Definice krajky.

Někteří odborníci považují za krajku jen ručně zhotovené textilie. Podle jiných definicí je např. krajka jen napůl „pravá“ jestliže se u ní paličkování nebo vyšívání provádělo na strojně vyrobeném tylu. Přesná, všeobecně platná definice, resp. ohraničení asi neexistuje, protože mnoho krajek vzniká kombinací různých technik (pozamentování, vázání, splétání atd.), přechod od krajky k jiným druhům textilií je plynulý a názory odborníků na obsah pojmu krajka se rozcházejí.  V současné době (v roce 2013) jsou známé zejména dva popisy  Z této formulace vychází např. práce F. Schönera "Spitzen" uvedená v odkazech na literaturu, ze které jsou v následujícím článku odvozeny všechny základní údaje.

Z historie krajky.

V Evropě se všeobecně pokládá za zemi původu krajky Itálie, odkud se v 16. století začala rozšiřovat výroba krajek do dalších regionů. Jednotlivé nálezy (pletené krajky ve starém Egyptě, nástroje k paličkování ze 4. století n. l. na Kypru, sítované krajky z 12. století na Českomoravské vysočině aj.) svědčí o tom, že krajkářství bylo známé už mnohem dřív.  V 17. a 18. století se výroba krajek rozšířila zejména do Francie, Flander a Španělska. V roce 1768 zhotovil Angličan "Hammond" první stroj, na kterém se dala vyrábět síťovina na vyšívanou krajku a v roce 1809 byl v Anglii patentován první paličkovací stroj, v roce 1835 předvedl vynálezce "Leavers" bobinetový stroj s žakárovým ústrojím a v roce 1846 byl vynalezen stroj na krajkové záclony. Asi v roce 1845 byl představen vyšívací stroj Francouze "Heilmanna". V roce 1896 začal pracovat "člunečkový vyšívací automat" švýcara "Gröbliho".  První paličkovací stroj pochází z roku 1748 od Angličana Walforda, výrobu krajek na těchto strojích umožnilo několik konstrukcí různých vynálezců v 80. letech 19. století.  První prakticky použitelný osnovní pletací stroj postavil Angličan "Redgate" v roce 1859. Z toho se později vyvinul rašl, který je asi od poloviny 20. století zdaleka nejpoužívanějším strojem na výrobu krajek.  Na konci 20. století se sdružovalo na 2000 výrobců z 33 států v Mezinárodní organizaci pro (ručně) paličkovanou a šitou krajku.  V 21. století není známá žádná souhrnná informace ani o celkovém množství ani o rozsahu výroby ručně a strojně zhotovených krajek ve světě.

České krajkářství.

V Čechách bylo krajkářství od 16. století známé v Krušných horách a na Šumavě. V Orlických horách (Vamberk) se krajkářství rozšířilo zejména od poloviny 17. století, kdy se zde začala vyrábět varianta bruselské krajky. V roce 1860 se v českých zemích zabývalo (převážně domáckou) výrobou krajek asi 80 000 lidí. Od konce 19. století však odbyt krajkového zboží značně poklesl, tradice krajkářství se udržuje z větší části jen v amatérské výrobě a jako umělecké řemeslo. Ve 20. století zaznamenaly české oděvní výtvarnice se svými příspěvky k modernímu krajkářství řadu úspěchů na mezinárodních výstavách a soutěžích.  Na úseku průmyslové výroby začala výroba krajek v roce 1834 v Letovicích na Moravě (na bobinetových strojích pašovaných z Anglie) jako první továrna tohoto druhu na evropském kontinentě.  Na začátku 21. století existoval asi jediný český výrobce krajek v moravských Drnovicích.

Vlastnosti a použití krajky.

Za určující znaky krajky se pokládá druh ornamentu, hustota a struktura vzoru a (v menší míře) použitý materiál.  Způsob vzorování je z velké části závislý na technice zhotovení. Během historického vývoje vznikla z několika základních směrů nespočetná řada variant jak ručně, tak i strojně zhotovených druhů.  Z používaných materiálů převažuje u ručně zhotovených krajek bavlněná, lněná, případně pokovovaná příze nebo přírodní hedvábí, ve strojní výrobě jsou to hlavně polyesterové, polyakrylové a elastické filamenty v širokém rozsahu jemnosti cca 5–100 tex. Krajkovina se používala už od středověku a stále ještě používá na oděvní doplňky nebo celé části oděvů, později k bytovým účelům (ubrusy, záclony apod.) a na punčochové výrobky.

Ručně zhotovené krajky.

Velké množství druhů se nejčastěji rozděluje podle techniky zhotovení. Patří k nim zejména:

Šitá krajka.

Základní prvek šité krajky je smyčkový steh, spojováním stehů z jedné niti se tvoří jednotlivé vzory. Modifikace šité krajky se dají rozdělit na  Kontura zakresleného vzoru se připevní stehy šicí niti na tkanou podložku, smyčkami niti vyčnívajícími nad podložkou se provleče vodicí nit. Nad podložkou („ve vzduchu“) se pak vyplní plocha mezi okraji vzoru efekty z krajkových stehů (v odborných textech se popisuje na čtyřicet druhů), hotový vzor se oddělí od podložky a spojí s dalšími jednotlivými vzory zhotovenými stejným způsobem.  Krajkářství tohoto druhu dosáhlo nejvyšší úroveň v Itálii, Francii a v Nizozemí. Příklady: retičela (viz snímek ), "benátská krajka", "point de gaze", "point d´Alencon".  Pracuje se také s podložkou, na tu se upevní vzor ve svém středu výšivkou "stonkovým stehem". Na řádek stonkových stehů se přišije začátek dvojité kovové niti (gimpy), ta se pak ovíjí smyčkovými stehy z pestrého hedvábí a tvoří se z ní tvar části krajkového vzoru. Další části vzoru se napojují přišitím na stonkové stehy a hotový vzor se oddělí od podložky tak, že se přestřihnou stonkové stehy (viz snímek ).  původem z Dánska, zhotovuje se buďto jako lemování nebo jako efekty všívané ve tkanině. Zhotovuje se technikou hedebo, obtáčecích nebo tylových stehů (viz snímek ).  zvaná také "sluníčková" (kruhový tvar vzoru s paprskovitě uspořádanými spoji). Krajka se šije na podložce kruhového tvaru, která se od ní po zhotovení odstřihne.

Paličkovaná krajka.

Princip: vzájemné splétání velkého počtu nití v nejrůznějších směrech, sešikmení a seskávání nití ve vazbě krajky.  Nástroje: paličkovací polštář, paličky a špendlíky  Druhy vazeb (hody): splétací hod, tvarovací hod, plátýnko, síť, otvor  Z mnoha variant paličkované krajky je známá např.: bruselská, valencienská. "duchesse", vamberecká

Háčkovaná krajka.

Princip: proplétání oček z jedné niti, vytváření smyček s pomocí háčkovací jehly  Druhy háčkovacích oček: řetízkové, pevné, sloupek, dvojité, svazková, obtáčená  Jednoduché, tuniské, filetové, vidličkové, tyčinkové, makramé, irské (viz snímek)

Pletená krajka.

Pletená krajka se tvoří vzájemným provlékáním smyček a kliček za pomoci dvou a více jehlic. Krajka má rub a líc a je páratelná. Pletením se vyrábí jen velmi malá část krajek. Pletení se dělí na tři úkony: nahození, pletení a odřetízkování.  Zvláštní efekty: Ovinuté očko, odnímání, zkřížení, zešikmení oček, přetahování oček, spletení více oček dohromady.

Drhaná krajka.

Drhání neboli "makramé" je jedna z nejstarších textilních technik. Základní prvek je uzlík, nejjednodušší vazba je tzv. organická třáseň, původně vzniklá svazováním nití odstávajících ze tkaniny.  Ke speciálním efektům patří např. křížové, řetízkové, perlové uzly, reliéfové obrazce z uzlíků („mouche“) a mnoho jiných. Příklad drhané krajky je na snímku.  K původním technikám makramé se nepoužívaly žádné zvláštní nástroje, později se ke kombinacím s pozamenty nebo s paličkováním začaly používat háčkovací nebo šicí jehly, vázací polštáře aj.

Frivolitková krajka.

zvaná také "occhi" je charakteristická bohatými zdobenými vzory, které jsou tvořené z vázaných uzlíků, vytvarovaných do obloučků, slziček a kroužků.  Nejjednodušší varianta výroby frivolitek je vázání z člunku a klubíčka. (viz snímek) Člunek funguje jako zásobník nitě. Složitější variantou je použití dvou člunků. Místo člunku je také možné použít jehlu – jedná se o tzv. šitou frivolitkovou krajku.

Filetová krajka.

Krajka se tvoří kombinací vázání (zhotovení sítě) a šití.  Síť se může zhotovit z jedné niti v několika formách ručně (čtyřúhelníky, pruhy, šikmo, do kruhu, zdobená) nebo strojově (vázání ze dvou nití). Na síť se používá skaná příze ze lnu, bavlny nebo i ze syntetických filamentů. Síť se napne do rámu zaplňuje „šitím“ resp. "látáním" za použití plátnového nebo látacího stehu, kterým se tvoří různé efekty, např. "kníry", "piké", "gobelínový steh", "smyčky" aj. (viz snímek).

Pásková krajka.

("point lace") se zhotovuje tak, že se (tkaný, pletený, háčkovaný nebo paličkovaný) pásek ("líčko") zformuje do určitého vzoru, našije na podkladovou tkaninu a dále zpracovává podobně jako evropská krajka. Líčko se doplní resp. kombinuje s šitými

Vyšívaná krajka.

Základní element vyšívání je steh, který se používá v mnoha variantách. Známý je např. "řetízkový", "kroužkovací", "plný steh" a mnoho jiných.  Kombinací vyšívání s jinými technikami vznikají zvláštní druhy krajek, např.  Dotahovaná ("point de Saxe") velmi jemná krajka na bavlněném batistu, vznikla v 18. století v Sasku.  Jednoduchá ažura se vyšívá jen z osnovních nebo jen z útkových nití, dvojitá z obou systémů.  Ažura není všeobecně uznávána jako krajka.  Známý druh je např. "richelieu" (viz snímek), ve kterém jsou do otvorů všívány "pikotky."

Strojní výroba krajek.

V 21. století se k průmyslové výrobě krajek používá zejména rašl, bobinet, vyšívací stroj, paličkovací stroj a ojediněle galonový stávek nebo okrouhlý pletací stroj. Osnovní stávky se dají rovněž přizpůsobit na zhotovení krajkoviny, z posledních let však není jejich použití známé.

Rašl.

Vzorovací zařízení na rašlu jsou tak rozsáhlá, že se s jejich pomocí dají imitovat téměř všechny techniky ručně vyráběných krajek při vysokém výkonu stroje (nejméně 20 m pletené krajkoviny za hodinu).  Vzorování: "kladecí jehly" na vzorovacích lištách (až 90 na stroj), srážecí plech, zanášení útku, žakárové ústrojí.  Krajkovina z rašlů se používá zejména na záclony, ubrusy, svrchní oděvy, prádlo a lemovky. Moderní stroje jsou většinou specializované na určitý druh použití, např.:

Bobinetový stroj.

Stroj napodobuje ruční paličkování. Princip bobinetové vazby: Drobný člunek s bobinovou nití se pohybuje diagonálně k osnově a obepíná dvě nebo více osnovních nití tak, že se tvoří síťový útvar. Vazba se může kombinovat dalším vzorovacími nitěmi, které se odvíjejí z cívek.  Vzorování na bobinetových strojích je obvykle řízeno žakárovým zařízením. (na snímku jsou bobinetové stroje ze 60. let 20. století).  K vazebním efektům patří např.: "centre gimp" (z hrubších přízí), "valenciennes" (velmi jemná napodobenina "valencienské krajky"),  imitace ručně paličkované "chantilly" aj.  Varianta bobinetu je (později vyvinutý) tzv. "záclonový stroj", na kterém se dají zhotovovat vzory s otevřenější strukturou a větší střídou vazby.  K efektům vazební techniky na tomto stroji patří např.: "single-tie", "double-tie" a "double-action."  Zatímco bobinetové stroje měly pracovní šířku cca 5 m, obnášela pracovní šířka záclonových strojů více než 12 metrů. Poslední známé exempláře od obou typů stroje pocházejí asi z poslední třetiny 20. století, v současné době není známý žádný výrobce těchto zařízení.

Strojní vyšívání.

K vyšívání krajek se používají "člunkové stroje", u kterých vyšívací steh tvoří spojení jehelní a člunkové niti s podkladovou textilií. Stehy (šicí, ploché, stonkové aj.) se lemují nebo zaplňují otvory v podkladu. Otvory jsou jeden ze základních elementů krajky, podle názvu techniky jejich zhotovení se pak označují druhy vyšívané krajky:  Člunkové stroje se staví pro vyšívání pásů textilií o délce do cca 30 m, na kterých se pracuje synchronně až s 1100 vyšívacími hlavami. Moderní stroje dosahují teoreticky výkonu 600 stehů za minutu.  Vyšívací stroj z 80. let 20. století je na snímku Funkce stroje je popsána v článku Vyšívání.

Paličkovací stroj.

Je v principu splétací stroj upravený tak, že na splétacím stole je částečně spojeno několik "paličkovacích drah". Paličky se mohou pohybovat po vlastní dráze nebo přecházet na sousední a tak vzniká plošný výrobek z velkého počtu vzájemně seskávaných nití a různě tvarovaných otvorů.  Pohyb paliček je řízen přes systém magnetů elektronickým vzorovacím zařízením, pro složité vzory jsou stroje vybaveny žakárovým ústrojím.  Výkon moderních strojů: stuha široká 40 cm = cca 10 m/min., 4 cm š. = cca 40 m/min.  Základní vazební element je síť v mnoha variantách ("mřížková", "hrášková", "bruselský tyl", "torchon", "hvězdicová" atd.). Síť se vyplňuje překříženými nebo vzájemně seskanými nitěmi v různých tvarech a tloušťkách.

