Výchozí situace.

Po náletu japonského letectva na Pearl Harbor operovalo u amerického západního pobřeží 7 japonských ponorek. Tyto síly měly vyhledávat a útočit především na válečná plavidla US Navy, nicméně většina velitelů ponorek volila v té době snadnější útoky na obchodní loďstvo, které jen pozvolna přecházelo na konvojový systém. Operace se účastnila i ponorka "I-17", jejíž velitel Kozo Nishino před válkou sloužil v japonském obchodním loďstvu. Krátce před válkou se jeho loď plavila přes kanál Santa Barbara a než se vrátila do Japonska, nechal Nishino zastavit v Ellwoodu, kde v místní rafinérii načerpal pohonné hmoty pro cestu zpět.

Útok.

23. února 1942 v 19.00 hodin zaujala ponorka výchozí pozici k útoku. Nishino za primární cíl určil velké nádrže společnosti Richfield hned za pláží. První granát v 19.15 dopadl poblíž jednoho skladiště. Ve chvíli útoku byla většina personálu už doma a ve službě bylo jen nezbytné minimum osazenstva. Po prvních detonacích si všichni mysleli, že k výbuchu došlo uvnitř objektu a ponorka byla spatřena až po druhé salvě. Jeden z pracovníku jménem G.Brown později uvedl, že útočníka napřed pokládal za lehký křižník nebo torpedoborec a teprve posléze si uvědomil, že střílí jen jedno dělo. Nishino mezitím určil jiný zásobník, který se mu zdál blíže. Než Brown a ostatní zalarmovali policii, vypálila "I-17" několik granátů směrem k druhému cíli. Mezitím vlastník rafinérie Laurence Wheeler telefonoval na úřad šerifa v Santa Barbaře, kde mu bylo sděleno, že letadla jsou již na cestě, což nebyla pravda.  Po 20 minutách nařídil Nishino zastavit palbu a nikým neobtěžován odplul na širé moře.

Následky.

Japonské ostřelování poškodilo přístavní molo, zničilo jednu z čerpacích stanic a jeden jeřáb typu Derrick. Zásobníky s naftou a leteckým benzínem však zůstaly nedotčeny stejně jako skladiště a další budovy. Během ostřelování nikdo nepřišel o život. Reverend Arthur Basham, který ponorku pozoroval z Montecita oznámil, že se útočník stočil na jih směrem k Los Angeles, což posléze vedlo k falešnému poplachu a pověstem o japonské invazi na západním pobřeží. Největší dopad měla tato akce na životy Američanů japonského původu. Z obav vytvoření "páté kolony", která by mohla podporovat akce japonské armády na území USA bylo rozhodnuto masově internovat všechny osoby japonského původu na americké půdě po dobu trvání války.

Zdroj.

Překlad článku Bombardment of Ellwood na anglické verzi Wikipedie.

Ostřelování Ellwoodu (anglicky "Bombardment of Ellwood") byl útok japonských ponorek na pobřeží Spojených států v době druhé světové války. Odehrál se 23. února 1942 na Ellwoodských ropných polích, u Santa Barbary. Japonské ostřelování poškodilo rafinérii ropy a vyvolalo ve Spojených státech paniku v obavě z japonské invaze na západní pobřeží Spojených států. Den po ostřelování proběhla tzv. bitva o Los Angeles.

The Bombardment of Ellwood during World War II was a naval attack by a Japanese submarine against United States coastal targets near Santa Barbara, California. Though damage was minimal, the event was key in triggering the West Coast invasion scare and influenced the decision to intern Japanese-Americans. The event also marked the first shelling of the North American mainland during the conflict.


Mechanizmus.

Základními dvěma mechanizmy vzniku supraventrikulární tachykardie jsou zvýšená automacie a reentry.  Zvýšená automacie je stav, kdy existuje v srdci zdroj vzruchů, který tyto generuje rychleji než normální zdroj (pacemaker) - tedy sinoatriální uzel. Srdeční buňky mají schopnost spontánní depolarizace - tedy samovolné změny membránového napětí, kdy po překročení jistého prahového napětí dojde ke vzniku vzruchu (rychlé depolarizaci). Za patologických stavů může existovat zdroj, v jehož buňkách probíhá spontánní depolarizace rychleji než sinoatriálním uzlu, kde je za normálních okolností nejrychlejší. Takový patologický zdroj pak celému srdci vnutí svou frekvenci a může být příčinou tachykardie.  Reentry je stav, kdy dochází abnormálnímu kroužení vzruchu po určité dráze v srdci a kroužící vzruch odtud aktivuje zbytek srdce. Tyto dráhy můžou být různě dlouhé a různě lokalizované, u jednoho nemocného může být dráha stabilní nebo se může v průběhu tachykardie měnit (u fibrilace síní). K tomu, aby mohlo ke kroužení vzruchu dojít, musí být splněno několik podmínek (týkají se rychlosti vedení, zotavovací doby jednotlivých částí dráhy a podobně).

Projevy.

Všechny supraventrikulární tachykardie se můžou projevit bušením srdce, celkovou slabostí, závratěmi, případně krátkodobou poruchou vědomí. Při delším trvání ale můžou vést, zejména u lidí se závažnějším srdečním postižením, k srdečnímu selhání. Vzácněji můžou vést také ke smrti postiženého. Některé typy (zejména fibrilace či flutter síní) můžou mít také další specifické projevy.

Vyšetření.

Základem je elektrokardiografické vyšetření (EKG) v době tachykardie. Pro tuto skupinu tachykardií je typické, že na EKG záznamu je QRS komplex, který odpovídá aktivitě srdečních komor, normálního tvaru – tedy štíhlý (šíře do 0,11 s). U většiny z nich jsou QRS komplexy řazeny pravidelně, typicky nepravidelná je fibrilace síní nebo multifokální síňová tachykardie.  Přítomnost širokého QRS komplexu abnormálního tvaru nevylučuje, že se jedná také o supraventrikulární tachykardii, byť je tento obraz typický pro komorové tachykardie. Abnormální QRS komplex u supraventrikulární tachykardie může být u  Jednotlivé typy supraventrikulárních arytmií se liší aktivitou předsíní, podle toho se liší také vzhled vln P, které jí odpovídají. Tvar vlny P a její vztahu ke komplexu QRS (případně absence vlny P) je důležitým ukazatelem pro rozlišení jednotlivých typů SVT.  Trvání arytmie je často krátké, takže neumožňuje zachycení při běžném EKG vyšetření. Pak je nutný dlouhodobý záznam – nejčastěji Holterovo monitorování, kdy má nemocný po dobu 24 hodin nalepené elektrody na hrudníku a snímání je prováděno „krabičkou“ zavěšenou u pasu. Existují také záznamové systémy, které si nemocný přikládá jen v době potíží nebo implantabilní záznamníky, které se zašijí z malého řezu pod kůži a dovolují monitorování až po dobu tří let. Tyto jsou vhodné zejména u pacientů s řídkým výskytem arytmie.  Přesnější zhodnocení typu arytmie často není možné z běžného EKG a je nutné použít snímání elektrodou zavedenou do jícnu, který je v těsné blízkosti předsíní, nebo záznamy EKG elektrodami ze srdečních dutin při elektrofyziologickém vyšetření srdce.  Součástí komplexního vyšetření je také ultrazvukové vyšetření srdce či krevní rozbory ke stanovení hladin krevních minerálů, hormonů štítné žlázy a podobně.

Léčba.

Léčebná strategie se zaměřuje jednak na přerušení záchvatu arytmie, jednak na předcházení opakování arytmie.  Na rozdíl od komorových arytmií bývají supraventrikulární tachykardie citlivé na podráždění bloudivého nervu tzv. vagovými manévry jako např. dráždění karotického sinu na krku či usilovným výdechem proti uzavřeným hlasivkám (jakoby tlačení na stolici). Drážděním tohoto nervu, který obsahuje parasympatická nervová vlákna, dochází ke zpomalení tvorby a vedení vzruchu v oblasti SA uzlu a AV uzlu. To někdy vede k přerušení arytmie nebo alespoň k jejímu zpomalení. Jindy je nutno použít antiarytmika, z nichž typicky jen na supraventrikulární tachykardie (resp. jen na některé z nich) je účinný adenosin. Z dalších antiarytmik se používají nejčastěji betablokátory či kalciové blokátory, amiodaron a propafenon. Zejména u flutteru a fibrilace síní se často užívá elektrického výboje – elektrické kardioverze. V prevenci těchto arytmií se tradičně užívají výše uvedená antiarytmika (krom adenosinu). Především u arytmií na podkladě reentry se dnes stále více užívá odstranění části dráhy reentry okruhu pomocí elektrického proudu zavedeného do srdce cévami pomocí katetrů. Procedura se nazývá radiofrekvenční ablace. Přerušením dráhy se odstraní základní předpoklad pro vznik arytmie a dobře provedený výkon nemocného potíží zbaví. Velmi dobré jsou především výsledky ablace u AVNRT, AVRT a flutteru síní, horší u fibrilace síní. Zákroku předchází podrobné mapování srdce při elektrofyziologickém vyšetření. Léčba se u jednotlivých typů arytmií liší, jsou vypracované standardy pro léčebný postup.

Supraventrikulární tachykardie (SVT) je obecné označení pro rychlé srdeční arytmie, které mají původ "nad" srdečními komorami - tedy v oblasti srdečních předsíní či atrioventrikulární junkci (z této definice se poněkud vymyká AV reentry tachykardie, na níž se podílí také komory). Obecně se považují tyto arytmie za méně závažné než komorové tachykardie, ale také můžou být životohrožující. Při záznamu EKG je pro ně typické, že QRS komplex, který odpovídá aktivitě srdečních komor, je normálního tvaru – tedy štíhlý, byť s některými výjimkami.  V užším smyslu slova se někdy pojmem supraventrikulární tachykardie označují jen záchvatovité tachykardie, které vychází z AV uzlu (tedy atrioventrikulární nodální reentry tachykardie a atrioventrikulární reentry tachykardie).

Supraventricular tachycardia (SVT) is an abnormally fast heart rhythm arising from improper electrical activity in the upper part of the heart. There are four main types: atrial fibrillation, paroxysmal supraventricular tachycardia (PSVT), atrial flutter, and Wolff–Parkinson–White syndrome. Symptoms may include palpitations, feeling faint, sweating, shortness of breath, or chest pain. They start from either the atria or atrioventricular node. They are generally due to one of two mechanisms: re-entry or increased automaticity. The other type of fast heart rhythm is ventricular arrhythmias—rapid rhythms that start within the ventricle. Diagnosis is typically by electrocardiogram (ECG), holter monitor, or event monitor. Blood tests may be done to rule out specific underlying causes such as hyperthyroidism or electrolyte abnormalities. Specific treatments depend on the type of SVT. They can include medications, medical procedures, or surgery. Vagal maneuvers or a procedure known as catheter ablation may be effective in certain types. For atrial fibrillation calcium channel blockers or beta blockers may be used. Long term some people benefit from blood thinners such as aspirin or warfarin. Atrial fibrillation affects about 25 per 1000 people, paroxysmal supraventricular tachycardia 2.3 per 1000, Wolff-Parkinson-White syndrome 2 per 1000, and atrial flutter 0.8 per 1000.


Biografie.

Do komunistické strany vstoupil po vypuknutí španělské občanské války v roce 1936. Po porážce republikánských sil uprchl do Paříže, načež strávil v exilu 38 let, především ve Francii, ale i v Sovětském svazu a jiných zemích. Roku 1960 vystřídal v čele strany Dolores Ibárruriovou. V roce 1968 odsoudil invazi vojsk Varšavské smlouvy do Československa a odpoutal stranu od Moskvy. Nová, nemoskevská politika západních komunistických stran bývá nazývána eurokomunismus. Carrillo patřil spolu s Georgesem Marchaisem (Komunistická strana Francie) a Enrico Berlinguerem (Komunistická strana Itálie) k jeho klíčovým představitelům, historicky zásadní přitom byla jejich schůzka v Madridu 2. března 1977, kde eurokomunismus získal základní obrysy.  Do Španělska se Carrillo vrátil roku 1976, po smrti diktátora Franca. Byl sice ještě zatčen, ale jen na pár dní. Záhy byla komunistická strana legalizována a Carrillo ji vedl do prvních svobodných voleb v roce 1977. V roce 1981 proběhl pokus o státní převrat, kdy do parlamentu vtrhl podplukovník Tejero a chtěl převzít moc. Carrillovo chování během pokusu o převrat bylo předmětem obdivu, když poté, co povstalci v parlamentu přikázali všem lehnout na zem, byl mezi třemi, kteří odmítli uposlechnout (spolu s předsedou vlády Adolfo Suárezem a ministrem obrany Manuelem Gutiérrezem Melladem), Carrillo si navíc zapálil demonstrativně cigaretu. Přesto brzy poté musel z čela strany odejít, důvěru straníků získal jeho oponent Gerardo Iglesias. Spory se stupňovaly, a tak Carrillo roku 1985 z komunistické strany vystoupil a založil vlastní stranu "Partido de los Trabajadores de España-Unidad Comunista". Ve volbách však vyhořela a Carrillo se stáhl z vrcholné politiky.  Jeho mimořádný kredit ve španělské společnosti ovšem ukázala televizní soutěž Největší Španělé historie z roku 2007, kde obsadil 46. místo (jeho historický oponent Franco ovšem skončil 22.).

Santiago Carrillo Solares (* 18. ledna 1915 – 18. září 2012 Madrid) byl španělský politik, generální tajemník Komunistické strany Španělska v letech 1960-1982, představitel tzv. eurokomunismu.

Santiago José Carrillo Solares (18 January 1915 – 18 September 2012) was a Spanish politician who served as General Secretary of the Communist Party of Spain (PCE) from 1960 to 1982. His role in the Paracuellos massacres during the Civil War was particularly controversial. He would later be exiled during the dictatorship of Francisco Franco, becoming a leader of the democratic opposition to the regime. His role as leader of the PCE would later make him a key figure in the transition to democracy. He later embraced Eurocommunism and democratic socialism, and was a member of the Congress of Deputies from 1977 to 1986.


