Osobní život.

Pochází ze sportovní rodiny. Její matka Gabriela Soukalová je bývalá reprezentantka v běhu na lyžích, držitelka stříbrné medaile ze Zimních olympijských her 1984 v Sarajevu, otec Karel Soukal je všestranný lyžař a trenér. Má čtyři polorodé sourozence (tři z otcova prvního manželství, jednoho z matčina prvního manželství) – dva bratry a dvě sestry. Její nejstarší bratr Karel Soukal je římskokatolický a řeckokatolický kněz, v roce 2016 žijící na faře v Čestlicích.  V dětství navštěvovala lidovou školu umění. Odmala se věnovala klasickému lyžování, ale v 9. třídě základní školy přešla k biatlonu. Rodiče ji trénovali individuálně až do sezóny 2012–2013. Vystudovala střední uměleckoprůmyslovou školu v Jablonci nad Nisou (obor Propagační grafika) a následně i tamní vyšší odbornou školu (specializace Ražená mince a medaile). Věnovala se také hře na klavír a ráda zpívá.  V létě 2014 navázala vztah s badmintonistou Petrem Koukalem. Dne 13. května 2016 v nedostavěném gotickém chrámu v Panenském Týnci proběhla jejich svatba, která byla do poslední chvíle utajována.  Na jaře roku 2018 vydala autobiografii s názvem "Jiná Gabriela Koukalová", kterou napsala společně s Martinem Moravcem. V knize vypráví o těžkých začátcích v biatlonovém světě, vztahu s Petrem Koukalem nebo o dlouholetých problémech s anorexií.  V červnu 2019 byla Gabriela Koukalová potvrzena jako první účastnice 10. ročníku televizní taneční soutěže "StarDance". Jejím tanečním partnerem se stal Martin Prágr.

Sportovní kariéra.

V sezóně 2008/2009 vyhrála jako členka českého štafetového týmu juniorské Mistrovství světa v Kanadě.  V sezóně 2009/10 reprezentovala Českou republiku na Zimních olympijských hrách ve Vancouveru 2010 v individuálním závodě, kde obsadila 60. místo, ve štafetách dosáhl český tým 16. příčky.  V sezónách 2010/2011 a 2011/2012 ve Světovém poháru nezaznamenala výraznější výsledky. V závěru druhé z nich onemocněla mononukleózou a vynechala pět měsíců přípravy.

Sezóna 2012/2013: První vítězství ve Světovém poháru a bronz se smíšenou štafetou.

Od sezóny 2012/2013 přešla do tréninkové skupiny Jindřicha Šikoly. Po boku nové tréninkové partnerky, dlouhodobé české jedničky Veroniky Vítkové, se zařadila do světové špičky. Dne 14. prosince 2012 vyhrála první závod ve Světovém poháru, když triumfovala ve sprintu ve slovinské Pokljuce, druhý den v sobotu ve stíhacím závodě obsadila těsně druhé místo a v neděli 16. prosince dosáhla na třetí místo v hromadném závodě. Kvůli nemoci vynechala Světový pohár v Oberhofu a v Anterselvě nenastoupila do štafetového závodu kvůli obavám z opětovného nástupu nemoci. Na Mistrovství světa v Novém Městě na Moravě, přes obavy v jaké formě bude startovat po nemoci, obsadila v každém závodě umístění mezi první dvacítkou. V posunu na stupně vítězů jí zabránila především pomalá (opatrná) střelba, která se jí ne vždy vydařila. Dosáhla však úspěchu jako členka bronzové smíšené štafety, ve které běžela druhý úsek. Dne 14. března 2013 dosáhla v ruském Chanty-Mansijsku druhého vítězství ve Světovém poháru, opět ve sprintu. O dva dny později vyhrála i stíhací závod. Úspěšný víkend završila triumfem v závodě s hromadným startem. Tyto výsledky jí vynesly šestou příčku v celkovém hodnocení Světového poháru, když za sebou nechala i takové hvězdy, jako Němku Miriam Gössnerovou nebo slovenskou biatlonistku Anastasii Kuzminovou.

Sezóna 2013/2014: Dvě stříbrné medaile ze ZOH a zisk malého glóbu.

