Vývoj.

Od roku 1943 Japonsko jednalo s Německem o předávání výsledků výzkumu a vývoje. Později japonce zaujaly především letouny Me 262A a Me 163B a bylo dohodnuto pomocí ponorek převézt do Japonska dva kusy Me 163B, proudové a raketové pohonné jednotky a kompletní technickou dokumentaci. Ponorky, které vezly části strojů a dokumentaci z Německa však byly postupně potopeny, takže se do Japonska dostala jen část fotodokumentace, fotografie motoru BMW 003 a útržky technických podkladů. Na podkladě německé dokumentace se podařilo sestrojit motor Išikawadžima Ne-20 s tahem 4,66 kN. První funkční prototyp motoru Ne-20 se rozběhl 26. března 1945, přičemž u dalších výrobců vznikaly i jiné varianty motorů založených na konstrukci BMW 003.  O vývoji stroje, odpovídajícího německému Me 262, bylo ve firmě Nakadžima rozhodnuto v září 1944. Nakonec byl v Japonsku vytvořen stroj, který byl německým vzorem inspirován, ale jinak s ním měl málo společného. Letoun byl celkově menší, měl odlišně tvarovaný trup a na rozdíl od Me 262 měl přímé křídlo (pro uložení v nouzových krytech ho bylo možné složit). Podvozek byl příďový, přední noha se sklápěla dozadu a hlavní podvozkové nohy se sklápěly směrem k trupu. Hlavní podvozkové nohy byly plně kryty trojdílným krytem, přední noha jednodílným krytem. Brzdy pocházely z typu Micubiši A6M. Pilotní kabinu kryl kapkovitý překryt. Palubní deska i ovladače byly dřevěné. Při startu mohly být použity dvě pomocné startovací rakety.  Prototyp byl dokončen v květnu 1945 a pojížděcí zkoušky probíhaly v červenci na letecké základně Kisarazu. Letoun poprvé vzlétl 7. srpna 1945 a po přistání letoun jeho pilot Susumu Takaoka nešetřil chválou. Už při druhém letu 11. srpna ovšem došlo k havárii. Letoun startoval i s pomocnými raketovými motory, při startu měl potíže a při pokusu o jeho přerušení nestihl včas zabrzdit, opustil startovací dráhu, v příkopu přišel o podvozek a zastavil se až na břehu Tokijského zálivu. Prototyp byl těžce poškozen a o několik dní později Japonsko kapitulovalo.  Další kusy se již do konce války nepodařilo dokončit, a tak si několik rozestavěných letounů odvezli Američané jako válečnou kořist ke zkouškám do USA. Díky tomu se jeden exemplář dochoval v National Air and Space Museum.

Nakadžima J9N Kikka (: 中島 橘花, : "Pomerančový květ") byl prototyp japonského dvoumotorového útočného a stíhacího stroje, jehož koncepce byla inspirována německým letounem Messerschmitt Me 262.

The was Japan's first jet aircraft. It was developed late in World War II and the first prototype had only flown once before the end of the conflict. It was also called .


Dějiny.

Ratiboř patří k nejstarším městům ve Slezsku. Na pravém břehu Odry ležící hrad i s předhradím Ostrog měl chránit říční brod na důležité obchodní stezce z Moravy do Krakova. Poprvé jej zmiňuje Gallus Anonymus v roce 1108 v souvislosti s výpravou Boleslava Chrabrého do Moravy.  Na základě kladského míru z roku 1137, který specifikoval moravsko-slezskou hranici na Cině, připadla Ratiboř polskému králi Boleslavu III. Křivoústému. Ten o rok později zemřel a rozdělil království mezi syny – Slezsko získal Vladislav II. Vyhnanec a stal se tak zakladatelem slezské větve Piastovců. Dalším dělením mezi Vladislavovy potomky vzniklo roku 1172 samostatné Ratibořské knížectví zahrnující v té době také Těšínsko a Osvětimsko a Kozelsko. Prvním ratibořským knížetem byl Měšek I. Křivonohý. Ratibořské knížectví bylo roku 1202 sloučeno s Opolskem (tzv. Opolsko-ratibořské knížectví) a po smrti Vladislava I. Opolského v roce 1281 se opět osamostatnilo. V té době začalo sbližování slezských knížectví s českým státem. Přemysl Ratibořský roku 1292 složil lenní hold českému králi Václavovi II. a jeho syn Lešek opět roku 1327 složil lenní slib Janu Lucemburskému. Od té doby tedy Ratiboř patřila pod Země Koruny české. Roku 1336 Lešek zemřel a Jan Lucemburský knížectví udělil opavskému vévodovi Mikuláši II. z vedlejší větve Přemyslovců. Tak došlo k sloučení Ratibořska s Opavskem, které trvalo až do roku 1377. Poslední Přemyslovec Valentin Hrbatý uzavřel v roce 1511 dědickou smlouvu s Janem II. Dobrým a Jiřím Braniborsko-Ansbašským, v důsledku které Opolsko a Ratibořsko – opět a tentokrát natrvalo sloučené roku 1521 – připadla Hohenzollernům a později spadla pod přímou vládu Habsburků.  Samotné město vzniklo na protějším břehu Odry a získalo městské výsady v roce 1217 podle vlámského práva (roku 1299 nahrazené magdeburským). Zakladateli Ratiboře byli osadníci z německých zemí a Nizozemí a až do 20. století si uchovala převážně německý charakter. Ve středověku se jednalo o jedno z největších slezských měst – odhady mluví o třech tisících obyvatel ve 14. století. Dlouholeté období prosperity města ukončila až třicetiletá válka, během níž byla Ratiboř několikrát těžce poničena.  Po slezských válkách připadla Ratiboř spolu s většinou Slezska v roce 1742 Prusku. V pruském a později německém státu byla od roku 1816 sídlem okresu, jehož součástí bylo rovněž Hlučínsko. Významným milníkem v dějinách města byla výstavba Vilémovy dráhy (Opolí – Ratiboř – Bohumín) v letech 1846–1848, jež byla součástí tehdy nejkratšího železničního spojení mezi Vídní a Berlínem. To přispělo rozvoji průmyslu – za zmínku stojí mj. továrna na čokoládu Franza Sobtzicka (1868, v současnosti cukrářské závody Mieszko) nebo továrna na uhlíkové elektrody Hardmuth (1895, dnes Cobex). V roce 1890 ve městě žilo 20 737 obyvatel, z toho 88 % Němců. Po připojení obcí Bosatz (1900), Altendorf (1902), Ober-Ottitz (1909) a Plania (1910) stoupl počet obyvatel na 38 424.  Po první světové válce se etnicky smíšené Ratibořsko stalo předmětem územních sporů mezi Německem, Polskem a Československem. 20. března 1921 se konal plebiscit, který měl rozhodnout o rozdělení Horního Slezska mezi Německo a Polsko. 87,98 % voličů v obvodu Ratiboř-město se vyslovilo pro setrvání v Německu. Po konečném rozdělení regionu v roce 1922 probíhala nová státní hranice pouhé tři kilometry východně od Ratiboře – dnešní městská část Brzezie už patřila Polsku. Zároveň byla Československu bez plebiscitu přiznána jižní část ratibořského okresu – Hlučínsko. V roce 1927 byly přičleněny Studen, Proschowitz a Ostrog. Mezi lety 1934 až 1942 bylo v rámci protipovodňové ochrany vytvořeno nové koryto Odry východně od města, v důsledku čehož se Plania a Ostrog ocitly na umělém ostrově mezi novým a původním korytem Odry.  Dvouměsíční sovětské obléhání od 29. ledna do 31. března 1945 (dělostřelba a letecké bombardování) a následná devastace dobytého města sovětskými jednotkami obrátily Ratiboř v trosky. Bylo zničeno až 85 % zástavby. Po druhé světové válce se Ratibořsko opět stalo předmětem sporu, tentokrát mezi Polskem a Československem. Československé jednotky byly připraveny obsadit území a 10. května se začala v Ratiboři organizovat československá okresní správa, nakonec bylo ovšem Sověty rozhodnuto o předání moci na celém bývalém německém území Polsku. V následujících letech byl proveden částečný odsun německého obyvatelstva, včetně německy smýšlejících Moravců. Nemalá část jich však zůstala a Ratibořsko je dodnes významným střediskem německé menšiny v Polsku.  V rámci poválečné obnovy městského centra vznikla nová zástavba hlavního náměstí a Dlouhé ulice (Długa) ve stylu socialistického realismu. V roce 1949 vznikla továrna na parní kotly Rafako (zkratka od Raciborska Fabryka Kotłów). Od roku 2019 je Rafako, které prošlo po pádu socialismu úspěšnou transformací, také výrobcem elektrobusů. Dalšími velkými ratibořskými podniky jsou Kolzam – původně železniční opravny, které od roku 1973 také vyrábějí železniční vozidla – a chemické závody Pollena založené na bázi předválečné továrny na mýdlo Adolfa Hofmanna, nyní součást koncernu Henkel. Současnou rozlohu získala Ratiboř v roce 1975 připojením vesnic Brzezie, Miedonia, Sudół a Markowice. Teprve po připojení těchto obcí dosáhl počet obyvatel města předválečného stavu (51 tisíc v roce 1933, 46 tisíc v roce 1975).  Během povodně v roce 1997 byla Ratiboř jedním z nejvíce zasažených měst. 9. července 1997 bylo zaplaveno až 60 % území města, v centru a ve čtvrtích Ostróg a Płonia voda místy dosahovala prvního patra. Pro zvýšení povodňové ochrany začala v roce 2012 výstavba poldru "Racibórz", kvůli níž musely zaniknout vesnice Nieboczowy a Ligota Tworkowska.

Doprava.

Historicky byla Ratiboř železničním uzlem regionálního významu. V současnosti je ovšem pravidelný osobní provoz pouze na trati č. 151 Kędzierzyn-Koźle – Bohumín, na které se nachází stanice "Racibórz" (hlavní ratibořské nádraží) a zastávka "Racibórz Markowice". Přímé vlakové spojení má Ratiboř mj. s Bohumínem, Opolím, Katovicemi, Rybnikem, Bílskem-Bělou a Vratislaví. Od roku 2018 zde zastavují i vlaky NightJet Berlín – Vídeň. Trať č. 177 do Hlubčic se zastávkou "Racibórz Studzienna" slouží od roku 2000 jenom nákladní dopravě. Úplně zlikvidovány byly trať č. 176 spojující "Racibórz Markowice" přes Brzezie s Olzou (2015) a trať č. 193 do Křenovic (1994), která navazuje na české straně na železniční trať Kravaře ve Slezsku – Chuchelná.  Přes Ratiboř prochází státní silnice č. 45 Opolí – Chałupki/Bohumín, a také okresní silnice do Rybniku (935), Hlivic (919), Ketře (416), Křenovic (917 a směrem na Opavu (916).  Městskou autobusovou dopravu zajišťuje "Przedsiębiorstwo Komunalne (Komunální podnik)" na deseti denních linkách. Příměstská doprava je v gesci dopravního podniku "PKS Racibórz".

Ratiboř ( Racibórz, "Ratibor", , slezskoněmecky "Rattebor") je město v jižním Polsku ve Slezském vojvodství, sídlo okresu Ratiboř. Leží na řece Odře ve vzdálenosti 10 km od českých hranic a 28 km severně od Ostravy. Je vedle Opolí jednou ze dvou historických metropolí Horního Slezska a spolu s Opavou sídlem euroregionu Silesia. V roce 2017 v něm žilo 55 189 obyvatel. Jedná se o důležité středisko německé menšiny v Polsku, k níž se při sčítání lidu 2011 hlásilo 9,7 % obyvatel okresu Ratiboř, a také město se silnou slezskou identitou – ke slezské národnosti se v témž sčítání hlásilo 22,8 % obyvatel. Z geomorfologického hlediska se většina území města rozkládá na Slezské nížině.

Racibórz (, , ) is a town in Silesian Voivodeship in southern Poland. It is the administrative seat of Racibórz County.  With Opole, Racibórz is one of the historic capitals of Upper Silesia, being the residence of the Dukes of Racibórz from 1172 to 1521.


Ingredience k pečení.

Ingrediencí, kterých se k pečení využívá, je obrovské množství – lze použít prakticky všechny.

Dělení.

Existuje několik druhů dělení, jak je možno pečivo členit. Mezi nejčastější patří na:  Někdy je za tmavé pečivo považován také chléb (zpravidla s vyšším obsahem žitné mouky, která způsobuje tmavší zbarvení těsta). Častěji se však výraz tmavé pečivo používá jako synonymum pro pečivo celozrnné.

Druhy pečiva.

Pečivo lze kategorizovat podle několika kritérií: Tyto rozdíly jsou dány surovinami, přísadami jako např. kořením, použitím oleje, kvasnic/kvásku, vody nebo mléka (i kyselého), způsobem tepelné úpravy, tedy délkou pečení a teplotou, dalšími úpravami po dopečení i způsobem konzumace.  Ačkoli se u pečiva už podle názvu předpokládá pečení v uzavřené peci, za pečivo lze považovat lívance (rychle připravené na pánvi a na otevřeném vzduchu) i knedlíky (vařené ve vodě) nebo langoše (smažené pod hladinou oleje).  Společnými body pro definici pečiva jsou a) tepelná úprava a b) těsto s velkým podílem obilné mouky. Například za pečivo ještě lze považovat bramborové placky, tedy obilné těsto s dodatkem brambor, ale už ne bramboráky, brambory zahuštěné moukou.

Historie.

