Příklad.

Například při studiu systému, která se skládá z velkého počtu mikročástic, nejsme schopni řešit soustavu pohybových rovnic pro všechny částice, ani zadat příslušné počáteční či okrajové podmínky. Jde tedy o problém s neúplnou (či parciální) informací, u kterého jsme namísto detailní mikroskopické informace o systému odkázáni na neúplný (makroskopický) popis daného systému. Proto statistická fyzika používá popis pomocí teorie pravděpodobnosti, či (tradičněji, avšak méně přesně i obecně řečeno) matematické statistiky .  Statistickou fyziku lze přitom uplatnit ze dvou opačných a stejně užitečných hledisek: Můžeme zadat (postulovat) makroskopické vlastnosti daného fyzikálního (mikro)systému a studovat otázku, jaké jsou pravděpodobnosti jednotlivých stavů mikrosystému při zadaném neúplném popisu. Anebo obráceně – můžeme zadat (postulovat) pravděpodobnosti jednotlivých mikroskopických stavů systému a studovat otázku, jaké makroskopické vztahy jsou se zadaným mikroskopickým popisem slučitelné. Obě uvedená hlediska jsou důležitá pro hlubší pochopení mnoha dalších oblastí fyziky – zejména termodynamiky a kvantové mechaniky.  Protože u reálných (nejen fyzikálních) systémů jsme téměř bez výjimky odkázáni jen na makroskopickou úroveň popisu a neúplnou informaci, je zřejmé, že základní schéma statistické fyziky je mimořádně obecné a není nikterak omezeno na oblast fyzikálních soustav složených z mnoha částic. Bylo proto již velmi úspěšně použito i v mnoha oblastech mimo fyziku – například v teorii optimalizace, při studiu ekologických i sociálních systémů, v ekonomice, evoluční teorii a genomice, kosmologii, atp.

Entropie.

Jeden ze zásadních poznatků statistické fyziky se týká i samotného pojmu entropie. Přímo z metody MaxEnt vyplývá, že veličina zvaná entropie je definována teprve tehdy, když je zadána úroveň popisu daného systému. Jinými slovy – když je zadán soubor veličin, které se na daném systému zachovávají, a současně je smluveno, jakou mikroskopickou úroveň popisu máme na mysli. Entropie tedy není veličina, která by měla nějakou hodnotu nezávisle na zvolené úrovni popisu systému. Právě neujasněnost v úrovni popisu vedla v historii statistické fyziky ke zdánlivým paradoxům (např. Maxwellův démon a Laplaceův démon) a principiálním teoretickým potížím i slepým uličkám (souvisejícími např. s pojmy ergodická hypotéza či Boltzmannova kinetická rovnice). Jak přesvědčivě ukázal zejména Jaynes, pokud důsledně vymezíme, jakou makroskopickou i mikroskopickou úroveň popisu uvažujeme, pak žádný z uvedených paradoxů ani principiálních obtíží nevzniká.  Základním pracovním nástrojem statistické fyziky, pomocí kterého uvádíme do vztahu makroskopickou a mikroskopickou úroveň popisu, je metoda maximální entropie. U této metody vycházíme ze zadání makroskopických veličin, které se v daném systému zachovávají, a poté konstruujeme příslušné rozložení pravděpodobností pro jednotlivé mikroskopické stavy systému. Používáme k tomu exponenciální zobrazení, které se ve statistické fyzice obvykle nazývá Gibbsovo velké kanonické rozdělení a které je speciálním případem Jaynesovy metody maximální entropie (MaxEnt). Tato metoda umožňuje jednotné odvození všech typů pravděpodobnostních rozložení, která se běžně ve fyzice i jiných oblastech vyskytují: Gaussovo (normální), Boltzmannovo, Maxwellovo, Zipfovo, Lévyho či mocninná rozdělení, atd. Naopak – obrátíme-li schéma a zadáme pravděpodobnostní rozdělení, lze metodou MaxEnt snadno ukázat, jaké makroskopické veličiny se u zadaného systému nutně zachovávají (viz zákony zachování).

Statistická fyzika je jednou z centrálních oblastí teoretické fyziky. V tradičnějším pojetí se zabývá zkoumáním vlastností makroskopických systémů či soustav, přičemž bere v úvahu mikroskopickou strukturu těchto systémů. Obecněji statistická fyzika uvádí do vztahu dvě úrovně popisu fyzikální reality – a to úroveň makroskopickou a mikroskopickou. Zakladateli byli Ludwig Boltzmann a Josiah Willard Gibbs.

Statistical physics is a branch of physics that uses methods of probability theory and statistics, and particularly the mathematical tools for dealing with large populations and approximations, in solving physical problems. It can describe a wide variety of fields with an inherently stochastic nature. Its applications include many problems in the fields of physics, biology, chemistry, neuroscience, and even some social sciences, such as sociology and linguistics. Its main purpose is to clarify the properties of matter in aggregate, in terms of physical laws governing atomic motion.  In particular, statistical mechanics develops the phenomenological results of thermodynamics from a probabilistic examination of the underlying microscopic systems. Historically, one of the first topics in physics where statistical methods were applied was the field of mechanics, which is concerned with the motion of particles or objects when subjected to a force.


Klubová kariéra.

Sevilla.

Sergio začínal s velkým fotbalem v Seville kde už od sedmnácti let hrál za “ béčko“. O rok později se dostal až do prvoligového týmu kde svými výkony upoutal pozornost velkých klubů a to především madridského Realu. Sevilla za Ramose požadovala 27 milionů eur, což se zdálo Realu mnoho a tak jeho přestupu předcházela dlouhá jednání. Přestup byl nakonec stvrzen 5 minut před koncem přestupní období. Požadovaná cena byla nakonec splněna a Sergio se stal po pěti letech španělským hráčem, který přišel do Realu a zároveň se stal šestým nejdražším v historii. Real si však byl svojí investicí jistý.

Real Madrid.

Sergio se od začátku jevil jako velmi talentovaný obránce, kterému nechyběla píle a pracovitost. I díky tomu se dostal do španělské reprezentace a zahrál si i na Mistrovství světa 2006 v Německu, kde sice nijak nezazářil, ale své možnosti jednoznačně naznačil. Od této chvíle z něj začínal růst hráč světového měřítka. V klubu s ním velmi dobře pracovali a trenéři s ním stále více počítali na pravou stranu obrany královského klubu.  Sergio Ramos se tak konečně začal prosazovat a ukazovat svůj nesporný talent. Vynikal hlavně svou velmi dobrou technikou a fyzickou kondicí, dokázal útočit i bránit a obě tyto činnosti zvládnout kvalitně. Dostal do základní sestavy Realu Madrid a posléze i španělské reprezentace.  I po nástupu Manuela Pellegriniho na místo trenéra Realu si udržel místo v základní sestavě. Jeho velkou výhodou byla také univerzálnost. I když se nejlépe cítil na místě pravého obránce, dokázal zaskočit na místě stopera a zápas navíc dokázal odehrát velmi kvalitně. Trenér José Mourinho jej začal stavět na pozici stopera po boku Pepeho a vytvořil jednu z nejlepších stoperských dvojic současnosti. Nic na tom nezměnil ani lodivod Carlo Ancelotti, který tým převzal po Mourinhovi v roce 2013.  Ligový titul v sezóně 2013/14 sice s královským klubem nezískal (vyhrálo jej Atlético Madrid), ale stal se vítězem Ligy mistrů UEFA po finálové výhře 4:1 po prodloužení v derby právě nad Atléticem Madrid. K vítězství přispěl velmi důležitou vyrovnávající brankou ve třetí minutě nastaveného času, kdy dokázal hlavičkou usměrnit míč k tyči. Rovněž vyhrál s Realem Copa del Rey 2013/14.  Na začátku sezóny 2014/15 se v Superpoháru UEFA střetl vítěz Ligy mistrů a Evropské ligy z uplynulé sezóny a Real mohl opět slavit, když porazil Sevillu 2:0. Ve španělském Superpoháru už sice Real úspěšný nebyl, městský rival Atlético mu vrátil porážku z květnového finále a z poháru se tentokrát radovali rojiblancos. Veleúspěšný rok 2014 zakončil Ramos se svým týmem vítězstvím na Mistrovství světa klubů v Maroku, kde se v obou zápasech prosadil svým typickým zakončením, tedy hlavou. Po sezóně 2014/15 se po odchodu Ikera Casillase stal kapitánem Realu.  V sezóně 2015/16 nezískal ligový titul ani španělský pohár, po dvou letech však vyhrál Ligu mistrů UEFA. Ve finále, opět proti městskému rivalovi Atleticu Madrid, otevřel skóre hlavičkou na 1:0. Zápas po 90 i 120 minutách skončil 1:1, kopaly se penalty. Sergio Ramos svoji penaltu proměnil a Real Madrid vyhrál 5:3, jelikož za Los Colchoneros neproměnil jedenáctku Juanfran. Ve finále se stal mužem zápasu.

Reprezentační kariéra.

V A-mužstvu Španělska přezdívaném "La Furia Roja" debutoval 26. 3. 2005 v Salamance v přátelském zápase proti týmu Číny (výhra 3:0).  Se španělskou reprezentací vyhrál dvakrát Mistrovství Evropy (2008 a 2012) a jednou Mistrovství světa (2010). Zúčastnil se i MS 2006 v Německu.  Trenér Vicente del Bosque jej vzal na Mistrovství světa 2014 v Brazílii, kde Španělé jakožto obhájci titulu vypadli po dvou porážkách a jedné výhře již v základní skupině B.  Vicente del Bosque jej nominoval i na EURO 2016 ve Francii, kde byli Španělé vyřazeni v osmifinále Itálií po porážce 0:2. Ramos plnil na turnaji roli kapitána a nastoupil ve všech 4 zápasech svého mužstva.

Kontroverze.

Ramos patří mezi nejvíce faulující fotbalisty ve vrcholových soutěžích. V dubnu 2016 obdržel 21. červenou kartu v historii.  Občas můžete slyšet že,kopl tu penaltu jako Ramos" to je kvůli penaltovému rozstřelu z 25.dubna 2012 proti FC Bayern Mnichov kdy Ramos ohromě přestřelil bránu což zavinilo vyřazení Real Madrid v semifinále Liga mistrů UEFA.Ve finále se pak utkal FC Bayern Mnichov s Chelsea FC.

Sergio Ramos García [serchijo rámos garsíja] (* 30. března 1986, Camas, Španělsko) je španělský fotbalový obránce a reprezentant hrající za španělský klub Real Madrid. Vítěz ME 2008 v Rakousku a Švýcarsku, ME 2012 v Polsku a Ukrajině a MS 2010 v JAR.

Sergio Ramos García (; born 30 March 1986) is a Spanish professional footballer who plays for and captains both Real Madrid and the Spanish national team as a centre back. He has also played as a right back earlier in his career. Ramos is widely regarded as one of the best defenders of his generation, and has also received praise for his passing and goalscoring capabilities.  After emerging through Sevilla's youth academy and spending two seasons with the senior side, Ramos moved to Real Madrid in the summer of 2005. Since then, he has gone on to become a mainstay for Real Madrid, and has won 21 major honours, including four La Liga titles and four UEFA Champions League titles, becoming one of La Liga's top goalscorers from a defensive position. He played a crucial part in the build-up to all four UEFA Champions League wins, being named in the competition Squad of the Season each time. He also notably scored the equalizer in the 93rd minute of the 2014 UEFA Champions League Final.  Ramos has been named to the FIFPro World11 ten times; a record for a defender, and the third-most all-time. He has also been elected to the UEFA Team of the Year eight times; also a record for a defender, and third-most all-time. Additionally, Ramos has been named La Liga's Best Defender a record five times, and to the La Liga Team of the Season in 2015–16.  Internationally, Ramos represented the Spanish national team at four World Cups and three European Championships. He won the 2010 FIFA World Cup and the UEFA European Championship in 2008 and 2012, being named to the FIFA World Cup Dream Team in 2010, and the UEFA Euro Team of the Tournament in 2012. He made his first appearance for Spain at the age of 18 and, in 2013, he became the nation's youngest player to ever reach 100 caps. Ramos currently holds the record as the most capped player in the history of the Spanish national team, and is his country's tenth-highest all-time goalscorer.


Život.

Clausius se narodil v Köslinu (nyní Koszalin v Polsku) v provincii Pomořansko v Prusku. Jeho otec byl protestanský pastor a školní inspektor a Rudolf studoval ve škole svého otce. Po několika letech odešel studovat na gymnázium do Stettinu (dnes polský Szczecin). Clausius byl graduován na Berlínské univerzitě v roce 1844, kde studoval matematiku a fyziku spolu s G. Magnusem, L. Dirichletem, J. Steinerem a dalšími. Rovněž studoval historii s Leopoldem von Ranke. V roce 1847 obdržel doktorát na univerzitě v Halle za práci o optických jevech v atmosféře Země. Poté se stal profesorem fyziky na Královské dělostřelecké a inženýrské škole v Berlíně a soukromým docentem na Berlínské univerzitě. V roce 1855 se stal profesorem na ETH Zürich, švýcarský spolkový ústav v Zürichu, kde působil do roku 1867. Během roku 1867 se přesunul na univerzitu ve Würzburgu a o dva roky později na univerzitě v Bonnu.  V roce 1870 Clausius organizoval záchranné sbory ve prusko-francouzské válce. Byl zraněn v boji a skončil s trvalými následky. Za své služby byl oceněn Železným křížem.  Jeho žena, Adelheid Rimpham, zemřela při porodu v roce 1875, odešla a zanechala mu na starost šest dětí. Pokračoval ve výuce, ale měl poté méně času na výzkum.  V roce 1886 se znovu oženil se Sophií Sack a zplodil dalšího potomka.  Dva roky později, dne 24. srpna 1888, zemřel v německém Bonnu.

