Geografie.

Rozloha Gurie činí 2003 km² a představuje tak přibližně 2,9 % rozlohy Gruzie. Kraj sousedí na severu se Samegrelem-Horní Svanetií, na severovýchodě s regionem Imeretie, na jihovýchodě s regionem Samcche-Džavacheti a na jihu s Adžarskou republikou. V Gurii vládne převážně subtropické klima, ve vyšších polohách přechází v mírné. V západní části kraje u pobřeží černého moře převládají nížiny. Na východ od Ozurgeti se terén začíná zvedat v pohoří Malého Kavkazu do výšky přes 2 tisíce metrů nad mořem. Nejvyšší horou v Gurii je Mepisckaro, která se tyčí do výše až 2 850 metrů nad mořem.  Gurie se dále dělí do tří městských samospráv:

Historie.

Toponymum „Gurie“ je v gruzínských kronikách („Džuanšera“) poprvé zmíněn zhruba kolem roku 800. Kraj byl v té době pod vládou západních gruzínských vládců až do konce 10. století, kdy vzniklo „Království Abcházců a Gruzínců“. V něm se Gurie stala provincií ("saeristavem") pod správou zdejšího vévody ("eristavi"). Po rozpadu Gruzínského království v roce 1466 se Gurie osamostatnila jako knížectví "Guriis samtavro" (Gurijské knížectví), ve kterém se chopil moci šlechtický rod Gurieli, který se záhy stal vazalem imeretského krále. V 16. století ztratila po válce s Turky Adžarii a sultánovi musela platit tribut. Koncem 17. století se gurijským vládcům Jiřímu III. a Mamiovi III. podařilo získat imeretskou královskou korunu.  Během 18. století vedla Gurie četné boje jak s osmanskými Turky za účelem osvobození ztracených území, tak i opakující se vnitřní rozbroje, které velmi oslabovaly stát a v důsledku toho znamenaly definitivní ztrátu Adžarie a s ní i jižní části současného území Gurie, které byla navíc násilně islamizovány Turky. Kvůli neustálé turecké hrozbě pak gurijský kníže Mamia V. Gurieli v roce 1810 souhlasil s připojením k Rusku. Ruská nadvláda ovšem způsobila povstání v letech 1819 až 1820 a v roce 1828 carská vláda rozhodla o zrušení Gurijského knížectví a v roce 1840 o jeho připojení ke kutaiskému guberniu. V roce 1841 vypukly rolnické nepokoje a znovu v roce 1905 dělnické povstání, které byly brutálně potlačeny. V letech 1919 až 1921 se Gurie stala součástí Gruzínské demokratické republiky a během sovětské vlády byl kraj rozdělen do tří okresů, prakticky dnešní podoby. Region (Mchare) Guria byl prezidentským dekretem vytvořen v roce 1995.

Hospodářství.

Pro kraj Gurie je nejvýznamnější hlavně pěstování subtropických plodin a turistický ruch. Region je znám především pro své minerální vody (např. Nabeghlavi) a také pěstováním čaje.

Obyvatelstvo.

Obyvatelstvo Gurie je z drtivé většiny gruzínské národnosti, říkají si Guriáni (Gurulebi) a hovoří zdejším dialektem gruzínštiny. Nejvýznamnějšími národnostními menšinami žijícími v Gurii jsou Arméni (kolem 2100 osob) a Rusové (necelých 1600 osob).  Významní rodáci:

Gurie, nebo také Guria (), je gruzínský kraj (region, gruz. "mchare") na západě země, kde hraničí s Černým mořem. Krajským městem je Ozurgeti.

Guria () is a region ("mkhare") in Georgia, in the western part of the country, bordered by the eastern end of the Black Sea. The region has a population of 113,000 (2016), with Ozurgeti as the regional capital.


Život.

Jako syn plukovníka, vstoupil k bavorskému jezdectvu v roce 1901. V první světové válce sloužil jako nižší důstojník u jezdectva. Po válce zůstal v Reichswehru jako štábní důstojník a jako profesor na pěchotní vojenské škole v Ohrdrufu. Od podzimu 1930 působil ve funkci náčelníka štábu 1. jezdecké divize. Na jaře 1933 byl již velitelem 3. jezdecké divize, kterou v říjnu 1935 reorganizoval na 1. tankovou divizi. V září 1937 se stal velitelem XIII. armádního sboru.  Na konci polské kampaně se stal v říjnu 1939 velitelem 2. armády. Jako její velitel se účastnil bitvy o Francii i invaze do Jugoslávie. Během Operace Barbarossa byla jeho 2. armáda v záloze OKH, později nasazena v oblasti Kurska. Během Operace Blau, byla 2. armáda nasazena na severním křídle a následně uvázla v bojích u Voroněže. Díky dlouhým bezvýsledným bojům o Voroněž byl Fedor von Bock sesazen z velení Skupiny armád Jih a následně bylo toto velitelství rozděleno na Skupinu armád A (velel jí přímo Adolf Hitler) směřující na Kavkaz a Skupinu armád B směřující podél Donu ke Stalingradu. Velitelem Skupiny armád B byl vybrán von Weichs.  Jeho Skupinu armád B tvořily jen dvě německé armády (jeho původní 2. armáda a 6. armáda) a čtyři armády spojenců Německa (dvě rumunské armády, jedna italská a jedna maďarská), příležitostně byla Skupina armád B posílena 4. tankovou armádou od Skupiny armád A. Zatímco všechny jeho armády „hlídaly“ severní a jižní křídlo 6. armády, která bojovala o Stalingrad, chystali sověti velkou zimní protiofenzívu. Sovětská Operace Uran nejprve rozbila obě rumunské armády na křídlech 6. armády, čímž zůstala 6. armáda u Stalingradu obklíčena. Později se operace rozšířila a stejně jako rumunské armády, byly i italská a následně maďarská armáda rychle zničeny a neschopny dalšího odporu. I von Weichsova původní 2. armáda byla za velkých ztrát nucena ustoupit od Voroněže a vyklidit Kursk. Po zahájení sovětské zimní ofenzívy byla vytvořena nová Skupina armád Don (mezi von Kleistovou Sk. arm. A a Sk. arm. B), pod vedením polního maršála Mansteina, která měla zprvu jen 4. tankovou armádu a roztříštěné síly rumunských armád. Této Skupině armád byl stanoven úkol osvobodit 6. armádu u Stalingradu. Ve výsledku byla ale nucena Skupina armád Don své síly tříštit na udržení úseků fronty hroutících se spojeneckých armád u Sk. arm. B.  V lednu 1943 zbyla von Weichsovi z jeho Skupiny armád B jen vyčerpaná 2. armáda a trosky původních spojeneckých divizí. Dva dny po kapitulaci Pauluse (velitele 6. armády), jej Hitler 1. února 1943 jmenoval polním maršálem. Krátce na to bylo velitelství Skupiny armád B staženo do týlu, jeho zbylé jednotky rozděleny mezi Skupinu armád Střed a Skupinu armád Jih přejmenovanou ze Skupiny armád Don.  V červenci 1943 bylo von Weichsovi svěřeno velení nad Skupinou armád F na balkánském bojišti a od srpna téhož roku byl zároveň velitelem Hlavního velitelství Jihovýchod. Zde se účastnil bojů v Řecku a Jugoslávii až do března 1945, kdy byl poslán do důchodu.  V květnu 1945 jej zajali Američané a v tzv. Jihovýchodním procesu patřil mezi obžalované, pro špatný zdravotní stav však byl ještě před zahájením svého procesu propuštěn.

Povýšení a vyznamenání.

Data povýšení  Vyznamenání

Maximilian Maria Joseph Karl Gabriel Lamoral říšský svobodný pán von und zu Weichs an der Glon (12. listopadu 1881 Dessau v Anhaltsku– 27. června 1954 blízko Bonnu) byl veterán první světové války a polní maršál německého Wehrmachtu za druhé světové války. Mimo jiné to byl držitel rytířského kříže s dubovými ratolestmi.

Maximilian Maria Joseph Karl Gabriel Lamoral Reichsfreiherr von und zu Weichs an der Glon (12 November 1881 – 27 September 1954) was a field marshal in the Wehrmacht of Nazi Germany during World War II.  Born into an aristocratic family, Weichs joined the Bavarian cavalry in 1900 and fought in the First World War. At the outbreak of the Second World War he commanded the XIII Corps in the invasion of Poland. He later commanded the 2nd Army during the invasions of France, Yugoslavia and the Soviet Union.  In August 1942 during Case Blue, the German offensive in southern Russia, he was appointed commander of Army Group B. In 1944, Weichs commanded Army Group F in the Balkans overseeing the German retreat from Greece and most of Yugoslavia. During the Nuremberg Trials, Weichs was implicated in war crimes committed in the Balkans and was scheduled to take part in the US Army's Hostages Trial. He was removed from the proceeding for "medical reasons" without having been judged or sentenced.


Stavba.

Kýl lodi byl založen 27. června 1940 v loděnici "Brooklyn Navy Yard" v New Yorku. Trup byl spuštěn na vodu 27. srpna 1942, přičemž loď pokřtila Ilo Wallace, manželka tehdejšího viceprezidenta USA, jímž byl Henry Wallace. Do služby se loď dostala 22. února 1943 a ihned se zapojila do válečných operací.

Druhá světová válka.

1943.

Po vstupních testech v zátoce Chesapeake loď odplula na námořní základnu v kanadském Newfoundlandu, který byl tehdy britským dominiem, aby zde byla v záloze pro případ pokusu vyplutí německé bitevní lodi "Tirpitz" na otevřené moře. Na podzim pak loď přepravila amerického prezidenta Franklin D. Roosevelta do Casablanky, odkud pak pokračoval na Teheránskou konferenci. Po skončení konference "Iowa" přepravila prezidenta zpět do USA.

1944.

Později se z lodi stala vlajková loď "7. divize bitevních lodí" a 2. ledna 1944 odplula do Pacifiku, aby se zapojila do ofenzivy proti Japonsku. Jejím bojovým křtem byly boje o Marshallovy ostrovy. Mezi 29. lednem a 3. únorem "Iowa" podporovala letadlové lodě útočící na atoly Kwajalein a Eniwetok. Následující operací byla podpora letadlových lodí při náletech na Truk. "Iowa" byla součástí amerických sil, které měly za úkol zničit japonské lodě, které by se pokusily z atolu uniknout. Dne 21. února 1944 se loď připojila ke svazu rychlých letadlových lodí "TF 58", který postupně napadl japonské cíle na Saipanu, Tinianu, Guamu v Marianách. Dne 18. března "Iowa", spolu s oddílem bitevních lodí, ostřelovala atol Mili. Byla zde dvakrát zasažena projektilem ráže 127 mm, ale nebyla nijak poškozena. Koncem března se loď opět připojila k "TF 58" a podporovala útoky proti Palau a "Woleai" v souostroví Karolíny.  Od 22. do 28. dubna 1944 loď podporovala útoky v oblasti Nové Guiney a poté se opět připojila k "TF 58", se účastnila se druhého útoku na Truk ve dnech 29. a 30. dubna 1944. Hned následujícího dne loď ostřelovala japonská zařízení na ostrově "Pohnpei". Během vylodění na Marianách se loď podílela především na ostřelování všech hlavních ostrovů. Během bitvy ve Filipínském moři v červnu 1944, byla "Iowa" součástí uskupení rychlých letadlových lodí "TF 58". V této bitvě Japonské císařské námořnictvo ztratilo značnou část zbylé kapacity svých letadlových lodí.  Po bitvě se loď účastnila dalších operací, například 17. září 1944 podpory vylodění a dobytí ostrova Peleliu. Loď byla poté součástí doprovodu letadlových lodí při jejich operacích na centrálních Filipínách, kde se připravovala americká invaze. Od 10. října se "Iowa", s dalšími plavidly, přiblížila k Okinawě a byla součástí útoků na souostroví "Rjúkjú" a Tchaj-wan. Dne 20. října byla "Iowa" přítomna vylodění generála Douglase MacArthura na Leyte.  Když vylodění začalo, reagovalo Japonské císařské námořnictvo komplikovanou námořní operací, v níž se tři svazy japonských válečných lodí pokusily americký výsadek zničit. Střetnutí s americkým loďstvem v bitvě u Leyte, jedné z největších námořních bitev historie, znamenalo definitivní konec nadějí Japonského císařského námořnictva na obrat ve válce.  V bitvě u Leyte byla "Iowa" součástí uskupení "TG 38.2" kontradmirála Geralda F. Bogana. Loď plula Sibuyanským mořem k úžině San Bernardino, kde byl letecky napaden japonský střední svaz. Když velitel amerických sil, admirál William F. Halsey uvěřil, že střední svaz byl zničen, vydal se "TG 38.2" směrem k mysu Engaño, kde měl být napaden japonský severní svaz. Dne 25. října 1944, kdy už se americké válečné lodě blížily k severnímu svazu, došla velení zpráva, nejen že střední svaz nebyl zničen, ale dokonce u ostrova Samar napadl tři skupiny eskortních letadlových lodí s doprovodem a vyloďovací síly na Luzonu jsou tímto útokem skutečně ohroženy. Bitevní lodě tedy byly odvolány na pomoc těmto silám, ale než se mohly do bitvy u Samaru zapojit, podařilo se Japonce odrazit. "Iowa" poté prošla zbytkem celé bitvy u Leyte a v prosinci roku 1944 odplula na západní pobřeží USA k opravám.

1945.

Loď doplula 15. ledna 1945 do San Francisca a byla zde až do 19. března, kdy odplula směrem na Okinawu. Sem loď připlula 24. dubna 1945 a zapojila se do operací spojených s dobytím tohoto ostrova. Od 25. května do 13. června 1945 "Iowa" podporovala útoky letadlových lodí na ostrov Kjúšú, 14. a 15. června na ostrov Hokkaidó a 17.–18. června na ostrov Honšú. Útoky svazů letadlových lodí proti Japonsku loď podporovala až do konce bojových operací dne 15. srpna 1945.  Dne 29. srpna "Iowa" vplula jako vlajková loď admirála Halseyho v čele okupačních sil do Tokijského zálivu. V zálivu loď zůstala až do 20. září, kdy odplula do USA.

