Pozadí.

Velkým problémem pro spojenecká plavidla v Atlantském i Tichém oceánu byla za 2. světové války aktivita nepřátelských ponorek. Proto americké námořnictvo hledalo vhodný letoun pro námořní hlídkovou službu s možností útoku na zjištěnou ponorku. Námořnictvo věřilo, že nejschůdnější a nejrychlejší cestou bude využití některého z velkých „pozemních“ bombardérů. Americké námořní letectvo si vyhlédlo letoun B-24 Liberator, který měl dostatečný dolet, vytrvalost, nosnost, prostor i přiměřenou obrannou výzbroj. Námořnictvo také čerpalo ze zkušeností Velké Británie, která již tyto letouny k tomuto účelu používala a to s dobrými výsledky.  Americké námořnictvo získalo první Liberatory (téměř totožné s verzí B-24D) v roce 1942 a pod označením PB4Y-1 je rozmístilo na Havajských ostrovech a na Islandu. Námořnictvo nakonec provozovalo celkem 977 letounů PB4Y-1.

Vývoj a popis.

Společnost Ford Motor Company, která vyráběla letouny B-24 pro USAAF, již dříve upravila jeden letoun B-24D s použitím jednoduché svislé ocasní plochy z letounu B-23 Dragon. Tento letoun nesl označení XB-24K. Ovladatelnost letounu se zlepšila natolik, že připravovaná verze B-24N měla mít již jednoduchou svislou ocasní plochu. Výroba však byla 31. května 1945 zrušena a verze B-24N nebyla nikdy postavena. Avšak námořnictvo, které mělo zájem na vylepšeném letounu, požadovalo i nadále jednoduchou ocasní plochu.  Privateer byl z vnějšku podobný letounům Liberator. Měl však delší trup o 2,1 m a vysokou jednoduchou svislou ocasní plochu (stabilizátor) namísto dvojité svislé ocasní plochy letounů B-24 Liberator. Obranná výzbroj byla rovněž zvětšena na 12 kulometů M2 Browning ráže 12,7 mm ve čtyřech věžičkách (dvě na hřbetu, jedna na nose a jedna na ocase letounu) a ve dvou prosklených bočních střelištích, přičemž výzbroj na břiše letounu nebyla instalována. Motory neměly osazeny kompresory, protože námořní hlídkové mise probíhaly obvykle v nízkých letových hladinách.  První tři prototypy XPB4Y-2 poprvé vzlétly v září, říjnu a prosinci 1943. US Navy nakonec získalo celkem 739 letounů Privateer (včetně prototypů), avšak většinu až po ukončení 2. světové války. Několik letek přesto zažilo službu na bojišti v Pacifiku, kde prováděly průzkum, pátrací a záchranné akce, elektronické rušení, zajišťovaly radiové spojení a útočily na hladinové cíle (později i pomocí řízených kluzákových pum „Bat“).

Operační historie.

Letouny Privateer vstoupily do služby u US Navy na konci roku 1944. První byly novými letouny vybaveny letky VPB-118 a VPB-119. Svého prvního nasazení v zámoří se letoun dočkal 6. ledna 1945, když byla letka VPB-118 nasazena na Marianách. 2. března 1945 zahájila letka VPB-119 „ofenzivní vyhledávací“ mise z letecké základny Clark v Luzonu na Filipínách. Letouny létaly nad mořem a podél pobřeží v oblasti s Tonkinským zálivem na jihu, dále podél čínského pobřeží až po Okinawu na severu.  Letoun Privateer byl rovněž požíván od roku 1945 do poloviny 50. let 20. století jako „lovec“ hurikánů nebo tajfunů. Jeden letoun, označený číslem 59415 a patřící k letce VPB-119, havaroval kvůli mechanické závadě, když zkoumal tajfun kategorie č. 1 poblíž ostrova Batan na Filipínách. Letoun se pokusil přistát na ostrově, ale nepodařilo se mu to a havaroval. Byl to jeden ze šesti letounů, který kdy byl ztracen v roli lovce hurikánů.  Privateery byly také používány ve válce v Koreji, kde létaly noční „osvětlovací“ mise, přičemž shazovaly světlice na padácích k odhalování severokorejských a čínských agentů vysazovaných z moře. Dále byly Privateery amerického námořnictva používány ke špionážním letům (SIGINT) podél pobřeží Sovětského svazu a Čínské lidové republiky. 8. dubna 1950 sovětské stíhačky Lavočkin La-11 sestřelily letoun PB4Y-2 Privateer (č. 59645) "Turbulent Turtle" amerického námořnictva (letka VP-26) nad Baltským mořem poblíž města Liepāja v Lotyšsku.  Rodina letounů byla v roce 1951 přeznačena na P4Y-2 Privateer. Všechny letouny PB4Y-2 US Navy byly vyřazeny v roce 1954. Neozbrojené letouny PB4Y-2G sloužily až do roku 1958 u americké pobřežní stráže.  Některé letouny PB4Y-2 však byly v 50. a na začátku 60. let 20. století také používány jako bezpilotní cvičné cíle pod označením PB4Y-2K a později P4Y-2. Tyto letouny byly o roku 1962 v rámci sjednocení značení letounů u amerických ozbrojených sil přeznačeny na QP-4B.  Určitý počet letounů PB4Y byl dodán letectvu Čínské republiky (Tchaj-wan) pro akce nad Čínskou lidovou republikou. Jeden byl sestřelen palbou ze země 12. září 1954 poblíž města Sia-men v ČLR. Devítičlenná posádka zahynula. Další byl sestřelen 15. února 1961 barmskou stíhačkou Hawker Sea Fury poblíž thajsko-barmské hranice. Zahynulo pět členů posádky a další dva padli do zajetí. Tento letoun dopravoval zásoby tchajwanským silám bojujícím v severní Barmě.

Boj s požáry.

Omezený počet letounů PB4Y byl nadále používán v civilní službě jako letadla pro hašení požárů na západě Spojených států. 18. července 2002 jeden takový PB4Y provozovaný společností Hawkins and Powers Aviation ze státu Wyoming havaroval během hašení požáru poblíž národního parku Rocky Mountain. Oba členové posádky zahynuli a americký federální úřad pro letectví následně uzemnil všechna velká hasicí letadla v oblasti. Po tomto incidentu byly zbývající Privateery vyřazeny ze služby.

Varianty.

XPB4Y-2 PB4Y-2 (od roku 1951 P4Y-2) PB4Y-2B (od roku 1951 P4Y-2B) PB4Y-2M (od roku 1951 P4Y-2M) PB4Y-2S (od roku 1951 P4Y-2S) PB4Y-2G (od roku 1951 P4Y-2S) PB4Y-2K (od roku 1951 P4Y-2K a od roku 1962 QP-4B)

Specifikace (PB4Y-2).

"Technické údaje pocházejí z oficiálních stránek US Navy".

Uživatelé.

Kanada Čínská republika  Spojené státy americké

Civilní uživatelé.

Spojené státy americké

Consolidated PB4Y-2 Privateer byl námořní hlídkový bombardér námořnictva Spojených států amerických (US Navy) z období 2. světové války a války v Koreji. Letoun byl odvozen od letounu Consolidated B-24 Liberator. Námořnictvo také provozovalo v podstatě neupravené armádní letouny B-24D Liberator pod označením PB4Y-1 Liberator. Námořnictvo však požadovalo i plně „námořní“ verzi. Proto společnost Consolidated vyvinula v roce 1943 odvozený námořní hlídkový bombardér dlouhého doletu označený PB4Y-2 Privateer. V roce 1951 byly letouny přeznačeny na P4Y-2 Privateer. Další změna nastala v říjnu 1962, kdy byly zbývající letouny US Navy (všechny byly předtím přestavěny do role cvičných cílů jako P4Y-2K) přeznačeny na QP-4B.

The Consolidated PB4Y-2 Privateer is a World War II and Korean War era patrol bomber of the United States Navy derived from the Consolidated B-24 Liberator. The Navy had been using B-24s with only minor modifications as the PB4Y-1 Liberator, and along with maritime patrol Liberators used by RAF Coastal Command this type of patrol plane was proven successful. A fully navalized design was desired, and Consolidated developed a dedicated long-range patrol bomber in 1943, designated PB4Y-2 Privateer. In 1951, the type was redesignated P4Y-2 Privateer. A further designation change occurred in September 1962, when the remaining Navy Privateers (all having previously been converted to drone configuration as P4Y-2K) were redesignated QP-4B.


Hostitelské rostliny.

Broskvoň obecná, méně často mandloň obecná a broskvomandloň. U broskvoní jsou mezi kultivary rozdíly v náchylnosti.

Příznaky.

Jsou obvykle zpozorovány ve fázi napadení listů. Patogen způsobuje především poškození listů broskvoní. Ihned po vyrašení vypadají listy broskvoní při zběžném pohledu beze změn. Později se na nich objevují nepravidelné puchýře. Často jsou první příznaky zaměněny s poškozením listů mšicemi, jenž způsobuje rovněž obdobné deformace listů a změnu zbarvení. Listy se deformují v zpočátku méně, později silně vypouklé, typicky puchýřům podobné zelené skvrny postupně červenající barvy. List se poté celý deformuje a zkadeří. Pletiva jsou ztloustlá a bělavá. Na spodní straně listů se tvoří bělavý povlak. Listy posléze opadávají a narůstají nové , které mohou být znovu napadeny. Méně často jsou poškozovány letorosty, květy a plody. Napadené letorosty zastaví růst, dochází k zdvojování a deformaci letorostu, praskání pletiv. Často se u napadených výhonů objevuje klejotok, silně napadené letorosty zasychají. Červenofialové, lesklé a okrouhlé skvrny, obvykle s nepravidelným okrajem, se vytváří vzácně i na plodech. Napadené plody se v důsledku omezení růstu postižených pletiv dále deformují a praskají.

Vliv napadení.

Celkový, někdy opakovaný opad listů a oslabení rostliny na počátku vegetace. Snížení výnosu a kvality plodů i v následujícím roce. Patogen oslabuje životaschopnost a zkracuje životnost stromu, snižuje mrazuvzdornost. Mohou odumírat části nebo celé výhony.

Ochrana.

Agrotechnické zásady.

Jistý význam má výsadba méně náchylných odrůd, kde je menší riziko napadeni, menší potřeba chemické ochrany a nižší riziko neúčinnosti postřiku. Je důležité dbát na vyrovnanou výživu a dostatek vápníku. Při silném napadení a významném oslabení stromu jsou velice důležitá všechna opatření, která podporují rychlou regeneraci dřeviny – tedy přihnojení dusíkem, vydatná zálivka, silné omezení násady plodů. Tak lze předejít oslabení stromů a zvýšení jejich náchylnosti k ostatním chorobám, které mohou vést až k odumření. Deštivé počasí na jaře podporuje výskyt onemocnění. V rámci integrované ochrany je doporučeno v oblastech ohrožených chorobou pěstovat méně náchylné odrůdy broskvoní. Někdy je doporučováno napadené listy s výhony pečlivě odstranit a zlikvidovat, nejlépe spálit, spory však většinou přezimují na letorostech.

Chemická ochrana.

Chemická ošetření proti kadeřavosti broskvoně je doporučeno provést každý rok bez ohledu na předchozí výskyt choroby. 0 účinnosti chemické ochrany rozhoduje výběr fungicidu a doba zásahu. Pro volbu termínu postřiku je rozhodující fenofáze a nikoliv kalendářní datum. Výzkumníci z ústavu v Těšeticích doporučují ošetřovat při hodnotě 110-120 hodin nad 7 °C, ale považují za vhodné začít většinou již při hodnotě nad 100 hodin.  Postřik provedeme jen za příznivých povětrnostních podmínek – za suchého bezvětrného počasí s teplotami 7 až 10 °C v období nalévání pupenů a hrozí riziko infekce. Pro toto základní ošetření v prvním období napadení je nejvhodnější aplikace měďnatých fungicidů.  Rozvoj choroby podporuje teplé počasí v období rašení a v takovém případě dostačuje jedno ošetření. V případě chladného počasí je třeba vývoj podle potřeby 1-2× opakovat. Další postřiky se opakují po jednom až dvou týdnech. Počet postřiků, a jejich termíny proto musí zohlednit trvání infekčního období patogena. Za mrazivého počasí ošetření není možné. Při ošetření v období rašení je doporučen Champion 50 WP. Pro další ošetřeni jsou doporučeny organické fungicidy. V podmínkách ČR je ošetření těsně před kvetením považováno za zcela neefektivní.  Někdy je zahrádkáři doporučován třetí postřik. Je prováděn v době, kdy listy broskvoní opadávají. Opět jsou aplikovány i opakovaně mědnaté přípravky, avšak ještě před příchodem mrazivého počasí.

