Popis.

Stonek.

Rostou jednotlivě nebo odnožují až tvoří nízké trsy. Stonek je buď kulovitý, protáhlý až ve stáří, nebo již od mládí válcovitý. Běžný průměr jednotlivých stonků kulovitých druhů je 2 až 15 cm (bez trnů) a výška u válcovitých okolo 30 cm, několik druhů dosahuje 60 cm výšky. Větší rozměry jsou vzácné, průměr 25 až 30 cm dosahují "M. grusonii" a "M. winterae". Nejmenší druhy mohou kvést již při velikosti 1 cm. Mnoho druhů v dolní části stonku odnožuje nebo roste trsovitě. Trsy mohou mít až 1 m v průměru. Známá "M. gracilis" tvoří odnože i v horní části stonku. Zajímavé je dichotomické dělení, kdy se postupně růstový vrchol stranově protáhne a rozdělí na dva, až vzniknou dvě nové hlavy stonku, např. u "M. parkinsonii, M. perbella, M. celsiana, M. karwinskiana". Některé druhy mají pletiva, epidermis a cévní svazky velmi měkké, označují se jako měkkomasé. Tělní šťáva některých druhů na vzduchu dostává mléčné zbarvení (tvoří latex) a tuhne v žlutavou hmotu. U sekce "Galactochylus" (nově "Mammillaria") se tak chová šťáva z celého stonku, zatímco u sekce "Subhydrochylus" nepravidelně hlavně šťáva z cévních svazků. Sekce "Hydrochylus" latex netvoří. Stonky jsou většinou zelené, výraznější pigmentace bývá jen u druhů s řídkým otrněním.  Povrch těla je členěn do kuželovitých výstupků, bradavek, počeštěně z latinského názvu mamil. Jsou od sebe zcela oddělené (tím se liší od žeber rozpadlých do hrbolů např. u rebucií) a jsou uspořádány do spirály. Mohou být krátce kuželovité, kónické, značně protáhlé, prohnuté či kyjovité, širší na konci. Nejmenší mají jen několik mm (skupina "M. crucigera"), nejširší až 2 cm a nejdelší až 5 cm ("M. longimamma"). Nejmenší tvoří jen malou část objemu stonku na povrchu, naopak u podrodu "Dolichothele" dlouhé mamily tvoří většinu stonku. Na vrcholu každé mamily se nachází vegetační bod zvaný areola. U mamilárií došlo k jejímu rozdělení na část nesoucí trny na vrcholu mamil a generativní část nazývanou axila, která se přesunula k bázi mamily. Oddělení areoly a axily je dokonalé na rozdíl od ostatních rodů z mammilloidní vývojové větve (rody "Coryphantha", "Escobaria", "Pelecyphora", "Neolloydia" a "Ortegocactus"), u kterých může být areola a axila ještě spojena zřetelnou brázdou s vlnou. Areola nese trny, případně chlupy a vlnu, axila bývá holá nebo se zde tvoří vlna a někdy štětiny. Z axil se vyvíjí květy a později plody, ze starých axil na bázi vyrůstají odnože.

Trny.

jsou velmi různorodé a mnohdy velmi ozdobné. Na jedné rostlině mohou být až tři druhy trnů, okrajové, které bývají početnější, slabší, světlé a výrazné barevné středové trny, z nichž jeden může být ještě silnějí a výraznější nebo háčkovitý. Střední trny mohou být různě zbarveny na špičce, ve středu a u báze a mohou tak mít tři různé barvy v délce. Trny mohou být velmi silné, tvrdé ale řídké, často doplněné hustou vatou. Nebo mohou být slabé, ale početné a rostlinu značně halící. Trny mohou být přeměněné ve vlasy a rostlinu zahalovat do chlupaté koule, např. u oblíbené "M. bocasana". Několik druhů, např. "M. herrerae, M. humboldtii, M. lasiacantha, M. magallanii, M. solisoides, M. stella-de-tacubaya" má trny velmi početné, přitisklé, bělostné, zcela rostlinu obalují a vytvářejí vzhled bílé koule. Unikátní trny má “labutěnka“ "M. plumosa". Jsou mnohonásobě zpeřené a připomínají bělostné ptačí peří. Mírně zpeřené trny mají i další druhy, např. "M. schiedeana, M. pennispinosa". Trny může ještě doplňovat hustá vata a štětiny. Husté otrnění, vlna, vata umožňuje rostlinám na exponovaných stanovištích vytvořit příznivější chladnější mikroklima kolem stonku.

Květy.

Z axil pak v době květu vyrůstají jednoduché souměrné květy s velkým počtem tyčinek. Květy rostou v kruzích. Barva a tvar květu se je velmi různá: bílá, smetanová, růžová, červená nebo purpurová. Několik druhů kvete i žlutě.

Plody.

Plody se tvoří a dozrávají zanořené ve stonku. Po dosažení zralosti, případně po období klidu na začátku další růstové sezony jsou vytlačeny na povrch. Až druhým rokem jsou vytlačeny plody "M. bombycina". Plody jsou podlouhlé, válcovité, kyjovité, málokdy oválné, někdy drobné, jindy relativně značně velké. Nejdelší plody má "M. bocasana", až 4 cm dlouhé, tenké, fialové. Plody jsou holé, bez chlupů a šupin. Na vrcholu zůstává zbytek květu. Mají silnější masitou stěnu, někdy vysychavou, uvnitř dutinu se šťávou a semeny. Plody většiny druhů jsou zbarveny červenými barvivy anthokyany červeně, oranžově, fialově, narůžověle. Jen u málo druhů zůstávají zelené bez červených odstínů, většinou u druhů z podrodu Dolichothele. Zelené plody mají "M. baumii, M. brachytrichion, M. carmenae, M. carretii, M. decipiens, M. melaleuca, M. heidiae, M. longiflora, M. surculosa", zelenobílé "M. backebergiana" a "M. vetula", zelenožluté "M. solisioides" a plody žluté má "M. longimamma". Počet semen v plodu se různí podle druhů, od deseti až po několik set drobných semen. Plody mnoha druhů jsou jedlé.  Několik druhů mamilárií, "M. deherdtiana" ( včetně subsp. "dodsonii"), "M. luethyi, M. napina, M. saboe "(subsp." goldii, haudeana")," M. sanchez-mejoradae, M. tepexicensis" a "M. theresae" zralé plody nevytlačují ze stonku. Semena se uvolňují až po odumření okolních mamil na bázi stonku nebo po uhynutí rostliny. Např. "M. deherdtiana" roste na malých holých vrcholových paloucích na pahorcích z denudovaných vápenců, okolí je porostlé dubovým lesem. Zde již růst nemůže. Zadržování semen je adaptací na prostorové omezení lokality, kdy šíření semen do okolí nemá smysl a nová generace může růst až po úhynu rodičovské. Jev, kdy plody zůstávají ukryty ve stonku rostliny se nazývá kryptokarpie. Jev, kdy jsou semena uvolněna až po úhynu polykarpické mateřské rostliny se nazývá serotinie.

Život v extrémních podmínkách.

Jedná se o CAM rostliny, které mají přes den průduchy zavřené, což jim umožňuje bránit ztrátám vody výparem. V noci se průduchy otevírají a mamilárie (podobně jako ostatní sukulenty) přijímají oxid uhličitý. Ten je vázán do sloučeniny malátu, který je v průběhu dne štěpen v Calvinově cyklu na pyruvát. Tyto cykly jsou součástí fotosyntézy a umožňují rostlině výrobu energie. CAM je anglická zkratka pro "Crassulacean Acid Metabolism", tedy „metabolismus kyselin tlusticovitých ("Crassulaceae") rostlin“, u kterých byl tento cyklus pozorován poprvé. CAM cyklus je obměnou Hatch-Slackova cyklu u tzv. C rostlin.  Mimo CAM cyklus chrání před horkem a velkým výparem i tlustá pokožka a pletiva nasáklá vodou. Také členitost jejich povrchu, včetně trnů a vlny, umožňuje mamiláriím vytvářet odlišné mikroklima v těsné blízkosti jejich povrchu. Jsou díky tomu schopné přežít vysoké teploty běžné na stanovištích, kde se vyskytují. Jak bylo zjištěno z pozorování některých mamilárií (např. "M. pectinifera", "M. napina", "M. hernandezii", "M. crucigera", "M. dixanthocentron" "M. supertexta") v údolí Tehuacán v Mexiku, teplota půdy v místech, kde tyto rostliny rostou, dosahuje až 52 °C. Také bylo zjištěno, že rostliny rostoucí vertikálně ve skalách jsou proti takto vysokým teplotám chráněny a teplota okolní půdy bývá v průměru o 14 °C nižší.

Systematika.

Původ jména.

Název rodu "" je latinského původu. „Mamilla“ totiž značí bradavku, což souvisí s charakteristickými výrůstky na povrchu mamilárií. Z těchto bradavek pak u takových druhů vyrůstají vlasy a trny. V češtině se běžně používá jméno mamilárie. Starší český název tohoto rodu je cecuň. Latinské rodové označení ' zavedl v roce 1812 anglický botanik Adrian Hardy Haworth (1767–1833) ve své knize ' s použitím typového jedince "Mammillaria simplex" Haw., který vznikl vyčleněním "Cactus mammillaris" (L., 1753) do samostatného rodu. "Cactus mammillaris" je starší název, který použil Carl Linné v roce 1753 jako typový druh pro rod "Cactus" ve své knize "". S označením „"mammillaris"“ (tedy bradavčitý) tak nepřichází při svém popisu druhu Haworth, ale použil ho již Carl Linné v roce 1753. Linnéův taxon "C. mammillaris" je starší než Hawortův "M. simplex", a tak mu někteří autoři dávají přednost a Haworthův taxon je v tom případě označován jako mladší synonymum.  Aby problémům nebyl konec, rodové jméno "Mammillaria" bylo v roce 1809 (tedy o tři roky dříve než Haworthem) použito k označení zcela odlišného rodu. Anglický botanik John Stackhouse jím totiž označil rod řas dnes známý jako "Gigartina". Aby neexistovala dvě rodová jména s označením "Mammillaria", pro kaktusy a řasy, označení "Mammillaria" pro řasy se přestalo používat a bylo nahrazeno rodovým jménem "Gigartina".  To bylo pak i stvrzeno v roce 1930 na mezinárodním botanickém kongresu. Ještě předtím se v roce 1923 botanici Nathaniel Lord Britton a Joseph Nelson Rose pokusili zavést nové označení pro tento rod kaktusů, tak aby je odlišily od řas – Neomammillaria. To je dnes považováno za homonymum. V roce 2000 bylo jméno "Mammillaria" pro rod kaktusů právoplatně zapsáno do Mezinárodního kódu botanické nomenklatury, jako chráněné pro rod "Cactus".  V průběhu více jak 160 let, které následovaly po popisu první mamilárie, došlo k podstatnému překlasifikovávání tohoto rodu. Botanici byli odkázáni hlavně na popisy dostupných zástupců. První snahy spadají do roku 1837, kdy německý botanik Ludwig Pfeiffer rozdělil rod "Mammillaria" na 2 skupiny na základě vzhledu trnů.

Současná klasifikace.

Postupně následují studie dalších botaniků a nadšenců do kaktusů až po druhou polovinu 20. století, kdy přichází se svojí klasifikací anglický botanik David Richard Hunt. Ten rozdělil rod "Mammillaria" na 6 podrodů, 3 sekce a 14 sérií. Objevují se i další pokusy o systém. Zajímavá je např. Buxbaumova teorie vývojového stupně Mammillaria z roku 1951. Klasifikace Huntova popisuje 6 podrodů ("Mammilloydia", "Oehmea", "Dolichothele", "Cochmiea", "Mamillopsis" a "Mammillaria") přičemž podrod "Mammillaria" dále dělí na tři sekce: "Hydrochylus", "Subhydrochylus" a "Mammillaria" a ty na série. Sekce "Hydrochylus" je rozdělena do 8 sérií, jmenovitě "Longiflorae", "Ancistracanthae", "Stylothelae", "Proliferae", "Lasiacanthae", "Sphacelatae", "Leptocladodae" a "Decipeintes". Sekce "Subhydrochylus" pak do 3 sérií: "Heterochlorae", "Polyacanthae" a "Supertextae"; sekce "Mammillaria" pak také do 3: "Leucocephalae", "Mammillaria" a "Polyedrae". Důležitý zvrat pak přináší taktéž, dnes uznávaná klasifikace J. M. Lüthyho. Ten používá detailní morfologický popis, včetně biochemických a stanovištních dat. V letech 1995 a 2001 vypracovává klasifikaci, ve které rozlišuje 5 podrodů ("Oehmea", "Dolichothele", "Cochemiea", "Phellosperma" a "Mammillaria") 6 sekcí a 22 sérií. Podrod "Cochemiea" dělí na série "Ancistracanthae", "Barchella" a "Cochemiea"; podrod "Phellosperma" je rozdělen na sekce "Archiebnerella" (se sériemi "Phellosperma" a "Zephyranthoides"), "Kraninzia" (se sériemi "Herrerae", "Longiflorae" a "Pectiniferae") a sekci "Mammillopsis". Poslední podrod "Mammillaria" je pak rozdělen do tří sekcí. Sekce "Cylindricothelae" se dělí na série "Bombycinae", "Stylothelae", "Proliferae", "Lasiacanthae" a "Sphaclatae". Sekce "Conoidothelae" pak na série "Leptocladodae", "Decipeintes", "Heterochlorae", "Rhodanthae", "Polyacanthae" a "Supertextae". Poslední sekce "Mammillaria" je pak tvořena 3 sériemi: "Leucocephalae", "Mammillaria" a "Polyedrae".  Tyto dvě poslední klasifikace, tedy Lüthyho a Hunta, se pak běžně používají při klasifikacích zástupců rodu "Mammillaria" a běžně slouží jako výchozí body pro další fylogenetické studie. Poslední etapou zkoumání taxonomie mamilárií a příbuzných taxonů je pak rozvoj metod porovnávání struktury DNA. Zatím poslední studii v tomto oboru provedli Butterworth a Wallace (2004), kteří zkoumali sekvence chloroplastové DNA u 113 zástupců rodu "Mammillaria" a 12 jiných druhů kaktusů z rodů "Ortegocactus", "Pelecyphora", "Neolloydia", "Escobaria", "Coryphantha", "Ferocactus" a "Stenocactus". Výsledky ukázaly míru příbuzenských vztahů jednotlivých druhů a podruhů, včetně těch, které nejsou v současnosti řazeny do rodu "Mammillaria". Vzhledem k běžnému použití několika klasifikací najednou není přesný počet mamilárií znám.

