Moderní oslavy Nového roku.

Nejběžnější data oslav Nového roku jsou uvedena dále, uspořádaná a seskupená podle jejich výskytu vzhledem ke konvenčnímu západnímu kalendáři.

Duben.

- Poznámka: Když je řečeno, že " Národní nový rok však nezačíná jako jinde o půlnoci, ale jeho začátek je vždy určen astrology", mohlo by to vyvolat dojem, že začátek nového cejlonského roku je určován na základě pověr. Výpočet nového roku je však čistě matematickou záležitostí a může ho provádět jen ten, kdo je obeznámen s matematikou a astrologií. Okamžikem počátku nového roku je chvíle, kdy střed slunce (ve skutečnosti jeho projekce na nebeskou sféru) křižuje linii oddělující ryby ("Meena") od skopce ("Mesha").  Podle astrologie je nebeská sféra rozdělena na 12 stejných částí a skopec je přitom tradičně považován za první díl sféry zatímco ryby za její poslední díl. Každý díl sféry má velikost 30 stupňů a sféry ryb a skopce spolu sousedí. Pokud cestu slunce, relativně k zemi, promítneme na nebeskou sféru, obdržíme kružnici. Tato cesta (nebo kružnice) kříží všech 12 oblastí zvěrokruhu na nebeské sféře a ten okamžik, kdy střed slunce křižuje linii oddělující od sebe ryby a skopce je považován za počátek cejlonského kalendáře. Právě tato chvíle, kdy slunce přechází z ryb do skopce je považována za nejvýznamnější část cejlonského roku.  Na nebeské sféře slunce není bodem, ale kruhem, který má průměr o určité velikosti. Chvíle, kdy slunce protne linii, oddělující znamení ryb a skopce, je považována za počátek období "Nonagatha". Ve chvíli, kdy se slunce kompletně celou plochou ocitne ve sféře skopce, pak nastává konec období "Nonagatha".

Historická data pro Nový rok.

Starověký římský kalendář měl jen deset měsíců a začínal 1. března, což se odráží v anglických názvech některých měsíců, které pocházejí z latiny: září ("september" – sedmý), říjen ("october" – osmý), listopad ("november" – devátý), prosinec ("december" – desátý). Kolem roku 713 př. n. l. byly, podle tradice králem Numou Pompiliem, k měsícům v roce přidány leden ("Januarius") a únor ("Februarius") společně s doplňkovým měsícem Intercalarisem. Rok použitý v datování byl konzulárním rokem, který začínal dnem, kdy konzulové poprvé vstupovali do svého úřadu – to bylo roku 222 př. n. l. uzákoněno na 15. březen, ale roku 191 př. n. l. bylo toto datum přesunuto na 1. leden. Stalo se tak zřejmě vydáním tzv. Aciliova zákona ("Lex Acilia"), který zrušil cyklus upravující systém obyčejných a přestupných let a úpravu roku nechal na libovůli pontifiků. Zároveň tedy i změnil datum začátku římského úředního (konzulského) roku. Prvním úředním rokem, který začínal 1. lednem byl rok 190 př. n. l.. Vzhledem k tomu, že podle tohoto roku byly datovány úřední písemnosti a navíc občanský rok byl v téže době ponechán na libovůli pontifiků, získával postupně 1. leden stále větší význam a zatlačoval stále více 1. březen, což byl počátek občanského roku. V roce 45 př. n. l., kdy Julius Caesar zavedl juliánský kalendář, byl vypuštěn měsíc Intercalaris; 1. leden však byl nadále prvním dnem nového roku. Tento den pak jako první den roku uznávali i raní křesťané. Představitelé církve však měli k uvedenému datu výhradu, protože nemělo žádný vztah ke křesťanství a navíc se v daný den konaly bujaré slavnosti. Koncil v Toursu roku 567 dokonce prohlásil začátek roku 1. ledna za starý omyl a hrozil těm, kdo se ho budou držet exkomunikací. Protože se však tento zvyk přes několikeré zákazy papežů nepodařilo vymýtit, snažila se církev tomuto dni dát náboženský význam. Tím se stal svátek Obřezání Páně ("Circumcisio Domini"). Uznán jako začátek roku církví byl nejdříve v církevním právu. Do stanovení začátku roku na 1. leden papežem Inocencem XII. roku 1691 byl však ve velké části Evropy za počátek roku považován také 6. leden.  Ve středověké Evropě však bylo jako začátek juliánského roku používáno i mnoho jiných církevních svátků římskokatolické církve:  Starověký římský nový rok 1. března byl používán v Benátské republice do jejího zničení roku 1797 a v Rusku od roku 988 do konce 15. století. Počátek roku byl v souladu s církevní tradicí posunut na 1. září, ale roky se stále počítaly od stvoření světa.  1. září jako první den nového roku se používal v Rusku od roku 1492. Takto se oslavoval po dvě stě let než zvláštní vládní nařízení cara Petra I. z 19. prosince roku 1699 zavedlo počítání let podle křesťanského letopočtu (dříve se roky v Rusku počítaly od stvoření světa) a zároveň se za začátek roku stanovil 1. leden. Petrovo nařízení mělo název: "O psaní napříště od 1. dne 1700 ve všech listinách léta po narození Krista, a ne od stvoření světa". Přesto však byla povolena výjimka, jak je možno zjistit na konci dokumentu: "Ale komu se zachce psát obě léta, po stvoření světa i po narození Krista, pořadí si zvolí." 1. září se jako počátek roku používal také v Byzantské říši.  Od 17. století římskokatolický církevní rok začíná začíná prvním dnem Adventu, nedělí, která je čtvrtou před slavností Narození Páně 25. prosince.  Podzimní den rovnodennosti (obvykle 22. září) je „novoroční den“ francouzského revolučního kalendáře, který byl používán mezi roky 1793 a 1805. Tento den se nazýval "primidi Vendemière", první den prvního měsíce.

Datum Nového roku v Českém království.

Staří Slované používali lunisolární kalendář, ve kterém se délka roku určovala podle Slunce, zatímco délka měsíců podle fází Měsíce. Měsíční kruh začínali novoluním připadajícím na 24. prosinec předchozího roku. Nový rok se slavil 25. prosince, tedy ve dnech zimního slunovratu. I po příchodu křesťanských misionářů byl českou panovnickou kanceláří používán vánoční datovací systém, tj. systém, kdy nový rok připadl na 25. prosinec. S přestávkou ve druhé polovině 13. a na počátku 14. století byl tento systém používán až do doby vlády Václava IV. Kancelář pražských arcibiskupů ho používala důsledně až do roku 1365, a proto byl také nazýván "stilus Pragensis". Přese všechno, jeho používání přežívalo až do 16. století, jak je možno poznat z panovnických a soukromých písemností. 1. leden se jako Nový rok objevil v českých zemích za Přemysla Otakara II. a Václava II. v diplomatických pramenech. V narativních (na příběhy orientovaných) pramenech však s tímto počátkem roku ve své kronice počítá již Kosmas. Následující kronikáři se ho však většinou nedrželi. Českými zeměmi se začal více šířit až v 15. století a ve století následujícím se 1. leden ujal nejspíše vlivem římského práva a díky tisku kalendářů. Nový rok jako církevní svátek byl s konečnou platností v římskoněmecké říši zaveden za Ferdinanda II.. Tím byl vlastně s konečnou platností oddělen občanský rok od roku církevního.

Drobnosti.

Gregoriánský nový rok (a všechny ostatní dny) jako první na celé Zemi přichází na neobydlený atol Caroline, nejvýchodnější ostrov státu Kiribati v centrálním Tichém oceánu.

Nový rok je svátek začátku nového roku. Podle celosvětově nejrozšířenějšího gregoriánského kalendáře připadá na 1. ledna. V noci z 31. prosince na 1. leden svět slaví konec roku a tak i začátek nového – Silvestrovské oslavy. Před Novým rokem si jednotlivci, rodiny i firmy posílají blahopřejné novoročenky, s hezkým či vtipným obrázkem a s přáním zdraví a štěstí v nadcházejícím roce. Nový rok je v ČR, ale i v dalších zemích světa státní svátek.  Podle jiných kalendářů připadá začátek nového roku na jiné dny gregoriánského kalendáře: v juliánském kalendáři, který používá pravoslavná církev, připadá Nový rok, 1. leden, na 14. leden podle gregoriánského kalendáře..  Původně se počátek cyklu roku odvozoval od rovnodennosti či slunovratu stejně jako počátek dne je stanovován různě (úsvit, poledne, západ Slunce, půlnoc).

New Year is the time or day at which a new calendar year begins and the calendar's year count increments by one.  Many cultures celebrate the event in some manner and the 1st day of January is often marked as a national holiday.  In the Gregorian calendar, the most widely used calendar system today, New Year occurs on January 1 (New Year's Day). This was also the first day of the year in the original Julian calendar and of the Roman calendar (after 153 BC)..  During the Middle Ages in western Europe, while the Julian calendar was still in use, authorities moved New Year's Day, depending upon locale, to one of several other days, including March 1, March 25, Easter, September 1, and December 25. Beginning in 1582, the adoptions of the Gregorian calendar has meant that many national or local dates in the Western World and beyond have changed to using one fixed date for New Year's Day, January 1.  Other cultures observe their traditional or religious New Years Day according to their own customs, sometimes in addition to a (Gregorian) civil calendar. Chinese New Year, the Islamic New Year, the traditional Japanese New Year and the Jewish New Year are the more well-known examples. India and other countries continue to celebrate New Year on different dates.


Chemické vlastnosti.

Xylen je obecný termín pro skupinu tří izomerů, derivátů benzenu, konkrétně "ortho-", "meta-" a "para-" ("o"-xylen, "m"-xylen a "p"-xylen; systematické názvy jsou "1,2-dimethylbenzen", "1,3-dimethylbenzen" a "1,4-dimethylbenzen"), lišících se vzájemnou pozicí methylových skupin na benzenovém kruhu. Technický xylen je směsí těchto izomerů a obvykle obsahuje také příměs malého množství ethylbenzenu.  Chemické vlastnosti jednotlivých izomerů se mírně liší. Teplota tání se pohybuje od -47,87 °C u "m"-xylenu do 13,26 °C u "p"-xylenu. Teplota varu všech izomerů je okolo 140 °C. Hustota je přibližně 0,87 g/cm, xylen je tedy lehčí než voda. Ve vzduchu jsou páry xylenu cítit již od koncentrace 0,08 až 3,7 ppm, ve vodě lze xylen chuťově rozpoznat od 0,53 až 1,8 ppm.  Xyleny, stejně jako mnoho alkylbenzenových sloučenin, tvoří komplexy s různými halogenovanými uhlovodíky. Komplexy různých izomerů mají často podstatně odlišné vlastnosti.

Použití.

Xylen se používá jako rozpouštědlo v různých průmyslových odvětvích. "p"-xylen se využívá jako surovina pro výrobu kyseliny tereftalové, což je monomer používaný pro výrobu polymerů, například PET. Používá se také jako čistidlo na ocel a na křemíkové pláty a čipy, jako pesticid, ředidlo barev a jako složka barev a laků. Lze ho použít jako náhradu toluenu, je-li žádoucí pomalejší zasychání nátěrových hmot. V malých množstvích bývá obsažen v benzínu a kerosinu. Ve studiích na zvířatech se často natírá na uši králíků, aby se podpořilo prokrvení a zlepšil sběr informací, musí se ale následně smýt alkoholem, aby se oblast nezanítila. V histologii se xylen používá k čištění tkání po dehydrataci při přípravě pro infiltraci parafínovým voskem. Též se používá po obarvení vzorku, aby se hydrofobizoval, takže ho lze následně zalít do pryskyřice v rozpouštědle. Též se z něj vyrábí slzný plyn.

Příbuzné sloučeniny.

Xyleny jsou výchozí surovinou pro výrobu dalších chemikálií. Například chlorace obou methylových skupin poskytuje tři izomery dichloridů xylenu čili 1,2-bis(chlormethyl)benzeny. Oxidačními činidly, například manganistanem draselným (KMnO), lze xyleny oxidovat na karboxylové kyseliny. Oxidací obou methylových skupin vzniká z "o"-xylenu kyselina ftalová a z "p"-xylenu kyselina tereftalová.  V komerčních článcích se termínem xylol běžně označuje rozpouštědlo se směsí tří izomerů xylenu, někdy obsahující i ethylbenzen. V chemickém obchodě se tato směs označuje jako xyleny (plurál). Pozor na terminologickou záměnu za podobně znějící xylenoly, což jsou jedovaté a žíravé izomery dimethylfenolu.

Účinky na zdraví.

Největší nebezpečí je spojeno s expozicí vysokým koncentracím xylenu, která vede k útlumu centrálního nervového systému, bezvědomí, útlumu dechového centra a případně smrti z nedostatku kyslíku pro mozek. Život může ohrozit také srdeční arytmie.  Nižší koncentrace jsou taktéž nebezpečné, působí na řadu orgánů v těle. Negativně ovlivňují funkci ledvin, kosterního svalstva a rovnováhu tekutin a elektrolytů. Xylen dráždí dýchací a trávicí ústrojí, může mít negativní účinky na játra. Nejzávažněji je ale ovlivněn nervový systém, již při nízkých koncentracích se prodlužuje reakční čas, zhoršuje se smysl pro rovnováhu.  Více než 95 % xylenu se metabolizuje oxidací na methylbenzylalkohol a následně redukcí (pomocí standardních enzymů alkoholdehydrogenázy a aldehyddehydrogenázy) na benzaldehyd a kyselinu methylbenzoovou (toluenovou). Ta se vylučuje především konjugovaná s glycinem jako kyselina tolurová (methylhippurová). U "o"-xylenu se kyselina "o"-methylbenzoová ("o"-toluenová) vylučuje ve volné podobě. Malá část xylenu se metabolizuje přes mikrosomální oxidační systém hydroxylací aromatického kruhu na xylenol (dimethylfenol) a vylučuje se v konjugované formě se sulfátem nebo s kyselinou glukuronovou.  Smrtelná dávka LD xylenu je 4 300 mg/kg (orálně, potkan, Wolf a spol.), nejmenší smrtelná dávka u dospělého člověka 50 mg/kg ("o"-xylen, RTECS). LC ve vzduchu je 6 350 - 6 700 ppm (potkan, 4 h).

