EPPO kód.

CRONRI

Zeměpisné rozšíření.

Původní v Asii. (Foster and Wallis, 1974). Scharpf (1993) uvádí, že nákaza byla zavlečena do Severní Ameriky v roce 1900 na sazenicích "Pinus strobus" pěstovaných v Evropě. Věřil že byla zavlečena do Evropy z Asie. "C. ribicola" je nyní rozšířen v západní a severovýchodní části USA. C. ribicola byla nalezena i v Britské Kolumbii v roce 1910 a rozšířila se odtamtud na většinu borovice bělokmenných ("Pinus albicaulis") v regionech Washington, Idaho, Montana, Wyoming, Oregon, a Kalifornie.

Výskyt v Evropě.

Tato rez se vyskytuje běžně na euroasijském kontinentu. Nejčastěji byla sledována u borovice limby a jejím sibiřském poddruhu.

Výskyt v ČR.

Rez vejmutovková v Česku škodí téměř výlučně pouze na vejmutovce, borovice limba v ČR není rzí vejmutovkovou vážněji ohrožována.

Hostitel.

Euroasijské druhy pětijehličných borovic, které prodělaly koevoluci s touto rzí, nebývají napadány. V případě, že ano, infekce napadá pouze větve, které usychají a infekce se dále nešíří. V případě amerických druhů, (které se ve svém vývoji s touto rzí nikdy nesetkaly), se však rez šíří dále ke kmeni a je-li napadena bazální část kmene, usychá celý strom nad napadenou částí. Nejcitlivější je borovice bělokmenná ("Pinus albicaulis"), dále borovice Lambertova, borovice vejmutovka, borovice ohebná a nejméně napadaná je borovice osinatá.

Zimní stádium rzi.

Rod borovice "Pinus", zde se tvoří na jaře aecidospory.

Letní stádium rzi.

Na hostiteli se tvoří uredospory a teleutospory.

Význam.

Podle Fostera a Wallise (1974), houba roste v lýka a kůry bez viditelných příznaků po dobu nejméně tří let, než jako houbové plodnice (aecia) prorazí kůru. C. ribicola je obzvláště závažné u mladých stromů, velmi málo přežije infekci a uhyne během několika let. Vředy na mladých stromech se obvykle vyskytují ve výšce 2,5 m nad zemí, kde jsou příznivé podmínky prostředí. Vzrostlé stromy na otevřeném prostranství budou pravděpodobněji napadeny než stromy v hustých porostech. U starších stromů se rez často omezuje na izolované větve nebo horní část koruny, takže pouze část stromu je zničena. Podle Scharpf (1993), některé oblasti výskytu borovice byly kompletně zničeny v západních Spojených státech a Kanadě. C. ribicola způsobila více škody a je nákladnější na ošetření než jakákoliv jiná choroba jehličnanů v Severní Americe.  Vlivem předčasného opadávání listů u rybízu dochází k postupnému snižování výnosů a ke špatnému vyzrávání dřeva, což má vliv zejména na následnou mrazuvzdornost rybízů.

Příznaky.

Borovice.

Na borovicích může být prvním příznakem malé, žluté nebo červené skvrny na jehlicích, ale ty je těžké najít. Na větvích a kmenech se do roka tvoří nápadné zduřeniny. Ty mohou být trochu oteklé a mohou mít nažloutlé okolí. Během jednoho roku nebo dvou, jsou zřetelné nádory na větvích. Vředy v blízkosti kmene mohou přecházet na kmen.  Při napadení celého obvodu dochází ke strangulaci. Pokud je kmen nebo větve ohraničena po celém obvodu, všechna vodivá pletiva na napadeném místě borovice jsou nevratně porušena a celá část větve (stromu) nad tímto místem usychá. Z dálky je vidět příznaky jako je chloróza, zakrslost nebo odumřelé větve a mrtvé vrcholky.

Biologie.

Rez přezimuje jako mycelium v postižených dřevních částech borovice. Na jaře se na větvích tvoří spormogonie a aecidie. Aecidiospory vítr přenáší během května na listy rybízu. Na listech rybízu se tvoří uredospory jimiž se rozšiřuje patogen dále v porostu. Od června se na spodní straně listů rybízu tvoří teleutospory. Teleutospory klíčí na větvích borovic a basidiospory infikuji jehlice hostitele. Mycelium prorůstá do dřevních částí, kde vznikají nápadné zduřeniny.

Mechanismus napadení a ekologie rzi.

Basidiospory této rzi, vylétající z listů rybízu, infikují nejčastěji větev borovice a tvoří podhoubí, které časem způsobuje ztloustnutí napadené části. Brzy na jaře (počátkem května) se zde vytvářejí žlutooranžové měchýřky, které po 2 týdnech pukají a z nich se sype žlutý prášek – aeciospory, které jsou unášeny větrem a infikují rybíz.

Šíření.

Především větrem. Prášivé kupky aecidospor na hostiteli jsou uvolňovány a neseny větrem. Tyto spory jsou trvanlivé a bylo známo, že infikují "Ribes" spp. ve vzdálenosti větší než 160 km. Jarní výtrusy, infikující druhy rodu "Ribes", jsou však podle některých zdrojů schopné infekce i na vzdálenost více než 500 km.(Uhlířová, H.)Z rybízu podle jiných zdrojů se zřídkakdy spory rozšíří do vzdálenosti přes 1,5 km.  Na zvířatech. Člověkem s infikovanými rostlinami.  Infekce je ovlivněna topografickými prvky v kombinaci s mikroklimatem, jako například v sedlech nebo na vrcholcích hor bývají v pozdním létě mlhy (NRC), které zřejmě fungují jako přenašeč pro spory.

Ochrana.

Spolehlivá ochrana není dosud známa.

Prevence.

Rez vejmutovková je rez s úplným životním cyklem, potřebující ke svému životu střídání hostitelů. Proto se nabízí možnost odstranění druhého hostitele (nejčastěji černého rybízu) a tím i přerušení vývojového cyklu parazita. V praxi však lze rozsáhlejší likvidaci černého rybízu těžko požadovat vzhledem k tomu, že se jedná o ovocnářsky významnou bobulovinu. Vzdálenost nejméně 1,5 km je třeba dodržet u rostlin černého rybízu pěstovaných v okolí školkařských zařízení, kde se pěstují vejmutovky. Tak, aby nedocházelo k masivním infekcím již ve školkách.  Nevysazovat náchylné odrůdy rybízu.

Chemická ochrana.

Ve školkách lze zároveň ještě provést v pozdním létě a na podzim, tedy v době produkce basidiospor rzi, opakované preventivní postřiky mladých vejmutovek fungicidními přípravky.

Agrotechnická opatření.

Vzhledem k nízké odolnosti basidiospor vůči suchu a slunečnímu záření lze doporučit pěstovat vejmutovky nejlépe s významnější příměsí jiných dřevin, přednostně na sušších a teplejších lokalitách, v nepřehoustlých porostech. I vyvětvování snižuje riziko jejich napadení rzí.

Rezistentní odrůdy.

Největší naděje do budoucna jsou vkládány do vyšlechtění rybízů a borovic rezistentních vůči rzi. V roce 2013 nejsou rezistentní odrůdy dostupné.

Biologický boj.

Jedním ze směrů ochrany rostlin byla snaha využít biologického boje pomocí hyperparazitické houby "Tubercularia maxima" Rostr., která roste na ložiscích jarních výtrusů - zatím však bez větších úspěchů.

Opatření při výskytu.

Agrotechnická opatření.

Chemická ochrana není zcela účinná. Lze aplikovat postříky rybízu už před květem, opakované postřiky po odkvětu, zejména v červnu. Počet postřiků a interval by měl zohlednit skutečné ohrožení.  Odřezání napadených větví borovice.

Rez vejmutovková ("Cronartium ribicola") je dvoubytná rez, napadající pětijehličné druhy borovic a hostující na druzích rodu "Ribes", nejčastěji na černém rybízu. Potřebující ke svému životu střídání hostitelů.

Cronartium ribicola is a species of rust fungus in the family Cronartiaceae that causes the disease white pine blister rust. Other names include: (French), (German), (Spanish).  "Cronartium ribicola" is native to China, and was subsequently introduced to North America. Some European and Asian white pines (e.g. Macedonian pine, Swiss pine and blue pine) are mostly resistant to the disease, having co-evolved with the pathogen.  It was accidentally introduced into North America in approximately 1900, where it is an invasive species causing serious damage to the American white pines, which have little genetic resistance. Mortality is particularly heavy in western white pine, sugar pine, limber pine and whitebark pine. Efforts are under way to select and breed the rare resistant individuals of these species; resistance breeding is concentrated at the United States Forest Service Dorena Genetic Resource Center in Oregon and the Moscow Forestry Services Laboratory in Idaho.  Some limited silvicultural control of the disease is possible. If bark blisters are found on branches over 10–15 cm from the trunk, those branches may be pruned off, which will stop the spread of the disease to the rest of that tree. If the main trunk is affected then no control is possible, and the tree will die once the infection encircles the tree. Infected trees are often identified by "flagging", when all the needles on a branch turn brown and die. Infections often occur on low branches close to the ground on young trees, so pruning of white pine can also be effective in multiple ways, as it improves the quality of timber by creating more knot-free timber, and reduces the likelihood of infection from the blister rust to a small extent. Another form of control practiced in some areas is to diligently remove "Ribes" plants from any area near white pines, including the blackcurrant. Because the infection moves from currant plants, to pines, and back again, it cannot continue to exist without its secondary (telial) host. Although effective in theory, removal of currants is rarely successful in practice, as they readily re-grow from small pieces of root left in the soil, and the seeds are very widely spread in birds' droppings. According to the Southwest Oregon Forest Insect and Disease Service Center, white pine blister rust attacks all five-needle pines. "Damage [to plants] includes mortality, top kill, branch dieback, and predisposition to attack by other agents, including bark beetles."


Romány.

Poté, co napsal deset anonymně podepsaných románů, debutoval se svým vlastním "Le Calvaire" ("Kalvárie", 1886), ve kterém mu psaní dovolilo překonat traumatické vzpomínky na jeho zničující poměr s Judith Vimmer, pokládanou za nemocnou,kterou v románu přejmenoval na Juliette Roux. V roce 1888 publikoval "L'Abbé Jules" ("Pater Julius"), první pre-Freudovský román psaný pod vlivem Dostojevského, který se objevil ve francouzské literatuře. Tento text představoval dva hlavní zajímavé charaktery: abbé Jules a otec Pamphile. V knize "Sébastien Roch" (1890) očistil své traumatické zážitky z Jezuitské školy ve Vannes. V románu je třináctiletý Sébastien pohlavně zneužíván knězem, což mu zničí život.  Poté se dostavila existenciální a literární krize, přesto během této doby ještě publikoval v ročníku pre-existencialistický román o uměleckém osudu, "Dans le ciel" ("Na nebi"), kde představil postavu malíře přímo postavenou na Vincent van Gogh. V dozvucích Dreyfusovy aféry - kde vydráždil Mirbeau svůj pesimismus - vydal dva romány jež byly pokládány za skandální svým pojetím ctností : "Le Jardin des supplices" ("Zahrada muk") (1899) a "Le Journal d'une femme de chambre" ("Deník komorné") (1900), pak "Les Vingt et un Jours d'un neurasthénique" (1901). V těchto dílech vyrušil tradiční novelistické konvence, cvičil techniku koláže, překračoval zákon pravděpodobnosti a předstírané důvěřivosti a vzpíral se pokryteckým pravidlům slušnosti.  V jeho posledních dvou románů - "La 628-E8" (1907) a "Dingo" (1913) - se vzdaloval ještě více realismu. Popustil uzdu své fantazii a použil fantastické elementy jako svůj automobil a vlastního psa v roli hrdinů. Jejich neurčitostí žánrového propojení, tyto jeho poslední romány ukazují jak kompletně rozbil konvence realistické beletrie.

Divadlo.

V divadle učinil své první kroky s proletářským dramatem a moderní tragédií, "Les Mauvais bergers" ("Špatní pastýři") (1897). Pak zažil celosvětovou slávu s "Les affaires sont les affaires" ("Obchod je obchod") (1903) - klasická komedie mravů a charakterů v tradici Molière. Zde představil postavu Isidora Lechata, předchůdce moderního mistra intrik obchodu, produkt nového světa, kde staví peníze nad všechno ostatní, které rozprostírají svá pomyslná chapadla přes celý svět.  V roce 1908 - na konci své dlouhé mediální bitvy - viděl svou hru "Le Foyer" ("Domov") v podání Comédie-Française. V této hře se pustil do nového společenského tabu - ekonomické a sexuální zneužívání dospívajících lidí v napohled laskavém domově.  Šest malých jednoaktových her, publikoval pod titulem "Farces et moralités" (1904), které byly považovány za neobyčejně pokrokové. Mezi nimi, "L'Épidémie". Zde může považován za pokračovatele divadla Bertolt Brecht, Marcel Aymé, Harold Pinter, a Eugène Ionesco. Provokuje v jazyku samotném, klade otázky, demystifikuje právo, vysmívá se projevům politiků a dělá si legraci z jazyka lásky.

Demystifikátor.

Po více než půlstoletí zapomnění došlo na opožděné uznání jeho génia. Jednalo se nejen o pamfletistu, uměleckého kritika, romanopisce a dramatika, kromě toho byl také velice schopný demystifikátor. Spisovatelům připisoval úlohu donutit ty, kteří byli „záměrně slepí“, aby se podívali „Medúze zpříma do očí“. V očích „správně smýšlejícího lidu“ a Tartuffů všeho druhu byla jeho snaha dohnat veškerou společnost, aby se zhlédla v tom opravdovém, ohromujícím světle, a aby se sama nad sebou zděsila a uvědomila si své chyby, viděna jako zločin.  Spolupracoval s nositelem Nobelovy ceny Mauricem Maeterlinckem, a významně napomohl umělecké činnosti Camilla Pissarra, Augusta Rodina, Clauda Moneta, Vincenta van Gogha, Camille Claudelové, Aristida Maillola, Félixe Vallottona a jiných důležitých umělců tehdejší doby.