Výskyt.

Areál výskytu.

Centrem výskytu je Mexiko a jižní část USA. Menším počtem druhů areál pokračuje na ostrovy karibské oblasti a několika málo druhy, "M. colombiana, M. mammillaris, M. nivosa", zasahuje až do Jižní Ameriky na pobřeží Kolumbie a Venezuely. Mamilárie osídlily velmi různorodé biotopy, od pobřežních útesů až do výšek nad 3000 m n. m. ("M. deherdtiana" subsp. "dodsonii"). Rostou na otevřených skalních výhonech, v puklinách skalních stěn, v nánosech rozpadavých hornin, více však v zákrytu křovin nebo větších kaktusů, v řídkých suchých borových a dubo-borových lesích, nebo i v mechových porostech. Obývají jak zásadité rozpadlé vápencové sutě, tak kyselé humózní půdy a lesní hrabanku. Větší část druhů má poměrně malý areál výskytu nebo několik málo izolovaných nalezišť a lze je označit za endemity. Menšina druhů (např. "M. compresa, M. mystax, M. parkinsonii") má rozsáhlou oblast výskytu, kde různě varírují, tvoří různé formy ( např. "M. prolifera") nebo polyklonální mikrodruhy (např. "M. celsiana"). Rozsáhlou oblast výskytu mají druhy rostoucí na ostrovech karibské oblasti (např. "M. colombiana" roste od Mexika přes Honduras, Guatemalu, Jamajku až po Kolumbii a Venezuelu.).

Příklady výskytu.

Mamilárie osídlily nejrůznější stanoviště. Rostliny rostou na teplých a slunných stanovištích v propustných až písčitých půdách, jiné v humózních ("M. boodii") či vertikálně ve vápencových skalách ("M. crucigera" ). Častý je i výskyt na plochých vápencových kopcích ("M. napina", "M. candida", "M. pectinifera",) Některé samostatně, jiné ve společnosti jiných rostlin ("M. carnea", "M. gaumeri") či v lese ("M. carmenae", "M. dealbata", "M. nejapensis"). Některé ve vysokých horách ("M. dodsonii", "M. deherdtiana", "M. glasii"), jiné na pobřeží ("M. gaumeri"). Řada druhů je v přírodě těžko odhalitelná, protože roste zahloubená v zemi pod příkrovem trav, mechů a spadaného listí či jehličí ("M. solisioides", "M. napina," "M. hernandezii").  Například u druhu "Mammillaria pectinifera" bylo zjištěno, že preferuje otevřená stanoviště s nižší přítomností ostatních rostlin, "Cnidoscolus tehuacanenesis", "Gomphrena decumbens" a "Cassia pringlei" byly rostliny nalezené pouze v parcelkách s "M. pectinifera". Dále se zjistilo, že tato mamilárie preferuje hlubší půdy s nižším procentem povrchové kamenitosti. Důležitým faktorem je pak půdní vlhkost a pH. V tomto případě rostlo více mamilárií v parcelkách, kde dosahovala půdní vlhkost 11 % a reakce půdního roztoku 7,1. Zde je však třeba uvést, že procento nasycení půdy vodou nevypovídá nic o dostupnosti vody pro rostlinu, pouze o stanovišti. Dostupnost vody pro rostlinu určují hlavně vlastnosti půdy – vyšší podtlak znamená méně vody pro rostlinu. Jílovitá půda se potom jeví rostlině z aridních půd jako suchá a písčitá, tedy propustná půda, jí nabízí více dostupné vody.  Jiným případem je "Mammillaria nejapensis", která roste v opadavých lesích jižního Mexika, kde se k ní dostává slunce pouze od listopadu do května, kdy je les bez listů. V humusových naplaveninách ve státě Tamaulipas roste "M. meiacantha", značné proměnlivosti dosahuje "M. dealbata". Někteří zástupci druhu "M. delbata" se vyskytují v suchých a horkých údolích, jiní vystupují do hor, kde rostou v lesích s borovicí a dubem.

Užití.

Etnobotanické studie z počátku minulého století ukázaly, že "M. grahamii" Engelm. byla mezi Apači Chiricahua a Mescalero používána jako potrava a léčivka. Plody se jedly čerstvé, sušené nebo vařené. Dužninu plodů konzumovaly hlavně děti jako přesnídávku, vařená rostlina se pak přidávala na bolavé a hnisající uši. Některé druhy byly také podrobeny fytochemickým analýzám. Nalezené látky ukazují na možnost použití výtažků ve medicíně. Například u rodu "M. heyderi" Muehlenpf. byly nalezeny látky působící proti bolesti uší a hlavy, hluchotě, navozující vidiny, či způsobující dlouhověkost.

Ochrana.

Vzhledem k tomu, že jsou mamilárie pěstovány jako okrasné rostliny, stávají se tak cenným sběratelským artiklem. To v poslední době vede ke snižování jejich počtu ve volné přírodě, ale také ničení přirozených stanovišť, kde se tyto druhy vyskytují. Zavala-Hurtado "et al". (2003) například uvádí, že "M. pectinifera" byla od 80. let 19. století intenzivně sbírána na přirozených stanovištích a v současné době jsou tak známé pouze 3 populace tohoto druhu s celkovým počtem asi 200 jedinců. Mnohé druhy se vyskytují v tak malých populacích, že se často stává, že jsou buď nalezeny a popsány později než v ostatních případech, nebo jsou popsány a pak na několik let ztraceny, než dojde k objevení nových přirozených stanovišť. To byl například případ druhu "M. carmenae", která byla poprvé popsána v padesátých letech 20. století, ale znovu objevena na přirozeném stanovišti až v roce 1976. Mezi vlivy, které snižují počet mamilárií ve volné přírodě, je vyjma sběru uváděno hlavně ničení přirozených stanovišť. K tomu dochází hlavně v důsledku orby polí, pastvy dobytka a stavby silnic. Přesné studie na rozšíření mamilárií však stále chybí, a tak není možné určit, jestli ten či onen druh se vyskytuje v malém počtu z přirozeného důvodu (bioticky/abiotický vliv), či je toto rozšíření ovlivněno člověkem (antropický vliv). Z přirozených důvodů působících na malé rozšíření druhu jsou pak uváděny specifické požadavky na prostředí, které se vyskytuje jen na malém území či malá schopnost šířit semena, která je některým druhům vlastní.  Vzhledem k malému počtu některých mamilárií na přirozených stanovištích jsou tyto druhy v různých zemích chráněny jak ze zákona zařazením do červených seznamů, tak je jejich obchod na mezinárodním poli omezován prostřednictvím úmluvy CITES ("" česky "Úmluva o mezinárodním obchodu s ohroženými druhy volně žijících živočichů a rostlin"). Některé druhy se dostávají do červených seznamů i v důsledku důležitosti v historii a kultuře daného území, tak jak je tomu například v Mexiku.  V současné době (2009) se na červeném seznamu IUCN nachází 25 druhů mamilárií, mezi něž patří například "Mammillaria albicoma", "M. herrerae" či "M. luethyi". Z tohoto počtu je 9 druhů „kriticky ohrožených“ ("Critically Endangered" – CR), 6 druhů „ohrožených“ ("Endangered" – EN), 7 druhů „mírně ohrožených“ ("Vulnerable" – VU), "Mammillaria glochidiata" a "M. guillauminiana" jsou uváděny jako „v přírodě vyhynulé“ ("Extinct in the Wild" – EW). Na mexickém červeném seznamu "NORMA Oficial Mexicana NOM-059-ECOL-2001" je pak asi 118 druhů a poddruhů mamilárií zařazených do kategorií „kriticky ohrožený“ ("En peligro de extinción" – P), „ohrožený“ ("Amenazadas" – A) a „pod zvláštní ochranou“ ("Sujetas a protección especial" – Pr). Právě do kategorie pod zvláštní ochranou jsou řazeny druhy a poddruhy, který mají výrazný význam v historii či kulturách Mexika. Mexický červený seznam má jednodušší způsob řazení rostlin do červeného seznamu a tak obsahuje více jednotek, nežli červený seznam IUCN. Podobná situace je i v jiných zemích, které mají své červené seznamy ohrožených druhů rostlin.  Co se týče úmluvy CITES, je většina mamilárií chráněna proti obchodování. V případě potřeby mamilárií za účelem obchodování na mezinárodních trzích je tak třeba vždy zjistit jaký status má v daných zemích ten či onen druh, prostřednictvím webu CITES.

Pěstování.

Správné podmínky pěstování mamilárií vychází jednak z pěstitelské zkušenosti a podmínek, jakých jsou běžní pěstitelé bez drahého vybavení schopni dosáhnout, ale také ze stanovištních podmínek jednotlivých druhů ve své domovině. Například při pěstování mamilárií v ČR je nutné nějakým způsobem rostliny udržovat v době nepříznivých světelných, ale i teplotních podmínek – v období zimy. Obecně se doporučuje jako u jiných kaktusů udržovat rostliny v klidovém stavu při teplotách do 10 °C na světle a bez zálivky. Za nejnižší možnou teplotu u ochmýřených mamilárií je pak považováno 5 °C.  Se zvyšováním intenzity světla v mírném pásu, tedy na jaře je možné postupně začít kaktusy zalévat. Období růstu těchto rostlin je soustředěno na jaro, léto a počátek podzimu. Doporučuje se zálivku postupně zvyšovat. Ta by měla vrcholit v průběhu léta a pak být postupně snižována. Stejně tak se u ochmýřených mamilárií doporučuje v období léta mírné rosení. Přihnojování pak také patří doprostřed léta. Obecně se doporučuje pěstovat kaktusy u okna či ve sklenících, kde je dostatek světla. Teploty by měly být v sezóně v rozsahu 25–35 °C, konkrétní teploty však závisí na teplotách a podmínkách v jakých ten či onen druh roste na přirozeném stanovišti. Půdy by měly být propustné, tvořené kombinací zeminy, listovky a písku spíše kyselé, i když studie dokazují, že některé mamilárie z vápencových skal Údolí Tehuacan vyžadují půdy neutrální až zásadité. U druhů tvořících populace pak je potřeba širší květináč, aby byla umožněna tvorba odnoží.

Přesazování.

Mladší mamilárie se přesazují jednou ročně vždy na jaře, starší pak jednou za dva roky. Kořeny je možno zkrátit až o třetinu a nechat zahojit. Poté se začíná zalévat až po několika dnech od zasazení rostlin do nového substrátu – výrazně se začíná zalévat až po prvních projevech růstu, u některých rostlin, zejména u ročních semenáčků, se provádí otužovaní vysazením zálivky až do období zcvrkávání rostlin a následné pokračování v zálivce.

Hnojení.

Mamilárie se často uvádí jako velmi nenáročné kaktusy. Pokud jsou přesazovány pravidelně každý rok do nového substrátu není třeba tak časté hnojení. Při použití hnojiv se sledují cíle dobře vypadajících rostlin, či se používají rostlinné regulátory pro podporu odnožování či kvetení rostlin. Hnojiva a rostlinné regulátory se podávají v zálivce podle návodu a také podle reakce rostlin na použitá hnojiva a jejich výši. Vše je nutno kontrolovat, aby nedošlo k přehnojení a oslabení rostliny.

Množení.

Mamilárie stejně jako ostatní kaktusy je možno rozmnožovat generativně, tedy semeny či vegetativně tedy řízky nebo odnožemi. Generativní rozmnožování je velmi časté u pěstitelů, protože dává nové genotypy. Možné je také cílené sprašování různých druhů za účelem vzniku nových genotypů. Pro zajištění úrody plodů a semen je často nutné, v umělých podmínkách opylovat štětečkem, protože neexistují přirozené mechanismy opylení. Výhodou množení semeny je také možnost tato semena uchovávat několik let a šířit tak druhy mezi pěstiteli. Opět záleží na druhu a tedy na počtu let, po které jsou tato semena viabilní. Na základě zkoumání jevu zvanému v angličtině "serotiny" (česky "uchovávání semene rostlinou"), bylo zjištěno, že semena druhů "Mammillaria hernandezii", "M. napina" a "M. solisioides" měly ještě po 8 letech 70% klíčivost. Semena se uchovávají v dormantním stavu v chladu, suchu a temnu a vysévají v mírném pásmu umělých podmínek na počátku jara – tedy na počátku vegetativního období. Faktu, že semena v chladu, suchu a temnu nebudou klíčit, napomáhají i četné vědecké studie (např. Cervera, J. Carlos "et al". (2006), Flores, J.; Jurado, E. a Arredondo, A. (2006)). Obecně před klíčením se doporučuje semena dezinfikovat a následně klíčit při teplotě půdy 20–25 °C.  V případě vegetativního rozmnožování se používají odnože (u odnožujících mamilárií) či řízky (u mamilárií rostoucích jednotlivě).

Choroby a škůdci.

Mamiláriím v kultuře můžou škodit houby, ale i živočichové. Přesné choroby nebyly zatím přesně definovány. Mezi nejdůležitější choroby a škůdce patří sviluška, červec, puklice či hniloba.

Rozmnožování "in vitro".

Rozmnožování a pěstování "in vitro" se používá nejčastěji v laboratorních podmínkách při výzkumu. Používají se buďto agarové plotny bohaté na živiny a růstové regulátory, je možno použít i tekutá média (viz obrázek).

