Princip.

Ve skutečném provozu se gyrobusy na zastávkách a hlavně na konečných připojovaly třemi tyčovými sběrači na střeše k napájecí síti. Ta poskytovala třífázové (střídavé) napětí 500 V a napájela třífázový asynchronní motor s kotvou nakrátko, který roztáčel setrvačník, s nímž byl spojen do jednoho konstrukčního celku. Osa otáčení setrvačníku byla svislá. Soustrojí bylo umístěno uprostřed vozidla a výrazně zasahovalo do prostoru pro cestující. Po odpojení od napájecí sítě se motor přepnul do generátorického režimu a napájel trakční elektromotor. Také trakční motor se dal přepínat do generátorického režimu a mohl při brždění dodávat energii pro roztáčení setrvačníku. Obsazený gyrobus mohl na jedno nabití ujet přibližně šest kilometrů. Ve skutečném provozu byla nabíjecí stanice zřízena vždy po čtyřech kilometrech.

Napájecí stanice.

Byly umístěny na zastávkách a v konečných stanicích. Na stožáru umístěném na okraji chodníku nad vozovkou byl upevněn vodorovný výložník se třemi kontaktními segmenty. K nim se zespodu, ze střechy gyrobusu vztyčovaly tři přívodní tyčové sběrače. Po příjezdu vozidla do zastávky se nejprve sběrače v beznapěťovém stavu připojily ke kontaktním segmentům. Na střeše vozidla byl umístěn systém pomocných kontaktů, které se v zastávce vyklápěly (natáčely) mimo obrys vozidla a připojovaly se ke kontaktnímu ústrojí na pevně umístěné svislé tyči, která byla součásti napájecí stanice. Těmito pomocnými kontakty (jeden z nich byl zemnící) sepnul řidič napájení hlavních kontaktů a roztáčení setrvačníku mohlo začít.

Přednosti a nevýhody.

Gyrobus je tišší než autobus se spalovacím motorem a za jízdy neprodukuje žádné výfukové plyny. Oproti trolejbusům nepotřebuje trolejové vedení. Díky tomu je operativnější a může snáze měnit trasu. Provozovateli odpadají náklady na budování trolejového vedení, vzhled města nekazí nevzhledné dráty. Nevýhodou je hmotnost. Gyrobus pro dvacet cestujících s akčním radiem přibližně dvacet kilometrů potřebuje ocelový setrvačník o hmotnosti 1,5 tuny k uložení přibližně 9,15 kWh. Navíc rotující disk setrvačníku vyžaduje mimořádná bezpečnostní opatření. Obvodová rychlost disku s průměrem 1,6 metru je při 3 000 otáčkách za minutu přibližně 900 km/hod. Mimo to musí být setrvačník i s poháněcím motorem/generátorem umístěn v plynotěsné schránce. Zde je udržován snížený tlak, aby se omezily ztráty třením. Tato opatření zvyšují hmotnost vozidla o tři tuny oproti srovnatelnému autobusu s dieselovým motorem. Moderní setrvačníky z plastu vyztuženého uhlíkovými vlákny nezvyšují vlastní hmotnost vozidla o tolik. Další nepříjemnou vlastností gyrobusu jsou jeho jízdní vlastnosti. Setrvačník se svislou osou se snaží udržet vozidlo stále ve stejném směru (princip gyroskopu). Při zatáčení nebo náklonu vozidla účinkuje setrvačník proti této změně a na konstrukci vozidla působí nežádoucími bočními silami. Tento jev by bylo možné odstranit dvěma protiběžnými setrvačníky. Také vinou těchto nevýhod se koncepce vozidel se setrvačníkovým pohonem neprosadila. Osobní dopravu ovládly výkonné autobusy se spalovacími motory, s velkým dojezdem, velmi přizpůsobivé při používání. V současnosti je myšlenka zásobování vozidel elektrickou energií na zastávkách opět aktuální, a to kvůli ekologickým problémům se spalovacími motory. Například na výstavě Expo 2010 v Šanghaji jezdil „Capabus“, který čerpal elektrickou energii také při zastávkách. Energie se ovšem ukládala v kondenzátorech.

Prototypové vozidlo.

Vzniklo v roce 1950 na podvozku původně určeném pro nákladní automobil (výrobcem byla švýcarská firma FBW). Zajímavostí bylo pravostranné řízení (jako pro jízdu vlevo). Důvodem pro tuto volbu mohla být snaha usnadnit řidiči kontrolu nad nabíjecím procesem. Na střeše prototypového vozidla na pravé straně byl umístěn sloupek s pomocnými kontakty. Teprve po jejich vysunutí a kontaktu se spínacím mechanismem v napájecím stojanu se spínal proud do hlavních kontaktů. Další gyrobusy stejného výrobce už měly řízení vlevo, stejně jako běžné autobusy.

Gyrobusy v pravidelném provozu.

Ve Švýcarsku využívala dopravní společnost Societé anonyme des Transport Publics Yverdon-Grandson (TPYG) od září 1953 do října 1960 dva gyrobusy na osmikilometrové trase Tuileries de Grandson – Condémines. Jezdily v hodinových intervalech, ve špičce po půlhodině. Od srpna 1955 jezdily gyrobusy na čtyřech linkách také v Léopoldville, metropoli tehdejšího Belgického Konga. Ještě do konce padesátých let byl provoz kvůli technickým problémům a také politickým nepokojům zastaven. Mezitím byly gyrobusy vyrobené švýcarskou firmou MFO (Maschinenfabrik Oerlikon) uvedeny do provozu také v belgickém Gentu. Tři vozy jezdily na lince dlouhé 9,6 km mezi Gentem a Merelbeke. V provozu byly od září 1956 do listopadu 1959. Jedno z těchto vozidel zůstalo zachováno jako muzejní v Antverpách. Z pohledu uživatelů probíhal zkušební provoz gyrobusů příznivě. Byli ušetřeni výfukových plynů i pohledu na trolejové vedení. Všechny pokusy o zavedení provozu gyrobusů skončily zásluhou pokračující motorizace a požadavkem provozovatelů na větší flexibilitu v provozu.

Gyrobus je silniční vozidlo hromadné přepravy osob s elektrickým pohonem. Elektřinu pro trakční elektromotor dodává generátor poháněný roztočeným setrvačníkem, zabudovaným ve vozidle. Předpona gyro- v názvu pochází od řeckého výrazu pro kotouč. V padesátých letech minulého století postavila švýcarská firma Maschinenfabrik Oerlikon (dnešní ABB) jen 19 vozidel. Princip gyrobusu se do současné techniky neprosadil, přestože do pohonu byla integrována rekuperace. V devadesátých letech minulého století byly v Mnichově a Brémách znovu zkoušeny autobusy se setrvačníkovým zásobníkem energie a také ve švýcarské Basileji jezdily trolejbusy se setrvačníkovým pomocným pohonem.

A gyrobus is an electric bus that uses flywheel energy storage, not overhead wires like a trolleybus. The name comes from the Greek language term for flywheel, "gyros". While there are no gyrobuses currently in use commercially, development in this area continues.


Životopis.

Toni Kurz byl původně zámečníkem, ale už v roce 1934 vstoupil do armády jako profesionální voják. Sloužil u reichenhallské horské jednotky, kde se v roce 1936 stal horským vůdcem.

Prvovýstupy.

Spolu s Andreem Hinterstoisser uskutečnili řadu náročných prvovýstupů v době, kdy byl nejobtížnější stupeň VI.

Výstup na Eiger.

Ve čtyřčlenném družstvu (Andreas Hinterstoisser, Toni Kurz, Willy Angerer, Edi Rainer) se v červenci 1936 pokusil zdolat smutně proslulou severní stěnu Eigeru. Během výstupu byl Willi Anger zraněn padajícím kamenem. Skupina horolezců nemohla postupovat dostatečně rychle vzhůru a zastihla ji sněhová bouře. Pokusili se proto o návrat. Kritickým místem se stal Hinterstoisserův traverz, který nebylo možné opačným směrem překonat, neboť se jednalo o traverz v tahu lana. Horolezci udělali osudovou chybu, že v něm nenechali zavěšené lano pro případný ústup.  Během marného snažení o návrat se ze stěny sesunula lavina a smetla Andrease Hinterstoissera, který nebyl uvázán na laně. Ostatní jištěni byli, ale Willyho Angera usmrtil prudký náraz o stěnu a Edi Rainera udusila váha dvou mužů na laně. Toni Kurz zůstal živý, ale během sestupu se zcela vyčerpal. Nakonec zůstal viset na laně v místě posledního slanění doslova pár metrů od záchranářů, kteří se pod něj dostali z okna železničního tunelu na Jungfraubahn. Neměl už sílu dostat navazovací uzel na laně skrz karabinu, ve které visel. Jeho poslední slova vešla do dějin horolezectví: „I ka nimmer.“ (česky "Já už nemůžu.")  Příběh horolezců ztvárnil Heinrich Harrer v knize "Bílý pavouk" (1960) a Joe Simpson v hraném dokumentu "Vzývající ticho" (2008). Událost byla též zfilmována ve snímku "Nordwand (2008)"

Odkazy.

Popis posledních chvil Toniho Kurze od Heinricha Harrera - český překlad

Toni Kurz (13. ledna 1913, Berchtesgaden, Německo – 22. července 1936, Eiger, Švýcarsko) byl německý horolezec, který spolu s Andreem Hinterstoisserem dosáhl z počátku 20. století mnoha prvovýstupů. Zemřel za tragických okolností v roce 1936 jako člen skupiny, která se pokoušela uskutečnit prvovýstup na severní stěnu hory Eiger.

Toni Kurz (13 January 1913 – 22 July 1936) was a German mountain climber active in the 1930s. He died during an attempt to climb the Eiger north face with his partner Andreas Hinterstoisser.


Původ.

Byl čtvrtým synem arcivévody a lombardsko-benátského místokrále Rainera Josefa a Alžběty Savojsko-Carignanské. Byl vnukem císaře Leopolda II.

Život.

Vyrůstal v Horní Itálii a roku 1844 se s rodiči přestěhoval do Vídně. Mezi lety 1872–1906 byl ve službách rakouské armády, kde dosáhl hodnosti vrchního velitele c. a k. zeměbrany. Patřil mezi katolíky a liberály a také proto byl oblíbený. V roce 1857 byl zvolen předsedou stavovské říšské rady a tři roky později se stal předsedou rozmnožené říšské rady. V letech 1861–1865 působil jako ministerský předseda Rakouska. Po té z politického života odešel.

Zájmy.

Byl zastáncem vědy a umění. Od roku 1861 byl kurátorem císařské akademie věd a zároveň se stal jejím čestným členem. V roce 1863 začal působit v rakouském Uměleckoprůmyslovém muzeu jako jeho protektor a roku 1873 byl v komisi pro světovou výstavbu jejím předsedou.  Také byl sběratelem knih a rukopisů. Ve svém sídle „Palais Rainer“ ve Vídni, si nechal vybudovat knihovnu se zhruba 40 000 knihami. Vlastnil firmu na vázání knih. Finančně se podílel na restaurování a třídění rukopisů z období let 1400 př. n. l. až 1400 n. l., které daroval císařské dvorní knihovně. Disponoval značným majetkem, zděděném po svém otci a bratrech. Byl vlastníkem několika statků v Rakousku a Horní Itálii. V souostroví Země Františka Josefa je po něm pojmenován Rainerův ostrov.

Manželství.

Od roku 1852 byl ženatý se svou sestřenicí Marií Karolínou Rakousko-Těšínskou. Manželství bylo šťastné, ale bezdětné. Arcivévoda Rainer zemřel v roce 1913 a byl pohřben do rodinné hrobky ve Vídni.

Rainer Ferdinand Habsbursko-Lotrinský (11. ledna 1827, Milán – 27. ledna 1913, Vídeň) byl rakouský arcivévoda, v letech 1861–1865 ministerský předseda Rakouska.

Archduke Rainer Ferdinand Maria Johann Evangelist Franz Ignaz of Austria (11 January 1827 – 27 January 1913), a member of the House of Habsburg-Lorraine and nephew of Emperor Francis II, was an Austrian politician who served as Minister-President of Austria from 1861 to 1865.


Pozadí.

Skupina Brit ha-birjonim vznikla v roce 1930 na pozadí násilných arabských nepokojů z roku 1929, během nichž došlo k hebronskému a safedskému masakru. Stala se vůbec první militantní organizací, charakteristickou naprostou odlukou od existujícího sionistického vedení, kterému dominovalo labouristicko-sionistické hnutí (Irgun vznikl v roce 1931 štěpením dominantní Hagany).

Ideologie.

Oficiální ideologií šlo o revizionistické maximalisty, což byl přístup vytvořený na základě italského fašismu. Skupina usilovala o vytvoření fašistického korporativního státu. Byla ovlivněna kanaánskou ideologií Jonatana Ratoše a teoriemi, které Oswald Spengler sepsal ve svém díle "Zánik západu" (1918). Volala po tom, aby revizionistické hnutí přijalo fašistické principy režimu Benita Mussoliniho a vytvořilo mezi Židy integralisticky „čistý nacionalismus“. Revizionistický maximalismus odmítal komunismus, humanismus, internacionalismus, liberalismus, pacifismus a socialismus, a kritizoval liberální sionisty za to, že pracovali pro Židy středních tříd a ne židovský národ jako celek. Minimální požadavky revizionistického maximalismu zveřejnil v roce 1932 Achime'ir, když oficiálně vyzval k transformaci vedení revizionistického hnutí na diktaturu, vytvoření nezávislé sionistické federace, „válce fondů“ za účelem ukončení korupce sionistického hnutí, a válce proti antisemitismu. Psychologie hnutí byla zdůrazněna jeho mottem „dobýt nebo zemřít“.

Aktivity.