První doklady o obilí pro účely stravování jsou doloženy od samého počátku zemědělství, ba ještě do dob sběračů. Ovšem co bylo nalezeno jako obilí, by nám dnes připadalo jen jako tráva: a) šlo o širou směs zrn, b) obilí, jak je známe dnes, prošlo značnou šlechtitelskou proměnou.  Podstatným milníkem v historii pečiva byl přechod od pečení na kameni k vynálezu pece: Ta se svou tepelně akumulační schopností přinesla vyšší teploty, rovnoměrnější pečení ze všech stran, trvalejší teplo s možností pečení různých pečiv jak teplota po vyhřátí a ometení uhlíků zvolna klesá, méně proměnlivé prostředí a v neposlední řadě také vyšší účinnost a úspory energie, paliva.  Za hlavní evropské obiloviny pro potraviny lze označit žito a pšenici. S postupem doby je vidět nárůst podílu využívání pšenice na úkor žita: Podíl světlého pšeničného pečiva se dlouhodobě zvyšuje. S módou racionální výživy v západním světě lze pozorovat znovuobjevování tmavého pečiva, tedy žitné mouky a dalších alternativ.

Pečivo je druh jídla, který se připravuje pečením případně smažením (např. koblihy, lívance, palačinky). Vyrábí se z různých druhů těsta s obsahem obilné mouky v závislosti na druhu, který se připravuje.

Pastry is a dough of flour, water and shortening (solid fats, including butter) that may be savoury or sweetened. Sweetened pastries are often described as "bakers' confectionery". The word "pastries" suggests many kinds of baked products made from ingredients such as flour, sugar, milk, butter, shortening, baking powder, and eggs. Small tarts and other sweet baked products are called pastries. Common pastry dishes include pies, tarts, quiches, croissants, and pasties.  The French word pâtisserie is also used in English (with or without the accent) for the same foods. Originally, the French word "pastisserie" referred to anything, such as a meat pie, made in dough ("paste", later "pâte") and not typically a luxurious or sweet product. This meaning still persisted in the nineteenth century, though by then the term more often referred to the sweet and often ornate confections implied today.  Pastry can also refer to the pastry dough, from which such baked products are made. Pastry dough is rolled out thinly and used as a base for baked products.  Pastry is differentiated from bread by having a higher fat content, which contributes to a flaky or crumbly texture. A good pastry is light and airy and fatty, but firm enough to support the weight of the filling. When making a shortcrust pastry, care must be taken to blend the fat and flour thoroughly before adding any liquid. This ensures that the flour granules are adequately coated with fat and less likely to develop gluten. On the other hand, overmixing results in long gluten strands that toughen the pastry. In other types of pastry such as Danish pastry and croissants, the characteristic flaky texture is achieved by repeatedly rolling out a dough similar to that for yeast bread, spreading it with butter, and folding it to produce many thin layers.


Cíl hry a pravidla.

Cílem hry je odhalit všechna políčka obsahující minu nebo, ještě přesněji, odkrýt všechna políčka, která minu neobsahují (po odkrytí všech se políčka s minami označí sama).  To, jestli nějaké neodkryté políčko minu obsahuje, či nikoli, se hráč dozví tak, že na ně klepne levým tlačítkem myši. Pokud políčko minu neobsahuje, objeví se číslo, které ukazuje, kolik min se celkem nachází na osmi políčkách s ním sousedících (pokud žádná, objeví se jen prázdné políčko).  Je-li zřejmé, že některé neodkryté políčko obsahuje minu, lze jej pro větší přehlednost označit vlajkou, kterou hráč přidá klepnutím pravého tlačítka myši na dané políčko. Vlajka zároveň hráči zabraňuje v případném dalším neúmyslném odkrytí políčka.  Hra končí vítězstvím, pokud se podaří odkrýt všechna políčko neobsahující minu, nebo prohrou v případě odkrytí tlačítka s minou.

Obtížnosti.

Ve hře jsou tři původní obtížnosti + jedna vlastní.

Cheaty.

Zastavení času.

U starších verzí (před Windows XP) fungovalo zastavení času tím způsobem, že při držení stisknutých obou tlačítek myši současně hráč stiskl klávesu Esc. Tím se zastavilo odpočítávání času a hráč už mohl hledat miny neomezeně dlouho, počítal se mu zastavený čas. Ve Windows XP je k zastavení času nutno klepnout na ikonu hry a po vysunutí rozevírací nabídky stisknout klávesovou zkratku Win+D. Po klepnutí na minimalizované okno Hledání min čas opět stojí.

Přímá změna nejlepších časů.

Tabulku nejlepších časů lze také editovat přímo. U starších verzí byla tato tabulka uložena v souboru winmine.ini, ve Windows XP je třeba změnu provést v systémových registrech. Je to však doporučováno pouze pro zkušené uživatele. Používá se program regedit (Start→Spustit→„regedit“) a adresa je HKEY_CURRENT_USER\Software\Microsoft\winmine.

Zobrazení pole pod kurzorem.

Pravděpodobně u všech verzí Hledání min ve Windows funguje následující pomůcka: po zadání řady kláves „X, Y, Z, Z, Y, Enter, Shift“ se pomocí levého horního bodu na obrazovce dá zjistit, co se skrývá na poli pod kurzorem – pokud je bod černý, je na poli mina; pokud je bílý, pole je bezpečné.

NP-úplnost.

V roce 2000 publikoval Richard Kaye důkaz, že zjištění, zda k zobrazené pozici ve hře existuje nějaké možné rozmístění min, je NP-úplný problém.

Hledání min (anglicky Minesweeper) je počítačová hra, obsažená v operačním systému MS Windows, dále v některých distribucích Linuxu, ale i jinde, například ve vývojovém prostředí MS Visual FoxPro."(Poznámka: Tento článek je zaměřen na verzi obsaženou v MS Windows.)"

Minesweeper is a single-player puzzle video game. The objective of the game is to clear a rectangular board containing hidden "mines" or bombs without detonating any of them, with help from clues about the number of neighboring mines in each field. The game originates from the 1960s, and has been written for many computing platforms in use today. It has many variations and offshoots.  Some versions of "Minesweeper" will set up the board by never placing a mine on the first square revealed. "Minesweeper" for versions of Windows protects the first square revealed; from Windows 7 onward, players may elect to replay a board, in which the game is played by revealing squares of the grid by clicking or otherwise indicating each square. If a square containing a mine is revealed, the player loses the game. If no mine is revealed, a digit is instead displayed in the square, indicating how many adjacent squares contain mines; if no mines are adjacent, the square becomes blank, and all adjacent squares will be recursively revealed. The player uses this information to deduce the contents of other squares, and may either safely reveal each square or mark the square as containing a mine.


Život.

Původ.

Isabela byla dcerou burgudského vévody Filipa Sličného (1478–1506) a jeho manželky, královny Kastilie a Leónu, Jany I. (1479–1555). Její rodiče měli bouřlivé manželství, ač se z počátku zdálo, že bude šťastné. Filip si nenechal ujít žádné potěšení a jeho žárlivá manželka mu byla neustále v patách, proto se Filip, za podpory svého tchána, aragonského krále Ferdinanda II., snažil prohlásit Janu za šílenou. Po Filipově smrti byla královna „šílená“ žalem uzavřena v klášteře, kde strávila zbytek života, a vládu nad Kastilií a Leonem převzal její otec.  Isabela měla pět sourozenců: Eleonoru (1498–1558), Karla (1500–1558), Ferdinanda (1503–1564), Marii (1505–1558) a Kateřinu (1507–1578).  Dětství prožila na dvoře své tety Markéty, která byla nizozemskou místodržitelkou, spolu s bratrem Karlem a sestrami Eleonorou a Marií. Její druhý bratr Ferdinand a nejmladší sestra Kateřina zůstali ve Španělsku, Ferdinand na dědečkově dvoře, kde se mu dostalo výchovy pro budoucího španělského krále, a Kateřina s matkou v klášteře. Isabelina teta Markéta byla velmi vzdělaná žena a všem dětem poskytla laskavou péči i skvělé vzdělání, jejím učitelem byl "Adriaan Florenszoon Boeyens" (pozdější papež Hadrián VI.) Nemohla je však uchránit politických sňatků, které osnoval její otec, císař Maxmilián I., pro svá vnoučata.

Sňatek.

Hlavní motivací pro uzavření sňatku bylo politické hledisko a rozšiřování vlivu. Proto císař Maxmilián na nic nečekal a začal vyjednávat s mladým dánským a norským králem Kristiánem II., nehledě na to, že se o něm šířily znepokojující zvěsti. Kristián byl považován za největšího zpustlíka své doby. Volba padla na Maxmiliánovu druhou vnučku.  11. července 1514 se tedy Isabela "per procurationem" provdala za dánského a norského krále Kristiána II., jehož při obřadu zastupoval její dědeček císař Maxmilián. O rok později, 12. srpna 1515, se v Kodani sňatek mezi Isabelou a Kristiánem zopakoval za jejich osobní účasti. Vztahy mezi králem a nevěstinou rodinou však zůstaly chladné.

Dánská královna Alžběta.

Isabela byla korunována na dánskou královnu a přijala jméno "Alžběta". Kristián svou ženu nemiloval a otevřeně udržoval poměr s Holanďankou Dyveke Sigbritsdatter, jejíž rodina, které král udělil vysoké státní posty, udělala královně ze života peklo. Vztahy mezi manžely se zlepšily po Dyvekině smrti roku 1517.  Roku 1520 se spolu s manželem stali také královnou a králem švédským.

Smrt v Gentu.

Roku 1523 byl král Kristián II. svržen a na trůn nastoupil jeho strýc Frederik I. Bývalá královna Alžběta odmítla velkorysou nabídku nového krále, aby i s dětmi v Dánském království zůstala, a s manželem opustila zemi. Rodina odešla do Flander a nakonec se usadila v Lier v dnešní Belgii.  Teprve 24letá Isabela ukončila svou životní pouť 19. ledna 1526 v Gentu. Pohřbena v klášteře sv. Petra u Gentu a v roce 1883 byly její ostatky převezeny do Odense a uloženy v Katedrále sv. Knuda.  Po smrti Isabelly předal Kristián své a Isabelliny děti v roce 1526 do péče jejich pratety Markéty Habsburské, nizozemské místodržitelky. Roku 1531 odcestoval zpět do Skandinávie, neboť se chtěl pokusit o znovuzískání dánského trůnu. Jeho snaha nebyla úspěšná, Kristián byl jat a po dlouholetém věznění zemřel; do Flander se již nevrátil. Po smrti Markéty Habsburské v roce 1530 se o další výchovu dětí starala nová místodržitelka habsburského Nizozemí, Isabellina mladší sestra Marie Habsburská.

Isabela Habsburská nebo také Alžběta (18. července 1501 Brusel – 19. ledna 1526 Gent) byla rakouská arcivévodkyně, sňatkem se stala královnou švédskou, norskou a dánskou ("Kalmarská unie").

Isabella of Austria ( 18 July 1501 – 19 January 1526), also known as Elizabeth, was queen of Denmark, Norway and Sweden as the wife of King Christian II. She was the daughter of King Philip I and Queen Joanna of Castile and the sister of Emperor Charles V. She was born at Brussels. She ruled Denmark as regent in 1520.


Poloha.

Město leží v údolí Dunaje, na soutoku řeky Kremže a Dunaje, na východním konci romantického údolí Wachau a na hranici tzv. Waldviertelu ("Lesní čtvrti") směrem na západ a Weinviertelu, ("Vinné čtvrti") směrem na východ.

Historie.

Pravěk a starověk.

První písemná zmínka o Kremži (jako "Urbs Cremisia") je z roku 995 a odkazuje k římskému původu. Osídlení na území města je však daleko starší. Roku 2005 byl v Kremži na Strážním vrchu ("Wachtberg") nalezen dětský hrob z mladšího paleolitu (starý 27.000 let), obsahující kostry dvou kojenců, překryté lopatkou mamuta a s bohatými milodary. Spolu s Willendorfskou Venuší, která byla nalezena asi o 25 km západněji, jde o jeden z nejstarších archeologických nálezů na území Rakouska.

Středověk.

Přibližně od roku 1000 se na území města usídlili kupci, na jejichž ochranu zde byl vystavěn strážní hrad a roku 1014 založen farní chrám, jehož patronem je svatý Vít. Ve středověku byla Kremže důležitým řemeslnickým a obchodním centrem, především obchodu se solí. Zásadní význam pro rozvoj města mělo období vlády českého krále Přemysla Otakara II., kdy byly ve stylu rané gotiky dobudovány kostely dominikánů (místní část Kremže) a ve Steinu minoritů, který byl prvním klášterem tohoto řádu, založeným severně od Alp. Honosné domy si zde začali stavět městští či dvorští úředníci. Nejvýznamnější a nejlépe dochovaný věžový dům Gozzoburg patřil královskému soudci Gozzovi. Uvnitř jsou k vidění raně gotické klenby a nástěnné malby, mezi nimi i nejstarší známé zobrazení moravské orlice, znaku Markrabství Moravského a českého lva, znaku Českého království. Dalším vrcholem rozkvětu středověkého města bylo období vlády císaře Fridricha III. ve 3. čtvrtině 15. století, kdy město získalo soudní pravomoc a znak. Z této doby se dochoval městský špitál s Fridrichovým emblémem AEIOV vytesaným nad vchodem.

Raný novověk.

V 16. století zde proběhla náboženská reformace a celé město bylo protestantským centrem kraje. Proti tomu povolal hrabě Michael Althan roku 1616 jezuity, jejichž klášter po zrušení převzali piaristé, kteří dodnes vedou zdejší piaristické gymnasium. Již roku 1612 se ve městě na obranu protireformace usídlili také kapucíni. Klášter kapucínů zvaný "Und" slouží od svého zrušení v r. 1783 jako vinařské centrum, v kostele je stylová vinárna.  Koncem třicetileté války v roce 1645 město dobyla švédská armáda pod vedením vojevůdce, generála a polního maršála Lennarta Torstensona (1603–1651) při tažení na Vídeň. 11. listopadu roku 1805 se nedaleko Kremže pod hradem Dürnstein střetla císařská vojska s napoleonskou armádou pod vedením generála Mortiera.

19.-20. století.