Termín xylen nebo xylol obvykle označuje směs tří izomerů aromatického uhlovodíku ("dimethylbenzenu") používaného jako rozpouštědlo v polygrafii, lakýrnictví a v gumárenském a kožedělném průmyslu. Je to čirá, bezbarvá kapalina nasládlého zápachu, hořlavá. Obvykle se získává v rámci rafinace ropy. Konkrétně se získává např. z reformátu (produkt reformování benzínů), jako vedlejší produkt při alkylaci aromátů, při transalkylaci (též disproporcionaci) toluenu. Chemická rovnováha mezi izomery je příznivě nastavena ve prospěch izomeru meta, který je nejméně žádaný. Proto bývá v rafinérsko-petrochemických komplexech instalován proces izomerace xylenů. Podobně jako jiná rozpouštědla je i xylen zneužíván jako inhalační droga.

Xylene (from Greek ξύλο, "xylo", "wood"), xylol or dimethylbenzene is any one of three isomers of dimethylbenzene, or a combination thereof. With the formula (CH)CH, each of the three compounds has a central benzene ring with two methyl groups attached at substituents. They are all colorless, flammable liquids, some of which are of great industrial value. The mixture is referred to as both xylene and, more precisely, xylenes.


Popis.

Manul je veliký asi jako domácí kočka, ale už na první pohled zaujme hustou, dlouhou srstí. Dlouho byl považován za předka dlouhosrstých plemen domácích koček, zvláště perské kočky. S touto později vyvrácenou teorií přišel už v 18. století německý zoolog Peter Simon Pallas. Usuzoval tak nejen na základě délky srsti, ale i podle zploštělé hlavy a podsadité tělesné konstituce.  Manul je silná a zavalitá kočka. Má relativně krátké nohy a krátké uši, umístěné více po stranách hlavy, než je běžné u jiných koček, a zčásti skryté v srsti. Na rozdíl od jiných malých koček má kulaté zornice, což může ukazovat na denní aktivitu a život v otevřených biotopech. Samci váží od 3,3 do 5,3 kg, samice od 2,5 do 5 kg. Délka těla se pohybuje nejčastěji mezi 49 cm (samice) a 55 cm (samci), ocas měří přibližně 25 cm. Pohlavní dimorfismus je malý, samci jsou v průměru těžší o 100 až 300 g.  Srst je velmi dlouhá a hustá, nejhustší ze všech kočkovitých šelem obývajících mírný podnebný pás. Díky ní vypadá manul větší, než ve skutečnosti je. Na břiše může být srst až dvakrát delší než na hřbetě. Je stříbrošedá nebo stříbrooranžová, s mourovatou kresbou vytvářející nevýrazné svislé pruhy. Zbarvení na jaře a v létě je celkově tmavší. Bílé špičky pesíků způsobují, že manul vypadá jako pokrytý jinovatkou.

Taxonomie.

Manul byl dříve řazen do rodu "Felis", ale nyní má svůj vlastní monotypický rod "Otocolobus". Fylogenetické postavení manula není ani na základě genetického zkoumání úplně jasné. Podle jaderného genomu patří do linie rodu "Prionailurus", podle mitochondriálního do linie "Felis". K oběma liniím by tvořil bazální rod, tedy ten, který se oddělil nejdříve. Dle první varianty by divergoval od společného předka s rodem "Prionailurus" někdy v pozdním miocénu asi před 5,9 miliony lety.  Morfologie a zbarvení vedly k rozlišení tří poddruhů manula:  Taxonomická revize kočkovitých z roku 2017 uznává jen dva poddruhy, a to "O. m. manul" a "O. m. nigripectus", ovšem s tím, že jde o dělení provizorní a druh se může ukázat monotypickým.""

Rozšíření.

Manulové obývají území v členitém pásu od Kaspického moře po střední Čínu a východní Mongolsko. Nevyskytují se ale na celé této ploše, jen velmi vzácně byli pozorováni v nížinách a v některých oblastech byli vyhubeni. Celková velikost území, na němž žijí, je asi 2 269 000 km a zahrnuje celkem 16 států (Afghánistán, Arménie - výskyt nejistý, Ázerbájdžán, Bhútán, Čína, Indie, Írán, Kazachstán, Kyrgyzstán, Mongolsko, Nepál, Pákistán, Rusko, Tádžikistán - výskyt nejistý, Turkmenistán - výskyt nejistý, Uzbekistán - výskyt nejistý). Početnost populace je odhadována na 15 000 dospělých jedinců.

Stanoviště.

Manul žije na kamenitých, křovinatých, suchých stepích a na horských loukách do nadmořské výšky nejméně 5539 m, nížinám a výrazně otevřeným prostorám (bez množství úkrytů) se vyhýbá, stejně jako místům, která dlouhodobě zapadají sněhem hlubším než 10 až 20 cm. Nežije až v takových výškách jako irbis. Habitat manula se vyznačuje suchým klimatem a vysokými ročními teplotními výkyvy, jež mohou přesahovat až 100 °C (-53 °C až +48 °C).

Biologie.

Manulové jsou samotáři lovící obvykle za úsvitu a za soumraku, nicméně zvláště během nejtužšího období zimy dokáží svůj režim přeorientovat na spíše denní. I vzhledem k dennímu režimu jejich nejčastější kořisti se předpokládá, že jde spíše o denní než noční živočichy. Pro svůj život využívají doupata pod kameny, v malých jeskyních a v opuštěných norách jiných zvířat (především svišťů, ale také jezevců a lišek). Na kvalitních úkrytech a doupatech je jejich život doslova závislý - slouží jako ochrana před predátory, místo konzumace potravy, páření, rození a vychovávání mláďat a udržování přijatelné teploty během velmi studených zim. Jejich teritoria jsou na malou kočku nezvykle velká a pohybují se od 7 po více než 200 km. Ve svém přirozeném prostředí se dokážou velmi dobře skrývat, k čemuž využívají jakékoliv terénní nerovnosti - kameny, trsy trávy, úžlabiny aj. Během slunečných dní se někdy povalují na slunci a zachytávají teplo. Nemňoukají, ale vydávají zvuky, které znějí jako směs štěkotu malého psa a houkání sovy či jako kejhání husy. Dalším hlasovým projevem je jakési syčení („ts, ts, ts“). Výhrůžným gestem bývá zvedání horního rtu na jedné straně čelisti a ukazování špičáku. Samci rozstřikují moč, obě pohlaví si pak zahrabávají trus.

Potrava.

Manulové jsou aktivní lovci, jejich hlavní kořistí jsou pišťuchy neboli piky (přes 50 %), různí hlodavci (pískomilové, hraboši, křečci a zemní veverky), zajíci, mláďata svišťů a výjimečně i jehňata divokých ovcí. Loví také hmyzožravce (ježky), ptáky, plazy a bezobratlé. Jídelníček si doplňují bobulemi a mršinami. Nedokáží vyvinout příliš vysokou rychlost běhu a spoléhají se na taktiku náhlého přepadu, kdy se nepozorovaně přiblíží ke kořisti, resp. počkají až se kořist přiblíží k nim. Využívají k tomu svou dokonale vyvinutou schopnost splynout s terénem. Někdy vyčkávají přímo u nor zajícovců a hlodavců a čekají až vylezou. Dokáží při tom využít i metodu rybaření, kdy packou hrabou v dírách a drápy zachytávají mírně pod povrchem se pohybující oběti. Na jaře a v létě používají i metodu plašení, kdy se rychle pohybují travou a skáčou na jimi vyplašenou kořist - hlodavce, ptáky a hmyz.

Rozmnožování, dožití.

Manulové žijící severněji se páří později než jižnější populace. V Mongolsku období rozmnožování probíhá mezi prosincem a březnem. V době páření samci následují samice tak důsledně, že tím mnohdy zanedbávají lov a výrazně tak ztrácejí na váze. Mezi samci mnohdy probíhají zuřivé souboje o samice. K samotné kopulaci dochází nejspíše v doupatech. Koťata se rodí po 9–10 týdnech, nejčastěji v dubnu a květnu. Bývá jich 2 až 6 (obvykle 3 až 4), ale byly popsány i případy, kdy se v jednom vrhu narodilo až 8 koťat. Ve dvou měsících věku jsou už odstavená, ve 4 až 5 měsících nezávislá a v 9 až 10 měsících se mohou začít sama rozmnožovat. Úmrtnost mláďat, předtím než dosáhnou nezávislosti, je značná a dosahuje asi 68 %. Mladí jedinci po opuštění matky migrují mnohdy na značné vzdálenosti (desítky a někdy i stovky kilometrů). Délka života ve volné přírodě málokdy přesáhne 6 let, v zajetí to ale může být až 12 let.

Predace.

Manulové mohou být uloveni velkými dravými ptáky (38 % úmrtnosti v Mongolsku), potulnými, případně ovčáckými psy, vlky a v menší míře i jezevci a liškami. Jejich antipredační strategií je přitisknout se k zemi a splynout s terénem, případně zmizet v doupěti. V případě, že obě tyto možnosti selžou, dokáží se zuřivě bránit.

Ohrožení.

IUCN hodnotí manula jako druh téměř ohrožený. Hlavní hrozbou je ničení a degradace životního prostoru vinou růstu lidské populace, šíření pastevectví, rozvoje infrastruktury a těžby. V minulosti byli manulové ve velkém loveni pro svou kožešinu. Například v Mongolsku bylo začátkem 20. století ročně zpracováno až 50 000 kůží a v Afghánistánu v 70. letech 20. století to bylo 7 000. To je nyní ve většině států, kde se šelma vyskytuje, zakázáno. V současné době (desátá léta 21. století) je velkým problémem trávení pišťuch, které jsou hlavně v Číně považovány za škodlivý druh konkurující pasoucímu se dobytku. Piky jsou pro manula (podobně jako pro kočku šedou), hlavním zdrojem potravy a zvíře se často otráví jejich pozřením. Také samotný úbytek pik má neblahé důsledky na místní populaci manulů. Na úmrtnosti se výrazně podílí i přímý lov manulů lidmi a jejich psy.

Nemoci, paraziti.

Manulové, zvláště koťata, jsou velmi citliví na toxoplazmózu. V přírodě se s tímto parazitem nedostávají do kontaktu, nemají proto potřebné protilátky. Toxoplasmóza ale způsobuje úhyny koťat, která se narodila v zajetí, a až donedávna bránila nárůstu populace manulů v zoologických zahradách. Rovněž ze zajetí je známá nebezpečná nákaza virem kočičí panleukopénie (FPV), která může zavinit až 43% úmrtnost (Moskevská zoo). Dalšími potenciálními chorobami jsou různé druhy virových onemocnění (FIV - felinní imunodeficientní virus, FeLV - virová leukémie koček, chřipkový virus A). Patogenní je rovněž bakteriální "Mycoplasma". Je známo celkem 9 parazitických červů, které žijí uvnitř manulů - jde o 2 druhy tasemnic a 7 druhů hlístic, nicméně na základě poměrně nízkého procenta nálezů v trusu se má za to, že zamoření této kočky parazity dosahuje výrazně menší úrovně, než je tomu u tygrů či levhartů.

Manul v českých zoo.

V ČR chovají manuly Zoo Brno, Zoo Jihlava, Podkrušnohorský zoopark Chomutov a Zoo Ostrava.

Manul ("Otocolobus manul") je dlouhosrstá kočkovitá šelma z podčeledi malých koček. Obývá kamenité, křovinaté stepi a horské louky střední Asie. V minulosti byla zařazována do rodu "Felis", v současnosti je jediným zástupcem rodu "Otocolobus". V češtině je někdy označována jako kočka stepní, toto jméno se ale častěji používá pro poddruh kočky divoké obývající centrální Asii, jméno manul je tedy jednoznačnější. Tento název vychází z mongolského "manuul", což znamená „divoká kočka“. Třetí, v češtině zřídka používaný název je Pallasova kočka, po jejím objeviteli Peteru Simonu Pallasovi.  Manul má nízké zavalité tělo a velmi hustou a dlouhou srst, která mu umožňuje snášet velké teplotní výkyvy. Ke svému životu využívá různé úkryty a doupata. Živí se především hlodavci (zvláště pišťuchami). Mezinárodní svaz ochrany přírody ho vede jako druh téměř ohrožený. Hlavní hrozbou pro něj je ničení životního prostředí a lov.

Pallas's cat ("Otocolobus manul"), also called the manul, is a small wild cat with a broad, but fragmented distribution in the grasslands and montane steppes of Central Asia. It is negatively affected by habitat degradation, prey base decline and hunting, and has therefore been classified as Near Threatened on the IUCN Red List since 2002.  The Pallas's cat was first described in 1776 by the German naturalist Peter Simon Pallas.


Hráčská kariéra.