Určení doby ošetření.

Určení doby ošetření je důležité pro účinný zásah. Ačkoliv lze chemickou ochranu provádět kdykoliv od opadu listů na podzim do rašení, na základě nových informací se doporučuje ošetřovat, když teplota vzduchu překročí 5 °C. Nejvhodnější je proto počátek zásahu provádět přibližně ve fenofází květu až dokvétání lísky obecné (jehnědy uvolňují pyl).  Ochranná lhůta u přípravků obsahujících mancozeb je 21 dní.

Vývojový cyklus patogena.

Na spodní a výjimečně i na horní straně napadených listů se v červnu vytváří po houbách zapáchající povlak, vytvářející se vřecka, z nichž se diferencuji spory. Spory klíčí v pučivé pseudomycelium, na nichž se oddělují blastospory, které saprofyticky přetrvávají do příštího roku. Blastospory přezimují především na povrchu rostlinných částí v korunách stromu. Blastospory jsou velmi odolné . Tato saprofytická fáze vývoje houby je rezervoárem patogena na jaře. Spory mohou přežívat i déle než 1 rok. Na jaře po vyrašení dochází k redistribuci blastospor na mladé rostlinné části, především listy a dochází k infekci vyvíjejících se listů. Infikovány mohou byt pouze mladé nerozvinuté listy (do velikosti 1-1,5 cm).  K infekcím dochází jen při ovlhčení listu (deštěm, rosou) a za vhodné teploty. Infekce se rozvíjí při nárůstu teplot nad 6 °C. Teploty nad 26 °C zastavuji infekce. Optimum teplot pro infekci a vývoj houby se pohybuje od 20 do 22 °C. Pokud je po vyrašení spor teplé počasí je vývoj hostitele rychlý a infekce trvá pouze krátké období (2-3 týdny). Za chladnějšího počasí dochází ke zpomalení vývoje hostitele a prodloužení období infekce (5-6 týdnů).

Kadeřavost broskvoně je choroba broskvoně způsobená houbou palcatka broskvoňová ("Taphrina deformans") z podkmene hub "Taphrinomycotina". Choroba se projevuje deformací listů broskvoně téměř pravidelně, každoročně, v jarním období. Rozvoj choroby podporuje teplé počasí v období rašení. Pokud je v období od počátku rašení do konce kvetení převážně teplejší a především sušší počasí, k významným výskytům choroby nedojde. Převážně stačí provést a plně postačuje základní ošetření v období nalévání pupenů. Opakovat ošetření není pak zapotřebí. V roce 2012 v takovém počasí nebyl významný výskyt choroby ani v neošetřených výsadbách.

Peach leaf curl is a plant disease characterized by distortion and coloration of leaves and is caused by the fungus "Taphrina deformans", which infects peach, nectarine, and almond trees. "T. deformans" is found in the United States, Europe, Asia, Africa, Australia, and New Zealand. Peach leaf curl reduces the amount of leaves and fruit produced by peach and nectarine trees.


Předvečer bitvy.

V únoru 1213 ovládal Simon IV. z Montfortu část území hrabství Foix a Comminges, odolávalo mu však hrabství Toulouse. Toulouský hrabě Raimond VI. se dohodl s aragonským králem Pedrem II. , jenž se v Lavauru pokoušel se Simonem vyjednávat. Pedro patřil k významným katolickým králům. V roce 1212 spolu s Alfonsem VIII. Kastilským a Sanchem VII. Navarrským porazil v bitvě u Las Navas de Tolosa arabsko-berberské vojsko Miramamolina. Na straně Simona se jednání zúčastnil opat Amaury. K dohodě mezi Pedrem a Simonem však nedošlo a následně se spor na diplomatické úrovni přesunul do Říma. S papežem Inocencem III. zde za Simonovu strany jednali narbonnský biskup Amaury, biskup z Comminges, opat z Clairaku a arcijáhen Vilém z Paříže. Jednání však dopadla neúspěšně a král Pedro Aragonský začal shromažďovat vojsko. Simon proto vyslal Lamberta z Limoux vyhlásit králi válku.

Složení armád.

Aragonský král a jeho spojenci.

Armáda byla rozložena do tří skupin. První skupinu tvořil předvoj, 200 Aragonců a 400 mužů z hrabství Foix a vedl je hrabě Raimond Roger z Foix. Druhou skupinu tvořilo 700 Aragonců vedených aragonským králem Pedrem. Třetí skupina pak byla rozdělena na dvě podskupiny, přičemž dohromady čítaly 900 mužů. První podskupinu vedl hrabě Raimond z Toulouse, druhou pak hrabě Bernard VI. z Comminges. Zajímavé je, že druhá podskupina nebyla na začátku bitvy vůbec připravena k boji.

Montfort a jeho spojenci.

Armáda byla rozdělena na dvě skupiny a první skupina na další tři šiky. První šik tvořili předvoj a 300 rytířů a zbrojnošů a vedli je Guillaume des Barres a Guillaume de Contres. Druhý šik představovalo 300 rytířů a zbrojnošů vedených Bouchardem z Marly a ve třetím šiku bylo opět 300 rytířů a zbrojnošů vedených Simonem IV. z Montfortu. Druhou skupinu, umístěnou ve druhém sledu za první, pak tvořilo 700 Kušičníků a Kopiníků.

Průběh bitvy.

Ačkoliv se vlastní bitva odehrála až 12. září, dají se do ní zahrnout události od 30. srpna. V ten den armáda Pedra Aragonského a jeho spojenců oblehla hrad Muret. Také se jim podařilo část dobýt, ale jejich hlavním cílem bylo vylákat Simona z Montfortu. Ten k hradu přitáhl 31. srpna s jízdou. Pedro stáhl armádu na rovinatou plochu nedaleko hradu, která byla pro bitvu příhodnější. Simon se po poradě s biskupy rozhodl pro otevřenou bitvu. Večer pak došlo k poslednímu jednání Pedra a Simona v Muretu, po které zůstala jedna z bran otevřená. Toho chtěl Pedro využít a poslal sem předvoj vedený hrabětem z Foix. Části se sice podařilo dostat do hradu, ale zde byla odražena. Večer před bitvou pak Raimond z Toulouse nabádal k opatrnosti, ale nebyl vyslyšen. Jelikož se v Pedrově armádě nacházeli veteráni od Las Navas de Tolosa, je možné, že došlo k uvolnění atmosféry v táboře – pravděpodobně se také popíjelo – a podcenění početně slabší nepřátelské armády.  Druhý den ráno se Simonovo vojsko sešikovalo do tří šiků. Vojsku požehnali toulouský biskup Fulko a biskup z Comminges, který pochopil, že důležitá bude rychlost. Proto Fulkovo žehnání ukončil zvoláním ""Ve jménu Krista kupředu!"" Vojsko vyrazilo do útoku, což Pedro nečekal, protože nepředpokládal, že početně slabší Simonova armáda zaútočí jako první. Zatímco první dva šiky zaútočili přímo, třetí, vedený Simonem, zleva objel Pedrovu armádu a následně zaútočil na pravé křídlo. V tu chvíli se Pedro pokusil situaci zachránit útokem proti šiku Montforta, ale při srážce byl zabit – snad Alanem z Roucy či Florentem z Ville. Je možné, že se Pedro snažil zachránit, chtěl se vzdát a volal, že je král. Bitva pak ještě nějakou dobu pokračovala dál, ale brzy začalo vojsko prchat z bojiště. Největší ztráty utrpěla milice složená z měšťanů a řemeslníků z Toulouse. Simon však dál držel šik zpátky. Nemohl totiž uvěřit, že vyhrál, a předpokládal, že se jedná o léčku.

Důsledky.

Na bojišti padlo velké množství vojáků, mezi nimi i aragonský král Pedro II. Po bitvě mu byl v johanitském převorství v Toulouse vystrojen královský pohřeb. Ze šlechty z Aragonie v bitvě padli také Miguel de Rada, Miguel de Luesia, Blasco d´Alagon a Gomez de Luna.  Simon IV. z Montfortu však svého drtivého a překvapivého vítězství nemohl využít. Papežský legát Petr z Beneventa mu totiž nabídl smír a do dalších jednání se zapojil také hrabě Raimond VI. z Toulouse.

Bitva u Muretu se uskutečnila dne 12. září 1213 u jihofrancouzského města Muret. Jednalo se o jednu z hlavních bitev bojů proti Albigenským.

At the Battle of Muret on 12 September 1213 the Crusader army of Simon IV de Montfort defeated the joined forces of Raymond VI and of Peter II of Aragon, at Muret near Toulouse.


Profesní kvalifikace.

Yves Rossy dříve sloužil jako vojenský stíhací pilot ve švýcarském letectvu, létal s Dassault Mirage III, Northrop F-5 Tiger II a Hawker Hunter. Jako civilní pilot létá s Boeingem 747 u Swissair a od roku 2008 létá u Swiss International Air Lines.

Idea.

Účel a záměr konání v konstrukci létajícího prostředku vyjádřil Yves Rossi takto:

Vývoj a létání.

2002.

První testy v aerodynamickém tunelu provedl Rossy již v roce 2002. Testy uskutečnil v Kyjevě, v závodě na výrobu letadel Suchoj. Zde došel k závěru, že pro jeho konstrukci a účel létání nejsou vhodná nafukovací křídla ale křídla pevná, skládací. Další testy již neprováděl a spolehl se na svůj instinkt, protože provádění testů v aerodynamickém tunelu nese s sebou vysoké finanční náklady; 2 dny představují náklady ve výši 92 000 USD.

2003.

S testováním motorů pro „Jetpack“ se začalo v březnu 2003 na ledovci Allalin v Saas Fee, posléze i na palubě letadla. Proudové motory Jet-Cat P200 dodala německá společnost a byly původně určeny pro pohon nafukovacích křídel.

2004.

Rossy vyvinul a sestrojil konstrukci pro létání tzv. „Jetpack“, označený jako „DIY Jetwing“ skládající se ze zádové konstrukce z uhlíkových vláken s křídlem o rozpětí kolem 2,4 m (7,9 ft) a poháněné čtyřmi podvěšenými proudovými motory Jet-Cat P200, které konstrukčně vycházejí ze skutečných předloh. Pohonnou látkou pro motory je kerosin (letecký benzín), stejně jako pro normální letecké motory. První konstrukce nebyla úspěšná, byla neovladatelná a zkoušky skončily zničením stroje.

2005.

Nezdar zničení prvního stroje Rossyho neodradil a pokračoval ve svém vývoji a zlepšení konstrukce, které se hlavně týkalo aerodynamiky a celkové konstrukce křídla v propojení s dalšími systémy. V tomto roce uskutečnil dva úspěšné lety, kdy byl „Jetpack“ poháněn jen dvěma motory. Při dalších zkouškách se však „Jetpack“ nekontrolovatelně rozkmital a Rossy byl nucen se odpojit od křídla a nechat jej dopadnout na zem. Tato nehoda jej přiměla k přidání dalších dvou motorů pro zvýšení tahu a jeho několikaletá práce doznala úspěchu.

2006.

