Osobní život.

Alex se narodil Peterovi a Isobel Gaskarth. Je původem angličan, narodil se v Essexu ve Spojeném království, ale v sedmi letech se s rodičí přestěhoval do Baltimoru, Maryland v USA. Začal tam navštěvovat základní a později střední školu.  Na střední škole začal chodit s Lisou Ruocco, kterou v roce 2006 pozval na svůj maturitní ples a o deset let později, dne 9. dubna 2016 se stala jeho ženou.

All Time Low.

All Time Low je skupina, se kteou podepsali smlouvu v roce 2004 a vzápětí vydali své první EP album "The Three Words to Remember in Dealing with the End". Kapela později vydala první oficiální album "The Party Scene" a to v červenci 2005.  Před tím, než v roce 2006 maturovali, All Time Low podepsali další smlouvu, tentokrát s Hopeless Records. V jednom rozhovoru kapela říká, že začali brát hudbu vážně až v jejich maturitním ročníku na střední škole, tedy před tím, než vydali své druhé EP "Put Up or Shut Up" v červenci roku 2006. All Time Low se později v roce 2006 vydali na turné na podporu jejich EP. Po turné začala kapela psát materiály na druhé studiové album.

2007–08: So Wrong, It's Right.

All Time Low skupina vydala druhé studiové album "So Wrong, It's Right" v září 2007, a získala s ním šesté místo v žebříčku Indipendent Albums. Druhý singl z desky „Dear Maria, Count Me In“, který byl napsán o striptérce, byl první singl kapely, který dosáhl 86. místa v žebříčku Pop 100. 9. března 2009 dostal singl zlaté ocenění.  Krátce po vydání "So Wrong, It's Right" se All Time Low rychle stali populárními. Objevili se na MTV v pořadu "Discover and Downolad" a v "Music Choice – Fresh Crops" a také byli přidáni do obou playlistů MTV – Big Ten a MTV Hits. 7. března 2008 kapela živě vystupovala v pořadu "Jimmy Kimmel Live!" a následně i v MTV U Woodie Awards. V roce 2008 byli magazínem Alternative Press jmenováni "Kapelou roku".

2009: Nothing Personal.

Ze začátku roku 2009 All Time Low prohlásili v rozhovoru s britským magazínem "Rock Sound", že začali psát materiály na třetí studiové album a že také spolupracují s několika umělci a producenty hned u několika písní.  Přestože ATL stále psali písně, začali již nahrávat na jejich nové album v únoru 2009 a už o měsíc později nahrávání dokončili. Hlavní singl desky, „Weightless“, byl vydán v březnu 2009 a stal se první písní kapely, která byla hrána i ve velkých rádiích, například ve Spojeném království. All Time Low vydali své třetí album "Nothing Personal" v červenci 2009.  Později v listopadu 2009 kapela oznámila, že podepsali smlouvu sInterscope Records a o měsíc později byli oceněni jako „Nejlepší pop punková kapela“ od Top In Rock Awards.

2010– 2011: Dirty Work.

Poté, co v březnu 2010 vydali píseň „Painting Flowers“ na album "Almost Alice", soundtrack k filmu "Alenka v říši divů", začali psát materiály na jejich čtvrté album, které mělo být první album u major labelu Interscope Records.  Dema k nové desce skupiny byly zveřejněny na webových stránkách v srpnu 2010 a později ATL v jednom rozhovoru potvrdili, které nahrávky budou a nebudou na albu. Méně než za rok, v červnu 2011, bylo vydáno čtvrté studiové album "Dirty Work". Deska měla vyjít již v březnu, ale byla vydána později kvůli přechodu k Intercsope. Album je momentálně nejprodávanější album All Time Low a drží se na 13. místě v australských a kanadských žebříčcích, v Británii 20. místo.  V rozhovoru pro Property of Zack, který byl poskytnut 28. října 2011, Alex Gaskarth sdělil, že již připravují písně na další album, které by mělo vyjít spíš dříve než později.

2012–současnost: Don't Panic.

Kapela se vrátila do UK 12. ledna 2012 spolu s kapelami The Maine a We Are The In Crowd a byli a turné až do 4. února. Některé koncerty byly naprosto vyprodané a musely se přidat další. All Time Low také hráli na Warped Tour (červen–srpen 2012) a Reading and Leeds Festival (srpen 2012).  V květu 2012 nás kapela překvapila odchodem od labelu Interscope Records a chvíli se nevědělo, zdali budou vydávat další ohlášené CD sami za sebe nebo si najdou jinou nahrávací společnost. Nikomu neupsáni vydali 1. června první singl z nového alba s názvem „The Reckless And The Brave“ a hned na to oznámili návrat k Hopeless Records. Srpen pak byl ve znamení evropského turné, kdy si dokonce zahráli se svými oblíbenci Green Day a koncertovali v pražském Paláci Akropolis.  24. srpna vypustili mezi fanoušky další píseň For Baltimore, která měla obrovský ohlas a již o tři dny později hráli tento song živě. V tento den také oficiálně potvrdili název alba "Don’t Panic"a datum vydání na 9. října. V září vydali píseň s názvem „Outlines“, kde zpívá i Jason Vena z kapely Acceptance.  Future Hearts  Future Hearts je šesté studiové album All Time Low. Bylo vydáno 3. 4. 2015 a obsahuje 16 písní.  První vydanou písní z alba se stala píseň "Something's Gotta Give".

2017: Last Young Renegade.

All Time Low na začátku roku oznámili odchod z Hopeless Records a následnou spolupráci s Fueled By Ramen, pod kterým vydali jejich první song Dirty Laundry k jejich novému albu Last Young Renegade, které vychází 2.6.2017! Následně k tomuto albu oznámili turné v Americe, které začíná 30.6.

Alexander William Gaskarth (* 14. prosince 1987) je zpěvák, skladatel, kytarista a frontman americké kapely All Time Low. Alexův styl hlasu je tenor. Jeho rozsah je od A2 do C#5.

Alexander William Gaskarth (born December 14, 1987) is an English singer, songwriter, guitarist, musician and actor. He is best known as the lead vocalist, rhythm guitarist, and primary songwriter for the American rock band All Time Low since its formation in 2003. Alex also hosted the 2015 and 2016 Alternative Press Music Awards along with bandmate Jack Barakat.


Území.

Charakteristika osídlení.

Jak napovídá cizojazyčné označování uvedeného etnika, domovem této skupiny obyvatel Jižní Ameriky je poušť Atacama v Andách. Tito lidé od pradávna obývali oázy, údolí a soutěsky v oblasti Salar de Atacama a v povodí řeky "Loa" v regionu Antofagasta v Chile, menší populace jsou též v oblasti Puna na severozápadě Argentiny a v jihozápadní hornaté oblasti Bolívie.  Různé zdroje se při uvádění počtu příslušníků tohoto etnika poněkud rozcházejí. Dle závěrečných výsledků sčítání obyvatelstva Chile v roce 2002 náležel Atacamům zhruba tříprocentní podíl z celkového počtu příslušníků jednotlivých etnik na území Chilské republiky. Jiný zdroj uvádí, že na území Chile bylo na počátku 21. století evidováno zhruba 21 000 obyvatel, přináležejících k "atacameños". Mezi jednotlivými komunitami Atacamů existují určité kulturní rozdíly.

Přírodní a klimatické podmínky.

Klima je v této oblasti naprosto extrémní, s minimem srážek a velkými teplotními rozdíly mezi dnem a nocí. Zdrojem vody jsou řeky Loa, Salado a Vilama a některé místní louky a mokřady. Vegetace má vysokohorský charakter, z živočichů se zde vyskytují například lišky, pásovci, lamy guanaco a vikuně, viskači z čeledi činčilovitých, kondoři, plameňáci a husy.

Historie.

První obyvatelé přišli do oblasti pouště Atacama na konci poslední doby ledové, t. j. kolem 10 000 let před n. l., kdy v této krajině existovala velká jezera a mohutné řeky.

Způsob života.

V nejstarším období byli Atacamové kočujícími lovci, následujícími stáda zvěře. Používali kamenné a obsidiánové nástroje. V té době jim jako útočiště sloužily jeskyně a skalní převisy. Později se tito obyvatelé pouště začali věnovat i zemědělské činnosti a v období kolem 2000 – 1000 př. n. l. postupně přešli k usedlému způsobu života. Hlavním zdrojem obživy se stal chov lam a pěstování kukuřice.  Atacamové v té době již pro svou potřebu vyráběli textil a keramické předměty. Keramika byla zpočátku zdobena antropomorfními motivy, pozdější tzv. černá keramika se vyznačovala geometrickými vzory. Sůl a potřebné kovy získávali Atacamové z místních zdrojů – sůl na pláni Salar de Atacama v Chile, měď v severochilské lokalitě Chuquicamata a zlato v dolech ve stratovulkanickém komplexu Incahuasi, který se nachází na hranicích mezi Chile a Argentinou. Vesnice, budované těmito atacamskými zemědělci, tvořila zděná kruhová obydlí s kónickými střechami, jak to například dokládají pozůstatky někdejší obce Tulor necelých 8 km jihovýchodně od San Pedro de Atacama v chilském regionu Antofagasta. Tato obec (tzv. aillu) zde existovala zhruba od roku 800 př. n. l. Později kolem r. 900 n. l. atacamské obyvatelstvo vybudovalo poblíž opevněné město Quitor. V soutěsce "Quebrada de" "Jere" jižně od San Pedra de Atacama, kudy v historických dobách procházela významná karavanní stezka, se dochovaly petroglyfy původních obyvatel. Jinými historickými lokalitami jsou Lasana ("Pukará de Lasana" – "Pevnost Lasana") v chilské provincii Calama, Chiu Chiu, Calama, San Pedro de Atacama, Toconao, Peine, Tilomonte a další. Předpokládá se, že původním obyvatelům Atacamy náleželo i město Tastil v provincii Salta na severu Argentiny, které bylo po vpádu Inků v 15. století opuštěno.

Náboženství.

Atacamové věřili v různá božstva. Součástí duchovního života Atacamů bylo uctívání významných hor, považovaných za posvátná sídla bohů. Takovou horou byl například Licancabur, téměř 6000 metrů vysoký stratovulkán na hranicích Chile a Bolívie. K těmto horám se obyvatelé Atacamy obraceli jako k symbolům, zaručujícím dobrou úrodu, bohatství, zdraví a prosperitu. Atacamové věřili v život po smrti a své zesnulé vybavovali různými předměty na dalekou pouť. V období let 400 – 1100 n. l. do života a náboženství Atacamů vlivem obchodních kontaktů s jinými územími pronikla kultura Tiwanaku i s průvodními znaky. V 15. století dobyl vlast Atacamů incký vláce Tupay Yupanqui a kolem roku 1450 ovládla území původních obyvatel Atacamy Incká říše. To se projevilo příklonem místního obyvatelstva k uctívání Slunce a také k užívání některých halucinogenních drog. K prvním střetnutím původních obyvatel se španělskými conquistadory došlo v roce 1536. Pod španělským vlivem se původní obyvatelé postupně přiklonili ke katolictví.

Atacamové, španělsky atacameños (v Chile) nebo atacamas (v Argentině), též apatamas, alpatamas, kunzas, Likan-Antai, Likanantai nebo Lickanantai v jazyce kunza (tento izolovaný jazyk zanikl ve 20. století), jsou etnická skupina původních obyvatel jihoamerického kontinentu. Jméno etnika "likanantai" v jazyce kunza (název jazyka pochází z výrazu "ckunza", t. j. "naše") znamenalo "obyvatelé území".

The Atacama people, known as atacameños or atacamas in Spanish and Kunzas, Likan-antai or Likanantaí in English, are indigenous people from the Atacama Desert and altiplano region in the north of Chile and Argentina and southern Bolivia.  According to the Argentinean Census in 2010, 13,936 people identified as first-generation Atacameño in Argentina, while Chile was home to 21,015 Atacameño people as of 2002.


Děje příběhů.

Džundžó Romantica (anime i manga).

Junjou Romantica má (zatím) celkově 3 série. A jako jediná se dočkala animovaného a televizního zpracování.  Příběh se točí kolem páru Misaki Takahashi a Akihiko Usami. Misaki je regulérním studentem na střední, který se připravuje na vstupní zkoušky na univerzitu. Není ale zrovna učenlivý typ, a proto nedobrovolně přijme pomoc bratrova staršího kamaráda a slavného spisovatele, Akihika Usamiho, ohledně doučování. V průběhu "studia" se do sebe zamilují, ale Misaki si to nechce připustit, protože tím by Akihiko vyhrál. Zkrze to je ještě potkává několik rodinných potíží.

Džundžó Minimum (anime i manga).

Junjou Minimum vypráví příběh o minulosti Usamiho a Hirokiho a o tom, jak se poznali a o Hirokiho neopětované lásce k Usamimu.

Džundžó Egoist (anime i manga).

Egoistický Hiroki Kamijou je zamilovaný do Akihika, který byl jeho kamarádem už od dětství, ten ale miluje Misakiho a i přes Hirokiho snahu o něj Akihiko neprojevil zájem. V téhle pochmurné náladě však potkává Hiroki v parku, čistou náhodou Nowakiho Kusama, který ho přemluví, aby ho učil. Hiroki nakonec povolí a učí ho, Nowaki se do něj však zamiluje a to už v parku. Hiroki si uvědomí, že je to pro něj ten pravý.

DžundžóTerrorist (anime i manga).