Poválečná služba.

Dne 15. října "Iowa" zakotvila v Seattlu, aby se do japonských vod vrátila až v lednu 1946. Od té doby byla vlajkovou lodí americké "5. flotily". V této roli plavidlo sloužilo až do 25. března 1946, kdy se loď opět vrátila do USA. Až do září 1948 se loď pohybovala na západním pobřeží USA a věnovala se především výcviku. Dne 24. března 1949 pak byla vyřazena ze služby.

Korejská válka.

Americká účast při intervenci sil OSN v korejské válce vedla k reaktivaci části jeho lodí, vyřazených po druhé světové válce ze služby. "Iowa" byla vrácena do služby dne 25. srpna 1951 pod velením kapitána Williama R. Smedberga III. Loď až do března roku 1952 operovala na západním pobřeží USA, aby poté odplula do Japonska.  Dne 1. dubna 1952 se "Iowa" stala vlajkovou lodí viceadmirála Roberta P. Briscoea, který byl zároveň velitelem americké "7. flotily" podporující síly OSN v Koreji. Domovskou základnou lodi byla Jokosuka. Od 8. dubna do 16. října 1952 "Iowa" operovala na východním pobřeží korejského poloostrova, především svou palbou podporovala jednotky OSN. Když viceadmirál Joseph J. Clark vystřídal viceadmirála Briscoea na pozici velitele 7. flotily, zůstala "Iowa" až do 17. října 1952 jeho vlajkovou lodí. Poté se loď vydala do Norfolku k opravám a v Karibiku absolvovala cvičení. V Koreji bylo mezitím 27. července 1953 podepsáno příměří.

1953–1958.

Léta po skončení korejské války "Iowa" strávila převážně v Evropě. V červenci 1953 se jako vlajková loď americké "2. flotily" zapojila do cvičení sil NATO označeného "Operace Mariner". Loď poté sloužila u Atlantické flotily a od ledna do dubna 1955 byla "Iowa" první bitevní lodí ve stavu "6. flotily", sloužící ve Středomoří. Poté se loď vrátila do Norfolku pro opravy a do Středomoří se vrátila až 4. ledna 1957. Dne 3. září 1957 se loď účastnila cvičení NATO označeného "Operace Strikeback". Dne 24. února 1958 byla loď opět vyřazena ze služby a byla převedena do stavu "Atlantické rezervní flotily" a ukotvena ve Filadelfii.

1985–1989.

Po třiceti letech strávených v rezervě byla "Iowa" v roce 1984 opět reaktivována a modernizována. Modernizace proběhla především v loděnicích "Avondale Shipyards" v New Orleansu ve státu Louisiana. Vrácení lodi do služby bylo součástí republikánského programu "600-ship Navy", který byl v roce 1980 součástí prezidentské kampaně Ronalda Reagana. Ve stejné době byly reaktivovány a modernizovány i sesterské lodě USS "New Jersey", USS "Missouri" a USS "Wisconsin". V letech 1985–1988 se loď opakovaně vracela do evropských vod.  "Iowa" se v oblasti Perského zálivu účastnila Operace Earnest Will, probíhající od července 1987 do září 1989, při které americké námořnictvo za Íránsko-irácké války chránilo ropné tankery plující z Kuvajtu skrze Hormuzský průliv do Indického oceánu. Jednalo se o největší konvojovou operaci od konce druhé světové války.  Dne 19. dubna 1989 došlo u druhé hlavní dělové věže k výbuchu, při kterém bylo zabito 47 členů posádky. Muniční sklady a další přilehlé prostory věže byly ihned zatopeny, aby se předešlo výbuchu skladů munice a fatálnímu poškození lodi. Vyšetřování jednoznačnou příčinu výbuchu neodhalilo a jako nejpravděpodobnější verzi zvolilo zkrat způsobený statickou elektřinou, jenž inicioval uskladněné prachové náplně. Další vyšetřování a pokusy vedly ke změně postupů při zacházení s prachovými náplněmi. V polovině roku "Iowa" odplula do Evropy a Středomoří, aniž by byla poškozená věž opravena.

Definitivní vyřazení.

Potřetí a prozatím definitivně byla "Iowa" vyřazena ze služby dne 26. října 1990. Loď byla zařazena do "rezervní flotily (NRDF – National Defense Reserve Fleet)" a v období 24. září 1998 až 8. březen 2001 byla zakotvena v Newportu (stát Rhode Island) vedle letadlové lodi USS "Forrestal". Poté byla loď odvlečena do Kalifornie do zátoky Suisun Bay v San Fransiscu a ukotvena zde jako součást rezervní flotily. V současnosti několik kalifornských měst uvažuje o využití lodě jako plovoucího muzea (všechny tři sesterské lodě jako plovoucí muzea slouží).  Ze stavu námořnictva byla "Iowa" vyškrtnuta 17. března 2006. V roce 2006 se ovšem objevila podmínka, že i přes případné využití lodě jako plovoucího muzea, musí být "Iowa" i nadále schopná případné reaktivace. Stejný požadavek existuje u sesterské lodě "Wisconsin" a letadlové lodě USS "Midway". Od roku 2012 je ukotvena jako muzeum v Berth 87 (250 South Harbor Blvd), Los Angeles (viz anglická WIKI) a je zpřístupněna jako součást THE BATTLESHIP USS IOWA MUSEUM - vizhttp://www.pacificbattleship.com/

USS Iowa (BB-61) byla bitevní loď amerického námořnictva, postavená během druhé světové války a sloužící až do doby války v Perském zálivu. Je to první postavená jednotka třídy "Iowa".

USS "Iowa" (BB-61) is a retired battleship, the lead ship of her class, and the fourth in the United States Navy to be named after the state of Iowa. Owing to the cancellation of the s, "Iowa" is the last lead ship of any class of United States battleships and was the only ship of her class to have served in the Atlantic Ocean during World War II.  During World War II, she carried President Franklin D. Roosevelt across the Atlantic to Mers El Kébir, Algeria, en route to a meeting of vital importance in 1943 in Tehran with Prime Minister Winston Churchill of Britain and Joseph Stalin, leader of the Soviet Union. When transferred to the Pacific Fleet in 1944, "Iowa" shelled beachheads at Kwajalein and Eniwetok in advance of Allied amphibious landings and screened aircraft carriers operating in the Marshall Islands. She also served as the Third Fleet flagship, flying Admiral William F. Halsey's flag at the Japanese surrender in Tokyo Bay. During the Korean War, "Iowa" was involved in raids on the North Korean coast, after which she was decommissioned into the United States Navy reserve fleets, better known as the "mothball fleet." She was reactivated in 1984 as part of the 600-ship Navy plan and operated in both the Atlantic and Pacific Fleets to counter the recently expanded Soviet Navy. In April 1989, an explosion of undetermined origin wrecked its No. 2 gun turret, killing 47 sailors.  "Iowa" was decommissioned for the last time in October 1990 after 19 total years of active service, and was initially stricken from the Naval Vessel Register (NVR) in 1995, before being reinstated from 1999 to 2006 to comply with federal laws that required retention and maintenance of two "Iowa"-class battleships. In 2011 "Iowa" was donated to the Los Angeles–based non-profit Pacific Battleship Center and was permanently moved to Berth 87 at the Port of Los Angeles in 2012, where she was opened to the public as the USS "Iowa" Museum.


Popis.

Sněženka podsněžník je 15 - 20 cm vysoká. Podobně jako ostatní druhy sněženek má cibulku, 2 až 3 jednoduché, úzké, přisedlé listy se souběžnou žilnatinou, oboupohlavné květy a pod nimi 2 listeny, které jsou zcela srostlé a tvoří toulec.  Štíhlý stvol nese jeden květ na převislé stopce z 6 okvětních lístků ve dvou přeslenech, 6 tyčinkami a jedním pestíkem. Vnitřní okvětní lístky jsou téměř o polovinu kratší než vnější, většinou vykrojené a na koncích světle zelené.  V České republice si můžeme sněženku podsněžník splést pouze s podobnou bledulí jarní ("Leucojum verum").

Ekologie.

Sněženka se nejhojněji vyskytuje v jihovýchodní a Jižní Evropě a Západní Asii. V průběhu staletí však byla zavlečena i do jiných oblastí světa, např. do Severní Ameriky. Roste zejména v humózní a vlhké půdě pod keři nebo mladými stromky na vlhkých loukách nebo v listnatých i smíšených lesích. Velice často se pěstuje i na zahradách nebo v parcích.  Začíná kvést již na konci února a kvete až do března, díky čemuž je obecně známá jako jeden z prvních symbolů blížícího se jara. Málokdy kvete až do dubna. Množí se cibulkami, které bývají v létě a na podzim několik centimetrů pod zemí, díky čemuž přežívají i teplejší období.

Jedy.

Sněženka podsněžník patří mezi mírně jedovaté rostliny. Její části, zejména pak cibulka, obsahují alkaloidy (zejména lykorin, galanthamin, tazetin), které se u člověka po pozření projevují průjem, zvracením a bolestmi břicha.

Výskyt v Česku.

V minulosti patřila sněženka podsněžník nejrozšířenější jarní rostliny v Česku, v současné době ji řadíme již mezi ohrožené a částečně chráněné druhy, což je následkem především ztráty přirozeného biotopu a trhání v době květu. Na většině území se již vyskytuje pouze ostrůvkovitě, poměrně hojně roste např. na Opavsku a Zlínsku. Významnými lokalitami v ČR jsou např. přírodní památka Sněženky ve Vysokém lese či přírodní památka Sedlnické sněženky.

Externí odkazy.

Sněženka podsněžník ("Galanthus nivalis"), občas uváděna také pod názvy sněženka bílá nebo sněženka předjarní, je široce známá jarní rostlina z čeledi amarylkovité.

Galanthus nivalis, the snowdrop or common snowdrop, is the best-known and most widespread of the 20 species in its genus, "Galanthus". Snowdrops are among the first bulbs to bloom in spring and can form impressive carpets of white in areas where they are native or have been naturalised. They should not be confused with the snowflakes, in the genera "Leucojum" and "Acis".


Vznik díla.

Román začal vycházet v roce 1876 na pokračování v pařížských novinách. Kvůli naturalistickým popisům ale začali čtenáři hromadně odhlašovat předplatné, a tak byl Zabiják stažen. Autor však našel jiného vydavatele a i přes hrozby dílo vyšlo. Knižní vydání bylo nakonec komerčně úspěšné, přineslo autorovi slávu a známost ve světě.

Děj.

Venkovanka Gervaisa přijede spolu se svým druhem Lantierem a jejich dvěma dětmi Štěpánem a Klaudiem do Paříže. Zpočátku si díky našetřeným penězům žijí „na vysoké noze“, ale později postupně zastaví většinu svého majetku a přestěhují se do zapadlé části města. Lantier ji po čase opustí s milenkou, po čemž Gervaisa velmi smutní i přesto, že ji bil a stále kvůli něčemu kritizoval. Gervaisa začne pracovat jako pradlena, stane se mezi lidmi oblíbenou a začne se o ni zajímat klempíř Coupeau. Ten ji přemluví ke svatbě, i když ta nejprve odmítala kvůli tehdejším zvyklostem.  Protože Gervaisa i Coupeau jsou pracovití a dobře si vydělávají, stěhují se do lepšího bytu a šetří i na horší časy. Společně mají dceru Nanu, Klaudia pošlou do školy na jih Francie. Rodinná idyla se začne hroutit poté, co jde jednoho odpoledne Gervaisa spolu s Nanou navštívit Coupeaua do práce. Nana na něj zavolá, její tatínek zakopne a spadne ze střechy. Coupeau nemůže asi půl roku pracovat a všechny našetřené peníze padnou na jeho léčení. Po vyléčení už se mu znovu do práce nechtělo, a tak zůstala na obživu rodiny Gervaisa sama. Protože Gervaisa dlouho toužila po vlastní prádelně, půjčila si od známých peníze a zařídila si vlastní podnik. Zaměstnala pradleny a zpočátku se jí i dařilo úspěšně splácet dluhy, stala se mezi známými uznávanou. Coupeau ale začal chodit do hospody a holdovat alkoholu, pomocí něhož utišoval svědomí a vyplňoval pocit prázdnoty.  Během oslavy Gervaisina svátku, na který pozvala mnoho známých, se náhle vrátil její bývalý druh Lantier, ze kterého se stal Coupeaův dobrý kamarád a podnájemník Coupeauových, nejdříve platil nájemné, ale pak se začal chovat, jako kdyby dům patřil jemu a začal rozkazovat. Rodině došly peníze, Gervaisa musela propustit zaměstnankyně a prodat prádelnu. Vypočítavý Lantier se přestěhoval k nové majitelce prádelny a jejímu manželovi, Gervaisiným i jeho známým. Coupeauvi byli nuceni přestěhovat se do činžáku pro chudinu. Coupeau začne pracovat, ale každou výplatu hned propije. Gervaisa se také stane alkoholičkou, pomáhá jí to tak zapomenout na životní strasti. Postupně se přestane starat o děti a začne žebrat. Z Nany se stane prostitutka, Coupeau umírá v blázinci na delirium tremens. Gervaisa dále pije a umírá bez přátel ve špinavé kobce. Smrt je pro ni ale vysvobozením.

Vliv díla.

Podle knihy byl v roce 1956 natočen film Gervaise.

Zabiják (orig. L'Assommoir) je sedmý román Émile Zola z cyklu Rougon-Macquartové, který vyšel v roce 1877. Většinou je považován za jedno ze Zolových nejlepších děl. Popisuje zhoubný vliv alkoholu na osudy chudých a duševně prázdných lidí. V románu jsou detailní popisy alkoholismu, který je tím „zabijákem“, po němž nese román jméno.