Dílo.

Clausiova doktorská práce zabývající se refrakcí světla vysvětlovala, proč je vidět modrá obloha přes den a mnoho odstínů červené při východu a západu slunce (kromě dalších jevů) díky odrazu a refrakci světla. Později Lord Rayleigh dokázal vysvětlit, že se jedná ve skutečnosti o rozptyl světla, bez ohledu na to, se Clausius svými matematickými vyjádřeními mnohem více přiblížil než jiní badatelé.  Jeho nejslavnější práce "Über die bewegende Kraft der Wärme" ("O hybné síle tepla") byla publikována v roce 1850, a pojednávala o mechanické teorii tepla. Ve své práci ukazoval Clausius na rozpory mezi Carnotovým principem a konceptem zachování energie. Clausius přeformuloval dva zákony termodynamiky, aby překonal zjištěné rozpory (třetí zákon předložil Walther Nernst mezi lety 1906–1912). Tato práce jej mezi vědci proslavila.  Clausiovo nejslavnější vyjádření druhého zákona termodynamiky bylo v Německu publikováno v roce 1854, a v Anglii v roce 1856. V roce 1857 Clausius přispěl prací na poli kinetické teorie vylepšením Krönigova velmi jednoduchého kinetického modelu plynů zahrnutím translačního, rotačního a vibračního pohybu molekul. Ve své práci představil koncept "střední volné dráhy" částic.  Clausius odvodil Clausiusovu–Clapeyronovu rovnici z termodynamiky. Tento vztah charakterizuje fázové změny mezi dvěma stavy látek v pevném a kapalném skupenství, původně vztah odvodil v roce 1834 Émile Clapeyron.

Entropie.

V roce 1865 Clausius podal první matematickou verzi konceptu entropie a zároveň ji dal její jméno. Použil, dnes již opuštěnou jednotku "Clausius" (symbol Cl) pro entropii. Clausius vybral slovo „entropie“, protože řecký význam slova znamená "přeměněný obsah" ("").  Význačnou práci, ve které představil v roce 1865 koncept entropie, končí shrnutí prvního a druhého termodynamického zákona slovy:

Rudolf Julius Emanuel Clausius (2. leden 1822 – 24. srpen 1888), byl německý fyzik a matematik, který je považován za zakladatele termodynamiky.  Na základě prací Jouleových a Carnotových formuloval pojem entropie (roku 1865) a princip jejího růstu, který je základem druhé věty termodynamiky.

Rudolf Julius Emanuel Clausius (; 2 January 1822 – 24 August 1888) was a German physicist and mathematician and is considered one of the central founders of the science of thermodynamics. By his restatement of Sadi Carnot's principle known as the Carnot cycle, he gave the theory of heat a truer and sounder basis. His most important paper, "On the Moving Force of Heat", published in 1850, first stated the basic ideas of the second law of thermodynamics. In 1865 he introduced the concept of entropy. In 1870 he introduced the virial theorem which applied to heat.


Život.

Bennigsen byl syn plukovníka Levina Friedricha von Bennigsen a jeho ženy Henrietty Marie von Rauchhaupt. Ze strany matky byl pravnuk saského maršála Hanse Adama von Schöning. Po krátké výuce privátním učitelem odešel 10letý Benningsen roku 1755 jako páže na hannoverský dvůr. Již o 4 roky později byl přijat do hannoverské pěší gardy jako praporčík. V poslední bitvě sedmileté války - v bitvě u Freibergu roku 1762 bojoval již v hodnosti kapitána. V tomtéž roce zemřel jeho otec a Benningsen převzal dědictví - statek Banteln. Vystoupil z armády, ale neprojevil žádné obchodní nadání, ani zájem o hospodářství. Roku 1768 se oženil s Friederikou Amalií, dcerou hannoverského vyslance ve Vídni Georga Friedricha von Steinberg. Roku 1772 statek zkrachoval a byl prodán v konkursu a tak Benningsen přijal nabídku carevny Kateřiny II. a roku 1773 vstoupil do ruské armády v hodnosti majora a v ruských službách zůstal až do r. 1818.  Roku 1776, krátce po smrti své první ženy se Benningsen žení podruhé. Jeho žena Elisabeth Meyerová však jen několik týdnů po svatbě též umírá. A tak Benningsen opět uzavírá sňatek roku 1777. Jeho třetí ženou se stává Amalie Oelgarde, dcera hannoverského ministra Augusta Wilhelma von Schwichfeldt. Již následující rok je pod velením maršála hraběte Rumjanceva zapojen do tažení proti Turkům a roku 1778 povýšen na podplukovníka a přeřazen ke kavalerii. Dále se vyznamenal pod Potěmkinem a roku 1790 povýšen na plukovníka. Pak roku 1792 velí jezdeckému oddílu v Litevsku a podílel se na porážce Poláků v bitvě u Soly, za což je povýšen na generálmajora. Od carevny Kateřiny II. obdržel velkostatek u Minsku. Dále po bojích v Persii povýšen na generálporučíka roku 1798 a poté roku 1802 na generála jezdectva. Benninggsen byl duší spiknutí proti carovi Pavlu I. a celou akci zavraždění cara 23. března roku 1801 organizoval a koordinoval. Přímo u činu vraždy nebyl přítomen. Nástupcem cara Pavla Alexandrem I. byl jmenován generálním guvernérem Litevska.  Roku 1805 byl postaven do čela severní armády na pomoc Rakousku, ale u Breslau (Wroclaw, Vratislav) obdržel rozkaz k návratu v důsledku bratislavského míru. Potřetí ovdověl a čtvrtou manželkou se stala Marie Leonarde von Andrzejkowicz. S ní měl jednoho syna - Alexandra, narozeného roku 1809. Roku 1806 je Benningsen v čele silného armádního sboru táhnoucího na pomoc Prusům, a v bitvě u Pultusku při útoku francouzské armády pod Napoleonem zachránil včasným ústupem ruskou armádu před zničením (26.12.1806). Car Alexandr jej jmenoval 1. lednem 1807 vrchním velitelem armády. V této funkci svedl 7. a 8.a února 1807 proti Napoleonovi jednu z nejstrašnějších bitev napoleonských válek v mrazu a vánici u Preussisch Eylau (Pruské Jílové). Po dvoudenních bojích byl sice přinucen k ústupu, ale ten proběhl zcela organizovaně a Napoleon již neměl sil k jeho pronásledování. Pak však 14. června roku 1807 utrpěl Benningsen jednu z nejtěžších porážek v bitvě u Friedlandu, po které následoval tylžský mír.  Po podepsání míru Benningsen vystoupil z armády a žil životem velkostatkáře na svých panstvích. Roku 1812 byl však na přání Kutuzova jmenován náčelníkem generálního štábu. Účastnil se bitvy u Borodina a odrazil pak Murata u Tarutina, přesněji u Vinkova (18.10.1812). Ostré spory s Kutuzovem vyústily v několikaměsíční dovolenou Benningsenovu. Ale již začátkem roku 1813 je opět Alexandrem povolán jako velitel rezervní armády tvořící se v Polsku a s touto armádou obsadil Benningsen Velkovévodství varšavské, porazil maršála Gouviona Saint-Cyr u Dohna (česky Donín) a spěchal k Lipsku, kde se podílel na bojích Bitvy národů. Osobně přijal kapitulaci saského krále Friedricha Augusta I.. Ještě v Lipsku byl povýšen carem Alexandrem do stavu ruských hrabat. Pak obsadil Hamburg, Magdeburg, Torgau, Wittenberg a po prvním pařížském míru byl převelen do Besarabie jako velitel jižní armády, zajišťující hranici s Tureckem. Roku 1818 pak odešel do výslužby. Žil se svým synem Alexandrem na statku Banteln, blízko svého rodného města, kde též ve věku 81 let zemřel. Ještě dnes v bantelnském kostele visí na stěně obraz, znázorňující slavného generála na bitevním poli u Hamburku.

Hrabě Levin (Leontij Leonťjevič) August Theophil von Bennigsen (10. února 1745 v Braunschweigu, dnes Německo - 3. prosince 1826 v Banteln (okres Alfeld) u Hildesheimu, dnes Německo) byl generál ruské armády německého původu.

Levin August Gottlieb Theophil Graf von Bennigsen (, also Лео́нтий Лео́нтьевич Бе́ннигсен ("Leóntii Leónt'yevich"); 10 February 1745 – 3 December 1826) was a German general in the service of the Russian Empire.


Původ.

Pocházela z rodu Wittelsbachů, byla dcerou císaře Karla VII. a Marie Amálie Habsburské, dcery Josefa I.

Svatba.

Byla vybrána jako vhodná manželka pro Josefa, syna císaře Františka Štěpána a jeho manželky Marie Terezie. Oba budoucí manželé byli úzce příbuzensky spřízněni (bratranec a sestřenice), jejich rodiče, Josefova matka Marie Terezie a matka Marie Josefy Marie Amálie, byly dcerami bratrů Karla VI. a Josefa I. Ti byli syny císaře Leopolda I.  Josef se po brzké smrti své první manželky Isabely Parmské, kterou velmi miloval, i když ona jeho cit neopětovala, ženit nechtěl. Jeho matka Marie Terezie si však nový sňatek s bavorskou princeznou přála, a proto na Josefa, kterému se Marie Josefa nezamlouvala, naléhala. Pro Marii Terezii měla Marie Josefa význam zejména územní, neboť byla žhavou dědičkou Bavorska.

Dvouleté manželství.

Svatba mezi 26 letou princeznou a mladým vdovcem se konala 13. ledna 1765 v Mnichově. Půl roku nato zemřel Josefův otec, a mladí manželé se tak stali panovníky Svaté říše římské.  Manželství s Josefem II., které trvalo dva roky, nebylo šťastné a zřejmě ani nebylo naplněno. Josef se své manželce vyhýbal a jeho komnaty byly od jejích vzdálené. Někdy dokonce lezl oknem, aby se jí vyhnul. Shledával svou druhou manželku neatraktivní, obtloustlou, s nehezkými zuby a pletí, a vyhledával jinou občasnou ženskou společnost. Když se po Vídni rozšířila nepravdivá fáma, že je Marie těhotná, údajně Josef prohlásil: ""jak by k tomu přišla...? "". Když roku 1767 Marie Josefa onemocněla neštovicemi, kterým podlehla i Josefova první žena, ani se neobtěžoval navštívit ji. Stejné onemocnění se projevilo také u její tchyně Marie Terezie, která však nemoc, na rozdíl od Marie Josefy, překonala.  Tělo Marie Josefy bylo uloženo do Císařské hrobky ve Vídni, Josef II. se pohřbu nezúčastnil.  Ještě jednou hrála nemilovaná císařovna v životě svého manžela roli, když roku 1778/79 vznesl neoprávněný nárok na Bavorské kurfiřtství.

Marie Josefa Antonie Walburga Felicitas Regula Bavorská (30. březen 1739, Mnichov – 28. květen 1767, Vídeň) byla manželka císaře Josefa II. a císařovna Svaté říše římské.

Maria Josepha of Bavaria (Maria Josepha Antonia Walburga Felicitas Regula, 20 March 173928 May 1767) was Holy Roman Empress, Queen of the Romans, Archduchess of Austria, Grand Duchess of Tuscany, etc. by her marriage to Joseph II, Holy Roman Emperor. By birth, she was a Princess and Duchess of Bavaria as the daughter of Charles VII, Holy Roman Emperor, Elector of Bavaria, and Archduchess Maria Amalia of Austria.


Původ.

Marie Tereza byla nejstarší dcerou neapolsko-sicilského krále Ferdinanda I. z rodu Bourbon-Obojí Sicílie (1751–1825) a jeho manželky Marie Karolíny Habsbursko-Lotrinské (1752–1814) (dcera Marie Terezie).  Vyrůstala v početné rodině, do jejího sňatku se narodilo dalších 15 sourozenců, z nichž však většina zemřela v dětském věku.

Sňatek s Františkem I..

Dne 15. srpna 1790 se v Neapoli konala svatba "per procurationem" obou starších dcer krále Ferdinanda I. s jejich bratranci, syny císaře Svaté říše římské Leopolda II. a jeho manželky Marie Ludoviky. Mladí manželé byli nejbližšími příbuznými, protože nevěstina matka Marie Karolína a ženichův otec Leopold II. byli sourozenci, stejně jako nevěstin otec Ferdinand I. a ženichova matka Marie Ludovika.  Luisa Maria se provdala za toskánského velkovévodu Ferdinanda III. a Marie Tereza za rakouského arcivévodu Františka. Po náhlé smrti císaře Leopolda II. v roce 1792 se František stal novým císařem Svaté říše římské jako František II.

Císařovna.

Korunovace Františka na císaře se konala 14. července, poté se manželský pár přesunul do Prahy, kde byl 9. srpna korunován František a tři dny na to, 12. srpna 1792, proběhla korunovace české královny.  Nová císařovna si plnými doušky užívala společenského života a veselí, které jí nové postavení přinášelo, stejně jako kdysi její teta Marie Antoinetta. Pořádala večírky, divadelní představení, ve kterých sama vystupovala, a jen málo dbala rad své matky, která se dceru snažila mírnit v jejich výstřelcích.  Marie Tereza zemřela krátce po porodu své poslední dcery Amálie Terezy 13. dubna 1807.

Potomci.

Marie Tereza porodila svému muži dvanáct dětí, z nichž se sedm dožilo dospělosti. Oba synové, jak následník Ferdinand, tak jeho bratr František Karel, byli vývojově zaostalí, starší z nich navíc trpěl těžkou formou epilepsie.  Všechny ostatní přeživší děti se nevyznačovaly přílišnou inteligencí. Dnes jsou známější především dvě starší děti, francouzská císařovna Marie Luisa a rakouský císař Ferdinand V., a v Brazílii pak bývalá císařovna Marie Leopoldina.

