Popis.

Kůra stromu je tenká a šupinatá a skládá se z malých, 5 až 20 centimetrů širokých, kulatých destiček. Koruna mladých stromů je široká a kuželovitá, se stářím však nabývá válcovitého tvaru. Staré stromy rovněž nemusí mít žádné větve ve spodních 30 až 40 metrech. Výhonky jsou bledě hnědožluté, téměř bílé a lysé. Listy jsou silné, ostré a jehlovité, 15 až 25 mm dlouhé, zploštělé v příčném řezu, v horní části šedomodrozelené se dvěma nebo třemi řadami průduchů a v dolní části modrobílé se dvěma pevnými pásy průduchů.  Šišky jsou zavěšené, štíhlé, válcovité, 6 až 10 cm dlouhé, při uzavření 2 cm široké a při otevření až 3 cm široké. Šišky mají tenké a ohebné, 15 až 20 mm dlouhé šupiny, které jsou zpočátku zelené nebo rudé a dospívají do bledě hnědé barvy zhruba 5 až 7 měsíců po opylení. Semena jsou černá, 3 mm dlouhá, každé s tenkým, 7 až 9 mm dlouhým, bledě hnědým křidélkem.

Velikost.

Více než století intenzivního kácení smrku sitka zanechalo pouze zbytek původního lesa. Ty největší stromy byly pokáceny ještě dříve, než mohly být změřeny přesnými technologiemi. Stromy vyšší než 90 metrů mohou být stále viděny v národním parku Pacific Rim a provinčním parku Carmanah Walbran (kde se nachází 96 metrů vysoká sitka, nejvyšší strom v Kanadě) na Vancouverově ostrově, v Olympijském národním parku a v kalifornském státním parku Prairie Creek Redwoods, kde se nachází dva více než 96 metrů vysoké stromy. Nedaleko řeky Queets v Olympijském národním parku se nachází rovněž nejobjemnější smrk světa. Měří 76 metrů, jeho objem je 337 m³ a výčetní tloušťka činí 455 cm.

Věk.

Smrk sitka se dožívá vysokého věku, některé stromy se dožily dokonce více než 700 let. Protože roste rychle, pokud má příznivé podmínky, velikost neukazuje věk stromu. Již zmiňovaný smrk od řeky Queets je sice nejobjemnější na světě, ale teprve 350 až 450 let starý.

Taxonomie.

Analýzy DNA dokázaly, že pouze smrk Brewerův je bazálnějším smrkem než sitka. Ostatních 31 druhů je geneticky odvozenějších, což by dokazovalo, že smrky pochází ze Severní Ameriky.

Rozšíření a životní prostředí.

Smrk sitka pochází ze západního pobřeží Severní Ameriky, konkrétně z oblasti, kterou ohraničuje na severozápadě aljašský ostrov Kodiak a na jihovýchodě kalifornské město Fort Bragg. Jeho výskyt úzce závisí na výskytu tzv. pacifického mlžného lesa; na jihu rozšíření se vyskytuje pouze v oblasti několika kilometrů od pobřeží Pacifiku. Severně od Oregonu se sitky nachází rovněž v říčních nivách, ale nikdy ne dále ve vnitrozemí než 80 kilometrů od pobřeží.

Využití.

Smrk sitka je velice důležitý v lesním průmyslu, především při výrobě papíru a řezaného dříví. Mimo svou původní oblast výskytu je sitka ceněná pro svůj rychlý růst a přizpůsobivost chudým půdám, na kterých ostatní stromy růst nemohou. V ideálních podmínkách může sitka růst až jeden a půl metru za rok. Druh zdomácněl v některých částech Irska a Velké Británie, kde byl zaveden roku 1831, a na Novém Zélandu, nikde však není tak rozšířený, aby byl považován za invazivní druh. Sitka byla rovněž vysázena v Dánsku, Norsku a na Islandu. Do Norska byl sitka dovezena na začátku minulého století a nyní pokrývá plochu zhruba 50 tisíc hektarů podél pobřeží mezi kraji Vest-Agder a Troms. Sitka je tolerantnější vůči větru a slanému oceánskému vzduchu a roste rychleji než místní smrk ztepilý.  Dřevo ze sitky je rovněž využíváno při výrobě hudebních nástrojů, jako jsou piano, harfa, housle nebo kytara, jelikož jeho vysoký poměr síly a hmotnosti a okraje bez suků z něj dělají skvělého vodiče zvuku. Vyrábí se z něj rovněž stěžně pro plachetnice a letadla a hlavičky raket Trident. Letadlo Wright Flyer bratří Wrightů bylo postaveno právě ze dřeva sitky, stejně jako většina letadel před druhou světovou válkou. Při ní dřevo ze sitky používala např. britská letadla de Havilland Mosquito jako náhradu za hliník.  Nové větvičky vyrůstající z větví sitky jsou využívány k výrobě smrkového piva nebo vařeny pro výrobu sirupu. Kůra kořenů sitky je využívána indiány při výrobě tradičních košíků.

Kultura.

Unikátní exemplář sitky se zlatými listy, zvaný Kiidk'yaas, kdysi rostl na ostrově Haida Gwaii, kde byl pro kmen Haidů posvátným stromem. Strom byl nelegálně poražen, ale nedaleko jeho původního místa se vyskytují jedinci vypěstovaní z jeho řízků.

Odkazy.

Externí odkazy.

Smrk sitka ("Picea sitchensis") je velký jehličnatý stálezelený strom, který dorůstá výšky do 80 metrů a výčetní tloušťky okolo 5 metrů. Jedná se o jednoznačně nejvyšší smrk a také o šestý největší jehličnan světa (před ním jsou pouze sekvojovec obrovský, sekvoj vždyzelená, douglaska tisolistá, damaroň australská a zerav obrovský). Rovněž se jedná o jeden z pouze šesti druhů, u kterých bylo zdokumentováno, že dorostl výšky 90 metrů. Své jméno nese po aljašském městě Sitka.

Picea sitchensis, the Sitka spruce, is a large, coniferous, evergreen tree growing to almost 100 m (330 ft) tall, with a trunk diameter at breast height that can exceed 5 m (16 ft). It is by far the largest species of spruce and the fifth-largest conifer in the world (behind giant sequoia, coast redwood, kauri, and western redcedar); and the third-tallest conifer species (after coast redwood and coast Douglas fir). The Sitka spruce is one of the few species documented to exceed 300 ft (90 m) in height. Its name is derived from the community of Sitka in southeast Alaska, where it is prevalent. Its range hugs the western coast of Canada and the US, continuing south into northernmost California.


Historie vzniku a zastánci.

Hypotéza pomalu a postupně se rozpínající Země vznikla v 60. letech 20. století v reakci na kritiku teorie kontinentálního driftu, první zmínky o této teorii se ale objevují již koncem 19. století. Postuloval ji v roce 1956 profesor budapešťské univerzity Laszlo Egyed, na základě změn hladin oceánů v geologickém čase, které se už v té době daly vysvětlit vlivem působení dob ledových. Na to později navázal německý fyzik Pascual Jordan v roce 1966, který expanzi Země vykládal jako důsledek obecného rozpínání vesmíru. Jordan zakládal svá tvrzení na teorii snižování hodnoty gravitační konstanty navržené nositelem Nobelovy ceny Paulem Diracem, ale i ta se později ukázala jako neplatná. Známými zastánci byl i německý inženýr Klaus Vogel, který v 80. letech 20. století vytvořil modely několika stádií postupně se rozpínající Země nazvané jako "terella" , a australský geolog Samuel W. Carey, který popřel existenci procesu subdukce tektonických desek. Později vznikla i skupina "expandistů" na univerzitě v polské Wroclavi vedené Janem Koziarem.

Podstata hypotézy.

Hypotéza expandující Země vycházela z různých předpokladů. Země měla mít v počátku svého věku až o 55 % menšího průměru a povrch zcela zaplněný prakontinentem Pangeou bez přítomnosti oceánů. Kontinenty fixované na místě se pak měly vzdalovat od sebe právě rozpínáním planety a růstem oceánských desek. Podle svých zastánců je možné současné kontinenty poskládat dohromady velmi dobře na kouli o menším objemu. Důkazem má být výrazný rozdíl geologického stáří oceánských a pevninských desek (který je způsobený subdukcí hustších oceánských desek pod desky pevninské a tedy jejich postupným zánikem) i současná pozice kontinentů, kterou podle zastánců teorie není možné plně vysvětlit mechanismy deskové tektoniky. V minulosti se o vysvětlení rozpínavosti Země pokoušel například Ivan Osipovič Jarkovskij na konci 19. století (srážení éteru uvnitř Země) nebo Paul Dirac ve 30. letech 20. století (předpoklad poklesu gravitační konstanty). Samotné rozpínání těles je ale v přírodě známým jevem s rozličnými fyzikálními vysvětleními, např. rozpínání hvězd, obecně expanze plynu, nebo růst podmíněný vnějším příjmem energie.

Současný pohled na hypotézu.

Hypotéza expandující Země je v geologii okrajovou a překonanou hypotézou. Dnes obecně přijímanou teorií vysvětlující globální zemskou dynamiku je desková tektonika, která je schopna vysvětlit řadu měření i pozorování, které máme díky geofyzikálnímu průzkumu k dispozici. Zastánci hypotézy expandující Země tvrdí, že existuje celá řada rozporů deskové tektoniky. Dle nich je například Afrika významně obklopena oceánskými hřbety a rifty, ale v jejím těsném okolí nenalézáme subdukční zóny. Což je sporné tvrzení s ohledem na to, že severní část Afriky je v kolizi a částečné subdukci s Euroasijskou deskou v délce přibližně 1500 km. Rovněž analogicky Antarktida je obehnána oceánskými hřbety. Dle zastánců hypotézy expandující Země též Amerika a Afrika s Evropou do sebe lépe zapadají na Zemi o menším objemu.  O verifikaci hypotézy se pokouší zastánci této hypotézy skrze kontroverzní hypotézu týkající se Českého kráteru. Ta se snaží doložit, že oblast Českého masívu vznikla výsledek srážky Země s velkým tělesem. Naopak na základě teorie deskové tektoniky vznikl Český masiv konsolidací z nezávislých mikrokontinentů, které se historicky vzájemně pohybovaly a srážely, čímž došlo k jejich spojení do většího celku. Tento výklad je pak schopen vysvětlit rozdílné stáří i druhů hornin v různých částech Českého masívu.  Většinová vědecká komunita však považuje hypotézu expandující Země za překonanou nejen proto, že geologická data lépe vyhovují teorii deskové tektoniky, ale existují i data, která jsou v přímém rozporu s teorií expandující Země:

Hypotéza expandující Země byla jednou z historických teorií snažící se vysvětlit pohyb a rozmístění kontinentů změnou objemu planety Země, respektive jejího postupného rozpínání od počátku vzniku. Byť je tato teorie již překonaná a odporuje současnému poznání deskové tektoniky i měřením zemského objemu, má stále v odborné komunitě své zastánce.

The expanding Earth or growing Earth hypothesis asserts that the position and relative movement of continents is at least partially due to the volume of Earth increasing. Conversely, geophysical global cooling was the hypothesis that various features could be explained by Earth contracting.  Although it was suggested historically, since the recognition of plate tectonics in the 1970s, scientific consensus has rejected any significant expansion or contraction of Earth.


Knížecí rod a jeho stát 1716–1806.

Fürstenberg bylo knížectví existující v letech 1716–1806 jako stát ve svazku Svaté říše římské, které bylo podřízeno pouze císaři (německy "reichsunmittelbares Fürstentum"). Bylo tzv. mediatizováno v roce 1806. Mělo 120 000 obyvatel na rozloze 2 090 km². Bylo složeno z rozptýlených držav rodu Fürstenbergů v Bádensku, Württembersku a na území Hohenzollern-Sigmaringen.

Hlavní části knížectví.

Lantkrabství Baar s hlavním městem Donaueschingen (od roku 1283).  Lantkrabství Stühlingen s městy Stühlingen, Engen a Neustadt ve Schwarzwaldu (od roku 1639).  Hrabství Heiligenberg a Werdenberg (od roku 1534) u Bodamského jezera s městem a zámkem Heiligenberg (letní rezidence, od roku 1534 v majetku rodu) s krásným výhledem na Tyrolské a Švýcarské Alpy.  Panství Meßkirch, Jungnau, Trochtelfingen a drobnější majetky na území Bádenska a Hohenzollern-Sigmaringen.

Dnešní majetek Fürstenbergů.

Z bývalého knížectví Fürstenberg zůstaly do dnešních dnů v držení knížecí rodiny rozsáhlé pozemkové a lesní majetky v Donaueschingen se sídelním zámkem knížete, zámek Werenwag na skále nad Dunajem, zámek Heiligenberg a zámek Hohenlupfen ve městě Stühlingen.  Linie lankrabat z Weitry obhospodařuje panství a zámek Weitra nedaleko Gmündu v Dolních Rakousech.

Historie rodu.