Svoji juniorskou kariéru Chimera strávil ve Western Hockey League (WHL), kde oblékal dresy Madicine Hat a Brandonu. Jednu dobu hrál i v American Hockey League (AHL), kde hrál za tým Hamiltonu. V roce 1997 byl draftován v draftu nováčků týmem Edmonton Oilers. Byl pátou volbou týmu a byl vybrán v celkovém pořadí jako 121. V dresu Edmontonu si k NHL přičichl poprvé v sezóně 2000–2001, ale odehrál jediné utkání. V následující se objevil v pouhých třech zápasech, ale povedlo se mu vstřelit svůj první gól v kariéře. Tyto dvě sezóny většinou trávil na farmě v Hamiltonu. V sezóně 2002–2003 nastoupil v 66 zápasech, vstřelil 14 gólů, na 9 jich přihrál a získal 23 body. Byl to jeho první kompletní ročník v NHL. Navíc si ve stejné sezóně dvakrát zahrál v playoff. V sezóně 2003–2004 si zahrál v 60 zápasech, vsítil 4 branky, na 8 gólů nahrál a připsal si 12 bodů. Po sezóně byl vyměněn do klubu Phoenix Coyotes. „Kojotům“ spadl do rukou téměř zadarmo, obětovali za něj jen právo na výběr v draftu.  Sezóna NHL 2004–2005 byla zrušena kvůli sporům o výši platu hráčů, proto následující sezónu strávil v Evropě v dresu italského týmu HC Varese. Za Coyotes Chimera neodehrál ani jeden soutěžní zápas. Před začátkem sezóny 2005–2006 byl vyměněn do Columbusu Blue Jackets, kde hrál pět sezón. V týmu nosil dres s číslo 25.  26. července 2006 prodloužil smlouvu o dva roky s Columbusem a vyhnul se tak arbitráži.  Sezónu 2009/10 začal v Columbusu kde odehrál 39 zápasů poté byl 28. prosince 2009 byl vyměněn do týmu Washington Capitals za Chrise Clarka a Milana Jurčiny. Ve Washingtonu dohrál sezónu s 39 odehranými zápasy ve kterých získal stejně bodů po přestupu z Columbusu. V posledním zápase v sezóně odehrál svůj 500. zápas v NHL. Během výluky NHL oblékal dres Pirátů Chomutov.

Jason Chimera (* 2. května 1979 Edmonton, Alberta) je profesionální kanadský hokejista. V současnosti je nechráněným volným hráčem. Naposledy hrál za tým Anaheim Ducks v severoamerické lize NHL.

Jason Chimera (; born May 2, 1979) is a Canadian professional ice hockey left winger who is currently an unrestricted free agent. He most recently played for the Anaheim Ducks of the National Hockey League (NHL).


Život.

Narodil se jako třetí syn korutanského vévody Oty z Wormsgau a dcery hraběte Jindřicha Judity v roce 972, čili byl pravnukem císaře Oty Velikého. Podle legendy se narodil ve Stainachu (dnešní Štýrsko v Rakousku).  Studoval ve Wormsu u mohučského arcibiskupa Willigise, dalším z jeho učitelů byl Jan Philagatos. Poté, co byl krátce činný ve Wormsu jako kaplan, doprovázel jako králův dvorní kaplan Otu III. na cestě do Říma. Po smrti Jana XV. byl ve věku 24 let jmenován svým bratrancem Otou III., vnukem Oty Velikého, papežem, čímž se stal jedním z nejmladších papežů v historii. Ještě ve stejném měsíci (21. května 996) stihl korunovat Otu III. na císaře.  Řehoř V. se od svých předchůdců odlišoval vzorným způsobem života. Protože se blížil konec tisíciletí, s čímž byla v té době rozšířena spousta pověr a strach před koncem světa a Božím trestem, byla v něj vkládána velká naděje.  Římská šlechta byla však nespokojená s papežem věrným císaři. Když roku 997 opustil Řím, jmenovala ve spolupráci s Byzancí Řeka Jana Philagata vzdoropapežem Janem XVI. Řehoř uprchl do Pavie, vrátil se 998 zpět, protože císař Philagata zajal, zmrzačil, donutil jej potupně jet městem Římem na oslu a uvrhl do vězení do konce života.  Když se francouzský král Robert II. bez papežského souhlasu oženil se svou vzdálenou příbuznou, uvalil Řehoř nad celou zemí první interdikt v dějinách.  Řehoř V. zemřel na malárii, pravděpodobně 18. února 999 v Římě. Bývá též připouštěno, že mohl být otráven. Je pohřben v chrámu sv. Petra ve Vatikáně po boku Oty II.

Řehoř V., vlastním jménem "Brun(o) von Kärnten" (Bruno z Korutan) (972 Stainach – 18. února 999 Řím) byl od 3. května 996 do své smrti prvním německy hovořícím papežem na papežském stolci.

Pope Gregory V (; c. 972 – 18 February 999), born Bruno of Carinthia, was the bishop of Rome and ruler of the Papal States from 3 May 996 to his death. A member of the Salian dynasty, he was made pope by his cousin Emperor Otto III.


Charakteristika.

V porovnání s minerálními kyselinami jsou kyselinami výrazně slabšími. Pro srovnání: (první) disociační konstanta p"K" nejsilnější karboxylové kyseliny, kyseliny šťavelové, je 1,27 zatímco p"K" kyseliny sírové je -3,0. Míra kyselosti ještě klesá u vyšších homologů karboxylových kyselin. Je to dáno tím, že methylové skupiny působí kladným indukčním efektem, který stabilizuje protonovanou formu. Naopak destabilizuje iontovou formu kyseliny, protože zvětšuje její záporný náboj.  Při disociaci se odštěpuje proton z karboxylové skupiny a vzniká karboxylátový anion:  Hydroxylový aniont OH vznikl disociací vody, druhým vzniklým iontem je oxoniový kationt HO. Po přídavku karboxylové kyseliny do vody se tedy disociací kyseliny a vznikem karboxylátového iontu odstraní část hydroxylových aniontů a vznikne přebytek oxoniových kationtů.  Protože koncentrace (přesněji aktivita) oxoniových iontů určuje pH roztoku, čím větší aktivita HO, tím nižší pH, jsou vodné roztoky karboxylových kyselin kyselé. Disociační konstanta vyjadřuje ochotu sloučeniny disociovat; protože karboxylové kyseliny disociují málo, výsledné pH nebude ale nikdy příliš nízké. Disociační konstantu lze poněkud zvýšit přítomností silných elektronegativních skupin na atomu uhlíku přímo sousedícího s karboxylovou skupinou, jako jsou halogenidy. To totiž způsobí posun náboje v molekule a atom vodíku se snadněji odštěpuje (např. kyselina trichloroctová je silnější než kyselina octová).  Fyzikální vlastnosti karboxylových kyselin jsou závislé na délce řetězce: Karboxylová skupina je "polární" a vytváří proto vodíkové můstky. Ty mají přímý vliv na body varu i tání. Body varu rostou s délkou řetězce. Kyseliny se sudým počtem uhlíků mají vyšší bod varu než nejbližší vyšší a nižší karboxylové kyseliny s lichým počtem uhlíků.  Podle podobnosti vyšších karboxylových kyselin s alkany získaly triviální název "mastné kyseliny". Převažuje u nich lipofilní charakter a jsou tedy ve vodě nerozpustné. Dikarboxylové (např. kyselina šťavelová) nebo aromatické kyseliny (např. kyselina benzoová) jsou za laboratorních podmínek tuhé.

Názvosloví.

Karboxylová skupina je v chemickém názvosloví organických sloučenin nejdůležitější skupinou. Proto se systematický název každé látky, která tuto skupinu obsahuje, skládá ze slova kyselina a přídavného jména s koncovkou -ová, resp. karboxylová. Jen když některá karboxylová skupina není započítána do základního řetězce, používá se předpona karboxy-.  Jejich molekuly mohou obsahovat také jiné funkční skupiny (substituční deriváty), např. již zmíněnou aminovou skupinu (aminokyseliny), hydroxylovou skupinu -OH (hydroxykyseliny), nebo halogen. Kyseliny, které mají více než jednu karboxylovou skupinu se nazývají "polykarboxylové kyseliny".  Mnoho karboxylových kyselin má své triviální, častěji používané názvy. Například kyselina ethanová je častěji známa jako kyselina octová.

Vznik.

Karboxylové kyseliny vznikají z uhlovodíků postupnou oxidací přes alkohol a aldehyd:

Reakce karboxylových kyselin.

Neutralizace.

Kromě výše popsané disociace mají karboxylové kyseliny ještě jednu schopnost neutralizace vlastní kyselým látkám: reagují se zásadou v reakci, při které vzniká voda a sůl kyseliny. Jedná se o vratnou reakci, sůl je totiž rozkládána vzniklou vodou. Soli vyšších karboxylových kyselin se nazývají mýdla.

Dekarboxylace.

Při dekarboxylaci karboxylová kyselina ztrácí karboxylovou skupinu:  stejně tak při kvašení kyseliny pyrohroznové (ethanolové kvašení) dochází k zániku karboxylové skupiny a vzniku alkoholu (ethanolu):

Esterifikace.

S alkoholy karboxylové kyseliny reagují za vzniku esterů. Reakce je zvláštní tím, že vodík OH skupiny alkoholů je kyselejší než karboxylová skupina, karboxylová kyselina se tedy v reakci chová jako zásada:  Mezi estery patří velké množství látek používaných jako chuťové esence v potravinách, například rumová esence je chemicky ethylformiát. Naprostá většina lipidů jsou estery, nejčastější složka tuků a olejů je triacylglycerol, ester vyšších - mastných kyselin a trojsytného alkoholu glycerolu. Všeobecně známé jsou tyto tři vyšší mastné kyseliny - palmitová, stearová a olejová.

Dehydratace.

kys. ftalová za dodání tepla reaguje a vzniká anhydrid (ftalanhydrid) této kyseliny a voda

Oxidace.

oxiduje pouze kyselina mravenčí (HCOOH) za vzniku vody a CO

Redukce.

opačný "chod" vzniku karbonylových sloučenin

Výskyt v přírodě.

Karboxylové kyseliny jsou nepostradatelnou složkou živých organismů. Aminokyseliny jsou základem proteinů, tedy i enzymů, které umožňují složité metabolické procesy. Estery ve formě triacylglycerolů i dalších - tedy tuky a oleje - mají zásobní i strukturní funkci. Kyselina mravenčí je obsažena v kopřivách a jako svůj jed ji používají mravenci, včely a vosy. Kyselina octová vzniká při hnití rostlinných i živočišných produktů. Mnoho těchto kyselin je obsaženo také v ovoci a zelenině, například kyselina šťavelová, jablečná nebo vinná.  Jedna z metabolických drah, cyklus trikarboxylových kyselin, je ústředním centrem anabolických i katabolických procesů v těle. Aktivovaná kyselina octová, acetyl-CoA, je klíčovým substrátem nesoucím energii.

Využití.

Potravinářství.

Mnoho karboxylových kyselin a jejich esterů má využití v potravinářství: zředěná kyselina octová - ocet - se používá jako okyselující i konzervační přísada. Hrušková a malinová esence jsou estery octové kyseliny. Kyselina mléčná dodává chuť kysanému zelí i kyselým okurkám, kyselina vinná, která se nachází ve zralém ovoci, se používá jako ochucovadlo ovocných nápojů, kterým dodává ovocnou chuť. Podobně se používá kyselina citrónová, která slouží i jako konzervační prostředek.

Výroba léčiv.

Farmaceutický průmysl využívá kyseliny octové i mléčné, kyselina vinná slouží jako dávivý kámen. Kyselina salicylová a zvláště její ester, kyselina acetylsalicylová, jsou významným lékem proti zánětu a horečce (nesteroidní antiflogistika). Kyselina acetylsalicylová je účinnou látkou aspirinu.

Textilní průmysl.

Umělé, acetátové hedvábí je esterem kyseliny octové. Z kyseliny tereftalové se vyrábí umělé vlákno terilen.

Přehled karboxylových kyselin.

Aromatické karboxylové kyseliny.

"Pozn. kyselina maleinová a fumarová, podobně jako kyselina olejová a elaidová se liší polohou skupin COOH vůči dvojné vazbě. Jedná se o cis-trans izomerii."

Deriváty karboxylových kyselin.

Deriváty karboxylových kyselin obsahují další funkční skupinu nebo mají pozměněnou karboxylovou skupinu a proto mají další charakteristické vlastnosti.

Funkční deriváty.

Náhrada probíhá na karboxylové skupině.

Substituční deriváty.

Náhrada na řetězci mimo karboxylovou skupinu. (Většinou se podobně jako v alkanech nahrazuje atom vodíku.)

Karboxylové kyseliny jsou organické kyseliny, které obsahují karboxylovou skupinu -COOH. Karboxylové kyseliny, společně se svými solemi, tvoří nezbytnou součást všech živých organismů. Jsou to substráty klíčových metabolických dějů a aminokyselin, tedy kyselin, které kromě karboxylové skupiny obsahují ještě skupinu aminovou (NH), jsou základním stavebním kamenem bílkovin.

A carboxylic acid is an organic compound that contains a carboxyl group (C(=O)OH) attached to an R-group. The general formula of a carboxylic acid is R–COOH, with R referring to the alkyl group. Carboxylic acids occur widely. Important examples include the amino acids and fatty acids. Deprotonation of a carboxylic acid gives a carboxylate anion.


Historie.

Přístav řeckého původu (734 př. n. l.) téměř zničila zemětřesení a nálety v průběhu druhé světové války. Řekové při jeho založení mu původně dali jméno "Zanklé". Druhá vlna Řeků v 5. století př. n. l. jek přejmenovala na Messáná. V roce 264 př. n. l. se města zmocnili Římané.  Tragický osud Messina zažila 29. prosince 1908, kdy město poničilo ničivé zemětřesení, nejsilnější v dějinách Evropy.

Zajímavosti.

Messina je vstupní branou na Sicílii, sídlí zde univerzita a arcibiskupství. Poblíž náměstí Piazza Dante se nachází Cimitero Monumentale s panteonem zdobeným jónskými sloupy a s pěkným výhledem na město a Messinskou úžinu. V zajímavém Regionálním muzeu (Museo Regionale) je k vidění řada vzácných obrazů, například "Madona s děťátkem" (A. da Messina, 1479), "Lazorovo zmrtvýchvstání" (Caravaggio) nebo sochy Montorsoliho sochy "Neptun a Scylla". Dominantu Messiny tvoří katedrála z poloviny 12. století na Piazza Duomo, obnovená po zemětřesení v roce 1908 za použití původních částí Apsidu zdobí původní mozaika 14. století, u kostela stojí 60 m vysoká zvonice s orlojem. Naproti zaujme půvabná fontána Di Orione z poloviny 16. století a poblíž přístavu uvidíte kostel Santissima Annunziata dei Catalani se třemi portály. Před kostelem stojí socha španělského Dona Juana ď Austria, jenž v bitvě u Lepanta v roce 1571 porazil Turky. Ulici Via Garibaldi zdobí majestátní Montorsoliho Neptunova fontána z 16. století, severněji za jezery Pantani se tyčí maják "Il Faro" a k návštěvě láká vyhledávaná pláž Lido Mortelle. Jeden z nejkrásnějších výhledů na město se nachází u barokního kostela Cristo Re.  O svátku "Korzo gigantů" uctívají lidé obří figury válečníka Griffona a patronky města Maty (12.-15. srpna).

