla být nastavena na několik dní nebo měsíců v závislosti na aktivitě a chování uživatele). Google Chrome a Mozilla Firefox řeší toto omezení pomocí „STS preloaded list“, což je seznam obsahující známé sítě, které podporují HSTS. Tento seznam je distribuován s prohlížečem, díky čemuž využívá zabezpečené připojení pro sítě v seznamu již při prvním přístupu. Avšak, jak již bylo zmíněno, toto řešení nedokáže pokrýt všechny stránky na internetu. Možným řešením by mohlo být využití DNS záznamů pro deklarování HSTS politiky a přistupovat k nim zabezpečeně pomocí DNSSEC.  Ani využitím „STS preloaded list“ nemůže HSTS předcházet pokročilým útokům proti TLS jako je například BEAST nebo CRIME.

Důsledky nesprávného nastavení nebo opomenutí.

Při nasazení HSTS je nutné udržovat platný certifikát, v opačném případě se webová stránka může stát nedostupnou. Po té, co kvůli neschválení rozpočtu USA muselo asi 800 000 zaměstnanců nastoupit dovolenou, do 21. ledna 2019 nebylo obnoveno přes 130 TLS certifikátů vládních webů, přičemž stránky, které jsou v seznamu STS preloaded list se tak staly úplně nedostupnými, protože v tomto případně prohlížeč neumožní přidání výjimky.

HTTP Strict Transport Security (HSTS) je v informatice bezpečnostní mechanismus, který chrání síťovou komunikaci mezi webovým prohlížečem a webovým serverem před downgrade útoky a zjednodušuje ochranu proti únosu spojení (tzv. "cookie hijacking"). Mechanismus umožňuje, aby webový server vynutil v prohlížeči komunikaci pouze pomocí šifrovaného HTTPS připojení a vyloučil tím přenos dat nezabezpečeným HTTP protokolem. HSTS definuje . Webový server aktivuje HSTS pomocí HTTP hlavičky codice_1, která svou hodnotou definuje časový úsek, po který může prohlížeč přistupovat k serveru výhradně zabezpečeně.

HTTP Strict Transport Security (HSTS) is a web security policy mechanism that helps to protect websites against man-in-the-middle attacks such as protocol downgrade attacks and cookie hijacking. It allows web servers to declare that web browsers (or other complying user agents) should automatically interact with it using only HTTPS connections, which provide Transport Layer Security (TLS/SSL), unlike the insecure HTTP used alone. HSTS is an IETF standards track protocol and is specified in RFC 6797.  The HSTS Policy is communicated by the server to the user agent via an HTTPS response header field named "<nowiki>Strict-Transport-Security</nowiki>". HSTS Policy specifies a period of time during which the user agent should only access the server in a secure fashion. Websites using HSTS often do not accept clear text HTTP, either by rejecting connections over HTTP or systematically redirecting users to HTTPS (though this is not required by the specification). The consequence of this is that a user-agent not capable of doing TLS will not be able to connect to the site.  The protection only applies after a user has visited the site at least once, and the way this protection works is that a user entering or selecting a URL to the site that specifies http, will automatically upgrade to https, without making an http request, which prevents the http man in the middle attack from occurring.


Život.