Mamilárie ("Mammillaria"), též cecuně, je rod stonkových sukulentních rostlin z čeledi kaktusovité ("Cactaceae"). Je druhově nejbohatším rodem čeledi. Přesný počet uznávaných druhů se liší podle použité klasifikace. Z moderní klasifikace Pilbeam uznává 181 druhů, Hunt rozlišuje 145 druhů, starší taxonomické klasifikace a praktičtí kaktusáři rozlišují okolo 300 druhů. Centrem výskytu rodu "Mammillaria" je Mexiko a jižní státy USA. Rod několika málo druhy zasahuje do ostrovů Karibské oblasti a dále až po sever Jižní Ameriky do Kolumbie a Venezuely.  Mamilárie jsou poměrně malé, při zemi rostoucí rostliny s oválným stonkem. Rostou jednotlivě nebo v trsech. Mamilárie jsou základním rodem pro kaktusáře a jsou i základem nabídky kaktusů v obchodech pro širokou veřejnost. Pěstují se poměrně snadno. Sběr rostlin v hlavní domovině v Mexiku je jako u všech kaktusů zakázán. Několik druhů je zapsáno do seznamu CITES.

Mammillaria is one of the largest genera in the cactus family (Cactaceae), with currently 200 known species and varieties recognized. Most of the mammillarias are native to Mexico, but some come from the southwest United States, the Caribbean, Colombia, Venezuela, Guatemala and Honduras. The common name "pincushion cactus" refers to this and the closely related genus "Escobaria".  The first species was described by Carl Linnaeus as "Cactus mammillaris" in 1753, deriving its name from Latin "mammilla", "nipple", referring to the tubercles that are among the distinctive features of the genus. Numerous species are commonly known as globe cactus, nipple cactus, fishhook cactus or pincushion cactus though such terms may also be used for related taxa, particularly "Escobaria".


Hráčská kariéra.

Odchovanec Novoměstského SK okusil nejvyšší soutěž jako pravé křídlo poprvé ve Slavii, poté byl na hostování v SK Židenice, poté opět ve Slavii (kde byl spoluhráčem mj. Bicana, Kopeckého, Hemeleho), v roce 1946 přestoupil do italského Juventusu Turín a o rok později do Palerma, za něž hrál rok Serii B a posléze Serii A. V roce 1952 přestoupil do klubu Parma FC, kde hrál dva roky Serii C a poté znovu Serii B. Svoji bohatou hráčskou kariéru ukončil jako hrající trenér Parma FC v Serii B ve 37 letech v roce 1958.

Trenérská kariéra.

Jeho čistě trenérská kariéra začala v Palermu u místního klubu "US Città di Palermo" (1958/59 s ním ze 2. místa za Atalantou Bergamo postoupil ze Serie B do Serie A, kde jej také v sezoně 1959/60 vedl). Dále trénoval menší kluby US Siracusa, AC Nuova Valdagno, palermské juniory, Juve Bagheria a GS Mazara 1946, až se dostal k trenérské činnosti u mládeže v klubu Juventus Turín. V roce 1971 se stal hlavním trenérem seniorského mužstva a hned se s ním probojoval do finálového dvojzápasu Veletržního poháru s Leeds United (28. května 1971 v Turíně 2:2, 3. června 1971 v Leedsu 1:1 – vyhrál Leeds United podle pravidla o větším počtu branek vstřelených na hřišti soupeře).  V dalších dvou sezonách se s Juventusem stal dvakrát italským šampionem (1971/72 a 1972/73). V roce 1973 vedl klub v celkem 3 pohárových finále: 30. května 1973 v bělehradském finále PMEZ (prohra s Ajaxem Amsterdam 0:1) a ve dvou římských: 1. července 1973 ve finále italského poháru (1:1 s AC Milán, prohra na penalty) a 28. listopadu 1973 i ve finále Interkontinentálního poháru proti argentinskému Independiente Buenos Aires (prohra 0:1), když vítěz PMEZ 1972/73 Ajax Amsterdam odmítl nastoupit.  Juventus už nikdy neopustil, dále byl jeho sportovním ředitelem, technickým ředitelem i šéfem skautů. Do klubu, přezdívaného Stará dáma, přivedl třeba Conteho, Schillaciho a mnohé další.

Čestmír Vycpálek (* 15. května 1921, Praha – 5. května 2002, Palermo) byl český, resp. československý fotbalista a trenér. Šlo o strýce českého trenéra Zdeňka Zemana, který je synem jeho sestry Květuše. V Itálii proslul kromě fotbalových úspěchů svou přátelskou povahou, otevřeností a bezprostředností. To vše navzdory tomu, že měl pohnutý život: za 2. světové války byl v koncentračním táboře v Dachau a na začátku 70. let mu zahynul syn Cestino při leteckém neštěstí v Palermu. Oporou mu byla česká manželka – paní Hana.

Čestmír Vycpálek (Prague, 15 May 1921 – Palermo, 5 May 2002) was a Czech football player and manager who played as a midfielder. He was an uncle of noted football manager Zdeněk Zeman.


Geografie.

Galacie hraničila na severu s Bithýnií a Paflagonií, na východě s Pontem, na jihu s Kappadokií a Lykáonií a na západě s Frýgií. Země se nacházela na velké maloasijské centrální plošině, jejíž nadmořská výška kolísá mezi 600 až 1 000 metry, a skládala se ze dvou oblastí, oddělených řekou "Halys" (dnešní Kızılırmak). Menší východní region obtéká Halys, zatímco větší západní území je odvodňováno převážně řekou "Sangarios" (Sakarya) a jejími přítoky. Na severu Galacie se rozprostírají planiny s poměrně dobře obdělávatelnou půdou, jež sahají až k holým svahům Paflagonských hor na severu. Většinu zbývajícího teritoria Galacie však představují bezútěšné a neúrodné vysočiny, jež protínají drobné vodní toky, a směrem k jezeru Tuz Gölü na jihu pozvolna přecházejí v rozlehlou bezlesou rovinu. Tyto vysočiny nejsou příliš vhodné k provozování zemědělství a umožňují pouze pastevectví velkých stád ovcí a koz. Klimatické podmínky jsou velice extrémní, jelikož tuhé mrazivé zimy se střídají s velmi horkými léty. Roční úhrny srážek jsou zde nejnižší v celé Anatolii. Města se zde vyskytují jen řídce a ve značné vzdálenosti od sebe. Nejvýznamnějším střediskem antické Galacie byla "Ankyra" (Ankara), nynější hlavní město Turecka.

Dějiny.

Keltská Galacie.

Ve druhé polovině 4. století př. n. l. pronikli Keltové do nitra Balkánského poloostrova, nicméně jejich vpád byl odražen, načež byli zatlačeni za Dunaj. O dvě generace později, zhruba kolem roku 280 př. n. l., se Keltové opět vypravili na jih. V roce 279 př. n. l. se ohromná masa těchto barbarů rozdělila na dvě části. První pod vedením náčelníka Brenna napadla Makedonii a po vítězství nad Ptolemaiem Keraunem tuto zemi zcela zpustošila. Galatové poté udeřili na Řecko, kde způsobili veliké zděšení. Teprve v roce 278 př. n. l. byla jejich invaze zastavena u Delf a konečně v následujícím roce je Antigonos II. Gonatás rozdrtil na Helléspontu. Druhá skupina Keltů vedená náčelníky Leonnoriem a Lutariem si mezitím podrobila Thrákii a vydrancovala četná řecká města na pobřeží včetně Byzantia a Lýsimacheie. Patrně v roce 278 nebo 277 př. n. l. se tito Keltové, čítající asi 10 000 bojovníků a stejný počet žen a dětí, přeplavili do Malé Asie, kam je pozval bithýnský král Níkomédés I. Ten využil Galatů jako žoldnéřů nejprve v dynastickém boji proti svému bratrovi, uzurpátorovi Zipoetovi, a po jeho porážce je Níkomédés přiměl k účasti na konfliktu se seleukovskou říší. Řada seleukovských spojenců (například město Mílétos) padla pak za oběť řádění těchto barbarů. Seleukovský král Antiochos I. se ale rozhodl obnovit svoji otřesenou hegemonii v Malé Asii a v roce 275 př. n. l. svedl s Galaty tzv. bitvu slonů. Početně silnější barbaři byli v tomto střetnutí přemoženi díky nasazení ohromného množství hrozivých válečných slonů.  Po této pohromě hrozilo Galatům úplné vyhlazení, ovšem Níkomédés a Antiochos uzavřeli v témže roce smír, načež byla barbarům přidělena k usídlení severovýchodní část Frýgie. Nově příchozími soukmenovci z Evropy posílení Galatové poté podpořili pontského krále Mithridata I. v jeho boji s ptolemaiovským vojskem, za což od něho získali západní Kappadokii. Ve vnitrozemí Anatolie tak vzniklo rozsáhlé keltské teritorium, jež bylo od tohoto okamžiku zváno Galacií. V dalších desetiletích sužovali Galatové západní polovinu Malé Asie a plenili zemi jako spojenci nebo častěji jako žoldnéři ve službách různých soupeřících helénistických králů. K tomu jim napomáhala zvláště ústřední poloha jejich území, které představovalo ideální základnu k nájezdům do okolních krajin. Galatové se tak ukázali být trvalým zdrojem neklidu v regionu. Ve třicátých letech 3. století př. n. l. podpořili Antiocha Hieraxe, odpadlého seleukovského prince, ovládajícího Malou Asii. Hierax se pokusil zdolat pergamského krále Attala I., jenž však někdy kolem roku 232 př. n. l. uštědřil Galatům sérii vážných porážek, čímž je přinutil k poslušnosti. Na počest svého vítězství nad barbary nechal Attalos zhotovit v Pergamu řadu uměleckých děl a staveb oslavujících jeho triumf. Jedním z těchto děl byla socha "Umírající Gal". Vnitřní uspořádání galatské společnosti a státu popsal ve svém díle řecký zeměpisec Strabón. Galatové se i v Asii sdružovali podle své kmenové příslušnosti a jejich území bylo proto rozděleno na tři části: střední Galacie náležela kmeni Tektoságů ("Tectosages"), jejichž hlavním centrem byla Ankyra. Okolí západněji ležícího města Pessinús, jež bylo střediskem kultu bohyně Kybelé, osídlili Tolistobogiové ("Tolistobogii"). Trokmové ("Trocmii") kontrolovali okolí města Tavium na východě. Území každého z kmenů se členilo do čtyř tetrarchií, jež spravovali náčelníci (tetrarchové) spolu s jim podřízenými soudci a veliteli. Moc tetrarchů byla takřka neomezená s výjimkou hrdelních zločinů, které byly souzeny před radou 300 stařešinů vybíraných ze všech dvanácti tetrarchií. Jednání tohoto shromáždění se konala v posvátném dubovém háji zvaném "Drynemeton" („posvátná půda“), který se nacházel zhruba třicet kilometrů jihozápadně od Ankyry.  Vlastní populace Galacie neměla ryze keltský původ. Před příchodem Keltů byla západní Galacie obývaná Frygy, zatímco na východě žili Kappadokové a jiné domorodé národy. Původní obyvatelstvo představovalo většinu venkovské populace a téměř veškeré obyvatele měst. Místním lidem byla ponechána držba dvou třetin půdy, z níž museli odvádět část produkce svým keltským pánům, kterým patřila zbývající jedna třetina. Rovněž veškerý obchod a řemeslná výroba spočívaly v rukou domorodců. Z hlediska okolního světa byli ztotožňováni se svými vládci a byli tudíž nazýváni „Galatové“. Galatští otroci, s nimiž se čile obchodovalo na antických tržištích, se rekrutovali výhradně z tohoto porobeného obyvatelstva. Keltští dobyvatelé, jejichž počet byl poměrně zanedbatelný, tvořili třídu vojenské aristokracie. Ta se nezdržovala ve městech, nýbrž sídlila v hrazených vesnicích, kde se ve svých pevnostech a v obklopení soukmenovců zdržovali náčelníci. Galatové byli výteční válečníci, respektovaní jak svými řeckými nepřáteli, tak později Římany. Často byli najímáni jako žoldnéři a leckdy se na obou stranách účastnili četných bitev období helénismu. V důsledku pozdějšího poklesu bojovnosti Keltů nastalo jejich postupné splynutí s původními obyvateli a přijetí místního náboženství.

Římská nadvláda.