Galonový stávek.

je osnovní pletací stroj, který napodobuje háčkování. Princip vzorování: Osnovní niti tvoří "řetízkovou vazbu", kterou se provlékají vzorovací "útkové niti".  Ke speciálním vzorovacím zařízením patří např. tzv. "ulitové jehly" používané k tvorbě ornamentů. Stroje se používají zejména k výrobě krajkových stuh.

Okrouhlý pletací stroj.

Na maloprůměrovém okrouhlém stroji se dají vyrábět např. módní krajkové punčochy a punčocháče (viz snímek ).  (Údaje k výrobní technologii nebyly dosud publikovány).

Krajka (angl.: "lace", něm.: "Spitze") je plošná ozdobná textilie, vzdušná a průhledná, tvořená z nití a případně i látky, které tvoří ornamenty nebo kresby. Užívala se a užívá jako ozdoba svátečních šatů, dámského, stolního i ložního prádla, liturgických rouch a podobně.

Lace is a delicate fabric made of yarn or thread in an open weblike pattern, made by machine or by hand.  Originally linen, silk, gold, or silver threads were used. Now lace is often made with cotton thread, although linen and silk threads are still available. Manufactured lace may be made of synthetic fiber. A few modern artists make lace with a fine copper or silver wire instead of thread.


Mládí a rodový původ.

Bohuslav Ludvík Balbín přišel na svět v nepříliš bohaté, kdysi erbovní, královéhradecké měšťanské rodině jako potomek rytířského rodu Balbínů z Vorličné, doložené v 15. století. Původně se nazývali Škvornicové, pak přibrali jméno Balbinus a po nabytí titulu z Vorličné dle usedlosti u Hradce Králové vzniklo pojmenování Balbínové z Vorličné.  Narodil se v tzv. Vodičkovském domě, který později patřil do komplexu jezuitských kolejí, dnes tvoří část Nového Adalbertina. Dům prodala jezuitům 18. června 1636 Bohuslavova matka Zuzana, rozená Vodičková.  Roku 1622 jeho otec Lukáš Škvornic náhle zemřel. Bohuslav byl vychováván rodinným přítelem Otou z Oppersdorfu na zámku Častolovice, kam se s matkou přestěhovali. Matku se synem podporoval také Mikuláš ze Schonfeldtu. Zajímavostí je, že hocha při křtu držel v rukou Albrecht Václav Eusebius z Valdštejna, který rovněž mohl být jeho kmotrem. Jako chlapec byl Balbín několikrát vážně nemocen a matka ho (ve strachu) zaslíbila staroboleslavské Bohorodičce. Bohuslav se uzdravil a nakonec přežil všech šest starších sourozenců. Zajisté i tato okolnost formovala jeho povahu, pevnou víru a hlubokou úctu ke svatým.  Již v dětství projevoval zájem o četbu a historii. Dle pramenů se naučil brzy číst, již v sedmi letech měl prý třikrát přečtenou Hájkovu Kroniku českou, kterou si velmi oblíbil. Vyrůstal v pobělohorském katolickém prostředí, od deseti let navštěvoval jezuitskou školu (předtím studoval u benediktinů v Broumově), a tak není překvapující, že v patnácti letech vstoupil do řad Tovaryšstva Ježíšova.

Předci.

Bohuslav Balbín je v dnešní době pravděpodobně nejznámějším svého rodu, avšak ani jeho předkové nepatřili mezi bezvýznamné osoby českého království.  Prapraděd Jan, bakalář svobodných umění, byl humanistický básník, jehož tvorba byla otištěna ve Veleslavínově kalendáři historickém. Později se stal městským písařem a sekretářem apelačního soudu pro latinské i české expedice. Stal se zakladatelem pražské větve Balbínů. Roku 1553 byl Jan spolu s bratrem Filipem povýšen do stavu vladyckého. Roku 1556 se Jan stal příslušníkem stavu vladyckého dědičně.  Janův druhý syn Filip založil královéhradeckou větev Balbínů z Vorličné. Byl malířem a vytvořil malby v hradeckém kancionálu. Zastával i úřad hradeckého primátora.  Balbínův pradědeček Jiří působil ve funkci primátora a královéhradeckého královského rychtáře. Roku 1584 byl dědičně povýšen do stavu rytířského, o rok později je doložen jako dárce příspěvku na graduál, v němž se nachází i jeho podobizna.  Otec Bohuslava Balbína Lukáš Škvornic Balbín z Vorličné na Petrovicích byl správcem pardubického panství. V letech 1618 a 1619 úspěšně ubránil pardubický zámek proti povstalým stavům. Jeho bratr Jiří padl roku 1619, když bojoval na straně císaře proti Matyáši Thurnovi.

Studium.

Bohuslav Balbín studoval v Broumově, Jičíně, Praze, Olomouci, Brně a Kladsku. V té době nebyla častá změna studijního pobytu ničím výjimečným, zvláště u jezuitů. Zde studoval klasické jazyky, literaturu a filosofii, prohloubil se jeho vztah k českým dějinám a vlasti. Při studiu v Olomouci byl Balbín ovlivněn páterem Mikulášem Leczyckým, jehož životopis později napsal. O prázdninách pobýval hlavně v Častolovicích, kde doprovázel Otu z Oppersdorfu při loveckých vycházkách a osvojil si tak smysl pro krásy přírody.  Církevní dráhu započal Bohuslav Balbín v patnácti letech, kdy se stal novicem brněnské koleje. O dva roky později složil první řeholní sliby v Tovaryšstvu Ježíšovu.  V osmnácti letech začal studovat filosofii na pražské jezuitské koleji Klementinu. Studoval v napjaté době. Roku 1639 zažil drancování Čech švédskou armádou. Po dosažení bakalářského titulu učil na gymnáziu u sv. Klimenta, aby poté, dle pravidel řádu, mohl pokračovat ve studiu teologie.  Když Švédové roku 1642 plenili Moravu, Balbín obhajoval doktorát. V témže roce provázel po Čechách španělského církevního pedagoga Rodriga Arriagu. Šest let poté se zúčastnil obrany Prahy. Když hrozil útok švédských vojsk, přihlásil se Balbín ihned do akademického praporu a pod vedením svého profesora, jezuity Jiřího Plachého, udatně hájil Karlův most. Ve studentském praporu bojoval také malíř Karel Škréta a lékař Jan Marek Marků. Při obraně Staroměstské mostecké věže byl Bohuslav Balbín vážně zraněn.

Literární, pedagogická a misionářská činnost.

Roku 1646 o korunovaci Ferdinanda IV. vydává Balbín svůj první spisek "Legatio Apollinis coelestis ad universitatem Pragensem etc". Nejednalo se však ještě o dějepisnou práci, ale o veršované dílo v duchu soudobého humanismu. Balbín sice zprvu psal latinské básně a i později toho nezanechal, ale postupně v jeho tvorbě nabyly naprosté převahy práce dějepisné. Roku 1650 poslední švédské oddíly konečně opustily Čechy, Balbín byl týž rok vysvěcen na kněze, získává titul mistra svobodných umění a na vlastní žádost se na několik příštích let stává misionářem.

Misionářská činnost.

Po skončení studií působil Balbín rok na Rychnovsku a rok na Žambersku jako misionář. Během této doby měl pro Církev získat "do 1500 mužův". Poté byl přeložen na pedagogickou dráhu, protože prý u něj jeho nadřízení neshledávali horlivost ostatních misionářů.

Pedagogická činnost.

K pedagogické činnosti měl Balbín vynikající schopnosti. Byl výborným a svědomitým učitelem. Ve svých žácích se snažil podporovat lásku k vlasti a národu. Pedagogickou činností strávil celkem 13 let, vyučoval v Kladsku, Praze, Jindřichově Hradci, Brně, Českém Krumlově a Jičíně.  V roce 1661 byl zbaven oprávnění pracovat s mládeží a umístěn do svérázné izolace. Tradičně historikové předpokládali, že šlo o následek nepřátelského postoje jeho nadřízených k Balbínovu vlastenectví, popřípadě obavy jeho nadřízených, že Balbínovy kroky popuzují významné šlechtice a dobrodince řádu. Dostupné prameny ovšem nejsou nijak konkrétní a umožňují rozličné spekulace. Jan Kučera a Jiří Rak vyslovili hypotézu, že důvodem mohla být Balbínova pedofilní, případně homosexuální sexuální orientace.

Vlastenectví.

Bohuslav Balbín bývá veřejností nezřídka vnímán v duchu havlíčkovských představ o jezuitech, tedy jako typického katolického kněze pobělohorské habsburské doby, která se snažila o germanizaci Čech. Přitom Balbín si uvědomoval nebezpečí, které českému jazyku a kultuře hrozí, a snažil se proti tomu bojovat. V době svého misionářského a učitelského působení sbíral staré české knihy, listiny a jiné písemnosti nikoli za účelem spálení, ale k dokumentaci národní historie. Např. ještě za svých studií teologie navštívil Balbín královskou knihovnu, do níž byly před nedávnem převezeny rožmberské rukopisy z Třeboně. Mezi nimi nalezl vzácný rukopis známý jako Chval Mariánských ("Mariale Arnesti"), jehož autorem prý byl první pražský arcibiskup Arnošt z Pardubic. Balbín navrhl, že rukopis přepíše, což mu bylo dovoleno. Opisováním tohoto rukopisu se zabýval i v době švédského vpádu do Prahy, kdy byla celá královská knihovna Švédy zničena. Díky Balbínovi se ze všech rukopisů zde uchovávaných zachránil jen "Mariale Arnesti". Sám Balbín o tomto říká: „Kolik já sám zachránil jsem knih a rukopisů, které již odvezeny byly na pepř židovský!“ V dějepisné oblasti působil i na své žáky. Jako učitel byl Balbín oblíbený. Uznával také autory, kteří kvůli svému vyznání museli emigrovat, např. Pavla Stránského a jeho dílo Respublica Bojema.  V roce 1645 v Třeboňském archivu také znovuobjevil významnou svatováclavskou Kristiánovu legendu "Život a umučení svatého Václava a jeho babičky svaté Ludmily".  Balbínovo vlastenectví se nelíbilo nadřízeným. Často napadal nejvyššího zemského úředníka, místodržitele Bernarda Ignáce Jana z Martinic. I proto musel později opustit Prahu. Bořita z Martinic a Bohuslav Balbín se vskutku neměli v oblibě. Bořita z Martinic totiž zastavil tisk Balbínova Výtahu z českých dějin, údajně z důvodů národních, politických a dynastických. Nejvyšší purkrabí nebyl trnem v oku jen Balbínovi. Např. i patriotická zemská aristokracie Bořitu obviňovala ze zrady české země. Bylo mu vytýkáno slabošství či přílišná k ústupkům dvoru v otázkách hospodářských a společenských zájmů české šlechty.

Dějepisecká činnost.