Mezi aktivity skupiny patřily demonstrace proti návštěvám britských představitelů, shromáždění proti britskému zatýkání židovských uprchlíků, pokusy narušit sčítání lidu, provádění Brity, a další nelegální aktivity zamýšlené coby veřejné provokace – například troubení na šofar u Západní zdi (v té době činnost židům zakázaná) a odstraňování nacistických vlajek z budov německých konzulátů.  V roce 1933 zatkla britská mandátní správa několik členů Brit ha-birjonim a obvinila je z vraždy levicového sionistického vůdce Chajima Arlozorova. Přestože byli všichni o rok později zproštěni všech obvinění, proces nenávratně poškodil pověst skupiny, vedl k její izolaci v židovské komunitě, a nakonec k jejímu zániku.

Brit ha-birjonim (: ברית הבריונים) byla fašistická skupina v rámci revizionisticko-sionistického hnutí, která byla v letech 1930 až 1933 aktivní v britské mandátní Palestině. Jejími zakladateli byli Aba Achime'ir, Uri Cvi Greenberg a dr. Jehošua Jejvin.

Brit HaBirionim (Hebrew: ברית הבריונים, "The Strongmen Alliance" (Alliance of Thugs)) was a clandestine, self-declared fascist faction of the Revisionist Zionist Movement (ZRM) in Mandatory Palestine, active between 1930 and 1933. It was founded by the trio of Abba Ahimeir, Uri Zvi Greenberg and Yehoshua Yeivin.


Děj.

Před začátkem války jsou Veronika („Veverka“, Taťána Samojlova) a Boris (Alexej Batalov) šťastnou mladou moskevskou dvojicí, která plánuje budoucí společný život. Pak ovšem začíná válka a Boris rukuje jako dobrovolník (byť by se pravděpodobně mohl jako nadějný pracovník prvnímu náboru vyhnout). Odjíždí na frontu, aniž by se stihli s Veronikou pořádně rozloučit. Nechává Veronice na památku jako dárek plyšovou veverku se schovaným vzkazem, který ovšem Veronika nenajde.  Pro Veroniku se pak věci začnou vyvíjet k horšímu. Od Borise nepřicházejí žádné zprávy. Při jednom leteckém poplachu se její rodiče odmítnou jít schovat do krytu a zahynou při bombardování. Borisův otec, lékař Fjodor (Vasilij Merkurjev), nabídne Veronice, že může bydlet u nich. Tam o ni ovšem neustále usiluje Borisův bratranec Mark (Alexandr Švorin), talentovaný pianista, který o ni měl zájem ještě před Borisovým odjezdem. Ona ho odmítá, ale pak se mu při další bombardování podvolí a souhlasí s tím, že si ho vezme, přestože zbytek rodiny (zejména Borisova sestra Irina a jeho babička) to vnímají jako zradu na Borisovi.  Sám Boris přitom mezitím zemře na frontě během průzkumu, když zachraňuje zraněného spolubojovníka. Rodina však není o jeho smrti zpravena a je veden pouze jako nezvěstný.  Rodina je odeslána z Moskvy na Ural. Vdaná Veronika se trápí vzpomínkami na Borise a pracuje jako zdravotní sestra ve stejné nemocnici, kde pracuje Fjodor. Zde je svědkem toho, že jeden zraněný začne jančit, protože se dozví, že jeho snoubenka si v době jeho služby vzala jiného. Fjodor k němu má proslov, ve kterém zdůrazňuje, že když žena zradila frontového hrdinu a dala přednost týlové kryse, tak ona přišla o dobrou příležitost, ale on se tím naopak vyhnul špatné partii. Ostatní vojáci tento výklad podporují a Veroničin pocit viny je ještě silnější. Odchází z nemocnice a zřejmě zvažuje skočit pod vlak, ale místo toho se jí naskytne příležitost zachránit před blížícím se náklaďákem malého chlapečka Borise.  Odnese ho domů a chce ho pobavit svou veverkou, ale ukazuje se, že Mark mezitím veverku sebral, zřejmě aby ji věnoval své milence. Baví se ve společnosti, když se ve veverce najde vzkaz. Veronika si pro veverku dojde, Marka zfackuje a odchází. Nově nalezená zpráva ovšem jen jitří její rány.  Za Fjodorem přichází hudebník, aby od něj sehnal nemocniční automobil jako protislužbu za to, že na jeho údajnou žádost zařídil Markovi odklad vojenské služby. Vychází najevo, že Mark oběma z nich lhal. Rozčilený Fjodor vyhodí Marka z domu, ale Veroniku žádá, aby zůstala, neboť za nic nemůže.  Za Fjodorem dorazí Borisův spolubojovník, aby mu sdělil, že Boris zahynul – osobně to ovšem neviděl, protože ho coby zraněného ve stejnou chvíli odnášeli, a tak tomu Veronika odmítá uvěřit a čeká na Stěpana, který údajně měl zůstat s Borisem.  Veronika tak dále čeká, až dorazí Stěpan. Ten přijíždí do Moskvy po konci války a Veronika se s ním setkává v nadšené atmosféře vítání hrdinů a oslav konce války. Konečně uvěří, že Boris zemřel, a po pláči a Stěpanově proslovu se připojí k oslavám začátku nového života s vírou, že Borisova smrt nebyla marná.

Jeřábi táhnou ( – "Leťat žuravli") je sovětský film režiséra Michaila Kalatozova z roku 1957. Jedná se o válečné drama založené na hře Viktora Rozova "Večno živyje" () z roku 1943 odehrávající se v období bojů na Východní frontě druhé světové války. Film vyhrál Zlatou palmu na festivalu v Cannes v roce 1958.

The Cranes Are Flying (, translit. "Letyat zhuravli") is a 1957 Soviet film about World War II. It depicts the cruelty of war and the damage suffered to the Soviet psyche as a result of World War II (known in the Soviet Union as the Great Patriotic War). It was directed at Mosfilm by the Georgian-born Soviet director Mikhail Kalatozov in 1957 and stars Aleksey Batalov and Tatiana Samoilova. It was adapted by Viktor Rozov from his play. It won the "Palme d'Or" at the 1958 Cannes Film Festival, the only Soviet film to win that award, although "The Turning Point" (1946) was one of eleven films awarded that year's Grand Prix, the predecessor of the "Palme d'Or".


Životopis.

Emil Jannings se narodil ve městě Rorschach ve švýcarském kantonu St. Gallen. Byl pokřtěn jako Theodor Friedrich Emil Janenz a byl to syn rusko – německé matky židovského původu a amerického otce. V 16 letech odešel z domova, aby dva roky působil jako námořník. Pak se vrátil do Görlitzu, kam se jeho rodina přestěhovala. Začal působit v místním divadle, později hrával v Brémách a v Lipsku.

Kariéra.

Divadelní kariéru rozvíjel jako součást souboru Maxe Reinhardta v Berlíně. Ve filmu se objevil již v roce 1919, kdy hrál v "Madame DuBarry" režiséra Ernsta Lubitsche. Snímek "Poslední štace" vznikl v roce 1924 a režíroval ho Friedrich W. Murnau. Jannings v něm ztvárnil stárnoucího hotelového kurýra, který je již na pokraji svých sil. Ředitel ho proto přeřadí na místo uklízeče toalet. S novou životní etapou se snaží vyrovnat po svém. Jannings pak s Murnauem spolupracoval ještě dvakrát.  V roce 1927 odjel do Hollywoodu na pozvání studia Paramount. Natočil pro ně pět filmů, všechny němé. Ve filmu "Poslední komando" ztvárnil postavu bývalého generála carské armády, jenž je osudem degradován do role hollywoodského statisty a dostává nabídku hrát ve filmu právě carského generála. Za tento výkon byl oceněn čerstvě vzniklou Cenou Akademie. Emil Jannings byl vůbec prvním člověkem oceněným Oscarem. Jelikož se prvního udílení v květnu 1929 nemohl účastnit, Akademici mu ocenění udělili měsíc dopředu. Jannings tuto cenu získal i za výkon ve filmu "Velké pokání" z roku 1927.  Po Hollywoodském úspěchu se vrátil zpět do Německa. Jeho hrubému hlasu s německým akcentem nebylo jednoduché rozumět a tak po vzniku zvukového filmu opustil Státy, aby působil v Evropě. S režisérem Josefem von Sternbergem natočil dramatický film "Modrý anděl", ve kterém si zahrál po boku svůdné Marlene Dietrich.

Osobní život.

Po návratu do Německa a po vzniku Třetí říše se Jannings věnoval filmům i nadále, byť to byly filmy podporující a propagující nacistickou ideologii. Jeho spolupráce s ministrem propagandy Goebbelsem se mu stala po válce osudná a k filmu se již nedostal. Odstěhoval se do rakouského městečka Strobl, kde 2. ledna 1950 zemřel. Pohřbený je na tamním hřbitově.  Jannings byl ženatý celkem čtyřikrát.

Zajímavosti.

Soška Oscara, kterou Jannings v roce 1929 získal, je dodnes uchována ve Filmovém muzeu v Berlíně.  Rakouské občanství získal v roce 1947.  Od roku 1960 má na chodníku slávy v Hollywoodu hvězdu.  Jannings natočil v Los Angeles pět snímků, všechny byly němé a všechny pro studio Paramount. Do dnešní doby se nepoškozené zachovalo pouze "Poslední komando". Z filmů "Patriot" a "Velké pokání" se zachovaly pouze částečné fragmenty. Zbylé dva filmy, "Street of Sin" a "Popeleční středa", jsou považované za ztracené úplně.  Cena Oscar se ve svých začátcích udělovala za více hereckých výkonů v tomtéž časovém rozpětí, proto je uváděno, že Emil Jannings získal cenu za oba filmy ("Poslední komando" a "Velké pokání"). To, že film dnes již neexistuje, z něj dělá jediný snímek, který byl oceněný Oscarem za herecký výkon, a který je ztracený.

Vybraná filmografie.

Zvukový film.

Má-li film distribuční název, je uveden pod ním.

Emil Jannings, rodným jménem Theodor Friedrich Emil Janenz (23. července 1884, Rorschach, Švýcarsko – 2. ledna 1950, Strobl, Rakousko), byl německý herec švýcarského původu působící v Německu a krátce i v Hollywoodu na konci dvacátých let 20. století. Byl prvním umělcem, který kdy získal Oscara. Za výkony ve filmech "Poslední komando" a "Velké pokání" mu americká Akademie filmového umění a věd ve svém historicky prvním hlasování udělila cenu za nejlepší mužský herecký výkon. Jannings se prvního udílení zúčastnit nemohl a proto mu cenu předali ještě před slavnostním večerem.

Emil Jannings (born Theodor Friedrich Emil Janenz, 23 July 1884 – 2 January 1950) was a German actor, popular in the 1920s in Hollywood. He was the first Oscar recipient, honored with the Academy Award for Best Actor at the 1929 ceremony for his roles in the films "The Last Command" and "The Way of All Flesh". Jannings is the only German ever to have won that award.  Jannings is best known for his collaborations with F. W. Murnau and Josef von Sternberg, including 1930's "The Blue Angel" ("Der blaue Engel"), with Marlene Dietrich. "The Blue Angel" was meant as a vehicle for Jannings to score a place for himself in the new medium of sound film, but Dietrich stole the show. Jannings later starred in a number of Nazi propaganda films, which made him unemployable as an actor after the fall of the Third Reich.


Biografie.

Původ, mládí.

Alžběta se narodila jako první dítě a jediná dcera ze tří potomků knížete Wilhelma Hermanna Karla zu Wied a jeho manželky Marie, rozené princezny von Nassau-Weilburg, sestry lucemburského velkovévody Adolfa. Již jako dítě psala Alžběta básně a krátké povídky. Ve věku 14-15 let si dala pseudonym "Carmen Sylva" (latinsky Lesní píseň n. Píseň lesa). Snila o tom, že se stane učitelkou; z pochopitelných důvodů se rodiče postavili proti tomu a dívka se začala věnovat hudbě – vyučovala ji Klára Schumannová.

Manželství, potomci.

Když byla Alžběta mladou dívkou ve věku kolem šestnácti let, uvažovalo se o ní jako o možné nevěstě pro Alberta Edwarda, prince waleského, budoucího britského krále Eduarda VII. Jeho matka královna Viktorie ji velmi preferovala jako svou perspektivní snachu a naléhala na svou dceru princeznu Viktorii, zvanou Vicky, aby jí byla nápomocna. Alžběta proto strávila společenskou sezónu na berlínském královském dvoře a její rodina doufala, že zde dívka zkrotne v mírnou, pokornou, vdavekschopnou princeznu. Vicky odpověděla "„nepovažuji ji vůbec za distinguovanou, určitě je opakem Bertieho vkusu“", zatímco jiná princezna, vysoká a štíhlá Alexandra Dánská byla "„přesně ve stylu Bertieho obdivu“". Bertiemu ukázali Alžbětiny fotografie, ale ty ho nikterak neuchvátily a věnoval jim jen letmý pohled. Nakonec se Bertieho nevěstou stala Alexandra.  Se svým budoucím manželem, Karlem von Hohenzollern-Sigmaringen, se Alžběta poprvé setkala roku 1861 v Berlíně. Roku 1869 Karel, v té době již princ rumunský, přijel do Německa hledat nevěstu. Na královském plese v Berlíně se opět setkal s tehdy 25letou Alžbětou a 15. listopadu téhož roku se s ní v Neuwiedu oženil.  Z jejich manželství se narodilo jediné dítě, dcera Marie:  Děvčátko však ve věku pouhých tři a půl roku podlehlo těžkému, tehdy často smrtelnému onemocnění spálou. Tato tragédie poznamenala celý další život Alžbětin a odrazila se v jejích písních a básnické tvorbě.  Podle všech zpráv a pramenů vztah Karla a Alžběty byl značně chladný po celou dobu jejich 43 let trvajícího manželství. Alžběta se stavěla s jistým despektem ke Karlově neochvějné oddanosti jeho královským povinnostem; řekla jednou, že její "„manžel nosí svou korunu, i když spí“". Smrt dcerky způsobila, že se manželé ještě více odcizili. Až na sklonku Karlova života došlo k jejich sblížení.  Karel zemřel 16. října roku 1914. Alžběta ho přežila o pouhý rok a půl – zemřela 2. března roku 1916 ve věku 72 let. Při pohřbu oblíbené královny se shromáždily obrovské davy lidí. Pochována byla v místě odpočinku rumunské královské rodiny v královské hrobce katedrály starobylého města Curtea de Argeș po boku svého manžela a své dcerky.