Shinobu Takatsuki je mladý, bláznivý kluk, který se zamiluje do sestřina bývalého manžela You Miyagiho, který je o 17 let starší. Ten nazve Shinoba jednoduše "teroristou".  Tihle dva se potkají úplnou náhodou, když Shinobua přepadnou a Miyagi ho zachrání. Shinobu si myslí, že je to osud, ale právě on si má brát jeho sestru. O tři roky později se Miyagimu manželství rozpadne a je svobodný a jakou to náhodou se v tu dobu vrátí ze studia v Austrálii Shinobu. Nedělá okolky a rovnou na Miyagiho vybalí, že ho celé tři roky miluje a že je jejich osudem být spolu. Miyagi si o něm myslí, že je totální blázen a že s ním jen pracují hormony. Bohužel se potvrdí, že Shinobu to myslí vážně.

Džundžó Mistake (anime i manga).

Junjou Mistake se odehrává v době, když byl Ryūichirō Isaka ještě dítě a přišel k nim nový sluha Kaworu Asahina, jelikož prý jeho rodiče spáchali rodinnou sebevraždu, kvůli bankrotu jejich firmy. Toto je stanoveno 10 let před začátkem ostatních příběhů a následuje Ryuichiro Isaka (výkonný ředitel vydavatelství Marukawa Publishing Company - který vydává práce Usami Akihika) a jeho sekretář Kaoru Asahina. Tito dva byli spoluhráči, když byli mladí, poté, co Ryuichirův otec vzal Asahinu a zaměstnal ho. V průběhu let Ryuichiro začal milovat Asahinu, ale věří, že je to marné, protože je přesvědčen, že Kaoru je zamilovaný do jeho otce. Asahina pro něj ale nenápadně pociťuje lásku.

Džundžó Romantica () je jaoi série 4 příběhů; děj se zaměřuje hlavně na pár Misaki Takahashi a Akihiko Usami; a další 3 boční příběhy tří mužských párů s názvy Junjou Egoist, Junjou Terrorist a Junjou Mistake. Rozšířeno to bylo o CD dramata, manga série a light novely.

Shungiku Nakamura has written a second series based on "Junjou Romantica" titled "Sekai-ichi Hatsukoi" (lit. "The World's Greatest First Love") focusing on a shōjo manga editor and his first love, which was also animated by Studio Deen in 2011.


Historie.

Okruh byl vytvořen pro účely F1 roku 1982 za účelem zvýšit tou dobou již mírně stagnující mezinárodní pověst města. Pro kalendář závodů vozů F1 v roce 1982 to tak znamenalo celkově tři velké ceny odehrávající se na území USA. Ostatní závody se odehrávaly v kalifornském Long Beach a nevadském Las Vegas. V první velké ceně zaznamenal vítězství jezdec John Watson, který vjížděl do závodu ze 17. místa, což je nejzazší místo, ze kterého kdy startoval na městském okruhu nějaký jezdec, jenž tu danou velkou cenu vyhrál.  O rok později zde vyhrál italský závodník Michele Alboreto s vozem Tyrell 011. Bylo to naposled, co na nějaké velké ceně zvítězil 3l V8 motor Cosworth DFV. Byl to také poslední vyhraný závod pro závodní stáj Tyrrell.  Trať v Detroitu si brzy získala pověst velmi náročné velké ceny. Byla velmi hrbolatá a občas byl na některých místech dokonce lehce popraskaný asfalt z důvodu extrémních veder. Během 80. let 20. století byl městský okruh v Detroitu vůbec nejnáročnější velkou cenou jak pro samotné piloty, tak i pro monoposty. Velmi často se stávalo, že značné množství jezdců závod kvůli mechanickým problémům nebo kvůli kolizi nedojelo. Největší zátěž byla kladena na brzdy a převodovky vozů; jezdci museli velmi prudce brzdit až 20x za kolo. K tomu, aby mohli kolo v rozumném čase zajet, museli přeřadit 50x až 60x za kolo. Jezdci byly vystaveni obrovskému vedru v kombinaci s klasickou manuální převodovkou, takže se nelze divit, že mnozí tento závod neměli rádi. Největší protesty proti pořádání velké ceny právě v ulicích dusného Detroitu měl Alain Prost, a to i přesto, že zde byl dvakrát druhý a dvakrát třetí. Dalším, kdo se velmi často vyjadřoval dosti nechvalně o okruhu, byl další mistr světa, Brazilec Nelson Piquet.  Poslední sezonou, kdy se v kalendáři okruhů F1 okruh objevil, byl ročník 1988. Byl to rok, kdy teplota vzduchu v závodním víkendu dosahovala 38 °C. Kvůli tomu se místy velmi ošklivě roztékal a praskal asfalt na okruhu. Velká cena USA byla po sezoně 1988 přesunuta do ulic dalšího velkého amerického města; arizonského Phoenixu. Stalo se tak poté, kdy FISA ( dnes FIA ) shledala závažné nedostatky v oblasti boxů. Nejúspěšnějším pilotem na okruhu v Detroitu se stal Ayrton Senna, když zde dokázal vyhrát velké ceny v letech 1986, 1987, a 1988.  Jelikož pořádání závodu nebylo nadále pro Detroit profitabilní, tak posledním závodem, kterým se zde kdy jel, byl v roce 1991 závod z amerického seriálu CART.

Detroit street circuit je městský závodní okruh v ulicích Michiganského města Detroit. Od roku 1982 do roku 1988 sloužil pro závody Formule 1 a americké série CART. Ta zde, na rozdíl od F1, vydržela až do roku 1991. Městský okruh se nacházel poblíž Renaissance Center a Cobo Areny. Pro část tratě bylo využíváno také dálnice M-1, někdy nazývané Woodward Avenue.

The streets of Detroit, in the U.S. state of Michigan hosted Formula One racing, and later CART racing, between the 1982 and 1991 seasons. The street circuit (course) was set up near the Renaissance Center and the Cobo Arena, also including a small part of the M-1 highway, also known as Woodward Avenue. It is a flat circuit, with elevation ranging from 176 to 184 metres above sea level.


Fungování systému.

Při tomto způsobu napájení je mezi oběma standardními kolejnicemi, po kterých běží kola, uložena třetí, napájecí kolejnice. Ta přivádí stejnosměrné napájecí napětí 750 V. Napájecí kolejnice je rozdělena na samostatné sekce. Každá sekce je složena z osmimetrového napájecího úseku a třímetrového izolovaného úseku. Napájecí kolejnice je za obvyklých okolností odpojena a bez napětí, takže chodci nejsou ohroženi. Teprve když tramvaj přejíždí nad napájecí sekcí, vyšle kódovaný rádiový signál do ovládacího boxu zabudovaného v trati. Z ovládacího boxu se připojí napájecí napětí do té napájecí sekce, která je celá skrytá pod tramvají. Pod napětím mohou být nejvýše dvě napájecí sekce současně, to je 22 metrů trati. Ještě než tramvaj napájecí sekci opustí, ovládací box napájení vypne a napájecí kolejnici uzemní. Tramvaje používají dva proudové sběrače, takže vždy alespoň jeden je pod napětím, i když se druhý právě nachází v odpojeném nebo izolovaném úseku. Dále se nachází v prostoru každé zastávky kontrolní zařízení, které sleduje provozní stav napájecího systému. Jestliže zůstane pod napětím napájecí úsek, nad kterým není žádná tramvaj, je tato sekce do 0,2 s odpojena. Následně je vadný díl identifikován, odpojen a ostatní díly opět zapojeny. Celá akce netrvá déle, než dvě sekundy. Není-li možné vadný úsek znovu zapojit, přepínají tramvaje automaticky při průjezdu nad ním na bateriový provoz. Tramvaje mohou ujet až 150 metrů rychlostí 3 km/h.

Situace v Bordeaux.

Aby nebyl narušen vzhled města, jezdí tramvaje v Bordeaux v městském centru a některých předměstích bez vrchního vedení. Dohromady je systémem APS vybaveno 10 850 metrů trati. Na předměstích Bordeaux jsou tramvaje napájeny konvenčním způsobem přes pantograf z vrchního vedení. Přepínání mezi oběma druhy napájení probíhá během stanicování v určených zastávkách. Přepnutí je iniciováno řidičem, trvá 20 sekund a neprodlužuje pobyt v zastávce. Dodavatel systému, firma Alstom, byl schopen zkonstruovat napájecí systém tak, že přepínání mezi oběma způsoby napájení by probíhalo automaticky v plné rychlosti. Kvůli úspoře nákladů ale byla povinnost přepnout napájení přenesena na řidiče. Kdyby řidič opomněl přepnout, upozorní ho zvukový signál. Systém APS působí jako výjimečně moderní, bojoval ale s počátečními těžkostmi při zavádění. Provozní potíže byly při zahájení provozu na denním pořádku. Často musela být zavedena náhradní autobusová doprava, což stálo ročně 500 000 euro dodatečných nákladů. Mezitím dosáhl systém uspokojivé provozní spolehlivosti, ačkoli ojedinělé poruchy se stále vyskytují. Největším problémem je stojící voda po silných deštích, což způsobuje elektrické poruchy. To bylo od počátku silně kritizováno obyvateli Bordeaux i místním tiskem. Napájecí systém APS byl při výstavbě přibližně trojnásobně dražší, než konvenční tramvajová trať a také jeho provoz vyžaduje zvýšené náklady. Podle vyjádření projektantů stála ale tramvaj v Bordeaux i se systémem APS čtvrtinu toho, kolik by stálo metro.

Využití v jiných městech.

Potom, co se výhody systému APS plně projevily, začalo několik měst plánovat jeho zavedení. V Remeši byl na jaře 2011 uveden do provozu dvoukilometrový úsek tramvajové trati s napájením systémem APS. Také v Angers byly v roce 2011 vybudovány dva, celkem 1,5 km dlouhé úseky tramvajové trati bez vrchního vedení. V tramvajové síti města Orléans byl v červnu 2012 zprovozněn úsek trati na lince B. Dalšími místy, která se rozhodla zavést tramvaje s napájením systémem APS jsou Dubaj a francouzské Tours.

Ostatní koncepty.

Také další výrobci vyvíjejí vlastní systémy napájení bez troleje. Do stadia funkčních prototypů došel systém Primove firmy Bombardier s indukčním přenosem energie a systém Tramwave firmy Ansaldo s kontaktním přenosem energie a napájecími úseky spínanými permanentním magnetem umístěným na vozidle. Další výrobci spoléhají pro provoz bez trolejí (krátké úseky v centrech měst) na akumulátory dobíjené během jízdy pod trolejí. Příkladem jsou tramvaje ForCity Classic Konya firmy Škoda pro turecké město Konya.

Alimentation Par Sol (ve zkratce APS) je napájecí systém tramvají z řady Citadis, vyvinutý dceřinou společností firmy Alstom. Vozidla nejsou napájena z troleje, ale ze třetí kolejnice, uložené v jízdní dráze mezi kolejnicemi normálního rozchodu. Napájecí systém byl poprvé použit v listopadu 2003 u nově budované trasy tramvají v Bordeaux (Francie). Po odstranění počátečních problémů byl systém uveden do běžného provozu.

Ground-level power supply, also known as surface current collection and Alimentation Par le Sol (APS, which literally means "feeding via the ground"), is a modern method of third-rail electrical pick-up for street trams instead of more common overhead lines, thus it is one of the methods that could allow construction of catenary-free light rail system. It was invented for the Bordeaux tramway ("Tramway de Bordeaux"), which was constructed from 2000 and opened in 2003. From 2011, the technology has been used as part of other systems around the world, with Reims Tramway, Rio de Janeiro VLT, Angers tramway and Dubai Tram all having adopted the technology.


Popis.

Zástupci rodu "Sabal" jsou beztrnné, solitérní, jednodomé, zakrslé až dosti vzrůstné palmy, dorůstající výšek až 25 metrů. Kmen může být dlouhý nebo i zkrácený a podzemní. Dosahuje tloušťky 15 až 60 cm. Zprvu je kmen pokrytý nápadnými bázemi listů, později je holý, s hrubým či hladkým povrchem. Listy jsou dlanitozpeřené, s krátkým až poměrně dlouhým středním žebrem, induplikátní. Čepele listů jsou na okraji vláknité, složené převážně z pravidelných, jednoduše přeložených segmentů. Řapík je často velmi dlouhý (až 2,5 metru), bez ostnů. Na lícové straně listu je v místě spojení čepele s řapíkem přítomen krátký a uťatý nebo delší a špičatě ukončený výběžek ("hastula"). Květenství vyrůstají mezi bázemi listů a jsou buď kratší, stejně dlouhá nebo delší než listy. Jsou větvená až do 4. řádu. Květy jsou pravidelné, oboupohlavné, v rámci květenství jednotlivé. Kalich je trubkovitý, zakončený 3 mělkými laloky, na bázi poněkud ztlustlý. Koruna je ve spodní části trubkovitá, zakončená 3 laloky. Tyčinek je 6 a mají zploštělé, dužnaté nitky srostlé do trubičky asi stejně dlouhé jako kalich a přirostlé k ústí korunní trubky. Semeník je trojlaločný, kompletně srostlý ze 3 plodolistů, čnělka je zakončená hlavatou, trojlaločnou bliznou. Plody jsou kulovité nebo hruškovité, na povrchu hladké bobule s dužnatou dužninou (mezokarpem) bez vláken a tenkým, blanitým endokarpem. Plody jsou 6,5 až 22 mm velké.

Rozšíření.