Octave Mirbeau (vlastním jménem Octave Henri Marie Mirbeau, 16. února 1848, Trévieres (Calvados) - 16. února 1917, Paříž) byl francouzský žurnalista, kritik, dramatik, romanopisec a aktivista konce 19. století. Od roku 1896 byl členem Goncourtovy akademie. Zemřel v den svých 69. narozenin v roce 1917. Psal však také satirické, ironické povídky plné černého humoru.

Octave Mirbeau (16 February 1848 – 16 February 1917) was a French novelist, art critic, travel writer, pamphleteer, journalist, and playwright, who achieved celebrity in Europe and great success among the public, while still appealing to the literary and artistic avant-garde with highly transgressive novels that explored violence, abuse and psychological detachment. His work has been translated into thirty languages.


Historie.

Již v 6. století př. n. l. bylo území dnešní Gruzie součástí Kolchidské říše, ve 3. století př. n. l. na východě země vzniklo Království Ibérie. Ve 4. století se do země začalo šířit křesťanství, západní část země se dostala pod vliv Byzantské říše, východní byla pod vlivem Persie. Ve 4. století se užíval bílý prapor, zavěšený svisle na žerdi, ve stylu labara. Žerď byla zakončena rozšířeným křížem v kruhu, známým dnes jako "kříž z Bolnisi", nazvaným podle chrámu v gruzínském městě Bolnisi, v kterém byl součástí výzdoby. Takovouto vlajku užíval i Vachtang I. Gorgasali, král Kartli.  V 8. století ovládli celé území Gruzie Arabové, v 9. vzniklo několik nezávislých knížectví, která byla za Bagrata III., prvního gruzínského krále, sjednocena. Symbolem sjednocení Gruzínského království a osvobození země se stala vlajka (prapor) Vachtanga I. Po vítězné bitvě u Digori (1121) přidal gruzínský král David IV. (který se začal podílet na křížových výpravách) na bílý prapor svatojiřský středový kříž. Evropané v té době nazývali Gruzii zemí Jiřího (Georgií) a Svatý Jiří byl od 10. století patronem země a objevoval se na vojenských, církevních a dalších praporech a symbolech. Oproti zdroji je vyobrazená vlajka zkrácená, bez tří obdélníkových výseků.  Za vlády Giorgiho Nádherného (1314–1348) byl prapor doplněn o 4 menší kříže, po jednom v každé čtvrtině vlajkového listu. Údajně šlo o odkaz na Jeruzalémský kříž po návratu Jeruzaléma do křesťanských rukou, na kterém měl král zásluhu. Jiný zdroj však uvádí podobnou vlajku již za vlády Tamary Gruzínské (pravnučky Davida IV.), která vládla Gruzii v letech 1184–1213. Tato vlajka byla gruzínským symbolem až do roku 1424, kdy se země po vpádu Mongolů rozpadla.  V 15.–17. století bylo území dnešní Gruzie rozdrobeno do několika nezávislých království nebo knížectví o které sváděly boje Osmanská říše a Persie. Vlajky (prapory) těchto útvarů jsou popsány v "Zeměpisném atlase" prince Vachuštího, syna krále Vachtanga VI.  19. ledna 1762 vzniklo (spojením) Kartlijsko-kachetské království. To užívalo (do roku 1801) vlajku tvořenou černým listem s bílým, středovým křížem.  V roce 1799 bylo království obsazeno ruským vojskem a v září roku 1801 bylo k Rusku připojeno. Zbytek Gruzie byl připojen k Rusku v průběhu rusko-perských (4. válka 1804–1813 a 5. válka 1826–1828) a rusko-tureckých válek (7. a 8. válka). V roce 1896 byla zavedena ruská bílo-modro-červená národní vlajka, která se začala vyvěšovat i na území dnešní Gruzie.  Začátkem roku 1917 navrhl gruzínský sochař Jakob Nikoladze první gruzínskou národní vlajku. Ta byla tvořena karmínovým listem o poměru 1:2 s kantonem v horním (žerďovém) rohu. V kantonu o výšce poloviny šířky listu a délce 3/8 délky listu byly umístěny dva pruhy, černý a bílý. Vlajka byla poprvé vyvěšena 25. března 1917 na manifestaci v Kutaisi při příležitosti sjezdu "Národní demokratické strany". Po bolševické revoluci v Rusku byl v Tbilisi uspořádán "Gruzínský národní kongres", který 22. listopadu ustanovil "Národní radu", která plnila funkci vlády i parlamentu. 22. dubna 1918 vznikla spojením Gruzie, Arménie a Ázerbájdžánu autonomní Zakavkazská demokratická federativní republika. 26. května 1918 Gruzie z federace vystoupila a vyhlásila nezávislou Gruzínskou demokratickou republiku. Vlajkou se stala předešlá vlajka Jakoba Nikoladzeho, která však byla zákonem z 10. září upravena na poměr stran 2:3. Kantonu byla stanovena výška rovná 1/3 šířky listu a délka rovná 2/5 délky listu (není obrázek). Karmínová barva symbolizovala starobylou královskou barvu a zářivou minulost země, černá tragické období pod ruskou nadvládou a bílá mír a naději.  7. května 1920 byla v Moskvě podepsána smlouva, kterou RSFSR uznala nezávislost Gruzínské demokratické republiky. V únoru 1921 došlo v Gruzii k povstání, které mělo za cíl spojení se sovětským Ruskem. To se stalo záminkou ke vstupu Rudé armády do země. 22. února byly nařízením prohozeny barvy pruhů v kantonu gruzínské vlajky (není obrázek) ale již 25. února byla vyhlášena Socialistická sovětská republika Gruzie a státní symboly byly (jako symboly "buržoazní společnosti") zakázány.  20. května 1921 přijal Revoluční výbor SSR Gruzie dekret ""O znaku a vlajce Socialistické sovětské republiky Gruzie"". Ta je (ne zcela přesně) popsána jako rudý (šarlatový) list, v jehož horním rohu je nápis S.S.R.G. V popisu to sice není uvedeno, ale nápis měl být v gruzínském písmu. V praxi byla pravděpodobně užívána vlajka s nápisem ve žlutém obdélníkovém lemu, tak jako na vlajce RSFSR. V některých tehdejších ruských publikacích byly zobrazeny vlajky s nápisy ГССР nebo ССРГ (v latince GSSR nebo SSRG). Šlo o špatné rekonstrukce ruskými výtvarníky dle nepřesného popisu.  12. března 1922 vytvořila SSR Gruzie spolu s Ázerbájdžánskou SSR a Arménskou SSR Zakavkazskou SSR, která se 13. prosince přejmenovala na Zakavkazskou sovětskou federativní socialistickou republiku. ZSSR pravděpodobně neužívala oficiálně žádnou státní vlajku. ZSFSR užívala (dle článku č. 46 ústavy) rudý (šarlatový) list s rudou, zlatě lemovanou, pěticípou hvězdou v horním rohu a pod ní (ve zdroji asi omylem nad ní) v půlkruhu zlatá písmena З.С.Ф.С.Р. (v latince Z.S.F.S.R.). V roce 1925 byl popis vlajky uveden (s poměrem stran 1:2) v novelizované ústavě v článku č. 59. Vyobrazená vlajka je trochu odlišná od zdroje.  ZSFSR 30. prosince 1922 vstoupila do SSSR a v této souvislosti se od 18. dubna 1924 začala užívat i vlajka Sovětského svazu.  Začátkem 30. let byl změněn oficiální ruský název SSR Gruzie na Gruzínská sovětská socialistická republika. Gruzínský název zůstal nezměněn. 5. prosince 1936 byla ZSFSR (novou ústavou SSSR) zrušena a Gruzínská SSR se stala svazovou republikou SSSR.  13. února 1937 byla přijata nová ústava Gruzínské SSR, kde je vlajka ve článku č. 160 popsána. Vlajka byla tvořena rudým listem o poměru 1:2 (to však v ústavě stanoveno nebylo). V horním, žerďovém rohu byl umístěn zlatý nápis Gruzínská SSR v gruzínském písmu (საქართველოს სსრ, Sakartvelos SSR).  11. dubna 1951 byla výnosem Nejvyššího sovětu Gruzínské SSR přijata nová vlajka, kterou navrhl malíř Severian D. Maisašvili. Vlajka, typově odlišná od vlajek ostatních svazových republik, byla schválena zákonem z 20. dubna 1951 a její popis byl zanesen do gruzínské ústavy. 6. února 1956 bylo výnosem prezídia Nejvyšší sovětu schváleno "Nařízení o státní vlajce Gruzínské SSR", ve kterém byl popis vlajky upřesněn v článku č. 2. Vlajka byla tvořena rudým listem o poměru stran 1:2, v horním, žerďovém rohu bylo blankytně modré karé o délce stran rovné polovině šířky vlajky. Ve středu karé bylo modré kruhové pole (o poloměru rovném 1/3 strany karé), z něhož vybíhá 24 rudých paprsků ke stranám čtverce. Uprostřed kruhového pole byly zkřížený rudý srp a kladivo a nad nimi malá, pěticípá hvězda. Ze středu pravé strany karé vychází k vlajícímu okraji modrý, vodorovný pruh o šířce 1/3 strany karé. Neoficiálně byla symbolika této vlajky vykládána tak, že modrý pruh, karé a paprsky symbolizují Černé moře a nebe bez mraků, rudá je barvou mezinárodního dělnického hnutí a symbolem sovětského lidu, srp s kladivem symbolizují dělníky a rolníky a hvězda proletářský internacionalismus.  Po demonstraci desetitisíců lidí v Tbilisi 14. dubna 1978 za status gruzínštiny byla v roce 1981 do státního znaku přidána zkratka státu v gruzínštině, ke změně vlajky ale nedošlo. V roce 1989 spustily protikomunistické demonstrace boj za nezávislost Gruzie. Při těchto protestech se užívala vlajka navržená roku 1917, jejíž užívání bylo 26. května 1989 legalizováno. V březnu roku 1990 nárokovala Gruzie nezávislost země, sovětská armáda však proti demonstrantům brutálně zasáhla.  21. června 1990 vyhlásila Gruzie nezávislost na Sovětském svazu a 14. listopadu 1990 byl zákonem změněn název země na "Gruzínská republika". Vlajka z roku 1917 doznala drobných změn a byla popsána v článku č. 181 nové ústavy. Změněn byl poměr stran (nyní 3:5) a velikost kantonu, jehož výška byla stanovena na 2/5 šířky a délka na 2/5 délky vlajky.  V referendu, které proběhlo na přelomu března a dubna roku 1991 se 89 % hlasujících vyslovilo pro obnovení gruzínské nezávislosti a 9. dubna ji parlament vyhlásil. Vlajka zůstala zachována.  V roce 1999 bylo na nátlak většiny obyvatel a patriarchátu Gruzínské pravoslavné církve vyvoláno hlasování parlamentu o změně vlajky na (již zmiňovanou) oblíbenou vlajku s pěti kříži. Tehdejší prezident Eduard Ševardnadze se pokusil tomuto přijetí nové vlajky zabránit vytvořením heraldické komise, v roce 2003 byl však při tzv. růžové revoluci svržen. Vůdce opozice a pozdější prezident Michail Saakašvili (resp. jeho Sjednocená národní strana) si tento historický symbol přivlastnil a ten byl prohlášen za symbol země. 14. ledna 2004 přijal gruzínský parlament zákon o nové státní vlajce, která byla téhož dne na budově parlamentu vztyčena. K oficiálnímu vztyčení došlo až 25. ledna při inauguraci nového prezidenta. Vlajka byla popsána v dekretu prezidenta Saakašviliho č. 31 z téhož dne. Oproti návrhu z roku 2003 mají křížky plnější tvar.

Vlajky nižších celků.

Gruzie se člení na 9 krajů (mcharebi), 1 městský kraj (Tbilisi mchare) a dvě autonomní republiky, Abchazko (de facto však ruský protektorát) a Adžarsko. Na území gruzínských krajů Mccheta-Mtianeti, Rača-Lečchumi a Dolní Svanetie, Vnitřní Kartlie a Imeretie se rozkládá Jižní Osetie, sporné území, které je spolu s Abcházií ruským protektorátem. Autonomní republiky i sporná území užívají vlastní vlajky, kraje ne.

Vlajka Gruzie, známá též pod názvem vlajka s pěti kříži (), je tvořena bílým listem o poměru stran 2:3, s červeným, středovým, svatojiřským křížem o šířce 1/5 šířky vlajky. Ve středu všech čtyř bílých polí je umístěn červený, tlapatý křížek (ve středoevropské heraldice nazýván též přesnějším názvem kříž tlapatý vydutý).  Vlajce je přisuzována symbolika vítězství v revoluci růží, ale i gruzínského národa v historii. Má také (dle místní autokefální církve) symboliku náboženskou, svými kříži připomíná pět ran Kristových při jeho ukřižování, nebo podle Marmuka Gongadze, jednoho z autorů designu nové vlajky a předsedy gruzínské Heraldické společnosti, Ježíše Krista a čtyři evangelisty.

The flag of Georgia (), also known as the Five Cross Flag (), is one of the national symbols of Georgia. Originally a banner of the medieval Kingdom of Georgia, it was brought back to popular use in the late 20th and early 21st centuries during periods of the Georgian national revival. Prior to obtaining its official status in 2004, the flag was popularised by the United National Movement and served as one of the most recognisable symbols of the Rose Revolution.


Život.

Mládí.