Jeho hlavním dílem jsou Rozmanitosti z historie království českého. Mnoho omylů ovšem převzal od Hájka, jehož Kroniky byl obdivovatelem.  Jezuité mu přikázali, aby sepsal historii české provincie, s tímto úkolem ale Balbín spokojen nebyl. Dále napsal knihu Výtah z dějin českých.  Dlouho bojoval s cenzurou (hlavně s nejvyšším purkrabím), aby "Výtah" mohl vyjít. Tím si však u nejvyšších církevních a státních míst nepolepšil, a byl přeložen do Klatov. V tomto, dá se říci vyhnanství, byl Balbín pod ochrannými křídly svého bývalého žáka Františka Oldřicha hraběte Kinského, prezidenta nad apelacemi. Mezitím byl "Výtah" poslán ke zkoumání do Říma ke generálovi řádu i do Vídně k císaři Leopoldu I., který byl Balbínovu spisu nakloněn. Cenzoři "Výtahu" vytýkali kritiku uherského krále Matyáše pro jeho nevděk vůči Jiřímu z Poděbrad a pro válku, kterou s Čechy na vyzvání papežovo vedl. Dále se cenzorům nelíbila Balbínova chvála Boleslava I., Karla IV. a Jiřího z Poděbrad, přičemž prý autor málo mluví o rodě rakouském. I Balbínovo odsouzení neúměrného zvyšování daní by mohlo být, dle mínění jednoho z cenzorů, nebezpečné. Konfliktní byl i jeho výrok v souvislosti s císařem a králem Ferdinandem II.: „Nepravdu psáti jsem se nenaučil, pravdu psáti se neodvažuji.“ Historicky je "Výtah" tak významný proto, že je přehledem dějin českých zemí od časných křesťanských dob do doby Balbínovy, přičemž Balbín tu využil obrovské množství známých i méně známějších českých i cizích pramenů.  V Klatovech v rozmezí let 1672–73 Balbín na popud svého přítele Tomáše Pešiny z Čechorodu napsal "Rozpravu na obranu jazyka slovanského, zvláště pak českého" ("Dissertatio apologetica pro lingua Slavonica, praecipue Bohemica"). Toto anonymně vydané, opět latinsky psané dílo se později stalo vzorem obrozeneckého úsilí, ve své době však bylo, stejně jako jiné Balbínovy spisy, zakázáno pro přílišné vlastenectví i údajné protivládní názory. Balbín zde hájí právo na vlastní jazyk, odsuzuje odrodilou šlechtu a nesouhlasí s vládní politikou, která odstraňuje český jazyk z úřadů, škol i kostelů. Dílo je zakončeno modlitbou, aby „svatý Václav nedal zahynouti nám i budoucím“. „"Obrana"“ byla vydána teprve v době národního obrození roku 1775 Františkem Martinem Pelclem, ale latinsky. Česky vyšly úryvky v roce 1850 ve Slovanu, později v Národě; celý spis vyšel česky roku 1869 v překladu Emanuela Tonnera. „"Obrana"“ je dnes Balbínův nejznámější spis.  V roce 1676 se Balbín konečně vrací do Prahy. "Výtah" byl Římem shledán nezávadným, i císařský knihovník Petr Lambecius se o něm vyjádřil pochvalně a doporučil, aby se s vydáním již neotálelo.  O tři roky později vydává Bohuslav Balbín první díl svého hlavního díla (které však nikdy úplně nedokončil) – Rozmanitosti z historie Království českého ("Miscellanea historica regni Bohemiae"), jehož součástí byla práce o českých kulturních dějinách Učené Čechy ("Bohemia docta"). Učené Čechy náleží k Balbínovým nejzáslužnějším dílům, a to kvůli zachycení celé literární historie a dalších kulturních snah v Čechách. Balbín plánoval celkem 30 svazků svých "Rozmanitostí", ale do své smrti stihl dokončit pouze část a něco nebylo napsáno vůbec dílo, ačkoli je napsáno v rekatolizačním duchu, vypovídá zcela jasně o Balbínově lásce k národu, vlasti a jejím dějinám. Kniha první "Liber naturalis" pojednává o přírodopise země české. Kniha druhá "Popularis" je o jejich obyvatelích, kniha třetí "Chorographicus" o místopisu, v knize "Hagiographicus" neboli "Bohemia sancta" shrnul Balbín informace o 134 českých svatých, blahoslavených, mučednících a jejich zázracích. Následuje kniha "Parochialis" čili "Sacer dotalis" o farách a záduší, dále "Episcopalis" o arcibiskupství pražském, "Regalis" je o českých panovnících, a "Epistolaris" se zmiňuje o státoprávních listinách. Dvě knihy jsou věnovány rodopisu české šlechty. Tento rodopis vydal podruhé spolu s vlastními dodatky roku 1770 J. Diesbach. Součástí "Rozmanitostí" je i Kniha o soudech a úřadech zemských království českého ("Liber curialis seu de magistratibus et officiis curialibus regm Bohemiae"). Pojednání o českém ptactvu v Rozmanitostech bývá jmenováno jako jedno z nejvýznamnějších českých historických ornitologických děl a Balbínův řádový bratr Jan Viktorín (Joannes Victorinus) bývá považován za prvního českého ornitologa.  Bohuslav Balbín je také autorem knih o církevních dějinách, o životě Jana Nepomuckého i jiných svatých. Napsal dílo, v němž líčí popis a dějiny míst zasvěcených Panně Marii v zemích Koruny české. Spolu s přítelem a žákem Tomášem Pešinou z Čechorodu je Balbín autorem dnes už vžitého názvu Dalimilova kronika. Balbínův životopis Jana Nepomuckého si také zaslouží být podrobněji zmíněn. Zasloužil se totiž o popularizaci Jana z Pomuku, významné osobnosti z doby Václava IV. Bohuslav Balbín shromáždil existující prameny, pověsti i lidové zkazky, ze kterých vznikla nepomucká legenda. Při heuristice Balbínovi pomohli především svatovítští kanovníci Tomáš Pěšina z Čechorodu a Jan Dlouhoveský.  Nepomuckého životopis byl napsán pro velkou mezinárodní sbírku Životy svatých roku 1670. Balbínovy legendy využila roku 1729 jako oporu papežská kanonizační bula. V případě posuzování životopisu Jana Nepomuckého z hlediska dějepisného je nutné si uvědomit, že Balbín sám se na své dílo díval jako na legendu, která se může volně doplnit. Není to tedy striktně historický spis, což mu bylo později vytýkáno. I přes historické nepřesnosti, např. datum světcovy smrti, je však Balbínův spis důležitou českou památkou.  Pro své žáky napsal Balbín roku 1666 spis "Verisimilia humanorum disciplinarum", o jedenáct let později následovaný dílkem "Auxilia poetices".{} Pro žáky je také určeno dílo "Quaesita oratoria". O životě arcibiskupa Arnošta z Pardubic pojednává kniha "Vita venerabilis Arnesti primi archiepiscopi Pragensis" z roku 1664. V "Origines illustrissimorum comitum de Guttenstein, ubi refertur Vita B. Hroznatae" zpracovává Balbín původ hrabat z Guttensteinu a dokazuje, že hrabata tohoto rodu pocházejí z rodu blahoslaveného Hroznaty. Bohuslav Balbín psal i básně, vydal sbírku, pojmenovanou "Examen melissaeum". Poslední dokončenou prací Bohuslava Balbína je Život důstojného otce Mikuláše Leczyckého ("Vita vener. P. Nicolai Lancicii").  Veškerá Balbínova tvorba je charakterizována dvěma póly: pravověrným katolictvím a loajalitou k Habsburkům na jedné straně, srdečnou láskou k vlasti, jejímu jazyku a kultuře na straně druhé. Zastavila ho nemoc a později slepota. Přesto se nechtěl vzdát. Útěchu mu přinášelo heslo "In silentio et spe fortitudo mea" (Mlče a doufaje jsem statečný).  Pracoval až do posledního možného okamžiku, než byl roku 1687 stižen mrtvicí, ochrnul a mohl psát pouze levou rukou. Nakonec mu zbyla jen možnost využívat služeb písaře. Bohuslav Balbín, bezesporu jedna z největších osobností barokní doby a české historie vůbec, zemřel čtyři dny před svými 67. narozeninami dne 29. listopadu 1688 okolo osmé hodiny večerní. Je pochován v kryptě kostela sv. Salvátora v Praze.

Souhrn díla.

Psal výhradně latinsky. Uvědomoval si svízelnou situaci českého národa a literatury a snažil se ji řešit. Snažil se psát proti necitlivé rekatolizaci a germanizaci, za tyto názory byl pronásledován.  Dále vydal popis tří hlavních poutních míst v Českém království, zasvěcených zázračným sochám Panny Marie:  Díla historická, politická a životopisná:  Učebnice:  Poezie:  Dostupné online:

Bohuslav Balbín z Vorličné (; 3. prosince 1621 Hradec Králové – 29. listopadu 1688 Praha) byl český literát, historik, kněz, zeměpisec a pedagog. Jako jezuita se účastnil rekatolizace, jako vlastenec se ve své době řadil mezi obhájce českého jazyka. Patří mezi nejvýznamnější osobnosti českého baroka.

Bohuslav Balbín (3 December 1621 Hradec Králové – 29 November 1688 Prague) was a Czech writer, historian, geographer and Jesuit, called the "Czech Pliny". He became well known also as an advocate of the Czech language in the time of incoming germanization of the Czech lands.


Popis.

Chmel otáčivý je vytrvalá bylina, obvykle se silným svislým oddenkem a velkým počtem podzemních výhonků. Jako trvalka vydrží na jednom místě 20-25 let.

Stonek.

Tenká čtyřhranná pravotočivá lodyha dosahuje výšky kolem 3-5 m, někdy dokonce až 10 m. Povrch stonku je drsný a porostlý háčkovitými chlupy, které napomáhají při popínání.

List.

Ve střední části lodyhy jsou listy vstřícné, dlanité a dlouze řapíkaté, s vejčitou až okrouhlou čepelí, která je 3-5klaná až 3-5dílná, dosahují šířky až kolem 20 cm. Okraj listů je pilovitý a jejich báze je hluboce srdčitá .Povrch na svrchní části listu je tmavě zelený a drsný, zatímco spodní strana je světlejší se žlutými žlázkami. Na bázi řapíku se nacházejí dva téměř srostlé blanité palisty. V horní části lodyhy jsou listy menší, převážně střídavé a často celistvé nebo laločnaté. Jejich šířka se pohybuje kolem 6-10 cm.

Květ.

Samčí rostliny mají na konci lodyh v úžlabí listů vrcholičnaté laty prašníkových květů. Zelenavá samičí květenství se skládají z krátkých klásků, z nichž se vytvářejí vejčité šištice, které v úžlabí listů vyrůstají po dvou. Až 2 cm dlouhé šupiny šištic pokrývají zlatožluté lupulinové žlázky.

Plod.

Plod je z obou stran zploštělá vejcovitá nažka. Plodenství chmele otáčivého jsou převislá, až 6 cm dlouhá, se zvětšenými suchými žlutavými listeny.

Výskyt.

Jako vlhkomilná rostlina se planý chmel otáčivý vyskytuje v olšinách, na okrajích lesů, v lužních lesích, ale především v pobřežních křovinách potoků a řek, kde vytváří mohutné porosty. Kulturní rostliny se nejčastěji vysazují na rovinatých plochách, nebo v širokých otevřených údolích. Nejvhodnější je pro pěstování mírně kyselá půda (permské červené půdy Žatecka) se slabě kolísající hladinou podzemní vody (cca 2m).  V současné době je rozšířen po celém mírném pásu Evropy, Asie a Severní Ameriky. Zavlečen byl i do Jižní Ameriky (Chile) a do Austrálie.  Hlavními oblastmi pěstování chmele kromě České republiky jsou Německo, USA, Čína, Polsko, Velká Británie, Rusko, Ukrajina, Kanada a Austrálie.

Škůdci a choroby.

Plíseň chmelová ("Pseudoperonospora humuli") je houbová choroba, která napadá výhony, listy a následně hlávky. Rozšiřuje se hlavně za teplého a vlhkého počasí. Listy jsou pokryty žlutozelenými skvrnami a později hnědnou a opadávají, hlávky po napadení získají rezavý nádech. Za velmi vlhkých a teplých let může způsobit rozsáhlé hospodářské škody.  Padlí chmelové ("Sphaerotheca humuli") je mykotická choroba, která se rozšířila hlavně v 90. letech. Na svrchní straně listů se vytváří bělavé povlaky, které postupně přecházejí na hlávky.  Mšice chmelová ("Phorodon humuli") na spodní straně listů saje rostlinné šťávy a zanechává na nich lepkavé výkaly, které jsou pak živnou půdou pro rozšíření saprofytických hub.  Sviluška chmelová ("Tetranychus urticae") sáním na listech způsobuje puchýře, listy žloutnou až postupně zešednou, při silném výskytu zasychají a opadávají. Hlávky získají cihlově červené zbarvení a výrazně se zhoršuje jejich kvalita.

Obsahové látky.

Plodní šištice obsahují pryskyřici s hořčinami (α-hořké kyseliny (humulon), β-hořké kyseliny (lupulon)), silice s terpenoidy (např. humulen, myrcen) s bakteriostatickými a konzervačními účinky. Sekrece hořkých látek vrcholí v druhé polovině srpna, kdy začíná i sklizeň.

Historie.

Chmel patří k velmi starým kulturním rostlinám. Už ve středověku pojídali labužníci chmelové výhonky se solí, pepřem, octem a olejem a věřili v jeho léčebné účinky. První údaje o pěstování chmele na území ČR jsou z roku 859. Významně se o jeho rozšíření v českých zemích zasadil císař Karel IV.. Za třicetileté války byly chmelnice zpustošeny a obnoveny až v 18. století.

Využití.

Potravinářství.

Hlávky samičích květů (chmelové šištice) nebo extrakt z nich se používají v pivovarnictví při výrobě piva, obsahují totiž hořčiny (lupulin), které mu dodávají chuť a aroma. Jelikož květy ztrácejí po opylení na kvalitě, je třeba dbát na to, aby se ve chmelnici nevyskytovaly samčí rostliny. Pro výrobu piva se používají chmelové pelety (lisované chmelové granule), které jsou výhodnější zejména z hlediska přepravy a skladování. V českém pivovarnictví patří mezi nejlépe hodnocené odrůdy Žatecký poloranný červeňák, který získal certifikát Chráněné označení původu. První historická zmínka o užití chmele pro dochucení piva pochází z listiny franského krále Pipina III. Krátkého z r. 768.  Český chmel (pěstovaný v Poohří (Žatecko), Polabí (Úštěcko) a na Hané (Tršicko)) patří k nejkvalitnějším na světě a občas bývá označován za "zelené zlato". Mladé výhonky chmele se dodnes někdy užívají jako zelenina („chmelový chřest“). Z výhonků se též připravují polévky, omelety, ale také se nakládají.

Farmaceutický průmysl.

Lupulin z chmelových žlázek zavedl jako sedativum v roce 1813 pařížský lékárník Planche. Sušené pestíkové šištice se používají jako droga Strobili lupuli a chmelové žlázky jako Glanduale lupuli ("chmelová moučka").  V homeopatii se používá esence z čerstvých žlázek jako diuretikum, antiafrodiziakum nebo narkotikum.  Menší množství se využívá při výrobě kosmetických přípravků.

Lidové léčitelství.

V lidovém léčitelství se také využívá jako sedativum a také povzbuzuje chuť k jídlu. Sbírají se mladé výhonky, které zatím neprorostly na světlo a obsahují hodně vitamínů skupiny B i minerálních látek. Čaj z chmelových žlázek pomáhá proti nespavosti, působí močopudně a užívá se při křečích svalů.

Chmel otáčivý ("Humulus lupulus") je vytrvalá dvoudomá pravotočivá liána z čeledi konopovitých. Latinský název vznikl jako zdrobnělina z latinských slov humus = zem (bez opory se plazí po zemi) a lupus = vlk (škodí rostlinám)

Humulus lupulus (common hop or hops) is a species of flowering plant in the hemp family (Cannabaceae), native to Europe, western Asia and North America. It is a dioecious, perennial, herbaceous climbing plant which sends up new shoots in early spring and dies back to a cold-hardy rhizome in autumn.  Hops are described as bine plants rather than vine because, unlike vines, they have stiff downward facing hairs that provide stability and allow them to climb. These shoots allow "H. lupulus" to grow anywhere from . Hops have fragrant, wind-pollinated flowers that attract butterflies.  The female cone shaped fruits from "H. lupulus" are used by breweries to preserve and flavor beer, and so "H. lupulus" is widely cultivated for use by the brewing industry. The fragrant flower cones, known as hops, impart a bitter flavor, and also have aromatic and preservative qualities. "H. lupulus" contains myrcene, humulene, xanthohumol, myrcenol, linalool, tannins, and resin.


Původní a nepočítačové významy.