Na okraji území byla počátkem 19. století objevena ložiska uhlí, nad nimiž byl po roce 1850 zbudován hnědouhelný důl, který se rozsahem nemohl rovnat severočeským ani slezským dolům, ale patřil k ojedinělým v Rakousku. Roku 1872 byla Kremže napojena na rakouskou železniční síť.  Za Třetí říše byla Kremže připojením okolních obcí výrazně zvětšena a také díky průmyslu se formálně stala metropolí Dolnodunajské župy, v jejímž rámci se z ní stal městský okres. Po druhé světové válce se proto stala statutárním městem. Město utrpělo bombardováním 6. dubna 1945, kdy bylo zničeno nádraží a zahynulo 106 místních občanů, jejich památce byl v minoritském kostele ve Steinu zbudován památník.

Současnost.

V současné době je město Kremže památkovou rezervací a spolu s celou "Kulturlandschaft Wachau" součástí Světového dědictví UNESCO. Roku 1992 byla v budově někdejší Tabákové režie založena Dolnorakouská univerzita postgraduálního studia, při ní v roce 2005 vystavěn univerzitní kampus pro tři fakulty, z nichž největší je fakulta medicíny. Pod univerzitou byla v 80. letech 20. století k budovám vězení z roku 1850 (někdejšího kláštera redemptoristů) zbudována jedna z největších a nejmodernějších věznic v Rakousku, zahrnující také uměleckořemeslné dílny a vězeňskou prodejnu pro veřejnost.  Město je tradičním střediskem zemědělské a vinařské produkce celé oblasti. Profituje zejména z pěstování bílého vína odrůdy Veltlínské zelené a v posledních letech také Chardonnay v údolí Wachau, jež reprezentují desítky vinařů a centrální vinné sklepy (Kloster Und) v budově někdejšího kostela a kláštera kapucínů. Další specialitou je palírna ovocných destilátů "Bailloni", proslulá zejména produkcí meruňkových destilátů (40%), likérů (30%), sirupů a marmelád. Významnou složkou příjmů města je turistický ruch, včetně vyhlídkové lodní dopravy po Dunaji z Kremsu do Melku.

Kremže (německy Krems an der Donau) je páté největší město Dolních Rakous, přibližně 70 kilometrů západně od Vídně. Je statutárním městem a správním střediskem (nikoli však součástí) okresu Kremže-venkov. Kremže má univerzitu a věznici. Žije zde obyvatel.  Kremžská hořčice ("Kremser Senf") skutečně pochází původně z Kremže, ač dnes se již zde nevyrábí.

Krems an der Donau (; ) is a town of 23,992 inhabitants in Austria, in the federal state of Lower Austria. It is the fifth-largest city of Lower Austria and is approximately west of Vienna. Krems is a city with its own statute (or "Statutarstadt"), and therefore it is both a municipality and a district.


Život.

Rudolf byl prvním synem vévody Albrechta II. a Johany z Pfirtu, narodil se jako první dítě po patnáctiletém manželském soužití rodičů, což bylo patřičně oslaveno, neboť jeho příchod na svět znamenal rovněž vyvrácení fámy o otcově impotenci. Jako pětiletý byl 1344 zasnouben s Kateřinou, dcerou Karla IV. Zasnoubení obě strany potvrdily 1348, ale teprve po dosažení Rudolfovy fyzické zletilosti se o Velikonocích 1353 konala v Praze svatba. Po otcově smrti roku 1358 převzal vládu v habsburských zemích a od jejího počátku dával najevo, že hodlá vlastní rod mocensky povznést. Neváhal se přitom uchýlit k použití listinných fals, zhotovených v letech 1358/59. Jejich prostřednictvím hodlal rozšířit své pravomoci a výsady na úkor císaře Svaté říše římské. Soubor privilegií, vydaných samotným Caesarem a Neronem, však Karla IV. nepřesvědčil o oprávněnosti Rudolfových nároků. Aliance, kterou uzavřel s polským králem Kazimírem III. Velikým a uherským králem Ludvíkem I. Velikým, byla sice namířena proti Karlu IV., nicméně ten ji roku 1364 zmařil sjednáním smlouvy o vzájemném nástupnictví mezi Lucemburky a Habsburky v případě úplného vymření jedné z dynastií.  Roku 1363 přiměl Rudolf tyrolskou hraběnku Markétu Maultasch, dceru někdejšího českého krále Jindřicha Korutanského, aby Habsburkům postoupila Tyroly. Následný spor s Wittelsbachy o toto území přerušilo roku 1364 uzavřené příměří. Celé Rudolfovo počínání charakterizuje snaha, ba přímo posedlost vyrovnat se Karlovi IV. Projevilo se to např. roku 1359 v zahájení přestavby monumentálně pojaté katedrály svatého Štěpána ve Vídni, roku 1365 v zřízení vídeňské univerzity i v záměru vybudovat ucelený komplex habsburských držav, které by sahaly od horního Rýna až k uherské hranici.  Vévoda Rudolf zemřel v mladém věku, nestačil zplodit žádné potomky. Vdova Kateřina se sice znovu provdala, ale byla pohřbena vedle svého muže ve Vévodské hrobce v dómu sv. Štěpána ve Vídni.

Rudolf IV. Habsburský (1. listopadu 1339 – 27. červenec 1365 Milán) byl rakouský a korutanský vévoda a hrabě tyrolský z dynastie habsburské.

Rudolf IV (1 November 1339 – 27 July 1365), also called Rudolf the Founder (), was a scion of the House of Habsburg who ruled as duke of Austria (self-proclaimed archduke), Styria and Carinthia from 1358, as well as count of Tyrol from 1363 and as the first duke of Carniola from 1364 until his death. After the Habsburgs got nothing from the decree of the Golden Bull in 1356, he gave order to draw up the "Privilegium Maius", a fake document to empower the Austrian rulers.


Mládí.

Získal zřejmě dobré vzdělání, uměl psát a patrně ovládal i základy latiny. Od roku 1274 jako vladař spravoval Horní země a byl zde i v období otcovy války s českým králem Přemyslem Otakarem II. Téhož roku se také oženil s Alžbětou, dcerou Menharda II. a sestrou Jindřicha Korutanského z rodu Menhardovců. Z tohoto spokojeného manželství vzešlo dvanáct dětí.

Samostatná vláda.

Roku 1281 se Albrecht stal říšským správcem Rakouska a Štýrské marky a roku 1282 mu otec dal v léno Rakousko, Štýrskou marku, Korutany, Kraňsko a Slovinskou marku, kde měl vládnout společně se svým mladším nezletilým bratrem Rudolfem. Toto dvojvládí brzy narazilo na odpor a bylo 1. června 1283 v Rheinfeldenském rodovém řádu zrušeno a vystřídáno samostatnou vládou Albrechta. V roce 1286 se Habsburkové Korutan zřekli a v léno je dostal Albrechtův tchán Menhard II.

Boje o německou korunu.

Římský král Rudolf I. Habsburský zemřel 15. července 1291 ve Špýru, kde byl také pohřben. Po jeho smrti převzal správu říše dočasně rýnský falckrabě Ludvík. Nastalé situace využil český král Václav II. a při jednání s říšským správcem se mu podařilo získat Chebsko, jež mělo pro české země důležitou strategickou a ekonomickou polohu. Na podzim 1291 Václav získal podporu saského vévody Albrechta II. a braniborského markraběte Oty Dlouhého. Oba kurfiřti proklamovali své rozhodnutí následovat ve věci volby nového krále rozhodnutí českého panovníka. Padly i pochybnosti ohledně volby Albrechta, syna Rudolfa Habsburského, který se pro pošlapávání svobod šlechty ve svých zemích netěšil v říši velké popularitě. Jeho pozice také podkopávala povstání proti habsburské vládě v Rakousích a Štýrsku, i když ta dokázal s úspěchem potlačit. Taktéž útok uherského krále Ondřeje III. skončil nezdarem. Větších úspěchů dosáhly až tři alpské oblasti Uri, Schwyz a Unterwalden, jež se spojenými silami dokázaly Habsburkům ubránit. Tyto země posléze stály u zrodu dnešního Švýcarska.  Zpočátku i celková politická situace v říši nasvědčovala tomu, že Albrecht skutečně římským králem zvolen bude. Samotná volba proběhla ve Frankfurtu nad Mohanem v dubnu 1292. Václava II. zde zastupoval Bernard z Kamence doprovázený předními velmoži království – Hynkem z Dubé, Dobešem z Bechyně a Albrechtem ze Žeberka. Jednání ovšem neprobíhala tak přímočaře, jak prohabsburská strana očekávala, protože část kurfiřtů ovlivněná českými vyslanci se vyslovila proti Albrechtově zvolení.  Spory mezi kurfiřty měly být vyřešeny předáním všech hlasů do rukou mohučského arcibiskupa. Ten pak k překvapení prohabsburského falckraběte Ludvíka, jenž očekával podporu habsburské strany, zvolil novým králem hraběte Adolfa Nasavského. Zde zapůsobily předchozí dohody mohučského duchovního s kolínským arcibiskupem a kurfiřtem Siegfriedem, jenž Adolfa s pomocí dalšího kurfiřta, trevírského arcibiskupa Bohemunda, na místo nového krále prosadil. Adolf Nasavský pocházel z nevýznamného šlechtického rodu, navíc se nemohl opřít o větší pozemkové domény jako Habsburkové, a byl tedy pro kurfiřty přijatelným kandidátem. Průchodnost volby tohoto nového kandidáta měl zajistit i ozbrojený doprovod, který překvapil další říšská prohabsburská knížata, jež se sjela na místo volby ve slavnostních oděvech.  České diplomatické misi se v této chvíli výměnou za podporu arcibiskupova kandidáta, jež byla v daném okamžiku rozhodující, podařilo docílit významných zisků a privilegií. Především došlo k ujednání sňatku mezi Adolfovým synem a Václavovou dcerou Anežkou. Václav II. si později na králi vymohl, že nebude obsazen prázdný markraběcí trůn v Míšeňsku, zemi ležící po proudu Labe a tedy obchodně významné pro České království, dokud by na něj Václav případně neprokázal své dědické nároky.  Adolf Nasavský neměl větší majetek, díky němuž by mohl vést politiku nezávislou na říšských kurfiřtech a další šlechtě. Proto se rozhodl po vzoru Rudolfa Habsburského získat pro sebe a svůj rod vlastní doménu. Tou se měly stát dvě země dosud v držení rodu Wettinů – Durynsko a Míšeňsko. Při zisku druhé ze zmiňovaných oblastí ovšem do budoucna musel počítat s nároky českého krále, jemuž již dříve míšeňské území přislíbil, dodá-li Václav právní podklady ke svým nárokům. K tomu již došlo za změněné situace, neboť spory mezi Václavem a Albrechtem Habsburským, dřívějším Adolfovým protivníkem, se v letech po Adolfově volbě začaly urovnávat.  V listopadu 1295 Albrecht vážně onemocněl. Protože lékaři předpokládali, že původcem nemoci je jed, rozhodli se pro drastickou, ale v té době obvyklou léčbu. Aby se zabránilo šíření otravy v organismu a aby z něj vyšly jedovaté látky, byl Albrecht pověšen za nohy. Následkem této léčby přišel o jedno oko, které nevydrželo krevní nával.  Adolf si v říši získával svou politikou v Míšni i v zahraničí stále více odpůrců. Jeho nevybíravé metody při prosazování územních požadavků i ochota bojovat za anglickou úplatu proti francouzskému králi Filipu Sličnému se stala terčem ostré kritiky. Na základě podpory českého krále, vyjádřené zejména zasláním finančních prostředků na získání vojska, i podpory dalších kurfiřtů se Albrecht Habsburský odhodlal k otevřené konfrontaci s Adolfem Nasavským. Dne 23. června 1298 se v Mohuči sešli kurfiřti a prohlásili Adolfa za sesazeného. Namísto něj zvolili následující den jako nového vládce Svaté říše římské Albrechta Habsburského.  Rozhodující bitva proběhla 2. července 1298 u Göllheimu, ve které Adolf padl a jeho vojsko se poté rozuteklo. Albrecht se pak římské koruny dočasně vzdal, dokud neproběhla nová řádná volba. Po jejím úspěšném zakončení jednomyslným zvolením rakouského vévody byl Albrecht 24. srpna 1298 v Cáchách korunován římským králem. Epizoda vlády nasavského rodu v říši tak skončila.

Boj o uherskou a českou korunu.