Na olympijskou sezónu 2013/14 se od srpna připravovala s mužským reprezentačním týmem vedeným Ondřejem Rybářem. Sezónu zahájila ve švédském Östersundu dvěma vítězstvími v řadě. Nejprve pomohla k vítězství smíšené štafetě a poté triumfovala v individuálním závodě na 15 km. Natáhla tak svou šňůru výher ve Světovém poháru na pět závodů v řadě. Dlouho se držela v čele celkového hodnocení Světového poháru. Začátkem ledna jí sice na jeden den sesadila Ukrajinka Valj Semerenková, hned v následujícím závodě si však vzala vedení zpět, což podpořila dvěma vítězstvími následující týden v německém Ruhpoldingu. Zde vyhrála nejprve vytrvalostní závod, čímž si zajistila i malý glóbus za celkové vítězství v této disciplíně, a poté triumfovala i ve stíhacím závodě. O vedení ve Světovém poháru přišla až na posledním podniku před olympiádou, v italské Anterselvě. Tady jí potkala smůla, když ve sprinterském závodě se jí rozpadl závěr zbraně, nemohla řádně odstřílet a nakonec byla dokonce kvůli špatné manipulaci se zbraní diskvalifikována. Nemohla tedy nastoupit ani do stíhacího závodu. Do čela celkového hodnocení se tak dostala Norka Tora Bergerová, Gabriela Soukalová klesla až na čtvrté místo.  Zimní olympijské hry 2014 v Soči zahájila 29. místem ve sprintu, když na první střelecké položce hned třikrát minula terč. V následném stíhacím závodě skončila čtvrtá. Tentokrát ze dvaceti ran minula jen jednou, ale ztráta ze sprintu byla příliš vysoká. Po poslední střelbě odjížděla ze střelnice těsně čtvrtá za Norkou Torou Bergerovou. Na finiš však neměla síly, Norka jí rychle ujela a předjela ji i Slovinka Teja Gregorinová. I když ještě předjela po poslední střelbě druhou Ukrajinku Valj Semerenkovou, na medaili to již nestačilo. Ve vytrvalostním závodě dokončila závod po dvou chybách na střelnici opět jako čtvrtá, čímž si udržela vedení v hodnocení disciplíny a získala tak malý křišťálový glóbus. Vytoužené medaile se dočkala až v závodě s hromadným startem na 12,5 km, kde vybojovala stříbro. Nestačila pouze na Bělorusku Darju Domračevovou, která vybojovala v Soči již své třetí zlato. Obě závodnice jednou minuly terč, ale Běloruska byla v běhu rychlejší. Druhou stříbrnou medaili získala jako členka smíšené štafety. Běžela druhý úsek, štafetu přebírala od Veroniky Vítkové na třetím místě. I když musela na střelbě vleže třikrát dobíjet a jen těsně se tak vyhnula trestnému kolu, předávala na prvním místě těsně před Norkou. Její mužští kolegové Jaroslav Soukup a Ondřej Moravec pak přivezli štafetu do cíle na druhém místě právě za Nory.  Po olympiádě vynechala kvůli nemoci 7. podnik sezóny SP ve slovinské Pokljuce, čímž takřka přišla o šanci zvítězit v celkovém hodnocení Světového poháru. Prvním závodem od olympiády v Soči se pro ní staly dva sprinty v Kontiolahti ve Finsku, v nichž obsadila 7. a 3. místo. V následné stíhačce obsadila, i kvůli špatné střelbě (7 chyb na střelnici) 29. místo. Při závěrečném podniku v norském lyžařském středisku Holmenkollenu nejprve obsadila po bezchybné střelbě v úvodním sprintu 5. místo a následném stíhacím závodě po 6 trestných okruzích obsadila čtrnáctou pozici. Posledním závodem sezóny – jako už bylo zvykem – byl závod s hromadným startem na 12,5 kilometrů, ve kterém Soukalová po 5 omylech na střelnici obsadila 17. pozici a v konečném hodnocení poháru uhájila čtvrtou příčku.  Během slavnostního vyhlašování biatlonisty sezóny obsadila 2. místo za Ondřejem Moravcem. V hlasování fanoušků serveru iDNES.cz však zvítězila.

Sezóna 2014/2015: Mistryně světa se smíšenou štafetou, triumfy s ženskou štafetou.