Milaräpa se narodil do zámožné rodiny na hranici s Nepálem v Guthangu - jedné z mnoha provincií Tibetu. Jeho otec se jmenoval Mila Dordže Gjalcchän a matka Ňangccha Kargjän. Otec měl z narození svého syna takovou radost, že když se dozvěděl o jeho narození, nazval jej Thopaga, což znamená „Dobrá novina“. Později matka porodila ještě děvče, takže Milaräpa měl jednu sestru jménem Peta. Když byl Milaräpa ještě dítě, zemřel mu otec a dům a polnosti jejich rodiny převzal jeho strýc, který učinil z Milaräpy, jeho matky a sester otroky. Milaräpova matka doufala, že až syn dospěje, podaří se jim dostat svou půdu zpět, tak jak to bylo napsáno v závěti otce. Ale strýc to nedovolil a nechal žít matku se svými dětmi v bídě a chudobě. Matka tedy naléhala na Milaräpu, aby se naučil černou magii a odplatil nepřízeň strýce.

Odchod z domova.

Milaräpa odešel z domu, našel si učitele černé magie a později zničil dům svého strýce, při čemž zahynulo 35 lidí. Milarepa všem pověděl, že zničil dům za pomoci magie. Tak jeho matka získala svou půdu zpět, ale pro Milarepu nebylo bezpečné se tam nadále zdržovat. Vrátil se tedy ke svému učiteli. Jeho učitel začal za pár let litovat špatných věcí, které on a jeho žák způsobili. Poslal tedy Milarepu, aby vyhledal učitele dharmy a očistil jejich negativní skutky.

Učení u Marpy.

Milarepa nakonec našel Marpu. Marpa přichystal Milarepovi těžké časy. Bylo to nutné proto, aby Milarepa očistil svou špatnou karmu. Marpa ho nechal stavět několik věží. Ale pokaždé, když Milarepa věž dokončil, Marpa řekl, že se mu nelíbí. Tak ji Milarepa musel strhnout, kameny vrátit na svá původní místa a postavit jinou. Nakonec musel postavit věž o osmi podlažích. Krátce před dokončením této věže obdržel Milarepa od Marpy první učení. Na základě silného spojení se svým učitelem bylo možné, že Milarepa dosáhl konečného cíle, osvícení, během jediného života. To je to, co je na Milarepovi zvláštní: byl schopen opravdu následovat Marpovy pokyny. Byly mu samozřejmě předány s ohledem na jeho situaci. Tento způsob byl nejúčinnější cestou, jak ho Marpa mohl učit. Aby dosáhl výsledků v tomto životě, bylo nutné, by ho Marpa nechal projít všemi těmito těžkostmi. Milarepa obdržel Marpův plný odkaz, všechny iniciace a učení. Nato se odebral do ústraní a strávil mnoho let meditováním v horách v odlehlých jeskyních.

Meditace v Himálajských jeskyních.

Milarepa meditoval v mnoha Himálajských jeskyních, v některých jen pár dní, v jiných déle. Jméno jedné jeskyně, ve které Milarepa pobýval na začátku své praxe, se pojí s kopřivami, které tehdy stále jedl. Na mnoha thangkách je Milarepa vyobrazen lehce zelený, protože jedl dlouhou dobu jen kopřivy, které tam rostly. Dále existují tři jeskyně, jejichž jména se pojí se třemi energetickými kanály v našem těle. Tam Milarepa praktikoval "tummo", Vnitřní teplo, a intenzivně pracoval s energiemi v tělesných kanálech. Poté, co Milarepa praktikoval v jeskyni pojmenované po centrálním kanálu, dosáhl plného poznání mahámudry. Díky své píli a důvěře dosáhl Milarepa osvícení v jediném životě! Říká se, že uměl létat vzduchem, procházet skrze skálu, a on říkal, že navštívil mnoho míst v našem světě i v jiných světech ve vesmíru. Později měl Milarepa mnoho žáků, mezi nimi dva nejhlavnější: Gampopu a Rečhungpu.  Milaräpa je také znám jako velký tibetský básník a zároveň jako Ngagpa - jedinec praktikující v horských jeskyních, neboli dosažitel - v linii Kagjü.

Milaräpa (1040 - 1123), rodinným příjmením Thöpaga, byl tibetský buddhistický Ngagpa a básník. Milaräpa sice pochází z linie Kagjü, ale je široce znám i mimo ni. Je stejně respektován všemi školami tibetského buddhismu. Stal se hlavním žákem Marpy a učitelem Gampopy. Po dlouholeté meditační praxi a náročných zkouškách mu Marpa předal jak Náropovo učení, známé jako Šest Dharm Náropy, (tib:Náro-čhödrug), tak mahámudru, kterou dříve Marpa obdržel od Maitripy. Jen díky neotřesitelné důvěře ke svému učiteli Marpovi a meditacím v extrémních podmínkách realizoval obě nauky během jediného života a dosáhl osvícení. Milaräpa tato učení předal mnoha svým žákům, z nichž vybral Gampopu za držitele linie Kagjü.

Jetsun Milarepa (, 1028/40–1111/23) was a Tibetan siddha, who famously was a murderer as a young man then turned to Buddhism to become an accomplished buddhist disciple despite his past. He is generally considered as one of Tibet's most famous yogis and poets, serving as an example for the Buddhist life. He was a student of Marpa Lotsawa, and a major figure in the history of the Kagyu school of Tibetan Buddhism. He is also famous for climbing the great Mount Kailash.


Přírodní katastrofy.

Některé přírodní procesy probíhají tak rychle a intenzivně, že způsobují velké materiální škody, ba po sobě zanechávají i oběti na životech. Tyto procesy souhrnně označujeme jako přírodní katastrofy, někdy také méně přesně jako živelní pohromy. Většinou jsou spojeny s uvolněním značného množství energie a s přesuny velkých objemů hmoty (vody, vzduchu, půdy apod.).  "Emergency Events Database" (EM-DAT) definuje jako přírodní katastrofu událost, která splňuje aspoň jedno z těchto kritérií:

Kosmické katastrofy.

Hypernova.

Hypernova je teoreticky předpokládaný typ supernovy (hvězdné exploze) vznikající kolapsem na konci životního cyklu výjimečně velké hvězdy. Existují teorie, že energie uvolněná relativně blízkou hypernovou by mohla být schopna vyhladit život na Zemi. Proud paprsků gama vydávaný hypernovou, i kdyby zasáhl Zemi na pouhých deset sekund, může zničit polovinu ochranné ozónové vrstvy v atmosféře.  Po poškození ozónové vrstvy je ultrafialové záření ze Slunce schopno vyhubit většinu života na pevnině a blízko hladiny oceánů i jezer a přerušit potravní řetězec.

Impakt mimozemského tělesa.

Impakt mimozemského tělesa je srážka menšího tělesa s větším (planetou), kdy dojde k uvolnění značného množství energie v místě dopadu (vznikne kráter), tak i v okolí. Při dopadu vzniká rázová vlna, které je schopna ničit překážky do značné vzdálenosti. Vlivem exploze se také do atmosféry dostává značné množství pevných látek, které mohou způsobit globální klimatické změny v podobě tzv. nukleární zimy. Rozsah katastrofy je závislý na velikosti planetky a na místě dopadu. Při dopadu do oceánu dochází ke vzniku tsunami.

Sluneční erupce.

Sluneční erupce je časově krátký výron záření a plazmatu z hvězdy, který může zasáhnout směrem obíhající planetu. Přímý zásah sluneční erupcí by měl za následek zničení ozónové vrstvy, což by mělo za následek dopad smrtícího záření na zemský povrch a uhynutí většiny povrchových druhů. Slabší zásah by měl za následek vyřazení telekomunikačních družic a zničení elektrických rozvodů na povrchu planety.

Meteorologické katastrofy.

Blizard.

Blizard je silný, velmi studený vítr s rychlostí přes 55 km/h (15 m/s), který je doprovázen masivním sněžením. Jeho působením dochází k napadání až několika decimetrů sněhu, které znemožní pohyb po silnicích a tratích, zatěžují stromy, způsobují polomy a výpadky elektrické energie. Jejich výskyt je spojen s oblastmi Severní Ameriky. V Česku se v podobných případech hovoří spíše o sněhových bouřích.

Bouřka.

Bouřka je soubor elektrických, optických a akustických jevů vznikajících mezi oblaky navzájem nebo mezi oblaky a zemí, během kterých dochází k silným srážkám, které mohou způsobit lokální záplavy. Druhé nebezpečí je spojeno s blesky, které mohou při kontaktu se zemí zapálit okolí a zapříčinit tak vznik požárů. Silná bouře se nazývá vichřice a je doprovázena silným větrem, který vyvrací stromy z kořenů, přetrhává elektrické vedení vlivem pádů stromů a odnáší střechy.

Krupobití.

Krupobití je zvláštní forma atmosférického úkazu, během kterého na zem dopadají ledová tělesa přibližně kulového tvaru, které poškozuje tělesa vlivem kinetické energie. Nejhorší dopady má krupobití na zemědělské oblasti s poli, kde jsou lámána stébla s obilím, která následně uhnívají. Škody jsou zpravidla pouze materiální.

Horko.

Vlna veder je extrémní stav počasí, během kterého teploty dosahují vysoko nad průměr a mají za následek zdravotní komplikace u lidí a zvířat a zvětšení výparu v oblasti a vzniku sucha. Vlivem výparu dochází k vysoušení rostlin, které snadněji podléhají vzniku požárů, jež jsou častým doprovodným vlivem sucha. Mají hlavní dopad na zemědělskou činnost v oblasti a mohou způsobovat i hladomor.

Sucho.

Živé organismy jsou z větší části tvořeny vodou, kterou ke svému životu potřebují. Vlivem dočasných či dlouhodobých změn v klimatu, způsobených přírodními či lidskými zásahy, dochází k porušení přirozeného koloběhu vody, což má za následek odumírání organismů. Vlivem odumření rostlinstva v oblasti dochází k menšímu zadržování vody, což zmenšuje výpar a má za následek prohlubování sucha.

Tornádo.

Tornádo je silně rotující vír (se zhruba vertikální osou), vyskytující se pod spodní základnou konvektivních bouří, který se během své existence alespoň jednou dotkne zemského povrchu a je dostatečně silný, aby na něm mohl způsobit hmotné škody. Po dotyku se zemí začíná tornádo postupovat ve směru proudících vzdušných mas a ničit vše v místě dotyku. Způsobuje značné materiální škody na budovách, které vlivem dekomprese okolí v oku tornáda explodují.

Tropická bouře a hurikán.

Hurikán je druh atmosférického úkazu, který je podobný bouřkám, ale s mnohem větší ničivou silou a větším množstvím srážek. Přináší do oblasti nebezpečí povodní a prudkého větru. Další nebezpečí představuje pro lodě, jelikož vytváří značné vlny.

Extrémní mráz.

Silný mráz a chlad mohou vážně poškodit či přímo usmrtit lidi, dobytek či rostliny. Živé organismy jsou schopny přežívat nepříznivé tepelné podmínky jen do určité meze, které jsou vlastní pro každý druh. Při hodnotách vyšších či nižších dochází k poškození a úmrtí jedince.

Geologické katastrofy.

Sesuv.

Sesuv je geologický proces, během kterého se vlivem gravitačního působení dostává do pohybu horninový materiál, který klouže po spádnici do míst s nižší nadmořskou výškou. Během cesty smetává proud všechno, co mu stojí v cestě. Nejčastěji vznikají sesuvy v místech, kde je nestabilní podloží, které vlivem deště či mrazu dostává impuls k pohybu. Následky sesuvu jsou lokální, ale o to více zničující, jelikož naprosto devastují oblasti, kudy proud postupoval.

Sopečná erupce.

Sopečná erupce je projev vulkanické aktivity, během které dochází k vyvrhování pyroklastického materiálu do okolí. Může vzniknout mrak rychle se pohybujících plynů a úlomků, které postupují ze svahu a ničí vše před sebou. V druhém případě vyvrhuje vysoko do atmosféry prachové částice, které mohou zahalit částečně celou planetu a snížit teplotu na planetě a v extrémním případě přivodit až novou dobu ledovou.

Lavina.

Lavina je náhlý sesun sněhové pokrývky vlivem gravitačního působení z horních částí hory do údolí. Během cesty působí tlakem na předměty, které stojí v její cestě, a náhlým náporem je ničí či přesouvá. Jedná se většinou o sezónní katastrofu, které se dá předcházet preventivním odstřelem či pravidelným sledováním oblasti.

Závrt.

V krasových oblastech vlivem erozivní činnosti vody vznikají různé podzemní prostory, které se vlivem další eroze a gravitace mohou propadnout. Lidem a objektům, kteří se nacházejí v těchto oblastech, hrozí nebezpečí. Propad může dosahovat řádově až několika metrů a může zcela zničit budovu.

Zemětřesení.

Zemětřesení je katastrofa způsobená pohybem tektonických desek v zemské kůře. Vzniká pod povrchem a na jeho povrchu se projevuje třesením, smršťováním a roztahováním. Vlivem jeho působení jsou zasaženy rozsáhlé oblasti a má často zničující účinky. Jeho předpovídání je se současným stupněm techniky nemožné. Vyskytuje se v oblastech tektonicky aktivních a měří se pomocí stupnic, které srovnávají účinky na zastavěné oblasti.

Tsunami.

Tsunami je jedna nebo několik po sobě jdoucích vln na hladině moře, které vznikají při silném zemětřesení pod hladinou moře, podmořském sesuvu nebo dopadu meteoritu do moře nebo jeho blízkosti. Způsobuje vlny, které mohou dosahovat výše až 200 metrů a zaplavovat rozsáhlé přímořské oblasti, kde způsobují obrovské materiální škody a oběti na životech. V současnosti neexistuje spolehlivá obrana a snaha o zmenšení škod je prováděna pomocí systému časné výstrahy.