Znak @ je symbolická zkratka pro anglickou předložku at s významem "u", "při, na". Symbol vznikl snad jako písařská ligatura z latinského "ad" obdobného významu jako anglické "at" (není to však potvrzeno a existují i alternativní hypotézy). Je znám rovněž pod názvem salamander (s výslovností "salamandr").  Formální označení znaku commercial at pochází z použití pro udání jednotkové ceny, odpovídající českému "po", např. „7 widgets @ £2 ea. = £14“ nebo „tomatoes @ 50c / pound“ (7 položek po 2 librách každá = 14 liber; rajčata po 50 centech za libru). Doslovný překlad "komerční at" se používá v češtině jen zřídka, obvykle současně s anglickým termínem jako jeho vysvětlení, a příliš se neujal. V českém prostředí se pro vyjádření téhož významu ujalo francouzské písmeno "à" (téhož významu), zvláštní zkratka nebo značka tudíž nebyla nutná.  Většina názvů znaku v románských jazycích je odvozena od názvu staré španělské měrné jednotky arroba, pro niž se symbol v historii také používal.  Ve španělsky a portugalsky hovořících zemích se tento znak využívá "gramaticky" – k vyjádření skutečnosti, že jsou zastoupena obě pohlaví. Konkrétně jde o většinou adjektivní (někdy též participiální nebo substantivní) koncovku množného čísla -os resp. -as. Pro úsporu místa se místo malditas y malditos profesores napíše pouze maldit@s profes. Toto použití je však nespisovné a není příliš doporučováno.

Použití na Internetu a v počítačích.

Velkého rozšíření došel v e-mailové adrese, kde je užíván ve svém hlavním významu jako oddělovač jména uživatele (část před zavináčem) od označení internetové domény, původně počítače (obvykle ve formě DNS jména), např. "pepa@example.org" (čtené jako „pepa zavináč example tečka org“, v angličtině „pepa at example dot org“) s významem „uživatel pepa "na" počítači (nebo "v" doméně) example.org“. Použití tohoto symbolu pro e-mailové adresy zavedl internetový průkopník Ray Tomlinson, přezdívaný "Raper"  Stejného zápisu se stejným významem se také používá u Jabberu, kde je tato adresa označována jako JID (Jabber ID).  Podle zavináče dokážou internetoví (spamovací) roboti, zkráceně spamboti, rozpoznat mailovou adresu, kterou potom přidávají do databáze pro rozesílání spamu. Doporučuje se proto vyhnout se uvádění pro roboty rozpoznatelné e-mailové adresy (resp. zavináče) přímo na webové stránce a raději znak pro zavináč opsat nějakým pro člověka srozumitelným způsobem – např. jmeno (zavináč) domena.cz.  U některých operačních systémů na unixové/linuxové bázi rovněž v příkazové nebo stavové řádce odděluje jméno uživatele od jména počítače. V programovacím jazyku Perl je @ prefixem pro proměnné obsahující pole.  V online diskusích bývá znak @ občas využíván jako vokativní prefix před jménem (přezdívkou) oslovovaného uváděným na začátku příspěvku namísto dvojtečky v postpozici, symbolu ">" nebo případně "2" (z anglické homofonie "two-to", předložka „k“ respektive nepřímého předmětu odpovídajícího českému dativu). V některých komunitách se však zavináč nepoužívá jako prefix, ale naopak na konci přezdívky, což se více blíží původnímu významu zavináče.  @ rovněž označuje ve hře NetHack hlavního hrdinu.

Použití v českém prostředí.

V českém prostředí znak nemá před internetovým použitím tradici a v populárním povědomí se společně se svým českým názvem "zavináč" stal všeobecným symbolem pro „internetovost“ nebo počítačové technologie vůbec, je mísen s „www“.  "Zavináč" je jménem nebo součástí jména bývalého pořadu ČT o internetu, dvou různých internetových cen a řady websitů.  Znak @ je mnohdy používán namísto „a“ v podobném významu, v jakém se používá symbol "& – et, ampersand"); v češtině je toto použití motivováno jednak podobností se slučovací spojkou "a", jednak použití zavináče mnohdy má naznačovat souvislost s počítači a internetem. Viditelnými příklady byly např. tituly románů "Čapajev @ prázdnota", "Ženy @ cizinci na konci tisíciletí" a dokonce i příručky "Internet @ §§§" (tj. „Internet a paragrafy“) od údajného předního odborníka na problematiku.  Občas je symbol @ používán jako jedna ze značek v jízdních řádech nebo jinde, kde se k označení poznámek používají nepísmenné znaky. Symbol není uveden mezi standardními značkami používanými v české silniční linkové dopravě podle § 3 odst. 2 a § 4 odst. 2 a přílohy vyhlášky č. 388/2000 Sb., o jízdních řádech. V Pražské integrované dopravě se používá v zastávkových jízdních řádech například jako jedna ze značek k označení zastávek v mezilehlém nebo koncovém úseku, do kterého zajíždějí pouze shodně označené spoje.  Významná je i podobnost znaku "zavináč" s bývalým logem televize Nova, které bylo tvořeno jakýmsi zavináčem bez písmene a uvnitř.

Označení pro @ v různých jazycích.

V češtině se slovo zavináč původně používalo (a stále používá) pro zavinutý řez z rybího masa a zeleniny, naložený v kyselém nálevu. Podle jeho tvaru se název vžil i pro znak, o němž pojednává zbytek hesla. Podobně zajímavé názvy má znak i v mnoha jiných jazycích.  "čeština": "zavináč", případně opisy ("a v kroužku" atd.)

@ nebo také v mluvené řeči zavináč je znak používaný v současné době především v e-mailové komunikaci, v e-mailové adrese odděluje jméno uživatele a jméno domény. Jeho původ je však mnohem starší a použití je mnohem rozmanitější.  Znak @ má v ASCII tabulce i kódování Unicode kód 64 (U+0040). Na české počítačové klávesnici jej lze obvykle vyprodukovat kombinací "AltGr+V nebo AltGr+ě". V operačním systému Microsoft Windows lze znak zapsat také podržením levého Altu a postupným mačkáním číslic 6 a 4 nebo kombinací kláves "Ctrl+Alt+V." Na linuxových a unixových operačních systémech lze zadat mj. pomocí následující po sobě jdoucí trojkombinace: "Ctrl+Shift+U", 40, mezerník (podle hexadecimálního kódu Unicode; počátečních nul netřeba). Na Mac OS X lze zavináč napsat stisknutím "alt+2" (na klávese je zavináč). Na anglické klávesnici se nachází na stejném místě jako číslo 2 (a na české "ě") nad abecední částí klávesnice, lze tedy zapsat kombinací Shift+2.

The at sign, , is normally read aloud as "at"; it is also commonly called the at symbol or commercial at. It is used as an accounting and invoice abbreviation meaning "at a rate of" (e.g. 7 widgets @ £2 per widget = £14), but it is now seen more widely in email addresses and social media platform handles.  The absence of a single English word for the symbol has prompted some writers to use the French "arobase" or Spanish and Portuguese "arroba", or to coin new words such as "ampersat", "asperand", and "strudel", but none of these has achieved wide use. The term "alphasand" is sometimes used, especially in East Asia.  Although not included on the keyboard of the earliest commercially successful typewriters, it was on at least one 1889 model and the very successful Underwood models from the "Underwood No. 5" in 1900 onward. It started to be used in email addresses in the 1970s, and is now universally included on computer keyboards.


Život.

Mládí.

Rod Jungmannů pocházel z Hudlic. Roku 1637 se tam přistěhoval Matěj Jungkmon. Josef Jungmann se narodil jako šesté dítě z deseti v rodině ševce v Hudlicích a byl původně určen k církevní kariéře. Jeho mladší bratr Antonín Jan Jungmann se stal lékařem a univerzitním profesorem gynekologie, další bratr Jan byl knězem a členem Řádu křižovníků s červenou hvězdou.  Josef v letech 1784 až 1788 navštěvoval piaristické gymnasium v Berouně, odkud přešel do Prahy, roku 1792 absolvoval piaristické gymnázium v Panské ulici na Novém Městě. Dále studoval na filozofické fakultě pražské univerzity (1792–1795) filozofii. Později (do roku 1799) studoval také práva, ale studium nedokončil. V této době působil zároveň jako soukromý učitel.

Litoměřice a Praha.

Od r. 1799 vyučoval na gymnáziu v Litoměřicích, od roku 1800 na tamním gymnáziu vyučoval češtinu, za což nepobíral plat, a byl tak prvním učitelem češtiny v Čechách a na Moravě. Jeho nástupcem tam pak byl Jan Jodl. Dnešní litoměřické gymnázium nese Jungmannovo jméno.  Roku 1815 odešel do Prahy, kde se stal ředitelem (prefektem) Akademického gymnázia. Český jazyk Jungmann vyučoval také na filozofické fakultě pražské univerzity, kde se posléze stal rektorem.  Jungmann položil teoretické základy vývoji novodobé češtiny. Byl vůdčí osobností tzv. "2. (preromantické) generace obrozenců".

Rodinný život.

V Litoměřicích, kde vyučoval na gymnáziu, se Josef Jungmann seznámil s Johannou Světeckou z Černčic (1780-1855). Oženil se s ní 18. listopadu 1800 v Litoměřicích. Ženichovi bylo 26 let, nevěstě 19. Manželka pocházela ze staročeského rodu, známého od 15. století. Do rodu patřil i třeboňský archivář Petr Kašpar Světecký. Mateřštinou Anny Světecké byla němčina, česky se však naučila a manželé se dohodli, že jejich děti budou vychovávány česky. Od roku 1816 až do své smrti bydlel s rodinou na pražském Novém Městě v domě čp. 749/II v Široké ulici 32, která byla roku 1878 přejmenována na jeho počest na "Jungmannovu ulici". Manželé měli spolu šest dětí, z nichž se dospělosti dožily čtyři. Nejstarší, jediný syn syn Josef (1801–1833) užíval pro odlišení od otce patronymum Josefovič. Byl předkladatel a otcův spolupracovník.  Josef Jungmann je pochován na Olšanských hřbitovech.

Dílo (výběr, první vydání).

Zasloužil se o založení prvního českého vědeckého časopisu "Krok". Skupinu obrozenců okolo něho se vytvořivší nazýváme dnes tzv. "Jungmannovou básnickou a vědeckou školou" (patřily sem všechny významné osobnosti české vědy a literatury té doby, např. František Palacký, Jan Evangelista Purkyně, František Ladislav Čelakovský atd.) S pomocí této (vědecké) skupiny se mu podařilo vydat své životní dílo: pětidílný Slovník česko-německý (120 000 hesel), který byl (po Dobrovského Zevrubné mluvnici české) druhým základním kamenem pro pozvolné ustanovení normy spisovné češtiny. Císař Ferdinand Dobrotivý mu za vydání Slovníku udělil v roce 1839 Leopoldův řád.  Chtěl sestavit první českou „malou encyklopedii“, která měla obsáhnout hlavní vědní obory. Tento záměr se neuskutečnil.  Po objevení rukopisů královédvorského a zelenohorského obhajoval jejich pravost.

Překlady.

V překladech se snažil o rozvoj češtiny, netvořil však slova bez pravidel (snažil se dodržovat zásady J. Dobrovského), ale vyhledával tato slova z příbuzných slovanských jazyků a ta pak počešťoval. Snažil se o maximální přesnost překladů. Zpravidla k překladům připojoval hesláře slov, které vytvořil, aby zjednodušil četbu a napomohl všeobecnému přijetí novotvarů.

Josef Jungmann, někdy také Josef Jakub Jungmann, (16. července 1773 Hudlice – 14. listopadu 1847 Praha) byl český filolog, lexikograf, spisovatel a překladatel.

Josef Jungmann (16 July 1773 in Hudlice, near Beroun – 14 November 1847 in Prague) was a Czech poet and linguist, and a leading figure of the Czech National Revival. Together with Josef Dobrovský, he is considered to be a creator of the modern Czech language.


Život.

Dětství a mládí (1753–1768).

Josef Dobrovský se narodil 17. srpna 1753 v uherském Gyarmatu v Novohradské župě (dnešním Balassagyarmatu) v rodině dragounského desátníka Jakuba Doubravského. Jméno "Dobrovský" vzniklo chybou při zápisu do církevní matriky. Dobrovského otec byl drobný rolník z jazykově české obce Solnice v Orlickém podhůří. Aby unikl z bídy, nechal se naverbovat do vojska Marie Terezie, které mělo v Uhrách obhajovat dědictví Habsburků. Bylo mu již padesát let, když se oženil s Dobrovského matkou, o mnoho let mladší, negramotnou Magdalenou, rozenou Wannerovou z Čáslavska, jež byla dcerou české matky a alsaského otce. Doma se mluvilo německy.  Nedlouho po Josefově narození se otec jako vysloužilý voják usadil s rodinou

Studium (1768–1776).

Filosofie na Univerzitě Karlo-Ferdinandově (1768–1771).

V době Dobrovského studia byla filosofická fakulta Univerzity Karlo-Ferdinandovy ještě do značné míry provázána s církevními strukturami: většinu pedagogů tvořili jezuité a např. všechny čtyři fakulty se každoročně účastnily přísahy, že budou hájit neposkvrněné početí Panny Marie. Přesto již také sem začaly pozvolna pronikat nové myšlenky a témata typická pro katolické osvícenství. Kromě vlastní filosofie se na fakultě vyučovala matematika, spekulativní i experimentální fyzika, etika, přírodní vědy, montanistika, kameralistika, rétorika, krásné vědy a rovněž orientální jazyky. Tyto předměty profesoři přednášeli latinsky. Jedinou výjimkou byl osvícenský kněz z Lužice Karl Heinrich Seibt, který již užíval německého jazyka. Jeho přednášky o etice, pedagogice, německé stylistice, literatuře a historii, které studenty oslňovaly svou duchaplností a vybroušeností, měly na mladého Dobrovského významný vliv. Seibtem byl probuzen jeho kriticismus, příznačná ironie i styl

Jezuitský noviciát v Brně (1772–1773).

Tuhá disciplína a těsné myšlenkové mantinely noviciátu se zcela neslučovaly s povahou kriticky uvažujícího mladého muže, který řádové povinnosti plnil s jistým odstupem a nejraději se zde zabýval studiem a četbou. Na druhou stranu byla tehdy péče o novice svěřena mimo jiné literárně činnému Františku Azzonimu, který měl jako kazatel zkušenosti z pobytu v jihoamerickém Quitu. Dobrovský později

Teologie na Univerzitě Karlo-Ferdinandově (1774–1777).

