Příkazy.

Kombinace kláves se skládá z + a další klávesy, která určuje vyslaný příkaz. V Ubuntu kombinace Alt+SysRequest působí jako příkaz „print screen“.  Kombinace vždy předpokládá rozložení klávesnice QWERTY, například na Dvorak Simplified Keyboard, kombinace pro vypnutí systému využívá klávesu  místo . Navíc některé klávesy nemusí obsahovat samostatnou klávesu . V takovém případě by měla být přítomna samostatná klávesa .  Na některých zařízeních, zejména noteboocích, musí být stisknuta i klávesa .  Kombinace kláves SysRq může také být přístupná ze sériové konzole (zasláním RS-232 signál break), pokud je povolena možnost sysctl.  Po přihlášení pomocí SSH může být SysRq přístupné pomocí zápisu do /proc/sysrq-trigger (echo s > /proc/sysrq-trigger).

Použití.

Běžné použití kombinací kláves SysRq slouží k bezpečnému restartu počítače se systémem Linux, který je jinak zaseklý (zkr. REISUB). To může zabránit nutnosti fsck při restartu a dává některým programům možnost uložit nouzové zálohy neuložené práce. QWERTY (nebo AZERTY) mnemotechnické pomůcky: "Raising Elephants Is So Utterly Boring", "Reboot Even If System Utterly Broken" nebo prostě slovo "BUSIER" čtené pozpátku, je často používáno pro zapamatování následující sekvence kombinací kláves SysRq: Když je kombinace kláves použita k ukončení zmrazeného grafického programu, program nemá šanci na obnovení v textovém režimu. To může dělat vše, nečitelným. Příkazy textmode (část SVGAlib) a reset mohou obnovit textový režim a konzole opět čitelnou.  V distribucích, které nezahrnují spustitelný textmode, může kombinace kláves ++ být někdy schopna donutit vrátit se do textové konzole. (Použitím , , ..., , kde "n" je nejvyšší počet textových konzolí nastavený v distribuci. ++ by normálně mělo být použity, pro návrat do režimu grafického uživatelského rozhraní v systému, na němž X nehavaroval.)

Konfigurace.

Funkce je ovládána volbou kompilace-času v konfiguraci jádra, CONFIG_MAGIC_SYSRQ, a sysctl parametru jádra, kernel.sysrq.  Na novějších jader (od 2.6.12), je možné mít jemnější kontrolu nad tím, jak může být kombinace kláves SysRq použita. Na těchto strojích, číslo napsané na /proc/sys/kernel/sysrq může být nula, jedna nebo číslo větší než jedna, což je bitová maska, která označuje, které funkce chcete povolit.

Alternativní způsoby, jak vyvolat SysRq.

Zatímco kombinace kláves SysRq byla původně implementován jako část klávesnice jádra pro ladění, funkce byly vystaveny také prostřednictvím proc souborového systému a je běžně používán k poskytování rozšířené možnosti správy do bezhlavého a vzdálených systémů.  Linuxové démony sysrqd a tcpconsole poskytují způsob přístupu k funkci SysRq přes TCP spojení po ověření s plain-text heslem. Démon hangwatch vyvolá před-konfigurované sysrq, když průměrné zatížení systému překročí určitý práh.  Xen hypervisor má funkci pro odeslání příkazu SysRq na hostované domény přes jeho příkaz "xm sysrq". Navíc, sysrq příkaz lze vyvolat z Xen paravirtual console odesláním break sekvence + následovanou požadovanou klávesou.  Mnoho embedded systémů nemá klávesnici, ale místo toho používá sériové konzoly pro textový vstup/výstup pro chod systému. Je možné vyvolat funkce SysRq přes sériovou konzoli, zasláním sériového příkazu "Break", následovaný požadovanou klávesou. Způsob odeslání break je závislá na terminálovém programu nebo hardwaru používaném k připojení sériové konzole.  Chromebooky mají klávesnice, ale nemají klávesu pro SysRq. Používají Alt + VolumeUp (F10)  IBM Power servery mohou vyvolat funkce SysRq pomocí + následované požadovanou klávesou od HMC konzole.  IBM mainframe oddíly mohou vyvolat funkce SysRq pomocí + následované požadovanou klávesou na 3270 nebo HMC konzoly.

Klávesa Sys Rq umožňuje stisknutím kombinace kláves poslat signál srozumitelný pro Linuxové jádro, který umožňuje uživateli vykonávat různé nízkoúrovňové příkazy bez ohledu na stav systému. Toho je často používáno k obnovení po zamrznutí systému nebo k restartu počítače bez poškození souborového systému. Jeho účinek je podobný jako hardwarové resetovací tlačítko (nebo vypínač), ale s mnohem více možnostmi a mnohem větší kontrolu.  Tato kombinace poskytuje přístup k výkonné funkci pro vývoj softwaru a obnově při selhání. V tomto smyslu může být užití považováno za formu escape sekvence. Mezi hlavní nabízené příkazy jsou prostředky k násilnému odpojení souborového systému, ukončení procesů, obnova stavu klávesnice, a psát nezapsaná data na disk. S ohledem na tyto úkoly tato funkce slouží jako nástroj poslední instance.  Kombinace s klávesou SysRq  nemůže za určitých podmínek fungovat, například při kernel panic nebo selhání hardwaru bránící jádru pracovat správně.

The magic SysRq key is a key combination understood by the Linux kernel, which allows the user to perform various low-level commands regardless of the system's state. It is often used to recover from freezes, or to reboot a computer without corrupting the filesystem. Its effect is similar to the computer's hardware reset button (or power switch) but with many more options and much more control.  This key combination provides access to powerful features for software development and disaster recovery. In this sense, it can be considered a form of escape sequence. Principal among the offered commands are means to forcibly unmount file systems, kill processes, recover keyboard state, and write unwritten data to disk. With respect to these tasks, this feature serves as a tool of last resort.  The magic SysRq key cannot work under certain conditions, such as a kernel panic or a hardware failure preventing the kernel from running properly.


Historie.

První kapli Všech Svatých dal na tomto místě postavit vévoda Rudolf I. Saský. Byla vysvěcena roku 1346 a podřízena přímo papeži, roku 1400 se stala hlavním městským kostelem. Koncem 15. století dal vévoda Fridrich III. přestavět celý zámek a s ním v letech 1490-1511 i kostel v pozdně gotickém slohu podlke návrhu architekta Konráda Pflügera. Na výzdobě se podíleli vynikjaící umělci, například řezbář Tilman Riemenschneider, malíř Albrecht Dürer a další. Roku 1502 založil Fridrich Wittenberskou univerzitu a roku 1507 ji papež potvrdil. Kostel Všech svatých se tak stal i univerzitním kostelem. V kostele kázal Luther i Melanchton, odehrávaly se zde promoce a jiné stavnosti.  31. října 1517 vyvěsil podle pověsti na boční dveře Martin Luther svých 95 tezí proti prodeji odpustků, a to jako pozvánku na univerzitní disputaci. Jak bylo zvykem, poslal je i arcibiskupovi Albertovi do Mohuče, teze však byly mezitím vytištěny a rychle se rozšířily po Německu, takže ohlášená disputace se patrně nekonala a Lutherův čin se pokládá za začátek německé protestantské reformace. Roku 1546 byl zde Martin Luther pohřben a roku 1560 i jeho nejbližší žák Philipp Melanchthon.  Za Sedmileté války dobyli Wittenberg Prusové a při obléhání a ostřelování kostel do základů vyhořel. Když bylo Sasko připojeno k Prusku, v roce 1858 nařídil král Fridrich IV., aby byl kostel důkladně opraven, a do dveří dal vyrobit bronzové veřeje s reliéfy k Lutherovým tezím. K výročí Lutherova narození roku 1883 byl kostel opět restaurován a upraven v novogotickém slohu, včetně věže. Od roku 1949 slouží kostel i jako farní a za faráře F. Schorlemmera se stal významným střediskem disidentského mírového hnutí v tehdejší NDR. Roku 1983 byla instalována nová barevná okna a v letech 1999-2000 dostal novou střechu. K výročí Lutherových tezí roku 2017 byl znovu opraven a otevřen v roce 2016.

Evangelický zámecký kostel ("Evangelische Schlosskirche"), Kostel Všech svatých nebo Kostel reformace je největší kostel v německém městě Wittenberg. Nachází se u jižní části zámku, bývalého sídla saských kurfiřtů a patří evangelické (luteránské) církvi.  Označení "Kostel reformace" dostal pro svou roli v německé reformaci i v životě Martina Luthera, který zde kázal. Na bočních dveřích kostela uveřejnil podle pověsti svých "95 tezí" a je tu také pohřben spolu se svým spolupracovníkem Melanchthonem. Kostel byl vybudován na místě dřívější zámecké kaple na přelomu 15. a 16. století a přestavěn v novogotickém stylu v 19. století. Je zapsán v seznamu kulturního dědictví UNESCO.

All Saints' Church, commonly referred to as Schlosskirche (Castle Church) to distinguish it from the "Stadtkirche" (Town Church) of St. Mary's – and sometimes known as the Reformation Memorial Church – is a Lutheran church in Wittenberg, Saxony-Anhalt, Germany. It is the site where, according to Philip Melanchthon, the "Ninety-five Theses" were posted by Martin Luther in 1517, the act that has been called the start of the Protestant Reformation. From 1883 onwards, the church was restored as a memorial site and re-inaugurated on 31 October 1892, 375 years after Luther's posting.


Terminologie.

I když je HS známá jako "acne inversa", neznamená to, že patří mezi určité formy "klasického" akné v podobě zvýšené tvorby mazu a ucpaných pórů mazových žláz (mikrokomedony). HS byla poprvé identifikována a popsána v roce 1839 francouzským lékařem Alfredem Velpaudem.

Diagnostika.

HS není všeobecně známá nemoc. Pro posouzení se tedy běžně navštěvuji spíše dermatologové. Důležité je včasná diagnostika HS i když většinou nemá progresivní průběh. Může se ale s postupem času vracet s narůstající intenzitou, pokud není správně léčena.  HS patří „"podle dermatologického indexu kvality života (DLQI)"“ mezi nejnepříjemnější kožní onemocnění, které zásadně ovlivňuje kvalitu života pacientů, i když není způsobena špatnou hygienou. Bolestivé příznaky omezují pohyblivost, bolest má vliv na partnerský i sexuální život a celkově zhoršuje zdravotní stav pacienta. Nejde však jen o fyzickou bolest, kůže je estetickou formou orgánu, a proto postižení kůže má vliv na psychologickou stránku pacienta, který může trpět studem, depresí a mít pocit méněcennosti a izolovanosti.

Příčiny.

Přesné příčiny HS jsou doposud neobjasněné, ale onemocnění podléhá vlivu kombinaci několika vnitřních i vnějších faktorů. Nejčastější výskyt zanícených lézí je na tělesných částech, které obsahují vlasové folikuly, obzvláště podpaží, třísla nebo hýždě, díky vlivu:

Spouštějící faktory.

Faktorů, které mohou mít vliv na spuštění nemoci je více.  U některých případů HS byly objeveny mutace v NCSTN, PSEN1 nebo PSENEN genu. Tyto geny produkují proteiny, které jsou důležitou částí několika buněčných signalizačních cest. Jedna z nich, Notch dráha, je součástí správné funkce imunitního systému a je potřebná pro normální zrání a oddělení buněk vlasových folikul a dalších kožních buněk. Zdá se, že genetické mutace způsobují špatnou signalizaci u Notch dráhy, jenž pak vede k zvýšenému růstu uzlů a k jejich zánětu.

Stupně závažnosti HS.

Projevy a příznaky HS dermatologové obvykle popisují pomocí stupnice – nejčastěji se používá takzvaná Hurleyova škála.  Hurleyova škála je klasifikace stádií dermatologických onemocněních (např. psoriáza, HS, akné) podle klinické závažnosti postižení tkání a je rozdělená do tří stupnic.

Patogeneze.

Mezi hlavní patologické charakteristiky HS patří hyperkeratóza (ztluštění kůže) a hyperplázie (nadměrné dělení buněk) folikulárního epitelu, které způsobují prasknutí folikulu a vytvoření abscesu. Hyperplázie folikulárního epitelu pravděpodobně způsobuje sinusovou formaci (píštělu), která se horizontálně šíří pod kůží. Histologické analýzy prokázaly, že u pacientů s HS chybí, nebo je snížená tvorba mazových žláz. Tato dysfunkce je způsobena zvýšenou aktivitou žírných buňky, neutrofilů, makrofágů, CD3+ lymfocytů, CD138+ plazmatických buněk a speciální dendritických buněk, které postupně vyvolávají zánět. S postupem zánětu se v lézích a jejich okolí podstatně zvyšuje přítomnost prozánětlivých cytokinů, které produkují pomocné T-lymfocyty (IL-10, IL-17) a TNF-α. U pacientů v II. a III. Hurleyho stádiu byly zjištěny zvýšené hodnoty sérové hladiny TNF-α. Bakterie zatím nemají potvrzený vliv na vývoj HS a bakteriální infekce jsou spíše vedlejší projevy.

Léčba.

V současné době není známá efektivní léčba, protože HS doposud není podrobně prozkoumána a nejsou známy přesné příčiny. Včasná diagnostika a nasazení vhodné a dlouhotrvající léčby, v závislosti na individualitě pacienta a na stádiu onemocnění, však mohou usnadnit snášení bolesti, lepšímu hojení tkání, zabránění tvorby nových lézí a předcházet různým komplikacím.  U části pacientů léčba z neznámého důvodu nezabírá. Existují různé formy léčebných a podpůrných možností v podobě úpravy životního stylu, některých léků nebo chirurgických zákroků. V počáteční fázi nemoci se uplatňují lokální terapie pomocí krémů a mastí nebo vodoléčby, poté nastupuje léčba antibiotiky. U pokročilejších forem se nasazují lékové formy, viz seznam níže. Nově se uplatňuje biologická léčba.