Královna.

Roku 1876 přijela Alžběta s manželem do Rumunska, kde byl princ roku 1881 korunován jako král Karel I. Rumunský a Alžběta rumunskou královnou. Za rusko-turecké války v letech 1877–1878, jíž se účastnilo i Rumunsko, věnovala princezna mnoho času i prostředků péči o raněné vojáky a založila speciální řád Alžbětin řád za zásluhy v při pomoci raněným.  Když se stala rumunskou královnou, snažila se cítit a být Rumunkou. Byla velmi aktivní na poli kulturním a především sociálním. Podporovala zakládání nových nemocnic a škol, jejím dílem je vznik školy řemesel a ručních prací, kde se vyučovalo umění světoznámé rumunské výšivky (jíž se naučila i ona sama). Co možná nejčastěji se objevovala ve světě v atraktivním rumunském lidovém kroji.  Přestože byla aristokratkou a královnou, zastávala názor, že republika je značně lepším státním zřízením nežli monarchie; tento názor však veřejně nikdy nedeklarovala, je zachycen v jejím deníku, kde psala, že jedinou rozumnou formou vlády je republika a soudila, že je také spravedlivá, neboť "„všichni jsou si rovni“". Psala: "„Nemohu pochopit hloupost lidí, kteří nás (monarchy, aristokraty) tolerují.“" Její blízkou přítelkyní byla rakouská císařovna Alžběta Bavorská (Sissi), která měla podobné názory.

Aféra Văcărescu.

Protože královský pár neměl dědice a následníka trůnu, adoptoval král Karel I. roku 1881 svého synovce Ferdinanda. Ferdinand, naprostý cizinec ve svém novém domově, navázal vztah s Alžbětinou dvorní dámou, spisovatelkou Elenou Văcărescu. Alžběta, jež k Eleně velmi lnula, jejich románek podporovala, ignorujíc skutečnost, že jejich vztah se nemohl stát oficiálním, že totiž manželství mezi oběma mladými lidmi bylo podle rumunské ústavy nepřípustné. (Podle rumunské ústavy z roku 1866 následníkovi trůnu nebylo dovoleno oženit se s Rumunkou.) Výsledkem byl odchod obou žen do exilu – Alžběta odjela do Neuwiedu a Elena do Paříže, zatímco Ferdinand se vydal na cestu po Evropě hledat nevěstu, jíž se nakonec stala vnučka královny Viktorie, princezna Marie z Edinburghu. Aféra přispěla k pověsti Alžběty jako snivé, romantické a excentrické osoby, na druhé straně pak měla svůj podíl na příštím napjatém vztahu mezi Alžbětou a její nevlastní snachou.

Spisovatelka a básnířka.

V Rumunsku se Alžběta intenzivně věnovala literární činnosti. Kromě toho, že psala vlastní básně, povídky a romány, překládala díla francouzské a rumunské literatury do němčiny. V Bukurešti se královna seznámila a záhy spřátelila se spisovatelkou Mite Kremnitz, jež se záhy stala její přítelkyní a od roku 1881 i dvorní dámou. V jejím domě se v letech 1885–1886 se seznámila se spisovatelem Bruno Willem. Alžběta s Mitou napsaly společně pod pseudonymem "Dito und Idem"několik her, románů a knih pro děti, z nichž nejznámější se staly "Pelešské pohádky", vycházející z tajuplných mýtů rumunského lidu, nebo historická tragédie o Anně Boleynové. Carmen Sylva kladla při zveřejňování svých děl velký důraz na podobu knih. Literární kritika je posuzovala, pokud vůbec, velmi zdrženlivě. Jedna z jejích sbírek básní byla vyznamenána cenou Francouzské Akademie. Alžběta pozvala roku 1878 do Bukurešti malířku Doru Hitz a ustavila ji dvorní malířkou. Dora, která pobývala v Rumunsku do roku 1882, dávala výtvarnou podobu jejím knihám a vytvořila podle Alžbětiny předlohy návrh na nástěnné malby v hudebním sále v zámku Peleș u Sinaie v Karpatech. Počátkem roku 1884 navazuje královna Alžběta blízké, přátelské vztahy se svou jmenovkyní, rakouskou císařovnou Sissi.  V létě roku 1891 královna Alžběta, trpící neuralgií, odjela do italských lázní Pegli (část Janova). Zde se seznámila se skladatelem a spisovatelem Augustem Bungertem, který posléze zhudebnil mnohé její verše. V roce 1894 se Alžběta vrátila do Bukurešti, když byla předtím cestou z Itálie navštívila svou vlast. Zde se 28. dubna účastnila dobročinného koncertu, kde se prezentovalo pět písní, k nimž složila hudbu; ke dvěma z nich napsala i text.

Řády.

Královna Alžběta byla nositelkou britského královského řádu Viktorie a Alberta a pruského Luisina řádu.  Na její počest byl nazván první chráněný křižník rumunského námořnictva jejím jménem "Elisabeta".

Alžběta zu Wied, celým jménem německy "Elisabeth Pauline Ottilie Luise Prinzessin zu Wied" (29. prosince 1843, zámek Monrepos u Neuwiedu am Rhein – 2. března 1916, Bukurešť), byla sňatkem rumunskou královnou. Byla také spisovatelkou pod pseudonymem Carmen Sylva.

Pauline Elisabeth Ottilie Luise of Wied (29 December 18432 March 1916) was the Queen of Romania as the wife of King Carol I, widely known by her literary name of Carmen Sylva.


Fungování biskupského sněmu.

Biskupský sněm je stanoven Kodexem kanonického práva z roku 1983 v kánonech 342-348 a také Kodexem kánonů východních církví kán. 46. Biskupský sněm podléhá přímo papeži, který jej svolává, který mu předsedá, a který ho uzavírá.

Členové.

Členy biskupského sněmu mohou být ti, kteří patří do sboru biskupů svátostným svěcením, jsou v "plném společenství" s katolickou církví, byli buď zvoleni svými biskupskými spolubratřími nebo přímo jmenováni papežem. Biskupského sněmu se mohou zúčastnit také nebiskupové, kteří byli pozváni z důvodu své odbornosti nebo i z dalších důvodů. Jejich úloha na sněmu je definována případ od případu.

Forma.

Biskupský sněm se koná ve třech formách:

Kompetence.

Názory a hlasování biskupského sněmu jsou poradní, nemají právní sílu rozhodovací. Nicméně obvykle papež bývá inspirován závěry sněmu a po jeho skončení zveřejní "postsynodální" apoštolskou exhortaci, nebo jiný dokument magisteria, který je pro celou církev odrazem práce biskupského sněmu.

Seznam konaných shromáždění.

Od svého založení až do roku 2012 některým shromážděním předcházela „presynodální sympozia“.  Sněm jakožto poradní orgán končí seznamem návrhů a úvah, které dodali "synodální otcové" římskému biskupovi.  Řádnému valnému shromáždění předchází proces přípravy ze strany sekretariátu biskupského sněmu tzv. "Lineamenta". Lineamentum je přípravný dokument rozebírající témata určená pro sněm podle požadavků biskupů z celého světa.  Následně zpracování témat je v jiném přípravném dokumentu, který se nazývá "Instrumentum laboris". Toto Instrumentum laboris vždy formuluje sekretariát sněmu.  Po skončení sněmu obvykle papež, který je inspirován probíraným tématem, vydává apoštolskou exhortaci, která syntetizuje závěry biskupského sněmu. V ní jsou popsány problémy i apoštolská napomenutí promulgovaná papežem.

Biskupský sněm nazývaný též "Biskupský synod" (lat. "Synodus Episcoporum") je stálá instituce sboru biskupů katolické církve. Instituce byla založena papežem Pavlem VI. dne 15. září 1965, který tak reagoval na přání "koncilních otců" II. vatikánského koncilu mít takovou instituci. Biskupský sněm byl ustanoven apoštolským listem–Motu proprio "Apostolica sollicitudo". Toto shromáždění zástupců katolického episkopátu má za úkol pomáhat svou radou papeži při řízení "univerzální církve".

In the Roman Catholic Church, the Synod of Bishops is an advisory body for the Pope. It is described in the Code of Canon Law (CIC) as "a group of bishops who have been chosen from different regions of the world and meet together at fixed times to foster closer unity between the Roman Pontiff and bishops, to assist the Roman Pontiff with their counsel in the preservation and growth of faith and morals and in the observance and strengthening of ecclesiastical discipline, and to consider questions pertaining to the activity of the Church in the world."  The Synod of Bishops is permanent, even when not in session. Periodically, it holds assemblies, which are either general, if called to consider matters directly concerning the universal Church, or special, if called for problems of a particular geographical area. The general assemblies are either ordinary (held at fixed intervals) or extraordinary (held to treat of some urgent matter).  The Synod of Bishops also has a permanent secretariat headquartered in Rome but is not part of the Roman Curia. Pope Francis greatly increased both the authority and influence of the Synod in September 2018.


Biografie.

Sólová kariéra, Eurovision Song Contest 2009.

Narodila se v Londýně jamajské matce a skotsko-italskému otci jako jeden ze tří potomků. Oba její rodiče jsou zdravotně postiženi - otec je nevidomý a částečně neslyšící a matka je částečně nevidomá. Odmala zpívala a hrála - ve věku dvanácti let se ucházela o roli Naly v představení divadla na West End, "Lví král". V roce 2005 začala působit v dívčí skupině Trinity Stone, která obdržela nahrávací smlouvu od vydavatelství Sony BMG, avšak žádné album nevydala a po dvouletém působení se rozpadla. Mezitím se snažila prosadit jako herečka v televizních produkcích v Anglii a Austrálii.  Počátkem roku 2009 se zúčastnila reality-show "Your Country Needs You", jejíž autoři si za cíl dali vybrat reprezentanta Spojeného království na Eurovizi. Autorem soutěžní skladby pro vítěze byl sir Andrew Lloyd Webber. 31. ledna zvítězila a vydala se na promo tour po Evropě (kromě Anglie vystoupila na Maltě, Ukrajině, v Řecku, Bosně a Hercegovině, Rusku, Polsku a Nizozemsku. 16. května 2009 vystoupila v mezinárodním finále Eurovize v Moskvě. Při vystoupení ji na klavír doprovodil Andrew Lloyd Webber. Na konci hlasování Jade obdržela 173 bodů (včetně nejvyššího dvanáctibodového ohodnocení z Řecka, sedmi bodů ze Slovenska a šesti z České republiky), díky čemuž obsadila 5. místo, nejlepší výsledek pro Spojené království od roku 2002.

Působení v Sugababes.

Po vystoupení na Eurovizi začala pracovat na debutovém albu a vydala singl ""My Man"". V září 2009 nahradila Keishu Buchanan v populární dívčí popové formaci Sugababes. Od počátku jejího působení ve skupině dívky dosáhly dvakrát top 10 britské hitparády singlů a vydaly "Sweet 7". Od roku 2011 si skupina dává pauzu - v roce 2013 hodlají vydat nové album.

Osobní život.

Od roku 2009 udržovala vztah s anglickým hercem Rickym Norwoodem. V září 2011 se rozešli.

Diskografie.

Její diskografie během působení ve skupině Sugababes je k nalezení v článku o této formaci.

Jade Louise Ewen (* 24. ledna 1988, Londýn, Spojené království) je anglická zpěvačka, písničkářka a herečka. V současné době působí v dívčí popové skupině Sugababes. Vešla ve známost v roce 2009 vítězstvím v reality-show "Your Country Needs You" a následnou reprezentací Spojeného království na Eurovision Song Contest 2009 v Moskvě. Její soutěžní píseň ""It's My Time"" napsali Andrew Lloyd Webber a Diane Warren. Ve finále 16. května 2009 obsadila se ziskem 173 bodů 5. místo, nejlepší umístění Spojeného království od roku 2002.

Jade Louise Ewen (born 24 January 1988) is a British singer, songwriter, actress and a former member of the girl group Sugababes. Ewen began her singing career in a girl group named Trinity Stone, which signed with Sony BMG in 2005 but disbanded in 2007 without releasing an album. In 2009, after winning the right, she represented the United Kingdom in the 2009 Eurovision Song Contest by performing the Andrew Lloyd Webber / Diane Warren penned "It's My Time". She finished in fifth place, making her the most successful British Eurovision act since 2002.  Ewen replaced Keisha Buchanan in the group Sugababes in September 2009. After becoming a member of the group, they achieved two UK top-ten singles and a top fifteen album".


Život a kariéra.

Dětství.

CL, také známá jako Lee Chae Rin nebo Faith Lee (anglické jméno), byla narozena v Seoulu v Jižní Jižní Koreji. Vzhledem k otcově povolání jakožto profesora fyziky, se CL jako malé dítě musela stěhovat. Žila ve Francii a Japonsku, kde se naučila anglicky, francouzsky a japonsky.  CL byla trainee pod společností JYP Entertainment, kde se spřátelila se Sohee a Yeeun (Wonder Girls), s Junsuem/Jun.K (2PM), Zinger (Secret), Min (Miss A) a solo zpěvákem Jayem Parkem.  V jejím náctiletém období se rodina opět rozhodla k trvalému pobytu v Jižní Koreji.

2007–2008: Začátek kariéry.

CL-inou první nahrávkou se stal featuring se skupinou BIGBANG "Intro (Hot Issue)" v roce 2007. Později téhož roku měla své první vystoupení na Music Awards se členy téže společnosti YG Entertainment. Její první připsané vystoupení v písni bylo v roce 2008, v písni "DJ" od zpěvačky Uhm Jung Hwy, ve které CL rappovala. CL se také objevila v písni "What" od YMGA jako součást YG Family.