Bononcini se narodil v Modeně jako nejstarší ze tří synů houslisty a hudebního skladatele Giovanni Marii Bononciniho (1642–1678). Hudebníkem a skladatelem se stal i jeho bratr Antonio Maria Bononcini. V osmi letech osiřel a i se svým bratrem Antoniem se stal žákem hudební školy při basilice San Petronio v Bologni, kterou vedl skladatel Giovanni Paolo Colonna.  V roce 1685, ve věku 15 let, publikoval tři sbírky instrumentálních skladeb (dvě z nich zkomponoval již ve třinácti letech). 30. května 1686 byl přijat za člena prestižní "Boloňské filharmonické akademie" ("Accademia Filarmonica di Bologna"), stal se členem orchestru a zpěvákem v basilice "San Petronio". V krátké době publikoval další sbírky instrumentálních skladeb a zkomponoval dvě oratoria pro Bolognu a Modenu. V letech 1687–1691 byl kapelníkem v kostele "San Giovanni in Monte" v Bologni, pro který zkomponoval řadu mší pro dva sbory, které byly publikovány v roce 1688 jako jeho op. 7. V roce 1690 pak složil další oratorium pro Modenu. Nějaký čas strávil v Miláně a v roce 1691 věnoval sbírku vokálních duet op. 8 císaři Leopoldu I. a hrál v orchestru kardinála Benedetto Pamphili.  V témže roce se přestěhoval do Říma a vstoupil do služeb vévody Filipa II. Colonny, mecenáše a patrona umělců. Pro vévodu vytvořil v letech 1692–1696 šest serenád, oratorium a tři až pět oper včetně velmi úspěšné "Xerse" (1694). Jiná úspěšná opera, "Il trionfo di Camilla", vznikla na objednávku Colonnova bratrance, španělského místokrále v Neapoli Luigi della Cerda. Bononcini se stal členem dvou exklusivních římských uměleckých společností: hudební "Accademia Nazionale di Santa Cecilia" a literární "Accademia degli Arcadi". Přibližně v této době napsal hudebník a básník Giuseppe Valentini sonet na oslavu Bononciniho pedagogických schopností.  Po smrti Colonnovy manželky v srpnu 1697, Bononcini opustil Řím a odešel do Vídně, kde vstoupil do služeb císaře Leopolda I. Jednak získal vyšší plat a jednak se stal oblíbeným skladatelem následníka trůnu Josefa I. Habsburského. Po vypuknutí války o španělské dědictví odjel do Berlína ke dvoru pruské královny Žofie Šarloty Hannoverské a stal se jejím oblíbeným skladatelem. S úspěchem uvedl v Berlíně nové opery "Cefalo" a "Poliferno" a stal se známým a vyhledávaným skladatelem v celé Evropě.  V letech 1720–1732 žil v Londýně a o popularitu soutěžil s Georgem Friedrichem Händelem, který přišel do Londýna v roce 1712. Rivalita mezi oběma skladateli měla i politický podtext, neboť toryové podporovali Händela, zatímco whigové Bononciniho. Jejich souboj inspiroval básníka Johna Byroma k parafrázi dětské říkanky "Tweedledum and Tweedledee". Bononcini se sice stal chráněncem Sarah Churchillové, vévodkyně z Marlborough, která vedla jeho obdivovatele, ale Händel získal na svou stranu více příznivců. Londýn opustil poté, co byl obviněn z plagiátorství. Údajně vydával madrigal Antonia Lottiho za své dílo.  Od roku 1733 žil v Paříži a komponoval hudbu pro veřejné koncerty "Concert spirituel" konané v paláci Tuileries. Závěr svého života strávil ve Vídni, kde měly premiéru i jeho poslední opery a císařovna Marie Terezie mu od 1. října 1742 poskytla důchod 50 zlatých měsíčně. Zemřel 9. července 1747 a zanechal vdovu Margheritu Bollettiovou a čtyři děti.

Giovanni Battista Bononcini (také Buononcini) (18. července 1670 Modena – 9. července 1747 Vídeň) byl italský barokní hudební skladatel, violoncellista, zpěvák a pedagog.

Giovanni Bononcini (or Buononcini) (18 July 1670 – 9 July 1747) (sometimes cited also as Giovanni Battista Bononcini) was an Italian Baroque composer, cellist, singer and teacher, one of a family of string players and composers.


Klubová kariéra.