První let uskutečnil Rossy v listopadu 2006 v Bexu a trval 5 minut a 40 sekund, s  přistáním padákem pak 6 minut a 9 sekund. Zde také Rossy přelétl doposud nejblíže k divákům, ve vzdálenosti 100 m. Ti se nacházeli na vrcholu Croix de Javerne (2 000 m n. m.) v kantonu Vaud. V ostatních případech je bezpečná vzdálenost minimálně 800 metrů nad terénem.

2007.

Rossy stále pracoval na vylepšení a zdokonalování svého stroje. V tomto roce však došlo k další nehodě, kdy musel provést „odhoz“ prototypu, který byl dopadem na zem vážně poškozen. Jeho opravou se Rossy zabýval několik měsíců a na konec se rozhodl ke stavbě nového, vylepšeného a spolehlivějšího kusu.

2008.

14. května 2008 předvedl Rossy svůj oficiální 5minutový let nad Chablais a s použitím padáku přistál opět v Bexu. Rossy pro svůj letový projekt získal podporu Jean-Claude Bivera, šéfa hodinářské společnosti Hublot.  26. září 2008, úspěšně přeletěl přes kanál La Manche za 9 minut a 7 sekund a při letu dosáhl rychlosti 299 km/h (186 mil/h). Později, v roce 2008, přeletěl nad Alpami průměrnou rychlostí 199 km/h (124 mil/h) a při sestupním letu dosáhl maximální rychlosti 304 km/h (189 mil/h).  Během zimy 2008/2009 postavil dva nové prototypy „Jetpacku“ z toho důvodu, že předchozí typ nebyl dostatečně stabilní. Nové prototypy testoval v první polovině roku 2009 na volný pád ve Španělsku v Empuriabravě u Figueras. Toto místo vybral z důvodu malého rizika dopadu na silnici nebo stavbu v případě, kdy by musel nouzově „Jetpack“ odhodit. Testy byly úspěšné.

2009.

V listopadu 2009 se pokusil o přelet Gibraltarského průlivu, kde chtěl uskutečnit první mezikontinentální let. Pokus byl zahájen výskokem z malého letadla ve výšce 1950–2000 m nad Tangerem v Maroku v 15:05 hodin. Cílem přeletu měla být Atlanterra ve Španělské Andalusii. Předpokládalo se, že let bude trvat přibližně 15 minut, ale kvůli silnému větru a husté oblačnosti přistál Rossy v moři, asi 3 kilometry od španělského pobřeží. Rossi chtěl původně oblačnost nadletět, ale k tomuto neměl dostatečnou rychlost, kterou ztratil v oblačných turbulencích. Pokusil se tedy střemhlavým letem získat opět potřebnou rychlost, zvýšit vztlak na křídle a tím získat zpět jeho stabilitu. Dostal se však ložiska oblačnosti a tím jeho let skončil. Během střemhlavého letu rychlostí 300 km/h si uvědomil, že tady již končí legrace, odpoutal se od křídla a ve výšce 850 m otevřel padák. Nouzově přistál v moři, odkud byl po deseti minutách vyzvednut vrtulníkem. Letecky byl přepraven do nemocnice v Jerez de la Frontera, kde byl posléze shledán jako nezraněn a propuštěn. Španělská pobřežní hlídka později vylovila i jeho „Jetpack“. Úspěšnost záchrany byla podpořena i radiomajákem a reflexním padákem.

2010.

5. listopadu 2010 předvedl novou verzi svého tryskového „Jetpacku“ a úspěšně provedl dva lopingy před přistáním pomocí padáku. Let byl zahájen skokem z horkovzdušného balónu, který pilotoval Brian Jones, z výšky 2400 m (7900 stop) a let trval celkem 18 minut před přistáním. Tuto akrobacii předvedl Rossy nad Ženevským jezerem ve výšce 2 400 metrů. Rozpětí křídel upravené konstrukce bylo sníženo na 2 metry, hmotnost „Jetpacku“ byla 55 kg. Uváděná hmotnost je hmotností konstrukce, k tomu náleží ještě dvě 13litrové nádrže na palivo a kouřové zásobníky. Celková provozní hmotnost, i s hmotností pilota, je 145 kg.

2011.

Na přelet Grand Canyonu ve Spojených státech amerických se Rossy chystal několik let, ale první realizace přeletu byla odložena. Důvodem odložení byl nedostatek potřebného času pro přípravu, což by v případě neúspěchu před televizními štáby nebyla dobrá reklama. Rozhodnutí o odložení přeletu ovlivnil i letecký úřad USA ("Federal Aviation Administration"), který vydal povolení těsně před plánovaným dnem letu. Rossy plánoval seskok z vrtulníku nad rezervací Hualapa, poblíž Eagle Pointu, a pak letět západním směrem nad kaňonem.  Přelet nad Grand Canyonem v Arizoně se nakonec konal 7. května 2011. Let byl zahájen seskokem z vrtulníku ve výšce 2400 metrů a Rossy dosáhl ve fázi klesání rychlosti až 300 km/h a poté přeletěl nad kaňonem, nad jeho hranou, ve výšce 60 metrů. Doba letu byla 8 minut a let byl zakončen přistáním za pomoci padáku na dno kaňonu. Zdržení mimo jiné zapříčinily i úřady, když klasifikovaly jeho konstrukci „Jetpack“ jako malé letadlo, pro které jsou předepsány letové zkoušky. Ale i tak mu bylo uděleno povolení k letu.  Při žádosti o povolení k letu došlo k administrativní chybě. I když byla žádost podána 28. dubna, byla směřována k úřadům rezervace Hualapa místo k leteckému úřadu. Federální letecký úřad měl navíc při pozdějším rozhodování o povolení potíže se správnou kategorizací tohoto typu leteckého prostředku.  27. listopadu 2011 učinil Rossy (zatím) poslední přelet nad Alpami. Tentokrát jej při letu v jednu chvíli doprovázela dvě proudová letadla L-39C Albatros.

Ostatní.

Vývoj konstrukce ani přistávacího padáku není ukončen, Rossy vyvíjí padák, který by umožnil bezpeční přistání i při otevření ve výšce 200 metrů místo současných 800 metrů.  Rossy se se svým „Jetpackem“ ukázal i ve filmu Stan Lee's Superhumans.

Yves Rossy (* 27. srpna 1959, Neuchâtel, Švýcarsko) je švýcarský pilot, vynálezce a letecký nadšenec. Stal se prvním člověkem, který přeletěl pomocí tryskového pohonu a s pevným křídlem na zádech kanál La Manche. Podle toho způsobu létání přezdíván "Airman", "Jetman", "Rocketman" a nebo "Fusionman".

Yves Rossy (born 27 August 1959) is a Swiss military-trained pilot and an aviation enthusiast. He is known as the inventor of a series of experimental individual jet packs, the latest using carbon-fiber wings for flight. Often referred to as "Jetman," Rossy has sometimes tested and presented new versions of his jet packs in high-profile events staged around the world.


Orientace ROVS.

Organizace byla založená bělogvardějským generálem Wrangelem v tehdejším království Srbů, Chorvatů a Slovinců 1. září 1924. Kromě antikomunismu neměla organizace žádnou oficiální politickou orientaci. Mnozí členové byli monarchisté, a to přiklánějící se k absolutní či konstituční formě monarchie. Někteří byli nakloněni bývalé carské rodině Romanovců, jiní se ostře stavěli proti ní.

Boj se Sověty.

Organizace byla trnem v oku Sovětům a stala se primárním cílem sovětské tajné zahraniční policie, OGPU. Sovětská OGPU za cílem oslabení ROVS vytvořila domnělou monarchistickou organizaci zvanou "Monarchistická unie středního Ruska". Loutková organizace úspěšně mátla a později silně demoralizovala členy ROVS.  V roce 1928 náhle zemřel zakladatel a dosavadní lídr ROVS generál Wrangel. Ohledně jeho smrti existují dosud nevyjasněné pochybnosti. Je možné, že byl otráven sluhou svého bratra, který byl údajně sovětským agentem NKVD. Přímé důkazy ale nebyly nikdy nalezeny.  Agentům OGPU se dokonce podařilo infiltrovat Ruský vševojenský svaz. Hlavním dvojitým agentem byl Nikolaj Skoblin. Postupně se dařilo OGPU likvidovat vůdce ROVS. V roce 1930 se podařilo zajmout a unést do SSSR generála Kutepova. V Rusku byl Kutepov mučen a nakonec zastřelen. Stejný osud čekal jeho nástupce generála Millera v roce 1937. Miller byl popraven v Moskvě po 19 měsících mučení a vyslýchání v roce 1939. Před únosem ale napsal Miller dopis, v němž se zmínil, s kým a kam jde. Dopis měl být otevřen jen v případě, že by se nevrátil. Identita Nikolaje Skoblina byla odhalena a agent musel prchnout do Španělska.  Se začátkem druhé světové války ztratila ROVS většinu svého vlivu. Někteří ruští emigranti se připojili k Ruské osvobozené armádě (ROA) vytvořené nacistickým Německem z ruských zajatců. Do čela ROA se postavil bývalý sovětský generál Vlasov. ROVS během války oficiálně nestranila ani SSSR ani Německu.

ROVS po válce.

Po válce se z ROVS stala zcela bezmocná organizace spojená pouze zbývajícími již velmi starými pamětníky války. Její vedení se měnilo tak rychle, jak její lídři stářím umírali. Zůstala však aktivní do devadesátých let a starala se o památku předválečné a antikomunistické tradice ruské armády. V jejím držení bylo velké množství ruských, carských a bělogvardějských vlajek a standart, které se měly vrátit do Ruska, až se místní armáda stane opět "národní ruskou armádou".

ROVS po pádu komunismu.

I když síla ROVS zmizela několik desítek let před pádem komunismu, v roce 1992 začal ROVS být opět aktivní. SSSR se ale rozpadl a komunismus byl v Evropě poražen, takže organizace ztratila smysl existence. V roce 2000 nově zvolený lídr ROVS Vladimir Višnevsky nechal hlasovat o rozpuštění organizace a drtivá většina s rozpuštěním souhlasila. Višnevsky sice zemřel téhož roku, ale členové podle hlasování sami organizaci rozpustili. Někteří ale odmítli výsledky hlasování a považují ROVS za nerozpuštěnou. Pro tyto členy se stal novým lídrem v roce 2000 Igor Borisovič Ivanov.

Ruský vševojenský svaz (rusky Русский Обще-Воинский Союз, zkratka ROVS) byla organizace založená bělogvardějci po jejich porážce v Ruské občanské válce v exilu. Sdružovala velitele a vojáky bývalé Bílé armády a pokoušela se působit na vlády ostatních států v otázce sovětského Ruska. Jejím cílem bylo vyvolat národní protikomunistické povstání v SSSR a zbavit bolševiky moci.

The Russian All-Military Union (, abbreviated РОВС, "ROVS") is an organization that was founded by White Army General Pyotr Wrangel in the Kingdom of Serbs, Croats and Slovenes on 1 September 1924, initially headquartered in the town of Sremski Karlovci. The organization′s ostensible purpose was provision of aid to the veterans of the Russian White movement (usually of the Imperial Russian Army as well), soldiers and officers alike, who now lived outside the USSR; the undeclared aim was to maintain a Russian military organisation with a view to fighting the Bolsheviks.


První kroky k definici agrese v historii.

Oficiální definice zločinu agrese byla přijata v roce 2010. Ale pokusy o definování začaly o hodně dřív. První myšlenka definování agrese se objevila po první světové válce. Projevilo se to i v některých mezinárodních dokumentech:  Dokumenty zakazovaly válku jako prostředek řešení sporů, některé ji dokonce označovaly za mezinárodní zločin a zakazovaly i hrozbu agresí (Protokol). Dále následoval návrh dokumentu Úmluva o definici agrese (v roce 1933 podepsalo 13 států).  Ale ve finále tyto smlouvy nebyly přijaty, především kvůli tomu, že silné státy jako USA a Spojené království vyjádřily svůj nesouhlas. Významná změna nastala po druhé světové válce.  První významný krok k budoucí definici zločinu agrese a udělal Norimberský tribunál. Tribunál soudil jedince za zločiny proti míru, což je v dnešní terminologii zločin agrese.