Stejně jako otec, i Albrecht se pustil do mocenského boje s českými Přemyslovci. Na počátku 14. století totiž drželi tři královské koruny – českou, polskou a uherskou. Opozice v Polsku i Uhrách proti přemyslovskému soustátí rostla. Římskoněmecký král Albrecht se postavil na stranu papeže Bonifáce, který jediný z něj eventuálně mohl udělat císaře (byť s Václavem II. byli dosud spojenci a český král mu pomohl k německé koruně). Václav II. se marně snažil získat vojenskou podporu francouzského krále, který také neměl s papežem dobré vztahy. 31. května 1303 přiřkl Bonifác VIII. svatoštěpánskou korunu Karlu Robertovi z Anjou.  Král Václav Albrechtovy podmínky rezolutně odmítl s poukazem na svrchovanost své vlády.  V létě roku 1304 se situace v Uhrách stala tak vážnou, že byl Václav II. donucen pro svého syna, uherského krále, společně s vojskem dojet. Nedlouho nato v říjnu 1304 vtrhlo do Čech říšské vojsko v čele s Albrechtem a oblehlo českou pokladnici – Kutnou Horu. Habsburk doufal, že česká šlechta opět zradí svého krále, ale tentokrát byl zklamán a brzy odtáhl s nepořízenou nazpět, aniž by svedl bitvu. Odveta Václava II. nepřišla, protože u něj vypukla plicní nemoc (tuberkulóza) a v roce 1305 zemřel. Brzy po Václavově smrti došlo k dohodě mezi Albrechtem a novým českým králem Václavem III. Jediným jeho ziskem se stalo Chebsko, které se vrátilo k Říši jako bývalá zástava, za podmínky zachování všech majetků, které zde čeští králové získali. Naopak Albrecht potvrdil českým králům vládu v Polsku.  Když český král Václav III. byl po své nedlouhé vládě v roce 1306 zavražděn, Albrecht po jeho smrti české země prohlásil za odumřelé léno a udělil je svému synovi Rudolfovi III. (bez ohledu na právo české šlechty zvolit si sami krále). Po Rudolfově brzké smrti v roce 1307 se Habsburkové znovu snažili o získání českých zemí, kterým nyní vládl Jindřich Korutanský, ale tato snaha skončila v roce 1308 Albrechtovou smrtí. Byl zavražděn svým synovcem Janem (Parricidou).  Po smrti bylo Albrechtovo tělo převezeno nejdříve do Bruggu a poté do cisterciáckého opatství Wettingen. Nakonec byl v roce 1309 na příkaz nového krále Jindřicha VII. pochován spolu se svým bývalým soupeřem Adolfem Nasavským v katedrále ve Špýru. Na místě vraždy založily Albrechtova vdova Alžbeta a dcera Anežka klášter Königsfelden.  Habsburská moc byla značně otřesena a vůbec nebylo jisté, zda jim budou v léno svěřeny jejich vlastní (rakouské) země, natož země české. Dante Alighieri Albrechta ve své "Božské komedii" umístil do "Očistce" a v kapitole o Ráji hovoří o jeho ničení "pražského státu".

Albrecht I. Habsburský (červenec 1255 – 1. květen 1308) byl římský král a rakouský a štýrský vévoda, nejstarší syn hraběte a později římského krále Rudolfa I. a Gertrudy z Hohenbergu.

Albert I of Habsburg () (July 12551 May 1308), the eldest son of King Rudolf I of Germany and his first wife Gertrude of Hohenberg, was a Duke of Austria and Styria from 1282 and King of Germany from 1298 until his assassination.


Popis.

Ghatam je keramická nádoba s krátkým a širokým hrdlem. Průměr ghatamu bývá 35 - 50 cm, otvoru hrdla měří 10 - 15 cm. Obvyklá tloušťka stěny je 5 - 10 mm, u některých nástrojů však přesahuje 2 cm. Na zvuk nástroje má kromě tvaru a rozměrů vliv také použitá keramická hlína, její složení, postup výroby a vypalovací teplota. Pro zlepšení zvuku těla nástroje se do keramické hlíny někdy přidávají kovové piliny.  Existují dva základní typy ghatamů. V jihoindických městech Manamadurai a Panruti se vyrábějí nástroje, která obsahují v hlíně mosazné příměsi. Mají proto kovový zvuk, tvrdý povrch a jsou velmi trvanlivé. Jejich stěny jsou silné, nástroje jsou těžké a hra na ně je náročná. Proto jsou dnes oblíbené ghatamy vyráběné v okolí Madrasu. Tyto nástroje mají tenčí stěny, jsou proto lehčí a lze na ně snáze hrát rychlé a složité rytmy. Nástroje z Madrasu mají však méně výrazný zvuk a jsou křehčí.  Hráči mívají i několik desítek ghatamů různého ladění a vybírají nástroj podle základního tónu hrané skladby.

Technika hry.

Tradičně se při hře na ghatam sedí na zemi, nástroj se drží v klíně a otvor směřuje k břichu hráče. Někdy se nástroj otáčí a otvor pak směřuje vzhůru nebo vodorovně směrem k posluchačům. Hluboký zvuk zvaný „gumki“ vzniká při úderu otevřenou dlaní na hrdlo. Při přitisknutí otvoru k holému břichu vzniká hlubší tón. Množství vyšších tónů vzniká při úderech na různá místa těla nástroje. Při těchto úderech se používají prsty, dlaně, zápěstí nebo i klouby prstů a nehty.

Historie.

Ghatam se pravděpodobně vyvinul z keramických nádob používaných v domácnosti.

Ghatam je bicí hudební nástroj používaný především v jihoindické karnátacké hudbě, kde se objevuje nejčastěji ve spojení s bubnem mridanga. Dnes se používá v celé Indii především pro doprovod zpěvu, ale i smyčcových nebo dechových nástrojů. Kromě názvu ghatam se lze setkat i s označením gatham či gattam, podobné jsou i nástroje matki, matka nebo noot z Kašmíru.  Podle Sachs-Hornbostelovy klasifikace hudebních nástrojů patří ghatam současně mezi aerofony a idiofony.

The ghaṭam ( "ghatam", "ghaṭah", "ghatam", "ghatam", , "ghatam") is a percussion instrument used in various repertoires across India. A variant played in Punjab and known as "gharha" as is a part of Punjabi folk traditions. Its analogue in Rajasthan is known as the "madga" and "pani mataqa" ("water jug").  The ghatam is one of the most ancient percussion instruments of India. It is a clay pot with narrow mouth. From the mouth, it slants outwards to form a ridge. Made mainly of clay backed with brass or copper filings with a small amount of iron filings, the pitch of the ghatam varies according to its size. The pitch can be slightly altered by the application of plasticine clay or water.  Although the ghatam is the same shape as an ordinary Indian domestic clay pot, it is made specifically to be played as an instrument. The tone of the pot must be good and the walls should be of even thickness to produce an even tone.  Ghatams are mostly manufactured in Manamadurai, a place near Madurai in Tamil Nadu. Though this instrument is manufactured in other places like Chennai and Bangalore, too, Manamadurai ghatams have special tonal quality. It is believed that the mud is of special quality. The Manamadurai ghaṭam is a heavy, thick pot with tiny shards of brass mixed into the clay. This type of ghaṭam is harder to play but produces a sharp metallic ringing sound which is favored by some players.


Život.

Původ.

Eleonora byla dcerou burgundského vévody Filipa Sličného (1478–1506) a jeho manželky, královny Kastilie a Leónu, Jany I. (1479–1555). Její rodiče měli bouřlivé manželství, ač se z počátku zdálo, že bude šťastné. Filip si nenechal ujít žádné potěšení a jeho žárlivá manželka mu byla neustále v patách, proto se Filip, za podpory svého tchána, aragonského krále Ferdinanda II., snažil prohlásit Janu za šílenou. Po Filipově smrti byla královna „šílená“ žalem uzavřena v klášteře, kde strávila zbytek života, a vládu nad Kastilií a Leonem převzal její otec.  Eleonora měla pět sourozenců: Karla (1500–1558), Izabelu (1501–1526), Ferdinanda (1503–1564), Marii (1505–1558) a Kateřinu (1507–1578).  Dětství prožila na dvoře své tety Markéty Habsburské, která byla nizozemskou místodržitelkou, spolu s bratrem Karlem a sestrami Izabelou a Marií. Její mladší bratr Ferdinand a nejmladší sestra Kateřina zůstali ve Španělsku, Ferdinand na dědečkově dvoře, kde se mu dostalo výchovy pro budoucího španělského krále, a Kateřina s matkou v klášteře. Eleonořina teta Markéta byla velmi vzdělaná žena a všem dětem poskytla laskavou péči i skvělé vzdělání. Nemohla je však uchránit politických sňatků, které pro svá vnoučata osnoval její otec, císař Maxmilián I.

Manželství a děti.

Politikou Habsburků bylo uzavírat výhodná manželská spojení příslušníků rodu pro zdárnou budoucnost dynastie, od útlého Eleonořina věku se tedy její rodina snažila udat dobře i ji na poli politických sňatků: mezi adepty na jejího ženicha byli anglický král (Jindřich VII. nebo Jindřich VIII.), francouzský král (Ludvík XII. nebo František I.) či polský král Zikmund I. Starý.

Portugalská královna.

Žádný z předchozích plánů nevyšel a nakonec se Eleonora 7. března 1519 v Lisabonu provdala za portugalského krále Manuela I., muže o téměř třicet let staršího. Byla jeho již třetí manželkou a jeho první dvě ženy byly Eleonořiny tety Isabela Aragonská a Marie Aragonská, mladší sestry její matky. Z manželství se narodily dvě děti:  Manuel I. zemřel jako oběť moru v Lisabonu 13. prosince roku 1521, dva a tři čtvrti roku po jejich sňatku a půl roku po narození jejich mladší dcery. Eleonoře bylo sotva 23 let a rozhodla se vrátit ke svému bratrovi Karlu V., byla však nucena zanechat v Portugalsku svou dceru Marii, v té době pouze půlroční dítě. Nevrátila se k ní po mnoho let a vztahy mezi matkou a dcerou byly na dálku obtížné, hlavně pro mladou infantku, která nikdy matce neprominula, že ji opustila.

Francouzská královna.

Rivalita mezi Eleonořiným bratrem, španělským králem a císařem Svaté říše římské Karlem V. a francouzským králem Františkem I. uvrhla Evropu do krvavého boje o moc. Poté, co španělský monarcha v roce Františka I. 1525 zajal a uvěznil po vítězné bitvě u Pavie, přinutil ho k uzavření Madridského míru v roce 1526. František však dohodu brzy vypověděl a nepřátelství mezi oběma zeměmi se obnovilo.  Nakonec v roce 1530 došlo k uzavření míru z Cambrai (zvaného též "dámský mír" proto, že jej podepsaly Luisa Savojská matka Františka I. a Markéta Habsburská, teta Karla V. Jednou z klauzulí této smlouvy bylo, že František I., v té době již vdovec (jeho první žena Klaudie Francouzská zemřela roku 1524), se ožení s arcivévodkyní Eleonorou, portugalskou královnou vdovou. V té době Eleonora ztratila veškerý elán: cítila se nemocná, choulostivá, navíc byla postižena elefantiázou, v důsledku které měla zbytnělé a deformované nohy.  Svatba se uskutečnila 5. srpna 1530 v opatství Veien v Akvitánii. Z tohoto svazku nevzešli žádní potomci, třebaže oba manželé z předchozích manželství děti měli. Eleonořin život na rozmařilém francouzském dvoře plném intrik byl nelehký a svízelný: musela snášel odmítavý a pohrdavý postoj manžela, který věnoval svou pozornost jiným ženám. František I. zemřel v Rambouillet 31. března roku 1547 v 52 letech. Ovdovělá Eleonora bez dětí z tohoto manželství se neprodleně vrátila k bratru Karlovi V.

Poslední léta.

Po dlouhá léta se Eleonora snažila za Karlovy pomoci získat svolení portugalského krále (Manuelova syna Jana III.) k tomu, aby její dcera Marie mohla žít s ní, ten ale vydal souhlas teprve v roce 1555. Doba odloučení však byla příliš dlouhá – když se po Eleonořině návratu do Španělska v roce 1557 matka s dcerou ve španělském Badajozu konečně setkaly, odmítnuvši žít s matkou, rozhodla se Marie po třech týdnech vrátit do Portugalska. Pro Eleonoru, jejíž zdraví se předcházející době zhoršilo, to byla velká rána, která zřejmě uspíšila její smrt, zemřela při návratu z Badajozu v místě Talavera la Real 18. února 1558. K poslednímu odpočinku byla uložena v "Panteónu infantů (Panteón de Infantes)" v klášteře El Escorial.

Eleonora Habsburská (15. listopadu 1498, Lovaň – 18. února 1558, Talavera la Real, Kastilie) byla rodem rakouskou arcivévodkyní a španělskou infantkou a sňatkem královnou portugalskou a posléze francouzskou.

Eleanor of Austria (15 November 1498 – 25 February 1558), also called Eleanor of Castile, was born an Archduchess of Austria and Infanta of Castile from the House of Habsburg, and subsequently became Queen consort of Portugal (1518–1521) and of France (1530–1547). She also held the Duchy of Touraine (1547–1558) in dower. She is called "Leonor" in Spanish and Portuguese and "Eléonore" or "Aliénor" in French.


Historie.

Strana byla založena roku 1926 pod jménem Komunistická strana Kypru (CPC). Komunistická strana podporovala nezávislost Kypru a odmítala "enosis" (spojení s Řeckem) které bylo hlavním cílem většiny řeckokyperských nekomunistů. Strana přešla do ilegality roku 1931 když britská koloniální správa zavedla omezení občanských práv následované nacionalistickým nepokoji. Roku 1941, vedení podzemí komunistické strany založilo AKEL. V prvních obecních volbách roku 1943 (předtím byli starostové jmenováni) se kandidáti AKELu stali starosty Limassolu (Ploutis Servas) a Famagusty (Adam Adamantos).  AKEL podporoval postupný proces, v němž by i přes vlastní vládu a ústavu Kypr zůstával kolonií a pomalu by směřoval k sebeurčení a Enosis. Po selhání jednání o podpoře ústavy přijatelné pro všechny členy v roce 1949 AKEL změnil politickou linii a začal podporovat Enosis bez postupných kroků.  Na konci padesátých let se AKEL postavil proti násilné taktice protibritského odbojového hnutí EOKA. EOKA označila AKEL jako kolaboranty. Několik představitelů AKELu bylo zavražděno a označeno za zrádce a to včetně příznivce AKELu Savase Menikoua, který byl ukamenován.  Okolo roku 1958 nacionalistická organizace tureckých Kypřanů TMT začala tlačit na Turky v AKELu, aby ze strany odešli. Novinář Fazil Onder byl zabit a ředitel tureckého úřadu PEO Ahmet Sadi byl nucen se přestěhovat do Velké Británie, aby si zachránil život.  V prvních prezidentských volbách nezávislého Kypru nasadil AKEL kandidáta Ioannise Kliridise proti Makariovi III., která zvítězil. Poslední turecký Kypřan, který byl členem ústředního výboru, Derviş Ali Kavazoğlu byl zabit TMT v roce 1965.  Ve volbách do Sněmovny 27. května 2001 získala strana 34, 7 % hlasů a 20 z 56 křesel. Po volebním vítězství byl generální tajemník AKELu Dimitris Christofias zvolen předsedou Sněmovny reprezentantů, poprvé v historii Kyperské republiky. Kromě AKELu byl podporován Hnutím za sociální demokracii (EDEK) a Demokratickou stranou (DIKO).  Koalice těchto tří stran pokračovala. V prezidentských volbách v roce 2003 AKEL, DIKO a EDEK docílili zvolení kandidáta strany DIKO – tím byl Tassos Papadopoulos – prezidentem Kypru. Od té doby je AKEL činnou součástí kyperské vlády se čtyřmi ministry.  Kypr vstoupil do EU v roce 2004, současně s mimo jiné Českou republikou. AKEL je v Evropském parlamentu členem frakce Evropské sjednocené levice a Severské zelené levice. V evropských parlamentních volbách roku 2004 na Kypru byli za AKEL zvoleni 2 poslanci; Adamos Adamou a Kyriacos Triantaphyllides.  AKEL obhájil post nejsilnější politické strany na ostrově ve volbách v roce 2006, i když ztratil dvě křesla – získal 18 křesel s 32, 3 % hlasů.  V druhém kole prezidentských voleb konajících se 24. února 2008 byl zvolen prezidentem Kyperské republiky generální tajemník AKELu Dimitris Christofias. Dle oficiální výsledků získal 53, 36 % hlasů. Jeho oponent, pravicový Ioannis Kasoulides, 46, 64 %.

