Člověk neandertálský.

Člověk neandertálský se vyvinul cca 230 000 př. n. l. přímo z archaického člověka rozumného. Byl přizpůsoben chladnému tundrovému klimatu Eurasie, který zde panoval během risského glaciálu (280 000/120 000 př. n. l.). Tento druh člověka byl pojmenován podle německého naleziště Neanderthal.  Stal se nositelem kultury moustérien (od cca 230 000 př. n. l.), pojmenované podle francouzského naleziště Le Moustier v Dordogni. Vedle pěstních klínů byly typické kamenné ústěpy štípané z předem připravených jader. Vedle mousteriénu existovaly i další úštěpové kultury: clactonien, levalloisien a tayacien.  Nálezy v této době jsou četnější. Nejrychlejší vývoj probíhal ve Středomoří, kde byly vyráběny dokonalejší kamenné nástroje, hrubé i jemné, jako škrabadla, drasadla, hroty a rydla. Ostří bylo upravováno jemným odštěpováním, označovaným jako retušování. Vyráběny byly nástroje k lovu, porcování masa, čištění kůží a k opracovávání dřeva, parohu a kosti. Poznatky o způsobu použití těchto nástrojů přináší vědní disciplína zvaná traseologie, která se zabývá sledováním opotřebení ostří pod mikroskopem.

Moderní člověk rozumný.

Nejstarší pozůstatky moderního člověka rozumného pocházejí z cca 195 000 př. n. l. z etiopské lokality Omo.  Soupeří spolu dvě teorie vzniku moderního člověka:  Moderní člověk měl rozvinutější řečové schopnosti než člověk archaický. Je to jediný druh člověka, který přežil do našich dnů, alespoň pokud je známo a pokud pomineme teorie o přežívající jiných lidských druzích (yetti, blackfoot aj.).  Moderní člověk vynikal různorodostí opracování kamene. Používal hlavně drobné úštěpy – drobnotvarou industrii. V této době vzniklo i umění a primitivní náboženství. Dochovaly se náznaky rituálního pohřbívání.  Do konce středního paleolitu se moderní člověk rozšířil z Afriky do většiny Asie a do Austrálie (Osídlování Země).

Střední paleolit je období cca 250 000 – 40 000 let př. n. l. Na počátku středního paleolitu ještě dožíval archaický člověk rozumný (Homo sapiens). V Africe na něho přímo navázal moderní člověk rozumný, který se objevil v letech 170 000/135 000 př. n. l. Pozůstatky archaického člověka rozumného byly nalezeny po celém Starém světě a poprvé také na Předním východě. Tento archaický člověk je zastoupen např. člověkem steinheimským (Homo steiheimensis, 300 000/150 000 př. n. l.) a člověkem neandertálským (Homo neanderthalensis) v Evropě nebo člověkem palestinským (Homo palestinus) na Předním východě.

The Middle Paleolithic (or Middle Palaeolithic) is the second subdivision of the Paleolithic or Old Stone Age as it is understood in Europe, Africa and Asia. The term Middle Stone Age is used as an equivalent or a synonym for the Middle Paleolithic in African archeology. The Middle Paleolithic broadly spanned from 300,000 to 30,000 years ago. There are considerable dating differences between regions. The Middle Paleolithic was succeeded by the Upper Paleolithic subdivision which first began between 50,000 and 40,000 years ago. Pettit and White date the Early Middle Paleolithic in Great Britain to about 325,000 to 180,000 years ago (late Marine Isotope Stage 9 to late Marine Isotope Stage 7), and the Late Middle Paleolithic as about 60,000 to 35,000 years ago.  According to the theory of the recent African origin of modern humans, anatomically modern humans began migrating out of Africa during the Middle Stone Age/Middle Paleolithic around 125,000 years ago and began to replace earlier pre-existent "Homo" species such as the Neanderthals and "Homo erectus".


Historie.

Vývoj ext4 započal 10. října 2006, kdy vývojář Andrew Morton oznámil úmysl přidat do ext3 zpětně kompatibilní vylepšení souborového systému ext3, které mělo přidat 64bitové limity velikosti a další vylepšení, jejichž úkolem bylo zlepšit výkonnost souborového systému. Vývojáři linuxového jádra však nesouhlasili s přijetím takových rozšíření do ext3 a navrhli vytvořit nový souborový systém ext4, který vznikne jako fork původního ext3 (tj. zkopírováním zdrojového kódu ext3, jeho přejmenováním na ext4 a následným přidáním požadovaných vylepšení, takže nedojde k ovlivnění původního systému souborů ext3). Tento návrh byl přijat a dne 10. června 2006 vývojář Theodore Ts'o, který byl zodpovědný za ext3, zveřejnil nový plán dalšího vývoje pro ext4. Předběžná vývojová verze byla zahrnuta do linuxového jádra verze 2.6.19 a byla označena jako ext4dev. Dne 11. října 2008 byly zahrnuty do Linuxu verze 2.6.28 změny, které přejmenovaly vývojovou verzi na ext4 a označily ji jako stabilní kód, čímž došlo k uzavření vývojové fáze ext4. Jádro verze 2.6.28, obsahující oficiální podobu ext4, bylo vydáno dne 11. prosince 2008.

Hlavní rysy.

Systém ext4 může být použit na svazku o velikosti až 1 EiB (1024 PiB – pebibytů, přibližně 10 bajtů), podporuje extenty a odstraňuje limit původního systému ext3, jež mohl obsahovat v adresáři maximálně 32 768 podadresářů. S původním ext3 je kompatibilní zpětně i dopředně (pod typem ext4 je možné namountovat ext3, a naopak pod typem ext3 lze připojit ext4 svazek, pokud nepoužívá extenty).  Mezi další vlastnosti patří podpora nanosekundových časových razítek a pre-alokace i zpožděná alokace místa pro soubory. Ovladač ext4 obsahuje (stejně jako předchozí verze souborového systému) nástroje, které omezují fragmentaci již při ukládání dat na disk. Nově však ext4 umožňuje nasazení online defragmentátoru na úrovni souborů nebo celého souborového systému. Díky označování nepoužitých oblastí disku mohou nástroje pro opravu systému (fsck) pracovat rychleji než na ext3.

Velikostní limity.

Systém souborů ext4 může podporovat svazky až o velikosti 1 EiB a soubory s maximální velikostí 16 TiB.

Extenty.

Extenty nahrazují tradiční schéma blokového mapování, které využívají předchozí systémy ext2 a ext3. Extent je rozsah navazujících fyzických bloků (resp. alokačních jednotek), který zlepšuje výkon při práci s velkými soubory a zmenšující fragmentaci. Jeden extent se tak může stát v systému souborů ext4 alokační jednotkou o velikosti až 128 MiB souvislého místa na disku, místo mnoha jednotlivých datových bloků o standardní velikosti 4 KiB.

Zpětná kompatibilita.

Systém souborů ext4 je zpětně kompatibilní s ext3, což umožňuje připojit systém souborů ext3 jako ext4.

Dopředná kompatibilita.

Systém souborů ext4 je částečně dopředně kompatibilní s ext3, takže oddíl s ext4 může být připojen jako ext3, pokud nejsou v ext4 použity extenty.

Prolomení limitu 32 000 podadresářů.

V ext3 je počet podadresářů jednoho adresáře omezen na 32 000. Tento limit byl v ext4 navýšen na 64 000 a pomocí rozšíření "dir_nlink" může tuto hranici dále prolomit (ačkoliv to zastaví zvyšování počtu odkazů z rodiče). Tato vlastnost je implementována do jádra Linuxu od verze 2.6.23. Podpora vysokého počtu položek v adresáři pomocí stromu Htree je obsažena již v systému souborů ext3, pomocí zapnutí rozšíření "dir_index".

ext4 (fourth extended filesystem) je žurnálovací souborový systém vyvinutý pro linuxové jádro, jehož vývoj začal 10. října 2006 jako zpětně kompatibilní nástupce ext3 (přejímá všechny jeho výhody), do jádra byl začleněn nejprve jako vývojový (tzv. "ext4dev") a dne 11. prosince 2008 byl v jádře verze 2.6.28 přejmenován na ext4 a tím označen za stabilní a vhodný k běžnému užívání. Ext4 přináší mnoho novinek typických pro moderní souborové systémy, jako je odstranění limitů ext3 (velikost souborového systému, souborů, počtu souborů v adresáři), podporu extentů, prealokaci místa na disku, odloženou alokaci, kontrolní součet žurnálu, online defragmentaci, rychlejší kontrolu, multiblokový alokátor a zvýšenou přesnost uložených časových údajů a také samozřejmě zvýšení výkonu.

The ext4 journaling file system or fourth extended filesystem is a journaling file system for Linux, developed as the successor to ext3.  ext4 was initially a series of backward-compatible extensions to ext3, many of them originally developed by Cluster File Systems for the Lustre file system between 2003 and 2006, meant to extend storage limits and add other performance improvements. However, other Linux kernel developers opposed accepting extensions to ext3 for stability reasons, and proposed to fork the source code of ext3, rename it as ext4, and perform all the development there, without affecting the current ext3 users. This proposal was accepted, and on 28 June 2006, Theodore Ts'o, the ext3 maintainer, announced the new plan of development for ext4.  A preliminary development version of ext4 was included in version 2.6.19 of the Linux kernel. On 11 October 2008, the patches that mark ext4 as stable code were merged in the Linux 2.6.28 source code repositories, denoting the end of the development phase and recommending ext4 adoption. Kernel 2.6.28, containing the ext4 filesystem, was finally released on 25 December 2008. On 15 January 2010, Google announced that it would upgrade its storage infrastructure from ext2 to ext4. On 14 December 2010, Google also announced it would use ext4, instead of YAFFS, on Android 2.3.


Pokusy o mírové ukončení první světové války.

Po svém nástupu do úřadu dne 21. listopadu 1916 se císař Karel I. pokusil o mírové ukončení války s Dohodou. Společný návrh na mír Ústředních mocností z 12. prosince ztroskotal na odmítnutí Německé říše stanovit konkrétní mírové cíle.  Císař Karel se snažil o nové mírové rozhovory prostřednictvím belgického důstojníka, prince Sixta Ferdinanda Bourbonsko-Parmského (1886-1934) a jeho bratra Františka Xavera Bourbonsko-Parmského, sourozenců Karlovy manželky císařovny Zity.  V březnu 1917 německý říšský kancléř v tajných rozhovorech naznačil připravenost vzdát se Alsaska a Lotrinska, jež v té době byly součástí Německé říše. Císař Karel výslovně napsal ve svém dopise z 24. března, že  Sixtus a Xaver předali dopis francouzskému prezidentovi, jenž o jeho obsahu zpravil i anglického krále Jiřího V. Druhý dopis následoval 9. května. Rakouský ministr zahraničí, hrabě Otokar Černín byl s těmito mírovými snahami obeznámen, avšak obsah listu neznal.  Po následných jednáních byl císař Karel připraven svolit i k obnově Srbska zataženého do války Rakousko-Uherskem, stejně jako Belgie a navrácení Alsaska-Lotrinska Francii na úkor Německa. Nicméně se zdráhal vůbec uvažovat o územních ztrátách Dunajské monarchie, jako např. postoupení Jižního Tyrolska Itálii. Kromě toho byl ve Francii šéf vlády Aristide Briand nahrazen Alexandrem Ribotem, takže rozhovory ztroskotaly.  Od června do srpna 1917 se konaly mírové rozhovory mezi hrabětem Nikolausem Reverterou a hrabětem Abelem Armandem, ve kterých se Francie snažila přimět Rakousko-Uhersko k separátnímu míru, zamítnutému císařem Karlem.