Marie Tereza Neapolsko-Sicilská (6. červen 1772 Neapol – 13. duben 1807 Vídeň) se v roce 1790 provdala za rakouského arcivévodu Františka a o dva roky později, v roce 1792, se po jeho boku stala císařovnou Svaté říše římské, českou a uherskou královnou.

Maria Theresa of Naples and Sicily (6 June 1772 – 13 April 1807) was the last Holy Roman Empress and the first Empress of Austria by marriage to Francis II, Holy Roman Emperor. She was the eldest daughter of Ferdinand IV & III of Naples and Sicily (later Ferdinand I of the Two Sicilies) (1751–1825) and Marie Caroline of Austria (1752–1814).


Pravomoci prezidenta Slovenské republiky.

Prezident především zastupuje Slovensko navenek, dojednává a ratifikuje mezinárodní smlouvy. Tuto svou pravomoc může přenést na vládu (a do nynějška tak učinili všichni slovenští prezidenti). Přijímá, pověřuje a odvolává vedoucí diplomatických misí.  Svolává ustanovující schůzku NR SR. Může rozpustit NR SR, podepisuje zákony, jmenuje vládu a další státní funkcionáře, soudce, profesory, generály atd. Uděluje vyznamenání, odpouští a zmírňuje tresty, vyhlašuje referendum. Je hlavním velitelem ozbrojených sil, vypovídá válku (na základě rozhodnutí NR SR) a uzavírá mír, nařizuje mobilizaci ozbrojených sil, vyhlašuje válečný stav nebo výjimečný stav atd.

Volba prezidenta Slovenské republiky.

Způsob volby prezidenta je upravený především v Ústavě Slovenské republiky, v článcích 101 až 107 a v zákoně č. 46/1999 Z.z. o způsobu volby prezidenta Slovenské republiky, o lidovém hlasování o jeho odvolání a o doplnění některých dalších zákonů.  Prezidenta Slovenské republiky volí slovenští občané v přímých volbách tajným hlasováním na pět let. Právo volit prezidenta mají občané, kteří mají právo volit do NR SR. Kandidáta na prezidenta navrhuje nejméně 15 poslanců NR SR nebo aspoň 15 000 občanů, na základě petice. Návrh musí být odevzdán předsedovi NR SR nejpozději 21 dní od vyhlášení voleb. Za prezidenta může být zvolený každý občan, který je volitelný do NR SR a v den voleb dosáhl věk 40 let.  Za prezidenta je zvolený kandidát, který získá nadpoloviční většinu platných hlasů oprávněných voličů. Pokud ani jeden kandidát nezíská potřebnou většinu, koná se do 14 dní druhé kolo voleb. Do druhého kola postupují dva kandidáti, kteří získali v prvním kole nejvyšší počet hlasů.  Zvolený kandidát se ujímá funkce složením slibu před NR SR do rukou předsedy Ústavního soudu Slovenské republiky v poledne v den, kdy se má skončit volební období předcházejícího prezidenta. Stejná osoba může být zvolená za prezidenta nejvíce ve dvou po sobě následujících obdobích.

Prezident Slovenské republiky je hlavou Slovenské republiky. Reprezentuje Slovenskou republiku navenek i uvnitř a svým rozhodováním zabezpečuje řádný chod ústavních orgánů.

The president of the Slovak Republic () is the head of state of Slovakia and the commander-in-chief of the Armed Forces. The president is directly elected by the people for five years, and can be elected for a maximum of two consecutive terms. The presidency is largely a ceremonial office, but the president does exercise certain limited powers with absolute discretion. The president's official residence is the Grassalkovich Palace in Bratislava.


Bezpečnostní modely založené na ACL.

Jednou ze základních otázek při tvorbě bezpečnostního modelu založeného na ACL je otázka, jak bude možno editovat samotné ACL. Systémy, které používají ACL, se dají klasifikovat do dvou kategorií: volitelné () a povinné ().  Systémy s volitelným řízením přístupu umožňují tvůrci či vlastníkovi objektu plně řídit přístup k objektu, včetně například úpravy ACL tak, aby přístup získal kdokoli jiný. U povinného řízení přístupu (též „nevolitelné řízení přístupu“) jsou všechny operace podmíněny i omezeními stanovenými operačním systémem ještě nad rámec omezení definovaných v ACL.  Tradiční systémy ACL stanovují oprávnění uživatelům jednotlivě, takže systém s velikým počtem uživatelů se poněkud obtížně spravuje. Modernějším přístupem pak jsou bezpečnostní modely založené na tzv. "rolích", kdy jsou oprávnění přidělována rolím (např. „správce“, „sekretářka“) a uživatelům jsou přidělovány jednotlivé role. Tato alternativa k ACL modelu se označuje jako role-based access control (RBAC).

Systém souborů založený na ACL.

Seznam je datová struktura, obvykle tabulka obsahující položky specifikující práva uživatele nebo skupiny k určitým objektům, jako jsou programy, procesy, nebo soubory. Tyto položky známé jako položky pro řízení přístupu (ACE) ve Windows, OpenVMS a Mac OS X operačních systémech. Každý dostupný objekt obsahuje identifikátor v ACL. Specifická přístupová práva rozhodují o povolení nebo oprávnění, jako který uživatel ma právo čtení, zápisu, nebo provedení objektu. V některých provedeních může ACL řídit, zdali může uživatel nebo skupina uživatelů měnit ACL na nějaký objekt. Přestože ACL je standardem POSIX, jeho implementace v různých operačních systémech se výrazně liší. Ochranné koncepty POSIX .1e a .2c byly staženy, když se stal jejich rozsah příliš široký, a práce by nebyla kompletní, ale dobře propracované části definující ACL se široce implementovaly a známe je jako „POSIX ACL“.

Počítačové sítě.

U počítačových sítí se jako ACL označuje seznam pravidel popisující porty nebo (síťové) démony, které jsou dostupné na počítači (či jiném zařízení na síťové vrstvě), a u každé seznam zařízení a sítí, které mohou tuto službu používat. ACL mohou být jak na konkrétních serverech, tak i na routerech. Zpravidla existují oddělená ACL pro příchozí a odchozí data. Viz též firewall.

ACL (anglicky access control list, česky doslova "seznam pro řízení přístupu") je v oblasti počítačové bezpečnosti seznam oprávnění připojený k nějakému objektu (např. souboru). Seznam určuje, kdo nebo co má povolení přistupovat k objektu a jaké operace s ním může provádět. V typickém ACL specifikuje každý záznam v seznamu uživatele a operaci. Například: Záznam v ACL ["Pepa, smazat"] pro soubor "XYZ" dává uživateli "Pepa" právo "smazat" soubor "XYZ".  U bezpečnostního modelu používajícího ACL systém před provedením každé operace prohledá ACL a nalezne v něm odpovídající záznam, podle kterého rozhodne, zda operace smí být provedena.

An access-control list (ACL), with respect to a computer file system, is a list of permissions attached to an object. An ACL specifies which users or system processes are granted access to objects, as well as what operations are allowed on given objects. Each entry in a typical ACL specifies a subject and an operation. For instance, if a file object has an ACL that contains , this would give Alice permission to read and write the file and Bob to only read it.


Historie kapely.

Lynx (rys) a Lamb (jehně) poprvé předvedly svůj zpěv na neonacistickém festivalu "Eurofest" 2001. O rok později se začaly učit hrát na hudební nástroje (Lamb hraje na kytaru a Lynx na housle). V tom samém roce byly představeny v show americké kabelové televize VH1 s názvem Inside hate rock. V roce 2003 se objevily v dokumentu BBC režiséra Louise Therouxea nazvaném "Louis a nacisté" o antisemitismu a neonacismu ve Spojených státech. Lynx, Lamb a jejich matka April se také ještě téhož roku objevily v hororu "Dark Walker".  Ke konci roku 2004 nahrály své debutové CD s názvem "Fragment of future" (útržek budoucnosti) u nahrávací společnosti Resistance Records. O rok později vydávají své druhé album "The path we chose" (cesta, co jsme si zvolily), na kterém je více tradičního rocku spolu s akustickou a elektrickou kytarou. Většina skladeb postrádá rasový a nacionalistický podtext, který byl slyšet z jejich prvního alba "Fragment of future". 20. října 2005 Prussian blue vystoupily v populární show televizní stanici ABC Primetime. Na svém DVD "Blond hair, blue eyes"(blond vlasy, modré oči) , vydaném v roce 2005, představily tři své videoklipy a několik živých vystoupení. Krátce na to se duo vydalo na turné po USA. 22. srpna se objevily opět v Primetime na ABC.  V roce 2006 se dvojčata, jejich matka April, nevlastní otec Mark Harrington a jejich malá nevlastní sestra Dresden přestěhovali z kalifornského Bakersfieldu do Kallispelu v Montaně, protože matka dospěla k závěru, že Bakersfield na její vkus "není dost bílý". Část lidí z Kallispel chodila po městě a rozdávala lidem letáky, varující před Prussian blue a jejich názory pod transparenty s hesly "Nechceme tu nenávist!". Někteří lidé, kteří se podíleli na kampani zaměřené proti nově příchozí rodině Gaedových, dostali výhrůžné dopisy od různých rasistických skupin. Společnost pro lidská práva v Montaně naplánovala shromáždění na protest proti Prussian blue a jejich názorům.

Ideologie.

Duo má silné vazby na National Vanguard, americkou nacionalistickou organizaci, založenou členy National Aliance. Jejich ideologie se dá popsat jako rasistická a hlásající nadřazenost bílé rasy. "The Daily Telegraph" informoval, že dvojčata na jevišti běžně hajlují a publikum nezůstává pozadu – tyto projevy nejsou v USA zakázány. Lynx a Lamb, stejně jako kterýkoli jiný zástupce National Vanguard, se považují za bílé separatisty.  Podle zpráv televizní stanice ABC Lynx a Lamb nechodí do běžné školy, ale jsou vzdělávány soukromě doma svou matkou April, aktivní členkou National Vanguard. Dědeček dvojčat nosí hákový kříž na přezce opasku, má ho na dveřích svého pick-upu a zaregistroval si ho jako cejch na svůj dobytek. Lynx a Lamb mají nevlastní sestru. Její celé jméno zní Dresden Hale Harrington, narozena 19. července 2004. Její první jméno je podle města Drážďany v Německu, druhé jméno má podle nacionalisty Matta Hala.  Během rozhovoru pro ABC Prussian blue tvrdily, že věří tomu, že "Adolf Hitler byl velký muž s dobrými plány, které měly za cíl zkvalitnit genetický základ německého národa", a že "Holokaust je příliš nafukovaný mýtus".  Protože duo 'nežije o žebrácké holi', Lynx a Lamb se rozhodly věnovat nějaké peníze na postižené hurikánem Katrina.

Jméno.

Kapela se pojmenovala podle pruské modře. V rozhovoru pro Vice Magazine dvojčata uvádějí: "V našich žilách proudí pruská krev, také naše oči jsou modré a pruská modř je zkrátka hezká barva." Jedním dechem ovšem dodávají že se inspirovaly "diskusemi o absenci pruské modři" (zbytkové látky po Cyklonu B) "v údajných plynových komorách koncentračních táborů". "Myslíme si, že to může lidi přimět, aby začali přemýšlet o některých nepřesnostech mýtu o Holocaustu". Absence pruské modři v plynových komorách je jedním ze stěžejních argumentů popíračů Holocaustu, kteří tvrdí, že se Holokaust, pochopitelně pokud přiznají, že nějaký vůbec existoval, musel odehrávat jinak a čísla obětí musejí být daleko menší. Tyto řeči jsou ovšem brány jako mylné a pseudohistorické většinou lidí, kteří se zabývají skutečnou historií.  Lynx a Lamb samy uvádějí svůj původ jako anglický, německý a islandský.

Texty a jejich vliv.

Většina skladeb z jejich prvního alba "Fragment of future" (útržek budoucnosti) je rasistického a nesnášenlivého charakteru. Převážnou část z nich napsal David Lane, Ian Stuart a Ken McLellan. Dvě z těchto písní oslavují známé nacistické pohlaváry a neonacistické aktivisty, například Rudolfa Hesse a Roberta Jay Matthewse. Jeden další song napsala Lamb a jmenuje se "Sacrifice" (obětování).  Debutový singl jejich druhého alba, "The Stranger" (cizinec), je zhudebněná báseň Rudyarda Kiplinga, která se těší oblibě mezi pravicovými extrémisty.  V roce 2006 Prussian blue bylo vydáno prostřednictvím NPD další album nazvané "Fot the fatherland" (za vlast).  23. září 2006 vydaly nový singl nazvaný "Stand up" (povstaň) jako jejich příspěvek pro iniciativní hnutí "za osvobození Matta Hala", který si odpykává svých 190 let pobytu za mřížemi. CD vydalo Condemned Records.  Dívky se začaly v neonacistickém hnutí angažovat velmi brzy. Lynx zveřejnila svou báseň "What must be done" (co musí být dokončeno) ve Vice Magazinu v roce 2003, tedy když jí bylo deset let.

Odkazy v médiích.