Životopis.

Začátky.

Narodil se v Londýně roku 1926 do rodiny židovského pediatra. Otec také hrál na violoncello, matka na housle a John se učil hře na klavír. V 11 letech dostal svou první 9,5mm kameru. Studoval pak na škole v Uppinghamu. V roce 1944, po dosažení 18 let, narukoval do armády, ze zdravotních důvodů se však dostal k jednotce Combined Services Entertainment, zábavní a umělecké armádní složky, s níž bavil vojáky kouzelnickými kousky.  Během následných studií anglické literatury na oxfordské Balliol College (1947–1950) účinkoval ve studentském divadle, na což navázal rolemi ve filmech jako "Oh, Rosalinda" (1955), "Bitva u La Plata" (1956) či "Bratři mezi paragrafy" (1957). Objevil se také v epizodních rolích seriálů "The Adventures of Robin Hood" (1956–1957) či "Ivanhoe" (1958). Právě vlastní herecké zkušenosti údajně měli napomoci k jeho skvělému vedení herců z pozice režiséra.  Už za studií také natáčel amatérské filmy, z nichž prvním režijním počinem byl "Horror" z roku 1946. S Alanem Cookem spolupracoval na dalších snímcích jako "Black Legend" (1948) či "The Starfish" (1950).

Od televizních dokumentů k hranému filmu.

Kromě epizodních hereckých rolí pak začínal u filmu jako režisér dokumentů BBC. Smlouvu s televizí podepsal v roce 1957 a v příštích třech letech točil dokumenty z uměleckého cyklu "Monitor".  Edgar Anstey z British Transport Films ho poté oslovil s nabídkou filmu pro jeho společnost. Stalo se jím "Nádraží" (1961), asi půlhodinový dokument zachycující 24hodinové každodenní drama na londýnské stanici Waterloo. Snímek byl oceněn Zlatým lvem na filmovém festivalu v Benátkách i cenou Britské akademie.  Zaujal také italského producenta Josepha Janniho, který režisérovi zadal pár reklam a pak i první hraný film "Takové milování" (1962). Šlo o zdařilou adaptaci knihy Stana Barstowa s první velkou příležitostí pro Alana Batese v hlavní roli, která Schlesingerovi vynesla na berlínském festivalu Zlatého medvěda za nejlepší film.

Britská tvorba 60. let.

Po úspěchu hraného debutu natočil Schlesinger pro Janniho další trojici filmů "Billy lhář" (1963), "Drahoušek" (1965) a "Daleko od hlučícího davu" (1967). "Billyho lháře" napsali stejní tvůrci jako "Takové milování" – Keith Waterhouse a Willis Hall. Šlo o směsici poněkud přisprostlé komedie a dramatu s Tomem Courtenayem v roli pomocníka v pohřebním ústavu s dosti extravagantními fantaziemi. Snímek se nestal žádným komerčním hitem, dal však vyniknout také Julii Christie v roli volnomyšlenkářské dívky Liz, která byla spolu s představitelem titulní role nominována na cenu BAFTA.  Ještě většího úspěchu pak Julie Christie dosáhla v Schlesingerově následujícím "Drahouškovi", když obdržela Oscara za nejlepší ženský výkon v hlavní roli modelky stoupající po společenském žebříčku. Jeden z jeho nejvíc vychvalovaných i kritizovaných snímků, v němž Julii Christie sekundovali Dirk Bogarde a Laurence Harvey, mu vynesl ocenění newyorských kritiků (NYFCC) za nejlepší film i režii, nominaci na Oscara v obou těchto kategoriích, nominaci na Zlatý glóbus za režii (a jeho výhru v kategorii nejlepšího anglicky mluveného zahraničního filmu) i nominaci na cenu BAFTA za nejlepší film.  Následující film "Daleko od hlučícího davu" představoval – po předchozích černobílých snímcích – velkorozpočtovou barevnou adaptaci knihy Thomase Hardyho z roku 1874. Opět v něm dostala hereckou příležitost Julie Christie, jakož i Alan Bates a nově také Peter Finch a Terence Stamp v rolích trojice velmi rozdílných nápadníků usilujících o přízeň Bathsheby Everdeneové. Film tehdy 40letému režisérovi otevřel dveře mezinárodnímu přijetí a Hollywoodu a zároveň ukázal jeho odlišnost od ostatních tvůrců britské nové vlny 60. let.

Mezi Anglií a Hollywoodem.

Koncem 60. let Schlesinger přesunul svou tvorbu i bydliště do Spojených států a k britské filmové produkci se vrátil už jen snímkem "Mizerná neděle" (1971). V souvislosti s oslabenou britskou kinematografií zapustil své kořeny v Hollywoodu.  Jeho prvním americkým filmem se stal komerčně nejúspěšnější a kritiky nejlépe přijatý "Půlnoční kovboj" (1969). Schlesinger ho natáčel v New Yorku, na Floridě a v Texasu s Jonem Voightem a Dustinem Hoffmanem v hlavních rolích společenských outsiderů. Voight ztvárnil naivního venkovského mladíka, který přichází do New Yorku, aby zkusil štěstí jako prostitut, zatímco Hoffman malého podvodníčka trpícího tuberkulózou. Ačkoli šlo o téma na svou dobu velmi opovážlivé, bylo řemeslně velmi dobře zpracované a skvěle zahrané, takže si získalo přízeň diváků po celém světě. Film získal Oscara a další sošky přinesl Schlesingerovi za režii a Waldo Saltovi za scénář. Voight si vysloužil cenu Newyorských kritiků pro nejlepšího herce, Zlatý glóbus pro nejlepšího nováčka a v obdobné kategorii také cenu BAFTA. Britská akademie ocenila kromě něj i Hoffmana za hlavní roli, dále režiséra, scenáristu i střihače a samotný film. Sám Schlesinger však k úspěchu přistupoval poměrně zdrženlivě. V roce 1990 o své tvorbě uvedl: „Jestli jsem měl někdy nějaký komerční úspěch, byla to vyložená náhoda. Netušil jsem, že si Půlnoční kovboj povede tak dobře.“  Každopádně mu "Půlnoční kovboj" zajistil dobré postavení a poskytl možnost k tomu, aby znovu ve spolupráci s producentem Jannim natočil ještě jeden britský film, své nejosobnější dílo, "Mizernou neděli". Peter Finch v něm ztvárnil lékaře, který se v bisexuálním milostném trojúhelníku dělí o lásku k mladému umělci (Murray Head) se ženou (Glenda Jacksonová). Příběh se zakládal na režisérových osobních zkušenostech, on sám měl coby otevřený gay asi dvouletý vztah s výrazně mladším mužem. Film byl oceněn Zlatým glóbem za nejlepší anglicky mluvený zahraniční film a obdržel celkem 5 cen Britské akademie (pro nejlepšího herce, herečku, režii, film a střih). Získal také čtyři nominace na Oscara, včetně té režijní.

Větší i menší úspěchy 70. let.

V roce 1972 se John Schlesinger vydal na Letní olympijské hry v Mnichově, aby natočil segment „Nejdelší“ (The Longest) věnovaný maratonskému běhu, který se stal závěrečnou součástí kolektivního celovečerního dokumentu "Viděno osmi". Dalším z osmi režisérů, kteří se na filmu podíleli, byl i Miloš Forman, autor segmentu o desetiboji. Film však, stejně jako Olympiáda sama, zůstal zastíněn tragickým atentátem na izraelské sportovce.  O dva roky později následoval ambiciózní snímek "Den kobylek" (1975), hyperbolická adaptace stejnojmenného románu Nathanaela Westa z prostředí hollywoodského filmového průmyslu, s Donaldem Sutherlandem a Karen Black v hlavních rolích. Film však byl přijat poměrně kriticky a finančně propadl, ačkoli získal cenu BAFTA za nejlepší kostýmy a nominace na Oscara pro nejlepší kameru a herce ve vedlejší roli.  Kasovním hitem se naopak stal thriller "Maratónec" (1976) o nacistech v New Yorku, ačkoli sklidil i kritické ohlasy za přístup k brutalitě. Dobře známou se stala scéna, kdy sadistický dentista (Laurence Olivier) trýzní svou oběť (Dustin Hoffman) zubařským zákrokem bez anestezie. Film byl nominován ve dvou kategoriích na cenu BAFTA a celkem v pěti, včetně té režijní, na Zlatý glóbus. Z nich však proměnil jen cenu za nejlepší herecký výkon ve vedlejší roli pro Laurence Oliviera, který byl ve stejné kategorii nominován i na Oscara.  Koncem 70. let se Schlesinger ještě jednou spojil s producentem Jannim při natáčení filmu "Amíci" (1979). Šlo o příběh amerických vojáků před invazí v Normandii, kteří si začnou pletky s anglickými ženami. V hlavních rolích válečné romance se představili Richard Gere a Vanessa Redgrave. Film získal několik nominací na cenu BAFTA, a to i za režii a scénář, ale uspěl jen v kategorii nejlepších kostýmů a herečky ve vedlejší roli.

Slabší 80. léta.

Po "Amících" nastal v jeho režijní tvorbě největší propad, z něhož se už nikdy zcela nevzpamatoval. Frenetická komedie "Bláznivá dálnice" (1981) o americkém městečku, které starosta pro nalákání turistů přemaloval na růžovo, stál značných 24 milionů dolarů, ale zcela propadl a byl stažen distributorem už týden po premiéře.  Schlesinger se po nezdaru obrátil k televizní tvorbě a natočil "Oddělené stoly" a "An Englishman Abroad" (oba 1983). Druhý z uvedených televizních filmů natočil s Alanem Batesem a Coral Brownovou podle jejího vlastního životního příběhu z 50. let, kdy se v Moskvě zapletla s britským dvojitým špionem Guyem Burgessem. Scénář k němu napsal Alan Bennett. Kritiky byl chválen a nazýván televizní událostí roku.  K tvorbě pro velké plátno se vrátil nevydařeným politickým thrillerem "Dravec a feťák" (1985) a v Kanadě natočeným pochmurným snímkem "The Believers" (1987), který Schlesinger i koprodukoval, avšak neuspěl komerčně ani u kritiky.  Do formy se vrátil až adaptací knihy Bernice Rubensové "Madame Sousatzka" (1988) s Shirley MacLaine v roli stárnoucí pianistky, která v Londýně vyučuje výjimečně nadaného indického chlapce. Nejlepší snímek posledních dvou dekád jeho tvorby později sám Schlesinger označil za jeden ze čtyř svých nejzamilovanějších filmů, spolu s "Takovým milováním", "Půlnočním kovbojem" a "Mizernou nedělí".

Ke konci milénia.

Na počátku 90. let natočil komerčně úspěšnější thriller "Psychopat ze San Francisca" (1990) s Melanie Griffithovou a Michaelem Keatonem jako jejím psychotickým sousedem. K působivosti filmu přispěla i hudba Hanse Zimmera, propojující syntetizéry s jazzovými hráči a vokály. Následoval "Nevinný" (1993), drama podle románu Iana McEwana o naivním mladém specialistovi (Campbell Scott), který se ve špiony prolezlém Berlíně 50. let zamiluje s tragickými následky do tajuplné Němky (Isabella Rosselliniová). V roli žoviálního Američana Glasse se ve filmu objevil i Anthony Hopkins, snímek ale mnoho úspěchů nesklidil.  Točil opět i televizní filmy, pro cyklus BBC „Screen One“ vytvořil podle scénáře a divadelní hry Alana Bennetta "A Question of Attribution" (1992) s Jamesem Foxem v roli britského historika a sovětského agenta Anthonyho Blunta. Snímek získal cenu BAFTA za nejlepší drama. Většího úspěchu u kritiky pak dosáhl televizní adaptací knihy Stelly Gibbonsové "Farma Cold Comfort" (1995). Tato romantická komedie s Eileen Atkinsovou a Kate Beckinsaleovou v hlavních rolích a např. Stephenem Fryem či Ianem McKellenem v rolích vedlejších se posléze dostala i do amerických kin.  V roce 1995 Schlesinger přispěl svým rozhovorem ke koprodukčnímu dokumentu o zobrazování gayů a leseb v historii kinematografie "The Celluloid Closet" (česky "4% filmová tajemství").  V jeho dalším thrilleru "Oko za oko" (1996) zahrála Sally Fieldová Karen McCannovou, odhodlanou pomstít znásilnění a smrt své 17leté dcery poté, co vrah (Kiefer Sutherland) kvůli procedurální chybě unikl stíhání. Posledním snímkem z 90. let se stal hororový příběh z Londýna 19. století "Oholený klenotník" (1997). Svou premiéru měl na filmovém festivalu v Chichesteru, ale poté se stáhnul jen na obrazovky televize Sky.  Do nového milénia vstoupil Schlesinger svým posledním dokončeným filmem s Madonnou a Rupertem Everettem v hlavních rolích. Romantická dramedie "Příští správná věc" (2000) o gayi a jeho kamarádce, kteří se po jedné společně strávené noci rozhodnou vychovávat své dítě, nezískala vysoké hodnocení kritiky, ale byla nominována na mediální cenu GLAAD.

Divadelní režie.