Pokroková strana pracujícího lidu (řecky: Ανορθωτικό Κόμμα Εργαζόμενου Λαού, transkripce "Anorthotiko Komma Ergazomenou Laou", zkratka AKEL) je kyperská komunistická strana. Podporuje nezávislý, demilitarizovaný a neutrální Kypr a federální řešení kyperského problému. Kladou důraz na sbližování s tureckými Kypřany. Strana podporovala vstup do Evropské unie, byť s určitou rezervovaností.

The Progressive Party of Working People (, "Anorthotikó Kómma Ergazómenou Laoú" (AKEL); ) is a Marxist–Leninist, communist political party in Cyprus.  AKEL is one of the two major parties in Cyprus, and it supports an independent, demilitarized, and non-aligned Cyprus, and a federal solution of the internal aspect of the Cyprus problem. It places particular emphasis on rapprochement with the Turkish Cypriots. It supported entry into the European Union with certain reservations. Initially supportive of the Annan Plan in 2004, the AKEL ultimately opposed the plan because the UN Security Council did not provide guarantees on post-reunification security.  As a strong supporter of welfare benefits and nationalization, AKEL successfully put into practice several social measures to support the economic welfare of Cypriots during the late-2000s financial crisis, such as increasing low pensions by 30% and strengthening the welfare benefits given to university students to €12 million per year. Overall, €1.2 billion were spent on welfare benefits during the first three years that AKEL was in power, with various improvements made in social welfare provision. The party is now in opposition following the 2013 election. The party's candidate was defeated in the 2018 presidential election against the incumbent president.


Děj.

První pilotní film ("Bomby na 92. kilometru") sledovalo v roce 1996 na RTL 10 miliónů lidí. V tomto díle spolu byli vrchní komisař "Frank Stolte" (Johannes Brandrup) a vrchní komisař "Ingo Fischer" (Rainer Strecker). V druhé epizodě byl však "Ingo" zastřelen a ve třetí epizodě ho nahradil vrchní komisař "Semir Gerkhan" (Erdoğan Atalay), který je hlavní postavou seriálu nepřetržitě již přes 20 let. Na konci 1. série neznámo jak od týmu dálniční policie odešel "Frank", který se ale znovu objevil v epizodě 21. série ("Riziko"), kde prozradil, že důvodem jeho dřívějšího odchodu bylo přesunutí do BKA.  Ve 2. sérii přišel vrchní komisař "André Fux" (Mark Keller), který v seriálu působil do konce 3. série, kdy byl na Mallorce postřelen harpunou a zmizel v hladinách moře. "Andrého" tělo nebylo nalezeno a v pilotním filmu 18. série ("Zmrtvýchvstání") se objevil a zachránil "Semirovi" a jeho dětem život. Během let, kdy se se "Semirem" neviděl, se ale z důvodu atentátu na svou manželku a dceru dal na dráhu zločinu. Na konci tohoto pilotního dílu "André" v Alpách spadl do propasti a zemřel.  Ve 4. sérii ho nahradil vrchní komisař "Tom Kranich" (René Steinke), ten na konci 6. série po atentátu, při kterém zahynula jeho těhotná snoubenka "Elena", odešel. V 9. sérii se vrátil, v pilotním díle 11. série ("Na život a na smrt") byl ale zastřelen. 7. a 8. sérii, zatímco byl "Tom" pryč, byl "Semirovým" mladým parťákem čerstvě vystudovaný komisař "Jan Richter" (Christian Oliver), který na konci 8. série neznámo jak odešel. V prvním díle 9. sérii bylo oznámeno, že "Jan" odešel do zahraničí.  Po "Tomu Kranichovi" nastoupil k dálniční policii vrchní komisař "Chris Ritter" (Gedeon Burkhard), který zemřel na konci 12. série ("Mezi nepřáteli"). Jeho nástupcem se ve 13. sérii stal vrchní komisař "Ben Jäger" (Tom Beck). Ten stál po boku "Semira" až do konce 18. série, tehdy odešel, jelikož kvůli záchraně "Semira" musel postřelit svou přítelkyni. Rozhodl se tedy odcestovat do USA, aby se mohl naplno věnovat hudební kariéře.  V pilotním filmu druhé poloviny 18. série ("Revoluce") přišel "Semirův" 7. parťák, vrchní komisař "Alex Brandt" (Vinzenz Kiefer). V polovině 20. série "Alex" odešel od policie a odcestoval do Brazílie, aby našel svoji matku. V pilotním filmu druhé poloviny 20. série ("Kobro, je to na vás!") ho nahradil "Semirův" 8. parťák, mladý komisař "Paul Renner" (Daniel Roesner). Toho do týmu doporučila bývalá šéfová "Engelhardtová". "Paul" chtěl být od raného mládí policistou, když mu bylo 8 let, "Semir" mu zachránil život. "Paul" odešel na konci 24. série a se svou rodinou se vydal na Nový Zéland, aby mohl být se svým otcem, který trpí Alzheimerovou chorobou  9. parťákem "Semira" se ve 25. řadě stane poprvé žena, a to "Vicky Reisingerová" (Pia Stutzenstein).  V prvních epizodách seriálu hrála šéfku dálniční policie "Katharina Lamprechtová" (Almut Eggert). Ta v šesté epizodě 2. série neznámo jak odešla a od sedmé epizody ji nahradila šéfová "Anna Engelhardtová" (Charlotte Schwab). Ta ve 13. sérii ("Zrada") odešla, v seriálu se ale ještě dvakrát objevila, a to v pilotním filmu 20. série ("Kobro, je to na vás!"), k výročí 20 let "Semira" u policie, a poté ve 21. sérii ("Šéfová"). Její nástupkyní se ve 13. sérii ("Okno") stala "Kim Krügerová" (Katja Woywood). Ta ke konci 24. řady kvůli neshodám se "Semirem" odešla od dálniční policie a stala se policejní prezidentkou. V posledním dílu této série ale podlehla střelnému zranění.  V seriálu působily zatím čtyři sekretářky. Prvních šest epizod 2. série hrála "Regina Christmannová" (Nina Weniger), která neznámo jak odešla. V sedmé epizodě ji nahradila "Andrea Schäferová", od 8. série "Gerkhanová" (Carina Wiese), která poté, co otěhotněla a narodilo se jí dítě, také odešla, a to ve třetí epizodě 10. série, ale v seriálu se objevuje dál po boku svého manžela "Semira". Na její místo nastoupila "Petra Schubertová" (Martina Hill). Poslední výměna se konala po smrti "Toma", se kterým měla "Petra" vztah, a proto odešla v pilotním díle 11. série. Místo ní přišla "Sussana Königová" (Daniela Wutte). Ta v 7. epizodě 24. série odešla od policie kvůli rodině.  V prvním pilotním filmu působili policisté "Thomas 'Tommy' Rieder" (Günter Schubert) a "Marcus Bodmer" (Uwe Büschken), v tomto díle přišla také "Anja Heckendornová" (Claudia Balk). V druhé epizodě se objevil "Jochen Schulte" (Matthias Freihof). Na konci 1. série všichni neznámo jak odešli. Ve 2. sérii je nahradili "Horst Hotte Herzberger" (Dietmar Huhn) a "Manfred Meier-Hofer" (Sven Riemann), ten v šesté epizodě 2. série neznámo jak odešel. V sedmé epizodě ho nahradil "Dieter Bonrath" (Gottfried Vollmer). V 15. sérii v epizodě ("Výš, dál, rychleji!") přišla "Jenny Dornová" (Katrin Heß), která v 16. sérii nahradila "Hotteho", který zachránil "Bena" před smrtí a sám přišel o život. Když v 19. sérii zemřel při akci "Dieter", "Jenny" dávala vinu sobě. Později se "Jenny" stala komisařkou a ve 21. sérii dostala na starosti mladého policistu "Finna Bartelse" (Lion Wasczyk), který čerstvě dokončil policejní akademii. Oba během 24. série u týmu dálniční policie skončili. Ve 23. sérii nastoupila na oddělení "Semirova" nemanželská dcera "Dana Wegenerová-Gerkhanová" (Gizem Emre), která čerstvě dostudovala policejní akademii.  Od 7. série v seriálu hraje technik "Hartmut Freund" (Niels Kurvin).

České znění.

České znění seriálu je produkováno postupně od roku 1998, kdy byly nadabovány první dvě řady, na kterých se jako režisérka podílela Kateřina Fuková. Od 3. do 18. řady, tedy do roku 2014, byl režisérem Libor Hruška, od roku 2015 do roku 2018, od 19. řady do 22. řady byl režisérem Tomáš Tintěra. Od roku 2018 a od 23. řady je režisérem Martin Těšitel. Hlavním překladatelem "Kobry 11" je Ivan Hanuš, který nepřekládal pouze první (překladatel: Vladislav Čejchan) a čtvrtou sérii (překladatel: Ondřej Lábr). Na překladu 16. a 17. řady se kromě Hanuše podílel také Jiří Pondělíček. Dabing byl vyráběn v několika studiích: 1. a 2. sérii vyrobila Agentura Smrček Production (pro ČNTS Nova), 3. řadu firma Produkce (pro CET 21), sezóny 4–9 společnost Česká produkční 2000 (pro CET 21). Od desáté řady produkuje české znění pro CET 21 studio DW Agentura.

Natáčení.

Natáčení financuje RTL a zajišťuje ho firma Action Concept. RTL stojí jedna epizoda okolo 10 miliónů korun. V čele Action Concept stojí Hermann Joha, který do seriálu vymýšlí kaskadérské kousky a zároveň společnost založil. Při natáčení seriálu se spolupracuje s policií. 1. a 2. série se natáčely v Berlíně a v jeho okolí, scény na dálnici se točily na opuštěné části dálnice A115 vedoucí do bývalého hraničního přechodu mezi NDR a Západním Berlínem. Policejní stanice byla ve skutečnosti restaurace. Od 3. série se natáčí v Kolíně nad Rýnem a v okolí Kolína nad Rýnem.  Seriál se natáčí na 16 mm film, kterého bylo již spotřebovaného zhruba 1500 km. Na natáčení pracuje akční a dramatický tým, dva režiséři a dalších cca 100 lidí, kteří jsou plně nasazeni. Akční scény jsou snímány až 16 kamerami a při náročných akčních scénách se využívá digitální technika. Jedna epizoda se průměrně natáčí 3 týdny, 10 sekund na obrazovce se připravuje cca 10 hodin (od příprav natáčení až po finální úpravy). Od počátku natáčení bylo zničeno přes 3000 vozů, v počtu akčních scén s automobily byly překonány všechny dosavadní rekordy, auta jsou kupována z autobazarů, nová auta darují výrobci, která se pro potřeby natáčení upravují. Spotřebuje se v průměru 10 až 25 automobilů na jednu epizodu. Kanceláře dálniční policie jsou vybudovány v ateliéru. Jedna epizoda se točí cca 10 až 18 dní pilotní díl se točí cca 25 až 30 dní.  Kvůli natáčení jsou poměrně často uzavírány německé dálnice. V roce 2005 postavili filmaři vlastní dálnici – Areál FTL GmbH (největší filmová kulisa Evropy). Čtyřproudá silnice se dvěma oddělenými pásy je dlouhá kilometr. Na obou koncích jsou udělané smyčky pro otočení. Projet celý úsek kolem dokola tak znamená urazit celkem 2,3 km. Na filmové dálnici nechybí krajnice, svodidla, patníky, nakreslené jízdní pruhy, nájezd a sjezd, parkoviště i záliv pro nouzové stání.  Nejdražší epizoda byla "Poslední závod" z 19. řady, kde se natáčelo na závodišti DTM, a ve které si zahrál také Ralf Schumacher.

Ocenění.

Na World Stunt Awards 2004 získal pilotní film seriálu "" „Most smrti“ cenu za nejlepší akci v zahraničním filmu.  V letech 2003, 2004, 2005, 2007, 2009, 2011, 2012, 2015 a 2017 získal seriál cenu Taurus World Stunt Award za nejlepší akční zahraniční seriál a kaskadérské kousky.

Zajímavosti.