Na podzim roku 1773 se Dobrovský vrátil do Prahy, aby tu dokončil bohoslovecké studium. Když se totiž zabral do studia orientálních jazyků, nemínil se již kněžského stavu zříci. Zrušení jezuitského řádu se citelně dotklo poměrů na teologické fakultě. Jezuité byli nuceni odejít a na jejich místa nastoupili světští kněží a příslušníci jiných řádů. Do čela fakulty byl jmenován osvícensky smýšlející opat břevnovsko-broumovský Franz Stephan Rautenstrauch, který královně předložil projekt celkové reformy studijního plánu. Duch těchto reforem se projevil zvláště v oblasti dogmatiky, která byla zproštěna tradičních výkladů sv. Augustina, Tomáše, Scota apod. Spekulativní složka byla potlačena a ke slovu přišly metody zdomácnělé v protestantské teologii.  Z nového studijního programu si Dobrovský, jenž reformu uvítal, zvolil upravené studium

Soukromým učitelem v domě Nosticů (1777–1787).

V domě hraběte Františka Antonína Nostice-Rienecka vyučoval Dobrovský jeho čtyři syny matematice a filosofii, starší ze synů rovněž doprovázel na univerzitu, a byl tak přítomen např. právnickým přednáškám. V prostředí vyšších vrstev se pohyboval nenuceně, nikdy nezáviděl a nechoval se podlézavě. Kromě toho měl vedle svých povinností dostatek času pro vlastní studium orientálních jazyků a hermeneutiky. Pro jeho další vývoj bylo velmi důležité setkávání s dalšími učenci, kteří se u Nosticů scházeli. V období osvícenského absolutismu, kdy byly mnohé stavovské kompetence české šlechty v rámci centralizace státu omezeny, popř. rovnou převedeny do Vídně, totiž rostla v těchto kruzích poptávka po hlubších znalostech české historie a bohemikální literatury. Hlavním z hraběcích vychovatelů byl tehdy historik a filolog František Martin Pelcl, s nímž Dobrovský úzce spolupracoval při uspořádání a katalogizaci nostického archivu. Přestože se zprvu ještě soustředil zejména na textovou kritiku Bible, získal během tří let, kdy pro Pelcla shromažďoval podklady, značné množství dat k bibliografii a zevrubnou znalost starších bohemikálních tisků. To, jak se pak těžiště jeho zájmu postupně přesouvalo k tématu české historie a českého jazyka, je patrno již z jeho prvních publikací.  Na literární půdu vstoupil Dobrovský v roce 1777 anonymním příspěvkem o pražských hebrejských rukopisech "Pragische Fragmente Hebräischer Handschriften" ("Pražské fragmenty hebrejských rukopisů"), který mu v Göttingenu v časopise "Orientalische und exegetische Bibliothek" otiskl Johann David Michaelis. Ten později v recenzi uvedl Dobrovského jméno. Další publikační činnost mladého autora však nevzbuzovala jen kladný ohlas, protože jeho ironie a způsob, s jakým vynášel své kritické soudy, nezřídka vyvolávaly podrážděné reakce. Když v roce 1778 otiskl a okomentoval latinský zlomek evangelia Markova, který (přestože byl

Vicerektorem a rektorem Generálního semináře v Hradisku v Olomouci (1787–1790).

S doporučením od rektora Hurdálka se Dobrovský, jehož výchovná mise u Nosticů se již chýlila ke konci, pokusil v roce 1786 uspět ve výběrovém řízení na místo subrektora v pražském generálním semináři, což byla instituce pro výchovu a vzdělávání katolických duchovních. Tehdy byl však pouze diakonem, takže uspěl jiný kandidát. Na počátku roku 1787 ho informoval dvorní rada a ředitel teologických studií Augustin Zippe, že se uvolnilo místo vicerektora v olomouckém generálním semináři, na které byl Dobrovský po svém vysvěcení přijat. Zpočátku nepřestával myslet na Prahu, ale později si v semináři našel nové přátele a až do jeho zrušení po smrti Josefa II. v roce 1790 se

Exkurz: Dobrovský a josefinismus.

Josef Dobrovský byl bezesporu přesvědčeným zastáncem reforem Josefa II., neboť v desetiletí přerodu sloužil státu, byť krátce, na tom nejcitlivějším místě, totiž při výchově kněží. Ještě za života Marie Terezie v roce 1780 byl sice na základě udání předvolán ke studijní a censurní komisi, kde musel hájit svůj text publikovaný v časopise "Böhmische Litteratur." V něm obvinil z hlouposti profesora Voldřicha, jenž na univerzitě tvrdil, že není

Exkurz: Duševní nemoc Josefa Dobrovského.

Na konci roku 1787 si někteří přátelé povšimli duševních nápadností tehdy čtyřiatřicetiletého Dobrovského. František Martin Pelcl se tehdy zmínil o jeho „podivné zmatenosti“ („ganz verwirrt im Kopfe“). Až do roku 1794, tedy do věku čtyřiceti let, ho však jeho onemocnění nijak významně nepoznamenalo. Potom již byl sužován pravidelnými atakami své choroby, kterou sám nazýval hypochondrickým zlem („hypochondrisches Übel“), s častou mentální a duševní indispozicí. V těchto periodách propadal buď těžkým depresím, které se pokoušel léčit silou vůle a fyzickou prací, nebo manickým stavům, které v několika případech probíhaly tak bouřlivě, že svými nápadnostmi v chování upoutal pozornost všech svých bližních. V těchto manických epizodách se opájel megalomanskými fantaziemi a projevoval svérázné mystické, prorocky-mesianistické a léčitelské sklony, v nichž svou obvykle vlažnou religiozitu stupňoval k vřelé zbožnosti s vírou v prozřetelnost. Dokládají to četné

Návrat k Nosticům (1790–1803).

Po zrušení olomouckého semináře obdržel Dobrovský výslužné ve výši 500 zlatých a tzv. expektační list, tj. ujištění, že se může hlásit o takový úřad, který by odpovídal jeho příjmům v semináři. Tehdy se obrátil na svého žáka Bedřicha Nostice, který souhlasil s tím, že učenci poskytne ubytování. Po nástupu císaře Leopolda II. se politické poměry změnily. Císař sice svolal český sněm, zároveň ale odstranil některé dříve povolené politické i náboženské svobody, zakázal zednářství a zřídil tajnou policii. I přes své zdravotní obtíže se v této době Dobrovský věnoval práci

Cesta do německých zemí, Švédska, Dánska, Ruska a Polska (1792–1793).

V roce 1792 se Společnost nauk rozhodla věnovat 1000 zlatých na cestu Dobrovského a hraběte Jáchyma ze Šternberka do Švédska, kde měli pátrat po rukopisech a knihách, které Švédové odvezli z Čech a Prahy roku 1648. Cesta za ztracenými bohemiky vedla přes Plzeň a Cheb do německých zemí, kde se

Cesta do Itálie (1794).

Začátkem roku 1794 doprovodil Dobrovský Bedřicha Nostice na cestě do Itálie. Po zastávce v Karlsruhe a Kostnici se vydali přes Tyrolsko do Benátek. Zde navštívili Bibliotecu

Na Kampě (1798–1803).

V roce 1798 zakoupil Bedřich Nostic pro Dobrovského domek na ostrově Kampa uprostřed Šenfeldské zahrady, kde se mohl v klidu věnovat své vědecké práci a ve volném čase pak pečovat o zahradu, květiny a stromy. Během let 1798–1803 tady vznikly spisy "Die Bildsamkeit der slawischen Sprache, an der Bildung der Substantive und Adjective in der böhmischen Sprache dargestellt" ("Tvárnost slovanských jazyků představená na tvoření podstatných a přídavných jmen v českém jazyce"; 1799), první díl německo-českého slovníku "Deutsch-böhmisches Wörterbuch" ("Německo-český slovník"; 1802), ale také výsledek Dobrovského studia rostlin, jímž byl spis "Entwurf eines Pflanzensystems nach Zahlen und Verhältnissen "("Náčrt rostlinného systému na základě čísel a poměrů"; 1802).

Soukromým učencem (1803–1829).

Na rady lékařů, kteří mu doporučovali pobývat více ve společnosti, se Dobrovský v roce 1803 odstěhoval ze samoty na Kampě a s výjimkou zimních měsíců pobýval v lázních a na venkovských sídlech spřátelené šlechty. Neobyčejně si rozuměl např. s hrabětem Františkem Josefem ze Šternberka a Manderscheidu, jenž ho seznámil s Goethem, nebo s Janem Rudolfem Czerninem, u něhož v Chudenicích každý rok několik týdnů bydlel. V roce 1809 bylo vydáno jeho opus magnum "Ausführliches Lehrgebäude der Böhmischen Sprache, zur gründlichen Erlernung derselben für Deutsche, zur vollkommenern Kenntniss für Böhmen" ("Zevrubná mluvnice jazyka českého k základnímu poučení pro Němce a k dokonalé znalosti pro Čechy"), což byla česká

Stáří a smrt (1829).

Dne 17. prosince 1828 Dobrovský přicestoval z císařské audience ve Vídni ke studiu do Brna. Cestou se nachladil a se zápalem plic byl hospitalizován v nemocnici Milosrdných bratří na Starém Brně (dnes ve Štýřicích), kde 6. ledna 1829 zemřel. Pohřeb se konal 8. ledna 1829, pohřební obřad v klášterním kostele Milosrdných bratří sv. Leopolda vykonal opat augustiniánů Cyril František Napp, který

Povaha a vzhled.

Ze všech vzpomínek současníků je patrné, že Josef Dobrovský byl člověk s nebývalou autoritou, respektovaný pro svou vzdělanost i v aristokratických kruzích, člověk pevných morálních zásad, kritického ducha a mimořádného nadání k vědecké práci. Přitom byl velmi skromný, přirozený, laskavý, společenský a vtipný, rád býval veselý a rozuměl si s dětmi. Byl svobodomyslný a neměl rád společenská klišé. Díky své pevné vůli se dokázal potýkat i se svou duševní nemocí a v mezidobích potom intenzivně pracovat a plně společensky žít. V roce 1813, kdy mu bylo 60 let, jej malíř František Horčička popsal takto: „"Abbé Dobrovský musel být v mladých letech skutečně krásný a statný muž. Jeho postava je stále ještě vysoká a štíhlá; jen stáří a nemoci značně nachýlily jeho hlavu, již nosil kdysi zpříma a mužně; také jeho vlasy docela zbělely a

Dílo.

Historie a historiografie.

Dobrovského případové studie k některým otázkám nejstarších českých dějin jsou obsaženy v tzv. "Kritických pokusech", resp. v třídílném spise "Kritische Versuche, die ältere böhmische Geschichte von spätern Erdichtungen zu reinigen" ("Kritické pokusy očistit starší české dějiny od pozdějších smyšlenek"). Zde se vyjadřuje k otázce Bořivojova křtu, k legendě o Ludmile a Drahomíře a k legendě o svatém Václavu a Boleslavovi. K cyklu "Kritických pokusů" se dále volně řadí jeho spis o slovanských apoštolech Cyrilovi a Metodějovi "Cyrill und Method der Slawen Apostel: ein historisch-kritischer Versuch" ("Cyril a Metoděj: apoštolové Slovanů : historicko-kritický rozbor"). Třebaže se v některých svých závěrech jako historik mýlil (nemohl např. zohlednit některé po jeho smrti nově nalezené prameny), má nepopiratelné zásluhy na prosazení kritické metody v české historiografii. Pokud jde o bádání v pomocných vědách historických, lze i zde konstatovat, že Dobrovský byl k němu vybaven lépe než mnohý z jeho současníků. Znal práce francouzských i německých historiků, z kterých čerpal

Paleoslavistika a biblistika.

Dobrovský se již od vydání své první práce o staročeské bibli "Über das Alter der böhmischen Bibelüberstetzung" ("O stáří českého překladu Bible") pokoušel objasnit vznik českého překladu bible a jeho poměr ke staršímu překladu staroslověnskému. V této oblasti položil základ svého třídění českých rukopisných biblí do čtyř tzv. biblických „recenzí“. Základním předpokladem pro toto zkoumání bylo pořízení soupisů všech staročeských rukopisů bible. V tomto oboru tedy Dobrovský vykonal základní průkopnickou práci, a i když se mu nepodařilo sepsat dějiny české bible, postavil tento výzkum na více než solidní základy, na nichž mohli stavět další badatelé. Dobrovský zdůrazňoval velký jazykový, literárněhistorický a kulturní význam staročeské bible, neboť mimo jiné poskytuje bohatý materiál pro poznání slovní zásoby a mluvnické stavby češtiny i ostatních slovanských jazyků.  Při zkoumání

Dobrovský a (slovanská) jazykověda.

V rámci osvícenské vědy již existovaly určité domněnky o příbuzenství latiny a řečtiny se sanskrtem. Nejstarší teorie o indoevropských jazycích formulovali William Jones a Friedrich Schlegel. První systematické propracování těchto tezí nabízí až dílo "Conjugationssystem der Sanskriptsprache" (1816) od Franze Boppa. Dobrovský tyto práce neznal. Ještě před Boppem však postavil své zkoumání slovanských jazyků na stanovení kořenů a určení pravidel tvoření a odvozování slov. Svou teorii kořenů spolu s úvahami o původu slovanského jazyka poprvé publikoval ve své stati "Ueber den Ursprung und Bildung der Slawischen, und insbesondere der Böhmischen Sprache" ("O původu a tvoření slovanských jazyků a češtiny zvláště") v roce 1791. Později své názory shrnul ve spisku "Entwurf zu einem allgemeinen Etymologicon der slawischen Sprachen" ("Náčrt k obecné etymologii slovanských jazyků"; 1813). Když zdůrazňuje, že heslovými slovy slovanského etymologického slovníku by měly být kořeny rozdělené do tří tříd, a rovněž konstatuje, že časování je jistý druh „skládání“, tak zde vlastně před Boppem vyslovuje „aglutinační“ teorii. Na

Dobrovský a čeština.