K prvnímu kontaktu mezi Galaty a Římany došlo během syrské války na počátku 2. století př. n. l. Galatové, kteří po Attalově smrti v roce 197 př. n. l. obnovili své ničivé útoky do Anatolie, se tohoto konfliktu zúčastnili jako spojenci Antiocha III., posledního seleukovského krále, usilujícího o obnovení kontroly nad Malou Asií. Po římském vítězství v bitvě u Magnésie však Gnaeus Manlius Vulso podnikl válečné tažení, jež v roce 189 př. n. l. zlomilo odpor Galatů. Jejich vojenská moc od tohoto okamžiku nepřetržitě upadala. V první polovině 1. století př. n. l. se Galacie zmocnil pontský král Mithridatés VI. Během Lucullových a Pompeiových kampaní proti Mithridatovi osvědčili Galatové svoji loajalitu vůči Římanům, pročež byla Galacie v roce 64 př. n. l. uznána za klientský stát Říma. Někdejší státní zřízení bylo nahrazeno ustavením společné vlády tří náčelníků (chybně titulovaných tetrarchové). Nicméně ani toto uspořádání dlouho nevydrželo, neboť jeden z těchto náčelníků jménem Déiotaros, jenž byl současníkem Julia Caesara, se učinil pánem celé země a Římané ho formálně uznali za galatského krále. Po zavraždění třetího krále Amynta v roce 25 př. n. l. byla Galacie začleněna Augustem do římské říše jako jedna z jejích provincií. Poblíž Ankyry byl v této době vybudován chrám zasvěcený Augustovi ("Monumentum Ancyranum"), na jehož stěnách se nám dochovala značná část díla "Res Gestae Divi Augusti". Někdy po roce 70 byla Galacie sloučena s Kappadokií v jediný velký správní celek, který přetrval do roku 117, kdy byly tyto země opět rozděleny. Za Diocletiana byla kolem roku 295 z Galacie vyčleněna další, jižněji položená provincie. Během administrativní reorganizace mezi léty 386 až 395 byla Galacie rozčleněna, čímž vznikly dvě nové provincie – "Galatia Prima" a "Galatia Salutaris".  Třebaže se jednalo o jednu z ekonomicky nejvíce stagnujících částí říše, jen málokterá provincie projevovala vůči Římu tak vysokou míru oddanosti jako Galacie. Pro zdejší obyvatelstvo bylo charakteristické praktikování římsko-keltského polyteismu, příznačného pro všechna keltská území. V 1. století se Galacie stala jedním z raných center křesťanství. Pravděpodobně kolem roku 55 navštívil tuto zemi apoštol Pavel, jenž místním křesťanským komunitám adresoval "List Galatským". Nejpozději od konce 2. století se v galatských městech a posléze i na venkově začalo šířit užívání řečtiny a řecká kultura. Ovšem až ve 4. nebo 5. století, po přesunu ústředí vlády na východ římské říše, prostoupila řecká civilizace ve své křesťanské formě celou Galacií. Přesto ještě svatý Jeroným napsal na konci 4. století, že Galatové z Ankyry mluví stejnou řečí jako Treverové z Trevíru. Pořečtění Galacie zavdalo Francisi Baconovi a jiným renesančním spisovatelům podnět k užití nepřesného označení "Gallo-Graeci" („Galo-Řekové“), případně "Gallo-Graecia" („Galo-Řecko“). V následujících staletích tvořila Galacie strategicky důležitou součást byzantské říše. Po porážce Byzantinců v bitvě u Mantzikertu v roce 1071 se normanský žoldnéř Roussel de Bailleul pokusil vzkřísit nezávislost Galacie. Brzy nato ale toto území zaplavili seldžučtí Turci, což přivodilo zánik zdejší pozoruhodné syntézy řecké a keltské kultury.

Galacie (latinsky "Galatia") byla ve starověku vnitrozemské území, rozkládající se v hornaté centrální Anatolii, které je dnes součástí Turecka. Keltové, pro něž Helénové užívali jména Galatové (Γαλάται, "Galatai"), se na počátku 3. století př. n. l. zmocnili východní poloviny Frýgie, kterou osídlili a vytvořili místní vládnoucí vrstvu. Tato oblast byla proto od oněch dob nazývána Galacií, případně „Galií Východu“.

Galatia (; , "Galatía", "Gaul") was an ancient area in the highlands of central Anatolia, roughly corresponding to the provinces of Ankara and Eskişehir, in modern Turkey. Galatia was named after the Gauls from Thrace (cf. Tylis), who settled here and became its ruling caste in the 3rd century BC, following the Gallic invasion of the Balkans in 279 BC. It has been called the "Gallia" of the East, Roman writers calling its inhabitants "Galli" ("Gauls" or "Celts").


Vzdělání a zájmy.

Od Karla XIII. dostal Oskar titul vévody ze Södermanlandu. Tento titul měl původně podle tradice náležet Karlovu staršímu bratru, ten však v té době pobýval ve francouzském Pau a ke švédské následnické rodině se nepřipojil. Oskar se rychle naučil švédsky. Jeho značný vrozený talent byl dále rozvíjen kvalitním vzděláním. Brzy se stal autoritou v politicko-společenských otázkách. V roce 1839 napsal sérii článků na téma lidového vzdělání a roku 1841 se v anonymní práci "„Om Straff och straffanstalter“" zasadil za reformu věznic. Během vlády svého otce byl dvakrát vicekrálem v Norsku.  Působil také jako hudební skladatel. V letech 1832–1834 dokončil romantickou operu "Ryno, bludný rytíř", kterou započal předčasně zesnulý skladatel Eduard Brendler.

Manželství a potomci.

19. července 1823 se oženil s princeznou Josefinou von Leuchtenberg, dcerou vévody Eugèna de Beauharnais (a tedy vnučkou francouzské císařovny Joséphine de Beauharnais) a jeho manželky, bavorské princezny Augusty. Z jejich manželství vzešlo pět potomků.  Prvním dítětem narozeným z manželství následnického páru byl 3. května 1826 syn. Korunní princ Karel Ludvík Evžen (1826 – 1872) usedl po otci na švédský trůn jako Karel XV. a na trůn norský jako Karel IV. Josephine chtěla pro své děti nejlepší vzdělání, proto zajistila, aby se Karlovým učitelem stal filozof a profesor univerzity v Uppsale Christopher Jacob či z Norska pocházející Otto Aubert. Především Aubert seznámil Karla s mnoha vědními disciplínami, např. s filozofií Schlegela.  Dále se narodil "zpívající princ" Gustav (1827 – 1852), pozdější vévoda upplandský. Gustav zdědil hudební talent svého otce a stal se z něj výborný zpěvák a pianista. Pod pseudonymem G°°°° psal hudební skladby.  Třetí syn a budoucí král švédský a norský Oskar II. (1829 – 1907) vystudoval universitu v Uppsale, stal se z něj velmi oblíbený a osvícený panovník. Jediná dcera Evženie (1830 – 1889) byla rovněž velmi muzikální, skládala hudební díla a zpívala. Zajímala se také o umění, především sochařství a malbu. Posledním potomkem byl Karel August Mikuláš (1831 – 1873), který se stal vévodou z Dalarny a armádním generálem.

Politika.

V roce 1824 a 1833 byl korunní princ dvakrát vicekrálem v Norsku.  Formálně postavil obě království do rovné pozice, když zavedl nové vlajky se společným znakem unie a nový unijní erb. Většina zákonů za jeho vlády byla směřována k zlepšení švédské ekonomické situace. Stavovský Riksdag ho roku 1857 ocenil jako panovníka, který se zasloužil o růst blahobytu země jako žádný z jeho předchůdců. V zahraniční politice prosazoval nacionální principy. Roku 1848 podporoval Dánsko v první šlesvické válce proti Prusku, poskytl švédsko-norské jednotky do Fynu a severního Šlesvicka (1849–1850), a zprostředkovával příměří z Malmö z 26. srpna 1848. Byl také jedním z ručitelů poctivosti Dánska (Londýnský protokol z 8. května 1852).

Konec života.

V roce 1857 se Oskar I. stáhl z veřejného života z důvodu špatného zdravotního stavu (trpěl rakovinou mozku). Neabdikoval však, ale ustanovil regentem svého nejstaršího syna Karla, vévodu ze Skåne.  Oskar I. ve Stockholmu zemřel o dva roky později, 8. července roku 1859. Na švédský trůn po něm nastoupil jeho nejstarší syn jako Karel XV.

Oskar I., narozen jako "Joseph François Oscar Bernadotte", (4. červenec 1799 v Paříži – 8. červenec 1859 ve Stockholmu) byl švédský a norský král od roku 1844 až do své smrti v roce 1859. Byl jediným synem Karla XIV. Jana a jeho ženy Desiderie. Když byl v říjnu 1810 Bernadotte zvolen švédským korunním princem, Oskar a jeho matka se přestěhovali z Paříže do Stockholmu (v červenci 1811).

Oscar I (4 July 1799 – 8 July 1859) was King of Sweden and Norway from 8 March 1844 until his death. He was the second monarch of the House of Bernadotte.  The only child of King Charles XIV & III John, Oscar inherited the thrones upon the death of his father. Throughout his reign he would pursue a liberal course in politics in contrast to Charles XIV, instituting reforms and improving ties between Sweden and Norway. In an address to him in 1857, the Riksdag declared that he had promoted the material prosperity of the kingdom more than any of his predecessors.


Aritmetika.

Výraz pro sčítání čísel jedna a dvě je v prefixové notaci zapsán jako „+ 1 2“. Ve složitějších výrazech operátory předcházejí svým operandům, ale operandy se mohou v netriviálních výrazech vkládat do sebe. Například, výraz v tradiční infixové notaci může být zapsán v prefixové notaci jako nebo jednoduše  Protože jsou všechny jednoduché operátory v aritmetice binární (alespoň v aritmetickém kontextu), jakýkoliv prefixový zápis je jednoznačný a používání závorek je zbytečné. V předchozím příkladě, protože jsou závorky v infixové notaci požadované, jejich posun nebo jejich odstranění může podstatně změnit význam a výsledek celého výrazu. Nicméně příslušný zápis v prefixové notaci bude zapsán  Proces sčítání je odložen dokud oba operandy odčítání nejsou zpracovány. Jako v jakékoliv notaci, nejvnitřnější výrazy jsou zpracovány jako první, ale v prefixové notaci mohou být „nejvnitřnější“ výrazy zadány prostým pořadím operandů.  Na rozdíl od podobné postfixové notace (známé jako reverzní polská notace), prefixová notace nebyla příliš užívána v komerčně vyráběných kalkulátorech. Prefixová notace je často vyučována jako první koncepční krok při výuce programovacích jazyků, které ji užívají.

Počítačové programování.

Prefixová notace má široké uplatnění v jazyce Lisp, kde jsou závorky požadovány v případě pohyblivých operandů. Související postfixová notace (neboli "reverzní" polská notace) je používána ve spoustě zásobníkových programovacích jazyků a je ovládací princip některých kalkulátorů firmy Hewlett-Packard.

Pořadí operací.

Pořadí operací je definováno přímo ve struktuře prefixované notace a může být jednoduše odvozena. Jediná věc, kterou musíme mít na paměti je, že operace je aplikována prvním operandem na druhý operand. To není problém u operací, kde můžeme provést záměnu operandů, ale pro ostatní jako je dělení a odčítání je tento fakt velmi důležitý. Například následující výraz  se čte jako „Vyděl číslo 10 číslem 5“. Tudíž řešením je číslo 2 a nikoliv ½ v případě špatné analýzy příkladu.  Prefixová notace je zvláště populární v operacích se zásobníkem skrze schopnost lehce rozeznat pořadí operací bez nutnosti jejich závorkování. K určení pořadí operací není potřeba pamatovat si jejich hierarchii jako u běžné infixové notace. Místo toho stačí jeden pohled přímo na zápis ke zjištění, který operátor vyřešit první. Čtením výrazu zleva doprava zjistíme první operátor a vyřešíme jím první dva operandy. Jestliže je před těmito operandy nalezen další operátor, starý operátor je umístěn stranou dokud není vyřešen nový operátor. Tento proces se opakuje, dokud nejsou vyřešeny všechny operátory. V celém výrazu musí být o jeden operand více než je operátorů.  Když máme vyřešeno, operátor a dva operandy jsou nahrazeny novým operandem (výsledkem řešení). Protože byl jeden operátor a dva operandy odstraněny a přidali jsme nový operand, znamená to, že stále máme o jeden operand víc než operátorů, umožňuje nám to pokračovat ve výpočtu. To je hlavní teorie užívání zásobníků v programovacích jazycích k řešení příkladů v prefixové notaci, třebaže máme k dispozici různé algoritmy k řešení procesu. Další příklad ilustruje komplexní řešení výrazu v prefixové notaci.

Polská notace v logice.

Následující tabulka ukazuje zápis logických výrazů. „Tradiční“ zápis se začal používat v letech 1970 a 1980.

Prefixová notace (známá též jako polská notace) je způsob zápisu logických, aritmetických a algebraických výrazů. Její charakteristikou je především zápis operátorů vlevo před operandy. Protože je pořadí operátorů fixní, syntaxe nepotřebuje žádné závorky a zápis je tedy jednoznačný. Polský logik Jan Łukasiewicz vymyslel tuto notaci okolo roku 1920, proto je tato notace známá jako polská notace.  Tento způsob není v logice příliš používán, zato byl znovuobjeven v informatice.

Polish notation (PN), also known as normal Polish notation (NPN), Łukasiewicz notation, Warsaw notation, Polish prefix notation or simply prefix notation, is a mathematical notation in which operators "precede" their operands, in contrast to the more common infix notation, in which operators are placed "between" operands, as well as reverse Polish notation (RPN), in which operators "follow" their operands. It does not need any parentheses as long as each operator has a fixed number of operands. The description "Polish" refers to the nationality of logician Jan Łukasiewicz, who invented Polish notation in 1924.  The term "Polish notation" is sometimes taken (as the opposite of "infix notation") to also include reverse Polish notation.  When Polish notation is used as a syntax for mathematical expressions by programming language interpreters, it is readily parsed into abstract syntax trees and can, in fact, define a one-to-one representation for the same. Because of this, Lisp (see below) and related programming languages define their entire syntax in prefix notation (and others use postfix notation).  A quotation from a paper by Jan Łukasiewicz, "Remarks on Nicod's Axiom and on "Generalizing Deduction"", page 180, states how the notation was invented: I came upon the idea of a parenthesis-free notation in 1924. I used that notation for the first time in my article Łukasiewicz(1), p. 610, footnote.  The reference cited by Łukasiewicz is apparently a lithographed report in Polish. The referring paper by Łukasiewicz "Remarks on Nicod's Axiom and on "Generalizing Deduction"" was reviewed by Henry A. Pogorzelski in the "Journal of Symbolic Logic" in 1965. Heinrich Behmann, editor in 1924 of the article of Moses Schönfinkel, already had the idea of eliminating parentheses in logic formulas.  Alonzo Church mentions this notation in his classic book on mathematical logic as worthy of remark in notational systems even contrasted to Alfred Whitehead and Bertrand Russell's logical notational exposition and work in Principia Mathematica.  In Łukasiewicz's 1951 book, "Aristotle's Syllogistic from the Standpoint of Modern Formal Logic", he mentions that the principle of his notation was to write the functors before the arguments to avoid brackets and that he had employed his notation in his logical papers since 1929. He then goes on to cite, as an example, a 1930 paper he wrote with Alfred Tarski on the sentential calculus.  While no longer used much in logic, Polish notation has since found a place in computer science.


Život.

