Životopis.

Narodil se roku 1504 v Bologni, ve šlechtické rodině Primaticci. Jak píše Vasari, byl vyučen v obchodu, ale později se začal věnovat návrhářství. Obrátil tak svoji pozornost ke kresbě, občas i malbě. Neuteklo mnoho času a bylo zřejmé, že má nemalé nadání. V roce 1525 odjel do Mantovy, kde v té době pracoval Giulio Romano na výzdobě paláce de Té. Na tomto díle pracoval i s dalšími umělci po dobu šesti let. Naučil se zde pracovat ve štuku a velice dobře ovládat barvy. Z důvodu nedostatku evidence je obtížné přiřadit určitou práci speciálně jemu, ačkoliv štuk s názvem "Vítězství císaře Sigismonda" je mu zpravidla připisován. Vasari mu připisuje výzdobu celé velké komory, kde můžeme vidět dva štukové vlysy nad sebou s velkým množstvím postav představující starověké římské vojsko.  V témže paláci vytvořil i mnoho maleb podle projektů Giulia Romana. Prostřednictvím těchto prací vstoupil do laskavosti k vévodovi. Když byl krátce na to vévoda vyzván, aby poslal Františkovi I. (francouzský král v letech 1515-1545) do Francie schopného mladého muže, který bude umět ve štuku i v malbě, Francesco byl jasná volba. A tak se roku 1532 dostal do Francie na zámek ve Fontainebleau. A i když rok před ním působil na dvoře Františka I. Rosso Fiorentino a vytvořil zde mnoho práce například dílo "Bacchus a Venuše", Vasari považuje za prvního umělce, který pracoval ve Francii ve štuku právě jeho. Ten zde tímto způsobem vyzdobil královské komory, haly a lodžie. Nejdříve pracoval v Fiorentinově stínu, až později vytvořil svůj vlastní styl, který můžeme definovat jako manýristický, zahrnující vlivy Corregia, Parmigianina a Michelangela, stejně jako Giulia Romana.  Například dekoroval královský pokoj, ve kterém se nacházely fresky ilustrující antické legendy, jako je "Achilles "v domě" Lykoméda". Ty jsou zaznamenány v rytinách vytvořených v 18. Století Guérineauem. Primaticcio pravděpodobně provedl štukatérské práce v pokoji Františka I., stejně jako v jiných místnostech a používáním motivů z Mantovy přispíval k originálnímu zkrášlování zámku. Co se týče výzdoby ve Fontainebleau, jsou zde dominantní ornamentální prvky. Například natolik propracované rámy, že obrazy uvnitř působí téměř nepodstatně. V pokoji královny je z roku 1534–1537 dekorace kolem krbu, tvořená komplexem štukových figur, girland a masek. Jiný příklad je obraz Venuše a Adonise, jehož rám celou fresku zastiňuje. V letech 1535–1541 vznikla u vstupu do Fontainebleau zlacená brána také z rukou Primaticcia. Díla z tohoto období ukazují jeho zájem v monumentální muskulatuře Michelangelových aktů, stejně jako v jeho měkčích a elegantnějších konturách.  Protože si ho král František I. velice oblíbil, poslal ho roku 1540 do Říma, kde pro něj nakupoval umělecká díla. Jak píše Vasari, sloužil mu velice dobře, a tak během krátké doby nasbíral 125 děl. Během jeho pobytu v Římě zemřel ve Francii Rosso Fiorentino. Dlouhá galerie, která byla vytvořena podle jeho návrhů, a z velké části byla zdobena štukem, zůstala nedokončená. Vrátil se proto zpátky do Francie a přivezl s sebou formy antických postav, podle kterých zde odlil kopie. Ty byly velice věrné originálům a ke králově velké spokojenosti byly umístěny do zahrady ve Fontainebleau. Tyto kopie byly vynikající, co se týče napodobení římských originálů a jejich povrch byl dokonce tak hladký, že ho nebylo třeba ani leštit. Po roce 1540 vytvořil schéma pro místnosti vévodkyně z Etampes, které dekoroval scénami ze života Alexandra Velikého. Tento pokoj zůstal jako součást královského schodiště a tak je i štuková práce stále dobře zachovaná.  Během toho, co se zabýval rozsáhlými dekorativními schématy, prováděl také menší práce. Malba Svaté rodiny datována do brzkých 40. let 16. století je přičítána právě jemu, ačkoliv objekt je v jeho díle neznámý. Neformálnost figurálních skupin připomíná podobné kompozice Correggia a Parmigianina, vycházející z Raffaela, zatímco architektonická stránka díla má více společného s Pontormem. Tato práce, pokud je opravdu od Primaticcia, ukazuje jeho úsilí o napodobení italských protějšků a také demonstruje jemnost manipulace, která není viditelná na freskách, z nichž mnohé byly malovány asistenty nebo byly poškozeny. Práce v galerii Odyssea, projekt dokonce větší než galerie Františka I., začala na konci 30. let 16. století. Galerie, která byla zničena v roce 1738 Ludvíkem XV., byla okolo 150 m dlouhá, s 16 zákoutími a valenou klenbou. Klenba byla nejspíše dekorována jako první, protože jako některé další prostory nesla značku Františka I., který zemřel roku 1547. Dekorace galerie byla zaznamenána v popisech, malbách a tiscích, které zahrnují důležitou sérii prací ze 17. století od Théodore van Thuldena. Schéma bylo velmi komplexní, obsahující řadu prostředků, které přispívaly k bohatším efektům, čímž připomíná Raffaelovy práce, konkrétně lodžie v Římě. Valená klenba byla hustě pokryta freskami, groteskami a zlaceným štukem. V galerii Odyssea je mnoho Primaticciových maleb, některé z nich, jež jsou provedené na klenbě, připomínají Correggiovy práce, konkrétně dóm S. Giovanni Evangelisty v Parmě z roku 1521. Propracovaný povrch dekorace klenby nejspíše sloužil k oddělení rozsáhlejších scén, s důrazem na ilusionismus figur a architekturu. V malbě scény Minerva navštěvující Jupitera a Juna je tento jev velice zřejmý a dramatická deformace připomíná cyklus Giulia Romana Kupid a Psyché v Paláci del Te. Efekt celé galerie je velmi poutavý s bohatou kombinací práce ve štuku, grotesek a ilusionistických maleb. Galerie Odyssea byla pro něj mistrovským dílem.  Jeho hlavním dílem byl zámek ve Fontainebleau, ale pracoval také na dalších místech ve Francii. Například ve francouzském městě nedaleko Paříže zvaném Meudon vytvořil mnoho dekorací pro kardinála Lorraina. Nacházely se ve velkém paláci nazývaném Jeskyně, místo podobné prastarým stavbám, které by mohlo být nazývané jako termální, z důvodu velkého počtu lodžií, schodů a veřejných i soukromích bytů. Nejkrásnější místnost nazval Pavilónem. Ta se dělí na různé prostory s tvarovanými štukaturami, které jsou dělány pro podhled, stejně jako zploštělé postavy v nich. Pod ním se nachází místnost s několika fontánami a prostory, které jsou vyplněny postavami, lasturami a dalšími produkty z moře a přírody. V témže místě provedl také mnoho postav ve štuku sochař Ponzio.  Po smrti Františka I. posuzoval umělecká díla pro Jindřicha II., vymaloval pro něj také Galerii Jindřicha II. a taneční sál scénami hodujících bohů a motivy hudby. Jeho silná pozice mu dovolovala soustředit se jen na jeho práci a mít několik asistentů, mezi nimiž byl Nicoló dell ´Abate, který přinesl ideje z Modeny a Bologni. Jiní umělci, kteří tou dobou navštívili Francii, a mohli tak mít vliv na jeho díla, jsou Jacopo Vignola a Sebastiano Serlio. Po smrti Jindřicha II. roku 1559 pracuje i pro dalšího francouzského krále Františka II. V roce 1563 navštívil Bolognu, kde se seznamuje s Vasarim. Ten mu následně věnuje jednu z kapitol ve svém díle Životy nejvýznačnějších malířů, sochařů a architektů. Na konci svého života se věnoval architektuře. V této době vytvářel smuteční kapli v opatství Saint-Denis, jejíž stavba byla dokončena až po jeho smrti. Jednalo se o márnici se sloupořadím, ve které se nacházela hrobka rodu z Valois. Roku 1719 byla tato kaple zničena. Roku 1568 vytvořil také jedno křídlo na zámku Fontainebleau: Aile de la Belle Cheminée. Zemřel v Paříži v roce 1570 (podle Vasariho v roce 1576).

Charakteristika.

Byl především malířem, ale také sochařem a architektem. Dále se věnoval interiérům královských sídel, tapisériím, výšivkám a smaltům. Jeho obrazy a štukatérské práce jsou dělány ve vysokém reliéfu. Jeho velkou inspirací byl Raffael, kterým se nechal ovlivnit, co se týče dekorativismu a témat z mytologie. Jeho charakteristická kompozice se skládá z přeplněných scén. Typické pro jeho tvorbu jsou malé hlavy a postavy s dlouhými elegantními končetinami. Primaticcio velice ovlivnil malíře francouzské renesance a manýrismu svým počínáním na zámku Fontainebleau. Právě jeho práce ve štuku ovlivňovala dalších sto padesát let štuky a dekorativní umění ve Francii. Jeho dekorativní fresky jsou typickým příkladem italského manýrismu. Ten byl oblíben především v dvorském prostředí v 16. století severně od Alp. V neposlední řadě nesmíme zapomenout, že byl členem Fontainebleauské školy.

Fontainebleauská škola.

Při zámku ve Fontainebleau vznikly dvě vynikající školy architektury a dekorace. První byla založena králem Františkem I. ve 30. letech 16. století. Shromáždil na svém dvoře mnoho umělců a řemeslníků. Například malíře, sochaře, návrháře, štukatéry, zlatníky, spisovatele atd. Většina z těchto umělců pocházela z Itálie, a tak se italské umění šířilo dále do Evropy. Právě do této skupiny patřili malíři Fiorentino a Primaticcio, kteří se podíleli na výzdobě královského paláce ve Fontainebleau.  Druhá Fontainebleauská škola vznikla v roce 1589 za krále Jindřicha IV. Mezi její hlavní malíře patřili Ambroise Dubois a Toussaint Dubreuil.

Francesco Primaticcio, francouzsky Le Primatice (30. dubna 1504–1505, Bologna – 15. května/14. září 1570, Paříž) byl italský malíř, štukatér a architekt pocházející z Itálie a působící ve Francii. Ve Francii byl od roku 1532 a stal se tam nejvlivnějším italským umělcem 16. století. Francesco Primaticcio a Rosso Fiorentino kombinovali ve výzdobě interiéru manýristickou malbu a štukový reliéf.

Francesco Primaticcio (April 30, 1504 – 1570) was an Italian Mannerist painter, architect and sculptor who spent most of his career in France.


Historie.

Oblast byla původně osídlena Thráky, kteří se zde usadili mezi 12.-9. století př. n. l. Jedna z teorii říká, že Thrákové sem přišli z Řecka, odkud je vyhnali řecké kmeny. Přibližně od 8. století př. n. l. se zde usadili Řekové, kteří zde u pobřeží zakládali kolonie. Řekové osídlili celou pobřežní oblast a většinu Thráků vyhnali. Nejznámější starořecké kolonie zde byly "Kallipolis" (dnes Gelibolu), "Kardia", "Ainos" (dnes Enez), Sestos, "Perinthos" (dnes Marmara Ereğlisi), "Selymbria" (dnes Silivri) a Byzantion (dnes Istanbul). Řekové se usadili i na pobřeží Černého moře. Šlo hlavně o iónské Řeky, území v okolí Byzantionu obývali Dórové. Řecka kultura se odsud dostala i do vnitrozemské Thrákie.  Během peloponéské války stáli místní Řekové na straně Athén. Později Thrákie připadla Makedonii, pak svobodné Thrákii a v 1. století definitivně Římanům. Postupně se zde rozmohlo křesťanství. Císař Hadrián zde postavil město "Hadrianopolis" (dnes Edirne). Císař Konstantin Veliký Byzantion přebudoval na nové hlavní město, Konstantinopol, kde se usadilo obyvatelstvo z různých končin východní části říše (hlavně Řekové). Od roku 395 patří Thrákie do Východořímské (Byzantské) říše. V 6. století sem pronikli Slované, kteří se pokusili Konstantinopol dobýt, ale neúspěšně a tak se usadili v dnešní severní turecké Thrákii a slovanizovali původní Thrácké či helenizované thrácké obyvatelstvo. Od 7. století sem pronikali Prabulhaři, kteří se později se Slovany a Thráky pomíchaly a slovanizovali se. Řekové se udrželi, obývali širší pobřežní území. Od 14. století území ovládli Turci, kteří v roce 1453 dobyli Konstantinopol, dlouho bylo hlavní město Osmanské říše Edirne. Během turecké doby se zde usuzovalo řecké obyvatelstvo, hlavně ve vnitrozemí a v Konstantinopoli, na pobřeží žili Řekové kontinuálně. Většina vnitrozemského obyvatelstva (snad Bulharů) se do 17. století islamizovala a poturčila.  Turecký údaj z roku 1910 udává, že Východní Thrákie má 1 669 500 obyvatel, z toho 655 600 tvoří Řekové, 604 500 Turci, 71 800 Bulhaři a 337 600 obyvatel tvořili různé jiné národnosti. Místní Řekové se věnovali především obchodním činnostem, nejvýznamnější města byly Istanbul ( řec. "Konstandinupoli)", Edirne (řec. "Adrianupoli"), Gelibolu (řecky "Kallipoli"), Tekirdağ (řecky "Redestos") a Kirklareli (řecky "Saranda Ekklisies"). Z posledně jmenovaného pocházel Evangelos Tsantalis, řecký vinař, který založil známou vinnou značku Tsantali. Území bylo známé pod jménem "Romilia", tedy země Romaine (Řeků). V roce 1923, po vzniku Turecka a po Řecko-turecké válce, se konala výměna obyvatel mezi Řeckem a Tureckem. Většina místních Řeků se vystěhovala do Řecka (hlavně do oblastí Západní Thrákie a Makedonie) a do turecké Thrákie přišlo etnické turecké obyvatelstvo z Řecka. Mnoho nově usazených Turků pocházelo ze Soluně. Mezi muslimy se tu usadili i muslimští Arumuni z Řecka. Povoleno měli zůstat jen istanbulští Řekové, kteří se však po roce 1955 téměř všichni vystěhovali do Řecka.