Dnešní rod knížat z Fürstenbergu je linií rodu hrabat z Urachu, jehož první historicky doložená osobnost je Egino I. z Urachu († 1050).  25. července 1236 zemřel Egino V., hrabě z Urachu a Freiburgu a závětí rozdělil svá panství mezi syny. Třetí z nich, Jindřich I. (1236–1284), přítel pozdějšího německého krále a císaře Svaté říše římské Rudolfa I. Habsburského, byl tím mužem, který nesl v bitvě na Moravském poli dne 26. srpna 1278 říšskou zástavu. Dědictvím po otci dostal hrabství Fürstenberg a listinou Rudolfa I. ze dne 18. ledna 1283 získal lankrabství Baar.  Titul Landgraf in der Baar poté rod Fürstenbergů drží od roku 1283 až do roku 1806, kdy po mediatizaci knížectví připadlo území jejich lankrabství Baar velkovévodství bádenskému.  Ve 14. a 15. století sídlili Fürstenbergové na hradě Fürstenberg, v 16. století získali sňatkem hrabství Heiligenberg a Werdenberg. Říšský knížecí stav získala roku 1664 linie Heiligenberg, která v roce 1667 obdržela místo a virilní hlas v říšském knížecím kolegiu. Fürstenbergové navíc měli v důsledku držby hrabství Heiligenberg a Werdenberg v tomtéž kolegiu i kuriátní hlas. Velký palatinát, který mj. umožňuje razit vlastní mince, drží linie Stühlingen od roku 1642. Linie Heiligenberg vymřela roku 1716 a jejich dědicem se stává linie Meßkirch. Ta ale vymírá roku 1744 a knížecí titul Fürst zu Fürstenberg s predikátem Hochgeboren získává linie Stühlingen 2. 2. 1716. Prvním vládnoucím knížetem se stává Josef Vilém Arnošt (12. ledna 1699 – 29. července 1762) ženatý s hraběnkou Marií Annou Waldstein-Wartemberskou (22. února 1707 – 12. listopadu 1756), po které dědí jejich syn Joseph Wenzel Johann Nepomuk (21. března 1728 – 2. června 1783), 2. kníže z Fürstenbergu (1762–1783) a předseda švábského kolegia říšských hrabat, krom majetků rodu v Německu také panství Křivoklát v Českém Království a to závětí z 3. srpna 1756.  Roku 1762 získávají Fürstenbergové knížecí stav pro všechny členy rodu, roku 1825 predikát Durchlaucht pro hlavu rodu. Valdštejnské panství Křivoklát, které hraběnka Marie Anna přinesla věnem, odkázal kníže Josef Václav svému druhému synu Karlu Borromeovi Egonovi (7. 5. 1729 – 11. 7. 1787), ženatému s hraběnkou Marií Josefou ze Šternberku (24. 6. 1735 – 16. 1. 1803). Karel Borromeus byl císařským komořím a tajným radou a v letech 1771–1782 zastával úřad nejvyššího purkrabí Českého království. Staral se o povznesení vzdělanosti prostého lidu a o rozvoj věd a umění. Roku 1774 byl jmenován prvním čestným prezidentem nově založené Královské české společnosti nauk v Praze.

Karel Egon II. z Fürstenbergu.

Posledním panujícím knížetem byl vnuk Karla Borromea Egona, Karel Egon II. z Fürstenbergu (28. října 1796 – 22. října 1854), 5. kníže (17. května 1804 – 19. listopadu 1805), ženatý od roku 1818 s princeznou Amálií Bádenskou (26. ledna 1795 – 14. září 1869). Byl majitelem fideikomisu v Čechách a 17. května 1804 po vymření říšské knížecí linie zdědil rovněž všechny říšské statky rodu ve Švábsku. Roční příjem z jeho panství se tehdy odhadoval na 600 000 zlatých. Tento muž je praotcem všech dnes žijících Fürstenbergů – knížecí linie švábské se sídlem na zámku v Donaueschingen a linie knížat a lankrabat z Weitry, žijící na zámku Weitra v Rakousku. Kníže Karl Egon II. studoval ve Freiburgu (Freiburg im Breisgau) a Würzburgu a poté vstoupil do rakouské císařské armády. Roku 1814 doprovázel jako ordonanční důstojník knížete Schwarzenberga do Paříže, po uzavření míru však vojenskou službu opustil a věnoval se správě rodinného majetku. Jeho rezidencí byl zámek v Donaueschingen a zámek Heiligenberg. Po jeho smrti se rod rozdělil na primogenituru – kníže Karl Egon III. (4. března 1820 – 15. března 1892), která však vymřela již synem Karla Egona III. roku 1896, a sekundogenituru na Křivoklátském panství (k němuž patřily Křivoklát, Krušovice, Nižbor, Skřivaň, Podmokly atd.). Jejím prvním představitelem byl kníže Maximilian Egon I. (29. března 1822 – 27. července 1873). Hlava rodu, kníže z Fürstenbergu (německy "Fürst zu Fürstenberg"), byl dědičným členem:  Následkem aktu Rýnského spolku z roku 1806 ztratil rod Fürstenbergů svou suverenitu v knížectví Fürstenberg.  Stavovská práva rodu k Bádensku jsou upravena smlouvou ze 14. května 1825, k Württembersku královskou deklarací ze dne 23. června 1839.

Rodokmen - vybrané osoby.

A1. Kryštof I. († 1559)

Knížecí rod dnes.

V současné době je hlavou rodu kníže Heinrich Maxmilian Egon Karl (*17. července 1950), ženatý od roku 1976 s princeznou Maximilianou von Windisch-Grätz (*16. listopadu 1952), se kterou má dva syny, Christiana Joachima Maxmiliana Egona (*22. listopadu 1977) a Antona Huga Egona (*14. června 1985).

Linie Weitra.

Rakouská linie lankrabat z Weitry pokračuje bratrem knížete Heinricha. Tím je Johannes Joseph (* 15.4.1958), princ a lankrabě zu Fürstenberg, který zdědil lankrabství Weitra s panstvími Weitra, Reinpolz a Wasen po adopci jeho prastrýcem, knížetem a lankrabětem Karlem Egonem V. (*6.5.1891 +23.9.1973). Lankrabě z Weitry má tři syny – Vincence (* 16.3.1985), Ludwiga (* 28.12.1997) a Johanna (* 30.4.1999). Jeho manželka není šlechtického původu.

1. polovina 20. století.

Dle "Schematismu velkostatků v království Českém" (Ignaz TITTEL, 1906) patřil knížatům z Fürstenbergu v Čechách pozemkový majetek o velikosti 40 089 ha, z toho 80% lesů. Podobně jako řada dalších šlechtických rodů, tak i knížata Fürstenbergové byli postiženi pozemkovou reformou ve 20. letech 20. století. V této době začal kníže Maximilian Egon II. (13.10.1863 zámek Lány – 11.8.1941 Heiligenberg) statky v Čechách rozprodávat a roku 1929 státu postoupil hrad Křivoklát a už v roce 1921 zámek v Lánech (ten se pak stal letním sídlem prezidenta). Těžiště rodu se tak definitivně přesunulo do Německa, kde kníže vlastnil majorátní panství Donaueschingen a do Rakouska, kde centrem jeho majetku byla Weitra, a to od roku 1932, kdy vymřela lankraběcí větev Fürstenbergů. Posledním Fürstenbergem, který se narodil v Čechách, byl Joachim Egon (28.6.1923 zámek Dřevíč – 9.7.2002 Donaueschingen). Jeho syn Heinrich (*1950) je nynější hlavou rodu.

Rodový erb.

V erbu mají Fürstenbergové štít s červenou orlicí ve zlatém poli (Fürstenberg), na něm středový štítek čtvrcený, v 1. a 3. poli stříbrný církevní prapor na červeném poli (Werdenberg), ve 2. a 4. poli do rohu posunuté břevno vpravo křížem ve stříbře (Heiligenberg). Lem štítu stříbrný s modrými dvojobláčky (Blumeneck).

Fürstenbergové jsou bývalý knížecí panovnický rod odvozující své jméno od Fürstenbergu v Bádensku. Rod v minulosti vlastnil i statky na území Českého království a patřil také k nejvyšší české světské i duchovní aristokracii. Do českého průmyslu výrazně zasáhl výrobou železné litiny a piva. Dnešní potomci rodu vlastní statky a zámky v Rakousku a Německu.

Fürstenberg is the name of a Swabian noble house in Germany, based primarily in what is today southern Baden-Württemberg near the source of the Danube river.  Numerous members of the family have risen to prominence over the centuries as soldiers, churchmen, diplomats, and academics. Sometimes the name is gallicized as de Furstenberg or anglicized as Furstenberg.


Historie.

Konvent založili mniši vyslaní Bernardem z mateřského kláštera Clairvaux vedení jeho bratrancem Godefroyem de La Roche-Vanneau. Jednalo se po klášteru Trois-Fontaines o teprve druhý dceřiný konvent Clairvaux založeného krátce před tím (1115). Mniši se usadili v údolí v místě poustevny bratrů Martina a Milona. Rozrůstající se komunita se 1130 přesunula do prostornější části údolí, které jim poskytl Bernardův strýc Raynard z Montbardu. Vlhké a podmáčené místo museli mniši nejdříve odvodnit, sanovat a vymýtit, aby zde mohli postavit nový klášter. Ten získal latinské jméno "Fontenaium" („plovoucí na pramenech“). Mnichům ve Fontenay věnoval Bernard svoje první rozsáhlejší dílo "De Gradibus humilitatis et superbiae" (O stupních pokory a pýchy). V roce 1139 se do kláštera uchýlil norwichský biskup Ebrard z Arundelu, oběť pronásledování ze strany krále. Klášteru věnoval své jmění a byl pohřben ve zdejším kostele, který 1147 vysvětil papež a člen cisterciáckého řádu Evžen III. Ve 12. a 13. století klášter vzkvétal, získával dary, těšil se přízni papežů a králů a stal se mateřským klášterem dalších konventů. Za stoleté války byl klášter vypleněn Angličany a pak znovu skupinami žoldnéřů. Nový rozkvět Fontenay zažilo za opata Jeana Frouarda (1459–1483). V 16. století se klášter dostal do finančních potíží a budovy přestaly být udržovány. Chátrající refektář byl v 18. století zbourán a za Francouzské revoluce mniši z kláštera uprchli. V opuštěných budovách pak vznikly papírny a později v 19. století v okolí další továrny rodiny Montgolfierů.  Na začátku 20. století celý klášterní areál získali noví majitelé Éduard a René Aynardovi, kteří začali jeho pečlivé zrestaurování a rekonstrukci do původní středověké podoby.

Popis.

Klášterní kostel je trojlodní bazilika s transeptem a hlavní lodí zaklenutou valenou klenbou s lomenými oblouky. Na jihu ke kostelu přiléhá rajský dvůr lemovaný křížovou chodbou s arkádou tvořenou dvojicemi oblouků nesených sdruženými sloupy. Křížová chodba zpřístupňuje jednotlivé prostory kláštera jako je kapitulní síň nebo prostorný sál sklenuté žebrovou klenbou. V patře se nachází rozlehlý dormitář zastřešený po požáru v 15. století krovem v podobě obráceného lodního trupu.  V areálu se nacházejí i hospodářské stavby jako například mohutný věžovitý holubník. Nejvýznamnější je rozlehlá kovárna s prostory žebrově klenutými na sloupy, která byla vybavena vodním hamrem.

Klášter Fontenay je francouzský cisterciácký klášter nedaleko Montbardu severozápadně od Dijonu, v oblasti Côte-d'Or v Burgundsku. Klášter byl založen v roce 1118 Bernardem z Clairvaux a jedná se o nejstarší zachovalý cisterciácký klášter. Od roku 1981 je zapsán na seznamu Světového dědictví Unesco.

The Abbey of Fontenay is a former Cistercian abbey located in the commune of Marmagne, near Montbard, in the département of Côte-d'Or in France. It was founded by Saint Bernard of Clairvaux in 1118, and built in the Romanesque style. It is one of the oldest and most complete Cistercian abbeys in Europe, and became a UNESCO World Heritage Site in 1981. Of the original complex comprising church, dormitory, cloister, chapter house, caldarium, refectory, dovecote and forge, all remain intact except the refectory and are well maintained. The Abbey of Fontenay, along with other Cistercian abbeys, forms a connecting link between Romanesque and Gothic architectures.


Historie.

Vznik klubu.

Klub vznikl v době rozmachu českého národnostního cítění. U zrodu stála snaa vysokoškolského vlasteneckého sdružení "Literární a řečnický spolek Slavia", které chtěl přilákat více studentů ke sportu. Na valné hromadě spolu dne 2. listopadu 1892 ve Vodičkově ulici v Praze byl založen sportovní odbor "ACOS (Akademický cyklistický oddíl Slavia)".  Dne 23. listopadu 1892 byl předsedou tohoto odboru zvolen lékař Václav Kubr. Odbor se věnoval v počátcích cyklistice, avšak v roce 1894 byl celý spolek Slavia pro údajnou protirakouskou

Počátek století a první světová válka.