Lahar.

Lahar je proud bahna nebo vody s velkým podílem pevných částic, který vzniká např. při sopečném výbuchu, který roztaví led v oblasti sopky. Lahar postupuje podobně jako povodeň a zanechává velké množství sedimentů.

Ostatní.

Epidemie a pandemie.

Epidemie je označení pro masivní rozšíření určité nemoci na populaci, která ale nemusí být smrtelná. Některé epidemie se objevují opětovně v určitých časových rytmech, které jsou spojovány se změnou počasí, mutací viru anebo vymřením rezistentní populace. Během historie bylo lidstvo několikrát zasaženo epidemiemi moru a chřipky. V současnosti je to epidemie AIDS a pandemie COVID-19

Hladomor.

Hladomor vzniká vlivem nedostatku přirozené potravy v okolí a jeho důsledkem je strádání a vznik podvýživy. V extrémním případě se začne projevovat nemocemi z podvýživy a následným celkovým oslabením organismu vedoucím ke smrti jedince či celého společenstva. Hladomor může být zapříčiněn suchem, válkou atd., a jedná se tedy o následnou katastrofu, které předcházela jiná.

Kobylky.

Přemnožení žravých kobylek je cyklickým problémem suchých oblastí převážně afrického kontinentu, kde se vlivem klimatických podmínek přemnoží druh sarančí, jež pak vytvářejí obrovská mračna jedinců, kteří na své cestě požírají téměř veškerou vegetaci. Jejich dopad je převážně na zemědělských objektech, jako jsou pole. Vlivem náletu kobylek pak dochází k neúrodě, což vede ke vzniku hladomoru, respektive podněcuje vznik válečných konfliktů a migrace populace.

Povodeň.

Povodeň je způsobena nadbytkem vody v určitém prostředí, způsobeným nejčastěji deštěm, ale může nastat také například proražením hráze a vylitím řeky z koryta. Dochází k zaplavení rozsáhlých oblastí. Během povodně dochází k umírání živočichů, kteří nemají možnost uniknout ze zasažené oblasti, a při dlouhodobějším zaplavení oblastí umírají i rostliny, které nemohou přijímat kyslík, či dochází k uhnívání jejich kořenů.

Požár.

Lesní požáry jsou jednou z nejčastějších přírodních katastrof, které každoročně poničí velké oblasti. Přírodně je zapříčiněn blesky, ale většinou se jedná o důsledek lidské lehkovážnosti anebo záměru. V některých regionech ale vznikají často vlivem vysokých teplot (tzv. samovolné vznícení). Jestliže je oheň dostatečně rozsáhlý a silný, přeměňuje počasí a mění vzdušné proudy v oblasti. Na druhou stranu existují oblasti, které jsou přímo závislé na vzniku požáru, aby se mohly dále obnovovat.

Antropogenní katastrofy.

Průmyslové katastrofy.

Jaderná katastrofa.

Je událost, během které dochází k jaderné události či výbuchu a následnému úniku radioaktivních látek do okolí, čímž vzniká radiační zamoření. Zasažené prostředí je vystaveno radioaktivnímu záření, což se projevuje poškozováním genetické informace, rakovinným bujením, které vede až k zániku jedince (i ve větším množství). Mezi nejohroženější oblasti patří okolí jaderných elektráren a místa, kde explodovala jaderná zbraň. Zamořená oblast se dá částečně dekontaminovat důkladným očištěním. Mezi nejznámější zamořené zóny patří okolí Černobylské elektrárny. Jaderná katastrofa je nejčastěji spojována s jadernými elektrárnami, ale mohla by se týkat i výbuchu atomové bomby, například při teroristickém útoku.

Chemická katastrofa.

Je stav, kdy do prostředí unikne nebezpečná chemická látka, která zamořuje okolí, čímž poškozuje místní ekosystém. Mezi nejznámější chemické katastrofy patří úniky chemických látek z chemiček v podobě jedovatého mraku, který postupuje krajinou a zamořuje zasaženou oblast (např. Seveso, Bhópál). Dalším mohou být požáry nebezpečných látek (hořící vrty) či únik látek do řeky (např. únik kyanidů a těžkých kovů ze zlatého dolu v rumunském Baia Mare) či kontaminace podzemních vod atd. Jejich likvidace se dá ve výjimečných případech provádět chemickou reakcí, která se nazývá neutralizace (při úniku kyseliny nebo louhu).

Dopravní katastrofa.

Dopravní nehoda.

Dopravní nehoda je událost, během které dochází k poškození dopravního stroje nebo zranění osob. Rozlišujeme letecké neštěstí, autonehodu, železniční neštěstí, potopení lodi atd. V závislosti na prostředku jsou rozdílné následné škody na majetku, přírodě či na lidských obětech. Mezi nejtragičtější nehody co do počtu obětí patří letecká neštěstí. Nejčastějším druhem nehody s nejvíce mrtvými jsou ale autonehody.

Letecká nehoda.

Letecká nehoda je událost v letecké dopravě, během které dochází k poškození leteckého stroje. Neštěstí má většinou za následek velký počet mrtvých, jelikož zřícení letadla z velké výšky má šanci přežít jen málokdo.

Kosmická nehoda.

Kosmická nehoda je neštěstí, které se stane v kosmickém sektoru, a to při kosmickém letu nebo při jeho přípravě. V obecném pojetí se tak označuje každá katastrofa, která s tímto sektorem souvisí. Mezi nejznámější kosmické katastrofy patří poškození Apolla 13, exploze Challengeru a shoření Columbie při průletu atmosférou. V samotném kosmickém prostoru zemřeli tři lidé (při letu Sojuz 11), všechny další tragédie se odehrály buď přímo na Zemi (při přípravách), nebo v atmosféře Země (při startu či přistání).

Násilné jednání.

Válka.

Válka je konflikt mezi relativně velkými skupinami lidí, kteří v boji používají fyzické násilí a zbraně. Během ozbrojeného konfliktu dochází k narušení normálního života, v bojové zóně je zničena infrastruktura, dochází k zabíjení lidí a k rozboření tradičního způsobu získávání obživy. Vzniká prostor pro chudobu, hlad a případný hladomor, souhrnně označované jako humanitární katastrofa. V extrémním případě může dojít k cílenému vyvražďování skupin obyvatelstva, v takovém případě se mluví o genocidě. Vlivem nasazování různých druhů zbraní (kobercové bombardování, jaderná zbraň, Agent Orange) dochází ke vzniku ekologické katastrofy.

Teroristický útok.

Terorismus je násilné jednání, kterým se určitá skupina snaží prosadit své názory silou, zastrašováním a násilím. Projevuje se nejčastěji útoky na civilní cíle se záměrem co nejvíce vyděsit obyvatelstvo a způsobit co největší škody. Častým cílem teroristických útoků se stávají letadla, jelikož jejich únos se snadno stane předmětem televizního vysílání a dostane se mu značné medializace. Nejničivější teroristický útok v historii byl útok na World Trade Center v USA 11. září 2001.

Žhářství.

Žhářství je úmyslné založení požáru. Takové jednání je klasifikováno jako trestný čin. Motivem k tomuto jednání může být například pojistný podvod nebo snaha zahladit pomocí požáru stopy po trestné činnosti nebo duševní nemoc.

Výpadek infrastruktury.

Výpadek energetické sítě.

Výpadek dodávky elektřiny má citelné následky pro vyspělou civilizaci, jež je závislá na pravidelné dodávce elektrické energie. Vlivem vnějších událostí, jako jsou např. přerušení vedení, elektromagnetický impuls, havárie elektrárny, dojde k zastavení pravidelné dodávky energie. To vede k nefunkčnosti základních služeb, jako jsou řízení dopravy, osvětlení, provoz výtahů a většiny elektrospotřebičů atd. Následkem může být rabování a při dlouhodobějším dopadu na společnost i občanské nepokoje.

Výpadek telekomunikační sítě.

Vážné důsledky mohou mít také výpadky telefonních a datových sítí. Ty mohou být důsledkem výpadku energie nebo mohou mít vlastní příčiny (kybernetický útok, softwarová chyba, přetížení).

Katastrofa (z řec. "kata-strofé", zvrat, převrat, zničení) je událost, která nastává v důsledku lidské nebo přírodní činnosti a ničivě postihuje přírodu nebo společnost.  Jedná se o nečekanou událost velkého rozsahu, která negativním způsobem pozměňuje předchozí stav prostředí. Podle definice Interpolu ji charakterizuje buď velký počet lidských obětí, nebo rozsah škod, který není možné zvládnout běžnými a místními prostředky. Mnoho lidí věří, že příchod katastrof je spojen s astronomickými událostmi či zásahy božstva, ale jejich propojení nebylo nikdy vědecky prokázáno. Předpokládá se, že katastrofa je výsledkem pouhých náhodných událostí, které na sebe navazují a zvyšují svůj dopad.  Podle důsledků rozlišujeme katastrofy ekologické a katastrofy humanitární. (Tyto skupiny se ovšem mohou vzájemně prolínat.)  Ekologická katastrofa je stav, kdy se do ekosystému dostává cizorodá látka, která má devastující účinek na zdejší život. Může být vyprovokována chemickou látkou, invazivním druhem či změnou výchozích podmínek zásahem člověka (např. stavbou přehrady). Mezi nejznámější biologické katastrofy patří únik ropy do moře, která devastuje velká území pobřeží.  Humanitární katastrofa nastává tehdy, když je ohrožen život, zdraví nebo bezpečnost velké skupiny lidí.  Podle příčin rozlišujeme katastrofy přírodní a katastrofy antropogenní (způsobené člověkem).

A disaster is a serious disruption occurring over a short or long period of time that causes widespread human, material, economic or environmental loss which exceeds the ability of the affected community or society to cope using its own resources. Developing countries suffer the greatest costs when a disaster hits – more than 95 percent of all deaths caused by hazards occur in developing countries, and losses due to natural hazards are 20 times greater (as a percentage of GDP) in developing countries than in industrialized countries. No matter what society disasters occur in, they tend to induce change in government and social life. They may even alter the course of history by broadly affecting entire populations and exposing mismanagement or corruption regardless of how tightly information is controlled in a society.


Život.

Traetta se narodil v městečku Bitonto nedaleko Bari. Byl žákem skladatele, zpěváka a hudebního pedagoga Nicola Porpory v Neapoli. První úspěch v neapolském divadle San Carlo získal operou "„Il Farnace“" roku 1751. V této době byl, jak se zdá, v těsném kontaktu s Jommellim. Od něho patrně Traetta získával pravidelné zakázky z celé země. Rozhodujícím mezníkem ve skladatelově kariéře se však stalo teprve přijetí postavení dvorního skladatele v Parmě v roce 1758. V parmském vévodství se střetávaly vlivy francouzské, španělské i rakouské a v tomto mezinárodním prostředí vzniklo i příznivé klima pro rozvoj hudby vůbec a operní tvorby zvláště. Positivně byly přijímány nové podněty, které přicházely s hudbou Jeana Philippe Rameaua i Christopha Willibalda Glucka.  Tento nový impuls Traettově tvorbě je patrný např. již v opeře "„Ippolito ed Aricia“" komponované krátce po příchodu do Parmy a uvedené v r. 1759. Zpracovává stejné téma jako Rameauova lyrická tragedie z roku 1733 "„Hippolyte et Aricie“", ale činí jej bližším vkusu italského publika. V následující dekádě zkomponoval Traetta na objednávku parmského dvora řadu oper jak komických, tak vážných ve stylu opera seria, vedle velkého množství hudby k oficiálním a slavnostním příležitostem. Jeho opery byly hrány v řadě evropských měst. Velkého úspěchu dosáhl roku 1763 ve Vídni operou "„Ifigenia in Taurida“", která byla věnována Gluckově opeře "„Orfeo ed Euridice“".  V roce 1765 se stal ředitelem prestižní konzervatoře Conservatorio del l'Ospedaletto v Benátkách a z té doby pochází značná část jeho chrámové tvorby.  V roce 1768 přijal nabídku carevny Kateřiny II. Veliké a stal se hudebním ředitelem opery v Petrohradě. Zde byla také poprvé provedena jeho největší opera "„Antigona“" (1772).  Po krátkém pobytu v Londýně se roku 1777 usídlil v Benátkách, kde žil až do své smrti v roce 1779.

Tommaso Traetta, (Michele Francesco Saverio) (30. března 1727 Bitonto – 6. dubna 1779 Benátky) byl italský hudební skladatel, představitel neapolské operní školy.

Tommaso Michele Francesco Saverio Traetta (30 March 1727 – 6 April 1779) was an Italian composer of the Neapolitan School. Along with other composers mainly in the Holy Roman Empire and France, he was responsible for certain operatic reforms including reducing ornateness of style and the primacy of star singers somewhat.


Obsah románu.