Zločin agrese a Mezinárodní trestní soud.

Druhým důležitým v historii pokroku k vymezení definice agrese a vymezení trestu za něj byl návrh čtyř závažných protiprávních aktů pro Mezinárodní trestní soud (nazvaných jako zločiny). Těmito zločiny byly: genocidum, zločiny proti lidskosti, válečné zločiny a zločin agrese. Později návrh byl přijat, avšak přesná definice zločinu agrese ještě zůstávala otevřenou otázkou. Výběr těchto čtyř kategorií a jejich návrh vycházel z principu Norimberského tribunálu.

Jaký zločin je zločin agrese?

Zločinem agrese je zločin, který obsahuje: plánování, přípravu nebo organizaci útočného činu. Útočným činem je: vpád nebo útok ozbrojených sil státu na území jiného státu, použití jakýchkoliv zbraní státem proti území jiného státu, blokáda přístavů nebo pobřeží státu ozbrojenými silami jiného státu, vyslání státem nebo jeho jménem ozbrojených band, skupin, příslušníků nepravidelných ozbrojených sil nebo žoldnéřů, kteří používají ozbrojenou sílu proti jinému státu v tak závažné míře, že se to rovná činům vypočteným výše nebo podstatné účasti státu na nich atd.

Jak to vypadá v dnešní době.

V roce 2010 na konference Římského statutu Mezinárodního trestního soudu, která se konala v ugandské Kampale, byla upřesněna a vymezena definice zločinu  agrese. Také byly upřesněny podmínky, za které Mezinárodní trestní soud (ICC) může stíhat jednotlivce za spáchání zločinu agrese.

Kdo se může dopustit zločinu agrese?

Zločinu agrese se může dopustit především stát, který pak za to nese mezinárodněprávní odpovědnost a takový druh zločinu agrese se definuje jako mezinárodní. Ale také se zločinu agrese může dopustit i jednotlivec, a v tomto případě pak nese individuální trestněprávní zodpovědnost (tj. zločin podle mezinárodního práva).

České právo.

Český trestní zákoník přebral definici zločinu agrese. Zločin agrese je vymezený v zákoně č. 40/2009 Sb., trestní zákoník. Přesnou definici najdeme v § 405a: „Kdo v postavení, které mu umožňuje vykonávat kontrolu nad některým státem nebo řídit jeho politické a nebo vojenské akce, v rozporu s ustanoveními mezinárodního práva plánuje, připravuje, zahájí nebo provede útočný čin, který spočívá v použití ozbrojené síly takovým státem proti svrchovanosti, územní celistvosti nebo politické nezávislosti jiného státu nebo v použití ozbrojené síly takovým státem jakýmkoli jiným způsobem neslučitelným s Chartou Organizace spojených národů a který svou povahou, závažností a rozsahem zakládá zjevné porušení Charty Organizace spojených národů, bude potrestán odnětím svobody na dvanáct až dvacet let nebo výjimečným trestem.“

Zločin agrese je trestný čin podle Římského statutu Mezinárodního trestního soudu. Definice a podmínky výkonu jurisdikce byla přijata konsensem na Kampalské konferenci v roce 2010. Kampalská definice zločinu agrese „zločin agrese znamená plánování, přípravu, zahájení nebo provedení útočného činu, který svým charakterem, závažností a rozsahem zakládá zjevné porušení Charty OSN, a to osobou v postavení, které jí umožňuje efektivně vykonávat kontrolu nad státem nebo řídit jeho politické nebo vojenské akce

A crime of aggression is a specific type of crime where a person plans, initiates, or executes an act of aggression using state military force that violates the Charter of the United Nations. The act is judged as a violation based on its character, gravity, and scale.  Acts of aggression include invasion, military occupation, annexation by the use of force, bombardment, and military blockade of ports.  The crime of aggression is a crime under the Rome Statute of the International Criminal Court. The definitions and the conditions for the exercise of jurisdiction over this crime were adopted by consensus on 11 June 2010 at the Kampala Review Conference by the States Parties to the Court.


Dějiny.

Koridor byl G. Vasarim postaven za pouhých 5 měsíců roku 1565. Práce byla zadána po uzavření manželství mezi synem vévody Cosima Františkem I. Medicejským s Johanou Habsburskou. Účelem stavby bylo vytvoření pohodlného a bezpečného nadchodu skrz město pro nový vévodský rod, jenž se necítil po svém poměrně nedávném převzetí moci a zrušení Florentské republiky mezi obyvatelstvem úplně bezpečně.  Nadchod byl architektem několikrát ve svém průběhu ostře zalomen; v místech překlenování ulic posazen na prampouchy, větší vzdálenosti překonal na řadách obloukově zaklenutých pilířů, jinak využil předchozí stavby, buďto k jejich průchodu anebo nasazení dalšího patra. Po celé délce Vasari nechal prorazit okénka, aby vévoda mohl shlížet do ulic na své poddané. Masné krámy na starém mostě Ponte Vecchio byly přesunuty, aby se zabránilo zápachu, který by při průchodu vladaře rušil, a na jejich místech byly otevřeny prodejny zlatníků, které dodnes na mostě stojí. Zajímavostí této části cesty je její vysunutí na na krakorce a pravoúhlé obcházení starší věže Torre de' Mannelli, strážící už od středověku jeden konec mostu – šlechtická rodina Mannelliů vlastnící věž v době stavby koridoru totiž nesouhlasila s jejím zbořením, a tak se jí architekt musel vyhnout.  Ve středu mostu je otevřená řada velkých oken nad řekou Arno ve směru k mostu Ponte Santa Trinita. Z těchto oken, velmi odlišných od malých a nenápadných "oblò", shlížel během své oficiální návštěvy Říma a Florencie v roce 1938 Adolf Hitler a Mussolini. Pohled velmi příjemný führerovi a nacistickým vůdcům prý most zachránil před zničením během bojů za 2. světové války. Průchod přes koridor byl koncem války jedinou cestou mezi frontovou linií, severem a jihem města; v srpnu 1944 byl často využíván partyzány, kteří se zkoušeli vplížit za nepřátelské linie severně od Arna (přičemž jižní břeh byl obsazen Spojenci). Na přímý rozkaz Hitlera byl, na rozdíl všech ostatních mostů ve Florencii, při nacistickém ústupu nedotčen a tudíž i koridor zachráněn.  Koridor dále prochází skrz kostel Santa Felicita, kde tvoří zamřížovanou emporu, v níž členové rodiny velkovévody mohli být přítomni na mši jako na panské tribuně, aniž by byli přímo mezi lidmi.  V květnu 1993 byla část chodby, jakož i samotné galerie Uffizi, těžce poškozena bombovým útokem italské mafie; některé z vystavených autoportrétů přitom shořely anebo byly roztrhány. Tato díla byla po opravě částečně zrestaurována a zavěšena zpět na svá místa jako připomínka teroristického činu.

Současnost.

Prohlídka muzea začíná v galerii Uffizi a končí v zahradách Boboli, v jeskyni Buontalenti. Vzhledem k omezenosti koridoru a potřebě ochrany děl šlo už od 30. let 20. století koridor navštívit pouze omezeně (protože velké množství turistů již tehdy jak stavbě, tak především obrazům škodilo), po domluvě ve skupině v čele s tajemníkem galerie Uffizi. V současné době (2019) nelze ani to.

Vasariho koridor () je krytá spojovací chodba, téměř kilometr dlouhá, procházející ve výši zhruba 3.–4. patra skrz historické jádro italského města Florencie. Byla postavena roku 1565 z vůle toskánského vévody Cosima I. Medicejského, a to jeho dvorním architektem Giorgiem Vasarim, po němž dostala i jméno. Chodba spojuje Palazzo Vecchio (florentskou radnici) s palácem Pitti (vévodským sídlem) přes galerii Uffizi a horní část mostu Ponte Vecchio.  Část koridoru okolo galerie Uffizi je od roku 1865, kdy se stavba stala majetkem státu, užívána jako výstavní prostor (po obou stěnách jsou v řadách zavěšeny stovky autoportrétů různých umělců); ovšem od roku 2016 je chodba z bezpečnostních důvodů uzavřena.

The Vasari Corridor () is an elevated enclosed passageway in Florence, central Italy, which connects the Palazzo Vecchio with the Palazzo Pitti. Beginning on the south side of the Palazzo Vecchio, it then joins the Uffizi Gallery and leaves on its south side, crossing the Lungarno dei Archibusieri and then following the north bank of the River Arno until it crosses the river at Ponte Vecchio. At the time of construction, the corridor had to be built around the Torre dei Mannelli, using brackets, because the owners of the tower refused to alter it. The corridor covers up part of the façade of the Church of Santa Felicita. The corridor then snakes its way over rows of houses in the Oltrarno district, becoming narrower, to finally join the Palazzo Pitti. The full length of the corridor is approximately one kilometre.  In 2016 the corridor was closed for safety reasons, to re-open for tourists in 2021.


Mládí.

Narodil se 13. září 1890 ve strážnici stanice Kuranži Durulgujevskoj v Zabajkalské oblasti. Jeho otec Michail Petrovič Semjonov byl zabajkalský kozák burjatského původu, jeho matka Jevdokija Markovna pocházela z Nižegorodceva z rodiny ruských starověrců. Mluvil tedy plynně rusky, mongolsky a burjatsky.  Základní vzdělání získal v dvoutřídní škole v Mogojtuji. V letech 1908–1911 studoval na Orenburském kozáckém mládežnickém učilišti. V roce 1911 se stal korouhevníkem Verchněudinského pluku. Sloužil ve vojenské topografické jednotce v Mongolsku. Zde se jako mladý důstojník sblížil s vysokými představiteli mongolské společnosti a zúčastnil se aktivně státního převratu, v jehož důsledku byla dne 11. prosince 1911 vyhlášena nezávislost Mongolska na čínské nadvládě. Příliš viditelná účast ruského důstojníka v těchto událostech mohla znamenat mezinárodní komplikace, a tak byl nucen opustit Urgu (dnešní Ulánbátar) a byl přeložen k 2. zabajkalské baterii.

První světová válka.

Východní fronta.

Na začátku první světové války sloužil na východní frontě v 1. nerčinském pluku. V prvních měsících války byl vyznamenán řádem sv. Jiří IV. stupně (za to, že odvrátil zajmutí praporce svého pluku a vozatajstva Ussurijské brigády) a Svatojiřskou zbraní (za to, že v čele kozácké jízdy první vnikl do Němci obsazeného města Mława). Velitelem Nerčinského kozáckého pluku byl v roce 1915 baron Wrangel, pozdější významný vůdce Bílé armády. Ten ve svých vzpomínkách uvedl zajímavou charakteristiku Semjonova:

Kavkazská fronta.

V roce 1916 byl přidělen k 3. verchněudinskému pluku, s nímž bojoval na Kavkaze. Zde se potkal se svým budoucím spojencem v občanské válce baronem Ungernem. V dubnu 1916 začali spolu organizovat vojenské oddíly místních Asyřanů. Asyrská jednotka pod jeho velením dosáhla několika vítězství. Následně se s Levandovského divizí zúčastnil pochodu do Perského Kurdistánu.

Konec války.

Po návratu z Persie v květnu 1917 se ocitl na rumunské frontě, kde se obrátil s písemným hlášením na ministra války A. F. Kerenského, ve kterém navrhl zformovat v Zabajkalsku zvláštní Mongolsko-burjatský jízdní pluk a přivést ho na frontu za účelem "vyburcovat svědomí ruského vojáka, vzbudit u něj výčitky, když uvidí bojovat tyto cizince za ruskou věc". Jeho návrh ale nikdy nebyl uskutečněn, protože proběhla Říjnová revoluce a moci se chopili bolševici.

Občanská válka v Rusku.