Před úvodní zastávkou sezóny 2014/2015 ve švédském Östersundu šetřila optimismem, když jí zdravotní problémy a sponzorské aktivity překazily přípravu na sezónu: „"Fyzicky jsem strašně unavená, hlavně začátek asi bude pomalejší",“ upřesnila. Ve vytrvalostním závodu obsadila 62. místo a nedosáhla ani na body do celkového hodnocení SP. Sprint a stíhací závod jí výsledkově vyšly lépe, když obsadila v cíli dvacátou devátou, respektive 21. pozici. V nevýrazném výkonu pokračovala i v rakouském Hochfilzenu, kde v individuálních závodech obsadila 31. příčku ve sprintu a 18. pozici ve stíhačce. V ženské štafetě však dokázala přispět k 3. místu. Trápení netrvalo dlouho, když ve slovinské Pokljuce zvítězila po bezchybném výkonu ve sprintu a dala tak vzpomenout na svůj první triumf ve Světovém poháru před dvěma lety právě na stejném místě. Stíhací závod se jí však nepovedl, když hned na první střelecké položce vleže udělala tři chyby a nakonec v závodě skončila na 20. místě. Po bezchybné střelbě se umístila v závodu s hromadným startem na čtvrtém místě, když však ještě po poslední položce figurovala na 2. pozici. Čtvrtou zástavku v Oberhofu zahájila vítězstvím v ženském štafetě spolu s Evou Puskarčíkovou, Jitkou Landovou a Veronikou Vítkovou, když Češky zvítězily o 8,9 sekund před druhou Francií. Ve sprintu skončila na po 2 omylech na střelnici šestá, když se z vítězství radovala Veronika Vítková a po stejném počtu chyb uzavírala první desítku pořadí stíhacího závodu. Stejně složená štafeta dokázala triumfovat i v dalším německém městě Ruhpoldingu, kde v cíli druhou štafetu Běloruska porazila o více než minutu. Soukalová startovala na druhém úseku, kde zvýšila náskok po první předávce a Landové předávala s náskokem 1 minuty a 6 sekund. Ve sprintu obsadila 13. místo, když musela dvakrát na trestný okruh a v závodu s hromadným startem místo deváté. Při sprintu v italské Anterselvě, jež leží v nadmořské výšce 1600 metrů, obsadila 21. místo, v následné stíhačce skončila na 23. pozici, když v obou případech chybovala na střelnici dvakrát. Se štafetou obsadila druhé místo, když na svém úseku předávala z vedoucí pozice. Na domácím podniku v Novém Městě na Moravě dokázala se smíšenou štafetou obsadit druhou příčku, když udělala na střelnici dvě chyby a štafetu předávala Michalu Šlesingrovi na čtvrtém místě jen s minimálním odstupem na další štafety. Při sprintu minula sice jen jednou, ale slabší běžecký čas ji posunul na konec druhé desítky (na 20. místo). Ve stíhacím závodu se strmě posouvala vzhůru, když v těžkých sněhových podmínkách vedla díky bezchybné střelbě do poslední položky, kde však udělala 2 omyly a nakonec dokončila závod na 5. místě. Poslední zastávkou před mistrovstvím světa bylo Oslo, kde nejprve skončila po jedné trestné minutě ve vytrvalostním závodě na 9. místě. a ve sprintu, jenž se jel bez stíhacího závodu, se umístila na páté pozici. Se stejným kvartetem, jako v jiných závodech v sezóně, zvítězila celkově už potřetí ve štafetě.  MS ve finském Kontiolahti zahájila triumfem ve smíšené štafetě, když spolu s Veronikou Vítkovou, Michalem Šlesingrem a Ondřejem Moravcem porazili druhou Francii o necelých 20 sekund. Silný vítr a sněžení značně ovlivnilo sprint, ve kterém Gabriela Soukalová po třech trestných okruzích obsadila 15. místo. Dobrou střelbou pak svou pozici v cíli stíhacího závodu vylepšila, když s jednou chybou na střelnici skončila pátá, z čehož měla radost: „"Ten výsledek pro mě znamená hrozně moc".“ Následoval individuální závod na 15 km, ve kterém až do poslední položky střílela čistě, na ní předposlední ranou minula a připsala si jednu trestnou minutu. V cíli pak dlouho vedla, když na ní nestačila Italka Dorothea Wiererová, jež v cíli na Soukalovou ztratila 1,6 sekundy a ani Finka Kaisa Mäkäräinenová, která sice po poslední položce zaostávala za Češkou o 38 sekund, avšak v cíli na ni ztratila pouhých 1,2 sekundy. O vítězství nakonec Soukalovou připravila ruská závodnice Jekatěrina Jurlovová, která s vysokým startovním číslem jako jediná ze startovního pole zastřílela čistě. Pro Gabrielu Soukalovou byla stříbrná medaile její první individuální z MS a z její zisku byla dost překvapená: „"To je pro mě hrozně velké překvapení. Vážně, obrovské překvapení. Zvlášť po téhle sezoně, během které jsem byla pro spoustu lidí terčem kritiky a kterou jsem se nejvíc protrápila. Je to pro mě hrozné zadostiučinění, že jsem těm zlým jazykům zavřela ústa".“ S ženskou štafetou, se kterou v sezóně nechyběla ani jednou na stupních vítězů, se umístila na 8. pozici vinou špatné střelby a tří trestných kol. V závodu s hromadným startem, který byl posledním na šampionátu, zvládla první tři položky čistě a se třemi závodnicemi byla v čele závodu. Na poslední položce posledním výstřelem minula terč, což ji připravilo o šanci bojovat o jednu z medailí a nakonec skončila na 5. místě.  Poslední zastávku sezóny byl ruský Chanty-Mansijsk, kde Gabriela Soukalová ve sprintu dojela do cíle po dvou chybách vstoje na 10. místě. Stejné umístění zaznamenala i v následném stíhacím závodě, kde musela na 3 trestné okruhy a dosáhla na šestý nejlepší běžecký čas. Sezónu uzavřela druhým místem v závodu s hromadným startem, když s čistou střelbou nestačila jen na Němku Lauru Dahlmeierovou a polepšila si na konečné šesté místo v hodnocení Světového poháru.  Během slavnostního vyhlašování biatlonisty sezóny zvítězila jako členka ženské štafety v hlasování fanoušků serveru iDNES.cz.

Sezóna 2015/2016: Vítězka Světového poháru a zisk tří malých křišťálových glóbů.