Možnosti léčby.

Známé možnosti léčby:  V případě neléčení chronického stádia nemoci se ve III. stádiu HS mohou objevit různé formy komplikací v podobě epitelových nádorů v okolí análního otvoru, anémie, artritida, amyloidóza (může způsobit selhání ledvin) a další mnohočetné infekce, které mohou vést k sepsi (meningitida, pneumonie, bronchitida).

Hidradenitis suppurativa (alternativně Hidradenitida, ve zkratce HS nebo též acne inversa) je chronické kožní onemocnění, které se projevuje tvorbou zánětlivých ložisek ve formě abscesů nebo bolestivých bulek, především v místech zvýšeného kožního tření – pod prsy, na genitáliích, hýždích nebo na vnitřních straně stehen.  HS se může projevovat u každého člověka jiným způsobem. Lehčí formy HS se projevují výskytem ve formě několika cyst nebo bulek. U těžších forem se opakovaně objevují zanícené abscesy, ze kterých může vytékat zapáchající hnisavá tekutina. Tvoří se otevřené rány, které se velmi pomalu hojí a mohou zanechávat jizvy.  I když je HS kožní onemocnění, není infekčního původu a není způsobena nedostatečnou hygienou. Je potvrzeno, že je způsobena především chybnou funkcí imunitního systému a je autoimunitního charakteru. Přesné příčiny vzniku HS nejsou zcela jasné. Významnou roli hrají specifické změny uvnitř vlasových folikul. Vlasové váčky se ucpou a potní žlázy apokrinního typu se zanítí, protože ucpaný potní kanálek neumožnuje průchod potu a bakterií na povrch kůže. Kanálek následně otéká a praská, což vede ke vzniku abscesů.  Přetrvávající léze mohou vytvořit podkožní tunelové propojení abscesů, které se horizontálně šíří (sinusová formace či píštěl). V tomto stádiu kůže většinou nemá schopnost se zcela zhojit.  Progresivita (průběh nemoci) je u HS variabilní. Znamená to, že se nemoc nemusí s postupem času zhoršovat. V některých případech se ale HS může vracet s narůstající intenzitou, pokud není správně léčena. U některých pacientů nemoc může být bez příznaků po několik měsíců až let a u jiných pacientů se HS nelepší a jsou nutné operační zákroky, kdy se vyříznou zanícené léze.  Rizikové faktory k zhoršení průběhu nemoci patři kouření, obezita, stres a hormonální změny. S HS jsou spojována další onemocnění, například artritida, akné, diabetes, Crohnova choroba, různé metabolické poruchy, deprese a další.  Nejčastěji se HS objevuje kolem 20. roku života, ale může se vyskytnout v jakémkoliv věku. Pravděpodobnost výskytu se s věkem snižuje. Spíše se objevuje u žen, ale u mužů má většinou vážnější průběh. Celkový počet postižených HS není přesně určený, ale odhaduje se mezi 4% až > 0,2%, v závislosti na oblasti a podle určitých etnických skupin. V běžné populaci je prevalence kolem 1%. Pravděpodobnost výskytu HS u pacientů původem z rovníkové Afriky je mnohem vyšší než u kavkazských pastevců, protože HS je u některých etnických skupin dědičná.

Hidradenitis suppurativa (HS), also known as acne inversa, is a long-term skin disease characterized by the occurrence of inflamed and swollen lumps. These are typically painful and break open, releasing fluid or pus. The areas most commonly affected are the underarms, under the breasts, and groin. Scar tissue remains after healing. Self-consciousness or depression may result. The exact cause is usually unclear but believed to involve a combination of genetic and environmental factors. About a third of people with the disease have an affected family member. Other risk factors include obesity and smoking. The condition is not infectious or related to hygiene or the use of deodorant. The underlying mechanism is believed to involve either a dysfunction of apocrine sweat glands or hair follicles. Diagnosis is based on the symptoms. There is no known cure. Warm baths may be tried in those with mild disease. Cutting open the lesions to allow them to drain does not result in significant benefit. While antibiotics are commonly used, evidence for their use is poor. Immunosuppressive medication may also be tried. In those with more severe disease, laser therapy or surgery to remove the affected skin may be carried out. Rarely, a skin lesion may develop into skin cancer. It is estimated to affect between 1% and 4% of people. Women have the condition about three times more often than men. Onset is typically in young adulthood and may become less common after 50 years old. It was first described some time between 1833 and 1839 by French anatomist Alfred Velpeau.


Život.

Clyde Cessna se narodil v Iowě, když mu byly dva roky, jeho rodiče se přestěhovali do Kansasu. Na rodinné farmě, kde vyrůstal se šesti mladšími sourozenci, se již v dětství začal zajímat o zemědělskou techniku a její vylepšování. Ve 26 letech se oženil a o tři roky později začal v Oklahomě pracovat jako prodejce aut. Zlom v jeho životě nastal v roce 1910, kdy se přijel do Kansasu podívat na leteckou přehlídku. Zážitek jej naprosto ohromil a hned v dalším roce zkonstruoval s pomocí svého bratra Roye svůj první jednoplošník poháněný upraveným lodním motorem – "Silverwing". Šlo o letoun podobný Blériotu IX. Pro svého autora se stal nejprve zdrojem frustrace – při prvním pokusu o vzlet se převrátil a vyžádal si značné opravy. Následovala série neúspěšných startů. Nakrátko se letoun vznesl až na 14. pokus, přičemž po pokusu o zatáčku Cessna vzápětí narazil do aleje stromů.  Významného leteckého úspěchu dosáhl až o několik měsíců později, když dokázal se svým strojem ulétnout 8 km. V prodeji aut se mu dařilo a mohl si tak otevřít výrobnu letounů a následně i leteckou školu. Jeho další plány přerušila 1. světová válka a hospodářská krize, kvůli níž se Cessna vrátil do Kansasu na rodinnou farmu.  V roce 1925 založil s Walterem Beechem a Lloydem Stearmanem Travel Air Manufacturing Company a stal se jejím prezidentem. Po vzájemné roztržce založil v září 1927 vlastní společnots Cessna Aircraft Corporation. Prodávala mj. jednoplošník Cessna AW, který dosahoval rychlosti až 233 km/h, modely CW-6 nebo DC-6. Velká hospodářská krize nicméně vedla k uzavření firmy v roce 1931. O tři roky později ji Cessna znovu otevřel a poté prodal svým synovcům Dwaneovi a Dwightovi Wallaceovým. Sám se pak vrátil k farmaření.

Clyde Vernon Cessna (5. prosince 1879, Hawthorne, Iowa, USA – 20. listopadu 1954 Wichita, USA) byl americký průkopník aviatiky a letecký konstruktér, zakladatel značky Cessna.

Clyde Vernon Cessna (; December 5, 1879 – November 20, 1954) was an American aircraft designer, aviator, and early aviation entrepreneur. He is best known as the principal founder of the Cessna Aircraft Corporation.


Rozšíření.

Nyní je rozšířena v teplých oblastech všech kontinentů, vyrůstá na severu i jihu Afriky, v Severní a Jižní Americe i na ostrovech Karibiku, v Austrálii, na Novém Zélandu i ostrovech Pacifiku. Po Asii se z Číny rozšířila až na Malajský poloostrov, do Indonésie i do severních oblastí indického subkontinentu. Do Evropy se dostala počátkem 17. století a s malým zpožděním začala být řídce vysazována i na území dnešní České republiky.  Původní druh vrby babylonské vyžaduje poměrně teplé polohy a je pěstován jako sadovnická dřevina v klimatu s vyšší průměrnou teplotou. Ve Střední Evropě se sázel hlavně vyšlechtěný převislý kultivar 'Pendula', z něhož jsou k dispozici pouze samičí jedinci. Nyní je však obvyklejší nový kultivar 'Tortuosa', lišící se nápadně pokroucenými větvemi a vyšší odolností proti jarním mrazíkům.

Ekologie.

Preferuje vlhké prostředí, obvykle se přirozeně vyskytuje podél vodních toků, na vlhkých údolních nánosech a v písčitých sníženinách. Toleruje záplavy a může růst i v mokřadech. Je náročná na dostatek světla, špatně roste v zastínění. Vyskytuje se do nadmořské výšky 2000 m a v místech, kde bývají průměrné roční srážky od 550 do 1700 mm. Ploidie druhu je 2n = 76.  Vrba babylónská je fanerofyt kvetoucí koncem března a v dubnu, před nebo krátce po rašení listů. Plody dozrávají v květnu. V České přírodě se vyskytuje převážně jen jako kulturní, pěstovaná dřevina.

Popis.

Vrba babylónská je dvoudomá dřevina, strom vysoký 10 až 12 m se šedočernou kůrou, nepravidelně široce protáhlou korunou a mělce zahloubenými kořeny, Má dlouhé, převislé větve zelené barvy a téměř k zemi sahající tenké, metlovité letorosty. Z úzkých, špičatých pupenů ve spirále vyrůstají listy s 5 mm řapíky. Mají chlupaté, čárkovitě kopinaté čepele 5 až 15 cm dlouhé a 1 až 1,5 cm široké, u báze klínovité a na konci zašpičatělé, po obvodě jemně pilovité, svrchu tmavě zelené, zespod nasivělé a výrazně síťnaté, v horní polovině zkroucené. Palisty jsou kopinaté, dlouze špičaté a v koncové části zkroucené. Na podzim se listy před opadem zbarvují zelenožlutě.  Květenství jsou štíhlé jehnědy válcovitého tvaru, často ohnuté, samičí do 3 cm a samčí do 4 cm dlouhé a 0,5 cm široké. Jejich jednopohlavné květy jsou nahé, nemají okvětní lístky. Samčí květy se žlutozelenými listeny mají dvě tyčinky s červenavě žlutými prašníky a dvě žlázky produkující nektar. Samičí květy mají přisedlý semeník s krátkou čnělkou s nedělenou bliznou a jednu nektarovou žlázku.  Plody jsou žlutohnědé, úzce kuželovité tobolky asi 3 mm dlouhé a obsahují množství velmi jemných semen, ta jsou rozšiřována větrem a jejich doba klíčivosti se pohybuje pouze od 5 do 10 dnů.

Rozmnožování.

Nové stromy mohou vyrůst ze semen nebo z řízků či odkopků kořene. Semenáče rostou pomaleji, ale mají dlouhou životnost a vytvářejí vysoké stromy s rozložitou korunou. Stromy z dobře kořenících řízků jsou pro průmyslové zpracování (na palivo nebo pro výrobu papíru) pěstované na plantážích. Po jejich seřezání vyrůstají z pařezů výmladky, které mohou být za rok vysoké až 3 m. Dřevo stromů je měkké a bývá napadáno živočišnými škůdci, např. brouky tesaříky druhu "Anoplophora".

Hybridizace.

Vrba babylónská se často kříží s jinými druhy. Ve střední Evropě se vyskytují hlavně tyto její hybridy:  Vrba obloukovitá má poměrně pevné dřevo a je vhodná do vyšších poloh. Pěstuje se kultivar 'Blanda' s větvemi jen mírně převislými nebo kultivar 'Elegantissima' s větvemi delšími a více převislými.  Vrba náhrobní se žlutě zbarvenými letorosty je oceňována pro dekorativní vzhled, ale její dřevo je poměrně křehké a bývá poškozována větrem. Pěstuje se kultivar 'Chrysocoma' s dlouhými, převislými, žlutými větvemi nebo kultivar 'Salamonii' s větvemi hnědavými až zelenkavými a méně převislými.

Význam.

Kromě estetické funkce je vrba babylonská využívána jako palivové dříví, bývá zdrojem buničiny pro výrobu vysoce kvalitního papíru a dlouhé letorosty se používají k pletení košů a podobných produktů. Dřevo je lehké a měkké, středně husté (400 kg/m³) a má červenohnědou barvu. Vyrábí se z něho nábytek, dřevěné obaly a nářadí, dřevovláknité desky a překližky.  Stromy se vysazují podél břehů řek, rybníků a jiných vodních toků k zábraně eroze půdy, nebo na plantáže pro průmyslové vyžití, na 1 ha se sází 2000 až 3000 jedinců. Dřevina je také ceněná jako solitérní parkový strom, který však spotřebuje velké množství vody. Obecně se nedoporučuje vysazovat blízko objektů, může vyrůst ve velmi velký strom, který invazními kořeny proniká do prasklin kanalizačních potrubí která ničí a ucpává, křehké větve se pod tíhou sněhu často lámou a poškozují střechy a na podzim vzniká opadem listů velké množství smetí.  Kůra stromu obsahuje kyselinu salicylovou (klíčová složka aspirinu) a proto se používá k léčbě horečky a revmatoidní artritidy. Vrba babylónská má i fytoremediační potenciál, v listech hromadí získaný ethanol a benzen.

Vrba babylónská ("Salix babylonica") je teplomilný druh rodu vrba pocházející ze severní a střední Číny, kde v povodích řek Jang-c’-ťiang a Žlutá řeka vytváří rozlehlé porosty. Druhové jméno „babylónská“ dostala podle mylného předpokladu, že pochází z oblasti Babylonie, kam se ve skutečnosti dostala až počátkem našeho letopočtu hedvábnou stezkou přes Střední Asii, Afghánistán, Irák a Sýrii.

Salix babylonica (Babylon willow or weeping willow; ) is a species of willow native to dry areas of northern China, but cultivated for millennia elsewhere in Asia, being traded along the Silk Road to southwest Asia and Europe.


Děj.