Dnes.

Dnes je území turecké Trácie vyspělou oblastí Turecka, nachází se zde největší město Istanbul. Jiná významná města jsou Edirne, Gelibolu, Kirklareli, Tekirdağ a Tekirdağ. Dnes zde žije přibližně 10 000 000 obyvatel, převážně Turků.

Východní Thrákie (jiné názvy: Edirnská Thrákie, turecká Thrákie, Thrákie, evropské Turecko; bulharsky:" Източна Тракия (Iztočna Trakija)"/" Одринска Тракия (Odrinska Trakija)", řecky: " (Anatoliki Thraki)", turecky: "Doğu Trakya") je území dnešní evropské části Turecka.

East Thrace or Eastern Thrace ( or simply "Trakya"; , "Anatoliki Thraki"; , "Iztochna Trakiya"), also known as Turkish Thrace or European Turkey, is the part of Turkey that is geographically part of Southeast Europe. It accounts for 3% of Turkey's land area but comprises 14% of its total population. The rest of much of the country is located on the Anatolian Peninsula as well as the Armenian Highlands, geographically in Western Asia. The largest city of the region is Istanbul, which straddles the Bosporus strait between Europe and Asia.  East Thrace is of historic importance as it is next to a major sea trade corridor and constitutes what remains of the once-vast Ottoman region of Rumelia. It is currently also of specific geostrategic importance because the sea corridor, which includes two narrow straits, provides access to the Mediterranean Sea from the Black Sea for the navies of five countries: Russia, Ukraine, Romania, Bulgaria, and Georgia. The region also serves as a future connector of existing Turkish, Bulgarian, and Greek high-speed rail networks.


Vznik a umístění knihovny.

Vznik knihovny inicioval král Aššurbanipal, který vysílal do všech koutů své říše písaře, aby opisovali staré knihy. Mnoho tabulek obsahuje větu "Ze starého prvopisu opsáno a potom ověřeno", což ukazuje, že písaři museli pečlivě dbát na přesný přepis. Části některých textů obsahují slova jako "nevím", "zničeno" či "setřeno". Vznikaly také obsahy a výtahy z knih. Uchovávání tabulek je záhadou. Sir Austen Henry Layard, který vykopal Ninive, ve své zprávě píše pouze o dvou místnostech, ve kterých knihy byly. Je možné, že se sem tabulky propadly z hořejší místnosti zvané "Lví pokoj". Některá díla obsahovala i přes sto tabulek.

Označení a zkatalogizování tabulek.

Každá hliněná tabulka má své jméno a pořadové číslo. Slavný epos Enúma eliš se skládá ze sedmi tabulek, přičemž každá tabulka má nadpis "Enúma eliš" a pořadové číslo (1, 2, 3 ad.). Řádek, kterým např. první tabulka skončila, byl na začátku tabulky druhé, čímž byla určena správná návaznost textu. Větší tabulky obsahují jméno písaře a označení vlastníka ("(Palác) Aššurbanipala, krále světa, krále Asýrie"). Co se týče katalogů, zachovaly se pouze zlomky. Celkový katalog, existoval-li, nebyl nalezen. Nalezené zlomky jsou dvojího druhu:

Forma tabulek a jazyk.

Texty byly "písaři" ryty (resp. obtiskovány) do hliněných tabulek písmem zvaným klínopis. Významné tabulky byly vypalovány, takže požár královského paláce tabulky paradoxně zachránil, i když se rozbily na více kusů. Nově vytvářené opisy byly ryty v asyrské formě akkadštiny.

Slavná díla v Aššurbanipalově knihovně.

V knihovně se našla některá známá díla, zejména pak epos o stvoření světa Enúma eliš a Epos o Gilgamešovi. Příběh o uruckém králi Gilgamešovi byl velice důležitý pro další rozvoj literatury. Obsahuje mnoho později použitých motivů (vznik světa, vznik člověka, potopa).

Aššurbanipalova knihovna byla vyhlášená starověká knihovna v Ninive, jednom z hlavních měst Asýrie. Byla založena novoasyrským králem Aššurbanipalem někdy kolem poloviny 7. století př. Kr. Po Aššurbanipalovi vládli již jen 4 králové, poté byla Asýrie zničena Babylóňany a Médy.  Aššurbanipal je známý jako jediný asyrský král, který o sobě (ve svých nápisech) tvrdí, že umí číst i psát. Prezentoval se svým vzděláním, pravděpodobně z toho důvodu inicioval vznik knihovny. Ta obsahovala nejrůznější texty: eposy, mýty, kultovní texty, modlitby, zákony, lexikální i gramatické texty, díla věnující se lékařství, matematice, astronomii a další. Knihovna se skládala z přibližně pěti tisíc hliněných tabulek.

The Royal Library of Ashurbanipal, named after Ashurbanipal, the last great king of the Assyrian Empire, is a collection of thousands of clay tablets and fragments containing texts of all kinds from the 7th century BC. Among its holdings was the famous "Epic of Gilgamesh".  Ashurbanipal's Library gives modern historians information regarding people of the ancient Near East. In his "Outline of History", H. G. Wells calls the library "the most precious source of historical material in the world."  The materials were found in the archaeological site of Kouyunjik (ancient Nineveh, capital of Assyria) in northern Mesopotamia. The site is in modern-day northern Iraq, near the city of Mosul.


Děj.

Moderátorka kulturních pořadů Hanna a umělecký technik Simon žijí v Berlíně společně již 20 let. Jejich společný život je již rutinní. V této situaci Simon zjistí, že má rakovinu varlat a současně mu jeho matka Hildegard oznámí, že trpí nevyléčitelnou formou rakoviny slinivky břišní. Simon svou nemoc před Hannou utají. Hildegard se pokusí o sebevraždu. Je zachráněna, ale s poškozeným mozkem zůstane v bezvědomí a po čase umírá.  Mezitím se Hanna na jednání etické komise seznámí s vědcem Adamem, který se zabývá buněčným výzkumem chimérismu. Po krátké době se náhodou znovu potkají a Hanna u Adama stráví noc. Téhož večera jde Simon k lékaři a musí na okamžitou operaci. Hanna se tak o jeho nemoci dozví až následujícího dne ráno. Poté, co je pohřbena Heldegard, požádá Adam Hannu o ruku a zanedlouho mají svatbu. Přesto Hanna udržuje i nadále vztah s Adamem. Krátce poté potká Simon Adama ve veřejných lázních, kde se baví o Simonově nemoci a Adam Simona uspokojí v převlékací kabině. Simon je zmatený, přesto chce Adama opět vidět. Když se po krátkém čase opět potkají, začne mezi muži milostný vztah, během něhož se Simon ptá, zda je homosexuál nebo ne. Tento milostný trojúhelník funguje pouze do té doby, kdy Hanna zjistí, že je těhotná a neví, který z mužů je otcem. Jde neohlášeně k Adamovi, kde se potkají se Simonem. Hanna opouští Berlín a odjíždí ke své přítelkyni do Londýna. Na ultrazvukovém vyšetření se zjistí, že čeká dvojčata. Nejprve nechce se Simonem komunikovat, pak se ale vrátí do Berlína a při společném hovoru zjistí, že jim oběma Adam chybí. Jdou tedy za ním, film končí tím, že si všichni lehnou do jedné postele.

Ocenění.

Na udělování Německé filmové ceny v roce 2011 získal film nejvíce nominací (kategorie nejlepší film, nejlepší režie, nejlepší hlavní ženská role, nejlepší střih, nejlepší filmová hudba a nejlepší zvuk). Cenu získali režisér Tykwer, herečka Rois a Mathilde Bonnefoy za střih. Bonnefoy byla rovněž nominována na Evropskou filmovou cenu.

Tři ("Drei") je německý hraný film z roku 2010, který režíroval Tom Tykwer podle vlastního scénáře. Film popisuje osudy milostného trojúhelníku dvou mužů a jedné ženy. Snímek měl světovou premiéru na Benátském filmovém festivalu 10. září 2010.

Three () is a 2010 German drama film written, co-scored and directed by Tom Tykwer. The film was nominated for the Golden Lion at the 67th Venice International Film Festival.


European Union Regulation.

Kontext.

Nezákonná těžba dřeva – těžba dřeva způsobem, který porušuje zákony nebo právní předpisy v zemi těžby – má závažné hospodářské, environmentální a sociální dopady na některé velmi cenné lesy, které na světě zbývají, a na komunity, které jsou na nich závislé. Má za následek ztrátu příjmů, kazí úsilí zákonných hospodářských subjektů a souvisí s odlesňováním, ztrátou biologické rozmanitosti a emisemi skleníkových plynů. Je rovněž spojena se spory o pozemky a zdroje a odnímání práv místním komunitám.  EU je důležitým vývozním trhem pro země, v nichž jsou velmi závažné úrovně nezákonnosti a špatné správy v oblasti lesnictví. Uváděním dřeva a dřevařských výrobků, které potenciálně pocházejí z nezákonných zdrojů, na trh EU, země EU v zásadě podporují nezákonnou těžbu dřeva.  S cílem tento problém vyřešit vytvořila EU v roce 2003 akční plán http://www.euflegt.efi.int/portal/ FLEGT (Prosazování práva, správa a obchod v lesnictví), který poskytuje řadu opatření pro vytlačení nezákonně těženého dřeva z trhů, vylepšení dodávek zákonného dřeva a zvýšení poptávky po zodpovědných dřevařských výrobcích. Dvěma klíčovými prvky akčního plánu jsou EUTR a dobrovolné dohody o partnerství (obchodní dohody se zeměmi vyvážejícími dřevo, které přispívají k tomu, že se nezákonně těžené dřevo neuvádí na evropský trh).

Přehled.

S cílem celosvětově bojovat proti nezákonné těžbě dřeva EUTR zakazuje uvádění nezákonně vytěženého dřeva a výrobků z tohoto dřeva na trh EU. EUTR dělí ty, kdo obchodují se dřevem a dřevařskými výrobky, do dvou kategorií – hospodářské subjekty a obchodníci. Každá z kategorií má své povinnosti.  Hospodářské subjekty – definované v nařízení jako subjekty, které poprvé uvádějí dřevo nebo dřevařské výrobky na trh EU – mají povinnost provádět „náležitou péči“. Obchodníci – definovaní v EUTR jako ti, kdo prodávají nebo nakupují dřevo nebo dřevařské výrobky, které již byly uvedeny na trh EU – mají povinnost vést informace o svých dodavatelích a zákaznících, aby je bylo možné snadno vysledovat.

Systém náležité péče.

Při uvádění dřeva nebo dřevařských výrobků na trh EU mají hospodářské subjekty povinnost vést "systém náležité péče", aby minimalizovaly nebezpečí, že budou obchodovat s nezákonně vytěženým dřevem nebo dřevařskými výrobky zhotovenými z nezákonně vytěženého dřeva. Vzor pro zavedení "systému náležité péče" pro obce, ostatní vlastníky pozemků a pro dovozce ze zemí mimo EU naleznete na: http://www.uhul.cz/nase-cinnost/narizeni-o-dreve/eutr/system-nalezite-pece.  Jinými slovy to znamená, že musí zavést systém řízení rizika se třemi prvky:  Hospodářské subjekty si mohou vytvořit vlastní systém náležité péče nebo použít systém vyvinutý kontrolní organizací.

Rozsah výrobků.

Toto nařízení se vztahuje na dřevo i na dřevařské výrobky vyrobené v EU a dovezené odjinud. Zahrnuté výrobky: výrobky z fošen, podlahové krytiny, překližka, buničina a papír atd. Recyklované výrobky a potištěný papír, jako například knihy, časopisy a noviny, nejsou zahrnuty.  Dřevo a dřevařské výrobky, na něž se vztahuje platná licence FLEGT nebo povolení CITES, jsou považovány za vyhovující požadavkům EUTR.  Vyčerpávající seznam výrobků, na něž se zákon vztahuje, je uveden v příloze EUTR: http://eur-lex.europa.eu/LexUriServ/LexUriServ.do?uri=CELEX:32010R0995:CS:NOT EUTR se nevztahuje na jednotlivce, kteří prodávají nebo nakupují dřevo nebo dřevařské výrobky pro své osobní použití.

Uplatňování.