Rod "Sabal" zahrnuje 14 druhů. Je rozšířen v zemích okolo Mexického zálivu od jihovýchodu USA přes Střední Ameriku a Karibské ostrovy po Kolumbii a Venezuelu. V USA rostou celkem 4 druhy. Rozsáhlejší rozšíření zde má "S. minor" (od Texasu po Severní Karolínu) a "S. palmetto" (od Severní Karolíny po Floridu). Druh "Sabal mexicana" zasahuje do Texasu z Mexika a Střední Ameriky, "S. etonia" je endemit Floridy. V Texasu se přirozeně kříží "S. minor" a "S. palmetto", kříženec se jmenuje "S. "x" brazoriensis". Centrum rozšíření rodu je v Mexiku (7 druhů) a Karibiku (5 druhů). Do Jižní Ameriky zasahuje pouze "S. mauritiiformis". "S. bermudana" je endemit Bermudských ostrovů.  Zástupci rodu rostou nejčastěji na otevřených stanovištích, jako jsou savany, pobřežní duny, menší kopce a bažiny.

Taxonomie.

Rod "Sabal" je v rámci taxonomie palem řazen do podčeledi "Coryphoideae" a samostatného tribu "Sabaleae", obsahujícího tento jediný rod. Sesterskou skupinu představuje podle výsledků molekulárních studií tribus "Cryosophileae". Obě tyto větve společně představují bazální větev podčeledi "Coryphoideae". Jednotlivé druhy tohoto rodu jsou poměrně obtížně rozlišitelné, u rostlin v kultuře je navíc častá hybridizace.

Ekologické interakce.

Květy rodu "Sabal" jsou opylovány zejména různými druhy včel (např. rod "Megachile"), v menší míře i vosami a dvoukřídlými. Hlevním opylovačem druhu "Sabal etonia" je včela "Megachile albitarsis". Bermudský endemit "Sabal bermudana" byl v minulosti opylován zejména včelou "Megachile pruina" a různými druhy rodů "Augachlora" a "Halictus". V současnosti tuto úlohu z velké části převzala introdukovaná včela medonosná. Podobné je to i u druhu "Sabal palmetto". Plody jsou nejčastěji šířeny ptáky a savci, u některých druhů ("Sabal palmetto", "S. minor") i vodou.  Palmy rodu "Sabal" jsou podobně jako řada jiných amerických druhů palem hostitelem housenek babočkovitého motýla "Brassolis sophorae". Na listech "Sabal palmetto" se běžně vyskytuje mandelinkovitý brouk "Hemisphaerota cyanea". Mimo to hostí tyto palmy celou řadu různých druhů červců.

Prehistorie.

Fosilní dlanitozpeřené palmové listy bývají shrnovány pod název "Sabalites". Nejstarší nálezy popsané jako †"Sabalites carolinensis" pocházejí z období svrchní křídy a byly nalezeny v Severní Karolíně v USA. Představují nejstarší známé nálezy fosilních palem. Pozůstatky "Sabalites" třetihorního stáří (miocén) byly nalezeny i na území České republiky. Nejstarší fosílie připisované přímo rodu "Sabal" byly popsány z Tennessee jako †"Sabal dortchii" a pocházejí z období eocénu.

Zajímavosti.

Druh "Sabal palmetto" je národním stromem Floridy.

Význam.

Růstové vrcholy "Sabal palmetto" poskytují zeleninu, známou jako palmové zelí. Podle zelné chuti dostala tato palma i anglický název ("cabbage palm"). V oblasti kolem Mexického zálivu je tato palma pěstována pro vlákna, používaná zejména k pletení sombrer a v kartáčnictví. Vlákna mají červenohnědou barvu. Řada druhů je v tropech a subtropech pěstována jako okrasné rostliny, např. "Sabal palmetto", "S. causiarum" a "S. bermudana". Nejodolnějším druhem je trpasličí a pomalu rostoucí "Sabal minor", který snáší mrazy až -12 °C, vyžaduje však horké léto. Pěstuje se např. na Britských ostrovech.

Sabal je rod palem, zahrnující celkem 14 druhů a řazený do samostatného tribu Sabaleae v rámci podčeledi "Coryphoideae". Je rozšířen výhradně v Americe od jihovýchodu USA po sever Jižní Ameriky a na Karibských ostrovech. Nejvíce druhů roste v Mexiku. Jsou to nízké až poměrně vysoké jednodomé palmy s dlanitozpeřenými listy a krátkými až rozměrnými květenstvími vyrůstajícími mezi bázemi listů. Květy jsou pravidelné, oboupohlavné. Plodem je poměrně drobná bobule.  Sabaly mají rozličný, převážně místní užitek. Poskytují palmové zelí a vlákna nebo jsou pěstovány jako okrasné rostliny. Nejznámějším druhem je "Sabal palmetto", který je i státním stromem Floridy.

Sabal is a genus of palms (or fan-palms) endemic to the New World. Currently, there are 17 recognized species of "Sabal", including one hybrid species. The species are native to the subtropical and tropical regions of the Americas, from the Gulf Coast/South Atlantic states in the Southeastern United States, south through the Caribbean, Mexico, and Central America to Colombia and Venezuela. Members of this genus are typically identified by the leaves which originate from a bare, unarmed petiole in a fan-like structure. All members of this genus have a costa (or midrib) that extends into the leaf blade. This midrib can vary in length; and it is due to this variation that leaf blades of certain species of "Sabal" are strongly curved or strongly costapalmate (as in "Sabal palmetto" and "Sabal etonia") or weakly curved (almost flattened), weakly costapalmate, (as in "Sabal minor"). Like many other palms, the fruit of "Sabal" are drupe, that typically change from green to black when mature.


Abdžadské řazení.

Abdžadské řazení arabské abecedy má dvě mírně odlišné varianty. Abdžadské řazení není jen jednoduché historické navazování na dřívější severní semitské abecední řazení, protože má pozici odpovídající aramejskému znaku "samekh / semkat" , ale žádný znak arabské abecedy historicky nepochází z tohoto znaku. Ztráta znaku "samekh" byla kompenzována rozdělením znaku "shin" do dvou nezávislých arabských znaků ("shīn") a ("sīn"), které se posunuly na místo "samekhu".  Nejběžnější abdžadská posloupnost, čtená zprava doleva, je: To se obyčejně čte jako:  Jiné čtení (vokalizace) je:  Jiná posloupnost abdžad (pravděpodobně starší, nyní omezena především na oblast Maghreb) je:  kterou lze číst jako:  Další čtení je:  Moderní slovníky a další příručky nepoužívají řazení dle abecedy abdžad; Místo toho se používá novější řazení "hijāʼī" () (s písmeny částečně seskupeny podle podobných tvarů) :  Další způsob "alfabaʼī" třídění donedávna široce používaný v oblasti Maghrebu , když byl nahrazen řazením Mašrek:  Perské slovníky používají mírně odlišné řazení, ve kterém znak و předchází znaku ه místo, aby následoval po něm.

Použití systému abdžad.

Před zavedením hindsko-arabského číselného systému se abdžadské číslice používaly pro všechny matematické účely. V moderní arabštině se primárně využívají pro číslování osnovy, položek v seznamech a informačních výčtů. V češtině se informační výčty jsou někdy označují znaky "A", "B" a "C" (nebo se někdy používají římské číslice: I, II, III, IV) a v arabštině jsou " " , pak " ", pak " ", ne první tři písmena moderního "hijāʼī" řazení.  Tyto abdžádské číslice se také používají k přiřazení číselné hodnoty arabských slov pro účely numerologie. Běžná islámská fráze "bismillāh al-Raḥmān al-Raḥīm" ( "Ve jménu Alláha, milosrdného, nejvíce soucitného" - viz Basmala) má číselnou hodnotu 786 (z kumulativní hodnoty jednotlivých znaků 2 + 60 + 40 + 1 + 30 + 30 + 5 + 1 + 30 + 200 + 8 + 40 + 50 + 1 + 30 + 200 + 8 + 10 + 40). Jméno Allāh samo o sobě má hodnotu 66 (1 + 30 + 30 + 5).

Hodnoty znaků.

Některé z číselných hodnot se liší v alternativním abdžadském pořadí. Pro čtyři perské znaky se používají tyto hodnoty:

Obdobné systémy.

Abdžadské číslice jsou rovnocenné se staršími hebrejskými číslicemi až do znaku 400. Hebrejská číselná soustava zvaná gematrie se používá v kabalistických textech a v numerologii. Abdžad jako řazení se v moderní době používá pro číslování osnov a informační výčty, včetně prvních šesti dnů v týdnu. Řecké číslice se liší v mnoha ohledech od těch abdžadských (například v řecké abecedě neexistuje ekvivalent pro , "ṣād"). Řecký jazykový systém znaků jako čísel se nazývá isopsefie. V moderní době se nadále používá pro číslování seznamů stará 27 znaková abeceda tohoto systému.

Abdžadské číslice jsou desítková číselná soustava, ve kterém jsou 28 písmenům arabské abecedy přiřazeny číselné hodnoty. Byly používány v arabsky mluvícím světě do osmého století n. l., kdy byly zavedeny arabské číslice. V moderní arabštině slovo "abjadīyah" znamená obecně '"abecedu'.  V systému abdžad se první znak arabské abecedy, alef, používá jako reprezentant 1; druhý znak, bāʾ, se používá pro zobrazení 2, atd. Jednotlivá písmena představují také desítky a stovky: yā' pro 10, kāf pro 20, qaf pro 100, atd.  Slovo "abdžad" () samo pochází z prvních čtyř písmen (A-B-G-D) fénické abecedy, aramejské abecedy, hebrejské abecedy a dalších písem semitských jazyků. Tyto starší abecedy obsahovaly jen 22 znaků, končily u taw, číselného ekvivalentu pro 400. Systém arabského abdžadu pokračuje v tomto bodě se znaky, které nejsou v jiných abecedách: ṯā' = 500, atd.

The Abjad numerals, also called Hisab al-Jummal (, ), are a decimal alphabetic numeral system/alphanumeric code, in which the 28 letters of the Arabic alphabet are assigned numerical values. They have been used in the Arabic-speaking world since before the eighth century when positional Arabic numerals were adopted. In modern Arabic, the word "" () means 'alphabet' in general.  In the Abjad system, the first letter of the Arabic alphabet, ʾalif, is used to represent 1; the second letter, bāʾ, is used to represent 2, etc. Individual letters also represent 10s and 100s: yāʾ for 10, kāf for 20, qāf for 100, etc.  The word "ʾabjad" () itself derives from the first four letters (A-B-J-D) of the Semitic alphabet, including the Aramaic alphabet, Hebrew alphabet, Phoenician alphabet, and other scripts for Semitic languages. These older alphabets contained only 22 letters, stopping at taw, numerically equivalent to 400. The Arabic Abjad system continues at this point with letters not found in other alphabets: thāʾ= 500, etc. Abjad numerals in Arabic are similar to the earlier alphanumeric codes of Hebrew gematria and Greek isopsephy.


Život.

Pocházela ze vznešeného rodu Cattaneo, narodila se na ligurském pobřeží, pravděpodobně v Janově – Angelo Poliziano ji proto ve své básni "Stanze per la Giostra" přirovnal k Venuši, která se také vynořila z moře. V roce 1469 se provdala za Marca Vespucciho, příslušníka prominentní florentské rodiny (pocházel z ní i cestovatel Amerigo Vespucci), který pobýval v Janově jako praktikant v Banco di San Giorgio. Manželský pár se po sňatku usadil ve Florencii, kde se stala Simonetta pro svou jemnou tvář a plavé vlasy předmětem všeobecného obdivu. K jejím ctitelům patřil i příslušník vládnoucího rodu Julián Medicejský, který na rytířském turnaji vystupoval pod zobrazením Simonetty jako Minervy; zda mezi nimi existoval i milostný poměr, není dokázáno. Simonettu znal také malíř Sandro Botticelli; neví se, zda mu seděla modelem, ale ve prospěch domněnky hovoří obraz "Venuše a Mars", na němž je zobrazeno vosí hnízdo (příjmení Vespucci pochází z italského slova "vespa", což znamená „vosa“). Podle toho by Simonetta byla zobrazena i na "Portrétu mladé ženy" a "Zrození Venuše". Také žena na Ghirlandaiově fresce Madonny bývá některými kunsthistoriky označována za Vespucciovou. Naproti tomu obraz "Kleopatry", jehož autorem byl Piero di Cosimo, je se Simonettou spojován spíše neprávem: jednak vznikl řadu let po její smrti, jednak je na něm vyobrazena s odhalenými ňadry, což bylo pro urozenou ženu nepřijatelné. Autor se zřejmě jen inspiroval ideálním typem ženy, který znal od Botticelliho.  Simonetta zemřela na tuberkulózu ve věku 23 let. Po velkolepém obřadu byla pohřbena v chrámu Ognissanti (Botticelli se později nechal pochovat v její blízkosti), Lorenzo I. Medicejský údajně složil na její smrt sonet "O chiara stella, che coi raggi tuoi".

Simonetta Vespucciová rozená Cattaneová (asi 1453 Janovská republika – 26. dubna 1476 Florencie) byla italská šlechtična, proslulá kráska své doby známá jako "Bella Simonetta" nebo "La Sans Par" ("Nesrovnatelná"), která inspirovala řadu renesančních umělců.

Simonetta Vespucci (née Cattaneo; 1453 – 26 April 1476), nicknamed "la bella Simonetta", was an Italian noblewoman from Genoa, the wife of Marco Vespucci of Florence and the cousin-in-law of Amerigo Vespucci. She was known as the greatest beauty of her age in Italy, and was allegedly the model for many paintings by Sandro Botticelli, Piero di Cosimo, and other Florentine painters. Some art historians have taken issue with these attributions, which the Victorian critic John Ruskin has been blamed for promulgating.


Děj.