Schlesinger během své kariéry příležitostně zavítal i k divadelní nebo operní režii. V 70. letech režíroval svůj jediný muzikál "I And Albert", který však pro něj byl těžkou zkušeností a na prknech se udržel jen velmi krátkou dobu. To inscenace "Domu zlomených srdcí" od G. B. Shawa v Národním divadle roku 1975 dopadla o poznání lépe, i když se "Julius Caesar" o pár let později tamtéž nesetkal zdaleka s takovým úspěchem. V roce 1981 zde uvedl také hru Sama Sheparda "True West" ("Pravý" či "Pravdivý západ").  V 80. letech přesedlal na operu. Nejprve v roce 1981 připravil pro londýnskou Royal Opera House, Covent Garden inscenaci Offenbachovy opery "Hoffmannovy povídky" s dirigentem Georgesem Prêtrem a s Plácidem Domingem. A v roce 1984 tamtéž režíroval Straussova "Růžového kavalíra" s dirigentem Georgem Soltim. Obě úspěšná představení zůstala v repertoáru operního domu po dlouhou dobu, "Hoffmanovy povídky" se dočkaly obnoveného uvedení ještě v prosinci 2008 a "Rosenkavalier" v listopadu následujícího roku. V roce 1989 pak režíroval na Salcburském festivalu Verdiho "Maškarní ples". Původně měl také pro newyorskou Metropolitní operu režírovat Verdiho "Othella" s Placidem Domingem v titulní roli, avšak po úvodních jednáních z roku 1990 a dalším vývoji seznal operní dům jeho produkci nerealizovatelnou a k uvedení díla roku 1994 ho nahradil režisér Elijah Moshinsky.

Soukromý život a úmrtí.

Už od druhé poloviny 60. let udržoval Schlesinger vztah se svým životním partnerem, fotografem Michaelem Childersem.  V roce 2000 absolvoval srdeční operaci a na konci téhož roku utrpěl záchvat mozkové mrtvice. Měl obtíže s mluvením a nemohl dále pracovat. Dne 25. července 2003 zemřel ve zdravotním středisku Desert Region v Palm Springs na dýchací obtíže související s mrtvicí.  Mezi Schlesingerovými pozůstalými byl jeho bratr Roger a sestra Hilary.

Ocenění.

Zlatý glóbus za nejlepší režii nikdy nezískal, byl však na něj třikrát nominován: za "Drahouška" (1966), "Půlnočního kovboje" (1970) a "Maratónce" (1977).

John Schlesinger, celým jménem John Richard Schlesinger (16. února 1926 Londýn – 25. července 2003 Palm Springs) byl britský filmový režisér a herec, v 60. letech jeden z režisérů britské nové vlny, který však většinu své kariéry působil v Hollywoodu. Natočil 25 hraných filmů, z nichž největšího úspěchu dosáhl "Půlnoční kovboj", za jehož režii získal Oscara. Mezi další významné snímky patří "Drahoušek", "Mizerná neděle", "Maratónec" či "Amíci". Příležitostně však režíroval i divadlo, operu a nezanedbatelnou část jeho díla představuje televizní tvorba.

John Richard Schlesinger (; 16 February 1926 – 25 July 2003) was an English film and stage director, and actor. He won an Academy Award for Best Director for "Midnight Cowboy", and was nominated for two other films ("Darling" and "Sunday Bloody Sunday").


Historie.

Na jaře 2001 byl vyvinut modul mod_accel do Apache [əˈpæči] jako náhradu staršího mod_proxy. Protože byl nespokojen s funkčností a škálovatelností Apache, rozhodl se Igor Sysoev vyvinout Nginx. Vývoj započal v roce 2002 a na podzim roku 2004 vyšla první oficiální verze. Cílem bylo vyvinout řešení, které bude bez problému schopné obsloužit 10 000 požadavků současně s minimálními nároky na operační paměť, možnost proxy, možnost flexibilní konfigurace a bude obsahovat cache. Nginx je naprogramován a dále vyvíjen v programovacím jazyce C. Roku 2011 byla založena stejnojmenná společnost zajišťující vývoj a podporu.

Funkce.

Základním cílem je rychlá distribuce statického obsahu a možnost rozložení zátěže na další servery dle nastavené priority. Systém dále umožňuje definovat záložní server, na který Nginx požadavek předá, pokud primární server neodpoví do stanoveného limitu. Příchozí požadavky Nginx asynchronně zpracovává a vyřizuje (na rozdíl třeba od Apache, který využívá vlákna nebo procesy). Velice častý způsob použití funguje na principu, že příchozí HTTP (nebo HTTPS) požadavek se nejprve pokusí vyhledat ve své cache (má konfigurovatelnou velikost a dobu uchovávání), pokud jej najde, rovnou odpoví. V opačném případě se obrátí na jeden z definované sady serverů (každý server má definovanou prioritu). Pokud mu server do definovaného času stihne odpovědět, předá odpověď; v opačném případě se obrátí na záložní server (samozřejmě je-li definován). Odpověď, pokud může, uloží do své cache a následující dotazy do vypršení časového limitu životnosti cache vyřizuje právě z cache. Jedním z nastavení je možnost nastavit limit počtu připojení z jedné IP adresy (jedna z nejjednodušších obran proti DOS útoku). Nginx je modulární systém a lze přidávat moduly (mnohdy je nutná rekompilace). Jeden z modulů je například GEO lokace, která umožňuje například dle země předávat požadavky na definované servery nebo naopak zakázat přístup na stránky z některých zemí. Za zmínku určitě stojí také moduly pro přesměrování dle definovaných pravidel, zabezpečení stránky heslem, podpora komprese gzip, streaming (FLV, MP4) a mnoho dalších funkcí.  Od verze 1.9.5 podporuje nový protokol HTTP/2.

Rozšířenost.

Různé statistiky udávají různá čísla, v průměru se ale globální podíl na konci roku 2016 pohyboval okolo 16 %. Kvůli poměrně propracované možnosti rozložení zátěže jej používají častěji větší a velké firmy. Z českých firem to je například Seznam.cz, FTV Prima nebo Česká Spořitelna. Ze zahraničních například Nokia, GitHub, WordPress, Dropbox. Tržní podíl serveru Nginx v ČR byl v únoru 2016 na 12,02 %.

Nginx (anglická výslovnost [ˈendžinex]) je softwarový webový server s load managment a reverzní proxy s otevřeným zdrojovým kódem. Pracuje s protokoly HTTP (i HTTPS), SMTP, POP3, IMAP a SSL. Zaměřuje se především na vysoký výkon a nízké nároky na paměť. Nginx je dostupný na Unixu, Linuxu a dalších Unix-like systémech pod BSD; existují varianty pro Solaris, macOS i MS Windows.

Nginx (pronounced "engine X", ) (stylized as NGINX or nginx or NginX) is a web server which can also be used as a reverse proxy, load balancer, mail proxy and HTTP cache. The software was created by Igor Sysoev and first publicly released in 2004. A company of the same name was founded in 2011 to provide support and "Nginx plus" paid software.  Nginx is free and open-source software, released under the terms of the 2-clause BSD license. A large fraction of web servers use NGINX, often as a load balancer.  In March 2019, the Nginx company was acquired by F5 Networks for $670 million.  , Netcraft estimated Nginx served 36.48 percent of all active websites ranked, ranking it first, above Apache at 24.51 percent, while according to W3Techs, Apache is ranked first at 40.1 percent and Nginx 2nd at 31.8 percent.


Popis.

Réva vinná ("Vitis vinifera") odrůda "Sémillon" je jednodomá dřevitá pnoucí liána dorůstající v kultuře až několika metrů. Kmen tloušťky až několik centimetrů je pokryt světlou borkou, která se loupe v pruzích. Úponky révy jsou středně dlouhé, umožňují této rostlině pnout se po pevných předmětech. Růst je středně bujný až bujný s polovzpřímenými letorosty. Vrcholky letorostů jsou otevřené, velmi silně bíle vlnatě až plstnatě ochmýřené, průměrně zabarvené antokyaniny, zelenkavé s jemným červenavým nádechem. Internodia a nodia jsou zelená, na osluněné straně nodií jsou červené proužky, pupeny jsou slabě zabarvené antokyaniny. Mladé lístky jsou zelenožluté, bronzově skvrnité, takřka bez zabarvení antokyaniny, středně silně až silně bíle vlnatě ochmýřené. Jednoleté réví je eliptického průřezu, rýhované, tmavohnědé.  List je středně velký až velký, okrouhlý až oválný, čepel je ve tvaru trychtýře se zvlněnými okraji, světle zelená, síťovitá, hladká až průměrně puchýřnatá, tří- až pětilaločnatá se středně hlubokými, uzavřenými až překrytými horními výkroji s oblým dnem, okraj listu je tupě, středně široce, trojúhelníkovitě zoubkovaný, rub listu je slabě až středně silně plstnatý. Řapíkový výkroj je široce otevřený až otevřený, ve tvaru široké „U“ s oblým dnem, klínovitý až lyrovitý se zaostřeným dnem (ve tvaru „UV“), řapík je středně dlouhý, stejně dlouhý, jako medián listu, narůžovělý, žilnatina listu je takřka bez pigmentace antokyaniny.  Oboupohlavní květy v hroznovitých květenstvích jsou pětičetné, žlutozelené, samosprašné. Plodem je malá až středně velká (15 mm), okrouhlá, poměrně silně bíle ojíněná, žlutozelená až zlatožlutá bobule, při plném vyzrání s růžovým nádechem, na osluněné straně často s hnědými skvrnkami. Bobule jsou nejednotné velikosti, jednotné barvy. Slupka je tenká, ale dosti pevná, dužina je středně pevná až rozplývavá, šťavnatá, mírně aromatická, jemně muškátové chuti s travnatým tónem. Stopečky bobulí jsou středně dlouhé, obtížně oddělitelné. Hrozen je středně velký (140 g), válcovitě-kuželovitý s křidélky, středně hustý až hustý, kompaktní, stopka je středně dlouhá, slabě lignifikovaná.

Původ a rozšíření.

"Sémillon" je starobylá moštová odrůda vinné révy ("Vitis vinifera"). Pochází pravděpodobně z francouzského regionu Bordeaux, z údolí řeky Gironde. Rodičovské odrůdy nejsou známy.  Ve Francii byla odrůda roku 2011 pěstována na 11 .489 hektarech vinic v sedmi klonech, ale osazené plochy mají setrvale klesající tendenci, ještě roku 1958 zde byla vysazena na 35 .993 hektarech. Situace došla tak daleko, že ve školkách byl pěstován nedostatečný počet sazenic a kvalita klonů upadala, což by v budoucnosti mohlo způsobit problémy výrobcům kvalitních vín. Roku 2008 se proto 17 výrobců vín z regionu Bordeaux, včetně takových, jakými jsou Château d'Yquem, Château Olivier, Château Suduiraut a Château La Tour Blanche, sdružilo a selektuje a pěstuje si své vlastní klony.  Odrůda je pěstována v regionu Bordeaux, kde tvoří součást sladkých vín AOC Sauternes, Barsac, Sainte Croix du Mont, Loupiac, Cérons či Cadillac, či v regionu Sud-Ouest, kde se vyrábějí sladké výběry v AOC Bergerac, Monbazillac, Montravel a Saussignac. Hrozny dále najdou uplatnění v suchých vínech AOC Entre Deux Mers, Rosette, Côtes de Gascogne, Côtes de Duras, Côtes de Blaye, Côtes de Bourg, Graves, Buzet či v šumivých vínech AOC Crémant de Bordeaux. V regionu Provence ji najdeme ve vínech AOC Côtes de Provence, Coteaux Varois en Provence, Les Baux de Provence, Coteaux d'Aix en Provence.  Ve světě bylo roku 2007 vysazeno odhadem 34 .000 hektarů vinic s odrůdou "Sémillon", například v Austrálii to bylo 6752 ha (poprvé zde byla vysazena roku 1820, nejčastěji je pěstována v oblastech Hunter Valley, Barossa Valley, Margaret River), v Chile 1727 ha, v Jihoafrické republice 1129 ha atd.  "Sémillon" najdeme mimo jiné například na Slovensku, ve starých bratislavských, svatojurských, nitranských a vrábeľských vinicích, pěstuje se zde především v chráněných polohách. Dá se předpokládat návrat do Listiny registrovaných odrůd SR.  Ve Státní odrůdové knize České republiky není odrůda zapsána. Vinařský zákon sice povoloval z této odrůdy vyrábět víno v kategorii zemských vín podle vyhlášky č. 437/2005 Sb., ale v novele vyhlášky č. 323/2004 Sb. (č. 28/2010 Sb.) již odrůda není uvedena. Na našich vinicích je spíše vzácností, i když se zatím s odrůdovými víny můžeme setkat na některých místních koštech.

Název.

Název odrůdy v sobě nese zkomolený název městečka Saint-Émilion, nacházejícího se ve vinařském regionu Bordeaux, ve správním regionu Akvitánie, v departmentu Gironde, asi 35 km severovýchodně od Bordeaux. Saint-Émilion je samozřejmě též názvem jedné z nejznámějších francouzských vinařských oblastí, proslulé dnes především červenými víny z odrůd "Cabernet Franc" a "Merlot". Saint-Émilion zahrnuje dvě apelace AOC s vlastní klasifikací vín a další čtyři přidružené apelace.  Další, lokálně používaná synonyma odrůdy "Sémillon" jsou : "Семильон, Сотерн" (Rusko), "Barnawartha Pinot" (Austrálie), "Blanc Doux, B. Sémillon, Boal" (Portugalsko, Douro), "B. no Douro, Chevrier" (Dordogne), "Colombar, Colombarride, Colombier, Daune Verte, Dausne, Féher Semillon, Goulon Blanc, Goulu Blanc, Greengrape" (JAR), "Groendruif" (JAR), "Gros Sémillon, Hunter River Riesling, Madeira" (Austrálie), "Maisois Blanc, Malaga" (dep. Lot), "Mancès Blanc, Mansois Blanc, Marcillac, Monsois Blanc, Petit Sémillon, Sauternes, Semijon" (Bulharsko), "Semilão, Semilhão, Sémilion, Sémillon Blanc, S. Chevrier, S. Crucillant, S. Féher, S. Muscat, S. Picolo, S. Roux, Semillon White, Seminon" (Bulharsko), "Sercial" (Austrálie, mylně), "Sotern, St. Emillion, Wynedruif či Wyndruif" (JAR).