Hlavní hrdina Johnny Strabler (Marlon Brando) je vůdcem motorkářského gangu Černí rebelové. Jsou to mladí lidé, kteří se jen tak projíždějí po Spojených státech, aniž by měli nějaký konkrétní cíl, bouří se proti všem pravidlům a vysmívají se autoritám. Jednou přijedou do města Carbonville v Kalifornii, způsobí zde veřejné pohoršení a naruší oficiálně pořádaný motocyklový závod. Jeden z členů gangu navíc ukradne sošku motocyklisty, připravenou jako cenu za 2. místo (protože cena za 1. místo byla příliš velká a nedala se schovat). Sošku přenechá ji Johnnymu, který si ji připevní na svůj motocykl.  Nicméně, po výzvě šerifa motorkáři město opouští.  Později přijedou do městečka Wrightsville. Jeho obyvatelé z nich sice mají strach, ale zpočátku se snaží s nimi vycházet. Členové gangu však uspořádají ilegální závody v ulicích a svou bezohlednou jízdou zaviní nehodu. Místní starousedlík Art Kleiner má nabourané auto a jeden z motorkářů je zraněn. Obecní strážník Harry Bleeker, postarší a smířlivý muž, nicméně odmítá jednat, protože je na celé město sám a domnívá se, že taktičtější bude řešit věci po dobrém. Johnny rozhodne, že Černí rebelové kvůli zranění kamaráda zůstanou ve městě déle. Harryho bratr Frank Bleeker je rád, protože provozuje ve městě bar, a ochotně do něj motorkáře zve v očekávání velkých zisků.  Ve Frankově podniku pracuje kromě starého sluhy Jimmyho také Harryho půvabná dcera Kathie (Mary Murphy). Když se s ní Johnny setká, na první pohled se do ní zamiluje. Vytrvale jí naznačuje zájem, ukazuje jí sošku ze závodů (předstíraje, že ji vyhrál), žádá ji o tanec, nabízí jí vyjížďku do sousedního města. Kathie všechno zdvořile odmítá, ale Johnnyho temná, charismatická osobnost ji rovněž přitahuje. Do baru přijde také Harry Bleeker a pokouší s Johnnym přátelsky domluvit, aby nedošlo k dalším problémům. Johnny se s ním však odmítá bavit a když zjistí, že Kathie je jeho dcera, odchází.  Do města přijíždí znepřátelený motorkářský gang, Brouci. Jejich vůdce Chino má s Johnnym nevyřízené účty. Vyjde najevo, že oba gangy byly dříve jeden velký - než jej Johnny rozdělil. Chino neustále provokuje Johnnyho, sebere mu sošku a prozradí před Kathie, že Johnny nic nevyhrál. Nakonec vyvolá rvačku, ve které má však Johnny navrch.  Mezitím dojde k další nehodě. Charlie Thomas, místní hrubián, se za každou cenu snaží projet ucpanou silnicí, porazí několik stojících motocyklů a lehce zraní jednoho z Brouků. Chino ho vytáhne z auta a navádí členy obou gangů, aby mu auto převrátili. V tuto chvíli již zasáhne Harry Bleeker, zatýká China i Charlieho, ale když je upozorněn, že Charlie by mu v budoucnu mohl způsobit potíže, odvádí nakonec na stanici pouze China.  Johnny se vrátí do baru, kde dojde k první ostřejší výměně názorů mezi ním a Kathie. Kathie připustí, že její otec je vnitřně slabý a bojí se jednat spravedlivě. Proto je ve městě terčem posměchu a nemá právo na práci policisty - stejně jako Johnny nemá právo na kradenou sošku. Vyzve ho, aby ji vrátil tomu, kdo ji skutečně vyhrál. Johnny jí však hrubě odpoví, že mu nikdo nebude říkat, co má dělat, a jde od ní pryč.  Později v noci dostanou motorkáři nápad osvobodit China z vězení. Brouci přepadnou telefonní ústřednu a vyženou spojovatelku, čímž ochromí komunikaci ve městě, zatímco Černí rebelové unesou Charlieho, otevřou Chinovu celu a chtějí je vyměnit. Chino je ovšem tak opilý, že nedokáže ani odejít, a tak je tam zavřou oba. Poté se všichni vrátí do Frankova lokálu a nezřízeně pijí.  Místní lidé Charlieho osvobodí a rozhodnou se jednat na vlastní pěst. Johnny se mezitím setká se svou bývalou přítelkyní, která se mu vyloženě nabízí; on jí však nevěnuje pozornost, protože myslí na Kathie.  Vydá se ji hledat do baru právě ve chvíli, kdy opilí členové obou gangů začínají demolovat vybavení. Zoufalý Frank se snaží bar zavřít a dostat je ven, což ovšem spustí násilnosti v ulicích. Gangsteři ničí město a terorizují obyvatele. Skupina Černých rebelů si vybere za oběť Kathie. Začnou ji nahánět na motocyklech a obklíčí ji. Na poslední chvíli se objeví Johnny, před nímž si nikdo nedovolí pokračovat, a odveze Kathie do parku za město. Tam jí opět předvádí svou drsnou a siláckou pózu, ale Kathie se tím již nenechá oklamat a nebojí se ho. Brzy dojde k důvěrnému rozhovoru, při kterém mu Kathie vyjeví své dosud skrývané city a prozradí mu své tajné přání: chtěla by odjet s ním. Oba však vědí, že jí Johnny nemůže nabídnout plnohodnotný a spořádaný život, a že jejich vztah za dané situace nemá budoucnost. Johnny v domnění, že to tak bude lepší, předstírá, že ji nemiluje. Kathie se rozpláče a utíká zpět do města, Johnny ji hledá.  Art Kleiner spatří běžící a plačící Kathie, za níž jede Johnny na motorce. Mylně si to vyloží jako útok. Trpělivost místních lidí je u konce. Charlie, Art, Frank a mnoho dalších mužů z města začne pronásledovat Johnnyho. Chytí jej, odvezou autem do Charlieho obchodu a začnou jej kolektivně bít. Kathie mezitím přiběhne ke svému otci a úpěnlivě ho prosí, aby zakročil, jinak dav Johnnyho umlátí. Bleeker se skutečně vydá na místo a snaží se uklidnit své sousedy s tím, že pokud Johnny něco provedl, bude potrestán - avšak podle zákona, ne takhle. Johnny zatím využije situace, vytrhne se jim a utíká. Snaží se ujet na své motorce, ale někdo z davu po něm hodí těžkou železnou montpáku a zasáhne jej. Johnny spadne na zem; jeho motocykl ovšem jede bez řidiče dál a srazí starého Jimmyho, který na místě zemře.  Přijíždí šerif Singer se svými muži a obnoví pořádek. Johnny je zatčen a obviněn ze zabití Jimmyho. Všichni mu přejí co nejtvrdší trest, a tak nechávají šerifa v domnění, že Johnny Jimmyho prostě přejel. Obviňují také Harryho, že proti výtržnostem nezakročil včas. Jen Kathie se za Johnnyho přimlouvá a tvrdí, že je nevinen a že chtěl pouze odjet. Ve snaze pomoci mu vypoví, že před incidentem byla s ním, že ji zachránil před dotírajícími gangstery a že nikdy neměl v úmyslu jí ublížit. Když Art a Frank vidí, jak se Kathie trápí, rozhodnou se říci pravdu o montpáce, a dosvědčí tak Johnnyho nevinu. Johnny je propuštěn, ale nedokáže jim ani poděkovat.  Motorkáři musejí zaplatit všechny škody a jsou vykázáni z města. Johnny se však ještě jednou vrátí (již sám) a zajde do Frankova lokálu, aby se ještě naposledy rozloučil s Kathie. Nejprve se snaží skrýt své ponížení a předstírá, že odjede, jakmile vypije kávu, ale pak se vrací, smutně se na Kathie usměje a dá jí svou kradenou sošku - na památku a na znamení, že s tímto násilnickým životním stylem končí.

Zajímavosti.

Divoch je považován za první film s tematikou motorkářských gangů, který byl kdy natočen. V době svého vzniku byl pro tehdejší společnost natolik šokující, že ve Velké Británii byl až do roku 1967 zakázán.  Motocykl Triumph Thunderbird 6T, se kterým Marlon Brando účinkoval v tomto filmu, byl jeho vlastní.

Divoch (v anglickém originále "The Wild One") je americký film režiséra László Benedeka z roku 1953. Hlavní role v něm hrají Marlon Brando a Mary Murphy. Námětem filmu je povídka "The Cyclists' Raid", jejímž autorem je Frank Rooney. Ta byla inspirována skutečnou událostí, ke které došlo v kalifornském Hollisteru v červenci 1947.

The Wild One is a 1953 American film noir crime film directed by László Benedek and produced by Stanley Kramer. It is most noted for the character of Johnny Strabler (Marlon Brando), whose persona became a cultural icon of the 1950s. "The Wild One" is considered to be the original outlaw biker film, and the first to examine American outlaw motorcycle gang violence.  The film's screenplay was based on Frank Rooney's short story "The Cyclists' Raid", published in the January 1951 "Harper's Magazine" and anthologized in "The Best American Short Stories 1952". Rooney's story was inspired by sensationalistic media coverage of an American Motorcyclist Association motorcycle rally that got out of hand on the Fourth of July weekend in 1947 in Hollister, California. The overcrowding, drinking and street stunting were given national attention in the July 21, 1947, issue of "Life", with a staged photograph of a wild drunken man on a motorcycle. The events, conflated with the newspaper and magazine reports, Rooney's short story, and the film "The Wild One" are part of the legend of the Hollister riot.


Historie.

Období do 13. století.

Dva sousedící kostely odděleny zdí či mříží daly za vznik metské katedrále. Toto dělení nebylo zvenku katedrály patrné. Na východě to byl kostel Saint Étienne a na západě kolegiátní kostel Notre-Dame-la-Ronde, který se rozkládal na půdorysu prvních třech klenebních polí současné katedrály. Původně byla v plánu mnohem nižší stavba, o čemž svědčí nízké arkády, po změně plánů došlo k jejímu přizpůsobení nejmodernější francouzské architektuře. Získala tak nejen nezvykle vysoké prosvětlené triforium, nýbrž také mohutnou zónu bazilikálních oken. Zmíněné části katedrály přesto nepůsobí předimenzovaně, protože jsou velmi jemně členěné a zakončené ostrým klenutím.

14. – 16. století.

Po smrti biskupa Jacques de Lorraine (1239-1261), který v rámci svého pontifikátu, nechal oba kostely ve 13. století rekonstrukcí spojit, práce na dlouhou dobu ustaly. Znovu se obnovily až za biskupa Adhémar de Monteil (1327-1361), kdy byla dokončena hlavní loď katedrály. Hlavní oltář Notre-Dame-la-Ronde byl vysvěcen v roce 1347. Interiér katedrály byl nejspíše dokončen v letech 1381, v době kdy se začalo s umisťováním vitráží. Transept neboli příčná loď spolu s chórem neboli kněžištěm původního románského kostela přežily v nezměněné podobě až do konce 15. století. V roce 1486 byla započata výstavba severního ramene transeptu. 12. května 1504 byl položen první kámen ramene jižního. Chór katedrály, který byl započat nedlouho poté, byl dokončen v roce 1520.  Katedrála v Metách znamenala pro gotickou architekturu v říši obrat: od té doby už zde tento sloh nebyl svébytně přetvářen, naopak se objevovaly pokusy skutečně se vyrovnat francouzským vzorům.

18. století.

V roce 1764 tehdy známý architekt Blondel prezentoval návrh na přestavbu a modernizaci fasády, k jejíž realizaci naštěstí nikdy nedošlo a nebyly tak nevratně zničeny výjimečné středověké prvky stavby.

19. století.

Stavba byla poničena požárem v roce 1877. Němcům se podařilo v roce 1880 katedrálu dokončit, zbavit ji příměs 18. století a obnovit tak její gotický styl. Došlo ale také k nežádoucí výzdobě, která snesla vlnu kritiky. Císař Vilém (Wilhelm) II. byl zvěčněn ve výzdobě na západní fasádě v podobě proroka Daniela. Dochází tak mimo jiné ke germanizaci politiky. Císař město i „svou“ katedrálu později několikrát poctil svou návštěvou. Až v roce 1918, byl proroku retuší odstraněn knír.

Stavební etapy katedrály.

S novostavbou katedrály v Metách se začalo ve 40. letech 13. století. Velký problém znamenalo od začátku ohraničení stavebního místa na obou koncích. Chór a východní rameno transeptu mohly být proto postaveny teprve o mnoho let později, v letech 1486 až 1530, zatímco plánované prodloužení katedrály na západ vyřešil architekt originálně: včlenil do novostavby kolegiátní kostel Notre-Dame-la-Ronde. Už jen nezvyklá poloha věží uprostřed podélné lodi dnes prozrazuje, kde katedrála kdysi končila.  Na konci 15. století byla započata výstavba severního ramene transeptu a na začátku století 16. ramene jižního. Chór ve východní části katedrály byl dokončen v roce 1520.  Jihozápadní vstup s portálem zasvěceným Panně Marii byl přistavěn na konci 19. století a počátkem 20. století se katedrála dočkala vstupního portálu na tradiční západní straně.

Popis katedrály.