2009-současnost: 2NE1.

Společnost YG Entertainment prohlásila, že nová skupina bude obsahovat čtyři členky a bude debutovat někdy v květnu 2009. Společnost uvedla, že skupina trénovala čtyři roky a jejich debutové album by obsahovalo písně produkované Teddy Parkem ("1TYM") a G/Dragonem (BIGBANG). Název skupiny byl zprvu oznámen jako "21", avšak kvůli zjištění, že již jiný zpěvák tohle jméno vlastní, byla skupina přejmenována na "2NE1", kde "NE" má značit zkratku pro "New Evolution". CL byla vybraná jako leaderka skupiny pro další tři členky Park Bom, Minzy a Sandaru Park.  Skupina spolupracovala s label-mate seniory "BIGBANG" na písničce ""Lollipop"". Píseň sklidila okamžitý úspěch, ale stále bylo otázkou, zda je skupina schopna prorazit na vlastní pěst.  2NE1 debutovali na SBS "The Music Trend" 17. května 2009, kde vystoupily s jejich digitálním singlem "Fire" produkovaný Teddym Parkem. S vydáním mini-alba "2NE1 (EP)" započaly promoce titulní písně "I Don't Care". Jejich mini-album zasáhlo třetí příčku Hanteo "Nejlépe prodávaných alb roku 2009" s více než 100,000 prodanými kopiemi.  Po krátké pauze vydaly novou píseň ""Follow Me"" , která se umístila na prvním místě Gaon Chart pro týden 13. února. Bylo řečeno, že píseň byla překvapenímé pro thajské fanoušky.  V říjnu téhož roku se skupina vrátila se svým prvním studiovým full-length albem "To Anyone"., které bylo vydáno 9. září 2010. Promoce započaly souběžně vystoupeními tří písniček z alba: "Clap Your Hands", "Go Away" and "Can't Nobody". Tyto promoce následovalo vydání další písně "It Hurts" 31. října na Halloween. Album získalo obrovský úspěch a 2NE1 celkově vyhrály jedenáctkrát na rozličných hudebních programech. Prodalo se přes 150,000 kopií alba.

Sólo aktivity.

V srpnu 2009 CL spolupracovala s členy YGE G-Dragonem (BIGBANG) a Teddym (1TYM) na písni "The Leaders", což byl featuring na G-Dragonové první sólo desce Heartbreaker. Bylo uvedeno, že CL si svoji vlastní část napsala sama.  V srpnu, po ukončení "I Don't Care" promocí, přerušily svoje působení jako skupina a každá členka vydala vlastní sólo píseň. Nejdříve členka Dara vydala píseň "Kiss", kde měla featuring CL. Píseň se umístila na 5. místě Gaon měsíčníčního žebříčku. Poté CL spolupracovala s členkou Minzy na písni "Please Don't Go". Ze všech tří písni měla nejméně vystoupení, ale i přesto se umístila na 6. místě ke konci měsíce listopad.  28. května 2013 vydala CL svoje vlastní první sólo společně i s hudebním klipem The Baddest Female. Song se během dvou dnů vyšplhal na první příčku v korejských hudebních žebříčcích. Umístil se v žebříčku iTunes ve 14. zemích, mezi které patřila i Česká republika, kde se umístil na 63. místě.  CL se také objevila na písničce Dirty Vibe od producenta Skrillexe, které se nachází na jeho studiovém albu s názvem Recess.

Lee Chae Rin (také pod zkratkou CL; v korejštině 이채린; * 26. února, 1991, Soul) je jihokorejská zpěvačka, rapperka, tanečnice a textařka.  Narodila se v Soulu, ale většinu dětství strávila v Japonsku a Francii, kde se naučila anglicky, francouzsky a japonsky. V roce 2009 debutovala pod společností YG Entertainment zároveň se Sandarou Park, Minzy a Park Bom jako 2NE1. CL spolupracovala s interprety jako jsou např. BIGBANG, Uhm Jung Hwa, YMGA nebo Teddy Park. Se skupinou 2NE1 vydala 2 mini alba "2NE1 (EP)" a "2NE1 2nd Mini Album" a jedno plnohodnotné album "To Anyone" zároveň s jejich japonskou diskografií. Její duet s členkou skupiny Minzy "Please Don't Go" se umístil na 6. místě žebříčku Gaon Chart v listopadu 2009.

Lee Chae-rin (born on February 26, 1991), better known by her stage name CL, is a South Korean singer-songwriter, rapper and record producer. Born in Seoul, South Korea, she spent much of her early life in Japan and France. CL trained at JYP Entertainment before joining YG Entertainment at the age of fifteen and debuted as a member of the girl group 2NE1 in 2009. Following her group taking a break, CL embarked her solo career in the United States in 2015. In 2016, 2NE1 officially disbanded and she remained a solo act under YG until her contract expired in November 2019.


Historie.

Území, na kterém dnes Baltové žijí, je výrazně menší než v minulosti. Ještě okolo roku 1200 žili přibližně na třikrát větším území než dnes. Starší rozsah osídlení bývá určován na základě toponymie. Podle konzervativního odhadu Aleksandra Vanagase se severní hranice baltského osídlení táhla od severních hranic dnešního Lotyšska k Moskvě, východní od Moskvy k Orlu, jižní podél řeky Sejm až k Západnímu Bugu, západní pak ležela na Visle. Odvážnější odhady považují za severní hranici Baltské moře, východní Volhu, jižní horská pásma na jihu Polska a západní dolní Havolu v dnešním Meklenbursku. Baltská toponyma lze nalézt i na českém území, jedná se například o názvy řek Cidlina, Metuje nebo Úpa.  Na základě glottochronologie došlo v první polovině 14. století př. n. l. k rozpadu baltoslovanské jednoty a okolo roku 800 př. n. l. se od dosud nediferenciované baltštiny oddělila skupina dialektů, předchůdců pozdější pruštiny. Až kolem roku 600 došlo k diferenciaci předchůdců litevštiny a lotyštiny. V téže době Slované asimilovali populace sídlící východně od dnešních baltských národů.  První písemnou zmínkou o Baltech je nejspíše dílo římského historika Tacita z 1. století, které zmiňuje kmeny žijící na pobřeží Baltu, které nazývá Aestii. Další zpráva pochází až z konce 9. století od anglosaského plavce Wulfstana, který se zmiňuje o tehdejších Prusech. Od 10. století se území obývané Balty stalo cílem křesťanských misionářů, jedním z prvních byl pražský biskup Vojtěch. Pokusy o christianizaci nebyly úspěšné, což vedlo od 12. století k pořádání křížových výprav, které měly Balty přinutit přijmout křest násilím. Místní kmenová knížectví křesťanskému tlaku dlouho odolávala a ve 13. století vzniklé Litevské velkoknížectví dokonce expandovalo. Christanizace počala až poté, co roku 1386 velkokníže Jogaila, zakladatel dynastie Jagellonců, přijal křest. Prusko a nynější Lotyšsko bylo na rozdíl od Litvy dobyto a násilně christianizováno už během 13. století.

Baltové jsou indoevropská etnolingvistická skupina mluvící baltskými jazyky. K Baltům patří pouze dva současné národy, Litevci a Lotyši, ale řadí se k nim též ve středověku vyhynulí Prusové a Kuronci, a dále několik kmenů, jejichž jazyk žije dodnes v nářečních skupinách lotyštiny a litevštiny, jako Žemaité, Zemgalové a Latgalové.

The Balts or Baltic people (, ) are a group of Indo-European peoples primarily characterized as speakers of the Baltic languages.  One of the features of Baltic languages is the number of conservative or archaic features retained. Among the Baltic peoples are modern Lithuanians and Latvians (including Latgalians) — all Eastern Balts — as well as the Old Prussians, Yotvingians and Galindians — the Western Balts — whose languages and cultures are now extinct.


Biografie.

Počátky.

Soraya se narodila v malém městě Valencia de Alcánzara blízko portugalských hranic (provincie Cáceres). Ve věku 11 let se s rodinou přestěhovala do Madridu, kde toužila studovat herectví. Stala se letuškou ve společnosti Iberworld.

2005: Operación Triunfo a "Corazón De Fuego".

V roce 2005 se Soraya přihlásila do čtvrté řady španělské televizní reality-show "Operación Triunfo", v níž skončila na druhém místě se ziskem 47% diváckých hlasů. V prosinci vydala v produkci Kikeho Santandera debutové album "Corazón De Fuego", které se zanedlouho stalo platinovým díky prodeji 160 000 kopií.

2006: "Ochenta's".

Druhé album "Ochenta's" zpěvačka vydala koncem listopadu 2006. Počin byl směsicí klasických hitů osmdesátých let a nových písní v angličtině. Album se dlouho drželo mezi nejprodávanějšími nahrávkami a rovněž bylo oceněno platinovou deskou.

2007: "Dolce Vita".

Album "Dolce Vita", které vyšlo v roce 2007, navazovalo na svého předchůdce coby směs coverů hitů osmdesátých let (mimo jiné Soraya přezpívala písně od Eurythmics, Cyndi Lauper, Modern Talking či Kylie Minogue. Kompilace obsadila páté místo v žebříčku španělských alb a získala zlatý certifikát za prodej 40 000 kopií během dvou měsíců. Dále vyšla v anglických žebříčcích iTunes a 7digital.

2008: "Sin Miedo".

Čtvrté album "San Miedo" obsahovalo na rozdíl od svých předchůdců dvanáct původních písní. Obsahovalo mimo jinéduet s Kate Ryan, ""Caminaré". Přestože album debutovalo v hitparádě až na 21. místě, udrželo se v žebříčcích po 22 týdnů a díky re-edici se do top 40 vrátilo i dlouhou dobu po svém vydání.

2009: Eurovision Song Contest.

Koncem roku 2008 se Soraya se singlem ""La Noche Es Para Mí"" přihlásila do národního kola Španělska do Eurovize 2009. Píseň se díky webovému hlasování, kde byla podpořena téměř 203 000 hlasy, kvalifikovala do televizního finále. Rychle se ocitla mezi favority soutěže, a přestože 28. února 2009 obdržela ve finále stejný počet bodů jako píseň jiné soutěžící, nakonec zvítězila díky převaze diváckých hlasů. Soraya a její tým následně věnovali několik týdnů intenzivní propagaci v Evropě - navštívili Andorru, Belgii, Nizozemsko, Rumunsko, Portugalsko a Švédsko. 16. května 2009 vystoupila Soraya ve finále Eurovize v Moskvě coby poslední z 25 soutěžících. Přestože patřila k favoritům, na konci hlasování obdržela pouze 23 bodů (12 z Andorry, 7 z Portugalska, 3 ze Švýcarska a 1 z Řecka) a dělila se s litevským zástupcem Sashou Sonem o 23. místo. Jak se později ukázalo, v bodování odborné poroty Španělsko obsadilo až úplně poslední místo. Média spekulovala, že špatné umístění Sorayi bylo sankcí ze strany pořadatelů za vysílací chybu španělského vysílatele TVE. Ten přes původní plány namísto druhého semifinále 14. května v rozporu s pravidly odvysílal tenisový turnaj Madrid Open 2009, kvůli čemuž se stanovený vysílací plán posunul o více než hodinu. Deník El Mundo zveřejnil teorii, podle níž tento přešlap televize způsobila záměrně, aby se vyhnula vítězství v soutěži a nákladnému pořádání následujícího ročníku.  Po vystoupení na Eurovizi Soraya absolvovala turné po Španělsku. Současně se její plánovaný singl ""Caminaré"", nahraný s Kate Ryan, stal předmětem kontroverzí, když zpěvaččino vydavatelství Vale Music v červnu odmítlo financovat produkci videoklipu k písni. Soraya na toto rozhodnutí reagovala prohlášením, že nechá videoklip produkovat z vlastních zdrojů. Vydavatelství nakonec zrušilo celé vydání singlu, který se tak objevil pouze na albu "Sin Miedo". Zpěvačka následně odcestovala do New Yorku na soustředění, po němž absolvovala propagační turné v Jižní Americe.

2010: "Dreamer".

Koncem roku 2010 Soraya uzavřela smlouvu s vydavatelstvím Sony BMG. Debutový singl ""Live Your Dreams"" z pátého studiového alba "Dreamer', na němž spolupracoval francouzský dýdžej Antoine Clamaran, byl vydán v červnu a obsadil osmé místo ve francouzském Club Chart, zatímco v rádiové airplay obsadil třináctou příčku. V oficiálním prodeji singlů obsadil 11. místo a v nejlepší patnáctce se udržel sedm týdnů. Obsadil místa také v hitparádách v Belgii, Španělsku, Rusku a Polsku. Album "Dreamer" bylo vydáno v závěru září a jeho úspěch v hitparádách byl podpořen evropským turné.

2012: Valentia Records.

V druhé polovině roku 2012 Soraya oznámila odchod od vydavatelství Sony, aby založila vlastní nahrávací společnost "Valentia Records". První singl ""Con Fuego" se dostal mezi čtyřicet nejúspěšnějších španělských singlů a současně obsadil první místo v regionálním prodeji iTunes.

Osobní život.

Soraya je fanynkou fotbalového klubu Real Madrid.

Soraya Arnelas Rubiales (* 13. září 1982, Valencia de Alcántara, Cáceres), známější pod přezdívkou Soraya, je španělská populární zpěvačka. Je známá díky účasti ve španělské talentové reality-show "Operación Triunfo" a reprezentaci Španělska na Eurovizi 2009 v Moskvě, kde s písní ""La Noche Es Para Mí"" obsadila dělené 23. místo se ziskem 23 bodů.

Soraya Arnelas Rubiales (born 13 September 1982), better known by her stage name Soraya, is a Spanish singer. Soraya represented Spain at the Eurovision Song Contest 2009 in Moscow, Russia with the song "La noche es para mí" finishing 23rd with 23 points.