Příběh, který však zcela postrádá tajemnou hrůznou atmosféru původního díla, je vyprávěn americkým cestovatelem Jeorlinkem, který se v srpnu roku 1839 na Kerguelenových ostrovech nalodí na loď "Halbrane" kapitána Lena Guye. Cestou na Falklandy zjistí, že kapitán Guy je přesvědčen o tom, že Poeův román je založen na pravdivých skutečnostech, a že loď je na výpravě do Antarktidy, aby zachránila zbytek posádky goelety "Jana", na které se Pym plavil, a jejíž kapitán William Guy je bratrem kapitána Lena Guye. Jeorlink se nakonec k záchranné výpravě přidá.  Potvrzením o tom, že Poeovo vyprávění je pravdivé, bylo objevení "Janina průlivu" (pojmenovaného podle goelety "Jana"), který protíná Antarktidu v oblasti jižního pólu od Weddellova moře až k Sabrininu pobřeží (část Wilkesovy země). V průlivu pak našli i "Bennetův ostrov", rovněž popsaný v Poeově knize. Na ostrůvku, majícím v obvodu asi čtyři kilometry, našli cestovatelé pozůstatky goelety "Jana", na níž se Pym plavil.  Kromě "Bennetova ostrova" nachází cestovatelé v "Janině průlivu" také ostrov "Tsalal". I tento ostrov byl poprvé podrobně popsán v Poeově knize, podle které jej posádka goelety "Jana" objevila v roce 1828. Ostrov se nachází na 83 stupni jižní šířky a 43 stupni západní délky. Podle Poeova líčení žili na "Tsalalu" černoši projevující chorobnou bázeň před bílou barvou. Tito domorodci pomocí závalu zavraždili posádku "Jany" a samotná goeleta byla zničena výbuchem při domorodém rabování. Poe dále popisuje ostrovy jako velmi podivné místo, na kterém z podivných skal vyrůstaly neznámé stromy a v potocích tekla zvláštní neprůhledná hmota. V prosinci roku 1839 poskytl ostrov plavcům z "Halbrane" jiný obraz. Byl to zemětřesením zničený neobydlený skalnatý útvar s černou spálenou půdou. Zde se také členové výpravy dozvědí, že jeden z nich je bývalý Pymův druh Dirk Peters, se kterým Pym prchl v malém člunu z ostrova. Poe končí svůj román tím, že člun je stržen podivným proudem a před trosečníky se náhle "„vztyčí lidská postava zahalená v mlhu, daleko ohromnější, než by mohl být tvor lidský… A její pleť je bílá jako padlý sníh.“". Dirk Peters však vyprávění upřesnil tím, že byl při srážce s ledovcem sražen z člunu a Pym i se člunem zmizel. On sám se vyškrábal na ledovec, který byl zanesen zpět k "Tsalalu". Ten byl ale úplně opuštěný. Peters zde našel zapomenutý domorodý člun, podařilo se mu proplout "Janiným průplavem" a byl zachráněn velrybářskou lodí. Podle Pymova deníku, který měl u sebe, napsal pak Edgar Allan Poe svůj román.  Len Guy se rozhodl pokračovat po Pymových stopách dál na jih. Při této plavbě se však "Halbrane" srazila s ohromnou ledovou krou a byla vymrštěna na plošinu ledovce. Při snaze dostat ji zpět na moře pak byla loď zcela zničena. Ledovec nakonec doplul po moři k antarktické pevnině, kde se větší část posádky vzbouřila a zrádně prchla na jediném záchranném člunu, který zůstal nezničen. Kapitán Len Guy se zde však šťastně setkal se svým bratrem, který ještě s několika námořníky zázrakem přežil vyvraždění posádky lodi "Jana". William Guy vysvětlil, proč domorodci opustili "Tsalal". Na "Janě" se s Pymem plavil také jeho pes, který dostal záchvat vztekliny a pokousal mnoho domorodců, kteří zemřeli. Ostatní měli ze psa panickou hrůzu, protože měl bílou srst a prchli z ostrova, kde "„bílé zvíře šířilo hrůzu a smrt“". Když zemětřesení ostrov zničilo, usmálo se na zbylé trosečníky po jedenácti letech trochu štěstí, protože byl k ostrovu byl zahnán domorodý člun z nějakého souostroví na jihozápadě. Trosečníci ostrov, na kterém již nemohli dále přebývat, v tomto člunu opustili a byli proudem zahnáni k té samé pevnině, kam byla zahnána kra s posádkou z "Halbrane".  Zbytek posádek z obou lodí čítal nyní třináct lidí. Všichni se do člunu, který byl pojmenován podle ryby žijící v těchto končinách "Paracuta", nalodili a vypluli v něm na moře, aby se pokusili proplout na širý oceán. Rychlost člunu se však začala zrychlovat a najednou posádka člunu zahlédla zvláštní útvar. Byl to skalní masiv vysoký asi sto metrů a čtyři až šest set metrů široký, vytvořený z horniny silně bohaté na železo, který k sobě přitahoval veškeré železné předměty neodolatelnou magnetickou silou (nebyl to však magnetický pól Země). Pro svůj zvláštní tvar jej posádka "Paracuty" pojmenovala "Ledová sfinga". Magnetická síla sfingy zachytila i člun "Paracuta". Byl sice sestaven bez použití jediného kusu železa (domorodci z ostrova "Tsalal" a jeho okolí železo neznali), avšak trosečníci do něj naložili i některé železné předměty. Magnetická síla je zachytila a přitahovala celý člun plných deset hodin. Když přitáhla člun na vzdálenost čtyř set padesáti metrů, železný hák uvázaný na přídi se vymrštil, vyletěl kupředu a napnul lano, jímž byl zajištěn, k prasknutí. Lodníci zachránili "Paracutu" tím, že lano přeřízli, avšak magnet přitáhl i všechny ostatní železné předměty, včetně kamen. Posádka "Paracuty" nalezla i zbytky záchranného člunu z "Halbrane", z něhož sfinga magneticky vytáhla všechny hřeby, svorníky, výztuže a kormidelní závěsy a jehož posádka zřejmě celá zahynula. Na skalní stěně pak nalezli mrtvolu Arthura Gordona Pyma, přichycenou v dvoumetrové výši magnetickou silou za pušku, již měl nešťastník pověšenou na zádech. Při objevení Pymových pozůstatků zemřel vinou silného pohnutí Dirk Peters.  Protože člun neobsahoval již žádné železné předměty, mohli v něm trosečníci od sfingy odplout. Bylo to posledních dvanáct mužů ze sedmdesáti, kteří původně tvořili posádky obou lodí. Šťastně se dostali do Tichého oceánu a byli zachráněni americkým trojstěžníkem.  Kromě dobrodružného příběhu obsahuje kniha celou řadu informací o antarktické oblasti a přilehlých ostrovech. Verne se v románu také prostřednictvím vypravěče Jeorlinka pokusil vysvětlit příčinu zvláštní magnetické síly sfingy. Jeorlink se domníval, že základem jevu je elektrická energie nahromaděná v mracích přitahovaných do těchto končin. Trvalé elektrické proudy se nestačí vybít a "„mění v magnet každý kus železa, přičemž přitažlivost odpovídá síle proudu, počtu jeho výbojů a čtverci průměru železného zmagnetovaného masivu“", přičemž hmotu sfingy lze odhadnout na tisíce kubických metrů. Někde pod zemí se mnohonásobně vinul přirozený vodič spojený se základnou sfingy. Zřejmě měl spojení s magnetickou osou, takže vytvářel "„obrovský kondenzátor, z něhož se vybíjely nashromážděné proudy jako z nevyčerpatelného akumulátoru“".

Ilustrace.

Knihu "Ledová sfinga" ilustroval George Roux.

Ledová sfinga "(1897, Le sphinx des glaces)" je dobrodružný vědeckofantastický román francouzského spisovatele Julesa Verna z jeho cyklu "Podivuhodné cesty (Les Voyages extraordinaires)". Kniha je pokračováním románu "Příběhy Arthura Gordona Pyma (1838, The Narrative of Arthur Gordon Pym)" amerického básníka Edgara Allana Poea (1809–1849), který patřil k Vernovým oblíbeným autorům.

An Antarctic Mystery (, "The Sphinx of the Ice Fields") is a two-volume novel by Jules Verne. Written in 1897, it is a response to Edgar Allan Poe's 1838 novel "The Narrative of Arthur Gordon Pym of Nantucket". It follows the adventures of the narrator and his journey from the Kerguelen Islands aboard "Halbrane".  Neither Poe nor Verne had actually visited the remote Kerguelen Islands, located in the south Indian Ocean, but their works are some of the few literary (as opposed to exploratory) references to the archipelago.


Mládí.

Narodil se v roce 1882 ve vesnici Orsara blízko Neapole. Krátce poté, co jeho otec zemřel (to mu byly dva roky), se přestěhoval se svou matkou do New Yorku.  Jako chlapec se zapojil do činnosti pouličních gangů. Seznámil se tam např. s Paulem Kellym (Paolo Vaccarelli), který byl vedoucí skupiny Five Points Gang. On sám se později stal jeho zástupcem. Kromě toho vypomáhal v obchodě svého nevlastního otce a dělal vyhazovače v baru.  Začal podnikat a kromě legálních aktivit se zabýval sázkami, obchodem s drogami, vydíráním a zejména kuplířstvím. V roce 1912 už měl tolik aktivit, že zaměstnával ostatní členy newyorských gangů. Všiml si mladého Al Capona a sjednal mu práci barmana a vyhazovače v baru, který vlastnil Torriův přítel, Frankie Yale.  Byl krutý a vypočítavý, např. ve vztahu k prostitutkám, které trestal za jakékoliv provinění. Ostatní gangsteři si ho však vážili pro jeho diplomatické schopnosti a rychlý úsudek. Říkali mu The Fox (Lišák) a později také Papa Johnny.

Chicago.

Jeho teta, Victoria Moresco, a její manžel, mafiánský boss Jim Colosimo, vlastnili v Chicagu několik nevěstinců.  V roce 1909 se paní Moresco na něj obrátila s tím, aby jim pomohl proti vyděračské organizaci Mano Nera (Černá ruka). Přestěhoval se tedy do Chicaga tak aby tuto věc vyřídil. Začal pro Jima Colosima pracovat.  V roce 1911 byl svým strýcem povýšen poté, co zabil prostitutku, která proti nim chtěla vypovídat. Rok na to se oženil s Židovkou Annou Jacobovou. Navenek vedl slušný život jako obchodník Frank Langley.  Od roku 1915 měl v Colosimových aktivitách již velkou pravomoc a řídil podnik prakticky sám. Stal se spoluvlastníkem několika nevěstinců a v roce 1919 si otevřel svůj vlastní. Jeho záležitosti v New Yorku přebral Frankie Yale.  V roce 1919 za ním do Chicaga přijel Al Capone a usídlil se tam natrvalo. Brzy se stal jeho nejdůležitějším mužem.  Když v roce 1920 začala prohibice, vycítil obrovské peníze, které by z toho mohly plynout. Snažil se přesvědčit Jima Colosima, aby se do toho podniku pustili (pašování, výroba a prodej alkoholu). Ten se však zdráhal. Tvrdil, že by to jen přitáhlo pozornost konkurenčních mafiánských gangů a policie. Navíc se právě rozváděl s Victorií Moresco a v dubnu roku 1920 se oženil s kabaretní zpěvačkou Dale Winterovou. Do obchodu s alkoholem se tedy nechtěl pouštět.  11. května 1920 byl Jim Colosimo na jeho příkaz zastřelen. Dostal se tak na vedoucí místo celé organizace a pustil se do nelegálního obchodu s alkoholem.

Období války gangů.

Jedním z jeho největších nepřátel se stal Ir Dion O'Banion. Měli spolu mnoho neshod, mimo jiné ohledně rozdělení teritorií.  19. května 1924 O'Banion na něj připravil podfuk, když ho nalákal na místo, kde jej pak zatkla policie kvůli porušení prohibičního zákona.  Dne 10. listopadu 1924 mu pak Frankie Yale a Al Capone pomohli O'Baniona zabít. Stalo se tak v O'Banionově květinářství.  Po této akci následovala válka gangů.  23. ledna 1925 stanul před soudem za porušení zákona o prohibici.  O'Banionovi přátelé, mezi nimi např. Hymie Weiss nebo Bugs Moran, se chtěli za smrt O'Baniona pomstít. 24. ledna 1925 jej postřelili. Udělali to už jednou před tím, ale tentokrát to bylo vážné, strávil nějakou dobu v nemocnici.  V únoru roku 1925 nastoupil do vězení, odsouzen byl na 9 měsíců. Souhlasil s tím, že je vinen, protože věděl, že ve vězení bude mít dobrou lékařskou péči a bude hlídán. Bál se, že by se O'Banionovi muži mohli pokusit rozdělanou práci dokončit.  Po propuštění z vězení předal vedení organizace Al Caponovi a odletěl do Itálie. Na jaře roku 1928 se však vrátil do Ameriky, důvodem byl mimo jiné strach z Mussoliniho.  Nevrátil se však do Chicaga, ale do New Yorku, kde začal investovat do nemovitostí. Ve 30. letech se také často setkával s Lucky Lucianem, se kterým plánoval založení Komise, jakéhosi grémia newyorských bossů.  Na jaře roku 1939 nastoupil opět do vězení za daňové úniky. Propuštěn byl 14. dubna 1941.  V 50. letech se pak dále zabýval obchodováním s nemovitostmi.

Smrt.

16. dubna 1957 při návštěvě holiče dostal infarkt a několik hodin na to v nemocnici zemřel.  Svého nástupce v čele mafiánského klanu, Al Capona, tím přežil o 10 let.

Giovanni Torrio, známý jako Johnny Torrio (únor 1882 Orsara, Itálie – 16. dubna 1957 New York) byl italsko-americký mafiánský boss, který ve 20. letech 20. století působil v Chicagu a stál za rozmachem mafie. Ve 30. letech spolupracoval s Lucky Lucianem na zřízení tzv. "Národního zločineckého syndikátu". Jeho přezdívka byla The Fox (Lišák).

John Donato Torrio (born Donato Torrio, ; January 20, 1882 – April 16, 1957) was an Italian-American mobster who helped build the Chicago Outfit in the 1920s. It was later inherited by his protégé Al Capone. Torrio proposed a National Crime Syndicate in the 1930s and later became an adviser to Lucky Luciano and his Luciano crime family.  Torrio had several nicknames, primarily "The Fox" for his cunning and finesse. Considered one of the most influential personalities in American organized crime, Torrio impressed authorities and chroniclers with his business acumen and diplomatic skills.  The US Treasury official Elmer Irey considered him "the biggest gangster in America" and wrote, "He was the smartest and, I dare say, the best of all the hoodlums. 'Best' referring to talent, not morals". Virgil W. Peterson of the Chicago Crime Commission stated that his "talents as an organizational genius were widely respected by the major gang bosses in the New York City area". Crime journalist Herbert Asbury affirmed: "As an organizer and administrator of underworld affairs Johnny Torrio is unsurpassed in the annals of American crime; he was probably the nearest thing to a real mastermind that this country has yet produced".