Gotická trojlodní stavba o osmi polích s hlavní lodí o délce 15,60 m a výšce 41,41 m a dvěma postranními užšími loděmi dosahujících pouze 14,3 m je prolnuta pravoúhlým transeptem o pěti polích (43,10 m výška, 46,80 m délka a 16,34 m šířka transeptu) s půlkruhově zakončeným chórovým závěrem s ochozem. Chór neboli kněžiště či presbyterium rezervované pouze kněžím je ukončeno třemi pětibokými apsidami utvářející prostor pro kapli sv. Josefa, Panny Marie a sv. Liviera.  V jižní a jihozápadní části katedrály vychází z vedlejší lodě kaple sv. Svátosti, kaple Notre-Dame-la-Ronde a současný hlavní vstup do katedrály s portálem zasvěcený Panně Marii z 18. století, restaurovaný v roce 1885 do novogotické podoby. Západní vstup není v současné době využíván pro jeho funkci a je oplocen.  Plynulost vedlejších lodí je ve 4. klenebním poli ze západu přerušena párem různě vysokých věží. Jižní fasádě dominuje věž vysoká 88m (s praporem až 93m) zvaná Tour de Mutte (Reptající věž). Severní fasádu naopak zdobí kapitulní věž dosahující jen 69m. Asymetrie se tak u této katedrály neobjevuje pouze u kaplí. Obě věže jsou čtvercového půdorysu. Naopak dvěma věžemi malého kruhového půdorysu (Tour de Charlemagne a Tour de La Boule d'Or) se mohou pyšnit fasády katedrály v místech dotyku transeptu a ochozu kněžiště.  Stavba má rozlohu 3500 m². Délka celkové stavby činí 136 m a 123,2 m v interiéru. 33 m odpovídá šířce západní fasády. Výška klenby činí 41,41 m. Stavební materiál nosných i nesených prvků katedrály je kámen a pochází z dosud fungujícího kamenolomu Jaumont vzdáleném přibližně 20 km od katedrály severozápadním směrem.

Exteriér kostela.

Katedrála, i přestože prošla třemi staletími výstavby, má soudržný charakter. Hlavní loď pochází ze 13. a 14. století, tedy éry vrcholné gotiky rozpoznatelné velkými okny. Podobně je tomu i u západní fasády. V případě transeptu a chóru bylo o sto let pozdějí dosaženo vybudování tzv. skleněné stěny, kdy převážná část fasády je tvořena okny (inspirováno z Toul).

Opěrný systém.

Středověcí stavitelé katedrál se snažili dosáhnout co možná největší a nejvyšší chrámy s maximálními plochami oken. To vedlo k problémům - sloupy musely unést velké zatížení. Síly vznikající vahou a pnutím klenby je navíc odtlačovaly do stran. Stavitelé na tyto problémy reagovali a postupně nalezli dokonalou formu vnějšího opěrného systému. Vnější opěrný systém přenáší vodorovné síly klenby pomocí opěrných oblouků na vedlejší řady sloupů, které se už z větší části nachází mimo vnitřní prostor stavby. Odvážnou konstrukci vnějších opěrných oblouků katedrály v Metách ve 41,7 metrů nad zemí zahájil ve druhé polovině 14. století architekt Pierre Perrat (1340-1400). Je tedy považován za prvního známého architekta stavby. Pyšní se také katedrálami v Toul a Verdun, které stavěl v jednom čase. Po jeho smrti byl pochován pod hlavní loď metské katedrály. Katedrála v Metách je tak třetí nejvyšší katedrálou ve Francii, za katedrálou v Beauvais (48 m před zborcením) a té v Amiens (42,3 m).  Šest vnějších opěrných oblouků na jižní a šest na severní straně katedrály (podél hlavní lodě a přímo nad loděmi vedlejšími) přebírá vodorovnou složku síly z klenebních žeber interiéru katedrály a přesouvá ji do šesti a šesti opěrných pilířů. Síla se tím dostává níže k základům a stává se stabilnější. Vzhledem k tomu, že se vnější opěrné pilíře nachází mimo interiér stavby, nejsou na ně kladeny takové estetické nároky a mohou být tak masivní, aby byly schopny se s oběma složkami síly vyrovnat. Čím je totiž sloup masivnější a těžší, tím větší síly dokáže přenést. Proto jsou pilíře obvykle opatřeny ještě fiálami - věžičkovitými nástavbami, které zvyšují jeho hmotnost. Fiály jsou v případě metské katedrály zdobeny klasicky kraby a ukončeny křížovou kytkou nebo poněkud netradičně sochou ptáka s roztaženými křídly. Stejná technika odvodu tlaků stropní části je využita i po obvodu chórové části na východě katedrály.

Portál a okna.

Katedrála se může pochlubit dvěma portály: na západní straně hlavním neoklasicistním portálem od architekta Jacques-Francois Blondela z roku 1764 a na východní straně portál Panny Marie z konce 20. století. Oba portály mají klasický tvar lomeného oblouku, připomínající sepnuté ruce modlící se osoby.  Západní portál je rozdělen na dva menší postranní a jeden větší středový s hlavním vstupem. Mezi jednotlivými částmi se tyčí sloupy s figurální výzdobou s chrliči, vimperky a fiálami s kraby zakončené soškami andělů. Trojúhelníkovému štítu nad portálem, vimperkem, vévodí plastika Ježíše Krista z obou stran obklopena klečícími anděly. Mezi vodorovným nadpražím a obloukem s bohatě sochařsky pojednaným reliéfem je umístěn tympanon. Figurální a florální sochařská výzdoba nechybí ani po stranách v ostění a v archivoltách. Socha lidské bytosti na sloupku s patkou, dekorovaným soklem a hlavicí půlí mohutné dřevěné dvěře.  Četnost zdobení východního portálu je téměř srovnatelná s tím západním. Krabi pokrývají větší část postranních sloupů. Štít portálu je vybaven rozetovým oknem s pěti trojlisty, které přivádějí do předsíně paprsky denního světla. Trojúhelníkový štít je v rozích zdoben květy vysokého reliéfu v trojlistech. Sochařská výzdoba tympanonu nad vstupem je rozdělena na tři horizontální pásy. V horním páse je na trůně Panna Marie korunována Ježíšem Kristem. Obklopena je dvěma anděly nesoucími další dvě koruny a po krajích dvěma klečícími osobami. Ve středním páse je uložena na lůžku zesnulá Panna Marie, ke které vzhlíží většina ze dvanácti apoštolů ze spodního pásu tympanonu.  Okna na katedrále jsou dvojího typu: lomená okna a kruhová okna. Jednoduchá lomená okna bez jakéhokoliv člěnění se nachází na západní fasádě. Na severní a jižní straně hlavní lodi jsou okna již složená z více lomených oblouků zdobených ve vrcholu rozetami s trojlisty nebo šesticípými kružbami a trojlisty. Takovýto prvek se ještě násobí u oken transeptu, která dosahují fascinujících rozměrů a vnášejí do katedrály dostatek světla.

Interiér.

Klenba.

Hlavní loď obdélníkového půdorysu, taktéž i obě vedlejší lodě, jsou zaklenuty křížovou klenbou. Tři pětiboké apsidy utvářející prostor pro kapli sv. Josefa, Panny Marie a sv. Liviera, jsou zaklenuty hvězdicovou klenbou. Ta se nachází také ve křížení hlavní lodi a transeptu. Samotné křížení není řešeno ani věží ani kupolí. V ostatních klenebních polích stavby (fr. travé) je využito klenby křížové, jejíž diagonální oblouky vedou do svorníku. Svorníky jsou kruhové, plné či duté. Čelní oblouky jsou svedeny přes klenební žebra buď přímo na podpůrné zdivo v hlavní lodi nebo na osm párových opěrných pilířů s hlavicí zdobenou florálním motivem u lodí vedlejších, tvořících tak mezilodní arkádu. Na jeden oblouk této arkády připadají čtyři menší lomené oblouky ve střední části hlavní lodi utvářející tak triforium. Veškerá žebra jsou hranolovitá, mírně vyžlabená a stejné barevnosti jako jiné stavební prvky katedrály.

Vitráže.

Vitráže katedrály v Metách dosahující plochy 6 496 m² činí katedrálu naprosto unikátní. Jejich stáří je rozdílné - od 13. až po 20. století. V jižním transeptu se nacházejí vitráže nejstarší, ze 13. století (šest scén ze života sv. Pavla). Hermann de Münster se v roce 1384 postaral výzdobu západní fasády (350 m², symboly apoštolů a výjevy ze Starého zákona). Fascinující je i průměr rozety na západní fasádě, dosahující 11,25 m. Théobald de Lixheim v roce 1504 ztvárnil v severním transeptu korunování Panny Marie. O vitráže v horní části chóru se postaral v letech 1521-1527 Valentin Bousch. Ve 20. století se na renovaci podíleli Jacques Villon, pravým jménem Gaston Duchamp, bratr Marcela Duchampa a Roger Bissiere.

Varhany.

Varhany restaurované v roce 1981 jsou v současné době umístěny v jižní části transeptu i přes nepříznivou situaci akustického hlediska.

Zajímavosti.

V ottonské kryptě pod chórem je uchována podobizna slavného draka Graoully, který v minulosti terorizoval město.

Katedrála svatého Štěpána v Metách () je katolická katedrála ze 13. století nacházející se v hlavním městě departementu Moselle, v severovýchodní Francii v regionu Grand Est, ve městě Mety (francouzsky Metz) na Place d'Armes.  Pro své četné barevné vitráže, přesahující plochu 6500 m², se katedrála přezdívá Boží lucernou nebo také Božím světlem, (francouzsky „lanterne du bon Dieu“). Katedrála je se svými 41,41 metry třetí nejvyšší ve Francii a pro velice podobné řešení dispozice elevace katedrály, triforia a postranních arkád bývá často přirovnávána ke katedrále ve Štrasburku.

Metz Cathedral, otherwise the Cathedral of Saint Stephen, Metz (), is a Roman Catholic cathedral in Metz, capital of Lorraine, France. Dedicated to Saint Stephen, it is the cathedral of the Roman Catholic Diocese of Metz as the seat of the bishops of Metz. The cathedral treasury displays the collection, assembled over 1,000 years, of the bishopric of Metz, including paraments and items used for the Eucharist.  Metz Cathedral has one of the highest naves in the world. It is nicknamed ("the Good Lord's lantern"), displaying the largest expanse of stained glass in the world with . The stained glass windows include works by Gothic and Renaissance master glass makers Hermann von Münster, Theobald of Lixheim, and Valentin Bousch. Later artistic styles are represented by Charles-Laurent Maréchal (Romanticism), Roger Bissière (tachisme), Jacques Villon (Cubism), and Marc Chagall (modernism).


Stavba.

Třída byla další evolucí předcházejících šalup třídy "Egret". Oproti ní měla prodloužený trup, vyšší rychlost a upravenou výzbroj. V letech 1938–1946 bylo britskými loděnicemi postaveno celkem 39 jednotek této třídy. První čtyři plavidla první série byla postavena v letech 1938–1941. V letech 1941–1946 následovalo dalších 31 jednotek vylepšeného modelu. Jejich konstrukce byla vylepšena na základě zkušeností s první čtveřicí (mimo jiné byl zvýšen výkon pohonného systému). Dvě další rozestavěná plavidla nebyla dokončena a stavba dalších tří ("Partridge", "Waterhen" a "Wryneck") byla zrušena před založením kýlu. Do třídy "Black Swan" jsou navíc počítána i čtyři plavidla podtřídy "Modified Bittern" postavená v letech 1940–1943 pro Indii.  Jednotky třídy "Black Swan":

Konstrukce.

První skupina ("Black Swan").

Výzbroj tvořilo šest dvouúčelových 102mm kanónů ve dvoudělových věžích, které doplňoval čtyřhlavňový 40mm kanón a dva čtyřhlavňové 12,7mm kulomety. Plavidla čtyři vrhače a dvě skluzavky hlubinných pum, kterých bylo neseno celkem 40 kusů. Pohonný systém tvořily dva tříbubnové kotle Admiralty a dvě parní turbíny Parsons, pohánějící dva lodní šrouby. Nejvyšší rychlost dosahovala 19,75 uzlu.  Během služby byla výzbroj upravována. Roku 1943 byly kulomety nahrazeny čtyřmi 20mm kanóny Oerlikon. Protiponorkovou výzbroj posílil salvový vrhač hlubinných pum Hedgehog. Celková zásoba hlubinných pum se zvýšila na 110 kusů. V letech 1944–1945 zůstaly dva Oerlikony, které posílily další čtyři Oerlikony vylepšeného modelu Mk.II/IV.

Druhá skupina ("mod Black Swan").

Plavidla postavená různými loděnicemi se mírně lišila v rozměrech, výtlaku a výzbroji. Základní výzbroj tvořilo šest dvouúčelových 102mm kanónů ve dvoudělových věžích, které doplňovalo deset 20mm kanónů Oerlikon, dále osm vrhačů a dvě skluzavky hlubinných pum, kterých bylo neseno celkem 110 kusů. Během služby byla výzbroj různě modifikována, obvyklá byla instalace účinnějších 40mm kanónů Bofors a salvových vrhačů Hedgehog. Vylepšený pohonný systém měl výkon 4300 hp. Rychlost zůstala stejná

Služba.

Celá třídy byla velmi intenzivně nasazena ve druhé světové válce. Zejména se podílela na doprovodu konvojů.

Třída Black Swan byla lodní třída britských šalup z období druhé světové války. Celkem bylo ve dvou skupinách postaveno 39 jednotek této třídy. Stavba dalších pěti byla zrušena. Za druhé světové války je provozovala královská námořnictva Velké Británie a Indie. Čtyři šalupy byly potopeny a dvě další neopravitelně poškozeny. Jejich zahraničními uživateli se po válce stali Egypt, Pákistán a Západní Německo.

The "Black Swan" class and Modified "Black Swan" class were two classes of sloop of the Royal Navy and Royal Indian Navy. Twelve "Black Swan"s were launched between 1939 and 1943, including four for the Royal Indian Navy; twenty-five Modified "Black Swan"s were launched between 1942 and 1945, including two for the Royal Indian Navy; several other ships were cancelled.


Životopis.