Osobní život.

Lucy Hale, vlastním jménem Karen Lucille Hale, se narodila 14. června 1989 ve městě Memphis, Tennessee. Dostala jméno po jedné její babičce. Má dva sourozence, sestru Maggie a nevlastní sestru Kirby. Hale nechodila do školy, měla domácí výuku. Když jí bylo osm let, začala chodit na hodiny zpěvu a později si přibrala i hodiny herectví.  Hale randila s hercem Davidem Henriem, se kterým si zahrála v seriálu "Kouzelníci z Waverly", později s Chrisem Zylkou, známým pro svou roli v seriálu "Tajemství kruhu".

Kariéra.

Herectví.

Po vítězství v soutěži American Juniors se Hale objevila v hostujících rolích několika seriálů, například "Drake & Josh", "Ned's Declassified School Survival Guide", "O.C.", "Kouzelníci z Waverly" a "Jak jsem poznal vaši matku". Dále se objevila v seriálu "Bionic Woman" v roli Beccy Sommers, mladší sestry protagonistky Jaime Sommers (Michelle Ryan).Proslavila se také díky rolí Effie ve filmu "Sesterstvo putovních kalhot 2". Hrála roli Rose Baker v seriálu "Smetánka", spolu s Ashley Newbrough a Joannou Garcia, dále pak roli Katie Parkerové ve filmu "Dívčí války".  Zlom v kariéře přišel s obsazením do role Arie Montgomery, což je jedna ze pěti hlavních postav seriálu stanice Freeform "Prolhané krásky". Za roli získala cenu Teen Choice Awards.  V lednu 2010 se objevila v seriálu "Kriminálka Miami" a v srpnu si zahrála roli Sherrie ve filmu "Vřískot 4". V lednu 2012 byl odvysílán film "" s Lucy v hlavní roli. V dubnu 2012 hostovala v americkém seriálu "Napálené celebrity", kde úspěšně napálila svého hereckého kolegu Iana Hardinga, Vanessu Hudgens a Joshe Hutchersona.  11. června 2013 bylo oznámeno, že Lucy je novou tváří značky Mark Girl. 11. srpna 2013 moderovala s herecem Darrenem Crissem předávání cen Teen Choice Award.  V roce 2018 byla obsazena do hlavní role komediálního seriálu stanice The CW "Life Sentence," ve kterém hrála roli Stelly Abbottové, která se dozví, že již nemá rakoviny. Seriál byl zrušen po odvysílání první řay. Ten samý rok si zahrála ve třech filmech "Vadí nevadí, Dude a The Unicorn." V březnu roku 2019 byla obsazena do hlavní role spin-offu seriálu "Riverdale" s názvem "Katy Keene."

Hudba.

Hale popisuje hudbu jako svou "první lásku". Její hudební počátky byly ovlivněny tvorbou Shaniy Twainové a Faith Hillové, ale jak Hale přiznává, nejvíce ji ovlivnila píseň od Britney Spears "Baby One More Time".  V roce 2011 Hale nahrála soundtrack k filmu "".  V červnu 2012 bylo oficiálně oznámeno, že Hale podepsala nahrávací kontrakt s Hollywood Records. Její debutový singl „You Sound Good to Me“ byl vydán 7. ledna 2014. 18. února 2014 bylo oznámeno, že její album se bude jmenovat "Road Between" a bude vydáno 3. června 2014.

Lucy Hale (* 14. červen 1989, Memphis, Tennessee, USA) je americká herečka a zpěvačka. Jako dítě vyhrála pěveckou soutěž American Juniors. Je známá hlavně díky své roli v seriálu americké televizní stanice Freeform "Prolhané krásky", dále pak díky roli v seriálech "Bionic Woman" a "Smetánka". V roce 2014 vydala své první studiové album nazvané "Road Between". V roce 2019 získala hlavní roli Katy Keene ve stejnojmenném seriálu stanice The CW.

Karen Lucille Hale (born June 14, 1989), known professionally as Lucy Kate Hale, is an American actress, singer, and television personality. She is best known for her roles as Aria Montgomery in the Freeform series "Pretty Little Liars" (2010–2017), and Katy Keene in The CW series "Katy Keene" (2020–present). Some other notable roles in television played by Hale include Becca Sommers in "Bionic Woman" (2007), Rose Baker in "Privileged" (2008–2009) and Stella Abbott in "Life Sentence" (2018). Hale has also appeared in films such as "The Sisterhood of the Traveling Pants 2" (2008), "Sorority Wars" (2009), "" and "Scream 4" (both 2011), "Truth or Dare" and "Dude" (both 2018), and "Fantasy Island" (2020).  In addition to acting, Hale has also ventured into music. In 2003, she first came to prominence as one of the five winners of the reality show "American Juniors", a children's spin-off of Fox's "American Idol" and began as a solo artist with signing Hollywood Records in 2012, on her debut studio album, "Road Between" (2014).


Život.

Troian se narodila v Los Angeles. Jejími rodiči jsou televizní producent Donald Bellisario a herečka Deborah Pratt. Její otec stojí za seriály jako Magnum, P.I., Quantum Leap a NCIS. Má mladšího bratra Nicka, tři nevlastní sestry a dva nevlastní bratry. Její otec má italské a srbské kořeny. Její matka je Afroameričanka a má anglické a francouzské kořeny. Jako dítě byla velká kamarádka s Mary-Kate a Ashley Olsen.  Navštěvovala Campbell Hall School v Severním Hollywoodu. Odmaturovala s titulem v umění na Univerzitě Jižní Kalifornie v roce 2009.

Kariéra.

Svůj herecký debut zažila ve 3 letech v roce 1988 s filmem Life Rites. Od roku 1990 se objevovala v seriálech, které produkovat její otec jako Quantum Leap, Tequila a Bonetti, JAG, První pondělí a Námořní vyšetřovací služba. V Námořní vyšetřovací službě hrála Sarah McGee, sestru speciálního agenta Timothyho McGee, kterého hrál její nevlastní bratr Sean Murray.  V roce 1998 se objevila společně s Mary-Kate a Ashley Olsen ve filmu "Táta z Billboardu". Od roku 2006 se objevila v několika krátkých filmech jako "Unspoken", "Archer House" a "Interesct". V listopadu 2009 byla Troian obsazena do role Spencer Hastings v seriálu americké televizní stanice Freeform Prolhané krásky. V říjnu 2011 oznámila, že pracuje na svém filmu, který získal finance skrz stránku Kickstarter v listopadu 2011. Natáčení skončilo v prosinci a film byl oficiálně dokončen v srpnu roku 2012.  V roce 2012 se objevila v jednom dílu internetovém seriálu "WIGS" jako Lauren. Na začátku roku 2013 skrz twitter oznámila, že se objeví ve více epizodách. 3. května 2013 se její postava Lauren vrátila na 12 dílů.

Osobní život.

Dne 24. února 2014 bylo potvrzeno, že se zasnoubila s hercem Patrickem J. Adamsem. Dvojice se vzala 10. prosince 2016 v Santa Barbaře v Kalifornii. Dne 8. října 2018 se jim narodila dcera Aurora.

Troian Bellisario, celým jménem Troian Avery Bellisario, (* 28. října 1985, Los Angeles, Kalifornie, USA) je americká herečka. Nejvíce se proslavila rolí Spencer Hastings v seriálu televizní stanice Freeform "Prolhané krásky".

Troian Avery Bellisario (; born October 28, 1985) is an American actress. She is best known for starring as Spencer Hastings in the television series "Pretty Little Liars" (2010–2017).  Born in Los Angeles, California, she is the daughter of producers Donald P. Bellisario and Deborah Pratt. Bellisario made her acting debut in her father's 1988 film "Last Rites" at the age of three. She continued to have roles produced by her father, mainly in television shows such as "Quantum Leap", "First Monday", and "NCIS", and in 1998, she acted in the direct-to-video comedy film "Billboard Dad". In 2010, she received praise for her leading performance in the film "Consent" for which she won the Vision Fest Award for Best Acting by a Female Lead and the FirstGlance Philadelphia Award for Best Actress.  In 2009, Bellisario landed the lead role of Spencer Hastings in the Freeform series "Pretty Little Liars" (2010–2017). For her performance, she has won two Teen Choice Awards out of six nominations and a Young Hollywood Award. In addition to her work on "Pretty Little Liars", Bellisario also starred in the WIGS episode series "Lauren", for which she received critical acclaim and won the New York Film Festival Award for Best Performance by an Actress and was nominated for the Streamy Award for Best Female Performance—Drama. She went to star in the drama film "Feed" (2017), the romantic science fiction film "Clara" (2018), and Richard Linklater's mystery comedy-drama "Where'd You Go, Bernadette" (2019).  Bellissario has produced and co-written multiple short films and indie projects, and appeared in a number of independent short films over her career. In 2017, she made her directorial debut with the fifteenth episode from the seventh season of "Pretty Little Liars", "In the Eye Abides the Heart", and has since gone on to direct episodes of "Famous in Love" (2018) and "Good Trouble" (2019–present). Bellisario has been in a relationship with Canadian actor Patrick J. Adams since 2009; the couple have collaborated together on multiple film and television projects, married, and are parents of a daughter together.


Život a dílo.

Lucien Clergue se narodil 14. srpna v Arles. Od svých 7 let se učil hrát na housle. O několik let později mu jeho učitel sdělil, že už ho nemůže víc naučit. Jelikož pocházel z rodiny obchodníků, nemohl se věnovat dalšímu studiu na konzervatoři. V roce 1949 se naučil základům fotografie. O čtyři roky později na koridě v Arles ukázal své fotografie Pablu Picassovi, který chtěl vidět i ostatní snímky. Do roka a půl mladý Clergue pracoval a své snímky posílal Picassovi. Během tohoto období pracoval na sérii fotografií kočovných bavičů, akrobatů a harlekýnů "Saltimbanques". Také pracoval na sérii, jehož hlavním prvkem byla mršina.  Ilustroval celou řadu knih, mezi jinými i knihu od spisovatele Yvese Navarreho. Pořídil celou řadu snímků cikánů na jihu Francie a významně se podílel na slávě kytaristy Manitase de Platy.Jeho snímky jsou součástí celé řady sbírek známých muzeí a soukromých sbírek. Jeho fotografie byly na více než stovce samostatných výstavách po celém světě, s takovými významnými výstavami jakoje například v roce 1961 v Museum of Modern Art New York, poslední výstava organizovaná Edward Steichen s Lucienem Clerguem, Bill Brandt a Yasuhiro Ishimoto. K muzeím s rozsáhlou kolekcí fotografií Luciena Clergua patří The Fogg Museum při Harvard University a Museum of Fine Arts v Bostonu. Jeho snímky Jeana Cocteau jsou součástí stálé výstavy v Jean Cocteau Museum ve francouzském Mentonu. V USA měla premiéru výstava fotografií Jeana Cocteau ve Westwood Gallery v New Yorku.  Zemřel v roce 2014 ve věku osmdesáti let.

Přátelství s Picassem.

Dne 4. listopadu 1955 Lucien Clergue navštívil Picassa v Cannes. Jejich přátelství trvalo 30 let, až do mistrovy smrti. Kniha "Můj přítel Picasso" ("Picasso my friend") ukazuje důležité okamžiky jejich vztahu.

Rencontres d’Arles.

V roce 1968 se svým přáteli spisovatelem Michelem Tournierem a historikem Jean-Mauricem Rouquettem založili fotografický festival Rencontres d’Arles, který se pravidelně v červenci koná v Arles. Jeho díla byla prezentována na festivalu v letech 1971–1973, 1975, 1979, 1982–1986, 1989, 1991, 1993, 1994, 2000, 2003, 2007.  V roce 2007 město Arles na počest Luciena Clergua uspořádalo retrospektivní výstavu 360 jeho fotografií z období 1953 - 2007. V roce 2007 získal ocenění Lucie Award.

Akademie výtvarných umění.

V roce 2003 byl jmenován rytířem Légion d'honneur a 31. května 2006 členem Académie des Beaux-Arts při Institut de France, při otevírání oddělení věnované fotografii. Clergue byl prvním fotografem, který vstoupil na Akademii. V roce 2013 se stal jejím předsedou.

Lucien Clergue (14. srpna, 1934 Arles, Francie − 15. listopadu 2014) byl francouzský fotograf. Byl předsedou francouzské Akademie umění Académie des Beaux-Arts pro rok 2013.

Lucien Clergue (; August 14, 1934 – November 15, 2014) was a French photographer. He was Chairman of the Academy of Fine Arts, Paris for 2013.


Popis.

Mycelium je hnědavé. Konidiofory vznikají na myceliu ve svazečcích a jsou většinou jednobuněčné, hladké. Konidie jsou vejčité až kyjovité jednobuněčné až dvoubuněčné o velikosti 17-20 x 7-8 μ. Plodnice jsou kulovité 12 -16 μ veliké, vyčnívající z odumřelého pletiva listu nebo plodu.

Vývojový cyklus.