L'Assommoir (1877) is the seventh novel in Émile Zola's twenty-volume series "Les Rougon-Macquart". Usually considered one of Zola's masterpieces, the novel—a study of alcoholism and poverty in the working-class districts of Paris—was a huge commercial success and helped establish Zola's fame and reputation throughout France and the world.


Důsledky.

Restituční edikt byl především pokus o prosazení klauzule augšpurského míru tzv. "" (duchovní výhrada). To se dotklo sekularizovaného arcibiskupství brémského a magdeburského, dále dalších dvanácti biskupství a stovky klášterů. Dopad ediktu znamenal velký přesun moci a majetku z protestantských rukou do rukou katolíků. Navíc tento edikt zakazoval na takto navrácených územích provozovat protestantská vyznání a nutil protestanty k přestoupení na katolickou víru (to vycházelo opět z augšpurského "Cuius regio, eius religio"). To způsobilo, že tisíce protestantů uteklo do států Svaté říše, kde byla protestantská nadvláda.  Tento odliv směřoval především do severovýchodních států Svaté říše, kde byla moc císaře nejmenší. Ferdinand jmenoval císařské správce nad sekularizovanými státy a městy, aby znovu upevnili císařskou autoritu na místech, která byla téměř sto let na císaři nezávislá. Tyto akce nebyly knížaty přijaty dobře a způsobily, že někteří žádali o pomoc Francii. Samotní nemohli dělat nic, jen sledovat vítězný postup Albrechta z Valdštejna s jeho armádou s 134 000 vojáky, kteří pronásledovali vůdce protestantských vojsk a dánského krále Kristiána IV.  Valdštejn sám nebyl příznivcem ediktu a císaře od vydání zrazoval, ale po vydání hrál svoji úlohu pro Ferdinanda loajálně. Myslel, že je důležité nejprve naučit kurfiřty správně se chovat, tedy, že oni musí být závislí na císaři a ne on na nich. Kurfiřti se v reakci na to začali domlouvat Maxmiliánovi, aby přiměl Ferdinanda k propuštění Valdštejna ze svých služeb.  Jejich velká šance přišla v roce 1630, kdy císař Ferdinand svolal kurfiřtský sněm do Řezna, kde si chtěl nechat schválit svého syna, Ferdinanda, za svého nástupce ve Svaté říši, k čemuž potřeboval souhlas kurfiřtů. Císař také doufal, že se mu podaří přesvědčit kurfiřty k větší spolupráci ve válce. Dva protestanští kurfiřti, Jan Jiří I. Saský a Jiří Vilém I. Braniborský, se nezúčastnili sněmu na důkaz svého odporu k restitučnímu ediktu. Ukázalo se, že jejich akce neměla takový účinek, ale Maxmilián Bavorský stále žádal Ferdinanda o propuštění Valdštejna.  Nakonec, aby uklidnil kurfiřty Ferdinand Valdštejna v srpnu 1630 vyhodil, ačkoli sám Valdštejn říkal, že se vzdal svého místa sám, aby si zachoval svoji čest. Odchod nejmocnějšího vojevůdce v Evropě bylo velké vítězství pro kurfiřty a „Řezno“ muselo být vnímáno jako velká prohra pro císaře. Všechno toto počínání bylo zastíněno vstupem švédského krále Gustava II. do války na pomoc utlačovaným protestantům v Říši. Ferdinand se bez Valdštejna musel spolehnout na Maxmiliána a Tillyho k zastavení nového nebezpečí.

Restituční edikt, německy , je označení pro edikt, vydaný 6. března 1629 císařem Ferdinandem II. ve Svaté říši římské. Tento edikt měl zajistit navrácení majetku, který byl zabrán protestanty na základě pasovské smlouvy z roku 1552, do rukou katolíků a vyplnit tak usnesení augšpurského míru z roku 1555. Vydání tohoto dokumentu bylo vrcholem veškeré císařské činnosti během třicetileté války. Ostatně císař si mohl dovolit vydat edikt, protože se mu podařilo spolu s Katolickou ligou na konci dvacátých let 17. století porážet protestantské síly v dnešním severním Německu.  Potvrzení restitučního ediktu ale naprosto znemožnilo jakoukoli mírovou dohodu mezi katolíky a protestanty, protože uznal katolický výklad augšpurského míru jako jediný správný.

The Edict of Restitution, passed eleven years into the Thirty Years' War on March 6, 1629, following Catholic successes at arms, was a belated attempt by Ferdinand II, Holy Roman Emperor to restore the religious and territorial situations reached in the Peace of Augsburg (1555), whose "Ecclesiastical Reservation" had impeded the secularization of Catholic church lands after 1555, as no further Catholic church lands could legally be transferred to Protestant control. However, for several decades weak emperors had been unable to enforce the "Ecclesiastical Reservation" against Protestant encroachments.


Život.

Savary byl třetím synem vojáka, kdysi důstojníka v sedanské pevnosti. Nikoho nepřekvapilo, když i mladý René vstoupil roku 1790 do královské armády jako prostý voják. V revolučním varu pak rychle postupoval, když se účastnil všech tažení rýnské armády pod velením slavných generálů Custinea, Pichegrua a Moreaua, a dosáhl hodnosti kapitána. Roku 1798 se účastnil Bonapartovy egyptské výpravy v hodnosti velitele praporu pod přímým velením legendárního generála Desaixe. Po návratu se stihl zúčastnit bitvy u Marenga (14. června 1800), byl povýšen na brigádního generála a velel gardovému četnictvu. Od roku 1802 vedl tajnou policii Napoleona Bonaparta. V těchto rolích velel profesionálně dokonale provedené, bleskové akci vedoucí k zatčení vévody d´Enghien v Ettenheimu (tehdy Bádensko) a jeho transportu do Paříže. Ve vévodově odsouzení a zastřelení však nebyl hlavním viníkem. Již jako divizní generál (1805) účastnil se pak bojů v tažení proti III. a IV. koalici, včetně bitvy u Slavkova (2. prosince 1805) a bitvy u Jeny (14. října 1806). Po bitvě u Pultusku (26. prosince 1806) převzal velení 5. sboru za zraněného maršála Lannese a po bitvě u Eylau (8. února 1807) tímto sborem kryl přístup k Varšavě. Této role se zhostil výborně a porazil Rusy v bitvě u Ostrolenky (16. února 1807).  Po bitvách u Heilsbergu (10. června 1807) a u Friedlandu (14. června 1807) byl Savary nobilizován s titulem vévoda z Roviga a brzy poté se stal i guvernérem Východního Pruska. Po Tylžském míru (7. července 1807) pak byl jmenován prvním vyslancem císařské Francie v Rusku a krátce pobyl v Sankt Petěrburgu (v listopadu 1807 byl nahrazen Caulaincourtem). Roku 1808 velel ve Španělsku a roku 1810 po odvolání zrádného Fouchého se stal jeho nástupcem ve funkci ministra policie. Tento post zastával až do Napoleonovy abdikace (3. června 1810 – 1. dubna 1814). Doprovázel Marii-Louisu na zámek Blois a pak se během první restaurace zcela stáhl do soukromí. Po návratu Napoleona z Elby se jako jeden z prvních hlásil opět do služby a byl jmenován pairem a vrchním velitelem četnictva. Po bitvě u Waterloo (18. června 1815) se neustále pohyboval v bezprostředním okolí císařově a byl jeho ochráncem, tajemníkem, sekretářem i diplomatem. Doprovázel jej do přístavu Rochefort s úmyslem odjet s ním do exilu (cíl ostrov Svaté Heleny nebyl ještě znám). Byl však na palubě Bellerophonu zatčen a odvlečen na ostrov Maltu.  Roku 1816 se mu zdařil útěk do Turecka (Smyrna, dnes Izmir), kde se pokoušel s malým úspěchem věnovat obchodu. Roku 1817 odjel do Rakouska, aby mohl intenzivně bojovat za revokaci pařížského procesu, který jej v nepřítomnosti 26. prosince 1816 odsoudil k trestu smrti za roli při popravě vévody d´Enghien. V Rakousku sídlil v Grazu (Štýrský Hradec) a byl sledován policií. V červnu 1818 se mu zdařil návrat do Smyrny, odkud se dobrovolně vrátil do Paříže a v novém soudním procesu byl osvobozen. Přes své přání, aby mohl opět vstoupit do armády, zůstal mimo službu a od roku 1823 žil v Římě. Až králem Ludvíkem Filipem byl 1. prosince 1831 jmenován velitelem armády v Alžírsku. V této funkci sice slavil určité vojenské úspěchy a s nadšením podporoval kolonizaci, ale zdravotní problémy jej přiměly roku 1833 k rezignaci a návratu do Paříže, kde téhož roku zemřel.  René Savary byl schopným vojákem i dobrým ministrem, ale ze všech vlastností vynikala především jeho neintrikující věrnost císaři Napoleonovi, kterou projevil ve všech dobách a ve všech funkcích, které zastával a která byla známa již jeho okolí i Napoleonovi samému. Patří k nejsvětlejším osobnostem napoleonské legendy.

Anne Jean Marie René Savary, vévoda de Rovigo, (26. dubna 1774 v Marcq poblíž Vouziers, departement Ardennes, Francie - 2. června 1833 v Paříži) byl francouzský generál a politik, jeden z císaři Napoleonovi Prvnímu nejvěrnějších.

Anne Jean Marie René Savary, 1st Duke of Rovigo (26 April 17742 June 1833) was a French general and diplomat.


Hráčská kariéra.

Amatérská a juniorská kariéra.

V 16 letech v roce 1994 přišel do Dukly Jihlava, kde hrál v juniorské extralize. O rok později hrál už mezi dospělými extraligu a nevedl si špatně, když nasbíral 7 bodů (3+4) v 36 zápasech. V roce 1996 se po draftu NHL rozhodl odejít do zámoří do juniorské ligy WHL. V týmu Swift Curent odehrál 2 sezony. Ve své druhé sezoně byl jmenován do 1. All-Star týmu Východní konference WHL a získal cenu Billa Huntera pro nejlepšího obránce WHL.  Ve vstupním draftu NHL 1996 byl draftován ve 4. kole na celkově 105. místě Pittsburgem Penguins.

Profesionální kariéra.