V roce 2014 se k moci nad Spojenými státy dostali "Noví Otcové Zakladatelé", což je krajně pravicová politická strana inspirovaná Otci zakladateli Spojených států amerických, a to jen díky odhlasování amerického lidu v návaznosti na ekonomický kolaps a vysokou míru kriminality. V roce 2016 Noví Otcové Zakladatelé vyhlásili 28. dodatek k Ústavě Spojených států, díky němuž se každý rok koná tradiční svátek ""Očista"", přičemž vůbec první Očista se konala v roce 2017. Očista se koná po dobu 12 hodin - každý rok od 19:00, 21. března do 7:00, 22. března, při níž jsou všechny zločiny (včetně vražd) povolené a veškeré složky jako jsou policie, požární služba, záchranná a pohotovostní služba jsou nedostupné. Ale každoroční Očista má svá omezení jako je zákaz provádění Očisty na vládních úřednících nad hodnost 10 a použití zbraní nad třídu 4 (výbušná zařízení jako jsou granáty, raketomety, pancéřové pěsti či jakékoliv bomby). Porušení těchto dvou pravidel se trestá, nejčastěji smrtí. Očista má tedy za následek míru nezaměstnanosti na 1%, velmi nízkou kriminalitu a silnou ekonomiku Spojených států.  Dne 21. března 2022, se James Sandin (Ethan Hawke), což je bohatý prodavač propracovaných bezpečnostních systémů určených právě pro noc Očisty, vrací domů v bohaté obytné oblasti Los Angeles, kde hodlá přečkat noc se svou ženou Mary (Lena Headey) a jeho dvěma dětmi, Zoey (Adelaide Kane) a Charlie (Max Burkholder). James ujišťuje sousedy, kteří si zakoupili stejný bezpečnostní systém, že bezpečnostní systém vyráběný Jamesovou společností bude opravdu bezpečný. Jejich sousedé připisují velikost a vybavení domu Sandinů penězům, které James obdržel za prodej bezpečnostního systému právě těm sousedům. Za tyto utržené peníze si Sandinovi zvětšili dům. Ještě před odchodem do domu James na verandě vystaví kytici modrých baptisií symbolizující podporu Očisty.  Zatímco rodina čeká na příchod Očisty, Zoey si užívá chvíle s jejím přítelem Henrym (Tony Oller), osmnáctiletým chlapcem, kterého James nemá zrovna v lásce. Později rodina aktivuje bezpečnostní systém - veškerá okna a dveře se uzavřou za tlustou kovovou stěnou. Pro jistotu si však rodina rozdá zbraně. Následně se v televizoru spustí Bezpečnostní vysílací systém (v originále Emergency Broadcast System) oznamující zahájení Očisty, načež se symbolicky ozve šest krátkých zahoukání sirén - Očista začala. Následně se rodina rozprchne po celém domě a věnuje se svým běžným rutinám.  Zoey se vrátí do svého pokoje, kde nečekaně nalezne Henryho, který proklouznul do domu Sandinů. Hodlá čelit Jamesovi a říct mu o vztahu se Zoey. Mezitím Charlie sleduje bezpečnostní kamery a všimne si raněného, prchajícího muže (Edwin Hodge), který volá o pomoc. Charlie dočasně vypne bezpečnostní systém a vpustí muže do domu. James, který je silně rozrušený, drží hlaveň zbraně u krku neznámého muže. Ale v tu chvíli právě z pokoje Zoey vyleze Henry, který pistolí zaútočí na Jamese. Ten se kulce vyhne a sám Henryho zastřelí. V tomto chaosu neznámý muž prchne a zmizí kdesi v domě. James vezme Mary a Charlieho do ovládací místnosti bezpečnostního systému, kde budou v bezpečí.  Zatímco James kárá Charlieho za vpuštění muže do domu, přímo před dům Sandinů přijde gang mladých lidí v maskách vyzbrojených palnými zbraněmi, sekerami a kladivy. Jejich vůdce (Rhys Wakefield) si sundá masku a navrhne Jamesovi, aby jim onoho neznamého muže vydal, nebo "vypustí bestii" (násilně vnikne do domu a pozabíjí všechny). James se rozhodne přistoupit návrhu. Mary se diví, proč to dělá, když mají tak špičkový bezpečností systém, ale James připouští, že zas až tak bezpečný není. Má jen za úkol odradit potenciální útočníky od nájezdu, a ne dům regulérně chránit před násilným vniknutím. Rozhodnou se tedy najít neznámého muže a vydat jej gangu čekajícímu venku. Ale poté, co muže konečně najdou, si uvědomí, že nejsou o nic lepší než gang venku. Ušetří muže a rozhodnou se dům bránit.  Termín předání muže vypršel a proto se gang začne dobývat dovnitř. Nejprve odříznou dům od přívodu proudu, a následně pomocí čtyřkolek a nákladního automobilu vytrhají kovové stěny, čímž si uvolní cestu dovnitř. Propukne krvavá řežba, při níž je James smrtelně zraněn. Zároveň si však Charlie v kamerách všimne, že jejich sousedé opouští své domovy a masakrují gang venku. Mezitím jsou v domě Sandinovi pospolu, jelikož se je chystá jeden z Očistců - lidí účastňujících se Očisty, zabít. To se mu ale nepodaří, protože jej zastřelí sousedé přicházející Sandinovým na pomoc.  Když už se zdá, že je vše zdárně u konce, ukáže se, že ozbrojená sousedka Grace Ferrinová (Arija Bareikis) je zde za jiným účelem, než za pomocí. Sousedé cítí vůči Sandinovým nenávist za to, kolik peněz James utržel za prodej bezpečnostních systémů právě těm sousedům. Když se sousedé chystají popravit rodinu Sandinů, vrátí se neznámý muž a zastřelí jednoho ze sousedů (Tom Yi). Ostatní sousedy drží jako rukojmí a osvobodí rodinu Sandinů. Ptá se Mary, jestli je má zastřelit, ale Mary nesouhlasí. Proto společně v klidu počkají až do 7:00, kdy se ozvou sirény oznamující ukončení Očisty. Následně jdou sousedé pryč a Mary děkuje muži za pomoc, kterou jim nakonec poskytl. Ten se však rozloučí a odchází pryč.  Novinové zprávy později konstatují, že letošní Očista byla nejúspěšnější vůbec.

Obsazení.

Rodina Sandinů  Sousedi  Lidé účastňující se Očisty  Ostatní

Premiéra.

Film měl premiéru na Stanley Film Festival 2. května 2013 a pro kina byl oficiálně vydán 7. červa 2013 ve Spojených státech.  Očista byla vydána na DVD a Blue-ray 8. října 2013.

Příjem.

Příjem.

Rotten Tomatoes eviduje hodnocení na 37% na základě 139 recenzí s váženým průměrem 5,1/10, přičemž většina recenzí film okomentovala slovy „Z části alegorie o společnosti, z části thriller o invizaci do domu. Očista se pokouší použít thrillerové prvky pro dosažení inteligentního bodu, ale nakonec to končí v bezhlavém násilí a únavném klišé. " Film má skóre 41 ze 100 na Metacritic, založený na 33 kritiků, což znamená „smíšené nebo průměrné hodnocení". Entertainment Weekly komentuje film se slovy, že sice má potenciál, ale není schopen jej využít.

Tržby.

Ve svém zahajovacím víkendu, Očista dosáhla tržby 16,8 milionů dolarů v den zahájení a 34,1 milionu dolarů následující den. Film utržel 64,47 milionů dolarů v tuzemsku a 24,85 milionů dolarů mimo Spojené státy, tedy celkem 89,3 milionů dolarů po celém světě, a to s výrobním rozpočtem pouhých tří milionů dolarů.

Pokračování.

Vzhledem k celkovému úspěchu prvního filmu bylo natočeno pokračování jménem , vytvořeného na základě Universal Pictures a Blumhouse. Očista: Anarchie měla premiéru po celém světě dne 18. července 2014. Film je zasazen v roce 2023, rok po prvním filmu. Edwin Hodge (Cizinec z prvního filmu) byl jediný člověk, který si zopakoval roli.  Třetí film s názvem byl propuštěn 1. července 2016. Odehrává se osmnáct let po prvním filmu a sleduje kandidátku na prezidentku USA, která by po úspěšném zvolení mohla každoroční Očistu zakázat.  Čtvrtý film, který je zároveň prequelem k prvnímu filmu - První očista -, odehrávající se během vůbec první Očisty, byl propuštěn 4. července 2018. Stejně tak i v létě 2018 začala stanice USA Network vysílat seriál The Purge.

Očista (v anglickém originále The Purge) je americký dystopický akční a hororový film z roku 2013. Režie a scénáře se ujal James DeMonaco. Ve snímku hrají hlavní role Ethan Hawke, Lena Headey, Max Burkholder, Edwin Hodge, Adelaide Kane, Rhys Wakefield. Film je prequelem filmu "". Film byl oficiálně uveden do kin 7. června 2013. Přes smíšené recenze, film byl komerčně úspěšný, vydělal 89,3 milionů dolarů, což daleko předčilo 3 miliónový rozpočet. Jedná se o první díl série Očisty, v níž jsou na jednu noc v roce legalizovány všechny zločiny.

The Purge is a 2013 American dystopian horror film written and directed by James DeMonaco. The film stars Ethan Hawke, Lena Headey, Adelaide Kane, and Max Burkholder as members of a family who find themselves endangered by a gang of murderers during the annual Purge, a night during which all crime, including murder, is temporarily legal.  "The Purge" had its world premiere at Stanley Film Festival on May 7, 2013, and was theatrically released in the United States on June 7, 2013, by Universal Pictures. The film grossed $89 million against a $3 million budget.  It is the first installment in "The Purge" franchise with a sequel, subtitled "", released worldwide on July 18, 2014. A third film, "", was released July 1, 2016, while a prequel depicting the origins of the event, "The First Purge", was released on July 4, 2018.


Popis.

Jehlovití jsou drobnější volnoostné ryby zravidla se značně protáhlým tělem, nepřesahujícím ani u největších druhů 60 cm. Jeho povrch pokrývají kruhovité kostěné pláty, které tvoří pevný krunýř a značně omezují pohyblivost trupu. Také tělesné svalstvo je redukované. Nemají vyvinuty břišní ploutve, hlavní pohyb tak obstarává vlnivý pohyb hřbetní ploutve, prsní ploutve slouží k jemnějšímu manévrování. Řitní ploutev je malá nebo chybí docela, některé rody nemají ani ploutev ocasní a ocas mají přeměněn v chápavý orgán.  Vzhledem k omezené pohyblivosti se u jehlovitých často vyvinulo dokonalé maskování. K co nejlepšímu splynutí s okolním prostředím přispívá nejen barva a textura povrchu těla, díky kterým vypadají jako větévka kolonie korálů či čárkovitý zelený list vodních trav, ale často i množství různých výrůstků, připomínajících keříčkovité stélky zelených řas či lupenité stélky chaluh.  Hlava vpředu vybíhá do protáhlého trubkovitého útvaru zakončeného ústy se srostlými čelistmi. Zuby nejsou vyvinuty. Žaberní otvory jsou posunuty dozadu a jsou vybaveny kožní chlopní, která umožňuje vytvoření podtlaku v ústní a žaberní dutině a nasátí kořisti ústy. K tomuto způsobu lovu mají přizpůsobené epaxiální svaly (na svrchní straně páteře), které dokážou postupně akumulovat energii pnutí a v okamžiku útoku ji najednou uvolnit (podobně jako při uvolnění tětivy kuše, třebaže přesný mechanismus akumulace zatím není objasněn) a využít k prudkému sklonění trubkovité tlamy ke kořisti a náhlému vzniku podtlaku v ní. Oči jsou umístěny jako u většiny ryb na bocích hlavy, jehlovití mohou očima pohybovat nezávisle na sobě.  Další anatomickou zvláštností je speciální orgán samečků sloužící k donášení oplozených vajíček (podrobněji níže v oddílu Rozmnožování). K mnoha unikátním morfologickým znakům jehlovitých (srostlé čelisti ztráta zubů, některých ploutví, těhotenství samečků) je nyní znám i jejich genetický základ a evoluční historie. Molekulární analýzy odhalily zrychlený vývoj genových modifikací (bodové mutace, ztráta i duplikace genů) v čeledi a jehlovití tak mohou sloužit jako skvělá demonstrace toho, jak genetické změny mohou při postupné evoluci k vysoce specializovaným, někdy až kuriózním rysům.  Potravu jehlovitých tvoří zejména různí drobní korýši, malé rybky a larvy jiných živočichů.

Výskyt.

Jehlovití se vyskytují v mořích tropického a mírného pásu všech zeměpisných délek. U východního pobřeží Atlantiku se vyskytují od Faerských ostrovů na severu až k Rovníkové Guineji (včetně Severního moře, západního Baltu, Irského a Keltského moře a celého Středozemního a Černého moře), u západního pobřeží pak od Newfoundlandu na severu po Río de la Plata na jihu, včetně Karibiku a Mexického zálivu. V Indickém oceánu se vyskytují kolem celého pobřeží včetně všech okrajových moří s výjimkou nejjižnější Afriky (jižně od 25. rovnoběžky), a také kolem Madagaskaru, Komor, Srí Lanky, Andaman a Sund. V západním Tichomoří dosahuje oblast výskytu na severu až k jižní části ostrova Hokkaidó, na jihu k Tasmánii a Novému Zélandu, a to včetně okrajových moří a vod kolem Filipín, Nové Guineje, Marian, Šalamounových ostrovů, Nové Kaledonie a Fidži. Ve východním Pacifiku jsou zástupci jehlovitých rozšířeni od Aljašského zálivu na severu až k ostrovu Chiloé na jihu, a také kolem Havaje.  Většina jehlovitých dává přednost klidným mělkým pobřežním vodám a korálovým útesům. Některé druhy jsou známy i z otevřeného oceánu, kde však žijí ukryté v chaluhových hájích (např. v Sargasovém moři).

Rozmnožování.