Ročník zahájila tradičně smíšenou štafetou v Östersundu, kde doběhla spolu s Veronikou Vítkovou, Michalem Šlesingrem a Ondřejem Moravcem za Norskem a Německem na 3. místě, když na svém úseku předávala z 2. pozice jen s minimální ztrátou na Norsko. V prvním, individuálním závodě (jímž byl vytrvalostní závod) skončila v cíli na pátém místě, když ji o vítězství připravil poslední výstřel, který byl její jedinou chybou v závodě. Hned v dalším závodu (sprintu) však dokázala po bezchybné střelbě a 3. nejrychlejším běhu zvítězit, když o rovných 15 sekund porazila Italku Federicu Sanfilippovou a ujala se žlutého dresu pro vedoucí závodnici Světového poháru. Ve stíhacím závodu po 2 trestných okruzích skončila jako ve vytrvalostním závodu na 5. pozici. V Hochfilzenu pak dojela po jedné chybě ve sprintu do cíle na osmém místě a ve stíhacím závodě se po stejném počtu chyb dokázala posunout na 3. pozici. Se štafetou se umístila na 6. místě, když na svém druhém úseku zvítězila. Sprint ve slovinské Pokljuce zahájila chybou na položce vleže, avšak devět dalších terčů v závodě sestřelila a v cíli figurovala na pátém místě. O trikot vedoucí závodnice přišla ve stíhacím závodě, ve kterém skončila na 4. místě a novou vedoucí závodnici se o 4 body stala Marie Dorinová Habertová, jež dokončila závod na místě druhém. Ta však pozici vedoucí ženy SP dlouho neudržela, když Soukalová dokázala po bezchybném výkonu dokončit závod s hromadným startem na druhé pozici, ve kterém nestačila jen na finskou závodnici Kaisu Mäkäräinenovou.  Vánoční pauzu si zpestřila spolu s Ondřejem Moravcem biatlonovou exhibicí na stadionu Veltins-Arena v německém Gelsenkirchenu, kde v závodě smíšených dvojic nestačili jen na vítězné Francouze Marii Dorinovou-Habertovou s Martinem Fourcadem.  Druhý trimestr zahájila 2. místem ve sprintu v německém Ruhpoldingu, kam byly závody přesunuty z německého Oberhofu. Za vítěznou domácí Hildebrandovou zaostala jen o 3 desetiny, když ji při čisté střelbě připravil o vítězství odjezd ze střelnice po první položce, na níž zahákla hůlku do koberce. Po jedné chybě na střelnici ve stíhacím závodě přijížděla do cíle na stejné pozici jako ve sprintu, tedy jako druhá, když po čtvrté střelbě vedla o 13,3 sekundy před Laurou Dahlmeierovou, která ji těsně před cílem předjela a tak zvítězila. V závodu s hromadným startem obsadila 7. pozici, když musela na dvě trestná kola. Na stejném místě se konal i 5. podnik SP, ve kterém Soukalová skončila po jedné chybě na druhé položce třetí ve vytrvalostním závodu. Jubilejní desáté individuální vítězství si připsala v závodu s hromadným startem, ve kterém byla ještě před poslední položkou na třetím místě, ale čistou střelbou a zaváháním jejich sokyň se dostala do vedení, které udržela až do cíle. Poslední disciplínou zastávky byla štafeta, na kterou ji čeští trenéři hlavně pro případ začínajícího onemocnění nepostavili. V italském středisku Antholz-Anterselva zaznamenala svůj nejlepší individuální výsledek, když skončila ve sprintu na 9. pozici, která zároveň byla jejím nejhorším výsledkem v sezoně. Ve stíhacím závodu toto maximum ještě vylepšila, když závod dokončila po třech chybách na střelnici na 7. místě. I po dvou trestných kolech obsadila ve finiši se štafetou ve složení: Eva Puskarčíková, Lucie Charvátová a Veronika Vítková druhé místo, když na svém třetím úseku posunula Češky z 12. na 4. místo se ztrátou 20 sekund na nakonec vítězné Francouzky. Následně se Světový pohár přesunul do Ameriky, kde byl prvním podnikem Canmore v Kanadě. Ve sprintu skončila na 7. pozici, když jedinou chybu v závodě udělala při ležce, během níž foukal silný vítr. V následném