Mezi profesionály přešel v sezoně 1998-99, kterou celou strávil v AHL v Syracuse. Před sezonou 1999–2000 si vybojoval místo v sestavě Penguins a 1. října 1999 nastoupil v Dallasu ke svému prvnímu zápas v NHL. Za týden si připsal svůj první bod (za asistenci) v NHL proti Coloradu a poprvé se trefil v NHL 15. prosince 1999 na ledě Caroliny do branky Arturse Irbeho. Ve své první sezoně odehrál 75 zápasů a nasbíral 21 bodů (4+17), což z něj činilo 2. nejproduktivnějšího beka Penguins a 3. nejproduktivnějšího beka-nováčka v NHL.  Druhou sezonu zahájil opět v Pittsburghu, ale 28. prosince 2000 byl poslán na farmu do AHL, kde zůstal do konce sezony. V playoff AHL pomohl svému týmu 22 body (3+19) v 21 zápasech až do finále Calder Cupu, ale St. John Flames byli lepší. Byl 3. nejproduktivnější hráč playoff AHL a 2. nejproduktivnější obránce. Sezoně 2001-02 již opět strávil celou v Pittsburghu a byl nejproduktivnějším obráncem týmu s 29 body (9+20) v 79 zápasech.  V sezoně 2002-03 vinou různých zranění odehrál jen 53 zápasů a nabíral 10 bodů (4+6). V přípravném kempu před sezonou 2003-04 si poranil koleno a musel vynechat celou sezonu. Odehrál pouze 1 zápas za Wilkes-Barre v AHL, kam byl v prosinci poslán na rozehrání, ale v tomto zápase si zranění obnovil a do konce sezony zůstal mimo hru.  Během výluky 2004-05 hrál v české extralize nejdříve za Třinec a od ledna za Pardubice, se kterými získal v playoff mistrovský titul.  Po skončení výluky s ním Pittsburgh nadále nepočítal a tak jako volný hráč podepsal dne 29. srpna 2005 roční smlouvu s New York Rangers. V sezoně byl s 30 body (5+25) nejproduktivnějším obráncem Rangers a poprvé v kariéře odehrál všech 82 zápasů základní části. Společně s obráncem Reddenem z Ottawy byli nejlepší v NHL v +/- statistice s +35 body a podělili se o NHL Plus/Minus Award.  Před sezonou 2006-07 prodloužil s Rangers smlouvu o 2 roky a zažil nejlepší sezonu ve své kariéře. Vytvořil si osobní maxima v počtu asistencí (30) a bodů (40) v 80 zápasech. Byl nejlepší mezi obránci týmu v gólech, asistencích, bodech, gólech v přesilovce a počtu střel.  V sezoně 2007-08 byl potřetí v řadě nejproduktivnějším obráncem týmu s 38 body a vedl obránce i v gólech, ve kterých si vytvořil svoje osobní maximum (13), asistencích (25) a přesilovkových gólech. V gólech byl mezi obránci NHL na 7. místě. Po sezoně se stal nechráněným volným hráčem, ale hned 1. července 2008 podepsal čtyřletou smlouvu opět s Rangers za 20 milionů dolarů.  V sezoně 2008-09 byl počtvrté v řadě nejproduktivnějším obráncem týmu s 30 body (8+22) v 76 zápasech. Dosáhl na milník 500 zápasů v NHL a to 17. listopadu 2008 proti Ottawě.  V sezoně 2009-10 podruhé v kariéře odehrál všech 82 zápasů základní části a nasbíral 23 bodů (3+20).  Sezonu 2010-11 zahájil v New Yorku, ale dokončil ji ve Phoenixu, kam ho Rangers 10. ledna 2011 vyměnili za Wojteka Wolskiho. Za oba celky dohromady odehrál 65 zápasů (zbylé musel vynechat kvůli různým zraněním) a nasbíral 21 bodů (6+15).  Hned v úvodním zápase 2011-12 sezony utrpěl zranění hlavy (nejspíše otřes mozku) a 2 měsíce byl mimo hru. Celkem v sezoně odehrál 54 zápasů a nasbíral 13 bodů (1+12). V playoff sice nebodoval, ale podílel se na postupu Phoenixu až do finále Západní konference, kam se dostal tento tým poprvé v historii. Tam ale nestačil na pozdější vítěze Stanley Cupu z Los Angeles.  Dne 11. září 2012, tedy 4 dny před zahájením výluky v NHL, se dohodl na roční smlouvě s Blackhawks. Během výluky měl původně nastoupit za později mistrovskou Plzeň, ale ze zdravotních důvodů k tomu nakonec nedošlo. Základní část NHL dokončil s 12 body (0+12) v 27 zápasech a společně se spoluhráči se mohl radovat z Presidents' Trophy pro nejlepší klub základní části NHL, kterou Blackhawks získali podruhé v historii. V playoff odehrál všech 23 utkání, ve kterých nasbíral 4 asistence (jedna z nich přišla v 1. utkání finálové série ve 3. prodloužení, když jeho střelu od modré tečovali Bolland a Shaw a společně se tak podíleli na důležitém prvním vítězství nad Bostonem). Nakonec se tedy mohl Rozsíval radovat ze svého prvního Stanley Cupu.  Po sezoně se stal nechráněným volným hráčem, ale hned v den otevření trhu s volnými hráči, 5. července 2013, se rozhodl prodloužit smlouvu s Blackhawks o 2 roky s cap hitem 2,2 milionu dolarů. V základní části sezony 2013-2014 pak odehrál 42 zápasů, ve kterých nasbíral 8 bodů (1+7). Zápas 3. prosince 2013 proti Dallasu byl jeho 800. utkáním v NHL. V playoff nastoupil do 17 z 19 zápasů Blackhawks a při cestě Blackhawks do finále konference nasbíral 6 bodů (1+5).  V sezoně 2014-15 nastoupil k 65 zápasům, ve kterých nasbíral 13 bodů (1+12) a k nim přidal 22 trestných minut. Zápas 9. ledna 2015 v Edmontonu byl jeho 100. v dresu Blackhawks. V playoff nastoupil k 10 utkáním, protože o zbytek playoff ho připravila zlomenina levého kotníku ze 4. zápasu 2. kola proti Minnesotě. Blackhawks pak při v cestě za Stanley Cupem většinu času nasazovali do hry pouze 4 obránce.  Před sezonou 2015-16 byl pozván na zkoušku do přípravného kempu Blackhawks, protože jeho předchozí smlouva vypršela. I když ještě neměl doléčenou zlomeninu z playoff, podepsal 19. září 2015 roční smlouvu s platem 600 tisíc dolarů. Poprvé v sezoně nastoupil až 14. listopadu a do konce základní části odehrál celkem 51 utkání, ve který si připsal 13 bodů (1+12). V Ottawě 3. prosince 2015 nastoupil ke svému 900. zápasu v NHL a proti Detroitu 6. března 2016 zaznamenal 300. bod v NHL. V playoff nastoupil do 4 utkání, ve kterých nebodoval. Ještě než se stal nechráněným volným hráčem, prodloužil 30. června 2016 o rok smlouvu s Blackhawks.  Většinu sezony 2016-17 strávil na tribuně jako zdravý náhradník. Kromě toho měl i zdravotní problémy, takže celkem odehrál jen 22 utkání se 3 body (1+2). Svůj 200. zápas v dresu Blackhawks oslavil 23. února 2017 proti Arizoně gólem. Krátce na to, 28. února 2017, prodloužil o další rok smlouvu s Blackhawks. Toto prodloužení bylo ze strany Blackhawks především taktické s ohledem na blížící se rozšiřovací draft. Kvůli zranění v obličeji pak nenastoupil ani v jednom zápase playoff.  Při nástupu do přípravného kempu před sezonou 2017-18 neprošel přes fyzické testy z důvodu otřesu mozku (následky zranění z konce předchozí sezony) a byl zapsán na listinu dlouhodobě zraněných, kde zůstal celou sezonu. V roce 2018 již zůstal bez angažmá.

Reprezentace.

V roce 2010, kdy Rangers nepostoupili do playoff, přijel na MS do Německa a 2 asistencemi v 9 zápasech pomohl k zisku zlatých medailí. Byl nejvytěžovanějším hráčem české reprezentace a na závěr byl vyhlášen mezi 3 nejlepšími hráči týmu. Na ZOH 2014 odehrál za českou reprezentaci 4 zápasy a na pátý byl připraven na střídačce, ale do hry vůbec nezasáhl. Nezískal ani bod a připsal si -5 +/- bodů a Češi vypadli ve čtvrtfinále s USA.

Michal Rozsíval (* 3. září 1978 Vlašim) je bývalý český hokejový obránce. Do roku 2018 hrál v NHL za tým Chicago Blackhawks, se kterým získal v sezónách 2012/2013 a 2014/2015 Stanley Cup. Zde také kariéru ukončil.

Michal Rozsíval (; born 3 September 1978) is a Czech former professional ice hockey defenceman. He last played for the Chicago Blackhawks of the National Hockey League (NHL). He joined the team in 2012, previously playing for the Pittsburgh Penguins from 1999 until 2004, the New York Rangers from 2005 to 2011, and the Phoenix Coyotes in 2011–12. He is a two time Stanley Cup winner with the Blackhawks in 2013 and 2015.


Německý útok.

V létě 1942 začaly německé ozbrojené síly a jejich rumunští, maďarští, slovenští a italští spojenci letní tažení pod kódovým označením "Fall Blau". 25. července obsadil Wehrmacht Rostov na Donu a Němci měli otevřené dveře k útoku na Stalingrad a na Kavkaz. Německý útok byl úspěšný, postupně padl Stavropol, Krasnodar a 21. srpna zavlála vlajka s hákovým křížem na Elbrusu. 11. září padl Novorossijsk, ovšem pobřeží Černého moře se podařilo Rudé armádě ubránit. Hitlerovým zájmem bylo, aby se německá vojska probila až ke Kaspickému moři a obsadila ropná pole kolem Baku, což by podle německých plánů později umožnilo další německou vojenskou expanzi v jižním a jihovýchodním směru (směr Indie a Írán). Toto se však nepodařilo a 18. listopadu 1942 dosáhla německá ofenzíva vrcholu a byla prakticky ukončena.

Sovětský protiútok.

Počátkem zimy 1942 nebylo postavení německých vojsk nikterak dobré. Paulusova armáda byla obklíčena ve Stalingradu a na další boje v Kavkazu neměl Wehrmacht dost sil. Proto dal Adolf Hitler rozkaz k částečnému ústupu, ovšem hodlal se v následujícím roce do tohoto prostoru vrátit a proniknout až k ropným polím na pobřeží Kaspického moře. Rudá armáda však zahájila vlnu ofenzív, které postupně vytlačovaly Němce na západ. Hned na začátku roku 1943 došlo k Severokavkazské ofenzívě, následovala Krasnodarská operace a bitva o Kubáň. Do konce měsíce února zahnala sovětská vojska Němce až Azovskému moři a o výsledku bitvy o Kavkaz bylo rozhodnuto.

Boje o Tamaňskij poloostrov.

Německým a rumunským vojskům se v průběhu léta 1943 podařilo udržet na Tamaňském poloostrově. Jednalo se o armádu o síle 400 tisíc mužů, kterou chtěl Stalin bezpodmínečně porazit. Operace na obklíčení se však nepodařila a urputné boje v tomto prostoru trvaly až do 9. října 1943, kdy se z tohoto prostoru stáhly po moři poslední zbytky německých vojsk.

Německé jednotky v létě 1942.

Skupina armád A – Adolf Hitler

Sovětské jednotky SSSR v létě 1942.

Transkavkazský front – Ivan Vladimirovič Ťuleněv

Nacistické německé jednotky na Kubáňském předmostí, březen 1943.

Skupina armád Jih – Ewald von Kleist

Bitva o Kavkaz je název pro několik válečných operací, které trvaly na jižním křídle východní fronty ve druhé světové válce od 25. července 1942 do 9. října 1943.

The Battle of the Caucasus is a name given to a series of Axis and Soviet operations in the Caucasus area on the Eastern Front of World War II. On 25 July 1942, German troops captured Rostov-on-Don, Russia, opening the Caucasus region of the southern Soviet Union, and the oil fields beyond at Maikop, Grozny, and ultimately Baku, to the Germans. Two days prior, Adolf Hitler issued a directive to launch such an operation into the Caucasus region, to be named Operation Edelweiß. German forces were compelled to withdraw from the area that winter as Operation Little Saturn threatened to cut them off.


Historie.

Cytokininy byly objeveny rostlinným fyziologem švédského původu Folke K. Skoogem (1908 – 2001) a jeho spolupracovníky v 50. letech 20. století na univerzitě ve Wisconsinu. Látky s cytokininovou aktivitou byly nejprve nalezeny v kokosovém mléce a autoklávovaném sledím spermatu při hledání složek živného média nezbytných pro kultivaci rostlinných explantátů "in vitro". První čistý cytokinin, kinetin, byl izolován v roce 1955 a jeho chemická struktura byla objasněna v roce 1956: jednalo se o 6-furfurylaminopurin.

Struktura.

Cytokinin je označení pro více chemických struktur s podobnou syntézou, degradací, funkcí etc.. Patří sem "cis"- i "trans"-zeatin, dihydrozeatin a izopentenyladenin. Mezi umělé analogy cytokininu, které rostliny syntetizovat neumí, ale pokud jsou do nich vpraveny uměle, fungují jako přirozené cytokininy, patří benzyladenin. Cytokininy jsou aktivní ve formě volných bází, reverzibilně je možné je inaktivovat konjugací s glukózou přes atom kyslíku či dusíku nebo s alaninem přes dusík. Konjugace je možná také s ribózou za vzniku ribosidů či ribotidů. Ireverzibilní inaktivace je možná odštěpením postranního řetězce cytokininoxidázou.

Biosyntéza a transport.

Biosyntéza aromatických cytokininů (benzyladenin, kinetin), není dosud známá. Oproti tomu enzymy zodpovědné za syntézu isoprenoidních cytokininů jsou známé od 80. let.  Primárním produktem biosyntézy jsou ribotidy vzniklé isoprenylací u rostlin ADP nebo ATP, u bakterií AMP. Donorem postranního řetězce je dimethylallyl pyrofosfát nebo ("E")-hydroxymethylbutenyl difosfát pro vznik isopentenyladeninu, respektive "trans"-zeatinu. Vzniklé ribotidy jsou aktivovány hydrolýzou enzymy rodiny LONELY GUY (podle fenotypu mutantní rýže s jediným klasem, na základě jehož byl tento gen a následně protein identifikován). Jiný cytokinin, méně aktivní "cis"-zeatin, vzniká prenylací adenosinu v určitých molekulách tRNA a následnou hydrolýzou těchto molekul; ovšem fyziologická relevance této cesty stále ještě čeká na přímý biologický důkaz.  Původně se soudilo, že se tvoří převážně v kořenech, odkud jsou transportovány do nadzemní části. Ovšem studium exprese (výskytu) enzymů, které je syntetizují (tzv. isopentenyltransferáz) prokázalo, že k syntéze dochází prakticky v celé rostlině. Ukazuje se, že místem biosyntézy jsou pletiva, kde dochází ve vysoké míře k dělení buněk (tedy v převážné míře meristémy). Některé novější práce podávají důkazy, že cytokininy mohou být transportovány i z nadzemních částí do kořenů. Transportuje se xylémem (dle klasických schémat z kořene vzhůru) a dle některých poznatků rovněž i floémem (do kořenů). Na kratší vzdálenosti je přenášen transportéry rodiny PUP. Transportní forma jsou jejich deriváty ribosidy nebo ribotidy.  Degradace cytokininů je zprostředkovaná v zásadní míře proteiny z rodiny cytokinin oxidáz.

Přenos signálu.

Cytokininový receptor patřící mezi histidin kinázy je přítomen na membráně endoplazmatického retikula. Po vazbě cytokininu vytvoří dimer a tento protein se transautofosforyluje na histidinu (jinými slovy, právě zdimerizované podjednotky se fosforylují navzájem). Poté je fosfát přenesen na aspartát na témže proteinu. Z aspartátu se přenese na histidin proteinu HPT (histidine phosphotransfer, též z zvané AHP), který je transportován do jádra, kde ovlivní genovou expresi pomocí některých z proteinů ARR.

Cytokininy jsou rostlinné hormony (fytohormony), které podporují dělení rostlinných buněk (cytokinezi), a tím u rostlin hrají důležitou roli v mnoha vývojových procesech. Nezbytné jsou pro podporu aktivního růstu a diferenciaci rostlinných buněk. Účastní se klíčení semen, vývoje kořene a prýtu (zejména vodivých pletiv), řídí stárnutí listů a velikost semen a odpověď na změny vnějšího prostředí a stres. Jejich funkce je často spojena s funkcí ostatních fytohormonů, zejména auxinu anebo ethylenu.

Cytokinins (CK) are a class of plant growth substances (phytohormones) that promote cell division, or cytokinesis, in plant roots and shoots. They are involved primarily in cell growth and differentiation, but also affect apical dominance, axillary bud growth, and leaf senescence. Folke Skoog discovered their effects using coconut milk in the 1940s at the University of Wisconsin–Madison.  There are two types of cytokinins: adenine-type cytokinins represented by kinetin, zeatin, and 6-benzylaminopurine, and phenylurea-type cytokinins like diphenylurea and thidiazuron (TDZ). Most adenine-type cytokinins are synthesized in roots. Cambium and other actively dividing tissues also synthesize cytokinins. No phenylurea cytokinins have been found in plants. Cytokinins participate in local and long-distance signalling, with the same transport mechanism as purines and nucleosides. Typically, cytokinins are transported in the xylem.  Cytokinins act in concert with auxin, another plant growth hormone. The two are complementary,


Historie.