Odhalení tajných jednání.

Snahy císaře Karla o mírové řešení byly v následujících měsících stále více brzděny ministrem zahraničí hrabětem Černínem, jenž byl přesvědčen o vojenském vítězství. 2. dubna 1918 pronesl hrabě Černín řeč z vídeňské obecní rady, v níž výslovně prohlásil:  Tento projev se následujícího dne objevil na titulní straně několika deníků, např "Fremden-Blatt" nebo "Národní Listy".  Jelikož toto podání z úst Černína neodpovídalo skutečnosti, a on nechtěl vypadat jako prosebník, zveřejnil francouzský ministerský předseda Georges Clemenceau dne 12. dubna 1918 první z Karlových dopisů. Císař Karel nicméně veřejně dementoval ústupky navrhované Francii.  Karel tyto pasáže o Alsasku-Lotrinsku a Belgii, pravděpodobně na nátlak Černína, popřel. Černín na sebe nevzal vinu, což by bývalo takticky chytré, popřel skutečnost, že o dopise ví a tím svého panovníka poškodil v očích spojenců. Nakonec jej císař Karel 16. dubna 1918 zprostil jeho úřadu.  Americký ministr zahraničí Robert Lansing popsal Clémenceauovo jednání jako "akt do nebe volající tuposti": "kdyby chtěl Clémenceau usvědčit Černína ze lži, tak by se mu to zřejmě podařilo, ale za jakou cenu! Jeho odhalení vehnalo Rakousko do náruče Německa", takže "jedině vojenské vítězství na západní frontě mohlo otevřít dveře, které Clémenceau přibouchnul". Francouzský ministerský předseda s konečnou platností vehnal slábnoucí Habsburskou monarchii zpět do tísnivé náruče německých spojenců.  A skutečně vedla Černínova tisková rozepře s Clémenceauem (dočasně) ke ztrátě vněpolitické svobody jednání monarchie. K mocenskému přizpůsobení se v otázce válečných cílů se již Rakousko-Uhersko, vzhledem k rozrušenosti vnitřní politiky a hospodářské situace v monarchii, po Sixtově aféře necítilo spojencům povinováno.  Pro rakousko-uherskou monarchii se po brest-litevském míru a míru z Bukurešti postupně rozplývaly vyhlídky, že by západní mocnosti mohly dát po jejich případné výhře přednost možnosti zachování monarchie. Sixtova aféra nezničila jen možnost dalších vyjednávání se západními mocnostmi, nýbrž také vedla v několika týdnech k jejímu ukončení, k uznání principu sebeurčení v maximálním a nejradikálnějším rozsahu a tím de facto k vynesení ortelu smrti nad mnohonárodnostním státem.  Odhalení těchto tajných jednání znamenalo konec Rakouska-Uherska coby „rovnoprávného“ partnera Německé říše. Německá nacionální propaganda v Rakousku nazvala císaře Karla „pantoflovým hrdinou podřízeným taliánské přistěhovalkyni“ a císařovnu Zitu „italskou zrádkyní“.

Takzvaná Sixtova aféra označuje zveřejnění tajných jednání, jež vedl císař Karel I. za Rakousko-Uhersko především se zástupci Francie během 1. světové války v roce 1917 veden snahou dosáhnout mírové dohody.

The Sixtus Affair () was a failed attempt by Emperor Charles I of Austria to conclude a separate peace with the allies in World War I. The affair was named after his brother-in-law and intermediary, Prince Sixtus of Bourbon-Parma.


Život.

Absolvoval vojenskou akademii v hodnosti poručíka. V listopadu 1924, již jako kapitán, se stal vůdcem povstání proti režimu agrární oligarchie v Brazílii. S jednotkou o síle 1500 mužů složenou převážně z důstojníků pocházejících z nemajetných vrstev a z odvedenců prošel v Dlouhém pochodu (25000 km) celé brazilské vnitrozemí. Tento pochod vešel do dějin jako Prestesova kolona a on sám jako Rytíř naděje. Výsledkem povstání byly sociální reformy.  V roce 1928 odešel do Argentiny, kde se léčil. Brazilské povstání roku 1930 vyneslo k moci prezidenta Getúlia Vargase. Jednalo se o velice pružného politika a snažil se z počátku o sociální reformy a o kontakt se zástupci jednotlivých politických proudů. Jednal i s Prestesem, který však Vargase považoval za příliš konzervativního. On sám se začal přiklánět k marxismu.  V roce 1931 odjel do Moskvy. Tam se setkal se svou budoucí manželkou Olgou Benario. Oba byli Kominternou roku 1934 vysláni do Brazílie. Po událostech roku 1935 (povstání v několika vojenských posádkách) a přijetí mimořádných zákonů byl obviněn z iniciace povstání a v březnu 1936 zatčen. Ve vězení strávil téměř 8 roků. Jeho těhotnou ženu nechal Vargas jako německou Židovku deportovat do nacistického Německa, kde se jí v listopadu 1936 narodila ve vězení dcera Anita. Na žádost rodiny byla Anita roku 1938 vydána babičce Leocadii Prestes do Mexika. Olga Benario-Prestes byla popravena v Ravensbrücku roku 1942. Její matka a bratr zahynuli roku 1943 v Terezíně. Za 2. světové války se Brazílie v roce 1943 připojila na stranu koalice. Ve vnitřní politice se diktátorský režim prezidenta Vargase stal méně represivním. Prestes byl propuštěn z vězení. O prezidentu Vargasovi pak řekl: "Getúlio je pružný. Když byl v módě fašismus, byl fašista, teď je v módě být demokratem, tak bude demokratem".  Když se počátkem šedesátých let 20. století Brazilská komunistická strana rozštěpila na prosovětskou část a maoistickou sekci, zůstal na prosovětské straně. Koncem šedesátých let odešel se svou druhou ženou a 8 dětmi do Moskvy. Do Brazílie se vrátil až v roku 1979.  Jeho syn Yuri Ribeiro Prestes je historikem.

Odrazy v kultuře.

Osobnosti Luise Carlose Prestese byla věnována brazilská telenovela "Kananga do Japão" (1989) a brazilský film "Olga" (2004).  V roce 1997 byl natočen brazilský dokumentární film "Prestes, rytíř naděje".  Ke stému výročí narození vystoupila na festivalu v Riu škola samby "Acadêmicos do Grande Rio" s představením "Rytíř naděje" (8. místo v soutěži škol).  Brazilský skladatel Taiguara složil na počest Prestese píseň "Rytíř naděje".  Spisovatel Jorge Amado vydal roku 1942 knihu s názvem "Rytíř naděje", která byla přeložena i do češtiny a v níž je popsána cesta Prestesovy kolony.

Luis Carlos Prestes (3. ledna 1898 v Porto Alegre v brazilském státě Rio Grande do Sul – 7. března 1990 v Rio de Janeiro) byl v létech 1943 až 1980 generální tajemník Brazilské komunistické strany.

Luís Carlos Prestes (January 3, 1898 – March 7, 1990) was a lieutenant, later communist militant and Brazilian politician. He was one of the organizers of the 1920s "tenente" revolts and the communist opposition to the Vargas Era in Brazil. He was also the general-secretary of the Brazilian Communist Party.


Popis.

Vegetativní orgány.

V čeledi mají své zástupce jednoleté i vytrvalé byliny, polokeře, keře, méně často i liány, sukulenty nebo stromy. Letorosty a stonky jsou často čtyřhranné. Dřeviny této čeledi mívají větve s hojnými lenticelami. Odění je z jednoduchých, větvených nebo žláznatých trichomů, často obsahujících aromatické silice. Listy jsou nejčastěji vstřícné, křižmostojné, řidčeji přeslenité nebo střídavé, jednoduché nebo dlanitě či zpeřeně složené, vždy bez palistů. Čepel listů je celistvá nebo laločnatá až členěná, celokrajná nebo na okraji zubatá. Mnohé druhy jsou výrazně aromatické. Všichni zástupci jsou zelené, plně autotrofní rostliny (na rozdíl např. od blízce příbuzné čeledi zárazovitých); fotosyntéza probíhá převážně cestou C-metabolismu, u rodu "Plectranthus" byl zjištěn i sukulentní CAM-cyklus.

Generativní orgány.

Květenství jsou úžlabní nebo vrcholová, nejčastěji odvozená z vidlanu, s hlavní osou a vrcholičnatě větvenými postranními větévkami. Častým typem květenství jsou stažené lichopřesleny, které někdy dále tvoří vrcholové lichoklasy či laty. Květenství bývají podepřena listeny, často výrazně barevnými. Květy jsou různoobalné, pětičetné, obvykle oboupohlavné, častým jevem však je gynodioecie, kdy samčí orgány (andreceum) jsou redukované nebo sterilní a květy jsou tedy funkčně samičí. Jindy dozrávají prašníky dříve než blizna (protandrie), rozšířeno je i samoopylování (u kleistogamických květů některých hluchavek). Kalich je dvoustranně souměrný nebo pravidelný, trubkovitého, zvonkovitého nebo kolovitého tvaru. Někdy vytrvává ještě i za plodu. Koruna je nejčastěji dvoustranně souměrná (zygomorfní), zpravidla dvoupyská, někteří zástupci zejména bazálnějších podčeledí mají však i květy téměř či zcela pravidelné.  Tyčinky jsou 4, přirůstající ke koruně, shodné délky nebo jsou 2 delší než ostatní, případně jsou pouze 2 tyčinky fertilní a zbylé dvě jalové (staminodia). Semeník je svrchní, srostlý ze 2 plodolistů (synkarpní), celistvý až hluboce čtyřlaločný. Semeník obsahuje 4 komůrky vlivem vzniku falešných přehrádek. Čnělka je jediná, často vyrůstající z prohlubně laločnatého semeníku (gynobazická), někdy též vrcholová, převážně s dvouklanou bliznou. Placentace je axilární, v každé komůrce je jediné vajíčko. V květech je na bázi semeníku na květním lůžku často vyvinut nektáriový disk produkující nektar. Plody jsou obvykle suché, rozpadající se na 4 oříšky (tvrdka) nebo peckovičky, u některých tropických rodů je vyvinuta peckovice s 1 až 4 pecičkami, jindy nepukavý čtyřsemenný lusk nebo poltivý plod

Ekologické interakce.