hromadném závodě si dojela pro 3. místo, když ji předstihly jen druhá a třetí závodnice v celkovém hodnocení SP, Dorothea Wiererová a Marie Dorinová Habertová. V závěrečné smíšené štafetě obsadila s českým týmem 10. místo, když na druhém úseku posunula výběr z 22. na 14. pozici. Po přesunutí do amerického Presque Isle, kde se závod Světového poháru konal po pětileté přestávce, ovládla Soukalová závod ve sprintu, když na střelnici ani jednou nezaváhala a druhou v cíli domácí Susan Dunkleovou porazila o téměř 18 sekund. Se stejným náskokem pak vyrazila do stíhačky, kde si myslela, že odstartovala předčasně, a podle slov trenéra ženského týmu Zdeňka Vítka: „"se celé první kolo ohlížela po českém týmu, a nevěděla, co má dělat".“ Přesto v závodě chybovala celkem třikrát (všechny udělala na 3. položce) a i díky čisté poslední střelbě, kterou neobvykle střílela od středu, v závodě zvítězila před druhou Kaisu Mäkäräinenovou a připsala si svůj 12. triumf ve SP. Zlatý hattrick dovršila s ženskou štafetou, se kterou ve stejném složení jako v Anterselvě triumfovala celkově počtvrté, když na třetím úseku vytáhla tým z 9. místa na první. Na šampionát v norském Oslu přijížděla coby vedoucí závodnice hodnocení Světového poháru a prvním závodem byla pro ni smíšená štafeta, se kterou obhajovala zlaté medaile. S týmem ve složení Veronika Vítková, Michal Šlesingr a Michal Krčmář – který startoval za nemocného Ondřeje Moravce – skončila na 5. příčce. Ve sprintu obsadila po jedné chybě na střelnici vleže 4. místo, když ji od bronzové příčky Němky Laury Dahlmeierové dělilo 18 sekund. Umístění komentovala slovy: „"Tohle byla ta nejbolestivější brambora ze všech brambor."“ Pět trestných kol ve stíhacím závodě znamenal sešup ze čtvrté příčky na startu na 11. pozici v cíli a nejhorší individuální výsledek v sezóně, když se poprvé nevešla do top desítky. Následoval individuální závod na 15 km, kde udělala celkově 2 chyby (na první a na poslední položce) a v konečném účtování obsadila pátou příčku. S ženskou štafetou se především vinou tří trestných kol umístila na 6. pozici, když na svém druhém úseku vytáhla tým z 18. na 6. místo. Ani v posledním závodě šampionátu, závodu s hromadným startem, se nedočkala medaile, když s jediným trestným kolem skončila na nepopulárním čtvrtém místě.  Závěrečný podnik v Chanty-Mansijsku zahájila 2. místem ve sprintu, díky čemuž si zajistila malý křišťálový glóbus z této disciplíny, i když se před závodem necítila zdravotně nejlépe. Hlavní konkurentka v boji o velký glóbus Francouzka Dorinová-Habertová dojela na 10. místě, a tak se náskok na ni pro Soukalovou zvýšil o 23 bodů. Jelikož se dva nejhorší závody škrtaly, zvedl se po škrtech celkově na 57 bodů. Francouzka měla ještě šanci celkové hodnocení ovládnout, musela by však vyhrát oba zbývající závody a Češka by nesměla ani jednou dojet mezi nejlepší devítkou. V následném stíhacím závodě však Soukalová obsadila 4. místo a tím si definitivně zajistila velký křišťálový glóbus pro celkovou vítězku Světového poháru. Navíc ovládla i hodnocení disciplíny. K triumfu ve Světovém poháru posléze uvedla: „"Je to prostě mazec. Kluci to počítali a řekli mi dneska před závodem: Stačí, když budeš jednou do devátého místa. Ale mě to v tu chvíli přišlo jako něco nesplnitelného. A teď ten glóbus mám. Není nic víc. Mám ještě větší radost, než po zisku olympijských medailí."“ Posledním závodem sezóny měl být závod s hromadným startem, kde Soukalová měla hájit pětibodový náskok před druhou Dorinovou-Habertovou. Závod byl kvůli silnému větru zrušen. Gabriela Soukalová zde získala malý glóbus za tuto disciplínu s hromadným startem bez boje.