Továrny a výrobní prostory byly v minulosti vždy stavěny s ohledem na jejich provoz, tzn. tak, aby byla dostupná pracovní síla (v blízkosti center velkých měst), poblíž komunikací a dopravních cest (pro snadnou manipulaci s materiálem a zbožím) apod. Na konci 19. století se např. do čtvrti (New York, USA) stěhovali převážně výrobci textilu, a umístili zde svou výrobu. Ze čtvrti se stala obchodní a průmyslová zóna, s více než dvěma stovkami továren a skladů.  Přirozený rozvoj aglomerace (např. okolní zástavba) pak zabránil dalšímu rozšiřování továren, někdy vyráběné zboží přestalo mít odbyt, nebo byly uzavřeny silnice, apod., a tak se (z různých důvodů) výroba stěhovala jinam, nebo byla úplně zastavena. Lidé ztratili obživu, stěhovali se také, celá oblast, včetně samotných objektů, zůstala opuštěna, chátrala (zanikla tak řada architektonicky unikátních objektů).

Proměna.

Zbylé budovy, postavené převážně z železa (používala se litina, později ocel) a cihel, byly sice k bydlení nevhodné, nicméně byly k dispozici buď zcela zdarma, nebo za velmi malý nájem, a tak se v nich začali zabydlovat lidé s nízkými příjmy, kteří si nemohli dovolit kvalitnější bydlení. Kreativní jedinci začali vytvářet svérázný typ bydlení, který se postupem času stal i osobitým životním stylem. Byla objevována krása industriálních budov. Světový vývoj té doby, ovlivňující politiku, kulturu i ekonomiku, začal formovat i nové umělecké směry. Experimentovalo se s hudbou, literaturou, filmem, i bydlením. Tak se ke stávajícím obyvatelům továrních hal přidávali i herci, hudebníci, malíři, atd. Původní průmyslové vybavení (např. nákladní výtahy, široká schodiště, nezničitelné podlahy..) jim umožňovalo snadněji přenášet těžké nástroje, materiály a dokončená umělecká díla, a nezanedbatelný význam mělo i to, že zůstávali na dosah tehdejšího společenského dění. Díky snaze „avantgardních“ obyvatel byly mnohé, historicky významné stavby, zachovány, a např. Soho bylo prohlášeno za chráněnou památkovou zónu.

Současnost.

Stavební a developerské společnosti pak využily těchto netradičních prostor, mnohdy na zajímavých adresách, a představily trhu originální způsob bydlení. Častým důvodem byl také nedostatek běžných bytových komplexů v konkrétním místě, a mezera na trhu se tak zaplnila přestavbami a dostavbami nepoužívaných průmyslových objektů. Přestože řada lidí dodnes označuje bydlení v loftech za známku společenské revolty, nyní znamená hlavně luxusní, a především originální bydlení v žádaných čtvrtích světových metropolí. Bydlení v loftech mají v oblibě i další skupiny lidí, jako např. výstřední milionáři, a bohatí podnikatelé (investoři). Díky zvýšenému zájmu o tento způsob bydlení ceny nájmů a nemovitostí začaly růst.  Tam, kde kdysi vládla spíše industriální architektura, přesněji továrny, skladiště a překladiště, najdeme dnes prostor plný elegance, kde si podává ruku minulost s přítomností, a romantika s továrním prostředím.

Loftové bydlení.

Jako loft se označují dva nejtypičtější druhy tohoto způsobu bydlení (existuje i označení komerční loft). Jsou to jednak projekty v půdních vestavbách, způsob ateliérového bydlení, a pak byty, vznikající přestavbou nebo dostavbou nevyužívaných průmyslových objektů. Vždy se jedná o velkoprostorovou, téměř nečleněnou bytovou jednotku, vyznačující se (v bytové výstavbě) neobvyklou výškou stropů.

Podkroví.

Podkrovní loft (poeticky tzv. „nebeský předpokoj“) je prostor v horním, posledním podlaží obytné stavby, nebo půda pod střechou, přestavěná pro bydlení. Takový podkrovní loftový byt je plošně rozlehlý, vytvořený buď jako otevřený prostor celého podlaží (celé půdy), nebo pro obytné účely je mírně členěn (oddělené sociální místnosti). Bývá nepříznivě ovlivněn exponovanými trámy, omezen výškou a sklonem střechy, a je obtížně využitelný v rozích. Půdní vestavba klade vysoké nároky na stavitele při dohledu na kvalitu provedení především oken (těsnění..), zateplení (izolace..), rozvodů (tlak vody...), nábytek na míru, atd.  Podkroví v původním provedení - bez loftové přestavby, bývá užíváno buď jako prostor pro skladování věcí (rodinné domy), nebo např. i pro umístění varhan (v kostele), či jako prostor na spaní (rekreační objekty). Objem prostoru podkroví ovlivňuje celkovou teplotu stavby, a to jak v negativním, tak i pozitivním směru. Stoupající teplý vzduch (z nižších poschodí domu) se soustředí nahoře, na půdě, a izoluje tak stavbu, ale často uniká (děravou střechou) ven. V posledních letech, při probíhajících půdních vestavbách, jsou podkroví pečlivě izolována, nejen aby se snižovaly náklady na vytápění v zimě, ale také jako ochrana před letním přehříváním.  Rozdíl mezi podkrovím (půdou) a loftem spočívá v tom, že podkroví bývá převážně nebytovým prostorem nejvyššího patra budovy, pod střechou, zatímco loft může zahrnovat nejen tento prostor, uzpůsobený k bydlení, ale může být propojen s dalšími místnostmi v nižších podlažích.

Loftový byt.

Loftové byty jsou prostory v původně průmyslových budovách (Vysočany), následně uzpůsobené k bydlení.  Vnitřní prostory "loftů" jsou členěny po patrech, jeden byt odpovídá jednomu, dvěma či více patrům. Nestaví se jednotlivé příčky (které by oddělovaly jednotlivé místnosti), členění probíhá do výšky, vložená (vestavěná) patra se často využívají jako méně frekventované prostory, tj. např. jako galerie, ložnice nebo pracovny. Obvykle zůstávají zachovány i některé industriální prvky, např. velká, kovovými rámy členěná tovární okna, zdi zůstávají bez povrchových úprav, např. z režných cihel, betonů, dále jsou zde kovová schodiště, průmyslová světla apod.  Pozitiva loftu: vzdušný, světlý, otevřený prostor velkých rozměrů, s vysokými stropy, s původními (ocelovými) konstrukčními prvky, s atributy průmyslového prostředí (prosklené stěny s tabulemi, zasazenými v kovových rámech, průmyslová svítidla z počátku dvacátého století, určená pro továrny, neopracované zdi, podlahy..)  Negativa loftu: absence soukromí (otevřený prostor bez oddělených místností), nedostatek intimity jedince, obtížná regulovatelnost pachů, vyšší náklady na energie, především na vytápění (velikost prostoru, budovy bez izolací, podkroví)  Někdy je projekt stavby přímo navržen jako loftový, stavebníci (developeři) využívají tento styl výstavby pro snížení celkových nákladů na stavbu, představuje totiž jednoduché využití budov, kde v přízemí jsou zpravidla prostory ke komerčnímu využití, loftové byty jsou umístěny ve zbytku budovy, bez určení a rozdělení jednotlivých místností. Toto komerční využití (zneužití) oblíbenosti loftů nemá nic společného s původní myšlenkou loftového bydlení.  Lofty dnes mají svou atmosféru velkorysé otevřenosti, díky přestavbám a dostavbám, s využitím moderních technologií, se přidala pohodlnost pro uživatele, a vysoká kvalita bydlení. Původní konstrukční prvky, typické pro průmyslový design dvacátého století, zůstávají zachovány, čímž dokreslují atmosféru a zároveň působí dekorativně. Vlastnictví bývá podobné klasickým bytům, např. družstevní, osobní, konsorcia (Karlín) atd. Loftové prostory někdy staví i města, když se snaží obnovit a modernizovat staré průmyslové budovy – nejen do podoby bytů, ale např. i do podoby galerií a studií (Ostrava). Tyto výstavby mohou zvednout atraktivitu města, protože vznikají originální nové městské čtvrti.

Komerční loft.

je označení převážně obchodního prostoru ve výškových budovách, místností s vysokými stropy, využívaných buď pro skladování nebo jako kanceláře - open-spacy (Libeňský ostrov).

Ostatní.

Kostel.

V kostele lze najít, v podobném smyslu slova, tzv. „chórový“ loft, správné označení je kruchta (kůr), kde při bohoslužbě stojí (nebo sedí) zpěváci, někdy jsou zde umístěny varhany.  Termín "skladištní čtvrť" je užíván pro některé městské aglomerace v USA, kde dříve existovaly nepřívětivé (mnohdy špinavé a chudé) průmyslové zóny, do doby, než se začaly renovovat a přestavovat. Poté se tam začali stěhovat lidé movití. V těchto čtvrtích existují také přestavěné módní noční kluby, nebo luxusní apartmány a družstevní domy. Nejznámějšími z nich jsouː  Další čtvrti nenesou toto přesné označení, ale mají shodnou charakteristiku a podobné znaky, a jsou jimi např.:  Podobná bohémská oblast se nachází na Manhattanu, a nazývá se Meatpacking District. V Los Angeles se v roce 2001 rozvinul projekt, zvaný Adaptive Reuse Ordinance, který ukazuje, jak může město pomocí legislativy podporovat přestavbu tržně málo využitelných staveb do podoby luxusních vilových loftových rezidencí.

Název "loft" pochází z angličtiny, v překladu znamená půdu, podkroví, také horní patro obchodního domu nebo továrny, nedělené na menší části. V češtině převážně označuje prostorově velkorysé bydlení v přestavěných průmyslových objektech, např. v továrně, skladišti, nádraží, vodárenské věži nebo v jiných prostorách, které původně nebyly vůbec určeny k bydlení.

A loft can be an upper story or attic in a building, directly under the roof (U.S usage) or just a storage space under the roof usually accessed by a ladder (British usage). A loft apartment refers to large adaptable open space, often converted for residential use (a converted loft) from some other use, often light industrial. Adding to the confusion, some converted lofts include upper open loft areas.


Historie.

Model konvice vznikl jednoduše proto, že Martin Newell potřeboval určitý počítačový model pro svoji práci, ale žádný z existujících mu nevyhovoval. Sandra Newellová, jeho žena, navrhla, aby vytvořil model čajového servisu, protože zrovna seděli u čaje. Vzal papír a tužku a načrtl celý model od oka; později v laboratoři přepočítal nákres na souřadnice bodů a na paměťovou elektronku, opět pouze od oka. Navíc vytvořil modely lžičky a šálku s podšálkem, těm se ale nikdy nedostalo takové slávy.  Tvar konvice je ideální pro grafické experimenty své doby; je oblý, jsou v něm body zlomu, konkávní i konvexní místa na povrchu, má genus větší než 0 díky držadlu, může sám na sebe vrhat stín a sám sebe odrážet a navíc dobře vypadá.  Newell zpřístupnil matematická data popisující geometrii konvice (soustava 3-rozměrných souřadnic) ostatním a brzy začali další výzkumníci používat ten samý model pro své experimenty. Potřebovali zhruba to samé, co potřeboval Newell, když konvici tvořil, a proto si usnadnili práci tím, že použili jeho data, místo aby měřili a počítali geometrii jiných objektů. Dnes už technický vývoj dávno překonal dobu, kdy vygenerování obrázku konvice bylo vrcholem vědy, ale Newellova čajová konvice je stále oblíbeným objektem pro testování jakýchkoliv grafických technik.  Původní model nebyl nikdy zamýšlen k tomu, aby se na něj koukalo zespoda, a proto měla konvice místo dna díru. Pozdější verze konvice tento nedostatek opravily.  Skutečná konvice je výrazně vyšší než běžně používaný počítačový model, protože Newellův framebuffer nepočítal se čtvercovými pixely. Newellův kolega Jim Blinn snížil model aby tím vyrušil protažení; když byl později model používán v jiných systémech, snížení už zůstalo, a to v poměru 1/1,3.  Původní fyzická konvice byla zakoupena v ZCMI, obchodním centru v Salt Lake City v roce 1974. Byla darována Muzeu počítačů v Bostonu v roce 1984, kde byla vystavena do roku 1990. Nyní je v Muzeu počítačové historie v Kalifornii.  Různé verze modelu, nebo vzorové scény obsahující model, jsou dnes obsaženy (anebo zdarma k dostání) ve skoro každém programu pro 3D grafiku a dokonce mnoha grafických API prostředí. Například AutoCAD, Lightwave 3D, POV-Ray, 3D Studio Max a API prostředí OpenGL a Direct3D. Software je často vybaven modelem konvice, stejně jako modelem koule, válce a krychle.  Martin Newell mluvil na prezentaci SigGraph na konci 80. let a zmínil, že ze všech věcí, které udělal jako výzkumný pracovník pro počítačovou 3D grafiku je jen jediná, pro kterou si ho bude svět pamatovat, a sice „ta zatracená konvice“.

Výskyt.