Přestupem do Bayernu v roce 1992 načal své dlouholeté a úspěšné působení trvající 15 let. V první sezoně dostal příležitost ukázat se od trenéra Ericha Ribbecka a odměnil se mu 7 góly. Bayern o pouhý bod ztratil titul, který putoval do Werderu Brémy. Ve své druhé sezoně se už prosadil 11krát a mohl slavit první titul v kariéře. Sezona 1994/95 ukázala propad Bayernu na šestou příčku, Scholl však táhl ofenzívu 9 brankami a 8 brankovými asistencemi. Určitou náplastí na ligové trápení bylo semifinále Ligy mistrů, kde Bayern po domácí remíze 0:0 padl na hřišti Ajaxu 2:5. Byl to ale Scholl, kdo byl u obou branek, jednou jako střelec a jednou jako nahrávač.  Schollovo 10 branek za 30 zápasů umístilo Bayern na druhou pozici v tabulce Bundesligy v ročníku 1995/96. Úspěšný byl ale Bayern alespoň v Evropě – zvládl semifinále proti Barceloně (2:2 doma a venku výhra 2:1), Scholl se na jejím vyřazení podílel gólem a asistencí. Ve finále Poháru UEFA porazil v obou zápasech Girondins Bordeaux a Scholl byl opět u toho. Dvakrát jako střelec, jednou jako nahrávač.  Během ročníku 1996/97 jej sužovala zranění, Bayern i přesto získal ligový titul. Následující sezona skončila druhým místem, Bayern tedy neobhájil ani s pomocí 9 branek Mehmeta Scholla. Naopak v letech 1999, 2000, 2001 slavil tři za sebou jdoucí ligové tituly, byť v sezoně 1998/99 jej sužovali zranění. Vrátil se až na jaře 1999, přičemž v závěrečné šestici zápasů ligy nastoupil pětkrát a čtyřikrát vstřelil gól. Scholl se ukázal v Lize mistrů až v průběhu března, ve druhém poločase odvetného zápasu proti Kaiserslauternu, kdy přišel na hřiště namísto Effenberga. Bayern svého soupeře porazil v celkovém součtu 6:0, aby se v semifinále střetl s ukrajinským Dynamem Kyjev. Scholl si zahrál celé utkání v Kyjevě, kde Bayern uhrál remízu 3:3. Odvetné utkání zůstal na lavičce, Bayern vyhrál 1:0 a čekalo ho finále na Camp Nou. Utkání na stadionu Barcelony odřídil rozhodčí Pierluigi Collina, Bayern střetl Manchester United. Na hřiště se dostal v 71. minutě, nahradil Alexandera Zicklera. Bayern vedl po gólu Maria Baslera 1:0 a Scholl povzbudil ofenzívu a jeho střela zamířila do tyče. United ale v nastaveném čase otočil zápas ve svůj prospěch a porazil Bayern 2:0.  V ročníku 2000/01 se Bayern probil do finále proti španělské Valencii. Po dvou minutách po penaltě Gaizka Mendiety prohrával, naopak Scholl v sedmé minutě svoji penaltu díky zásahu brankáře Cañizarese neproměnil. V 50. minutě se ke třetí penaltě zápasu postavil záložník Bavorů Stefan Effenberg a srovnal na 1:1. Zápas dospěl k penaltám, které Bayern zvládl poměrem 5:4.  Během své poslední sezony 2006/07 v kariéře už nastupoval zřídka a jako střídající hráč. V základu nastoupil až poslední ligové kolo proti Mainzu (Mohuči), ve 33. minutě zvýšil na 2:0 a rozloučil se tak s kariérou gólem.

Reprezentační kariéra.

Trenér Berti Vogts dal Schollovi poprvé šanci v národním mužstvu 26. dubna 1995 v přátelském zápase proti Walesu. Byl nominován na EURO 1996, ale ve skupině nedostal příležitost ve hře. Ve čtvrtfinále, semifinále a finále už hrál v základní sestavě. Němci po Bergerově gólu z penalty prohrávali 0:1, Scholl šel v 69. minutě ze hřiště, nahradil jej Oliver Bierhoff, který 2 brankami otočil zápas ve výhru 2:1 v prodloužení.  Kvůli zranění neměl možnost účastnit se MS 1998, zahrál si však na Konfederačním poháru 1997. O tři roky později byl součástí německého mužstva, které ve skupině evropského šampionátu skončilo již ve skupině.  Únorový přátelský zápas v roce 2002 proti Izraeli byl jeho posledním ve dresu národního týmu. Před MS 2006 pořadané Německem se objevila online petice se 100 tisíci podpisy, která žádala trenéra Klinsmanna, aby nominoval Scholla zpět do reprezentace. Jeho bývalý spoluhráč z reprezentace a klubu jej ale na šampionát nepřizval.

Mehmet Scholl, rodným jménem Mehmet Yüksel, (* 16. říjen 1970, Karlsruhe) je bývalý německý fotbalista tureckého původu. Nastupoval na postu ofenzivního záložníka a byl specialistou na standardní situace. S reprezentací Německa získal zlatou medaili na mistrovství Evropy 1996. Hrál také na Euru 2000. Celkem za národní tým odehrál 36 utkání, v nichž vstřelil 8 gólů.  S Bayernem Mnichov vyhrál Ligu mistrů 2000/01, Pohár UEFA 1995/96 (dal gól v obou finálových zápasech) a Interkontinentální pohár 2001 (ve finále ovšem nenastoupil). Celkem v evropských pohárech odehrál 88 utkání a dal 18 branek. Osmkrát se v dresu Bayernu stal mistrem Německa, pětkrát vyhrál německý pohár.  S osmi tituly v Bundeslize mu patří dělené druhé místo vedle hráčů Olivera Kahna, Bastiana Schweinsteigera, Philippa Lahma, Arjena Robbena, Thomase Müllera a Davida Alaby. Na prvním je Franck Ribéry s 9 tituly, který po Schollovi převzal dres s číslem 7.  Po konci kariéry se vydal na trenérskou dráhu. Zůstal v Bayernu a v letech 2009 až 2010 vedl jeho rezervní tým. Mezi roky 2010 a 2011 pracoval jako fotbalový televizní expert pro televizi ARD.