Povstání Semjonova proti bolševikům.

V červnu roku 1917 byl Dočasnou sibiřskou vládou jmenován komisařem a dostal povel k zformování dobrovolných oddílů v Zabajkalské oblasti. Zpočátku spolupracoval s československými legiemi. V listopadu 1917 zformoval jízdní Burjato-mongolský kozácký oddíl a vstoupil do ozbrojeného povstání proti rudoarmějským oddílům v Zabajkalí. Jeho jednotky ale byly zatlačeny až do Mandžuska.  Za pomocí generála Chorvata (ředitele Východočínské železnice v Mandžusku jmenovaného Ruskem) zformoval nový oddíl a 29. ledna 1918 vtrhl do východního Zabajkalí znovu a obsadil Dauriju. Nicméně pod náporem oddílů rudoarmějců byl 1. března 1918 nucen opět ustoupit do Mandžuska.

Návrat do Ruska a rozpory s Bílými.

Do Ruska se vrátil v období, kdy byli bolševici zaměstnáni povstáním Československých legií po Čeljabinském incidentu. Provizorní sibiřská vláda jej jmenovala velitelem Zabajkalska se sídlem v Čitě. Admirál Kolčak, vedoucí postava Bílé armády, ale odmítl uznat jeho vedoucí postavení v Zabajkalsku. Nezbylo mu ale nic jiného než jej potvrdit jako vrchního velitele Čitského vojenského okruhu.  Na začátku roku 1919 se prohlásil za atamana Zabajkalských kozáků a společně s baronem Ungernem začali spolupracovat s Japonci. Japonské císařství po Únorové revoluci vyslalo svá vojska na východní Sibiř za účelem obsazení území za jezerem Bajkal a následného vytvoření loutkového státu. Tato japonská loutka měla být nárazníkovým pásmem před bolševiky. S aktivní pomocí Japonců ovládl rozsáhlé území od města Ulan-Ude po řeku Šilka při hranicích s Čínou. Hlavní představitelé Bílé armády byli jeho jednáním velmi znepokojeni, zcela atamana přestali podporovat, rozvázali všechny vztahy a prohlásili ho za vlastizrádce.

Konec občanské války.

Bílá armáda na Sibiři se na konci roku 1919 začala hroutit. Kolčakova pozice se stala neudržitelnou a čelíc jisté porážce musel rezignovat. Rozkazem admirála Kolčaka byla 4. ledna 1920 předána Semjonovovi vojenská a občanská moc na celém území východního Ruska, které ještě zůstávalo v držení bílých. Admirála Kolčaka i tak čekal trpký konec. Byl zadržen Politickou komisí v Irkutsku a na začátku února 1920 byl popraven.  Ataman Semjonov se sice stal nejvyšším velitelem bílých na Sibiři, ale v té době už nebyl schopen udržet své jednotky pod kontrolou. Začaly beztrestně loupit, zabíjet a znásilňovat, a nestaly se z nich nic víc než pouze lupičské bandy. Tehdy došlo k celé řadě zločinů, za jejichž viníka byl pokládán Semjonov, ačkoli se vesměs staly bez jeho vědomí. Jedná se např. o upálení komunistického komisaře Sergeje Laza v kotli parního stroje. V červnu 1920 byla podepsána mezi sovětským Ruskem a Japonci smlouva z Gondoty, na jejímž základě se Japonci začali stahovat ze Sibiře. Ataman tak zůstal stát sám proti bolševikům. Po velkém útoku padlo jeho hlavní město Čita a nakonec v říjnu 1920 byly jeho jednotky zcela vytlačeny z území Zabajkalska. Zbytek jeho armády pokračoval v ozbrojeném odporu na území dnešního Přímořského kraje až do září 1921.

Exil a poprava.

Emigroval zprvu do Číny, a zanedlouho odjel do USA a Kanady, později se usadil v Japonsku. Po obsazení Mandžuska Japonskem mu Japonci poskytli dům v Ta-lienu, kde žil do srpna 1945 a pobíral měsíční důchod ve výši 1000 jenů. Stal se také hlavní osobou Dálnovýchodního svazu kozáků.  V září 1945, po porážce Japonska sovětskými vojsky, byl v Mandžusku zadržen. Podle verze japonského letce, který pilotoval jeho letoun, po chybě přistáli na letišti Čančun, které již bylo obsazeno sovětskými vojsky. Poté byl souzen za protisovětskou agitaci a propagandu, špionáž proti SSSR, diverzi a terorismus. K všemu se doznal a jako vlastizrádce a pomahač japonským agresorům byl 30. srpna 1946 v jedenáct hodin v noci popraven.  V roce 1994 byl vrchním soudem Ruské federace zproštěn všech obvinění a byl rehabilitován.

Grigorij Michajlovič Semjonov (rusky:Григо́рий Миха́йлович Семёнов) známý také pod příjmením Semenov (13. září 1890, Kuranži Durulgujevskoj Zabajkalská oblast – 30. srpna 1946) byl vojenský velitel Bílé armády, který za výrazné podpory Japonců ovládal v období Ruské občanské války oblast Zabajkalska. Roku 1919 se stal samozvaným atamanem Zabajkalských kozáků.

Grigory Mikhaylovich Semyonov, or Semenov (; September 13 (25), 1890 – August 30, 1946), was a Japanese-supported leader of the White movement in Transbaikal and beyond from December 1917 to November 1920, Lieutenant General and "Ataman" of Baikal Cossacks (1919).


Stavba.

Ponorka Projektu 685 byla navržena sovětskou konstrukční kanceláří Rubin s cílem otestovat na ní nové technologie a řešení určená pro plánované jaderné ponorky nové generace. Ponorka K-278 byla postavena sovětskou loděnicí v Severodvinsku a do služby vstoupila v roce 1986.

Konstrukce.

Dvojitý trup ponorky byl postaven z titanu. Maximální hloubka ponoru dosahovala 1000 metrů. Výzbroj tvořily čtyři 533mm torpédomety, ze kterých mohla být odpalována torpéda a protiponorkové / protilodní střely RPK-2 Viyuga (v kódu NATO SS-N-15 Starfish). Další dva 650mm torpédomety sloužily pro vypouštění těžkých torpéd a střel RPK-7 Veter (v kódu NATO SS-N-16 Stallion). Pohonný systém tvořil jeden jaderný reaktor, dvě parní turbíny a jeden výstupní hřídel. Nejvyšší rychlost byla 14 uzlů na hladině a 30 uzlů pod hladinou.

Ztracení ponorky po požáru.

Dne 7. dubna 1989 na ponorce při hlídkové plavbě v Norském moři vypukl požár. Ponorka se vynořila, část posádky naskákala do moře, ohněm poškozeným tlakovým trupem se ale dovnitř dostala voda a K-278 se nedlouho poté potopila. Námořníci reaktor předtím zastavili. Další muži poté unikli v záchranné kapsli. Čtyři muži zahynuli při požáru, čtyři další při potopení ponorky a 34 dalších zahynulo na mořské hladině v důsledku podchlazení. Celkem zemřelo 42 osob ze 69. Ve vraku ponorky, ležícím 180 km jihozápadně od Medvědího ostrova v hloubce 1 500 metrů na souřadnicích 73° 46,3' severní šířky a 13° 15,9' východní délky, jsou dodnes torpéda s jadernou hlavicí. Z nich se uvolňuje plutonium, které je zdrojem vysoké radioaktivity. Během expedice byly v roce 2019 odebrané vzorky, ty vykazovaly až 800tisíckrát vyšší radioaktivitu, než je běžná úroveň 0,001 becquerelu na litr. V okolí ponorky byly hodnoty vyšší stotisíckrát, tj. 100 becquerelu na litr. Ponorka zamořuje okolí ve velké hloubce, kvůli které je ale ohroženo podle vedoucí expedice Hilde Elise Heldalové jen minimum živočichů.

Projekt 685 (v kódu NATO třída Mike) je třída ponorek Sovětského námořnictva s jaderným pohonem. Postavena byla v jediném prototypovém exempláři pojmenovaném K-278 "Komsomolec". Ponorka byla ztracena v roce 1989 při havárii v Norském moři. Ve stavbě dalších jednotek této třídy se po havárii nepokračovalo.

The K-278 "Komsomolets" was the "Project-685 Plavnik" (Russian: проект-685 плавник, meaning "fin", also known by its NATO reporting name of "Mike"-class), nuclear-powered attack submarine of the Soviet Navy— the only submarine of her design class.  In the inventory of the Soviet military, "K-278" was unique for her design and the technological feat, having reached a record depth of in the Norwegian Sea on 4 August 1984. Although, "K-278" was commissioned in the Soviet Navy to evaluate the technology for the fourth-generation of the Russian nuclear submarines, she was fully capable of combat maneuvering and deployment. During her third operational patrol in Arctic ocean in 1989, a serious fire accident in reactor engineering compartment reportedly led her to sinking in the sea off the coast of Norway.  Despite the fire in the engineering compartment, the Captain of the "K-278 Komsomolets" was able to surface and remained afloat for approximately 5 hours before sinking. Of the 42 crew members who died, only 4 were killed by the fire and smoke, while 34 died of hypothermia, drowning in the frigid waters while awaiting rescue that did not arrive in time. Because of the loss of life, a public enquiry was conducted and, as a result, many formerly classified details were revealed by the Soviet news media.  The wrecked submarine is on the floor of the Barents Sea, about 1.7 km (1 mile) deep, with its nuclear reactor and two nuclear warhead-armed torpedoes still on board.


Porterových pět sil.

Stávající konkurence.

V reálném ekonomickém prostředí mezi sebou firmy zápasí o konkurenční výhodu, která může mít mnoho podob. M. Porter mluví o dvou základních typech konkurenční výhody:  Podnik má tedy konkurenční výhodu, pokud je schopen dodávat relativně stejně kvalitní výrobek či službu jako konkurence s nižšími náklady nebo kvalita jeho výrobků (resp. služeb) přesahuje kvalitu produktů konkurence. Kvalitou je zde rozuměna jakákoliv přidaná hodnota, může jít třeba i o rychlejší dopravu.  Firmy ve snaze získat co nejvyšší podíl na trhu používají mnoho nástrojů, zde jsou uvedeny jedny z nejčastěji používaných:  Intenzita této síly je ovlivňována následujícími faktory:

Nová konkurence.

Při analýze firemního konkurenčního prostředí musíme brát v potaz kromě současné konkurence také potenciální konkurenci z řad podniků působících v jiných odvětví či firmy zcela nové. Obzvláště odvětví, které se vyznačují velkou ziskovostí, lákají mnoho nových firem. Teoreticky může na trh kdykoliv přibýt nová firma. Reálně však existuje mnoho bariér, které brání vstoupit novým hráčům na trh.  Mezi tyto bariéry patří:

Vliv odběratelů (zákazníků).

Vlastní vliv odběratelů je ovlivněn mnoha aspekty. Důležité je si uvědomit heterogenitu na trhu výrobků a služeb (tedy odběratelů). Jednotliví odběratelé se od sebe liší svou velikostí, svými potřebami, požadovanou kvalitou výrobků (resp. služeb) a potenciálem růstu. Zvláště relativní velikost odběratele vzhledem k ostatním firmám ve stejném segmentu má na zkoumanou firmu velký vliv. O velké vyjednávací síle odběratelů mluvíme v následujících případech:  Odběratelé mají malou vyjednávací sílu, pokud:  Pomocí těchto bodů můžeme obecně charakterizovat vliv odběratelů podle typu výrobků, které kupují od výrobců. Reklamní výrobky se vyznačují nízkou technickou náročností výroby, proto zde existuje velká konkurence ze strany výrobců. Odběratel se pak nemusí vázat na jednoho konkrétního dodavatele a má tak velkou vyjednávací sílu. Tuto produkci však můžeme označit pouze za okrajovou. Podobná situace panuje u spotřebních výrobků. Výjimkou jsou technické výrobky, kde je výroba náročná jak na technické vybavení, tak na kvalifikovanou pracovní sílu. To se projevuje zvláště v kvalitativních požadavcích odběratelů, které v tomto segmentu velmi variují. Proto je standardizace velice obtížná a náklady na změnu odběratele vysoké. Vyjednávací pozice odběratele je v tomto případě velice malá.