Jan van Bijlert se narodil v Utrechtu. Jeho otec Herman Beerntsa van Bijlert pracoval jako umělec, vytvářející vitráže. Je tedy možné, že Jan van Bijlert se základům umění učil u svého otce. Malbu studoval u Abrahama Bloemera. Stejně jako ostatní malíři z Utrechtu cestoval po Francii a Itálii. V roce 1621 byl společně s Cornelisem van Poelenburchem a Willemem Molijnem zakládajícím členem kruhu holandských a flámských umělců v Římě, známých jako Bentvueghels. Členové spolku dostávali při přijetí přezdívku, van Bijlertova přezdívka byla "Aeneas".  V roce 1625 se vrátil do Utrechtu, kde se oženil a připojil se k "schutterij" – což byla dobrovolná městská stráž či občanská milice ve středověkém a raném Nizozemsku. Úkolem schutterií bylo chránit město před útokem a jednat v případě vzpoury nebo požáru. V roce 1630 se stal členem utrechtského malířského cechu sv. Lukáše a vstoupil do reformované církve. V letech 1632–1637 působil jako děkan cechu sv. Lukáše a v roce 1634 byl jmenován regentem bratrstva Sint-Jobsgasthuis. V roce 1639 pomáhal založit malířskou školu "Schilders-College". Zemřel v Utrechtu v roce 1671.

Dílo.

Jan van Bijlert byl velice plodným malířem. Zanechal po sobě asi 200 obrazů. Po návratu z Říma on, stejně jako jiní utrechtští umělci, kteří přišli do styku s Caravaggiovým dílem, malovali ve stylu odvozeném od tohoto malíře. Tito umělci z Utrechtu jsou označováni jako Utrecht Caravaggisti. Caravaggeský styl raných obrazů Van Bijlerta se projevuje využitím kontrastu mezi světlými a temnými tóny k modelování trojrozměrných forem. Tímto způsobem se mu dařilo vytvářet výsledný dramatický efekt.  Okolo roku 1630 se van Bijlert vrátil ke klasičtějšímu stylu, pravděpodobně pod vlivem Cornelise van Poelenburcha. Jeho barvy se staly lehčími a jemnějšími. K jeho oblíbeným námětům patřily náboženské scény, žánrové scény a také portréty velmistrů a šlechticů. Mnohé jeho práce jsou podobné pracem utrechtského malíře Jacoba Ducka.  Jeho žáky byli Bartram de Fouchier, Ludolf Leendertsz de Jongh, Johannes de Veer, Mattheus Wijtmans a Abraham Willaerts.

Jan van Bijlert či Jan Hermansz. van Bijlert (1597 nebo 1598 – listopad 1671) byl holandský malíř, jehož styl byl v začátcích ovlivněn italským malířem Caravaggiem.

Jan Hermansz van Bijlert (1597 or 1598 – November 1671) was a Dutch painter whose style was influenced initially by Caravaggio.


Průběh letu.

Letoun vystartoval z moskevského letiště Šeremeťjevo a mířil na letiště Kai Tak v Hongkongu. Na palubě byli především asijští obchodníci. O 63 pasažérů se staralo 12 členů posádky.  V kokpitu byli velící pilot kapitán Danilov, zastupující pilot kapitán Jaroslav Kudrinskij a druhý pilot Igor Piskarev. Všichni byli piloti 1. třídy.  Nad Sibiří, asi 20 kilometrů východně od Meždurečensku v ruské Kemerovské oblasti, letoun narazil do zalesněného svahu. Všichni cestující i členové posádky zahynuli.

Vyšetřování příčin.

V troskách kokpitu byly nalezeny dětské pozůstatky. Vyšetřovatelé se nejprve domnívali, že dítě nebo děti tam vymrštil náraz z prostoru pro pasažéry.  Když si však pustili záznam hovoru v kokpitu, uslyšeli dětské hlasy a byli konsternováni zjištěním, že kapitán Kudrinskij pustil k řízení své děti. Chybou bylo i to, že 2. pilot proti tomu neprotestoval. "„Sedni si na moje místo, chceš?“...„Můžu s tím otočit?“ „Ano,“" uvádí záznam.  Šestnáctiletého Eldara a jeho dvanáctiletou sestru Janu do kokpitu přivedl jejich strýc, pilot Vladimir Makarov (letící jako cestující), když většina cestujících spala. Jejich otec Kudrinskij je sice posadil k řízení, při zapnuté funkci autopilota by však průběh letu neměly ovlivnit. Nejprve tak „řídila“ Jana. Když ji však vystřídal Eldar, silnější manipulací s řídicí pákou dosáhl částečného vyřazení autopilota (jeho odpojení od křidélek). Bez zvukového signálu to indikovalo rozsvícení jedné z kontrolek, takže si toho nikdo nevšiml. Letadlo začalo zatáčet, překročilo náklon 45 stupňů. Nastalé přetížení bránilo kapitánovi dostat se zpět k řízení, které tak zůstávalo na jeho synovi.  Došlo k úplnému odpojení autopilota. Následovalo klesání střemhlav rychlostí 3600 metrů za minutu. Druhý pilot Piskarev dokázal otočit letadlo směrem vzhůru, ale pod příliš prudkým úhlem, což motory neutáhly. Airbus se pak spirálovitě zřítil k zemi.  Vyšetřovatelé se domnívají, že Kudrinskij možná ani nevěděl, že autopilota lze v tomto typu letounu odpojit jen částečně. Ruští piloti byli totiž zvyklí, že autopilot je buď zapojen, anebo odpojen, přičemž odpojení oznámí zvukový signál. Vyšetřovatelé také dospěli k závěru, že největší šanci zachránit situaci piloti měli v případě, kdyby pustili řízení. Automatický bezpečnostní systém mohl situaci ještě zvládnout. Jana a Eldar byli po nehodě pohřbení na Mitinském hřbitově v Moskvě, kde kromě nich a jejich otce a strýce odpočívají i oběti Černobylské havárie.

Let Aeroflot 593 se odehrál 23. března 1994 a směřoval z Moskvy do Hongkongu. Stroj Airbus A310 se během něj zřítil asi 20 kilometrů východně od Meždurečensku v ruské Kemerovské oblasti. Všech 75 lidí na palubě při nehodě zahynulo.

Aeroflot Flight 593 was a regular passenger flight from Sheremetyevo International Airport, Moscow, to Kai Tak Airport in Hong Kong. On 23 March 1994, the aircraft operating the route, an Airbus A310-304 flown by Aeroflot – Russian International Airlines, crashed into a mountain range in Kemerovo Oblast, Russia, killing all 63 passengers and 12 crew members on board.  No evidence of a technical malfunction was found. Cockpit voice and flight data recorders revealed the presence of the relief pilot's 12-year-old daughter and 16-year-old son on the flight deck. While seated at the controls, the pilot's son had unknowingly disengaged the A310's autopilot control of the aircraft's ailerons. The autopilot then disengaged completely causing the aircraft to roll into a steep bank and a near-vertical dive. Despite managing to level the aircraft, the first officer over-corrected when pulling up, causing the plane to stall and enter into a spin; the pilots managed to level the aircraft off once more, but by then the plane had lost too much altitude to recover and crashed into the Kuznetsk Alatau mountain range.


Život.

Pocházel z chudé venkovské rodiny, pracoval jako důlní technik ve zlatých dolech v Minas Gerais. Uplatnil se zde také jako zručný dentista (tomuto umění se naučil od svého kmotra), proto získal přezdívku "Tiradentes", což znamená portugalsky „trhač zubů“. Od roku 1780 sloužil v armádě, kde získal hodnost poručíka. Pobýval v Rio de Janeiro, kde vypracoval projekt na zásobování města vodou, který však nebyl koloniálními úřady přijat. Poté se vrátil do Minas Gerais, kde rostla nespokojenost s daní "derrama", kterou portugalská vláda vyžadovala od majitelů dolů, přestože těžba zlata byla stále méně výnosná. Místní elita, které bohatství a vzdělání dodalo na sebevědomí, se proto rozhodla pro vyhlášení nezávislé republiky po vzoru Spojených států amerických. Kromě Tiradentese patřili k okruhu spiklenců, ovlivněných myšlenkami francouzského osvícenství, právník Alvarenga Peixoto, důstojník Francisco de Paula Freire de Andrade nebo básníci Tomás António Gonzaga a Cláudio Manuel da Costa. Jejich znakem byl trojúhelník symbolizující svatou Trojici a heslo „Libertas Quæ Sera Tamen“ (Opožděně, ale svobodni) převzaté od Vergilia. Tiradentes se hodlal v únoru 1789 se zbraněmi zmocnit města Ouro Preto, ale jeden z členů výboru, statkář Joaquim Silvério dos Reis, vyzradil plán úřadům (výměnou za to, že mu budou odpuštěny dluhy na daních) a nastalo zatýkání. Jedenáct účastníků povstaleckého hnutí bylo odsouzeno k smrti, královna Marie I. Portugalská udělila milost všem kromě Tiradentese, který trval na svých buřičských názorech a byl 21. dubna 1792 v Rio de Janeiro oběšen. Jeho tělo bylo rozčtvrceno, hlava oddělena a na výstrahu vystavena v Ouro Preto.

Odkaz.

Tiradentes je v Brazíli uctíván jako národní hrdina, výročí jeho popravy bylo po svržení monarchie v roce 1889 vyhlášeno státním svátkem, stal se námětem mnoha obrazů i filmu, který v roce 1948 natočila režisérka Carmen Santosová. Je vyobrazen na minci v hodnotě 5 centavos, v řadě měst stojí jeho sochy, jmenují se po něm fotbalové kluby, ulice, náměstí i město Tiradentes (Minas Gerais). Je jednou z osobností, kterým byl věnován Panteon vlastenectví a svobody v hlavním městě Brasílii, v televizním hlasování byl roku 2012 zařazen mezi dvanáct největších osobností brazilské historie. Také vlajka státu Minas Gerais vychází z původní vlajky Inconfidência Mineira.

Tiradentes, vlastním jménem Joaquim José da Silva Xavier (12. listopadu 1746 Fazenda do Pombal – 21. dubna 1792 Rio de Janeiro), byl brazilský lékař, voják, podnikatel a politik, vůdce protikoloniálního povstání nazvaného Inconfidência Mineira.

Joaquim José da Silva Xavier (; November 12, 1746 – April 21, 1792), known as Tiradentes (), was a leading member of the Brazilian revolutionary movement known as Inconfidência Mineira, whose aim was full independence from Portuguese colonial power and creation of a Brazilian republic.  When the separatists' plot was uncovered by authorities, Tiradentes was arrested, tried and publicly hanged.  Since the advent of the Brazilian Republic, Tiradentes has been considered a national hero of Brazil and patron of the Military Police.


Geografická rozloha.

Rozlehlé plochy čedičové lávy pokryly ohromné prostory Sibiře v rámci sopečné činnosti na přelomu permu a triasu, kdy masa žhavého čediče tlačila zespodu na starší vrstvu ztuhlé lávy. Dnes pokrývá území o rozloze asi 2 miliony čtverečních kilometrů, což je zhruba rozloha západní Evropy. Podle odhadu činil původní rozsah lávového pokryvu asi 7 000 000 čtverečních kilometrů. Jeho objem se pak odhaduje na 1–4 miliony kubických kilometrů lávy.  Oblast, kterou pokrývá láva, leží mezi 50. – 75. rovnoběžkou severní zeměpisné šířky a 60. – 120. poledníkem východní zeměpisné délky.

Formování.

Vznik sibiřských trapů se připisuje plášťovému chocholu, který vystoupal ke spodní vrstvě zemské kůry a způsobil v bývalé kontinentální Sibiři vulkanické erupce. Panuje domněnka, že jak se zemské tektonické desky pohybovaly přes (islandský) plášťový chochol, vytvořil tento chochol během permu a triasu sibiřské trapy a později, v období jury a křídy, byl příčinou vulkanické činnosti na dně Severního ledového oceánu. Později, od svrchní křídy, byl příčinou vulkanické činnosti na Islandu. V úvahu přicházejí i jiné litosférické příčiny. Další možnou příčinou může být dopad mimozemského tělesa, který vytvořil kráter ve Wilkesově zemi v Antarktidě a který se mohl udát v téže době a mohl být jakýmsi „protinožcem“ trapů. Stejný proces formování by mohl vysvětlit chaotický terén pozorovaný u „protinožce“ Pánve tepla, velkého impaktního kráteru na Merkuru. Alternativní hypotéza naznačuje, že se tento terén zformoval jako výsledek konvergence vyvrženin u „protinožce“ této pánve.  Předpokládá se, že erupce, jež trapy vytvořila, probíhala mnoha krátery během zhruba milionu let či déle, zřejmě na jih a na východ od sibiřského města Norilsk. Jednotlivé erupce čedičové lávy mohly přesáhnout i 2000 km.  Přítomnost četných tufových a pyroklastických usazenin napovídá, že během či před erupcemi čedičové lávy proběhla též řada mohutných explozivních erupcí. Na explozivní erupce ukazuje také přítomnost křemičitých vyvřelin, jako je ryolit.

Sibiřské trapy ( "Сибирские траппы", Sibirskiye trappy) tvoří rozsáhlé a velmi členité území výlevových či vulkanických hornin známé jako velké provincie magmatických hornin na Sibiři. Toto území se vyznačuje typickými prvky terénu, jako jsou hluboká údolí, stolové hory a plochý reliéf podél řek v údolích. Mohutná sopečná erupce, která trapy vytvořila, je největší geologickou vulkanickou událostí za posledních 500 milionů let. Trvala několik milionů let a překlenula permské vymírání, které nastalo před 252 milióny let.  Termín „trapy“ pochází ze švédského výrazu "trappa" či "trapp", což znamená schody, a označuje schodovité kopce, které jsou v této oblasti hlavním krajinotvorným prvkem a jsou typické pro rozsáhlé výlevy čedičové lávy.

The Siberian Traps (, ) is a large region of volcanic rock, known as a large igneous province, in Siberia, Russia. The massive eruptive event that formed the traps is one of the largest known volcanic events in the last years.  The eruptions continued for roughly two million years and spanned the Permian–Triassic boundary, or P–T boundary, which occurred between .  Large volumes of basaltic lava covered a large expanse of Siberia in a flood basalt event. Today, the area is covered by about of basaltic rock, with a volume of around .


Etymologie.