Historie hradu.

Spišský hrad tvoří spolu s městečky Spišské Podhradie a Spišská Kapitula souvislou historickou sídelní jednotku tvořenou třemi různými sídly:  Spišský hrad je situován pod horským průsmykem Branisko, kterým procházela prastará obchodní cesta. Hradní kopec byl osídlen již od mladšího paleolitu. Na přelomu letopočtu vzniklo na hradním návrší rozlehlé laténské hradiště. Slovanské osídlení se však neobjevilo na hradním návrší, nýbrž se koncentrovalo na sousední náhorní plošinu Dreveníka. Opětovné osídlení hradního vrchu nastalo v průběhu 12. století v souvislosti se začleněním severovýchodního Slovenska do rámce Uherského království. V té době vznikl románský hrad s mohutnou obytnou věží kruhového půdorysu na nejvyšším vrcholu hradního skaliska. Tato věž však byla zanedlouho zničena, pravděpodobně v důsledku tektonické poruchy podloží a nahrazena v první třetině 13. století současnou věží postavenou v jejím těsném sousedství. Počátkem 13. století byl postaven rovněž románský poschoďový hradní palác s hradní kaplí, která sloužila nejenom hradnímu pánovi ale i proboštovi kapituly, která se usídlila na úpatí hradu ve věžové stavbě v prostorách dnešního románského předhradí.  Spišský hrad jako jeden z mála hradů odolal tatarskému vpádu v roce 1241, poté bylo však zesíleno jeho opevnění. Na hradních stavbách a později i na stavbách ve Spišské Kapitule a v blízké obci Spišské Vlachy pracovali zedničtí mistři ze severní Itálie. V průběhu 14. století bylo vybudováno nové velké hradní nádvoří a v průběhu 15. století byl vybudován tzv. Dolní hrad – rozlehlé předhradí, které bylo sídlem vojsk Jana Jiskry z Brandýsa. Toto předhradí bylo vymezené hradební zdí, dvěma obytnými věžemi a vstupní věží. V centru se nacházela samostatně opevněná pevnůstka.  Zápolští, noví majitelé hradu v druhé polovině 15. století, se snažili přeměnit horní hrad v reprezentativní šlechtické sídlo a rozšířili hrad o nové budovy včetně hradní kaple postavené na volném prostranství.  V časech renesance patřil Spišský hrad Thurzovcům a Csákyovcům, kteří dále horní hrad přestavovali včetně staveb dalších budov a změn funkčnosti stávajících budov. Byl změněn vstup na hrad a přizpůsoben možnostem dělostřelecké obrany, románský palác byl změněn na zbrojnici, na nádvoří byly vybudovány arkády a pavlače. Hrad přesto přestal vyhovovat nárokům šlechty na pohodlné bydlení, proto byl panstvem počátkem 18. století opuštěn. V roce 1780 vyhořel a změnil se ve zříceninu.  V roce 1970 započala komplexní památková obnova rozsáhlé hradní zříceniny na základě výsledků rozsáhlého archeologického a historicko-architektonického průzkumu. Rozsáhlý hradní objekt je postupně rekonstruován pro potřeby expozice Východoslovenského muzea Košice a zpřístupněn v návštěvních hodinách. Veřejnosti je zpřístupněno více objektů – na dolním nádvoří tzv Naučná trasa, jejíž součástí jsou mimo rekonstruovaných úseků hradební zdi i rekonstruované základy pevnůstky z dob Jana Jiskry a dále barbakan západní brány středního nádvoří ze 14. století, základy pravěké kultovní stavby a základy hospodářských budov ze 17. století.  V roce 1985 byla zpřístupněna renesanční arkádová chodba a západní gotické hradní paláce Horního hradu, ve kterých jsou umístěny expozice dokládající vývoj hradního osídlení od pravěku a na dokumentaci politické a vojenské moci šlechty s důrazem na bojovou techniku v 15. a 16. století.

Spišský hrad ( ) je se svým půdorysem 41 426 m² nejrozsáhlejší hradní zříceninou ve střední Evropě a jedním z největších hradních komplexů v Evropě. Nachází se na travertinovém kopci nedaleko od městečka Spišské Podhradie na katastru obce Žehra asi 5 km severozápadně od ní.  Spišský hrad je chráněn jako slovenská Národní kulturní památka a v roce 1993 byl hrad společně s přilehlými památkami (Spišská Kapitula, Spišské Podhradie a Žehra) zapsán na seznam lokalit Světového dědictví UNESCO.

The ruins of Spiš Castle (, ; ; ) in eastern Slovakia form one of the largest castle sites in Central Europe. The castle is situated above the town of Spišské Podhradie and the village of Žehra, in the region known as Spiš (, , , ). It was included in the UNESCO list of World Heritage Sites in 1993 (together with the adjacent locations of Spišská Kapitula, Spišské Podhradie and Žehra). This is one of the biggest European castles by area (41,426 m²).


Kostel svatého Jana Nepomuckého (Žďár nad Sázavou)

Pilgrimage Church of Saint John of Nepomuk

Historie.

Záměr na stavbu poutního kostela pojal žďárský opat Václav Vejmluva v roce 1719 po otevření hrobu sv. Jana Nepomuckého. Stavba probíhala v letech 1720–1722 na jeho náklad. Smyslem stavby bylo především oslavit Jana Nepomuckého jako mocného patrona a světce. Základní kámen stavby byl položen 16. května 1720, chrám byl vysvěcen 27. září 1722.  V době vzniku stál kostel na travnatém vršku, který Václav Vejmluva pojmenoval Zelená hora (dříve se nazýval Černý les nebo Strmá hora) podle vrchu u Nepomuka, ze kterého pocházel Jan Nepomucký i první žďárští mniši.  Dne 16. července 1784 vzplanul v areálu žďárského kláštera požár, který se přenesl i na poutní kostel a zcela zničil jeho střechu. Dva měsíce nato byl klášter zrušen. Ovšem podařilo se péčí místních obyvatel a především péčí P. Matěje Sychry (1776–1830) areál zastřešit, a tím byl zachráněn pro budoucí generace. Prvním krokem k záchraně bylo zakrytí kostela prkny na základě sbírky, kterou uspořádal žďárský obchodník Josef Pluhař. O obnovu kostela se snažili mniši ze zrušeného kláštera i místní obyvatelé. Teprve v roce 1792 povolilo moravskoslezské gubernium kostel opravit, ovšem se dvěma podmínkami:  Okolí kostela bylo původně holé a zhruba v polovině 19. století byla Zelená hora zalesněna. Odlesnění okolí kostela začalo v roce 2006 a od roku 2007 je již okolí kostela v původním stavu  Dne 27. srpna 2014 podepsali zástupci Národního památkového ústavu, Římskokatolické farnosti Žďár nad Sázavou-II a Biskupství brněnského dohodu o vydání majetku dle zákona o majetkovém vyrovnání s církvemi. Od 28. srpna tak je areál poutního kostela sv. Jana Nepomuckého na Zelené hoře majetkem farnosti.  Na jaře roku 2018 byla zahájena oprava vnějších povrchů stavby – omítek, dřevěných i kovových prvků.

Popis.

Ústřední kostel i ambit, který jej obklopuje, jsou jednotně projektovanou a budovanou stavbou. Tvarosloví stavby je minimalistické a nesmírně účinné. Spojuje barokní a gotické prvky, čímž odkazuje k době, v níž žil, působil a byl umučen Jan Nepomucký. Konstrukce kostela vychází z geometrie kruhu, přičemž mnohonásobně opakuje číslo pět jako odkaz na pět hvězd Jana Nepomuckého, které se podle legendy objevily nad tělem mrtvého světce. Dobře tak ukazuje způsob, kterým Santini obvykle konstruoval své stavby prakticky pouze za použití kružítka, přičemž budoval celou stavbu pomocí úseků kružnic, jejichž poloměrem jsou zpravidla násobky základního modulu stavby. Používal přitom určitých číslic, které mají ikonografický význam. V jeho stavbách se proto často objevují čísla tři, pět, sedm, dvanáct atp. Na Zelené hoře je to vedle čísla pět ještě číslo tři, které je poukazem na Boží Trojici, a potom ve formě hvězd číslo šest, které je odkazem mariánským, mj. proto, že Nepomuk byl chápán i jako obzvláštní ctitel Panny Marie. Po obvodu kostela se tak střídá pět hrotitých kaplí s trojúhelníkovým půdorysem a pět kaplí oválných. Celý kostel přitom svou konstrukcí připomene řez chórem gotické katedrály a jeho opěrným systémem. Centralita kostela pak buduje vertikálu jako určitý symbolický poukaz. Tato vertikála totiž nutně táhne pohled návštěvníků vzhůru k nebi.  Ve vnitřním prostoru kostela jsou oválné obvodové kaple spojeny s ústředním válcovým prostorem užšími lomenými oblouky. Ústřední prostor je zaklenut kupolí s lunetami, která je nesena deseti pilíři. V prvním patře jsou tribuny odpovídající přízemním kaplím a ve druhém patře je vedena kolem paty klenby desetidílná galerie. Štuková dekorace se omezuje na motivy protínajících se a přesekávaných žeber připomínajících gotické síťové klenby. Tak jako na jiných stavbách, použil i zde Santini k budování prostoru světla. Vycházel přitom z barokní interpretace světla jako symbolu boží přítomnosti. Hovoří se proto o „sakrálním světle“. Světelné poměry interiéru kostela působí zvláštní paradox. Zatímco centrální prostor kostela je osvětlen pouze zprostředkovaně, jsou boční „ochozové“ části kostela hojně zality světlem. Toto světlo proniká do centrálního prostoru kostela lomenými oblouky umístěnými v místech, kde by správně měly být umístěny nosné pilíře. Tento paradox, ještě podtržený štukovou výzdobou, která vytváří paradoxní vztah mezi stěnou a klenbou na této stěně spočívající, má na návštěvníky působit dojmem, že stěna je pouhou skořápkou a stavba je vlastně budována a nesena světlem. Celý chrám pak je vlastně chápán také jako jakýsi relikviář, v němž je uložena relikvie jazyka svatého Jana Nepomuckého.  Hlavní oltář na východní straně je umístěn do vysoké arkády. Vrchol oltáře sahá až k zábradlí galerie druhého patra. Řezby pěti andělů na hlavním oltáři (které svým počtem opět poukazují k Janu Nepomuckému) a čtyři evangelisté jsou prací chrudimského sochaře Jana Pavla Čechpauera z let 1725–1727. Tři z andělů na hlavním oltáři nesou kouli (nebeskou klenbu) ozdobenou (opět) pěti hvězdami. Na kouli stojí postava sv. Jana Nepomuckého. Tato plastika je dílem Řehoře Thenyho. Jeho prací jsou i reliéfy na nosítkách pro poutní stříbrnou sochu sv. Jana Nepomuckého z roku 1729 od pražského zlatníka J. Diesbacha, která se žel po roce 1784 ztratila. Volba sochařů, kteří mají blízko k dílně Matyáše Bernarda Brauna (Theny byl Braunovým tovaryšem) zde nebyla náhodná, neboť Santini mnohokrát spolupracoval na svých realizacích právě s Braunem, jehož sochařský jazyk mu zjevně velmi vyhovoval.  Kolem kostela byl vybudován na půdoryse složeném z deseti úseků kružnic prstenec ambitů, který je pročleněn pěti pětiúhelnými kaplemi a pěti branami. Střechy kaplí původně vrcholily pěti pylony, které opět poukazovaly na význam světla a symbolizovaly věčnost. Tyto ambity s kaplemi sloužily pro poutnické modlitby a k ochraně poutníků před nepřízní počasí. Nejen samotný kostel, ale i tento prstenec ambitů svým architektonickým řešením jasně dokládá Santiniho obrovskou architektonickou a tvůrčí potenci.  Na hřbitově zřízeném po požáru koncem 18. století se dnes již nepohřbívá a je v posledních letech stěhován tak, aby vnitřní prostor ambitů získal původní barokní podobu.

Zvony.

Poprvé byly zelenohorské zvony zrekvírovány v průběhu první světové války. Nové zvony byly odlity v Brně až v roce 1926 a odlil je zvonař Rudolf Manoušek: Zvony byly na jaře roku 1941 zrekvírovány pro válečné účely.  V roce 2015 odlil zvonařský mistr Petr Rudolf Manoušek, vnuk Rudolfa Manouška, v nizozemském Astenu nové zvony ve stejném ladění: Všechny tři zvony najednou budou zvonit před sobotní mší a v neděli v poledne. Vzhledem ke stísněným prostorům ve věžích jsou zvony vybaveny elektrickým zvonicím strojem.  Slavnostní posvěcení zvonů provedl brněnský biskup Mons. Vojtěch Cikrle během svatojanské pouti dne 16. května 2016. Zvony byly do věží zavěšeny 27. července 2016. První vyzvánění proběhlo v neděli 18. září 2016.

Poutní kostel Svatého Jana Nepomuckého na Zelené hoře u města Žďár nad Sázavou patří mezi nejvýznamnější stavby barokní gotiky architekta Jana Blažeje Santiniho-Aichela. Tento vrcholný Santiniho výtvor byl roku 1994 zařazen na Seznam světových kulturních a přírodních památek UNESCO. Kostel stojí na Moravě na Zelené hoře v katastrálním území Zámek Žďár nedaleko bývalého cisterciáckého kláštera "Studnice Blahoslavené Panny Marie".