Nápadné květy hluchavkovitých jsou opylovány zejména včelami a čmeláky, dále vosami, motýly, můrami, mouchami, brouky a ptáky, kterým nabízejí odměnu v podobě nektaru. Horní pysk koruny nejčastěji chrání bliznu a prašníky, zatímco spodní slouží jako přistávací plocha; opylovač je tak shora poprášen pylem, když se prodírá k nektaru. U některých rodů (např. bazalka – "Ocimum") jsou tyčinky přitisklé ke spodnímu pysku a opylovač je poprášen zespodu; u velké skupiny šalvějí spodní pár jalových tyčinek vytváří zajímavý pákový mechanismus, sloužící k poprášení opylovače pylem z fertilních tyčinek nahoře. Velkokvěté americké rostliny (šalvěje, zavinutky) jsou opylovány kolibříky, důležitými opylovači ve středomořských křovinách jsou včely čalounice.  Peckovice rozšiřují ptáci a savci. Tvrdky mnoha druhů vypadávají postupně z vytrvalých kalichů např. při rozkývání rostliny větrem. Někdy je kalich vytrvalý, buď papírovitý a umožňující šíření větrem, nebo s hákovitými cípy a přichytávající se na srst zvířat. Může být jasně barevný a lákat živočichy, kteří konzumují semena, jako u rodu blahokeř ("Clerodendrum"). Semena mohou být také vyhledávána ptáky nebo rozšiřována mravenci (myrmekochorie u hluchavek nebo ožanek). Některé druhy mají křídlaté oříšky nebo oříšky s dutinami vyplněnými vzduchem, šířené vodou, jiné při zvlhčení sliznatí a nalepují se na procházející živočichy nebo se tak upevňují k povrchu. Mnoho druhů se značně rozšířilo lidskou činností, zejména jako okrasné rostliny nebo plevele.  Jako u mnoha jiných rostlin, i kořeny hluchavkovitých vytvářejí mutualistické vztahy s houbami; studie prokázaly různé typy arbuskulární mykorhizy. Listy slouží za potravu housenkám mnoha druhů motýlů, častými škůdci jsou např. zavíječi nebo specializované druhy vlnovníků ("Aceria" sp.). Některé druhy středomořských šalvějí (např. "Salvia pomifera" nebo "Salvia fruticosa") jsou hostiteli vosiček vytvářejících jedlé, jablkům podobné hálky na rostlinných orgánech. Z rostlin parazitují na hluchavkovitých některé zárazy ("Orobanche" sp.).

Rozšíření.

Čeleď v současném pojetí zahrnuje asi 7200–7800 druhů v 236–245 rodech. Je rozšířena po celém světě s výjimkou Antarktidy a nejchladnějších oblastí Arktidy, chybí též v nejsušších částech Sahary, arabských a asijských pouští. Centrem její největší diverzity je oblast Středomoří, Blízkého východu a Střední Asie, bohatý výskyt má také v jižní Africe včetně Madagaskaru, v mírném a subtropickém pásmu Severní Ameriky a v oblasti od Mexika po Jižní Ameriku, v indomalajské oblasti a Austrálii. Americkými endemity jsou například rody zavinutka, pyknantemum, řetězovka nebo "Monardella", endemity Austrálie je pak celá podčeleď "Peronematoideae" (viz níže). Pouze na tichomořských ostrovech se rozkládá areál rodu "Phyllostegia;" velká část jeho druhů je zde považována za druhy kriticky ohrožené.  Hluchavkovité nejčastěji rostou v teplém sezónním nebo mediteránním klimatu. Jejich typickými biotopy jsou otevřená, slunná, xerotermní stanoviště lesostepí, stepí a skalních výchozů, středomořské macchie, garrigue a podobná stanoviště v různých částech světa, světlejší lesy, křoviny a lesní lemy, stejně jako vlhká místa podél vodních toků, příkopů a nádrží. V tropech se vyskytují především v horách nebo v sušších monzunových lesích; v hustých a vlhkých tropických pralesích nebo mangrovech jsou zastoupeny méně. Mnohé doprovázejí člověka na narušených, antropických či ruderálních stanovištích či jako plevele zahradních a polních kultur.

Česká květena.

V květeně České republiky jsou hluchavkovité hojně zastoupenou čeledíː vyskytují se zde zástupci 32 rodů ve zhruba 110 druzích, nepočítaje v to ojedinělé nálezy přechodně zavlečených jedinců. Z tohoto čísla uvádí Seznam nepůvodní flóry České republiky celkem 60 druhů nepůvodních a z nich dále 21 archeofytů a 39 neofytů, žádný z nich invazní. Nejvíce jsou ve volné přírodě nacházeny z kultury zplanělé druhy meduňka lékařská ("Melissa officinalis") a různé druhy šalvěje, máty nebo šanty. Z 12 podčeledí jsou v české flóře nejvíce zastoupeny podčeledi "Nepetoideae" a "Lamioideae", dvěma rody (ožanka, zběhovec) podčeleď "Ajugoideae" a jediným rodem šišák podčeleď "Scutellarioideae"; zástupci zbylých osmi se v české flóře nevyskytují.  Nejvíce druhů (včetně neofytních více než 7) mají na našem území rody konopice ("Galeopsis"), čistec ("Stachys"), šalvěj ("Salvia") a mateřídouška ("Thymus"). Hojně se zde vyskytují dále rody zběhovec ("Ajuga", 4 druhy), ožanka ("Teucrium", 5 druhů), hluchavka ("Lamium", 4 druhy), máta ("Mentha", 4 druhy a množství kříženců) a šanta ("Nepeta"), třemi druhy černohlávek ("Prunella"), pitulník ("Galeobdolon"), šišák ("Scutellaria") a včelník ("Dracocephalum"). Po dvou druzích jsou zastoupeny rody srdečník ("Leonurus", v širokém pojetí včetně rodu "Chaiturus"), jablečník ("Marrubium"), karbinec ("Lycopus", 2 druhy), popenec ("Glechoma").  Několik dalších rodů je v ČR zastoupeno jediným druhem. Například na nitrofilních ruderálních stanovištích se běžně vyskytuje měrnice černá ("Ballota nigra"), na slunných mezích a náspech pamětník rolní ("Acinos arvensis"), v křovinách a lesních lemech klinopád obecný ("Clinopodium vulgare"), dobromysl obecná ("Origanum vulgare") a bukvice lékařská ("Betonica officinalis"). Ve světlých listnatých lesích teplých oblastí roste medovník meduňkolistý ("Melittis melissophyllum").  Mezi kriticky ohrožené druhy (kategorie CR, odpovídající národní klasifikaci C1) patří podle Červeného seznamu ohrožených druhů ČR z roku 2017 zběhovec trojklaný ("Ajuga chamaepitys"), jablečník obecný ("Marrubium vulgare"), jablečník cizí ("Marrubium peregrinum"), šalvěj etiopská ("Salvia aethiopis"), čistec rolní ("Stachys arvensis") a ve vlhku rostoucí polej obecná ("Pulegium vulgare"); do kategorie silně ohrožených (EN, resp. C2) pak zběhovec jehlancovitý ("Ajuga pyramidalis"), včelník rakouský ("Dracocephalum austriacum"), buřina jablečníkovitá ("Leonurus marrubiastrum"), karbinec statný ("Lycopus exaltatus"), hojník chlumní ("Sideritis montana"), čistec německý ("Stachys germanica") a ožanka čpavá ("Teucrium scordium"). Tyto kategorie ne vždy odpovídají zákonné ochraně podle vyhlášky MŽP 395/1992 Sb.

Obsahové látky.

Hluchavkovité mají širokou paletu sekundárních metabolitů. Charakteristickými obsahovými látkami jsou silice s terpenoidními sloučeninami, jakož i iridoidy a fenolické glykosidy (např. verbascosid), hořčiny, třísloviny a v menší míře zastoupené saponiny, flavonoidy, slizové látky, různé organické kyseliny (kyselina kávová, rozmarýnová, ursolová a další), flavonové glykosidy, cholin aj. Zejména u podčeledi "Nepetoideae" jsou charakteristické aromatické monoterpenoidy a seskviterpenoidy, jako např. menthol, eukalyptol, linalool, thymol a další. Pouze vzácně některé druhy obsahují i alkaloidy (např. leonurin) a kyanogenní glykosidy. Thujon obsažený v šalvějové silici je toxický.

Taxonomie a systematika.

Hluchavkovité jsou největší čeledí řádu hluchavkotvaré ("Lamiales") a celkově šestou největší čeledí krytosemenných rostlin. Jak napovídá jejich alternativní název "Labiatae" (pyskaté), byly vždy tradičně vnímány jako „přirozená“, charakteristická a snadno rozpoznatelná čeleď. Jako první je ve 30. letech 19. století systematicky uspořádal George Bentham, z něhož prakticky vycházely i další klasifikace; proměňoval se zejména počet podčeledí od dvou ("Lamioideae" a "Nepetoideae") přes 7 až po aktuálních 12, a také vymezení některých rodů. V klasických morfologických systémech byly hluchavkovité specifikovány zejména bylinným habitem, pyskatými květy a gynobazickou čnělkou. Za blízce příbuznou byla považována čeleď sporýšovitých ("Verbenaceae"), která oproti tomu zahrnovala víceméně dřevnaté zástupce s vrcholovou čnělkou. Do blízkosti hluchavkovitých byly v některých systémech (například Cronquistově) kladeny díky určitým morfologickým příbuznostem též brutnákovité ("Boraginaceae").  S nástupem molekulárních fylogenetických metod došlo však v rámci celého řádu hluchavkotvarých k rozsáhlé reorganizaci čeledí i rodů. Bylo zjištěno, že čeleď sporýšovité v klasickém pojetí je parafyletická, zatímco hluchavkovité jsou polyfyletické, a téměř 2/3 rodů (celkem okolo 50) byly přesunuty z čeledi sporýšovitých do hluchavkovitých. V novém pojetí je čeleď sporýšovité charakterizována především hroznovitým květenstvím a řepicovitou korunou, zatímco hluchavkovité mají květenství vrcholičnatá a koruna je trubkovitá a nejčastěji dvoupyská. Do hluchavkovitých byly přesunuty např. rody krásnoplodka ("Callicarpa"), drmek ("Vitex"), teka ("Tectona") nebo blahokeř ("Clerodendrum"). Jako sesterská větev hluchavkovitých byla shledána skupina zahrnující čeledi zárazovité ("Orobanchaceae"), mazusovité ("Mazaceae"), paulovniovité ("Paulowniaceae") a kejklířkovité ("Phrymaceae"), zatímco sporýšovité sousedí s malou tropickou čeledí "Thomandersiaceae". Spolu s několika dalšími, níže odvětvenými čeleděmi (trubačovité, paznehtníkovité, bublinatkovité) tvoří korunní skupinu řádu, nazývanou v literatuře „Core Lamiales“ (jádrové hluchavkotvaré).  Čeleď je na základě reprezentativních molekulárních studií z let 2016 a 2017 dále členěna na 12 podčeledí. Další výzkumy bude ještě vyžadovat vymezení některých rodů; mezi problematické patří například rody "Clerodendrum", komplex "Plectranthus"/"Coleus", "Salvia" nebo "Clinopodium" a jeho příbuzné rody jako "Micromeria" nebo "Satureja". Střední odhad stáří této čeledi je zhruba 50 milionů let, což by odpovídalo vzniku v období starších třetihor (pozdní paleocén až eocén); diferenciace jednotlivých větví probíhaly vesměs v oligocénu a ze stejného období doby pocházejí i nejstarší identifikované fosilie, staré 28,4 miliony let.

Systém podčeledí.

Uvedeny v tom pořadí, jak se dle molekulárních studií odvětvují z fylogenetického stromu čelediː

Význam.

Potravinářství.