Příbuzné odrůdy.

Ve Francii bývají rozlišovány dle velikosti hroznů dvě variety odrůdy, a sice "Gros Sémillon" a "Petit Sémillon". Dále je ve Francii a místy i jinde pěstována odrůda "Sémillon Rosé", která je mutací odrůdy "Sémillon". V katalogu odrůd VIVC je uvedena ještě modrá odrůda "Sémillon á Bois Noir", která má též pocházet z Francie, v literatuře o ní prakticky nejsou zmínky, Bois Noir je název jednoho z mnoha francouzských „chateau“.

Pěstování.

Růst je na bohatých půdách bujný, na suchých středně bujný. Réví vyzrává na 75-85 %. Odolnost vůči zimním mrazům je podprůměrná, do -17 °C, jarním mrazům odolává dobře, bývá náchylná na přílišné oslunění hroznů (sluneční úpal), není náchylná ke sprchávání, dobře odolává suchu. Plodnost je střední, poměrně konstantní, v našich podmínkách 7-9 t/ha při cukernatosti 16-20 °NM a aciditě 8-10 g/l (ale například v Chile jsou udávány výnosy 13-19 t/ha). I přes průměrnou plodnost jsou sklizně často redukovány, aby se zvýšila kvalita moštu a tím potažmo i kvalita produkovaných vín. Odrůda vyžaduje teplé a slunné polohy, není příliš náročná na půdu, hodí se pro většinu vedení, vhodné jsou delší tažně a podnože SO-4, T 5C, Cr 2, 125 AA.

Fenologie.

Vegetační cyklus trvá 125-150 dní při sumě aktivních teplot (SAT) od 2860 do 3500 °C (v podmínkách Krymského poloostrova). Rašení je středně pozdní, 5 dnů po "Chasselas", doba květu je středně pozdní až pozdní, odrůda dozrává středně pozdně, koncem září až začátkem října, 20 dnů po "Chasselas".

Choroby a škůdci.

Odolnost proti houbovým chorobám je průměrná, odrůda je citlivá zejména na napadení hroznů plísní šedou ("Botrytis cinerea"), což někdy bývá její předností. Má sklon tvořit cibéby, po napadení ušlechtilou plísní bobule zčervenají, slupka se zjemní, dužina se stane rozplývavou, později se objeví povlak plísně, bobule sesychají a hnědnou. V tomto případě mošt rychle ztrácí kyseliny. Ve vlhkém počasí jsou bobule často napadány také hnilobou.

Víno.

Klasická Sauternská vína obsahují kromě vysokého zbytku cukru též vyšší obsah glycerinu, což zvyšuje jejich viskozitu. Jsou tvořena asi z 80 % odrůdou "Sémillon" a z 20 % odrůdou "Sauvignon", s malým přídavkem vína odrůdy "Muscadelle". Postupně se při několikrát opakované sklizni sbírají bobule a části hroznů napadené plísní šedou. V oblastech s vysokou vzdušnou vlhkostí v noci a s vysokou teplotou ve dne se na hroznech zvolna rozšiřuje plíseň šedá a současně začínají některé bobule cibébovatět (tvořit hrozinky). Vysoce koncentrované mošty ztrácejí původní odrůdové aroma a působením plísně šedé v nich vzniká velké množství dalších aromatických látek. Někteří odborníci tvrdí, že aroma připomíná lanolin, ale protože čistý lanolin je ve skutečnosti bez zápachu, toto srovnání nám stěží sdělí něco o výrazném buketu vína. Meloun nebo fík je mnohem lepší srovnání, ale poměrně často se popisuje spíše vůně a vlastnosti botrytizovaných hroznů než samotného vína. Vína jsou bohatá, koncentrovaná, šťavnatá, sladká odrůdová chuť se mísí s aciditou Sauvignonu.  V Jižní Africe (oblast Greengrape), v Austrálii a v Bordeaux, v oblastech AOC Graves a Pessac-Léognan se z odrůdy vyrábějí hlavně pozoruhodná suchá, lehká vína výborné kvality (snad jim někdy poněkud schází acidita), zráním získávající příchuť opečeného toastu. Typická odrůdová vína jsou vysoké kvality, extraktivní, sladká, s jemným odrůdovým buketem, zdaleka nejsou tak aromatická, jako vína odrůdy "Sauvignon". V chuti můžeme dále najít vosk, med, pomerančovou marmeládu, jablka, citrusy, meruňky, pražené mandle či oříšky, anděliku, lilie, skořici, vanilku, čerstvé máslo. V posledních letech se Sémillon též stal oblíbeným partnerem odrůdy "Chardonnay", pro tato cuvée se ujal název „Semchard“.

Sémillon je starobylá, středně pozdní moštová odrůda révy vinné ("Vitis vinifera"), používaná k výrobě bílých vín. Pochází z Francie, pravděpodobně z regionu Bordeaux, z údolí řeky Gironde. Rodičovské odrůdy nejsou známy.  Klasickou odrůdu proslavila především ušlechtilá, sladká botrytická vína, produkovaná zejména ve francouzských vinařských apelacích AOC Sauternes (proslulé je Château d'Yquem) a Barsac.

Sémillon is a golden-skinned grape used to make dry and sweet white wines, mostly in France and Australia. Its thin skin and susceptibility to botrytis make it dominate the sweet wine region Sauternes AOC and Barsac AOC.


Popis.

Strom dosahuje výšky nejčastěji 5–15, výjimečně 20 metrů, může ale růst i jako velký keř. Koruna bývá nejčastěji kuželovitá a protáhlá do výšky. Kmen je zakřivený nebo nakloněný. Větve jsou obvykle hnědožluté a bradavičnaté lenticelami. Listy vyrůstají pouze na kolcích, bývají velmi tenké, okrouhle eliptické, někdy až stejně široké jako dlouhé (3-7 cm). Květy uspořádané v chocholících po 7–13 se rozvíjejí zároveň s listy, dosahují průměru až 3 centimetrů, kvetou v dubnu a květnu. Plody bývají 2–3 centimetry dlouhé, baňkovité až kulovité (na rozdíl od hrušně obecné) malvice.

Ekologie a rozšíření.

Preferuje světlejší umístění a sušší, mírně teplé oblasti, jinak je co do životních požadavků generalistou. Nesnáší vysokou hladinu spodní vody. Typickými biotopy, v nichž roste, jsou výslunné, jižně orientované lesní pláště, křoviny, remízky, lesostepní mozaiky pastvin, z lesů pak teplomilné doubravy a světlejší dubohabřiny. V ČR se vyskytuje roztroušeně na většině území kromě vysloveně horských oblastí, patří zde mezi vzácnější druhy vyžadující pozornost (kategorie C4a). Celkový areál rozšíření zahrnuje západní, střední a východní Evropu a severní Turecko, na Kavkaze je střídána příbuzným druhem "Pyrus caucasica".

Využití.

Křížením hrušně plané s asijskými druhy pravděpodobně vznikla sadovnicky významná hrušeň obecná. Polnička průmyslově využívána není, ale zejména v dřívějších dobách bývala místy vysazována jako zdroj potravy pro divokou zvěř. Ze sušených plodů se (strouháním) vyráběla tzv. pracharanda (neboli "prachanda"). Tato přísada do pokrmů se vyznačovala skořicovou příchutí a používala se i ke zhutňování knedlíků nebo škubánků.

Léčivé účinky.

Dříve se věřilo, že na hrušeň může člověk převést svoji nemoc. V současnosti není oficiálně považovaná za léčivou rostlinu, ale vařené hrušky jsou vhodným pokrmem při srdečních a oběhových chorobách, vysokém tlaku, nemocích močového měchýře a pro posílení žaludku.  Mathioli doporučoval plané (ale i domácí, pokud byly kyselé a trpké) hrušky, zvlášť pak pečené nebo sušené, k léčbě průjmů a úplavice. Mnohé části stromu (listy, kůra, dřevo) byly v podobě popela nebo drtin používané při houbových otravách. V různých podobách (kompotované nebo jako lektvar) se používaly také k utišení žaludku.

Dřevo.

Dřevo hrušně se vyznačuje tzv. roztroušeně pórovitou stavbou, jeho hustota se pohybuje mezi 600-740 kg/m³, celkově je tvrdé (v rámci ovocných stromů patří hrušňové dřevo k nejtvrdším) a houževnaté, pevné, nebortí se, hodí se k soustružení, dřevořezbám, na výrobu hudebních nástrojů, používalo se k výrobě dřevěných závitů (svěráky, lisy), geometrických pomůcek a v xylografii. Hrušeň je možné použít i k uzení, ale vzhledem ke kvalitě dřeva a široké využitelnosti je jeho pálení neekonomické.

Památné stromy.

Hrušeň se oproti ostatním ovocným stromům dožívá vyššího věku, zhruba až 200 let. Z toho důvodu je oproti ostatním výrazněji zastoupena mezi památnými stromy.  Obvod kmene 350 centimetrů překračují:

Hrušeň planá ("Pyrus pyraster"), česky též hrušeň polnička, je opadavý listnatý strom z čeledi růžovitých. Je považována za jednoho z rodičů (společně s některým východoasijským druhem) hrušně obecné. Mezi ovocnými stromy, které se běžně vysokého věku nedožívají, patří hrušeň k dlouhověkým.

Pyrus pyraster (syn. "Pyrus communis subsp. pyraster"), also called European wild pear, is a species of pear of the family Rosaceae.  This wild pear and "Pyrus caucasica" (syn. "P. communis" subsp. "caucasica") are thought to be the ancestors of the cultivated European pear ("Pyrus communis" subsp. "communis"). Both the wild pears are interfertile with domesticated pears.  It is sometimes difficult to distinguish "Pyrus pyraster" from a common pear. "Pyrus pyraster" can reach an age of 100 to 150 years.


Hraniční hrad Normanů.

Hned po ovládnutí Anglie Normany ustanovil Vilém I. Dobyvatel tři ze svých nejdůvěryhodnějších, Hugha z Avranches, Rogera z Montgomerie a Williama FitzOsberna hrabaty v Chesteru, Shrewsbury a Herefordu. Smyslem zřízených hrabství bylo zajistit hlídání hranice a také poskytnout opěrné body pro normanskou invazi do Walesu. Během následujících čtyř staletí zřídili normanští páni příhraniční panství mezi Dee a Severnem a dále na západ. Do Walesu přicházely vojenští dobrodruzi z Normandie i odjinud, aby zde zabírali zem a dále ji rozdělovali mezi své příznivce.  Monmouthský hrad založil William FitzOsbern mezi lety 1066 a 1069 jako protiváhu svého druhého významného hradu v Chepstowu. Postavil ho na poměrně vyvýšeném místě, odkud měl přehled nad soutokem Monnow a Wye. Původně se jednalo o kruhovou pevnost z hlíny a dřeva a její existence byla zaznamenána v Domesday Book. Monmouth tak byl od počátku jedním z mnoha hraničních hradů typických tuto oblast, jako byly například sousední Grosmont Castle, Skenfrith Castle, White Castle a Abergavenny Castle. Stejný byl i jeho význam a statut, byl ovládán jedním z menších, hraničních pánů. Někdy před rokem 1150 byl dřevěný hrad rozšířen o kamenné prvky. Jeho věže byly do jisté míry podobné těm na Chepstow Castle, hradě, které byl FitzOsberna postaven více na jih, na spodním toku Wye.

Rozšíření.

Hrad byl krátce v držení Simona de Montforta šestého hraběte z Leicesteru, a pak se stal jeho majitelem Edmund Crouchback, hrabě z Lancasteru a syn anglického panovníka Jindřicha III. Plantageneta. Ten hrad přestavěl, vystavil Halu a udělal hrad svým hlavním sídlem v oblasti. Pak jej také přestavěl Henry z Grosmontu, první vévoda z Lancesteru. Během tohoto období byla na hrad dodána velká zdobená okna do horní části Velké věže, která také dostala novou střechu. Jak se okolo hradu začalo rozvíjet město, bylo opevnění hradu rozšířeno o městskou zeď a ke konci třináctého století byl postaven také opevněný most přes Monnow.  Na hradě byl krátce držen jako vězeň Eduard II., který byl poté převezen na Berkeley Castle, kde také zemřel. Monmouthský hrad byl pak oblíbeným sídlem krále Jindřicha IV. Anglického a tak se právě zde narodil jeho první manželce, Marii de Bohun, pozdější anglický král Jindřich IV. Anglický.  Během desetiletého povstání Owaina Glyndŵra nebyl samotný hrad nijak dotčen, neboť byl poměrně dobře opevněným útočištěm a pro v zásadě partyzánskou válku se nabízela v jeho okolí řada snazších cílů. Nicméně povstání poznamenalo okolní sídla i okolní hrady, například byly vypáleny Grosmont a Abergavenny] a dobyty hrady Crickhowell a Newport Castle.  V dalších stoletích postupně ztrácel hrad svůj obranný účel, vnější nádvoří se začalo používat jako tržiště a dnes tvoří náměstí Agincourt Square. V šestnáctém století se Monmouth stal hlavním městem nově vzniklého hrabství Monmouthshire, což pozvedlo i význam hradu.

Občanská válka.

Během Anglické občanské války změnil monmouthský hrad třikrát majitele, až v roce 1645 skončil v rukou příznivců parlamentu. Když v roce 1646 navštívil hrad Oliver Cromwell, nařídil jeho demolici, aby nemohl být napříště nějak vojensky využit. Kruhová věž padla 20. března 1647.  Pak byl v roce 1673 postaven Great Castle House na místě bývalé věže Henrym Somersetem prvním vévodou z Beaufortu. Ten dnes patří mezi chráněné budovy.

Dnešní stav.