V roce 1194 se Leopold na rozdíl od svého otce a staršího bratra Fridricha zúčastnil výpravy císaře Jindřicha do jižní Itálie a Sicílie.  V době Leopolda VI. pokračoval babenberský zájem o oblast Středomoří. Snad z toho důvodu Leopold zrušil zasnoubení s dcerou českého krále Přemysla Otakara I. a v roce 1203 se po vzoru svého děda Jindřicha Jasomirgotta oženil s byzantskou princeznou Theodorou, vnučkou (či snad praneteří?) byzantského císaře Izáka II. Angela.  Ve sporech mezi Štaufy a Welfy na přelomu 12. a 13. století stál na štaufské straně a teprve po smrti Filipa Švábského přešel na stranu Oty IV. V létě roku 1211 se přidal spolu s bavorským vévodou Ludvíkem ke vznikajícímu „společenství“ císařových nepřátel v jehož jádru stál český král Přemysl Otakar I. Začátkem září se spolu s ostatními sešel v Norimberku, kde zvolili (či spíše předběžně vyvolili) sicilského krále Fridricha za německého císaře. Poté, co se ale císař Ota urychleně vrátil do Německa, Leopold ale znovu vystoupil na jeho straně.  V roce 1217 se zúčastnil křížové výpravy do Svaté země. Také se podílel na protikatarském tažení do jižní Francie.  Pravděpodobně v roce 1219 přijela na Leopoldův dvůr Anežka, dcera českého krále Přemysla Otakara I. Měla si zde „zjemnit dvorské mravy“ před plánovaným sňatkem s Jindřichem, synem císaře Fridricha II. Rakouský vévoda se však těžko smiřoval s myšlenkou, že dcera českého krále se měla stát manželkou budoucího římského císaře. S pomocí Ludvíka Durynského se mu podařilo dosáhnout, že z plánovaného sňatku sešlo a za Jindřicha se v listopadu 1225 v Norimberku provdala Leopoldova dcera Markéta. Zároveň se jeho syn Jindřich oženil s Ludvíkovou sestrou Anežkou Durynskou.  Zemřel 28. června 1230 při mírovém jednání v San Germanu. Zatímco měkké tkáně byly pohřbeny v Monte Cassinu, jeho kosti byly převezeny a pohřbeny v cisterciáckém klášteře Lilienfeld, který roku 1202 založil, a kde je pohřbena i jeho dcera Markéta. Počátkem 21. století se stal jednou z postav historického románu spisovatelky Ludmily Vaňkové "Dítě z Apulie".

Leopold VI. Babenberský (1175/1176 – 28. červenec 1230 San Germano) byl vévodou štýrským od roku 1194 (po smrti otce), vévodou rakouským od roku 1198 (po smrti bratra). Byl druhorozeným synem Leopolda V. z rodu Babenberků.

Leopold VI (, 15 October 1176 – 28 July 1230), known as Leopold the Glorious (), was the Duke of Styria from 1194 and the Duke of Austria from 1198 to his death in 1230. He was a member of the House of Babenberg. Like his predecessors, he attempted to develop the land by founding monasteries. His most important foundation is Lilienfeld in the Lower Austrian valley of the Traisen river, where he was buried after his death. Besides that, he supported the then highly modern Mendicant Orders of the Franciscans and Dominicans.


Život.

Luděk Pachman se stal roku 1944 mistrem ÚJČS, mezinárodním mistrem roku 1950 a titul velmistra mu byl udělen roku 1954. Hrál v šesti mezipásmových turnajích. Sedmkrát vyhrál mistrovství Československa v šachu (1946, 1953, 1957, 1959, 1961, 1963 a 1966). Zvítězil nebo obsadil čelná místa v řadě dalších silných turnajů (vyhrál například v Bukurešti 1949, v Mar del Plata, Santiagu de Chile a v Sarajevu 1959, v Mariánských Lázních 1960, v Sarajevu 1961 a v Athénách 1968). V období 1952–1966 osmkrát reprezentoval Československo na šachových olympiádách a v letech 1959–1967 působil jako redaktor "Československého sportu".  Ačkoli byl zprvu sám komunistou, po událostech roku 1968 změnil své přesvědčení a stal se aktivním antikomunistou a členem katolické církve. Byl několikráte zatčen, vězněn a mučen, nakonec roku 1972 donucen emigrovat do Spolkové republiky Německo, kde vedle své šachové činnosti působil i v emigrantských politických kruzích a v CDU-CSU. V roce 1976 mu bylo odebráno československé občanství, a tak reprezentoval SRN na šachové olympiádě a roku 1978 se stal mistrem SRN. V Německu také působil jako šéfredaktor časopisu "Das Schach-Archiv", stálý spolupracovník deníku "Die Welt" a dalších německých listů.  Po sametové revoluci se vrátil do vlasti a zapojil se do politických kampaní KDU-ČSL. Před rozpadem Československa mluvil o možnosti opětovného připojení Podkarpatské Rusi. Podílel se na založení nakladatelství "ŠACHinfo". Žil střídavě v Německu a v Praze, od roku 1998 pouze v Německu.  O svém členství v komunistické straně po změně svého přesvědčení napsal: "„Patřil jsem k podivnému společenství lidí, pro které jakési budoucí vidiny jsou vším a současné utrpení milionů ničím, kteří nenávist vydávají za vyšší lásku a násilí za vyšší svobodu, nadekretované formule za pravdu a mít vlastní odlišný názor za zločin.“"  Spisovatel Josef Škvorecký zachytil Pachmanovy životní osudy a názorový přerod v příběhu šachového velmistra Bukavce, jedné z četných vedlejších postav svého románu "Mirákl", inspirovaných skutečnými osobami.

Luděk Pachman, též po emigraci Ludek Pachman (11. května 1924, Bělá pod Bezdězem – 6. března 2003, Pasov) byl československý a od roku 1972 německý mezinárodní šachový velmistr, šachový teoretik, pedagog, publicista a politický aktivista, bratr mezinárodního velmistra kompozičního šachu Vladimíra Pachmana.

Luděk Pachman (German: Ludek Pachmann, May 11, 1924 in Bělá pod Bezdězem, today Czech Republic – March 6, 2003 in Passau, Germany) was a Czechoslovak-German chess grandmaster, chess writer, and political activist. In 1972, after being imprisoned and tortured almost to death by the Communist regime in Czechoslovakia, he was allowed to emigrate to West Germany. He lived the remainder of his life there, and resumed his chess career with considerable success, including playing in the Interzonal in 1976 and winning the West German Championship in 1978.


Život.

Mládí a první roky vlády.

Leopold byl starším synem Jindřicha II. Jasomirgotta a jeho druhé ženy Theodory, dcery Andronika Komnena a neteře byzantského císaře Manuela I. V roce 1174 se oženil s Helenou, dcerou uherského krále Gejzy II., zatímco bratr jeho manželky uherský král Štěpán byl ženatý s Leopoldovou starší sestrou Anežkou.  Leopoldův otec Jindřich Jasomirgott si 29. listopadu 1176 při pádu z koně zlomil nohu. Po úrazu žil ještě šest týdnů než 13. ledna 1177 na následky zranění zemřel. Po jeho smrti se stal rakouským vévodou jako starší syn právě Leopold, který si v únoru nechal od císaře Fridricha nechal udělit své země v léno. Již v následujícím roce pomáhal vybojovat české knížectví svému bratranci Bedřichovi. Spolu s moravským údělníkem Konrádem vpadl v červnu 1178 na Olomoucko a pokusil se dokonce dobýt i Olomoucký hrad. Vzájemné spojenectví bylo potvrzeno i sňatkem Leopoldova mladšího bratra Jindřicha s Bedřichovou nevlastní sestrou Richenzou. Roku 1179 s Bedřichem jako s novým českým knížetem uzavřel na říšském sjezdu v Chebu dohodu, která znamenala rozdělení sporného pomezního hvozdu na Vitorazsku a Leopoldovi se tak podařilo stabilizovat severní hranici svých držav.  Roku 1182 podnikl mladý vévoda pouť do Svaté země. Zvolil nesnadnou cestu přes Uhry do Byzance. Jestli zde, jako syn jedné z byzantských princezen, získal nějakou podporu, která by usnadnila jeho další cestu, není známo. Každopádně dorazil bez zvláštních obtíží až do Jeruzaléma. Na zpáteční cestu se vydal po moři do Apulie a odtud po jaderském pobřeží domů do Rakouska, kam dorazil na konci roku 1182. Z této cesty si domů přivezl relikvii svatého Kříže, kterou věnoval svému oblíbenému cisterciáckému klášteru v Heiligenkreuz.

Georgenberské úmluvy.

V srpnu roku 1186 uzavřel se svým vzdáleným příbuzným štýrským vévodou Otakarem IV. smlouvu, která mu zajišťovala po Otakarově smrti veškeré štýrské dědictví. Jednání trvala několik dnů či dokonce týdnů než dospěla 17. srpna k dohodě jež byla vyjádřena ve dvou dokumentech. Později tuto dohodu pojistil i úpravou postavení štýrských ministeriálů zakotvenou ve smlouvě. Tato ujednání na začátku roku 1187 schválil na říšském sněmu v Řezně i císař (a Leopoldův bratranec) Fridrich I. Barbarossa.  V letech 1188–1189 probíhaly těžké boje mezi Leopoldem a uherským králem Bélou III. Důvodem pohraničních sporů byly hrady štýrských šlechticů ležící na uherském území a také plánované převzetí Štýrska Babenberky.

Třetí křížová výprava.

Brzy po katastrofické porážce vojska jeruzalémského království u Hattínu a následujícím obsazení Jeruzaléma Turky, stala se v Evropě znovu aktuální otázka křížové výpravy. Když císař Fridrich Barbarossa vyhlásil třetí křížovou výpravu přislíbil se k ní připojit i vévoda Leopold. Ještě předtím se spolu s vévodou Fridrichem Švábským, synem císaře Fridricha Barbarossy, a würzburským biskupem Gottfriedem zaručil byzantskému poselstvu za mírové úmysly výpravy vůči Byzanci. V důsledku toho pak poselstvo přislíbilo podporu a zásobování výpravy na byzantském území. Leopold se nemohl z důvodu probíhajícího nepřátelství s Uhry připojit k výpravě hned od počátku a na cestu do Svaté země se vydal teprve v srpnu 1190.  Když na jaře roku 1191 dospěl Leopold k obleženému Akkonu, stal se zde velitelem zbytku říšských vojsk. Už během předchozího obležení Akkonu se zde především z německy mluvících křižáků ustanovilo špitální bratrstvo, ze kterého se později vyvinul Řád německých rytířů. V dalších letech patřili babenberští vévodové k jeho velkým příznivcům. Poté co k Akkonu dorazila francouzská armáda pod vedením Filipa II. Augusta a anglická armáda vedená Richardem Lví Srdce, Leopoldův význam při obléhání Akkonu výrazně poklesl. Když byl Akkon konečně 12. července 1191 dobyt, došlo k rozepřím, při kterých vojáci Richarda Lví srdce (snad na jeho přímý rozkaz) strhli z hradeb zástavu vévody Leopolda, se zdůvodněním, že pouhý vévoda nemůže vyvěsit svůj praporec vedle korouhve jejich krále. Leopoldův příspěvek k dobytí Akkonu byl totiž pouze symbolický.  Z počátku 14. století pochází legenda o údajném hrdinském boji Leopolda V., který jako první stanul na hradbách Akkonu. Byl přitom tolik potřísněn krví zabitých nepřátel, že jen bílý pruh v místech opasku prozrazoval původní barvu jeho oblečení. Památku jeho hrdinského boje měl budoucím generacím připomínat podle legendy babenberský erb – bílé břevno v červeném poli.  Uražený vévoda se po dobytí Akkonu vydal na podzim roku 1191 na cestu zpět a ještě před koncem roku dorazil zpět do vlasti. Když brzy po Leopoldově návratu z křížové výpravy zemřel 8. května 1192 Otakar IV. Štýrský bez potomků, došlo k naplnění dříve sjednané dohody. O málo později Jindřich VI. udělil Leopoldovi a jeho synu Fridrichovi dědictví po Otakarovi v léno a on se mohl bez obtíží ujmout Štýrska.

Zajetí Richarda Lví srdce.