První zápasy sehrála Slavia 25. března 1896 v rámci turnaje na Císařské louce. Tým AC Praha porazila 6:0. Dalším zápasem se stalo historicky první derby pražských „S“ (Sparta-Slavia). Sparta dosáhla branky, ale rozhodčí (byl jím známý popularizátor sportu Josef Rössler-Ořovský) se ji po zápase rozhodl neuznat pro neregulérnost, a tak zápas skončil bezbrankovou remízou.  Klub se brzy stal dominantním na české fotbalové scéně. Mezi lety 1896–1902 vyhrál šest z devíti ročníků neoficiálního Mistrovství Čech. Většinu klubů z Čech porážel vysokým rozdílem. Například jeho velký rival AC Sparta Praha dokázal zvítězit až v 7. vzájemném utkání (dnes nazývaném Pražské derby). V roce 1899 získala Slavia prostor pro své domácí zápasy, a to na Letné. Ještě tentýž rok sehrála první mezinárodní zápas s týmem SC Berlin. V roce 1901 Slavia vybudovala na Letné nový stadion, šlo o první travnaté hřiště v Čechách. V roce 1903 přišel do Slavie útočník Jan Košek, který zde do roku 1913 nastřílel 804

Vznik ligy a první mistrovský hattrick (1925–1932).

Od roku 1918 se odehrávala pravidelná pohárová soutěž Středočeský pohár, předchůdce dnešního Poháru FAČR. Za dobu existence této soutěže ji Slavia vyhrála celkem 10×, což je nejvíce ze všech. V roce 1925 byla založena profesionální ligová soutěž. V prvním zápase porazila Slavia SK Libeň 9:3 a nakonec zvítězila i v celé soutěži. Stala se tak historicky prvním mistrem ligy a získala svůj 2. mistrovský titul. To už ve Slavii působl brankář František Plánička (od roku 1923).  V roce 1926 během přenášel přátelské utkání Slavie s Hungarií rozhlasový Radiojournal; šlo o vůbec první přímý přenos sportovního utkání v Evropě. Hlasatelem byl mezinárodní sekretář Slavia Josef Laufer, který tak nastartoval svou dlouholetou kariéru sportovního komentátora.  Následující tři soutěžní ročníky obsadila Slavia vždy druhé místo a v ročníku 1928/29 3. mistrovský titul. V této době nebyla největším soupeřem Slavie Sparta, ale tehdy výborně hrající klub SK Viktoria Žižkov. V létě 1929 vyrazila Slavia na turné po Západní Evropě, během kterého porazila výběr Paříže 3:1, Red Star Olympique 5:0, a na závěr prohrála s FC Barcelona 3:6.  V sezoně 1929–1930 skončil trenér John William Madden, který zde působil od února 1905. Svůj dovedl tým k jasnému

Léta slávy největší (1932–1939).

V sezoně 1931/32 po třech titulech skočila druhá za Spartou. Podařilo se jí ale vyhrát Středočeský pohár. Ani na podzim následující ligové sezóny to nevypadalo na zisk titulu, zvlášť když Slavia již v jarní části prohrála s outsiderem SK Plzeň. Jenže nakonec titul díky sérii výsledků patřil opět sešívaným. Ziskem 6. mistrovského titulu začala Slavia další mistrovský hattrick. Následující sezonu ovládla Slavia rozdílem pěti bodů (7. titul) a ve značně změněné a rozšířené podobě ligy v sezoně 1934/35 dokonala další titulový hattrick. 8. titul znamenal upevnění postu na čele historického žebříčku před Spartou, mající titulů šest. V roce 1935 si také připsala další vítězství ve Středočeském poháru.  V roce 1934 byl klub hlavním dodavatelem československé reprezentace, která na Mistrovství světa získala stříbrné medaile. Turnaje se zúčastnilo deset hráčů Slavie a osm z nich nich nastoupilo ve finále, včetně kapitána – brankáře Františka Pláničky a nejlepšího reprezentačního střelce Československa Antonína Puče.  9. titul získala Slavia v sezóně 1936/37, kdy ovládla rozdílem sedmi bodů. Poprvé se také cestovalo na zápas ligy letadlem. Bylo to na zápas s týmem ŠK Rusj Užhorod, reprezentující Podkarpatskou Rus. V letech 1936 a

Slavia za 2. světové války.

V březnu 1939 se Československo rozpadlo a českou část okupovalo nacistické Německo, které zde vyhlásilo Protektorát Čechy a Morava. Od sezóny 1939/40 hrála Slavie protektorátní ligu. V září 1939 začala 2. světová válka. V tomto období Slavia získala čtyři

Poválečná historie.

Druhá světová válka skončila v Evropě v květnu 1945. 6. května 1945, během Pražského povstání, shořel slávistický stadion na Letné. Požár úmyslně založili vojáci Wehrmachtu. Popelem lehlo veškeré vybavení, a také trofeje, klubové kroniky a archiv. Slavia se ihned pustila do oprav, ale nějakou dobu musela hostovat na různých hřištích, například Spartě nebo na Strahově.

Útlak na přelomu 40. a 50. let 20. století.

V únoru 1948 došlo v Československu ke státnímu převratu, při kterém se k moci dostala Komunistická strana Československa, která nastolila komunistickou diktaturu. Rozsáhlé společenské změny se týkaly také sportu, který měl být nově organizován podle sovětského vzoru. Zkušení a schopní funkcionáři museli odejít a na jejich místo nastoupili noví, loajální ke komunistické straně, většinou bez vztahu ke klubu, který měli řidit, a často bez potřebných schopností i kvalifikace. Místo profesionálních klubů mezi sebou měli zápasit „amatérské“ týmy, reprezentující jednotlivá odvětví socialistické ekonomiky. Hráči nuceně přestupovali mezi kluby, oddíly byly přejmenovávány, některé nuceně

2. polovina 50. let 20. století.

V padesátých letech se ve Slavii často střídali funkcionáři, vesměs nízkých odborných i morálních kvalit, a klub pod jejich vedením upadal. V roce 1955 přednesl komunistický ministr obrany Alexej Čepička projev, ve kterém označil klubovou ikonu Josefa Bicana za představitele buržoazních prvků v kopané. Na základě jeho projevu byl Bican ze Slavie

Krize na počátku 60. let 20. století.

Poté však zabředla do krize. V sezóně 1959/1960 hrála pouze o záchranu v první lize; od sestupu ji nakonec dělil jediný bod. V téže sezóně postoupila do finále Československého poháru, ale trofej nezískala. V následující sezóně skončila v lize poslední a sestoupila do druhé ligy. Svoji skupinu v sezóně 1961/62 sešívaní vyhráli

Zmrtvýchvstání.

Část fanoušků klubu se nechtěla smířit s hrozbou zániku slavného klubu. Literární kritik Jiří Hájek publikoval v časopise Plamen výzvu příznivcům Slavie, aby se zkusili sejít a zamyslet se nad možnostmi záchrany Slavie. Setkání se uskutečnilo 23. března 1964 ve Slovanském domě a zúčastnilo se ho přes tisíc lidí – více než tehdy činila průměrná návštěva na druholigových zápasech Slavie. Ti založili "Sdružení přátel Slávie", později přejmenované na "Odbor přátel a příznivců Slavie". Odbor přátel uspořádal několik kulturních večerů Slávisté Slavii, jejichž

70. a 80. léta 20. století.

Do prvoligového popředí se Slavia dostala opět až v polovině 70. let. V roce 1973 se patronátním podnikem Slavie stal národní podnik Inženýrské a průmyslové stavby, což zlepšilo finanční situaci klubu. Zkratka IPS pak byla v letech 1977–1991 součástí názvu klubu.  Pod vedením trenéra Jaroslava Jareše skončila mezi léty 1974 až 1978 třikrát třetí, jedenkrát čtvrtá a jedenkrát pátá, přičemž před posledním kolem sezóny 1975/76 vedla ligu a k mistrovskému titulu by jí byla stačila remíza, ale prohrála a nakonec obsadila třetí příčku. Mimo to vyhrála v roce 1974 Český pohár. Třikrát se v tomto období kvalifikovala do evropských pohárů (1974, 1976, 1977), ale vždy vypadla v prvním kole. Klíčovými hráči té doby

Po roce 1989.

V listopadu 1989 se hráči Slavie rozhodli podpořit Sametovou revoluci stávkou – odmítli nastoupit k utkání s Chebem (hráči Chebu se na místě ke stávce připojili). Po pádu komunistického režimu se Slavia (přejmenovaná z TJ Slavia zpět na SK Slavia) v 90. letech plnohodnotně vrátila na výsluní československého a později českého fotbalu. Pomohly jí k tomu zejména finance od česko-amerického podnikatele Borise Korbela (celkem asi 180 milionů korun). Korbel přišel s úmyslem vybudovat v Československu silný fotbalový klub, který by konkuroval evropským velkoklubům. Poté, co v roce 1991 jeho nabídku odmítlo vedení Sparty, obrátil se na Slavii, a jeho návrh byl přijat. Díky jeho penězům se podařilo Slavii poskládat silný kádr; klub tehdy posílil mimo jiné sparťanský dorostenec Patrik Berger, ostravský záložník Radim Nečas, za kterého Slavia zaplatila na tehdejší dobu neuvěřitelných 24 milionů korun, vítěz Ligy mistrů Dragiša Binič, a olympijský vítěz Vladimír Tatarčuk. Do kádru dospělých se prosadil mladý útočník Pavel Kuka. Sezónu 1991/92 dokončila Slavia na čtvrtém místě, a po sedmi letech se tak kvalifikovala do evropských pohárů. V pohárové Evropě se

Ve vlastnictví ENIC (1997–2006).

V říjnu 1997 Slavii koupila 54% podíl v klubu britská investiční společnost ENIC. Její podíl v průběhu čtyř let postupně stoupl až na 96,7 %. Zároveň koupila podíly v několika dalších významných klubech (např. Glasgow Rangers, Valencia CF, Tottenham Hotspur), patrně s úmyslem založit nadnárodní fotbalovou ligu, která by konkurovala Lize mistrů UEFA. Ředitelem klubu zůstal Vladimír Leška. ENIC financovala Slavii prostřednictvím půjček v celkové výši 110 milionů korun.  Pod ENIC se Slavia držela v popředí ligové tabulky, ale nepodařilo se jí získat český ligový titul. V letech 1999 a 2002 se stala vítězem domácího poháru. Na evropské scéně Slavia zaznamenala několik úspěchů, například postup do čtvrtfinále Poháru vítězů poháru (1998) či postup do čtvrtfinále poháru UEFA (2000). Nikdy se jí však nepovedlo postoupit do hlavní soutěže Ligy mistrů – nejblíže byla v sezóně 2000/2001, kdy po výhře 1:0 na hřišti Šachťoru Doněck zkolabovala v domácí odvetě v posledních vteřinách zápasu.  Od dubna 2005 trénoval Slavii Karel Jarolím. Slavii dovedl v

Novodobé úspěchy (2006–2009).

Sezónu 2006/07 Slavia dokončila na 2. místě, a kvalifikovala se tak do druhého předkola Ligy mistrů. Následující sezóna (2007/08) byla pravděpodobně nejúspěšnější v historii Slavie – Slavia posílila kádr a na šestý pokus prošla do hlavní soutěže Ligy mistrů, kde obsadila třetí místo ve skupině a pokračovala pohárem UEFA.  7. května 2008 byl slavnostně otevřen nový stadion s kapacitou 19 370 míst, zápasem s týmem Oxford University AFC. V prvním soutěžním na něm utkání si Slavia zajistila po 12 letech mistrovský titul. V následující sezóně přesáhla průměrná návštěvnost na novém stadionu 11 000 diváků, a Slavia titul obhájila (podařilo se jí to poprvé od roku 1943). Nepodařilo se ale zopakovat účast v Lize mistrů, a v poháru UEFA Slavia skončila již v základní

Krize, dluhy a existenční problémy (2009–2015).

Poté však přišly nenadálé potíže. 23. ledna 2009 oficiální vlastník Slavie, společnost Dartmoor Association, akcie Slavie prodala společnosti Falkonida, která za ně nezaplatila a dále je převedla na společnost EGIDA, která je převedla na Antonína France. Trenér Jarolím dělal časté změny v sestavě, média spekulovala o jeho sporech s hráči, vůči kterým uplatňoval příliš drsný přístup. V červnu 2009 Jarolím ze Slavie překvapivě propustil kapitána Ericha Brabce. Pro spory s Jarolímem se také rozhodl klub opustit Jarolímův synovec Marek Jarolím. Kádr oslabilo několik zranění. Slavia opět nepostoupila do Ligy mistrů, a v Evropské lize skončila ve své skupině poslední. Byla to na dalších sedm let poslední účast Slavie v evropských pohárech. V sezóně 2009/10 přezimovala Slavia na sedmém místě. Na jaře výkonnostní zlepšení nepřišlo. Jarolím dostal od vedení klubu ultimátum (neprohrát v Ostravě), které nesplnil, vedení Jarolíma ani tak neodvolalo, ale Jarolím nakonec rezignoval sám. Sezónu dokončil František Cipro, bylo to jeho již třetí trenérské angažmá v tomto klubu. Slavii dovedl k sedmému místu v lize, což bylo pro Slavii nejhorší umístění od sezóny 1990/91, poprvé od roku 1991 se nekvalifikovala do žádného evropského poháru.  Poté se stal trenérem znovu Jarolím, ale po devíti ligových kolech (ve kterých Slavia získala 10 bodů) rezignoval. Z klubu odešel generální ředitel Petr Doležal, nahradil ho bezpečnostní manažer

Ve vlastnictví čínských společností (2015–).