Sezóna 2016/2017: Mistryně světa, pět triumfů ve Světovém poháru a dva malé glóby.

Pod novým příjmením a jako obhájkyně Velkého glóbu zahájila novou sezónu smíšenou štafetou v Östersundu, kde se svými kolegy skončila na 7. místě. Prvním závodem jednotlivců byl pro ni vytrvalostní závod, kde po sedmi trestných minutách na střelnici obsadila 17. místo, když měla 2. nejrychlejší běžecký čas. Bezchybná střelba ve sprintu jí následně zajistila stupně vítězů, když v závodu obsadila třetí místo. Toto umístění dokázala vylepšit v následném stíhacím závodě, který opanovala osm sekund před druhou v cíli Němkou Laurou Dahlmeierovou a potřinácté v kariéře triumfovala v nějakém z individuálních závodů Světového poháru. Dalším zastávkou byla slovinská Pokljuka, kde nejprve skončila na sedmém místě ve sprintu, když na střelnici udělala jednu chybu a musela na trestné kolo. Pět trestných okruhů ji v navazujícím stíhacím závodě srazilo až na 26. místo. V posledním závodě pak skončila s ženskou štafetou na 4. místě, když na svém úseku ani jednou na střelnici nechybovala a tým posunula v cíli o 2 místa.  Třináctým místem zahájila třetí díl Světového poháru v domácím prostředí Nového Města na Moravě, když ji tři trestná kola ve střelbě vestoje připravila o lepší výsledek, přestože měla v závodě nejrychlejší běžecký čas. Své postavení dokázala vylepšit ve stíhacím závodě, ve kterém se i přes stejný počet omylů jako ve sprintu dokázala posunut na 8. místo. V posledním klání podniku, v závodu s hromadným startem, se pak stala první českou biatlonistkou, která triumfovala v domácím prostředí Světového poháru, když i přes jeden omyl na střelnici udržela za sebou v cíli Němku Lauru Dahlmeierovou a připsala si čtrnácté kariérní vítězství.  Dne 28. prosince 2016 se společně s Michalem Šlesingrem zúčastnila exhibičního závodu ve Veltins-Areně v německém Gelsenkirchenu, kde dojeli na sedmém místě.  Po Vánocích se závody přesunuly do německého Oberhorfu, kde se Koukalové povedlo zvítězit hned v prvním závodě, který byl na programu, a to ve sprintu, když na trať vystartovala jako první z celého startovního pole a v cíli za sebou nechala Kaisu Mäkäräinenovou a Marií Dorenovou Habertovou. V následném stíhacím závodě na střelnici třikrát chybovala a přestože měla nejrychlejší běh, v cíli ji o více než 30 sekund porazila Marie Dorenová Habertová, a tak brala druhé místo. Přesto se tímto výsledkem ujala poprvé v sezóně žlutého trikotu pro vedoucí závodnici Světového poháru. Úspěšný víkend korunovala suverénní výhrou v závodu s hromadným startem, ve kterém ani jednou na střelnici neminula terč a druhou v cíli Dahlmeierovou za sebou nechala o více než půl minuty. 6. místem v ženské štafetě zahájila podnik v německém Ruhpoldingu, když na posledním úseku vytáhla Češky o dvě příčky. Ve sprintu pak po bezchybné střelbě nestačila jen na suverénku závodu Finku Kaisu Mäkäräinenovou, na niž v cíli ztratila 22 sekund. Stejně dopadl i následující stíhací závod, ve kterém na finskou závodnici nakonec ztratila více než minutu. Následně se koloběh přesunul do italského střediska Anterselvy, kde byl na úvod vytrvalostní závod, druhý v sezóně. Po šesti chybách na střelnici (připočtění 6 minut) obsadila Koukalová 24. místo a přišla i o žlutý trikot vedoucí závodnice SP, o který ji připravila vítězka závodu Dahlmeierová. V závodu s hromadným startem si pak zajela své maximum v Anterselvě, když po 2 trestných okruzích skončila v cíli na třetím místě. Po domluvě s trenéry nenastoupila do posledního závodu, ženské štafety.  Světový šampionát v rakouském Hochfilzenu zahájila smíšenou štafetou, kde na druhém úseku posunula svůj výběr z 21. pozice po první předávce o 13 míst. Nakonec Česká republika skončila na 7. příčce. Následující den, 10. února 2017 získala svůj první individuální titul mistryně světa, když na MS vyhrála závod ve sprintu na 7,5 km. Obě položky, ve stoje i vleže, odstřílela bez chyby a v cíli měla náskok 4 sekund před Němkou Laurou Dahlmeierovou. Ve stíhacím závodě strávila kvůli technickým problémům na první střelbě vleže 56 sekund (běžně jí střelba vleže trvá zhruba 34 sekund), navíc 2× minula a ze střelnice odjížděla až jako třináctá, přesto zásluhou výborného běžeckého výkonu a jen jedné další střelecké chyby vybojovala bronzovou medaili s odstupem 16,6 sekundy za vítěznou Dahlmeierovou. Ve vytrvalostním závodu pak zkompletovala svou sbírku medailí, když na střelnici chybovala pouze jednou a celkově byla druhá opět za Dahlmeierovou, na kterou ztratila skoro 25 sekund. S ženskou štafetou obsadila v cíli 4. příčku, když startovala na posledním úseku svého týmu a dlouho ho držela ve hře o jednu ze sady medailí, v závěrečném okruhu však neudržela svou druhou pozici po poslední střelbě a předběhly ji štafety Ukrajiny a Francie. Stejnou pozici obsadila i v závěrečné disciplíně celého mistrovství v závodu s hromadným startem, když jediný střelecký omyl zaznamenala až na poslední střelbě.  Začátkem března se opět rozeběhl Světový pohár, který se přesunul do Asie, konkrétně do střediska v jihokorejském Pchjongčchangu. Jako vedoucí závodnice disciplíny startovala ve sprintu, kde po dvou chybách na střelnice a i pomalejšímu běhu skončila v cíli na 21. pozici a ztratila tak červený trikot. Tuto pozice vylepšila o 17 příček v následujícím stíhacím závodu, když v cíli obsadila 8. příčku. S ženskou štafetou pak vybojovala třetí místo, když na posledním úseku posunula svůj tým z 8. místa a jen těsně podlehla v závěrečném finiši Marte Olsbuové z Norska. Poté se celé startovní pole opět přesunulo do Evropy, kde hostilo 8. podnik SP finské Kontiolahti, které v pořadatelství nahradilo ruskou Ťumeň, jež se po dopingovém skandálu ruských sportovců sama konání tohoto podniku vzdala. Na úvod nejprve obsadila po jedné chybě ve stojce třinácté místo ve sprintu. Následně tuto pozici vylepšila o tři místa ve stíhacím závodě, kde ještě před poslední střelbou figurovala na 3. pozici, ovšem dvě minely na ní ji v cíli připravily o lepší výsledek. Premiéru si pak odbyla spolu s Ondřejem Moravcem v závodu smíšených dvojic, kde obsadili šestou příčku.  Závěrečný podnik hostilo norské středisko Holmenkollen, kde své představení zahájila čtvrdým místem v úvodním sprintu, které zajistilo zisk malého křišťálového glóbu za tuto disciplínu, přestože před začátkem závodu ztrácela v tomto hodnocení na vedoucí Němku Dahlmeierovou 28 bodů, ta však selhala a v cíli skončila až na 31. příčce. V následné stíhačce dokázala zastřílet stejně jako Rakušanka Lisa Hauserová všechny položky čistě a v cíli nestačila jen na suverénní Mari Laukkanenovou z Finska, která udržela svou pozici ze sprintu. Sezóna pak tradičně končila závodem s hromadným startem, před kterým ztrácela v hodnocení této disciplíny 11 bodů na vedoucí Dahlmeierovou. V průběhu něj byla většinu času před Němkou a po čisté poslední položce skončila stejně jako ve stíhačce druhá, když ji tentokrát porazila jen domácí biatlonistka Tiril Eckhoffová. Němka cílovou pásku projela na 9. místě, za což do hodnocení inkasovala 32 bodů, zatímco Koukalová za druhé místo získala bodů 54, díky čemuž se mohla radovat ze zisku druhého křišťálového glóbu v této disciplíně ve své kariéře.  V říjnu 2017 byla vyhlášena nejlepším sportovcem ministerstva vnitra za sezónu 2016/2017.