Po uzavření příměří se Saladinem se Richard Lví srdce rozhodl pro návrat do Anglie. Třetí křížová výprava sice skončila v zásadě neúspěšně, protože se nepodařilo osvobodit Jeruzalém, ale zprávy z domova nutily Richarda k co možná nejrychlejšímu návratu. Důvodem k tak rychlému návratu pak byly především intriky jeho mladšího bratra Jana, který se v době Richardovy nepřítomnosti pokoušel o získání anglické koruny. Také francouzský král Filip II., který se z křížové výpravy vrátil už roku 1191, se snažil systematicky podkopávat Richardovu moc v Normandii. Richard se vydal na cestu ze Svaté země 9. října 1192 v době, která z důvodu blížící se zimy už byla zcela nevhodná pro bezpečnou plavbu. Na začátku listopadu se zastavil na ostrově Korfu, kde pravděpodobně získal aktuální informace o dění v Evropě, a dále pokračoval jen v doprovodu několika věrných. Doprovázeli jej rytíři Balduin z Béthune a Vilém L’Étang, duchovní Filip z Poitou a několik templářů. Po ztroskotání lodi na jadranském pobřeží (někde mezi Aquileiou a Benátkami) pokračovali v další cestě převlečeni za poutníky. Situace byla o to složitější, že cesta vedla přes území Menharta Gorického a Leopolda Babenberského, kteří oba byli s Richardem znepřáteleni. Přes všechny komplikace se Richardovi málem podařilo dosáhnout českých zemí, jejichž tehdejší kníže Přemysl Otakar I. byl zapojen do připravované proticísařské koalice. Krátce před Vánoci 21. prosince byl ale Richard nedaleko Vídně ve vesnici Erdberg zajat vévodou Leopoldem a uvězněn na hradě Dürnstein patřícímu Hadmaru II. z Kuenringu.  O Richardově zajetí informoval Leopold ihned císaře Jindřicha, který obratem zpravil i francouzského krále Filipa II. Ti oba měli na Richardově zajetí největší zájem a patřili pravděpodobně i k jeho hlavním iniciátorům. Jako důvod zajetí uváděl Leopold kromě již zmíněné rozepře u Akkonu i Richardovo zajetí kyperského knížete Izáka, který byl Leopoldovým bratrancem a také podezření, že se Richard nějakým způsobem podílel na zavraždění jeruzalémského krále Konráda z Montferratu.  Dne 6. ledna 1193 se v Řezně Leopold spolu se svým vznešeným zajatcem setkal s císařem Jindřichem. Jindřich chtěl Richarda získat do svých rukou, ale Leopold se cenné kořisti nechtěl tak lehce vzdát. Teprve po dlouhém vyjednávání bylo 14. února 1193 dohodnuto, že Richard dá za své propuštění císaři 100 000 hřiven stříbra a polovinu z této částky dostane Leopold Babenberský jako věno Richardovy neteře Eleonory Bretaňské, která se provdá za jeho syna. Sňatek měl proběhnout na svátek sv. Michaela současně s předáním první poloviny výkupného. Pokud by se nevěsta ženichovi nezamlouvala, měl být Richard svého slibu zbaven. Zároveň anglický král slíbil propuštění Izáka Komnéna a jeho dcery. Zárukou splnění podmínek mělo být 200 rukojmí, kteří neměli být propuštění dříve, dokud Leopold nebude zbaven exkomunikace, kterou na něj uvalil papež za porušení nařízení o nedotknutelnosti křižáka.  Do císařských rukou byl Richard Lví Srdce předán Leopoldem ve Špýru 22. března 1193 během velikonočního shromáždění dvora. Při pozdějších jednáních mezi císařem a Richardem Lví srdce bylo výkupné zvýšeno na 150 000 hřiven, ze kterých mělo být co nejdříve předáno 100 000 hřiven. Za zbývajících 50 000 hřiven (z toho 20 000 pro Leopolda) měl císař získat 60 rukojmí a Leopold 7 rukojmí. Po obdržení uvedené částky a předání rukojmí měl být Richard propuštěn. Větší část požadovaného výkupného (pravděpodobně se jednalo o 100 000 hřiven) se podařilo doručit do Říše ještě před Vánoci roku 1193 a Richard měl být propuštěn v polovině ledna 1194. Císař se však snažil Richardovo propuštění protahovat, a tak byl anglický král propuštěn na svobodu až 4. února 1194. Za příslib ročních peněžních důchodů získal Richard spojenectví s mnoha německými knížaty mezi kterými byl i Leopold V. Babenberský.  Peníze, které Leopold z anglického výkupného získal, posloužily k otevření nových stříbrných dolů ve Štýrsku, k reformě mince a k opevnění, případně založení několika měst. Dne 4. února 1194 byl Richard Lví srdce konečně propuštěn ze zajetí.

Smrt.

Exkomunikovaný Leopold nehodlal vrátit výkupné obdržené od Richarda, tak jak požadoval papež. Dokonce v září 1194 vyhrožoval popravením rukojmí, pokud Richard okamžitě nepošle slíbenou nevěstu pro jeho syna. V prosinci se tak Eleonora Bretaňská spolu s dcerou Izáka Komnéna vydaly v doprovodu Balduina z Béthune do Rakouska. Vánoční svátky 1194 trávil Leopold ve Štýrském Hradci. Zde 26. prosince 1194 utrpěl při pádu z koně otevřenou zlomeninu holenní kosti.  Přes veškeré lékařské pokusy se nepodařilo ránu zacelit. Noha se zanítila a lékaři doporučili její amputaci. Nikdo však nebyl ochoten amputaci provést. Zoufalý vévoda nakonec sám přiložil na svou nohu sekyru a nařídil svému sluhovi, aby do ní udeřil palicí. Sněť mezitím pokročila a amputace přišla pozdě. V předtuše blížící se smrti a také proto, že stále zůstával v církevní klatbě, která na něho byla uvalena, povolal k sobě salcburského arcibiskupa Vojtěcha, který po Leopoldově pokání a příslibu propuštění rukojmích a vrácení výkupného z něho klatbu sňal. Jen pár dní poté vévoda Leopold zemřel. Vévodova smrt zároveň znamenala konec plánů sňatku jeho syna Fridricha s Eleonorou Bretaňskou, protože když se Balduin z Béthume dověděl o Leopoldově smrti, rozhodl o jejich návratu zpět.  Podle svého přání byl Leopold V. pohřben v rodovém klášteře v Heiligenkreuz, který založil jeho děd. Po jeho smrti přešly Rakousy na jeho staršího syna Fridricha a Štýrsko na mladšího Leopolda. Mezi svými příznivci jej uváděl i německý básník Walter von der Vogelweide.

Leopold V. Babenberský (1157 – 31. prosince 1194 Štýrský Hradec) byl v letech 1177 až 1194 vévoda rakouský a v letech 1192 až 1194 vévoda štýrský, pocházející z rodu Babenberků. Rakouským vévodou se stal po smrti svého otce Jindřicha II. Jasomirgotta na počátku roku 1177. Na konci 70. let se aktivně zapojil do bojů o český knížecí trůn. V roce 1186 uzavřel se štýrským vévodou Otakarem Georgenberské úmluvy, na jejichž základě v roce 1192 přešlo Štýrsko pod vládu Babenberků.  Během svého života dvakrát putoval do Svaté země. Poprvé v roce 1182 a podruhé v roce 1190 v rámci třetí křížové výpravy. Proslavil se především zajetím anglického krále Richarda Lví srdce při jeho návratu z kruciáty. Za porušení církevního přikázání o nedotknutelnosti křižáka byl papežem Celestýnem III. exkomunikován. Zemřel na konci roku 1194 na následky pádu z koně.

Leopold V (1157 – 31 December 1194), known as the Virtuous (), a member of the House of Babenberg, was Duke of Austria from 1177 and Duke of Styria from 1192 until his death.


Život.

Narodil se v Madridu, kde mezi lety 1902 a 1904 studoval technické kreslení na Escuela de Artes y Manufacturas (škola umění a řemesel). Během této doby kreslil do místních novin. Mezi lety 1904 a 1905 studoval malířství u akademického malíře José Maria Carbonera.  V roce 1906 se přestěhoval do Paříže, kde se spřátelil s Henri Mattissem, Georgesem Braquem a Fernandem Légerem. Z roku 1915 pochází jeho portrét od Amedea Modiglianiho. V Paříži se Gris stal následovníkem svého krajana Pabla Picassa, který byl také jeho přítelem. Jeho portrét Picassa z roku 1912 představuje velice významné kubistické dílo, jehož autorem není Picasso ani Braque. I přes to, že Picassa pokládal za svého učitele, Gertrude Steinová vzpomíná, že Gris byl „člověk, kterého by se Picasso rád zbavil“.  Gris posílal své ponuře humorné ilustrace do časopisů jako "Le Rire", "L'assiette au beurre", "Le Charivari" a "Le Cri de Paris" a vážně začal malovat v roce 1910. Do roku 1912 si vytvořil osobitý kubistický styl.  Z počátku maloval ve stylu analytického kubismu, ale po roce 1913 začal jeho obrat ke kubismu syntetickému, jehož se stal významným představitelem. Často používal techniku papier collé. Na rozdíl od Picassa a Braquea, jejichž obrazy byly monochromatické, používal Gris jasné a vyvážené barvy v nových zajímavých kombinacích podobně jako jeho přítel Henri Matisse.  Gris vytvořil většinu svých estetických teorií mezi lety 1924 a 1925. Svou rozhodující přednášku "Des possibilités de la peinture" ("možnosti malby") přednesl na Sorboně roku 1924. Nejdůležitější jeho výstavy se konaly v Galerie Simon v Paříži a v Galerie Flechtheim v Berlíně v roce 1923 a v Galerie Flechtheim v Düsseldorfu v roce 1925.  Zemřel v Boulogne-Billancourt na jaře roku 1927 ve věku čtyřiceti let.

José Victoriano González-Pérez (23. března 1887, Madrid, Španělsko – 11. května 1927, Boulogne-Billancourt, Francie), známější jako Juan Gris, byl španělský malíř a sochař. Většinu života strávil ve Francii. Jeho dílo je úzce spjato s kubismem.

José Victoriano (Carmelo Carlos) González-Pérez (23 March 1887 – 11 May 1927), better known as Juan Gris (; ), was a Spanish painter born in Madrid who lived and worked in France most of his life. Closely connected to the innovative artistic genre Cubism, his works are among the movement's most distinctive.


Poloha a geologie.

Celou severní hranici pohoří tvoří tok řeky Salzach. Východní ohraničení probíhá po ose údolí Grossarltal, Murwinkel a Katschtal. Na jihu jsou to údolí Möltall, Iseltal a Tauerntal. Na západě uzlovým sedlem Birnlücke přecházejí Vysoké Taury do Zillertálských Alp. Základním stavebním prvkem celého pohoří jsou krystalické břidlice a žula.

Rozdělení pohoří.

Vysoké Taury bývají obvykle děleny do devíti skupin:  Ankogelgruppe se rozkládá na území spolkových zemí Salcbursko a Korutany na ploše 1 350 km² a přímo navazuje na Nízké Taury. Nejvyšší vrcholem je mohutně zaledněný Hochalmspitze (3 360 m), který tvoří se sousedním Ankogelem (3 256 m) srdce masivu. Celá část Ankogel gruppe je dobře dostupná jak silnicemi (vysokohorská silnice Maltatalstrasse) tak železnicí (tunel mezi Böcksteinem a Mallnitz).  Goldberggruppe navazuje na předchozí celek dále na západ. Leží na území Salcburska a Korutan. Svou celkovou rozlohou 750 km² patří mezi nejmenší masivy Vysokých Taur. Nejvyšším vrcholem je Hocharn (3 254 m), ležící ve středu hřebene. Dalším významným vrcholem je Hoher Sonnblick (3 106 m), který je vyhledávanou lyžařskou destinací s lyžováním na ledovci. Na jižní straně masivu bylo vybudováno několik velkých přehradních nádrží (Weisseee, Wurtenspeicher, Zirmsee, Grosssee), které mají značný význam pro zásobování elektrickou energií.  Glocknergruppe od předchozího horského celku odděluje vysokohorská silnice Grossglockner Hochalpenstrasse. Tato oblast leží na území spolkových zemí - Korutan, Salcburska a Východních Tyrol a to na ploše 1 200 km². Nejvyšším vrcholem této skupiny, Vysokých Taur, ale i celého Rakouska je dominantní skalně - ledový zub Grossglockner (3 798 m). Zde se také nacházejí největší a nejmohutnější ledovce a hory celého pohoří. Do nitra pohoří vede Glocknerská Alpská silnice, která končí přímo u ledovce Pasterze.  Granatspitzegruppe je malá skupina ležící mezi Glockner Gruppe a Venediger Gruppe, od nichž je oddělena od prehistorie využívanými sedly Kalser Tauern (2 515 m, od Glockner Gruppe) a Felber Tauern (2 481 m, od Venediger Gruppe). Nejvyšší horou skupiny je Großer Muntanitz (3 232 m), název nese podle Granatspitze (3 086 m) ležící na hlavním hřebeni Vysokých Taur. I zde najdeme obří ledovcové plochy (Fuschnitz Kees, Fuscherkar Kees a Karling Kees).  Kreuzeckgruppe je nejnižší skupinou celých Vysokých Taur. Leží na jihovýchodě pohoří mezi řekami Moell a Dráva. Nejvyšším vrcholem je Mölltaler Polinik (2 784 m).  Rieserfernergruppe leží na jihozápadě pohoří již na území Itálie. Nejvyšším vrcholem je Collalto (Hochgall) (3 436 m).  Schobergruppe se nachází na jih od nejvyššího masivu Glockneru. Je plošně nejmenší (400 km²), ale velmi rozmanitá a divoká skupina Vysokých Taur. Na tak malé ploše ční k nebi mnoho krásně formovaných štítů. Ledovce v této části Taur také najdeme, ale rozhodně nejsou tak významné jako v jiných skupinách. Nejvyšším vrcholem je Petzeck (3 283 m) ve východním hřebeni. Turisticky nejvyhledávanější je Hochschober (3 242 m).  Venedigergruppe je druhou nejvyšší skupinou Vysokých Taur. Mohutně zaledněný masiv se vypíná do výšky 3 666 m n. m. díky své nejvyšší hoře Grossvenedigeru. Z celkové plochy 1 250 km² tvoří 90 km² ledovce. Tento horský celek se dotýká (ba je i přesahuje) hranice s Itálií. Na území Venediger Gruppe najdeme jeden z nejzajímavějších přírodních fenoménů Rakouska - vodopády Krimmler Fälle, které svou výškou takřka 400 metrů patří mezi největší v Evropě. Turistickými východisky skupiny jsou vesnice Matrei, Mittersill a Krimml.  Villgratengruppe leží v jižní části východního Tyrolska a zčásti zasahuje do Itálie. Patří k nejníže položeným částem Vysokých Taur, nejvyšším vrcholem je Weiße Spitze (2 963 m).

Vysoké Taury () jsou nejdelší a nejmohutnější horský systém rakouské části Východních Alp. Tvoří tak jakousi páteř Rakouských Alp. Hřeben s celkovou délkou 200 km nemá v celých Východních Alpách konkurenci. Celá oblast je bohatě zaledněna. Největším ledovcem je Pasterze. S plochou 18,5 km² je jedním z nejmohutnějších ledovců ve Východních Alpách. V roce 1981 bylo území o celkové rozloze 1834 km² vyhlášeno za Národní park Hohe Tauern (největší Alpský vůbec). Území parku zasahuje do několika masivů. Chráněno je tak celkem 120 vysokých vrcholů a 169 ledovců. V podskupině Hafner Gruppe, která je součástí skupiny Ankogel Gruppe, se nachází nejvýchodnější třítisícovka celých Alp. Je jí Mittlerer Sonnblick s výškou rovných 3000 m. Celková rozloha pohoří Vysoké Taury je 4950 km².