Nařízení EU v oblasti dřeva je závazné v každé zemi EU. Zákonodárný orgán v každé zemi stanoví účinné, přiměřené a odrazující sankce, aby bylo nařízení dodržováno. V každé zemi je příslušný orgán, který koordinuje prosazování nařízení. Příslušný orgán ve vaší zemi naleznete zde: https://web.archive.org/web/20130124004902/http://ec.europa.eu/environment/forests/pdf/list_competent_authorities.pdf

Sekundární legislativa.

Dne 23. února 2012 Evropská komise přijala Nařízení Komise v přenesené pravomoci (EU) č. 363/2012 pro uzákonění pravidel pro uznávání kontrolních organizací a odejímání takových uznání.  Evropská komise dále dne 6. července 2012 přijala Prováděcí nařízení Komise (EU) č. 607/2012 s cílem zajistit, aby bylo nařízení jednotně uplatňováno po celé EU. Toto prováděcí nařízení uvádí podrobnosti o opatřeních pro posouzení rizik a zmírnění rizika, která jsou součástí „systému náležité péče“, a také o četnosti a povaze kontrol kontrolních organizací prováděných příslušnými orgány členských států.

Odkazy.

Reference.

Nařízení Evropského parlamentu a Rady, kterým se stanoví povinnosti hospodářských subjektů uvádějících na trh dřevo a dřevařské výrobky přijaté dne 20. října 2010 a uveřejněné v Úředním věstníku z 12. listopadu 2010  ÚHÚL je pověřenou osobou podle § 10 zákona č. 226/2013 Sb., o uvádění dřeva a dřevařských výrobků na trh, který do českého právního řádu převádí tzv. Nařízení EU o dřevě. http://www.uhul.cz/nase-cinnost/narizeni-o-dreve/  Nařízení Komise v přenesené pravomoci (EU) č. 363/2012 a Prováděcí nařízení Komise (EU) č. 607/2012  Internetové stránky pro nařízení EU v oblasti dřeva http://ec.europa.eu/eutr2013/  Text nařízení EU v oblasti dřeva – Evropská komise http://ec.europa.eu/environment/forests/timber_regulation.htm Shrnutí nařízení EU v oblasti dřeva http://ec.europa.eu/environment/forests/timber_regulation.htm#products  Pokyny pro nařízení EU v oblasti dřeva http://ec.europa.eu/environment/forests/pdf/guidance_document.pdf  Leták o nařízení EU v oblasti dřeva http://ec.europa.eu/environment/forests/pdf/EUTR_Leaflet_CS.pdf  FLEGT http://www.euflegt.efi.int/portal/  CITES http://www.cites.org/

Nařízení EU v oblasti dřeva (EUTR – nařízení (EU) č. 995/2010) je nařízení Evropské unie ze dne 20. října 2010, které zakazuje obchodování s nezákonně vytěženým dřevem a dřevařskými výrobky v EU. Zakazuje uvádění nezákonně vytěženého dřeva a výrobků z tohoto dřeva na trh EU a stanoví povinnosti hospodářských subjektů. Nařízení se vztahuje na všechny členské státy EU od 3. března 2013.

The European Union Timber Regulation (EUTR) aims to counter illegal logging and associated trade in timber and timber products in the member states of the European Union, and ultimately contribute to sustainable management of forests and reduced emissions from deforestation and forest degradation beyond EU borders. The EUTR establishes obligations on 'operators' who place timber and timber products on the market and on 'traders' who buy or sell timber or timber products already on the internal market.  The regulation is an outcome of the EU's FLEGT (Forest Law Enforcement, Governance and Trade) Action Plan, which aims to reduce illegal logging worldwide. The Action Plan recognised the possibility of developing new legislation to address the demand side of illegal logging. This resulted in the adoption of the EUTR in December 2010. The EUTR entered into force on 3 March 2013. It is directly applicable in all EU member states. In February 2016, the European Commission published an updated version of the Guidance Document for the EU Timber Regulation.


Popis.

Jedno- nebo dvouletá trsnatá tráva dorůstá výšky 50–130 cm. Na hladkém a lysém dutém stéble s hladkými kolénky vyrůstají čárkovité listy s prodlouženými jazýčky a oušky. Květenství je čtyřhranný nepravý klas s klásky po 2–4 kvítcích. Pleva je vejčitá, kýlnatá s jedním zoubkem, pluchy bez osin nebo nahoře osinaté (pšenice vouska). Obilka nahá, s hlubokou rýhou, hnědavá nebo žlutavá. Seje se buď na podzim jako ozimá nebo na jaře, kvete v červnu a červenci.

Popis obilného zrna.

Celé zrno a také jednomletá mouka obsahují ve 100 g přibližně: 1 450 kJ (350 kCal), 12 g bílkovin, 2 g tuku, 70 g glycidů, 2 g nestravitelných součástí (buničiny), 40 mg vápníku, 330 mg fosforu, 4 mg železa, 120 mg hořčíku a dále menší množství vitaminů B1, B2, B6 a PP, stopy vitaminů C a A.

Historie.

Pšenice je polyploidní, s trojicí zdvojených genů. Byla vypěstěna z volně rostoucích trav ve východním Středomoří nebo v Etiopii a po Starém světě se rozšířila už v neolitu. Do Ameriky ji přinesli španělští misionáři v 16. století. Ve 20. století vytlačily nové odrůdy v Evropě mnoho krajových odrůd i žito a dnes využívají genetické modifikace pro zkrácení stébla, protože s moderními hnojivy by jinak vyrostla příliš vysoká a lámala by se.

Význam.

Pšenice je jeden z nejdůležitějších zdrojů proteinů, kterých obsahuje víc než kukuřice a rýže. Světová produkce se pohybuje kolem 670 milionů tun v mnoha různých odrůdách. Užívá se hlavně mletá k výrobě bílého pečiva, ale také k výrobě pšeničného piva aj.

Genom.

V létě 2018 se vědcům podařilo přečíst genom této obilniny. Do projektu bylo zapojeno 200 vědců ze 73 pracovišť 20 zemí světa. Výzkum, trvající 13 let, byl postaven na metodě třídění chromozomů pomocí průtokové cytometrie, vyvinuté experimentálními botaniky v Olomouci (právě olomoucké pracoviště hrálo v projektu klíčovou úlohu). Na základě znalosti osekvenovaného genomu bude možno identifikovat geny odpovídající za výnos, jakost zrna, odolnost vůči patogenům a suchu, což nabude značného významu (využívání nových metod genetických modifikací).

Pšenice setá ("Triticum aestivum" nebo také "T. vulgare") je jedna z nejrozšířenějších obilnin (po kukuřici a rýži). Původem patrně z Blízkého východu je po tisíciletí šlechtěna a pěstována po celém světě.

Common wheat ("Triticum aestivum"), also known as bread wheat, is a cultivated wheat species. About 95% of wheat produced worldwide is common wheat; it is the most widely grown of all crops and the cereal with the highest monetary yield.


Uchovávání.

Lokální sdílené objekty obsahují data, ukládaná konkrétními weby. Ve standardním nastavení nevyžaduje Flash Player povolení uživatele shromažďovat na jeho harddisku LSO. Klasická SWF aplikace, běžící ve Flash Playeru od verze 9 až 11, může ukládat až 100 kB dat na uživatelův pevný disk. Pokud se aplikace pokusí uložit více dat, než je přiděleno v původním nastavení, uživateli se zobrazí dialogové okno a požádá ho o další místo na disku.  Adobe Flash Player nedovoluje ukládat LSO třetích stran mezi různými doménami. Například tedy není možné číst data LSO uložená stránkou „www.priklad1.cz“ ze stránky „www.priklad2.cz“. Přesto je ale možné, aby webová stránka první strany poslala data třetí straně skrze nastavení, uložené ve speciálním souboru XML. Ten lze pak propašovat v requestu třetí straně. Ukládání dat je u cizích LSO standardně povoleno, stejně jako jejich přístupnosti z různých prohlížečů na jednom stroji. Například:  Tato skutečnost se zásadně liší od „standardních“ cookies – ty mají samostatné oddělené úložiště pro každý webový prohlížeč.

Možnosti uživatele.

Uživatel může zakázat ukládání LSO v "Globálním nastavení" Adobe Flash po kliknutí na prvek Adobe Flash Player. Tento akt má za následek permanentní uložení poslední flash cookie na harddisk, která informuje všechny následující weby o tom, že si uživatel nepřeje ukládat LSO. V tomto menu se nachází i možnost promazání všech aktuálně stažených LSO. Dále je možné omezit ukládání jen z určitých webů. Také lze omezit kapacitu pro ukládání (ze standardních 100 kB) zvolením položky „Nastavení“. Existují dále doplňky do prohlížečů či samostatné programy, které umožňují uživatelům Microsoft Windows promazat LSO (např. CCleaner). Od verze Flashe 10.3 „Správce online nastavení“ (umožňující uživatelům konfigurovat soukromí a bezpečnostní povolení pomocí webu Adobe) je nahrazeno „Správcem lokálního nastavení“ v rámci Ovládacích panelů Windows, MAC OS Nastavení systému, Linux KDE Systémového nastavení nebo Linux GNOME Systém > Nastavení. Uživatelé jiných operačních systémů stále používají Adobe Správce online nastavení. Minimálně od dubna 2012 (v 11.2.202.233) se při stahování nové verze Flashe resetuje nastavení pro bezpečnost i soukromí do standardního, což povoluje opětovné lokální ukládání a umožňuje žádat o přístup k médiím, což může být proti uživatelským preferencím.

Kritika.

Mnoho her v prohlížeči, založených na Flashi, používá LSO soubory k uchování uživatelových soukromých herních dat jako nastavení či dosažený postup ve hře. Obnova takovýchto dat vyžaduje větší porozumění softwaru, pro většinu běžných uživatelů to může být náročný úkol.  Upgrade na novější verzi webového prohlížeče může způsobit ztrátu dat, stejně jako použití programů pro „čištění nepoužívaných souborů“ v počítači.

Kontrola prohlížečem.

Kontrola prohlížečem je spojena se schopností prohlížeče mazat lokální sdílené objekty a zabránit neustálému vytváření trvalých LSO, pokud je povolen takzvaný privátní mód prohlížení (ten dnes podporují všechny významnější prohlížeče). Například Internet Explorer 8, uvolněný 19. března roku 2009, implementuje API, které dovoluje spolupracovat s doplňky prohlížeče a mazat trvale uložená data, pokud uživatel v menu zvolí příkaz Smazat historii prohlížení. Ačkoliv od jeho oznámení uplynuly již 2 roky, až 7. března 2011 představilo Adobe Flash Player v10.3, který byl tu dobu stále ve vývoji. Ten podporoval spolupráci s Internet Explorerem 8 a pozdějšími na promazávání LSO z lokálního úložiště rovnou z menu prohlížeče.  5. ledna 2011 také dokončily společnosti Adobe Systems, Google Inc. a Mozilla Foundation nové API pro webové prohlížeče (nazvané jako NPAPI ClearSiteData). Toto bude umožňovat prohlížečům implementovat mazání LSO. 4 měsíce poté oznámilo Adobe, že Flash Player 10.3 umožňuje Mozilla Firefoxu 4 a „budoucím vydáním Aple Safari a Google Chrome“ mazat lokální sdílené objekty. Takže od verze 4 zachází Firefox s LSO stejným způsobem, jako s HTTP cookies – detekční pravidla, která byla dříve aplikována pouze na HTTP cookies jsou nyní aplikována i na LSO. Toto způsobuje ztrátu dat a zpětně nekompatibilní chování flashových aplikací pro ty uživatele Firefoxu a Flashe, kteří využívají HTTP cookies a LSO k rozdílným účelům. Toto mělo převážně dopad na komunitu hráčů flashových her, která do značné míry na LSO spoléhala k ukládání dosaženého skóre. V současné době se to řeší buď tak, že se nastaví prohlížeč do stavu, aby nikdy nemazal historii a cookies, či se použijí patche třetích stran, které toto chování potlačí.  Ve prospěch privátních režimů prohlížečů všech předních výrobců (Internet Explorer, Mozilla Firefox, Google Chrome a Safari (webový prohlížeč)) hovoří fakt, že tyto módy Adobe Flash Player od verze 10.1 (uvolněného 10. června 2010) podporuje. Lokální sdílené objekty vytvořené v tomto režimu prohlížeče se po ukončení sezení automaticky mažou. Ty LSO, které byly vytvořeny ve standardním režimu, jsou v režimu privátním nedostupné.

Umístění souborů.

Výchozí umístění pro Lokální sdílené objekty je závislé na konkrétním operačním systému.  Na systémech Microsoft Windows řady NT 5.x a 6.x jsou umístěny v:  V Mac OS X jsou ukládány v umístění:  V Linuxu nebo Unixu se nachází zde: V Linuxových a Unixových systémech, kde je používán Gnash plugin, místo oficiálního Adobe Flash jsou soubory umístěny zde:  Pokud používáme Google Chrome, umístění se může změnit na:

Narušení soukromí.