Mnohé aromatické druhy hluchavkovitých se používají jako koření: bazalka, tymián, oregáno, majoránka, saturejka, rozmarýn, šalvěj aj., některými se dochucují likéry, vermuty a vína. Podzemní hlízy některých druhů čistce (např. čistec hlíznatý nebo bahenní) jsou jedlé a vhodné i pro diabetiky:; pojídají se syrové, ale též pečené, vařené nebo naložené. Pro hlízy jsou v tropech pěstovány i některé asijské a africké druhy rodu "Plectranthus", např. "Plectranthus edulis", "Plectranthus rotundifolius" a "Plectranthus esculentus". Nať molice "Plectranthus amboinicus" nebo perily křovité je v jihovýchodní Asii pojídána jako zelenina, jinde se do jarních salátů přidávají čerstvé listy popence obecného; listy bazalky jsou neodmyslitelnou součástí italského pesta. Jedlé plody mají některé jihoamerické a africké druhy rodu drmek. Semena některých druhů šalvějí, především šalvěje hispánské, jsou výživnou potravinou známou jako "chia".  Převážná část hluchavkovitých rostlin poskytuje svou produkcí nektaru dobrou pastvu včelám a v případě kulturního pěstování většího množství rostlin patří k významným zdrojům medu. V některých oblastech světa jsou produkovány i čisté druhové medy, patřící k oblíbeným lokálním artiklům, jako šalvějový med z Kréty, levandulový z jižní Francie, mateřídouškový a majoránkový z řeckého regionu Hyméttos, rozmarýnový ze Španělska nebo mátový ze severozápadu Severní Ameriky. V českých zemích se v minulosti stáčel též med čistcový.

Silice a další suroviny.

Rostliny z této čeledi jsou jedním z nejvýznamnějších zdrojů aromatických silic. Průmyslově jsou silice získávány zejména z levandule lékařské ("Lavandula angustifolia") a jejích kříženců (taková se nazývá lavandin), z různých druhů a kultivarů máty (ostřeji chutnající „peprmint“ obsahující množství chladivého mentholu nebo jemnější, sladší „spearmint“ obsahující karvon), dále z mateřídoušky, rozmarýnu, meduňky nebo různých druhů šalvěje, především lékařské a muškátové. Mají široké využití v parfumerii a v kosmetice (voňavky, kolínské vody, zubní pasty, mýdla, ústní vody), v aromaterapii, při přípravě vonných přípravků pro použití v domácnosti (aromatizované ubrousky, vonné tyčinky, repelentní směsi) nebo v potravinářském průmyslu jako příchuť žvýkaček, bonbónů a různých cukrovinek. Silice z indické rostliny pačule obecné ("Pogostemon cablin") má silné antiseptické, hojivé a sedativní účinky, její výrazná, těžká, balzámově dřevitá vůně je základem mnoha světových parfémů, bývá též pálena jako kadidlo.  Teka obrovská ("Tectona grandis") je strom pěstovaný a těžený v tropech celého světa pro kvalitní dřevo zvané teak, které se využívá v nábytkářství nebo k výrobě hudebních nástrojů; borka a listy této všestranné dřeviny jsou zdrojem červeného barviva. Rychle rostoucí asijský strom "Gmelina arborea" je pěstován pro palivové dříví, k výrobě nábytku i celulózy, dřevo vlhkomilného afro-asijského stromu "Premna serratifolia" je lehké, tvrdé, trvanlivé a příjemně aromatické. Pro kvalitní tvrdé a trvanlivé dřevo využitelné mimo jiné při konstrukcích, stavbě domů a lodí se těží rovněž vícero druhů drmku, např. novoguinejský "Vitex cofassus", jenž je významným vývozním artiklem této země.  Ze semen asijské byliny olejničky ("Lallemantia iberica") se získává kvalitní vysýchavý olej, využívaný pro technické i potravinářské účely.

Okrasné rostliny.

Atraktivní květy hluchavkovitých předurčují mnohé z jejich druhů k pěstování jako okrasné rostliny; do zahrad obvykle lákají i množství opylujícího hmyzu. V českých podmínkách jsou jako letničky nebo trvalky pěstovány zejména různé druhy šalvějí, čistců, levandule, mateřídoušky či šanty, méně často pak zástupci rodů sápa, agastache, zavinutka, klasnatka, včelník, řetězovka ("Physostegia"), "Holmskioldia" a jiné. Z dřevin je zejména v městské zeleni poměrně běžně vidět perovskie lebedolistá či ořechokřídlec clandonský, vzácně je pěstována krásnoplodka, blahokeř trojmý ("Clerodendrum trichotomum") nebo drmek čínský ("Vitex negundo"). Oblíbenou pokojovou rostlinou je molice ("Plectranthus") v mnoha různých varietách okrasných s barevně panašovanými listy (tzv. africké kopřivy) nebo aromatických, prodávaných pod komerčními názvy jako rýmovník, chřipkovník, migrénovník a podobně.

Léčivé rostliny.

Mezi hluchavkovitými je velmi mnoho léčivých rostlin, využívaných a kulturně pěstovaných již od starověku. Záhony rozmarýnu, šalvěje, tymiánu nebo yzopu tvořily nedílnou součást středověkých klášterních zahrad; velmi oblíbené jsou v lidovém léčitelství po celém světě. Díky obsahu silic a hořčin mnohé působí antibakteriálně, antioxidačně, protizánětlivě a antisepticky. V evropské lidové medicíně je využívána zejména mateřídouška a tymián proti kašli a zahlenění, máta, dobromysl obecná, bazalka pravá, šalvěj lékařská či meduňka proti zažívacím a žaludečním potížím a nadýmání, rozmarýn lékařský a jablečník obecný na podporu vylučování žluči. Meduňka lékařská, levandule lékařská nebo karbinec evropský mají sedativní účinky, lze je užívat pro zklidnění při nervovém vypětí a pro navození dobrého spánku. Užívají se ve formě čajů, stejně jako k dezinfekčním a posilujícím bylinným koupelím, jako kloktadla, k inhalacím nebo zevním obkladům.  Srdečník obecný byl dříve hojně užíván jako sedativum, kardiotonikum a proti angině pectoris; jablečník obecný má též účinky podobné chininu. Řidčeji se používá polej obecná nebo pěstovaný šišák bajkalský. Květy a listy keře "Hoslundia opposita" jsou v rovníkové Africe a na Madagaskaru využívány při léčení kožních onemocnění. Odvar z mladých výhonků trubkovce "Orthosiphon aristatus" je silné diuretikum a je v tropických zemích používán při těžkých ledvinových onemocněních a ledvinových kamenech.

Kulturní význam a symbolika.

Šalvěj divotvorná ("Salvia divinorum") je halucinogenní rostlina pocházející z Mexika. Halucinogenní účinky má i bylina lvoušek oranžový ("Leonotis leonurus"), kterou kouří domorodci v jihoafrické oblasti Nama, k dalším psychoaktivním rostlinám této čeledi patří šanta kočičí nebo některé druhy srdečníku, známé jako „marihuanilla“. Tradované psychoaktivní účinky pochvatce šišákovitého ("Plectranthus scutellarioides", syn. "Coleus blumei") nebyly dosud uspokojivě prokázány. Významnou roli v rituálním a náboženském životě hrají různé druhy bazalekː bazalka posvátná (Tulsi) je v hinduismu uctívána jako vtělení (avatár) bohyně Lakšmí a dalších božstev, vyrábějí se z ní mimo jiné ochranné růžence; podobně je uctívána bazalka "Ocimum gratissimum", která se v Indonésii používá také k rituálnímu omývání zemřelých a pěstuje se na hřbitovech. Sušené listy aromatických šalvějí, například kalifornské šalvěje bílé, jsou páleny jako ceremoniální očistné vykuřovadlo.  V evropské kulturní tradici byl už od antiky rozmarýn symbolem lásky a manželské věrnosti a rostlinou chránící před zlem; snítka rozmarýnu se někdy nosí na svatebním oděvu místo myrty. Oblíbeným symbolem mateřské lásky je mateřídouška. Obě rostliny bývají spojovány s Pannou Marií, často se objevují jak v lidové slovesnosti mnoha národů, tak v literatuře (v Česku např. Jaroslav Seifert, Karel Jaromír Erben). Máta je v řeckých mýtech spojována s nymfou Minthé, milenkou boha podsvětí Háda, proměněnou ze žárlivosti v bylinu; ta byla proto používána při pohřebních rituálech. Posvátnou rostlinou bohyní, chránících cudnost a manželskou věrnost byl ve Středomoří drmek obecný ("Vitex agnus-castus"); ve středověkých klášterech byly větévky drmku kladeny pod nohy přicházejícím novicům na znamení oproštěnosti od tělesné touhy.

Zástupci.

Abecední seznam rodů.

Dle databáze botanické zahrady Kew.  "Acanthomintha", "Acanthoprasium", "Achyrospermum", "Acrotome", "Acrymia", "Aegiphila", "Aeollanthus", "Agastache", "Ajuga", "Ajugoides", "Alvesia", "Amasonia", "Amethystea", "Anisochilus", "Anisomeles", "Asterohyptis", "Ballota", "Basilicum", "Benguellia", "Betonica", "Blephilia", "Brachysola", "Brazoria", "Bystropogon", "Callicarpa", "Cantinoa", "Capitanopsis", "Caryopteris", "Catoferia", "Cedronella", "Chaiturus", "Chamaesphacos", "Chelonopsis", "Chloanthes", "Cleonia", "Clerodendrum", "Clinopodium" (včetně "Acinos" a "Calamintha") "Colebrookea", "Collinsonia", "Colquhounia", "Comanthosphace", "Condea", "Congea", "Conradina", "Cornutia", "Craniotome", "Cuminia", "Cunila", "Cyanocephalus", "Cyanostegia", "Cyclotrichium", "Cymaria", "Dasymalla", "Dauphinea", "Dicerandra", "Dicrastylis", "Discretitheca", "Dracocephalum", "Drepanocaryum", "Drymosiphon", "Elsholtzia", "Endostemon", "Eplingiella", "Eriope", "Eriophyton", "Eriopidion", "Eriothymus", "Eurysolen", "Fuerstia", "Galeopsis", "Garrettia", "Glechoma", "Glechon", "Glossocarya", "Gmelina", "Gomphostemma", "Gontscharovia", "Gymneia", "Hanceola", "Haplostachys", "Haumaniastrum", "Hedeoma", "Hemiandra", "Hemigenia", "Hemiphora", "Hesperozygis", "Heterolamium", "Hoehnea", "Holmskioldia", "Holocheila", "Horminum", "Hosea", "Hoslundia", "Hymenocrater", "Hymenopyramis", "Hypenia", "Hypogomphia", "Hyptidendron", "Hyptis", "Hyssopus", "Isodon", "Isoleucas", "Kalaharia", "Karomia", "Killickia", "Kudrjaschevia", "Kurzamra", "Lachnostachys", "Lagochilus", "Lagopsis", "Lallemantia", "Lamium" (včetně "Galeobdolon"), "Lavandula", "Leonotis", "Leonurus", "Lepechinia", "Leptohyptis", "Leucas", "Leucosceptrum", "Lophanthus", "Loxocalyx", "Lycopus", "Macbridea", "Madlabium", "Marmoritis", "Marrubium", "Marsypianthes", "Martianthus", "Matsumurella", "Medusantha", "Meehania", "Melissa", "Melittis", "Mentha" (včetně "Pulegium"), "Mesosphaerum", "Metastachydium", "Microcorys", "Micromeria", "Microtoena", "Minthostachys", "Moluccella", "Monarda", "Monardella", "Monochilus", "Mosla", "Muniria", "Nepeta" (včetně "Schizonepeta"), "Newcastelia", "Obtegomeria", "Ocimum", "Ombrocharis", "Oocephalus", "Origanum", "Orthosiphon", "Otostegia", "Ovieda", "Oxera", "Panzerina", "Paralamium", "Paraphlomis", "Pentapleura", "Perilla", "Perillula", "Peronema", "Perovskia", "Petitia", "Petraeovitex", "Phlomidoschema", "Phlomis", "Phlomoides", "Phyllostegia", "Physominthe", "Physopsis", "Physostegia", "Piloblephis", "Pityrodia", "Platostoma", "Plectranthus" (včetně "Coleus" a "Solenostemon"), "Pleudia", "Pogogyne", "Pogostemon", "Poliomintha", "Prasium", "Premna", "Prostanthera", "Prunella", "Pseudocarpidium", "Pseudocaryopteris", "Pseudochamaesphacos", "Pseudomarrubium", "Pycnanthemum", "Pycnostachys", "Quoya", "Renschia", "Rhabdocaulon", "Rhaphiodon", "Rhododon", "Rostrinucula", "Rotheca", "Roylea", "Rubiteucris", "Rydingia", "Saccocalyx", "Salvia" (včetně "Rosmarinus"), "Satureja", "Schnabelia", "Scutellaria", "Sideritis", "Siphocranion", "Sphenodesme", "Stachydeoma", "Stachys", "Stenogyne", "Suzukia", "Symphorema", "Synandra", "Syncolostemon", "Tectona", "Teijsmanniodendron", "Tetraclea", "Tetradenia", "Teucrium", "Thorncroftia", "Thuspeinanta", "Thymbra", "Thymus", "Tinnea", "Trichostema", "Tripora", "Vitex", "Volkameria", "Warnockia", "Wenchengia", "Westringia", "Zataria", "Ziziphora"