The High Tauern (pl.; , ) are a mountain range on the main chain of the Central Eastern Alps, comprising the highest peaks east of the Brenner Pass. The crest forms the southern border of the Austrian states of Salzburg, Carinthia and East Tyrol, with a small part in the southwest belongs to the Italian province of South Tyrol. The range includes Austria's highest mountain, the Grossglockner at above the Adriatic.  In the east, the range is adjoined by the Lower Tauern. For the etymology of the name, see Tauern.


Život.

Bugeaud de la Piconnerie pocházel ze staré šlechtické rodiny, usazené řadu generací v Périgordu. Roku 1804 vstoupil jako granátník do gardy a bojoval jako podporučík u Slavkova (2. prosince 1805) a v následujícím tažení na sebe upozornil v bitvě u Pultusku (26. prosince 1806). Po Tylžském míru bojoval na Iberském poloostrově pod Suchetem u Leridy (13. května 1810), Tortosy, a Tarragony (červen 1811). Osobně se vyznamenal jako velitel praporu 13. září 1811 u Cruz de Ordal a roku 1814 již bojuje jako plukovník. Roku 1815 během Sta dní vedl předvoj Alpské armády maršála Sucheta. Během Restaurace zůstal inaktivní a žil na svém statku La Durante (Dordogne), kde se kromě hospodářství věnoval edukaci modernizace zemědělství a vzdělávání prostého lidu. Roku 1830 se přidal na stranu Ludvíka Filipa a roku 1831 byl jmenován "marechal de camps" (cca generálmajor) a poslancem v parlamentu za Perigueux. Roku 1832 byl jmenován velitelem brigády pařížské posádky a brzy poté pověřen velením v Blaye, kde byla tehdy vězněna vévodkyně de Berry. Když byl Bugeaud v parlamentu poslancem Dulongem obviněn z dohledu na věznění vévodkyně, Bugeaud Dulonga v souboji zastřelil (1834). V parlamentu byl Bugeaud zásadním odpůrcem všeobecného hlasovacího práva, volební reformy, svobody tisku a hlasoval pro zvýšení rozpočtu ministerstva války. Roku 1836 byl pověřen velením armády v Oranu proti Abd al-Kádirovi. Osvobozením sboru, který byl v Tasně obklíčen Abd al-Kádirovými jednotkami a vítězstvím na řece Sika (6. července 1836) byl povýšen na generálporučíka. Během tažení se udála příhoda, která Bugeauda proslavila mezi vojáky a dodnes ožívá v písni: Během bojů byl 2. pluk spahiů utábořen v Nefthah, místě mezi Mescarou a Saidou. Tam byl náhle překvapivě přepaden. Bugeaud, který s plukem nocoval, vyrazil okamžitě ze stanu, ale zapomněl si sundat noční čepec, tak celou dobu úspěšně bojoval. Kapitán Chambry ještě téže noci napsal píseň "„La Casquette du pére Bugeaud“ "(“Čepice otce Bugeauda“), na melodii slavnostního pochodu, který vznikl 1812 „"Aux Champs (en marchant)"“ („Do pole pochodem“), která dodnes je známa a zpívána.  "As tu vu, la casquette, la casquette, As tu vu, la casquett' au pèr' Bugeaud? Si tu ne l'as pas vue, la voilà Elle est sur sa tête Si tu ne l'as pas vue, la voilà Il n'y en a pas deux comme ça. Elle est fait', la casquette la casquette, Elle est fait' avec du poil de chameau!"  Viděls čepici, tu čepici, viděls čepici otce Bugeauda? Kdyžs ji neviděl tak tedy Je na jeho hlavě Kdyžs ji neviděl, tak ejhle Nikde podobnou neuvidíš Je udělaná, ta čepice, ta čepice  Je udělaná z velbloudí srsti, Ta čepice otce Bugeauda  Bugeaud se vrátil do Francie po skončení bojů, ale již na jaře byl povolán zpět do Oranu potlačit opětovné povstání. Uzavřel s Abd el Kaderem 31. května 1837 Tasenskou smlouvu o vyhovující správě provincie a tím vzal opozici ve Francii vítr z plachet. O celé akci sepsal "„Mémoire sur notre établissement dans la province d’Oran par suite de la paix“" (Pamětní spis o naší posici v provincii Oran v důsledku míru. Paříž, 1838). V únoru 1838 opět zasedl v parlamentní lavici a energicky se zasazoval roku 1840 za opevnění Paříže. Koncem roku 1840 byl jmenován guvernérem Alžírska a velmi úspěšně se prosadil jako generál, ale hlavně jako organizátor. Po vypuknutí války s Marokem, vtáhl s vojskem na území protivníka a dosáhl rozhodného a rozhodujícího vítězství v bitvě u Isly (14. srpna 1844), které mu přineslo i titul vévoda z Isly, když maršálskou hůl obdržel již rok před touto bitvou (1843). Roku 1847 se vrátil zpět do Francie. V noci z 23. na 24. února 1848 byl pověřen vojenským velením Paříže. S chladnou hlavou a rozvážně navrhl ofenzivní operační plán k potlačení revoluce, ale byl 24. února 1848 písemným rozkazem krále Ludvíka-Filipa, doručeným v 10 hodin dopoledne přinucen k ústupu a brzy poté odvolán z velení. Pak se neúspěšně pokoušel krále ovlivnit, aby neodstupoval. Byl zvolen poslancem Národního shromáždění a zde reprezentoval extrémní pravici. Zemřel 9. června 1849 na choleru. V Alžíru mu byl postaven roku 1852 památník a další památník stojí v Perigueux.

Thomas-Robert Bugeaud, markýz de la Piconnerie, vévoda d'Isly (15. října 1784 v Limoges – 9. června 1849 v Paříži) byl francouzský generál a maršál Francie.

Thomas Robert Bugeaud, marquis de la Piconnerie, duc d'Isly (15 October 178410 June 1849) was a Marshal of France and Governor-General of Algeria.


Etymologie.

Podle A. I. Sobolevského je původní název Iskorosteň složené slovo skandinávského původu, v němž "iskoro" znamená útes a "steň" kámen.

Dějiny.

Korosteň je jedno z nejstarších ukrajinských měst: zmínky sahají k roku 914, kdy bylo sídelním městem Drevljanů. Jak vypráví Nestorův letopis, roku 945 dala město zničit kněžna Olga Kyjevská, mstíc se tak za smrt svého muže knížete Igora, kterého zabili Drevljané při povstání vedeném knížetem Malem. V důsledku toho město ztratilo svůj význam a stalo se součástí kyjevského knížectví. V roce 1370 město ovládl Litevský velkovévoda a podřídil je Lublinskému svazu, jehož součástí bylo do roku 1569. Prosperující obchodní a řemeslnické centrum se od roku 1589 řídilo Magdeburským právem. Během Chmelnického povstání v roce 1649 je ovládli rebelové, po vyhlášení míru roku 1667 byla obnovena polská moc. V roce 1793 se Iskorosteň stala součástí Ruské říše.  V roce 1894 v tomto městě v Ovruchovském újezdu Volyňské provincie žilo 2467 obyvatel, byla zde jedna zděná budova továrny, pivovar, vodní mlýn, škola, čtyři obchody, hospoda, pravoslavný kostel, dvě židovské modlitebny a 295 dvorů. V roce 1902 sem byly dovedeny koleje železnice, v roce 1909 byla otevřena továrna na porcelán.  V listopadu roku 1917 se městečka zmocnili bolševici a přejmenovali je na Korosteň. Později Korosteň obsadily postupující rakousko-německé vojenské jednotky, které zůstaly na Ukrajině až do listopadu 1918. 12. února 1918 zde byl zaveden malý znak Ukrajiny (trojzubec na modrém pozadí). Na památku této události je na nástupišti centrální železniční stanice instalována pamětní deska. Mezi 8. a 12. říjnem 1920 ve městě a v okolí probíhaly boje polsko-sovětské války. Za druhé světové války bylo město zničeno nejdříve ustupující armádou wehrmachtu a po ní roku 1943 také Rudou armádou. Ve městě jsou desítky hromadných hrobů a památníků obětem občanské a druhé světové války. Roku 1986 bylo obyvatelstvo po příliš pozdě vyhlášené evakuaci těžce zasaženo radiací z havárie Černobylské elektrárny, vzdálené asi 90 kilometrů.

Současnost.

Dnes je Korosteň průmyslovým centrem. V okolí se těží granit, ve městě je chemická továrna na prací prášky a kosmetiku, strojírenská továrna a obnovená továrna na porcelán). Každoročně v září se zde koná festival bramborových placek

Doprava.

Město je železničním uzlem – tratě odtud vedou na Kyjev, Žytomyr, Sarny, Šepetivku a přes Ovruč do běloruského Mazyru.

Korosteň (ukrajinsky a rusky Коростень, ; historický název: "Iskorosteň") je město na severozápadě Ukrajiny v rovinaté krajině historického regionu Polesí, asi 90 km severně od Žytomyru. Administrativně spadá pod Žytomyrskou oblast a je centrem jednoho ze severních rajónů této oblasti. Žije zde obyvatel.

Korosten (, historically also "Iskorosten" ) is a historic city and a large railway node in the Zhytomyr Oblast (province) of northern Ukraine. It is located on the Uzh River. Korosten serves as the administrative center of the Korosten Raion (district), though administratively it is not part of the raion and is incorporated as a city of regional significance. Its population is approximately , 63525 (January 1, 2018 est.)


Historie.

Pohoří za své jméno vděčí francouzskému učenci, mineralogovi a dobrodruhovi Déodatu de Dolomieu (1750–1801), který si jako první všiml odlišného složení horniny, z níž jsou Dolomity složeny. Chemické složení dolomitu (který je zde spolu s kalcitem horninotvorným minerálem) je CaMg(CO). Kuriozitou ovšem je, že název dolomit byl později přenesen na všechna pohoří, vytvořená z horniny se stejným chemickým složením. Turistický název Dolomity se ale ujal teprve po 1. světové válce. Z bojů této války zbyla v horách řada pevnostních staveb a dodnes viditelných pozůstatků bojů. V 5 Torri a Mount Lagazuoi je dokonce otevřené muzeum války.

Poloha.

Plocha Dolomit – 4 750 km² je vymezena tokem řeky Rienz (na severu), východní hranici tvoří Piava. Od jižně ležících Fleimstálských Alp je dělí řeky Cismon a Brenta. Severní ohraničení Dolomit tvoří údolí Val Pusteria. Nejvýznamnější řeky území Adige a Isarco tvoří západní hranici pohoří. Pohoří leží na území třech provincií - Belluno, Trento a Bolzano.

Geologie a geomorfologie.

Vznik.

Specifický morfologický tvar Dolomit je dobře známý. Nad určitou nadmořskou výškou převládají vertikální zlomy nad horizontálními takovým způsobem, že zde hory vystupují do výšky v až gotických tvarech. Vznik této krajiny je dost komplexní a ne zcela izolovaný od hlavních geologických událostí, které zahrnovaly celou jižní alpskou oblast. Vývoj alpinského vrásnění v sobě nesl řadu zlomů a zhroucení skalní masy, vyvýšeních, hydrologických, oceánografických, podnebných, sopečných a biologických změn. Všechny tyto události lze nalézt v jednotlivých geologických vrstvách, které představují nesporný záznam o sledu těchto změn v chronologických pořadích, kde nejstarší jsou dole a nedávné nahoře.

Geologie.

Hory mají dosti hluboký a poměrně jednotný geologický základ, na kterém sestávají další vrstvy a sedimenty. Základ sestává z metamorfovaných hornin, nebo krystalické břidlice patřící do nejstarších formací odvozených z prehistorických kamenných mas. Tyto základní horniny byly díky velkému tlaku, vysoké teplotě postupně zatlačovány do velmi hlubokých vrstev. Nad tímto základem se rozkládá obrovský talíř porfyrické skály zvaný „Bolzanoa“ (ignimbrit, tuf a láva) vsazený v důsledku obrovského a dlouhého období sopečné činnosti během permu (zhruba před 250 miliony lety). Tento porfyrický talíř je největší oblasti porfyru v Alpách a Evropě, který se rozkládá nalevo od údolí Valle dell'Adige z Merana do Pergine a pokračuje na východ k Agordu. Oblast poryfyrického talíře zaujímá plochu kolem 1500 km². Nad tímto porfyrickým talířem jsou písčité depozity se stmelenými říčními naplaveninami. Ty jsou vloženy spolu s vápenitými depozity vzniklými z rozšiřujícího se druhohorního moře zvaného Tethys, které existovalo před více jak 180 miliony lety. Na dně tohoto moře, v různých hloubkách, při různé slanosti a teploty vody s pomocí nové vulkanické činnosti, se vytvářely skály a masivy, které se postupně formovaly až do dnešní podoby.  V Dolomitech jsou přítomny čtyři hlavní geomorfologické procesy:

Dolomit.

Dolomit chemicky sestává z uhličitanu vápenatého a hořečnatého. Skály jsou zde složeny z dolomitu obsahujícího 50 - 90% karbonátů. Ten nahradil samotný uhličitan vápenatý procesem výměny nazvané diageneze. To také způsobuje rozličné tvary dolomitských vrcholů, věží, říms či nakloněných rovin. Skalní stěny jsou méně odolné proti erozi a tak získávají na své strmosti a hřebeny na rozeklanosti.

Glaciál.

Na změně a vzhledu Dolomit měla svůj vliv také doba ledová, která zde během čtvrtohor působila celkem čtyřikrát. Ledovce formovaly hluboká údolí a zároveň narušily již tak dost křehké skalní masivy.

Členění.