Mehmet Tobias Scholl (born Mehmet Tobias Yüksel; 16 October 1970) is a German football manager and former player.  He played most of his career as an attacking midfielder for Bayern Munich. During his career he won the UEFA Cup in 1996 (scoring a goal in each leg of the final), the Euro 1996, and the UEFA Champions League in 2001, as well as eight German Championships (all with Bayern Munich). He retired at the end of the 2006–07 Bundesliga season as one of the most successful German football players of all time.  Scholl was the subject of the 2007 career retrospective documentary film "Frei:Gespielt – Mehmet Scholl: Über das Spiel hinaus" by directors Ferdinand Neumayr and Eduard Augustin.


Nominace.

Každý tým čítal celkem 23 hráčů, z čehož tři byli brankáři. Minimálně šestnáct hráčů včetně dvou brankářů museli účastníci oznámit do 1. března 2016. Zbývající část týmu pak do 1. června téhož roku. Dvěma nenárodním výběrům určilo vedení NHL spolu s NHLPA manažery, kteří tato mužstva sestavili. Tvorbu Výběru Evropy měl na starosti bývalý slovenský hokejista Miroslav Šatan, o složení výběru severoamerických hráčů do 23 let se postarali generální manažer Edmontonu Oilers Peter Chiarreli a jeho kolega z klubu Chicago Blackhawks Stan Bowman. Přípravné kempy začali jednotliví účastníci 4. září.

Utkání.

Zápasy turnaje se uskutečnily na hřištích podle rozměrů NHL a tato soutěž také dodala sudí, jež rozhodovali utkání. Během přípravného kempu musel tým sehrát minimálně jedno přípravné utkání, jehož místo si mohl zvolit. Poslední přípravné utkání před turnajem ale již muselo být sehráno v Severní Americe.  Český výběr nejprve v přípravě sehrál dvojzápas s Ruskem (prohra 3:4 a výhra po nájezdech 2:1) a tři dny před startem Světového poháru pak poměřil síly s výběrem Severní Ameriky do 23 let (výhra 3:2).

Rozhodčí.

National Hockey League (NHL) nominovala na Světový pohár 7 hlavních rozhodčích a stejný počet čárových sudích. Ve výběru není jediný čárový rozhodčí Brian Murphy Kanaďanem, ale je Američanem.

Legenda.

Toto je seznam vysvětlivek použitých v souhrnech odehraných zápasů.

Přípravná utkání.

Zápasy.

Jednotlivá přípravná utkání.

"Všechny časy zápasů jsou uvedeny ve středoevropském letním čase (UTC +2)."

Základní skupiny.

Skupina A.

Zápasy.

Skupina B.

Zápasy.

Play off.

Pavouk.

Hráčské statistiky a hodnocení hráčů.

Kanadské bodování.

Toto je pořadí hráčů podle dosažených bodů. Za jeden vstřelený gól nebo přihrávku na gól hráč získal jeden bod.

Hodnocení brankářů.

Pořadí nejlepších sedmi brankářů podle počtu obdržených gólů. Brankář musel mít odehráno minimálně 33% hrací doby za svůj tým.

Světový pohár v ledním hokeji 2016 byl turnaj, který se konal od 17. září do 1. října 2016 v kanadském Torontu. Účastnilo se ho osm mužstev, a sice Kanady, Spojených států amerických, České republiky, Ruska, Švédska, Finska, Výběru Evropy a Výběru severoamerických hráčů do 23 let. Týmy byly rozděleny do dvou čtyřčlenných skupin, v nichž se utkaly systémem každý s každým. Následně dva nejlepší z každé skupiny postoupily do semifinále hraného na jeden zápas. Jejich vítězové se pak utkali ve finále hraném na dvě vítězná utkání.  Turnaj podruhé v historii ovládl výběr Kanady, který ve finálové série na dva vítězné zápasy porazil Výběr Evropy nejprve po výsledku 3:1 a v druhém utkání 2:1.