První pilotní film "Bomby na 92. kilometru" měl v Německu premiéru 12. března 1996. Sledovalo ho přes 10 500 000 lidí. Průměrná sledovanost jedné epizody v Německu je 8 milionu diváků, v ČR 1,5 milionu diváků, jednu epizodu sleduje průměrně 9,5 % Němců, 53 % všech fanoušků seriálu jsou ženy. Seriál je s velkým úspěchem vysílán v mnoha zemích světa.  Pilotní díl 4. série "Pekelná jízda na dálnici A4" je až na jednotlivé detaily téměř přesnou kopií amerického filmu Auto na útěku (Runaway Car). První oficiální DVD Kobra 11 vyšlo 25. října 2004. Obsahovalo pilotní filmy "Křest ohněm" (7. série) a "Na věky věků" (8. série) a bonusové materiály z dílny Action Concept.  V epizodách "Stíny minulosti" (6. série), "Falešné přátelství" (8. série), "Za každou cenu" (8. série), "Pod palbou" (10. série) a "Turbo a Tacho" (15. série) se objevuje bývalá policejní drogová fena Johannes (fena Chayenne), která trpí klaustrofobií, kvůli alergii na kokain ji předčasně vyloučili ze služby a může se pominout, když cítí drogy. Johannes patří kamarádce Andrey Schäferové-Gerkhanové a pomohl/a vyřešit případy s drogami.

Parodie.

"Alarm für Kebap 11 – Die Dönerpölizei" je parodie na seriál Kobra 11. René Steinke je komisař "Murat" a Erdoğan Atalay je komisař "Ali". Všichni mluví s tureckým přízvukem. Konečná věta je vždy stejná: „Alder, ich schwööör’!“. Další parodie byly v pořadech Switch – TV gnadenlos parodiert, Switch reloaded nebo Show Martina Hill.

Knihy Kobra 11.

Knihy z tohoto seriálu vycházely v minulosti v Německu, ale i v České republice. Knihy napsal K. Pittermann. Byly vydány celkem tři knihy a v každé z nich je osm příběhů. Knihy obsahují chyby např. Simir místo Semir. V první knize je osm z šestnácti dílů 4. série: "Pekelná jízda na dálnici A4" (kde se dozvíme, jak přišel Tom Kranich), "Schumannova velká šance", "Zajíc a ježek", "Na útěku", "Ztracené vzpomínky", "Černá růže", "Janina" a "Chata u jezera". Ve druhé knize je osm ze sedmnácti dílů 5. série: "Černá vdova", "Rychlost", "Láska až za hrob", "Falešná hra", "Tina a Aysim", "Krátké štěstí", "Závodní stáj" a "Bistro TruckStop". Ve třetí knize je osm ze sedmnácti dílů 6. série: "Štvanice", "Modré období", "Černé ovce", "Smrt novináře", "Otec a syn", "Hluboký pád", "Stíny minulosti" a "Rozloučení".

Počítačové hry.

Bylo vydáno zatím jedenáct počítačových her Kobra 11.

Kobra 11 (v německém originále Alarm für Cobra 11 – Die Autobahnpolizei) je německý akční kriminální televizní seriál o fiktivním kriminálním oddělení dálniční policie. V Německu ho vysílá televize RTL, v Česku je seriál vysílán na stanicích Nova Group: Nova (1998–2012), Nova Cinema (2009–2012) a Nova Action (od 2012). Z důvodu časové náročnosti tvorby seriálu se začaly natáčet i méně úspěšné epizody s druhým týmem policistů – vznikl seriál "". Oba seriály se odehrávají v Kolíně nad Rýnem a okolí, ale 1. a 2. řada se odehrávala v Berlíně a okolí.

Alarm für Cobra 11 – Die Autobahnpolizei (; ) is a long-running, popular German television series about a two-man team of highway police (Autobahnpolizei), originally set in Berlin and since 1999 in the area of Cologne in North Rhine-Westphalia. The series has been broadcast in 120 countries worldwide.


Obyvatelstvo.

V roce 2011 žilo v obci 6226 obyvatel, z čehož připadalo 5981 na hlavní ostrov Karpathos a 45 na ostrov Saria. Hlavním a největším městem ostrova je město Karpathos (do roku 1953 zvaný Pigadia). Celý ostrov tvoří jednu obec, která se skládá ze dvou obecních jednotek a ty dále z komunit a jednotlivých sídel, tj. měst a vesnic. V závorkách je uveden počet obyvatel jednotlivých komunit.

Geografie.

Ostrov je převážně kamenitý a hornatý s menším množstvím zeleně. Nejvyšší horou Karpathosu je Kali Limni (1215 m n. m.), na kterou vede cesta z vesnice Lastos Ta se vine mezi kameny a trnitými keříky, označená mnoha kamennými mužíky až k sedlu pod vrcholem. Z vrcholu jsou za dobrého počasí výhledy. Ostrov je ošlehaný větrem, protože po většinu dní v roce na něm fouká. S tím souvisí i to, že se na moři často tvoří vlny.

Využití.

Dostupnost ostrova je letecky nebo trajektem. Hlavním zdrojem příjmů místních obyvatel je turistika a na ostrově je zázemí pro turisty (hotely, restaurace, pláže. Pláže jsou v okolí hlavního města kamenité s horším vstupem do vody. Na východní straně ostrova je mnoho menších pláží, přičemž k některým se lze dostat vcelku pohodlně autem, nebo lodí, zatímco k jiným lze dojet pouze na čtyřkolce, nebo jeepem. Ty je možné pronajmout v půjčovnách, které se nacházejí především v hlavním městě. Na západní straně ostrova jsou písečné pláže, kde je díky větru možné surfování. V roce 2014 se na ostrově nacházelo pouze pět bankomatů v hlavním městě a tři čerpací stanice. Ostrov je sídlem Řeků, kteří se na stáří vracejí z USA, kam dříve emigrovali. Kupují pozemky a staví na nich pravé americké montované domy. Mnoho vesnic si ale dochovalo osobitý ráz Řecka, a celý ostrov je i díky tomu považován za místo pro klidnou dovolenou, spojenou s pěší turistikou nebo možností projet ho autem a poznat tak jeho romantickou, byť větrem ošlehanou tvář.  Kromě hlavního města je druhou obecní jednotkou na ostrově starořecká vesnice Olympos. Další zajímavá místa, která lze na ostrově navštívit, jsou pozůstatky větrných mlýnů (anemomylos), která jsou nejen v Olympu, ale například blízko u křižovatky před vesnicí Spoa, směrem na Messochori. Jeden z nich je opravený a funkční, slouží jako malé muzeum, kde vstupné můžete zaplatit například objednávkou kávy. Čerstvé ryby jsou k zakoupení v malém rybářském přístavu Finiki, kde rybáři v noci vyjíždějí na moře, a ráno sítě vytahují a úlovek jejich ženy a dcery připravují i pro turisty v několika tavernách ve vesničce. Najdete ji kousek od letoviska Arkassa na západním pobřeží ostrova. Nedaleko na malém výběžku obklopeném z jedné strany kamenitou a z druhé písečnou pláží, je archeologické naleziště Arkassa Ancient Acropolis. Z jeho téměř stolového vrcholu jsou krásné výhledy na moře i kopce na pevnině. Na konci silnice na severu ostrova, kde dál pokračuje po 4 km již jen cesta pro terénní vozidla, je vesnice Avlona, rozesetá pod skalnatými kopci. Nachází se v rezervaci, jejích součástí jsou i zátoky, kde žijí lachtani. V rezervaci je mnoho rostlin a ptactva, kteří jsou chránění.

Karpathos (druhý pád "Karpathu") () je řecký ostrov, který leží v Egejském moři východně od Kréty. Je druhý největší v Dodekanech po Rhodu. Těsně k němu přiléhá malý ostrov Saria, který spolu s ním tvoří jednu obec. Jihozápadně od něj se nachází ostrov Kasos, který spolu s obcí Karpathos tvoří regionální jednotku Karpathos. Ostrov má rozlohu 324,7 km².

Karpathos (, ), also Carpathos, is the second largest of the Greek Dodecanese islands, in the southeastern Aegean Sea. Together with the neighboring smaller Saria Island it forms the municipality of Karpathos, which is part of the Karpathos regional unit. Because of its remote location, Karpathos has preserved many peculiarities of dress, customs and dialect, the last resembling those of Crete and Cyprus. The island has also been called Carpathus in Latin and Scarpanto in Italian.


Anatomie.

Most je součástí mozkového kmene. Leží před mozečkem a prodlouženou míchou, od které ho odděluje rýha, z níž vystupují hlavové nervy VI-VIII. Na rozhraní mostu a prodloužené míchy leží přední a zadní kochleární jádra a více vpředu a mediálně jádra vestibulární statoakustického nervu ("medialis, lateralis, superior et inferior").

Dráhy mostu.

Most má spoje vedoucí do mozečku ("fibrae pontis transversae"), procházejí jím také vzestupné lemniskové dráhy ("propriorecepční lemniscus medialis, sluchové corpus trapezoideum a lemniscus lateralis"), dráhy spinothalamická a spinocerebelární a fasciculus longitudinalis medialis, který je asociační kmenovou dráhou.

Fyziologie.

Varolův most je přítomen pouze v mozku savců. Ovládá některé reflexivní činnosti – u člověka konkrétně slzení, slinění a reflex zužování zornice. Navozuje také tzv. REM fázi spánku – úseky, kdy dochází k rychlému pohybu očí (Rapid eye movement) a zdají se sny.  Most řídí zejména tyto funkce:

Rohovkový reflex.

Způsobí ho mechanické podráždění působící na řasy, víčka, spojivky a rohovku. Je vyvolán díky dostředivým vláknům V. hlavového nervu ("n. trigeminus") a odstředivými (z mozku vedoucími) motorickými vlákny VII. hlavového nervu ("n.facialis"), které inervují m. orbicularis oculi. Jednostranný podnět způsobí oboustranné zúžení oční štěrbiny. Jedná se o nepodmíněný reflex, který se může ale změnit v podmíněný. Pak jakýkoli předmět blížící se k oku vyvolá rohovkový reflex.

Okulokardiální reflex.

Jedná se o reflex, který způsobí zpomalení tepu při stlačení očních bulbů a je zprostředkován prodlouženou míchou. Může se použít v rámci první pomoci např. při fibrilacích srdce. Dojde přitom k podráždění větví vagu, které zpomalí srdeční činnost (negativní chronotropní vliv).

Řízení dýchání.

Dýchání podléhá volní kontrole mozkové kůry, která skrze kortikospinální dráhy ovlivňuje motoneurony dýchacích svalů v míše. Mimo toto řízení ještě existuje automatická regulace z ústředí v prodloužené míše a mostu. Rytmické střídání vdechu a výdechu je možné kvůli aktivaci jedné skupiny dýchacích svalů a útlumu druhé. To je možné jen díky reciproční inervaci, kdy aktivace jednoho míšního motoneuronu způsobí současně přes inhibiční interneuron útlum druhého motoneuronu, který ovládá antagonistický sval. Dechové centrum má v prodloužené míše přední a zadní část. Ze zadního oddílu vycházejí v blízkosti nc. tractus solitarii zkříženě vzruchy k motoneuronům (C3-C5) nervus frenicus ("bráničního nervu"). Normálně je dýchání regulováno dostředivými vagovými vlivy a impulsy z vyšších částí mozkového kmene, k nimž patří:  Vdechové neurony vysílají série signálů v intervalech 12-15 sekund/min, kdežto výdechové (exspirační) neurony se samy spontánně nevybíjejí a podráždí se až příchodem vzruchů z různých zdrojů. Tyto děje závisí na řadě podmínek, předně na "pH krve" a nasycení krve kyslíkem. Snížení tlaku kyslíku v krvi tlumí činnost dýchacího centra, které je jednou z vůbec nejcitlivějších mozkových struktur, na tento krevní plyn. Naopak překyselení organizmu ("acidóza") nebo jeho "celková hypoxie" způsobí skrze aferentní vlákna z chemoreceptorů stimulaci dechového centra.

Patologie mostu.

K typickým poruchám mozkového kmene patří "alternující hemiplegie" u prodloužené míchy "hypoglosová" (postihující XII. hlavový nerv), u mostu "trigeminová a abducentová" (V. a VI. hlavový nerv), které jsou provázeny příznaky stejnostranné obrny daného hlavového nervu a protistranné obrny končetin. Při poškozeních zadních částí mostu jsou poškozena jádra hlavových nervů, při předních poškozeních pak pyramidové dráhy. Poškození hlavových nervů (díky těmto jádrům) pak vyvolá motorické poruchy:  Rozsáhlé poškození mozkového kmene vede (podle druhu a výšky uložení) ke složitým poruchám nepodmíněných, životně důležitých reflexů, které řídí základní funkce krevního oběhu a dýchání. Při oboustranném poškození se objevují příznaky "bulbární paralýzy", které mohou vést až k úplné zástavě dechu a srdeční činnosti, při kterých nastává smrt.

Varolův most (latinsky "pons Varoli") je částí zadního mozku (rhombencephalon). Je umístěn v dolní části mozku a bezprostředně navazuje na prodlouženou míchu. Z druhé strany na něj navazuje střední mozek. Tyto 3 části dohromady tvoří tzv. mozkový kmen – jím procházejí všechny dráhy nervů z mozku do míchy.  Střední část Varolova mostu je tvořena především motorickými vlákny, okolo ní je šedá mozková kůra. Vystupuje z něj trojklaný nerv.  Je pojmenován podle italského anatoma C. Varolia, (1543 – 1575).

The pons (Latin for "bridge") is part of the brainstem, and in humans and other bipeds lies inferior to the midbrain, superior to the medulla oblongata and anterior to the cerebellum.  The pons is also called the pons Varolii ("bridge of Varolius"), after the Italian anatomist and surgeon Costanzo Varolio (1543–75). This region of the brainstem includes neural pathways and tracts that conduct signals from the brain down to the cerebellum and medulla, and tracts that carry the sensory signals up into the thalamus.


Život.

Mládí.