Roku 2003 se dvojčata objevila v dokumentárním snímku BBC "Louis a nacisté" dokumentaristy Louise Therouxea.  Lynx a Lamb se nechaly inspirovat při sepsání hry na Broadwayi "" o dvou sestrách, Blonche a Evě, které dělají muziku podobnou jako Prussian blue a jejichž duo se jmenuje White Noise. Hra je ale míněna k šíření povědomí o nebezpečnosti rasismu a bubblegum pop music.  Na dvojčata se také nepřímo naráží v jedné z epizod seriálu Zákon a pořádek, když v pokoji antisemiticky smýšlejícího teenagera visí plakát fiktivního dua "Dresden Angels", páru blonďatých dívek držících kytary a nad hlavami jim vlající "Reichskriegflagge"  5. prosince byla vysílána epizoda amerického seriálu "Boston legal", kde Allan Shore je zapojený do případu vztahujícího se k neonacistickému otci dvojčat, které mají vlastní kapelu.

Prussian Blue bylo americké teenagerské duo, vzniklé roku 2003. Jeho členky Lynx Vaughan Gaede a Lamb Lennon Gaede se narodily 30. června 1992 ve Fresnu, v Kalifornii. Skupina je hlavně proslulá svými radikálními názory otevřeně podporujících neonacismus.

Prussian Blue was an American white nationalist, Neo-Nazi pop duo formed of Lynx Vaughan Gaede and Lamb Lennon Gaede, fraternal twins born on June 30, 1992, in Bakersfield, California. The duo Prussian Blue was formed in early 2003 by their mother April Gaede, who now goes by April Harrington. The twins referred to the Holocaust as a myth and promoted Holocaust denial and their group was described as racist and white supremacist.  Lynx and Lamb were about 14 when they decided to cease touring. In a 2011 interview with "The Daily", a U.S. and Australian news app, the twins renounced their previous politics.


Život a dílo.

Narodil se v Londýně a na místní univerzitě King's College studoval filozofii. Jeho nejslavnějším dílem je "Má krásná pradlenka", jedná se o filmový scénář vyprávějící o homosexuálním chlapci pákistánsko-britského původu, který vyrůstá v Londýně 80. letech 20. století, film režíroval Stephen Frears. Scénář získal cenu newyorských filmových kritiků a byl také nominován na Oskara.  Jeho kniha "Buddha z předměstí" z roku 1990 (český překlad Jana Pařízka vyšel 1997) získala prestižní cenu Whitbread Award za nejlepší románovou prvotinu a v podobě televizního seriálu ji uvedla britská televizní stanice BBC, autorem hudby k seriálu byl David Bowie.  Kniha "Intimacy" z roku 1998 vzbudila pohoršení, česky vyšla v překladu Viktora Janiše pod názvem Byli jsme si blízcí v roce 2000. V příběhu se mimo jiné objevuje muž, který opouští manželku a dva malé syny, neboť cítí, že ho jeho žena fyzicky i emocionálně odmítá. Dalo by se říct, že vlnu nevole nevyvolala kniha jako taková, ale spíš fakt, že odráží autorův život - sám Kureishi totiž předtím opustil manželku a dva malé syny. V letech 2000 - 2001 byl román volně adaptován do filmové podoby. Film Intimacy, česky Intimita, režírovaný Patricem Chéreauem, sklízel úspěchy například na Berlínském mezinárodním filmovém festivalu: získal Zlatého medvěda za Nejlepší film, Stříbrný medvěd putoval do rukou Kerry Foxové, která zvítězila v kategorii Nejlepší herečka. Také tento film byl velice kontroverzní, zejména kvůli otevřeným sexuálním scénám. V roce 2005 přeložil Niki Karimi knihu do perštiny.  Jeho drama "Matka" převedl do filmové podoby Roger Michell. Získalo společnou první cenu v sekci Director’s Fortnight (Čtrnáct dní režisérů) na Filmovém festivalu v Cannes. V dramatu jsou zobrazeny mezigenerační vztahy, ovšem hrdinové si v jistém slova smyslu vymění role: sedmdesátiletá anglická dáma (Anne Reid) svede (Daniela Craiga), přítele své třicetileté dcery, která pracuje jako řemeslnice. Sexuální scény byly ve filmu kvůli obavám z cenzury nahrazeny realistickými kresbami.  Jeho scénář k filmu "Venuše" se dočkal následujících ocenění: Oskar, cena Britské akademie pro filmové a televizní umění (BAFTA), cena Cechu televizních herců (Screen Actors Guild), cena Asociace filmových kritiků (Broadcast Film Critics Association); nominaci na Zlatý Glóbus v kategorii Nejlepší herec získal za svou roli v tomto filmu Peter O'Toole.  Je ženatý a má tři syny.

Hanif Kureishi (* 5. prosince 1954, Londýn) je dramatik, scenárista a spisovatel pákistánsko-britského původu. Ve svých dílech se zaměřuje na problematiku rasy, nacionalismu, imigrace a lidské sexuality.

Hanif Kureishi, CBE (born 5 December 1954) is a British playwright, screenwriter, filmmaker and novelist of Pakistani and English descent. In 2008, "The Times" included Kureishi in their list of "The 50 greatest British writers since 1945".


Popis.

Všichni ceratopsidi byli čtyřnozí býložravci s charakteristicky rohatými hlavami a krčními „límci“. Měli mohutnou hlavu s dobře vyvinutými rohy a obvykle vážili několik tun. Jejich biodiverzita (druhová rozmanitost) byla velmi vysoká. Stejně jako ostatní neptačí dinosauři vymřeli na konci křídy, zhruba před 66 miliony let. Významná ornamentace lebečních límců ceratopsidů plnila zřejmě účel signalizační, nikoliv ale rozpoznávací, jak ukazuje studie z roku 2018.  Nejtypičtějším a nejvíce charakteristickým znakem této skupiny je mohutná lebka s výrazným "límcem". Díky tomuto anatomickému prvku se někteří rohatí dinosauři stali suchozemskými živočichy s největší známou lebkou vůbec. Velmi dlouhou lebku najdeme například u rodů "Titanoceratops" (2,65 m), "Torosaurus" (2,77 m) nebo "Eotriceratops" (3,0 m).

Paleoekologie.

Ceratopsidi byli většinou stádní tvorové a tvořili zřejmě početné sociální skupiny. Tomu napovídá také fakt, že mnoho jejich druhů bylo popsáno i z velkých „lůžek kostí“ s pozůstatků stovek nebo dokonce tisíců jedinců ("Styracosaurus", "Centrosaurus" ad.). Mezi největší ceratopsidy patřil "Eotriceratops", dosahující délky možná až přes 10 metrů. Většina druhů však dosahovala délky v rozmezí 5-8 metrů. Nejvýznamnějšími predátory těchto býložravců byli velcí tyranosauridi. Typickým znakem je velmi rychlý vývoj a vznik nových druhů ceratopsidů. Míra rychlosti jejich evoluce dokonce překonává míru rychlosti evoluce mnoha současných savců.

Paleogeografie.

Ceratopsidi byli značně rozšířenou skupinou ptakopánvých dinosaurů, známou především ze západu Severní Ameriky. Zatím je známý pouze jeden východoasijský rod - "Sinoceratops" z Číny. Možným asijským ceratopsidem je také rod "Turanoceratops" z Uzbekistánu.  Jediným potenciálním zástupcem, známým z jižní polokoule, je argentinský rod "Notoceratops" (jediná dochovaná fosilie tohoto taxonu je však dnes již ztracena).

Všežravost ceratopsidů.

Někteří badatelé, například britský paleo-umělec Mark Witton, předpokládají, že ceratopsidi snad občas vyhledávali i masitou stravu. Dle jeho názoru mohli například ohlodávat zdechliny za pomoci svých silných zobákovitých čelistí. Přímá fosilní evidence pro tuto hypotézu však zatím chybí.

Ceratopsidae („rohaté tváře“ z řeckého "kerat-" ["keras"] „roh“ + "ops" „tvář“, česky ale také „ceratopsidi“) byli početnou skupinou ptakopánvých rohatých dinosaurů, žijících v období svrchní křídy na území dnešních USA a Číny. Nejznámějším a zároveň jedním z největších zástupců je rod "Triceratops".

Ceratopsidae (sometimes spelled Ceratopidae) is a family of marginocephalian dinosaurs including "Triceratops", "Centrosaurus", and "Styracosaurus". All known species were quadrupedal herbivores from the Upper Cretaceous, mainly of Western North America and are characterized by beaks, rows of shearing teeth in the back of the jaw, and elaborate nasal horns and a thin parietal-squamosal shelf that extends back and up into a frill. The group is divided into two subfamilies. The Chasmosaurinae are generally characterized by long, triangular frills and well-developed brow horns. The Centrosaurinae had well-developed nasal horns or nasal bosses, shorter and more rectangular frills, and elaborate spines on the back of the frill.  These horns and frills show remarkable variation and are the principal means by which the various species have been recognized. Their purpose is not entirely clear. Defense against predators is one possible purpose – although the frills are comparatively fragile in many species – but it is more likely that, as in modern ungulates, they may have been secondary sexual characteristics used in displays or for intraspecific combat. The massive bosses on the skulls of "Pachyrhinosaurus" and "Achelousaurus" resemble those formed by the base of the horns in modern musk oxen, suggesting that they may have butted heads. Centrosaurines have frequently been found in massive bone beds with few other species present, suggesting that the animals might have lived in large herds.


Život.

V Rostově na Donu a v Tbilisi získal humanitní vzdělání a znalost klasických jazyků. Roku 1908 odešel do Göttingenu, kde na tamější univerzitě studoval filosofii u Edmunda Husserla a matematiku u Davida Hilberta. Roku 1911 přešel na pařížskou Sorbonnu, za války bojoval v ruské armádě. Po I. světové válce se oženil a usadil v Paříži, kde spolupracoval mj. s Gastonem Bachelardem a Alexandrem Kojèvem, který po něm převzal přednášky o Hegelovi. Opakovaně pobýval a přednášel také v USA.

Počátky novověké vědy.

Koyré se sice věnoval hlavně počátkům novověké vědy, začal však jako historik náboženství a odtud čerpal hlubší porozumění pro myšlenky a vývoj věd od 16. století, jak o tom svědčí například jeho kniha "Mystikové, spiritualisté, alchymisté 16. století v Německu". Byl totiž přesvědčen, že i spisy vědců je třeba chápat na pozadí jejich doby. Zabýval se zejména Galileim, Descartesem, Platónem a Newtonem a ve své nejslavnější knize "Od uzavřeného světa k nekonečnému vesmíru" (původně přednášky v USA z roku 1959) popsal proměny pohledu na svět od Mikuláše Kusánského a Giordana Bruna k Newtonovi. Koyré odmítal „positivistickou“ představu, že by ke změnám v pohledu na svět vedla experimentální fakta. Podle něho jde především o změnu teoretického pohledu, který pak vede i výběr a uspořádání experimentů. Ukázal také, že lidé jako Galileo experimentovali podstatně méně, než se obvykle soudí, a že jejich experimenty byly často jen myšlenkové. Například slavný pokus s pádem koulí z věže v Pise sice Galileův životopisec stručně zmiňuje, Koyré však doložil, že se patrně nikdy nekonal. Galilei totiž věděl, že pokus už před ním dělal Benedetti a že hliněná koule dopadla později než kovová.

Problém přirozeného světa.

Podobně jako Husserl a Patočka, zabýval se i Koyré problémem „dvojího světa“, v němž moderní člověk žije: vedle světa běžného života, Husserlova "Lebenswelt", chápeme svět také v pojmech abstraktní matematizované vědy, která důležité části lidského světa (hodnoty, intuice, krásu, lidské vztahy apod.) z metodických důvodů vypouští. Přitom – jak Koyré ukázal – dokonce i při vědeckých objevech hrají tyto stránky důležitou roli.

Vliv.

Koyré ovlivnil řadu historiků a filosofů, zejména T. Kuhna, jehož slavná práce o vědeckých revolucích se o Koyrého silně opírá, nebo teoretického fyzika P. Feyerabenda.

Alexandre Koyré (původním jménem Александр Владимирович Койракский, "Aleksandr Vladimirovič Kojrakskij") (29. srpna 1892, Taganrog, Rostovská oblast Ruska – 28. dubna 1964, Paříž) byl historik a filosof vědy ruského původu, který po většinu života působil v Paříži.

Alexandre Koyré (, ; 29 August 1892 – 28 April 1964), also anglicized as Alexander Koyre, was a French philosopher of Russian origin who wrote on the history and philosophy of science.


Správa procesů.

Moderní operační systémy umožňují spustit zároveň více procesů (textový editor, tabulkový procesor, e-mailový klient apod.), což nazýváme multitasking – multiprocessing. Pokud je v počítači méně procesorů, než je běžících procesů, musejí se procesy na procesorech střídat, což označujeme jako změnu kontextu.  Protože programátor nepředpokládá, že by byla změněna data v průběhu vykonávání programu, je při přepínání procesů důležité uchovat všechny informace potřebné pro opětovné obnovení procesu přesně v místě a ve stavu, kde bylo jeho vykonávání přerušeno tak, aby běžící proces tuto změnu nepoznal (až na časové zpoždění mezi dvěma strojovými instrukcemi, mezi kterými došlo ke změně kontextu). Tyto informace se pro každý proces ukládají do tabulky PCB (), která je spravována jádrem operačního systému.  Změna kontextu je poměrně náročná operace, a proto byla zavedena vlákna (), která mají režii na přepnutí nižší. Uspoří se zejména na tom, že thready sdílejí jeden paměťový prostor. To jim též umožňuje velmi rychlou a efektivní vzájemnou komunikaci.

Životní cyklus procesu.

Životní cyklus procesu probíhá podle diagramu stavových přechodů. U několika soupeřících procesů je zařazení k běhu řízeno pravidly: časová kvanta, priorita, či bez možnosti přerušení. Přepínání procesů je značně časově náročné a může vyhovovat jen pro toleranci událostí s dlouhou latencí (například přístup na disk).

Základní stavy procesů.