4. září 2015 se majiteli klubu staly čínská společnost China Energy Company Limited (CEFC), a Fly Sport Investments podnikatele Jiřího Šimáně, který prostřednictvím svých společností Slavii léta sponzoroval. Šimáně podle svých slov nikdy nechtěl Slavii vlastnit, ale když byla bezprostředně ohrožena zánikem, svůj názor změnil, menší podíl koupil a sehnal strategického partnera z Číny. CEFC získala za 27 milionů korun 59,97 % akcií klubu (také se stala jeho generálním partnerem), společnost Jiřího Šimáně měla podíl 39,97 %, zbývající podíl byl ve vlastnictví drobných akcionářů. Novým předsedou představenstva byl jmenován Šimáně, v dozorčí radě zasedli manažer CEFC Čchan Čchao-tuo, manažer a bývalý politik ČSSD Jaroslav Tvrdík, a Vladimír Šmicer, generálním ředitelem zůstal David Trunda.  Noví majitelé splatili všechny nesporné pohledávky, čímž ukončili insolvenční řízení s klubem, a deklarovali záměr vrátit Slavii do boje o nejvyšší příčky.  V zimní přestávce 2015/2016 přivedla Slavia osm nových posil, za které utratila značné finanční částky. Média přinesla zprávy o sporech Tvrdíka, který

Symboly klubu.

Tradičními barvami klubu jsou červená a bílá, která je doplněná o červenou pěticípou hvězdu obrácenou cípem dolů.

Fanoušci.

Název fanouškovské základny je Tribuna Sever.

Odbor přátel.

Vznikl roku 1964 a je nejstarším fanouškovským hnutím

Dresy klubu.

Původní dres Slavie je stejně starý jako tým, který jej nosí. Tým v něm totiž nastupuje již od historicky prvního zápasu z 25. března 1896. Celý tým včetně brankáře v něm nastoupil v sešívaném dresu z pravé poloviny červeném (z pohledu nositele) a z levé poloviny bílém. Na bílém poli byla posazena velká červená pěticípá hvězda otočená vzhůru. Tehdy byl součástí úboru dokonce i červený baret.  Tento dres se zachoval až

Majetkové poměry klubu.

Majoritním vlastníkem klubu je čínská společnost Sinobo Group,

Umístění v jednotlivých sezonách.

Zdroj:

Evropské poháry.

Liga mistrů UEFA.

Pohár UEFA / Evropská liga UEFA.

Středoevropský pohár.

Veletržní pohár.

Pohár vítězů pohárů.

Slavní hráči.

Zdroj: Částečně

Trenéři.

Zdroj:

Významní trenéři.

Zde jsou uvedeni trenéři SK Slavia Praha, kteří během svého působení vyhráli alespoň jednu trofej,

SK Slavia Praha (celým názvem: Sportovní klub Slavia Praha) je český profesionální fotbalový klub, který sídlí v pražských Vršovicích. Byl založen 2. listopadu 1892 v Praze, původně jako cyklistický klub, se přidaly další sporty včetně fotbalu. Hraje nejvyšší českou fotbalovou soutěž - 1. ligu, a podle počtu získaných ligových titulů (19, naposledy v roce 2019) se jedná o historicky druhý nejúspěšnější český fotbalový klub. Devětkrát se také stala vítězem domácího poháru. Po celou dobu fotbalové historie patří společně se svým pražským rivalem, klubem AC Sparta Praha k nejpopulárnějším klubům českého fotbalu. V roce 1938 vyhrála Středoevropský pohár (Mitropa Cup), předchůdce současných evropských pohárů. Mezi nejslavnější hráče klubu patří Jan Košek, František Plánička, Antonín Puč, František Svoboda (poslední tři jmenovaní stříbrní medailisté mistrovství světa 1934), Josef Bican, Jan Lála (stříbrný medailista mistrovství světa 1962), František Veselý (mistr Evropy 1976), Pavel Kuka, Vladimír Šmicer a Milan Škoda.  Od roku 1953 (s několika krátkými přestávkami) hraje domácí zápasy v Praze 10 – Edenu, kde byl v roce 2008 otevřen nový stadion s názvem Sinobo Stadium a kapacitou 19 370 míst.

Sportovní klub Slavia Praha – fotbal (Sports Club Slavia Prague – Football, ), commonly known as Slavia Praha / Slavia Prague, is a Czech professional football club in Prague. Founded in 1892, they are the second most successful club in the Czech Republic since its independence in 1993.  They play in the Czech First League, the highest competition in the Czech Republic. They play the Prague derby with Sparta Prague, an important rivalry in Czech football. Slavia has won 19 titles, several Czech cups and the Mitropa Cup in 1938. The club has won five league titles since the foundation of the Czech league in 1993. They have also reached the semi-finals of the 1995–96 UEFA Cup and qualified for the 2007–08 UEFA Champions League group stage for the first time in their history. In 2019, Slavia reached the quarter-finals of the 2018–19 UEFA Europa League and also qualified for the 2019–20 UEFA Champions League group stage for the second time in their history.  In addition to their men's squad, Slavia Prague has reserve, youth, and women's teams.


Život.

Narodil se roku 1792 v Londýně jako syn člena parlamentu, ale již jako chlapec se chtěl stát námořníkem a údajně prý kvůli tomu třikrát utekl z domova. Skutečností ale je, že již roku 1806 ve svých čtrnácti letech vstoupil do Královského námořnictva, kde sloužil do roku 1830. Bojoval v napoleonských válkách a roku 1812 byl povýšen na poručíka. Poté se v letech 1812–1814 zúčastnil britsko-americké války. Roku 1819 se oženil s Catherine Shairpovou, se kterou měl čtyři syny a sedm dcer. V další válce proti Barmě v letech 1824–1826 obdržel vyznamenání a domů se vrátil jako námořní kapitán.  Velmi obdivoval skotského spisovatele a básníka Tobiase Smolletta (1721–1771), původně lodního lékaře, proslulého svými pikareskními romány, a pokoušel se podle jeho vzoru literárně zpracovat své bohaté životní zážitky. Jeho první román "The Naval Officer" (1829, "Námořní důstojník") zaznamenal slušný úspěch a to jej přivedlo k rozhodnutí vzdát se po dvaceti čtyřech letech slibné námořnické kariéry a zcela se věnovat psaní. V letech 1832-1835 se stal vydavatelem časopisu "The Metropolitan Magazine", kde publikoval i své práce.  Po dvou letech strávených v Kanadě a ve Spojených státech (1837–1839) se vrátil do Londýna a roku 1843 se odstěhoval do Langhamu v anglickém hrabství Norfolk, kde také roku 1847 zemřel.  Jeho knihy nebyly určeny přímo mládeži, ale díky pestrému a dobrodružnému ději, humornému způsobu vyprávění a chytrým, čestným a poctivým hrdinům, oplývajícími anglickými ctnostmi jako je odvaha, láska k pravdě a pokora před Bohem, se staly brzy oblíbenou dětskou četbou.

Frederick Marryat (10. července 1792, Londýn – 9. srpna 1847, Langham, Norfolk, Anglie) byl anglický spisovatel dobrodružných příběhů s námořní tematikou. Je považován za zakladatele anglického námořního románu a jeho žánrové varianty, románu pirátského.

Captain Frederick Marryat (10 July 1792 – 9 August 1848) was a Royal Navy officer, a novelist, and an acquaintance of Charles Dickens. He is noted today as an early pioneer of the sea story, particularly for his semi-autobiographical novel "Mr Midshipman Easy" (1836), for his children's novel "The Children of the New Forest" (1847), and for a widely used system of maritime flag signalling known as Marryat's Code.


Původ a mládí.

Pocházela ze zchudlé šlechtické rodiny vladyků, severoněmeckých zemanů z ostrova Fehmarn na pobřeží Baltského moře. Její otec, Jürgen von Osten, se stal učitelem. Linina matka, rozená Hissová, pocházela ze zámožné rodiny rejdařů a obchodníků, usazených již celá staletí na ostrově Fehmarn. Rodiče vychovávali své děti Linu a Jürgena v duchu NSDAP a v nacismu viděli záchranu Německa. V roce 1927 ukončila vyšší dívčí školu. Chtěla jít studovat na střední školu a složit maturitu. V roce 1928 odešla do Kielu na střední pedagogickou školu. Studium však nedokončila, neboť se dne 6. prosince 1930 na plese seznámila s nadporučíkem německého vojenského námořnictva Reinhardem Heydrichem.

Sňatek s Reinhardem Heydrichem.

Reinharda Heydricha posléze z vojenského námořnictva propustili pro milostnou aféru s dcerou kielského rejdaře a odmítal si ji vzít. Korvetní nadporučík Heydrich tvrdil, že je s Linou von Osten zasnouben. Poměr s druhou milenkou považoval za avantýru a popíral, že by byl otcem jejího dítěte. Dodnes se neví, zdali byla její narozená dcera Heydrichovým levobočkem, či nikoliv.  Ještě jako jeho snoubenka i ona sama nasadila všechny páky rodinného klanu, aby Heydrichovi dopomohla k „jeho stavu odpovídajícímu zaměstnání“. Přiměla jej ke vstupu do SS. Seznámila ho s Heinrichem Himmlerem, a tak se Heydrich stal 1. srpna 1931 SS-Gruppenführerem s platem 180 říšských marek měsíčně. Následně Heydrich požádal rodiče Liny o svolení k sňatku a svoji snoubenku požádal o ruku. Svolení dostal, avšak nastal zádrhel.

Legenda o židovském původu manžela.

Snoubenec v hodnosti důstojníka SS se musel prokázat tzv. „velkým pasem předků“, aby organizace měla naprostou jistotu, že bude plodit zcela „čisté“ rasové potomstvo. Otec novopečeného důstojníka SS, Bruno Heydrich, byl hudebníkem, hudebním skladatelem a zakladatelem konzervatoře v Halle. Při prohlídce Riemannova lexikonu velkých hudebníků bylo možno najít následující zápis: „Bruno Heydrich, vlastním jménem Süss“. Lina Heydrichová doložila šlechtický původ až do roku 1750. Její „velký pas předků“ byl v pořádku, a tím měla právo se provdat za prominentního příslušníka zbraní SS. Heydrichův dědeček se jmenoval Isidor Süss. Tedy typické židovské jméno (obdoba českého „Izák Roubíček“). Nacistka, Lina von Ostenová, byla šokována. Šlo však o mystifikaci.  Za Reinharda Heydricha se provdala dne 26. prosince 1931 a z tohoto manželství pocházejí čtyři děti:  Heydrich se svou milenkou na zámku v Panenských Břežanech, Josefou Huliciusovou, žádné děti neměl.

Ve službách nacismu.

Po uchopení moci nacisty v roce 1933 se stal Reinhard Heydrich šéfem státní bezpečnosti SD (Sicherheitsdienst). Začal se systematickým pronásledováním všech skutečných i domnělých odpůrců režimu. Byl bezkonkurenčním, chorobným a bezohledným antisemitou. Heydrichova kartotéka sahala od služebných až po ministry. Jeho žena Lina mu v tom aktivně pomáhala a povzbuzovala jej k ještě větším „výkonům ve prospěch říše“. Ovšem Heydrichova činnost ve službách SD ho plně zaměstnávala. Doma se zdržoval zřídka. Lina Heydrichová o tom po válce prohlásila: „Za Reinharda Heydricha jsem byla vdaná deset let. Z toho sedm let nebyl doma.“  Našla si tedy milence. Byl jím atraktivní SS-Grupenführer Walter Schellenberg. Manžela přinutila, aby milence akceptoval. Ten tak sice učinil, ale Schellenbergova manželka nikoli. Německá historička Anna M. Sigmundová o tom píše:

Manželkou zastupujícího říšského protektora.