Vývoj počtu obyvatel.

"Počet obyvatel"

Messina je třetí největší sicilské město a hlavní město provincie Messina.  Trajekty ze Sicílie na pevninu a opačným směrem mají centrum v Messině, město je také průmyslovým a lázeňským centrem a sídlem univerzity. V roce 1955 se zde konala Messinská konference.

Messina (, , ; ; ; ) is the capital of the Italian Metropolitan City of Messina. It is the third largest city on the island of Sicily, and the 13th largest city in Italy, with a population of more than 231,000 inhabitants in the city proper and about 650,000 in the Metropolitan City. It is located near the northeast corner of Sicily, at the Strait of Messina, opposite Villa San Giovanni on the mainland, and has close ties with Reggio Calabria. According to Eurostat the FUA of the metropolitan area of Messina has, in 2014, 277,584 inhabitants.  The city's main resources are its seaports (commercial and military shipyards), cruise tourism, commerce, and agriculture (wine production and cultivating lemons, oranges, mandarin oranges, and olives). The city has been a Roman Catholic Archdiocese and Archimandrite seat since 1548 and is home to a locally important international fair. The city has the University of Messina, founded in 1548 by Ignatius of Loyola.  Messina has a light rail system, "Tranvia di Messina", opened on 3 April 2003. This line is and links the city's central railway station with the city centre and harbour.


Původ názvu.

Na etymologii samotného výrazu existuje více názorů. Název může pocházet z druhé poloviny 19. století, kdy byl odvozen od slova "sketch" (anglicky skica). Tu si údajně žádali američtí turisté v Mnichově místo originálního obrazu, aby ušetřili peníze. V meklemburském nářečí existuje ovšem daleko starší výraz "kitschen", který znamená ""sbírat bláto na ulici"" nebo ""falšovat nábytek, aby vypadal jako starožitný"".

Definice.

Podle Umberta Eca.

Italský filozof a spisovatel Umberto Eco definuje kýč jako prostředek, který vyvolává psychologický efekt, předstírá uměleckost a estetičnost a působí v konzumentovi dojmem, že tyto emoce jsou správné a žádoucí, protože posilují jeho estetické cítění a výsledný umělecký prožitek.  Problematice kýče se věnuje ve svém díle Skeptikové a těšitelé. Zejména v esejích "Stylistika kýče," "Kýč a masová kultura" a "Kýč jako „boldinismus“" zkoumá fenomén pomocí lingvistické, estetické i literární reflexe. Vychází z předpokladu, že i věci nehodnotné (a kýčovité) je potřeba důkladně vědecky zkoumat, protože nejlépe odráží žitou realitu. Výsledné poznání má být podle něj měřeno kvalitou použité metody a ne kvalitou zkoumaného objektu.  Masová kultura podle Eca funguje jako jeden z nositelů kýče. Zdůrazňuje, že pojem "masová kultura" spadá do kategorie "pojmový fetiš", tedy pojmu, který je natolik opředen významy a představami, které do něj jeho uživatelé vkládají, že znemožňuje jakoukoliv další diskuzi.  Kýč neboli "nevkus" je podle něj odlehčenou, nejjednodušeji stravitelnou formou umění. Projevuje se tak, že konzumenta nutí podlehnout určitému "efektu", nejčastěji emočnímu. Také v podstatě předurčuje, jak by měl konzument výsledný efekt přijímat. Nástrojem kýče je "zaměření na citovou stránku" cílové skupiny – např. nadbytečnost slov mající poetický význam (něžný noční vánek). Spočívá tedy v umělém vytvoření známé "poetické" atmosféry pomocí vrstvení falešných poetických významů a symbolů, které jsou ve výsledku nadbytečné.  Otázkou zůstává, zda lze kýč ještě považovat za umění. Usiluje-li nějaké dílo o efekt, pak to podle Eca nemusí nutně znamenat, že je automaticky vyloučeno z umění. V případě kýče ovšem změna uměleckých forem neslouží k důkladnějšímu proniknutí do děje a k jeho lepšímu uchopení, ale funguje jako prostředek, který konzumenta nevybíravě nutí, aby podlehl celkové citové atmosféře díla. Čtenář tedy nepodléhá dobrovolně, ale nemá na výběr, což kýč staví do pozice "uměleckého klamu".  Kýč a jeho postupy ovlivňují i tzv. vysokou kulturu. Jelikož prodávají namísto uměleckých děl jejich efekty, reagují na to umělci tak, že se snaží spíše než o dílo samotné zajímat o postup jeho vytváření. Eco přitom souhlasí s tvrzením Clementa Greenberga, že ""zatímco avantgarda (...) napodobuje napodobování, kýč (...) napodobuje efekt napodobování." Tento efekt vzájemného podporování nazývá Eco dialektikou avantgardy a kýče – tedy výslednicí působení těchto dvou sil.  Rozpoznání a následná definice určitého typu kýče je podle Eca stejně jako v případě umění nesnadná. Dle jeho názoru svůj úsudek o kýči stavíme v rámci obyčejů a mravů našeho prostředí na postojích znalců, kteří vkus mají, a proto jsou schopni jeho výchylky představované kýčem rozpoznat. Instinktivní rozpoznání vychází často z podrážděné reakce vůči příliš zjevné disproporci. Tou může být ztráta míry – např. ignorace sladění oblečení (kombinace modré a zelené barvy), nezdůvodněný nadnesený výraz (v hrnci bylo kvadrilion kaše), v případě mravů obecně známá netaktnost (vyprávění anekdot v krematoriu). Nebo míra v samotném objektu je a snižují ji okolnosti – jednak časové (vytesat Venuši Mélskou v 21. století) a jednak místní (umístit Venuši Mélskou na fotbalové hřiště). Eco také upozorňuje, že někteří kritici svým odsuzováním kýče sami ukazují svojí náchylnost k němu, protože ""touha po kýči je právě v jeho kriticích tak silná, že ji ukájejí jeho odsuzováním a chválou umění, formulovanou však podle zásad emotivity, na níž stojí kýč.“"  Jako příklad kýče uvádí Eco lidové tisky ze 16. století. Ty byly tištěny v malých tiskárnách, často nekvalitně, a prodejci a zpěváci je posléze prodávali na tržištích. Nesly ""primární konotaci každého výrobku určeného masám, a to v tom, že nabízejí city a vášně, lásku a smrt už předem namíchané tak, aby vyvolaly žádoucí efekt"". Zpravidla také měly jepičí život.  Jako příklad kýče uvádí i Hemingwayovu povídku Stařec a moře, na základě kritiky od Dwighta MacDonalda, amerického spisovatele a filozofa. Ten ukazuje na Hemingwayovo užívání archetypálních názvů (Stařec, Chlapec), které ve čtenáři působí dojmem, že se jedná o zásadní postavy, které mají všeobecnou platnost a důležitost. Podle MacDonalda se jedná o užití falešně biblického stylu, který pracuje s poskytovanými informacemi tak, jakoby samy byly estetickým zážitkem, ačkoliv nejsou nebo nutně nemusí být.  V eseji "Kýč jako „boldinismus“" (podle italského malíře Giovanniho Boldiniho) Umberto Eco uvádí, že za kýč lze považovat také vytržení informace z kontextu a její následné zasazení do kontextu zcela nového. Jako příklad lze uvést malíře Boldiniho. V jeho portrétech žen můžeme sledovat dvě disproporční roviny – konzumní a uměleckou. Hlava a tělo žen působí na první pohled lákavě, aby malíř uspokojil zadavatelku i diváka, zatímco při malbě šatů malíř prezentuje vlastní umělecký záměr.

Podle Tomáše Kulky.

Co se první podmínky týče, jejím literárním analogem je, že děj kýčovitého románu má silný emocionální náboj. Literární kýč využívá standardních emocionálních situací, které vyvolávají spontánní nereflektivní emocionální odezvu. Je podřízen morálním standardům a společenským ideálům dané doby. Obdobně jako vizuální kýč zpravidla zobrazuje to, co je všeobecně považováno za krásné, typický kýčovitý román popisuje to, co je všeobecně považováno za dobré, mravné či správné v daném společensko-historickém milieu.  Literární paralelou druhé podmínky je okamžitá srozumitelnost. Jazyk literárního kýče musí být dostatečně jednoduchý a styl vyprávění se nesmí vymykat dobovým konvencím. Kýč nepotřebuje výklad. Stejně jako v umění vizuálním je literární kýč zpravidla explicitní: nic není ponecháno fantazii.  Třetí podmínka stanovuje, že čtení literárního kýče příliš nerozšíří obzory a neobohatí naši zkušenost o nové aspekty reality. Na rozdíl od skutečné literatury kýč nezintenzivňuje senzibilitu, ani nepomáhá provádět jemnější rozlišení.

Podle Milana Kundery.

Milan Kundera v románu "Nesnesitelná lehkost bytí" předkládá definici kýče jako "druhé slzy": objekt sám o sobě se kýčovitým stává pouze tehdy, nestavíme-li se k němu s pomyšlením „To je krásné!“, ale s úvahou „To je tak krásné, že nás to dojímá!“

Podle Gabriele Thullerové.

Kýč primárně působí na city. Vyvolává sentimentální náladu, která je jedním z charakteristických znaků kýče. Kýč usiluje, aby představoval vyšší kvalitu, než jakou ve skutečnosti má. Často se jedná o náhražku: umělá hmota místo dřeva, napodobenina místo originálu. Kýč je spíše zdání než bytí, není autentický. Kýč je to, co je masově vyráběné a masami přijímané.

Kýč (z německého "Kitsch") je druh umění, které se snaží sentimentálně zapůsobit pomocí jednoduchých, přehnaných emocí. Ty se snaží prezentovat jako velkolepější, než ve skutečnosti jsou. Často je označován za nízké umění.  Toto označení se začalo používat v 19. století jako odpověď na zájem o přehnaně sentimentální a melodramatické umění. Kýč v umění je tedy značně spjat se sentimentalismem v umění.  Z hlediska vizuální stránky je obecně označení „kýč“ chápáno pejorativně, jelikož naznačuje, že se bude jednat o nevkusné, okázalé a pokleslé dílo. Jako hlavní příklad současného kýče se často uvádí přezdobené malby Thomase Kinkadeho (1958–2012), které kritici považují za „přecitlivělé“.

Kitsch ( ; loanword from German) is art or other objects that, generally speaking, appeal to popular rather than "high art" tastes. Such objects are sometimes appreciated in a knowingly ironic or humorous way. The word was first applied to artwork that was a response to certain divisions of 19th-century art with aesthetics that favored what later art critics would consider to be exaggerated sentimentality and melodrama. Hence, 'kitsch art' is closely associated with 'sentimental art'. Kitsch is also related to the concept of camp, because of its humorous and ironic nature.  Kitsch art may often contain palatable, pleasant and romantic themes and visuals that few would find disagreeable, shocking or otherwise objectionable; it generally attempts to appeal to the human condition and its natural standards of beauty on a superficial level. It may also be quaint or "quirky" without being controversial.  To brand visual art as "kitsch" is generally (but not exclusively) pejorative, as it implies that the work in question is gaudy, or that it serves a solely ornamental and decorative purpose rather than amounting to a work of what may be seen as true artistic merit. However, art deemed kitsch may be enjoyed in an entirely positive and sincere manner. The term is also sometimes applied to music or literature, or indeed any work.


Způsoby připojení.

Dříve se používalo připojování těchto zařízení přes Gameport, IEEE 1284 nebo COM port. U konzolí pak hojně DB-9. Dnes se pro připojení používá již standardně sběrnice USB nebo bezdrátové Bluetooth. Velkou výjimku tvoří herní konzole, kde každý výrobce používá vlastní typ koncovky.

Vlastnosti.

Hlavní vlastnosti gamepadu jsou akční tlačítka na pravé straně zařízení, na levé straně je to směrový ovladač. Směrový ovladač byl vždy tradičně čtyřsměrný ovládací kříž, také nazýván jako joypad nebo případně d-pad, ale většina moderních přístrojů má dodatečně jedno nebo více analogových tlačítek.  Klasický ovladač má v dnešní době většinou doplňují ramenní tlačítka, která se nacházejí po stranách ovladače. Uprostřed jsou tlačítko "start", "select", tlačítko "mod" a vnitřní motorek pro zpětné vibrace.  Gamepady jsou primárně určeny jako vstupní zařízení pro všechny současné video-herní konzole s výjimkou Nintenda Wii. Gamepady jsou též připojitelné k osobnímu počítači.

Joypad vs. Gamepad.

Oba názvy jsou hojně používané a zpravidla pro stejná zařízení. Konkrétní rozdíl je v ovládání směrů.  Na gamepadu najdeme tlačítka, případně další ovládací prvky. K ovládání směru se používá tzv. "analogové tlačítko", které lze stisknout do čtyř, či spíše osmi směrů. U starších verzí bylo analogové tlačítko nahrazeno čtyřmi samostatnými tlačítky.  Joypad je kombinace joysticku a gamepadu. Od gamepadu zachovává ergonomii a tvar, ale pro ovládání směrů je vybaven malým joystickem. Zpravidla bývá i větší, protože páčka ("Joystick") se musí držet celou dlaní, nebo vícero prsty, nikoliv jenom mačkat palcem. Tato kombinace byla převzata z herních automatů. Typický joypad se už dnes nevyrábí, ale myšlenku páčky pro ovládání směrů dodnes zachovává například Sony Playstation nebo Xbox.