The 2016 World Cup of Hockey (abbreviated WCH2016) was an international ice hockey tournament. It was the third installment of the National Hockey League (NHL)-sanctioned competition, 12 years after the second World Cup of Hockey in 2004. It was held from September 17 to September 29 at the Air Canada Centre in Toronto, Ontario. Canada won the championship, defeating Team Europe in the best-of-three final.


Zákony týkající se stejnopohlavní sexuální aktivity.

Stejnopohlavní styk byl na území Kosova legalizován roku 1994, když bylo ještě součástí Srbska a Černé Hory. V roce 2004 byl legální věk způsobilosti k pohlavnímu styku sjednocen pro obě orientace na 14 let, čímž z trestních zákonů ohledně sexuálního chování zmizely všechny zmínky o pohlaví účastníků, a legálnost pohlavního styku je tudíž posuzována jen podle věku.

Stejnopohlavní soužití.

Ačkoli Ústava Republiky Kosovo zakazuje diskriminaci na základě sexuální orientace a ustanovuje, že „každý má právo na sňatek a rodinu“ (a předseda Ústavního soudu řekl, že schválí stejnopohlavní manželství), tomu je prakticky zamezeno v § 14 odst. 1 zákona o rodině:

Služba v armádě.

LGBT Kosované smějí otevřeně sloužit v armádě.

Ochrana před diskriminací.

Článek 24 Ústavy Republiky Kosovo zakazuje diskriminaci na základě všech aspektů, včetně sexuální orientace. Kosovo je tudíž jednou z mála zemí v Evropě, které diskriminaci na základě sexuální orientace ústavně zakazují.  Antidiskriminační zákon z roku 2004 přijatý Kosovským shromážděním zakazuje diskriminaci na základě sexuální orientace ve všech oblastech veřejného života, jako jsou zaměstnání, členství v organizacích, vzdělávání, přístup ke zboží a službám, sociální zabezpečení a ubytovací služby. Definice diskriminace v tomto zákoně přímo zmiňuje přímou i nepřímou diskriminaci, jakož i obtěžování, násilí a segregaci.  Kosovské LGBT hnutí Centrum pro sociální emancipaci popisuje život gayů v Kosovu jako „underground“. Neexistují zde žádné gay kluby a život LGBT komunity je uzavřený a skrytý.  Dárcovství krve, spermií a orgánů od homosexuálních a bisexuálních mužů bylo legalizováno v prosinci 2002. Od března 2006 Kosovo homosexualitu oficiálně nepovažuje za duševní poruchu.

LGBT hnutí v Kosovu.

V Kosovu jsou momentálně tři fungující LGBT organizace: Centrum pro rovnost a liberalismus, Centrum pro sociální rozvoj a Centrum pro sociální emancipaci.

Se vznikem nové ústavy se práva leseb, gayů, bisexuálů a transsexuálů (LGBT) v Kosovu stala jedněmi z nejrozvinutějších, což činí z Kosova a jeho ústavních zákonů jednu z nejliberálnějších zemí v Evropě, která diskriminaci na základě sexuální orientace přímo v ústavě zakazuje.

Lesbian, gay, bisexual, transgender (LGBT) rights in Kosovo have improved in recent years, most notably with the adoption of the new Constitution, banning discrimination based on sexual orientation. However, homosexuality is still viewed by Kosovar society as a taboo topic.  The Government of Kosovo is supportive of the country's LGBT community. In late 2013, the Parliament Assembly passed a bill to create a coordinating group for the LGBT community. On 17 May 2014, well-known politicians, including British Ambassador to Kosovo Ian Cliff and several local LGBT organizations took to the streets of Pristina to march against homophobia. The event was welcomed by the European Union office in Kosovo, as well as by the Government itself. A large LGBT flag covered the front side of the government building that night. The first-ever gay pride parade in Kosovo was held in Pristina on 17 May 2016, in which a few hundred people marched through the streets of the capital. The march was also attended by President Hashim Thaçi as well as the British and U.S. ambassadors to Kosovo.


Politik, stavitel a mecenáš.