Následující stavy procesů se vyskytují ve všech víceúlohových systémech:

Rozšířené stavy procesů.

Dva přidané stavy jsou dostupné pro procesy v systémech, které podporují střednědobé plánování procesů () s podporou virtuální paměti. V obou stavech je celý proces odsunut z vnitřní paměti na pevný disk, je-li vnitřní paměti nedostatek (). Je chybou považovat stránkování paměti za střednědobé plánování, protože v tomto případě se odkládá celý proces. Běžné současné operační systémy rozšířené stavy procesů nepoužívají (například řada Windows NT, Mac OS X nebo Linux).

Komunikace mezi procesy.

Komunikace mezi procesy (IPC, "Inter-Process Communication", též "meziprocesová komunikace") označuje mechanismy, pomocí kterých mezi sebou procesy komunikují a sdílí data. Komunikace může být u procesů velice frekventovaná. Některé procesy vytvářejí výstupy, které jiným procesům mohou předávat jako vstupy. Proces nebo aplikaci můžeme podle úlohy v IPC označit jako klienta nebo jako server. Proces zastupující roli klienta si vyžádá službu od jiné aplikace nebo procesu. Na požadavky klienta nebo více klientů odpovídá server. Mnohdy aplikace zastupují obě tyto role.  Je možné aby oba spolu komunikující procesy běžely na jiných zařízeních s jiným operačním systémem. Komunikace pak musí probíhat prostřednictvím určitých protokolů pomocí počítačové sítě, sběrnice, bezdrátově i jinak.

Historie.

Na začátku 60. let 20. století se řídící počítačový software vyvinul z monitorovacího (např. IBM IBSYS) na výkonný (exekutivní) řídící software. Počítače se stávaly rychlejšími a výkonnějšími, avšak tehdejší výpočetní čas počítačů nebyl úsporný ani plně využívaný. To byl důvod, proč se stala technika multiprogramování potřebnou a nezbytnou. Multiprogramování umožnilo souběžnost několika programů. Nejdříve běželo více programů na jediném procesoru, jako výsledek základní jednoprocesorové počítačové architektury, kdy sdílely vzácné a limitované hardwarové zdroje a souběžnost sériové povahy (střídání). Na pozdějších systémech s více procesory mohlo běžet více programů již paralelně.  Programy se skládají ze sekvencí instrukcí pro procesory. Jeden procesor může spustit v jeden čas pouze jednu instrukci, a tak je nemožné spustit více programů ve stejný čas. Program může vyžadovat nějaký systémový zdroj, jako například vstupní zařízení, nebo může zahrnovat nějakou pomalou operaci jako je posílání výstupu (příkazu) na tiskárnu, což by vedlo k nečinnosti procesoru (čekání, až tiskárna bude potřebovat další data). Aby mohl být procesor stále využíván, je provádění takovéhoto procesu pozastaveno a operační systém po tuto dobu využije procesor k běhu jiného programu. Uživateli pak může připadat, že programy běžely ve stejný okamžik (odtud termín „paralelní“).  Krátce poté byla představa „programu“ rozšířena na význam „vykonávání programu a jeho kontextu“. Tím byl zrozen samotný koncept procesu, který se také stal nezbytným pro vznik reentrantního programování. O něco později přišly ještě vlákna. S příchodem konceptů jako je sdílení času, počítačová síť a vícejádrové procesory se sdílenou pamětí, ustoupilo staré multiprogramování před opravdovým multitaskingem (víceúlohový systém), multiprocesingem (víceprocesorový systém), a později také před vícevláknovými aplikacemi ().

Proces () je v informatice název pro spuštěnou instanci počítačového programu. Proces je umístěn v operační paměti počítače v podobě sledu strojových instrukcí vykonávaných procesorem. Obsahuje nejen kód vykonávaného programu, ale i dynamicky měnící se data, která proces zpracovává. Program může na jednom, ale i více počítačích běžet v podobě jednoho či více procesů s různými daty (například vícekrát spuštěný webový prohlížeč zobrazující různé stránky). Správu procesů vykonává operační systém, který zajišťuje jejich oddělený běh, přiděluje jim systémové prostředky počítače a umožňuje uživateli procesy spravovat (spouštět, ukončovat atp.).

In computing, a process is the instance of a computer program that is being executed by one or many threads. It contains the program code and its activity. Depending on the operating system (OS), a process may be made up of multiple threads of execution that execute instructions concurrently.  While a computer program is a passive collection of instructions, a process is the actual execution of those instructions. Several processes may be associated with the same program; for example, opening up several instances of the same program often results in more than one process being executed.  Multitasking is a method to allow multiple processes to share processors (CPUs) and other system resources. Each CPU (core) executes a single task at a time. However, multitasking allows each processor to switch between tasks that are being executed without having to wait for each task to finish. Depending on the operating system implementation, switches could be performed when tasks perform input/output operations, when a task indicates that it can be switched, or on hardware interrupts.  A common form of multitasking is time-sharing. Time-sharing is a method to allow high responsiveness for interactive user applications. In time-sharing systems, context switches are performed rapidly, which makes it seem like multiple processes are being executed simultaneously on the same processor. This seeming execution of multiple processes simultaneously is called concurrency.  For security and reliability, most modern operating systems prevent direct communication between independent processes, providing strictly mediated and controlled inter-process communication functionality.


Popis.

Dikobraz jihoafrický je ve svém areálu největším hlodavcem. Samice jsou v průměru ještě o jeden kilogram těžší než samci. Tmavá, přiléhavá a hrubá srst, která kryje břicho a končetiny, přechází na hlavě a na hřbetě ve hřívu, kterou zvířata v rozčilení naježí. Na zádi a ocase je srst přeměněna v tuhé, černo-bílé ostny, které mohou být až 50 cm dlouhé. Některé z kratších bodlin na ocase jsou navíc duté a když jimi dikobraz zatřese, vydávají chřestivý zvuk. Ostny jsou usazené v kůži jen velmi volně a snadno se uvolňují, rychle ale dorůstají.

Rozšíření a stanoviště.

Je hojný v celé subsaharské Africe, vyskytuje se až do výšky 2000 m n. m všude tam, kde je nějaký vegetační kryt. Obývá křoviny, savany i lesy, dává však přednost kamenitým oblastem, kde přes den snadno nachází úkryt.

Biologie.

Dikobraz jihoafrický je aktivní převážně v noci, přes den odpočívá v doupatech pod kameny, v opuštěných norách hrabáče nebo si vyhrabává vlastní, až 20 m dlouhé nory. Jsou buď samotáři, nebo žijí v malých rodinných skupinkách do 6 jedinců.  Jsou to převážně býložravci, vyhrabávají kořeny, hlízy a cibule rostlin, pojídají ovoce a také okusují kůru ze stromů. V oblastech, kde je nedostatek fosforu, také okusují kosti.  Samice je březí 3 měsíce a pak v noře vystlané trávou vrhne 1–4 dobře vyvinutá mláďata. Mladí dikobrazi jsou osrstění, mají otevřené oči a prořezané zuby, měkké ostny ztvrdnou až několik hodin po narození. Matka je kojí 3 nebo 4 měsíce, mláďata rychle rostou a v roce věku už mají plnou velikost. Samci pohlavně dospívají mezi 8 až 18 měsíci, samice mezi 6 až 16 měsíci věku. Dikobraz jihoafrický je na hlodavce dlouhověký a dožívá se 12–15 let  V případě ohrožení se dikobraz naježí a začne výhrůžně chrastit ostny. V případě, že to nepřítele neodežene, pokusí se jej nabodnout na ostny, které se při zapíchnutí do kůže snadno uvolňují. Dikobraz tak může způsobit i těžká zranění.

Chov v zoo.

V rámci Evropy je dikobraz jihoafrický chován přibližně v pěti desítkách zoo. Nejvíce přitom ve Španělsku a Spojeném království. V Česku chovají tento druh tři zoo: Zoo Praha, Zoo Dvůr Králové a od roku 2019 také Zoo Ostrava.

Chov v Zoo Praha.

Dikobraz jihoafrický je v Zoo Praha chován od roku 2003. První mládě se narodilo o rok později. První odchov čistokrevných jedinců se však datuje až do roku 2013. V roce 2017 se ve dvou vrzích narodila tři mláďata. V průběhu roku 2018 byla odchována čtyři mláďata. Ke konci roku 2018 bylo chováno pět jedinců. V červnu 2019 se narodilo jedno mládě a další následovalo v říjnu téhož roku. Mládě přišlo na svět i v dubnu 2020.  Obývá expozici v tzv. labyrintu u pavilonu Afrika zblízka v horní části areálu zoo.

Chov v Zoo Ostrava.

Nová expozice Tsavo pro dikobrazy jihoafrické a mangusty byla u vjezdu do safari otevřena 1. července 2019.

Dikobraz jihoafrický ("Hystrix africaeaustralis") je běžný druh dikobraza, rozšířený po celém území subsaharské Afriky s výjimkou pouštních oblastí na jihozápadním pobřeží.

The Cape porcupine ("Hystrix africaeaustralis") or South African porcupine, is a species of Old World porcupine native to central and southern Africa.


Námět obrazu.

Böcklin namaloval celkem pět verzí obrazu mezi léty 1880 a 1886. V každé verzi je na obraze skalnatý ostrov strmě vystupující z moře, který je uprostřed porostlý smutečními cypřiši. Do skal jsou zapuštěny výklenky, které slouží jako pohřební komory. K ostrovu se blíží loďka se stojící postavou v bílém, bílou rakví a veslařem. Podle řecké mytologie je převozníkem Charón a voda okolo řeka smrti Acherón, přes kterou převáží Charón bíle zahaleného zemřelého k uložení do hrobu. Vizuálním předobrazem této malby byly Böcklinovi, toho času žijícímu ve Florencii, Pontinské ostrovy, skupina vulkanických ostrovů nedaleko Capri.

Příběh pěti verzí.

Arnold Böcklin dokončil první verzi obrazu v květnu 1880 na objednávku mecenáše Günthera Alexandera, nicméně obraz si nakonec ponechal. Ještě v průběhu práce na prvním obraze dostal Böcklin v roce 1880 objednávku od Marie Berny, pozdější hraběnky z Orioly, na vytvoření „obrazu ke snění“. Böcklin jí vyhotovil druhou verzi Ostrova mrtvých, ze začátku ještě bez rakve a bílé postavy, které ovšem brzy do této i do první verze doplnil. Druhou verzi poté nazval "Ostrov hrobů" (Die Gräberinsel). Třetí verze vznikla roku 1883 pro Böcklinova galeristu Fritze Gurlitta, který chtěl dosáhnout prodejního úspěchu s rytinou tohoto díla od Maxe Klingera. Tato třetí verze byla roku 1933 nabídnuta na uměleckém trhu k prodeji, kde si ji zakoupil Adolf Hitler, který tento obraz velmi obdivoval. Dílo nejdříve umístil v Berghofu na Obersalzbergu, od roku 1940 pak obraz visel v Novém říšském kancléřství.  Kvůli finanční tísni vznikla v roce 1884 čtvrtá verze úspěšného námětu, kterou později koupil sběratel umění baron Heinrich Thyssen a umístil ji do berlínské pobočky své banky. Tam bylo také dílo zničeno během bombardování Berlína za druhé světové války, zachovala se pouze černobílá fotografie. Pátou verzi obrazu si roku 1886 objednalo Muzeum výtvarných umění v Lipsku, kde visí dodnes.

Význam.

Obraz je silně autobiograficky ovlivněn. Téma smrti hrálo v Böcklinově životě i díle vždy důležitou roli. Za svého života ztratil osm ze svých čtrnácti dětí, on sám onemocněl tyfem a utrpěl záchvat mrtvice. Od třetí verze výše opatřoval Böcklin vždy jednu z pohřebních komor na obraze svými iniciálami. Někteří kritici v tom spatřují lítost nad koncem evropské kultury na prahu přetechnizovaného 20. století. I ve svých dalších obrazech se totiž Böcklin věnuje smrti a konci, například ve svém "Portrétu umírající Kleopatry" nebo "Smrti hrající na housle".  Morbidní atmosféra obrazu Ostrov mrtvých dosáhla v depresívní atmosféře konce století velké popularity, kterou si obraz udržuje dodnes. Všechny verze díla měly rovněž velký vliv na pozdější malíře a dodnes existuje nespočet nových interpretací.

Údaje pěti verzí.

Ostrov života.

Roku 1888 dokončil Arnold Böcklin obraz s názvem "Ostrov života" ("Die Lebensinsel"). Představuje, možná jako určitý protipól, rovněž malý ostrov, na němž se ovšem rozpustile koupou bohové, plavou labutě, prochází skupinky lidí a ostrov porostlý bujnou přírodou. Tento obraz visí stejně jako první verze Ostrova mrtvých v Muzeu umění v Basileji.

Převzetí námětu.

Díla klasické hudby

Ostrov mrtvých (německy "Die Toteninsel") je název pravděpodobně nejznámějšího obrazu švýcarského malíře Arnolda Böcklina. Jméno obrazu pochází z dopisu samotného Böcklina svému prvnímu zadavateli z roku 1880.

Isle of the Dead () is the best-known painting of Swiss Symbolist artist Arnold Böcklin (1827–1901). Prints were very popular in central Europe in the early 20th century—Vladimir Nabokov observed in his 1936 novel "Despair" that they could be "found in every Berlin home".  Böcklin produced several different versions of the mysterious painting between 1880 and 1901, which today are exhibited in Basel, New York City, Berlin and Leipzig.


Životopis.