Historie.

Gamepad se začal objevovat nejdříve u herních konzolí, neb je určen pouze pro hry. Nintendo vydalo svůj první gamepad v roce 1983. Sega jej následovala v roce 1986. S vývojem se gamepady stávají ergonomičtější než byly první nezaoblené kvádry.  S rozvojem osobních počítačů a příchodem her na PC se začaly objevovat gamepady i zde. Nejprve jako usnadnění hraní her, ale postupem času nezbytné příslušenství, bez kterého některé hry vůbec nešly ovládat, např. NHL 2006 nebo FIFA 2014.

Gamepad (nebo také joypad, údajné rozdíly viz níže) je vstupní zařízení k ovládání počítače nebo herní konzole, používané při hraní počítačových her a videoher.

A gamepad, joypad, controller, is a type of game controller held in two hands, where the fingers (especially thumbs) are used to provide input. They are typically the main input device for video game consoles.


Životopis.

Josef Groll pocházel z Vilshofenu, bavorského města na Dunaji. Pivovarnictví se učil u svého otce Josefa Grolla v rodinném pivovaru ve Wolferstetteru, též v Mnichově u tehdy proslulého Georga Sedlmayera a ve Vídni u uznávaného Antona Drehera. Oba učitelé to údajně neměli s Grollem jednoduché: vnímavý a šikovný učeň byl zároveň hrubý, umíněný, tvrdohlavý a bez sebekontroly.  Nejspíš Martin Stelzer, stavitel měšťanského pivovaru, doporučil plzeňským měšťanům německého pivovarnického mistra Josefa Grolla jako odborníka na pivo bavorského typu, které se mělo v nově stavěném pivovaru vařit. Při prvním jednání se plzeňští s Grollem nedohodli – Groll měl velké finanční nároky. Ale blížící se termín dokončení přiměl měšťany Grollovi vyhovět.  Groll v novém pivovaru uvařil premiérovou várku 5. října 1842. Říká se, že záměrně udělal chybu v technologickém postupu, aniž by dopředu znal výsledek – vařil podkvasené bavorské pivo, ale z odlišných českých surovin (žateckého chmele, měkké plzeňské vody a světlejšího sladu připravovaného anglickou technologií). První várka byla naražena 11. listopadu a ač nedopadla úplně dle očekávání, sklidila v hostincích „U bílé růže“ a „U zlatého orla“ na plzeňském náměstí veliký úspěch. Plzeňský kronikář poznamenal: „Jak zajásali pijáci, když seznali, jakou říznou, znamenitou chutí, při pivě dosud nepoznanou, honosí se tento domácí výrobek.“  Bavorský sládek pracoval v Měšťanském pivovaru do konce dubna 1845 a po třech letech se vrátil zpět do Bavor. V roce 1856 se oženil. Zemřel v 74 letech u stolu v hostinci "Zum Wolferstetter Keller". Ve Vilshofenu se místní pivo, vařené na způsob plzeňského piva, prodává ve své lahvové podobě jako "Josef Groll Pils".

Josef Groll (21. srpna 1813, Vilshofen an der Donau, Bavorsko – 22. října 1887 tamtéž) byl bavorský sládek, tvůrce piva plzeňského typu.

Josef Groll (21 August 1813, Vilshofen an der Donau – 22 November 1887, Vilshofen) was a Bavarian brewer, best known for being the first brewer of Pilsner beer. He is sometimes called "the Father of the Pilsner". The world's first-ever pale lager, Pilsner Urquell was highly successful, and served as the inspiration for more than two-thirds of the beer produced in the world today.


Původ.

Termín "Upósatha" se poprvé objevuje ve Védách, kde označuje dny půstu a přípravy na tzv. rituál „pití somy“. Také jiné náboženské sekty používaly v předbuddhistických časech tyto dny k shromažďování svých stoupenců a ke kázání svého učení. Na návrh magadhského krále Bimbisáry převzal i Buddha tuto praxi.

Výpočet data konání.

Konkrétní data svátku "Upósatha" se vypočítávají podle složité tradiční formule. To vede k tomu, že data svátků nemusí souhlasit s vlastními měsíčními fázemi. Různé théravádové školy se navíc řídí lehce odlišnými výpočty. Odstup mezi svátečními dny může činit pět, šest nebo sedm dnů.

Praxe.

Svátky "Upósatha", které připadají na den úplňku a novu jsou významnější než dny 1. a 3. měsíční čtvrtě, protože v těchto dnech mniši navíc recitují Pátimokkhu, neboli 227 řádových pravidel (311 pro mnišky), obsažených ve vinaji.  Laici se během svátku řídí Osmi pravidly jednání (attha-síla), které slouží jako podpora jejich meditační praxe a jako způsob, jak podpořit odhodlání následovat Buddhovo učení. Pokud je to možné, navštěvují také místní kláštery, aby vyslechli přednášení Nauky a věnovali se zde meditaci.

Dnešní situace.

V théravádových zemích (Thajsko, Myanmar, Srí Lanka) byly dříve svátky "Upósatha" dny pracovního volna. Snaha přizpůsobit se Západu vedla postupně k přijetí západní podoby pracovního týdne. V některých théravádových klášterech na Západě se přešlo k praxi držet tyto svátky v neděli, aby se jich mohlo zúčastnit více laických stoupenců. Pátimokkha je nicméně recitována ve správné dny.  I když v tradičních buddhistických zemích navštěvují kláštery o svátcích "Upósatha" většinou už jen starší lidé, tyto dny stále ještě mají velký vliv na náboženský život.

Zvlášť důležité svátky.

Některé svátky "Upósatha" mají zvláštní význam v buddhistickém kalendáři:

Upósatha (páli, doslova „půst, den půstu“) je buddhistický svátek, připadající na dny úplňku, novu, 1. a 3. měsíční čtvrti.  Svátek "Upósatha" je důležitý pro théravádový buddhismus, v mahájánových zemích má jen okrajový význam.

The Uposatha () is a Buddhist day of observance, in existence from the Buddha's time (600 BCE), and still being kept today in Buddhist countries. The Buddha taught that the Uposatha day is for "the cleansing of the defiled mind," resulting in inner calm and joy. On this day, both lay and ordained members of the sangha intensify their practice, deepen their knowledge and express communal commitment through millennia-old acts of lay-monastic reciprocity. On these days, the lay followers make a conscious effort to keep the Five Precepts or (as the tradition suggests) the eight precepts. It is a day for practicing the Buddha's teachings and meditation.


Úzkopásmový rušivý signál.

Příčiny existence rušivého signálu jsou:  Úmyslné rušení ("jamming") spadá spíše do vojenské problematiky, přesto nebo právě proto byly metody potlačení rušivého signálu rozvíjeny a aplikovány nejdříve v této oblasti. Neúmyslné rušení (interference) vzniká např. tehdy, je-li v blízkosti přijímače vysílač, pracující sice v jiném kmitočtovém pásmu, ale jehož signál je vzhledem k blízkosti tak silný, že v důsledku nelinearit v přijímači dochází k jeho částečnému proniknutí do pásma užitečného signálu. Další možností neúmyslného rušení je sdílení stejného kmitočtového pásma více uživateli, kdy je neekonomické nebo nemožné (např. z důvodu náhodného zpoždění signálů v mobilních službách) oddělit jejich signály časově.  V případě vícecestného šíření ("multipath"), vzniklého odrazy užitečného signálu, je rušivým signálem zpožděný užitečný signál, tj. signál ve stejném kmitočtovém pásmu a proto procházející vstupními obvody přijímače. Jeho sečtením se signálem, který se šíří přímou cestou, dochází ke změně amplitudy (výkonu) výsledného signálu, ale také se vzájemně ovlivňují přenášená data. Důsledkem je prudké zvýšení pravděpodobnosti chyby nejen vlivem slabého signálu, ale také porušením synchronizace dat, neboť nejsme schopni spolehlivě rozhodnout, kdy začíná a končí modulovaný signál. Vliv vícecestného šíření je výrazný tam, kde jej nemůžeme potlačit směrovou charakteristikou antény, tj. při příjmu signálu v městské zástavbě, jedoucím autě, členitém terénu atd.

Základní principy.

Princip metody spočívá v tom, že před zpracováním přijatého signálu standardními metodami jej vhodně přeměníme tak, aby se z rušivého úzkopásmového signálu stal širokopásmový signál (vzhledem k šířce pásma obvodů standardního zpracování). Protože standardní metody jsou navrženy na potlačení širokopásmového šumu, potlačí i tento přeměněný rušivý signál.  Přijímaný signál je však součtem užitečného signálu, šumu a rušivého signálu, a proto uvedené zpracování postihne i užitečný signál a šum. Z hlediska potlačení šumu je zřejmé, že metoda rozprostření spektra musí být zvolena tak, že bílý (nekorelovaný) šum zůstane po její aplikaci stále bílý, neboť v opačném případě by nemohl být standardními metodami potlačen. Důsledkem tohoto požadavku je, že metoda rozprostření spektra musí být bez paměti, aby nedošlo ke vzájemné závislosti složek šumu. Z hlediska užitečného signálu je nutné, aby po aplikaci metody rozprostření spektra zůstal nezměněn. To ovšem není možné, užitečný signál má porovnatelnou šířku pásma jako rušivý signál (v případě vícecestného šíření dokonce stejnou) a proto jej postihne stejný efekt. Je proto nevyhnutelné vhodně upravit vysílaný signál tak, aby se účinek rozprostření spektra v přijímači eliminoval, tj. abychom po aplikaci metody rozprostření spektra dostali původní užitečný signál.  Nejrozšířenějšími metodami rozprostření spektra je rozprostření přímou posloupností (DS – "direct-sequence spread spectrum") a frekvenčním přeskakováním (FH – "frequency-hopping spread spectrum").

DS.

Rozprostření spektra přímou posloupností je založeno na násobení přijímaného signálu nezávislým širokopásmovým stacionárním náhodným signálem "g". Lze ukázat, že výsledkem úzkopásmového a širokopásmového signálu součinu je opět širokopásmový signál, jehož spektrum je rozloženo kolem nosného kmitočtu úzkopásmového signálu a tvar spektra odpovídá tvaru spektra násobícího signálu.  Uvedeným násobením tedy dosáhneme požadovaného cíle, tj. že z úzkopásmového rušivého signálu se stane širokopásmový (potlačitelný) signál. Jako násobící signál se používá nekorelovaná posloupnost hodnot 1 a −1. Pak je snadná realizace zpracování užitečného signálu ve vysílači, protože stačí násobit užitečný signál "s" před vysláním toutéž posloupností "g", tj. vysíláme signál "s*g" . V přijímači po násobení přijímaného signálu posloupností "g" dostáváme původní užitečný signál, neboť "(s*g)*g"="s". Spektrum vysílaného signálu (tj. součinu úzkopásmového užitečného signálu a širokopásmového signálu) je tedy širokopásmové, aplikací metody se rozprostřelo, a odtud také název tohoto typu modulace.

FH.

Princip rozprostření spektra frekvenčním přeskakováním spočívá v tom, že v přijímači je náhodně (tj. na základě náhodné posloupnosti) měněn kmitočet místního oscilátoru, jímž se převádí kmitočet přijímaného signálu na mezifrekvenční kmitočet. Provádíme tak náhodnou frekvenční modulaci rušivého signálu, jeho spektrum se náhodně posouvá po kmitočtové ose a stává se tak z něj požadovaný širokopásmový signál. Podobně bílý šum zachovává svůj charakter, neboť posunováním konstantní spektrální výkonové hustoty se její tvar nemění. Z hlediska přenosu užitečného signálu musíme zabezpečit, aby užitečný signál měl po směšování konstantní mezifrekvenční kmitočet. Znamená to, že ve vysílači musíme měnit kmitočet vysílaného signálu stejně náhodným postupem jako je měněn kmitočet místního oscilátoru v přijímači a vysílaný signál je opět širokopásmový.  Na rozdíl od metody DS, kde se potlačení rušivého signálu dosahuje snížením jeho spektrální výkonové hustoty (v literatuře je DS označována jako "averaging system"), při metodě FH se rušivý signál potlačuje tím, že projde mezifrekvenčním zesilovačem jen zřídka, když je jeho nosný kmitočet roven náhodnému nosnému kmitočtu užitečného signálu. Užitečný signál se tedy „vyhýbá“ rušivému signálu a proto je FH zařazováno mezi avoidance systémy.

Shrnutí.

Shrňme naše poznatky z popisu nejpoužívanějších metod. Ve vysílači je užitečný signál rozprostřen na širokopásmový signál. Na vstupu přijímače je pak součet rozprostřeného užitečného signálu (se šířkou pásma formula_1), úzkopásmového rušivého signálu a bílého šumu. Po aplikaci metody rozprostření spektra – rozprostření z hlediska rušivého signálu, z hlediska užitečného signálu se jedná o kompresi spektra – pak do obvodů standardního zpracování (se šířkou pásma formula_2 rovnou šířce pásma užitečného signálu) vstupuje součet úzkopásmového užitečného signálu, rozprostřeného rušivého signálu (se stejnou šířkou pásma formula_1 jako měl rozprostřený užitečný signál) a bílého šumu.  V důsledku rozprostření výkonu formula_4 rušivého signálu do širokého kmitočtového pásma vstupuje do zpracování standardními metodami podstatně menší výkon formula_5 rušivého signálu. Poměr formula_6 udává, kolikrát se použitím dané metody potlačí výkon rušivého signálu a proto jej nazýváme zisk zpracování (processing gain). Protože platí formula_7, je potlačení rušivého signálu tím větší, čím je větší poměr mezi šířkou pásma rozprostřeného signálu a šířkou pásma užitečného signálu. Zdůrazněme, že šířka pásma rozprostřeného rušivého signálu je stejná jako rozprostřeného užitečného signálu, protože je dána metodou rozprostření a nikoliv vlastnostmi rušivého signálu.