Tak jako HTTP cookies, můžou být i flash cookies použity webovými stránkami ke sbírání informací o uživatelově pohybu na webu. A to někdy i v případech, kdy je uživatel přesvědčen o zákazu šíření těchto informací. Online banky, vlády, obchodníci, reklamní oddělení firem – ti všichni mohou využívat LSO ke sledování. 10. srpna 2009 informoval magazín Wired o faktu, že více než polovina nejnavštěvovanějších stránek světa používají Lokální sdílené objekty, aby sledovaly své návštěvníky a ukládaly o nich informace, ale pouze 4 z nich se o tom zmínily ve svých předpisech týkajících se soukromí. V článku se dále píše: „Flash cookies jsou uživatelům webu relativně neznámé, dokonce i když si uživatel myslí, že si pročistil na svém počítači všechny sledovací objekty, nejpravděpodobněji tak neučinil.“ Dále se článek zmiňuje o tom, jak některé LSO slouží jako obnova pro HTTP cookies. Podle The New York Times se od července 2010 podalo nejméně 5 hromadných žalob ve Spojených státech proti mediálním společnostem kvůli používání LSO. V některých zemích je nelegální sledovat uživatele bez jeho vědomí a souhlasu. Například ve Spojeném království musí dát zákazníci souhlas s ukladáním ať už HTTP či flash cookies.  Lokální sdílené objekty byly prvním předmětem diskuze ve Federální obchodní komisi v lednu 2010. Předseda Jon Leibowitz mluvil o Adobe a LSO jako o „problému Flashe.“

Lokální sdílené objekty (LSO, z anglického „Local shared objects“), jsou běžně nazývány jako flash cookies (díky podobnosti s HTTP cookie). Jsou to kousky dat, které webové stránky, využívající Adobe Flash, mohou ukládat na uživatelský počítač. LSO jsou používány všemi verzemi Adobe Flash Playeru od verze 6. Přestože webové stránky mohou využívat lokální sdílené objekty z důvodů, jakými jsou například ukládání uživatelských nastavení, existuje znepokojení týkající se snížení soukromí a porušení bezpečnosti prohlížečů.

A local shared object (LSO), commonly called a Flash cookie (due to its similarity with an HTTP cookie), is a piece of data that websites which use Adobe Flash may store on a user's computer. Local shared objects have been used by all versions of Flash Player (developed by Macromedia, which was later acquired by Adobe Systems) since version 6.  Flash cookies, which can be stored or retrieved whenever a user accesses a page containing a Flash application, are a form of local storage. Similar to that of cookies, they can be used to store user preferences, save data from Flash games, or to track users' Internet activity. LSOs have been criticised as a breach of browser security, but there are now browser settings and addons to limit the duration of their storage.


Hadí pozice.

Nejnáročnější a rovněž nejestetičtější pozicí hadích lidí je extrémní záklon, anglicky backbend. Těmto lidem se říká "backbenders" a jejich opakem jsou "frontbenders", kteří se zaměřují více na extrémní předklon. Někteří se zaměřují na oboje. Dalšími známými pozicemi jsou tzv.: rozštěp, provaz, preclík, most apod.

Nejvýznamnější hadí lidé.

Ačkoli je mnohem více hadích žen než mužů, za nejohebnějšího člověka na planetě není obvykle považována žena, ale Rus Alexey Goloborodko (1994) narozený v Tule, který je aktivní od svých pěti let až po současnost (2012). Tento hadí kluk se umí snadno hýžděmi dotknout i temene své hlavy a téměř i krku. Unikátní je rovněž svou schopností tančit v bizarních pozicích.

Jak se lidé stávají hadími.

Obecně platí, že čím dříve se člověk začne protahovat, tím rychleji a více se může stát celkově hyperelastickým. Nejdůležitější je pravidelnost a dlouhodobost. Dále je důležité se před protahováním zahřát pohybem, správně dýchat (v extrémním záklonu jsou plíce stažené), soustředit se, být uvolněný, jíst dostatek bílkovin atd. Protahování bývá mírně bolestivé, pročež je důležité umět překonávat bolest, ale zároveň znát své dosavadní tělesné hranice, aby nedošlo k poškození tkáně.

Oblečení hadích lidí.

Běžné oblečení omezuje pohyblivost, a proto hadí lidé používají speciální elastické oblečení obvykle na způsob zentaie (celotělový oblek, pojem pochází z japonštiny: "zen" je tělo; "tai" je celek). Pro hlubší estetický dojem často bývají extravagantní, s barevnými vzory a jinak neobvykle zkrášlené.

Uplatnění.

Díky neobvyklosti své schopnosti zvýšené ohebnosti hadí lidé nacházejí často uplatnění v cirkuse, divadle, muzikálech apod.

Hadí ženy (méně obvykle hadí muži) jsou lidé s enormní hypermobilitou (zvýšenou pohyblivostí kloubů) a hyperlaxicitou (zvýšenou volností vaziva), tedy se zvýšeným pohybovým rozsahem a tělesnou flexibilitou.

Contortion (sometimes contortionism) is a performance art in which performers called contortionists showcase their skills of extreme physical flexibility. Contortion acts often accompany acrobatics, circus acts, street performers and other live performing arts. Contortion acts are typically performed in front of a live audience. An act will showcase one or more artists performing a choreographed set of moves or poses, often to music, which require extreme flexibility. The physical flexibility required to perform such acts greatly exceeds that of the general population. It is the dramatic feats of seemingly inhuman flexibility that captivate audiences.


Klubová kariéra.

Fotbalovou dráhu zahájil Krasić v klubu FK Rudar, kde si ho všimli lidé z FK Vojvodina Novi Sad, kam ve svých 14 letech odešel. Zde strávil následující 4½ sezóny, během nichž fotbalově rostl a stal se kapitánem mužstva.  V létě 2004 odešel do zahraničí, do ruského klubu CSKA Moskva, s nímž získal nemálo trofejí včetně dvou ligových titulů. 21. srpna 2010 přestoupil do italského velkoklubu Juventus Turín, kde dostal dres s číslem 27. S Juventusem vyhrál italskou nejvyšší ligu v sezóně 2011/12.

Fenerbahçe Istanbul.

3. srpna 2012 přestoupil za 7 milionů € do tureckého klubu Fenerbahçe Istanbul, kde podepsal 4letý kontrakt. V základní skupině C Evropské ligy 2012/13 pomohl k obsazení prvního místa a zisku 13 bodů, i když většinou jen střídal. V šestnáctifinále vyřadilo Fenerbahçe běloruský klub FK BATE Borisov po výsledku 0:0 venku a 1:0 doma (tento zápas v Turecku se však hrál bez diváků), Krasić nezasáhl ani do jednoho zápasu. Nastoupil na několik závěrečných minut v prvním zápase semifinále Evropské ligy proti hostující Benfice Lisabon, Fenerbahçe soupeře zdolalo poměrem 1:0.

SC Bastia (hostování).

V létě 2013 odešel na roční hostování do francouzského celku SC Bastia.

Lechia Gdańsk.

V srpnu 2015 se stal hráčem polského klubu Lechia Gdańsk.

Reprezentační kariéra.

Mládežnické reprezentace.

Miloš Krasić nastupoval za reprezentaci Srbska a Černé Hory do 21 let, s níž se zúčastnil dvou evropských šampionátů v této věkové kategorii. Jedním z nich bylo Mistrovství Evropy hráčů do 21 let konané v Portugalsku, kde Srbsko podlehlo 1. června v semifinále Ukrajině 4:5 v penaltovém rozstřelu (zápas skončil 0:0 po prodloužení). Miloš odehrál na turnaji všechny 4 zápasy. Mimo semifinále šlo o duely v základní skupině A – postupně 23. května porážka 0:1 s Německem, 25. května výhra 2:0 nad Portugalskem a 28. května prohra 0:2 s Francií.  Se srbskočernohorským olympijským výběrem do 23 let hrál na Letních olympijských hrách 2004 v Řecku, kde Srbsko a Černá Hora obsadilo poslední čtvrté místo v základní skupině C bez zisku jediného bodu.

A-mužstvo.

V letech 2006–2011 působil v seniorské reprezentaci Srbska. Debutoval 15. listopadu 2006 v přátelském utkání v Bělehradu proti týmu Norska (remíza 1:1).  První gól vstřelil 11. října 2008 v kvalifikačním utkání na Mistrovství světa 2010 v Bělehradě hostující Litvě. Krasić ve 34. minutě zvyšoval na průběžných 2:0 pro domácí, střetnutí skončilo vítězstvím Srbska 3:0. Hned v dalším zápase 15. října skóroval znovu, tentokrát ve Vídni proti domácímu Rakousku, když ve 14. minutě otevíral skóre kvalifikačního utkání, které Srbsko vyhrálo 3:1.  Kvalifikace byla pro mladý balkánský stát úspěšná, Srbsko obsadilo v základní skupině s 22 body 1. místo o jeden bod před druhou Francií, která se musela zúčastnit baráže.

Mistrovství světa 2010.

Miloš Krasić se poté zúčastnil i samotného světového šampionátu 2010 v Jihoafrické republice. V základní skupině D se Srbsko střetlo postupně s Ghanou, Německem a Austrálií. V prvním zápase 13. června 2010 prohrálo s Ghanou 0:1, Krasić odehrál kompletní zápas v základní sestavě. 18. června porazil balkánský celek překvapivě favorizované Německo 1:0, i tentokrát absolvoval Krasić celé střetnutí. Ve svém posledním vystoupení na šampionátu 23. června podlehlo Srbsko Austrálii 1:2 a s turnajem se rozloučilo ziskem 3 bodů a obsazením posledního čtvrtého místa ve skupině. Krasić hrál do 62. minuty, poté byl střídán.

Miloš Krasić (srbsky Милош Красић, * 1. listopadu 1984, Titova Mitrovica, SFR Jugoslávie) je srbský fotbalový záložník, který v současnosti hraje v klubu Lechia Gdańsk.  Jako pravý křídelní záložník je ceněn pro svou rychlost a schopnost obejít protihráče. Býval přirovnáván k bývalému českému záložníkovi Pavlu Nedvědovi. Za rok 2009 získal v Srbsku ocenění Fotbalista roku.

Miloš Krasić (; born 1 November 1984) is a Serbian former professional footballer who played as a winger. He represented the Serbia national team at the 2010 FIFA World Cup, and at one point in his career, he was named by "FourFourTwo" as one of the 100 best players in the world.


Život.

Před první světovou válkou spoluzaložil na Budapešťské univerzitě vlivný "Klub Galileo", spolupracoval v něm s György Lukácsem, Oszkárem Jászim či Karlem Mannheimem.  Roku 1914 spoluzaložil maďarskou Radikální stranu a stal se jejím sekretářem. Roku 1918 podporoval Astrovou revoluci a První Maďarskou republiku vedenou sociálním demokratem Mihály Károlyim. Když se moci chopili komunističtí revolucionáři Bély Kuna, Polanyi uprchl do Vídně.  Zde v letech 1924–1933 řídil prestižní ekonomický časopis "Der Oesterreichische Volkswirt". Byl jedním z prvních kritků Rakouské ekonomické školy (Carla Mengera a jeho následovníků). Po pádu demokracie v Rakousku byl jako socialista z vedení časopisu vyštván a odešel do Londýna.  Roku 1940 získal pozici na Bennington College v americkém Vermontu a přesídlil do USA. Roku 1944 vydal "Velkou transformaci", která mu zajistila mezinárodní věhlas a místo na Kolumbijské univerzitě v New Yorku. Dojížděl do něj však z kanadského Pickeringu, neboť jeho žena, Polka Ilona Duczyńská, pro svou bývalou činnost komunistické revolucionářky nedostala víza do USA. Věnoval se zde především studiu ekonomických systémů starých civilizací. Výsledky shrnul v knize "Trade and Markets in the Early Empires". Jeho mladší bratr Michael Polanyi byl známým filozofem. Jeho neteř Eva Zeisel, která emigrovala do USA, byla designérkou průmyslových výrobků.

Dílo a myšlení.