Jehlovití žijí zpravidla monogamně v párech. Způsoby páření vykazují širokou variabilitu. U některých druhů (např. "Hippocampus fuscus") bylo pozorováno tradiční rozdělení úloh mezi pohlavími (sameček ucházející se o přízeň samičky a přístup k páření), u některých (např. "Corythoichthys haematopterus") úplně obrácené. U druhů s takto obrácenými úlohami bylo někdy pozorováno i polygamní chování. Tření probíhá zpravidla při společném synchronizovaném plavání vedle sebe. Samečci pak přebírají péči o oplozená vajíčka a umísťují je na svém těle. Pod břichem nebo pod ocasem mají k tomu vyvinutou speciální kožní záhyb s lepkavým povrchem, často se zduřelým okolím tak, že vytváří speciální uzavřený vak, do kterého samička oplozená vajíčka naklade a ve kterém probíhá jejich další vývoj až do vylíhnutí. Složitost a uzavřenost tohoto speciálního samčího orgánu se druh od druhu liší. V případě neuzavřených vajíček se mláďata líhnou přímo do vody, z uzavřeného inkubačního vaku sameček potěr vypudí. Dále se již o potomstvo nestará, u některých druhů se však potěr opakovaně vrací do inkubačního vaku, kde nachází přechodný úkryt. Mláďata jsou hned po porodu schopna pohybu i nasávání drobného zooplanktonu k obživě. Jehlovití jsou tak naprosto jedineční mezi všemi obratlovci tím, že u nich potomstvo donášejí a (u druhů s dobře vyvinutým samčím inkubačním vakem) rodí samečci. Sameček přitom budoucí potomstvo ve svém vaku nejen ukrývá, ale během doby, kdy ho donáší, ho také zásobuje živinami a pomáhá mu vytvořit si specifickou imunitu k patogenům.

Systém a fylogeneze.

Fylogenetické a systematické postavení čeledi.

Jehlovití patří do volnoostných ryb (Syngnathiformes). Jako jejich sesterská skupina byla jak v morfologických, tak i molekulárních analýzách spolehlivě prokázána monotypická čeleď vějířníkovití (Solenostomidae ) s jediným rodem vějířník ("Solenostomus" ). Společně tvoří monofyletickou nadčeleď Syngnathoidea. Naproti tomu ke specifikaci přesnějšího postavení této nadčeledi uvnitř volnoostných není doposud dostatek indicií. Nejstarší fosilie volnoostných linií blízkých jehlovitým byly datovány do raného [eocén]u (cca před 48–50 miliony let), většina jich přitom pochází ze severoitalské formace Monte Bolca. Zde byly nalezeny i zkameněliny popsané jako "Solenorhynchus elegans" a "Calamostoma breviculum" , představující ještě společnou linii čeledí Solenostomidae a Syngnathidae v rámci nadčeledi Syngnathoidea. Za nejstarší fosilii jehlovitých je považován "Prosolenostomus lessenii" , který se jeví jako druh na samotné bázi linie vedoucí k zániku břišních ploutví. Jeho datace naznačuje, že jehlovití jako samostatná vývojová větev existují přinejmenším 50 milionů let. První fosilní doklady vnitřní diverzifikace čeledi pak spadají do raného oligocénu.

Systém.

V současnosti (konec r. 2016) je popsáno asi 300 druhů řazených do tradičních 57 rodů. Tradiční systém založený na morfologických znacích členil jehlovité do dvou podčeledí:  Fylogenetické analýzy však odhalily, že v původním vymezení je podčeleď Hippocampinae polyfyletická, proto v ní byl ponechán pouze typový rod rod "Hippocampus" a "Histiogamphelus" byl přesunut do Syngnathinae. V této podobě systém prezentuje např. internetová databáze FishBase či Světový rejstřík mořských druhů (WoRMS).  Jiné členění bylo navrženo v r. 1959 a později podpořeno i molekulárními analýzami. Dělí jehlovité na 2 skupiny (klady): Tímto členěním systém respektuje mnohem bazálnější rozdělení vývojové větve jehlovitých než tradiční systém, odrážející až větvení v koruně Urophori, ale nadále obsahuje parafyletické taxony, jak ukázaly pozdější molekulární analýzy.  Nejnovější revize systému pochází z roku 2016. Vychází ze základního dělení Gastrophori – Urophori, které aktualizuje podle nových molekulárních analýz a výsledek formou přibližuje tradičnímu systému. Obdobou Gastrophori je v ní nově vymezená podčeleď Nerophinae, obdobou Urophori nově vymezená podčeleď Syngnathinae, obě nyní již monofyletické; monofyletický charakter rodů "Microphis" a "Acentronura" je obnoven tím, že jsou do nich rozpuštěny dříve samostatné rody "Oostethus" resp. "Amphelikturus":

Fylogenetický strom.

Nejnovější molekulární analýzy poněkud pozměnily původní představy. Podpořily šíře vymezenou podčeleď Nerophinae jako klad reprezentující Gastrophori a nové vymezení podčeledi Syngathinae jako klad reprezentující Urophori. V Nerophinae nebylo dosaženo shody analýz jaderného a mitochondriálního genomu v identifikaci bazální skupiny. V Syngathinae bylo identifikováno 7 hlavních kladů, shodných v analýze jaderného i mitochondriálního genomu; analýzy se lišily pouze v přesném postavení vývojové linie rodu "Hippocampus", což souvisí i s potenciální nepřirozeností rodu "Halicampus". Aktuální (konec r. 2016) představu o příbuznosti jednotlivých rodů jehlovitých znázorňuje následující fylogenetický strom:

Hospodářský a kulturní význam.

Potrava, medicína.

Vzhledem ke kostěnému krunýři a množství kostí nejsou jehlovití vyhledávaným doplňkem lidské potravy. Přesto jsou někde nabízeni jako pouliční rychlé občerstvení. Je to však proto, že v Číně a některých dalších státech jihovýchodní Asie jsou koníčci a řasovníci ("mořští dráčci") považováni za lék tradiční lidové medicíny a je jim připisován i pozitivní vliv na zvýšení mužské potence. Proto jsou loveni, sušeni a drceni do léčebných přípravků.

Ohrožení a ochrana.

Nejen kvůli úmyslnému lovu pro medicínu a pro výrobu turistických suvenýrů, ale také jako nechtěný úlovek při síťovém rybolovu jsou mnozí jehlovití lidmi decimováni. Vzhledem k lidským aktivitám také přicházejí o bohatost svého přirozeného prostředí. Některým druhům hrozí vyhubení. Proto je mnoho druhů zařazeno mezi ohrožené a v některých oblastech jsou chráněny.

Akvaristika.

Mnozí jehlovití, kteří nejsou chráněni, jsou vzhledem ke svým pestrým barvám, neobvyklým tvarům a bizarnímu maskování předmětem zájmu akvaristů. Lze se s nimi setkat nejen v profesionálních akváriích zoologických zahrad a zábavních mořských středisek, ale i v domácí akvaristice.

Mytologie a pohádky.

Podobnost hlavy mořského koníka s hlavou koně (ze které vychází i etymologie latinského i českého názvu rodu "Hippocampus" resp. koníček se odrazila i v bájích a pohádkách. V řecké mytologii využíval velké mořské koně (s tvarem těla koníčků) bůh Poseidón jako potah svých válečných vozů. Mořští koníčci jsou proto dle bájí potomci těchto Poseidónových koní.  Mořští koníčci jsou také oblíbenou rekvizitou pohádek odehrávajících se v moři, kde často přebírají úlohu pozemských koní. Proto se objevují jako vedlejší postavy i v animovaných filmech z tohoto prostředí (např. "Malá mořská víla" či "Hledá se Dory").

Heraldika.

Také pro heraldiku je kvůli tvaru zajímavým mořský koníček, používaný ve znacích přímořských obcí, ostrovů, spolků a sdružení se vztahem k moři či potápění apod.

Etymologie.

Podle mořského koníčka byl kvůli podobnému tvaru nazván hipokampus, součást velkého mozku.

Jehlovití ("Syngnathidae") je čeleď drobnějších volnoostných mořských ryb, zahrnující jehly, koníčky a řasovníky. Zahrnuje asi 300 druhů, sdružených do 57 rodů.  Vyznačují se velmi odvozenou a vysoce specializovanou morfologií. Společným znakem jsou čelisti srostlé do trubkovitého útvaru, sloužícího k nasávání potravy. Od toho je odvozen i odborný název čeledi – z řeckých slov "syn" („spojený“, „spolu“) a "gnathus" („čelist“). V českém názvu se zase odráží protáhlý a úzký tvar těla mořských jehel. Unikátní jsou mezi veškerými obratlovci také tím, že potomstvo donášejí (a často i rodí) samečci.

The Syngnathidae is a family of fish which includes seahorses, pipefishes, and seadragons. The name is derived from Greek, σύν ("syn"), meaning "together", and γνάθος ("gnathos"), meaning "jaw". This fused jaw trait is something the entire family has in common.


Vzdělání.

Mezi roky 1884 a 1899 studoval na Univerzitě v Hannoveru, na univerzitě Johnse Hopkinse, University of Strassburg, Lipské univerzitě a na Univerzitě v Bonnu. V Bonnu se habilitoval (1899) a vyučoval tam až do roku 1923.  V roce 1903 Bucherer zveřejnil první německy psanou knihu, která byla zcela založena na vektorovém počtu.

Teorie relativity.

Podobně jako Henri Poincaré (1895, 1900) i Bucherer (1903) věřil v platnost principu relativity, tj. že všechny popisy elektrodynamických jevů by měly obsahovat pouze relativní pohyb těles, ne éteru. Nicméně šel o krok dále a dokonce předpokládal, že neexistence éteru. Na základě těchto myšlenek vytvořil v roce 1906 teorii zahrnující předpoklad, že geometrie prostoru je riemannovská. Ale teorie byla nejasně formulována a v roce 1908 ukázal Walter Ritz, že Buchererova teorie vede k nesprávným závěrům s ohledem na elektrodynamiku. A na rozdíl od Alberta Einsteina, nechtěl propojit odmítnutí éteru s relativitou prostoru a času.  V roce 1904 vyvinul teorii elektronů, ve které se elektrony smršťovaly v linii pohybu a rozšířovaly kolmo k ní. Nezávisle na něm vyvinul velmi podobný model Paul Langevin v roce 1905. Buchererův-Langevinův model byl alternativou k elektronovým modelům: Všechny tři modely předpověděly zvýšení hmotnosti elektronu, pokud se jejich rychlost blíží rychlosti světla. Buchererův-Langevinův model byl rychle opuštěn, takže někteří experimentátoři se snažili rozlišovat mezi Abrahamovou teorií a Lorentzovou-Einsteinovou teorií experimenty. To bylo provedeno Walterem Kaufmannem (1901-1905), který věřil, že jeho experimenty potvrdily Abrahamovu teorii a vyvrátily Lorentzovu-Einsteinovu teorii. Ale v roce 1908 provedl Bucherer některé podobné experimenty a získal výsledky, které potvrzovaly Lorentzovu-Einsteinovu teorii a princip relativity. S výjimkami, jako byl Adolf Bestelmeyer, s nímž Bucherer polemizoval, byly jeho experimenty považovány za rozhodující. Ale v roce 1938 bylo prokázáno, že všechny tyto experimenty, Kaufmannův, Buchererův, Neumannův a jiné, ukázaly pouze kvalitativní nárůst hmotnosti, ale byly příliš nepřesné, aby mohly rozlišit mezi různými modely. Až v roce 1940 byla podobná experimentální zařízení dostatečně přesná, aby potvrdita Lorentzův-Einsteinův vzorec.  Bucherer byl první, kdo v roce 1906 použil, během některé kritické poznámky na Einsteinovu teorii, výraz "Einsteinova teorie relativity" ("Einsteinsche Relativitätstheorie"). To bylo založeno naPlanckově pojmu "relativní teorie" pro Lorentzovu-Einsteinovu teorii. A v roce 1908 Bucherer sám odmítl svou vlastní verzi principu relativity a přijal "Lorentzovu-Einsteinovu teorii".  Později (1923, 1924), Bucherer kritizoval obecnou teorii relativity v některých pracech. Tato kritika však byla odmítnuta, protože Bucherer nesprávně vyložil Einsteinovu hypotézu ekvivalence.

Alfred Heinrich Bucherer (9. července 1863 - 16. dubna 1927) byl německý fyzik, známý pro své experimenty s relativistickou hmotností. Jako první použil výraz "teorie relativity" pro Einsteinovu teorii speciální relativity.

Alfred Heinrich Bucherer (* 9 July 1863 in Cologne; † 16 April 1927 in Bonn) was a German physicist, who is known for his experiments on relativistic mass. He also was the first who used the phrase "theory of relativity" for Einstein's theory of special relativity.


Život.