Hluchavkovité ("Lamiaceae", dříve též "Labiatae" neboli pyskaté) je čeleď dvouděložných rostlin z řádu hluchavkotvaré ("Lamiales"). Zahrnuje 7200–7800 druhů v 235–245 rodech, což z ní činí šestou největší čeleď krytosemenných rostlin. Při fylogenetické aktualizaci botanického systému se rozrostla o více než 40 rodů z čeledi sporýšovité a v dnešním pojetí zahrnuje byliny i dřeviny. Vyznačují se obvykle vstřícnými listy, čtyřhrannými stonky a dvoustranně souměrnými, pyskatými květy ve stažených vrcholičnatých květenstvích, které produkují nektar. Mnohé z rostlin jsou výrazně aromatické. Plody jsou tvrdky, peckovice, vzácně i tobolky.  Patří mezi kosmopolitně rozšířené čeledi, vyskytují se na všech kontinentech s výjimkou Antarktidy. Hojně jsou zastoupeny i v květeně České republiky. Mezi běžné a známé hluchavkovité rostliny náleží např. hluchavka, mateřídouška, bazalka, máta, levandule nebo šalvěj, která je s více než 900 druhy také největším rodem čeledi. Čeleď se dělí do 12 podčeledí, z nichž jsou v české květeně zastoupeny 4. Hlavní diferenciace proběhly v období starších třetihor (paleocén, eocén), nejstarší identifikované fosilie pocházejí z doby před 28 miliony let, tedy z období oligocénu.  Hluchavkovité jsou ekonomicky významnou čeledí rostlin. Pro obsah aromatických silic a dalších látek jsou mnohé druhy využívány jako koření a jako zdroj éterických olejů (levandule, máta, šalvěj), mnoho jich patří mezi staré a oblíbené léčivé rostliny. Tropické dřeviny jako teka obrovská nebo "Gmelina arborea" jsou těženy pro kvalitní dřevo, semena šalvěje hispánské jsou známa jako "chia". Celosvětově jsou pěstovány také jako okrasné rostliny. V mnoha světových kulturách (buddhismus, hinduismus, antické Řecko) je s nimi spojena významná kulturní a mytologická symbolika.  Název čeledi je odvozen od typového rodu hluchavka ("Lamium"); její latinský název pochází z řeckého slova "laimos" nebo "lámos", tj. jícen, podle stavby květu připomínající rozšklebený jícen.

The Lamiaceae ( ) or Labiatae are a family of flowering plants commonly known as the mint or deadnettle or sage family. Many of the plants are aromatic in all parts and include widely used culinary herbs like basil, mentha, rosemary, sage, savory, marjoram, oregano, hyssop, thyme, lavender, and perilla. Some species are shrubs, trees (such as teak), or, rarely, vines. Many members of the family are widely cultivated, not only for their aromatic qualities, but also their ease of cultivation, since they are readily propagated by stem cuttings. Besides those grown for their edible leaves, some are grown for decorative foliage, such as "Coleus". Others are grown for seed, such as "Salvia hispanica" (chia), or for their edible tubers, such as "Plectranthus edulis", "Plectranthus esculentus", "Plectranthus rotundifolius", and "Stachys affinis" (Chinese artichoke).  The family has a cosmopolitan distribution. The enlarged Lamiaceae contain about 236 genera and have been stated to contain 6,900 to 7,200 species, but the World Checklist lists 7,534. The largest genera are "Salvia" (900), "Scutellaria" (360), "Stachys" (300), "Plectranthus" (300), "Hyptis" (280), "Teucrium" (250), "Vitex" (250), "Thymus" (220), and "Nepeta" (200). "Clerodendrum" was once a genus of over 400 species, but by 2010, it had been narrowed to about 150.  The family has traditionally been considered closely related to the Verbenaceae; in the 1990s, phylogenetic studies suggested that many genera classified in the Verbenaceae should be classified in the Lamiaceae or to other families in the order Lamiales.  The alternative family name Labiatae refers to the fact that the flowers typically have petals fused into an upper lip and a lower lip ("" in Latin). The flowers are bilaterally symmetrical with five united petals and five united sepals. They are usually bisexual and verticillastrate (a flower cluster that looks like a whorl of flowers, but actually consists of two crowded clusters). Although this is still considered an acceptable alternative name, most botanists now use the name Lamiaceae in referring to this family. The leaves emerge oppositely, each pair at right angles to the previous one (decussate) or whorled. The stems are frequently square in cross section, but this is not found in all members of the family, and is sometimes found in other plant families.


Historie.

Koncept metamorfních facií poprvé zkonstruoval finský geolog Pentti Eelis Eskola v roce 1921 na základě práce švýcarského geologa Armanze Gresslyho, který se zabýval sedimentární geologií. Gressly současně jako první zavedl pojem facie pro skupinu hornin s podobným minerálním složením. Eskola zpracoval svůj koncept na základě pozorování mezabazitů. V 70. letech 20. století pak byla koncepce upravena novozélandským geologem Francisem Johnem Turnerem.

Facie.

Zeolitová facie.

Zeolitová facie je facie s nejnižším teplotním stupněm, která probíhá jako první metamorfní reakce většinou při "metamorfóze pohřbením". Horniny v této fázi prodělávají jen rekrystalizaci za nízkých teplot. Facie odpovídá teplotám okolo 50 až 150 °C v rozmezí hloubky 1 až 5 km.  Základní minerální asociací pro metabazity je křemen a zeolit, který představuje vodnatý silikát obsahující sodík, vápník a hliník (např. wairakit, heulandit, analcim, laumontit a stilbit). V metapelitických sedimentech je pak typická minerální řada indexových minerálů v podobě muskovitu, chloritu, albitu a křemene. Zeolitová facie je nejčastěji spojena s pelitickými sedimenty, které jsou bohaté na hliník, křemík, sodík a chudé na železo, hořčík a vápník.

Prehnitová a pumpellyitová facie.

Jedná se o facii, která je typická podobně jako zeolitová facie u metamorfózy pohřbením. Typickými minerály jsou prehnit a pumpellyit, které patří do vodnatých silikátů obohacených o vápník a hliník a v případě pumpellyitu ještě o železo a hořčík. Oproti zeolitové facii potřebují tyto indexové minerály ke svojí stabilitě o něco vyšší tlak a teplotu, ale vyskytují se často i v zeolitové facii. Někdy se uvádí i pod názvem "prehnit-pumpellyitová facie".  V metapelitech se vyskytují indexové minerály muskovit, chlorit, albit a křemen.

Facie zelených břidlic.

Facie zelených břidlic je další facií, ve které panuje větší tlak a teplota než u facie prehnitová a pumpellyitová. Horniny se zde dostávají do středních teplot a tlaků (odpovídající 400 až 500 °C a hloubce okolo 8 až 50 km) a tento přechod je nejčastěji definován reakcemi:  Výsledkem předchozích rovnic je stabilizace minerální asociace, která charakterizuje facii zelných břidlic. Indexovými minerály jsou aktinolit, epidot, albit, chlorit a křemen. Facie dostala svůj název po typické břidličnaté hornině s typickou nazelenalou barvou, která je způsobována obsahem chloritu, aktinolitu a epidotu. Při rostoucí teplotě pokračují další chemické změny ve složení, kdy nastává konzumace chloritu a epidotu za vzniku hliníkem bohatého aktinolitu dle rovnice:  Pokud dochází k nárůstu tlaku za konstantní teploty, přechází pak facie zelených břidlic do facie modrých břidlic za vzniku alkalických amfibolů s významnou složkou glaukofánu.

Amfibolitová facie.

Nárůstem teploty a tlaku se minerální asociace dále mění z facie zelených břidlic do nové amfibolitové facie. Během tohoto přechodu dochází k několika chemickým změnám, jako ke změně albitu na oligoklas, narůstá obsah hliníku v amfibolech, což vede k přeměně aktinolitu na obecný amfibol a ve vzácných případech pokud je amfibolit bohatý na železo a hliník, tak se může objevit granát.  Typická minerální asociace u metabazitů je oligoklas, obecný amfibol, epidot, chlorit a křemen. S nárůstem teploty ale dochází k tomu, že u teploty okolo 550 °C zaniká poslední chlorit a za teploty 600 °C mizí i epidot a na jejich úkor vzniká granát. Za vysokých teplot nakonec dochází ke krystalizaci klinopyroxenu. Díky této reakci tak z horniny mizí poslední zbytky epidotu a na dochází i k celkovému poklesu amfibolu na úkor vznikajícího granátu či klinopyroxenu.

Granulitová facie.

Granulitová facie vzniká za zvyšování tlaku a teploty z amfibolitové facie, kdy za nižšího tlaku dochází ke krystalizaci ortopyroxenu v převládající skupině minerálů plagioklas, klinopyroxen a ortopyroxen. Pokud roste tlak, pak převládající minerální asociací se stává granát, plagioklas a klinopyroxen. Tyto indexové řady se objevují i tehdy, pokud dochází k přechodu z eklogitové facie zpět do granulitové vlivem poklesu tlaku. Pro vysoký tlak dochází k nárůstu plagioklasu na úkor klinopyroxenu a v s dalším poklesem tlaku pak k rozpadu granátů na ortopyroxen.