České slovo "fell" pochází ze staroseverského "fell" a "fjall" (obě formy existovaly). Je příbuzné s dánským "fjeld", faerským "fjall" a "fjøll", islandským "fjäll" a "fell", norským "fjell" s dialekty "fjøll", "fjødd", "fjedd", "fjedl", "fjil", "fil(l)" a "fel" a švédským "fjäll"; všechny odkazují na hory zvedající se nad alpinskou hranici lesa.

Fennoskandinávie (Skandinávie).

V Norsku je "fjell" ve běžném použití obecně interpretován jako prostě jen vrchol větší nadmořské výšky než kopec, což vede k velkým místním rozdílům v tom, co je jako "fjell" definováno. Profesor geografie na univerzitě v Bergenu, Anders Lundeberg, shrnul problém tím, že uvedl, že "neexistuje žádná pevná a jednoznačná definice pojmu 'fjell'". Ivar Aasen definuje "fjell" jako "vysokou horu", primárně odkazující na "horu", která dosahuje takové nadmořské výšky, kde už nerostou stromy; nižší "berg" jsou označovány jako "hory", "ås" (kopec, hřeben) nebo "hei" (rašeliniště, vřesoviště). Pevný výraz "til fjells" označuje hory (nebo horské oblasti) jako souhrn, nikoliv určitá lokalita nebo specifický vrchol. Podle Ivaru Aasena "hora" odkazuje na útesy, skalní útvary a významné vyvýšeniny povrchu podložené skalním podložím; "berg" také odkazuje na látku podloží. Pro všechny praktické účely může být "fjell" přeloženo jako "hora" a norština nemá pro horu jiné běžně používané slovo.  Ve Švédsku se výrazem "fjäll" rozumí jakákoli horská oblast nebo hora dostatečně vysoká na to, aby na vrcholu les přirozeně nepřežil, v podstatě jde o horskou tundru. "Fjäll" se používá především pro popis hor v Severských státech, ale také obecněji popisuje hory tvarované masivními ledovými vrstvami, především v arktických a subarktických oblastech.  Ve finštině se hory charakteristické pro oblast Laponska nazývají "tunturi" (množné číslo: "tunturit" ). Ve finštině se zeměpisný termín "vuori" používá pro nedávno vyzdvižené hory a rozeklaný terén s trvalými ledovci, zatímco "tunturi" označuje starý, vysoce erodovaný, jemně tvarovaný terén bez ledovců takový, jaký se nachází ve Finsku. (Stejně tak se také "tunturi" se používá při odkazování se na planiny bez stromů ve vysokých nadmořských výškách v dalekých severních oblastech.) Jsou tam zaoblené skalní suky, které vystupují z jinak plochého prostředí. Hory ve finském Laponsku dosahují výšek až 400 a 800 metrů, kdy horní hranice jsou už nad hranicí lesa. Ty, které nedosahují hranice lesa, jsou na druhé straně označovány jako "vaara". Hory ve finském Laponsku tvoří zbytky pohoří Karelidy, které se vytvořilo před dvěma miliardami let. Termín "tunturi" původně slovo omezené na dialekty na daleké severu finštiny a karélštiny, je výpůjčka ze sámštiny, srovnej proto-sámské "* tuontër", jihosámské "doedtere", severosámské "duottar", inaruskou sámštinou "tuodâr" "vrchoviny, hory, tundra", kildinskou sámštinou "tūndâr", což znamená "vrchoviny, horský horské "plochy" bez stromů" a je příbuzný finskému "tanneru" " "tvrdá půda". Z tohoto sámského slova je také vypůjčeno slovo "tundra" (přes ruštinu).

Förfjäll.

Termín förfjäll (doslova "před fellí") se používá ve Švédsku, kde označuje horské oblasti, které jsou menší a méně rozeklané, než je vlastní felly. Na druhou stranu jeho výraznější reliéf, často vyšší množství plošin a souvislé údolní útvary odlišují förfjäll také od zvlněného kopcovitého terénu (bergkullsterräng) a od rovin se zbytkovými kopci (bergkullslätt). Obecně platí, že förfjäll nepřesahuje výšku 1000 m n. m. Jako geomorfologická jednotka se förfjäll rozkládá ve Švédsku jako 650 km dlouhý a 40 až 80 km široký pás od Dalarny na jihu až po Norrbotten na severu.

Britské ostrovy.

V severní Anglii, zvláště v regionu Lake District a v Peninských Dales, slovo "fell" původně odkazovalo na oblast nekultivovaného vysokého terénu používaného jako společná pastvina obvykle na společné půdě a nad hranicí lesa. Dnes obecně slovo "fell" odkazuje na hory a kopce v Lake District a Pennine Dales.  Názvy, které původně odkazovaly na oblasti pastvin, byly použity na tyto kopce. To je např. případ Seathwaite Fell, který byl společnou pastvinou využívanou zemědělci Seathwaite. Označuje cestu od sídla na fell (viz např. fotografie), jako v případě Seathwaite Fell. V ostatních případech je pravý opak; například jméno Wetherlam v Coniston Fells, i když chápáno jako odkaz na horu jako celek, přísně mluví o vrcholu; svahy mají názvy jako Tilberthwaite High Fell, Low Fell a Above Beck Fells. Slovo "fell" se také používá v jménech různých plemen hospodářských zvířat, chovaných pro život na vysočinách, jako jsou ovce Rough Fell, pes Fell Terrier a poník Fell ponies.  Také se vyskytuje v mnoha místních jménech v severní Anglii, často připojený ke jménu společenství; tedy okresu Cartmel Fell.  V severní Anglii existuje titul "Pán fellů" - tento starobylý aristokratický titul je spojen s pány z Bowlandu.  Jako nejhorštější oblast v Anglii je oblast Lake District nejblíže spojena se sportem horský běh (v Anglii fell running), který bere jeho jméno z fellů v oblasti. "Fellwalking" je také výraz používaný místně pro činnost známou ve zbytku Velké Británie jako hillwalking (chůze po kopcích).  Slovo "fell" má také omezené využití ve Skotsku, například v Campsie Fells ve středním Skotsku, severovýchodně od Glasgow. Jedním z nejznámějších příkladů použití slova "fell" ve Skotsku je Goat Fell, nejvyšší bod na ostrově Arran. Criffel a nedaleký Long Fell v Galloway mohou být viděny ze severu Lake District v Anglii. Peel Fell v lesní plantáži Kielder Forest leží na hranici mezi skotskou oblastí Scottish Borders na severu a anglickým hrabstvím Northumberland na jihu.

Fell (ze staré severštiny "fell", "fjäll", „hora“) je vysoký a holý krajinný prvek, jako jsou například pohoří nebo vřesem pokryté kopce. Termín je nejčastěji používán ve Fennoskandinávii (Norsko, Švédsko, Finsko), na ostrově Man, v částech severní Anglie a ve Skotsku.

A fell (from Old Norse "fell", "fjall", "mountain") is a high and barren landscape feature, such as a mountain range or moor-covered hills. The term is most often employed in Fennoscandia, the Isle of Man, parts of Northern England, and Scotland.


Životopis.

Mládí a studium.

Narodil se v roce 1979 jako syn učitele ve Wuppertalu, po rozchodu svých rodičů vyrůstal u matky. Na Univerzitě v Bonnu ("Rheinische Friedrich-Wilhelms-Universität Bonn") vystudoval v letech 1999–2006 v hlavním studijním oboru politologii s vedlejšími doprovodnými obory veřejné právo a filozofie.

Osobní život.

V roce 2011 se oženil s o pět let starší novinářkou Dagmar Rosenfeldovou. Manželé se rozešli v dubnu 2018. Následně potvrdil Lindner v červenci 2018, že navázal vztah s jinou ženou. Jeho novou partnerkou je 28letá Franca Lehfeldt, která pracuje jako reportérka televizní stanice RTL.  Svůj první automobil značky Porsche, na který si sám vydělal, si Lindner koupil již ve svých 19 letech. Jeho zálibu v rychlé jízdě podtrhuje skutečnost, že vlastní německou licenci automobilového závodníka. Kromě toho má povolení řídit sportovní čluny a je také aktivním myslivcem.

Politická kariéra.

Předseda Svobodné demokratické strany.

Členem Svobodné demokratické strany (FDP) je již od roku 1995. Již v mladých letech se uplatnil v zemské organizaci FDP v Severním Porýní-Vestfálsku a posléze se stal jejím předsedou. Při svojí první úspěšné kandidatuře na předsedu celoněmecké Svobodné demokratické strany na jejím sjezdu v prosinci roku 2013 získal 79,0 % odevzdaných hlasů. Svůj předsednický mandát avšak následně v roce 2015 nejenom obhájil, nýbrž i se ziskem 92,4 % hlasů výrazně posílil. V dubnu roku 2017 byl v Berlíně se ziskem 91 % odevzdaných hlasů opětovně stvrzen v úřadu stranického předsedy FDP.

Volby do Spolkového sněmu 2017, koaliční vyjednávání a působení v opozici.

Volby do Spolkového sněmu dne 24. září 2017 přinesly velký úspěch FDP, když získala 10,4 % tzv. druhých hlasů ("Zweitstimme") a po čtyřech letech se opět vrátila do celoněmeckého parlamentu. Velká zásluha na tomto úspěchu se přisuzuje právě předsedovi strany Christianu Lindnerovi.  Obě doposud opoziční resp. v Německém spolkovém sněmu ("Bundestag") nezastoupené strany, Zelení (získali 8,9 % druhých hlasů ve volbách) a FDP, ihned po volbách v zásadě vyhlásily svou ochotu vyjednávat o vzniku vlády tzv. Jamajské koalice ("Jamaika-Koalition") pod vedením dosavadní kancléřky Angely Merkelové (vládnoucí za spojenectví CDU/CSU). Bylo však zjevné, že pro svou účast na vládě tyto dvě „malé“ strany zamýšlely klást dalekosáhlé požadavky. Podle zprávy listu "Rheinische Post", převzaté také deníkem "Frankfurter Allgemeine Zeitung", se již během prvního týdne po volbách dne 24. září 2017 setkali vedoucí představitelé těchto dvou stran, aby projednali možnosti společného odsouhlaseného postupu. Za FDP se setkání měli zúčastnit předseda strany Christian Lindner, místopředseda Wolfgang Kubicki a generální sekretářka Nicola Beerová. Za Zelené to měli být tehdejší spolupředseda strany Cem Özdemir, spolupředsedkyně poslaneckého klubu Katrin Göring-Eckardt a ministr životního prostředí ve spolkové zemi Šlesvicko-Holštýnsko Robert Habeck. FDP chtěla podle těchto zpráv požadovat pro sebe velmi vlivné ministerstvo financí, jehož dosavadní šéf Wolfgang Schäuble na tuto funkci brzy po volbách rezignoval a stal se předsedou Bundestagu. Kromě toho měla FDP v úmyslu požadovat ministerstvo spravedlnosti a jedno další ministerstvo. Zelení chtěli podle zpráv pro sebe získat ministerstvo zahraničí, ministerstvo životního prostředí a rovněž jeden další post v kabinetu.  Po pět týdnů trvajícím tzv. sondování (rozhovory nebyly označeny jako „vyjednávání“) ohledně vzniku nové vlády, těsně před půlnocí v neděli 19. listopadu 2017, opustil předseda FDP Lindner spolu se svými stranickými kolegy zasedání v Berlíně a oznámil, že jeho strana FDP toto neúspěšné sondování ukončila. Tím byl původně nastíněný vznik tzv. Jamajské koalice vyloučen. Důvodem pro postup FDP byly nepřekonatelné rozpory se Zelenými, zvláště kvůli jejich téměř neomezené podpoře imigrace rodinných příslušníků již v Německu bydlících uprchlíků, kteří sice nemají nárok na azyl nebo jinou formu trvalého pobytu, jsou však v zemi dočasně tolerováni nebo trpěni. O dalším postupu se tehdy jen úřadující spolková kancléřka Angela Merkelová radila 20. listopadu 2017 se spolkovým prezidentem Frankem-Walterem Steinmeierem. Ačkoliv Sociálnědemokratická strana Německa (SPD) po volbách vyloučila pokračování tzv. velké koalice s CDU/CSU v tomto legislativním období, nakonec k takovému uspořádání německé vlády došlo. FDP pod Lindnerovým vedením je ve Spolkovém sněmu v současnosti opoziční stranou.

Christian Lindner (* 7. leden 1979, Wuppertal) je německý politik a od roku 2013 také předseda německé Svobodné demokratické strany (FDP).

Christian Wolfgang Lindner (born 7 January 1979) is a German politician, member of the Bundestag and leader of the liberal Free Democratic Party of Germany (FDP).


Život.

Rodina a mládí (1651–1668).

Ehrenfried Walther von Tschirnhaus se narodil 10. dubna 1651 v malé saské vesnici Kieslingswalde (dnes Sławnikowice, Polsko) jako sedmé dítě statkářské rodiny. Otcem byl Christoph von Tschirnhaus, který studoval v Itálii a působil ve správě markrabství Horní Lužice. Rodina von Tschirnhaus patřila ke staré německé šlechtě, její jméno (původně Tschernous) je odvozeno z názvu severočeské obce Tschernhausen (Černousy), odkud se v 15. století dávný předek přiženil na usedlost Kieslingswalde, tj. cca 12 km východně od Zhořelce. Matkou byla Elisabeth Eleonore, rozená baronesa Achill von Sterling, po otci ze starého skotského rodu. Chlapec byl vychováván domácím učitelem, od roku 1666 pak navštěvoval gymnázium ve Zhořelci. Po ukončení gymnázia bylo rodičům doporučeno poslat ho na univerzitu v Leidenu.

Studium v Leidenu (1668–1674).