Polanyi v knize "Velká transformace" říká, že kapitalistická společnost, kterou on nazývá tržní společností, není výsledkem nějakého přirozeného vývoje. Je to obrovský dějinný převrat, který nemá srovnání v celých lidských dějinách. Zdůrazňuje, že to, že ve starých civilizacích existovaly trhy, neznamená, že by tyto společnosti měly něco společného s naší tržní společností – mezi společností s trhy a tržní společností je dle Polanyiho kardinální rozdíl. To je základní teze knihy. Polanyiho popis vzniku společnosti, jejíž sociální páteří je tržní ekonomika, se od Marxova liší především určením „prvotního hybatele“ a pohledem na roli národního státu. Polanyi nevěří, že hybatelem kapitalistického procesu byly ekonomické či sociální (třídní) zákony. Prvotního hybatele vidí v technologickém pokroku. Ten si vynutil určitý ekonomický řád (volnotržní), který však rozvrátil tradiční systémy produkce a života. Aby nedošlo k naprostému rozvratu společnosti, ekonomický systém „si pořídil“ dosud neexistující institut, „národ“ a „národní stát“, aby zahladil největší rozpory ve společnosti, zabránil jejímu rozpadu a zajistil hladký chod ekonomického systému. Bez státu by kapitalismus nepřežil, regulaci trhu a protekcionistická opatření si vynutil sám kapitalismus v rámci hledání rovnováhy, nikoli stát, říká Polanyi, nicméně dodává, že povaha státu je dvojaká, neboť v něm hledají oporu i lidé zmítaní ekonomickými přeryvy, takže vzniká dojem souboje státu a trhu.  Tato koncepce byla v zásadním rozporu s pojetím státu u liberálních a neoliberálních ekonomů, kteří stát viděli jako antipokrokovou sílu brzdící svými zásahy samořídící ekonomický systém, i marxistických ekonomů, kteří stát viděli jako nástroj jedné třídy k ovládání třídy jiné. Právě tato nová koncepce státu v moderní společnosti získala ohlas v sociologii a politologii. Pro ekonomii byl důležitějším Polanyiho důraz na vztah ekonomického systému a jeho kulturně-historického kontextu, což byl také směr bádání, který si Polanyi sám posléze zvolil.  Polanyi ze své koncepce vyvozoval, že po kapitalismu bude následovat logicky období socialistické, kde bude klíčová role státu pro přežití všech uznána jak tržními aktéry, tak aktéry politickými a občanskými. V jeho pohledu bude zkrátka vědomě přijato to, co se tak jak tak děje živelně – stát bude nadřazen volnému trhu, bude vyvažovat jeho excesy a udržovat sociální smír.  K Polanyiho koncepci z "Velké transformace" se dnes hlásí například nositel Nobelovy ceny za ekonomii Joseph Stiglitz. Podobně je Karl Polanyi považován za jednoho z myšlenkových inspirátorů ekologické ekonomie, explicitně se k němu hlásí například přední ekologický ekonom Herman Daly. Podle Polanyiho totiž neoklasická ekonomická teorie považuje půdu, lidskou práci a peníze za zboží, které má své vlastní „trhy“, přičemž předpokládá, že se budou tyto „fiktivní komodity“ chovat stejně jako komodity skutečné. Avšak půda je ve skutečnosti rozparcelovaná příroda, pracovní síla je aktivita lidských bytostí a peníze nejsou ani tak zbožím, jako informací či vztahem (institucionálně vymahatelným závazkem), závislým na lidské důvěře.  To má podle Polanyiho vážné důsledky: v morální rovině je podle něj zřejmé, že příroda i lidé mají jinou než jen instrumentální hodnotu.

Citáty.

"„Naší tezí je, že myšlenka samoregulujícího trhu představuje naprostou utopii. Takováto instituce by nemohla existovat ani nakrátko, aniž by zničila lidskou a přírodní základu společnosti; člověka by zlikvidovala fyzicky a jeho přírodní prostředí by proměnila v divočinu.“"

Karl Paul Polanyi, maďarsky Polányi Károly (25. října 1886, Vídeň – 23. dubna 1964, Pickering) byl maďarsko-kanadský historik, filozof a ekonom židovského původu narozený na území dnešního Rakouska.  Proslul svou knihou "Velká transformace" ("The Great Transformation") z roku 1944, která patří k nejcitovanějším pracím v sociálních a humanitních vědách ve 20. století. Zcela jinak než Marx popsal vznik kapitalismu a zdůraznil roli specifického evropského historického kontextu, který tento vznik podmínil. Položil tak základy ekonomické antropologie, která zkoumá, jak jsou ekonomické systémy vrostlé do kulturně-historického substrátu, a jak jím jsou podmíněny a formovány.

Karl Paul Polanyi (; ; October 25, 1886 – April 23, 1964) was an Austro-Hungarian economic historian, economic anthropologist, economic sociologist, political economist, historical sociologist and social philosopher. He is known for his opposition to traditional economic thought and for his book, "The Great Transformation", which argued that the emergence of market-based societies in modern Europe was not inevitable but historically contingent. Polanyi is remembered today as the originator of substantivism, a cultural approach to economics, which emphasized the way economies are embedded in society and culture. This view ran counter to mainstream economics but is popular in anthropology, economic history, economic sociology and political science.  Polanyi's approach to the ancient economies has been applied to a variety of cases, such as Pre-Columbian America and ancient Mesopotamia, although its utility to the study of ancient societies in general has been questioned. Polanyi's "The Great Transformation" became a model for historical sociology. His theories eventually became the foundation for the economic democracy movement. His daughter, Canadian economist Kari Polanyi Levitt (born 1923 in Vienna, Austria) was taught by Friedrich Hayek at the London School of Economics and is Emerita Professor of Economics at McGill University, Montreal.


Mládí.

Signe Eleonora Cecilia Larssonová se narodila v Kungsholmenské farnosti v Stockholmu v roce 1915. Již v roce 1927 debutovala v prestižním Královském dramatickém divadle ve věku 12 let.

Kariéra.

V roce 1933 natočila svůj první film, "Tystnadens hus", s německým filmovým režisérem/kameramanem Harrym Hassem, kterého si následně vzala. V roce 1940 se přestěhovala do Spojených států amerických, kde podepsala smlouvu se společností RKO Studios, která ji propagovala jako „další Gretu Garbo“. S Hassem se rozvedla roku 1941.  Její první role hodná zaznamenání byla "„Mademoiselle“" v "Heaven Can Wait" (1943). Její další role z čtyřicátých let byly ve snímcích "The Seventh Cross" (1944), "Johnny Angel" (1945), "The House on 92nd Street" (1945), "A Scandal in Paris" (1946) a "A Double Life" (1947).  Během 50. let se její hollywoodská kariéra zastavila. V roce 1957 byl její syn, její jediné dítě, zabit při dopravní nehodě. Od té doby začala dělit svůj čas mezi natáčení filmů ve Švédsku a účinkování na newyorských jevištích, dokud se v polovině šedesátých let nevrátila do Hollywoodu.  V pozdějších letech Hassová získala uznání za svou spisovatelskou činnost a psaní písní a překládání švédských lidových písní do angličtiny. Roku 1977 napsala svůj první román, "Momo", popisující její dětství v meziválečném Stockholmu.  Byla také písničkářkou. Její druhé album, "Where the Sun Meets the Moon", bylo vydáno v roce 1979 a skládalo se z jejích vlastních verzí některých švédských lidových melodií.  Dále pokračovala v hraní, jejím posledním filmem byl 2000's "One Hell of a Guy".

Smrt.

Zemřela v Los Angeles v roce 2002 ve věku 86 let na zápal plic, v nějž vyústila její rakovina plic.

Ocenění.

Roku 1935 obdržela stipendium "Theatre League's De Wahl-stipendium" a roku 1939 první severskou cenu nordiska Gösta Ekmanpriset. V roce 1972 ji švédský král jmenoval členem 1. třídy Královského řádu Vasovců. Hassová má hvězdu na hollywoodském chodníku slávy "Hollywood Walk of Fame" za svůj přínos pohyblivým obrázkům, na bulváru "7080 Hollywood Boulevard".

Signe Hasso (15. srpna 1915 – 7. června 2002), přechýleně "Hassová", byla švédská herečka, spisovatelka a skladatelka působící ve Spojených státech.

Signe Hasso (born Signe Eleonora Cecilia Larsson, 15 August 1915 – 7 June 2002) was a Swedish actress, writer, and composer.


Dětství.

Narodila se v Londýně 13. března 1992 brazilské matce Katie Scodelario a britskému otci Rogeru Humphreymu. Její rodiče se rozvedli v jejím dětství. Poté vyrůstala s matkou, převzala její příjmení a naučila se portugalsky. Jako dítě byla šikanovaná a chybělo ji sebevědomí.

Kariéra.

"Skins".

Bez hereckých zkušeností byla v roce 2007 obsazena do 1. série seriálu "Skins" do role Effy Stonem. Na castingu k této sérii si připadala příliš mladá, ale jeden z producentů jí požádal, aby zůstala a zkusila přečíst kousek textu. V první sérii měla v seriálu pouze pár replik. Postava Effy se však v druhé sérii rozvinula, až se v roce 2009 vyvinula v jednou z ústředních postav. Zbyvající herci byli nahrazení novou generací. Tím se postava Effy stala jedinou postavou, která se objevila ve všech čtyřech sériích seriálu. Dne 18. listopadu 2009 byl poslední den, který strávila natáčením tohoto seriálu, pro 5. a 6. sérii seriálu bylo vybráno úplně nové obsazení. Za roli Effy byla dvakrát nominována v kategorii Nejlepší herečka na TV Quick Awards (v roce 2009 a 2010), ohlasy kritiků byly také pozitivní. K natáčení seriálu se nakonec vrátila. Postavě Effy byly věnovány dva díly nazvány "Fire" závěrečné 7. série, které budí spíše dojem filmu a vyobrazují přerod postavy Effy z teenagerky v dospělou osobu.

2009–současnost.

Na filmovém festivalu Sundance Film Festival měl premiéru film "Moon", který získal pozitivní kritiku. Jejím druhým filmem je Shank, ve kterém hraje postavu dívky Tashy. V roce 2010 se objevila v remaku filmu "Souboj titánů" jako Pesheta. O rok později získala roli Catherine ve filmu "Bouřlivé výšiny", který měl premiéru na filmovém festivalu v Benátkách. S Dakotou Fanningovou si zahrála v roce 2012 ve filmu "Now Is Good".  V roce 2013 podepsala smlouvu s filmovým franchisem "", ve kterém ztvárnila postavu Teresy. První film měl premiéru v září 2014 a nesl název "". Druhý díl "" měl premiéru v září 2015. Účinkuje také ve třetím a posledním díle . V roce 2017 si objevila v hlavní roli filmu ", kde hrála po boku Johnyho Deppa, postavu Cariny Smythové."

Osobní život.

V dubnu 2014 během natáčení filmu "The King's Daughter" se seznámila s Benjaminem Walkerem. Dne 28. prosince 2014 se zasnoubili a v prosinci 2015 byli oddáni. V červenci 2016 oznámili, že čekají prvního potomka. Syn se narodil koncem listopadu 2016.

Kaya Scodelario Davis rozená Kaya Rose Humphreyová (* 13. března 1992 Londýn) je britská herečka. Nejvíce známa je pro svou roli Effy Stonemové v dramatu stanice E4 "Skins." V roce 2014 získala jednu z hlavních rolí ve filmu "," za kterou získala nominaci na cenu Glamour Awards nebo Teen Choice Awards. Zahrála si i v jeho pokračováních "" (2015) a "" (2018) Mimo to si zahrála ve filmech "Bouřlivé výšiny" (2011), "" (2017), "Kořist" (2019) a "Zlo s lidskou tváří" (2019)"."

Kaya Rose Scodelario-Davis ("née" Humphrey; 13 March 1992) is an English actress. She is best known for her roles as Effy Stonem on the E4 teen drama "Skins" (2007–2010, 2013), and Teresa in "The Maze Runner" film series (2014–2018). Other roles include Catherine Earnshaw in Andrea Arnold's "Wuthering Heights" (2011), Carol Ann Boone in "Extremely Wicked, Shockingly Evil and Vile" (2019), and Katarina Baker in Netflix’s Original "Spinning Out" (2020).


Historie.

Strana vznikla 26. října 2012. Jeho ústřední postavou a kandidátem na premiéra byl Gordon Bajnai, předseda úřednické vlády Maďarska v letech 2009 až 2010. Ačkoliv se původně mělo jednat o předvolební alianci různých svazů, stran a hnutí, přetransformovalo se 8. března 2013 v samostatnou politickou stranu, což bylo úředně potvrzeno 5. července téhož roku. Nejprve začala spolupracovat s odpadlíky z LMP, kteří založili novou zelenou stranu Dialog za Maďarsko (PM). Spolu s ní vstoupila v lednu 2014 do koalice dalších středo-levicových stran s názvem Összefogás pro parlamentní volby 2014. Na základě výsledků a přepočtu mandátů získalo hnutí Együtt 2014 tři poslanecké mandáty ("Péter Kónya", Szabolcs Szabó, Zsuzsanna Szelényi) a PM jeden mandát (Tímea Szabó).  Spolupráce E14-PM přetrvala i ve volbách do EP 2014, kdy měly tyto strany společnou kandidátku a tento postup jim přinesl zisk jednoho europoslance, kterým se stal Benedek Jávor, tehdejší spolupředseda PM.  V parlamentních volbách 2018 hnutí obdrželo pouze 0,66% hlasů odevzdaných na celostátní kandidátní listiny. Jediným úspěchem bylo zvolení Szabolcse Szabó, který byl zvolen poslancem v parlamentním jednomandátovém volební obvodu Budapest 17. OEVK se sídlem ve XXI. obvodu Csepel, a v Zemském sněmu vstoupil do parlamentní frakce zeleného hnutí Politika může být jiná.  Z důvodu volebních neúspěchu se dne 2. června 2018 hnutí samo rozpustilo.

Volební výsledky.

Volby do Zemského sněmu.

<nowiki>1</nowiki>: Společně 2014 kandidovalo ve volební koalici Összefogás (MSZP–E14–PM–DK–MLP).<br> <nowiki>2</nowiki>: Za Společně 2014 získal mandát poslance pouze Szabolcs Szabó, který vstoupil do frakce LMP.

Volby do Evropského parlamentu.

<nowiki>1</nowiki>: Strana měla jednotnou kandidátku s Párbeszéd Magyarországért. První zvolený europoslanec Gordon Bajnai (E14) ihned odstoupil ve prospěch druhého v pořadí, kterým byl Benedek Jávor (PM).

Společně 2014, celý názvem , byla v letech 2012 až 2018 levicová politická strana v Maďarsku, která se neúspěšně pokusila v parlamentních volbách 2014 a volbách 2018 porazit tehdejšího pravicového premiéra Viktora Orbána a jeho stranu Fidesz.