Měl velmi blízko k římským císařům Hadriánovi i Marku Aureliovi, díky čemuž zastával významné úřady (nejprve agoranom, 127–128 archón eponymos, od 143 římský konzul, kněz Diova chrámu v Nových Athénách, který dal postavit císař Hadrián, římský senátor). Financoval řadu staveb, v Athénách např. Odeón či chrám bohyni Tyché. Obnovil épeirské Orikum, poničené zemětřesením, nechal vystavět vodovod v apulském městě Canusii a kryté divadlo v Korinthu, ozdobil delfský a Lykurgův athénský stadion mramorem, v Olympii vybudoval vodovod pro účastníky olympijských her a monumentální fontánu ("nymphaeum"), v Thermopylách pak sirné lázně. V závěru života se dostal do sporu s Athéňany, kteří ho zažalovali u císaře Marka Aurelia z panovačnosti. Ten ho zprostil žaloby, ale Héródés Athény opustil a žil v dobrovolném vyhnanství v rodném Marathonu a na svém letním sídle v Kéfissii (dnes Kifisia, severní předměstí Athén).

Rétor.

Byl žákem rétora Polemona a gramatika Favorina. Byl představitelem tzv. druhé sofistiky a k jeho vzorům patřil Sókratův žák Kritios. Z jeho literárního, respektive rétorického díla se zachovala jediná autentická řeč "Peri politeias" ("O státě"). Zřídil katedru rétoriky na univerzitě, kterou v Athénách založil Hadrián. Jeho žáky byly Achilleos, Polydeukos a Memnon.

Rodina.

Detaily z jeho života známe především díky Filostratově dílu "Životy sofistů".  Ottův slovník naučný popisuje Héródésův původ a rodinné poměry takto: "Pošel z dému Marathónského a z rodu. jenž rodokmenem připojoval se k Aiakovcům, Filaiovcům a Erechtheovcům, čítaje mimo jiné i Miltiada a Kimona ku předkům svým. Otec Héródův Attikos, objeviv v domě svém blíže divadla Dionysova v Athénách veliký poklad, jejž s přivolením císaře Nervy podržeti směl, zůstavil synu veliké bohatství, než při tom i závazek, aby při slavnostech spoluobčany i cizince podělil jednou minou. Héródés později, maje o závazek ten s Athéňany spor, vyplatil jednomu každému po 5 minách a tím zbyl se obtížné povinnosti. Prvá známá choť jeho byla Římanka Appia Annia Regilla, již však Héródés z neznámé příčiny, těhotnou jsoucí, tělesně ztrestati kázal, až zemřela. Bratr zemřelé pohnal Héróda, jenž mezitím stal se senátorem římským, z vraždy před senát, kdež nevinným uznán. Z vděčnosti a snad, aby pomluvám konec učinil, zvěčnil Héródés jméno Regillino novým Odeiem, jež zbudoval na jihozáp. svahu Akropole (Odeion Regillino nebo Héródovo). Regilla zůstavila mu dvě dítky, z nichž Attika císař Antoninus Pius jmenoval senátorem, ježto však záhy oddal se opilství, vydědil jej Héródés ještě za živa. Druhá choť Héródova byla Římanka Vibullia Alcia, která, porodivši syna Hérodiana, záhy zemřela."

Héródés Attikos, řecky Ηρώδης ο Αττικός, v Římě nazýván latinsky celým jménem Lucius Vibullius Hipparchus Tiberius Claudius Atticus Herodes (101 – 177) byl starořecký politik, řečník a mecenáš z císařské éry. Byl předním představitelem tzv. druhé sofistiky a vychovatelem budoucího císaře Marca Aurelia.

Herodes Atticus (, "Hērōidēs ho Attikos"; 177), or Atticus Herodes, son of Tiberius Claudius Atticus Herodes (suffect consul 133), was a Greco-Roman politician and sophist who served as a Roman senator. Appointed consul at Rome in 143, he was the first Greek to hold the rank of "consul ordinarius", as opposed to "consul suffectus". In Latin, his full name was given as Lucius Vibullius Hipparchus Tiberius Claudius Atticus Herodes (). According to Philostratus, Herodes Atticus was a notable proponent of the Second Sophistic. M.I. Finley described Herodes Atticus as "patron of the arts and letters (and himself a writer and scholar of importance), public benefactor on an imperial scale, not only in Athens but elsewhere in Greece and Asia Minor, holder of many important posts, friend and kinsman of emperors."