Facie modrých břidlic.

Modré břidlice jsou horniny, které vznikají přechodem z facie zelených břidlic a pojmenovány jsou po své namodralé barvě. V jejich minerálním složení se hojně vyskytuje alkalický amfibol s vysokým obsahem glaukofánu. Pokud se minerální asociace nachází v nižších tlacích, jsou typické minerály glaukofán, lawsonit a chlorit. Při nárůstu tlaku a teplot je to pak minerální řada indexových minerálů ve složení glaukofán, zoisit/epidot, granát, paragonit, chlorit, rutil a další.  Výskyt modrých břidlic je nejčastěji spojován se subdukčním rozhraním litosférických desek, kdy jsou některé desky rychle ponořovány do velikých hloubek, což má za následek rychlý nárůst tlaku a relativně nižší teploty. Postupný růst teploty ale vede postupně k mineralogickým změnám, které mají zásadní vliv pro složení horniny. Během první reakce dochází ke stabilizaci granátu v železem bohatých sedimentech a během druhé ke stabilizaci klinopyroxenu v metabazitech, které jsou chudé na hliník. Pokud teplota dále narůstá, množství těchto minerálů stále roste, což má za následek, že vzniká neostrá hranice mezi facií modrých břidlic a eklogitovou facií. Nastává částečné překrývání indexových minerálů obou těchto facií.

Eklogitová facie.

Je tvořena převážně z mafických metamorfovaných hornin, které jsou stabilní za vysokých tlaků a teplot. Jejich složení obsahuje význačné množství alkalického pyroxenu v podobě omfacitu a granátu, které jsou i základními indexovými minerály. Vyjma těchto minerálu jsou zde ale stabilní i další minerály jako zoisit, fengit, paragonit, glaukofán, křemen, kyanit, mastek, rutil a karbonáty v závislosti na teplotě.  Minerální asociace jsou tvořeny jen malým počtem fází, což má za následek, že zde probíhá jen málo kontinuálních reakcí. Absence většího množství reakcí má za následek, že je často velmi obtížné určit přesné tlaky, které vedly ke vzniku asociace.

Facie albit–epidotických rohovců.

Tato facie je spojena s velmi nízkými teplotami a tlaky, během kterých dochází ke stabilizaci albitu a epidotu, jež ale nacházejí své pole stability i v dalších faciích. Jsou charakteristické pro kontaktní metamorfózu. V některých diagramech se název zkracuje na "A.E.R."

Facie amfibolických rohovců.

Facie amfibolických rohovců vzniká za podobného tlaku jako facie albit–epidotických rohovců, ale dochází u ní k pozvolnému nárůstu teploty, která má za následek, že se zde objevují další minerály.  Podobně jako předchozí dvě facie je i tato facie nízkotlaká s dalším narůstáním teploty, které je charakteristické pro kontaktní metamorfózu. Podobně jako v granulitové facii i zde je charakteristickým minerálem ortopyroxen.

Facie sanidinitová.

Jedná se o facii, ve které panují velmi nízké tlaky, ale extrémně vysoké teploty, což vede k tomu, že horniny podléhají parciálnímu tavení.

Metamorfní facie je geologický grafický koncept, který umožňuje na základě výskytu určitých typových minerálů tzv. indexových minerálů a hornin odhadovat teplotně-tlakové podmínky, za kterých došlo k metamorfóze bazických hornin a následně jak výchozí chemické složení, tak i stupeň její přeměny. Tento koncept je pro snazší interpretaci převeden do jednoduchého diagramu, který se skládá z několika základních zón stabilních za určitého tlaku a teploty. Tyto zóny zvané facie jsou prostorově omezeny a vyjadřují jednotlivé rozložení základních indexových minerálů a tak i stupeň metamorfózy. Indexový minerál začíná po dosažení určitých teplotně-tlakových podmínek růst na úkor dříve stabilních minerálních asociací.  V současnosti je vymezeno 7 až 8 základních metamorfních facií v závislosti na autorovi diagramu: zeolitová, prehnit-pumpellyitová, modrých břidlic, eklogitová, zelených břidlic, epidotických amfibolitů (někdy se rozděluje jako součást amfibolitové facie), amfibolitová a granulitová. Ve spodní části diagramu se dále nachází málo významné facie, které se někdy ani samostatně nevyčleňují. Pro úplnost jsou zde ale uvedeny od nejnižších teplot po nejvyšší. Je to facie albit–epidotických rohovců, facie ambibolických rohovců, facie pyroxenických rohovců a facie sanidinitová.  Další metodou pro určování stupně metamorfózy je metoda metamorfních izográd, která je založená na určitých metamorfních reakcích probíhajících v poměrně úzkém pásmu tlaků a teplot. Oproti tomu je koncept facií natolik obsáhlý, že umožňuje odhadovat i složení hornin zcela odchylných před metamorfózou. Minerální asociace byly vyčleněny na základě experimentálních a terénních prací.

A metamorphic facies is a set of mineral assemblages in metamorphic rocks formed under similar pressures and temperatures. The assemblage is typical of what is formed in conditions corresponding to an area on the two dimensional graph of temperature vs. pressure (See diagram in Figure 1). Rocks which contain certain minerals can therefore be linked to certain tectonic settings, times and places in the geological history of the area. The boundaries between facies (and corresponding areas on the temperature v. pressure graph) are wide because they are gradational and approximate. The area on the graph corresponding to rock formation at the lowest values of temperature and pressure is the range of formation of sedimentary rocks, as opposed to metamorphic rocks, in a process called diagenesis.


Popis.

Dosahuje výšky v kohoutku kolem 50-66 cm, tělo měří na délku 92-110 cm a hmotnost se pohybuje mezi 12-22 kg. Srst na hřbetě a bocích je zbarvena oranžovohnědě; brada, hrdlo, břišní strana těla a zadek je zbarven bíle. Na „kolenou“ má chomáčky delší srsti. Ocas je krátký, dlouhý 6-15 cm, na vrchní straně černý nebo tmavě hnědý, na spodní straně bílý. Kolem očí má bílý kruh, pod každým ušním boltcem černou skvrnu, vyznačující umístění pachových žláz, dlouhý krk a prominentně červené nozdry. Růžky s prstenci, které mají pouze samci, jsou špičaté a většinou neměří více jak 15 cm.

Chování.

Oribi žije samostatně, v páru nebo případně v malých skupinkách tvořených jedním samcem a obvykle dvěma nebo více samicemi. Během horkých dnů oribi odpoledne odpočívá ve stínu keřů a aktivní je ráno a večer. Během období dešťů preferují čerstvou, zelenou trávu a mladé výhonky, které často vyhledávají v oblastech postižených ohněm. Velice rádi olizují sůl.  Pokud spatří predátora (lva, leoparda, karakala, hyenu, psy hyenovité, šakaly), obvykle se snaží skrýt skrčením ve vysoké vegetaci. Pokud je však predátor příliš blízko, ihned opustí vegetační úkryt a vydá se na prchavý útěk. U vodních zdrojů hrozí této antilopě velké nebezpečí i ze strany krokodýlů; mláďatům ze strany orlů.  Samci vlastní teritoria, která si značí výměškem pachových žláz, močí nebo trusem. V období rozmnožování, tedy mezi srpnem a prosincem, se samec spáří se všemi samicemi, které se vyskytují na území jeho teritoria. Samic však nebývá na jednom území mnoho, obvykle jedna nebo dvě. Samice rodí jediné mládě po 6 až 7 měsíční březosti. Prvních 9 až 10 týdnů je mládě skryto ve vysoké vegetaci, kde ho pravidelně navštěvuje, očišťuje a kojí. Matku opouští ve věku čtyř až pěti měsíců.

Ohrožení a ochrana.

Člověk tento druh antilopy nejvíce ohrožuje dvěma faktory:  Dnes patří oribi podle Červeného seznamu ohrožených druhů (IUCN) mezi druhy závislé na ochraně ("Lower Risk Conservation Dependent"). Je součástí WWP Species Project, který se již dlouhodobě snaží o reintroduci tohoto druhu zpět do volné přírody a zároveň zkoumá jeho početnost ve volné přírodě.

Poddruhy.

Rozeznáváme 13 poddruhů:  Ze všech 13 poddruhů jsou dva vážněji ohroženy: oribi Haggardova ("Ourebia ourebi haggardi"), v Červeném seznamu IUCN zařazena do kategorie zranitelných druhů (VU C1) a oribi keňská ("Ourebia ourebi kenyae"), v současné době již vyhynulá (EX).

Oribi ("Ourebia ourebi") je malá a štíhlá antilopa obývající velkou část subsaharské Afriky. Vyskytuje se na území Senegalu, napříč až k západní a střední Etiopii a jižnímu Somálsku, jižně až k východní a jižní části Keni, severní Botswany, Ugandy a Angoly. Proměnlivě obývá i Mosambik, Zimbabwe a střední a východní část Jihoafrické republiky.  Přirozeným biomem této antilopy jsou otevřené planiny s vysokou trávou, která pro ni poskytuje důležitý úkryt proti predátorům. Vždy ji nalezneme poblíž vodního zdroje, na který je pevně vázána; vyhýbá se strmým svahům.

The oribi (; "Ourebia ourebi") is a small antelope found in eastern, southern and western Africa. The sole member of its genus, the oribi was first described by the German zoologist Eberhard August Wilhelm von Zimmermann in 1782. Eight subspecies are identified. The oribi reaches nearly at the shoulder and weighs . This antelope features a slightly raised back, and long neck and limbs. The glossy, yellowish to rufous brown coat contrasts with the white chin, throat, underparts and rump. Only males possess horns; the thin, straight horns, long, are smooth at the tips and ringed at the base.  Typically diurnal, the oribi is active mainly during the day. Small herds of up to four members are common; males defend their group's territory, large. The oribi is primarily a grazer, and prefers fresh grasses and browses occasionally. A seasonal breeder, the time when mating occurs varies geographically. Unlike all other small antelopes, oribi can exhibit three types of mating systems, depending on the habitat – polyandry, polygyny and polygynandry. Gestation lasts for six to seven months, following which a single calf is born; births peak from November to December in southern Africa. Weaning takes place at four to five months.  The oribi occurs in a variety of habitats – from savannahs, floodplains and tropical grasslands with tall grasses to montane grasslands at low altitudes, up to above the sea level. This antelope is highly sporadic in distribution, ranging from Senegal in the west to Ethiopia and Eritrea in the east and southward to Angola and the Eastern Cape (South Africa). The oribi has been classified as Least Concern by the IUCN; numbers have declined due to agricultural expansion and competition from livestock.


Biografie.