The Pilgrimage Church of St John of Nepomuk (Czech: "Poutní kostel svatého Jana Nepomuckého") at Zelená hora (former German name: "Grünberg", meaning "Green Hill") is a religious building at the edge of Žďár nad Sázavou, Czech Republic, near the historical border between Moravia and Bohemia. It is the final work of Jan Santini Aichel, a Bohemian architect who combined the Borrominiesque Baroque with references to Gothic elements in both construction and decoration.  In 1719, when the Roman Catholic Church declared the tongue of John of Nepomuk to be incorruptible, work started to build a church at Zelená hora, where the future saint had received his early education. It was consecrated immediately after John's beatification in 1720, although construction works lumbered on until 1727. Half a century later, after a serious fire, the shape of the roof was altered.  The church, with many furnishings designed by Santini himself, is remarkable for its gothicizing features and complex symbolism, quite unusual for the time. In 1994, it was declared a World Heritage Site. The nomination dossier pointed out Santini's mathematical ratios in its architecture which aimed at "the creation of an independent spatial reality", with "the number 5 being dominant in the layout and proportions" of the church.


Doprava.

Od roku 1899 je v průlivu v provozu železniční trajekt pro osobní i nákladní dopravu mezi městy Villa San Giovanni a Messina. Mezi Messinou a Reggio di Calabria jsou pravidelně provozovány také křídlové čluny.  Od roku 1955 do roku 1957 bylo nad úžinou vybudováno nadzemní vedení o napětí 220 kV (od roku 1971 vedlo 150 kV). Jeho stožáry patří k nejvyšším na světě. Toto vedení byla sice v roce 1985 nahrazeno podmořským kabelem, ale stožáry zůstaly a jsou chráněny jako technické památky.

Most.

Ačkoliv už ve starověku existovaly plány na vybudování mostu most mezi Sicílií a pevninou, nikdy nebyl žádný projekt realizován. Důvodem byly převážně finanční problémy a nevyřešené technické otázky v případě zemětřesení v této seismické vysoce rizikové oblasti či silný vítr v této oblasti. Projektem mostu se zabýval již Archimédés. V šedesátých letech 20. století navrhl most německý stavební inženýr Fritz Leonhardt.  V architektonické soutěži v roce 1970 vzniklo pět návrhů na most a jeden projekt tunelu. Provedení vybraného plánu mělo trvat 7 let a zpočátku odpovídaly odhadované náklady ekvivalentu 3,5 miliardy západoněmeckých marek. V následujících letech se však odhadované náklady zvýšily na ekvivalent 7 miliard marek. Italská vláda se projektu vzdala v roce 1975 kvůli nedostatku financí.  13. října 2005, za vlády Silvia Berlusconiho schválil italský parlament smlouvu na vybudování visutého mostu o délce 3,3 km přes Messinskou úžinu s italskou stavební společností Impregilo. Most měl být 3,3 km dlouhý, 60 metrů široký, zavěšen měl být na dvou pilířích o výšce 382 metrů, tedy vyššími než Empire State Building. Měl mít šestiproudovou vozovku, železniční trať s kapacitou 200 souprav denně a dva chodníky pro pěší. Projekt za přibližně 4 miliardy eur měl být realizován v letech 2006 až 2012. Vláda Romana Prodiho projekt zastavila v říjnu 2006. Ačkoliv opět zvolený premiér Silvio Berlusconi v roce 2009 prohlásil, že most by měl být hotov v roce 2016, v únoru 2013 byla stavba opět zastavena.

Messinský průliv nebo Messinská úžina () je průliv mezi Apeninským poloostrovem a Sicílií. Spojuje Tyrhénské moře a Jónské moře. Průliv má v nejužším místě šířku 3,5 kilometrů a hloubku 115 metrů. Nejdůležitějším přístavem je Messina na severovýchodě Sicílie.

The Strait of Messina () is a narrow strait between the eastern tip of Sicily (Punta del Faro) and the western tip of Calabria (Punta Pezzo) in the south of Italy. It connects the Tyrrhenian Sea to the north with the Ionian Sea to the south, within the central Mediterranean. At its narrowest point, between Torre Faro and Villa San Giovanni, it is wide. At the town of Messina it is wide. The strait's maximum depth is about .  The strait has strong tidal currents that create a unique marine ecosystem. A natural whirlpool in the northern portion of the strait has been linked to the Greek legend of Scylla and Charybdis. In some circumstances, the mirage of Fata Morgana can be observed when looking at Sicily from Calabria. With its bottleneck shape, it is also a compulsory point of transit in the migration of many bird species.  In 1957, a 220 kV overhead power line was built across the Strait of Messina. Its pylons are among the highest in the world. This power line has since been replaced by a submarine power cable, but the pylons remain and are protected as historical monuments (see Pylons of Messina).


Vývoj.

V létě roku 1944 byl zahájen vývoj nového těžkého tanku, pracovně nazvaného Kirovec-1. Při vývoji byl kladen důraz na odstranění neduhů, které byly u stávajících těžkých tanků. Z vývoje vzešly dva prototypy, z nichž jeden zaujal klínovitě tvarovaným předkem, druhý pak věží nezvyklého kopulovitého tvaru. Po seznámení s oběma prototypy bylo vydáno rozhodnutí postavit nový prototyp, který by obsahoval korbu prvního a věž druhého prototypu. Tento nový prototyp byl představen v říjnu 1944 a v prosinci téhož roku rozhodl Stalin o zahájení jeho sériové výroby. První zkušební série tanků byla dokončena v květnu 1945.

Konstrukce.

Korba tanku byla velice jednoduchá, účinně tvarovaná, s velice silným pancířem (max 100 mm). Předek korby byl svařen ze tří válcovaných plátů, které vytvářely pro tento tank charakteristickou špičku ve tvaru klínu, která vynesla IS-3 přezdívku Ščuka (štika). Vnitřní uspořádání korby bylo řešeno stejně, jako u tanku IS-2. V přední části korby uprostřed seděl řidič. V malém trojúhelníkovém plátu nad řidičem byl malý poklop, vybavený periskopem. Řidič měl dále v případě nutnosti nouzového opuštění tanku k dispozici únikový prostor v podlaze. K pohonu tanku sloužil vznětový motor V-2-IS o výkonu 600 HP. Podvozek sestával na každé straně z napínacího kola vpředu, šesti dvojitých pojezdových kol, hnacího kola vzadu a třech napínacích kladek. Pojezdová kola s vnitřním tlumením byla odpružena torzními tyčemi. V přední části korby byla elektricky poháněná, odlévaná věž vejčitého tvaru, který se stal charakteristickým pro celou řadu poválečných sovětských tanků. Velice silně pancéřovaná věž byla odlévaná. Ve věži byl lafetován kanón D-25T ráže 122 mm spolu s kulometem DT ráže 7,62 mm. Hlaveň kanónu byla vybavena úsťovou brzdou. K zamíření sloužil teleskopický zaměřovač TŠ-17, ve věži byl instalován pozorovací periskop Mk.IV. Vezená zásoba munice činila pouhých 28 dělených granátů. Na pravé straně střechy věže byla instalována nízká kopule, vybavená poklopem. K ní byl uchycen protiletadlový kulomet DŠK ráže 12,7 mm. Na levé straně věže byl druhý poklop pro velitele. Celkem bylo do roku 1946 vyrobeno 2311 kusů tanků IS-3, přičemž během války činil počet vyrobených tanků 29 kusů.  Tanky IS-3 trpěly zejména závadami pohonu, na což vedení armády reagovalo modernizací, která probíhala v letech 1948–1952. Zásadní modernizace IS-3 proběhla v roce 1960, kdy tanky dostaly nový motor V-54K-IS, převzatý z tanku T-54. Spolu s novým motorem byla použita nová, spolehlivější převodovka a účinnější vzduchové filtry. Do tanků byly instalovány nové vysílačky a přístroje na noční vidění. Kulomet DŠK byl zaměněn za modernější DŠKM, opět ráže 12,7 mm. Takto upravené tanky byly označeny jako IS-3M a konečně zaznamenaly vyšší spolehlivost.

Bojové nasazení.

Žádný z tanků IS-3 pravděpodobně nebyl během Velké vlastenecké války proti Německu nasazen. Existuje sice nepodložená zvěst o souboji tanků IS-3 s německými Jagdpanthery, ale vzhledem k časovému horizontu výroby IS-3 se to zdá nereálné. Do Německa tanky IS-3 zavítaly teprve při demonstraci vítězných armád v Berlíně v září 1945. Na Dálný východ byly tanky IS-3 sice odeslány, ale o jejich zapojení do boje s japonskou armádou neexistují žádné záznamy. S největší pravděpodobností nebyl tento tank Sovětským svazem za 2. světové války nikdy bojově použit. Tyto tanky se zúčastnily až při potlačení povstání v Maďarsku v roce 1956 a okupace Československa v roce 1968.  Skutečného bojového nasazení se IS-3 a IS-3M dočkaly pouze v rámci egyptské armády během tzv. Šestidenní války (1967). Zde tyto tanky, které Sovětský svaz dodal Egyptu, zaznamenaly dílčí úspěch, když se jim podařilo zničit několik izraelských tanků. Celkově však bylo jejich nasazení zklamáním. Vzhledem k nemožnosti rychlého zaměření cíle, špatným manévrovacím schopnostem zapříčiněným těžkým terénem (tank byl konstruován pro východoevropské stepi) a nespolehlivému pohonu (v egyptských podmínkách nebyl dostatečný přísun náhradních dílů), což bylo umocněno všudypřítomným pouštním prachem a pískem, klesala hodnota těžkých tanků na naprosté minimum. Ve spojení s průměrnou kvalitou egyptských osádek dopadlo celkové bojové použití tanků IS-3 katastrofálně. Efektivitu egyptských osádek dokládá případ, kdy tank IS-3 byl zničen vhozením granátu dovnitř skrz otevřený poklop – Egypťané totiž nechávali s oblibou otevřené poklopy pro rychlejší únik v případě zasažení. Ze zhruba 100 dodaných tanků IS-3 a IS-3M jich bylo ztraceno 73, z toho velká část zůstala na bojišti nepoškozená. Izrael tak ukořistil velké množství provozuschopných tanků, které používal jako pásové tahače.

IS-3 byl sovětský těžký tank vyvíjený na konci druhé světové války a vyráběný v letech 1945 až 1954. Označení IS znamenalo Iosif Stalin.

The IS-3 (also known as Object 703) is a Soviet heavy tank developed in late 1944. Its semi-hemispherical cast turret (resembling an upturned soup bowl), became the hallmark of post-war Soviet tanks. Its pike nose design would also be mirrored by other tanks of the IS tank family such as the IS-7 and T-10. Too late to see combat in World War II, the IS-3 participated in the Berlin Victory Parade of 1945, in the border conflict during the Sino-Soviet split, the Soviet invasion of Hungary, the Prague Spring and on both sides of the Six-Day War.


Právo a fyzika.

Narodil se v Austhorpe poblíž Leedsu v Západním Yorkshiru v Anglii. Po absolvování studia na Grammar School v Leedsu se zapojil do práce v otcově právnické firmě, ale posléze ji opustil, tvořil různé matematické přístroje (spolupracoval s Henrym Hindleyem), stal se vývojářem, vyvinul mezi jinými přístroji pyrometr ke studiu rozpínání materiálu a otáčivý reflektor (pro námořní navigaci).  Roku 1753 byl zvolen za člena Royal Society (Královské společnosti) a roku 1759 obdržel Copleyho medaili za výzkum mechaniky vodních kol a větrných mlýnů. Jeho pojednání věnované vztahu mezi tlakem a rychlostí pro objekty pohybující se vzduchem a jeho koncepty vedly později k definování „Smeatonova koeficientu“.  V letech 1759-1782 provedl také řadu dalších experimentů a měření na vodních kolech, která ho přivedla k podpoře teorie vis viva německého vědce Gottfrieda Leibnitze, rané formulace zákona zachování energie. To vedlo ke konfliktu se členy akademického ústavu, kteří odmítali Leibnitzovu teorii, protože věřili, že je neslučitelná s zákona zachování hybnosti Isaaca Newtona. Diskuze byla totiž nešťastně poznamenána nacionalistickými výlevy části členů ústavu.

Stavebnictví.

Na doporučení Královské společnosti Smeaton navrhl třetí Eddystonský maják (1755-1757). Prosazoval používání hydraulického vápna (forma malty, která se může ukládat pod vodou) a vyvinul techniku týkající se čepování žulových bloků, kterou použil při stavbě majáku. Jím postavený maják byl v provozu až do roku 1877, kdy byla zjištěna koroze jeho skalních základů. Poté byl maják rozebrán a částečně přestavěn na ploše Plymouthského přístavu, zvané Plymouth Hoe.  Rozhodnutím, že se chce zaměřit na lukrativní pole stavebního inženýrství, zahájil rozsáhlou řadu pověření ke stavbám, zahrnující:  Vzhledem k tomu, že jeho odborností bylo inženýrství, byl Smeaton roku 1782 povolán ke dvoru kvůli posudku, který se týkal případu, zabývajícího se usazováním naplavenin v přístavu u Wells-next-the-Sea v Norfolku. Je tak považován za prvního odborného znalce, který se u anglického dvora objevil.  Roku 1791 Smeaton vydává v Londýně knihu, týkající se výstavby Eddystonského majáku. Z této knihy vyplývá, že již před stavbou majáku Smeaton studoval otázky kolem vodních staveb a zabýval se díly starořímského Vitruvia nebo Francouze Bélidora. Smeaton se však na rozdíl od tehdejších praktiků dává při výzkumu materiálů cestou vědeckého přístupu a kritického hodnocení dřívějších poznatků. Po konzultacích s chemikem Cookworthym např. došel k závěru, že pevnost zatvrdlého vápna nezávisí na tvrdosti vápence, z něhož se vyrábí, ale na jeho chemickém složení. Po sérii pokusů pak dospěl k závěru, že pro užití vápna ve vodním stavitelství je rozhodující obsah hlinitých příměsí ve vápenci. Tím Smeaton udělal první krok ve výzkumu a výrobě moderních hydraulických pojiv, který vyústil roku 1824 patentem J. Aspdina na výrobu portlandského cementu.