Vliv dodavatelů.

Každé průmyslové odvětví vyžaduje k produkci zdroje - pracovní sílu, materiály, již hotové komponenty a jiné zásoby. Tím se vytvářejí vztahy mezi dodavateli a odběrateli - zásobovací řetězce. Sílu dodavatelů v těchto vztazích ovlivňuje mnoho faktorů.  Dodavatelé jsou silní, pokud nastane alespoň jedna z následujících podmínek:

Substituční produkty.

Substitučními produkty jsou v Porterově modelu myšleny produkty z jiného průmyslového odvětví, které mohou dané produkty nahradit. Tedy pro jistou skupinu odběratelů mají stejnou funkci, jen jsou postaveny na jiné technologie. Hrozbou pro firmu je i jejich pouhá existence. Tyto výrobky se pak stávají konkurenčními a jejich cena má velký vliv i na analyzovanou firmu.  Na první pohled by se tak mohlo zdát, že se v případě substitučních produktů jedná o konkurenci, ale není to tak úplně pravda. Jsou to produkty, které může náš zákazník použít místo těch našich a jsou přitom z úplně jiného odvětví. Jsme-li taxi, je pro nás substitučním produktem třeba vlastní auto, stejně jako MHD nebo kolo. Do jisté míry tedy konkurencí představují, a proto bychom je neměli pouštět ze zřetele.

Porterův model pěti sil patří k základním a zároveň nejvýznamnějším nástrojům pro analýzu konkurenčního prostředí firmy a jejího strategického řízení. Jejím tvůrcem je profesor Michael Eugene Porter z Harvard Business School, Institute for Strategy and Competitiveness.  Model se snaží odvodit sílu konkurence v analyzovaném odvětví a tím pádem také ziskovost daného sektoru trhu. K dosažení tohoto cíle rozebírá pět klíčových vlivů, které konkurenceschopnost firmy přímo či nepřímo ovlivňují.  Porterova analýza pěti sil byla vytvořena v reakci na populární SWOT analýzu, kterou Porter považoval za příliš obecnou a hrubou. Tu se mu však nepodařilo nahradit, v praxi jsou dnes používány obě.

Porter's Five Forces Framework is a method for analyzing competition of a business. It draws from industrial organization (IO) economics to derive five forces that determine the competitive intensity and, therefore, the attractiveness (or lack thereof) of an industry in terms of its profitability. An "unattractive" industry is one in which the effect of these five forces reduces overall profitability. The most unattractive industry would be one approaching "pure competition", in which available profits for all firms are driven to normal profit levels. The five-forces perspective is associated with its originator, Michael E. Porter of Harvard University. This framework was first published in "Harvard Business Review" in 1979.  Porter refers to these forces as the microenvironment, to contrast it with the more general term macroenvironment. They consist of those forces close to a company that affect its ability to serve its customers and make a profit. A change in any of the forces normally requires a business unit to re-assess the marketplace given the overall change in industry information. The overall industry attractiveness does not imply that every firm in the industry will return the same profitability. Firms are able to apply their core competencies, business model or network to achieve a profit above the industry average. A clear example of this is the airline industry. As an industry, profitability is low because the industry's underlying structure of high fixed costs and low variable costs afford enormous latitude in the price of airline travel. Airlines tend to compete on cost, and that drives down the profitability of individual carriers as well as the industry itself because it simplifies the decision by a customer to buy or not buy a ticket. A few carriers – Richard Branson's Virgin Atlantic is one – have tried, with limited success, to use sources of differentiation in order to increase profitability.  Porter's five forces include three forces from 'horizontal' competition – the threat of substitute products or services, the threat of established rivals, and the threat of new entrants – and two others from 'vertical' competition – the bargaining power of suppliers and the bargaining power of customers.


Historie.

Toto vrozené onemocnění popsal v roce 1927 doktor Cecil A. Alport díky britské rodině, ve které se vyskytovali v několika generacích muži postižení současně hluchotou a progredující nefropatií. Na podstatu onemocnění se přišlo až v 70. letech 20. století.

Příčiny.

Alportův syndrom je nejčastěji způsoben mutací genu pro α5 řetězec kolagenu IV (nejčastěji mutace genu COL4A5 na X chromozomu), méně často mutací genu pro α nebo α řetězec kolagenu IV. Dědičnost může být X-vázaná, autosomálně recesivní i autosomálně dominantní. Mutace způsobí tvorbu defektních řetězců, které jsou následně degradovány, nedojde k vytvoření komplexu α v bazální membráně. Díky tomu je bazální membrána více náchylná k proteolýze, což se projeví jako morfologickými změnami – rozvláknění bazální membrány a střídání jejích rozšířených a zúžených úseků.

Důsledky.

Pro klasický Alportův syndrom je typické postižení funkce ledvin (projevuje se jako nefritický nebo nefrotický syndrom). U plně vyvinutého Alportova syndromu (jinak také progresivní hereditární nefritida) se přidávají oboustranné poruchy sluchu a očí.  K poruchám očí se řadí přední lentikonus (je prakticky patognomický), makulopatie, zadní polymorfní dystrofie rohovky a rohovkové eroze.  Kolagen IV se také vyskytuje v bazální vrstvě epidermis. Zde tento nedostatek nevede k žádným potížím a může být použit k určení diagnózy.  Jako tzv. syndrom tenkých bazálních membrán je nazývána mírnější forma X-vázaného Alportova syndromu, mutace genu COL4A3 nebo COL4A4. Tento syndrom také může být označen pro svou morfologii jako neprogresivní hereditární nefritida nebo pro svůj projev také jako tzv. benigní familiární hematurie.

Diagnostika.

Diagnostika spočívá ve fyzikálním vyšetření a anamnéze, detailní rodinné anamnéze a případné analýze moči u blízkých příbuzných, imunohistochemickém vyšetření bazální membrány v renální nebo kožní biopsii, vyšetření renální biopsie pomocí elektronového mikroskopu a molekulárně genetickém vyšetření genů COL4A3, COL4A4 a COL4A5.  Pokud lékař objeví mikroskopickou hematurii, je třeba vždy pomýšlet na Alportův syndrom.  Klinické příznaky podporující podezření na Alportův syndrom dělíme do tří skupin:  Do rodinné anamnézy se řadí často hematurie, hluchota a/nebo terminální fáze renálního selhání.  Mezi klinické příznaky podporující podezření na syndrom tenkých bazálních membrán patří přetrvávající hematurie bez renálního selhání jak u postiženého jedince tak v rodinné anamnéze.

Terapie.

Léčba je jen symptomatická a spočívá v korekci krevního tlaku a snížení proteinurie. Jediná možná terapie u terminální fáze renálního selhání při Alportově syndromu je v současné době hemodialýza nebo transplantace ledviny. V budoucnosti se uvažuje o léčení pomocí genové terapie.

Alportův syndrom, či též dědičná nefritida, je dědičné onemocnění, při kterém je postižena funkce ledvinových glomerulů. Dysfunkce spočívá ve ztenčení bazálních membrán glomerulů díky špatné syntéze α–řetězců kolagenu IV.

Alport syndrome is a genetic disorder affecting around 1 in 5,000-10,000 children, characterized by glomerulonephritis, end-stage kidney disease, and hearing loss. Alport syndrome can also affect the eyes, though the changes do not usually affect sight, except when changes to the lens occur in later life. Blood in urine is universal. Proteinuria is a feature as kidney disease progresses.  The disorder was first identified in a British family by the physician Cecil A. Alport in 1927. Alport Syndrome once also had the label hereditary nephritis, but this is misleading as there are many other causes of hereditary kidney disease and 'nephritis'.  Alport syndrome is caused by an inherited defect in type IV collagen—a structural material that is needed for the normal function of different parts of the body. Since type IV collagen is found in the ears, eyes, and kidneys, this explains why Alport syndrome affects different seemingly unrelated parts of the body (ears, eyes, kidneys, etc.).


Historie.

Zmínky o velkých kočkách s huňatými ocasy a vysokýma nohama nalezneme již v severských legendách z dob Vikingů (Edda). Vůz bohyně plodnosti Freyi byl údajně tažen právě norskými lesními kočkami. Kdekoli se objevila Freya se svým vozem, kvetly květiny a klíčila setba. Proto Skandinávci stavěli na svá pole misky s mlékem a doufali, že tak získají přízeň bohyně plodnosti.  Dodnes však není jasné, odkud vlastně norské lesní kočky pocházejí. Předpokládá se ale, že původně ve Skandinávii neexistovaly místní divoké kočky, takže předkové norských lesních koček se museli dostat do severských lesů s pomocí člověka. Nejčastěji se uvádí, že norské lesní kočky by mohly být potomky skotských divokých koček dovezených do Norska na lodích Vikingů kolem roku 1000 n.l. Objevují se též teorie o norských lesních kočkách jako potomcích zdivočelých tureckých angor či ruských dlouhosrstých koček (předkové dnešní sibiřské kočky) dovezených do Norska někdy v 16.století.  Během druhé světové války byly norské lesní kočky díky nekontrolovanému křížení s jinými kočkami téměř vyhubeny. Nestalo se tak jen díky zásahu norských chovatelů (Norwegian Forest Cat Club), kteří pro plemeno vytvořili oficiální chovný program. Žádost o uznání byla světové organizací FIFe podána ale až v roce 1970, oficiálně je plemeno uznáno od roku 1976. V současnosti je norská lesní kočka populární především v Norsku, Švédsku, Francii, Polsku a Slovensku.

Charakteristika plemene.

Norská lesní kočka je silná, velká kočka s robustním tělem, dlouhýma nohama a huňatým ocasem. Samice váží obvykle 4-6 kg, samec 5-8 kg. Obvyklá doba života je 14-16 let.  Hlava je trojúhelníková s dlouhým, rovným profilem bez stopu. Kulatá nebo čtvercová hlava je považována za defekt. Oči jsou velké, oválné, mírně zešikmené s bdělým výrazem. Uši velké, široké u základny, se štětičkami a chomáči chlupů v uších jako u rysa. Tělo dlouhé, silně stavěné, pevná skladba kostí. Nohy silné, vysoké, zadní nohy delší než přední. Tlapky velké, oválné, v proporci k nohám. Ocas je dlouhý a huňatý, měl by sahat nejméně k lopatkám, ideálně ke krku.  Srst je polodlouhá. Vlnovitá podsada je na slabinách a hřbetě překryta vodoodpudivou krycí srstí tvořenou dlouhými, hrubými a lesklými chlupy. Plně osrstěná kočka (se zimní srstí) má náprsenku, límec a kalhotky. Srst nesmí být suchá, zplstnatělá nebo příliš hedvábná.  FIFe povoluje všechny barvy kromě následujících: chocolate (čokoládová), lilac (lilová), cinnamon (skořicová), fawn (plavá) a znaků pointed (typických například pro siamky). Specifické barvy povolené pouze u norské lesní kočky jsou amber (jantarová), light amber (světle jantarová), amber tortie (jantarově želvovinová) a light amber tortie (světle jantarově želvovinová). Je povolen jakýkoli podíl bílé (například bílé břicho, bílé tlapky a podobně).

Povaha a chov.