Sezóny 2017/2018 a 2018/2019.

Z důvodu chronického přetížení achillovek a následné bolesti lýtkových svalů nemohla v letní přípravě plně trénovat. Dne 27. října 2017 odletěla do Finska na soustředění a připojila se k českému biatlonovému týmu, který se připravoval ve středisku Imatra. Do prvních závodů Světového poháru však nenastoupila.  V lednu 2018 pak oznámila, že sezónu 2017/18 vynechává a že se nezúčastní ani olympijských her. Dne 7. dubna 2018 Gabriela Koukalová prohlásila, že ani v další sezóně 2018/2019 nenastoupí do žádného závodu. Začátkem roku 2019 se začalo spekulovat o jejím možném návratu. Sama biatlonistka uvedla, že sama neví, zda chce pokračovat v kariéře. Dne 28. května 2019 oznámila konec své profesionální sportovní kariéry.

Výsledky.

Olympijské hry a mistrovství světa.

"Poznámka: Výsledky z mistrovství světa se započítávají do celkového hodnocení Světového poháru, výsledky z olympijských her se dříve započítávaly, od olympijských her v Soči se nezapočítávají."

Světový pohár.

Sezóna 2009/10 Sezóna 2010/11 Sezóna 2011/12 Sezóna 2012/13 Sezóna 2013/14 Sezóna 2014/15 Sezóna 2015/16 Sezóna 2016/17

Vítězství ve Světovém poháru.

Individuální.

"Gabriela Koukalová celkově zaznamenala 17 individuálních triumfů ve Světovém poháru (2 , 7 , 4 , 4 )".

Týmová.

"Gabriela Koukalová celkově zaznamenala 6 týmových triumfů ve Světovém poháru (4 , 2 )".

Gabriela Koukalová, rozená Soukalová (* 1. listopadu 1989 Jablonec nad Nisou) je bývalá česká reprezentantka v biatlonu, celková vítězka Světového poháru v biatlonu 2015/16, dvojnásobná stříbrná medailistka ze Zimních olympijských her 2014, mistryně světa ve sprintu, stříbrná z vytrvalostního závodu a bronzová ve stíhacím závodu z Hochfilzenu 2017, světová šampionka ve smíšené štafetě a držitelka stříbrného kovu z vytrvalostního závodu v Kontiolahti 2015.  Ve Světovém poháru dokázala individuálně vyhrát sedmnáct závodů, šestkrát pak stanula na nejvyšším stupni v týmových závodech. V juniorské kategorii se stala mistryní světa v závodě štafet.  V roce 2017 se stala prvním biatlonistou, který vyhrál českou anketu Sportovec roku v kategorii jednotlivců, a popáté se umístila v elitní desítce nejlepších českých sportovců.  Poslední závody absolvovala na jaře 2017, v další sezóně nestartovala kvůli přetrvávajícím zdravotním problémům a ke sportu se nevrátila ani v následujícím ročníku. V květnu 2019 oficiálně oznámila ukončení své sportovní kariéry.

Gabriela Koukalová, née Soukalová (, born 1 November 1989) is a former Czech biathlete. She won two Olympic silver medals at the 2014 Sochi Games and she is a two-time World Championship winner, gold medalist at the 2015 Kontiolahti in mixed relay and gold medalist at 2017 Hochfilzen in 7.5 km sprint. In the 2015/2016 World Cup season she was overall champion, and she has also taken six discipline Crystal Globes: the 2013/2014 individual title, the 2015/2016 sprint, pursuit and mass-start titles, and the 2016/17 sprint and mass start titles.


Objev.

V roce 1897 byl pověřen Wilhelm Krische, majitel tiskařského lisu v Hannoveru, k vyvinutí alternativy školní tabule, která by byla omyvatelná a dalo se na ní psát tužkou. Výsledný plast, připomínající rohovinu, vyrobený z kaseinu byl vyvinut ve spolupráci s rakouským chemikem Friedrichem Adolphem Spittelerem (1846–1940) a patentován 15. července 1899 v Německu. Ačkoli se konečný výsledek nehodil k původnímu účelu, na začátku 20. století francouzský chemik Jean-Jacques Trillat objevil způsob jak učinit kasein nerozpustným a to máčením ve formaldehydu.

Výroba a využití.