Z celého původního hradu dnes zbývají nad zemí jen zlomky zahrnující Velkou věž a Halu a zbytky zdí. Naopak dnes stojí Castle House a Great House postavené později. Od roku 1875 je hrad sídlem Royal Monmouthshire Royal Engineers, tedy ženijní jednotky domobrany, která zde má své velitelství. Je to jeden z mála britských hradů, který je neustále ve vojenských rukou.  Zmíněná jednotka zde má také muzeum, které je umístěné v křídle bývalých stájí přiléhajícím ke Great Castle House. Jsou zde exponáty z celé historie pluku od roku 1539 až do dnes.

Monmouth Castle (tj. monmouthský hrad) je hrad  v Monmouthu, městě v Monmouthshiru na jihovýchodě Walesu nedaleko hranice s Anglií, historickém hlavním městě historického hrabství Monmouthshire. Patří mezi listed building, tedy stavby na seznamu chráněných památek.  Monmouthský hrad se nachází blízko středu Monmouthu na kopci nad řekou Monnow. Býval důležitým příhraničním hradem a narodil se zde jeden z anglických králů, Jindřich V. Plantagenet. Hrad sloužil svému účelu až do doby anglické občanské války, kdy třikrát změnil majitele než byl nakonec rozbořen, aby se zabránilo jeho vojenskému využití. Pak se částečně zhroutil v roce 1647 a na jeho místě byl vystaven Great Castle House, který dodnes slouží jako velitelství a muzeum ženijní vojenské jednotky Royal Monmouthshire Royal Engineers, jednoho z nejstarších fungujících pluků britské armády.

Monmouth Castle () is a castle in the town of Monmouth, county town of Monmouthshire, south east Wales. It is a Grade I listed building and scheduled monument.  Monmouth Castle is located close to the centre of Monmouth on a hill above the River Monnow, behind shops and the main square and streets. Once an important border castle, and birthplace of Henry V of England, it stood until the English Civil War when it was damaged and changed hands three times before being slighted to prevent it being fortified again. After partial collapse in 1647, the site was reused and built over by Great Castle House, which became the headquarters and regimental museum of the Royal Monmouthshire Royal Engineers.


Biografie.

Langhans se narodil v Landeshutu, ve Slezsku (nyní Kamienna Góra v Polsku). Od roku 1753 do roku 1757 studoval v Halle právo a poté matematiku a jazyky a zabývá se autodidactically s architekturou, při kterém se zaměřil především na antických textů římské architektury teoretika Vitruvius (a nové verze klasiků nadšence Johann Joachim Winckelmann ,  Jeho první návrh "zum Schifflein Christi" pro protestantské církve v roce 1764 v Groß-Glogau vysloužil svou první uznání jako architekt, a ve stejném roce, jmenování jako stavební inspektor pro hraběte z Hatzfeld, jehož válkou sužované palác ho přestavěl do svého vlastního návrhu mezi 1766 a 1774. Díky zásahu hraběte z Hatzfeld, on také se stal známý v královském dvoře v Berlíně. Jako jeho první práci ve službách královské rodiny, postavil v roce 1766 na schodišti a Muschelsaal v zámku Rheinsberg .  Jeho návrhy byly použity při stavbě knížecí bažantnice v Porembě u Pštiny.  Zemřel v Grüneiche (Dąbie po roce 1945 a části Śródmieście městské části Vratislavi) poblíž Vratislavi .  V roce 1771 si Langhans vzal Annu Elisabeth Jaeckel, dceru právníka v Breslau. Měli pět dětí: dcery Louise Amalie a Juliane Vilemína, syn, divadelní architekt Carl Ferdinand , stejně jako další dvě děti, které zemřely brzy po narození.  Od roku 1782 žil se svou rodinou v domě jeho v-práva "na Albrechtstrasse 18 v Breslau, a v roce 1788 se přestěhoval do Berlína , kde žil v ulici Charlottenstraße 48, na rohu Behrensstraße.  Ke konci 18. století a počátku 19. století, byl velkým snem pro každého umělce podstoupit cestu do Itálie, aby mohli studovat antické budovy na vlastní oči. Tento sen si nesplnil pouze Goethe a Schinkel, ale i Langhans si také mohl dovolit výlet v roce 1768 a 1769 díky podpoře hraběte z Hatzfeld. Když byl později přidělen jako vůdce Breslau války a nadvlády komory, navštívil země v Anglii, Holandsku, Belgii a Francii jménem a na účet krále.

Carl Gotthard Langhans (15. prosince 1732, Landeshut ve Slezsku, Habsburská monarchie – 1. září 1808, Grüneiche u Vratislavi, Prusko), studoval zpočátku jazyky a matematiku, později se začal věnovat stavitelství. V roce 1775 byl jmenován vojenským a vrchním stavitelským radou ve Vratislavi, kde postavil Hatzfeldský palác, kostel 11 000 panen a burzu, potom byl v roce 1785 jmenován tajným vojenským radou a ředitelem vrchního dvorního stavebního úřadu v Berlíně, kde postavil Braniborskou bránu podle vzoru aténských Propylejí a poprvé uvedl do Německa řecký stavební sloh. Carl Gotthard Langhans (15. prosince 1732 - 01.10.1808) byl pruský stavitel a architekt. Jeho díla jsou mezi nejčasnější budov v německém klasicismu hnutí. Jeho nejznámějším dílem je Braniborská brána v Berlíně .

Carl Gotthard Langhans (15 December 1732 – 1 October 1808) was a Prussian master builder and royal architect. His churches, palaces, grand houses, interiors, city gates and theatres in Silesia (now Poland), Berlin, Potsdam and elsewhere belong to the earliest examples of Neoclassical architecture in Germany. His best-known work is the Brandenburg Gate in Berlin, national symbol of today’s Germany and German reunification in 1989/90.


Kariéra.

V polovině 60. let hrál na session singlu Arthura Browna "Devil's Grip". V roce 1966 nahradil Ginger Bakera ve skupině Graham Bond Organisation a krátce nato hrál se skupinou Georgie Fame and the Blue Flames. V roce 1968 se připojil ke skupině John Mayall & the Bluesbreakers a hrál na jejich ikonickém albu 'Bare Wires'. V dubnu 1968 odešel, aby založil jazz rockovou/progressive rockovou skupinu, Colosseum. Po rozpadu skupiny Colosseum v listopadu 1971, později, v roce 1975, založil Colosseum II s Donem Aireym a Gary Moorem.  V období mezi těmito dvěma verzemi Colossea, založil skupinu Tempest s Allanem Holdsworthem, Paulem Williamsem a spoluhráčem z Colossea Markem Clarkem. Hiseman současně hrával v jazzových skupinách, zejména se svou ženou, saxofonistkou Barbarou Thompsonovou, s kterou nahrál a vydal patnáct alb.  V roce 1982 Hiseman vybudoval blízko svého domu nahrávací studio a společně s Barbarou Thompsonovou složil a produkoval mnoho nahrávek pro film a televizi.  Je zakládajícím členem United Jazz and Rock Ensemble.  Colosseum bylo znovu založeno v červnu 1994 s tou samou sestavou jaká se rozpadla 23 let předtím. Hráli na Zelt Musik Festival ve Freiburgu a následně v říjnu v německé televizi WDR Cologne. Tento koncert byl nahrán a vydán na CD a VHS, DVD verze následovala v roce 2003. Vydal několik nových studiových nahrávek, stejně jako rozšířené vydání "Valentyne Suite" a "Colosseum Live" plus několik kompilací.  Hisemanova žena, saxofonistka Barbara Thompson, hrála se skupinou při různých příležitostech, a po smrti Dicka Heckstall-Smithe v roce 2004, se stala stálou členkou skupiny, pokračovala v nahrávání a koncertních turné po německy mluvících zemích.  V říjnu 2010 byla vydána Hisemanova biografie "Playing the Band", kterou napsal Martyn Hanson a upravil původní manager skupiny Colosseum, Colin Richardson.

Jon Hiseman, rodným jménem Philip John Hiseman, (* 21. června 1944, Londýn, Spojené království - 12. června 2018) byl anglický hudebník, hráč na bicí nástroje, zvukový technik, a hudební publicista.

Philip John "Jon" Hiseman (21 June 1944 – 12 June 2018) was an English drummer, recording engineer, record producer, and music publisher.


Rozhodčí na ledě.

Tito rozhodčí jsou během soutěžního utkání přítomni na ledě hokejového kluziště a vykonávají zde své povinnosti. Nosí černou hokejovou helmu a jsou oděni do černých kalhot a vertikálně pruhovaného černobílého dresu s číslem rozhodčího, popřípadě se jmenovkou (dle nařízení příslušného řídícího orgánu soutěže). Jsou obutí do bruslí a nosí v ruce píšťalku, kterou použijí k přerušení hry.  Práce rozhodčích na ledě zahrnuje komunikaci s hráči obou soupeřů, s trenéry a s pomocnými rozhodčími. Komunikují buď verbálně, nebo předepsanými signály rukama, jejichž popis je uveden v příloze pravidel. Rozhodčí na ledě řídí utkání svými rozhodnutími, která jsou založena na jejich uvážení a výkladu pravidel, jež učiní nestranným způsobem.

Hlavní rozhodčí.

V zápase se na hrací ploše pohybuje jeden nebo dva hlavní rozhodčí podle propozic dané soutěže. Pro soutěže pořádané podle pravidel IIHF jsou na hrací ploše vždy dva hlavní rozhodčí. Hlavní rozhodčí nosí na obou rukávech pásku oranžové nebo červené barvy. Během zápasu dohlížejí na průběh hry a mají pravomoc udílet tresty hráčům porušujících pravidla. Jejich rozhodnutí je v jakémkoliv sporu konečné. Hlavní rozhodčí zpravidla provádí vhazování ve středu kluziště na začátku každé třetiny a po dosažení branky.

Čároví rozhodčí.

Dvojice čárových rozhodčích se na hrací ploše pohybuje u modrých čar a v zápase kontrolují nedovolené přechody puků přes čáry, mezi něž patří ofsajd a zakázané uvolnění. Po odpískání takového prohřešku proti pravidlům čárový sudí přeruší hru, signálem rukou určí místo vhazování, které také následně provede. Mezi důležité zodpovědnosti čárového rozhodčího je také ukončovat šarvátky mezi soupeřícími hráči dříve, než přerostou v bitku. V případě bitek musí soupeřící hráči od sebe oddělit a dohlédnout, aby provinivší hráči opustili ihned poté kluziště. Čároví rozhodčí jsou také zodpovědní za dohled nad správným počtem hráčů na ledě.

Pomocní rozhodčí.

Pomocní rozhodčí nemají s výjimkou videorozhodčích žádný přímý vliv na výsledek utkání a vyskytují se mimo ledovou plochu. Mají pouze podpůrné a administrativní úkoly.

Brankoví rozhodčí.

Brankoví rozhodčí sledují, zda puk přešel celým objemem přes brankovou čáru a byla tak dosažena branka. Pokud ano, rozsvítí červené světlo za brankou, do níž puk vletěl. Tím hlavnímu rozhodčímu signalizuje gól, avšak jeho uznání spadá do kompetence hlavního rozhodčího. Pracují vždy dva a nachází se za bránou mimo kluziště, odkud sledují každý svou branku. V soutěžích IIHF je vyžadováno, aby brankový rozhodčí nosil předepsaný rozhodcovský dres.  Funkce brankových rozhodčích byla zavedena poprvé již v roce 1877 v Montrealu, avšak tehdy se jim říkalo umpire.

Videorozhodčí.

Videorozhodčí sedí před televizními obrazovkami a dle pravidel je v přesně definovaných případech po telefonu nápomocen hlavnímu rozhodčímu v jeho rozhodování zkoumáním záběrů hry, hlavně v situacích, zda bylo dosaženo branky. Svým charakterem práce nahrazuje funkci brankových rozhodčích, jejichž přítomnost pak není v soutěžích, kde je videorozhodčí povinný, nutná. Videorozhodčí dále po dosažení branky zkoumá správnost uvedení střelců a asistentů.

Vedoucí boxu.

Vedoucí boxu koordinuje práci všech pomocných rozhodčích. Souběžně s touto funkcí může zaujmout i některou z dalších následujících.

Zapisovatel.

Zapisovatel je zodpovědný za oficiální zápis o utkání. Ještě před začátkem zápasu sestavuje seznam hráčů obou celků a během utkání, kdy se nachází v boxu trestoměřičů, zaznamenává hráčům góly, asistence a tresty s příslušnými časy. Zodpovídá též za správnost údajů na zápisu o utkání. Během utkání též může vykonávat funkci hlasatele a informuje diváky hlášením o gólu, uděleném trestu, či zbývajících dvou minutách do konce utkání.

Časoměřič.

Časoměřič sleduje čas v průběhu utkání. Je zodpovědný za zastavení času na časomíře v případě přerušení a za jeho opětovné spuštění při vhazování. Časoměřič dále zadává do časomíry góly a údaje o potrestaném hráči s výší jeho trestu, který stanovil hlavní rozhodčí.

Dohlížitel trestné lavice.

Úkolem dohlížitelů trestné lavice neboli trestoměřičů je evidence uložených trestů, vpuštění provinivšího se hráče na trestnou lavici a jeho opětovné vpuštění zpět na ledovou plochu v moment uplynutí trestu nebo po jeho ukončení vlivem dosažení branky soupeře během přesilové hry. Dohlížitelé též v případě vstřelení branky pomáhají zapisovateli s identifikací hráčů přítomných na ledě v momentě vstřelení branky k zapsání plusových a minusových bodů do jejich osobních statistik.

Rozhodčí v ledním hokeji je osoba, která dbá na dodržování pravidel předepsaných pro utkání v tomto sportu. Ti také řeší jejich porušení během utkání. V ledním hokeji se vyskytují dvě kategorie rozhodčích:

In ice hockey, an official is a person who has some responsibility in enforcing the rules and maintaining the order of the game. There are two categories of officials, "on-ice officials", who are the "referees" and "linesmen" that enforce the rules during game play, and "off-ice officials", who have an administrative role rather than an enforcement role.


Život.