Otec Laurentův byl řezník, který se později zabýval koželužstvím. Jeho syn od dětství vynikal v matematice. Ve svých životních plánech váhal mezi technickým vzděláním s cílem civilní inženýrské kariéry a – jelikož byl i nadaným kreslířem – uměleckou činností. Po krátkých studiích, kde mu překážela jeho těkavost, odjel roku 1782 do Říma studovat malířství. Ani tam nevydržel a vrátil se zpět do Paříže, kde sklízel určité úspěchy jako herec. Pro lepší efekt přidal k svému jménu přídomek Saint Cyr.

V revoluční armádě.

V roce 1792 vstoupil do revoluční armády a na základě svého vzdělání matematického a kreslířských schopností se stal ihned kapitánem. Když generál Custine viděl jeho přesné náčrty terénu, byl Gouvion převelen do štábu armády a zde reprezentantem lidu zařazen jako náčelník generálního štábu armády generála Fereye. Již 5. března roku 1794 byl brigádním generálem a po 5 dnech (!) divizním generálem. Od 1. června 1796 velel levému křídlu armády generála Moreaua a u Alterkirchenu svedl 4. června svou první samostatnou bitvu, v níž s použitím lsti porazil Rakušany. Poté u Biberachu (2. října 1796) rozhodl bodákovým útokem i bitvu, která byla jediným vítězstvím v průběhu slavného ústupu Moreaua k Rýnu. Na přelomu let 1796 a 1797 spolu s Desaixem úspěšně bránil opevněný tábor u Kehlu. Po odvolání Moreaua v souvislosti s Pichegruovou aférou se stal vrchním velitelem rýnské armády generál Hoche a po jeho náhlé smrti 15. září 1797 převzal velení Laurent Gouvion Saint Cyr. Po míru v Campo Formio (17. října 1797) krátce velel armádě v Římě a pak se vrátil na rýnskou frontu, kde roku 1799 bojoval pod Jourdanem se střídavými úspěchy. Pak byl 25. června 1799 odvelen na hroutící se italskou frontu, kde byl velitelem levého křídla armády v bitvě u Novi (15. srpna 1799). Zde chladně, s matematickou přesností odrážel jeden útok nepřítele za druhým až do rozkazu k ústupu. Jeho jednotky zůstaly plně bojeschopné. V této bitvě se však projevila i jeho negativní vlastnost – egoismus, nezájem o osud vojáků –, když zcela plánovitě a s chladnou hlavou ponechal osudu Watrinovu divizi ničenou nepřítelem, i když jí mohl snadno pomoci. Pro tuto příhodu začal být u velké části velitelů armády považován za bezcharakterního člověka. Po úspěšné bitvě u Albana se mu podařilo ovládnout Janov (15. prosince 1799), za což byl Napoleonem obdarován vzácnou šavlí, původně vyrobenou pro tureckého sultána. Roku 1800 Saint Cyr opět bojoval s rýnskou armádou pod Moreauem, ale byl raněn a léčil se v Paříži. Tam se stal 20. září 1800 členem válečného výboru Státní rady. V roce 1802 byl vyslancem v Portugalsku.

Císařství.

V roce 1805 se účastnil Napoleonovy korunovace v Milánu a pod velením Masseny se účastnil bojů proti 3. koalici na italské frontě. Připojil se k Josephovi Bonaparte po jeho jmenování králem Neapolským a velel jeho armádě. Roku 1807 velel rezervnímu sboru a 17. srpna 1808 byl povolán jako velitel 7. sboru do Španělska, kde bojoval úspěšně v Katalánsku. Obsadil město Roses, osvobodil obklíčené jednotky generála Duhesme v Barceloně a porazil Španěly u Molins del Rey a poté u Igualady. Poté velel v bitvě u Valls (25. února 1809), kde na hlavu porazil generály Caldagnese a Theodora von Reding a oba generály zajal. Španělská armáda musela ustoupit za Ebro. Úspěšný vojensky, nebyl úspěšný politicky a vedl spory s ostatními veliteli, kteří jej převážně osobně nenáviděli. Byl proto Napoleonem vystřídán Augereauem, za což se urazil, nepočkal na příjezd nového vrchního velitele a odjel do Francie. Proto byl Napoleonem postaven mimo službu a bez nároku na penzi odeslán do domácího vězení na svém statku. Teprve roku 1811, při příležitosti narození Napoleonova syna („král Římský“), byl Gouvion opět pozván do Paříže a obdržel zpětně svůj generálský plat i své místo ve Státní radě. Roku 1812 obdržel opět velení, když byl postaven do čela 6. sboru, složeného převážně z Bavorů a Sasů. S ním byl podřízen velení maršála Oudinota. Celá Oudinotova armáda měla bránit ze severu přístup k hlavnímu tahu Velké armády na Moskvu. Když 16. srpna 1812 vypukla bitva u Polocka, vedl si Oudinot velmi váhavě a nerozhodně. Po jeho zranění však převzal velení Saint Cyr a brilantním vedením armády Rusy porazil. Za tuto akci byl Gouvion Saint Cyr povýšen do hodnosti maršála císařství. O dva měsíce později porazil Saint Cyr Rusy pod velením generála Wittgensteina opět ve 2. bitvě u Polocka, ale byl raněn a jeho sbor byl spojen se sborem maršála Lefebvrea. V tažení roku 1813 se účastnil bitvy u Lipska (16.–19. října 1813) a poté se stal velitelem Drážďan (Dresden), obklíčených vojsky generála Tolstého. Zde podepsal 14. listopadu 1813 čestnou kapitulaci, jejíž podmínky však nebyly dodrženy a maršál se svými vojsky byl zadržován v Rakousku až do abdikace Napoleona.

Po Napoleonově pádu.

Po návratu do Francie vládl již Ludvík XVIII.; ten jmenoval Saint Cyra pairem a ponechal mu maršálskou hodnost. Pověřil jej velením armádního sboru s velitelstvím v Orleans. Když se Napoleon vrátil z Elby, Gouvion se mu nepodřídil a nutil vojáky dále nosit na uniformě odznak bourbonské lilie. Pak se stáhl do soukromí na své sídlo. Po bitvě u Waterloo byl opět jmenován pairem a nepěkně se podepsal na osudu maršála Neye. Byl jmenován ministrem války (6. července – 26. září 1815). Později byl ještě jednou ministrem války v období 12. září 1817 až 19. listopadu 1819. Během své funkce modernizoval armádu a prosadil zákony zdokonalující odvodní systém a služební postup. Byl též ministrem námořnictva, ale pro spory s ostatními ministry odstoupil a zcela se stáhl do soukromí. Věnoval se pak zemědělství a psaní pamětí na svém statku na ostrově Hyeres. Tam též zemřel a je pohřben na hřbitově Pere-Lachaise.

Význam.

Maršál Saint Cyr patří bezpochyby mezi nejzajímavější a nejrozporuplnější osobnosti revolučních válek a prvního císařství. Vrozený strategický cit byl potencován jeho matematickými a bezpochyby i uměleckými sklony a činí jej jedním z takticky i strategicky nejschopnějších generálů Napoleonových. Jeho vynikající schopnosti byly však vyváženy jeho neoblíbeností u vojska, jeho samolibostí, nezájmem o osud raněných, o stravu a hygienickou úroveň mužstva. Po bitvě obvykle jiný velitel chodil mezi mužstvo a zajímal se o průběh bojů z pohledu mužstva, organizoval péči o raněné, sběr padlých. Saint Cyr místo toho trávil o samotě mnoho hodin a hrál na housle, vždy dlouho do noci. Pro své noční aktivity byl ve Velké armádě znám pod přezdívkou „Hibou“ (tj. sova, ale též morous). Vystupoval teatrálně skromně, rádoby chudobně, zůstal v něm trvale velký kus herce. Pojem kolegialita, vstřícnost, pomoc bližnímu zůstaly mu pojmy neznámými. Napoleon jej neměl v lásce pro jeho okázale republikánské smýšlení (také jen předstírané) a pro jeho soustavný oportunismus. Odmítl podepsat petici generálů podporující zřízení císařství, odmítl i svou účast na korunovaci Napoleonově, odmítal pomoci na bojišti, opustil armádu před příjezdem nástupce. Gouvionův charakter lze dokreslit i jeho podílem na odsouzení maršála Neye. Se svým okolím měl neustálé spory – s kolegy, s nadřízenými i podřízenými – a to mu zůstalo po celou jeho kariéru, včetně činnosti ministerské. Byl jedním ze zakladatelů moderní defenzivní taktiky a současně jejím mistrným interpretem. Již r. 1799 pronesl Moreau: „zatímco Desaix umí bitvy vyhrávat, Saint-Cyr je umí neprohrávat“ a Napoleon na Svaté Heleně o Saint-Cyrovi: „Nepopiratelný ve svých vojenských kvalitách... byl to defenzivní velitel... sloužil především svému světu, do kterého se uzavíral.“ Mezi Napoleonovými maršály zůstane zapsán jako geniální, anetický psychopat.

Laurent, markýz Gouvion de Saint-Cyr ["lórán guvion d'sein sýr"] (13. dubna 1764 v Toul, Francie – 17. března 1830 Hyères, Francie) byl francouzský generál, maršál Francie v době prvního císařství a ministr války i ministr námořnictva Francie v době restaurace.

Laurent de Gouvion Saint-Cyr, 1st Marquis of Gouvion-Saint-Cyr (13 April 1764 – 17 March 1830) was a French commander in the French Revolutionary and Napoleonic Wars who rose to Marshal of the Empire and Marquis.


Život a politická kariéra.

Narodil se v roce 1838. V roce 1863 získal doktorát z práv. Po pádu druhého císařství a nastolení třetí republiky v roce 1870 se stal vytrvalým podporovatelem Léona Gambetty a současně starostou Montélimaru. V roce 1876 byl za Montélimar zvolen do poslanecké sněmovny a rok později byl jako poslanec znovuzvolen – ačkoli v tom samém roce přestal být kvůli sporům s vládou starostou města.  V roce 1885 vstoupil do Senátu. V letech 1887–1888 byl ministrem ve vládě Pierra Tirarda. V roce 1892 jej prezident a současně jeho osobní přítel Sadi Carnot požádal o sestavení nové vlády – tento kabinet však padl už po několika měsících v důsledku tzv. Panamské aféry. Sám Loubet se nicméně stal ministrem vnitra v nové vládě Alexandra Ribota.  Loubetova reputace coby státníka a silného a srozumitelného řečníka postupně rostla, díky čemuž se v roce 1896 stal předsedou Senátu a v roce 1899 dokonce francouzským prezidentem – získal 483 hlasů, zatímco bývalý předseda vlády Jules Méline, jeho jediný vážný soupeř, získal pouhých 279 hlasů. Loubet tak v úřadu nahradil Félixe Faureho.  Počátek jeho prezidentství ovlivňovaly dozvuky Dreyfusovy aféry, jemuž byl v roce 1899 po obnoveném procesu v Rennes uložen nový dlouholetý trest vězení; Loubet však tento trest na návrh ministra války markýza de Gallifet Dreyfusovi prominul. Dalším politickým tématem třetí republiky se stala odluka církve od státu; již v dubnu 1905 byl odvolán francouzský velvyslanec ve Vatikánu a v červenci téhož roku rozluku odhlasovala poslanecká sněmovna.  Loubet zemřel v roce 1929 ve věku 90 let v Montélimaru.

Émile Loubet (30. prosince 1838, Marsanne, Drôme – 20. prosince 1929, Montélimar, Drôme) byl francouzský politik, v roce 1892 několik měsíců předseda vlády a v letech 1899 až 1906 francouzský prezident.

Émile François Loubet (; 30 December 183820 December 1929) was the 45th Prime Minister of France and later President of France.  Trained in law, he became mayor of Montélimar, where he was noted as a forceful orator. He was elected to the Chamber of Deputies in 1876 and the Senate in 1885. He was appointed as a Republican minister under Carnot and Ribot. He was briefly Prime Minister of France in 1892. As President (1899–1906), he saw the successful Paris Exhibition of 1900, and the forging of the Entente Cordiale with the United Kingdom of Great Britain and Ireland, resolving their sharp differences over the Boer War and the Dreyfus Affair.


Začátky v kabaretu.

Původně studoval kurzy dramatického herectví u Jeana Vilara a Charlese Dullina, ztvárnil i několik vážných rolí, například v Divadle Bruyère. Brzy ho však zlákal kabaret. ""Kabaret je čistá a upřímná věc. Vaším jediným ředitelem je publikum. Když se směje, jste přijat. Když ne, máte padáka,"" vysvětlil později své rozhodnutí.  Vystupoval poté v řadě kabaretů v pařížské Latinské čtvrti - v L’Écluse, v Galerii 55, v Cheval d'or, v Bobinu, často spolu s Jeanem Yannem, Jacquesem Fabbrim, Jacquesem Dufilhem či Victorem Lanouxem, v Bobinu pak po boku šansoniéra Georgese Brassense.  V 60. letech si jeho skečů povšimli televizní tvůrci a byl pozván do televizních varieté Jean Christopha Avertyho, Pierra Koralnika či Jacquese Roziera, s nímž později natočil i film "Les Naufragés de l'île de la Tortue".

Zrod typického hrdiny.

V televizi si ho vyhlédl Yves Robert a svěřil mu první větší filmovou roli ve filmu "Alexandre le bienheureux". Zde měl Richard ztvárnit roli obyčejného parašutisty, ale Yves Robert se nechal přesvědčit, aby Richarda nechal parašutistu zahrát jako poněkud pomateného a popleteného. Velmi se jeho pojetím pobavil a odhalil jeho obrovský komický potenciál pro film. Přesvědčil ho, ať připraví filmový scénář, kde by richardovský popleta dostal maximální prostor, a slíbil, že film zprodukuje. Richard stvořil postavu, v níž se snažil uctít svůj velký vzor - Charlieho Chaplina - ale do níž vložil i něco osobitého. Tak vznikl roku 1970 film "Roztržitý" ("Le Distrait") a jeho ústřední postava ztřeštěného reklamního tvůrce Pierra Malaqueta, kterou pak Pierre Richard varioval ve svých dalších snímcích 70. let.  Pierre Richard využil Robertova produkčního zázemí (Yves Robert má ve filmu i cameo roli, Pierrova strýčka) a svůj první velký film i režíroval (krom toho, že napsal scénář a ztvárnil hlavní roli). Využil hodně postupů klasické grotesky a kabaretní klauniády. Šťastnou ruku měl, když ke spolupráci přizval hudebního skladatele Vladimira Cosmu, který jeho komiku podtrhl nezaměnitelnými hudebními motivy - tato spolupráce vydržela léta a Cosma napsal hudbu k většině Richardových komedií. Přestože snímek nebyl typicky "filmový", měl obrovský úspěch, jen ve Francii ho zhlédlo 1 424 216 diváků a neznámý začátečník Pierre Richard se stal přes noc miláčkem Francie.