Dmitrij Maksutov se narodil v roce 1896 v Nikolajevu nebo přístavním městě Oděse v ruském impériu. Jeho otec byl námořní důstojník sloužící u černomořské flotily a pocházel z rodiny s dlouhou a úspěšnou námořnickou tradicí. Jeho pradědeček, Petr Ivanovič Maksutov získal jako odměnu za statečnost v boji šlechtický titul. Jeho dědeček Dmitrij Petrovič Maksutov, byl poslední ruský guvernér rusko-americké Aljašky, před tím, než byla koupena Spojenými státy v roce 1867.  Dmitrij se začal zajímat o astronomii již v raném dětství a když mu bylo 12 let postavil svůj první dalekohled (180 mm reflektor). Později četl publikace slavného ruského optika Alexander Andrejevič Čikina (1865-1924), který se stal jeho učitelem. Poté postavil větší (210 mm) reflektor a začal vážné astronomické pozorování. Ve věku 15 let byl již přijat členem ruské astronomické společnosti. O tři roky později absolvoval vojenský Nikolajev Engineering Institute a poté odešel do Petrohradu na Vojenskou inženýrsko-technickou univerzitu. Mezi roky 1921 a 1930 pracoval v Institutu fyziky na Oděské univerzitě v oblasti astronomické optiky.  V roce 1930 Maksutov založil Laboratoř astronomické optiky na Státním optickém institutu v Leningradu, kterou vedl až do roku 1952. Tato laboratoř byla jedním z předních astronomických výzkumných pracovišť v SSSR. Zde v roce 1932 vydal knihu "Анаберрационные отражающие поверхности и системы и новые способы их испытания" [Aberace reflexních povrchů a systémů a nové metody jejich testování], v níž analyzoval aplanatické dvojité zrcadlové systémy a představil kompenzační metodu, kterou navrhl již v roce 1924. V roce 1944 se díky této slavné knize stal profesorem a od roku 1946 byl členem korespondentem Akademie věd Sovětského svazu. Od roku 1952 pracoval v Pulkovské observatoři. Maksutov zemřel v tehdejším Leningradu v roce 1964.

Vynálezy.

Maksutovův nejvýznamnější příspěvek v oblasti optiky byl jeho vynález nového typu dalekohledu. Ten se nyní nazývá Maksutovův dalekohled. Podobně jako u Schmidtova teleskopu i Maksutov opravoval sférické aberace tím, že umístil korekční čočky v přední části primárního zrcadla. Nicméně Schmidtova konstrukce využívá asférické korektory na vstupní zřítelnici Maksutovův dalekohled využívá negativně zakřivené čočky. Návrh byl zveřejněn v roce 1944 v knize nazvané "Новые катадиоптрические менисковые системы" [Nové katadioptrické čočkové systémy]. Tato metoda byla přijata nejen jeho vlastní laboratoří a mnoha významnými observatořemi v Sovětském svazu, ale také v mezinárodním měřítku. Několik komerčních společností vyrábějících dalekohledy produkuje teleskopy Maksutovy konstrukce, včetně firem Celestron, Meade, a Questar.  Rovněž vytvořil mnoho objektivových čoček, zrcadel a hranolů různých velikostí a účelů. Dále vymyslel  fotogastrograf (používá se pro fotografování žaludku), jehlový mikroskop, stínové nástroje pro aerodynamické trubky, teleskopické brýle, a další nástroje.

Dmitrij Dmitrijevič Maksutov (23. dubna 1896 – 12. srpna 1964) byl sovětský optický inženýr a amatérský astronom. Je znám jako vynálezce Maksutova teleskopu.

Dmitry Dmitrievich Maksutov () ( – 12 August 1964) was a Russian / Soviet optical engineer and amateur astronomer. He is best known as the inventor of the Maksutov telescope.


Závody.

Čas výstupu lze porovnávat na jedné cestě, nebo na dvou i více totožných cestách zároveň. Pokud se soutěží na různých cestách, závodníci lezou obě dvě a časy se sčítají. Od roku 2009 se na světových závodech leze na standardní cestě, která má patnáct metrů (existuje i desetimetrová varianta) a standardizované parametry včetně certifikace.

Skalní lezení.

Po celém světě se pořádají setkání skalních lezců, při nichž je hlavní či vedlejší soutěží (např. "sběrač") přelézání co největšího počtu cest za dvanáct nebo dvacetčtyři hodin. V ČR patří mezi tyto závody např. "Kozelkovská dvanáctihodinovka", "Petrohradské padání" či "Skalní muž".

Jumarování.

Měření času najdeme i na závodech v průmyslovém lezení či stromolezení (účastní se jich také např. záchranáři a jeskyňáři). Zejména při výstupu na laně s technickými pomůckami (blokanty) obecně známými jako tzv. "jumary", jumarování v ČR: např. závody Chlumochod, nebo Sambar Steel.

Hory a skály.

Vícedélkové skalní lezení.

Velkou tradici má lezení na čas zejména v Yosemitském údolí, v Kalifornii, kde lezci postupně až jeden kilometr dlouhé výstupy překonávali za jeden den (jindy i více dní). Postupem let dokázali lezci přelézat i dvě cesty různé za jeden den, přibližně v roce 2014 už nejvýkonnější lezci dokázali za jeden den přelézt i tři různé cesty.

Horolezectví.

Odedávna hrála rychlost svou roli i při horských výstupech, což bylo taktické zejména s ohledem na předpověď a proměnlivost počasí, ale i pro plánování potřebného materiálu a potravin. Jak u horolezeckých, tak u skalních výstupů se u popisu přelezů nebo v průvodcích zaznamenával a porovnával i čas nutný k výstupu. Tradičně se jedná o přechody horských hřebenů, ale soupeřivost a zvyšování výkonnosti se odrážely ve všech oblastech horolezectví (svou roli zde hraje i technologický pokrok). Z posledních let jsou známé extrémní alpské výstupy v řádu hodin, ale i pokusy o zdolání osmitisícovek za jeden den.

Ocenění.

Za rychlolezení získal Američan Dean Potter v roce 2003 mezinárodní ocenění Laureus World Sports Awards.

Lezení na rychlost (R, Rychlost, : "S, Speed climbing, Speed") je disciplína sportovního lezení, při níž se lezci snaží přelézt danou cestu v co nejkratším čase.  Tato disciplína je podobná lezení na obtížnost v tom, že lezec je zpravidla jištěný lanem, vertikální sprint je však spíše atletika, kdežto obtížnost má blíže ke gymnastice. Tím se odlišuje i příprava sportovců. Lezení na obtížnost má nejblíže ideálům horolezectví, lezení na rychlost je více srozumitelné pro diváckou laickou veřejnost. V posledních deseti letech (cca od roku 2010) je nejvíce populární bouldering - lezení krátkých těžkých cest nad dopadovou matrací (buldermatkou). Při závodech se staví menší konstrukce, tělocvičny mají menší nároky na prostor, závodníci se rychleji střídají a na světových i národních závodech mají nejvyšší účast. Při lezení na obtížnost či bouldringu se někdy používá měření času jako pomocné hodnotící kritérium, z organizačních důvodů mají závodníci také časový limit na přelezení cest.

Speed climbing is a climbing discipline in which speed is the ultimate goal. Speed Climbing is done on rocks, walls and poles and is only recommended for highly skilled and experienced climbers. Some experts linked this activity to horizontal level walking and running wherein the higher the velocity, the shorter is the contact time and the higher are the reaction forces.  Competition speed climbing, which takes place on an artificial standardized climbing wall, is the main form of speed climbing, however, there are other variations of speed climbing which take place outdoors. In pure speed climbing, time is everything but it is also common to record speed ascents while observing a particular climbing style or ethic. For example, there are many speed records in which the climb was done according to free climbing ethics. In popular culture speed climbing may be best known for a viral video featuring Dan Osman climbing Lover's Leap via the "Bear's Reach" route (5.7, 400+ feet) in 4 min 25 sec. This clip was originally featured in the movie "Masters of Stone IV".


Popis.

Serenoa plazivá je nízká palma keřovitého vzrůstu. Kmen je větvený nebo nevětvený, plazivý nebo vystoupavý a dosahuje výšky od 1 do 3 metrů. Při poškození růstového vrcholu často vytváří postranní výběžky. V mládí je pokrytý listovými bázemi, později holý a hladký. Listy jsou dlanité, induplikátní, složené z kopinatých, na bázi srostlých, na vrcholu špičatých nebo dvouklaných segmentů. "Hastula" je zřetelná na líci i na rubu listu. Řapík je tenký, buď po celé délce nebo jen na bázi jemně ostnitý a jeho báze není rozštěpená. Květenství jsou vystoupavé laty, vyrůstají z listové růžice mezi bázemi listů a jsou asi stejné délky jako listy. Jsou větvená do 2. až 3. řádu. Květy jsou vonné, smetanově bílé, 4 až 5 mm velké, oboupohlavné, přisedlé a na větvích květenství vyrůstají buď jednotlivě nebo ve dvojicích. Kalich je miskovitý, trojlaločný. Koruna je složena ze 3 eliptických, nazpět ohnutých korunních lístků. Tyčinek je 6 ve 2 kruzích, nitky jsou trojúhelníkovité, na bázi srostlé a připojené ke koruně. Gyneceum je složené ze 3 plodolistů, které jsou na bázi volné a ve čnělkové části srostlé. Čnělka je dlouhá, zakončená drobnou, mělce trojlaločnou bliznou. Plodem je černá, hladká, elipsoidní peckovice o délce asi 2 cm. Dužnina (mezokarp) je černavá. Pecka je tvrdá a hnědá. Obsahuje jediné semeno.

Rozšíření.

Druh je rozšířen na jihovýchodě USA od východní Louisiany po Floridu a jih Jižní Karolíny. Vyskytuje se na různých nížinných stanovištích v nadmořských výškách do 50 metrů. Často tvoří husté a rozsáhlé porosty v podrostu borových lesů, roste též na prériích, pobřežních dunách aj. Na Floridě je to velmi hojná, obecně rozšířená rostlina, pokrývající asi 10 % rozlohy tohoto státu (celkem asi 1420000 ha). Často roste pospolu se vzrůstnějším druhem "Sabal palmetto".

Ekologické interakce.

Vonné květy serenoy jsou opylovány hmyzem, zejména včelami. Navštěvují je také motýli. Rostliny v některých letech kvetou masivně a více než v jiných. Zralé plody vyhledávají různá zvířata, např. medvěd baribal, jelenec běloocasý, želva myší, mývalové, lišky, vačice a mnoho druhů ptáků. Rozsáhlé porosty poskytují úkryt četným druhům divokých zvířat, jako je např. puma americká nebo medvěd baribal, který pod jejich ochranou též vyvádí mladé. Rostlina je dobře přizpůsobena periodickým požárům vegetace a ohořelé kmeny brzy opět obrážejí.  Na listech serenoy se vyvíjejí housenky soumračníkovitých motýlů "Asbolis capucinus" a "Euphyes arpa" a žije na nich řada druhů červců.

Taxonomie.

Rod "Serenoa" je v rámci systému palem řazen do podčeledi "Coryphoideae" a tribu "Livistoneae". Nejblíže příbuzným rodem je podle výsledků molekulárních studií rovněž monotypický a americký rod "Acoelorrhaphe". Druh byl popsán v roce 1791 Williamem Bartramem pod názvem "Corypha repens". Do samostatného rodu "Serenoa" jej přeřadil John Kunkel Small v roce 1922.

Význam.

Šedolistá forma této palmy je ceněna jako okrasná rostlina. Je možno ji pěstovat v oblastech se zónou odolnosti 8 až 11. Množí se výsevem semen. Semenáčky rostou jen pomalu a zejména větší rostliny špatně snášejí přesazování. Rostlina snáší i mírné zasolení půdy. Olejnaté plody jsou jedlé buď syrové nebo vařené a místně slouží k výrobě nápojů. Semena mohou být také mlety na mouku. Růstový vrchol je konzumován jako zelenina (palmové zelí). V místě výskytu je ze serenoy získávána řada produktů, zejména vlákna, vosk, olej, léčiva, střešní krytinu. Podle archeologických nálezů to byl jeden z nejdůležitějších zdrojů potravy indiánů v předkolumbovské době.  Sušené a drcené plody serenoy jsou v lékařství používány pod názvem "Fructus Serenoae Repentis" zejména při léčení zvětšené prostaty. V domorodé medicíně jsou využívány zejména jako afrodiziakum, sedativum a při léčení nachlazení, bronchitidy a bolestí v krku, při zánětech močového měchýře, bolestivé menstruaci aj. Z plodů je vyráběn extrakt, který je pod názvem Permixon používán při léčení benigního nádoru prostaty u mužů.

Serenoa plazivá ("Serenoa repens") je druh palmy a jediný druh rodu serenoa. Je to nízce rostoucí palma s plazivým kmenem a vějířovitými listy. Vyskytuje se v jihovýchodních oblastech USA, zejména na Floridě, kde často tvoří rozsáhlé porosty. Květy jsou opylovány zejména včelami, plody konzumuje celá řada druhů zvířat a ptáků. Druh je pěstován jako okrasná palma a poskytuje různorodý místní užitek. Z plodů se vyrábějí léčivé přípravky zejména k léčení onemocnění prostaty.

Serenoa repens, commonly known as saw palmetto, is the sole species currently classified in the genus Serenoa. It is a small palm, growing to a maximum height around . It is endemic to the subtropical Southeastern United States, most commonly along the south Atlantic and Gulf Coastal plains and sand hills. It grows in clumps or dense thickets in sandy coastal areas, and as undergrowth in pine woods or hardwood hammocks.


Výskyt.

Luskoun ostrovní je zvířetem orientální oblasti a má největší areál výskytu mezi všemi luskouny žijícími v Asii. Obývá téměř celý východ tohoto kontinentu, přičemž se vyskytuje jak na pevninské části, tak v ostrovních oblastech, lze jej najít například ve Vietnamu (středním a jižním), Kambodže, jižní Číně, ve středu a jihu Myanmaru (Barmy), široce rozšířen je v Malajsii a na indonéských ostrovech (například Borneo, Sumatra, Jáva, Bali), obývá i Singapur. Žil i v Laosu, ale zde populace kvůli lovu značně poklesla.  Žije v řadě různých stanovišť, obývá lesy od nížinných až po sekundární, může žít i na zahradách či na plantážích až do výšky 1 700 m n. m.

Popis.