Po delší nemoci se v Leidenu zapsal na právnickou fakultu až 8. června 1669, navštěvoval zde však spíše přednášky z medicíny, filosofie a přírodních věd. Rozhodujícím momentem jeho vzdělávání přitom bylo především setkání s kartezianismem. Po vypuknutí Francouzsko-nizozemské války se Tschirnhaus přihlásil jako dobrovolník do služeb Republiky spojených nizozemských provincií. Po mnohých bojích se francouzskou hrozbu podařilo odvrátit, a třebaže válka pokračovala až do roku 1678, mohl Tschirnhaus po osmnácti měsících z vojska vystoupit, aby znovu pokračoval ve svém studiu. Během pobytu v Amsterodamu v roce 1673 se seznámil se spinozismem a poté i osobně se Spinozou. Na jaře roku 1674, tedy ve 23 letech, Tschirnhaus studium ukončil a vrátil se do Horní Lužice.

Kavalírská cesta (1674–1679).

Díky svolení a velkorysé podpoře rodičů stejně jako jeho bratra se mohl mladý muž koncem roku 1674 vypravit na velkou cestu, tehdy označovanou „Kavalierstour“. Nejprve se vydal opět do Nizozemska, kde se stal součástí kruhu Spinozových přátel. V květnu 1675 odcestoval dále do Anglie, aby se tu setkal s Henry Oldenbourgem, sekretářem "Royal Society of London", s Denisem Papinem, Isaakem Newtonem, Robertem Boylem, Johnem Wallisem a dalšími vědci. Po asi třech měsících v srpnu 1675 Tschirnhaus Londýn opustil a vydal se do Paříže. Zde se spřátelil s Christianem Huygensem a Leibnizem, v rodině Colberta pak působil jako domácí učitel matematiky. Leibnize obeznámil se Spinozovou filosofií, načež sjednal jeho osobní setkání se Spinozou v Haagu v listopadu 1676, při němž měl Leibniz možnost nahlédnout do rukopisu "Etiky". V září 1675 se s členy "Académie" poprvé aktivně účastnil tavících pokusů s jílem, prováděných zápalným zrcadlem z leštěného železa. Když 21. listopadu 1676 vyrazil na cestu do Itálie, vedla proto jeho cesta nejprve do Lyonu k Villetemu, konstruktérovi těchto zrcadel. V Itálii navštívil Turín, Milán, Benátky, Bolognu a Řím a setkal se s dalšími vědci mj. s Manfredem Septalou, Michelangelem Riccim, Giovannim Alfonsem Borellim a Athanasiem Kircherem. Zájem o vulkanologii ho dovedl do Palerma na Sicílii, dále pokračoval na Liparské ostrovy, konkrétně na Stromboli, a poté k Etně. Po návštěvě Malty odcestoval do Paříže, kde poznal Malebrancheho, a potom se vydal opět do Leidenu, aby se jako vykonavatel Spinozovy závěti podílel na souborném vydání "Opera posthuma". Z Leidenu po téměř pětileté nepřítomnosti dorazil v říjnu 1679 opět na usedlost v Kieslingswalde.

Vývoj zápalných zrcadel (1679–1687).

Po svém návratu z kavalírské cesty se Tschirnhaus rozhodl pro další výzkum se zápalnými zrcadly, o kterých byl přesvědčen, že je dokáže vyrábět optimálně a levněji. Pro jejich stavbu využil dřevěnou kostru a lehké plechy z měděných hamrů, které se spolupracovníky tvaroval a leštil stroji vlastní konstrukce poháněnými vodním mlýnem. V prosinci 1681 odcestoval opět do Leidenu, aby zde pracoval na svém hlavním filosoficko-logickém díle "Medicina mentis". Po té odjel do Paříže, kde byl na základě doporučení a vědeckých výsledků přijat do "Académie Royale des Sciences". Tím se stal prvním v Paříži nežijícím Němcem, kterému se dostalo tohoto ocenění. 12. listopadu 1682 vstoupil do manželství se svou snoubenkou Elisabeth Eleonore von Lest s níž měl později šest dětí, z nichž se dospělého věku dožili jen dva synové a jedna dcera. V této době se intenzivně zabýval matematikou, v roce 1683 publikoval svou matematickou metodu, která je dnes známa jako Tschirnhausova transformace.

Vývoj zápalných čoček (1687–1701).

Od ledna roku 1687 se Tschirnhaus koncentroval na vývoj větších skleněných zápalných čoček. Předpokladem pro to byla výroba velkých bloků, které by splňovaly parametry technického, resp. optického skla. Po několika letech pokusů dospěl v roce 1693 Tschirnhaus k závěru, že požadované velké bloky skla nemůže v Kieslingswalde vyrobit. Začal se tedy angažovat v zakládání speciálních sklářských hutí na území Saska, které měly zároveň v merkantilistickém duchu pozvednout zdejší průmysl. Již na konci roku 1693 byl Tschirnhaus doporučen ke správě hutě v Pretzsch v okresu Wittenberg, později založil huť v Glückburgu a v bývalém železném hamru na drážďanské lučině Ostra: huť Neuostra. Pokusy s vyrobenými zápalnými čočkami, při nichž roztavil porcelán, mastek a azbest, jej poprvé přivedly k myšlence na výrobu porcelánu. Optimalizací svého velkého přístroje se zápalnými čočkami dociloval stále většího výkonu. Přístroj, který je součástí expozice v Matematicko-fyzikálním salónu v Drážďanech, je vysoký 2,5 m, v něm umístěné čočky mají v průměru 50 a 26 cm. Při pokusech s ním musel Tschirnhaus dosahovat teplot od 1600 do 2000 stupňů celsia. V roce 1700 potom vydal filosoficko-pedagogický spis pro vyučování na vyšších školách: "Gründliche Anleitung zu nützlichen Wissenschaften absonderlich zu der Mathesi und Physica".

Výzkum porcelánu (1701–1708).

Protože jeho první pokusy o odkrytí tajemství výroby porcelánu nebyly úspěšné, přesvědčil Tschirnhaus místodržícího, aby ho v státním pověření vyslal na cestu do Nizozemska a Francie. Zde měl nalézt odbyt pro saské produkty a zvláště provádět průmyslovou špionáž. Manufaktury, které navštívil, ovšem vyráběly pouze fajáns a tzv. fritový porcelán, tedy porcelánové náhražky. V průběhu podzimu 1702 se pak v Drážďanech seznámil s alchymistou a lékárenským učněm Johannem Friedrichem Böttgerem drženým v zajetí a v přísném utajení. Jeho úkolem totiž nebylo nic menšího než vyrobit zlato pro Augusta II. Tschirnhaus sice považoval transmutaci kovů za nemožnou, ale protože sám působil v králových službách, chtěl Böttgera získat pro svůj projekt na výrobu porcelánu. Teprve když bylo zřejmé, že Böttger zlato vyrobit nedokáže, souhlasil August II. s finanční podporou Tschirnhausova projektu. Tschirnhaus, Böttger a metalurg Pabst von Ohain potom společně experimentovali ve speciální porcelánové laboratoři. Při tavení léčivé arménské hlíny (tzv. "Bolus armenicus") se nejprve podařilo vyrobit houževnatý materiál podobný čínské červenohnědé yixingové keramice. Jakmile byl 25. června 1708 získán kaolín, vytvořil Tschirnhaus pokusnou směs a vypálil první pohárek. Výsledkem byl perlově bílý, průsvitný tvrdý porcelán, který dosud nevyrobil nikdo mimo Čínu a Japonsko. Teprve po Tschirnhausově smrti pak Böttger se spolupracovníky vyrobil pravý kaolínový porcelán. Suroviny pro výrobu míšeňského porcelánu nakonec tvořilo 43% kaolínu, 43% koldické hlíny a 14% kalcinovaného a jemně plaveného alabastru.  V noci z 27. na 28. září 1708 se Tschirnhausovi náhle velmi přitížilo. Přivolaní lékaři diagnostikovali konkrementy, příčina jeho onemocnění je však sporná, vedle úplavice a snad paralelních konkrementů, mohlo jít také o otravu arzénem, který se tehdy v laboratořích běžně užíval. Ehrenfried Walther von Tschirnhaus zemřel 11. října 1708. Pohřben byl v Kieslingswalde. Učencův bratr mu nechal vystavět v tamním kostele epitaf, který byl v roce 1976 zničen polskou církevní obcí při přestavbách interiéru kostela. Latinský nápis na tomto náhrobku v překladu zněl: "„Vznešenému a ušlechtilému muži panu EHRENFRIEDOVI WALTHERU VON TSCHIRNHAUSOVI, dědičnému pánu na Kieslingswalde a Stolzenbergu, královskému polskému a kurfiřtskému saskému radovi, členu Královské akademie v Paříži, knížeti filosofů, přírodovědců a matematiků své doby, který kvůli vysokým studiím na dvanáctiletých cestách vědychtivě šestkrát procestoval Belgii, čtyřikrát Francii, jednou Anglii, Itálii, Sicílii a Maltu, odkryl umění nalézat pravdu a pečovat o zdraví, k podpoře optiky jako první vynalezl nadmíru velké skleněné čočky, Jaspamethyst a Jasponyx právě tak s vlastními stroji řezal a čemu se podivuje přítomnost a budoucnost se bude obdivovat, který jako první Evropan vynalezl metodu výroby průsvitného porcelánu každé barvy, takže leskem a tvrdostí předčil nádobí Indů, rytíři, který skrze své služby u dvora dosáhl nesmrtelného jména pro obecně prospěšné vědy a vlast, narozenému 10. dubna roku 1651, zemřelému 11. října 1708, kterému bolestně ho postrádající bratr postavil v pietě tento pomník, hluboce zarmoucený bratr GEORG ALBRECHT VON TSCHIRNHAUS, dědičný pán na Oberschönfeldu a Hartliebu.“"  Tschirnhausova smrt musela být pro Johanna Friedricha Böttgera značným šokem, neboť si byl dobře vědom toho, že mu jako neúspěšnému alchymistovi, který slíbil vyrobit zlato, hrozí vážné nebezpečí. Proto 28. března 1709 – pět a půl měsíce po Tschirnhausově smrti – převzal iniciativu a sepsal pro krále memorandum, v němž mu oznámil úspěšný výsledek pokusů a zároveň se deklaroval a zapřísahal jako jediný vynálezce porcelánu. Tschirnhaus jako vlastní iniciátor a vedoucí výzkumů ke znovuvynalezení porcelánu zde není vůbec zmíněn.

Dílo.

Pokus o založení akademie.

Při svých studijních cestách v letech 1674-1679 Tschirnhaus dobře rozpoznal, jaký význam mají pro vědecký pokrok akademie existující v Londýně a v Paříži. 8. března 1698 v dopise Leibnizovi poprvé vyjádřil svou myšlenku na založení akademie věd v Sasku. Předobrazem saské akademie věd měla být pro Tschirnhause spíše anglická akademie, která se financovala sama, a jejíž cíle byly více praktické povahy. Po nástupu Augusta II. však vzhledem k válce a finanční tísni sasko-polského dvora okolnosti vzniku akademie nepřály. Teprve v roce 1700 vzniklo z Leibnizovy iniciativy první zařízení tohoto druhu v Německu: "Akademie der Wissenschaften" v Berlíně. Rozdíl mezi Tschirnhausovými a Leibnizovými plány na založení akademie přitom spočíval v tom, že Tschirnhaus chtěl toto zařízení omezit na matematicko-přírodovědné disciplíny. Do detailů naplánovaný projekt se podařilo uskutečnit až v roce v roce 1846, založením "Königlichen Sächsischen Gesellschaft der Wissenschaften" v Lipsku.

Filosofie a logika.

Jako žák karteziánského racionalismu spatřoval Tschirnhaus v matematice a zvláště v algebře prostředek a metodu k umění objevovat ("ars inveniendi"). Věřil, že v tomto umění poznal pravou filosofii a že s jeho pomocí získá univerzální nástroj použitelný ve všech oblastech přírodních věd. V tomto ohledu je blízký filosofii Francise Bacona, třebaže usiloval o zdokonalení a završení racionalismu založeného Descartem. Slabost jeho pojetí spočívala v nadhodnocení matematické metody poznávání bez dostatečné empirické znalosti kauzality, což byl důvod, proč Tschirnhaus opakovaně dospíval k závěru, že nalezl univerzální řešení. Filosofii podřizoval praxi, její úlohou je podle jeho názoru sloužit jako aplikovaná věda. Tschirnhaus nebyl dlouho započítáván mezi významné filosofy pozdního baroka. Výměna mezi Spinozou, Leibnizem, Johannem Christianem Sturmem a Christianem Wolffem však byla ovlivněna jeho myšlenkami. Teprve od počátku 20. století se jeho filosofické a metodologické spisy staly znovu předmětem výzkumu. Tschirnhausovou teorií poznání se zabýval Ernst Cassirer, jeho logikou pak Wilhelm Risse.

Matematika.

V Paříži Tschirnahus spolupracoval s Leibnizem, který krátce předtím vyvinul infinitezimální počet, na problémech geometrie a teorie čísel. Krátce na to objevil cestu, která sloužila k řešení kubických rovnic, a proto věřil, že nalezl univerzální možnost k řešení rovnic n-tého stupně. Přitom je rovnice n-tého stupně  formula_1  prostřednictvím transformace ("Tschirnhausovy transformace") převedena na novou proměnnou y všeobecné formy  formula_2  s koeficienty  formula_3  na rovnici n-tého stupně na y, ve kterém můžou být eliminovány skrze volbu formula_4 až tři další vyšší potenciální členy. Například všeobecná rovnice pátého stupně může být vždy převedena na rovnici formy  formula_5  Tschirnhaus se původně domníval, že každou rovnici n-tého stupně lze transformovat na takovouto formu  formula_6  (což také funguje u kubické rovnice), a přes Leibnizovo varování toto publikoval v roce 1683 v "Acta eruditorum". Přesto je tento Tschirnhausův příspěvek jedním z nejdůležitějších pokroků v algebře od doby renesance.  Tschirnhausova krychle byla podle něho pojmenována v roce 1900. Tschirnhaus byl také jedním z těch, kteří v roce 1697 vyřešili zadání Johanna Bernoulliho na řešení problému brachystochrony (křivky nejkratšího spádu). Tschirnhausova kvadratrix může sloužit ke kvadratuře kruhu.