Velký blondýn.

Film Richarda zcela pohltil. Po úspěchu Roztržitého se rozhodl natočit další film znovu sám, ve stejném produkčním týmu Yvese Roberta. Chtěl však, aby snímek působil tentokrát více filmově a méně divadelně. "Život plný malérů" ("Les Malheurs d'Alfred") představil znovu typického richardovského smolaře, ale Richard po něm chtěl tentokrát více než čistou komiku, již nechtěl "gag pro gag", ale žádal "naivitu, která by odhalovala absurditu světa, v němž žijeme" - konkrétně snímek parodoval svět televizní zábavy a velkou šou, která byla tehdy ve Francii v módě (zhruba na způsob Her bez hranic či českého cyklu Dva z jednoho města z 80. let). Film byl také založen na napětí mezi Pařížany a zbytkem Francie, proto nebyl tolik přenosný přes hranice jako některé jiné klasické "richardovky".  Pravý opak platil u dalšího Richardova filmu, rovněž z roku 1972, kde se režie znovu ujal Yves Robert a scénář napsal Francis Veber. Oba ubrali ze živelné komiky Pierra Richarda, ale přidali parodii špionážních filmů, což zafungovalo na nejširší publikum - "Velký blondýn s černou botou" ("Le Grand Blond avec une chaussure noire") z Richarda udělal mezinárodní hvězdu. Ve snímku již hrála řada hvězd francouzského filmu, v čele s Jeanem Rochefortem, a Richard se k nim definitivně přiřadil. Zajímavostí je, že Robert chtěl do hlavní role původně obsadit komika Claude Riche, ale Francis Veber přesvědčil režiséra, aby vsadil na Richarda. Právě Veber pak sehrál v Richardově kariéře důležitou roli, když režíroval řadu jeho pozdějších slavných filmů.  François Perrin, seriózní muzikant, který se omylem a zcela proti svému naturelu dostane do osidel francouzských tajných služeb, se vrátil ještě několikrát: jednak ve volném pokračování "Návrat velkého blondýna" ("Le Retour du grand blond") z roku 1974, a potom v několika dalších filmech se postava jmenovala stejně (byť charakter se mírně lišil). Richard takto postupoval často, také jméno François Pignon se objevuje ve více filmech, ač nejde o stejné postavy.

Zamilovaný blázen.

Po Blondýnovi, kde musel svou původní dravou komiku trochu zkrotit a upozadit, se Richard rozhodl natočit komedii ve svém původním ztřeštěném stylu - "Hořčice mi stoupá do nosu" ("La Moutarde me monte au nez"). Na tomto filmu prvně spolupracoval s legendárním režisérem Claudem Zidim, který se v té době proslavil komediemi se skupinou Les Charlots. Zidi pochopil, jak účinné může být spojení richardovského nešiky s určitou romantickou linií. V "Hořčici" proto hrdina usiluje o srdce Jane Birkinové, ve Francii velmi populární anglické herečky (mimo jiné díky jejímu partnerství se zpěvákem a hercem Serge Gainsbourgem).  Tento model Richard a Zidi zopakovali rok poté v "Náhradníkovi" ("La Course à l'échalote"), znovu s Jane Birkinovou, a ve vlastní režii ho Pierre Richard vytěžil na maximum ve filmu "Jsem nesmělý, ale léčím se" ("Je suis timide mais je me soigne"), kde jako bankovní úředníček Pierre Renaud (i toto jméno použil Richard ve více filmech) usiluje tentokrát o Mimi Coutelierovou.

Humor sociálně-kritický.

Richard však chtěl od svých hrdinů i více než komerční úspěch. Od "Života plného malérů" se pokoušel do svých filmů dostat i sociálně-kritický tón. Roku 1973 se poprvé o tvrdší satiru pokusil ve filmu "Nevím nic, řeknu všechno" ("Je sais rien, mais je dirai tout"), kde chtěl poukázat na pokrytectví a lži zbrojního průmyslu. Ve snímku "Uvidíme vše" ("On aura tout vu") se rozhodl prozkoumat ledví jiného pochybného byznysu - pornografického.  Tuto linii své tvorby však dovedl ke skutečně funkčnímu tvaru až pod vedením Francise Vebera ve snímku "Hračka" ("Le Juet") z roku 1976. Ač šlo o první Veberův režijní pokus, vznikl jeden z nejuznávanějších Richardových filmů. Richard upozadil svou dravou komiku, sloužil příběhu, a do popředí vystoupila myšlenka - film zkoumal, jak bohatství mění charakter jeho nositele, ovšem i těch "dole", kteří jsou ochotni se prodávat do služeb bohatých a popřít svou lidskou podstatu.

Ve dvojici s Gerardem Depardieu.

Sedmdesátá léta pak uzavřel dvěma klasickými "potrhlými" komediemi pod vedením slavného režiséra Gérarda Ouryho - "Útěkem" ("La Carapat") a "Ránou deštníkem" ("Le Coup du parapluie"). Přitom však cítil, že jak potenciál klasické ztřeštěnosti, tak sociální kritiky, vyčerpal. Na prahu 80. let tak stál před nutností svůj rejstřík obohatit, posunout se někam dál. ""Moje kariéra mířila nutně ke komice, která vyvolá emoci, při níž je možno se smát i plakat,"" komentoval tento svůj posun. Ve spolupráci s Francisem Veberem našel i praktické řešení, jak nový koncept naplnit: partnerství s "drsňákem" francouzského filmu Gérardem Depardieuem, jehož sláva přetekla i za oceán a otevřela i Richardovi cestu k americkému publiku. V 80. letech spolu Richard a Depardieu natočili pod Veberovým vedením tři filmy, které se všechny staly trháky: "Kopyto" ("La Chèvre"), "Otec a otec" ("Les Compères") a "Uprchlíci" ("Les Fugitives").  V "Kopytu" Richard ještě použil svůj klasický repertoár poplety a klauna, a Depardieu mu sloužil jako chladná stěna, na níž budou klaunské kontury dobře vidět. V "Otec a otec" se však začala psychologie obou postav prohlubovat, Richard zjemnil svůj přístup a Depardieu získal více prostoru. Vrcholem tohoto zjemňování se stali "Uprchlíci", kde se již třeskutý humor snoubí s hlubokou lidskostí, a film konečně dokonale naplňuje základní Richardův cíl 80. let: pobavit i dojmout současně. Filmy s Depardieuem byly také zdaleka komerčně nejúspěšnější v Richardově kariéře - dohromady na ně jen ve Francii přišlo do kina přes 16 milionů diváků.  Dekádu Richard nicméně uzavřel klasickou situační komedií "Nalevo od výtahu" ("À gauche en sortant de l'ascenseur"), v níž se vrátil spíše k divadelní poetice (film se ostatně celý odehrává v jediné lokaci). Tím se účet "klasických richardovek" uzavřel. Spolu s osmdesátými lety ukončil Richard i své příspěvky do zlatého fondu francouzského i světového filmového humoru. Jeho pozdější tvorba se přesunula spíše k vážnější a dramatičtější poloze, filmy nicméně většinou nezaznamenaly takový komerční úspěch. Za roli ve francouzsko-gruzínském filmu "Tisíc a jeden recept zamilovaného kuchaře" ("Les Mille et Une Recettes du cuisinier amoureux") z roku 1997 však kupříkladu získal Křišťálový glóbus za nejlepší mužský herecký výkon na Filmovém festivalu v Karlových Varech.

Popularita filmů.

Richardovy filmy byly přijímány v různých kulturních okruzích různě. V anglosaských zemích byly méně populární než například ve střední Evropě, což dokazuje hodnocení na nejpopulárnějších filmových databázích. V různých kulturních okruzích také uspěly různé jeho filmy: Zatímco na spíše anglosaské databázi Internet movie database jsou nejvýše hodnoceny trochu vážnější "Hračka", dvojice špiónských parodií s velkým blondýnem a snímky ve dvojici s Gérardem Depardieuem, na českých databázích bodují i snímky s typicky ztřeštěným richardovským hrdinou ("Roztržitý", "Hořčice mi stoupá do nosu", "Jsem nesmělý, ale léčím se"). Na největší francouzské databázi "Allo cine" je to podobné, bodují tam ovšem i snímky, které nejsou v Česku ani v anglosaském světě tolik populární ("Útěk", "Všechno uvidíme", "Mrak v zubech"). Filmy "Kopyto", "Roztržitý", "Otec a otec", "Uprchlíci", "Velký blondýn s černou botou" a "Jsem nesmělý, ale léčím se" jsou ovšem v první richardovské desítce největší světové, francouzské i dvou největších českých internetových filmových databázích.

Château bel eveque - Pierre Richard.

Venkovskou usedlost zakoupil slavný herec a režisér roku 1978 u městečka Gruissan, jež je ve vinařském regionu Languedoc, Corbieres.Původních 12 ha vinic bylo jen velmi obtížně rozšířeno na současných 20 ha v zařazení AOC při roční produkci 80 000 lahví. Díky středomořskému podnebí a snaze o zachování maximálního podílu ručních prací vznikají vína, jež jsou odborníky řazena mezi nejlepší Corbières na trhu. Vinařství Pierra Richarda pravidelně získává ocenění doma i v zahraničí a je držitelem několika prestižních zlatých medailí z Paříže.V Čechách je Pierre Richard patronem restaurace "Mon Rouge Pif", která nese název po jeho prvním vínu.  Má syna Christopha De Fayse.

Pierre Richard, rodným jménem "Pierre Richard Charles Léopold Defays", (* 16. srpna 1934 Valenciennes, Francie) je francouzský herec, komik, režisér, vinař a příležitostný zpěvák. V 70. a 80. letech 20. století proslul v řadě filmových komedií, kde povětšinou ztvárnil potrhlé, roztržité a nesmělé hrdiny. Roku 2006 získal nejprestižnější francouzskou filmovou cenu - Césara - za celoživotní dílo.

Pierre Richard (born Pierre-Richard Maurice Charles Léopold Defays; 16 August 1934) is a French actor, film director and screenwriter, best known for the roles of a clumsy daydreamer in comedy films. Richard is considered by many, such as Louis de Funès and Gérard Depardieu, to be one of the greatest and most talented French comedians in the last 50 years. He is also a film director and occasional singer.


Život.

Po absolvování gymnázia ve městě Orel studoval v Sankt-Petěrburgu na Polytechnickém institutu mechaniku, konstrukci lodí a letadel. Po získání diplomu v roce 1916 nastoupil do místní továrny zabývající se stavbou lodí a letadel.  V březnu 1918 přešel do Moskvy na centrální správu vojenského letectva, kde byl zodpovědný za zavádění letadel do sériové výroby a výstavbu nových továren k jejich výrobě.  Od srpna toho roku přešel do továrny "Dux", která byla v té době největší sovětskou společností vyrábějící letadla. Zde zodpovídal za konstrukci a zkoušky materiálů. Koncem roku byl letoun Dux R-1 (přestavba stroje De Havilland D.H.4) připraven k létání, avšak chyběly ještě motory.  Polikarpov se v roce 1919 stal členem Technické Komise vojenského letectva a pracoval zde v několika výborech. V lednu převzal Polikarpov konstrukční kancelář vytvořenou z bývalých pracovníků zrušené firmy Dux. Vyvíjela se tu menší verze letounu Dux R-1 vybavená motory Liberty 12. První vlastní konstrukcí byla stíhačka Polikarpov I-1, samonosný jednoplošník. Protože Polikarpov nebyl členem komunistické strany, byl za krátký čas této vedoucí funkce zbaven.  V říjnu 1929 byl Polikarpov uvězněn a odsouzen k trestu smrti. Po dvou letech čekání na vykonání rozsudku byl přemístěn do speciální konstrukční kanceláře OGPU (známé jako „Šaraška“) ve věznici Butyrka a rozsudek byl změněn na 10 let nucených prací. V červnu 1931 byl na základě amnestie společně s dalšími odsouzenými propuštěn. V Butyrce společně s Dmitrijem P. Grigorovičem pracoval na vývoji letounu Polikarpov I-5. V dalších letech pracoval i v konstrukční kanceláři Andreje Tupoleva.  Nikolaj Nikolajevič Polikarpov zemřel v roce 1944 na následky rakoviny žaludku.

Letadla N. N. Polikarpova.

Nejznámějšími typy Polikarpovových strojů jsou Polikarpov Po-2 (1927), I-15 a Polikarpov I-16 (1933), první moderní stíhač se zatahovacím podvozkem. Polikarpov se podílel na vývoji téměř 70 různých typů letadel. V roce 1943 se stal profesorem na Centrálním aerodynamickém institutu.

Nikolaj Nikolajevič Polikarpov (; 8. června 1892, vesnice Georgijevskoje, Orlovská gubernie – 30. července 1944, Moskva) byl sovětský letecký konstruktér.

Nikolai Nikolaevich Polikarpov (; – 30 July 1944) was a Soviet aeronautical engineer and aircraft designer, known as the "King of Fighters". He designed the I-15 series of fighters, and the I-16 Ishak ( phonetically close to its or designation) "Little Donkey" fighter.