Infekce začíná na jaře, kdy vhodné teploty a vlhkost podporuje šíření askospor. Infekce nastávají v rozmezí teplot od 0,5-30 °C, teplotní optimum je 17-24 °C. Maximum je 28 °C. Důležitá je dostatečná doba ovlhčení listů. Askospory jsou zdrojem a příčinou primárních infekcí. K infekci askosporami dochází pouze ve dne (askospory potřebují k vyklíčení světlo). Askospory bývají zralé v době rašení jabloně, nejpozději však ve fázi myšího ouška. Období uvolňování askospor začíná v teplejších oblastech v první (většinou až v druhé dekádě ) dubna, pokračuje během května až do poloviny (výjimečně do konce) června. Masová zralost a největší nebezpečí infekce nastává od fenofáze růžového poupěte a trvá max. 2 týdny po odkvětu. V tomto období se uvolní 90-95 % askospor. Spóry stoupají do vzduchu z půdy na povrch citlivé dřeviny kde klíčí a mohou přímo proniknout přes kutikulu pokožku rostliny. Poté se rozvíjí nepohlavně, nastává stádium množení konídiemi jenž klíčí na nových oblastech hostitelského stromu. Během vegetace vytváří patogen na listech nepohlavní fruktifikační orgány, které jsou zdrojem sekundárních infekcí. K infekci konidiemi může dojít ve dne i v noci. Cyklus sekundárních infekcí pokračuje po celé léto, až do doby, než listy a ovoce opadají ze stromu při nástupu zimy. U "Venturia inaequalis" přezimují většinou nezralé peritecia, které tvoří novou generaci askospór jenž jsou rozšiřovány následující jaro. Patogen je fakultativním parazitem. Pohlavní stadium (teleomorfa) i nepohlavní (anamorfa) stadium tvoří na sebe navazující úseky úplného vývojového cyklu houby, se zcela odlišnými ekologickými nároky i způsobem života. Během svého vývojového cyklu prochází fází s parazitickým způsobem výživy na živých pletivech hostitele a obdobím, kdy přetrvává jako saprofyt ve stromatech v pletivech opadaných listů nebo na napadených, ale přezimujících plodech (BEDNÁŘ, 2003).

Symptomy.

Choroba napadá zejména listy a plody, někdy letorosty a květy. Na listech vznikají po obou stranách žluté, hnědozelené černozelené povlaky, které později hnědnou až černají a vytváří korkovité nebo strupovité skvrny. Poškozená místa nekrotizují a silně napadené listy opadávají. Podobné symptomy se vyskytují i na plodech. Mladé plody a případně i květy předčasně opadávají. Silně napadené starší plody jsou deformované často praskají a následně bývají napadeny hnilobami. K nákaze plodů může dojít až těsně před sklizní, přičemž se symptomy projeví až během skladování. Hospodářsky může choroba negativně ovlivnit výnos, jeho snížením o 20-40 % a významně snížit kvalitu plodů.

Ochrana rostlin.

Ošetření při výskytu.

Při kurativní ochraně ošetřujeme až po splnění podmínek pro infekci. Tento systém vychází ze znalosti vzájemného vztahu mezi dobou ovlhčení, teplotou a intenzitou infekcí. Lze rovněž kombinovat kurativní a preventivní ošetření. Doporučené přípravky: Proti některým fungicidům jsou, nebo se očekává že brzy budou, některé kmeny houby rezistentní. Přípravky jsou různě efektivní ve svém účinku.

Prevence.

Zapravení listů do půdy rotavátorováním, nebo shrabání a kompostování listů.

Běžné komerční sady.

Vysazování rezistentních odrůd. Snížení vlhkosti listů, je třeba zajistit dostatečné vzdušnou korunu stromu prořezáváním a vhodnou agrotechnikou. Důležitá je vyvážená výživa, je třeba se vyhnout hustému olistění.  Vhodné je omezení infekce z primárních zdrojů - shrabání listí. Během trvajícího nebezpečí infekce od vyrašení do června a to v intervalu 7-14 dní. Interval mezi postřiky je vždy závislý na fungicidu, infekčním tlaku patogena a intenzitě růstu. Maximální ochrana musí být prováděna v období od fenofáze růžového poupěte do max. 2 týdne po odkvětu.  K chemické kontrole může být použita řada sloučenin. Benzimidazolové fungicidy (např. Benlate, který je nyní zakázán v mnoha zemích kvůli jeho obsahu toxicky vázaného benzenu) fungovaly dobře, ale rezistence patogenní houby může vzniknout rychle, podobně jako u řady dalších chemických skupin.  Kontaktní fungicidy nejsou náchylné k rezistenci. Měďnaté fungicidy nebo Bordeauxská jícha jsou směsi tradičně používané ale méně účinné než chemické fungicidy a mohou způsobit rzivost plodů. Sirné přípravky poskytují jistou kontrolu. Doba použití a koncentrace se liší podle přípravku.

Doporučené dostupné fungicidy.

Účinnost přípravků může být různá.

Alternativy.

V komerčních sadech se 60% údržby vztahuje k prevenci strupovitosti. V malých zahradách, kde mnoho běžných ošetření není možné je použití odrůd s vyšší snášenlivostí nebo geneticky rezistentních vůči strupovitosti jediným skutečným řešením.  Použití 5% močoviny před opadem listí na podzim zamezuje rozvoji askospor a zvyšuje výnosy. Vhodná doba pro ošetření močovinou je po sklizní ovoce, ale před opadem listí. Zalévání 5% močovinou musí být provedena do jednoho týdne od opadu listí pro maximální účinnost. Je důležité, aby nebyla močovina použita příliš brzy, tak aby nebylo omezeno vyzrávání pletiv. Druhá aplikace na zemi, na jaře 2% močovinou zajišťuje ochranu před přežilými peritecii.  V ekologickém zemědělství, místo toho, aby byla použita technická močoviny, může být použita moč. Kravská moč obsahuje přesně ideální proporce 4 až 5% močoviny. Gupta (1989) získal 100% snížení rozšíření askospor s kravskou močí neředěnou nebo ředěný na polovinu. Větší zředění bylo méně účinné. Pokud jde o močovinu, použití aplikace močoviny snižuje produkci askospor, vývoj perithecií a zlepšuje růst listové hmoty.  Lidská moč (2,3% močoviny), je také použitelná. Hills (1983) doporučuje postřik spadaného listí močí a rozsekáním snížení velikosti listů, čímž by měl být usnadněn rozklad.

Odolné odrůdy.

Drtivá většina odrůd jabloní pěstovaných až do dvacátého století byla náchylná k nákaze. Priorita byla omezena na zdánlivou kvalitu růstu kultivaru a kvalitu plodu. Dnes jsou rychle šlechtěny odolné odrůdy odolné proti strupovitosti. V případě neošetřování rostlin proti strupovitosti by bylo napadeno 95 až 100% z plodů odrůdy Golden Delicious ale jen 33% odrůdy Tramp Reinette a pouze 3% u Colapuy.  V roce 1907, Charles S. Crandall začal výzkumný program na Universitě v Illinois kde vypěstoval jablka odolné odrůdy. V roce 1943, Fred Hugh převzal práci Ch. Crandalla a zjistil po obzvlášť studené a vlhké zimě, že většina stromů vysazených Crandallem trpí strupovitosti, kromě druhu Malus floribunda, který nesl gen odolnosti. Gen byl pojmenován Vf Ventura floribunda. Během následujících let našel jiné geny Nejvíce spolehlivé a trvanlivé geny rezistence jsou odvozeny z "Malus baccata" a "Malus jackii sargenti" . Nejodolnější odrůdy jsou často nositeli jednoho genu rezistence a dřeviny nejsou imunní proti jiným kmenům strupovitosti. V roce 1988, bylo zjištěno, poprvé v Německu, Anglii a ve Francii, že se rezistence jabloní Vf rozpadla kvůli mutaci na odrůdě Champignon. Výzkumníci doufají, že dokáží vložit všechny geny rezistence do komerčních kultivarů a vytvářet tak nové multi-rezistentní kultivary. To by mohlo být provedeno prostřednictvím konvenčního šlechtění, ale bude to vyžadovat dalších 50 let práce k dokončení úkolu. Mezi odrůdami geneticky rezistentními nebo spíše odolnými jsou staré odrůdy jako například jablko Alfred Jolibois, reinette franche (Goldreinette, Zlatá reneta), la reinette de Flandre, la reinette d'Armorique, reinette du Mans, la Patte de Loup. Z nových odrůd jsou to:  Z domácích odrůd jsou uváděny. 'Ametyst', 'Angold', 'Biogolden', 'Blaník','Dantes', 'Dolores', 'Durit', 'Heliodor',' Karmína ', 'Kordona', ' Lotos ', 'Lipno', 'Luna', ' Melodie ', 'Nela', 'Opal', 'Orion', 'Otava ', 'Produkta ', 'Pyrop', Rajka ', ' Red Topaz ', ' Rondo ', ' Rosana ', 'Rozela', ' Rubinola ', 'Sirius', 'Sonet', ' Svatava ', ' Topaz ', ' Vanda ', ' Viktoria ', 'Vysočina' (NESRSTA et al., 2007)

Variabilita rezistence.

Již v roce 1899 Aderhold pozoroval, že rezistence jedné odrůdy je variabilní v různých lokalitách a je tedy závislá na interakci dané odrůdy a konkrétního prostředí (Aderhold, 1899). Následné výzkumy toto pozorování potvrdily a ukázaly, že konkrétní populace patogena silněji napadá odrůdu, ze které pochází (Sierotzki, 1994).

Ekologické preparáty.

Někteří ekologičtí zemědělci tvrdí, že působí postřik výluhem z přesličky, rozložených kopřiv nebo extrakty z mořských řas, které i zlepšují odolnost listoví, ale žádné vědecké údaje zatím toto tvrzení nepodporují .  Použití biopreparátů (antagonistických druhů hub "Athelia bombacina, Microsphaeropsis ochracea,Chaetomium sp"., aj.) je stále ve fázi experimentálního ověřování. Účinnost testovaných biopreparátů byla nepřímo úměrná k termínu podzimní aplikace (pozdní aplikace byly méně účinné)

Strupovitost jabloně je houbová choroba některých druhů jádrovin způsobená houbou "Venturia inaequalis" (synonymum "Spilocaea pomi", "Fusicladium dendriticum, Didymosphaeria inaequalis, Endostigme inaequalis, Sphaerella inaequalis, Spilosticta inaequalis"). Houba parazituje na rostlinách rodu jabloň, jeřáb, hloh, hlohyně a lokvát "Eriobotrya japonica". Hospodářsky nejvýznamnější jsou poškození jabloní. Výrazné jsou odrůdové rozdíly u jabloní v citlivosti k strupovitosti. Genetické analýzy populací houby "V. inaequalis" ukazují, že vlivem sexuální reprodukce každou zimu a selekčním tlakem ze strany hostitele a prostředí dochází k rekombinacím patogena, k jeho vývoji a vytváření nových alelických sestav ovlivňující jeho virulenci (Boone, 1971, Leonard 1987). To má ale i přímý vliv na odolnost rezistentních odrůd a také použitelnost chemické ochrany. Pokud byla dříve odrůda 'Golden Delicious' hodnocena jako odolná vůči strupovitosti, nyní je hodnocena jako středně odolná.

Apple scab is a common disease of plants in the rose family (Rosaceae) that is caused by the ascomycete fungus "Venturia inaequalis". While this disease affects several plant genera, including "Sorbus, Cotoneaster," and "Pyrus", it is most commonly associated with the infection of "Malus" trees, including species of flowering crabapple, as well as cultivated apple. The first symptoms of this disease are found in the foliage, blossoms, and developing fruits of affected trees, which develop dark, irregularly-shaped lesions upon infection. Although apple scab rarely kills its host, infection typically leads to fruit deformation and premature leaf and fruit drop, which enhance the susceptibility of the host plant to abiotic stress and secondary infection. The reduction of fruit quality and yield may result in crop losses of up to 70%, posing a significant threat to the profitability of apple producers. To reduce scab-related yield losses, growers often combine preventive practices, including sanitation and resistance breeding, with reactive measures, such as targeted fungicide or biocontrol treatments, to prevent the incidence and spread of apple scab in their crops.


Základní úlohy.

Mezi základní úlohy, na které může být využit geomarketing jsou:

Potřebná data.

Pro tvorbu marketingových analýz je zapotřebí mít kvalitní data, která musí být co nejpřesnější a nejpodrobnější. Nejčastěji jsou získávána data z Českého statistického úřadu. Příkladem těchto dat mohou být demografické informace – věk, zájmové a profesní skupiny, kupní síla, aj. Spojením těchto dat s nástroji geomarketingu vzniká velmi efektivní kombinace, která na základě korelací nabídkových, poptávkových, tržních a prodejních dat dokáže odvodit přesné zacílení jak reklamních tak i informačních činností. Dalším zdrojem jsou data z marketingového výzkumu na principu příčina – jev – důsledek – následek. Prognostický marketingový regionální výzkum spojený s geomarketingem pomáhá k prognózování a odhadu rizika, což zajišťuje kvalitnější fungování kampaní.

Pokročilejší využití.

V navigacích se nacházejí navigační mapy GPS, které obsahují POI neboli vrstvy bodů zájmu. Právě sem je možné zařadit síť poboček či prodejen a díky tomu získat informace pro geomarketing. Moderním přístupem je také používání Bluetooth, které se dá aplikovat při promoakcích či na veletrzích. Geomarketing je možné využít pro navigaci uvnitř nákupních center. Na trhu existuje aplikace, která pomocí webu nabízí možnost 3D prohlídky budovy. Hlavním cílem této aplikace je poskytnout jí uživatelům v daný čas na správném místě, proto je určená do chytrých telefonů či přístrojů s dotykovým displejem. Umožňuje uživatelům najít pobočku firmy a snadněji se po ní pohybovat. Tuto aplikaci uvedla na trh společnost 3D technologies R&D. Existují také nákupní košíky se zabudovanou GPS, které umožňují určit, jak se kupující po obchodním centru pohybuje.

4P geomarketing.

4P geomarketing je doplnění 4P marketingu o geografické informace.

Geomarketing za využití mobilního operátora.