S příchodem prvních počítačových animací a celovečerních filmů se stalo velmi oblíbeným vtipem skrýt Newellovu konvici do jedné ze scén filmu. Například ve filmu se konvice objevila v krátké scéně oslavy. Konvice se také někdy objevuje ve spořiči obrazovky „potrubí“ od Microsoftu. Konvice se objevila také v jednom z dílů seriálu Simpsonovi.  Jim Arvo a Dave Kirk (ve své publikaci „Fast Ray Tracing by Ray Classification“ z roku 1987) označili konvici za „šesté Platónské těleso“ a rozšířili tak sbírku starověkých Platónských těles (čtyřstěn, krychle, osmistěn, dvanáctistěn a dvacetistěn).  Jim Blinn dokázal zajímavost Pythagorovy věty: Sestavte (2D) konvici nad každou stranou pravoúhlého trojúhelníka a obsah konvice nad přeponou se bude rovnat součtu obsahů konvic nad oběma odvěsnami.

Konvice z Utahu nebo také Newellova čajová konvice je 3D model, který se stal oblíbeným standardním testovacím modelem (a častým skrytým vtipem) mezi členy komunity 3D počítačové grafiky. Je to matematický model obyčejné konvice poměrně jednoduchého tvaru, který je možno přibližně matematicky popsat pomocí kruhů a elips.  Model konvice byl stvořen v roce 1975 jedním z průkopníků počítačové grafiky, Martinem Newellem, členem výzkumného týmu na univerzitě v Utahu.

The Utah teapot, or the Newell teapot, is a 3D test model that has become a standard reference object and an in-joke within the computer graphics community. It is a mathematical model of an ordinary teapot that appears solid, cylindrical, and partially convex. A teapot primitive is considered the equivalent of a "Hello, World!" program, as a way to create an easy 3D scene with a somewhat complex model acting as a basic geometry reference for scene and light setup. Some programming libraries, such as the OpenGL Utility Toolkit, even have functions dedicated to drawing teapots.  The teapot model was created in 1975 by early computer graphics researcher Martin Newell, a member of the pioneering graphics program at the University of Utah.


Rodina.

Narodil se Marii Rose de Beauharnais, rozené de Tascher de la Pagerie, a jejímu manželovi vikomtu Alexandrovi de Beauhernais. Josefína (Marie Rose) vyrostla na Martiniku jako dcera majitele cukrové plantáže a v patnácti letech byla poslána do Francie, aby se tam provdala za svého bratrance Alexandra. Alexandr byl synem martinického guvernéra, markýze de la La Ferté-Beauharnais Françoise de Beauharnais, a Marie de Chastullé. Po matčině smrti se Alexandrův otec znovu oženil s Evženií de Tascher de la Pagerie.  Manželství mezi Evženovými rodiči nebylo šťastné. Matka nakonec po klášterním vyhnanství požádala roku 1785 o rozluku a vrátila se na Martinik. Roku 1789 (počátek Francouzské revoluce) se vrátila do Paříže a její salón se stal místem schůzek poslanců Národního shromáždění, včetně jejího manžela. Během pár let se revoluce změnila v krvavou hrůzovládu, jíž padly za oběť tisíce aristokratů včetně krále Ludvíka XVI. a královny Marie Antoinetty.  Evženův otec byl obžalován ze spiknutí a 23. července 1794 sťat gilotinou. Veškerý majetek "zrádce" republika zabavila. Matka tomuto osudu unikla a roku 1796 se provdala za generála Italské armády, Korsičana Napoleona Bonaparta. Na jeho přání začala používat jméno Josefína, madam Bonaparte.

Život.

Evžen i jeho sestra Hortensie navštěvovali přední školy v Saint-Germain. V době, kdy se jeho rodina vyrovnávala s tíživým osudem, se stal tesařským učněm. V roce 1797 se stal Napoleonovým pobočníkem. Bojoval v Egyptě, kde byl zraněn střepinou do hlavy, či v bitvě u Marenga. V roce 1804 získal povýšení na generála a byl dosazen na post velitele jízdních myslivců Císařské gardy. Od tohoto roku byl také členem francouzské císařské rodiny a italským místokrálem. Roku 1806 se oženil s bavorskou princeznou Augustou (1788–1851). O tři roky později vedl armádu v bitvě u Sacile, kde utrpěl porážku. O dva měsíce později za asistence svého vojenského poradce Jacqua MacDonalda zvítězil v bitvě u Raabu (dnešní Győr) a následně i u Wagramu. V roce 1812 se zúčastnil tažení do Ruska, kde se vyznamenal hlavně v bitvě u Borodina a Malojaroslavce.  Po Napoleonově pádu přesídlil do Mnichova. 14. listopadu 1817 mu byl bavorským králem Maxmiliánem I. udělen titul vévody z Leuchtenberka a knížete z Eichstättu. Zemřel ve věku 42 let na krvácení do mozku.

Potomci.

S bavorskou princeznou Augustou měl sedm dětí:

Evžen de Beauhernais, francouzsky: "Eugène Rose de Beauharnais", (3. září 1781, Paříž – 21. února 1824, Mnichov) byl francouzským princem, italským místokrálem, dědičným frankfurtským velkovévodou, vévodou z Leuchtenberku a knížetem z Eichstättu.

Eugène Rose de Beauharnais, Duke of Leuchtenberg (; 3 September 1781 – 21 February 1824) was the first child and only son of Alexandre de Beauharnais and Joséphine Tascher de la Pagerie, first wife of Napoleon I.  He was born in Paris, France, and became the stepson and adopted child (but not the heir to the imperial throne) of Napoleon I. His biological father was executed during the revolutionary Reign of Terror. He commanded the Army of Italy and was Viceroy of Italy under his stepfather.  Historians consider him one of the ablest of Napoleon's relatives.


Život.

Narodil se roku 1773 v Berlíně jako nejstarší syn zámožného a vzdělaného provaznického mistra. V letech 1782-1792 navštěvoval berlínské humanistické gymnázium a byl vášnivým čtenářem jak soudobé triviální literatury, tak i děl Goethových a Schillerových. Chtěl se stát hercem, ale na otcovo přání studoval teologii a filozofii na universitě v Halle a později historii a literaturu v Göttingenu a Erlangenu. Se svým přítelem Wilhelmem Heinrichem Wackenroderem podnikl několik studentských cest po Německu. Po ukončení studií zahájil svou existenci jako svobodný spisovatel a překladatel, psal i triviální literaturu. Žil v Berlíně a v Hamburku, kde se roku 1798 oženil, a v letech 1799-1800 pobýval v Jeně, kde se stýkal s kroužkem staršího proudu německé romantiky (bratři Karl Wilhelm Friedrich a August Wilhelm Schlegel a Novalis). Seznámil se zde také s Goethem, Schillerem a Clemensem Brentanem. Později žil na dvorci u Ziebingenu (dnes Cybinka v Polsku), odkud podnikal větší i menší cesty, mezi jinými do Mnichova, Vídně, Prahy (roku 1813), Paříže a Londýna. Roku 1819 se Tieck usadil s rodinou v Drážďanech, kde byl jmenován královským dvorním radou a roku 1825 dramaturgem drážďanského divadla. Roku 1841 pak přesídlil do Berlína, když jej král Fridrich Vilém IV. povolal ke dvoru a jmenoval ho uměleckým poradcem královského divadla. V Berlíně také roku 1853 zemřel.  Jedná se o autora romantických románů, básnických i dramatických parafrází knížek lidových čtení a také zakladatelem německé umělecké pohádky. Ve své tvorbě dával přednost především své fantazii a nezachovával žádná společenská ani dramatická pravidla. Německé čtenáře seznamoval také s díly alžbětinského divadla (zejména s díly Shakespeara), k jehož zásadám se hlásil, ze španělštiny přeložil Cervantesova Dona Quijota a vydal sebrané spisy Novalisovy a Kleistovy.

Johann Ludwig Tieck (31. května 1773, Berlín – 28. dubna 1853 tamtéž) byl německý romantický básník, prozaik, dramatik a překladatel, po Novalisově smrti nejvýznamnější představitel staršího proudu německého romantismu (Frühromantik), tzv. jenské skupiny romantiků.

Johann Ludwig Tieck (; ; 31 May 1773 – 28 April 1853) was a German poet, fiction writer, translator, and critic. He was one of the founding fathers of the Romantic movement in the late 18th and early 19th centuries.


Životopis.

Studia.

Pocházel z vlivné pražské měšťanské rodiny, která koupí venkovských sídel povýšila a založila šlechtické rody pánů z Vlašimi a z Jenštejna. Jeho otec, Pavel z Jenštejna, působil jako královský notář a jeho strýc Jan Očko z Vlašimi byl druhý pražský arcibiskup. Protože se státní služba očekávala i od něj, získal velmi kvalitní vzdělání. Nejprve studoval u Jana ze Středy, poté v Praze, poté vystudoval teologii v Bologni a Padově. Po těchto studiích byl krátce na univerzitě v Montpellieru, odkud brzy přešel do Paříže, kde se připravoval na kariéru profesora na Sorboně. Při této přípravě byl pozván k návratu do Prahy, což přijal.

Kariéra do roku 1380.

Do Prahy se vrátil v roce 1373, jako uznávaný odborník na kanonické právo. V této době byl Karlem IV. jako přítel Václava IV. jmenován jeho královským kancléřem. Jeho skutečná politická kariéra započala roku 1375, kdy byl jmenován míšeňským biskupem. 19. března 1379 se stal pražským arcibiskupem a v tomtéž roce byl králem Václavem IV. jmenován nejvyšším zemským kancléřem. V této době patřil k nejbližším královým spolupracovníkům.  V roce 1380 přežil podle dobové literatury mor. V Čechách se sice v tomto období skutečně nákaza vyskytovala, ale není jisté, že on sám onemocněl touto chorobou , neboť slovo „mor“ v tehdejší době označovalo i řadu jiných vážných onemocnění. Podle některých zdrojů je možné, že se u Jenštejna projevila nějaká forma epilepsie způsobená zánětem mozku, která mu způsobovala různá náboženská vidění. Onemocnění u něj způsobilo obrovskou proměnu osobnosti, která se odrazila v jeho náboženských postojích. Z původního relativně světského zaměření se stal nositelem asketických myšlenek.

Spory s králem.

Po roce 1380 postavil asketický život jako program a vzor, kterým by se měla česká společnost řídit. Tento program se dostal do konfliktu s královskou mocí. Konflikt se navíc nedařilo řešit, protože on sám odmítal jakoukoli dohodu. Věřil totiž, že spor bude vyřešen Božím zásahem. Neochota řešit problém vedla k tomu, že ho proti králi začala podporovat vyšší šlechta, která sledovala vlastní mocenské zájmy. Spor se nadále rozrůstal díky tomu, že arcibiskupství začalo zastávat samostatnou zahraniční politiku. On sám totiž podporoval papeže v Římě proti avignonskému vzdoropapeži. Tento jeho postoj se negativně odrážel na vztazích s Francií. Silná církev mu umožnila vyhrotit svůj postoj až k tomu, že dvojpapežství začal prohlašovat za ďáblovo dílo, což dále vyostřilo spor s králem, který si zatím nepřál být ve sporech angažován.  Krize mezi králem a arcibiskupem začala vrcholit v roce 1384, kdy se dostal do sporů s Janem Čúchem ze Zásady, který na Labi vybudoval jez na hranici s arcibiskupskými pozemky. Po neúspěšných protestech se rozhodl jez zničit. Jan Čúch na něj podal žalobu, kterou král využil k jeho několikadennímu zatčení na Karlštejně, během něhož Václav povolil Janu Čúchovi nahradit si škodu vypleněním arcibiskupského majetku. Dále odvolal Jana z Jenštejna z funkce nejvyššího zemského kancléře. Cílem tohoto kroku bylo oslabit jeho pozici, což se povedlo jen částečně.  Poté se král Václav IV. rozhodl narušovat legitimní pravomoce pražského arcibiskupství, což vyvolávalo další napětí. Cílem těchto akcí bylo donutit Jenštejna k abdikaci, protože jejich vzájemná spolupráce byla nemožná a tato situace vyvolávala v zemi velké napětí.  Dalším důležitým sporem, který vyvolal, byl spor s litomyšlským biskupem Janem, ve kterém docílil vzetí Jana do klatby.

Rezignace.

Roku 1392 se spor dostal do fáze, v níž se jednalo o postavení církevní správy v Čechách, začal se dostávat do izolace, která nutně musela vést k jeho porážce. V březnu roku 1393 byl umučen generální vikář Jan z Pomuku, takové násilí vůči představiteli církve bylo zcela mimo tehdejší normy, proto podal papežské kurii žalobu na Václava IV. V Římě však převážila realistická politika, kdy si papež Bonifác IX. uvědomil, že na boj proti vzdoropapeži potřebuje pomoc českého království a že na spor s ním nemá sílu a ve věci nepodnikl žádné kroky. Tím se Jan stal zcela izolovaným bez jakékoli podpory (v této době ho odmítla podpořit i jeho vlastní kapitula) a po několika dalších prohraných sporech byl 2. dubna 1396 nucen abdikovat a 2. července t.r. pak vysvětil arcibiskupem svého synovce Olbrama ze Škvorce.  Po své abdikaci byl v roce 1397 v Římě jmenován titulárním latinským patriarchou alexandrijským, což prakticky znamenalo ztrátu jakéhokoli vlivu. Prakticky lze říci, že po roce 1398 byl jeho návrat do českých zemí nemožný i proto, že mu v nich byl zabaven majetek. Zemřel 17. června 1400 v klášteře svaté Praxedy v Římě jako chudý a zlomený člověk, podle jedné legendy zemřel s hrůzou v očích, jakoby s někým zápasil.

Arcibiskup.