Willy Maywald vyrůstal v Kleve a navštěvoval od 1928 do 1931 berlínskou „Kunstschule des Westens“. Poté odešel do Paříže, kde se roku 1933 osamostatnil a zpočátku nabízel své práce ilustrovaným časopisům. Dělal reportáže o domě Vicenta van Gogha a zahradě Claude Moneta. Přátelil se s mnoha umělci, které také portrétoval. Jeho práce se řadí k umělecké avantgardě.  Fotografie Edwarda Steichena pro časopis "Vanity Fair" mu byly inspirací ke kariéře módního fotografa, tu ale přerušila druhá světová válka. Uprchl do Švýcarska, kde žil v rodině faráře a přečkal válečná léta. Roku 1946 se vrátil do Paříže a v blízkosti Montparnassu si otevřel v roce 1961 galerii. Fotografoval pro Christiana Diora a další módní tvůrce. Jeho fotografie a reportáže budily mezinárodní pozornost. V pařížském Musée de la Mode měl roku 1986 pozoruhodnou samostatnou výstavu „Willy Maywald et la mode“. Byl nazýván „mistrem pózy“.  V roce 1946 se u něho zaučovala fotografka Sabine Weiss.

Umění.

Módní fotografie.

Maywald pracoval mimo jiné pro tyto módní tvůrce: Christian Dior a Pierre Balmain, Jacques Fath a Jeanne Paquin. Jeho fotografie byly považovány za „diskrétní eleganci“, část jich vznikla v přepychových interiérech a před drahými luxusními auty, část pod širým nebem, na ulicích a v kavárnách Paříže nebo před výlohou antikvariátu. Jeho umění, někdy představující bizarní protiklad pozadí a stylizovaných modelů, se řadí k umění nového realismu (Nouveau Réalisme). Jeho snímky byly zveřejňovány v časopisech jako "Vogue" a "Harper’s Bazaar".

Portrétní fotografie.

Portréty vytvořené Maywaldem došly velkého uznání; ovládal práci s denním i umělým světlem. Ve své knize "Portrét a ateliér" (1958) představuje například portréty těchto osobností: Hans Arp, Georges Braque, Marc Chagall, Le Corbusier, Fernand Léger, Joan Miró, Georges Rouault a Maurice Utrillo. Ve svém životopise líčí, jak rozdílně vycházeli umělci s fotografem: Henri Matisse povolil pouze jeden snímek, ateliér Pabla Picassa mu byl k dispozici kdykoli. Mezi mnoha fotografiemi umělců lze nalézt portréty zpěvačky skupiny The Velvet Underground Nico, herce Jean-Louis Barraulta a spisovatele a režiséra Jeana Cocteaua.

Ostatní práce.

Méně známé jsou jeho další práce, například snímek „"Den praní"“ (1930), venkovská scéna z dolního Rýna. Muzeum Kurhaus v Kleve vlastní mnoho fotografií, na nichž zachytil toto město před válkou i po ní. Sbírka představuje zajímavou dokumentaci vývoje obrazu města v obou těchto časových úsecích. Roku 1958 zachytil vznik dubového kříže vytvořeného Josephem Beuysem a brány pro „Památník padlým ve druhé světové válce“ ve Starém kostele ve městě Meerbusch-Büderich.

Člověk v Maywaldově fotografickém umění.

Kromě fotografií z Kleve je v centru pozornosti vždy člověk. „Přibližoval se k němu diskrétně, bez technických pomůcek. Halil portrétované do tajemného světla, použitím výrazu a grafického kontrastu vytvářel přechod mezi realitou a snem. Jeho kompozice jsou jasné a harmonické, současně ale plné dynamiky a poetických narážek.“

Willy Maywald (15. srpna 1907 v Kleve – 21. května 1985 v Paříži) byl německý fotograf. Pracoval převážně v Paříži, fotografoval módu pro Christiana Diora a portrétoval mnoho známých umělců.

Wilhelm "Willy" Maywald (15 August 1907 – 21 May 1985) was a German photographer who was best known for his portrait and fashion photography.


Historie.

Barcelonské metro bylo založeno v roce 1924 s výstavbou "Gran Metra" mezi Lesseps a Náměstím Katalánska. Dnes je součástí linky L3. O dva roky později bylo postaveno "Metro Transversal" (dnes součást linky L1) mezi Plaça de Catalunya a la Bordeta. To zajistilo spojení centra města s Plaça d'Espanya.  Dnes se síť metra skládá z jedenácti linek, které jsou zprostředkované dvěma společnostmi. První společností je Transports Metropolitans de Barcelona, zkráceně TMB. TMB zajišťuje provoz na hlavních podzemních linkách. Druhou společností je Ferrocarrils de la Generalitat de Catalunya, zkráceně FGC, nebo Katalánské vládní dráhy. FGC zajišťuje provoz tří integrovaných, příměstských linek, které vedou až do metropolitní oblasti. Ceny jsou integrovány do městského systému Autoritat del Transport Metropolità, jenž zahrnuje místní a regionální autobusovou a vlakovou dopravu. 98% tratí je pod povrchem země.

Linkové vedení.

Síť metra provozovaná společností TBM se skládá z osmi linek. Konkrétně linky L1 až L5 a L9 až L11. Linky jsou na mapách metra odlišovány pomocí různých barev. Společnost FGC spravuje linky L6, L7 a L8. Žádná z linek Barcelonského metra nemá svůj vlastní název. Obecně se rozlišují podle jejich barev nebo podle počtu a jména jejich zastávek. Pozemní lanová dráha de Montjuïc je na mapách uvedena jako součást barcelonského sítě metra. Dráha je přímo připojena k metru ve stanici Paral•lel. Takto vypadá linkové vedení:

Linky L9 a L10.

V současné době probíhají na linkách L9/L10 stavební práce. Tyto práce budou probíhat od Badalony až po Barcelonské letiště. Linky, které sdílejí prostřední úsek mezi Bon Pastorem a Torrassou (linka L1) budou jedním z nejdelších automatizovaných linek metra v Evropě. Jejich celková délka bude 47,8 kilometrů a budou mít 55 stanic. K červnu 2010 je otevřeno 11 stanic. Projekt byl schválen v roce 2010, ale byl zpochybněn kvůli technickým problémům a některé jeho části budou podrobeny další geologické analýze.

Zamýšlené linky.

Linky L12 a L13 jsou momentálně plánovány jako přídavky ke stávající síti.

Linka L12 R3.

Projekt pro linku L12 byl nedávno pojmenován "R3" a měl by propojit některé městské části v oblasti Baix Llobregat jako například: Esplugues de Llobregat, Sant Joan Despí nebo Sant Just Desvern mnohem efektivněji, než podle původní myšlenky. Tyto oblasti by se přiblížily k Barceloně optimalizací dopravních spojů (autobusy, tramvaje a vlaky). Projekt má rozpočet skoro 870 milionů € a má být dokončen v roce 2015.

L13.

Tato linka by se stala spolu s linkou L11 jednou ze dvou podzemních rychlodrážních tramvajových linek, jenž by byla součástí sítě metra. Stejně jako u linky L11 je záměrem poskytnout přístup v kopcovitém území metropolitní oblasti: Nemocnice v Can Ruti v Badaloně. Původní projekt počítal pouze se třemi stanicemi, což nevylučuje další rozšíření.

Nová linka FGC.

Nová městská linka byla na konci roku 2010 navržena společností FGC. V případě dokončení povede z městské čtvrti Poblenou k Barcelonské univerzitě. Tato linka zatím nemá jméno ani číslo.

Dřívější projekty.

Kromě výše zmíněných současných projektů byly od 60. let 20. století předloženy další. Například projekt linky číslo VI (v té době se dodržovala konvence římských číslic). V 80. letech byl představen projekt, kde linka vedla diagonálně od severozápadu k jihovýchodu.

Stanice.

Od poloviny roku 2007 má Barcelonské metro v provozu 150 stanic obsluhované devíti linkami metra. Počet stanic vzroste po dokončení linek L9 a L10 na 209. Průměrná vzdálenost mezi jednotlivými stanicemi je 650 metrů.  Drtivá většina stanic trpí nedostatkem budov nebo venkovních vstupů, na rozdíl třeba od Londýnského metra. Vstup do stanice zajišťují schody, eskalátory a někdy i výtahy. Na cedulích Barcelonského metra se v horní části objevuje červený kosočtverec s písmenem M uvnitř. To je znak společnosti TMB. Dolní část cedule zůstává nevyužita. Druhý zprostředkovatel dopravních služeb, společnost FGC, má své firemní logo v podobě jiného kosočtverce uvnitř jednotlivých stanic. Jejich výzdoba v útrobách stanic je velmi decentní s výjimkou několika stanic.

Dostupnost.

Přístup pro lidi s tělesným postižením na invalidním vozíku nebo pro rodiče s kočárky se v posledních letech zlepšil, ale stále se nedá mluvit jako o zcela přístupném metru. Existuje projekt pro výstavbu výtahů, které dostanou tyto lidi z úrovně ulice k pokladně a od pokladny k jednotlivým nástupištím. Každopádně mnoho stanic stále zůstává bez bezbariérového přístupu.

Doprava v metropolitní oblasti Barcelony.

Metro v Barceloně je součástí celkové dopravní sítě. Jednotlivé jízdní tarify určuje Metropolitní dopravní úřad.  Mezi tyto služby patří dva rozsáhlé systémy, které fungují uvnitř i mimo hranice Barcelony. Jedním ze systémů je provozování příměstské vlakové dráhy společností Renfe. Druhým systémem je taktéž příměstská vlaková dráha, tentokrát provozovaná společností FGC. Tato dráha vždy začíná v místě stanice metra, kterou provozuje FGC (linky L6, L7 a L8, jenž obsluhuje většinu metropolitní oblasti).

Metro v Barceloně, neboli Barcelonské metro (katalánsky a španělsky "Metro de Barcelona") tvoří základ městské hromadné dopravy v Barceloně. Je to rozsáhlá síť elektrifikovaných železnic, které se nachází v centru Barcelony pod zemí, na předměstích potom nad zemí. Od 20. září 2011 se Barcelonské metro skládá z 11 linek v celkové délce 125 kilometrů. V roce 2002 oznámila společnost ATM, že v budoucnu budou postaveny další dvě linky – L12 a L13. Od roku 2009 jsou linky L11, L9 a L10 (chronologicky) bez strojvedoucího.

The Barcelona Metro (Catalan and Spanish: ) is an extensive network of rapid transit electrified railway lines that run mostly underground in central Barcelona and into the city's suburbs. It is part of the larger public transport system of Barcelona, the capital of Catalonia, Spain with unified fares under the (ATM) scheme. As of 2014, the network is operated by two separate companies: (TMB) and (FGC). It is made up of 12 lines, combining the lines owned by the two companies. Two lines, L9 and L10 are being built at present, with both lines having different sections of each opened between 2009 and 2016. They are due to be fully completed in 2026. Three lines on the network have opened as automatic train operation/driverless vehicle systems since 2009: Line 11, Line 9 and Line 10, in chronological order. The network length is 166 kilometres, with 189 stations, as of June 2019.


Maria Theresa of Austria-Este (1849–1919)

Život na Moravě.

Marie Tereza Rakouská se narodila roku 1849 v Brně. Byla dcerou rakouského arcivévody a modenského prince Ferdinanda Karla Rakouského-Este (z vedlejší habsbursko-lotrinské linie Rakouských d'Este) a jeho manželky Alžběty Františky Rakouské. Vyrůstala v Brně a kromě německého jazyka ovládala i češtinu a maďarštinu. Její budoucností se měl stát sňatek s ovdovělým toskánským velkovévodou Ferdinandem IV. Nakonec se však zasnoubila s princem Ludvíkem Bavorským, což byl syn prince Luitpolda Bavorského a vnuk bavorského krále Ludvíka I. K zásnubám došlo na zámku v Židlochovicích. Věnem nevěsty Marie Terezy Rakouské se stal kromě finančního obnosu rovněž zámek v Ivanovicích na Hané a uherský zámek Sárvár u města Szombathely. Svatba arcivévodkyně Marie Terezy a prince Ludvíka se konala 20. 2. 1868 ve vídeňském Hofburgu za osobní přítomnosti císaře Františka Josefa I.

Život v Bavorsku.

Mladí manželé se usídlili v Mnichově v Leuchtenberském paláci a většinu času trávili na zámku Wildenwart v Chiemgau nebo ve vile v Lindau u Bodamského jezera. Od roku 1875 trávili část roku i v zámečku na břehu Starnberského jezera. Marie Tereza se věnovala charitativní činnosti, botanice, zoologii a byla náruživou milovnicí horské turistiky. Botaniku a zoologii studovala na královské univerzitě v Mnichově. V průběhu manželství se stala matkou třinácti dětí. Její dcery byly provdány za prince z rodu Hohenzolernského, Sasko-Koburského a Bourbonsko-Sicilského, vévodu z Urachu a hraběte z Preysingu-Lichtenecku-Moosu

Bavorská královna.

Po smrti prince regenta Luitpolda, v roce 1912, se stal manžel Marie Terezy regentem a vládl za duševně nemocného krále Otu I. O rok později, roku 1913, se po změně ústavy stal jako Ludvík III. bavorským králem a jeho manželka Marie Tereza královnou. V té době jí bylo již čtyřiašedesát let. Královský titul byl ale již jen formální, jelikož Bavorské království se stalo roku 1871 součástí Německého císařství a veškerá výkonná moc byla soustředěna v Berlíně. Královna Marie Tereza se i nadále věnovala charitativní činnosti, podílela se na založení ženské kliniky a školy pro porodní báby, byla protektorkou Spolku mnichovských umělkyň a bavorského Červeného kříže a velmistryní několika ženských řádů.

Útěk z Bavorska.