Dobrovského mluvnice češtiny "Ausführliches Lehrgebäude der böhmischen Sprache" dosud nebyla vyčerpávajícím způsobem analyzována ve všech rovinách, jimiž by mělo být její zpracování v kontextu předcházejících, soudobých a následujících mluvnic a rovněž z hlediska moderní metodologie. Z pohledu sociolingvistického lze konstatovat, že plnila zvláštní úlohu v jazykovém programu českého národního hnutí. V této souvislosti šlo bezpochyby o obranu jazyka s vyzdvihnutím jeho estetických hodnot, slavné minulosti a výrazové schopnosti. Primárním cílem Dobrovského patrně nebylo hledání spisovné normy, "Lehrgebäude" také postrádá jakýkoliv aspekt komunikace či agitace, neboť jeho dílo nebylo určeno širokému česky hovořícímu publiku. Jeho výklad, který je výsledkem jeho zaměření na textovou kritiku, je spíše výrazem učeneckého zájmu o strukturu jazyka a hledání jeho hranic. Novější čeština, která Dobrovskému v porovnání se starší řečí připadala chudá a slohově i výrazově nesprávná, zde měla být z hlediska dějin či dochovaných památek porovnána s popisem jazyka, který považoval za ústrojný a „správný“. Již během svého působení v Olomouci navštěvoval „učené sedláky“, jejichž češtinu považoval za „nezkaženou“. V otázce referenční funkce jazyka se Dobrovský klonil k názoru, že úlohu přirozeného komunikačního prostředku ve sféře kulturní

Odkaz Dobrovského ve slovanské filologii.

Josef Dobrovský prokazatelně ovlivnil vývoj slovanských studií v Rusku 19. století. V letech 1800–1810 si dopisoval s filologem Alexandrem Christoforovičem Vostokovem, spisovatelem Alexandrem Semjonovičem Šiškovem a historikem Nikolajem Michajlovičem Karamzinem, byl zvolen za člena Ruské akademie a v roce 1820 se stal rovněž členem Svobodné společnosti milovníků ruské literatury. Značné vážnosti se v Rusku těšilo dílo "Institutiones linguae slavicae dialecti veteris", které se po založení kateder slovanských jazyků na ruských univerzitách v roce 1835 stalo součástí osnov zejména ve smyslu standardní charakteristiky slovanských jazyků. Dobrovského historické práce ovlivnily ruské podání cyrilometodějské problematiky. Historik, slavista, archeolog a etnograf Alexandr Alexandrovič Kotljarevskij (1837–1881) o Dobrovském napsal, že „mu Evropa vděčí za to, že jí odkryl slovanský svět.“ Na konci 19. století v Rusku o Dobrovském publikoval např. filolog a historik Ivan Alexejevič Sněgirev (1843–1893), který se pokusil popsat „Dobrovského školu“ v ruské slavistice.  Přestože jako slavista Dobrovský neodlišoval ukrajinský jazyk od ruštiny, a to ani jako dialekt,

Josef Dobrovský (17. srpna 1753 Gyarmat, Habsburská monarchie – 6. ledna 1829 Staré Brno, Rakouské císařství) byl český kněz, filolog, historik a zakladatel vědecké bohemistiky a slavistiky. Svým mnohostranným dílem předznamenal i podnítil české národní obrození, třebaže sám k romantickým obrozencům nejen chronologicky, ale ani svým založením nepatřil.  Byl nejvýznamnějším představitelem racionalistického osvícenství v českých zemích a k jeho největším zásluhám patří zavedení a soustavné uplatňování kritické metody ve vědeckém bádání bez ohledu na dopad jeho výsledků. Dobrovský byl jedním ze zakládajících členů Královské české společnosti nauk a společně s hrabětem Kašparem Šternberkem rovněž spoluzaložil Vlastenecké (dnes Národní) muzeum. Kromě klasických jazyků ovládal i hebrejštinu a některé další orientální jazyky, kterým se chtěl původně odborně věnovat, později postupně ovládl i všechny tehdy známé jazyky slovanské. Po Husovi a Komenském je právem pokládán za třetího Čecha světového významu. T. G. Masaryk jej označil za „prvního světového Čecha nové doby“.  Dobrovského latinsky a německy psané dílo zahrnuje 363 již za jeho života publikovaných studií, monografií a kratších statí nebo recenzí a dalších 37 publikací, na kterých se podílel jako redaktor či editor. Jeho rozsáhlou vědeckou činnost lze rozdělit do několika základních oblastí, jimiž jsou historie, historiografie, biblistika, paleoslavistika, slovanská filologie a bohemistika. V českém kontextu jsou z Dobrovského spisů nejzásadnější: "Geschichte der böhmischen Sprache und Literatur" ("Dějiny českého jazyka a literatury") a především jeho česká gramatika "Ausführliches Lehrgebäude der böhmischen Sprache" ("Zevrubná mluvnice jazyka českého"). Dobrovský se ve své době pokusil rekonstruovat tzv. bratrský pravopis čili podobu češtiny v období jejího největšího rozkvětu v 16. a 17. století, neboť za nejklasičtější český text považoval kralický překlad Bible. Jazyk, jenž popsal ve své gramatice, je dodnes základem spisovné češtiny.  Spisy, kterými Dobrovský vytvořil systematické základy slavistiky či slovanských studií se všemi historickými, náboženskými a kulturními přesahy, měly zvláště v 19. století značný vliv ve všech slovanských zemích. Jeho nejvýznamnějším dílem v tomto mezinárodním kontextu je gramatický spis o staroslověnštině "Institutiones linguae slavicae dialecti veteris" ("Základy jazyka staroslověnského"). V ruském prostředí byla Dobrovského díla po dlouhou dobu součástí osnov na katedrách slavistiky. V Bělorusku byla zase impulzem pro studium zdejšího folklóru. Inspiraci v nich dále hledalo také ukrajinské národní hnutí, které bylo Dobrovského myšlenkami ovlivněno při formování spisovné ukrajinštiny. Dalšími oblastmi, v nichž docházelo k plodné recepci jeho jazykovědných spisů, potom byly např. Slovinsko a Lužice.

Josef Dobrovský (17 August 1753 – 6 January 1829) was a Czech philologist and historian. He was one of the most important figures of the Czech National Revival, along with Josef Jungmann.


Historie.

Dějiny města.

Krajina na soutoku Labe s Orlicí, jíž dominuje město Hradec Králové, byla obydlena již v době prehistorické. Archeologické naleziště na okraji města v Plotištích nad Labem vykazuje několikanásobné osídlení jak z období pravěku, tak z doby římské. Kumulace pravěkých kultur na jednom místě v blízkosti brodu přes Labe a charakter nálezů dokazují, že po celé dlouhé úseky svého osídlení měla tato významná lokalita ráz obchodního střediska. Již v 10. století vzniklo zde slovanské hradiště rodu Slavníkovců s rušným tržištěm, ovládajícím starou obchodní stezku od Krakova přes Náchod k Praze.  Když roku 995 došlo ke sjednocení českých kmenů pod vládou Přemyslovců, stal se Hradec sídlem knížete a správním střediskem rozsáhlého území severovýchodních Čech po obou stranách Labe podle jeho toku od Dvora Králové až k Pardubicím. Ve 12. století zaujímá Hradecko již několik správních okrsků, spojených v celou provincii se čtyřmi hrady, purkrabským soudem a arcijáhenstvím. Přesné datum povýšení hradiště na město není dosud známé, vlivem značného stavebního ruchu, terénních úprav, požárů a válečných škod po staletí na městském pohorku došlo ke ztrátě nejstarších archeologických stop.  Osudový význam pro vývoj městského osídlení mělo 13. století, kdy se za Přemysla Otakara I. roku 1225 stal hrad s tržním předhradím svobodným královským městem. Ještě ve 13. století byl postaven nový gotický královský hrad, kde často přebývali Přemysl Otakar I., Václav I., Přemysl Otakar II. i Václav II. Hradec ustanovil Václav II. za část věna českým královnám, které na hradě žily jako vdovy. Založení města bylo zprvu hospodářským a právním aktem, urbanistický dosah městského založení se dostavil později, teprve na přelomu 13. a 14. století. Na rozvoji města se podíleli němečtí kolonisté a početná vrstva kupců a řemeslníků, kteří osídlili ostroh v celém rozsahu. Tehdy se vytvořila i půdorysná osnova původní městské opevnění, vedené při úpatí návrší kolem celého jeho obvodu. Ve 14. století vzrostla prestiž města, jehož hlavou byl královský rychtář, městská rada a obecní starší. Spravovali městskou pečeť s českým lvem, kterou známe již od roku 1362. Hospodářskou základnu města posílily výhody a dary, které městu potvrdili čeští panovníci Jan Lucemburský, Karel IV. i Václav IV. Došlo ke kodifikaci městského zřízení; monopolní postavení městských řemesel a tím i výsadní postavení hradeckých cechů bylo zaručeno právem mílovým, příjmy měšťanů zaručovalo zase právo várečné. V té době byl Hradec Králové svým významem, rozlohou a počtem obyvatel nejvýznačnějším českým městem po Praze. Hmotným dokladem bohatství města v době, kdy v Hradci sídlil skvělý dvůr královny Elišky Rejčky, je chrám sv. Ducha z počátku 14. století na Velkém náměstí. Velký stavební ruch se vyvinul také v obou podměstích, v západním Pražském u Labe a ve východním Mýtském u Orlice. Jejich území tvořila bohatá spleť patnácti ostrovů mezi rameny obou řek, která spojovalo šestnáct mostů. Na předměstích bylo sedm farních kostelů, dva kláštery a tři špitály pro chudé a nemocné, při nichž byly také kostely.  Výbuch husitské revoluce, při kterém se město postavilo na stranu Jana Žižky, sice počeštil město, ale zároveň je ochudil o četné umělecké a stavitelské památky. Žižka byl roku 1424 pochován v chrámu sv. Ducha. Ke konsolidaci hospodářského a kulturního života došlo až za vlády Jiřího z Poděbrad a Vladislava Jagellonského. Král Jiří městu přál. Za jeho vlády byl opraven chrám sv. Ducha, pořízena nová kruchta a postavena honosná kašna na náměstí, která ovšem byla roku 1782 stržena. Písmeno „G“ v městském znaku vysvětluje tradice jako monogram krále Jiřího z Poděbrad. Ten i jeho nástupce Vladislav Jagellonský potvrdili městu stará privilegia a tak se Hradec Králové mohl znovu zařadit mezi nejbohatší města.  Demokratizace, projevující se zvýšeným uplatňováním městského stavu byla živnou půdou pro odboj české šlechty a královských měst proti císaři Ferdinandovi I., který usiloval o mocenskou politiku svého rodu. Odpovědí byla roku 1547 konfiskace majetku města a ztráta politických práv dosazením královského rychtáře, ochuzení půjčkami, daněmi a pokutami. Část majetku byla sice roku 1562 městu vrácena, ale vůdčí postavení v kraji město ztratilo.  Z těžkých hospodářských poměrů vyvedl město primas Martin Cejp z Peclinovce. Výsledkem jeho více než třicetiletého působení na radnici byla velkorysá renesanční přestavba města, nové dláždění, úpravy radnice, opevnění, stavba školy, předbraní Pražské brány a Bílé věže, která je od té doby nejtypičtější a nepředstiženou hradeckou dominantou. Cejp pečoval rovněž o úroveň hradeckého latinského školství. V jeho době byli v čele hradecké školy vynikající rektoři Valentin Kochan z Prachové a Jan Kampanus Vodňanský. Významnými rodáky 16. století byli Cyprian Lvovický ze Lvovic a Václav Plácel z Elbinku. Období třicetileté války bylo pohromou pro město. Umístění císařské posádky, švédská okupace, příchod jezuitů, násilné nucení ke katolické víře – to vše sužovalo město hmotně i duchovně. Švédské vpády postihly Hradec nejen vysokým výpalným, ale i těžkými ztrátami na obytných domech na předměstích a na uměleckých a stavebních památkách. Rozsáhlá a lidnatá předměstí byla fortifikacemi, vojenskými akcemi a požáry proměněna v poušť.  V roce 1567 byl prováděn v královských městech soupis domů. V Hradci Králové jich tehdy bylo 780. V roce 1664 bylo v Hradci Králové zřízeno biskupství. Farní kostel sv. Ducha se stal katedrálním chrámem, při kterém byla zřízena šestičlenná kanovnická kapitula. Město nabylo barokní tvářnosti stavební aktivitou biskupa a jezuitů. Přizvali si na stavbu tehdejší vynikající architekty (Carlo Lurago, Jan Blažej Santini-Aichel). A tak na náměstí vyrostla monumentální stavba chrámu Nanebevzetí Panny Marie s přilehlou jezuitskou kolejí, biskupská rezidence, vznosná kaple sv. Klimenta, nový morový sloup a v místech bývalého hradu seminární kostel sv. Jana Nepomuckého. K dalšímu stavebnímu vývoji nedošlo pro válku o rakouské dědictví a válku sedmiletou. Žalostný osud města dovršil požár roku 1762, kdy téměř polovina města podlehla ohni, který založili současně na několika místech pruští vetřelci. Pruské vpády do země přinutily Josefa II., jako spoluvladaře Marie Terezie, k rozhodnutí, vybudovat z Hradce Králové pevnost. Stavbě pevnosti, prováděné ve dvou etapách v letech 1766 až 1789, musela ustoupit předměstí. Obyvatelstvo bylo vystěhováno daleko za vnější okraj inundačního a demoličního území pevnosti, do nově založených obcí Nového Hradce, Kuklen a Pouchova. Soustavu hradeb doplňovaly účelové budovy, z nichž některé se zachovaly dodnes.  Germanizace, kterou přinesla vláda Josefa II., dala městu zevní německý ráz. Vlastenecká tradice však žila ve městě od dob jezuitů, Bohuslava Balbína a matematika Stanislava Vydry, kteří se oba v Hradci Králové narodili. V první polovině 19. století, v době českého národního obrození, se město slavně zapsalo do historie. Kulturní a společenský život obrozeneckého Hradce se tehdy soustřeďoval kolem čtyř institucí: divadla, gymnázia, semináře a nakladatelství s knihkupectvím Jana Hostivíta Pospíšila. Tento významný vlastenecký nakladatel stál v čele nadšené družiny, kterou tvořili dramatik Václav Kliment Klicpera, profesor Josef Chmela, kněz Josef Liboslav Ziegler a jejich přátelé, kteří žili v kraji a s nimiž byli hradečtí buditelé ve spojení. Však také Pospíšilův dům hostil vlastence z celé země (např. Hanku, Rettigovou), mezi nimiž nechyběli ani Ľudovít Štúr a Jozef Miloslav Hurban ze Slovenska. Na hradeckém gymnasiu tehdy studovali Václav Hanka, Josef Jaroslav Langer, Josef Kajetán Tyl, Karel Jaromír Erben, František Škroup a další. V divadle „U zlatého orla“ se hrála česká představení, která organizoval Václav Kliment Klicpera. Roku 1848 se i v Hradci Králové utvořila Národní garda, jejíž prapor namaloval Josef Mánes. Bachův absolutismus sice na čas zlomil národní rozkvět, ale šedesátá léta jsou opět obdobím rozvoje českého živlu ve městě. Zásluhu o to měli František Cyril Kampelík, lékař v Kuklenách, Kristian Stefan, přítel Boženy Němcové a dopisovatel České včely a podnikatel Václav František Červený, zakladatel slavné hradecké továrny na hudební nástroje. Roku 1851 byl Hradec Králové prohlášen samostatným městem, a zvolen jeho první starosta, profesor hospodářství Ignác Lhotský. Jeho dosavadní součásti vně hradeb získaly samostatnost. Územně a počtem obyvatel okleštěné město usilovalo o dosažení dalších hospodářských výhod. Roku 1857 bylo spojeno se světem železnicí, později založilo cukrovar, strojírnu, plynárnu, záložnu a spořitelnu. V roce 1857 byla zrušena pevnost, město se však zaleklo nákladů na likvidaci a pevnostní pozemky neodkoupilo ani při druhé nabídce v roce 1873. Erár proto pevnost obnovil, ale bez demoličního pásma. Roku 1864 vznikla světoznámá továrna na piana firmy Antonín Petrof.  Roku 1866 se nedaleko od města rozhodla válka mezi Rakouskem a Pruskem. Vina pak byla hledána i v nečinnosti pevnosti. O zrušení pevnosti, odprodej vojenských pevnostních objektů a pozemků městu a zbourání hradeb se zasloužil úřadující náměstek purkmistra Ladislav Jan Pospíšil. Vleklé jednání skončilo až roku 1893 osnovou zákona o prodeji fortifikačních objektů a pozemků městu. Když tuto zprávu šťastný, ale vyčerpaný Pospíšil oznamoval obecnímu zastupitelstvu, byl stižen mozkovou mrtvicí a krátce nato skonal. Hradby byly na základě smlouvy s erárem odstraněny v průběhu dvaceti let bez ohledu na zachování nejvýznamnějších částí. Kulturní život se koncem století projevil v bohatém spolkovém životě. V 80. letech bylo postaveno Klicperovo divadlo, založeno muzeum, živý kulturní ruch panoval i na hradeckém gymnasiu, jehož žákem byl v 60. letech Alois Jirásek a na počátku 20. století i Karel Čapek a Emil Vachek.  Starostou města byl roku 1895 zvolen JUDr. František Ulrich, který po 30 let svého funkčního období organizoval budování moderní metropole. V počátečním velmi náročném období rozvoje se bourala pevnost, upravovaly uvolněné pozemky, stavěly nové budovy, komunikace, vznikaly první regulační plány. Již na přelomu století jsou do Hradce Králové zváni architekti z Vídně a Prahy, vyznávající zásady moderní architektury. Dokladem jejich působení je např. budova Obchodní akademie na nám. Svobody (dnes Univerzita Hradec Králové), Okresní dům v Palackého ul. (přístavba Grandhotelu) a mnohé další. Rok 1909 je dalším milníkem pro formování města. Byla vypsána soutěž na nový regulační plán, vznikla díla jako Městské muzeum (J. Kotěra), schodiště u kostela Panny Marie (J. Gočár), Labská elektrárna (F. Sander), Evangelický kostel v Nezvalově ulici (O. Liska) atd. Rozvíjející se poválečná výstavba si vyžádala nové tvůrčí impulsy v územním plánování v souladu s rychlým vývojem urbanismu. Regulační plán města arch. Josefa Gočára z let 1926–1928, který je se svým radiálně okružním principem výstavby dodnes inspirující, autor dále naplňoval svými díly – úprava Masarykova náměstí, školní areál na Tylově nábřeží, Sbor kněze Ambrože, úprava Ulrichova náměstí, Okresní a finanční úřady (dnes Magistrát města Hradec Králové). Rozvíjející se krajské město navštívil 24. května 1929 prezident republiky T. G. Masaryk. Tato etapa rozvoje města bývá často nazývána „Gočárův Hradec“. Na úspěších meziválečné výstavby Hradce Králové se podíleli také další významní architekti – Oldřich Liska (např. Městské lázně), Josef Fňouk (např. Novákovy garáže, dnes "Palace Hradec Králové"), Otakar Novotný (Palác Steinský-Sehnoutka, dnes ČSOB), Jan Rejchl (např. Sborové velitelství, dnes Lékařská fakulta UK), Václav Rejchl ml. (např. výpravní budova hlavního nádraží nebo krajský soud), Bohumil Sláma (monumentální kostel Božského srdce Páně). Velký podíl na úspěšné výstavbě města kromě významných architektů, stavitelů a osvícených starostů měla rovněž městská technická kancelář, která stavební činnost bezprostředně řídila.  Průmyslový rozvoj města pokračoval. Stávající závody se rozšiřovaly a vznikaly nové, jak to vyplývalo ze značného finančního obratu zdejších peněžních ústavů. Přibývaly nové školy, ústavy a úřady, komunikace, nové čtvrti. Státní orgány v Praze přiváděly do Hradce Králové pravidelně význačné hosty, takže dosud poměrně malé město získávalo věhlas a oprávněnou pověst „salonu republiky“.  Rozvoj města byl násilně přerušen druhou světovou válkou, v jejím průběhu však vznikl Velký Hradec Králové, německou správou spojený z obcí vzniklých v roce 1851. Po jejím skončení zůstal Hradec Králové stále hospodářským a kulturním centrem východních Čech, ovšem v naprosto odlišných politických a společenských podmínkách. Poválečné období socialismu ušlechtilé městské prostředí Hradce Králové nepoznamenalo tak negativně jako v jiných městech, neboť především na místní architekty působil "genius loci" s předválečnou architekturou a urbanismem. Přesto však výstavba Velkého Hradce Králové začala v nových politických a společenských podmínkách upadat do průměru. Urbanismus a architektura sídliště Slezské předměstí však náleží k nejlepším dobovým realizacím v Československu. Zvláště monotónní hromadná bytová výstavba Moravského předměstí s velkým měřítkem a panelovou technologií se začala vyčleňovat z tradičního obrazu města.  90. léta pak přinesla možnost obnovy tradičních hodnot demokratické společnosti, individualismus v projektování a inspiraci světovou architekturou.