Pro svou odlišnou stavbu, vegetaci a charakter dělíme Dolomity na dvě základní skupiny. Východní a Západní Dolomity, které jsou od sebe odděleny spojnicí Val Badia – Campolongo – údolí Cordevole (Agordino). V masivu se nachází více jak 40 malých ledovců. Jediným opravdovým ledovcem je Ghiacciao del Marmolada na nejvyšší hoře Dolomit.

Východní Dolomity.

Východní Dolomity tvoří několik velmi vysokých pohoří a představují koncentraci štítů, rozeklaných hřebenů a hlubokých údolí.  Na severu je to skupina Dolomiti di Sesto (Sextenské Dolomity) s nejslavnějším útvarem Dolomit – Tre Cime di Lavaredo. Na tuto část navazuje na jihu menší samostatná skupina Cadini. Jižně od těchto hor leží zajímavý, jen zřídka navštěvovaný horský hřeben Marmole, který bezprostředně sousedí se samostatnými celky skládajícími se prakticky ze dvou samostatných vrcholů Antelao a hradby Sorapis. Údolí řeky Boite odděluje svým charakterem poněkud odlišnou jižní část Dolomit. Zde leží vedle sebe hory Monte Pelmo a Civetta s navazujícím masivem Moiazza. Jižně od údolí Cordevole se nalézají spletité hřebeny masivů Tamer, Pramper, Talvena a Bosconero zakončené poslední vysokou částí Monte Schiara (Dolomiti Bellunesi). Město Cortina d´Ammpezzo leží takřka uprostřed Dolomit a je obklopeno dalšími významnými skupinami Východních Dolomit. Monte Cristallo se nachází na severu, na západě vyrůstá mohutná hradba skupiny Tofana tvořící s menším masivem Fanis jeden celek. Naproti na jihu je skupina Nuvolau – Averau. Dále na severu patří pod Východní Dolomity ještě horské masivy Sannes, Fanes a Dolomiti di Braies. Celá východní část je dobře zpřístupněna hustou sítí horských silnic přes vysoko položená sedla (Falzarego, Tre Croci, Cibiana apod.).

Západní Dolomity.

Doliny Badia a Cordevole oddělují východní část Dolomit od západní. Zde leží zcela ve středu nejvyšší vrchol celých Dolomit: Marmolada. Severně od tohoto masivu je barikáda masivu Sella s navazujícími horskými celky Puez – Odle, Resciesa, Plose a Luson, z nichž mnohé již postrádají typický dolomitický charakter. Západ území tvoří rozlehlé plošiny Sciliar a Alpe di Siusi. K jihu leží protáhlý masiv Cattinacio a osamělé Sasso Lungo, malý Latemar, ale především divoce rozeklaný masiv Dolomiti di Pala. Dále k jihu se Dolomity celkově snižují. Jsou zde masivy Sole, Le Vette Feltrine, Cismon a Monte Grappa. Komunikační spojení je odpovídající pouze na severu (sedla Pordoi, Sella, Gardena, Campagnolo a Rolle). Jih území je značně nepřehledný a relativně i špatně dostupný.

Údolí.

Dolomity jsou protkány četnými a někdy i hlubokými dolinami. Geologicky nejzajímavější je údolí Fassatal, které je uloženo na žulovém základě a vyskytují se zde nejrozmanitější plutonické a sedimentérní horniny. Na sever od údolí Pustertal směřují spojená údolí Gadertal a Ennebertal, na západ od řeky Eisack se nachází údolí Grödnertal. Jihozápadně od řeky Adiže je to údolí Avisia, které se spojuje s údolím Fassatal na horním konci, dále údolím Fleimstal a nejníže s dolinou Val Fembra. Jih Dolomit je lemovám dolinou Val Sugano, kde protéká řeka Brenta. Na jihozápadě potom směřuje podle řeky Brenta dolina Cordevole Val d'Agordo a podél řeky Boite údolí Ampezztal, které je jedním z nejmalebnějších v celých Dolomitech a je také podle toho navštěvováno.

Vodstvo.

Řeky.

Největší řekou, odvodňující severní a západní část Dolomit je Adige. Pramení pod sedlem Reschenpass, v oblasti centrálních Dolomit jižně od Bolzana do ní ústí největší přítok Eisack. Druhou největší řekou, která odvodňuje horstvo na východě, je Piava. Vody z jižní oblasti odvádí říčka Brenta, pramenící v jezeru Lago di Caldonazzo. Všechny tyto řeky ústí do Jaderského moře poblíž Benátek.

Jezera.

I když jsou Dolomity vyprahlé, na jezera jsou poměrně bohaté. Uvést lze například Lago di Misurina, Lago di Braies nebo Toblacher See.

Správní uspořádání.

Správní uspořádání Dolomit je zajímavé z hlediska skladby obyvatelstva. Provincie Bolzano je osídlena Němci, jižně od průsmyku Salurn v provincii Trento žijí téměř výhradně Italové. V centru Dolomit, v oblasti Cortiny d´Ampezzo, to jsou převážně Ladinové, příbuzní švýcarských Rétorománů. Od konce první světové války jsou v Dolomitech zavedeny dva úřední jazyky – němčina a italština. Pojmenování většiny míst, řek a hor je proto většinou dvojjazyčné. Zajímavostí je že v údolích Val Badia a Val Gardena je studium ladinštiny povinné ve školách ještě dnes.

Kultura.

Dolomity mají tisíciletou historii a kulturu, která s menšími obměnami přetrvává na mnohých místech dodnes. Tato historie spolu s důležitými faktory jako je např. krása krajiny či drsné klima se přímo odráží na celé oblasti a jejích obyvatelích. Oddanost a pohostinství, určitý smysl sounáležitosti a láska k horám se dědila po generace již od prvních obyvatel Monti Pallidi a ještě dnes je pozorovatelná na lidech žijících v dolomitských údolích, kde stále dodržují tradice jako jsou dobové slavnosti, legendy, dřevařská práce a jiná typická řemesla. Stále více se zde hledí na ochranu životního prostředí, což se dotýká např. architektury staveb, použitých materiálů, které se v jistém moderním pojetí vracejí ke svým kořenům.

Turismus.

Dolomity jsou turisticky velmi vyhledávané. Mají zde své místo milovníci zimních sportů, horolezci, turisté, ale i obdivovatelé historických památek i moderních středisek. Hlavními centry jsou: Rocca Pietore ležící hned vedle nejvyšší hory Marmolada regionu Veneto, Alleghe, Falcade, Auronzo, Cortina d'Ampezzo, Arabba, Ortisei a San Martino di Castrozza. Pohoří je propojeno řadou dálkových cest, z nichž jedna z nejslavnějších je Alta Via 1 (na její absolvování je třeba až 8 dní a spojuje také několik horských chat).

Via ferraty.

Mnoho lidí dnes navštěvuje Dolomity kvůli množství zajištěných cest „via ferrata“. Ferraty mají v pohoří velkou tradici. Zde se pravděpodobně za první světové války zrodila myšlenka zajištěných cest, které měly zprvu pouze napomáhat pohybu vojáků v nepřístupném terénu, jakým Dolomity jistě jsou.

Horolezectví.

Dolomity jsou také rájem horolezců. Zde se psala historie světového horolezectví. V létě zde lze absolvovat mnoho výstupů od lehoučkých, skoro chodeckých až po nejextrémnější výstupy. V zimě jsou pak Dolomity velmi tvrdým terénem. Horolezecky významné jsou severní stěny skupiny Tre Cime/Drei Zinnen, jižní stěna Marmolady, velmi populární je skupina Sella, Tofana a řada dalších. Mnoho významných prvovýstupů zde vykonali i čeští a předtím českoslovenští horolezci. Nejznámějším prvovýstupem československých horolezců je Cesta přes Rybu v Jižní stěně Marmolady, československé dvojice Jindřich Šustr a Igor Koller.

Příroda.

Fauna.

Z fauny lze v lesích Dolomit spatřit jelena evropského, na travnatých svazích píská svišť horský a skalami a stráněmi se prohánějí stáda kamzíků. Opravdovými vládci horských pustin jsou kozorožci. V dřívějších dobách bylo vcelku běžné setkat se zde i s medvědem hnědým, který odsud již prakticky vymizel. V poslední době jsou však hlášeny případy, kdy byla tato šelma na území Dolomit spatřena. Mezi další, drobnější živočichy obývající oblasti Dolomit jsou např. lasice, kuna, zajíc a veverka. Z ptáků můžeme vidět koroptve, orli skalní, havrany a vrány. V lesích poletují datli, tetřevi a sovy. Množství pestrobarevných motýlů a pstruzi v řekách jen dokládají barevnost zdejšího života.

Flora.

Skalnaté vrcholy Dolomitů kontrastují se zelenými loukami a lesy rostoucích na jejich úpatích. V Dolomitech roste více jak 1500 různých druhů rostlin, převládají zde rozsáhlé druhově rozmanité lesy, na alpinských loukách roste nespočet horských květin. V nejvyšších nadmořských výškách se objevují pinie a mechy, o něco níže můžeme pozorovat borovici kleč. V pásmu lesů se daří červeným a skotským jedlím, modřínům, borovicím. Listnaté lesy jsou tvořeny porosty buků, bříz, vrb, cedru a olše šedé. Méně se zde vyskytují také dub, habr, javor a jasan. Na jaře je zde vidět exploze barev z padesáti různých druhů orchidejí a tisíců květin na vysokých alpských pastvinách. V Dolomitech roste mnoho endemických druhů, léčivých rostlin i hub. Tuto rozmanitost zapříčinilo také skalní vápencové podloží.  Rozkládá se na území Provincie Belluno, tento přírodní park byl založen v roce 1990, rozloha 11 000 ha. Oblast: do území parku patří hory v dolinách Val D'Ampezzo, od sedla Passo Falzarego k sedlu Passo Tre Croci, zahrnujíc také masiv Tofana, dolinu Val Travennanzes, masiv Croda Rossa, dolinu Val Padeon a oblasti Foses, Lerosa, Cianco de Crosc, Ra Stua a Antruiles. Rozkládá se na území Provincie Pordenone a bývalé provincie Udine, založen v roce 1996, rozloha 36 950 ha. Oblast: Údolí Val Cellina, Valle del Tagliamento, Val Tramontina, Val Colvera včetně věží Toro, hřebene Monfalconi, vrcholu Monte Duranno, vrcholu Cima dei Preti (2703 m) a Monte Pramaggiore (2479 m).

Ochrana přírody.

Rozkládá se na území provincie Trento, založen v roce 1967, rozloha 19 711 ha. Oblast: území na jihu od hřebene Lagorai a Pale di San Martino. Rozkládá se na území Provincie Bolzano, založen v roce 1980, rozloha 25 680 ha. Oblast: území vedle dolin Pustertal, Val di San Cassiano, Val di Landro a sousedí s parkem Parco Naturale Dolomiti d'Ampezzo. Součástí parku jsou skupiny Fanes-Sennes, Dolomiti di Braies, Sasso della Croce a vrchol Dürrenstein. Rozkládá se na území Provincie Belluno, založen byl v roce 1990, plocha parku je 32 000 ha. Oblast: zahrnuje území poblíž dolin Val Cismon a Valle del Piave a území táhnoucí se směrem k jezeru Lago del Mis. Mezi masivy chráněné parkem patří Vette Feltrine, Monti del Sole, Schiara a Talvena. Rozkládá se na území Provincie Bolzano, založen v roce 1978, plocha parku činí 9400 ha. Oblast: zahrnuje horskou skupinu Odle-Puetz, dolinu Villnösstal, masivy Sasso di Putia, Gardenaccia (2500 m), Sassongher (2665 m), Sas Rigais (3025 m).  Rozkládá se na území Provincie Bolzano, založen v roce 1982, plocha parku je 11650 ha. Oblast: údolí Pustertal, části dolin Valle di Landro a Valle di Sesto, chráněné území také zahrnuje celou řadu skalních masivů jako např. Cima Undici, Croda dei Baranci, Dreischusterspitze, Croda dei Toni a severní stěny Tre Cime di Lavaredo. Rozkládá se na území Provincie Bolzano, založen v roce 1974, je nejmenším přírodním parkem Dolomit s rozlohou 6386 ha. Oblast: zahrnuje zejména skupinu Sciliar (2662 m), Alpe di Ciapit, Rosengarten, Siusi a údolí Val Ciamin. Rozkládá se na území Provincie Bolzano, rozloha 6500 ha, Oblast: území vedle dolin Val d'Adige, Val di Cembra a masivy Sella di San Lugano a Chiusa di Salorno

Dolomity (, ) jsou jedním z horských masivů Italských Alp. Rozkládá se v severní části Itálie, na východ od Bolzanské kotliny. Pohoří nemá jednolitý hřeben, skládá se z mnoha menších, často velmi rozličných horských skupin. Oblast charakterizují typické dolomitické prvky jako stolový povrch některých masivů, srázné stěny, věžovité vrcholy, rozeklané skalní hřebeny a takřka bizarní tvary některých štítů. Na území Dolomit jsou snad všechny typy horské krajiny – od horských luk po skalní masivy s ledovci. Dolomity byly zapsány v roce 2009 na seznam světového dědictví UNESCO.

The Dolomites ( ; Ladin: "Dolomites"; ; : ) are a mountain range located in northeastern Italy. They form part of the Southern Limestone Alps and extend from the River Adige in the west to the Piave Valley (Pieve di Cadore) in the east. The northern and southern borders are defined by the Puster Valley and the Sugana Valley (Italian: "Valsugana"). The Dolomites are nearly equally shared between the provinces of Belluno, South Tyrol and Trentino.  Other mountain groups of similar geological structure are spread along the River Piave to the east – "Dolomiti d'Oltrepiave"; and far away over the Adige River to the west – "Dolomiti di Brenta" (Western Dolomites). A smaller group is called "Piccole Dolomiti" (Little Dolomites), located between the provinces of Trentino, Verona, and Vicenza (see map).  The Dolomiti Bellunesi National Park and many other regional parks are located in the Dolomites. In August 2009, the Dolomites were declared a UNESCO World Heritage Site.