V dnešní době vlastní velké procento lidské populace mobilní telefon a s ním i telefonní číslo. Mobilní operátoři rozhodně nestrádají a rozhodně si nemohou stěžovat, že by měli málo zákazníků, případně uživatelů jejich služeb. Je ovšem jasné, že za ty roky, co mezi lidmi kolují mobilní telefony, šla technologie kupředu a také služby operátorů, kteří chtějí vydělávat, jsou zase jiné než před dvaceti lety. Procento výdělků za volání a psaní SMS u každého operátora pomalu ale jistě bude klesat. Netvrdím, že se přestane telefonovat a psát, ale cena za tyto služby je oproti historickým cenám nízká a za trojcifernou částku dnes není problém užívat služby, které byly nabízeny ještě před deseti lety za čtyř až pěti cifernou částku. Ano platí to i na našem území. Operátoři musí najít způsob, jak tyto ušlé zisky nahradí. A jedna z možností je outsourcování geomarketingových služeb.  Mobilní operátoři mají velké základny uživatelů a snaží se maximalizovat počet uživatelů se závazky - typicky uživatelé s paušálem. To může mít pro obě strany výhody, ale pro operátora je to dost zásadní (žádný operátor není armáda spásy a hlavní je vydělat). Takový operátor má totiž v ideálním případě jistotu, že daný uživatel bude po předem sjednanou dobu užívat předem sjednané služby, navíc může získat základní informace o uživatelích. Každý takový uživatel musí udat informace o své osobě jako je například jméno, příjmení, bydliště, věk atd. Toho lze samozřejmě využít i právě při geomarketingu.

Mobilní operátoři, informace o uživatelích a geomarketing.

Pokud uzavíráte smlouvu s mobilním operátorem na nějaký tarif, tak se můžete ve smlouvě pozastavit nad bodem, kde se píše, že vám budou chodit zprávy s reklamním obsahem. A zde to všechno začíná. Mobilní operátoři mají o svých uživatelích celkem zajímavé informace, které jsou jako stvořené pro cílenou kampaň na konkrétní skupiny lidí.  Informace o uživatelích můžeme jednoduše dělit na: Pokud tyto tři zmíněné typy informací přidělíme k danému uživateli, tak dostáváme detailní popis člověka, kterého je možné oslovit.

Fungování v praxi.

Způsobů, jak může operátor oslovit uživatele, kteří souhlasili s tím, že jim bude zasílán reklamní obsah je několik. Od cílených emailů až po osobní telefonát. Nejzajímavější pro geomarketing je ovšem oslovení za pomoci SMS/MMS na základě geografické polohy, v případě mobilních operátorů přibližné geografické polohy. V praxi to tedy může znamenat, že si někdo u mobilního operátora zadá zakázku na oslovování za pomoci SMS/MMS na základě geografické polohy a popíše koho a kde oslovit. Je důležité úkol správně zadat a vědět, koho a kde danou osobu oslovit. Jak je již dříve zmíněno, mobilní operátoři mají relativně detailní popis uživatelů svých služeb a není pro ně problém osoby se zadanými vlastnostmi, vyskytující se na zadavatelem zadaném území kontaktovat pomocí SMS/MMS s reklamním sdělením. Když informační systém mobilního operátora vyhodnotí, že se osoba dle zadaných parametrů vyskytuje na zadavatelem zadaném území, tak je zpráva se zadaným textem odeslána na telefonní číslo vyhovující osoby.

Modelová situace.

Představte si, že vlastníte nově otevřenou seznamovací kavárnu. Nic podobného široko daleko není a vy chcete informovat zainteresovanou část veřejnosti, že se něco podobného v její blízkosti nachází. Je možné rozdávat různé letáčky, ale buď to bude neefektivní, nebo budete muset platit lidi, aby chodili a oslovovali možné zájemce na ulici. Asi nemá cenu říkat, že používání lidí jako propagátory není vždy efektivní, navíc nepracují zadarmo. Pak se tu naskýtá právě možnost outsourcování geomarketingu za pomoci některého z mobilních operátorů za pomoci SMS/MMS. Takovému operátorovi stačí zadat, kolik a jaké lidi chcete oslovit - v našem případě to tedy můžou být jak muži, tak ženy, v určitém věku, dejme tomu ve věku 18 - 35 let, svobodní, a kteří se budou nacházet ve vzdálenosti například do 2 kilometrů od kavárny. Samozřejmě je důležité i samotné sdělení, takže je zapotřebí vymyslet i text sdělení a svěřit ho operátorovi. Operátorův informační systém tedy pro dané území nastaví požadované hodnoty, a pokud se na daném územ9 zadaná osoba vyskytne, tak jí systém automaticky odešle SMS/MMS zprávu se zadaným textem.

Geomarketing v praxi.

Služby geomarketingu poskytují provozovatelé poštovních služeb. Je to logické, právě tito poskytovatelé mají údaje o zákaznících, komu doručují letáky, dopisy, balíky, znají jejich adresy, způsob bydlení i dojezdové vzdálenosti.

Geomarketing je možné chápat jako nový obor, který se vyvíjí v oblasti marketingu. Jedná se o nástroj, který při plánování a implementaci aktivit v oblasti marketingu či obchodu používá GIS (geografický informační systém). Geomarketing spojuje získané poznatky z oblasti geografie, velké množství statistických údajů a kvalitně fungující informační systémy. V současně době se dá říci, že je geomarketing velmi drahocenný nástroj. Na základě geografické polohy je možné určit rozmístění jednotlivých odběratelů na stanoveném území. Geomarketing pracuje tedy s adresnými daty, ke kterým přiřazuje jejich hodnoty a atributy. Geomarketing dává možnost lépe se zaměřit na trh či daný segment. Firma díky němu může lépe zmapovat oblast prodeje a díky tomu efektivněji plánovat. Principem geomarketingu je zpracování digitálních map, které je možné vytvořit díky informacím získaných při výzkumech. Díky tomu je možné rozpoznat chování lidí na určitém území a z různých hledisek (ekonomického, sociodemografického).

In marketing, geomarketing (also called marketing geography) is a discipline that uses geolocation (geographic information) in the process of planning and implementation of marketing activities. It can be used in any aspect of the marketing mix – the product, price, promotion, or place (geo targeting). Market segments can also correlate with location, and this can be useful in targeted marketing.  Geomarketing is applied in the financial sector through identifying ATMs traffic generators and creating hotspots maps based on geographical parameters integrated with customer behavior.  Geomarketing has a direct impact on the development of modern trade and the reorganization of retail types. Site selection becomes automated and based on scientific procedures that saves both time and money. Geomarketing uses key facts, a good base map, Whois data layers, consumer profiling, and success/fail criteria.  GPS tracking and GSM localization can be used to obtain the actual position of the travelling customer.


Biografie.

Narodila se v Baltimoru ve státě Maryland, jako nejstarší z osmi dcer rabína Benjamina Szolda, duchovního vůdce baltimorské kongregace Temple Oheb Shalom. V roce 1877 dokončila studia na střední škole Western Female High School. Následně patnáct let učila na škole Miss Adam a náboženské škole Oheb Shalom, a vedla kurzy historie a náboženství pro dospělé. Za účelem rozšíření svého vzdělání navštěvovala veřejné kurzy na Johns Hopkins University a Peabody Institute. V Baltimoru založila první americkou večerní školu pro rusko-židovské přistěhovalce, která poskytovala výuku angličtiny a pracovních dovedností. Od roku 1893 pracovala dvacet let jako literární editorka v Jewish Publication Society, kde pomáhala překládat a vydávat různá evropská díla s židovskou tematikou. V roce 1902 nastoupila do kurzu židovských studií pro pokročilé v židovském teologickém semináři. Jeho rabínská škola však byla vyhrazena pouze pro muže, a tak musela uprosit ředitele školy, Solomona Schechtera, aby mohla studovat, k čemuž svolil pod podmínkou, že nebude usilovat o to, aby se stala rabínkou. V semináři si vedla velmi dobře a získala si uznání od studentů i pedagogů.  Její pouto k sionismu umocnila cesta do Palestiny v roce 1909. O tři roky později založila ženskou sionistickou organizaci Hadasa a až do roku 1926 byla její prezidentkou. V roce 1933 přesídlila do britské mandátní Palestiny a pomáhala s alijou mládeže, při níž bylo zachráněno na 30 tisíc dětí z nacistického Německa.

Osobní život.

Nikdy se nevdala a ke svému velkému smutku nikdy neměla dítě. Jako čtyřicátnice měla neopětovaný vztah s talmudickým učencem, rabínem Louisem Ginzbergem, který byl o patnáct let mladší a její city opětoval pouze platonicky. Když jejich vztah skončil, prohlásila: „Před čtyřmi měsíci bylo zabito mé jediné štěstí.“ O několik let později řekla: „Dala bych všechno na světě za vlastní dítě.“ Dne 13. února 1945 zemřela ve věku 84 let v nemocnici Hadasa v Jeruzalémě, kterou sama pomáhala vybudovat. Je pohřbena na hřbitově na Olivové hoře v Jeruzalémě.

Sionismus a počátky Hadasy.

V roce 1896, jeden měsíc předtím, než Theodor Herzl vydal své dílo "Der Judenstaat", popsala svou vizi židovského státu v Palestině, coby místa shromáždění diasporního židovstva a obrody židovské kultury. O dva roky později byla zvolena jedinou ženskou členkou výkonného výboru Federace amerických sionistů.  V roce 1909 ve svých 49 letech poprvé cestovala do Palestiny, kde objevila svou životní misi: zdravotnictví, vzdělávání a sociální péči o jišuv (palestinskou židovskou komunitu). Spolu s šesti dalšími ženami založila sionistickou organizaci Hadasa, která mezi americkými Židovkami získávala podporovatelky pro rozvoj zdravotnictví v Palestině. Prvním projektem organizace byl program opatrovnic v Jeruzalémě po vzoru amerického systému. Dále financovala výstavbu nemocnic, lékařských škol, zubařských a rentgenových klinik, dětských institucí, jídelen a dalších služeb pro židovské i arabské obyvatelstvo. Své kolegyně přesvědčila o tom, že otevřenost programu pro všechny je zásadní pro židovské přežití v Palestině. V roce 1927 byla zvolena první ženou ve výkonném vedení Světové sionistické organizace. Ve 20. a 30. letech podporovala politickou organizaci Brit šalom, jejímž cílem byla arabsko-židovská jednota a dvounárodní řešení arabsko-izraelského konfliktu. V roce 1942 byla jednou ze zakladatelek strany Ichud, která zastávala stejný program.

Památka.

Její jméno nese na její počest řada míst jak v Izraeli, tak i v zahraničí. V Horní Galileji existuje například kibuc Kfar Szold. Ještě před vznikem Izraele po ní pojmenovaly úderné oddíly Palmach jednu z uprchlických lodí, a to především kvůli jejímu angažmá v aliji mládeže. Loď "Henzietta Szold" převážela 536 dětí z athénského sirotčince Kiffisia. Vyplula 30. července 1946 z přístavu Pireus a do mandátní Palestiny dorazila 12. srpna. Byla však zadržena britským námořnictvem a převezena na Kypr, kde děti skončily v internačním táboře.  V Jeruzalémě dále funguje Institut Henrietty Szoldové, Národní institut pro výzkum behaviorálních věd. V New Yorku naproti tomu nese její jméno školy na manhattanské čtvrti Lower East Side.  V roce 2007 byla uvedena do americké Národní ženské síně slávy ().  V Izraeli je Den matek slaven v den její smrti, to jest 30. den měsíce ševat.

Henrietta Szoldová (21. prosince 1860, Baltimore – 13. února 1945, Jeruzalém) byla americká sionistická vůdkyně a zakladatelka ženské sionistické organizace Hadasa. V roce 1942 v britské mandátní Palestině spoluzaložila politickou stranu Ichud, která podporovala dvounárodnostní řešení, tedy vizi trvalé existence arabsko-židovského etnicky smíšeného státu.

Henrietta Szold ( , ; December 21, 1860 – February 13, 1945) was a U.S. Jewish Zionist leader and founder of Hadassah, the Women's Zionist Organization of America. In 1942, she co-founded Ihud, a political party in Mandatory Palestine dedicated to a binational solution.


Biografie.

Původ, mládí.

Pozdější velkovévoda se narodil jako druhý syn/šesté dítě ze sedmi potomků prince Karla Ludvíka Bádenského a jeho manželky Amálie Hesensko-Darmstadtské; jako takový byl vnukem Karla Fridricha Bádenského. Jeho starší bratr zemřel jako půlroční kojenec; mezi jeho staršími sestrami byly ruská carevna Jelizaveta Alexejevna, švédská královna Frederika Dorotea Bádenská a bavorská královna Karolína Frederika Vilemína Bádenská, mladší sestrou pak hesenská velkovévodkyně Vilemína Luisa Bádenská.

Manželství, potomci.

Karel Ludvík se měl oženit s bavorskou princeznou Augustou Amálií (dcerou bavorského krále Maxmiliána I., avšak plány francouzského císaře Napoleona tomuto sňatku zabránily. Napoleon chtěl vidět Augustu Amálii jako manželku svého pastorka Evžena de Beauharnais a jako kompenzaci nabídl Karlovi Ludvíkovi ruku Evženovy sestřenice Stéphanie de Beauharnais (1789–1860), kterou Napoleon oficiálně adoptoval a udělil jí titul "princezna Francie". 8. dubna roku 1806 se s ní Karel Ludvík Fridrich oženil. Svatba a následné svatební oslavy se uskutečnily v pařížských Tuileriích.  Manželství, které vzniklo jako politicky motivované spojení, nelze označit za šťastné. Zatímco Stefanie dlela v Mannheimu, trávil její manžel se svým strýcem Ludvíkem I. Bádenským čas orgiemi v Karlsruhe. Stefaniin adoptivní otec, mocný Napoleon Bonaparte, byl velmi rozezlen poměry na bádenském dvoře, přesto však vytvořil nové velké Bádensko. Karel Fridrich Bádenský, vládnoucí bádenský velkovévoda, byl nicméně vyzván k tomu, aby Ludvíka, svého nejmladšího syna z prvního manželství, vykázal ze sídelního města. Manželé se sblížili teprve po letním pobytu v Baden-Badenu v roce 1810; v červnu roku 1811 pak se narodilo první dítě, dcera. Druhé dítě – syn, narozený v září 1812 – zemřelo měsíc po narození; později se vyskytly klepy, že dítě bylo vyměněno za nemocného kojence, přežilo a roku 1828 se stalo známým pod jménem Kašpar Hauser. Další syn se narodil 1816, ale ve věku jednoho roku zemřel. Z manželství vzešlo celkem pět potomků, dva synové a tři dcery, oba chlapci však v útlém věku zemřeli:  Mezi jejich potomky náleží rumunští a belgičtí králové, lucemburští velkovévodové a monacká knížata.