Standardní metody potlačení rušivých signálů jsou zaměřeny na širokopásmový (bílý) šum. V případě existence úzkopásmového rušivého signálu proto standardní metody selhávají a musí se proto nahradit resp. doplnit jinými metodami. Jednou z metod na potlačení úzkopásmového rušivého signálu je metoda rozprostřeného spektra ("spread spectrum").

In telecommunication and radio communication, spread-spectrum techniques are methods by which a signal (e.g., an electrical, electromagnetic, or acoustic signal) generated with a particular bandwidth is deliberately spread in the frequency domain, resulting in a signal with a wider bandwidth. These techniques are used for a variety of reasons, including the establishment of secure communications, increasing resistance to natural interference, noise, and jamming, to prevent detection, to limit power flux density (e.g., in satellite down links), and to enable multiple-access communications.


Test pálivosti papriček.

Stupnice je pojmenována po americkém chemikovi Wilburu L. Scovilleovi (1865–1942), který v roce 1912 publikoval metodu kvantitativního srovnávání pálivosti papriček – Scovilleův organoleptický test. Základem je roztok z paprik, cukru a vody, který je následně ředěn vodou a zkoušen ochutnávači (většinou nejméně pěti) do té doby, než zmizí pálivost (alespoň pro 3 z 5 ochutnávačů).  Stupeň naředění měříme na Scovilleově stupnici. Sladká paprika neobsahuje žádný kapsaicin a na Scovilleově stupnici má hodnotu 0 (paprika je celá, neředěná a nepálí). Naproti tomu jedna z nejpálivějších papriček habanero má pálivost 300 000 a více SHU, z čehož plyne, že původní roztok musí být 300 000krát méně koncentrovaný (objem musí být 300 000krát zvětšen), než je kapsaicin nedetekovatelný. Například 16 Scovilleových jednotek odpovídá množství kapsaicinu naředěného 1 k miliónu, protože nejvyšší možná dosažená hodnota – pro čistý 100% kapsaicin – dosahuje zhruba 16 milionů SHU. Látky vyvolávající ještě silnější reakci než kapsaicin, musejí být naředěny ještě více, a teoreticky tak stupnice nemá horní hranici. Největší slabinou Scovilleova organoleptického testu je jeho nepřesnost zapříčiněná lidským prvkem – počet chuťových receptorů (a tedy vnímavost vůči pálení) se člověk od člověka značně liší. Navíc postupem času dochází k jejich znecitlivění a po několika testech v krátkém časovém intervalu člověk snese daleko větší pálení, než na počátku ochutnávání.  Pomocí chromatografických metod lze měřit SHU podstatně přesněji než při Scovilleově organoleptickém testu za účasti ochutnávačů. Touto metodou však získáváme přímo hodnoty koncentrace, které musíme náležitě pronásobit podle toho, zda jde o roztoky kapsaicinu nebo jiných sloučenin.

Počet SHU pro různé odrůdy paprik.

Naměřené hodnoty SHU se mohou lišit v závislosti na odrůdě, podnebí nebo i půdě. Údaje v následující tabulce obsahují přibližnou hodnotu pálivosti paprik.

Scovilleova stupnice (též "Scovilleho stupnice") udává změřenou pálivost paprik a chilli papriček. Papriky (rod "Capsicum") obsahují látku kapsaicin, která způsobuje pálení tím, že stimuluje receptory nervových zakončení jazyka. Počet Scovilleových jednotek pálivosti ("Scoville heat units", SHU) odpovídá přítomnému množství kapsaicinu.

The Scoville scale is a measurement of the pungency (spiciness or "heat") of chili peppers, as recorded in Scoville Heat Units (SHU), based on the concentration of capsaicinoids, among which capsaicin is the predominant component. The scale is named after its creator, American pharmacist Wilbur Scoville, whose 1912 method is known as the Scoville organoleptic test. The Scoville organoleptic test is the most practical method for estimating SHU and is a subjective assessment derived from the capsaicinoid sensitivity by people experienced with eating hot chilis.  An alternative method, using high-performance liquid chromatography (HPLC), can be used to analytically quantify the capsaicinoid content as an indicator of pungency. As of 2011, the subjective organoleptic test has been largely superseded by analytical methods such as HPLC.


Obyvatelstvo.

V obci a tedy i v regionální jednotce v roce 2011 žilo 10134 obyvatel, z nichž 10110 žilo na hlavním ostrově a 24 na ostrově Délos. Největším městem a sídlem obce a regionální jednotky je Mykonos a přes tisíc obyvatel mají ještě Ano Mera a Ornos. Obec Mykonos tvoří jedna obecní jednotka, která se dále skládá ze dvou komunit a ty z jednotlivých sídel, tj. měst a vesnic. V závorkách je uveden počet obyvatel obecních jednotek a komunit.

Dějiny.

V řecké mytologii byl ostrov dějištěm bojů mezi Diem a Giganty. Pojmenován byl po Apollónově vnukovi Mykonovi. Podle archeologických nálezů se dá soudit, že ostrovy byly osídleny Ióny počátkem 11. století. Byly však také nalezeny stopy různých neolitických kmenů, které je možno datovat až zpět do 3. tisíciletí př. n. l. Vzhledem ke své blízkosti k tenkrát posvátnému ostrovu Délos (vzdálený jen 2 km) hrál zřejmě ostrov v antice důležitou roli pro zásobování obyvatel Délu.

Využití.

Ostrov patří k nejoblíbenějším řeckým ostrovům. Proslul množstvím zachovalých větrných mlýnů, které se nacházejí po celém ostrově. Za zmínku stojí i kostel Panagias Paraportiani. Na ostrově, hlavně na jeho jižním pobřeží, se nachází i řada dobrých pláží. Zásluhu na oblíbenosti ostrova má jeho noční život, který je řazen mezi nejznámější ve Středomoří vůbec. Přes den malebné a pitoreskní uličky města Mykonos se během turistické sezóny každý večer mění v konglomerát tavern, hospůdek, barů a klubů, které přitahují množství turistů. Ke známosti přispěla značně i skutečnost, že ostrov se stal cílem mezinárodního jet setu a láká k návštěvě i homosexuální páry a jedince.

Mykonos (druhý pád "Mykonu", ) je ostrov v řeckém souostroví Kyklad ve Středozemním moři, ležící jihovýchodně od ostrova Tinos, severně od ostrovů Paros a Naxos a na východ od ostrova Syros. Rozloha ostrova činí 86,13 km² (přibližně 20 x 14 km), nejvyšší bod Profitis Ilias Varniotis dosahuje 364 m. Spolu s okolními ostrovy Rineia, Délos, Dragonisi a malými neobydlenými ostrůvky tvoří stejnojmennou obec jež je zároveň regionální jednotkou spadající pod kraj Jižní Egeis. Ostrov, skládající se převážně z žuly, trpí jako i mnoho dalších řeckých ostrovů nedostatkem vody.

Mykonos (, ; ) is a Greek island, part of the Cyclades, lying between Tinos, Syros, Paros and Naxos. The island has an area of and rises to an elevation of at its highest point. There are 10,134 inhabitants according to the 2011 census, most of whom live in the largest town, Mykonos, which lies on the west coast. The town is also known as "Chora" (i.e. "the Town" in Greek, following the common practice in Greece when the name of the island itself is the same as the name of the principal town).  Mykonos's nickname is "The Island of the Winds". Tourism is a major industry and Mykonos is known for its vibrant nightlife and for being a gay-friendly destination with many establishments catering for the LGBT community.


Hráčská kariéra.

V mládí hrál za rakouskou reprezentaci, „Wunderteam“, ve kterém dal v devatenácti zápasech čtrnáct gólů. V roce 1934 se v dresu Rapidu Vídeň stal nejlepším střelcem rakouské ligy. O rok později přestoupil do Admiry Vídeň a v roce 1937 odešel do Slavie Praha, které pak zůstal věrný. V roce 1938 vyhrála Slavia tehdejší nejprestižnější mezinárodní klubovou soutěž Středoevropský pohár a Bican se stal jeho nejlepším střelcem. Životní formu měl v době druhé světové války, kdy se bohužel nehrály mezinárodní soutěže (pouze krátce po okupaci českých zemí reprezentoval v několika přátelských zápasech Čechy a Moravu). Po válce se o něj vážně zajímaly některé italské kluby, údajně nabízely 6 milionů jen za podpis smlouvy (Juventus Turín), ale Bican zůstal ve Slavii, z níž až v pozdním období kariéry odešel do Vítkovic a také do Hradce Králové, odkud se pak ještě po čtyřicítce krátce do Slavie vrátil.

Bilance v ČSR/ČR 1. lize.

Jen česká a československá 1. liga:

Ligová statistika celkem.

tučně vyznačené sezony = král střelců

Reprezentace.

Za Rakousko hrál v letech 1933-1936 (19 zápasů, 14 gólů). Byl účastníkem Mistrovství světa 1934, kde Rakušané skončili na 4. místě, sám skóroval v 1. kole v prodloužení proti Francii.  Za Československo hrál v roce 1938 a v letech 1946-1949 (celkem 14 zápasů, 12 gólů). Poprvé nastoupil proti Švédsku, v utkání hraném ve Stockholmu nastřílel soupeřům tři branky. V utkání proti Rumunsku dokázal nastřílet soupeřům čtyři branky. Reprezentační kariéru mu narušila druhá světová válka.  Za protektorát Čechy a Morava hrál v roce 1939 (2 zápasy, 6 gólů). V každém utkání dal 3 góly - proti "Ostmarce" (neboli Rakousku, které bylo součástí Německa) a v "přátelském" zápase s Německem, který skončil 4:4. Zajímavostí je, že za Německo dal v onom utkání hattrick i Rakušan Franz Binder, Bicanův někdejší spoluhráč z Rapidu.  Údajně bylo Bicanovi na žádost samotného Hitlera nabízeno, aby reprezentoval Německo, ale on odmítl s odůvodněním, že je Čech a že by se jeho otec musel obracet v hrobě.

Trenérská kariéra.

Po ukončení hráčské kariéry ve 46 letech pracoval jako trenér. Vedl Slavii Praha, Liberec, Brno a Kladno. Na přelomu šedesátých a sedmdesátých let trénoval také v Tongerenu v Belgii.  V Brně byl ve 3. lize od 8. do 22. kola v sezoně, která se hrála tříkolově od jara 1957 do jara 1958. Do některých zápasů ještě naskočil i jako hrající trenér a navíc i skóroval.

Rodina a osobní život.

Narodil se v české rodině ve Vídni jako prostřední ze tří dětí. Jeho otec František „Franci“ Bican byl také fotbalista a reprezentant Vídně, zemřel v roce 1921 na následky zranění z fotbalu.  Bican zastával názor, že každý vrcholový fotbalista by měl být profesionál, protože je to zaměstnání jako každé jiné a fotbalisté baví lidi, kteří za to platí jako v divadle. Ve Slavii se tím řídili, a tak měl plat 5 tisíc korun v době, kdy ostatní hráči brali okolo 1 500 Kč. Po převratovém roce 1948 se jeho život velice změnil, komunisté v něm viděli třídního nepřítele a ve Slavii buržoazní klub. Stal se pak pomocným dělníkem v hutích na Kladně. Existují fotografie, kde je zobrazen s lopatou v ruce, jak nakládá jakýsi vlak.  Dlouhá léta žil v pražských Holešovicích, poblíž přístavu, kromě jiného hrával za starou gardu, dále hrál tenis a velmi dobře nohejbal. Ve své době běhal stovku za 10,8 vteřiny, což by i dnes stačilo na finále v české extralize. Miloval rybaření v Tróji, kde později objevil kolonii koček, které si vzal na starost a často ji krmil. Podle dobových informací za ním jezdili z nočních vináren pod okna jeho bytu jeho velký obdivovatel Jiří Trnka s Janem Werichem, který na Bicana jako nesportovec poněkud žárlil. Vdova Jarmila jako majitelka domu v Michli nechala na jeho počest a pro sparťansko-slávistické usmíření vytvořit malý salónek v rodinné restauraci Sparta, který stále existuje. Zemřela 12. prosince 2011, tedy přesně 10 let po svém manželovi.

Zajímavost.

V roce 1998 po něm byla pojmenována planetka 10634 (Pepibican).

Josef „Pepi“ Bican (25. září 1913, Vídeň – 12. prosince 2001, Praha) byl proslulý česko-rakouský fotbalista a trenér, jeden z nejlepších fotbalistů 20. století. Vstřelil 644 ligových branek a je členem klubu ligových kanonýrů (držitel odznaku číslo 1). Začínal ve vídeňských klubech a většinu své kariéry působil ve Slavii Praha. Reprezentoval rodné Rakousko (i na Mistrovství světa 1934 – 4. místo) a Československo, jehož občanství získal až po Mistrovství světa 1938.  25. září 2013 by se legendární kanonýr dožil 100 let a u příležitosti tohoto výročí byl uveden do Síně slávy českého fotbalu.

Josef "Pepi" Bican (25 September 1913 – 12 December 2001) was a Czech-Austrian professional footballer who played as a striker. He is the most prolific goalscorer of all time in league matches, first level championships matches, official matches and total matches (considering only players who mostly played at the highest level and taking into account goals scored in official matches played with national teams at all age levels and clubs in all divisions) according to Rec.Sport.Soccer Statistics Foundation (RSSSF). RSSSF estimates that he scored more than 600 league goals, 537 first level championships goals, more than 805 goals in official matches and more than 1468 goals in total matches (data is missing regarding the 1952 Czech Second Division). The International Federation of Football History & Statistics (IFFHS) awarded Bican a Medal as one of the most prolific goalscorers of the last century.  He was a member of the Austrian "Wunderteam" of the 1930s and was the season's highest scorer in the whole of Europe on five separate occasions. Bican had the ability to play with both feet; he also had considerable pace and was able to run 100 metres in 10.8 seconds, which was as fast as many sprinters of the time.