Jeho hodnocení ve funkci arcibiskupa je problematické a evidentně bylo problematické již v jeho době. Na počátku jeho kariéry mělo arcibiskupství velkou část svých zájmů shodných se státem. Svojí politikou dokázal z arcibiskupství udělat nástroj boje proti králi. S touto politikou později nesouhlasila ani sama kapitula, proto se v rozhodující chvíli postavila na stranu krále.  V rámci arcibiskupského majetku zrušil tzv. odúmrtní právo, což byl podle něj pozůstatek pohanských zvyků. Dalším výrazným úspěchem bylo zavedení svátku Navštívení Panny Marie, který se stal velmi populární a od roku 1389 je slaven v rámci celé církve; původně byl slaven 2. července, po úpravách kalendáře z roku 1969 je slaven 31. května. Do doby jeho arcibiskupství spadá založení Betlémské kaple a jako arcibiskup se staral o stavbu chrámu svatého Víta.  Pod jeho vedením došlo i k poměrně razantnímu potření nejen celé řady sekt a alchymistů, ale i příznivců avignonského papeže.  Spory, které vedl s králem a jeho okolím, však vnitřně oslabovaly nejen státní, ale i církevní jednotu a svým způsobem předjímaly husitství, či alespoň pomohly vytvořit živnou půdu pro myšlenky, které se v něm šířily. Spor s králem nakonec vedl k tomu, že kladrubské opatství nebylo povýšeno na biskupství. Tento spor skončil umučením Jana z Pomuku, což vyvolalo jeho tři cesty do Říma, z nichž ani jedna pro něho nebyla úspěšná.

Vývoj náboženských názorů.

U Jenštejnovy osobnosti je zřetelný výrazný názorový posun, kterým v roce 1380 prošel. Před tímto rokem patřil mezi církevní představitele, kteří se nebránili světskému životu, je známo, že se rád účastnil honů, turnajů, zajímal se o antickou vzdělanost, skládal hudbu a byl také dobrým tanečníkem. Poté, co přežil svoji chorobu, se jeho osobnost změnila a stal se z něj velmi netolerantní asketa, který spal na kamenné podlaze, nosil řetězy a praktikoval sebemrskačství, za což byl svým zpovědníkem několikrát napomínán.  V této době zpřetrhal i vztahy s Francií a orientoval se čistě na římského papeže.

Umělecká činnost.

Lze říci, že jeho umělecké působení je stejně obsáhlé jako jeho politická a náboženská činnost. Organizoval finančně nákladnou přestavbu několika hradů, především Jenštejna.  Dále je zajímavé, že nechával malovat svoje náboženské vize, které podle badatelů odpovídají pozdějším vizím Jany z Arku a částečně vypovídají nejen o jeho osobnosti, ale i o jeho duševním rozpoložení.  Vlastní tvorbou zasáhl do literatury a hudby. Jeho hudební činnost nebyla nijak systematická, ale spíše náhodná. Před rokem 1380 se často jednalo o hudbu k tanci, poté o náboženskou hudbu. Jeho hudební dílo bylo zpracováno v knize "Die Hymnen Johanns von Jenstein, Erzbischofs von Prag" Q. M. Drevese (kniha byla vydána v jediném vydání v němčině v roce 1886).  Jeho literární činnost je velmi bohatá a obsahuje nejen náboženská a filosofická díla, traktáty, ale i básně.

Jan z Jenštejna (27. prosince 1347–1350 nejpravděpodobněji 1350 – 17. června 1400, Řím, Itálie) byl český šlechtic, duchovní, politik a umělec, který byl v letech 1373–1384 kancléřem českého krále Václava IV. a v letech 1379–1396 zastával funkci třetího pražského arcibiskupa.

Jan z Jenštejna, (1348 in Prague, Bohemia, Crown of Bohemia – 17 June 1400 in Rome) was the Archbishop of Prague from 1379 to 1396. He studied in Bologna, Padova, Montpellier and Paris. He was also a poet, writer and composer.


Výroba.

Kyselina octová reaguje s ethanolem za vzniku ethylacetátu a vody.  Výsledný produkt se musí odebírat, protože reakce je rovnovážná. Lze jej odebírat například destilací.

Použití.

Ethyl-acetát se primárně využívá jako rozpouštědlo a ředidlo, je upřednostňován díky nízké ceně, malé toxicitě a snesitelnému zápachu. Například se běžně používá pro čištění desek s elektronickými obvody a v některých odstraňovačích laku na nehty (používá se také aceton a acetonitril). Lze ho využít při dekofeinizaci kávových zrn a čajových lístků. Používá se také v nátěrových hmotách jako aktivátor nebo tvrdidlo. Ethyl-acetát je přítomen v cukrovinkách, parfémech a v ovoci. V parfémech se rychle vypařuje a zanechává vůni parfému na kůži.

Laboratorní použití.

V laboratoři se směsi obsahující ethyl-acetát často používají ve sloupcové chromatografii a při extrakcích. Málokdy se však využívá jako reakční rozpouštědlo, protože je náchylný na hydrolýzu a transesterifikaci.  V organické chemii, zejména při experimentech, ho lze odstranit stlačeným vzduchem z horké vodní lázně, protože je velmi těkavý a má nízký bod varu.

Další použití.

V oblasti entomologie se ethyl-acetát využívá jako účinný asfyxant při sběru a studiu hmyzu. Ve smrtičce naplněné ethyl-acetátem jeho páry rychle usmrcují sbíraný (obvykle dospělý) hmyz, aniž by ho poškodily. Protože ethyl-acetát není hygroskopický, udržuje hmyz dostatečně měkký, aby mohl být přidán do sbírky.

Výskyt ve vínech.

Ethylester kyseliny octové je nejhojnějším esterem ve víně, tvoří se reakcí kyseliny octové a ethanolu během fermentace. Aroma ethyl-acetátu je nejvíce zřejmé v mladých vínech a přispívá k obecnému vnímání "ovocnosti" vína. Citlivost různých lidí se liší, většina má práh vnímání okolo 120 mg/l. Nadměrná množství ethyl-acetátu se považují za vadu vína. Expozice kyslíku může vadu zjitřit, protože dochází k oxidaci ethanolu na acetaldehyd, který zanechává ve víně ostrou octovou chuť.

Reakce.

Ethyl-acetát lze hydrolyzovat v kyselém nebo zásaditém prostředí a získat tak opět kyselinu octovou a ethanol. Použití kyselého katalyzátoru hydrolýzu urychluje (viz Fischerovo ekvilibrium). V laboratoři (a obvykle jen pro ilustrativní účely) se ethyl-acetát typicky hydrolyzuje ve dvoufázovém procesu, který začíná stechiometrickým množstvím silné zásady, například hydroxidu sodného. Tato reakce poskytuje ethanol a octan sodný, který s ethanolem nereaguje:  Reaguje také s vodou:

Bezpečnost.

Smrtelná dávka LD u potkanů činí 11,3 g/kg, což svědčí o velmi nízké toxicitě.

Ethyl-acetát nebo ethylester kyseliny octové, dříve zvaný i "octan ethylnatý", je organická sloučenina s funkčním vzorcem CHCOOCHCH. Jedná se o ester ethanolu a kyseliny octové. Tato bezbarvá kapalina má charakteristickou sladkou vůní připomínající hrušky, ve kterých je obsažena. Vyrábí se ve velkém množství pro použití jako rozpouštědlo. V roce 1985 se v Japonsku, Severní Americe a Evropě dohromady ročně vyrobilo cca 400 tisíc tun, v roce 2004 se celosvětová výroba odhadovala na 1,3 milionu tun.

Ethyl acetate (systematically ethyl ethanoate, commonly abbreviated EtOAc, ETAC or EA) is the organic compound with the formula , simplified to . This colorless liquid has a characteristic sweet smell (similar to pear drops) and is used in glues, nail polish removers, and in the decaffeination process of tea and coffee. Ethyl acetate is the ester of ethanol and acetic acid; it is manufactured on a large scale for use as a solvent.


Historie.

Pobřeží dnešní Libye bylo osídlováno již ve starověku (Féničany, Řeky, Římany či Araby). První (doložené) vlajky tohoto území jsou historické vlajky dnešních měst Tripolisu a Benghází, které na mapu Středozemního moře nakreslil roku 1462 Ibrahim Tripolský. Vlajku Tripolisu tvořil zelený list s bílým půlměsícem. Vlajka Benghází byla červená, s bílým půlměsícem a čtyřmi, pod sebou umístěnými hvězdami ve vlající části (nejsou obrázky).  Od 16. století bylo území postupně připojováno k Osmanské říši. Roku 1510 dobyli Španělé Tripolis, roku 1521 byla k Osmanské říši připojena Kyrenaika a roku 1551 Tripolsko. Vlajka osmanského sultána (zavedená roku 1518) byla užívána pro turecký vazalský stát Tripolis i poté co tuto vlajku sultán opustil. Vlajka měla na zeleném listu tři půlměsíce, položené proti sobě. Oproti zobrazené vlajce, jsou ve zdroji půlměsíce blíže žerďové části.  Roku 1710 vytvořil Ahmed Karamanli dědičný emirát Tripolské místodržitelství spojením Tripolska, Kyrenaiky a Fezzánu. Užíval vlajku se střídavě červenými a žlutými, horizontálními pruhy - 6 červených, 5 žlutých (není obrázek). Roku 1835 byl emirát poražen, navrácen k Osmanské říši a vráceny vlajky Tripolska.  V pozdější době jsou známy i jiné vlajky, šlo však pravděpodobně o vlajky lokální či obchodní. Země od roku 1835 užívala na mezinárodní úrovni vlajku Osmanské říše. Ta byla tvořena červeným listem s bílým půlměsícem a bílou osmicípou hvězdou. V roce 1844 byla hvězda změněna na pěticípou a emblém se posunul k žerdi.  Po Italsko-turecké válce anektovala Itálie 18. října 1912 území Libye a vytvořila dvě kolonie: Tripolsko a Kyrenaiku. Po zřízení kolonií se začala užívat tehdejší vlajka Italského království. Po odporu obyvatelstva byla 16. listopadu 1918 vyhlášena Tripolská republika a v roce 1919 přiznala Itálie autonomii Tripolské republice i emirátu Kyranaika. Obě území užívala své vlajky, jejich existence je však sporná. Roku 1922 uzavřely tyto státy pakt proti Itálii ale 12. listopadu 1922 po fašistickém převratu v Itálii byla koloniální správa obnovena. Plnou kontrolu se nad územím podařilo obnovit až v roce 1933 a všechna tři historická území byla od 1. ledna 1934 sjednocena pod názvem Libye. Nová vlajka nebyla přijata, užívala se vlajka Italského království.  Během 2. světové války se válčící strany střídaly v kontrole na částmi území Libye, v letech 1942–43 byly Tripolisko a Kyrenaika obsazena Brity a v roce 1943 byl Fezzán obsazen Francouzi. Britské a francouzské vlajky se tak staly vlajkami příslušných území. Po válce se na základě Pařížské smlouvy (Mírová smlouva s Itálií (1947)) z 10. února 1947 stala Libye svěřeneckým územím OSN pod společnou správou Francie a Spojeného království.  V roce 1949 vznikl, po jednostranném vyhlášení nezávislosti, Emirát Kyrenaika, který byl 1. června téhož roku uznán i Spojeným královstvím. Vlajkou emirátu se stal černý list s bílým půlměsícem a bílou, pěticípou hvězdou. Vlajka se užívala v Kyranaice již od roku 1947 s poměrem 1:2, dle některých zdrojů byl poměr 2:3. Vlajka byla odvozena z praporu dynastie Senussi.  24. prosince 1951 bylo vyhlášeno Spojené libyjské království jako federace Kyrenaiky, Tripoliska a Fezzánu. Vlajkou (přijatou již 21. prosince 1951) se stal list se třemi horizontálními pruhy o poměru 1:2:1, s barvami červená (dle ústavy signální červená), černá a zelená (permanentní zeleň). Uprostřed listu o poměru 1:2 byl bílý půlměsíc s bílou, pěticípou hvězdou. Dle ústavy ze dne 7. října 1951 je v článku 7, hlavy první, popsána vlajka tak, že půlměsíc musí být na straně hvězdy přivrácené k žerdi a střed kružnice (jež tvoří z části půlměsíc) je přesně ve středu vlajky. Hvězda má ležet v otevřené části půlměsíce a jeden cíp směřuje do středu vlajky. Článek určuje i další rozměry a umístění půlměsíce i hvězdy. Barvy vlajky symbolizovaly tři základní provincie: červená symbolizovala Fezzán, zelená Tripolsko a místo narození libyjského krále Idrise I. a černá barva pruhu s bílým půlměsícem a hvězdou symbolizovala Kyrenaiku, půlměsíc přesídlení proroka Mohameda z Mekky do Medíny v roce 622 (tzv. Hidžru) a hvězda symbolizovala naději. Vlajka je shodná se současnou vlajkou, užívanou od roku 2011.  25. dubna 1963 se federace Spojeného libyjského království změnila na unitární Libyjské království. Státní symboly se v této souvislosti nezměnily.  1. září 1969 vznikla po vojenském puči Libyjská arabská republika v čele s Muammarem Kaddáfím. Vlajkou se stala 7. listopadu 1969, po vzoru dalších arabských zemí, vlajka s červeno-bílo-černými horizontálními pruhy.  2. září 1971 byla ustanovena Federace arabských republik. Členskými státy byly kromě Libye ještě Egypt a Sýrie. Nová vlajka o poměru 2:3 byla zavedena s účinností od 1. ledna 1972. Byla tvořena červeno-bílo-černými horizontálními pruhy se žlutým znakem federace uprostřed bílého pruhu. Znak byl tvořen sokolem, hledícím heraldicky vlevo. Sokol měl na hrudi umístěný prázdný štít (také žlutý) a držel v pařátech stuhu s arabským nápisem "Federace arabských republik". Na rozdíl od egyptské a syrské vlajky (ty byly totožné) bylo pod stuhou ještě ohraničené pole s arabským nápisem "Arabská libyjská republika". Červená barva na vlajce symbolizovala boje za svobodu, bílá mír a černá koloniální minulost. Sokol byl symbolem kmene Kurajšovců.  2. března 1977 byl změněn název Libye na Velká libyjská arabská lidová socialistická džamáhíríje. Ke změně státních symbolů v této souvislosti nedošlo. 17. listopadu téhož roku ale egyptský prezident Anvar as-Sádát zahájil mírové jednání s Izraelem. Libyjská vláda následně přerušila s Egyptem veškeré styky a přijala usnesení o změně státní vlajky. Důvodem bylo vyvěšení egyptských vlajek při návštěvě Sádáta v Jeruzalémě, které klasifikovala jako znesvěcení své vlajky. Mimořádné zasedání parlamentu schválilo usnesení o zničení všech libyjských, dosavadních vlajek na celém světě, které se uskutečnilo 19. listopadu. V tento den byly libyjskými diplomaty tyto vlajky na celém světě veřejně páleny a na zastupitelských úřadech zavlály unikátní, monochromatické, zelené vlajky. Zelená barva vlajky symbolizovala islám, Zelenou revoluci a Zelenou knihu Muammara Kaddáfího. Poměr stran vlajky byl stanoven na 1:2.  Od 13. ledna 2011 v návaznosti na protesty v jiných arabských zemích začaly v Libyi demonstrace proti Kaddáfímu které přerostly v libyjskou občanskou válku. Symbolem protestů se stala vlajka Libyjského království z let 1951–1969. 3. března se stala tato vlajka oficiální vlajkou tzv. "Národní libyjské rady". Země byla přejmenována na "Libyjský stát". Kromě vlajky z roku 1951 se užívaly i její varianty se stejně širokými pruhy, ale i pruhy svislými.