Narodil se v Aškelonu a během vojenské služby sloužil v Sajeret Matkal. Zde odmítl nabídku svého velitele, Ehuda Baraka, zúčastnit se důstojnického kurzu (to totiž znamená, že se nedostane do přímého boje). Během služby byl vyznamenán izraelským ekvivalentem Medaile cti za záchranu jednotky za nepřátelskými liniemi.  Po odchodu z Izraelských obranných sil vstoupil do Šin bet a začal studovat arabštinu. V roce 1992 byl jmenován velitelem Šin bet pro Jižní sektor. Zde se podílel na likvidaci jednoho z vůdců Hamásu a jejich hlavního pyrotechnika Jahjá Ajáše. V roce 1996, krátce po atentátu na premiéra Rabina byl Dichter jmenován šéfem kontrarozvědné větve Šin bet, v roce 1999 pak byl jmenován náměstkem ředitele Šin bet.  V roce 2000 byl svým bývalým velícím důstojníkem, premiérem Ehudem Barakem jmenován do funkce ředitele Šin bet. Tuto funkci vykonával v období intifády al Aksá, kdy převládal zejména protipartyzánský boj. Dichter patřil k jedněm z hlavních strůjců obsazení Západního břehu.  15. května 2005 skončilo Dichterovi pětileté funkční období a on službu opustil. Na postu ředitele Šin bet byl nahrazen svým náměstkem Juvalem Diskinem. Některé spekulace naznačovaly, že za jeho odchodem je nesouhlas se Šaronovým plánem na jednostranné stažení z Pásma Gazy. Po odchodu z funkce odcestoval Dichter na tři měsíce do Washingtonu v USA, kde navštěvoval v Brookingském institutu středisko pro blízkovýchodní politiku. Po návratu do Izraele Dichter pochválil Šaronův plán stažení a začal pracovat v Kadimě. V roce 2006 byl ve volbách zvolen do Knesetu a a 4. května 2006 jmenován ministrem vnitřní bezpečnosti.  Jako člen izraelské vlády se zasazoval za znovuobsazení Pásma Gazy, aby se zamezilo bombardování Izraele raketami Kásam ze strany Palestinců. V průběhu druhé libanonské války v roce 2006 podporoval útoky proti syrským cílům v Libanonu. S názorem, že by měl Izrael převzít kontrolu nad celým Pásmem Gazy, vystoupil znovu v listopadu 2011. Podle jeho slov by šlo o několikaletý proces, během něhož by Izrael vymýtil teroristické skupiny z oblasti.  V srpnu 2012 rezignoval na svůj poslanecký mandát, opustil stranu Kadima a stal se ministrem domácí fronty, kde nahradil Mataje Vilnaje. V Knesetu jej nahradil Ahmed Dabbah. Po volbách v roce 2013 jej v ministerské funkci vystřídal Gilad Erdan.  Ve volbách v roce 2015 byl zvolen za poslance za stranu Likud.

Avraham „Avi“ Dichter (; narozen 4. prosince 1952 Aškelon) je izraelský politik a bývalý ředitel zpravodajské služby Šin bet. Od srpna 2012 do března 2013 zastával post ministra obrany domácí fronty ve druhé Netanjahuově vládě. V minulosti zastával post poslance Knesetu za stranu Kadima a funkci ministra vnitřní bezpečnosti.

Avi Dichter (, ; born 14 December 1952) is an Israeli politician and the current Chairman of the Foreign Affairs and Defense Committee. A former Minister of Internal Security and Shin Bet director, he resigned from the Knesset and left Kadima in August 2012 in order to become Minister of Home Front Defense, a position he vacated in March 2013.


Historie.

Dnešní Nord se skládá z částí bývalých hrabství Flandry a Hainault. Území dříve patřilo ke Španělskému Nizozemí, ale v 17. století bylo nakonec připojeno k Francii.  Během 4. a 5. století si Římané často najímali germánské kmeny pro vojenské služby na cestě Boulogne – Cologne, což v oblasti vytvořilo románsko-germánskou jazykovou hranici, jež vydržela až do 8. století. Saské osídlení oblasti však onu hranici posunulo na jih, tudíž většina obyvatelstva kolem Lille hovořila dialektem nizozemštiny. Od 9. století se hranice začala posouvat zpět na severovýchod, což ještě podpořilo vládní ustanovení Francie, označující francouzštinu v regionu za úřední jazyk. V dnešní době zde žije asi 20 000 mluvčích západní vlámštiny, zejména v arrondisementu Dunkerque, ale dialekt v oblasti pomalu vymírá.  Nord je jeden z 83 původních departementů, vytvořených během francouzské revoluce roku 1790.

Geografie.

Nord je součást regionu Hauts-de-France a je obklopen departementy Pas-de-Calais a Aisne, Belgií a Severním mořem.  Departement je situován na severovýchodě země podél západní hranice Belgie a je neobvykle dlouhý a úzký. Jeho hlavním městem je Lille, které společně s městy Roubaix, Tourcoing a Villeneuve d'Ascq tvoří významnou průmyslovou oblast a aglomeraci o více než milionu obyvatel (4. největší ve Francii). Další větší města jsou Valenciennes, Douai, a Dunkerque. Mezi významné řeky departementu patří Yser, Lys, Escaut, Scarpe a Sambre.

Ekonomika.

Jakožto symbol francouzské industrializace v 19. století oblast výrazně utrpěla během první světové války a dnes čelí dalším ekonomickým, sociálním a ekologickým problémům, spojených s úpadkem těžby uhlí a textilního průmyslu.

Obyvatelstvo.

Nord je jednoznačně nejhustěji obydlený departement Francie s 2 576 260 obyvateli na ploše 5743 km².

Nord (česky "Sever") je departement na severu Francie. Jedná se o nejlidnatější departement v zemi, jeho správním střediskem je Lille.

Nord ( or simply , ; West Flemish and , ) is a department in the Hauts-de-France region of France bordering Belgium. It was created from the western halves of the historical counties of Flanders and Hainaut, and the Bishopric of Cambrai. The modern coat of arms was inherited from the County of Flanders.  Nord is the country's most populous department. It also contains the metropolitan region of Lille (the main city and the prefecture of the department), the fourth-largest urban area in France after Paris, Lyon and Marseille. Within the department is located the part of France where the French Flemish dialect of Dutch is still spoken (along with French) as a native language. Similarly, the distinct French Picard dialect, Ch'ti is spoken here.


Život.

Jan II. byl syn vládnoucího knížete Aloise II. a jeho manželky hraběnky Františky Kinské z Vchynic a Tetova. Nástupnictví se ujal po smrti svého otce 12. listopadu 1858, krátce po svých osmnáctých narozeninách, jeho vláda je nejdelší vládou v historii, při které nebyl jmenován regent.  V roce 1861 a pak znovu v roce 1921 podpořil ústavu, která dala běžným Lichtenštejncům rozsáhlá politická práva, ta druhá udělala z knížectví konstituční monarchii. Jan II. po první světové válce zpřetrhal tradičně spojenecké vztahy s Rakouskem-Uherskem, resp. s jeho nástupnickými státy, a nahradil je úzkými vazbami se Švýcarskem. V roce 1924 přijalo Lichtenštejnsko švýcarský frank jako svou oficiální měnu.  Už v první etapě pozemkové reformy v roce 1921 byl dán jeho majetek do záboru. V listopadu 1922 bylo zahájeno přihláškového řízení na velkostatku Plumlov, dvoře Krumsín, ležícího svými pozemky v kat. obcích Krumsín, Drahany, Šeloutky, Křenůvky, Prostějovice, Myslejovice, soudního okresu Plumlov, polit. okresu Prostějov. Celková výměra činila 393,7270 ha, z toho polí 319,2262 ha, luk 43,9810 ha, zahrad 3,3345 ha, pastvin 21,7848 ha, ostatní půdy 5,4041 ha. Lhůta k podávání přihlášek o příděl půdy byla stanovena do 15. listopadu 1922 u přídělového komisaře Státního pozemkového úřadu v Kroměříži.  V březnu roku 1923 bylo zahájeno přídělového řízení na dvoře Skramníky (velkostatek Radim), který ležel svými pozemky v katarstrální obci Skramníky, soud. okres Český Brod. Celková výměra přejímané půdy činila 81 ha rolí a lhůta k podávání přihlášek trvala do 17. března 1923 u přídělového komisaře v Českém Brodě.  Značně rozparcelovaný velkostatek Úhříněves nakonec v roce 1923 prodal státu, který zde zřídil státní školní statek pro zemědělský odbor Českého vysokého učení technického v Praze.  Ačkoli velmi podporoval vědu a umění, byl velmi nespolečenský a zpravidla se neúčastnil žádných společenských akcí. Nikdy se neoženil a neměl děti.

Následnictví.

Jelikož kníže Jan II. neměl děti, jeho nástupcem se stal jeho mladší bratr František I.

Jan II., "Johann II." (5. října 1840, zámek Lednice – 11. února 1929, zámek Valtice) byl lichtenštejnským knížetem v letech 1858–1929. Jeho panování trvalo 70 let a 3 měsíce, což bylo druhé nejdelší funkční období v evropské historii po Ludvíkovi XIV.

Johann II (; 5 October 1840 – 11 February 1929), also known as Johann II the Good ("Johann II der Gute"), was the Prince of Liechtenstein between 1858 and 1929. His reign of 70 years and 91 days is the second-longest of any monarch in European history, after that of Louis XIV of France, and third-longest overall after Louis XIV and Bhumibol Adulyadej of Thailand.


Charakteristické znaky a původ.

Album "Cowboys from Hell" od skupiny Pantera z roku 1990 bylo označeno jako „přelomové“ a „směrodatné“ pro groovemetalový žánr. Ian Christe připisuje zásluhu k vytvoření nového, z death metalu odvozeného, stylu skupinám Sepultura s albem "Chaos A.D." a Panteře - jejich groovemetalový sound ovlivnil v 90. letech novou generaci kapel. Groovemetalové skupiny včlenily do své tvorby prvky thrash metalu, hardcore punku a industriální hudby. Tommy Victor ze skupiny Prong tvrdí, že postoje groove metalu pocházejí od skupiny Bad Brains.  Groovemetalové skupiny mají také tendenci hrát thrashové riffy ve středním tempu a zaměřovat se na silné a zajeté synkopy.

Skupiny.

Tento styl se spojuje se skupinami jako Pantera, Lamb of God, Sepultura, Soulfly, Gojira, Throwdown, Machine Head, Byzantine, Trivium, Anthrax, Korn, Spiritual Beggars a Five Finger Death Punch. Některé kapely vyvinuly mnoho úsilí, aby nebyly považovány za groovemetalovou kapelu. Veteráni thrash metalu Annihilator odešli od Roadrunner Records roku 1993 právě kvůli tomu, aby nebyli zapleteni do groovemetalového trendu podporovaného tímto labelem. A od té doby tito Kanaďané nehráli v Severní Americe až do června 2011, kdy se vrátili, aby si zahráli na vyprodaném představení v Quebecu a objevili s na hlavním pódiu festivalu Heavy MTL v Montrealu. Během 90. let byl termín občas použit k popisu funkem ovlivněných alternative metalových uskupení jako Primus a Jane's Addiction.

Vliv.

Průkopnické groovemetalové skupiny jako Pantera (původně glammetalová skupina) a Sepultura (původne deathmetalová skupina) položily základy pro nu metal a metalcore. Nu metal využívá podladěné riffy (i když ne tak komplikované jako v groove metalu), prvky hip hopu jako rapování a turntablism a groovemetalové rytmy, zatímco téměř neobsahuje kytarová sóla a komplexní kytarovou hru. Metalcore klade důraz na tradiční metalové harmonie a také obsahuje breakdowny, čili pomalé, intenzivne pasáže, které svádějí k moshingu.