Již brzy po Heydrichově nástupu do úřadu zastupujícího říšského protektora Čech a Moravy (27. září 1941) za ním Lina s dětmi přijela do Prahy. Všichni byli ubytováni v levém křídle Pražského hradu. Ačkoli se až začátkem dubna 1942 celá rodina přestěhovala do dolního zámku v Panenských Břežanech, používali manželé tamní objekt se sedmihektarovou zahradou již předtím k „rekreačním účelům“.  Po atentátu na Reinharda Heydricha dne 27. května 1942, zařídil šéf SS, Heinrich Himmler pro Linu a její děti doživotní bydlení na dolním zámku v Panenských Břežanech. V roce 1943 zemřel její nejstarší syn poté, co v zatáčce vjel na kole pod nákladní automobil. Vynaložila enormní úsilí, aby dosáhla odsouzení a popravy českého řidiče Karla Kašpara, ale soud jej osvobodil s tím, že jediným viníkem nehody byl zesnulý Klaus Heydrich. V dubnu 1945 opustila zámek v Panenských Břežanech a odjela do Německa.

Po válce.

Z bývalé nacistky a manželky SS-Obergruppenführera se stal štvanec. Protože Heydrich byl prohlášen za válečného zločince, byl mu v Německu zabaven veškerý jeho majetek. Nedostávala žádnou podporu a na živobytí si vydělávala černým obchodem.  V roce 1953 jí byl vrácen rodný dům na ostrově Fehmarn. Rozsudkem Zemského sociálního soudu spolkové země Šlesvicko-Holštýnsko v roce 1956 obdržela vdova po Heydrichovi vdovský důchod ve výši 150,- DM (cca polovina existenčního minima) s odůvodněním, že její manžel padl jako nadporučík v záloze. Generálská penze jí byla zamítnuta, neboť Heydrich byl generálem SS, tedy organizace, která byla Norimberským tribunálem odsouzena jako zločinecká. Heydrich, coby generál SS, nebyl podle úřadů SRN vojákem, nýbrž válečným zločincem. Byla mu uznána pouze jeho poslední vojenská hodnost nadporučíka poté, co byl propuštěn z vojenské námořní služby a ještě nevstoupil do SS. Lina později uprchla do Rakouska, kde pracovala jako děvečka na statku. Po nějakém čase se tam seznámila s rakouským šlechticem Leopoldem von Zanettim. Ten se s ní zasnoubil, ale jakmile se dozvěděl, že ČSR ji v roce 1946 odsoudila jako válečného zločince na doživotí a žádá její vydání, plánovaný sňatek zrušil. ČSR jí kladla za vinu spoluúčast při popravě asi 90 vězňů. Ona však tuto žalobu odmítala jako naprosto absurdní.  Heydrichová se později provdala za Mauna Manninena. S ním koupila v roce 1965 ve městě Burg na ostrově Fehmarn penzion „Imbria Parva“.  V roce 1976, ve věku 65 let, začala psát s německým politologem a historikem Wernerem Maserem své paměti. Na jeho otázku, zdali by se vrátila do Čech na zámek v Panenských Břežanech odpověděla:

Lina Heydrichová, rozená Lina Mathilde von Osten, podruhé vdaná Manninenová, (14. června 1911, Avendorf, ostrov Fehmarn – 14. srpna 1985, Avendorf) byla manželka zastupujícího říšského protektora Čech a Moravy, generála policie, SS Obergruppenführera Reinharda Heydricha.

Lina Mathilde Heydrich (née von Osten, later Manninen; 14 June 1911 – 14 August 1985) was the wife of "SS-Obergruppenführer" Reinhard Heydrich, a central figure in Nazi Germany.  The daughter of a minor German aristocrat who worked as a schoolteacher, she met Reinhard Heydrich in December 1930. The two wed on 26 December 1931, and had four children. She later claimed she had known nothing about her husband's war crimes, committed while he was head of the Reich Main Security Office ("Reichssicherheitshauptamt"; RSHA).


Geologie a vznik.

Masiv Ruwenzori tvoří převážně žula a krystalinikum, kde místy mezi ně pronikly vyvřeliny. Na východních svazích pohoří jsou masivní ložiska měděných rud - chalkopyritu. Uganda zde těží pyrit s obsahem kobaltu (0,14 %). K vyzdvižení tohoto pohoří došlo rozpínáním riftového údolí, narušeného několika paralelními zlomy. Poté nápadně poklesly dvě zemské kry do hlubokých propadlin. V jedné z nich leží jezero George, v druhé zvané Semliki teče stejnojmenná řeka. Tyto dvě kry mezi sebe vtěsnaly kru třetí (masiv Ruwenzori), kterou postupně vytlačily ze dna riftového údolí jako ukloněnou hrást.

Charakteristika.

Kromě Mount Stanley se v jeho blízkosti vypíná ještě šest dalších vysokých, zaledněných vrcholů a na mírně nakloněném úbočí leží největší ledovcová a sněžná masa Afriky. Ruwenzori je jediné vysoké pohoří v Africe, jež není tektonického původu.

Historie.

První zmínky o pohoří byly známy již ve 4. století př.n.l. Aristoteles se zmiňoval o jakýchsi "Stříbrných horách" a Ptolemaios psal, že v "Měsíčních horách" pramení Nil. První Evropan, který došel první do této oblasti byl cestovatel Henry Morton Stanley v roce 1888. Další expedice, tentokrát italská, pod vedením hraběte z Abruzzi - Luigiho di Savoia, pořídila roku 1906 mapu pohoří a také jeho první fotografie.

Příroda.

Mimořádně příznivý pro růst rostlin je mrholivý déšť v nižších polohách, vznikající zachytáváním vzdušného proudění a tvorbou velké oblačnosti. Rostliny zde dosahují obřích rozměrů. Obzvláště pak lobeliím, dosahujícím až 5 metrů, se zde daří. Mohutné rostliny rodu starček "(Senecio)" zde dorůstají k 8 metrům a některé druhy vřesů jsou až 12 metrové. Tyto velké rostliny se nacházejí nad hranicí lesa, kde je půda velmi bohatá na humus. Obří žížaly zde dorůstají až metrové délky. V nižších polohách pohoří roste rákos, papyrus či bambus.  Díky rozmanitosti a až bizarní velikosti rostlin připomínají, pověry o Ruwenzori, nadpřirozený svět. Místní kmen Bangadů žil dlouhá staletí v domnění, že tu mají svůj domov duchové. Dalším přírodním jevem je chameleon třírohý. Lesy obývá také levhart, který se vydává až k hranici sněhu. Asi nejpodivnější zdejší tvor je daman stromový, který je podobný králíkovi. Má ale místo drápů kopyta a je ze všech živočichů nejpříbuznější slonovi. Sloni se v Ruwenzori vyskytují v nižších polohách.

Ruwenzori je rovníkové, východoafrické pohoří ležící na hranicích Demokratické republiky Kongo a Ugandy. Masiv leží v západní větvi Velké příkopové propadliny, kde vytváří 112 km dlouhý horský val. Jeho šířka dosahuje až 50 km. Strmé severozápadní úbočí Ruwenzori se zvedá nad hladinou řeky Semliki a z nakloněné vrcholové plošiny vystupuje nejvyšší vrchol pohoří, ledovcem pokrytý Mount Stanley (5109 m).

The Ruwenzori, also spelled Rwenzori and Rwenjura, are a range of mountains in eastern equatorial Africa, located on the border between Uganda and the Democratic Republic of the Congo. The highest peak of the Ruwenzori reaches , and the range's upper regions are permanently snow-capped and glaciated. Rivers fed by mountain streams form one of the sources of the Nile, for which reason during the European exploration of Africa, the Ruwenzori came to be identified with the legendary Mountains of the Moon, identified by the Greek scholar Ptolemy as the source of the Nile. Virunga National Park in the Congo and Rwenzori Mountains National Park in Uganda are located within the range.


Vývoj.

Konstruktérem vozu byl Ferdinand Porsche, rodák z Vratislavic nad Nisou. První prototypy řady KdF 82 (Kraft durch Freude) vznikly již v roce 1938 na podvozku zkušební série VW 38 a nesly označení KdF 62 s jednoduchou čtyřmístnou otevřenou karoserií bez dveří. Brzy se ukázalo že vůz potřebuje úpravy a proto v roce 1939 vznikl prototyp se zvětšenou světlostí podvozku a krabicovou čtyřdveřovou karoserií s plátěnou střechou. Novinkou byly redukční převody zadních kol se kterými sice vůz jezdil pomaleji, ale zvýšila se průchodnost terénem.

Válečná produkce.

V roce 1940 byla zahájena sériová výroba prvního tisíce kusů, celkem se v období 1940–1945 vyrobilo 50 435 kusů Kdf 82. Na bázi Kübelwagenu vznikly v období 1942–1943 prototypy polopásových vozidel určených pro východní frontu či dvoumístné verze pro přepravu sudů, osvětlovacích vozů či několik desítek Kdf s připevněnými imitacemi tanků pro oklamaní nepřítele.  Cena Kdf 82 byla v době výroby 2 780 říšských marek (RM), za obojživelný KdF 166 armáda platila 4 200 RM.

Karoserie.

Karoserie je samonosná, sbodovaná z ocelového plechu, otevřená, čtyřdveřová, ostře řezaných tvarů. Přední okno je sklápěcí, jízda se sklopeným čelním sklem je však při rychlosti nad 40 km/hod značně nepříjemná. Vůz má konstrukci z ocelových trubek pro natažení střechy z režného plátna. Natažení nebo složení střechy trvá dvěma lidem asi půl minuty. Na horní hraně dveří jsou zpevněné otvory, do kterých se zasouvají trny rámů oken. Tato okna, která lze dát na boční dveře, jsou slídová a mají ocelový rámeček. Tak lze prostor pro posádku uzavřít. Vozidlo je vybaveno horkovzdušným topením chladicím vzduchem od motoru. Nad motorem za zadními sedadly je uzavíratelný odkládací prostor o objemu cca 430 l. Sedadla je možné bez použití nářadí vyjmout a jejich přeskládáním uvnitř vozu připravit „lůžka“ pro přespání dvou osob.

Převodovka.

Převodovka má čtyři stupně vpřed a jeden vzad. Není synchronizovaná a je potřeba se naučit řadit. diferenciál je kolíčkový, samosvorný. Pokud se projíždí zatáčkou při odlehčeném motoru (téměř bez plynu), otáčejí se zadní kola různou obvodovou a tedy i úhlovou rychlostí. Kolíky uvnitř diferenciálu se volně pohybují a nebrání vzájemnému otáčení poloos vůči sobě. Pokud je motor v záběru a kola mají tendenci otáčet se různou úhlovou rychlostí, kolíčky v diferenciálu nemohou, díky zvýšenému tření, vykonávat dostatečně rychle axiální pohyby a diferenciál se zamkne. Obě poloosy jsou v tu chvíli pevně fixované a jejich vzájemný pohyb není možný. Tato situace nastane, když se například pouze jedno kolo dostane na kluzký povrch. Pro zamknutí diferenciálu tedy není nutné jako u většiny aut zastavit aktivovat uzávěrku a potom se rozjet. U vozu KdF 82 ovládá řidič diferenciál dávkováním kroutícího momentu motoru – tedy tím, jak přidá ve vhodném okamžiku plyn. Uzávěrka se tedy aktivuje za jízdy, při plném tahu motoru.

Vzduchový filtr.

Vzduchové filtry se dělaly ve dvou provedeních. Plechový hrnec s drátěnkou a olejem nebo plechový válec se zaústěním do injektoru. U prvního typu prochází nasávaný vzduch vstupní trubkou do filtru, kde musí projít ocelovou drátěnkou, která je smáčená olejem. Prach se zachycuje na této mastné drátěnce a klesá i s olejem ke dnu filtru. Drátěnku je třeba čas od času opláchnout benzínem. Špinavý olej se vymění za nějaký jiný a je to. Žádné náhradní díly nejsou potřeba. U druhého typu je vzduch nasáván také vstupní trubkou. Vlastní filtr má tvar dlouhého válce, umístěného téměř svisle. Do vlastního filtru vstupuje vzduch úzkou štěrbinou, která je přes celou výšku filtru a je orientovaná ve směru tečny. Vstupní vzduch má tedy vysokou rychlost. Po vstupu do volného objemu filtru rychlost vzduchu a prachu prudce klesne. Tím se sníží i jeho kinetická energie a všechen prach padá na dno válce. Čistý vzduch do karburátoru je odsáván z horního konce filtru. V levém výfukovém potrubí je instalován injektor, který vytváří podtlak. Díky tomuto podtlaku je výše zmiňovaný prach vysáván ze dna filtru do konce výfukového potrubí, kterým vyletí ven. Filtr tedy nevyžaduje žádnou provozní údržbu. Oba typy filtrů lze v případě extrémně prašného prostředí napojit hadicí na trubku, která ústí z veliké plechové kapsy nad levým zadním blatníkem. Tato kapsa může být vyplněná libovolným materiálem, který má zadržet ten nejhorší prach. V tomto případě vstupuje vzduch do filtru již částečně vyčištěný.

Poválečné období.