Together (), officially Together – Party for a New Era (), formerly also known as Together 2014 (), was a social-liberal political party in Hungary formed on 26 October 2012 for the 2014 Hungarian parliamentary election by Gordon Bajnai, the former Prime Minister of Hungary, to contrast Viktor Orbán's government. Together was founded as a coalition of left-wing and liberal political movements and civil organizations that transformed itself into a party in March 2013.  The party had formed an electoral alliance with the Dialogue for Hungary (PM) and they won together four seats in the national assembly and one seat in the European Parliament in 2014. The Together dissolved after its poor performance in the 2018 parliamentary election.


Původ a mládí.

Narodila se jako druhá dcera portugalského vévody a vzdorokrále z let (1826–1834) Miguela I. a jeho ženy Adelaidy Löwenstein-Wertheim-Rosenberg. Ze strany otce byla vnučkou Jana IV. Portugalského. Dětství a mládí prožila v Bavorsku. V roce 1873 se stala třetí manželkou rakouského arcivévody Karla Ludvíka (1833–1896), bratra císaře Františka Josefa I. Novomanželé byli oddáni mohučským biskupem Kettelerem. Porodila dvě dcery, které vychovávala spolu se čtyřmi dětmi svého muže, které měl z předchozího manželství s neapolsko-sicilskou princeznou Marií Annunziatou; stala se vlídnou a chápající matkou osiřelým dětem, jež vlastní matku kvůli její nemoci ani pořádně nepoznaly a jež k Marii Tereze úzce přilnuly. Marie Tereza byla velmi krásná a měla několik ctitelů, mezi něž patřil také korunní princ Rudolf.

První dáma u dvora.

Po Rudolfově tragické smrti v roce 1889 se stal následníkem trůnu její manžel Karel Ludvík. Marie Tereza se „po císařovně“ stala první dámou u dvora a zůstala jí i jako vdova. Po smrti císařovny Sisi se dokonce spekulovalo o jejím možném sňatku s Františkem Josefem. Svého nevlastního syna Františka Ferdinanda podporovala při jeho vážné nemoci a stála při něm i při prosazování morganatického sňatku s Žofií Chotkovou; když si František Ferdinand přes odpor císaře Františka Josefa I. Žofii Chotkovou bral, jako jediné příslušnice císařského domu se na svatbě účastnily právě Marie Tereza se svými dvěma dcerami. Také svého třetího nevlastního syna Ferdinanda Karla se zastávala při jeho volbě nevěsty nearistokratického původu, ale neuspěla. Jako jediná z rodiny chodila za arcivévodou Otou, když onemocněl syfilidou. Za jejího přispění se uskutečnil i sňatek její neteře Zity Bourbonsko-Parmské s pozdějším císařem Karlem I.  Byla umělecky založená a ráda fotografovala. V první světové válce pomáhala jako zdravotní sestra. Svého manžela přežila o čtyřicet sedm let. Pohřbena byla do kapucínské krypty ve Vídni.

Marie Tereza Portugalská (24. srpna 1855, Heubach, Bavorsko – 12. února 1944, Vídeň), byla portugalská princezna pocházející z rodu Braganzy. Sňatkem rakouská arcivévodkyně, v letech 1889–1896 manželka následníka trůnu.

Infanta Maria Theresa of Portugal (; 24 August 1855 – 12 February 1944) was a Princess of the House of Braganza. She became by marriage an Archduchess of Austria and also sister-in-law of Emperors Franz Joseph I of Austria and Maximilian I of Mexico, as well as step-grandmother of Emperor Charles I of Austria.


Historie.

Společnost byla založena roku 1935 Alfredem Kärcherem (1901–1959) ve Stuttgart-Bad Canstattu. V roce 1939 následovalo přestěhování do Winnendenu. Zpočátku se vyráběly elektrické pece např. k rozpouštění solí, pro kalení oceli nebo k tvrzení lehkých kovů. S vývojem DS 350, prvního evropského vysokotlakého čističe na horkou vodu v roce 1950, se posunulo těžiště na oblast profesionálních a domácích čisticích přístrojů. Od té doby má Kärcher rozhodující podíl na vývoji vysokotlakých čističů, což je doloženo 460 existujícími patenty (stav koncem roku 2012). Výrobní sortiment se stále rozšiřoval a dnes pojímá celou oblast čištění (zametací stroje, čisticí prostředky, podlahové mycí stroje, vysavače pro mokré a suché vysávání, vysavače, koště s bateriovým pohonem, parní čistič, paprsky suchého ledu, čističe součástek, zařízení pro přípravu vody, mytí automobilů jakož i recyklování odpadní vody). Mimoto nabízí Kärcher čerpadla a zavodňovací systémy.  V roce 1974 došlo ke změně firemní barvy z modré na žlutou. Od tohoto roku se společnost koncentruje pod vedením Irene Kärcher, vdovy po Alfredu Kärcherovi, na výrobu vysokotlakých čističů. V roce 1984 se objevil model HD 555, první vysokotlaký čistič pro soukromou potřebu.  V oblasti ochrany proti chemickým, biologickým a atomovým zbraním je Kärcher celosvětově přítomen prostřednictvím dceřiné společnosti Kärcher Futuretech GmbH jako výrobce dekontaminačních přístrojů a dekontaminačních přípravků. Kromě toho jsou nabízena řešení v oblasti mobilní úpravy vody a plnění pitnou vodou, systémů polních táborů, ochranných oděvů, mobilního stravování a zachování materiálů.

Rozšíření.

Koncem roku 2011 koupila společnost sousedící pozemek bývalé cihelny Pfleiderer. Rozšířením se provozní plocha téměř zdvojnásobila. V září 2012 začaly stavební práce pro rozšíření spolu s demolicí staré cihelny.

Další.

V rámci svého kulturního sponzoringu podporoval Kärcher mnoho úklidových prací na světově významných stavebních dílech jako Space Needle v Seattlu (2008), prezidentské hlavy na Mount Rushmore Memoriálu (2005), Memnonovy kolosy v Luxoru (2003), den Kolonády na Svatopetrském náměstí v Římě (1998), Braniborská brána v Berlíně (1990) nebo socha Krista v Rio de Janeiru (1980). V roce 2011 bylo vyčištěno jeviště Loreley a N Seoul Tower.  17. září 2009, v den 50. výročí smrti zakladatele firmy Alfreda Kärchera, bylo v bývalé tovární budově otevřeno muzeum.  Pojmy "Kärcher" a "kärchrování" již byly přeneseny do německé hovorové řeči. Kärcher se stal synonymem pro parní čisticí přístroje. Výraz "nettoyer au Karcher", ekvivalent slovesa kärchrování, je dle údajů Le Petit Robert již od roku 1992 zakotven ve francouzském slovníku, ovšem tento termín se stal známým poté, co jej prvně použil tehdejší francouzský ministr vnitra Nicolas Sarkozy v souvislosti s celostátními nepokoji v roce 2005: "„Kärchrování je výraz, který se vnutí, protože člověk to musí čistit“" (); výrok byl vysoce kontroverzní.

Kärcher v Česku.

Na konci listopadu 2018 otevřela společnost v Modleticích své nové sídlo v Česku za 140 miliónů korun. Jeho součástí je i prodejní středisko, servisní zázemí, sklady a školicí zařízení.

Společnost Alfred Kärcher GmbH & Co. KG ([kerchr]; lépe známá z kratšího označení a značky Kärcher) je celosvětově operující německý rodinný podnik s hlavním sídlem ve württemberském Winnenden, který vyrábí čisticí přístroje, jakož i kompletní čisticí systémy. Světová jednička na trhu pro čisticí techniku dosáhla v roce 2017 s 12 304 zaměstnanci obratu 2,5 miliard euro. Kärcher je se svými 100 společnostmi zastoupen v 60 zemích.

Alfred Kärcher SE & Co. KG is a German family-owned company that operates worldwide and is known for its high-pressure cleaners, floor care equipment, parts cleaning systems, wash water treatment, military decontamination equipment and window vacuum cleaners.  Headquartered in Winnenden, Germany, it produces both cleaning equipment and full cleaning systems. The company is the world market leader in cleaning technology and employs more than 10,000 people worldwide. In 2017 it posted sales revenues of €2.5 billion ($2.88 billion) and sold more than 13 million machines. Kärcher has 100 subsidiaries in 60 countries.


Biografie.

Od roku 1886 působil jako sekční šéf na ministerstvu obchodu.  Vrchol jeho politické kariéry nastal na přelomu 19. a 20. století. V úřednické vládě Ericha Kielmansegga byl od 20. června 1895 do 30. září 1895 ministrem obchodu. Šlo ale jen o provizorní pověření vedení rezortu z pozice sekčního šéfa ministerstva. Hlavní vládní angažmá proběhlo v první vládě Paula Gautsche, vládě Franze Thuna, vládě Manfreda Clary-Aldringena, vládě Ernesta von Koerbera a druhé vládě Paula Gautsche, v nichž byl nepřetržitě ministrem železnic. Post zastával v období 30. listopadu 1897 – 2. května 1905. Ve funkci ministra se zasloužil o další rozvoj železniční sítě a sociálního zabezpečení pracovníků drah.  Ve vládě Manfreda Clary-Aldringena se kromě toho v období 21. prosince 1899 – 18. ledna 1900 stal provizorně pověřeným předsedou vlády a tedy premiérem Předlitavska. Na tento post nastoupil ve chvíli eskalace česko-německých jazykových a státoprávních sporů, které dočasně paralyzovaly fungování vládních institucí. Češi totiž v Říšské radě spustili na protest proti novým jazykovým nařízením obstrukci, která znemožnila schválení rozpočtu i rakousko-uherského finančního vyrovnání. Hlavním aktem von Wittekova kabinetu tak bylo schválení rozpočtu i vyrovnání prostřednictvím vládního nařízení, s využitím paragrafu 14. Hned poté kabinet odstoupil a uvolnil prostor pro řádnou vládu Ernesta von Koerbera.  V letech 1905–1918 byl von Wittek členem Panské sněmovny. Ve volbách do Říšské rady roku 1907 se stal za Křesťansko-sociální stranu také poslancem Říšské rady (celostátní parlament), kam byl zvolen za okrsek Dolní Rakousy 04. Usedl do poslanecké frakce Křesťansko-sociální sjednocení. Ve vídeňském parlamentu setrval do konce funkčního období sněmovny, tedy do roku 1911.

Heinrich von Wittek (29. ledna 1844 Vídeň – 9. dubna 1930 Vídeň) byl rakousko-uherský, respektive předlitavský státní úředník a politik, v letech 1899–1900 krátce pověřený předseda vlády Předlitavska, v letech 1897–1905 ministr železnic ve vládách Předlitavska.

Heinrich Ritter von Wittek (29 January 1844 – 9 April 1930) was an Austrian politician of the Christian Social Party (CS). He served as head of the "k.k." Railway Ministry and as Minister-President of Cisleithania for four weeks in 1899/1900.


Biografie.

Mládí.

Carl Peters se narodil 27. září 1856 do rodiny Carla a Elisabeth Petersových. Studoval na gymnáziu v Lüneburgu a poté do roku 1876 na klášterní škole v Ilfeldu. Následně pokračoval ve studiu na vysokých školách v Göttingenu, Tübingenu a Berlíně, kde se věnoval především právu, filozofii, geografii a historii. Roku 1879 úspěšně odpromoval a o rok později se vydal do Anglie, kde žil u svého zámožného strýce. Během následujících čtyř let se zabýval britskými dějinami a prvky britské koloniální správy. Po svém návratu do Německa začal propagovat svoje představy koloniální politiky a podílel se na zrodu Společnosti pro německou kolonizaci ("Gesellschaft für Deutsche Kolonisation"), předchůdce Německé Východoafrické společnosti. V téže době úspěšně složil habilitaci na univerzitě v Lipsku.

Účast na německých kolonizačních projektech.

Na podzim roku 1884 přicestoval Peters na východoafrické pobřeží poblíž Zanzibaru, aby zde skrze jednání s arabskými a africkými vládci zajistil oblasti pro německou kolonizaci. Jeho cíl se mu podařilo splnit během zhruba šesti týdnů, načež německý císař Vilém I. smlouvy uzavřené s východoafrickými náčelníky následujícího roku potvrdil. Následně Německý kancléř Otto von Bismarck oficiálně prohlásil tato území za německý protektorát a Peters se stal předsedou nově vzniklé Německé Východoafrické společnosti.  V dalších letech se vrátil do východní Afriky, kde se mu podařilo vyjednat smlouvu o pronajmutí území se Zanzibarským sultanátem, na základě níž se plocha Německé východní afriky rozšířila na 900 000 km. Maskováním výpravy do Equatorie za snahu osvobodit svého krajana Emina Pašu se Peters pokoušel získat další území pod německou svrchovanost, v tomto svém podniku však pro nedostatek podpory ze strany berlínské vlády neuspěl. Především smlouva uzavřená s vládcem Ugandy byla anulována takzvanou Helgolandskou smlouvou z roku 1890, která stanovila sféry vlivu ve východní Africe.  Roku 1891 byl Carl Peters jmenován říšským komisařem pro Německou východní Afriku se sídlem v oblasti kolem hory Kilimandžáro. Pro kruté a nelidská zacházení byl však povolán roku 1895 zpět do Německa a posléze o dva roky později po disciplinárním řízení propuštěn ze státních služeb. Peters poté odcestoval do Anglie, kde založil "Průzkumnou společnost Dr. Carla Peterse" a několik dalších sdružení a organizací, v rámci nichž organizoval další expedice především do východoafrických německých a britských teritorií a do povodí řeky Zambezi.