DOM Level.

Specifikace "W3C DOM" jsou rozděleny do několika úrovní (DOM level), z nichž každá obsahuje povinné a volitelné moduly. K tomu, aby nějaká aplikace mohla prohlásit, že podporuje určitý "DOM level", musí implementovat všechny požadavky dané úrovně a všech nižších. Aplikace mohou též podporovat specifická rozšíření (anglicky "vendor-specific extensions") za podmínky, že nejsou v konfliktu s W3C standardy. V současnosti (leden 2014) existují čtyři úrovně (Level 1, Level 2, Level 3 a Level 4), z nichž první tři jsou již ve stádiu W3C Recommendation.

Level 0.

Podpora "Intermediate DOM", jenž existoval před vytvořením "DOM Level 1". Například "DHTML Object Model" vyvinutý firmou Microsoft, nebo nepojmenovaný "Intermediate DOM" od Netscape. "Level 0" není formální specifikací publikovanou W3C, ale používá se jako srozumitelná zkratka odkazující na věci existující před standardizačním procesem.

Level 1.

Navigace v DOMu (HTML a XML) dokumentu (resp. jeho stromové struktuře) a manipulace s obsahem (včetně přidávání elementů). Specifické elementy HTML jsou obsaženy také.

Level 2.

Podpora jmenných prostorů (anglicky "XML namespace"), událostí a filtrovaných pohledů.

Level 3.

Standardizovaný mechanismus načítání a ukládání a podpora XML schémat. Navíc umožňuje například dynamické vkládání obsahu do dokumentu a přidává některé nové metody a vlastnosti.

Level 4.

Vývoj se zaměřuje na sloučení předchozích standardů DOM Level 3 Core, Element Traversal, Selectors API Level 2, DOM Level 3 Events a DOM Level 2 Traversal and Range a jejich zjednodušení a přiblížení již existujícím standardům, především specifikacím JavaScriptu a HTML5. Specifikace dále zjednoduší časté DOM operace.

Specifikace.

Všechny dokumenty jsou v angličtině

DOM (akronym anglického Document Object Model – "objektový model dokumentu") je objektově orientovaná reprezentace XML nebo HTML dokumentu. DOM je API umožňující přístup či modifikaci obsahu, struktury, nebo stylu dokumentu, či jeho částí.  Původně měl každý webový prohlížeč své vlastní specifické rozhraní k manipulaci s HTML elementy pomocí JavaScriptu. Vzájemná nekompatibilita těchto rozhraní však přivedla W3C k myšlence standardizace, a tak vznikl "W3C Document Object Model" (zkráceně "W3C DOM"). Tato specifikace je platformně a jazykově nezávislá. Předchozí specifická rozhraní byla nazvána "přechodný DOM" (anglicky "Intermediate" "DOM").  DOM umožňuje přístup k dokumentu jako ke stromu, což je zároveň datová struktura používaná ve většině XML parserů (Xerces, MSXML) a XSL procesorů (Xalan). Tato technologie, nazývaná "grove (Graph Representation Of property ValuEs)", vyžaduje nahrání celého parsovaného dokumentu do paměti, z čehož plyne, že její optimální použití je tam, kde je k jednotlivým elementům dokumentu přistupováno v náhodném pořadí nebo opakovaně. Existuje i alternativní technologie pro případ, že je potřeba postupná, nebo jednorázová úprava – sekvenční model SAX, který má v těchto případech výhodu rychlejšího zpracování a nižší paměťové náročnosti.

The Document Object Model (DOM) is a cross-platform and language-independent interface that treats an XML or HTML document as a tree structure wherein each node is an object representing a part of the document. The DOM represents a document with a logical tree. Each branch of the tree ends in a node, and each node contains objects. DOM methods allow programmatic access to the tree; with them one can change the structure, style or content of a document. Nodes can have event handlers attached to them. Once an event is triggered, the event handlers get executed.  The principal standardization of the DOM was handled by the World Wide Web Consortium, which last developed a recommendation in 2004. WHATWG took over development of the standard, publishing it as a living document. The W3C now publishes stable snapshots of the WHATWG standard.


Geografie.

Kanton lze rozdělit na pohoří Jura na jihu a Jurskou plošinu na severu. Jurská plošina je kopcovitá, téměř zcela vápencová. Oblast Ajoie a Franches-montagnes leží v tomto regionu. Termín „Jurský“ je odvozen od Jurských Alp, které vznikaly v jurském období.  Na severu a západě kantonu hranicí s Francií. Kantony Solothurn a Basilej-venkov jsou na východě, zatímco kanton Bern ohraničuje Juru z jihu. Řeky Doubs a Birs ("Birs" německy, "La Birse" francouzsky) odvádí vodu. Doubs se připojuje k Saôně a potom vtékají do Rhôny, zatímco řeka Birs je přítokem Rýna.

Administrativní rozdělení kantonu.

Kanton Jura je rozdělen do tří okresů. (Stav k 1. lednu 2013)

Ekonomika.

Velice důležité je zdejší zemědělství, chov dobytka a koní. Vyrábí se zde především hodinky, oblečení a tabákové výrobky. Vzrůstá počet malých a středně velkých obchodů.

Historický přehled.

Od středověku do roku 1792 bylo území moderního kantonu součástí Knížecího biskupství Basileje, od 18. prosince 1792 součástí Rauracké republiky anektované Francouzskou republikou 23. března 1793. Francie zde vytvořila 27. března 1793 departement Mont-Terrible, který byl zrušen 17. února 1800 a začleněn do departementu Haut-Rhin. Po porážce Napoleona zde vzniklo 27. ledna 1814 Knížectví Porrentruy existující do 25. srpna 1815, kdy ho obsadily jednotky Švýcarska. Na Vídeňském kongresu bylo rozhodnuto, že území nynějšího kantonu Jura připadne kantonu Bern jako kompenzace za ztracená území v kantonech Aargau a Vaud. Důsledkem připojení frankofonních oblastí bývalého Knížecího biskupství Basileje ke kantonu Bern však byla nespokojenost zdejšího obyvatelstva, která se projevila ve formě jurského separatismu, který vedl k tomu, že k 1. lednu 1979 vznikl nový kanton Jura. V důsledku vzniku nového kantonu se v obci Vellerat, která i nadále zůstávala součástí kantonu Bern, objevil požadavek na přechod této obce ke kantonu Jura a to proto, že silniční spojení obce je možné jen přes území nového kantonu. Za základě referenda konaného v roce 1996 pak tato obec k 1. červenci 1996 přešla z kantonu Bern do kantonu Jura, kde byla začleněna do okresu Delémont.

Zajímavost.

V historickém městě Saint-Ursanne stojí na mostě socha českého světce – svatého Jana Nepomuckého.

Republika a kanton Jura (francouzsky République et Canton du Jura, zkráceně Jura) je frankofonní kanton na severozápadě Švýcarska. Jeho hlavní město je Delémont. Hraničí s kantony Basilej-venkov, Bern a s Francií.

The Republic and Canton of the Jura (), also known as the canton of Jura or canton Jura ( , ), is the newest (founded in 1979) of the 26 Swiss cantons, located in the northwestern part of Switzerland. The capital is Delémont. It shares borders with the canton of Basel-Landschaft, the canton of Bern, the canton of Neuchatel, the canton of Solothurn, and the French régions of Bourgogne-Franche-Comté and Grand Est.


Historický přehled.

Kanton vznikl roku 1803, jakožto umělý útvar, složený z celé řady nevelkých historických území, jenž byl vymezen Napoleonem Bonapertem v Mediačních aktech, přičemž přibližně polovina území moderního kantonu byla původně součásti opatství Sankt Gallen.  Město Sankt Gallen získalo nezávislost na opatství roku 1405 a ve stejnou dobu ztratilo opatství kontrolu nad Appenzellem. Naopak toku 1468 byl k opatství připojen Toggenburg.  Před francouzskou invazí, uskutečněnou roku 1798, se území moderního kantonu skládalo z následujících celků:  V období Helvétské republiky se severní části moderního kantonu, spolu s Appenzellem staly movým kantonem Säntis, zatímco jižní části se, spolu s Glarusem a severovýchodní částí Schwyzu staly novým kantonem Linth. Oba nové kantony se však dostaly do okamžitých finančích problémů a byly nuceny zavést množství nepopulárních daní a nařízení. Opatství bylo sekularizováno 17. září 1798 a jeho vládce, kníže opat Pankraz Vorster uprchl do Vídně. Nepopulární zákony a zrušení opatství následně vyvolaly neklid v oblasti. Když vypukla válka druhé koalice vpochodovala na východ Švýcarska rakouská armáda a navrátila k moci knížete opata. Nicméně toto jeho vítězžszví bylo krátkodobé. Rakouská a ruská armáda byla poražena u Curychu, francouzská armáda se vrátila do Sankt Gallenu a knížete opata opětovně vyhnala.  Roku 1803 byly kantony Linth a Säntis zrušeny, vznikl nový kanton Sankt Gallen a zbytek území obou zrušených kantonů byl podle původních hranic přerozdělen mezi staré kantony Schwyz, Glarus, Appenzell Ausserrhoden a Appenzell Innerrhoden, přičemž Glarus a Schwyz přišly o obě zdejší někdejší exklávy.

Poloha.

Je ohraničen Bodamským jezerem na severu a na východě tokem Rýna, který tvoří hranici s Rakouskem a Lichtenštejnskem. Na jihu hraničí s kantony Graubünden, Glarus a Schwyz. Západně leží kantony Curych a Thurgau. Kanton Sankt Gallen svým územím zcela obklopuje kantony Appenzell Innerrhoden a Appenzell Ausserrhoden, historicky vzniklé jako polokantony rozdělením původního kanonu Appenzell.

Příroda.

Hlavní řeky protékající tímto kantonem jsou Rýn, Thur, Linth a Seez. Povrch se liší, jak nížiny podél "Rýna" a "Bodamského jezera" přechází v hornaté oblasti na jihu. Jedna čtvrtina země je pokryta lesy a více než polovina alpinskými pastvinami.

Ekonomika.

Zemědělská aktivita se skládá převážně z hospodářství mlékárenské výroby a chovu dobytka v hornatých oblastech. V nížinách převažuje produkce vinné révy a ovoce, ale také smíšené zemědělství.  Průmyslová odvětví tohoto kantonu zahrnují výrobu optického zboží, pyrotechniky, chemikálie a farmaceutika. Důležitou roli v mnoha resortech hraje turismus. Příkladem jsou lázně v Bad Ragaz a velké možnosti sportovního vyžití v zimním období.

Města a obce.

Níže jsou uvedena nejlidnatější města a obce ze 77 politických obcí nad 10 000 obyvatel.  Další obce a části:

Partnerská města.

Již dlouhé roky udržuje kanton St. Gallen styky s vybranými partnerskými regiony ve střední a východní Evropě a severní Itálii:

Kanton Sankt Gallen (švýc. němčinou "Sanggale", francouzsky "Saint-Gall", italsky "San Gallo", rétorománsky "Sogn Gagl", doslovný český a zastaralý název je Svatý Havel), zpravidla a převážně uváděno oficiální zkráceninou St. Gallen, je kanton na severovýchodě Švýcarska, pojmenovaný po své metropoli městě Sankt Gallenu.

The canton of St. Gallen, also canton of St Gall ( ; dialectally , , , ), is a canton of Switzerland. The capital is St. Gallen.  Located in northeastern Switzerland, the canton has an area of (5% of Switzerland) and a resident population close to half a million as of 2015 (6% of Switzerland). It was formed in 1803 as a conflation of the city of St. Gallen, the territories of the Abbey of St. Gall and various former subject territories of the Old Swiss Confederacy.


Historie.

Prvního ročníku 1960/61 se účastnilo jen 10 týmů. Důvodem bylo, že některé země v té době neměly domácí pohár a někteří vítězové domácího poháru účast odmítli. Mezi těmito 10 účastníky byla Rudá hvězda Brno jako vítěz Spartakiádního poháru. Soutěž se však těšila diváckému a mediálnímu zájmu, a tak byly zakládány národní poháry v zemích, které jej předtím neměly (včetně Československého poháru), a jejich vítězové už účast neodmítali. Finále ročníku 1960/61 se hrálo na 2 zápasy (doma a venku).  Od druhého ročníku 1961/62 se finále vždy hrálo na předem stanoveném místě, čili většinou na neutrální půdě na 1 zápas. V letech 1962 a 1964 se hrály ve finále opakované zápasy po remízách v prvním utkání.  Ročníku 1961/62 už se zúčastnilo 23 týmů, v roce 1962/63 25 týmů, v roce 1963/64 už 29 týmů. V roce 1965/66 už hrálo 31 týmů, poprvé i zástupce Sovětského svazu.  1. kolo ročníku 1968/69 bylo znovu rozlosováno poté, co 5 zemí okupovalo Československo. Nový los byl udělán tak, aby týmy ze Západu hrály spoly a týmy z Východu spolu. Na protest odstoupilo z poháru 5 klubů právě z těchto 5 okupantských východoevropských zemí. Nakonec tento ročník vyhrál Slovan Bratislava, takže paradoxně PVP vyhrál poprvé východoevropský klub. Zároveň to také bylo jediné prvenství československého klubu v celoevropských fotbalových pohárech v historii.  UEFA považovala PVP za druhý nejdůležitější pohár. Proto když se tým kvalifikoval do PMEZ/LM i PVP, hrál PMEZ/LM, kdežto když se kvalifikoval do PVP i Poháru UEFA, hrál PVP. A po založení Superpoháru o něj hrál vítěz PMEZ/LM s vítězem PVP. Nicméně vzhledem k tomu, že Pohár UEFA měl dvakrát víc účastníků než PVP, především víc z nejlepších lig, a navíc 2. či 3. tým ligy bývá lepší než vítěz poháru ze středu ligové tabulky, byl PVP považován fotbalovou veřejností za slabší pohár než Pohár UEFA.  Celkem 8× se vítěz PVP dostal v následujícím ročníku znovu do finále, ale ani jednou jej neobhájil.  V posledním ročníku 1998/99 byl v PVP za Nizozemsko semifinalista národního poháru Heerenveen, protože oba finalisté nizozemského poháru hráli Ligu mistrů. Autorem posledního gólu PVP byl Pavel Nedvěd, který rozhodl o vítězství Lazia 2:1 nad Mallorkou.