Norská lesní kočka je velmi společenská. Nesnáší samotu, bývá-li tedy majitel přes den mimo domov, doporučuje se chovat norku společně s jinou kočkou (stejného či jiného plemene). Vyžaduje hodně pozornosti a umí se velmi energicky domáhat pozornosti svého majitele. Norky jsou přátelské, inteligentní, klidné a vyrovnané. Norské lesní kočky mají velmi silné drápy, takže rády a dobře šplhají, dokonce jsou schopny šplhat i po holé skále. V bytě je proto vhodné norce pořídit důkladný a stabilní "kočičí strom" . Kočky chované venku jsou hbitými a schopnými lovci.  Silnou chovatelskou základnu má plemeno především ve Skandinávii (Norsko, Švédsko), v České republice není toto plemeno zatím příliš rozšířené, ale na rozšíření chovu se intenzivně pracuje. Norská lesní kočka těží ze současné popularity polodlouhosrstých plemen, na světových výstavách FIFe (konají se vždy jednou do roka ve vybrané zemi) patří v posledních letech norské lesní kočky (spolu s mainskou mývalí kočkou) k nejvíce zastoupeným plemenům.

Norská lesní kočka je polodlouhosrstá kočka původem ze Severní Evropy, řazená podle klasifikace FIFe do skupiny II. Jedná se o přírodní plemeno adaptované na chladné podmínky své domoviny.

The Norwegian Forest cat ( or ) is a breed of domestic cat originating in Northern Europe. This natural breed is adapted to a very cold climate, with a top coat of glossy, long, water-shedding hairs and a woolly undercoat for insulation. Although this is uncertain, the breed's ancestors may have been a landrace of short-haired cats brought to Norway by the Vikings around 1000 AD, who may also have brought with them long-haired cats, like those ancestral to the modern Siberian and Turkish Angora. During World War II, the breed became nearly extinct until efforts by the Norwegian Forest Cat Club helped the breed by creating an official breeding program. It was registered as a breed with the European Fédération Internationale Féline in the 1970s, when a local cat fancier, Carl-Fredrik Nordane, took notice of the breed and made efforts to register it. Currently, the Norwegian Forest breed is very popular in Norway, Denmark, Sweden, Iceland and France.  It is a big, strong cat, similar to the Maine Coon breed, with long legs, a bushy tail and a sturdy body. The breed is very good at climbing, since they have strong claws. The lifespan is usually 14 to 16 years, though kidney and heart diseases have been reported in the breed. Specifically in this breed, complex rearrangements of glycogen branching enzyme (GBE1) can cause a perinatal hypoglycaemic collapse and a late-juvenile-onset neuromuscular degeneration in glycogen storage disease type IV.


Největší úspěchy.

Olympijské hry.

Zúčastnila se 5 zimních olympijských her (2002 - 2018). Celkem sedmkrát se umístila v první desítce (2× v individuálním sprintu, 4× v týmovém sprintu a 2× ve štafetě). Její deváté místo v sprintu na ZOH 2006 bylo nejlepším historickým umístěním amerických běžkyň na lyžích na olympiádách a prvním umístěním v top ten. Na ZOH 2010 se Randall v téže disciplině umístila dokonce na 8. místě. Na ZOH 2014 ji 6. místem ve sprintu překonala Sophie Caldwell. V týmovém sprintu dosáhla na ZOH 2010 společně s Caitlin Compton 6. místo, což bylo nejlepší umístění amerických běžkyň v historii této discipliny na ZOH. Na ZOH 2018 s Jessicou Digginsovou získaly v týmovém sprintu pro Spojené státy vůbec první ženskou olympijskou medaili v běžeckém lyžování (pro USA to navíc byl teprve druhý cenný kov z běžeckého lyžování v olympijské historii − jedinou medailí do té doby bylo druhé místo Billa Kocha ze závodu na 30 km z her v Innsbrucku v roce 1976).

Světový pohár.

Celkové hodnocení disciplíny SP.

Jako první Američanka v historii dosáhla v celkovém hodnocení Světového poháru v běhu na lyžích na medailové umístění. Navíc je držitelkou 3 malých globů za vítězství v hodnocení sprinterské části SP v sezónách 2011/12, 2012/13 a 2013/14.

Vítězství v závodě SP.

Jako první americká běžkyně na lyžích zvítězila v roce 2007 v závodě Světového poháru. Celkově má na kontě 11 vítězství v hlavních závodech SP a 2 vítězstvích v dílčích etapách závodů, čímž je nejlepší v historii amerického běžeckého lyžování (překonala Billa Kocha, který v letech 1982 – 1983 zvítězil v 5 závodech).

Soukromý život.

Kikkan Randall je vdaná za Jeffa Ellise, žijí spolu v Anchorage. V dubnu 2016 se jim narodil syn Breck. V červenci 2018 na Twitteru oznámila, že onemocněla rakovinou prsu. Podporu jí vyjádřili lyžařští kolegové, když si při úvodním závodě Světového poháru sezóny 2018/19 ve finské Ruce na kombinézy připnuli růžové stužky, symbol boje proti rakovině.

Kikkan Randallová, nepřechýleně Kikkan Randall (* 31. prosince 1982, Salt Lake City) je bývalá americká běžkyně na lyžích. Je olympijskou vítězkou a trojnásobnou medailistkou z Mistrovství světa v klasickém lyžování včetně titulu mistryně světa v týmovém sprintu ze šampionátu ve Val di Fiemme 2013. Její hlavní disciplína, v níž vyhrála i několik závodů světového poháru, je sprint. Je nejúspěšnější americkou běžkyní na lyžích v historii. V sezóně 2015/16 přerušila aktivní kariéru kvůli mateřství. Randall již v těhotenství plánovala návrat k aktivní kariéře v sezóně 2016/17 s výhledem na MS 2017 a na olympiádu 2018. Své předsevzetí splnila startem ve Světovém poháru 26. listopadu 2016 v Ruce, na MS 2017 dokázala získat bronz ve sprintu a na ZOH 2018 dokonce zlato v týmovém sprintu. V březnu 2018 ukončila svou sportovní kariéru.

Kikkan Randall (born December 31, 1982) is an American, Olympic champion cross-country skier. She has won 17 U.S. National titles, made 29 podiums on the World Cup, made five trips to the Winter Olympic Games and had the highest finish by an individual American woman at the World Championships, second in the Sprint in Liberec in 2009. She was the first American female cross-country skier to take a top ten finish in World Cup competition, to win a World Cup race and to win a World Cup discipline title. She won the silver medal in the individual sprint at the FIS Nordic World Ski Championships 2009 in Liberec, becoming the first American woman to win a medal in cross country skiing at the FIS Nordic World Ski Championships, and in 2013 teamed up with Jessica Diggins to win the first ever American FIS Nordic World Ski Championships gold medal in the team sprint. She and Diggins won the United States' first ever cross-country skiing gold medal at the Winter Olympics in women's team sprint at Pyeongchang in 2018.


Život a dílo.

Évora se narodila v malém městě Mindelo na jednom z deseti kapverdských ostrovů São Vicente. K hudbě ji přivedl její otec, který se živil hrou na housle. Když ji bylo sedm let, otec zemřel, v deseti letech byla umístěna do sirotčince, protože její matka nezvládla vychovávat všech šest dětí. Zpívat se naučila ve sboru sirotčince.  V šestnácti letech ji přítel naučil umění interpretace morna a coladeira stylu hudby a přesvědčil ji, aby zpívala v místních barech. V šedesátých letech začala zpívat na portugalské výletní lodi, která se zastavila v městě Mindelo a také v místním rozhlase. Problémy v osobním životě a alkohol ji později vedly k tomu, že se stáhla do soukromí. Krizi překonala v roce 1985, kdy přijala pozvání kapverdského zpěváka Bana, a odjela koncertovat do Portugalska. V Lisabonu ji pak objevil v roce 1987 hudebník José da Silva a pozval ji nahrávat do Paříže, kde založil v roce 1988 společnost Lustafrica, zaměřenou hlavně na žánr morna. Stal se jejím producentem i přítelem.  Mezinárodního úspěchu Évora dosáhla v roce 1988, kdy vydala své první hudební album "Bosonohá Diva (La Diva Aux Pieds Nus)", nahráno bylo ve Francii. V roce 1990 měla svůj první pařížský koncert ""New Morning"". Dalším úspěchem bylo album z roku 1992 "Slečna Perfumado (Miss Perfumado)", jehož celosvětový prodej dosáhl 300 000 kopií.  V roce 1994 Cesária Évora podepsala smlouvu s vydavatelstvím BMG, které vydalo kompilaci jejích největších hitů pod názvem ""Sodade – Les Plus Belles Mornas de Cesária"“. Další album z roku 1995 ""Cesaria"", mělo opět mezinárodní úspěch a přineslo ji první nominaci na Grammy Award. Poté zpěvačka absolvovala své první americké turné a následující rok více než 100 koncertů v Evropě, Asii, Africe a Americe.  V roce 1997 vyhrála "KORA All African Music Awards" ve třech kategoriích: "Best Artist of West Africa," "Best Album" a "Merit of the Jury". Absolvovala turné, které zakončila řadou koncertů ve Francii, a hostovala koncertem v Olympii. V roce 2004 získalo její album ""Voz d'Amor"" Grammy Award v kategorii World music.  V roce 2010 Évora koncertovala po celém světě, poslední koncert byl v Lisabonu 8. května. Dva dny poté ji postihl druhý srdeční infarkt (první měla v roce 2008), byla operována v pařížské nemocnici. Koncem září 2011 její agent José da Silva informoval, že Évora končí svou hudební kariéru kvůli závažným zdravotním potížím.  Dne 17. prosince 2011 ve věku 70 let Évora zemřela v "Hospital Baptista de Sousa" na São Vicente. Španělské noviny informovaly, že ještě 48 hodin před smrtí přijímala návštěvy ve svém domě, vždy otevřeném pro přátele a stále kouřila. V ulicích Mindela podle agentury AFP tisíce lidí prolévaly slzy a zpívaly sborově její písně. Pohřeb proběhl 20. prosince 2011. Rakev se zpěvaččinými ostatky doprovázela do budovy radnice třicetičlenná čestná stráž kapverdské armády. Byly vyhlášeny dva dny národního smutku. Oficiálního smutečního obřadu v areálu radnice se zúčastnili i nejvyšší političtí představitelé souostroví. Prezident Jorge Carlos Fonseca ji nazval „jedním z největších kulturních odkazů Kapverd“. Premiér Jose Maria Neves ji vzdal hold slovy: „neocenitelný příspěvek k velikosti našeho národa a naše chlouba“. Obřadu se účastnil i zpěvák Mário Lúcio Sousa, který byl zesnulé přítelem.  Évora měla jednoho syna a jednu dceru, každé dítě s jiným otcem, detaily z jejího života však nejsou známy.

Hudební styl morna.

Cesária Évora je nejznámější interpretkou hudebního stylu morna. Zpívá se kapverdskou kreolštinou a je doprovázen klarinetem, houslemi, kytarou a "cavaquinho" (nástroj původně z Portugalska, malá kytara). Kapverdy byly v době jejího dospívání portugalskou kolonií a měly rozsáhlou hudební scénu, která začínající zpěvačku inspirovala. Tradiční styl hudby morna a coleadeira jsou považovány za "národní blues", které se dědí z generace na generaci od předků, kteří žili v otroctví až do 18. století. Jméno morna je inspirováno anglickým slovesem truchlit. Bratranec jejího otce Francisco Xavier da Cruz, známý pod jménem "B. Leza", výrazně ovlivnil kapverdskou hudbu a v padesátých letech naučil umění morny známého zpěváka Bana i Évoru. Cruz skončil paralyzován na invalidním vozíku.

Évora v Praze.

Cesária Évora vystoupila 4. dubna 2005 v Praze ve velkém sále Lucerny se svou sedmičlennou skupinou. Vystupovala jako obvykle bosky. Jejím koncertem vyvrcholil druhý ročník přehlídky zpěvaček a kapel nazvaný "Mezinárodní víkend žen."

Písně ve filmu.

Goran Bregovic požádal Césarii Évoru, aby nahrála píseň "Ausencia sur la B.O." do filmu Emira Kusturici "Underground".

Diskografie.

Studiová alba  Kompilace a živá alba

Cesária Évora (27. srpna 1941, Mindelo, Kapverdy – 17. prosince 2011, Mindelo) byla kapverdská zpěvačka, přezdívaná "Bosonohá Diva", protože na jevišti vystupovala vždy bosá. Je považována za Královnu morny (The Queen of Morna).