Pozdější život.

Roku 1909 si Peters vzal za manželku Theu Herbersovou a díky znovuzískané pozici říšského komisaře mu bylo umožněno pobírat státní penzi. Na počátku první světové války se přestěhoval nazpět do Německa. Zemřel 10. září 1918 ve městě Bad Harzburg.

Carl Peters (27. září 1856 Neuhaus an der Elbe – 10. září 1918 Bad Harzburg) byl německý koloniální podnikatel a cestovatel. Působil především v oblasti východní Afriky a významně se zasadil o vznik zdejší německé kolonie. Od roku 1891 zde působil jako říšský komisař. Byl znám svým nelidským chováním vůči domorodcům, které také vedlo roku 1897 k jeho propuštění ze státních služeb. Za svůj život vydal několik titulů, v nichž mimo jiné popisoval své cesty východní Afrikou.

Carl Peters (27 September 1856 – 10 September 1918), was a German colonial ruler, explorer, politician and author and a major promoter of the establishment of the German colony of East Africa (part of the modern republic Tanzania). A proponent of Social Darwinism and the "Völkisch" philosophy, his attitude towards the indigenous population made him one of the most controversial colonizers even during his lifetime.


Vzhled.

Husice nilská patří mezi největší husice, měří 63–73 cm a váží až 3 kg. Peří je převážně světle hnědé, s tmavou skvrnou kolem oka, tmavě hnědou skvrnou na hrudi a velkými bílými a zelenými poli v křídlech. Nohy jsou matně růžovočervené, zobák růžovočervený s tmavým lemem. Pohlaví se od sebe neliší velikostí ani zbarvením, ale jen hlasem: samec syčí, samice štěbetá a kejhá.

Rozšíření a biotop.

Husice nilská pochází z Afriky, kde se vyskytuje na většině kontinentu od Egypta po Kapsko, s výjimkou Sahary. Zasahuje také do jihozápadní Asie, např. do Izraele. Od vysazení v Anglii koncem 19. století vytvořila stálé populace i jinde, např. v Nizozemsku nebo Francii. V České republice se objevuje od konce 90. let 20. století nepravidelně po celý rok a výjimečně i hnízdí, např. v severních Čechách nebo na Tovačovsku. Na prostředí není husice náročná, obývá lesy, savany i močály, v Etiopii vystupuje vysoko do hor. Vyžaduje však blízkost vody.

Způsob života.

Husice nilská hnízdí na zemi, v opuštěných hnízdech jiných ptáků na stromech nebo v různých dutinách. Snáší 6-10 vajec, na nichž sedí pouze samice 30 dnů. O mláďata se starají oba rodiče. V Africe hnízdí dvakrát ročně, v Evropě jen jednou. V době hnízdění a péče o mláďata je samec velmi agresivní a napadá jiné ptáky ve svém hnízdním teritoriu, přičemž ho samice ponouká a "chválí" štěbetáním a kýváním hlavy. Husice nilské jsou převážně býložravé, pasou se podobně jako husy, ale občas sbírají i bezobratlé živočichy. Jsou velmi obratné a často hřadují na stromech.

V kultuře.

Ve starověkém Egyptě byla husice částečně domestikována a chována jako hlídač či domácí společník, ale také jako posvátný pták, zasvěcený bohyni Eset.

Husice nilská v Česku.

Husice nilská se v Česku začala objevovat v 70. letech 20. století, v roce 2008 byla prokázána první hnízdění a počet pozorování v Česku od té doby přibývá.

Husice nilská v českých zoo.

Pro svou nenáročnost a pěkný vzhled je husice nilská často chována v zoologických zahradách, v Česku ji chovají mnohé zahrady, např. Zoo Jihlava, Zoo Olomouc, Zoo Ostrava, Zoo Plzeň, Zoo Praha nebo Zoo Dvůr Králové. Na Slovensku je chována v Zoo Bratislava.

Husice nilská ("Alopochen aegyptiaca") je poměrně velký, pestře zbarvený vrubozobý pták, pocházející z Afriky, který se od konce 19. stol. šíří též po Evropě.

The Egyptian goose ("Alopochen aegyptiaca") is a member of the duck, goose, and swan family Anatidae. It is native to Africa south of the Sahara and the Nile Valley.  Egyptian geese were considered sacred by the Ancient Egyptians, and appeared in much of their artwork. Because of their popularity chiefly as an ornamental bird, escapees are common and feral populations have become established in Western Europe, the United States, and New Zealand.


Výskyt.

Původní je v Mexiku, spolu s dalšími druhy rodu "Polianthes". Zde obývá i sušší místa a v teplých oblastech vystupuje až do 2500 m n. m. Protože tuto atraktivní rostlinu brzy po objevení Ameriky Portugalci nebo Nizozemci přenesli k pěstování do jižní Asie, zejména do východní Indie, odkud se široce rozšířila, je ve starší literatuře jako země původu mylně uváděna Indie.

Popis.

Rostlina si vytváří zásobní hlízy, mírně připomínající cibuli. Z pevné, dužnaté hlízy vyrůstají trávovité, až 30 cm dlouhé listy. Z trsu listů vyraší 50 až 100 cm vysoký stvol, někdy i více stvolů. Je řídce porostlý krátkými lístky. V horní části stvolu jsou v dlouhém klasovitém hroznu uspořádané květy. Mají dlouhou úzkou trubku, která napřed roste vzhůru a pak se stáčí kolmo ke stolu. Na její bázi jsou zelené listeny. Koruna je široce rozevřená se 6 okvětními lístky. Plnokvěté kultivary mají lístky zmnožené. Jsou voskově bílé, někdy s narůžovělými špičkami až narůžovělé, vzácně žluté. Blizna je trojklaná. Květy mají specifickou, intenzivní až omamnou vůni. Otevírají se v noci a jsou velmi trvanlivé. Semeník je trojpouzdrý, spodní a dozrává v suchou tobolku s mnoha semeny.

Použití.

Je značně odolná a tak se pěstuje se v mnoha teplých oblastech, mimo Severní Ameriku např. v severní Africe, jižní Evropě, Íránu, Gruzii a zejména v Asii. Brzy po svém objevení byla přenesena do Indie, kde se stala velmi populární a šířila se dále.  Aztékové nazývali tuberózu "omixochitl" (společně s příbuznou "Polianthes mexicana"). Na Kubě ji nazývají "azucena". Na Havaji byla obvyklou pohřební květinou.  Tuberóza se stala široce užívanou v hinduistické tradici a rituálech, např. jako svatební květina, na svátek narození Budhy. Nazývá se "Rajnigandha", což znamená noční vůně. Názvy s obdobným významem má i v dalších jazycích Asie, v bengálštině, tamilštině, čínštině, japonštině.  V Evropě byla pěstována již od konce 17. století. Jako hrnková kvetoucí rostlina byla velmi oblíbena v 19. století a období secese. Byly vypěstovány také plnokvěté kultivary, populární byl kultivar 'The Pearl' ('La Perle'). Hojně se pěstovala i v Americe. V teplých oblastech je dnes rozšířena pro venkovní výsadbu.  Z květů se k získává silice pro výrobu různých voňavek, tzv. tuberózového parfému. Pěstováním pro výrobu parfémů byla proslulá jižní Francie. Silice je velmi ceněná přísada do luxusních a smyslných parfémů. Frederic Malle, majitel společnosti Editions de Parfums hodnotí její vůni takto: "Tuberóza je zajímavě kontrastní květina, ve které se snoubí dvě stránky – jedna je jásavá, svěží, slunečná, druhá tělesná, smyslná, až maličko obscénní."  Ze silice se připravuje olej, který má relaxační účinky na mysl, nervovou soustavu a svaly. Tlumí křeče a úporný kašel. Specifické složky silice stimulují části mozku odpovědné za sexuální pocity a libido. Olej je doporučován při léčbě frigidity a erektilní dysfunkce.  V obchodech se jen vzácně na jaře nabízejí hlízy, podobně jako u jiných hlíznatých květin a cibulovin.

Tuberóza hlíznatá ("Polianthes tuberosa", ve staré literatuře i "Polyanthes"), známá též jako nocovka, noční hyacint nebo bělokvět, je vytrvalá rostlina s výrazným, bílým, silně vonícím květenstvím. Oblíbena byla zejména v období secese. Je zdrojem vonných silic. Rodové jméno vychází z latinského slova "tuberosus", které znamená zduřelý a vztahuje se ke kořenovým hlízám. Podle taxonomického systému APG III patří do čeledi chřestovitých ("Asparagaceae"), kde je řazena do podčeledi agávových ("Agavoideae").

Agave amica, formerly Polianthes tuberosa, the tuberose, is a perennial plant in the family Asparagaceae, subfamily Agavoideae, extracts of which are used as a note in perfumery. Now widely grown as an ornamental plant, the species was originally native to Mexico.


Popis.

Brambořík nachový ("Cyclamen purpurascens") má kulovitou, často mírně zploštělou, zkorkovatělou hlízu, ze které vyrůstají četné vláknité kořeny. Oddenek je válcovitý a uzlovitý. Listy jsou většinou okrouhle srdčité (mohou být i ledvinité) a nepravidelně vroubkované. Na svrchní straně jsou listy tmavě zelené s bělavými kresbami, na spodní straně jsou tmavě purpurově červené. Jejich purpurové zbarvení způsobuje barvivo antokyan. Květy bramboříku vyrůstají jednotlivě na 5–12 cm dlouhých stvolech. Vytvářejí zvonkovitou korunu, která je vonná a složená z pěti korunních cípů. Korunní cípy mají karmínově až fialově červenou barvu, jsou otočené nazpět, a vytvářejí korunní trubku (ta je světleji zbarvená). V květu nalezneme pestík se svrchním semeníkem a pět tyčinek. Jsou opylovány hmyzem, ale mohou se opylovat i autogamicky (samoopylení). Plodem je pak kulovitá tobolka, která obsahuje semena.

Významné obsahové látky.

Kulovité hlízy obsahují jedovatý glykosid (saponin) cyklamín, který má velmi silné hemolytické účinky. I přesto, že jsou hlízy jedovaté, divočáci je vyrývají a konzumují bez jakýchkoliv pozdějších následků.

Rozšíření.

V rodu "Cyclamen" je známo asi 20 blízce příbuzných druhů. Jsou rozšířeny převážně ve východním Středomoří, v Malé Asii a v Íránu. Do střední Evropy zasahuje pouze jediný druh "Cyclamen purpurascens".

Přirozené rozšíření.

Brambořík nachový se přirozeně vyskytuje od pohoří Cevenny, přes Juru, vápencové obvody Alp (od Provence až po Dolní Rakousko), Moravu, Maďarsko a částečně zasahuje i na Balkánský poloostrov. V České republice se jako původní druh nachází jen na jižní a na jihozápadní Moravě. Vzácně se může vyskytovat především mezi Oslavou a Rokytnou. Avšak s největší pravděpodobností je v ČR brambořík nachový buď vysazený, nebo zplaněný.

Pěstování.

Brambořík snáší poměrně dobře nízké teploty (je mrazuvzdorný). Hlízy se nesázejí příliš hluboko (2 – 6 cm). Po výsadbě začne kvést zpravidla až druhým nebo třetím rokem. Množí se pouze semeny, která dozrávají v tobolkách. Semena začnou klíčit následující rok na jaře.

Odkazy.

Externí odkazy.

Brambořík nachový ("Cyclamen purpurascens") je vytrvalá bylina z čeledi prvosenkovitých ("Primulaceae"). Jeho název pochází z řeckého slova "kýklos", které znamená kruh, kotouč – podle jeho okrouhlé hlízy. Je jedovatý a chráněný. Lidově nazývaný též "alpská fialka, svinský ořech, svinský chléb" či "zemský sejr".

Cyclamen purpurascens (Alpine, European or purple cyclamen) is a species of flowering plant in the genus "Cyclamen" of the family Primulaceae, native to central Europe, northern Italy, and Slovenia. It is a tuberous perennial with (usually) variegated leaves, and deep pink flowers in summer.


Život a dílo Andrey del Castagna.

Dětství.

Andrea del Castagno se narodil v roce 1423 v Corelle. Do města Castagno se jeho otec Bartolo di Simone přestěhoval s rodinou až v roce 1436. Podle tohoto města si Andrea také říkal, když se pak přistěhoval do Florencie. Vasari uvádí, že del Castagnovi zemřel jeho otec v útlém věku, jiné zdroje uvádí, že jej otec přežil. Také zmiňuje, že kvůli smrti otce se del Castagno usadil u svého strýce. Ten jej nechával pást dobytek, protože Andrea byl hbitý, čilý a nebojácný. Vasari uvádí, že se v této době dostal k malování – potkal jednoho z venkovských malířů, který maloval pro nějakého venkovana jakýsi svatostánek. Andreu to velmi zaujalo, přihlížel s nesmírnou pozorností a chtěl začít také malovat. Po této události proto začal kreslit uhlem nebo rýt špičkou nože po zdích a kamenech figury a zvířata. Byl v tom velmi dobrý a informace o jeho umění začaly šířit, až se dostaly k florentskému pánovi Bernadettu de Medici. Ten se s ním setkal, byl nadšený z jeho umu a pohotovosti. Proto mu nabídl odjet na studium do Florencie, kde by se zdokonalil v umění kresby a malby u jednoho z mistrů, který se tehdy považoval za nejlepší. Andrea si oblíbil zejména kresbu, malbě a barevnosti nedával takový význam, což nakonec výsledným pracím ubíralo na kvalitě a půvabu. Jeho silnou stránkou bylo znázorňování pohybu postav. Zvláště v mužských i ženských hlavách, jež se vyznačují vážným výrazem a výstižnou kresbou.