Lexin otec je původem Skot, její matka pochází z Filipín. Narodila se a vyrůstala v Torontu v Ontariu, kde její rodina vlastní část zdejšího divadla. Ve věku svých devíti let, po zhlédnutí opery "Porgy a Bess", zatoužila stát se herečkou.  V šestnácti letech se přihlásila do modelingového konkurzu a byla přijata. Před tím, než v průběhu posledního ročníku předčasně ukončila studium střední školy, točila hlavně reklamy a věnovala se modelingu. Hrála v divadle v "Romeovi a Julii" a "Jezinkách a bezinkách", během zkoušení pro televizní a filmové role.

Kariéra.

Lexa Doig hrála v několika reklamách a měla malou roli ve filmu producenta Gena Roddenberryho "Earth: Final Conflict", ale její první velká role byla v seriálu Williama Shatnera "TekWar", kde hrála "cowgirl", specialistku na sledování a získávání informací.  Lexa Doig dostala roli Tiny Backus v krátkém seriálu "CI5: The New Professionals". V roce 2000 hrála v dalším Roddenberryho seriálu "Andromeda" dvojroli umělé inteligence hvězdné lodě zobrazované na obrazovkách, či jako hologram a vlastní vtělení lodě jménem Rommie.  V roce 2001 si hrála v hororu "Jason X" a poté v několika epizodách deváté a desáté řady "Hvězdné brány" doktorku Carolyn Lam. Později se objevila v roli profesorky Wendy Paulsonové v druhé řadě seriálu "The 4400". V roce 2010 si zahrála v šesti dílech seriálu "V" doktorku Leah Pearlman. V roce 2012 si zahrála teroristku v kanadském sci-fi seriálu "Continuum". V roce 2017 získala vedlejší roli Talie al Ghul v páté sérii seriálu "Arrow". Jednu z hlavních rolí získala v seriálu "The Arrangement".

Osobní život.

2. srpna 2003 se vdala za hvězdu seriálu Hvězdná Brána Michaela Shankse. 13. září 2004 se jim narodila dcera Mia Tabitha a v březnu 2006 syn Samuel David. Rodina žije střídavě v Torontu a Vancouveru, kde Michael Shanks točí "Stargate" s plány na stěhování do Los Angeles v blízké budoucnosti.  Jejími hobby jsou četba, jízda na kolečkových bruslích a hraní RPG (Dungeons and Dragons). Lexa a její manžel spolupracují s charitativní organizací Multiple Sclerosis Society of Canada.

Alexandra Lecciones „Lexa“ Doig (* 8. června 1973, Toronto) je kanadská herečka, známá spíše pod jménem Lexa Doig. Asi její nejznámější role je ze seriálu "Andromeda" "Rommie", dále pak ze seriálu "Hvězdná brána" jako Dr. Carolyn Lam.

Alexandra Lecciones Doig (born June 8, 1973) is a Canadian actress. She portrayed the title role in the 2000–2005 Canadian-American science fiction-adventure television series "Andromeda". She also portrayed the female lead role of Rowan in the science fiction-action horror film "Jason X" (2001), the tenth installment of the "Friday the 13th" film series and currently appears in the Aurora Teagarden mystery films on the Hallmark Movies & Mysteries Channel.


Život a vojenská kariéra.

Willis Lee se narodil v malém městečku Natlee ve státě Kentucky. Roku 1908 dostudoval Americkou námořní akademii. Během dalších dvaceti let sloužil na řadě lodí a potom na pevnině jako výzbrojní inspektor. Zároveň reprezentoval americkou armádu i USA ve sportovní střelbě. Ve dvacátých letech byl velícím důstojníkem na třech torpédoborcích a posléze navštěvoval Námořní válečnou školu. Ve třicátých letech byl přeřazen k námořní cvičné divizi, velel lehkému křižníku "USS Concord". Na počátku roku 1942 byl povýšen do hodnosti kontradmirála a stal se asistentem náčelníka štábu velitele amerického námořnictva.  V srpnu 1942 byl kontradmirál Lee poslán do Pacifiku, aby zde velel divizi bitevních lodí. Se svou vlajkovou lodí "USS Washington" se úspěšně zúčastnil bitvy u Guadalcanalu v noci ze 14. na 15. listopadu 1942. V prosinci 1944 byl jmenován viceadmirálem a velitelem rychlých bitevních lodí Pacifické flotily.  V květnu 1945 byl vyslán do Atlantiku s pověřením velet speciální jednotce zabývající se vývojem metod boje s japonskými kamikaze. Během této služby podlehl 25. srpna 1945 srdečnímu záchvatu. Je pohřben společně se svou manželkou Mabelle Allen Leeovou (1894 – 1949) v 6. sektoru vojenského Arlingtonského hřbitova ve Washingtonu, D.C..

Willis Lee na olympiádě v Antverpách.

Willis A. Lee byl nejúspěšnějším sportovcem 7. olympijských her 1920. Všechny úspěchy však získal v soutěžích družstev; navíc sportovní střelba měla v Antverpách plných 21 disciplín.

Libovolná puška – 3 polohy – družstva.

70 závodníků ze 14 zemí tvořilo pětičlenná družstva pro závod, v němž se udělovaly dvě sady medailí – pro jednotlivce a družstva. Střílelo se vstoje, vkleče a vleže na vzdálenost 300 m. Účastnilo se i mladé Československo, které skončilo na předposledním místě. Vyhrál tým USA ve složení Morris Fisher, Carl Townsend Osburn, Dennis Fenton, Lloyd Spooner a Willis Lee, celkem dosáhl 4876 b., druhé skončilo Norsko, třetí Švýcarsko. Prameny neuvádějí pořadí Willise Lee v soutěži jednotlivců.

Vojenská puška – vstoje na 300 m – družstva.

Této soutěže se účastnilo celkem 15 zemí po pěti členech každého družstva. I v této soutěži bylo Československo předposlední, zvítězilo Dánsko s 266 body. Tým USA skončil druhý (255 b.) ve složení: Carl Townsend Osburn, Lawrence Adam Nuesslein, Lloyd Spooner, Willis Lee a Thomas Brown. Bronzovou medaili získalo Švédsko.

Vojenská puška – vleže na 300 m – družstva.

V této soutěži startovalo 15 pětičlenných družstev. Vítězné USA (289 b.) střílely v sestavě Carl Townsend Osburn, Lloyd Spooner, Morris Fisher, Willis Lee a Joseph Jackson. Za Američany skončila Francie, třetí bylo Finsko. Československo obsadilo 10. příčku.

Vojenská puška – vleže na 300 m a na 600 m – družstva.

Závodilo 14 družstev po pěti závodnících (Československo se zlepšilo na 8. místo). Zvítězil tým USA (573 b.) ve složení Joseph Jackson, Willis Lee, Gunnery Ollie Schriver, Carl Townsend Osburn a Lloyd Spooner. Druzí byli Norové, třetí Švýcaři.

Vojenská puška – vleže na 600 m – družstva.

V této soutěži střílelo 70 závodníků ze 14 zemí (Československo skončilo jedenácté). Zvítězily opět USA (Dennis Fenton, Gunnery Ollie Schriver, Willis Lee, Lloyd Spooner a Joseph Jackson), druhá byla Jihoafrická unie, třetí Švédsko.

Malorážka na 50 m – družstva.

V konkurenci 10 pětičlenných družstev opět dominovali střelci z USA (1899 b.) ve složení Lawrence Adam Nusslein, Arthur Rothrock, Willis Lee, Dennis Fenton a Gunnery Ollie Schriver. Druhé skončilo Švédsko, třetí Norsko.

Střelba na běžícího jelena – družstva.

V této soutěži se prezentovala jen 4 družstva (20 závodníků). Zvítězilo Norsko (178 b.) před Finskem, na USA zbyla bronzová medaile za 158 b. V týmu startovali Thomas Brown, Lawrence Adam Nusslein, Lloyd Spooner, Carl Townsend Osburn a Willis Lee.

Dvojstřel na běžícího jelena – družstva.

Mezi čtyřmi družstvy vyhrálo Norsko (343 b.), na USA zbylo poslední, čtvrté místo. USA s Willisem Lee mělo stejné složení jako v předchozí disciplíně.

Willis August Lee (11. května 1888, Natlee, Kentucky – 25. srpna 1945) byl admirál Námořnictva USA za druhé světové války a sportovní střelec. Na 7. letních olympijských hrách 1920 v Antverpách získal pět zlatých, jednu stříbrnou a jednu bronzovou medaili.

Willis Augustus "Ching" Lee Jr. (May 11, 1888 – August 25, 1945) was a vice admiral of the United States Navy during World War II. Lee commanded the American ships during the second night of the Naval Battle of Guadalcanal (November 14–15, 1942) and turned back a Japanese invasion force headed for the island. The victory ended Japanese attempts to reinforce their troops on Guadalcanal, and thus marked a turning point in both the Guadalcanal Campaign and the Pacific War itself.  Lee was also a skilled sport shooter, and won seven medals in the 1920 Olympics shooting events (including five gold medals), tied with teammate Lloyd Spooner for the most anyone had ever received in a single games. Their record stood for 60 years. He was the most successful athlete at the 1920 Olympics.


Vývoj.

Samečci žijí na povrchu kůže nebo v mělkých chodbičkách. Zde dochází ke kopulaci, po níž odumřou. Samičky se zavrtávají pomocí klepítek (chelicer) do vrstev pokožky "stratum spinosum" nebo "stratum granulosum", kde žijí tři až šest týdnů. Za života nakladou asi padesát 160–190 × 84–103 µm velkých vajíček do vyvrtaných chodbiček. Vývojový cyklus trvá 12 až 21 dnů. Vývoj obou pohlaví probíhá přes jedno larvální a dvě nymfální stadia.  Z vajíček se po třech až pěti dnech líhnou larvy, které jsou asi 140–210 µm dlouhé a 100–160 µm široké, mají tři páry končetin a žijí převážně ve vyvrtaných chodbičkách.  Larvy se postupně mění na tzv. nymfální stadia (protonymfa, tritonymfa), která mají již čtyři páry končetin jako dospělí jedinci (imaga), jsou však menší a pohlavně nediferencovaná. Protonymfa je 180–300 µm dlouhá a 130–250 µm široká, tritonymfa 180–300 µm dlouhá a 160–270 µm široká.

Systematika.

V odborné literatuře existují dva různé přístupy k systemizaci poddruhů zákožky svrabové. Jednotlivé poddruhy jsou morfologicky prakticky nerozeznatelné, přičemž rozsah jejich hostitelů je omezen. Za příznivých podmínek se však mohou přenést i na jiného hostitele, kde většinou způsobí jen dočasné onemocnění. Z tohoto důvodu jsou poddruhy přiřazovány podle autora buď jednomu, nebo více poddruhům. Podle jednoho přístupu se všechny zákožky svrabové přiřazují jednomu druhu "Sarcoptes scabiei" a ten je podle hostitele přiřazen příslušnému poddruhu (např. "Sarcoptes scabiei" var. "hominis" – zákožka svrabová lidská; "Sarcoptes scabiei" var. "canis" – zákožka svrabová psí atd.).  Podle jiného přístupu jsou zástupci přiřazeni jednotlivým druhům, např. "Sarcoptes scabiei" – zákožka svrabová lidská, "Sarcoptes canis" – zákožka svrabová psí, "Sarcoptes equi" – zákožka svrabová koňská atd.

Svrab lidský.

U člověka je původcem zákožka "Sarcoptes scabiei" var. "hominis" ("Sarcoptes scabiei"). Projevuje se nepříjemným svěděním a kožními změnami v podobě oděrek (exkoriací), pupínků a skvrn. Šíří se hlavně v kolektivech, kde žijí lidé v těsném kontaktu (rodiny, jesle, internáty, domovy seniorů, nemocnice, sociální ústavy). Nejčastější cesta přenosu je mezi sexuálními partnery. Imunitně oslabení jedinci mohou být k nákaze náchylnější. Statistika ÚZIS dokládá, že svrab je nejvíce rozšířeným profesním onemocněním mezi zdravotníky; četnost výskytu onemocnění se ve srovnání s rokem 2000 zvýšila (2002). U člověka, který je nakažen poprvé, se nákaza neprojeví ihned, může uplynout i několik týdnů, než se objeví první kožní příznaky. U osob s opakovanou nákazou se příznaky objevují dříve. Nejprve mírné pocity svědění se stupňují zejména v noci na lůžku a při prohřátí těla (sport), kdy zákožky zvyšují svou aktivitu. Samičky lezou po kůži, během několika minut se do ní zavrtávají a ve spodních vrstvách kůže si razí chodbičky, ve kterých každý den kladou 1 až 2 vajíčka. Z nich se líhnou larvy, které žijí na povrchu těla. Z larev se během 18 až 23 dnů vyvinou nové samičky, které se opět zavrtávají nebo se mohou přenést na dalšího hostitele.

Svrab prasete divokého.