V poválečném období se vyráběly varianty VW 51 (typ Kdf83E), VW 21 (základní provedení), typ 25 (hasičský), typ 27 (valníček) a dvoumístná dodávka s krabicovou nástavbou VW28. Major Ivan Hirst, kterého britská okupační správa pověřila řízením automobilky, chtěl obnovit výrobu terénních velitelských vozů 4x4 s karoserií Brouka Kdf 87, nakonec se smontovaly ze zbylých dílů jen dva prototypy pod označením VW 287. I když zástupci francouzské, britské a ruské okupační správy měli zájem o terénní verze, nakonec se museli spokojit jen s několika desítkami standardních Brouků. Podle statistik z roku 1945 bylo mimo jiné expedováno i 5 obojživelných vozů VW 70 (KdF 166) a 539 kusů VW 21 (KdF 82).

KdF 82 (nazývaný také Kübelwagen, Kaďour či jen VW 82) je lehký vojenský osobní automobil s motorem vzadu a poháněnou zadní nápravou, stavěný na upraveném podvozku VW Brouk a vyráběný v letech 1940–1945 firmou KdF-Wagen, nyní Volkswagen v německém městě Stadt des KdF-Wagens bei Fallersleben, po válce přejmenovaném na Wolfsburg.

The Volkswagen Kübelwagen () (a back-formation as literally, 'tub' car), was a light military vehicle designed by Ferdinand Porsche and built by Volkswagen during World War II for use by the German military (both "Wehrmacht" and "Waffen-SS"). Based heavily on the Volkswagen Beetle, it was prototyped as the Type 62, but eventually became known internally as the Type 82.  "Kübelwagen" is a contraction of "Kübelsitzwagen", meaning 'bucket-seat car' because all German light military vehicles that had no doors were fitted with bucket seats to prevent passengers from falling out. This body style had first been developed by in 1923. The first Porsche Type 62 test vehicles had no doors and were therefore fitted with bucket seats as "Kübelsitzwagen", that was later shortened to "Kübelwagen". Mercedes, Opel and Tatra also built "Kübelsitzwagen".  With its rolling chassis and mechanics built at Stadt des KdF-Wagens (renamed Wolfsburg after 1945), and its body built by US-owned firm Ambi Budd Presswerke in Berlin, the "Kübelwagen" was for the Germans what the Jeep and GAZ-67 were for the Allies.


Život.

Narodil se v Denkhoku ve východním Tibetu v provincii S’-čchuan. Šestnáctý Karmapa začal svůj výcvik v tradičním klášteře svých hlavních učitelů Palpung, kde obdržel tradiční kompletní výcvik a nauky dharmy. Jeho hlavní učitelé byli 11. Tai Situ Pema Wangčhug a 2. Džamgon Kongtrul Palden Khjence Oser. Karmapa cestoval po mnohých klášterech v Tibetu i okolí, navštívil Lhasu a setkal se s 13. Dalajlamou.  Aktivita 16. karmapy se šířila v Tibetu, Bhútánu, Nepálu, Sikkimu, Indii a částečně i v Číně. Studoval u různých učitelů tibetského buddhismu, sám však předával dharmu dále. V roce 1959 upozornil karmapa všechny přítomné na nebezpečí okupace Tibetu Čínou, které tehdy bylo na spadnutí. Proto v únoru toho roku shromáždil 160 osob ze svého sídla, tradičního kláštera karmapů Curphu a odvedl je do Bhútánu. Vzali s sebou většinu svatých textů a relikvií kláštera Curphu, které zde byly schraňovány po staletí. Členové královské rodiny Sikkimu, karmapovi oddaní přívrženci, mu věnovali stálé místo v jejich zemi. S finanční pomocí sikkimské a indické vlády byl do roku 1966 postaven nový karmapův klášter Rumtek.  V roce 1974 Karmapa poprvé několikrát navštívil Západ – Evropu, Kanadu a Spojené státy americké, kde se věnoval učitelské činnosti.

Citát.

""Pokud někdo opravdu následuje učení Buddhy a má v ně důvěru, pak se každá situace v jeho životě stane součástí meditační praxe. Pak bude člověk praxí žít místo toho aby ji pouze vykonával.""- 16. Karmapa Rangdžung Rigpä Dordže  ""Karmapa byl skvělý muž. Člověk nemůže popsat jeho kvality pomocí slov. Byl opravdovým vyzářením soucitu. V jeho přítomnosti se mysl všech lidí měnila. Každý k němu rozvinul spontánní důvěru. Když se s ním člověk jednou setkal, přál si jej vidět znova a znova.""- Lobpön Cečhu rinpočhe o 16. Karmapovi

Rangdžung Rigpä Dordže (14. srpna 1924 – 5. listopadu 1981 USA) byl 16. karmapa, duchovní vůdce školy Karma Kagjü, jedné z nejznámějších škol tibetského buddhismu. Jako první z Karmapů navštívil také mimo asijské země Evropu a Ameriku.

The sixteenth Gyalwa Karmapa, Rangjung Rigpe Dorje (August 14, 1924 – November 5, 1981) (Wylie Rang 'byung rig pa'i rdo rje) was spiritual leader of the Karma Kagyu lineage of Tibetan Buddhism, and was also consulted by high lamas of other lineages. He was given many names expressing this respect, including “King of the Yogis”.


Rozšíření.

Tato užovka je rozšířená prakticky po celé Evropě s výjimkou části Pyrenejského poloostrova, většiny Velké Británie (žije jen na jihu Anglie) a celého Irska a severu Skandinávie. Ve Skandinávii vystupuje až na 64. stupeň severní šířky. Východní hranicí rozšíření je Kaspické moře a severozápad Íránu. Obývá rovněž Turecko.

Vzhled.

Užovka hladká je obvykle 50 až 70 centimetrů dlouhý had, který však výjimečně může přesáhnout 80 centimetrů. Největší jedinci dosáhli 92 centimetrů. Hmotnost se pohybuje mezi 50 a 75 gramy. Gravidní samice mohou vážit až 150 gramů.  Má plochou hlavu, která je těžko odlišitelná od krku. Její ošupení je na rozdíl od užovek rodu "Natrix" hladké a podle něj vlastně dostala i své jméno. Kolem těla má 19 řad šupin, na hřbetě má šupiny menší než na bocích. Samci mají 150 až 164 břišních šupin, samice 152 až 200. Rostrální štítek na hlavě má trojúhelníkovitý tvar, který hluboce zasahuje do štítku internasálního. Někdy ho dokonce rozděluje. Užovka má jeden (vzácně dva) předoční štítky a dva zaoční. Za očima má dva páry týlních štítků, někdy dva a tři, vzácně pak jeden a dva. Horních retních štítků má většinou 7, vzácně 8. Anální štítek pod ocasem je jeden, někdy je však rozdělený na dva. Samci mají 54 až 70 párů podocasních štítků, samice 46 až 76.  Samci bývají hnědí, někdy až do červena. Samice jsou naproti tomu spíše šedohnědé. Za hlavou se vyskytuje tmavá skvrna a po stranách se táhne tmavý pás. Na hřbetě se skvrny někdy spojují, takže užovka připomíná zmiji. Z těchto důvodů je velmi často zabíjena. Na rozdíl od zmijí však její oči mají kulatou zornici. Od čenichu přes oči a dále po těle se táhne tmavý pruh.

Způsob života a rozmnožování.

Je široce rozšířena ve slunných a kamenitých křovinatých stráních a ve skalách. Je to denní živočich, nicméně žije obvykle skrytě. Vyhledává rovněž různé hromady sutě a další suchá a křovinatá místa. Loví především ještěrky, slepýše, drobné savce a hady (včetně jedovatých druhů). V mládí žere plže, kobylky a další hmyz. Malou kořist polyká rovnou po zakousnutí a zaživa, větší se snaží přidusit smyčkami svého těla, jak to dělají škrtiči. Nicméně oběť většinou takto nezabije, jen přemůže a nasměruje do tlamy.  Páří se po zimování, většinou v dubnu. Je živorodá, březost trvá 3 až 4 měsíce, poté samice klade živá mláďata 12 až 20 cm dlouhá. Nejdelší hadí novorozenci bývají však až 27 centimetrů dlouzí. Většinou jich bývá 8 až 14. Obvykle žije asi 10 let, ale může se dožít až skoro 30 let.  Při ohrožení vypouští zapáchající tekutinu z kloaky a zuřivě kouše. Charakteristické je také hlasité syčení, nafukování krku a zplošťování hlavy. Má mnoho predátorů, mezi nimiž dominují ptáci (dravci, krkavcovití, bažanti) a draví savci (kunovité šelmy, lišky).

Ochrana.

V České republice je zvláště chráněna jako silně ohrožený druh. Je chráněna ve všech svých vývojových stádiích. Chráněna jsou jí užívaná přirozená i umělá sídla a její biotop.

Užovka hladká ("Coronella austriaca") je evropský nejedovatý had. V současnosti jsou uznávány tři poddruhy: "Coronella austriaca austriaca", "Coronella austriaca acutirostris" a "Coronella austriaca fitzingeri". Poddruh "Coronella austriaca acutirostris" je znám ze severozápadu Pyrenejského poloostrova. Poddruh "Coronella austriaca fitzingeri" z jižní Itálie a Sicílie. Existence tohoto poddruhu je však některými autory zpochybňována.  Jako jediná užovka svého rodu rodí živá mláďata, také je to jediná užovka s tímto rozmnožováním v ČR.

The smooth snake ("Coronella austriaca") is a species of non-venomous snake in the family Colubridae. The species is found in northern and central Europe, but also as far east as northern Iran. The Reptile Database recognizes two subspecies as being valid, including the nominotypical subspecies described here.


Životopis.

Její otec byl Přibyslav z Křižanova na Moravě a matka Sibyla, původem ze Sicílie, která přišla do českých zemí s Kunhutou Štaufskou, nevěstou krále Václava I. Zdislava měla několik sourozenců – dospělého věku se dožily sestry Alžběta (neboli Eliška), provdaná za Smila z Lichtemburka, a Eufémie, manželka Bočka z Obřan.  O jejím mládí nevíme prakticky nic, je třeba zmínit velmi vřelý vztah jejích rodičů k duchovnu a katolické církvi vůbec, takže je teoreticky možná její výchova v některém z moravských klášterů, nebo alespoň jejich vliv na Zdislavinu výchovu. Její manžel Havel z Lemberka, za kterého se provdala okolo roku 1238, byl blízký důvěrník krále Václava I. Narodily se jim snad čtyři děti: spolehlivě doložení synové Havel, Jaroslav a Zdislav a snad i dcera Markéta, o níž se zmiňuje pouze Žďárská kronika.  Zdislava byla zřejmě ráznou a energickou ženou. Její jméno je spojováno s dominikánskými kláštery v Turnově a v Jablonném v Podještědí, zde zároveň se špitálem, do kterého, navzdory svému vysokému postavení, osobně docházela a nemocných se ujímala. Zemřela předčasně v přibližně 33 letech, tradovanou tuberkulózu antropologický výzkum nepotvrdil. Pohřbena byla v kostele sv. Vavřince v Jablonném, jehož stavbu začala, dokončení stavby se ale nedožila.  V roce 1994 byl o jejím životě natočen film "V erbu lvice" podle stejnojmenného románu Aleny Vrbové; známá je také kniha "Světlo ve tmách" od Jaroslava Durycha.

Svatořečení a pocty.

O její beatifikaci požádal již v roce 1849 litoměřický biskup Augustin Bartoloměj Hille, avšak bezvýsledně. Roku 1895 byl zahájen proces blahořečení Zdislavy. Impulzem pro beatifikaci byla aktivita faráře z Jablonného v Podještědí Josefa Tschörche, který požádal o potvrzení nepamětného kultu paní Zdislavy z Lemberka. Ve spolupráci litoměřického biskupa Emanuela Jana Schöbela, litoměřického kanovníka Josefa Štěrby a litoměřického dominikána Benedikta Kundráta byly vykonány všechny potřebné práce pro beatifikaci. Proces beatifikace byl dokončen 6. září 1900 a dodán Kongregaci pro svatořečení do Říma. Kongregace vyjádřila souhlas k procesu 27. srpna 1907 a papež Pius X. 28. srpna 1907 Zdislavu z Lemberka blahořečil.  Roku 1995 byla papežem Janem Pavlem II. uznána za svatou (byl uznán zázrak uzdravení MUDr. Františka Straky; v roce 1989 se jeho příbuzní modlili ke Zdislavě a MUDr. Straka se probudil z klinické smrti). 21. května 1995 papež Jan Pavel II. při své návštěvě České republiky na stotisícovém shromáždění na letišti v Olomouci-Neředíně svatořečil blahoslavenou Zdislavu z Lemberka spolu s blahoslaveným Janem Sarkanderem. Na žádost litoměřického biskupa Josefa Koukla byla prohlášena v témže roce za hlavní patronku Litoměřické diecéze a její hrob v Jablonném v Podještědí je diecézním poutním místem.  Od jara 2002 je dle ustanovení krajského zastupitelstva patronka celého Libereckého kraje.  Roku 2002 vydala ČNB k 750. výročí úmrtí Zdislavy pamětní stříbrnou minci v hodnotě 200 Kč.