Groove metal, často označovaný jak neo-thrash, post-thrash, power groove nebo jen groove, je termín, který popisuje styly, odvozené z thrash metalu a které se do současné podoby vyvinuly na začátku 90. let.

Groove metal is a subgenre of heavy metal music that began in the early 1990s. The genre achieved mainstream success in the 1990s and continued having some more success in the 2000s. Inspired by thrash metal and traditional heavy metal, groove metal features raspy singing and screaming, down-tuned guitars, heavy guitar riffs, and syncopated rhythms. Unlike thrash metal, groove metal is usually slower and also uses elements of traditional heavy metal. Pantera are often considered the pioneers of groove metal, and groove metal expanded in the 1990s with bands like White Zombie, Machine Head, Skinlab, and Sepultura. The genre continued in the 2000s with bands like Lamb of God, DevilDriver, Damageplan, Five Finger Death Punch and Hellyeah.


Život.

Narodil se v Kansas City v americkém státě Missouri. Věřil, že k hudbě ho přivedly dvě okolnosti, a to vliv hudebního skladatele Miklóse Rózsi a řeckého pravoslaví. V mládí byl při mších uchvácen zvukem sborového zpěvu. Od sedmi let se učil hrát na klavír. Studoval na "Univerzitě Jižní Kalifornie" obory film a hudba a v univerzitních archívech je ještě dodnes uloženo několik jeho krátkých filmů. Na studiích se seznámil s režiséry Johnem Miliusem a Randalem Kleiserem, s nimiž později jako skladatel spolupracoval. V roce 1985 složil hudbu k filmu "Flesh & Blood" pro režiséra Paula Verhovena, což byl počátek jejich budoucí spolupráce na dalších dílech.  Oženil se v roce 1969 a s manželkou Bobbie měl dvě dcery Zoë a Alexis. Starší dcera Zoë Poledouris je herečka a také skladatelka filmové hudby, příležitostně s otcem na některých projektech spolupracovala (např. na hudbě k "Hvězdné pěchotě"). Poslední čtyři roky Basil Poledouris strávil na ostrově Vashon ve státě Washington a zemřel 9. listopadu 2006 v Los Angeles ve státě Kalifornie ve věku 61 let na zdravotní komplikace zapříčiněné rakovinou.

Dílo.

Byl znám svým stylem mohutné epické orchestrální kompozice a užitím složitých tematických vzorů. Na svoje dílo upozornil zejména hudbou k filmům "Modrá laguna" (1980, režie Randal Kleiser), "Barbar Conan" (1982, režie John Milius), "Ničitel Conan" (1984, režie Richard Fleischer), "Rudý úsvit" (1984, režie John Milius), "RoboCop" (1987, režie Paul Verhoeven), "Hon na ponorku" (1990, režie John McTiernan), "Zachraňte Willyho!" (1993, režie Simon Wincer) a další pokračování, "Hvězdná pěchota" (1997, režie Paul Verhoeven) a "Hra snů" (1999, režie Sam Raimi). Hudba k filmu "Barbar Conan" je mnohými považována za jeden z nejlepších soundtracků všech dob. Také se podílel na přípravě zahájení Letních olympijských her v roce 1996 v Atlantě.  Ve Venice u Los Angeles založil vlastní studio "Blowtorch Flats", které se zabývalo profesionální mixáží pro film a další média.  Jako herec se objevil v drobných epizodních rolích ve třech dílech seriálu "Star Trek" (1967–1968).

Basilis „Basil“ Konstantine Poledouris (21. srpna 1945 Kansas City, Missouri, USA – 8. listopadu 2006 Los Angeles, Kalifornie, USA) byl americký skladatel filmové hudby.

Basil Konstantine Poledouris (; August 21, 1945 – November 8, 2006) was a Greek-American composer, conductor, and orchestrator of film and television scores, best known for his long-running collaborations with directors John Milius and Paul Verhoeven. Among his works are scores for the films "Conan the Barbarian" (1982), "Red Dawn" (1984), "Iron Eagle" (1986), "RoboCop" (1987), "The Hunt for Red October" (1990), "Free Willy" (1993), "Starship Troopers" (1997) and "Les Miserables" (1998). Poledouris won the Primetime Emmy Award for Outstanding Music Composition for a Limited Series, Movie, or Special for his work on the four-part miniseries "Lonesome Dove" in 1989, and was a four-time recipient of the BMI Film Music Award.


Převzetí kontroly nad Antiochií.

Když v bitvě s Turky padl mladý antiochijský kníže Bohemund II. z Antiochie, syn zakladatele státu Bohemunda z Tarentu, převzala vládu energická kněžna vdova Alice, dcera jeruzalémského krále Balduina II. Kněžna tvrdě potlačila pokus normanských rytířů o převzetí kontroly nad Antiochií a prohlásila se samovládkyní. Nový jeruzalémský král Fulko z Anjou se rozhodl zjednat pořádek, porazil kněžniny síly a rozhodl se vnutit Alici ženicha. Místo antiochijského knížete poté nabídl Raimondu z Poitiers, který nabídku přijal. Prošel v přestrojení Itálií, Byzancí, až se tajně dostal do Jeruzaléma. Fulko s Raimondem poté vymysleli lest, když král za Raimonda provdal Alicinu malou dceru Konstancii, čímž její matku zbavil moci i dalších nároků na antiochijský trůn, neboť moc nyní spočívala na Konstancii a tím pádem i na Raimondovi, který byl čtyřikrát starší, než jeho nevěsta. Manželství dostalo požehnání od antiochijského patriarchy, ale ne od Raimondovy tchyně Alice, neboť ta žila v přesvědčení, že Raimond coby ženich, je určen pro ni. V prvních letech Raimondovy a Konstanciiny vlády bylo Antiochijské knížectví ve sporu s byzantským císařem Janem II., který přitáhl do oblasti Kilíkie, jejíž jižní část dobyl od arménského krále Lea II. a začal si nárokovat i vládu nad Antiochií. Když vůdcové první křížové výpravy procházeli Konstantinopolí, odpřisáhli tehdejšímu císaři Alexiovi I., že veškerá území, která dobudou na východě předají pod lenní svrchovanost Byzance. Frankové však přísahu nedodrželi a počínali si v křižáckých státech jako suverénní vládci. Alexiův syn Jan II. proto přišel s byzantskou armádou do Sýrie uplatňovat svá práva a antiochijskému knížeti připomenout jeho závazky. Raimond byl donucen složit císaři lenní hold a zavázal se platit obvyklý lenní tribut. Císař se zase zavázal chránit území Antiochijského knížectví před muslimskými státy. Následně císař s Raimondem roku 1138 vytáhl vytáhl na turecké mocenské centrum Aleppo. Když však útočníci spatřili mohutné hradby Aleppa, které bylo plně obsazené Núr ad-Dínovou posádkou, rozhodli se vytáhnout na nedaleké město Šajzar. Raimond však s útokem váhal, neboť se obával, že v případě dobytí Šajzaru a dalších území na východě jej císař vyžene z Antiochie, kde dosadí svého místodržícího a odškodní nejistým, nově dobytým územím. Císař si toho všiml a pochyboval o loajalitě křižáků. Nakonec znechuceně ukončil obléhání a vrátil se do Konstantinopole. Raimond se odebral do Antiochie.

Mocenské zápasy.

Poté následoval spor mezi knížetem Raimondem a antiochijským patriarchou. Raimond byl roztrpčený, protože byl kvůli svému slibu věrnosti z roku 1135 nucen patriarchovi platit tribut. Ale roku 1139 kníže triumfoval a patriarcha byl z úřadu sesazen. O tři roky později se císař Jan II. do Sýrie vrátil, ale Raimond se odmítl nyní znát ke svému poddanství vůči císaři. Jan II., ačkoliv se vypořádal se sousedními Armény, byl neschopný vůči Raimondovi cokoliv podniknout. Když však Raimond požadoval od Janova nástupce na byzantský trůn Manuela podsoupení některých měst v arménské Kilíkii, došlo k boji. Řekové boj vyhráli a císař Manuel Raimonda donutil k ponižující návštěvě Konstantinopole, během které Raimond obnovil svou přísahu lenní závislosti a souhlasil s dosazením řeckého ortodoxního patriarchy do Antiochie. V roce 1148 do Antiochie dorazila druhá křížová výprava v čele s římsko-německým králem Konrádem III. a francouzským králem Ludvíkem VII. S ním dorazila také jeho žena a Raimondova neteř Eleonora Akvitánská. Raimond se snažil Ludvíka přesvědčit, aby mu pomohl dobýt muslimské centrum Aleppo a ztracená území na východ od řeky Orontes. Ludvík však váhal a spíše s nelibostí sledoval, jak si jeho žena Eleonora rozumí se svým strýcem. Francouzský král se nakonec rozhodl táhnout do Jeruzaléma, ale Eleonora odmítla jít s ním. Ludvík ji musel odvést s sebou násilím, čímž se navždy rozkmotřil s antiochijským knížetem.

Smrt.

Poté, co roku 1148 druhá křížová výprava skončila nezdarem, rozhodl se sultán Núr ad-Dín zaútočit na oslabené křižácké státy. Na jaře 1149 sultán vytáhl proti Antiochijskému knížectví. Muslimské síly čítaly až 6 000 jezdců. Raimond měl k dispozici kolem 1 000 pěších vojáků, avšak existují rozpory, kolik mohl postavit do boje rytířů na koních, mohlo to být 400 až dokonce 4 000 Kromě toho se s křižáky spojila mocná muslimská sekta Assassínů.  Raimond z Poitiers zpočátku využil momentu překvapení a Núr ad-Dína zahnal na útěk. Sultán, který neměl přesné informace o počtu protivníka, však brzy skutečnost prohlédl, obrátil a přešel do protiútoku. Raimond se dopustil taktické chyby, když nařídil na noc rozbít tábor na holém prostranství v soutěsce u Fons Murez. Núr ad-Dín jej v noci obklíčil a ráno kníže poznal, jakou předchozího večera udělal chybu. Jedinou jeho nadějí bylo probít se z obklíčení, ale byl ve velké nevýhodě. Jeho rytíři museli útočit do kopce a proti přesile. Všichni Raimondovi vojáci byli muslimy pobiti a padl i sám Raimond. Mrtvému knížeti nechal Núr ad-Dín uříznout hlavu a poslal ji ve stříbrné skříňce Abbásovskému chalífovi do Bagdádu, kde rozšířila po Bohemundu II. jeho sbírku o další exemplář hlavy antiochijského knížete.

Raimond z Poitiers, psán též Raymond či Raimund (francouzsky , narozen někdy kolem roku 1108 – 29. června 1149) byl francouzský šlechtic a v letech 1136–1149 knížetem z Antiochie (jako kníže Raimond I.). Byl synem akvitánského vévody Viléma IX., zvaného "trubadúr" a hraběnky z Toulouse Filipy. Raimond z Poitiers padl v bitvě u Fons Murez , kde se křižáci nechali v noci obklíčit a sultán Núr ad-Dín antiochijskou armádu zcela zničil.

Raymond of Poitiers (c. 1099–29 June 1149) was Prince of Antioch from 1136 to 1149. He was the younger son of William IX, Duke of Aquitaine and his wife Philippa, Countess of Toulouse, born in the very year that his father the Duke began his infamous liaison with Dangereuse de Chatelherault.