Původcem svrabu prasete divokého je roztoč "Sarcoptes scabiei" var. "suis" ("Sarcoptes suis"). Je jednou z nejmenších zákožek, samička je dlouhá 0,4–0,5 mm a široká 0,3–0,4 mm, sameček je asi o třetinu menší. K nakažení dochází po kontaktu s nemocným zvířetem, případně po kontaktu s předmětem, čerstvě infikovaným nemocným zvířetem (zálehy, otěrové stromy, krmná zařízení). Selata se infikují od matky. K propuknutí onemocnění dochází především v oblastech s vysokou populační hustotou černé zvěře či u divokých prasat držených v oborních či farmových chovech s nízkou úrovní hygieny a kvantitativně či kvalitativně špatnou výživou. Výskyt svrabu u černé zvěře ve volnosti byl zjištěn např. v roce 2008 v okresech Litoměřice či Příbram; v oborních, resp. farmových chovech černé zvěře byl svrab opakovaně zjištěný v letech 2009 a 2010 na jižní Moravě. Onemocnění začíná většinou na hlavě v okolí očí, na ušních boltcích, na spodní straně břicha či na vnitřních plochách předních končetin a v pokročilých případech se může rozšířit téměř na celý povrch těla. Na postižených místech vypadává srst, dochází ke zvýšené sekreci lymfy, tvorbě typických strupovitých nálepů a vzniká tzv. papulózní (též papulární) dermatitida. V důsledku silné svědivosti a následného úporného škrabání vznikají drobná poranění kůže, následně pokrytá strupy, dochází ke zhrubnutí kůže a vzniku kožních řas. Poranění kůže jsou často komplikována sekundární bakteriální infekcí. Kvůli silnému svědění jsou nemocná zvířata neklidná, zhoršuje se jejich tělesná kondice a v důsledku zánětlivých procesů v kůži dochází k zaostávání v růstu, hubnutí a u selat může docházet i k úhynům. Dospělá zvěř v dobré kondici dokáže klinické příznaky onemocnění překonat, často však zůstává zdrojem infekce pro ostatní zvěř. Choroba je přenosná na člověka, u kterého dochází k obdobným příznakům, původce onemocnění ("Sarcoptes suis") se však u člověka dále nerozmnožuje a onemocnění během několika týdnů odezní. Diagnostika svrabu u divokých prasat je založena na parazitologickém vyšetření kožních seškrabů, možné je také serologické vyšetření ELISA testem. Léčba svrabu u volně žijící černé zvěře je velmi problematická vzhledem k pohybové, resp. migrační aktivitě divokých prasat, znemožňující opakované podání léčiva v několika po sobě následujících dnech. V oborních chovech lze svrab úspěšně léčit perorální aplikací ivermektinu (CERMIX).

Svrab (prašivina) lišek.

Prašivinu lišek, resp. sarkoptový svrab lišek způsobuje "Sarcoptes scabiei" var. "vulpes" ("Sarcoptes vulpes"). Podle jiného zdroje je jím "Sarcoptes scabiei" var. "canis" ("Sarcoptes canis"). Vývoj zákožky od vajíčka až po pohlavně zralého jedince trvá u samečků dva týdny a u samiček tři týdny. K přenosu dochází většinou tělesným kontaktem, při němž se přenášejí larvy pohybující se po pokožce napadeného jedince. Lišky jsou k prašivině velmi vnímavé, zákožky přednostně osídlují řídce ochlupená místa na spodní straně těla, ale také ušní boltce, okolí loketního a hlezenního kloubu a oháňku. Při generalizovaném průběhu onemocnění se zákožkami vyvolané změny mohou vyskytovat po celém povrchu těla. V pokročilém stadiu dochází k plošnému prořídnutí až vypadávání srsti. Objevují se oděrky a dochází k povrchovému krvácení. Postupně dochází ke ztluštění kůže, zvýšení sekrece lymfy, vznikají zánětlivá ložiska (papuly) s následnou tvorbou strupů. Průvodním znakem onemocnění je vysoká svědivost, zvířata se snaží postižená místa škrabat, olizovat či vykusovat. Nemocné lišky hubnou a v průběhu tří měsíců hynou.  Onemocnění je přenosné na psy, vlky, kočky a člověka. Léčba se neprovádí. Vzhledem k vysoké nakažlivosti onemocnění a možnosti přenosu na psy je nutné zamezit kontaktu loveckých psů s uhynulou či ulovenou „prašivou“ liškou. U člověka může dojít k infekci těmito zákožkami (většinou po kontaktu s nemocným psem), po přerušení kontaktu však vymizí do čtyř týdnů. Prašivina se výrazně podílí na regulaci početních stavů lišek, pokles výskytu tohoto onemocnění v některých oblastech se dává do souvislosti s tzv. „plošným odčervováním spárkaté zvěře“ preparátem CERMIX s obsahem ivermektinu, který se tímto způsobem dostává do potravních řetězců volně žijící zvěře.

Svrab (prašivina) kamzíků.

Prašivina kamzíků je rozšířena hlavně v Alpách (Rakousko, Švýcarsko, Slovinsko). Původcem je zákožka "Sarcoptes scabiei" var. "rupicaprae" ("Sarcoptes rupicaprae"), která může cizopasit rovněž u kozorožců a koz domácích.

Zákožka svrabová ("Sarcoptes scabiei" L., 1758) je parazitický roztoč, který způsobuje onemocnění zvané svrab (sarkaptóza, lid. prašivina). Jedná se o ektoparazita z čeledi zákožkovitých (Sarcoptidae), který žije ve svrchních vrstvách kůže, kde si vrtá chodbičky způsobující svědění. Živí se tkáňovým mokem a uvolněnou rohovinou. Do chodbiček též ukládá vajíčka, ze kterých se později líhnou larvy. "S. scabiei" parazituje u lidí a asi 47 dalších savců ze sedmi různých řádů po celém světě. Z domácích zvířat se vyskytuje nejčastěji u psů a prasat. Jedná se o jednoho z nejvíce patogenních parazitických roztočů vůbec, a zejména u volně žijících psovitých šelem (např. liška, vlk, kojot) mohou masivní invaze dosáhnout značné mortality.

Sarcoptes scabiei or the itch mite is a parasitic mite (an arthropod) that burrows into skin and causes scabies. The mite is found in all parts of the world. Humans are not the only mammals that can become infected. Other mammals, such as wild and domesticated dogs and cats (in which it is one cause of mange) as well as ungulates, wild boars, bovids, wombats, koalas, and great apes are affected. The Italian biologists Giovanni Cosimo Bonomo and Diacinto Cestoni showed in the 17th century that scabies is caused by "Sarcoptes scabiei"; this discovery of the itch mite in 1687 marked scabies as the first disease of humans with a known microscopic causative agent. The disease produces intense, itchy skin rashes when the impregnated female tunnels into the stratum corneum of the skin and deposits eggs in the burrow. The larvae, which hatch in three to 10 days, move about on the skin, moult into a nymphal stage, and then mature into adult mites. The adult mites live three to four weeks in the host's skin.


Vznik.

V červnu 1935 Generální štáb armádního letactva vyhlásil soutěž mezi firmami Nakadžima, Micubiši a Kawasaki na dodání dvou prototypů pokročilého stíhacího letounu, který by nahradil dvouplošníky Kawasaki Ki-10 (Typ 95).  Zadání znělo na celokovový jednoplošník vyzbrojený dvojicí kulometů ráže 7,7 mm, který by dosahoval rychlosti 450 km/h a vystoupal do výšky 5000 m za 6 minut.  Ze soutěže vzešly typy Nakadžima Ki-27, Kawasaki Ki-28 a Micubiši Ki-33 (modifikace námořního typu A5M). Nakadžima využila koncepci svého jednoplošníku Ki-11, který byl neúspěšný právě v soutěži, ze které byl vybrán typ Kawasaki Ki-10. Pro letoun byl zvolen vzduchem chlazený devítiválcový hvězdicový motor Nakadžima Ha-1a Kotobuki a pevný podvozek.

Vývoj.

Prototyp Ki-27, přímo konstrukčně navazující na prototyp stroje Nakadžima PE, vzlétl 15. října 1936 na letišti Odžima. Zlepšení ovladatelnosti konstruktéři zajistili postupným zvětšením rozpětí z 10,4 až na 11,31 m a úpravou koncového profilu křídla. Porovnávacích zkoušek v listopadu 1936 se již zúčastnil také druhý prototyp. Přestože měl menší rychlost i stoupavost než jeho konkurenční stroje, díky svým výborným manévrovacím schopnostem byl na jaře 1937 vyhlášen vítězem soutěže.  Společnost Nakadžima následně získala objednávku na 10 předsériových exemplářů Ki-27a, které se od prototypů lišily ve tvaru SOP a krytu kabiny. Pohon zajišťoval výkonnější motor Ha-1b s dvoupolohovou stavitelnou vrtulí. Sériová výroba byla zahájena v továrně Nakadžima ve městě Ota v prosinci 1937.  V průběhu roku 1939 začala společnost dodávat upravené Ki-27b, které obdržely zcela prosklený polokapkovitý kryt kabiny. Inovace se týkala také možnosti instalovat pod centroplán závěsníky pro čtyři pumy po 25 kg a později i přídavné nádrže.  Ki-27 KAI byla odlehčená verze s vyšší rychlostí (475 km/h), vyvinutá kvůli zpoždění vývoje typu Nakadžima Ki-43, vznikla pouze ve dvou kusech v polovině roku 1940. Celková produkce výrobce Nakadžima dosáhla počtu 2017 strojů včetně předsériových. Dalších 50 letounů dodala v období mezi prosincem 1938 a únorem 1939 firma Tačikawa. Další stroje přímo vycházející z Ki-27 vyráběla společnost Manšu Hikóki Seizó K. K. v Mandžusku.

Manšu Ki-79.

Letecká továrna v mandžuském Charbinu dodávala letectvu japonské císařské armády stroje příbuzné typu Ki-27. Letouny čtyř verzí byly určeny k pokračovacímu výcviku. Jednomístnou variantu Manšu Ki-79a a dvoumístnou Ki-79b poháněl motor Hitači Ha-13a. Jednomístná verze Ki-79c s pohonnou jednotkou Hitači 22 a dvoumístná Ki-79d s motorem Hitači 24 měla místo celokovové poloskořepinové konstrukce ocelovou kostru trupu s překližkovým potahem.

Nasazení.

První tři Ki-27a převzala jednotka 1. Čútai 2. Hikó-Daitai v dubnu 1938, která operovala v severní Číně. Jedním z mnoha útvarů, přejímající od července 1938 Ki-27a, obzvláště vynikl 77. stíhací pluk s původní dislokací v Nankingu. Poté pluk zasahoval do bojů v Malajsku a Barmě.  Stroj byl do počátku druhé světové války hlavním stíhacím typem japonské armády. V době svého vzniku se jednalo o moderní letoun, který neměl během svého nasazení při napadení Číny v roce 1938 žádnou konkurenci. To trvalo do roku 1939, kdy se mu v bitvě s Rudou armádou u Chalchyn golu stal silným protivníkem sovětský Polikarpov I-16. Zde se ukázaly jeho hlavní nedostatky spočívající v nedostatečné výzbroji, pancéřování a chybějící ochraně palivových nádrží.  Letoun Ki-27 však přesto stále zůstával ve výzbroji a to především pro své skvělé možnosti v manévrovém boji, vlastnosti u japonského velení velice ceněné. Typ 97 se účastnil počátku druhé světové války v Pacifiku. Doprovázel například bombardéry mířící na Singapur. Brzy poté byl nahrazován moderními typy a dosloužil při výcviku. V některých bojových jednotkách létal až do roku 1943. Na konci války byl používán k sebevražedným náletům proti spojeneckým silám.  Typ Ki-27 byl také bojově používán letectvy Thajska, od září 1942 do léta roku 1943 Mandžukua a několik ukořistěných kusů používala i Čína. Stroje Ki-27 thajského letectva za války hlásily poškození jednoho stroje P-51 Mustang a sestřelení jednoho P-38 Lightning.

Specifikace.

Základní údaje Ki-27b podle publikace "Japanese Aircraft of the Pacific War"

Nakadžima Ki-27 (: 中島 キ-27) byl japonský jednomotorový jednomístný stíhací letoun užívaný armádním letectvem do roku 1940. Tento první stíhací jednoplošník armádního letectva byl označen jako stíhací letoun typ 97 (九七式戦闘機, "97šiki sentóki"). Jeho spojenecký kódový název zněl Nate.

The was the main fighter aircraft used by the Imperial Japanese Army Air Force up until 1940. Its Allied nickname was "Nate", although it was called "Abdul" in the "China Burma India" (CBI) theater by many post war sources; Allied Intelligence had reserved that name for the nonexistent Mitsubishi Navy Type 97 fighter, expected to be the successor to the carrier-borne Type 96 (Mitsubishi A5M) with retractable landing gear and an enclosed cockpit.


Vývoj.