Těsně před koncem první světové války, 7. 11. 1918, bylo v Mnichově vyhlášeno stanné právo a královská rodina město opustila. Při útěku do bezpečí sjelo auto s králem a královnou ve tmě a mlze ze silnice, ale nikdo nebyl při této nehodě zraněn. Král s královnou však díky tomu dorazili do bezpečí na zámek Wildenwart v Chiemgau jako poslední z prchající skupiny. V Bavorsku mezitím vypukla revoluce a byla vyhlášena republika. Po několika dnech pobytu se královská rodina rozdělila a pokračovala v útěku. Král Ludvík s královnou a dcerou Helmtrud uprchli do Rakouska, kde Ludvík 13. 11. 1918 podepsal prohlášení, že mu vnější okolnosti neumožňují vykonávat vládu. Toto Ludvíkovo prohlášení bylo tiskem v Bavorsku označeno jako „"zřeknutí se trůnu"“. Po několika dnech se král s královnou vrátili zpět na zámek Wildenwart, kde Marie Tereza 3. 2. 1919 zemřela na následky rakoviny, kterou trpěla již delší čas. Poslední bavorská královna Marie Tereza byla pochována v zámecké kapli a v roce 1921 byly její ostatky převezeny do Mnichova, kde je dnes pohřbena i se svým manželem Ludvíkem III. v dómě Zur unseren lieben Frau. Po převozu ostatků posledního královského páru do Mnichova byl bavorskou vládou vyhlášen 5. 11. 1921 státní smutek a pohřbu se zúčastnily desetitisíce obyvatel.

Marie Tereza Rakouská (2. července 1849, Brno – 3. února 1919, zámek Wildenwart, Německo) byla rakouská arcivévodkyně, princezna modenská a bavorská královna v letech 1913 – 1918, manželka posledního bavorského krále Ludvíka III.

Maria Theresa of Austria-Este (Maria Theresa Henriette Dorothee; 2 July 1849 – 3 February 1919) was the last Queen of Bavaria. She was the daughter and only child of Archduke Ferdinand of Austria-Este and his wife, Archduchess Elisabeth of Austria.


Rozšíření.

Tento vačnatec obývá biotopy nacházející se poblíž pobřeží sladkovodních jezer a vodních toků od Mexika v Severní Americe přes celou Střední Ameriku až po Argentinu v Jižní Americe, včetně ostrovů Trinidad a Tobago v Karibiku. Žije v hustě zalesněných tropických nebo subtropických oblastech od nížin až do výšek okolo 1800 m n. m.

Popis.

Noční vodomilný vačnatec je na hřbetě hnědé barvy, která postupně přechází přes hnědě šedou na bocích až po šedou na břiše. Do charakteristického zbarvení patří dále bílý pruh nad očima a pod spodní čelisti. Černé kulaté uši má holé, středně velké načernalé oči v noci žlutě světélkují. Má velmi dobrý sluch a čich. Zvíře bývá dlouhé 30 až 40 cm a váží 0,6 až 0,8 kg. Dlouhý, válcovitý, štíhlý ocas, pouze u kořene osrstěný a zužující se ke konci, bývá delší než celé tělo. Je pohlavně dimorfní, samec je o poznání mohutnější. Na rozdíl od jiných vačic nepoužívá ocasu k uchopení při lezení, ale slouží ke kormidlování při plavání. Hmatové vousy na konci čenichu i nad očima jsou důležité orgány pro hledání kořisti i informování o blízkosti dravce. V malé tlamě má velký počet ostrých zubů.  Tato vačice je ze všech vačnatců nejlépe přizpůsobena životu v blízkosti i v samotném vodním prostředí. Má hustou, krátkou, vodu odpuzující srst, která klade při plavání malý odpor a proto dokáže plavat rychle a vytrvale. Její větší zadní končetiny používané k veslování mají mezi prsty široké plovací blány, naopak přední mají dlouhé bezsrsté prsty s drápky k zachycení kořisti. Pětiprsté končetiny jsou uzpůsobeny chůzi po měkkém terénu, na nášlapných plochách nemají tlumicí polštářky.  Dalším speciálním přizpůsobením vodnímu prostředí je u samice vodotěsně uzavíratelný břišní vak s otvorem vzadu, nosí v něm mláďata i během plavání a potápění. Obdobný vak má také samec, ten slouží jen jako ochrana pro jeho vnější pohlavní orgány a není nepropustně těsný.  Chvíle denního odpočinku tráví v malých norách blízko vodní hladiny se vstupním otvorem širokým do 10 cm nebo jen v pozemních hnízdech ukrytých mezi kořeny stromů. Je, vyjma doby páření a péče o potomstvo, vyloženě samotářským živočichem. Aby se neprozradila predátorům v blízkosti hnízda se nevyprazdňuje.

Strava.

Potrava vačice vydří je převážně masitá, základ tvoří pomalu se pohybující ryby, korýši a žáby. Mimo to se živí také vodním hmyzem a červy, včetně suchozemských měkkýšů. Úlovek zachycený zuby nebo drápy je vynesen na břeh, kde je pozřen. Zvíře přitom sedí na zadních a předními tlapkami kořist drží a zuby z ní trhá kusy. Spořádá najednou poměrně velké množství potravy. Loví výhradně v noci, nejaktivnější je v prvých hodinách po setmění. Při lovu se dobře potápí a při plavání jí z vody vyčnívají jen oči a temeno hlavy, dokáže přitom plavat rychlostí až 0,7 m/sec.

Rozmnožování.

Jedná se o zvířata polygamní a promiskuitní, přitom samci někdy žijí v blízkosti samic s mláďaty. Samice přichází do říje jednou za rok a je zvláštní, že k tomu může dojít kdykoliv během roku, zřejmě zde hraje roli dostatek potravy a počasí. Protože žije samotářsky, jsou partneři upozorňováni asi feromony.  Své relativně velké hnízdící doupě si hloubí poblíž vodního toku. Vyhrabe si ho nad úrovní hladiny vody, vede k němu asi 0,6 m dlouhá chodba směřující dolů pod úhlem 45°. Vchod vedený často mezi kořeny stromů bývá dobře zamaskován bujným porostem. Doupě bývá vyloženo suchou trávou a listy, které přináší s pomocí částečně chápavého ocasu.  Samice vrhne v průměru 2 až 3 holá mláďata jen částečně vyvinutá. Přesune je do vaku na břiše, ve kterém má čtyři až pět mléčných bradavek. Mláďata se musí vyrovnávat s nedostatkem vzduchu v uzavřeném vaku při pobytu matky ve vodě. Srst jim začíná narůstat až 22. dne, oči se otevírají okolo 40. dne. Zhruba v této době se již většinou do vaku nevejdou a proto je samice odloží do doupěte a loví bez nich. Vrací se však je kojit, mláďata ještě nemají zuby, a tráví spolu veškerý čas mimo lovu. Mláďata se osamostatňují pravděpodobně v 60 dnech, pářit se jsou schopná v 10 měsících. Průměrná doba dožití se předpokládá asi 3 roky.

Taxonomie.

Druh vačice vydří vyskytující se na rozlehlém území, od Mexika po Argentinu, je tvořen čtyřmi poddruhy oddělenými od sebe zeměpisně.

Ohrožení.

Přirozených nepřátel příliš nemá, snad jen kočkovité šelmy žijící v blízkosti vody. Těm se ale úspěšně vyhýbá svým nočním způsobem života, dobrým sluchem a plachostí, v případě ohrožení uniká do vody. Není ani domorodci lovena pro jídlo nebo kožešinu. Protože žije v rozsáhlém areálu a na poměrně těžce dostupných místech nepředpokládá se její brzké ohrožení. Podle Červeného seznamu IUCN je řazena do skupiny málo dotčených živočichů (LC).

Poznámka.

Živočich je to málo prozkoumaný, znalosti o jeho sociálním životě, rozmnožování i délce života jsou uváděny jen podle několika mála jednotlivců žijících v zajetí.

Vačice vydří ("Chironectes minimus") je výhradním druhem monotypického rodu Chironectes. Je jediným žijícím vačnatcem s vyvinutým vakem u obou pohlaví. Ve starší literatuře (např. Brehmův "Život zvířat") byla uváděna pod zastaralým českým jménem vydrovec krysí nebo pod domorodým názvem japok, přejatým z indiánského jazyka Guaraní.

The water opossum ("Chironectes minimus"), also locally known as the yapok (), is a marsupial of the family Didelphidae. It is the only living member of its genus, Chironectes. This semiaquatic creature is found in and near freshwater streams and lakes from Mexico through Central and South America to Argentina and is the most aquatic living marsupial (the lutrine opossum also has aquatic habits). It is also the only living marsupial in which both sexes have a pouch. The thylacine, commonly referred to as the Tasmanian tiger, also exhibited this trait, but it is now believed to be extinct.  The water opossum lives in bankside burrows, emerging after dusk to swim and search for fish, crustaceans and other aquatic animals, which it eats on the bank.


Kansas Nebraska Act.

Teritorium Kansas bylo ustanoveno zákonem Kansas-Nebraska Act 30. května 1854, kdy vzniklo teritorium Nebraska a teritorium Kansas. Vznik Kansaského teritoria se uskutečnil v čase, kdy stejný počet státu USA otroctví povolilo, resp. zakázalo. Missourský kompromis z roku 1820 ustanovil toto rozdělení, když otroctví v Missouri bylo povoleno, ale severně od 36. rovnoběžky bylo zakázáno. Tato rovnováha byla ale prolomena zákonem z roku 1854, který povoloval občanům teritoria Kansas, aby sami rozhodli o statusu budoucího státu.

Přistěhovalectví.

V průběhu několika dnů po schválení zákona Kansas-Nebraska Act, stovky lidí z Missouri překročili hranice do sousedního teritoria. 10. června 1854, Missourijci měli míting ve Salt Creek Valley, obchodní stanici 3 mile od Fort Leavenworth. Na mítingu prohlásili, že upřednostňují skutečnost, aby byl Kansas otrokářským státem. Před prvním příchodem přistěhovalců ze svobodných států téměř každá lokalita podél řeky Missouri byla obsazena přistěhovalci ze západního Missouri. V roce 1854 nastal příliv přistěhovalců ze svobodných státu, včetně Nové Anglie, Iowy, Ohia a dalších státu Středního západu. Protože osadníci z Missouri začali obsazovat území blízko hranice, osadníci ze svobodných státu byli přinuceni zakládat svá sídla ve vnitrozemí Kansaského teritoria. Politické srážky na téma zavedení otroctví vyvrcholili násilinými akty, které vyústili až v drancování. Tyto politicky motivované konflikty v teritoriu Kansas mu dali název Bleeding Kansas a byli předehrou Občanské války.

Ústava státu Kansas.

První zvolená vláda teritoria Kansas z roku 1855 podporovala otroctví, výsledek voleb byl ale odmítnut protiotrokářskými sílami jako podvod. Tisíce podporovatelů otroctví bylo přivezeno do Kansasu z Missouri s cílem ovlivnit volby. V následujících letech byli předloženy čtyři návrhy ústav. První návrh z roku 1855, takzvaná Topeka Constitution, zakazovala otroctví, byl ale odmítnut americkým Senátem. Tehdejší vláda tedy připravila v roce 1857 nový návrh, který otroctví povoloval. Poslední dvě ústavy z let 1858 (Leavenworth Constitution) a 1859 (Wyandotte Constitution) zakazovali otroctví. Poté jak americký Senát návrh z roku 1858 neschválil, byla schválena ústava Wyandotte Constitution, která od přijetí Kansasu do Unie v roce 1861 slouží jako základ právního systému Svobodného státu Kansas (Free State Kansas).

Teritorium Kansas (: Kansas Territory) bylo organizované začleněné území Spojených států amerických, které existovalo od 30. května 1854 do 29. ledna 1861, kdy východní část se stala státem Unie jako stát Kansas.  Teritorium se rozprostíralo od hranic s Missouri až ke Skalnatým horám a od 37. po 40. poledník. Většina východní části regionu je teď státem Colorado. Teritorium Colorado bylo vytvořeno 28. února 1861 s cílem spravovat západní části bývalého teritoria Kansas.

The Territory of Kansas was an organized incorporated territory of the United States that existed from May 30, 1854, until January 29, 1861, when the eastern portion of the territory was admitted to the Union as the free state of Kansas.  The territory extended from the Missouri border west to the summit of the Rocky Mountains and from the 37th parallel north to the 40th parallel north. Originally part of Missouri Territory, it was unorganized from 1821 to 1854. Much of the eastern region of what is now the State of Colorado was part of Kansas Territory. The Territory of Colorado was created to govern this western region of the former Kansas Territory on February 28, 1861.  The question of whether Kansas was to be a free or a slave state was, according to the Compromise of 1850 and the Kansas–Nebraska Act, to be decided by popular sovereignty, that is, by vote of the Kansans. The question of who were the Kansans who were eligible to vote ended up causing armed conflict, called the Bleeding Kansas period. Both pro-slavery and free-state partisans encouraged and sometimes supported financially emigration to Kansas, so as to influence the vote. During part of the territorial period there were two different territorial legislatures, with two different constitutions, meeting in two different cities (one capital was burned by partisans of the other capital). Two different applications for statehood, one free and one slave, were sent to the U.S. Congress. The departure of Southern legislators in January 1861 facilitated Kansas' entry as a free state, later the same month.


Rozšíření.

Rostlina pochází z jihu Evropy, z Apeninského a Balkánského poloostrova, kde vytváří bylinné patro ve vlhčích lesích, v zastíněných roklinách a na vlhčích úbočích skal. Byla šířena jako dekorativní rostlina téměř do celé Evropy a dále do Severní a Jižní Ameriky i do Austrálie. Na nových místech se ze zahrad často semeny samovolně šíří do okolí v blízkosti lidských sídel, vyrůstá na skládkách, rumištích i v příměstských lesích na lehkých, propustných a humusem dostatečně zásobených půdách. Přestože na slunečném stanovišti lépe prospívá a má hezčí květy, dobře snáší i polostín pod řídkými korunami stromů.