Nejúspěšnější týmy, města, země, hráči a trenéři.

Nejúspěšnějším týmem PVP je se 4 trofejemi FC Barcelona, 2 vítězství mají RSC Anderlecht, AC Milán, FC Chelsea a Dynamo Kyjev.  Nejúspěšnějšími městy jsou Londýn s 5 triumfy (2 Chelsea, 1 Tottenham, 1 West Ham, 1 Arsenal) a Barcelona se 4 (vše FC).  Anglické kluby vyhrály PVP 8×, španělské a italské 7×.  Jen 1 hráč vyhrál PVP 3×: Lobo Carrasco v letech 1979, 1982 a 1989 (vždy s Barcelonou). Nejlepšími střelci v historii PVP jsou Rob Rensenbrink (25 gólů), Gerd Müller (20) a Gianluca Vialli (19).  4 trenéři vyhráli PVP 2×: Nereo Rocco, Valerij Lobanovskij, Johan Cruyff a Alex Ferguson.

Pohár vítězů pohárů (PVP) byla mezinárodní soutěž fotbalových týmů založená v roce 1960, která byla přístupná všem vítězům národních pohárových soutěží členských zemí UEFA a obhájci trofeje z předchozí sezóny. V případě, že vítězem domácího poháru byl i mistr země, měl právo účasti poražený finalista národního poháru. Hrálo se vyřazovacím systémem doma a venku. Finálové utkání se hrálo vždy na předem určeném místě. Vítěz měl právo účasti v Superpoháru. Především pro nižší úroveň a menší zájem diváků i médií byl Pohár vítězů pohárů v roce 1999 zrušen. Jako jediný hráč z České republiky pohár získal Pavel Nedvěd v roce 1999 v barvách Lazia Řím.

The UEFA Cup Winners' Cup (abbreviated as CWC) was a football club competition contested annually by the most recent winners of all European domestic cup competitions. The cup was one of the many inter-European club competitions that have been organised by the Union of European Football Associations (UEFA). The first competition was held in the 1960–61 season – but not recognised by the governing body of European football until October 1963. The tournament ran for 39 seasons with its final edition held in 1998–99, after which it was absorbed into the UEFA Cup.  The Cup Winners' Cup was regarded by UEFA as the second most prestigious European club competition, behind the European Cup and ahead of the Inter-Cities Fairs Cup (later the UEFA Cup), although many football writers and fans considered the UEFA Cup as harder to win. From 1972 onwards, the winner of the tournament progressed to play the winner of the European Cup (later the UEFA Champions League) in the UEFA Super Cup. Since the abolition of the UEFA Cup Winners' Cup, the UEFA Super Cup place previously reserved for the Cup Winners' Cup winner has been taken by the winner of the UEFA Cup, now the UEFA Europa League. The competition's official name was originally the European Cup Winners' Cup; it was renamed the UEFA Cup Winners' Cup before the 1994–95 season.


Historie.

Historie tohoto kantonu se celá točí okolo náboženství. Obyvatelé údolí Linth byli konvertováni na křesťanství v 6. století irským mnichem Svatým Fridolínem. Svatý Fridolín se stále objevuje v erbech na kabátech. Založil klášter Säckigenu blízko Basileje. Od 9. století byl celý Glarus vlastněn klášterem. Roku 1288 prohlásili Habsburkové celý klášter za svůj. Roku 1352 se Glarus stal členem Švýcarské konfederace.  Mezi roky 1506 a 1516 byl reformátor Huldrych Zwingli knězem v Glarusu, ale roku 1564 byli všichni jeho následovníci vyhlazeni. Přesto to ještě nebyl konec nepokojů mezi protestanty a katolíky v této oblasti. Pro zajištění míru bylo roku 1623 rozhodnuto, aby každá část měla svůj vlastní sněm zvaný Landsgemeinde a později roku 1683 bylo každé straně dovoleno založit si svůj vlastní tribunál.  Mezi roky 1789 a 1803 byl Glarus částí kantonu "Linth", který byl založen Napoleonem. Roku 1803 byl kanton Glarus opět obnoven a roku 1836 byly obě části sjednoceny pod vedením jednoho Landsgemeindu.

Zeměpis.

Dominantní postavení má hluboké údolí řeky Linth. Většina území je hornatá. Nejvyšší vrchol Glarnských Alp je se svými 3614 metry Tödi. Další významnější vrcholy pak jsou Oberalpstock, (3328 metrů), Clariden (3267 metrů), Vorab (3028 metrů) Glärnisch (2910 metrů). Je zde velké jezero zvané Walensee. Celková plocha kantonu Glarus činí 685 km².

Průmysl.

Nejvýznamnějším odvětvím je těžba dřeva. Od 17. století probíhá těžba břidlice. Předení vlny bylo důležité v 18. století jako doplněk k tradiční vlněné přízi. Industrializace přinesla tištění vlny, vodní elektrárny, železárny a papírny.

Politika.

Kanton Glarus je jeden z posledních dvou kantonů ve Švýcarsku, který je řízen tzv. "Landsgemeinde" - valným shromážděním všech občanů kantonu. Na tomto shromáždění se může rozhodovat o všech návrzích zákonů veřejným hlasováním a je na něm také volena kantonální vláda.

Kanton Glarus (francouzsky "Glaris", italsky "Glarona", rétorománsky "Glaruna") je kanton na východě centrálního Švýcarska. Úředním jazykem je zde němčina. Metropolí kantonu je město Glarus. V tomto kantonu se také nalézají Glarnské Alpy.

The canton of Glarus, also canton of Glaris (, ) is a canton in east central Switzerland. The capital is Glarus. The population speaks a variety of Alemannic German. The majority of the population (81%) identifies as Christian, about evenly split between the Protestant and Catholic denominations.


Vznik.

Před 20 miliony let nastal tektonický propad v Panonské nížině, později byl zalit vodou Tethyského moře. Po poklesnutí moře před 11 miliony let vypadala Panonie jako slané brakické jezero. Obsah soli klesal tak, že se sůl ukládala v sedimentech. Na konci poslední doby ledové před 13 tisíci lety se uvolnil Dunajský ledovec a při posledním posunu byly utvářeny dnešní sedimenty v pánvi Neziderského jezera.

Rozčlenění.

Jezero má přibližně tvar obuvnické lžíce. Severní část se nazývá "Neziderská zátoka" ("Neusiedler Bucht"), užší část se nazývá "Illmitzer Seeenge" a úplně na jihu leží rákosím zarostlé "Silbersee".

Rozměry.

Rozloha jezera je podle vodní hladiny přibližně 315 km², z toho leží 240 km² v Rakousku a 75 km² v Maďarsku. Rakouská část je největší vodní plochou v Rakousku. Povodí jezera má rozlohu 1 120 km². Hlavní severojižní délka jezera je 36 km a šířka se pohybuje mezi 6 až 12 km. Výška zemského zakřivení mezi Neusiedl am See a Mörbisch je 9,6 m, takže není vidět z jednoho konce na druhý.

Rákosový pás.

Jezero je téměř celé obklopeno rákosovým pásem, který vytváří jedinečný region pro místní faunu. Díky převládajícím severozápadním větrům roste na východním břehu méně rákosí než na západním. U Donnerskirchen dosahuje pás rákosí šířky 8 km, Podersdorf leží na jediném bezrákosovém místě dlouhém 2 km. Rákosový pás, pokrývající až čtyři pětiny jezera, je místem hnízdění vodního ptactva. V Rakousku je stejnojmenná ptačí rezervace.

Okolí.

Břehy jsou nízké, silně bažinaté. V létě (vlhké období) se rozměry Neziderského jezera zvětšují. V zimě někdy promrzá až do dna. Jezero leží v Malé uherské nížině, západně od Velké uherské nížiny. Místa pro koupání a přístavy jsou Illmitz, Podersdorf, Weiden am See, Neusiedl am See, Jois, Breitenbrunn, Purbach, Oggau, Rust a Mörbisch v Rakousku, a Fertőrákos v Maďarsku. Další místa v okolí jsou Apetlon, Winden am See, Donnerskirchen, Oslip, Fertőboz, Fertőd, Balf, Wolfs, Mekszikópuszta, Fertőhomok, Hegykő, Sarród a Fertőújlak.

Vodní hladina.

Hladina jezera leží v nadmořské výšce 115,45 m. Maximální hloubka jezera je 1,8 m. Průměrná hladina kolísá mezi 0,6 až 0,8 m. Nejnižší hladina byla naměřena v srpnu. Přítok do jezera zajišťují z 80 % podzemní prameny a z 20 % malá řeka Wulka. Voda v jezeře je mírně slaná. Odtok vody z jezera je kanálem Einserkanal, který byl postaven v letech 1895 až 1909. Tak je na území Maďarska jezero svázáno s povodím Dunaje.  Jezero několikrát také vyschlo, zatím poslední případ nastal v roce 1867 po 5 letech sucha. Rakouská spolková země Burgenland zvažuje plány na dodatečné přivádění vody z Dunaje., Český rozhlas Plus, 22. květen 2020

Neziderské jezero (, , přičemž "fertő" znamená bažina) je vedle Balatonu jediné velké stepní jezero v Evropě. Jezero leží na pomezí rakouské spolkové země Burgenland a maďarské župy Győr-Moson-Sopron. Rakouská část je současně největším jezerem v Rakousku. Vyznačuje se pásmem rákosí, velmi malou hloubkou, mírným a větrným klimatem. Jedinečná fauna a flóra jsou chráněny rakouským národním parkem Neusiedler See - Seewinkel a maďarským Fertő-Hanság a také zapsáním na Seznam světového dědictví UNESCO (v roce 2001).

Lake Neusiedl () or Fertő (; ; ; ; ) is the largest endorheic lake in Central Europe, straddling the Austrian–Hungarian border. The lake covers , of which is on the Austrian side and on the Hungarian side. The lake's drainage basin has an area of about . From north to south, the lake is about long, and it is between and wide from east to west. On average, the lake's surface is above the Adriatic Sea and the lake is no more than deep.


Život.

Podle tradice byl Havel mnich, jeden z dvanácti žáků a společníků svatého Kolumbána mladšího na jeho misii směřující na evropský kontinent. Roku 610 doprovázel sv. Kolumbána na jeho cestě proti proudu Rýna do Bregenzu. Na další cestě do Itálie však Havel kvůli nemoci musel zůstat v Arbonu. Zde žil jako poustevník v blízkosti řeky Steinach. Zemřel zde zřejmě mezi roky 640 a 650, jeho svátek připadá na 16. října. Podle novějších výzkumů pocházel z okolí Vogéz v dnešní severní Francii a ke Kolumbánově misii se přidal až tam.

St. Gallen.

Po Havlově smrti byl v tomto místě roku 719 zbudován kostel, který obklopil velkolepý stavební komplex opatství sv. Havla, nejstarší a největší klášter benediktinů severně od Alp a největší komplex kamenných budov benediktinů v Evropě. Prvním opatem byl zvolen svatý Otmar. Dochovaný půdorysný plán se stal vzorem pro mnohé další stavby. Klášter, jeho hospodářské a zemědělské zázemí se staly jádrem osídlení kantonu Sankt Gallen ve východním Švýcarsku. Klášter byl nezávislý na kostnickém biskupovi. Opatství se za Ludvíka Pobožného stalo císařskou institucí a působilo velmi vlivně na okolní prostředí až do sekularizace kláštera roku 1798.

Legendy.

Od konce 7. století se šířila legenda o životě a zázracích sv. Havla, tzv. "Vita sancti Galli vetustissima", z níž se dochovaly jen fragmenty. Podle ní Havel údajně zbavil kněžnu Fridiburgu posedlosti démonem. Fridiburga či Fridigunda byla přitom zasnoubená se Sigebertem II., franským králem, který poustevníkovi z vděčnosti věnoval pozemky v okolí Arbonu, kde byl později zřízen jmenovaný klášter. Dále se traduje, že si Havel postavil dřevěnou poustevnu vlastníma rukama, a že mu při stavbě pomáhal medvěd. Proto je světec někdy vyobrazován s medvědem, také na znacích.  Z první poloviny 9. století pocházejí dva celé životopisy, první od Wettina, mnicha benediktinského v kláštera Reichenau, a kolem roku 833 vznikla rozšířená legenda, jejímž autorem je švábský benediktin Walafrid Strabo.

Patrocinium.

Svatý Havel je patronem města Sankt Gallen, dnes metropole stejnojmenného švýcarského kantonu, patronem Švýcarska a Alsaska.  Svatý Havel ve středověku patřil k oblíbeným světcům období německé kolonizace pustin. V Čechách mu je zasvěceno několik desítek kostelů, k nejstarším patří románské stavby v Poříčí nad Sázavou a v Myšenci, k nejvýznamnějším kostel sv. Havla na Starém Městě pražském. Další významné kostely najdeme v Sázavě - Černé Budy, Kuřivodech, Volečicích, Tuhani, ale především také v malé obci Skvrňov na Kolínsku, kde stojí kostel sv. Havlu zasvěcený již od první čtvrtiny 13. století.

Svatý Havel (lat. "Gallus"; 550 Irsko–16. října 640, podle jiných pramenů 620 nebo 646-650, Arbon ve Švýcarsku) byl irský mnich, misionář, který působil v oblasti Bodamského jezera.

Saint Gall, or Gallus ( 550 646, ) according to hagiographic tradition was a disciple and one of the traditional twelve companions of Saint Columbanus on his mission from Ireland to the continent. Saint Deicolus was the elder brother of Gall.