Název.

Nejstarší doložený název původně (od konce 10. století) hradiště a sídla Přemyslovců, od 11.–12. století sídelního hradu Přemyslovců je z roku 1073 ("castrum Gradec"), z čehož během 12. století vzniklo německé "Grätz" (k roku 1259 doloženo jako "Gretz", 1352 "Grecz"). V češtině se díky hláskové změně "g" v "h" v první polovině 13. století vyvinulo v "Hradec" (staročeské "hradec" znamenalo „menší nebo vedlejší hrad“). Poté, co se již hrazené královské město stalo roku 1373 věnným městem českých královen, byl ke jménu připojován neshodný přívlastek "Králové", („manželka krále, královna vdova“).  V němčině se původní "der Stat Khunigin Gract", (1557) nakonec zkrátilo na "" ("Khuniggräcz", 1568), což je někdy mylně chápáno jako „králův hradec“ (německé "König" znamená „král“), ačkoli se jedná o posessivní genitiv královny. Latinský název zní "Hradecz regine" (1373) či . Romsky je město nazýváno .

Pověsti.

V Hradci se chystala exekuce rakovnického zločince. Zločinec před popravou uviděl v davu lidí svého známého, žebráka, a řekl mu, aby se vrátil do Rakovníka, kde pod stromem nalezne poklad. Z části peněz nechť koupí Hradci zvon. A tak se také stalo.  Stejná pověst se vypravuje také o zvonu v Rakovníku.

Geografie.

Hradec Králové se rozkládá na soutoku řek Labe a Orlice v jihozápadní části Královéhradeckého kraje východních Čech, přibližně mezi 15° východní zeměpisné délky a 50° severní šířky. Díky umístění v Polabské nížině patří Hradec do teplé klimatické oblasti s nadmořskou výškou nepřesahující 240 m n. m. a jeho okolí je tak, i díky kvalitní půdě, zemědělsky hojně využívané. Reliéf je rovinatý, není zde žádný výrazný kopec. V katastru města se rovněž nacházejí rozlehlé Hradecké lesy, známá přírodní památka Na Plachtě i několik rybníků a vodních ploch, např. rybníky Biřička, Cikán, Datlík, Roudnička, Stříbrný rybník, Jáma či ramena Starého Labe. Léta bývají v Hradci Králové horká a vlhká, zimy mírné a suché. Průměrná roční teplota se pohybuje okolo 10 °C s ročním průměrem srážek cca 600 mm.  Vzdálenost k vybraným městům:

Obyvatelstvo.

Počet obyvatel.

Hradec Králové patřil k českým „stotisícovým městům“: stal se jím v roce 1987 a svého maxima dosáhl koncem roku 1990, kdy měl 101 272 obyvatel. Pak se ale zejména kvůli stěhování za město (suburbanizace) začal počet obyvatel snižovat, roku 1997 klesl pod statisícovou hranici a např. podle sčítání lidu roku 2011 měl už jen přes 94 tisíc obyvatel. Celá hradecko-pardubická aglomerace ale měla ke konci roku 2013 celkem 335 118 obyvatel. Do vlastního města dojíždí přes 20 tisíc lidí za prací i za studiem.  Podle sčítání 1921 zde žilo v 547 domech 13 115 obyvatel, z nichž bylo 6 159 žen. 12 472 obyvatel se hlásilo k československé národnosti, 342 k německé a 7 k židovské. Žilo zde 9 149 římských katolíků, 686 evangelíků, 527 příslušníků Církve československé husitské a 314 židů. Podle sčítání 1930 zde žilo v 861 domech 17 819 obyvatel. 16 854 obyvatel se hlásilo k československé národnosti a 359 k německé. Žilo zde 10 991 římských katolíků, 1 219 evangelíků, 2 082 příslušníků Církve československé husitské a 425 židů. Hradec Králové v té době ale tvořilo jen dnešní centrum a od roku 1923 také katastrální území Věkoše, spolu s tehdy samostatnými předměstími, která však byla s vlastním městem úzce provázána (Pražské předměstí, Slezské předměstí, Kukleny, Malšovice a Pouchov), žilo k roku 1930 v takto vymezené aglomeraci celkem 34 517 obyvatel (po započtení Plotiště nad Labem a Svobodných Dvorů už 40 928).

Náboženské vyznání.

"Sestaveno dle statistik Sčítání lidu z roku 2001, kdy měl Hradec 97 155 obyvatel."

Správa a členění města.

Po vzniku Velkého Hradce Králové v protektorátním období (katastrální území Hradec Králové, Pražské Předměstí, Kukleny, Svobodné Dvory, Plotiště nad Labem, Plácky, Věkoše, Pouchov, Slezské předměstí, Malšovice, Třebeš, Nový Hradec Králové a Kluky) se některé obce později opět osamostatnily. V roce 1971 se ale k Hradci Králové znovu připojily Plačice, Plácky, Plotiště nad Labem, Pouchov, Svobodné Dvory a Věkoše. Dále v roce 1980 Březhrad, Malšova Lhota, Roudnička, Rusek včetně Piletic a Slatina. Zatím poslední připojení obce k městu proběhlo v roce 1985 připojením Svinar.  Hradec Králové se od té doby skládá z 21 místních částí a 21 katastrálních území, která však nejsou zcela totožná: katastrální území Kluky spadá do místní části Nový Hradec Králové a místní část Moravské Předměstí leží v katastrálním území Třebeš. Hradec Králové patří (spolu s Olomoucí, Českými Budějovicemi a zčásti také Libercem) k největším statutárním městům v Česku, které nejsou rozčleněny na samosprávné městské části ani obvody. Pouze jako iniciativní a poradní orgány zde působí celkem 25 komisí místní samosprávy, jejich územní působnost se však od vymezení místních částí odlišuje (nejvýraznější odlišnosti viz seznam níže).

Správní území.

Hradec Králové je krajským městem a také obcí s rozšířenou působností a pověřeným obecním úřadem. Královéhradecký kraj má rozlohu 4759 km² a žije v něm zhruba 550 tisíc obyvatel. Okres Hradec Králové se skládá ze 104 obcí, ORP z 81 obcí.

Instituce.

Statutární město je řízeno magistrátem, primátorem města je už druhé volební období Zdeněk Fink, který toto místo převzal v roce 2010 od Otakara Divíška. V radě města jsou zastoupeny strany Hradecký demokratický klub, ČSSD, TOP 09 a Koalice pro Hradec (KDU-ČSL a nestraníci). Rada města vychází ze zastupitelstva města, které je voleno občany města každé čtyři roky.  Z oblasti justice ve městě působí jak okresní soud, tak krajský soud, oba s příslušnými státními zastupitelstvími, navíc s vazební věznicí. Působí zde dále krajské ředitelství Policie České republiky, včetně tří obvodních oddělení, i vlastní městská policie. Pro celý obvod krajského soudu je zde zřízena notářská komora.  Hradec Králové je sídlem biskupů královéhradecké diecéze církve katolické i československé husitské. Vysílá odtud studio Českého rozhlasu, z významných celostátních institucí, které sídlí v Hradci Králové, lze také např. jmenovat Lesy České republiky nebo Povodí Labe.