Popis.

Je to jednoletá nebo dvouletá bylina dorůstající do výšky od 30 do 100 cm. Přímá lodyha vyrůstá z tenkého kůlovitého kořene, je porostlá odstálými bělavými chlupy a bývá často již od báze větvená. Dolní listy vyrůstající vstřícně mají dlouhé řapíky. Jejich čepele mívající délku 2,5 až 10 cm a šířku 3 až 7,5 cm, jsou srdčitého tvaru, po obvodě nepravidelně pilovité až zubaté a na konci mají špičku. Horní listy jsou přisedlé, bez řapíků a vyrůstají střídavě. Listy jsou oboustranně drsně chlupaté.  Pravidelné oboupohlavné květy vyrůstají v postupně se rozvíjejících volných hroznovitých květenstvích, dlouhých až 20 cm, tvořených i několika desítkami květů. Uzavřený kalich o délce 5 až 9 mm je tvořen čtyřmi vzpřímenými kališními lístky, dvěma vnitřními a dvěma vnějšími. Koruna má čtyři purpurově fialové (vzácně i bílé) korunní lístky o délce 15 až 25 mm a šířce 8 až 10 mm. Ve květu je šest tyčinek s nitkami dlouhými až 8 mm zakončenými protáhlými prašníky. Štíhlé květní lůžko nesoucí pestík je dlouhé 8 až 18 mm. Svrchní jednodílný semeník je srostlý ze dvou plodolistů.  Kvete již v dubnu až červnu, opylování zajišťuje hmyz. Plody jsou ploché, eliptické, na obou koncích zaokrouhlené průhledné, stříbřité, podélně přepažené šešulky, veliké téměř 5 × 3 cm. Vyrůstající nejprve vzpřímeně na šikmo odstálých stopkách, později jsou převislé. Otvírají se v místě srůstu plodolistů, obsahují několik málo hnědých semen ledvinovitého tvaru obsahující alkaloidy lunarin a lunaridin.

Pěstování.

Rostlina se vysévá v letních měsících přímo na stanoviště, vytvoří se tak prvým rokem jen přízemní růžici listů a teprve druhým vyrostou květonosné lodyhy. Obnovovacími pupeny přezimují těsně při povrchu půdy. Ze semen vysetých na jaře sice většinou vyrůstají rostliny vykvetající ještě téhož roku, kvetou však jen málo. Lze ale malé rostlinky vyseté na jaře koncem léta přesadit, pak pokvetou až příštím rokem. Měsíčnice roční se pěstuje pro své květy a hlavně pro šešulky, ty se suší v zelené zralosti nebo po vypadání semen, jsou pak v suchých kyticích trvanlivé i několik let.

Odkazy.

Externí odkazy.

Měsíčnice roční ("Lunaria annua") je okrasná rostlina pěstovaná v zahradách pro své nafialovělé nevonné květy a okrouhlé dekorativní plody, které jsou po usušení velmi trvalé a používají se do suché vazby.

Lunaria annua, called honesty or annual honesty in English, is a species of flowering plant native to the Balkans and south west Asia, and naturalized throughout the temperate world.


Historie a role.

Databáze IPEX - Interparliamentary EU-Information Exchange vznikla na základě doporučení Konference předsedů parlamentů Evropské unie, která se konala v Římě roku 2000 . V souladu se Směrnicí pro meziparlamentní spolupráci, která byla přijata v Haagu v roce 2004, proběhlo oficiální spuštění webových stránek v červnu 2006 během Konference předsedů parlamentů Evropské unie v Kodani.  S cílem podpořit Konferenci předsedů, Konferenci parlamentních výborů pro evropské záležitosti (COSAC), setkání specializovaných výborů vnitrostátních parlamentů a Evropského parlamentu, meziparlamentní setkání a stálé zástupce vnitrostátních parlamentů v Bruselu, patří IPEX mezi jeden z hlavních pilířů meziparlamentní komunikace o aktivitách týkajících se EU.  IPEX má umožnit vnitrostátním parlamentům užší spolupráci a koordinaci jejich aktivit souvisejících s EU, a zároveň má více přiblížit tuto meziparlamentní spolupráci evropským občanům. Z tohoto důvodu IPEX nabízí základní navigaci na stránkách ve všech úředních jazycích EU. Vnitrostátní parlamenty mohou publikovat svá stanoviska a texty ve svých národních jazycích. V zájmu snadnějšího překonávání jazykové bariéry je ale vnitrostátním parlamentům připomínáno, aby důležité informace a přijatá stanoviska publikovaly v angličtině nebo ve francouzštině (alespoň ve formě krátkého souhrnu). V souladu s IPEX Guidelines dohlíží na chod IPEXu Správní rada (IPEX board). Rada je každoročně jmenována na setkání Kancléřů jednotlivých komor vnitrostátních parlamentů a Evropského Parlamentu.  IPEX je spravován Centrální podporou (Central support), stálým IPEX zaměstnancem (IPEX information officer) a sítí IPEX korespondentů z jednotlivých komor vnitrostátních parlamentů. Na IPEX mohou přispívat všechny vnitrostátní parlamenty členských států EU, parlamenty kandidátských zemí a také Evropský parlament. V zájmu propagace meziparlamentní spolupráce je IPEX také otevřen pro COSAC a Evropské centrum pro parlamentní výzkum a dokumentaci (ECPRD).

Funkce IPEXu.

IPEX nabízí následující možnosti:  Tato výměna informací probíhá prostřednictvím následujících nástrojů: Databáze, Fórum a sekce Novinek.  Součástí internetové stránky IPEX jsou také stránky obsahující informace a dokumenty k řadě meziparlamentních konferencí: Konference předsedů parlamentů EU, Konference parlamentních výborů pro evropské záležitosti (COSAC), Konference ke společné zahraniční a bezpečností politice (SZBP)/společné bezpečnostní a obranné politice (SBOP),Meziparlamentní konference ke stabilitě, hospodářské koordinaci a správě v EU či Skupina pro společnou parlamentní kontrolu Europolu (JPSG) .

Externí odkazy.

IPEX - oficiální stránky Konference parlamentních výborů pro evropské záležitosti tzv. COSAC - oficiální stránky  Evropské centrum pro parlamentní výzkum a dokumentaci ECPRD - oficiální stránky  Senát a EU - stránky Senátu PČR věnované evropské agendě  Výbor pro evropské záležitosti Poslanecké sněmovny PČR

Meziparlamentní výměna informací týkajících se Evropské unie (anglicky Interparliamentary EU Information Exchange; IPEX) je platforma sloužící vnitrostátním parlamentům členských států EU a Evropskému parlamentu pro výměnu informací, které se týkají aktivit souvisejících s Evropskou unií, a to zejména ve světle ustanovení Lisabonské smlouvy. Úloha vnitrostátních parlamentů je zejména stanovena v Protokolu o úloze vnitrostátních parlamentů v Evropské unii a v Protokolu o používání zásad subsidiarity a proporcionality.

IPEX, the InterParliamentary EU information eXchange, is a platform for the exchange of information between EU national parliaments as well as the European Parliament concerning issues related to the European Union, especially in light of the provisions of the Treaty of Lisbon. The Treaty of Lisbon explicitly sets out the role of the national parliaments in the Protocol on the role of national Parliaments in the European Union and in the Protocol on the application of the principles of subsidiarity and proportionality.


Historie.

Předtím než oficiálně v roce 2009 vznikl Team StarKid, také známý pod názvem StarKid Production, se budoucí členové objevovali v seriálu (LWL), který byl ke zhlédnutí online, tvořili si své muzikálové hry a hráli v nich na Michiganské univerzitě hudby, divadla a tance.  Název „Team StarKid“ pochází z jedné repliky, kterou pronáší Lauren Lopezová jako postava Draca Malfoye v muzikálu "A Very Potter Musical".  Team StarKid vytvořili 19. června 2009 svůj kanál na servru Youtube pod názvem "StarKidPotter". Od té doby mají více než 100 milionů zhlédnutí.

Divadelní hry.

A Very Potter Musical.

Team StarKid vystoupili poprvé se svou muzikálovou hrou "Harry Potter, The Musical", 9. dubna roku 2009 v dramatickém centru Walgreen na univerzitě v Michiganu. Aby nedošlo k porušení autorských práv a k soudnímu sporu s Warner Bros., spolek se rozhodl změnit název své hry na "A Very Potter Musical".  Team StarKid se zaregistrovali na Youtube 19. června 2009 a svou hru tam nahráli 5. července 2009.  Tento muzikál paroduje 1., 4., 6. a 7. díl knihy o Harrym Potterovi, ačkoliv veškerý děj se odehrává během Harryho druhého roku v Bradavicích. Muzikál byl vyhlášen časopisem "Entertainment Weekly" jako jeden z deseti nejlepších videí roku 2009.

Me and My Dick.

Druhý muzikál "Me and My Dick" vznikl na podzim roku 2009. Scénář napsali Matt Lang, Nick Lang, Brian Holden a Eric Kahn Gale a hudbu vytvořili A.J. Holmes, Carlos Valdes a Darren Criss. Poté vzniklo album, které bylo jako první studentský počin z muzikálové vysoké školy vyhlášeno na 11. místě v žebříčku "Billboard Charts", což je ukazatel popularity písní a alb v USA.

A Very Potter Sequel.

"A Very Potter Sequel" navazuje na předchozí hudební představení "A Very Potter Musical". Paroduje 1., 3. a 5. díl knihy od J. K. Rowlingové, ale děj je nastaven jako první rok Harryho života v Bradavicích. Muzikál byl poprvé uveden na scénu 14. května 2010 a je ke zhlédnutí na Youtube od 22. července 2010. Většina písní byla nahrána do alba "A Very StarKid Album", které se umístilo na 14. místě v žebříčku "iTunes Pop Charts". "A Very Potter Sequel" byl nominován na Mashable Award v kategorii za nejlepší online video.

Starship.

Prvního listopadu Team StarKid oznámili, že pracují na svém novém muzikálu pod názvem "Starship". Děj se odehrává na planetě velkých brouků, kde jeden z nich, kterého hraje Joey Richter, najde lidskou vesmírnou loď a chce se stát vesmírným strážcem. Vyprodaná představení byla k vidění v Chicagu 11. a 12. února 2011 a měla premiéru i v New Yorku a v Los Angeles. Na Youtube byl muzikál umístěn 30. dubna 2011.

Holy Musical B@man!

"Holy Musical B@man!" je parodie na "DC Universe's Batman". Muzikál byl uveden v Chicagu 22. března 2012 a na Youtube byl nahrán 13. dubna 2012.

A Very Potter Senior Year.

Poslední muzikálová parodie Harryho Pottera od týmu Starkid. Vyšel 11. srpna 2012 a herci měli na jeho nacvičení pouze dva dny, protože Darren Criss byl zaneprázdněn svou rolí v Glee natolik, že mu to prostě na jindy nevycházelo. Tento muzikál je jediný, při kterém mají herci na jevišti v rukou scénáře a roli Lenky Láskorádové si zahrála Evanna Lynch, která ji ztvárnila ve filmech o Harrym Potterovi.

Twisted.

Parodie na pohádkový Disney příběh Aladin z roku 1992. Premiéra byla v červenci 2013 v Chicagu.

ANI: Parody.

Parodie na Star Wars.

The Trail to Oregon.

Muzikál o části americké historie, s pouze šesti herci. Joey Richter zde ztvárňuje hned několik rolí najednou, i v jednom okamžiku. Muzikál je zcela unikátní svým koncem – můžete si vybrat, kdo zemře.

The Firebringer.

Muzikál o historii lidstva. Premiéra byla v roce 2016.

The Guy Who Didn't Like Musicals.

TGWDLM je hororová komedie, která nás provází životem Paula, obyčejného chlapa, "který nemá rád muzikály", zatímco v Hatchefieldu vypukne nečekaná invaze mimozemšťanů, kteří přetváří svět na muzikál. Muzikál měl premiéru v prosinci roku 2018.

Black Friday.

Black Friday volně navazuje na muzikál The Guy Who Didn't Like Musicals. Znovu se setkáme s některými postavami z předchozího muzikálu. Ale hlavní děj se točí kolem panenky, která byla pojmenována *"Tickle-Me Wiggly". Znovu se jedná o hororový komediální muzikál. Premiéra byla na podzim roku 2019. *panenka se doopravdy prodávala na oficiálním e-shopu Teamu StarKid a byla prodána během několika dní (největší zájem propukl po zveřejnění muzikálu na YouTube, kde je na oficiálním kanálu společnosti jako ostatní muzikály).

Online seriál.

V roce 2007 Matt Lang, Nick Lang, Eric Kahn Gale, Brian Holden, Darren Criss, Lauren Lopez, Elona Finlay, Chris Allen, Meredith Stepien a Jim Povolo produkovali online seriál "Little White Lie", který se v roce 2009 objevil na Youtube.

Členové.

Seznam členů Team StarKid a jejich role:

Team StarKid je americký divadelní spolek, který byl založen roku 2009 bývalými studenty Michiganské univerzity. U vzniku stáli Darren Criss, Brian Holden, Matt Lang a Nick Lang.  Tato kočovná společnost má v současné době oficiální sídlo v Chicagu.

StarKid Productions, also known as Team StarKid, is an American musical theatre company founded in 2009 at the University of Michigan by Darren Criss, Brian Holden, Matt Lang, and Nick Lang. Widely known for the musical "A Very Potter Musical", a parody of the "Harry Potter" series, the troupe produces musical comedies inspired by pop culture, with original scripts, songs and music. StarKid utilizes social media, mainly YouTube, to distribute their content.  StarKid's repertoire additionally consists of albums, concerts, web series, sketch comedies and books. The company's album "Me and My Dick," featuring original songs and music, became the first charting student-produced musical recording on "Billboard", debuting at #11 on the "Top Cast Albums" chart in 2010; the following year they landed at #1 on the same chart with the album for "Starship".