Cesária Évora (; 27 August 194117 December 2011), more commonly known as Cize, was a Cape Verdean singer-songwriter. She received a Grammy Award in 2004 for her album Voz d'Amor. Nicknamed the "Barefoot Diva" for performing without shoes, she was known as the "Queen of Morna".  Évora began singing as a young woman in bars in her hometown of Mindelo.


Život.

Theobald byl starším synem navarrského krále Theobalda I. a jeho třetí choti Markéty, dcery Archambauda Bourbonského. V červenci 1253 mu zemřel otec a regentem se za nezletilého chlapce stal aragonský král Jakub I. společně s vdovou Markétou. Té se urychleným představením Theobalda revoltujícím baronům v Pamploně podařilo zabránit nástupnické krizi.  O rok později se Theobaldovi zalíbila dvanáctiletá Isabela, dcera francouzského krále Ludvíka. Isabela kráčela ve šlépějích svého otce, vážně zvažovala klášterní život a oba mladí lidé sdíleli náboženské nadšení. 6. dubna 1255 je v Melunu oddal františkán Odo Rigaud a poté Theobald trávil nějaký čas na pařížském dvoře. Král Ludvík se k němu choval jako k synovi, svou roli kromě osobních sympatií jistě hrála i záruka budoucího příklonu navarrské dynastie k Francii. Pro Theobalda se stal velkým vzorem.  Roku 1256 se Theobald ujal dědictví po otci. I po převzetí Navarry a Champagne úzce spolupracoval se svým tchánem, oba muži se navzájem podporovali. Isabela se na veřejných věcech vůbec nepodílela, její čas byl zcela vyplněn zájmem o náboženský život, dny trávila se svým zpovědníkem a tajným umrtvováním těla. Roku 1270 se bezdětní manželé připojili ke křížové výpravě Ludvíka IX., což se jim stalo osudným.  Výpravu postihla katastrofa, na území Tunisu při čekání na posily zemřel na úplavici Jan Tristan, pár dní po něm i samotný král Ludvík. Při plavbě do Trapani zastihla vracející se flotilu vichřice a výprava ztratila na čtyřicet válečných lodí. Vyděšení cestovatelé se rozhodli raději pro cestu po souši. Do vlasti se jich přesto vrátilo jen pár. Theobald zemřel v prosinci 1270 v Trapani na blíže neurčenou epidemii. Jeho vnitřnosti byly pohřbeny na místě, tělo nabalzamováno a společně s kostmi tchána a dalších členů rodiny převezeno do Francie. V dubnu 1271 zemřela již na území Provensálského hrabství také Isabela. Pohřební průvod se tak rozrostl i o její ostatky. Theobaldovo srdce bylo uloženo u jakobínů v Provins, Isabelino u cisterciáků v Clairvaux a těla obou manželů ve františkánském klášteře v Provins. Dědicem navarrského království se stal Theobaldův mladší bratr Jindřich I.

Theobald II. Navarrský ( "Thibaut II de Navarre", 1239 – 4. prosince 1270, Trapani) byl navarrský král a hrabě ze Champagne, účastník osmé křížové výpravy. Za jeho vlády se v Navaře konalo první sčítání lidu. Byl důvěrným přítelem svého tchána Ludvíka IX., Dante Alighieri jej ve své Božské komedii umístil do Pekla.

Theobald II (6/7 December 1239 – 4/5 December 1270) was King of Navarre and also, as Theobald V, Count of Champagne and Brie, from 1253 until his death. He was the son and successor of Theobald I and the second Navarrese monarch of the House of Blois. After he died childless, the throne of Navarre passed to his younger brother, Henry I.


Životopis.

Díky matčině vlivu v dětství poslouchal všechny hudební směry. Nejvíce ho ale zaujaly skupiny jako Pearl Jam, Alice in Chains, The Beatles, Jeff Buckley apod. Do hudby se hluboce zamiloval a na kytaru začal hrát v šesti letech. Od dvanácti let si nepřál nic jiného, než koncertovat s kapelou po celém světě. Navštěvoval Norwoodskou střední školu, kde se seznámil s Neilem Sandersonem a Bradem Walstem a s nimi založil skupinu "Groundswell", která se později přejmenovala na Three Days Grace. Groundswell vydalo album s názvem "Way of Popular Feelings" a o pár let později se skupina rozhodla přestěhovat do Toronta, kde pokračovala v hudební kariéře. Dne 21.12.2012 napsal zbylým členům kapely Three Days Grace dopis, ve kterém řekl, že ze zdravotních důvodů odchází. V roce 2015 vydal debutové album s novou skupinou Saint Asonia, spolu s kytaristou ze Staind, Mikem Mushokem, Richem Beddoe a Coreym Lowerym.

Osobní život.

V časopise "Chart Attack" Adam veřejně potvrdil, že se v roce 2005 oženil se svou studentskou láskou ze střední školy Naomi Faith Brewerovou. Spolu mají kmotřenku jménem Roo.  Vlastní také psa jménem Mabel. O Mabel Adam mluví jako o svém "prvorozeném dítěti".  Jeho bratranec, Cale Gontier, hraje na baskytaru v kanadské kapele Art of Dying.  Je považován za temnou osobnost, protože to vyplývá z textů jeho písní. Adam však uvádí vše na pravou míru tvrzením, že texty píše většinou, když ho něco trápí, nebo když je naštvaný.  Nejúžasnějším pocitem pro něj je, když s ním sál plný lidí najednou začne zpívat. Jak sám říká, je to pro něj neuvěřitelné, když slyší vlastní hudbu v podání tisíců fanoušků.  9. ledna 2013 se na internetu objevila zpráva, že Adam opouští Three Days Grace kvůli svému špatnému zdravotnímu stavu.

Three Days Grace.

Gontier, Sanderson a Walst se přeskupili v roce 1997 pod názvem Three Days Grace. V roce 2003 se ke skupině přidal hlavní kytarista Barry Stock. V této sestavě kapela vydala čtyři alba, "Three Days Grace" (2003), "One X" (2006), "Life Starts Now" (2009) a "Transit of Venus" (2012). V lednu 2013 však Gontier z kapely odešel.

Drogy.

V roce 2005 Adam propadl závislosti na OxyContinu, což je prášek proti silné bolesti, podobný heroinu. Bral 10–80 mg denně, dokud se proti tomu nepostavila jeho manželka Naomi, která ho v podstatě donutila jít na léčení. Pro Adama to byly údajně nejhorší dny v jeho životě.

Saint Asonia.

V roce 2013 opustil Adam skupinu Three Days Grace kvůli zdravotním problémům a od roku 2015 působí ve skupině Saint Asonia, se kterou vydal 31. července 2015 debutové album s názvem Saint Asonia.

Adam Wade Gontier (* 25. května 1978 Peterborough, Ontario) je kanadský skladatel, textař, kytarista a bývalý frontman kapely Three Days Grace. Je oceňován pro svůj hlasový rozsah, který sahá od vysokého tenoru až do středně hlubokého basu.

Adam Wade Gontier (born May 25, 1978) is a Canadian singer, songwriter and musician. He is the lead singer, rhythm guitarist, and main songwriter for Saint Asonia, but is best known as the former lead singer and rhythm guitarist of the Canadian rock band Three Days Grace. Gontier left Three Days Grace on January 9, 2013. In addition to his work with Three Days Grace, he has been involved in collaborations with other bands including Art of Dying and Apocalyptica.


Život.

Linda Maria Baros se narodila v dělnické čtvrti v Bukurešti, kde navštěvovala základní školu a částečně i lyceum, které poté dokončila v Paříži. Vynikající studentka Sorbonny (Univerzity Sorbonne – Paříž IV), v roce 2011 získala doktorát z komparatistiky (Ph.D.) a o několik měsíců později se stala hlavní tajemnicí "Collège de Littérature Comparée" ("Colegia srovnávacích literatur v Paříži").  V rumunštině publikovala dvě sbírky veršů a dvě divadelní hry (od roku 2002 je členkou Svazu rumunských spisovatelů. Počínaje rokem 2005 podporuje poesii, založila a řídí literární časopis "VERSUs/m", poté iniciovala vznik Festivalu "Primavera Poetilor" ("Jaro básníků"), který spolupořádá. Festival se koná v 55 rumunských městech. Je renomovanou překladatelkou do francouzštiny a rumunštiny, vydala téměř třicet děl. Čás jejích překladů je shromážděna v "Knihovně ZOOM" (135 autorů z různých zemí). Od roku 2000 začíná v Paříž psát ve francouzštině. Druhá z básnických sbírek vydaných ve Francii získala roku 2007 jednomyslným usnesením poroty "Guillaume Apollinairovu cenu" (sbírka básní "Dům ze žiletek"). Rovněž v Paříž se stala počínaje rokem 2005 korektorkou několika největších francouzských vydavatelství, zástupkyní tajemníka Asociace překladatelů rumunské literatury (2006), kulturní ambasadorkou Rumunska v rámci Sezony evropské kultury (2008), hlavní pomocnou tajemnicí společnosti "La Nouvelle Pléiade" (2009), koordinátorkou básnické sekce časopisu "Seine et Danube" (2009–2010), doživotně volenou členkou francouzské básnické žiry, do níž patří důležité literární osobnosti, jako "Max-Pol Fouchet" nebo "Guillaume Apollinaire".

Dílo.

Poezie.

Debutovala roku 1988 básněmi publikovanými v literárním časopise. Básně Lindy Marii Baros byly přeloženy v 25 zemích.

Překlady.

Přeložila téměř třicet titulů.

Spolupráce.

Spolupracuje s poetickými, literárně kritickými a překladatelskými časopisy Po&sie, Nunc, Poésie 2003, Aujourd’hui poème, Europe, La Revue littéraire, Pyro, Ici & Là, Confluences poétiques, MIR, La page blanche, La Traductière, Hauteurs, Littérales, Thauma, L’Écho d’Orphée, Levure Littéraire, Le Bateau Fantôme, Seine et Danube (Francie), Galateea, Observator München (Německo), Bunker Hill (Holandsko), Poetry Review, Horizon Review (Anglie), International Notebook of Poetry, Pleiades (USA), Scritture Migranti, Formafluens (Itálie), Contre-jour, Langage & créativité (Kanada), ABC, Alora, la bien cercada, El Coloquio de los Perros (Španělsko), Revolver, Le Journal des Poètes, Langue vive (Belgie), Électron libre (Maroko), Le Quotidien, Tageblatt, Le Jeudi (Lucembursko), Gradina, Poetika, Književni list (Srbsko), România literara, Viata româneasca, Luceafarul, Ziarul de Duminica, Academia de poezie, Apostrof Adevarul literar si artistic, Tribuna, Ziua literara, Arges, Calende, Astra, Noua literatura, VERSUs/m, (Rumunsko), Beagle (Japonsko), Shirdanra (Bangladéš), LA OTRA Mexiko, Europski glasnik (Chorvatsko), Apokalipsa (Slovinsko), La Revue de Belles Lettres (Švýcarsko) atd.

Antologie.

Mnohé z jejích básní se objevily v téměř třiceti antologiích, např.:

Linda Maria Baros, (* 6. srpna 1981 v Bukurešti), je básnířka, překladatelka a literární kritička tvořící ve francouzštině a rumunštině. Je laureátkou prestižní Guillaume Apollinairovy ceny (Francie 2007). Francouzskou literární kritikou je považována za jeden z nejsilnějších hlasů dneška, za důležitou mladou básnířku 21. století. Její poesie byla přeložena v 25 zemích.

Linda Maria Baros (born 6 August 1981 in Bucharest) is a French-language poet, translator and literary critic, one of the most powerful new voices on today's poetry scene (the famous French literary award "Prix Guillaume Apollinaire" – 2007 and "The Poetical Calling Prize" – 2004). She lives in Paris, France.  Member of the Académie Mallarmé since 2013.  Her poems have been published in 25 countries.