Luskoun ostrovní měří 79 až 88 cm, tělo je přičemž dlouhé 40 až 65 cm a ocas 35 až 57 cm, hmotnost se odhaduje na 4,5 až 14 kg. Samci dosahují větší velikosti než samice, u druhu je vyvinut pohlavní dimorfismus. Hlava je kuželovitá, s masivním čenichem. Druh nemá zuby a potravu loví na až 25 centimetrů dlouhý tenký jazyk. Kvůli jeho velikosti má upravenou vnitřní stavbu těla. Luskouni jsou jediní savci vlastnící šupiny, luskoun ostrovní jich má obyčejně mezi 900 a 1000. Jsou tmavohnědě zbarvené. Na spodní části těla místo šupin rostou chlupy bílé až světlehnědé barvy. Mláďata váží mezi 100 až 500 gramy a jejich šupiny jsou první den po porodu měkké.

Chování.

Luskoun ostrovní je většinou samotářským druhem. Aktivní je v noci, den tráví ukrytý v dutinách stromů. Obyčejně chodí po čtyřech nohách, ale může také šplhat po stromech, přičemž si pomáhá chápavým ocasem a někdy i plave. Je tichým zvířetem a jedinci mezi sebou komunikují hlavně pachovými značkami. V případě ohrožení vydává frkavé a syčivé zvuky, při napadení se brání nejprve sekáním ocasu a vztyčením šupin na těle, pokud nepřítel pokračuje v útoku, luskoun se svine do klubíčka, čímž skryje své zranitelné břicho. Svinutí je pevné, ale jestliže se predátorovi podaří luskouna rozbalit, brání se ještě vystřikováním tekutiny z análních váčků.  Živí se převážně mravenci a termity, jejich hnízdo rozhrne drápy, vsune do něj svůj jazyk obalený slinami a lapá pomocí něj kořist. V žaludku je potom potrava rozmělněna kameny, jež luskoun polyká.  Rozmnožování nastává pravděpodobně na podzim. Po 130 denní březosti samice porodí jedno až dvě mláďata. Stará se o ně převážně ona. Odstav od mateřského mléka nastává asi za tři měsíce a pohlavní dospělosti je dosaženo v jednom roce života. Délka života není z volné přírody kvůli skrytému životu luskounů a ani ze zajetí, kde luskouni brzy umírají, známa.

Ohrožení.

Nebezpečí pro tento druh představuje především lov. V čínské a vietnamské tradiční medicíně se používají šupiny, které mají údajné léčivé účinky; prý dokáží vyléčit i rakovinu a v Malajsii se věřilo, že pomáhají proti astmatu. Kůže luskounů využívá kožedělnický a obuvnický průmysl, v některých oblastech (jako je Čína) se konzumuje též maso luskounů a je považováno za luxusní pokrm. Další nebezpečí představuje ztráta přirozeného prostředí, v Singapuru se často stávají luskouni oběťmi střetů s auty.  Mezinárodní svaz ochrany přírody hodnotí druh jako kriticky ohrožený a zapsán je na druhou přílohu Úmluvy o mezinárodním obchodu s ohroženými druhy volně žijících živočichů a rostlin, roku 2000 byly zavedeny kvóty. Chráněn je mimo Bruneje ve všech státech jeho výskytu.

Luskoun ostrovní ("Manis javanica", také "Manis malaccensis", "Paramanis javanica"), nazývaný rovněž luskoun malajský či luskoun zadoindický, je savec patřící do řádu luskouni (Pholidota), čeledi luskounovití (Manidae) a rodu luskoun ("Manis"). Známy jsou dva poddruhy: "Manis javanica culionensis" a "Manis javanica javanica". Odborné jméno znamená "šupinatý mravenečník".

The Sunda pangolin ("Manis javanica"), also known as the Malayan or Javan pangolin, is a species of pangolin.  It is found throughout Southeast Asia, including Brunei, Cambodia, Java, Sumatra, Borneo, the Lesser Sunda Islands, Laos, Malaysia, Singapore, Thailand, Myanmar and Vietnam. It prefers forested habitats (primary, secondary, and scrub forest) and plantations (rubber, palm oil). A large part of its life is spent in trees.


Obsah románu.

Historickým pozadím, na kterém se román odehrává, je rolnické povstání ve Vendée a povstání šuanů v Bretani. Děj začíná průzkumem bretaňského lesa republikánským oddílem Červené čapky, při kterém vojáci najdou nebožačku Michelle Fléchardovou se třemi malými dětmi. Markytánka ji zachrání před smrtí a vojáci se Michelle i s dětmi ujmou.  Tou dobou se do Francie po moři tajně vrací markýz Lantenac, na kterého je republikány vypsána odměna a kterého povstalci chtějí i přes jeho vysoký věk za svého vůdce. Na lodi dojde k nehodě s dělem, které se z nedbalosti jednoho vojáka uvolní a loď zdemoluje. Dělostřelci se sice podaří dělo znovu upevnit, ale ostatní děla jsou zničena a loď je dokonce na několika místech proražena. Lantenac nejdříve provinilého vojáka nechá vyznamenat za statečnost a pak ho nechá zastřelit za nedbalost. Loď pak byla obklíčena republikánskou flotilou, ale markýzovi se povedlo nepozorovaně uniknout. Na břehu ho pozná starý žebrák Tellmarch a z vděčnosti za dřívější almužny jej nechá u sebe přespat. Ráno markýz nalezne royalistický pluk a stane se jeho velitelem. Nechá vypálit vesnici, ve které se ukrývají Červené čapky, a společně s muži jsou zastřeleni i markytánka a Michelle. Její děti jsou odvedeny roajalisty pryč jako rukojmí. Tellmarch zjistí, že Michelle je jen těžce zraněna a vyléčí ji.  V Paříži rozebírají aktuální situaci Robespierre, Danton a Marat. Marat vidí hlavního nepřítele revoluce uvnitř a chce nastolit diktaturu. Všichni tři se však obávají toho, že se roajalisté spojují pod vedením markýze Lantenaca. Vysílají proto k veliteli revolučních vojsk, jejichž cílem je Lantenaca porazit a zabít, zvláštního zmocněnce konventu Cimourdaina. Důvodem je, že velitel připadá vůdcům revoluce příliš mírný.  Cimourdain je bývalý kněz a nyní člen jedné z nejradikálnějších revolucionářských skupin. Jako zvláštní zmocněnec má neomezenou moc nad životem a smrtí velitele vojsk a může jej nechat za nedostatečnou tvrdost i popravit. Není mu proto příliš milé, když zjistí, že oním velitelem je bývalý vikomt Gauvain, Lantenacův prasynovec, jehož byl vychovatelem a kterého miluje jako vlastního syna.  V bitvě u Dol je Lantenac Gauvainem přes početní převahu poražen a uchýlí se do pevnosti Torgue, což je místo, kde Gauvain vyrůstal. Má s sebou pouhých devatenáct mužů a také tři Michelliny děti, jejichž zabitím hrozí. Gauvainovi vojáci se postupně dostávají dovnitř pevnosti, ale markýzovi vojáci odhalí tajnou chodbu a uprchnou. Nezapomenu však zapálit doutnáky, které mají pevnost vyhodit do povětří. V pevnosti ponechají děti, které mají zemřít. Lantenac, který je již v bezpečí lesa, zaslechne žalostné výkřiky Michelle, která se rovněž se zbytky Červených čapek zúčastní dobývání pevnosti. Zvítězí v něm lidskost, vrátí se zpátky a s nasazením života děti vynese z ohně. Potom je zajat, uvězněn a odsouzen k smrti.  Gauvain je však přesvědčen, že stejná lidskost, která zvítězila v markýzovi, má zvítězit i na straně revoluce. Po těžkém rozhodování nechá Lantenaca odejít z jeho cely ve svém oblečení a sám zaujme jeho místo. Ráno je odsouzen k smrti. Přes prosby o milost od některých vojáků je Cimourdain neoblomný. V noci před popravou spolu oba muži, představující dvě tváře revoluce, diskutují. Bývalý kněz je nelítostný a krutý, bývalý šlechtic zase soucítí s poraženými a chce je přesvědčit nejen zbraněmi, ale také lidskostí. Ráno je Gauvain popraven a ve chvíli, kdy mu gilotina srazí hlavu, si Cimourdain prostřelí srdce. Oba tak zahynou pro rozpory mezi věrností revoluci a osobními city.

Devadesát tři (1874, "Quatrevingt-treize") je romantický historický román francouzského prozaika, dramatika a básníka Victora Huga. Jedná se o poslední autorův román. Je pojmenován podle roku 1793, což byl jeden z nejdramatičtějších roků Velké francouzská revoluce. V románu je zachycen historický zlom, který změnil revoluční hnutí a jeho ideály v období teroru. V textu se tak objevují úvahy o svobodě a právu, popis složitosti a roztříštěnosti revolučního procesu i obecné principy, platné pro další revoluce.

Ninety-Three ("Quatrevingt-treize") is the last novel by the French writer Victor Hugo. Published in 1874, eighty years after the bloody upheaval of the Paris Commune of the French Revolution, the novel concerns the Revolt in the Vendée and Chouannerie – the counter-revolutionary revolts in 1793 during the French Revolution. It is divided into three parts, but not chronologically; each part tells a different story, offering a different view of historical general events. The action mainly takes place in Brittany and in Paris.


Charakteristika.

Hlavním nálezem je poměrně dobře zachovalá fosílie větší části jedné lebky. Je mírně zdeformovaná nadložím a tudíž má zploštělý tvar. Dále byly objeveny pozůstatky několika dalších jedinců. Zkoumání lebky ukázalo, že tento druh má řadu rysů běžných u jiných druhů "Panthera", včetně švu nacházejícího se na postorbitalním zúžení a absence přední boule převislé přes infraorbitalní kanál. Druh byl nazván "Panthera blytheae" na počest Blythe Haagaové, milovnice irbisů a dcery významných mecenášů Národního historického muzea (Natural History Museum) v Los Angeles County.  Velikost této kočky byla přibližně na úrovni levharta obláčkového, tedy o něco menší než velikost irbisa. Jde však o odhad založený jen na základě relativní velikosti lebky, takže může být mírně nepřesný.

Vztah k ostatním druhům "Panthera".

Nejbližší žijící příbuzný "Panthera blytheae" je irbis. Hovoří pro to důkazy na základě podobnosti lebeční struktury, stejně jako sdílená oblast rozšíření na Tibetské náhorní plošině. Podle stáří fosilií se má za to, že "Panthera blytheae "měl velmi podobnou skladbu kořisti jako irbis, neboť většina druhů zvířat, která loví, existovala už před vyhynutím "Panthera blytheae". Avšak není jisté, zda šlo o sesterský taxon či o předka irbisa. Někteří autoři navíc zpochybňují jednoznačné zařazení "Panthera blytheae" mezi velké kočky, neboť podobné znaky na lebce vykazují i někteří zástupci koček malých.  Fylogeneze podčeledi "Pantherinae" podle Tsenga "et al". (2013):

Důkazy pro asijský původ rodu "Panthera".

Divergence podčeledi "Pantherinae" od zbytku "Felidae" proběhla mnohem dříve, než předpokládaly nedávné odhady, podle současných zkoumání přibližně před 16,4 mil. lety. Rod "Panthera" pak derivoval asi před 10 až 11 miliony lety a k oddělení kladu "Panthera tigris", "Panthera uncia" a "Panthera blytheae" došlo asi před 8 až 9 miliony let. Spolu s irbisem se následně oddělili od tygra asi před 7 miliony let. Analýza umístění fosilií "Panthera blytheae", stejně jako dalších již vyhynulých druhů "Panthera", ukazuje, že první zástupci rodu "Panthera" se vyvinuli z kočkovitých ve střední a severní Asii nebo holarkticé oblasti Asie, a následně migrovali do Evropy, Afriky a Ameriky.

Panthera blytheae je vyhynulý druh velké kočkovité šelmy z rodu "Panthera", který žil před přibližně 5.95–4,1 miliony let, tedy během svrchního miocénu a spodního pliocénu. Je to v současné době nejstarší známý druh z rodu "Panthera". Byla to středně velká šelma (cca 15 až 30 kg), zřejmě spřízněná s irbisem ("Panthera uncia"). První fosilie "Panthera blytheae" byla objevena v roce 2010 týmem vědců z Amerického muzea přírodní historie (American Museum of Natural History) vedeným Jackem Tsengem v regionu Zanda, jenž se nachází v západní části Tibetské náhorní plošiny.

Panthera blytheae is an extinct species of the genus "Panthera" that is thought to have existed during the late Messinian to early Zanclean ages approximately 5.95–4.1 million years ago. It is currently the oldest known "Panthera" species. The first fossils were excavated in 2010 in the Zanda Basin located in the Ngari Prefecture on the Tibetan Plateau.


Jednoúrovňová buňka.

Flash paměť ukládá data v jednotlivých paměťových buňkách, které jsou tvořeny tzv. "floating-gate tranzistory". Obvykle měla každá buňka dva možné stavy, takže jeden bit data byl uložen v každé buňce v tzv. "jednoúrovňových buňkách", neboli SLC flash paměti. SLC paměť má výhodu v rychlejším zapisování, nižší spotřebě výkonu a vyšší odolnosti buněk. Na základě toho, že SLC paměť ukládá méně dat v buňce, je i náročnější na výrobu v průměru za jeden megabyte. Díky rychlejší přenosové rychlosti a očekávané delší životnosti, se SLC flash technologie podle některých zdrojů využívá ve vysoce výkonných paměťových kartách. V únoru 2016 byla publikována studie, která prokázala mírný rozdíl v praxi mezi spolehlivostí SLC a MLC paměťmi.

Víceúrovňová buňka.