Významná vyobrazení sv. Zdislavy.

V roce 2018 proběhla z podnětu komtura Řádu sv. Lazara Jeruzalémského a velitele Komendy sv. Zdislavy Augustina Karla Andrleho Sylora a s podporou Diecéze litoměřické rekonstrukce podoby sv. Zdislavy z kosterních pozůstatků hlavy. Lebka byla zdigitalizována do 3D modelu českou společností Geo-cz a následně byla brazilským odborníkem na 3D grafiku a designérem Cícero Moraesem navrácena sv. Zdislavě její nejpravděpodobnější podoba.

Svatá Zdislava z Lemberka (1220 Křižanov – 1252 Lemberk) byla česká šlechtična a zakladatelka klášterů a špitálů. V roce 1907 byla prohlášena za blahoslavenou a roku 1995 papežem Janem Pavlem II. za svatou. V roce 1995 požádal litoměřický biskup o změnu patrocinia diecéze a od roku 2000 je sv. Zdislava hlavní patronkou Litoměřické diecéze. Od roku 2002 se stala patronkou Libereckého kraje.

Zdislava Berka T.O.S.D. (also, Zdislava of Lemberk; 1220–1252) was the wife of Havel of Markvartice, Duke of Lemberk, and is a Czech saint of the Roman Catholic Church. She was a particularly austere and generous woman who founded a convent.


Příběh.

Příběh navazuje na události z předchozího dílu "Heroes". Gelu, vůdce lesních stráží a nositel "meče zkázy" (Armageddon's Blade), zaútočil na Kilgora, barbarského krále, aby se zmocnil a posléze zničil "meč mrazu". Jenže dávné proroctví praví, že jakmile se tyto dva mocné meče setkají proti sobě v bitvě, vyvolají mohutnou explozi (ve hře je nazvána Zúčtování), která zničí povrch celého světa. Nicméně mnoho obyvatel planety dokázalo zkáze uniknout díky záhadným portálům, které se vytvořily během Zúčtování, vedoucím do jiného světa zvaného Axeoth. Uprchlíci se poté rozdělili podle národů a šli si svou cestou.  Příběhy jednotlivých národů jsou poodhalovány během hraní jednotlivých kampaní, kterých je celkem šest, a týkají se toho, jak se jednotlivé národy přizpůsobují životu v novém světě Axeoth a jak se vyrovnávají s důsledky Zúčtování. V každé kampani je příběh vyprávěn z pohledu hlavního hrdiny nebo jeho blízkého služebníka. Jenom v kampani s názvem "Cena míru" jsou hlavní hrdinové, vyprávějící příběh, dva. Vzhledem k tomu, že příběhy jednotlivých kampaní na sebe nenavazují ani spolu nesouvisí, jsou všechny kampaně přístupné již od začátku.

První kampaň.

"Pravá čepel" – "(The True Blade)" hlavní postavou je rytíř Lysander, který býval věrným služebníkem královny Catherine Ironfist. Nyní vládne v novém světě lidskému království Palaedra, obývaném převážně uprchlíky z království Erathie nebo z Enrothu. Jeho snaha o vybudování nové vlasti je však narušena záhadným Sirem Wortonem, který tvrdí, že je posledním žijícím členem královského rodu Gryphonheartů. Navíc své tvrzení doložil důkazem, díky kterému se mnoho šlechticů, kteří sloužili Lysanderovi, přidalo k Wortonovi. Lysander je přesvědčen, že je Sir Worton podvodník, a tak se svými věrnými přáteli začal pátrat po Wortonově původu a způsobu, jak opět upevnit svou moc.

Druhá kampaň.

"Sláva dní minulých" – "(Glory of Days Past)" mladý barbarský náčelník Waerjack hledá cestu, jak sjednotit rozdrobené barbarské kmeny, které událostmi během Zúčtování nesmírně trpěly. Kilgorova smrt způsobila mocenské vakuum, jež vyvrcholilo v staletí trvající občanskou válku, která zhoršila už tak dost velké trápení barbarských kmenů. Mladý Waerjack chce s pomocí svého rádce a přítele Tarnuma zastavit úpadek tak, že obnovuje Kilgorovo barbarské království přesvědčováním ostatních kmenů o své síle, zdatnosti a cti.

Třetí kampaň.

"Cena míru" – "(The Price of Peace)" vypráví o mladé dívence Emilii, dceři Enrothského skláře, která v novém světě Axeothu hledá se svým lidem domov, jenže všude ji a její soukmenovce brzy vyženou dorážející barbaři nebo bezohlední lidští lordi. Jednoho dne se rozhodne všemu vzepřít a dá svým projevem zděšeným uprchlíkům odhodlání bránit svou zem. Její úspěch má za následek vznik království Great Arcan. Emilia se stane královnou a přijme jméno Emilia Nighthaven. Její úspěch však přiláká pozornost Gavina Magnuse, známého jako Nesmrtelný král z Bracady, jehož sluha – džin Solymr ibn Wali Barad má přimět Emilii ke spolupráci s Magnusem. Magnus má v plánu uskutečnit plán na vytvoření absolutního míru, aby se tento svět nezničil jako ten starý. Solymr je zde druhou hlavní postavou a nejprve Magnusovi umožní docílit svého a uskutečnit jeho plán. Solymrovi se však plán Gavina Magnuse na vytvoření věčného míru vůbec nelíbí.

Čtvrtá kampaň.

"Elwin a Shaera" – "(Elwin and Shaera)" mladý elf jménem Elwin žije jako dvořan v elfském království Aranorn, kam se uchýlilo mnoho uprchlíků z AvLee. Je zamilován do krásné elfky Shaery, jenže do ní je zamilován také mocný Lord Harke, kandidát na elfského krále. Ten si je vědom vztahu Elwina a Shaery, tak Elwina podvodným způsobem vyláká z dvora daleko do přírody, kde měl být zavražděn. Nicméně Elwin v divočině přežije a nechtěně rozpoutá v Aranornu válku. V této válce potom oběma sokům nepůjde jen o Shaerinu lásku, ale nakonec i o to, kdo se stane elfským králem.

Pátá kampaň.

„Polomrtvý“ – "(Half-Dead)" vypráví příběh o muži jménem Gauldoth Polomrtvý, který se stal obětí mocného nekromantského kouzla, kterým si zachránil život, ale jehož následkem se polovina jeho těla stala nemrtvou. Jelikož díky své strašlivé vizáži zažíval mezi obyčejnými lidmi jen samá příkoří, rozhodl se odejít z království Great Arcan a vydal se sjednocovat vlastní království za pomoci Nekromantů a pekelných Kreeganů ze zemí starého světa Deyji a Eeofolu. Své království nazval Nekross a stalo se jedním z nejmocnějších sil na Axeothu. Jenže Gauldoth musel kvůli probuzení svého starého mistra na sebe vzít úlohu ochránce živých i neživých stvoření, neboť jeho mistr přivolal z jiné dimenze mocnou bytost, která chtěla zničit veškerý život ve vesmíru.

Šestá kampaň.

Pirátova dcera – "(Pirate's daughter)" začíná pohřbem starého piráta, jenž má jedinou dceru Tawni Balfour. Tawni převzala velení nad otcovou pirátskou lodí "Černá smrt" a přejmenovala ji "Furie". Přikázala plout do Zlatého moře a ovládnout zdejší území, aby se mohla stát nejobávanějším pirátem na světě.

Popis a porovnání s předchozími díly.

Hra "Heroes of Might and Magic IV" doznala oproti předchozím dílům značných změn. Jednou z nejdůležitějších je změna úlohy hrdiny přímo v souboji. Hrdina nyní může útočit zblízka nebo střílet na nepřítele zrovna tak jako běžná jednotka, ale zrovna tak může být zraněn či zabit. Revoluční novinkou je také možnost mít v armádě více hrdinů nebo mít armádu bez hrdiny, která je však neschopna vykonávat některé úkoly jako například zabírání dolů a měst. Další změnou je nový izometrický pohled v mapě dobrodružství i v bitvě. V bitvě došlo ke zhuštění šestiúhelníkových políček tak, že se překrývají, což umožňuje lépe zobrazit jednotky o nestandardních velikostech. Dále byl do bitvy přidán prvek krytí jednotky nebo hrdiny před nepřátelskou střelbou z dálky tak, že se nepřítel místo jednotky, do které chtěl vystřelit, trefí do jiné stojící před ní. Jednotky, které umí kouzlit, mají nyní na výběr z více kouzel, další jednotky bojující na blízko umí opětovat útok zároveň s tím, jak na ni nepřítel útočí a jednotky střílející na dálku nově umí opětovat palbu, pokud je na ně vystřeleno.  V mapě dobrodružství byl opraven jev, díky kterému mohl hráč na velké vzdálenosti přepravovat během jediného tahu velkou armádu tak, že ji mohl přesunovat z hrdiny na hrdinu, aniž by s přesunutými jednotkami ztratil následující hrdina pohyblivost. Také byla odstraněna některá kouzla, která umožňovala teleportaci hrdiny s armádou (např. "Dimension Door") či létání; ponechán byl pouze městský portál ("Town Portal"), který přepraví armádu do nejbližšího města. Tato omezení byla vykompenzována tím, že některé objekty na mapě, které dávají jednou týdně hráči suroviny, se již nemusí navštěvovat každý týden, ale je nutné je navštívit jen jednou a jejich bonus bude automaticky započítán každý následující týden. Dále také novým typem přepravování mezi městy, které si lze ve městě pořídit, a to karavany. Karavany umožní přepravit celé armády mezi městy s velkou rychlostí a bez rizika napadení nepřítelem nebo najímat jednotky z budov rozesetých na mapě dobrodružství a posílat je hned do města.  U hrdinů byl kompletně přepracován systém dovedností. Každý hrdina své třídy začíná na 1. úrovni vždy se stejnou sadou dovedností. Jak se hrdina vylepšuje, může se díky kombinacím dovedností postupem času vyvinout v některou ze 40 možných tříd, které hrdinovi poskytnou nějaké výhody. Dovedností je celkem 9, z nichž 5 je založeno na magii a zbylé na taktiku, a každá dovednost má 4 disciplíny, z nichž každá má 5 úrovní. Každý hrdina si může vybrat maximálně 5 dovedností, které chce rozvíjet. Některé dovednosti byly převzaté z předchozích dílů, některé jsou zcela nové (například disciplína "kradmost" umožňuje projít kolem nepřátel bez povšimnutí). Další změnou u hrdinů je neschopnost kouzlit, pokud hrdina neovládá některou z pěti magických dovedností. Navíc se může naučit pouze taková kouzla, která patří do těch škol magie, které ovládá.  Jednotky ve městech jsou nyní řazeny do 4 úrovní a každé město má k dispozici 8 různých jednotek, od každé úrovně 2 druhy. U jednotek 2., 3. a 4. úrovně však může hráč v městě zvolit pouze jeden druh, který bude stavět. Jednotky již nelze vylepšovat, ale hráč už nemusí čekat na začátek dalšího týdne a rovnou může dokupovat jednotky kdykoliv je potřeba, protože dorůstají nové každým dnem. Pozitivem (ale i negativem zároveň) je také fakt, že některé jednotky (např. rolníci, zombie, aj.) nelze najmout v žádném městě, ale pouze v budovách na mapě dobrodružství.

Národy.

Ve hře se utkává celkem šest stran. Každá má své výhody a nevýhody, ale jejich města mají několik společných znaků: 3 úrovně hlavní budovy, 3 úrovně opevnění, karavana, obchod s předměty. V bitvě o město však chybí obranné věže, ale je to vykompenzováno vyvýšenými věžemi, odkud mají všechny jednotky větší účinnost útoku. Pět z šesti stran ovládá určitý druh magie (chaos, příroda, řád, smrt a život). Šestá strana (barbaři) reprezentuje sílu a upřednostňuje sílu před magií. V každém městě lze najmout 8 různých druhů jednotek (2 druhy na úroveň), ale u úrovní 2, 3 a 4 lze vybrat jen jednu, kterou bude moct hráč stavět. Výjimku tvoří pouze město přírody díky budově "Brána nestvůr", která umožňuje najmout ještě dalších 8 druhů jednotek.

Eden.

Město Eden, které je spojeno s magií života, je obýváno především lidmi a nejčastěji se nachází na travnatém terénu. Dají se zde naverbovat "Panoši", "Kušníci", "Balisty", "Kopiníci", "Mniši", "Křižáci", "Šampióni" a "Andělé". Neutrální jednotky "Rolník" (úroveň 1) a "Katapult" (úroveň 4) také náleží mezi jednotky života.

Akademie.

Město Akademie je spojeno s magií řádu a je obýváno lidmi, hobity, trpaslíky, džiny a dalšími záhadnými tvory. Nejčastěji se objevuje na sněhu. Jsou zde k dispozici "trpaslíci", "hobiti", "mágové", "zlatí golemové", "džinové", "nagy", "titáni" a "dračí golemové". Neutrální jednotka "černokněžnice" (úroveň 4) náleží také k řádu.