Vzdělání, kultura a sport.

Školství.

Hradec Králové je univerzitní město: působí v něm Univerzita Hradec Králové se čtyřmi fakultami a jedním ústavem, dále Lékařská fakulta a Farmaceutická fakulta Univerzity Karlovy a Fakulta vojenského zdravotnictví Univerzity obrany. Dále zde má svou pobočku Metropolitní univerzita Praha známá také pod zkratkou MUP, jedná se o soukromou univerzitu.  Působí zde tři významná gymnázia s dlouhou vzdělávací tradicí: Gymnázium J. K. Tyla, Gymnázium Boženy Němcové a Biskupské gymnázium (dříve Bohuslava Balbína) s historickou návazností na dávné zdejší jezuitské školy. Čtvrtým gymnáziem je První soukromé jazykové gymnázium. Dále je ve městě okolo deseti odborných škol, mezi něž patří Obchodní akademie, Střední průmyslová škola, Střední odborná škola veterinární či soukromá Střední škola aplikované kybernetiky.

Architektura.

Město je proslulé moderní výstavbou, a dokonce mu bylo přisouzeno označení "Salon republiky". Počátky této intenzivní práce významných architektů patří Janu Kotěrovi, autorovi secesní budovy muzea. Po první světové válce se pak stává vůdčím architektem města Josef Gočár, jemuž vděčí za vznik mnoha staveb nové části města, mezi jinými budova Ředitelství drah na Ulrichově náměstí (dnes Krajské ředitelství Policie ČR), úprava Masarykova náměstí s pomníkem prezidenta, komplex škol na Tylově nábřeží (dnešní Gymnázium J. K. Tyla a přilehlá bývalá základní škola), areál budov Sboru kněze Ambrože Církve československé husitské, budova Magistrátu na třídě ČSA.

Kultura.

Z umění nabízí metropole několik divadel (Klicperovo divadlo, Adalbertinum, loutkové Divadlo Drak), kin (Centrál, letní kino Širák, multikino Cinestar), filharmonii, Galerii moderního umění, Muzeum východních Čech či Zahrádkářské muzeum. Navštívit lze i vědeckou knihovnu, městskou knihovnu nebo místní hvězdárnu a planetárium.

Oblast sociálně-zdravotní.

Hradec Králové se řadí dlouhodobě mezi města s vynikající kvalitou života a vynikající sociální situací (viz např. ocenění MPSV ČR Obec přátelská rodině 2018, 2012, 2009, 2008, úspěch v soutěži Mastercard Česká karta rozvoje 2011, 2010 nebo Cena sociálních služeb Královéhradeckého kraje 2011). V Hradci Králové působí Fakultní nemocnice Hradec Králové – jedno z největších zdravotnických zařízení nejen ve východních Čechách, ale i v celé České republice. Pilíře sociální oblasti v Hradci Králové tvoří krajská příspěvková organizace Domov u Biřičky (zajišťující služby domova pro seniory a domova se zvláštním režimem) a bohatá síť privátních poskytovatelů sociálně-zdravotních služeb. Potřebnost a dostupnost sociálních a souvisejících služeb je dána oficiálním rozvojovým dokumentem, který vzniká na principu komunitního plánování. Statutární město Hradec Králové zřizuje příspěvkovou organizaci Dětský denní rehabilitační stacionář zabývající se komplexní poradenskou činností a rehabilitační péčí o děti s poruchami hybnosti a opožděným psychomotorickým vývojem. Mezi organizační složky odboru sociálních věcí a zdravotnictví patří městské jesle. Významná pozornost je věnována prevenci kriminality. Více informací: https://www.hradeckralove.org/socialni-portal/

Ekonomika.

Průmysl.

S městem Hradec Králové je neodmyslitelně spjat průmyslový areál ZVU rozkládající se v městské části Kukleny. Jednou ze společností nacházejících se v prostorách areálu je i strojírna ZVU Strojírny, jejíž kořeny sahají až do roku 1869, kdy byla založena „První česká akciová strojírna“. V současné době ZVU Strojírny a.s. zaměstnává více jak 500 zaměstnanců. Výrobní program společnosti je zaměřen na dodávky aparátů pro chemický, petrochemický, potravinářský, energetický a farmaceutický průmysl. Mezi poslední velké projekty společnosti patří výstavba průmyslového pivovaru „na klíč“ o kapacitě 500 000 hl/rok v Gruzii, oblast Saguramo, nebo pivovar za 700 milionů Kč v Etiopii.  Tradiční výrobce pián Petrof sídlí v ulici Na Brně. Na ulici Bratří Štefanů sídlí firma "Glatt Pharma", která se specializuje na výrobu z nerezové oceli, zejména pro farmaceutický průmysl. Firma je součástí "Glatt Group", významného dodavatele strojů a technologií pro farmaceutický průmysl. Na letišti v Pouchově sídlí firma "TL-Ultralight", výrobce a exportér ultra lehkých sportovních letadel.

Doprava.

Silniční doprava.

Hradec Králové vznikl na důležité křižovatce cest, které později nahradily silnice. Přímo městem procházejí silnice první třídy I/11, I/35 a I/37. Silnice I/31 tvoří městský okruh. Na okraji města končí dálnice D11 a D35. Okrajovými částmi Hradce Králové procházejí silnice druhé třídy II/308 a II/324 a evropské mezinárodní silnice E67 a E442. V budoucnu by měly být všechny silnice první třídy převedeny na dálnice nebo obchvaty a tranzitní provoz úplně vyloučen z městských ulic.

Dálková autobusová doprava.

Na rozdíl od sousedních Pardubic (železniční koridor) je Hradec Králové důležitým bodem v autobusové dopravě mezi Polskem a zbytkem České republiky. Stejně jako jiná krajská města je důležitým dopravním uzlem ve svém kraji, důležitá je pro kraj hlavně doprava mezi hlavním městem Prahou, která je vedena po dálnici D11, a sousedním městem Pardubice. Dříve zde byla doprava vedena především železniční tratí, ale magistrát přikládá vyšší důležitost právě autobusové dopravě, která s novým terminálem hromadné dopravy bude mezi městy fungovat. Ta povede po Rašínově třídě v Hradci Králové dále silnicí I/37.

Městská hromadná doprava.

Dopravní podnik města Hradce Králové denně přepraví několik desítek tisíc lidí po celém území města i do okolních obcí.  Po Hradci Králové jezdí 44 linek městské hromadné dopravy, z čehož jsou čtyři noční autobusové linky, čtyři rychlíkové, osm školních. Zbytek, 20 linek městské autobusové dopravy a 8 linek trolejbusové dopravy, jezdí obyčejné pravidelné jízdy podle jízdních řádů dopravního podniku města po celý den. O čísla linek MHD se dělí jak autobusová doprava, tak trolejbusy (v minulosti plánované tramvaje nebyly zavedeny). Síť MHD je rozdělena do dvou tarifních pásem, to druhé zahrnuje však pouze okolní obce Charbuzice, Předměřice nad Labem, Lochenice, Stěžery, Stěžírky, Vysokou nad Labem a Běleč. Zbytek sítě MHD se nachází v prvním tarifním pásmu.  V roce 2006 byl v Hradci Králové zaveden čipový odbavovací systém. Prvním druhem karty je časová: na jeden týden, měsíc, čtvrt roku, půl roku nebo rok. Druhou je kuponová, kdy si je nutno do karty dobít kredit u automatů či v kancelářích dopravního podniku. Při této variantě však je nutné označit každý nástup do dopravního prostředku na čtečce karet u dveří. Pro zvýhodněnou cenu při přestupu nebo jízdě jen na 1-2 zastávky je třeba označit i výstup.  Od 10. května 2016 je možné uhradit jízdné bezkontaktními platebními kartami VISA a MasterCard. Čtečka platebních karet se nachází, stejně jako označovač papírových jízdenek, u řidiče.  Dále v Hradci Králové začal od 5. července 2008 fungovat nový terminál MHD i vnitrostátních a mezinárodních autobusových linek, na který město čekalo přes dvacet let. Je to jeden z nejmodernějších terminálů v Česku. Terminál je tvořen nástupišti A–J, přičemž nástupiště A–D patří MHD a nástupiště E–J spojům vnitrostátní i mezinárodní autobusové dopravy. Celý vzniklý nový komplex se nachází asi 300 metrů severně od hlavního nádraží v Hradci Králové. Přeprava cestujících od terminálu před halu ČD na Riegrově náměstí je ve vozech MHD zajištěna zdarma. Nový komplex disponuje moderní čekárnou a pizzerií v jedné budově, ve druhé budově nového terminálu je též moderní čekárna s restaurací pro 80 míst. Velice praktické je pro cestující, kteří cestují přes Hradec Králové i to, že v novém terminálu vidí na digitálním panelu odjezdy spojů Českých drah.

Železniční doprava.

Hradec Králové má přímé železniční spojení do Prahy a Chocně (trať 020), do Pardubic a Liberce (trať 031) a do Turnova (trať 041). Na jeho území je celkem pět stanic – největší a nejznámější je Hradec Králové hlavní nádraží, jehož moderní budova pochází již z období první republiky. Dalším nádražím maloměstského typu (podobné má například Kroměříž, Rychnov nad Kněžnou či Třebechovice pod Orebem) je Hradec Králové-Slezské Předměstí. Dalšími zastávkami jsou Hradec Králové zastávka na kraji místní části Pouchov a Hradec Králové-Kukleny ve stejnojmenné místní části. Poslední stanicí na území města je Plotiště nad Labem.

Letecká doprava.

Na královéhradeckém letišti se pořádá řada akcí jako Hip Hop Kemp, Rock for People, Air Ambulance, Helicoptershow nebo z Brna zpět přesunutý CIAF.

Turistika.

Hradec Králové je jedním z turistických center Královéhradeckého kraje. Jeho nejčastějšími návštěvníky jsou zejména Němci, Britové, Američané a Poláci.  I díky velkému množství turistů je ve městě několik hotelů, zejména stojí za připomenutí Amber Hotel Černigov naproti hlavnímu nádraží v centru dopravního terminálu, hotel EA Tereziánský dvůr v blízkosti historického centra města, hotel Alessandria na Slezském Předměstí, hotel Stadion spojený se zimním stadionem hokejového klubu Mountfield HK. Dále pak Boromeum residence v historické části starého města, nebo o několik metrů vedle hotel U královny Elišky nebo Nové Adalbertinum, které jako bývalá jezuitská kolej samo tvoří jednu z dominant Velkého náměstí.  Samo město kromě jedinečného panoramatu na starém městě, kde se setkává několik stavebních slohů, sem turisty láká i díky botanické zahradě léčivých rostlin, obřímu akvárium či za zábavou prostředkované aquacentrem. Lze také navštívit chráněné území Orlice či Hradecké lesy. Město je též důležitým uzlem turistů pokračujícím za zimními sporty. Nedaleko od něj se totiž nachází nejvyšší pohoří Krkonoše či Orlické hory.

Osobnosti.

K nejvýznamnějším starostům města patřil František Ulrich, jehož zásluhou byl Hradec Králové ve 30. letech 20. století nazýván „salonem republiky“. O toto označení se zasloužili i architekti Jan Kotěra a Josef Gočár.  Mezi další osobnosti spojené s historií města patří: Bohuslav Balbín, Václav Kliment Klicpera, Josef Chmela, Jaroslav Durych, český sochař Vladimír Preclík, František Cyril Kampelík, Václav František Červený, zakladatel slavné hradecké továrny na hudební nástroje, Antonín Petrof, zakladatel továrny na piana, a řada dalších.  Na královéhradeckém (dnes Tylově) gymnáziu studovali například Václav Hanka, Josef Jaroslav Langer, Josef Kajetán Tyl, Karel Jaromír Erben, František Škroup, Alois Jirásek a na počátku 20. století i Karel Čapek nebo Emil Vachek.

Hradec Králové (; ) je statutární město na východě Čech a metropole Královéhradeckého kraje. Leží na soutoku Labe s Orlicí a je součástí hradecko-pardubické aglomerace. Žije zde obyvatel.  Pro své příhodné vlastnosti bylo území Hradce osídleno již v dobách prehistorických. Ve středověku šlo o věnné město českých královen a této době vděčí za gotickou katedrálu sv. Ducha na svém Velkém náměstí, která dnes vedle Bílé věže a Staré radnice patří mezi městské dominanty. V letech 1766 až 1857 sloužilo město jako vojenská pevnost, pro nezájem města obnovená a zrušená až v roce 1884. Správa města plně využila možnosti úplného řízení urbanistického rozvoje. Tím se doslova uvolnil prostor pro zlatou éru královéhradecké architektury na začátku 20. století, ze které si především díky stavbám Gočára a Kotěry město odneslo označení "Salon republiky".  Hradec Králové je univerzitní město, vyučuje zde Univerzita Hradec Králové, některé fakulty Univerzity Karlovy a Univerzity obrany. Sídlí zde např. krajský soud nebo biskupové královéhradecké diecéze církve katolické a československé husitské. Klicperovo divadlo je uznávanou scénou, jež čtyřikrát získala ocenění „Divadlo roku“, artkino Centrál se pyšní oceněním „Nejlepší evropské kino pro mladé publikum“ z roku 2008. Královéhradecký Festival Park, který leží na místě bývalého vojenského letiště, poskytuje prostor mimo jiné známým letním festivalům Rock for People a Hip Hop Kemp.

Hradec Králové (; ) is a city of the Czech Republic, in the Hradec Králové Region of Bohemia. The city's economy is based on food-processing technology, photochemical, electronics manufacturing services (EMS) and IT. Traditional industries include musical instrument manufacturing – the best known being Petrof pianos. The University of Hradec Králové is located in the city, the University of Defense has its only medical faculty in Hradec Králové and Charles University in Prague also has its Faculty of Medicine and Faculty of Pharmacy there.