Rané dílo.

Andrea zahájil samostatnou uměleckou dráhu velmi brzy, jeho prvními doloženými pracemi jsou podobizny florentských rebelů poražených v červnu 1440 v bitvě u Anghiari. Hlavní rebelové byli namalování oběšení na Palazzo del Podesta Signoria ve Florencii téhož roku. Díky tomuto dílu si Andrea vysloužil přezdívku Andrea degl´Impiccati – tedy Andrea oběšenců. V rámci realizace výzdoby Palazzo de Podesta vytvořil výjevy triumfu Medicejských nad rody Peruzzi a Albizzi. Později spolupracoval del Castagno v Benátkách s nepříliš známým malířem jménem Francesco da Faenza. Mezi jeho nejranější práce patří freska s výjevem sv. Miniatua a sv. Crescia odcházejícího od svých rodičů v křížové chodbě kostela San Miniato, která se nedochovala. Také maloval v křížové chodbě a v kostele San Benedetto za branou Pitti, ale byly strženy při obléhání Florencie. Poté pracoval v křížové chodbě kláštera Santa Maria degli Angeli na scéně Ukřižování s Pannou Marií, sv. Janem, sv. Benediktem a sv. Romualdem, která byla přenesena do hlavního špitálu Santa Maria Nuova a dnes je umístěna v Museo del Castagno. V kostele Santa Trinita namaloval sv. Ondřeje, dílo se však nezachovalo. V jeho obrazech lze vidět vliv Masacciova téměř vědeckého realismu a Donatellovy sochařské linie.

Benátky.

K obdobím, v nichž jsou s jistotou dokumentovány práce Andrey del Castagno patří i rok 1442, neboť v tomto roce je doložena umělcova přítomnost v Benátkách. Zde del Castagno vytvořil fresky v kostele San Zaccaria. Pracovní plochou se Andreovi stala klenba kaple sv. Tarasia, na ni vytvořil postavy proroků. Jeho malířský styl byl v těchto pracích velice ovlivněn Donatellovým sochařstvím a Masacciovým malířským uměním. Toto dílo neznamenalo pouze příchod raně renesančních florentských proudů do Benátek, také se jaednalo o jedno z prvních děl, které del Castagno datoval a signoval. Andrea ztvárnil sv. Jana Křtitele stojícího, zahaleného do bílého pláště. Postava se vyznačuje kvalitami, které jsou typické pro sochu, jako je objem či expresivita gest. Donatellova dynamická linie se spojuje s velikostí a robustností postavy, což je důsledkem velkého obdivu, který del Castagno choval k Masacciově tvorbě. V benátském s. Marco je podle jeho kartónu mozaika.

Florencie.

Kolem roku 1447 vytvořil del Castagno cyklus fresky na téma utrpení Krista ve florentském kostele SantʼApollonia. Výjev Zmrtvýchvstání Krista patří mezi nejlépe zachované fresky nacházejících se v kostele SantʼApollonia. Freska je umístěna do horní části refektáře kláštera, společně s Ukřižováním a Snímáním z kříže. Na fresce je zobrazen Kristus, jak opouští hrobku, u jeho nohou se nacházejí dva hluboce spící vojáci, vzadu se však právě jeden voják vzbudil a s napětím přihlíží zjevení. Kristus, jehož postava je dokonale vykreslena, se tyčí nad ostatními figurami tak, že vypadá jako socha. V pozadí načrtnul del Castagno přírodu, která neodvádí pozornost od hlavního výjevu. O několik let později namaloval Piero della Francesca Kristovo zmrtvýchvstání velmi podobným způsobem v Borgo San Sepolcro. Uplatnil přitom také del Castagnův důraz na perspektivu, která zde vytváří dokonalou syntézu velikosti, prostoru a světla. Jedno z Andreových nejslavnějších děl je freska s výjevem Poslední večeře Páně. Tento výjev zobrazuje Ježíšovu poslední večeři s učedníky. Freska byla před nedávnem restaurována, byly odkryty živé barvy, jež malíř při vytváření tohoto díla použil. Výjev se odehrává v geometricky strukturovaném interiéru, který je směrem k divákovi otevřen. Uprostřed dlouhé tabule vidíme Krista, po jeho pravici i levici sedí jeho učedníci. Naproti Ježíšovi je znázorněn Jidáš Iškariotský – malíř tak vyjádřil protiklad mezi oběma postavami. Jidáš má černé vlasy, jež jsou symbolem jeho zlých úmyslů. Kompozice dokazuje, jak del Castagno dokázal předejít své současníky. Místo toho, aby použil několik plánů, jimiž by vytvořil dojem hloubky, použil zde jeden zadní plán, jenž je společně s tabulí a téměř abstraktním bílým ubrusem jediným prvkem, jehož prostřednictvím umístil malíř Krista a apoštoly do prostoru. Postavy jsou znázorněny zcela realisticky, stejně jako Donatellovy sochy. Nejedná se o idealizované postavy večeřící v tricliniu, nýbrž o sedláky sedící u stolu. Andrea se stal členem malířského cechu dne 30. května 1445 ve Florencii. V letech 1445 až 1448 Andrea pracoval na deskovém obraze pro hlavní oltář kostela Santa Lucia de´Bardi, jehož námětem je Madona se sv. Janem Křtitelem, sv. Zenobiem, sv. Františkem a sv. Lucií. Dnes se práce nachází ve florentské Uffizi. Kolem roku 1450 pacoval v Legnaji na výzdobě vily Carducciů a od roku 1475 Pandolfini (pro Pandolfa Pandolfiniho) a vyzdobil zde síň řadou slavných osobností. V tomto cyklu fresek spojil humanistického ducha tehdejší doby se svým zájmem o lidskou postavu. Zobrazené osoby, muži i ženy, vystupují díky svému ztvárnění a realistickému vzhledu v téměř životní velikosti z malířského plánu. Jedná se o devět slavných mužů a žen – z toho šest význačných Floreňtanů, státníků a básníků – Filippa Spagna degli Scolari, Farinatu degli Uberti, Niccola Acciaiuoliho, Danta, Petrarcu a Boccaccia a tři ženy – Ester, Sibylu Kumskou a královnu Thomyris. Pracoval zčásti podle své fantazie a podle skutečnosti. Všechny postavy jsou zasazeny do namalované niky a vzájemně jsou odděleny pilastry, takže vypadají jako sochy. Skupina byla doplněna zobrazeními Adama a Evy, Madony s dítětem a několika putti, kteří drží věnce a girlandy. Andrea chtěl zachytit především humanistický ideál tehdejší doby – v každé postavě se spojuje fyzická síla, morální kvality a inteligence, které dohromady vytvářejí dokonalou lidskou bytost. Dnes se nacházejí v galerii Uffizi ve Florencii.

Pozdní dílo.

Andrea maloval také olejovými barvami. Mezi slavné dílo, namalované touto technikou je Nanebevzetí Panny Marie se sv. Miniasem a sv. Juliem z roku 1450. Panna Marie je umístěna uprostřed, je oblečena do širokého roucha, ruce má sepjaté k modlitbě. Její postava je obklopena zářivou, téměř ohnivou mandorlou, jež drží několik andělů. Jejich nahé paže jsou dokladem toho, že del Castagno dokázal mimořádným způsobem zachytit anatomii lidského těla, což se vyvíjelo z jeho kreslířské zručnosti. Na obou stranách se nacházejí dva světci, kteří jsou oblečeni jako dvořané a jsou přímými svědky nanebevzetí Panny Marie na nebesa.  V kostele florentských servitů pracoval na freskách ve třech plochých výklencích v různých kaplích. V kapli zasvěcené sv. Julianovi provedl výjevy ze světcova života s mnoho postavami a se psem v perspektivní zkratce. V kapli zasvěcené sv. Jeronýmovi namaloval nad světcem Nejsvětější Trojici s Kristem na kříži. Andrea del Castagno ovládal perspektivu velmi dobře, zkratky prováděl lepším a modernějším způsobem než ostatní malíři před ním. Třetí kapli dal postavit Orladno de Medici a Andrea zde zpodobnil Lazara, Martu a Magdalénu. Pro jeptišky z kláštera San Giuliano namaloval fresku Ukřižování s Pannou Marií, sv. Dominikem, sv. Juliánem a sv. Janem. Působil také v kapli Cavalcantiů v kostele Santa Croce, kde namaloval sv. Jana Křtitele a sv. Františka. V tomto kostele také namaloval fresku představující Krista bičovaného u sloupu a perspektivně podanou lodžii se zmenšujícími se sloupy, křížovými klenbami a kosočtercovými stěnami. Výjev je zajímavý hlavně díky výrazným postojům mužů bičujících Krista, kteří se tváří nenávistně a vztekle a díky Kristovi, který je naopak trpělivý, pokorný a ušlechtilý.  Tato freska byla poničena již za Vasariho života a zničena koncem 17. století. Poté pracoval na hřbitově u Santa Maria Nuova na výjevu sv. Ondřeje, která se nedochovala. Díky této zakázce ale v roce 1457 pracoval v refektáři kostela, kde zpodobnil Večeři Páně. Ta byla zničena pravděpodobně v 18. století. Andrea kvůli této práci získal přízeň rodiny Portinariů a správce tamějšího špitálu, získal zakázku na výzdobu jedné části chóru kostela Sant´Egidio. Vasari uvádí, že spolupracoval společně s Alessiem Baldovinettim a s Domenicem Veneziano. Vasari píše o tom, že del Castagno špatně nesl spolupráci s Domenicem Veneziano, který byl velmi slavný, Domenicovi záviděl obdiv a pozornost, kterou sám neměl. Jedná se ovšem o fikci, Domenico Veneziano v tomto kostele působil v letech 1434–1441 (například spolupracoval zde s Pierem della Francesca) a Andrea zde působil až od ledna 1451 do září 1453.  Mezi jeho poslední dochované díla patří Jezdecký portrét florentského vojevůdce Niccola da Tolentino z roku 1456 v Santa Maria del Fiore ve Florencii. Vytvoření této fresky si u malíře objednala florentská katedrála, která tak chtěla uctít památku tohoto kondotiéra, jež pomáhal chránit Florencii. Andrea si vzal za vzor dílo Paola Uccella, které se rovněž nachází ve florentské katedrále. Obě díla se ale dosti liší – tam, kde Andrea dokázal postavě propůjčit mimořádnou dynamiku, vypadal Uccellův jezdec a kůň jako by stáli zcela ohromeni. Del Castagno vytvořil toto dílo velmi naturalisticky a zejména postavu koně a jeho svaly namaloval velmi přesně a detailně. V chóru špitálu Santa Maria Nuova namaloval Andrea fresku Zvěstování, kde zpodobnil letícího anděla, což bylo do té doby neobvyklé. Také zde namaloval Smrt Panny Marie. Na tomto obraze Panna Marie leží na márech, kolem kterých jsou rozestoupeni apoštolové, v jejichž tvářích vidíme radost z toho, že Pannu Marii vzal Kristus na nebesa a zároveň hořkost, že musejí zůstat na zemi bez ní. Mezi apoštoly se objevuje také několik andělů se svícny v rukou. V této sérii obrazů zpodobnil podle skutečnosti Rinalda degli Albizzi, Puccia Pucciho, Falganaccia a klečícího správce kostela – Bernarda di Domenico della Volta. Namaloval zde i sám sebe – v rondu jako Jidáše Iškariotského.  Ve florentském kostele San Miniato fra le Torri namaloval obraz Nanebevzetí Panny Marie se dvěma postavami, které se nedochovalo. Také pracoval v Scarperii u Mugella, kde namaloval Milosrdenství, které bylo ovšem ještě za Vasariho života zničeno.  Andrea del Castagno zemřel 19. srpna 1457 na mor ve věku asi čtyřiceti let. Byl pohřben v kostele Santissima Annunziata.

Andrea del Castagno (1421 /1423 – 19. srpna 1457, Itálie) byl florentský malíř. Jeho hlavním životopiscem byl Giorgio Vasari, který o něm psal ve své slavné knize "Životy nejvýznačnějších malířů, sochařů a architektů". Informace, které o něm Vasari uvádí o jeho životě, jsou ale z části smyšlené, například to, že Andrea zavraždil svého kolegu malíře Domenica Veneziana. O jeho původu, vzdělání a životě se mnoho pravdivých informací neví. V jeho díle se odráží vliv sochařského a malířského umění jeho současníků. Vytvořil velký počet fresek, které obzvlášť dobře odrážejí jeho sochařský přístup k malbě, mnoho jeho prací se však nedochovalo.

Andrea del Castagno () or Andrea di Bartolo di Bargilla (; – 19 August 1457) was an Italian painter from Florence, influenced chiefly by Masaccio and Giotto di Bondone. His works include frescoes in Sant'Apollonia in Florence and the painted equestrian monument of Niccolò da Tolentino (1456) in the Cathedral in Florence. He in turn influenced the Ferrarese school of Cosmè Tura, Francesco del Cossa and Ercole de' Roberti.