Nekropolis.

Město Nekropolis je pevně spjato s magií smrti. Jeho obyvateli jsou nemrtvá monstra a démonické bytosti. Nachází se zpravidla na vulkanickém povrchu. Jsou zde k dispozici "kostlivci", "ďáblíci", "kerberové", "duchové", "upíři", "zplozenci jedu", "kostění draci" a "ďáblové". K smrti se řadí 5 druhů neutrálních jednotek: "zombie" (úroveň 1), "chrlič" a "mumie" (oba úroveň 2) a "ledový démon" (úroveň 3) a "temný rytíř" (úroveň 4).

Azyl.

Město Azyl se nachází hlavně v bažinách a jeho obyvatelé jsou spjati s magií chaosu. Dají se zde najmout "bandité", "skřeti", "medúzy", "minotauři", "efríti", "noční můry", "hydry" a "černí draci". K chaosu se řadí ještě "piráti" a "troglodyti" (oba úroveň 1), "oči zla" a "trollové" (oba úroveň 2), "gobliní rytíři" (úroveň 3) a "megadraci" (úroveň 4).

Rezervace.

Město Rezervace je spojeno s magií přírody a jeho obyvateli jsou hlavně lesní živočichové. Lze zde najmout "víly", "vlky", "bílé tygry", "elfy", "gryfy", "jednorožce", "pohádkové draky" a "fénixe". Tento národ má nejvíce neutrálních jednotek; všech 8 lze postavit v budově ""Brána nestvůr"". Jsou jimi "chauni" (úroveň 1), "satyrové" (úroveň 2), "zemní elementálové", "ohniví elementálové", "vodní elementálové", "vzdušní elementálové" a "trifidi" (všech 5 má úroveň 3) a nakonec "kudlanky" a "gargantuani" (úroveň 4).

Tvrz.

Město Tvrz je městem síly, místo studování magie se zde barbarští obyvatelé věnují fyzickému tréninku v boji na těžkém skalnatém povrchu. K dispozici jsou "berserkeři", "kentauři", "harpyje", "nomádi", "kyklopové", "zlobří mágové", "hromoví ptáci" a "behemoti". K síle se ještě přiřazují "mořské panny" (úroveň 2), "mořské obludy" (úroveň 4) a "ďáblorožci" (úroveň 4).

Heroes of Might and Magic IV (někdy označováno jako "Heroes IV", "HoMM4" nebo "HOMAM 4") je čtvrtým pokračováním počítačové fantasy herní série "Heroes of Might and Magic". Vydavatelem je společnost 3DO. Heroes of Might and Magic IV je poslední díl, který byl vytvořen společností New World Computing. Tato hra má dva datadisky: "The Gathering Storm" a "Winds of War".

Heroes of Might and Magic IV is a turn-based strategy game developed by Gus Smedstad through New World Computing and published by the 3DO Company for Microsoft Windows-based personal computers in 2002. A Macintosh port was subsequently developed by Contraband Entertainment and released by the 3DO Company. The fourth installment of the popular "Heroes of Might and Magic" franchise, it is the sequel to "Heroes of Might and Magic III", and was the last to be developed by New World Computing.


Vulkán.

Zatímco u většiny sopek je složení lávy bohaté na křemičitany, láva z Ol Doinyo Lengai je velmi bohatá na sodík a uhličitany draselné (nyerereit a gregoryit). Díky tomuto neobvyklému složení, je láva vyvrhována již v relativně nízkých teplotách (přibližně 500 - 600 °C). Tato teplota je tak nízká, že se roztavená láva jeví černá v slunečním světle, na rozdíl od běžného složení hmoty, která má červenou barvu. Po vychladnutí dostává hornina šedou barvu. Obsahuje také mnohem víc tekutiny než křemičitanové lávy. Sodík a uhličitany draselné obsažené v lávě jsou nestabilní v zemském povrchu, a tak je následná hornina náchylná k rychlému zvětrávání. Sopečná krajina vzniklá tímto jevem je od jiných na světě odlišná. Vyvrhovaná láva a popel silně připomíná jakýsi sopečný saponát.

Činnost vulkánu.

Záznamy velkých erupcí hory jsou zaznamenávány od roku 1883. Další větší výbuchy se objevily v letech 1904 - 1910 a znovu mezi roky 1913 - 1915. Jedna z nejvýznamnějších erupcí proběhla v červnu 1917, kdy padal popel 48 km daleko od vulkánu. Podobné erupce nastaly v letech 1926 a 1940, mající za následek popel napadaný ve vesnici Loliondo, ležící 100 km od sopky. Při velkém výbuchu v roce 1955 vulkanologové zjistili, že jde o sodnou sopku. V srpnu 1966 navštívili dva geologové (J.B. Dawson a G.C. Clark) kráter týden po tom co byl nad sopkou zpozorován sloup černého dýmu, který šplhal do výšky přibližně 10 kilometrů a hnal se směrem k jezeru Natron. Při bližším zkoumání kráteru nalezli kuželovitý otvor ve středu jámy, skrz který sopka nepřetržitě propouští bílo - šedý popel, plyn a prach. Vulkán se zcela uklidnil až po třech týdnech. Sopečná činnost hory způsobila zemětřesení v Keni a Tanzanii v červenci 2007. Nejsilnější otřesy byly naměřeny o síle 6.0 stupňů Richterovy stupnice. Náhlé zvýšení seismické činnosti zapříčiňuje pohyb magmatu uvnitř sopky. Poslední výbuch nastal v září 2007, kdy byl popel odnesen po směru větru asi 18 km daleko.

Výstup.

Výstup na vrchol zabere 4-6 hodin. Doporučuje se výstup zahájit cca ve 24:00, aby 1) byl snesitelný s ohledem na teplotu vzduchu (dole u Lake Natron běžně přes 40 °C ve stínu), 2) V případě, že máte štěstí, můžete v noci vidět žhavou lávu (fotografie z června 2005 - teď to tam vypadá poněkud jinak).

Ol Doinyo Lengai je vulkán ležící v Tanzanii a je součástí sopečného systému Velké příkopové propadliny ve Východní Africe. „Ol Doinyo Lengai“ znamená v jazyce Masajů "Hora Bohů". Poloha hory je jižně od státní hranice s Keňou, na severu Tanzanie, poblíž jezera Natron. V této oblast leží největší soustava aktivních sopek Velké příkopové propadliny - Sopečné hory. Jedinečnost vulkánu Ol Doinyo Lengai je v tom, že produkuje lávu s velkým obsahem sodíku. V okolí se nalézá ještě několik nečinných sodných sopek, jako např. Kerimassi, Embagai, Gelai, Kitumbeine.

Ol Doinyo Lengai (Oldoinyo Lengai), "Mountain of God" in the Maasai language, is an active volcano located in the Gregory Rift, south of Lake Natron within the Arusha Region of Tanzania, Africa. Part of the volcanic system of the East African Rift, it uniquely produces natrocarbonatite lava. The 1960 eruption of Ol Doinyo Lengai led to geological investigations that finally confirmed the view that carbonatite rock is derived from magma.


Předpoklady.

Abychom mohli využít toto řazení, je třeba aby:

Algoritmus.

Algoritmus nejprve zleva (či zprava) projde vstupní pole a pro každý prvek, na který narazí, zvýší v pomocném poli četnost výskytu tohoto prvku o 1. Poté, co má v pomocném poli zaznamenán počet výskytů, poupraví toto pole následujícím způsobem: ke každé položce přičte počet výskytů všech předchozích položek. Tím u každé položky v pomocném poli získá přesnou pozici hranice, na které bude v seřazeném poli. Následuje vlastní řazení. Algoritmus začne zprava procházet neseřazené pole a pro každý prvek, na který narazí, se podívá do pomocného pole na horní hranici pro umístění. Na tuto hranici ho umístí a zároveň ji sníží o jedna. Takto postupuje, dokud neprojde celé pole. Tím je řazení skončeno.

Asymptotická náročnost.

Časová náročnost.

Časová náročnost je lineární k počtu prvků a počtu různých prvků (O("N+M")), protože musíme pro každý prvek zvýšit údaj o četnosti v pomocném poli, a pak každý prvek znovu vypsat do výsledného setříděného pole.

Paměťová náročnost.

Paměťová náročnost je (O("M")), protože si potřebujeme pamatovat četnosti pro všechny hodnoty prvků. Celé pole, které se třídí, není potřeba mít v paměti, proto se tento algoritmus dá použít i na pole, která jsou tak velká, že se nemohou do paměti celá vejít.

Příklad.

V příkladu ukážeme, jak setřídit čísel 1, 4, 2, 4, 1, 3, 1.  Pomocné pole (číslo - počet výskytů):  Přepočet na hranice prvku (číslo - index konce pole)  V prvním kroce máme umístit číslo 1. Protože víme, že číslo jedna má 3 výskyty, umístíme jej na 3. pozici a snížíme v pomocném poli počet zbývajících výskytů na 2. [ ][ ][1][ ][ ][ ][ ]  Pomocné pole po prvním kroku  Další kroky probíhají analogicky, zde je uvedeno, jak se bude postupně plnit seřazené pole:

Counting sort je algoritmus řazení, který je vhodný pro řazení velkého pole prvků, nabývajících jen malý počet různých diskrétních hodnot. Algoritmus řadí stabilně.

In computer science, counting sort is an algorithm for sorting a collection of objects according to keys that are small integers; that is, it is an integer sorting algorithm. It operates by counting the number of objects that have each distinct key value, and using arithmetic on those counts to determine the positions of each key value in the output sequence. Its running time is linear in the number of items and the difference between the maximum and minimum key values, so it is only suitable for direct use in situations where the variation in keys is not significantly greater than the number of items. However, it is often used as a subroutine in another sorting algorithm, radix sort, that can handle larger keys more efficiently.  Because counting sort uses key values as indexes into an array, it is not a comparison sort, and the Ω("n" log "n") lower bound for comparison sorting does not apply to it. Bucket sort may be used for many of the same tasks as counting sort, with a similar time analysis; however, compared to counting sort, bucket sort requires linked lists, dynamic arrays or a large amount of preallocated memory to hold the sets of items within each bucket, whereas counting sort instead stores a single number (the count of items) per bucket.


Popis.

Kiang je divoký osel vzhledem podobný spíše domácímu koni než oslu. V kohoutku je vyšší než kůň Převalského, má těžkou klabonosou hlavu a poměrně krátké zašpičatělé uši. Hříva je tmavá, krátká a vzpřímená. Hlava, hřeben krku, hřbet, boky i kýty jsou červenohnědě až čokoládově zbarvené s černým oslím pruhem, který se táhne středem hřbetu. Spodní část těla včetně končetin je čistě bílá. Zimní srst je hnědá, vlnitá a dvakrát delší než srst letní.

Rozšíření a stanoviště.

Kiang je endemitem Tibetské náhorní plošiny, žije v Tibetu, Nepálu a v Indii. Jeho přirozeným habitatem jsou horské stepi v nadmořské výšce 4 100 - 4 800 m n. m.

Biologie.

Kiangové žijí v malých stádech vedených starou klisnou, obvyklý počet jedinců v jedné skupině je 5-20. Hřebci bývají samotáři nebo se sdružují do mládeneckých stád. V červenci se samci připojují ke stádům klisen a během srpna si pak vytvářejí harémy, o které často vzájemně bojují. Březost trvá 11-12 měsíců, hříbata se ke stádu připojují již za několik dnů po narození, odstavena jsou v roce věku, kdy pohlavně dospívají.  Kiangové jsou aktivní hlavně ráno a večer. Jejich potravou je tráva, slanomilné byliny, listy a větvičky keřů. Jejich přirozenými nepřáteli jsou hlavně vlci, jinak se kiang může dožít až 20 let. Zvláště hřebci jsou teritoriální, agresivní a nebezpečná zvířata, která se v případě ohrožení neváhají bránit kousáním a kopáním.

Poddruhy.

V literatuře je popsáno více poddruhů kianga, i když jsou pravděpodobně neplatné (P. Moehlman pers. comm. 2001). Je to největší kiang východní, "E. k. holdereri", chovaný v českých zoologických zahradách, kiang západní ("E. k. kiang") a kiang jižní ("E. k. polyodon")

Kiang v zoo.

Na slovensku je chován v Zoo Bojnice.

Kiang ("Equus kiang") je větším druhem asijského osla a společně se zebrou Grévyho je největším divokým zástupcem čeledi koňovitých. Obývá horské stepi Tibetské náhorní plošiny v nadmořské výšce až 5000 m n. m.

The kiang ("Equus kiang") is the largest of the wild asses. It is native to the Tibetan Plateau, where it inhabits montane and alpine grasslands. Its current range is restricted to plains of the Tibetan plateau and Ladakh, India , and northern Nepal along the Tibetan border. Other common names for this species include Tibetan wild ass, khyang and gorkhar. Travellers' accounts of the kiang are one inspiration for the unicorn.