Vlajka Libye je používána od začátku občanské války v roce 2011 a byla hlavním symbolem revoluce. Převzata byla od Libyjského království (1951–1969). Vlajka má podobu obdélníku se třemi vodorovnými pruhy: červeným, černým a zeleným v poměru 1:2:1. Uprostřed vlajky je umístěn bílý půlměsíc a bílá pěticípá hvězda. Barvy vlajky symbolizují tři historické libyjské kraje: Fezzán (červená), Kyrenaiku (černá) a Tripolsko (zelená).  Je to jediná státní vlajka definovaná rezolucí Organizace spojených národů.

The flag of Libya was originally introduced in 1951, following the creation of the Kingdom of Libya. It was designed by Omar Faiek Shennib and approved by King Idris Al Senussi who comprised the UN delegation representing the three regions of Cyrenaica, Fezzan, and Tripolitania at UN unification discussions.  The flag fell out of use in 1969, but was subsequently adopted by the National Transitional Council and anti-Gaddafi forces and effectively reinstated as the country’s national flag in article three of the Libyan Draft Constitutional Charter for the Transitional Stage issued on 3 August 2011.


Ekologie.

Hemikryptofyt přirozeně rostoucí na vlhčích loukách, zamokřených polích, v lužních lesích, pobřežních křovinách, příkopech, po okrajích cest i v zahradách od nížin až do horských poloh. Dobře se mu daří na nezastíněném místě ve vlhké, hluboké, písčito hlinité nebo jílovité, slabě kyselé í mírně zásadité půdě bohaté na živiny. Díky svému nízkému vzrůstu dobře snáší sešlapávání a roste i na narušovaných místech. Je rostlinou cizosprašnou, opylovačem bývá především včela medonosná. Dobu kvetení mívá od května do října.  Květenství se vytváří po pokosení nebo po vypasení porostu opakovaně, svým vitálním růstem zvyšuje výnosy druhé a třetí seče. Pastva a časté kosení (třikrát ročně) prodlužují jeho vytrvalost na stanovišti, při jednosečném využívání nebo mulčování z porostů ustupuje. Po zasetí se vyvíjí pomalu a v prvém roce i málo kvete, teprve ve druhém či třetím roce dosahuje plné výnosnosti. Z jara obrůstá velmi brzy a patří mezi jeteloviny vyznačující se dobrou produkci po celou vegetační dobu. Většinou roste na pastvinách a loukách ve společnosti trav.  Na kořenech jetele plazivého jsou symbiotické hlízkové bakterie "Rhizobium trifolii", poutající vzdušný dusík v množství 60 až 110 kg na 1 ha půdy v závislosti na množství jetele plazivého v porostu. Na některých místech bývá rostlina parazitována cizopasnou, nezelenou rostlinou zárazou menší ("Orobanche minor"), která odčerpává živiny z jejího těla a tím podstatně omezuje její růst i tvorbu květů.

Popis.

Víceletá, 10 až 30 cm vysoká bylina s kůlovitým, větveným kořenem a plazivým nadzemním oddenkem, ze kterého do všech stran odbočují plazivé nebo poléhavé a na vrcholu vystoupavé, článkované, až 30 cm dlouhé lodyhy, které v uzlinách koření. Z uzlin také vyrůstají, na řapících dlouhých 10 až 25 cm, trojčetné listy se srostlými palisty, které pochvovitě obepínají řapík. Poměrně velké, blanité, na vrcholu zašpičatělé palisty jsou bělavé a mají červenofialovými žilkování. Lístky trojčetných (výjimečně čtyřčetných) listů jsou téměř přisedlé, obvejčité až srdčité, 1 až 2 cm dlouhé, na bázi klínovité a na vrcholu uťaté nebo plytce vykrojené. Mají výraznou střední žilku, po obvodě jsou jemně zoubkované a na lícní straně mívají bělavou nebo nazelenalou skvrnu.  Z uzlin lodyh vyrůstají na stopkách, delších než jsou řapíky listů, kulovitá květenství hlávky. Jsou asi 2 cm velké a bývají tvořené 40 až 80 drobnými, vonnými květy dlouhými 8 až 13 mm. Oboupohlavné, krátce stopkaté květy s drobnými listeny jsou během kvetení zbarveny obvykle bíle až krémově, po odkvětu hnědnou a svěšují se dolů. Pětičetný kalich je zvonkovitý, lysý, bělavý s deseti nazelenalými žilkami, má asi 2 mm dlouhou trubku a nestejně dlouhé kopinaté cípy, dva horní jsou delší. Koruna pěti lístky je téměř dvojnásobně dlouhá, bílá, krémová, řidčeji nazelenalá nebo narůžovělá, po odkvětu světlehnědá, elipsovitou pavézu má o třetinu delší než křídla srostla s člunkem.  Plodem je podlouhlý, zploštělý, asi 3 mm dlouhý a 1,5 mm široký, tenkostěnný lusk s vytrvalým kalichem a hákovitým výčnělkem, ve zralosti se rozpadá dvěma chlopněmi.. Obsahuje dvě až čtyři nepravidelně srdčitá semena s hladkým, slabě lesklým povrchem, nejdříve jsou zelenožlutá a ve zralosti hnědá. Bývají dlouhá 1,5 a široká 1 mm, hmotnost tisíce semen je asi 0,65 gramů.  Druh je proměnlivý ve velikosti rostliny a listů, délce řapíku a barvě květů. Je popsáno mnoho forem a variet, mimoto bylo vyšlechtěno i hodně kultivarů přizpůsobených různým klimatickým i půdním podmínkám.

Obsahové látky.

Květy jetele plazivého obsahují glykosid tricholin, dále třísloviny, kyselinu oxalovou, kumarinovou a salicylovou, flavonoidy a pryskyřice.

Význam.

Jetel plazivý patří k základním kulturním druhům jetelovin, využívá se v trvalých travních porostech (pastva) a na orné půdě (jetelotravní směs). Pěstuje se jako součást krátkodobých nebo vytrvalých trávních porostů, méně často jako monokultura. Zakládání porostů se děje výsevem do krycí plodiny na orné půdě (krátkodobé směsi s travami), podsevem do žita a ovsa na pozdně letní a podzimní zelené krmení nebo výsevem bez krycí plodiny (luční a pastevní směsi, okrasné trávníky).  Kvalita krmiva z jetele plazivého je lepší než u jetele lučního, tolice vojtěšky nebo vičence ligrusu, výnosově je však slabší. Píce ním je za suchého počasí šťavnatější a bývá dobytkem raději přijímána než trávy, má dále dobrou stravitelnost, vysoký obsah dusíkatých látek, vápníku, fosforu i draslíku a velkou energetickou hodnotu. Obsahuje však hodně saponinů a málo vláknin a proto krmení s velkým podílem jetele plazivého způsobuje u zvířat nadýmání, jeho ideální množství v krmivu je okolo 25 %. V polních kulturách bývá pěstován nejen jako pícnina, ale i pro zelené hnojení. Rostliny se po vysetí nechají vzrůst, poté jsou zaorány a v půdě zetlí, uvolní přitom živiny a zlepší půdní strukturu.  Jetel plazivý je významnou nektarodárnou rostlinou, která je v mnoha oblastech zdrojem hlavní snůšky včelstev. Jeden květ vyprodukuje za den jetele plazivého vyprodukuje za 24 hodin 0,05–0,4 mg nektaru s cukernatostí 25–59 %. což při průměrném obsahu cukru 40 % představuje denní zisk z rostliny asi 30 mg cukru; výtěžnost světlého medu o vynikající chuti se z 1 ha pohybuje v rozmezí 50 až 200 kg. Druhové medy jetele plazivého jsou známé především z jižní Skandinávie. Jsou světle žluté, jemné a příjemné chuti i vůně a při krystalizaci tvoří hrubé krystaly.  Dále jetel poskytuje opylovačům velké množství pylu, pylové rousky jsou tmavě hnědé. Tvorba nektaru i pylu je závislá na množství dostupné vody v půdě, na odrůdě rostlin a jejich ploidii.

Jetel plazivý ("Trifolium repens") je plazivá nebo poléhavá, bíle kvetoucí bylina pěstována pro svou vysokou krmnou hodnotu. Je jednou z nejdůležitějších jetelovin a je téměř kosmopolitním druhem. Původní areál výskytu zahrnuje Evropu, oblasti Sibiře, Kavkazu, Jihozápadní a Střední Asie včetně Severní Afriky. V současnosti je rozšířen, samovolně nebo úmyslně, téměř po celém světě. V České republice se hojně vyskytuje po celém území.

Trifolium repens, the white clover (also known as Dutch clover, Ladino clover, or Ladino), is a herbaceous perennial plant in the bean family Fabaceae (previously referred to as Leguminosae). It is native to Europe, including the British Isles, and central Asia and is one of the most widely cultivated types of clover. It has been widely introduced worldwide as a forage crop, and is now also common in most grassy areas (lawns and gardens) of North America and New Zealand. The species includes varieties often classed as small, intermediate and large, according to height, which reflects petiole length. The term “white clover” is applied to the species in general, “Dutch clover” is often applied to intermediate varieties (but sometimes to smaller varieties), and “ladino clover” is applied to large varieties.


Historie.

Počátky užitkového vozu německé automobilky Volkswagen jsou už v roce 1947. Tehdy vytvořil nizozemský importér první skici plošinového vozu na podvozku armádního vozu Kdf 82. U tohoto vozu seděla posádka vzadu nad motorem. Importér Ben Pon kabinu posunul dopředu a tvary zaoblil. Návrhy byly v roce 1949 schváleny a začalo se s výrobou prototypů. Ty dostaly přezdívku Bulli a nebo v češtině ponorka.

VW Transporter T1.

V roce 1950 se rozběhla sériová výroba už pod označením Transporter. Vůz byl přes jednoduchou konstrukci prostorný a spolehlivý, poháněn byl čtyřválcovým, čtyřtaktním, vzduchem chlazeným benzínovým motorem s protilehlými válci ("Boxer"), převzatým z vozu VW Brouk. V roce 1954 už byl vyroben stotisící kus. Výroba probíhala zpočátku ve Wolfsburgu, od roku 1956 i v Hannoveru. V roce 1962 byl vyroben miliontý kus.

VW Transporter T2.

V roce 1967 se představila druhá generace. V roce 1975 se představil větší sourozenec Transporteru Volkswagen LT. O 4 roky později došlo k zrušení výroby v Hannoveru. Tou dobou výroba běžela v Brazílii, Mexiku a Jižní Africe. Výrobou obytných verzí se zabývala společnost Westfalia

VW Transporter T3.

V roce 1979 se představila třetí generace, ve které se v roce 1980 objevil první dieselový motor. V roce 1981 byl vyroben už pětimiliontý kus. Třetí generace byla také první, u které se objevil pohon všech kol. Byly také představeny varianty Caravelle (1983) pro přepravu osob a Multivan komfortně vybavená jako osobní automobil.

VW Transporter T4.

V roce 1990 se objevila čtvrtá generace. Motor se poprvé přestěhoval dopředu a poháněl přední kola.

VW Transporter T5.

Od roku 2003 se prodává pátá generace, která se pyšní titulem "Van of the year 2004" Prodává se i v obytné verzi pod označením California. V roce 2009 prošla faceliftem. V Americe se prodává nový Transporter pod názvem Microbus v retro stylu.

VW Transporter T6.

Od roku 2015 se prodává šestá generace.

Odkazy.

Literatura.

František Vahala. Auto7. 43/07

VW Transporter je známý užitkový vůz. V současné době se vyrábí jeho šestá generace. Tato dodávka si získala velkou oblibu a proslavila se díky hnutí Hippies. V dnešní době se jedná o užitkové vozidlo. Stará verze je známá jako VW Classical Bus.

The Volkswagen Transporter, based on the Volkswagen Group's T platform, now in its sixth generation, refers to a series of vans produced for over 60 years and marketed worldwide.  The T series is now considered an official Volkswagen Group automotive platform. and generations are sequentially named T1, T2, T3, T4, T5 and T6. Pre-dating the "T platform" designations, the first three generations were named Type 2, indicating their relative position to the Type 1, or Beetle. As part of the "T platform," the first three generations are retroactively named T1, T2 and T3.  The Transporter is the best-selling van in history with over 12 million units sold worldwide, and it comprises a gamut of variants including vans, minivans, minibuses, pick-ups and campervans. Competitors include the Ford Transit, Toyota Hiace and Mercedes-Benz Vito.