Bádenský velkovévoda.

Karel Ludvík se stal v roce 1801 po smrti svého otce bádenského trůnu následníkem bádenského trůnu a deset let poté, po smrti svého děda Karla Fridricha Bádenského, se ve svých 25 letech stal bádenským velkovévodou. Roku 1806 povýšil Napoleon bádenské markrabství na velkovévodství. V letech 1814 – 1815 se Karel Ludvík Fridrich účastnil Vídeňského kongresu, na němž byly Bádensku potvrzena jeho teritoria, jež získalo za napoleonských válek. V roce 1818 vydal novou ústavu.  Karel Ludvík Fridrich Bádenský zemřel 8. prosince roku 1818, aniž by zanechal mužských potomků. Na bádenský trůn tak usedl jeho strýc Ludvík I. Bádenský.

Karel Ludvík Fridrich, německy "Karl Ludwig Friedrich von Baden" (8. června 1786, Karlsruhe – 8. prosince 1818, Rastatt) byl od 10. června roku 1811 bádenský velkovévoda. Byl posledním představitelem starší větve rodu Zähringenů.

Charles (Karl Ludwig Friedrich; 8 July 1786 – 8 December 1818) became ruler of the Grand Duchy of Baden as its grand duke on 11 June 1811 and reigned until his death in 1818. He was born in Karlsruhe.


Děj.

Předcházející děj.

Filoktétés vedl proti Tróji sedm lodí. Ovšem na ostrově Chrýse byl uštknut hadem a jeho bolest byla tak veliká, že svým nářkem (podle některých teorií puchem vycházejícím z rány) natolik rušil ostatní vojáky, že byl proti své vůli (na rozkaz vůdce Řeků Agamemnónem) vysazen na ostrově Lémnu, kde devět let (čili většinu Trójské války) bojoval o holý život. Měl však Hérakléův luk a šípy, které nikdy neminuly cíl. Když Řekové zajali Priamova syna Helena, který byl vynikajícím věštcem, tak ten jim oznámil, že nelze porazit Tróju bez Filoktéta. Proto se Odysseus s Neoptolemem vypravili na Lémnos.

Děj hry.

Lstivý a Sofoklem nepříliš hezky popsaný Odysseus se s Neoptolemem pokusí lstí dostat Filoktéta k Tróji kvůli Helenově věštbě. Odysseus je po většinu hry skryt, protože ví, že ho Filoktétés nesnáší a nešel by s ním. Neoptolemos pomocí lži vymámí z chromého Filoktéta jeho luk se zázračnými šípy, ale hne se v něm svědomí a vrátí ho. V té chvíli se objeví Odysseus a snaží se tomu zabránit. Oba muži se snaží přesvědčit Filoktéta, aby odešel dobrovolně. U bran Tróje prý bude uzdraven od svých neduhů s nohou a navíc získá velkou slávu. Odpovědí je jim ale razantní odmítnutí, Filoktétés by raději zemřel, než by šel za Odysseem a Agamemnónem, dvěma muži, které z hloubi duši nenávidí. Na samý závěr hry se mu však na nebi zjeví Héraklés, který mu předpoví uzdravení a slávu. A v podstatě mu přikáže odplout s Odysseem a Neoptolemem. Filoktétés tak učiní.

Ukázka.

HÉRAKLÉS
 Až s tímto mužem přijdeš k městu trójskému,
 pak prvním z vojska budeš zvolen pro chrabrost,
 a Parida, jenž strastí těch je původcem,
 sám těmi mými šípy zbavíš života;
 hrad trójský rozboříš a zbraně odňaté
 (tu kořist za statečnost přijmeš od vojska)
 hned pošleš otci domů v rodnou oitskou pláň. <br

Filoktétés je tragédie, jejímž autorem je Sofoklés. Vznikla během peloponéské války. Poprvé byla uvedena na dionýských slavnostech v roce 409 př. n. l., kde získala první cenu. Odehrává se na ostrově Lémnu během trojské války.  Koná se na pustém pobřeží ostrova Lémnu v desátém roce Trójské války. V pozadí na výšině je jeskyně s dvojím vchodem.

Philoctetes (, "Philoktētēs"; English pronunciation: , stressed on the third syllable, "-tet-") is a play by Sophocles (Aeschylus and Euripides also each wrote a "Philoctetes" but theirs have not survived). The play was written during the Peloponnesian War. It is one of the seven extant tragedies by Sophocles. It was first performed at the City Dionysia in 409 BC, where it won first prize. The story takes place during the Trojan War (after the majority of the events of the "Iliad", but before the Trojan Horse). It describes the attempt by Neoptolemus and Odysseus to bring the disabled Philoctetes, the master archer, back to Troy from the island of Lemnos.


Výskyt.

Vyjma severních oblastí vyrůstá téměř v celé Evropě a v Rusku až po Sibiř. Dále je původním druhem na Blízkém východě až po Saúdskou Arábii a Etiopii, v Malé Asii až po Kazachstán, pohoří Altaj a sever Indie, na severu Afriky i v Makaronézii. Druhotně byla zavlečena do Severní a Jižní Ameriky, na jih Afriky, do Austrálie a na Nový Zéland. V mnoha zemědělských oblastech se locika kompasová za příhodných podmínek silně rozšířila a stává se tam nebezpečným plevelem.  V České republice se nachází od nížin až do nadmořské výšky okolo 500 m, kde upřednostňuje výhřevná, dobře osluněná místa se suchými, zásaditými a výživnými půdami. Na polích se objevuje převážně v teplých oblastech, kde vyrůstá v ozimech a ve vytrvalých pícninách, je velmi odolná proti suchu. Je také často k vidění na různých navážkách, rumištích, kamenitých okrajích cest a na místech pozměněných lidskou činností.

Popis.

Jednoletá nebo ozimá rostlina s lodyhou 50 až 150 cm vysokou, která vyrůstá z kůlovitého, vřetenovitého kořene, až 20 cm dlouhého a 1 cm tlustého, s četnými postranními kořínky. Kulatá, pevná, u spodu i 2 cm tlustá, vzpřímená, většinou až v horní části větvená lodyha je lysá nebo jen vespod štětinatá, bývá zelená, světle hnědá nebo je slabě načervenalá až nafialovělá. Její tuhé listy sivozelené barvy dlouhé až 25 cm jsou srdčitou bázi přisedlé, částečně objímavé a mají zubatá ouška, na střední žilce zespodu jsou osinkaté. Přízemní listy mají čepele obkopinaté, častěji peřenodílné a řidčeji celistvé s tupými vrcholy, lodyžní listy postavené svisle jsou méně členěné a po okrajích jsou zubaté nebo osténkaté a mají zašpičatělé vrcholy. Směrem vzhůru se listy zmenšují a přecházejí v podpůrné listeny z jejichž úžlabí vyrůstají šikmo odstálé větve květenství. Z lodyhy i listů po poranění vytéká bílé mléko latex.  Květní úbory jsou sestaveny do typické okoličnaté laty s kopinatými listeny přisedající střelovitou bázi. Květenství mívá 50 až 100 úborů na 5 až 25 šikmo vzhůru vyrůstajících větviček, které jsou až 50 cm dlouhé a na koncích pokleslé, více vzhůru vyrůstají větvičky hustěji a jejich délka se zkracuje. Úbory jsou 1 až 1,7 cm široké a 1,3 cm dlouhé a obsahují ve dvou kruzích 10 až 30 oboupohlavných jazykových kvítků, diskové chybí. Žluté liguly (které sušením zmodrají) jsou dlouhé 4,5 až 6,5 mm a široké 1,5 až 2,5 mm a jsou zakončeny pěti zoubky. V květu je pět tyčinek se žlutými trubkovitými prašníky až 2 mm dlouhými. Semeník je lysý, chlupatá čnělka i dvoulaločná blizna jsou také žluté.  Úzký zákrov bývá okolo 10 mm dlouhý a je mírně kratší než kvítky. Jeho zelené, na špici načervenalé listeny jsou uspořádány střechovitě, a to ve 3 nebo 4 řadách, po odkvětu jsou rozkladité nebo ven ohnuté. Zákrovní listeny jsou dvoutvaré, vnější kopinaté a o něco delší vnitřní (7 až 13 mm) čárkovité. Rostlina kvete od července do října; úbor se otvírá ráno s východem slunce a navečer již uvadá.  Vajíčka asi po 12 až 15 dnech od opylení dozrají v plody, což jsou ochmýřené šedohnědé, elipsoidně zploštělé zobánkovité nažky dlouhé 6 až 8 mm, zobánek je pouze znatelně delší než tělo nažky. Nažky jsou v horní části osténkaté, mívají 5 až 9 žeber a jejich bílý chmýr o délce asi 1 cm má paprsky tvořené buňkami uspořádanými ve dvou řadách.  Locika kompasová se rozmnožuje výhradně semeny, tj. nažkami, kterých na jedné rostlině dozraje přes tisíc a jež rozfoukává vítr. Jejich klíčivost je velmi dobrá, běžně vzchází i z povrchu půdy. Vyklíčí obvykle ještě v pozdním létě a malá listová růžice přezimuje. Následující rok z ní vyroste květná lodyhy a po odkvětu rostlina odumírá.

Význam.

V obilninách zastiňuje locika kompasová poblíž klíčící rostlinky a odebírá jim vláhu. Při větším výskytu v pícninách ohrožuje svým hořkým, bílým mlékem, dřevnatějícími lodyhami a ostnitými listy zdraví zvířat. Mléko vytékající po poranění z mléčných buněk rostliny je považováno za sedativum a analgetikum, jeho účinky jsou však malé; používalo se v lidovém léčitelství a vyrábějí se z něho některé homeopatické léky. Listy mladé rostliny jsou poživatelné, stárnutím však hořknou. Mladé výhonky možno vařit a pak nahrazují chřest.

Poznámka.

Druhové jméno lociky kompasové je odvozeno od skutečností, že čepele téměř svisle natočených lodyžních listů nezastíněné lodyhy jsou orientovány severojižním směrem, podle kompasu. Natočením listů do svislého směru i orientaci sever-jih se rostlina brání přehřátí listů při poledním slunci.

Externí odkazy.

Locika kompasová ("Lactuca serriola"), druh rodu locika, je planě rostoucí, světle žlutě kvetoucí a při poranění latex ronící rostlina dorůstající do výšky 1 až 1,5 m.

Lactuca serriola, also called prickly lettuce, milk thistle (not to be confused with "Silybum marianum", also called milk thistle), compass plant, and scarole, is an annual or biennial plant in the dandelion tribe within the daisy family. It has a slightly fetid odor and is commonly considered a weed of orchards, roadsides and field crops. It is the closest wild relative of cultivated lettuce ("Lactuca sativa" L.).  "Lactuca serriola" is known as the compass plant because in the sun the upper leaves twist round to hold their margins upright.  "Lactuca serriola" is native to Europe, Asia, and north Africa, and has become naturalized elsewhere.


Klubová kariéra.

Laurent Ciman působil v R. Charleroi SC od roku 2004. Ve své premiérové sezóně odehrál 13 zápasů v lize. Celkem zde nastoupil k 85 zápasům, v nichž vstřelil 3 branky.  V létě 2008 podepsal tříletý kontrakt s Bruggami. Debutoval 29. srpna v utkání proti domácímu belgickému klubu AFC Tubize (výhra Brugg 4:1) a záhy se stal členem základní sestavy. Sezónu 2009/10 strávil na hostování v Kotrijku.  Od léta 2010 působí v popředním belgickém klubu Standard Lutych. V sezóně 2010/11 se umístil s klubem na druhé příčce ligové tabulky za vítězným KRC Genk, ale náladu si mohl spravit triumfem v belgickém fotbalovém poháru (Standard porazil ve finále KVC Westerlo 2:0).  V lednu 2015 odešel do kanadského klubu Montreal Impact hrajícího Major League Soccer. Ve své první sezóně byl vyhlášen nejlepším obráncem MLS za rok 2015 (MLS Defender of the Year).

Reprezentační kariéra.

Mládežnické reprezentace.

Ciman hrál za belgický reprezentační výběr do 21 let, s nímž se dostal do semifinále Mistrovství Evropy hráčů do 21 let 2007, kde Belgie podlehla Srbsku 0:2.  V roce 2008 se zúčastnil Letních olympijských her 2008 v Číně, kde belgický výběr do 23 let prohrál střetnutí o 3. místo s Brazílií 0:3. Ciman nastoupil pouze v jednom utkání, konkrétně v semifinále proti Nigérii a zaznamenal jediný gól svého mužstva při prohře 1:4.

A-mužstvo.

V reprezentačním A-mužstvu Belgie debutoval 19. května 2010 v přátelském utkání na stadionu krále Baudouina proti národnímu týmu Bulharska. Nastoupil na hřiště v 62. minutě, Belgie vyhrála 2:1.  Trenér belgického národního týmu Marc Wilmots jej zařadil na 23člennou soupisku pro Mistrovství světa ve fotbale 2014 v Brazílii. Na šampionátu však neodehrál žádný zápas.  Marc Wilmots jej nominoval i na EURO 2016 ve Francii, kde byli Belgičané vyřazeni ve čtvrtfinále Walesem po porážce 1:3. Nastoupil pouze v prvním z pěti zápasů svého mužstva na šampionátu (v základní skupině E proti Itálii, prohra 0:2).

Laurent Franco Ciman (* 5. srpna 1985, Farciennes, Belgie) je belgický fotbalový obránce a reprezentant, který hraje od ledna 2019 v kanadském klubu Toronto FC. Účastník Mistrovství světa 2014 v Brazílii a EURA 2016 ve Francii.

Laurent Franco Ciman (born 5 August 1985) is a Belgian professional footballer who plays as a defender for Major League Soccer club Toronto FC and the Belgium national team.