Prototyp letounu poprvé vzlétl 12. prosince 1938 (někdy také uváděn leden 1939) z letiště Ojima, v únoru a březnu 1939 následovaly další dva prototypy. Armádní letectvo převzalo první tři stroje ke zkouškám na jaře 1939 po nichž byl vydán souhlas k výrobě desetikusové ověřovací série. První předsériový stroj byl připraven ke zkušebním letům v listopadu 1939. Pohon obstarával dvouhvězdicový čtrnáctiválec Nakadžima Ha-25 o výkonu 700 kW s dvoulistou kovovou stavitelnou vrtulí, oproti prototypům byla o 7% snížena hmotnost a zmenšen průřez prodlouženého trupu. Změn doznal i kabinový kryt, který byl po přepracování jednodušší, ostruhové kolo mělo demontovaný zatahovací systém. Druhý předsériový stroj měl pokusně zabudovaný výkonnější motor Ha-105 o výkonu 808 kW, osmý obdržel bojové vztlakové klapky typu Fowler a desátý ověřovací Ki-43 dohotovený v září 1940 nesl dva synchronizované kulomety typ 1 (Ho-103) ráže 12,7 mm. Nové stroje prověřovali zkušební piloti na základně armádního letectva v Tačikawě a s kvalitami lehkého stíhacího letounu byli spokojeni.  Sériová výroba letounů Nakadžima Ki-43-Ia byla v továrně Nakadžima Hikóki K. K. zahájena v dubnu 1941, s motorem Ha-25 pohánějícím u prvních kusů nestavitelnou dvoulistou dřevěnou vrtuli, výzbroj obstarávaly vzhledem k nedostatku kulometů Ho-103 dva synchronizované typ 89 ráže 7,7 mm a na závěsnících pod centroplánem mohly být zavěšeny dvě lehké pumy. Jako první na nové Hajabusy přezbrojily od června do listopadu 1941 jednotky 59. a 64. sentai v počtu 59 strojů, které byly přemístěny na ostrov Phu Quoc u pobřeží Kambodže, aby kryly výsadkové operace japonské armády 8. prosince 1941. Od 13. prosince operovaly z letiště Kota Bharu.  Následující subvarianta Ki-43-Ib byla vyzbrojena jedním kulometem typ 89 a jedním Ho-103, po zvýšení dodávek Ho-103 byla do výroby zařazena verze Ki-43-Ic se dvěma kulomety střílejícími okruhem vrtule ráže 12,7 mm (Ho-103), které používala např. 50. sentai dislokovaná v Barmě.  V únoru 1942 vzlétl první z pěti prototypů Ki-43-IIa se zabudovanou pohonnou jednotkou Nakadžima Ha-115 s dvoustupňovým kompresorem a třílistou stavitelnou kovovou vrtulí. Mezi další úpravy patřilo vyztužené křídlo se zmenšeným rozpětím, které obdrželo palivové nádrže s jednoduchými gumovými ochrannými obaly. Pilotní sedadlo již bylo pancéřované a dosavadní teleskopické zaměřovače nahradily modernější gyroskopické. Změn doznaly také polohy vstupních otvorů ke karburátoru a kompresoru motoru. Výroba ve městě Ota v prefektuře Gumma započala v listopadu 1942 souběžně s továrnou 1. armádního leteckého arzenálu v Tačikawě, kde byla produkce po zhotovení 49 strojů z kapacitních důvodů v listopadu 1943 ukončena. Tyto stroje byly např. ve výzbroji 25. sentai, která v létě roku 1943 operovala z čínského letiště Jogai u Nankingu. Třetím výrobcem Ki-43 se stala společnost Tačikawa Hikóki K. K., která do srpna roku 1945 dodala celkem 2629 licenčních letounů.  Od května roku 1943 byl sériově vyráběn typ Ki-43-IIb u kterého byl trubkový chladič za vrtulovým kuželem zaměněn za voštinový na spodní části motorového krytu. Závěsníky pum byly přemístěny blíže ke koncům křídla.  Na modifikaci Ki-43-II KAI, jejíž prototypy se zkoušely od června do srpna 1943, byly uplatněny všechny změny prováděné při výrobě Ki-43-II a staly se standardem. Další podstatnou změnou byly individuální ejektory výfuků, které nahradily původní sběrný prstenec, který vyúsťoval do jedné roury na bocích. Tato úprava přidala letounu na rychlosti cca 10 km/h.  Od května 1944 bylo postupně zkoušeno deset prototypů verze Ki-43-IIIa s motorem Ha-115-II o výkonu 904 kW, jejíž výrobu převzala již jen firma Tachikawa, která ještě v létě 1945 zkoušela dva prototypy přepadové verze Ki-43-IIIb s výškovými motory Ha-112 (920 kW) a výzbrojí dvou kanónů Ho-5 ráže 20 mm.

Nakadžima Ki-43 byl japonský jednomotorový jednomístný armádní stíhací letoun užívaný ve druhé světové válce. Neoficiální japonské bojové jméno bylo Hajabusa (隼, "Sokol stěhovavý") a dlouhé označení bylo stíhací letoun typu 1 (一式戦闘機 "ičišiki sentóki"). Spojenci typu přidělili kódový název Oscar.  Ki-43 byl pokračováním typu Nakadžima Ki-27. První prototyp stroje vzlétl roku 1939, letoun se však začal sériově vyrábět až roku 1941. Ukázalo se, že se jedná o extrémně obratný stroj, který však měl slabou výzbroj a pasivní ochranu. Po počátečních úspěších se Američané naučili s Ki-43 bojovat a sláva tohoto letounu rychle pohasínala. Přesto byl vyráběn až do srpna roku 1945 v celkovém množství 5919 kusů. Ke konci války byl využíván také k sebevražedným útokům útvarem Šinbu-tai č. 19.

The Nakajima Ki-43 "Hayabusa" (隼, "Peregrine Falcon", "Army Type 1 Fighter" (一式戦闘機)) was a single-engine land-based tactical fighter used by the Imperial Japanese Army Air Force in World War II.  The Allied reporting name was "Oscar", but it was often called the "Army Zero" by American pilots because it bore a certain resemblance to the Mitsubishi A6M Zero, the Imperial Japanese Navy's counterpart to the Ki-43. Both aircraft had generally similar layout and lines, and also used essentially the same Nakajima Sakae radial engine, with similar round cowlings and bubble-type canopies (the "Oscar"'s being distinctly smaller and having much less framing than the A6M). While relatively easy for a trained eye to tell apart with the "finer" lines of the Ki-43's fuselage — especially towards the tail — and more tapered wing planform; in the heat of battle, given the brief glimpses and distraction of combat, Allied aviators frequently made mistakes in enemy aircraft identification in the heat of a dogfight, reportedly having fought "Zeros" in areas where there were no Navy fighters.  Like the Mitsubishi-produced A6M Zero, the radial-engined Ki-43 was light and easy to fly and became legendary for its combat performance in East Asia in the early years of the war. It could outmaneuver any opponent, but did not have armor or self-sealing tanks, and its armament was poor until its final version, which was produced as late as 1945. Allied pilots often reported that the nimble Ki-43s were difficult targets but burned easily or broke apart with few hits. In spite of its drawbacks, the Ki-43 shot down more Allied aircraft than any other Japanese fighter and almost all the JAAF's aces achieved most of their kills in it.  Total production amounted to 5,919 aircraft. Many of these were used during the last months of the war for kamikaze missions against the American fleet.


Vývoj.

Typ Ki-84 byl japonskou armádou objednán 29. prosince 1941, jako budoucí náhrada v té době do služby zaváděného typu Nakadžima Ki-43 Hajabusa. Nový typ si měl zachovat výbornou obratnost svého předchůdce a obecně dosahovat vyšších výkonů. Také měl mít pancéřování kabiny letounu a samosvorné obaly nádrží, což byly velké slabiny typu Ki-43. Vývoj nového typu vedl Tei Kojama, jenž stál i u zrodu typů Ki-43 a Nakadžima Ki-44. První prototyp byl dokončen v březnu roku 1943 a o pět týdnů později zalétán. Zkoušky probíhaly úspěšně a brzy byly dokončeny další dva prototypy letounu. V září roku 1943 proběhl cvičný souboj prototypu Ki-84 s letounem Ki-44 a s německým Focke Wulfem 190 A5, který byl rozebraný přepraven do Japonska. Major Jasuhiki Kuroe, který pilotoval prototyp Ki-84, ho shledal jako nejlepší.  Sériové výrobě typu předcházely dvě předsérie, které byly vyrobeny mezi srpnem roku 1943 a březnem roku 1944. Poté už začala sériová výroba typu, jež trvala až do konce války. Celkem bylo postaveno 3514 kusů Ki-84.

Konstrukce.

Ki-84 byl robustní dolnoplošník s kapkovitým překrytem pilotní kabiny a záďovým podvozkem, jehož hlavní nohy se zatahovaly směrem k trupu. Problémem letounu byla křehká konstrukce podvozku, jehož zhroucení bylo častou příčinou nehod při operacích z polních letišť. Letoun poháněl dvouhvězdicový vzduchem chlazený osmnáctiválec Nakadžima Ha-45 (ve verzích Ha-45-11, Ha-45-12 či později výkonnější Ha 45-21), který roztáčel čtyřlistou vrtuli. Jeho výkon bylo možné krátkodobě zvýšit pomocí vstřikování směsi vody a metanolu. V případě pohonné jednotky měl typ po celou svou operační službu problémy s tlakem palivové soustavy, jenž někdy způsoboval pokles výkonu motoru. Výbzroj typu se skládala ze dvou synchronizovaných kulometů typu Ho-103 ráže 12,7 mm nad motorem a dvou kanónů Ho-5 ráže 20 mm v křídle. Pod křídlem byly dva závěsníky, na které bylo možné zavěsit dvě pumy o hmotnosti 250 kg či některou z nich zaměnit za přídavnou nádrž.  Postupně byly vyvinuty také zdokonalené varianty letounu. Do části letounů byl montován výkonnější motor Nadakžima Ha 45-25 o výkonu 2000 hp. Nasazení proti americkým těžkým bombardérům B-29 si vynutilo zesílení výzbroje letounu. Verze Ki-84-Ib měla místo synchronizovaných kulometů další dva 20mm kanóny Ho-5 (celkem tedy čtyři) a verze Ki-84-Ic měla dva z 20mm kanónů vyměněny za dva kusy typu Ho-105 ráže 30 mm. Tyto dvě verze měly dřevěné skořepinové zadní části trupu s kýlovkami a vodorovnými stabilizátory a také demontovatelné koncové oblouky křídla. Překližka se také uplatnila u různých krytek, palubní desky a krytů podvozku. Střední a příďová část trupu i nosné plochy zůstaly celokovové. Pohon zajišťovaly dvouhvězdicové osmnáctiválce Nakadžima Ha-45 verzí 21, 23, nebo 25 s nízkotlakým vstřikováním paliva o maximálním výkonu 1397-1470 kW.  K sériové výrobě výškové verze Ki-84-III s motorem Ha 45Ru s turbokompresorem už nedošlo. Vyráběna nebyla ani verze Ki-84N (také Ki-117) s motorem Nakadžima Ha 44-13 o výkonu 2500 hp a zvětšeným rozpětím. Poslední dva projekty výškové verze byly označeny Ki-84P a Ki-84R.  Verze Ki-106 byla pokusem o výrobu letounu z nestrategických surovin. Její konstrukční řešení dostala na starost firma Tačikawa Hikoki K.K. První prototyp celodřevěného stroje zalétal v červenci 1945 major Yasuhito Kuroe. Do draku byl instalován motor Nakadžima Ha-45-21 o výkonu 1463 kW pod duralovou kapotou. Hlavňovou výzbroj tvořily dva synchronizované kanóny Ho-5 ráže 20 mm v trupu nad motorem a po jednom v každé polovině křídla. Následující tři prototypy byly z důvodu odlehčení vybaveny pouze trupovými kanóny. Zjednodušeny byly rovněž vztlakové klapky původně dělené.  Ki-113 byl nedokončený prototyp verze Ki-84 postavené pro změnu s ocelovou kostrou a potahem. Nedokončený zůstal i prototyp verze Ki-116 s řadovým motorem Micubiši Ha 112-II.

Operační nasazení.

Pro ověření vlastností letounu byla také v říjnu 1943 vytvořena experimentální "čútai" vyzbrojená typem Ki-84, která však nebyla nasazena v bojové oblasti. Výsledky testování byly velice pozitivní. První řadovou jednotkou, která byla typem vyzbrojena byla 22. sentai, která byla nejprve krátce nasazena v Číně a stala se zde pro Američany nepříjemným překvapením. Poté byly letouny nasazeny především při obraně Filipín a Okinawy. Na Filipíny byla soustředěna většina jednotek s moderními Ki-84 (jednalo se o 1., 11., 29., 51., 52., 71., 72., 73. a 200. sentai), přičemž letouny byly nasazeny především jako stíhací bombardéry proti pozemním cílům a americké invazní flotile. V boji tyto jednotky ztratily většinu svých letadel a musely být poté staženy do Japonska k přeskupení a vyzbrojení.  Řada jednotek poté bránila Japonsko před útoky amerických bombardérů. Působily také na Okinawě, v Barmě, Číně, Thajsku, Mandžusku, Indočíně, Indonésii a řada jednotek skončila svou bojovou činnost na Tchaj-wanu.  Po skončení války používaly ukořistěné kusy jak Kuomintang, tak komunistické síly. Letoun byl testován i v USA.

Hlavní technické údaje Ki-84-Ia.

Motor.

Dvouhvězdicový vzduchem chlazený čtyřdobý zážehový osmnáctiválec Nakadžima Ha-45 Model 21 o maximálním výkonu 1990 koní (1463,64 kW)

Nakadžima Ki-84 Hajate (Čerstvý vítr) (: 四式戦闘機, "Jon šiki sentóki") byl japonský armádní stíhací letoun užívaný ve druhé světové válce. Plný název sériových letounů byl Armádní stíhací letoun Typ 4 Model 1A Hajate, ve spojeneckém kódu byl označen Frank.  Jednalo se o robustní a rychlý letoun s dobrou pasívní ochranou pilota, se silnou výzbrojí a dlouhým doletem. Když se roku 1944 střetli s Ki-84 Američané, byli nemile překvapeni výkony nového soupeře. Avšak v té době měli již nad Japonci takovou početní převahu, že je nasazení jakéhokoliv moderního stroje nemohlo ohrozit.

The Nakajima is a single-seat fighter flown by the Imperial Japanese Army Air Service in the last two years of World War II. The Allied reporting name was "Frank"; the Japanese Army designation was . The Ki-84 is generally considered the best Japanese fighter to operate in large numbers during the conflict. The aircraft boasted high speeds and excellent maneuverability with an armament (up to two 30 mm and two 20 mm cannon) that gave it formidable firepower. The Ki-84's performance matched that of any single-engine Allied fighter it faced, and its operational ceiling enabled it to intercept high-flying B-29 Superfortress bombers. Pilots and crews in the field learned to take care with the plane's high-maintenance Nakajima Homare engine and a landing gear prone to buckling. The difficulties of Japan's situation late in the war took a toll on the aircraft's field performance as manufacturing defects multiplied, quality fuel proved difficult to procure and experienced pilots grew scarce. Nevertheless, a well-maintained Ki-84 was Japan's fastest fighter. A total of 3,514 aircraft were built.