Ehrenfried Walther von Tschirnhaus (také Tschirnhauß, chybně Tschirnhausen; 10. dubna 1651, Kieslingswalde, Görlitz – 11. října 1708, Drážďany) byl německý přírodovědec, matematik a filosof z období raného osvícenství. Ve své době se proslavil konstrukcí zápalných zrcadel a přístrojů se zápalnými čočkami, populární byly také jeho knihy o životosprávě. V matematice zavedl tzv. Tschirnhausovu transformaci a je považován za vynálezce evropského porcelánu.

Ehrenfried Walther von Tschirnhaus (or Tschirnhauß, ; 10 April 1651 – 11 October 1708) was a German mathematician, physicist, physician, and philosopher. He introduced the Tschirnhaus transformation and is considered by some to have been the inventor of European porcelain, an invention long accredited to Johann Friedrich Böttger but others claim porcelain had been made by English manufacturers at an even earlier date.


Zlatá Niké.

Před prvním mistrovstvím světa zakoupil tehdejší šéf FIFA Jules Rimet jako cenu pro vítěze sošku antické bohyně vítězství Níké držící nad hlavou osmibokou nádobu. Jejím autorem byl francouzský sochař Abel Lafleur, byla zhotovena z pozlaceného stříbra ryzosti 925/1000 (tzv. šterlinkové stříbro) a stála na podstavci z lapis lazuli, na který se připevňovaly zlaté destičky s názvy vítězných týmů. Byla vysoká 35 cm a vážila 3,8 kg. Po smrti Julese Rimeta v roce 1946 dostala trofej název „Rimetův pohár“. Trofej byla putovní, přičemž bylo stanoveno, že země, která vyhraje turnaj potřetí, si ji bude moci ponechat trvale. To se podařilo v roce 1970 Brazilcům, Zlatá Niké pak byla vystavena v sídle Brazilské fotbalové konfederace v Rio de Janeiro. Odtud byla 19. prosince 1983 neznámými pachateli odcizena. Nepodařilo se ji nikdy najít a předpokládá se, že ji zloději roztavili.

Nová trofej.

V roce 1971 vypsala FIFA soutěž na cenu, která měla nahradit Zlatou Niké. Z padesáti tří přihlášených návrhů zvítězil ten, s nímž přišel Ital Silvio Gazzaniga (1921–2016). Jeho socha symbolicky vyjadřila radost z vítězství, když zobrazila dvojici fotbalistů se vztyčenýma rukama, mezi nimiž spočívá zeměkoule.  Trofej byla zhotovena z osmnáctikarátového zlata a malachitu. Je dutá, váží 6,175 kg, z toho 5 kg tvoří zlato. Výška činí 36,8 cm. Na spodní straně jsou vyryta jména držitelů. Vyrobila ji milánská firma GDE Bertoni.  Na rozdíl od Zlaté Niké je pohár podle pravidel věčně putovní. Úřadující mistr světa jej má v držení tři roky po šampionátu. Pak se trofej vrací organizaci FIFA a šampion náhradou získává repliku z pozlaceného bronzu.  Od roku 1974 také dostávají všichni hráči vítězného týmu zlaté medaile. Prvním držitelem nové trofeje se v roce 1974 stalo Západní Německo.

Trofej pro vítěze mistrovství světa ve fotbale je artefakt, který předávají po finálovém zápase předseda FIFA a hlava hostitelské země kapitánovi vítězného týmu. Od roku 1930 se konalo dvacet světových šampionátů (ve čtyřletém intervalu), titul mistra světa získalo osm zemí.

The World Cup is a gold trophy that is awarded to the winners of the FIFA World Cup association football tournament. Since the advent of the World Cup in 1930, two trophies have been used: the Jules Rimet Trophy from 1930 to 1970, and the FIFA World Cup Trophy from 1974 to the present day.  The first trophy, originally named "Victory", but later renamed in honour of FIFA president Jules Rimet, was made of gold plated sterling silver and lapis lazuli and depicted Nike, the Greek goddess of victory. Brazil won the trophy outright in 1970, prompting the commissioning of a replacement. The original Jules Rimet Trophy was stolen in 1983 and never recovered.  The subsequent trophy, called the "FIFA World Cup Trophy", was introduced in 1974. Made of 18 carat gold with bands of malachite on its base, it stands 36.8 centimetres high and weighs 6.1 kilograms. The trophy was made by Stabilimento Artistico Bertoni company in Italy. It depicts two human figures holding up the Earth. The current holders of the trophy are France, winners of the 2018 World Cup.


Historie.

Palírnu oficiálně založil roku 1815 John McDougall, ale whisky se na jejím místě vyráběla již dříve. Je pravděpodobné, avšak nikoli písemně doložené, že John McDougall palírnu sám nepostavil, ale získal jí od jejích původních vlastníků a oficiálně otevřel pod svým jménem. Roku 1838 palírnu koupil obchodník s alkoholem z Glasgow Thomas Buchanan za ₤1 800. Důvodem byla platební neschopnost rodiny McDougallových. Syn Johna McDougalla Alexander ovšem nadále palírnu vedl a Buchanan se stal společníkem podniku. Roku 1853 Alexander McDougall zemřel a společnost nadále společně vedli Colin Hay a sestry Margaret a Flora McDougallovi. Staly se tak vůbec prvními skotskými lihovarnicemi.  V polovině 80. let 19. století byl Ardbeg s produkcí 250 000 galonů, tj. 1 100 000 litrů ročně, největší palírnou ostrova Islay. V letech 1932 až 1935 v době hospodářské krize byla palírna poprvé uzavřena. Poslední čtvrtina 20. století znamenala pro Ardbeg nejprve zásadní změnu majitele, když palírnu získala společnost Hiram Walker & Sons Ltd. a poté období největšího úpadku, když byla v roce 1981 úplně uzavřena a všichni zaměstnanci propuštěni. K částečné obnově výroby došlo až v roce 1989. K úplnému obnovení výroby došlo až ve druhé polovině 90. let, poté co v roce 1997 koupila Ardbeg společnost Glenmorangie (kterou následně převzala francouzská společnost Louis Vuitton Moët Hennessy). Hned následujícího roku získal Ardbeg v soutěži International Spirits Challenge titul "Distillery of the Year". Největších ocenění dosáhl Ardbeg v letech 2008 – 2010, kdy třikrát za sebou získal ocenění "Whisky roku" v průvodci Whisky Bible anglického spisovatele a odborníka Jima Murraye.

Výroba.

Zdrojem vody pro palírnu jsou jezera Loch Uigeadail a Loch Airgh nam Beist. Od roku 1981 nemá palírna vlastní podlahovou sladovnu a slad vyrobený na zakázku dováží ze sladovny v Port Ellen. Slad je pro palírnu Ardbeg nakouřen na 50 ppm. Kvašení probíhá v šesti kvasných kádích vyrobených z oregonské borovice. Délka fermentace v palírně Ardbeg (a taktéž v palírně Bunnahabhain) bývá delší než v jiných palírnách, kvůli vysokému obsahu fenolů v původním sladu. Ardbeg disponuje dvěma kotli, jedním surovinovým pro první destilaci a jedním přepalovacím pro druhou destilaci.  Největší množství výsledného destilátu probíhá v dubových sudech po bourbonu, ale používají se i sudy po sherry a také nové sudy z francouzského dubu. Mimo charakteru získaného zráním ze sudů získává výsledná whisky charakter slané a jódové tóny díky umístění palírny a jejích skladů v blízkosti moře.

Ardbeg Committee.

"Ardbeg Committe" je klub příznivců Ardbegu, jehož členové dostávají pozvání na speciální shromáždění, ochutnávky a další akce pořádané pro členy klubu. Jen členové klubu mohou nakupovat v online obchodu palírny a také mohou získat speciální edice whisky Ardbeg určené pouze členům tohoto klubu.

Ardbeg ve vesmíru.

V roce 2011 byl s pomocí aerokosmické společnosti NanoRacks LLC vynesen k Mezinárodní kosmické stanici vzorek whisky Ardbeg. Vzorek zde v prostředí mikrogravitace zrál až do roku 2014, kdy došlo k jeho návratu zpět na Zemi. Cílem bylo zjistit jaký bude mít prostředí mikrogravitace vliv na zrání destilátu. Další kontrolní vzorek byl ponechán na Zemi ve skladech palírny Ardbeg, aby poté byly oba vzorky porovnány. Vzorek ve vesmíru nemohl samozřejmě zrát v sudu, jako by tomu bylo na Zemi, ale byl umístěn ve speciálních tubičkách používaných firmou NanoRacks LLC v Mezinárodní kosmické stanici. Pro simulaci interakce se dřevem byl vzorek v lednu 2012 smíchán se štěpinami z dubového sudu. Po návratu bylo senzorickými zkouškami zjištěno, že rozdíly mezi oběma vzorky jsou opravdu značné.

Ocenění.

Některá ocenění získaná palírnou Ardbeg

Ardbeg (skotská gaelština "Taigh-stail Àirde Beaga") je palírna skotské whisky nacházející se na ostrově Islay, který je součástí souostroví Vnitřní Hebridy. Palírna je známa svými whiskami se silnou příchutí rašeliny a hlavně kouře. Ardbeg je jednou z nejinovativnějších palíren začátku 21. století a to nejen pro způsob výroby své whisky, ale i pro propracovaný způsob marketingu. Známým se stal například experiment, při kterém byla v roce 2011 lahvička mladé whisky Ardbeg vynesena k Mezinárodní kosmické stanici, kde strávila jeden rok a po jejím návratu byly zkoumány účinky mikrogravitace na její chuť a složení.  Palírna Ardbeg má roční produkci 1,1 milionu litrů a z toho 14,5 % tvoří jednosladová whisky.

Ardbeg Distillery (Scottish Gaelic: "Taigh-staile na h-Àirde Bige") is a Scotch whisky distillery in Ardbeg on the south coast of the isle of Islay, Argyll and Bute, Scotland, in the Inner Hebrides group of islands. The distillery is owned by Louis Vuitton Moët Hennessy, and produces a heavily peated Islay whisky. The distillery uses malted barley sourced from the maltings in Port Ellen.


Život.

Eugène Schneider byl synem Antoine Schneidera (1759–1828) a Anny-Catherine Durandové. Schneider byl po smrti svého otce bez prostředků, začal pracovat obchodě v Remeši a poté v bankovním domě Seillière. Díky svým schopnostem se ve věku 25 let stal ředitelem železáren v Bazeilles. Jeho bratr Adolphe Schneider (1802–1845) byl v roce 1833 jmenován generálním ředitelem bývalé královské slévárny v Le Creuzot a Eugène se v témže roce stal jedním z vedoucích pracovníků. Významně přispěl k její prosperitě. V roce 1836 se svým starším bratrem Adolphem tuto bývalou královskou slévárnu v Le Creusot koupili a založili firmu Schneider et Cie (později Schneider SA a Schneider Electric). Ta se stala základem jednoho z největších průmyslových impérií ve Francii 19. století. V roce 1839 vyrobila první lokomotivy a v roce 1840 první francouzský parník. Firma expandovala a rozšířila své působení i do zbrojního průmyslu. Na mezinárodním poli působila ve východní a střední Evropě (Čechy, Rumunsko, Polsko, Uhry).  V krizovém roce 1848 zachránil Charles de Wendel a Eugène Schneider slévárnu ve Fourchambault před bankrotem společným podpisem obrovského bankovního úvěru. Schneider získal monopol pro dodávky zbraní francouzské vládě, dodával také materiál pro železniční výstavbu podporovanou vládou. V roce 1864 založil s dalšími průmyslníky "Comité des Forges". Organizace sdružovala největší výrobce oceli a železa ve Francii a jejím cílem bylo zlepšovat vztahy mezi průmyslem a vládou, podporovat vývoz a koordinovat cenovou politiku. Obvykle zaujímala v obchodních otázkách protekcionistický přístup a byla proti sociálním právním předpisům, které by zvýšily výrobní náklady. Eugène Schneider byl jejím prvním prezidentem.  Schneider byl i politicky aktivní, v Le Creusot byl městským radním a v roce 1866 se stal starostou. V letech 1845 a 1846 byl zvolen do Národního shromáždění. Od 20. ledna do 10. dubna 1851 byl ministrem obchodu a zemědělství. Od roku 1852 byl opět členem Národního shromáždění, dočasně byl jeho místopředsedou a později předsedou. I zde podporoval Napoleona III.  Od roku 1864 byl prvním prezidentem banky Société Générale. V roce 1874 postihla Eugène Schneidera mrtvice a plně ochrnul. Dne 27. listopadu 1875 zemřel v Paříži ve věku 70 let a byl pohřben na hřbitově v Le Creusot (Département Saône-et-Loire).  Jeho dva synové byli v politice činní rovněž. Henriho (1840–1898), který vedl společnost po otcově smrti, následoval jeho syn Eugène Schneider II. (1868-1942) a jeho syn Charles Schneider (1898-1960).

Ocenění.

Eugène Schneider je jedním ze 72 významných mužů, jejichž jméno je zapsáno na Eiffelově věži v Paříži.  Získal také Velkokříž Řádu čestné legie.

Joseph Eugène Schneider (29. března 1805 Bidestroff, "Département Moselle" – 27. listopadu 1875 Paříž) byl francouzský průmyslník. V roce 1836 společně se svým bratrem Adolphem založil firmu Schneider.

Joseph Eugène Schneider (29 March 1805 – 27 November 1875) was a French industrialist and politician. In 1836, he co-founded the Schneider company with his brother, Adolphe Schneider. For many years he was a Deputy, and he was briefly Minister of Commerce and Agriculture in 1851.