Hlavním benefitem MLC flash paměti je nižší pořizovací cena za jednotku úložného prostoru díky větší hustotě dat, ale oproti tomu software čtecí paměť může tuto výhodu vyvažovat větší chybovostí bitů, tzv. Bit Error Rate. Vyšší chybovost si vyžaduje kód na detekci chyb (ECC), který může opravit mnoho bitových chyb; například SandForce SF-2500 Flash Controller umí opravit až 55 bitů v 512 byte sektoru s výskytem nezotavitelné chyby po formula_1 přečtených bitů v jednom sektoru. Nejčastěji běžně používaným algoritmem je Bose-Chaudhuri-Hocquenghem (BCH kód). Další stinnou stránkou MLC NAND jsou nižší rychlosti zapisování, méně cyklů pro mazání programů a vyšší spotřebu výkonu v porovnání s SLC flash pamětí.  Několik paměťových zařízení jde opačným směrem a využívá dvě buňky za bit, aby ještě snížili chybovost bitů. Koprocesor Intel 8087 využívá technologii dvou bitů v každé buňce a v roce 1980 byl jedním z prvních zařízeních na trhu, který používal víceúrovňové ROM buňky. Některé SSD používají část MLC NAND die, jako by byla jednobitová SLC NAND, což zvyšuje rychlost zapisování.

Trojúrovňová buňka.

Samsung ohlásil typ NAND Flash, který ukládá tři bity informací za každou buňku, celkem s osmi stavy napětí. To je nejčastěji přirovnáváno k trojúrovňové buňce (TLC), poprvé k vidění u 840 Series SSD. Samsung označuje tuto technologii jako 3-bit MLC.

Čtyřúrovňová buňka.

SanDisk X4 flash paměťové karty jsou založené na NAND paměti, která ukládá čtyři bity v buňce, využívající 16 samostatných úrovní nabíjení v každém tranzistoru. Negativní aspekty TLC jsou zesíleny, ovšem QLC benefituje z vyšší hustoty uložení a nižší výrobní ceny.

Víceúrovňová buňka (MLC, ) je v elektronice paměťový prvek schopný ukládat více než jeden bit informace, ve srovnání s jednoúrovňovou buňkou (SLC), která může uložit pouze jeden bit v paměťovém prvku. Trojúrovňové buňky (TLC) a čtyřúrovňové buňky (QLC) jsou verzí MLC paměti, která může ukládat v buňce 3 a 4 bity. Na základě konvence, označení „"víceúrovňová buňka"" , bývá často přirovnáváno k "„dvojúrovňové buňce"", což je mírně zavádějící.  Hierarchie pamětí je setříděna následovně:  MLC NAND flash je technologie flash paměti používající více úrovní pro každou buňku, která umožňuje uložení více bitů za použití stejného počtu tranzistorů. V jednoúrovňové buňce (SLC – single-level cell) NAND flash technologie může každá buňka existovat v jednom ze dvou stavů ukládající jeden informační bit v každé buňce. Většina MLC NAND flash pamětí má čtyři možné stavy na buňku, takže může uchovávat dva bity informace v každé buňce. Víceúrovňové buňky, které jsou navrženy pro nízkou míru výskytu chyb jsou někdy označovány jako "enterprise MLC" ("eMLC").

In electronics, a multi-level cell (MLC) is a memory cell/element capable of storing more than a single bit of information, compared to a single-level cell (SLC) which can store only one bit per memory cell/element. A memory cell typically consists of a single MOSFET (metal-oxide-semiconductor field-effect transistor), thus multi-level cells reduce the number of MOSFETs required to store the same amount of data as single-level cells.  Triple-level cells (TLC) and quad-level cells (QLC) are versions of MLC memory, which can store 3 and 4 bits per cell, respectively. Note that due to the convention, the name ""multi"-level cell" is sometimes used specifically to refer to the ""two"-level cell", which is slightly confusing. Overall, the memories are named as follows:  Examples of MLC memories are MLC NAND flash, MLC PCM (phase change memory), etc. For example, in SLC NAND flash technology, each cell can exist in one of the two states, storing one bit of information per cell. Most MLC NAND flash memory has four possible states per cell, so it can store two bits of information per cell. This reduces the amount of margin separating the states and results in the possibility of more errors. Multi-level cells which are designed for low error rates are sometimes called enterprise MLC (eMLC). There are tools for modeling the area/latency/energy of MLC memories.  New technologies, such as multi-level cells and 3D Flash, and increased production volumes will continue to bring prices down.


Život.

Když byl Gillum v první třídě, jeho rodiče se rozvedli. V té době byl jeho otec docentem na Kalifornské univerzitě. Gillum zůstal s matkou se kterou se poté přestěhoval ke svým prarodičům do Berkeley, Kalifornie. Později se stěhovali znovu, tentokrát do Oaklandu, přesto nadále studoval na škole v Berkeley. Když bylo Gillumovi 12 let, začala jeho matka chodit s ženou jménem Melissa Mills.  Gillum zpočátku matku nepodporoval. Přesto později její novou známost přijmul jako člena rodiny a vyrůstal v její blízkosti., Mills začínala mít deprese z léků, které brala, aby léčila svojí bipolární afektivní poruchu. Jednoho dne, přišel Gerald domů a nalezl Mills mrtvou, zemřela na předávkování. Tyto detaily popisuje v poslední sloce písně „Everything Will Be OK", která vyšla na jeho třetím albu "When It's Dark Out."

Kariéra.

2008–14: Začátek kariéry.

Začal jako hudební producent a zároveň se také začínal věnovat prvním singlům, zatímco stále studoval na Loyolské Univerzitě v New Orleans. V začátcích jeho kariéry se stal členem místní hip hopové skupiny zvané „The Bay Boyz", který vydala pár svých singlů na jejich oficiální Myspace stránce. V roce 2010, G-Eazy začínal nabírat popularitu, která mu otevírala nové možnosti.  G-Eazy v srpnu 2011 vydal svůj zřejmě nejznámějši mixtape "The Endless Summer". Roku 2012, se zúčastnil Vans Warped Tour. V červnu roku 2012, oznámil Excellent Adventure Tour, ve které účinkoval i Hoodie Allen. Tito dva působili ve městech po celých Spojených státech včetně Pittsburghu, St. Louis, Columbusu, Des Moines, New Orleans, Atlanty, Austinu, a Filadelfie. 26. září 2012 vydal jeho první studiové album "Must Be Nice". Toto album se umístilo třetí v hudebním Hip-Hopovém žebřičku iTunes.  V lednu 2014 oznámil „These Things Happen Tour" ve které účinkovali i rappeři Rockie Fresh, KYLE a Tory Lanez. Tour měla 40 zastávek v USA a Kanadě a trvala až do dubna 2014.

2014–současnost:.

Svojí druhou desku "These Things Happen" vydal 23. čevna 2014. Album se umísťovalo na předních příčkách hudebních žebříčků ve Spojených státech a prodalo se ho kolem 265 000 kopií až do dnešního dne. V roce 2014 se svojí tour navštívil také Austrálii a Nový Zéland. Bylo to poprvé, kdy účinkoval jinde než v Severní Americe.  V roce 2015 hrál na významných festivalech včetně Lollapalooza, Electric Forest, Bonnaroo, Outside Lands a Made in America. Jeho třetí album "When It's Dark Out" bylo vydáno 4. prosince 2015. Na začátku roku 2016 zahájil svou druhou světovou tour. Tour se konala po Spojených státech, Evropě a Austrálii. Jeho singl „Me, Myself & I" se umístil na sedmém místě v americkém hudebním žebříčku "Billboard" Hot 100.  V květnu 2016, G-Eazy oznámil, že bude spolupracovat na singlu s Britney Spears. Singl byl vydán 15. června 2016 a byl zařazen i na deváté studiové album Britney Spears. V prosinci roku 2017 vydal zatím svoje poslední album The Beautiful & Damned.

Studium.

Po absolvování střední školy Berkeley High School se přestěhoval do New Orleans aby mohl navštěvovat zdejší Loyolskou Univerzitu. Studoval marketing, produkci a obchod. V roce 2011 absolvoval i Loyolskou Univerzitu.

Gerald Earl Gillum (* 24. května, 1989), známější pod pseudonymem G-Eazy, je americký rapper a hudební producent z Oaklandu, Kalifornie. Jeho první album s názvem "Must Be Nice" bylo vydáno 26. září 2012. Jeho třetí studiové album s názvem "When It's Dark Out" bylo vydáno 4. prosince 2015 a dostalo se i do první desítky amerického hudebního žebříčku "Billboard" Hot 100.

Gerald Earl Gillum (born May 24, 1989), known professionally as G-Eazy, is an American rapper. His first major-label album, "These Things Happen", was released on June 23, 2014, and peaked at number 3 on the US "Billboard" 200. His second studio album, "When It's Dark Out", was released on December 4, 2015. It featured the single "Me, Myself & I", which reached the top 10 of the US "Billboard" Hot 100. His third album, "The Beautiful & Damned", was released on December 15, 2017, featuring "No Limit" which reached number 4 of the US "Billboard" Hot 100. His EP "B-Sides," released on June 27, 2019 (updated on August 22 and September 19, 2019), included all the songs that didn't make it to his upcoming album "These Things Happen Too," expected to be released in 2020.


Stručný životopis.

Gaylord Nelson se narodil 4. června 1916 v obci Clear Lake v okrese Polk na západě amerického státu Wisconsin. V roce 1939 absolvoval studium politických věd na Státní univerzitě v San Jose v Kalifornii ("San" "Jose State University"). V roce 1942 mu byl udělen titul doktora práv na "University of Wisconsin Law School" ve wisconsinské metropoli Madisonu. Gaylord Nelson se následně jako příslušník Armády Spojených států v hodnosti poručíka zúčastnil bojů druhé světové války, mimo jiné bitvy o Okinawu.

Senátor a guvernér státu Wisconsin.

Po čtyřletém působení v armádě se vrátil do civilního života jako právník. Zároveň se začal angažovat v politice – zpočátku za Republikánskou stranu, záhy však přešel k demokratům. V roce 1948 byl Gaylord Nelson zvolen do Senátu státu Wisconsin. Po 10 letech, v roce 1958, zvítězil ve volbách a stal se tak teprve v pořadí druhým guvernérem státu Wisconsin za Demokratickou stranu ve 20. století. Tuto funkci vykonával jedno volební období do začátku roku 1963.

Člen Senátu Spojených států.

V roce 1962 se stal Gaylord Nelson členem Senátu Spojených států amerických. Jako demokratický senátor zde působil po tři šestiletá volební období až do roku 1981. Výrazně se angažoval zejména v oblasti ochrany životního prostředí. Během svého druhého volebního období prosadil myšlenku každoročního pořádání Dne Země, kdy si lidé na celém světě připomínají důležitost podpory udržitelného života a ochrany přírody. Poprvé se Den Země uskutečnil 22. dubna 1970 a později v témže roce Nelson předložil návrh, aby se vždy třetí týden v dubnu konal "Týden Země". Tento návrh podpořila polovina Nelsonových kolegů – senátorů. Od té doby se jméno Gaylorda Nelsona stalo synonymem Dne Země i dalších aktivit, zaměřených na ochranu přírody a životního prostředí. Této skutečnosti bylo využito i během volební kampaně do senátu v roce 1974, v níž Gaylord Nelson usiloval o své znovuzvolení pod heslem "Nelson - "...naturally"".

Odchod z vysoké politiky a ocenění.

V roce 1980 se Gaylordu Nelsonovi již nepodařilo počtvrté zvítězit v senátních volbách. V lednu roku 1981 se stal aktivním členem americké "The Wilderness Society" (volně přeloženo "Společnost na ochranu divočiny"). Tato nezisková organizace, založená v roce 1935, se zaměřuje na zachování a ochranu původní přírody a krajiny ve Spojených státech a m. j. stála za podporou přijetí federálního zákona "Wilderness Act" v roce 1964, kterým byl ustanoven systém nejvyšší ochrany rezervací divočiny v USA – "National Wilderness Preservation System". Za celoživotní úsilí o ochranu životního prostředí udělil dne 29. září 1995 prezident Bill Clinton Gaylordu Nelsonovi Prezidentskou medaili svobody.

Památka Gaylorda Nelsona.

Gaylord Nelson zemřel 3. července 2005 a jeho popel byl pohřben na rodinném pozemku v Clear Lake.  Jménem senátora a někdejšího wisconsinského guvernéra byl nazván "Nelson institute for Enviromental Studies" při Wisconsinské univerzitě ("University of Wisconsin") v Madisonu.  Na počest Gaylorda Nelsona byla pojmenována divočina "Gaylord Nelson Wilderness", která byla vyhlášena v roce 2004. Tato divočina o rozloze 142 km tvoří nejpřísněji chráněnou část národního parku "Apostle Islands National Lakeshore", zahrnující Apoštolské ostrovy a pobřeží poloostrova Bayfield v Hořejším jezeře na severu státu Wisconsin.  Jméno Gaylora Nelsona nese též "Governor Nelson State Park."Toto chráněné území o rozloze 171 ha se nachází na březích jezera Mendota ve Waunakee ve wisconsinském okrese Dane. Na památku slavného rodáka a propagátora ochrany přírody byla základní škola v Clear Lake (obec s cca 1000 obyvateli) nazvána "Gaylord A. Nelson Educational" "Center."

Gaylord Anton Nelson (1916 – 2005) byl americký politik, člen Demokratické strany, guvernér státu Wisconsin a dlouholetý člen Senátu USA, horní komory Kongresu Spojených států amerických. Proslul svými aktivitami v oblasti ochrany životního prostředí, zejména jako hlavní iniciátor, zakladatel a podporovatel každoročního pořádání Dne Země.

Gaylord Anton Nelson (June 4, 1916July 3, 2005) was an American politician and environmentalist from Wisconsin who served as a United States Senator and governor. A Democrat, he was the founder of Earth Day, which launched a new wave of environmental activism.