Strojní inženýr.

Využívání svých schopností strojního inženýra mu pomohlo vynalézt vodní motor pro Královské Botanické zahrady v Kew roku 1761 a vodní mlýn u Alstonu v Cumbrii roku 1767 (pro některé je známý vynálezem litinové hnací poloosy pro vodní kola). Roku 1765 se pokusil zkonstruovat vyvrtávačku válců atmosférických parních strojů, což představovalo jeden z největších problémů té doby při jejich konstrukci. O 3 roky později Smeaton zhotovil litinové válcové dmychadlo na vhánění vzduchu do železářských vysokých pecí, což umožnilo značně zvýšit produkci surového železa. Vylepšil také na základě vědeckých propočtů atmosférický parní stroj Thomase Newcomena a jeden z nich roku 1775 instaloval v dole Chasewater v Cornwallu.

Odkaz.

Vysoce uznáván ostatními inženýry spolupůsobil v Lunar Society a roku 1771 založil Společnost stavebních inženýrů ( Society of Civil Engineers). Prosazoval výraz stavební inženýr pro odlišení od vojenských inženýrů, vyšlých z Royal Military Academy ve Woolvichi. Po jeho smrti byla Společnost stavebních inženýrů přejmenována na Smeatonovu společnost, což byla přímá předchůdkyně Instituce stavebních inženýrů, založené roku 1818.  Jeho žáky byli inženýr zabývající se průplavy William Jessop a architekt a inženýr Benjamin Latrobe.  John Smeaton zemřel na mrtvici během procházky po zahradě svého rodného domu v Austhorpe a byl pochován ve farním kostele ve Whitkirku, v Západním Yorkshiru.  Jeho jméno nese střední škola na předměstí Leedsu, přiléhajícím ke statku Pendas Fields nedaleko od Austhorpe. Je také zmíněn v písni "I Predict a Riot" (jako symbol důstojného a klidného období v historii Leedsu) od anglické skupiny z Leedsu Kaiser Chiefs.

John Smeaton (8. červen 1724 – 28. říjen 1792) byl stavební inženýr odpovědný za projektování mostů, průplavů, přístavů a majáků. Je často považován za „otce stavebního inženýrství“. Byl také více než schopný strojní inženýr a významný fyzik, současně byl také členem Lunární společnosti.

John Smeaton (8 June 1724 – 28 October 1792) was an English civil engineer responsible for the design of bridges, canals, harbours and lighthouses. He was also a capable mechanical engineer and an eminent physicist. Smeaton was the first self-proclaimed "civil engineer", and is often regarded as the "father of civil engineering". He pioneered the use of hydraulic lime in concrete, using pebbles and powdered brick as aggregate. Smeaton was associated with the Lunar Society.


Vzhled finských euromincí.

Prvotní vzhled.

Na rubových stranách mincí od 1 do 50 eurocentů je stejný motiv, ale na mincích 1 a 2 eura jsou motivy rozdílné. Na minci 2 eura je vyobrazena rostlinka a plody morušky a tento motiv navrhl Raimo Heino. Na minci 1 euro je motiv dvou letících labutí, který byl převzat ze soutěže návrhů pamětní mince k oslavě 80. výročí nezávislosti Finska a který vytvořil Pertti Mäkinen. Na všech mincích eurocentů (1, 2, 5, 10, 20 a 50 centů) je zobrazen stejný motiv - heraldický lev. Ten byl v minulosti vyobrazen v různých obměnách na několika finských mincích, například na minci v hodnotě 1 markka v letech 1964 - 2001, a vytvořil ho Heikki Häiväoja. Na všech mincích je také zobrazeno 12 hvězd symbolizujících Evropskou unii a rok vyražení.,

1. pozměněný motiv.

Kvůli doporučení Evropské rady se od začátku roku 2007 razí pozměněné mince takové, aby vyhovovaly tomuto doporučení. Oproti původnímu vzhledu přibyly na minci nápis FI (zkratka pro název státu Finsko) na pravé straně mince a symbol mincovny, která finské euromince razí. Tento pozměněný motiv není považován jako druhá série finských mincí, pouze jako poupravení předešléhlého designu.

2. pozměněný motiv.

V roce 2008 nastala u finských euromincí drobná změna jejich vzhledu. Doporučení Evropské komise říká, že na vnějším mezikruží by mělo být pouze 12 evropských hvězd. Finské mince pozměněné v roce 2007 měly v levé části vnějšího mezikruží umístěnou i značku mincovny. Od roku 2008 je tato značka umístěna ve vnitřním kruhu mince. Přesunutí mincovní značky je jediná změna, která nastala mezi 1. a 2. pozměněným motivem.

Pamětní mince.

Dvoueurové oběžné mince.

Následující přehled zahrnuje 2€ pamětní mice vydané mezi roky 2004 a 2019.

Finské euromince jsou v oběhu od 1. ledna 2002. Finsko je členem Evropské unie od roku 1995 a také členem Evropské měnové unie.  Ve Finsku se mince v hodnotách 1 a 2 centy nepoužívají a bylo jich vyraženo pouze málo pro sběratele. Přesto se počítá s cenami v hodnotách s přesností na 1 cent, a tak jsou celkové ceny zaokrouhlovány na nejbližší hodnoty s přesností 5 centů (buď nahoru nebo dolů) podobně jako české haléře.

Finnish euro coins feature three designs. Heikki Häiväoja provided the design for the 1 cent – 50 cent coins, Pertti Mäkinen provided the design for the 1 euro coin, and Raimo Heino provided the design for the 2 euro coin, which shows cloudberry, the golden berry of northern Finland. All designs feature the 12 stars of the EU and the year of imprint.


Vzhled belgických euromincí.

První série.

Na národní straně belgických euromincí se objevil jeden společný motiv z dříve kolujících mincí belgického franku. Na mincích byl portrét krále Alberta II. a jeho královský monogram „A“ umístěný pod korunou. Motiv obepíná 12 hvězd symbolizujících Evropskou unii. Součástí motivu je letopočet vydání mince.

Druhá série.

Kvůli doporučení Evropské rady (2005/491/ES) se od začátku roku 2008 razily pozměněné mince takové, aby vyhovovaly tomuto doporučení. Zřejmě nejvýraznější změnou byl pozměněná podobizna belgického krále. Oproti původnímu vzhledu přibyl na minci nápis BE (zkratka pro název státu Belgie) na pravé straně mince. Dále se rok vydání přesunul z vnějšího mezikruží pod portrét belgického krále. Vedle roku vydání jsou i symbol mincovny, která mince vyrobila a znak vedoucího mincařské dílny. Královský monogram se přesunul z mezikruží do vnitřního kruhu mince.

Pozměněný motiv 2. série.

17. prosince vydala Evropská komise nové doporučení týkající se vzhledu národních stran euromincí. Aby belgické euromince splňovaly i toto doporučení, od začátku roku 2009 se razily s pozměněným motivem. Změna se týkala podobizny krále Alberta. Směrnice říká, že vzhled téhož vládce státu by se neměl měnit častěji než jednou za 15 let. Belgické mince druhé série z roku 2008 nesly odlišné vyobrazení krále než to, které bylo na prvotních mincích uvedených do oběhu v roce 2002. Proto se od roku 2009 razily mince s původním portrétem krále, ale již se zkratkou vydávajícího státu (BE v pravé části mince).

Třetí série.

Od roku 2014 je ražena třetí série belgických euromincí, na kterých je vyobrazen král Filip Belgický. Nalevo od královy podobizny se nachází zkratka vydávajícího státu BE a králův monogram.

Pamětní mince.

Dvoueurové oběžné mince.

Zajímavosti.

Návrh pamětních euromincí z roku 2015 symbolizující bitvu u Waterloo vyvolal negativní reakci u Francouzské vlády a Belgie raději od navrhované podoby upustila, i přesto, že již bylo vyraženo okolo 175 tisíc mincí v navržené podobě. Motiv bitvy u Waterloo se po té objevil na mincích s netypickou hodnotou 2½ eura, jejíž návrh nepodléhá schvalování členů eurozóny.

Belgické euromince jsou v oběhu od 1. ledna 2002. Belgie je zakládajícím členem Evropské unie a také je členem Evropské měnové unie.  Motiv belgických mincí vybrala porota složená z belgických politiků, umělců a odborníků na numismatiku. Belgické euromince navrhl Jan Alfons Keustermans, ředitel městské akademie výtvarných umění ve městě Turnhout.

Belgian euro coins feature only a single design for all eight coins: the portrait or effigy of the incumbent King of the Belgians. Previously, all Belgian euros depicted King Albert II and his royal monogram. Current coins depict King Philippe. Also part of the design by Jan Alfons Keustermans are the 12 stars of the EU and the year of imprint.


Začátky.

Narodil se jako Giacomo Colosimo V Kalábrii v Itálii v roce 1877. Když dospíval, imigroval se svými rodiči do Spojených států, do Chicaga. Změnil si jméno na Jim Colosimo.  V Chicagu pracoval jako čistič bot, prodavač novin, metař a poslíček. Svou kriminální činnost začínal kapesními krádežemi, mezi jeho aktivity patřilo také vydírání a zejména kuplířství. To se stalo hlavním předmětem jeho zájmu.  Mladé dívky lákal na snadné výdělky, pak je bil, věznil a obchodoval s nimi.

Růst jeho říše.

V roce 1902 se Jim Colosimo oženil. Vzal si Victorii Moresco, majitelku dvou nevěstinců, která byla starší než on. Společně si otevřeli další nevěstince a za několik let už jich měli desítky. Kromě toho kontroloval Jim Colosimo oblast hazardních her.  Colosimo byl díky svým aktivitám velmi bohatý a v oblasti řízené prostituce a obchodu s ženami neměl v Chicagu konkurenci.  V roce 1909 ho začala vydírat skupina Mano Nera (Černá ruka). Jim Colosimo věděl, co to znamená, protože stejnou činnost v mládí také vykonával. Mano Nera by chtěla stále víc peněz a kdyby neplatil, přišlo by na řadu násilí. Paní Moresco proto pozvala na pomoc svého synovce z New Yorku, kterým byl Johnny Torrio. Torrio přijel do Chicaga a připravil předání peněz. Když si tři členové skupiny pro peníze přišli, byli zastřeleni.  Jim Colosimo vzal poté Torria k sobě a svěřil mu dohled nad svými záležitostmi.  V té době také Colosimo otevřel restauraci Colosimo's Cafe. Původně to byla jen kavárna a restaurace, později také kabaret a noční klub, hrály se zde hazardní hry. Colosimo budovu používal jako své ústředí.  Do Colosimovy restaurace chodili samí lepší lidé, byla poměrně luxusní. Byla také místem, kde se Jim Colosimo zamiloval do kabaretní zpěvačky Dale Winter, dívky z Ohia, kterou tam zaměstnal.  Jim Colosimo vládl chicagskému podsvětí a Torriovi přenechával stále více odpovědnosti. Roku 1919 si Torrio otevřel nevěstinec (The Four Deuces), ve kterém zaměstnal mladého Al Capona, který se právě přestěhoval z New Yorku.

Prohibice.

16. ledna 1920 začala prohibice a Torrio tlačil na Colosima, aby se pustili do obchodu s alkoholem. Jim Colosimo to však odmítal. Vystačil si se svými nevěstinci a bál se rizika, které by nová oblast podnikání mohla přinést. Jeho rozhodnutí také ovlivnila Dale Winter.  Jim Colosimo opustil Victorii Moresco a 17. dubna 1920 si vzal devatenáctiletou Dale Winter.

Smrt.

Nedlouho po sňatku zařídil Torrio schůzku, kde se měl Colosimo setkat se svým obchodním partnerem. Schůzka byla naplánovaná na 11. května 1920 v restauraci Colosimo's Cafe.  Když přišel Colosimo do svého podniku, byl zastřelen. Vraždu zorganizoval Torrio za pomoci Al Capona a Frankie Yala.  Konal se obrovský pohřeb, na který přišli nejen Colosimovi přátelé a známí, ale také významní představitelé města.  Colosimova vdova Dale údajně neměla na peníze po svém choti nárok, protože sňatek měl být právně neplatný. Dale Winter se po Colosimově smrti odstěhovala do New Yorku a v roce 1924 se znovu provdala. Živila se dále jako zpěvačka a herečka.  Po smrti Colosima začal organizaci řídit Johnny Torrio.

Giacomo Colosimo, známý jako (Big) Jim Colosimo (1877 Cosenza, Itálie – 11. května 1920 Chicago) byl první, kdo sjednotil chicagskou kriminální scénu na přelomu 19. a 20. století. Colosimovi nástupci, kteří po něm přebírali vedení jeho organizace, už byli považováni za mafiánské bossy.

Vincenzo Colosimo (; February 16, 1878 – May 11, 1920), known as James "Big Jim" Colosimo or as "Diamond Jim", was an Italian-American Mafia crime boss who emigrated from Calabria, Italy, in 1895, and built a criminal empire in Chicago based on prostitution, gambling, and racketeering. He gained power through petty crime and by heading a chain of brothels. From about 1902 until his death in 1920, he led a gang that became known after his death as the Chicago Outfit. Johnny Torrio was an enforcer whom Colosimo imported in 1909 from New York and who seized control after his death. Al Capone, a Torrio henchman, allegedly was directly involved in the murder.