Protože galalit nelze dodatečně tvarovat, byl vyráběn v plátech, které byly jednoduché a méně finančně náročné. Galalit lze krájet, vrtat, embosovat a barvit bez jakýchkoli problémů a dosáhnout tak efektního vzhledu. Žádný jiný plast té doby se nemohl rovnat cenovou dostupností se slonovinou, rohovinou a kostí. Proto si galalit našel uplatnění v módním průmyslu.  Tento nový plast byl prezentován v Paříži na Světové výstavě v roce 1900. Ve Francii byl galalit distribuován společností Compagnie Française de Galalithe sídlící blízko Paříže v Levallois-Perret. Výsledkem bylo, že se oblast Jura stala jedničkou ve využití tohoto materiálu, a to schopností napodobit strukturu různých druhů materiálů, včetně slonoviny, rohoviny, želvoviny a dřeva. To vyústilo v revoluci knoflíkového průmyslu.  Pouze v Německu v roce 1913 bylo spotřebováno 30 miliónů litrů mléka k výrobě galalitu a to především ve formě desek, trubek a tyčí. V roce 1914 získala společnost Syrolit Ltd licenci k výrobě ve Spojeném království. Po přejmenování na Erinoid Ltd, započala výrobu v Lightpillské přádelně v Dudbridge.  Galalitem lze velmi věrně imitovat i drahokamy. Roku 1926 Gabrielle “Coco” Chanel zveřejnila obrázek krátkých, jednoduchých, černých šatů v magazínu "Vogue". Ty byly do půli lýtek, rovné a dekorované pouze několika diagonálními čarami. Vogue je nazvala ""Chanel’s Ford,”" podle Modelu T. Malé černé šaty byly jednoduché a dostupné pro ženy všech společenských tříd. K dozdobení šatů Chanel využila galalitového šperku a tím způsobila průlom a masovou popularitu kostýmní bižuterie. Z galalitu byly také vytvářeny neobyčejné šperky, stylu Art Deca umělci jako je Jacob Bengel a Auguste Bonaz, nebo hřebeny a podobně. V 30. letech 20. století byl galalit také používán k výrobě per, rukojetí deštníků, kláves pián (nahrazující slonovinu) a elektroniky. V této době výroba dosáhla 10 000 tun.

Útlum výroby.

I když byl galalit levný, skutečnost, že jej nelze tvarovat, vedla k zániku jeho výroby. Produkce se taktéž snížila za druhé světové války kvůli omezení jeho výroby a využití mléka hlavně jako potravy. Galalit byl posléze vytlačen z trhu ropnými plasty vyvinutými vojenským průmyslem. Výroba galalitu přetrvala v Brazílii do 60. let 20. století.

Galalit je tvrdý syntetický plast vyráběný reakcí kaseinu a formaldehydu. Komerční název vznikl z řeckých slov "gala" (mléko) a "lithos" (kámen). Galalit je bez pachu, nerozpustný ve vodě, biodegradující, nealergický, antistatický a relativně nehořlavý. Kromě komerčního názvu Galalith se lze setkat také s názvy Syrolit, Erinoid (v UK), Neolyte, Alladinit, Karolith, Inda, Kyloid a Ameroid.

Galalith (Erinoid in the United Kingdom) is a synthetic plastic material manufactured by the interaction of casein and formaldehyde. The commercial name is derived from the Greek words "gala" (milk) and "lithos" (stone). It is odourless, insoluble in water, biodegradable, non-allergenic, antistatic and virtually nonflammable. It was produced under other names such as aladdinite (in the USA), Casolith (in the Netherlands) and lactoloid (in Japan).


Život.

Po maturitě v Hannoveru studoval fyziku, filosofii a chemii v Lipsku, Hannoveru a od roku 1893 v Mnichově, kde zůstal až do vypuknití války; po promoci se však rozhodl, že se chemií zabývat nebude, a se dvěma přáteli zde roku 1894 založil Německou grafologickou společnost. S mystikem Alfredem Schulerem, jeho přáteli a s excentrickou Fanny zu Rewentlow vytvořili „Kosmický kroužek“ a Fanny se stala jeho milenkou. Klages obdivoval básníka Stefana George a hlásil se k „filosofii života“. Kritizoval „degenerovanou“ modernu a vychvaloval „mystickou“ germánskou minulost a hrdinskou roli umělce, který má tvořit budoucnost. V roce 1914, když vypukla první světová válka, nesdílel Klages obecné nadšení a odstěhoval se do Švýcarska. Žil z honorářů za články a přednášky, roku 1920 se vrátil do Německa a 1932 byl vyznamenán Goethovou medailí. Ač se svým rasismem, antisemitismem a „novopohanskými“ názory nebyl nacistům cizí, už roku 1936 byl kritizován, že málo podporuje režim, a při svých 60. narozeninách roku 1942 byl v novinách napadán. Po válce byl naopak rehabilitován.

Myšlení.

Klages byl konservativní myslitel, kritik moderního racionalismu a individualismu. Jeho „filosofie života“ je radikální kritika moderní civilizace, která ničí přírodu i lidskou přirozenost; je proto pokládán za předchůdce radikální ekologie. Klages vycházel z opozice mezi „duchem“ mechanické racionality a redukcionismu a „duší“ jako výrazem živého lidství. Podobně stavěl proti sobě mechanický takt a živý rytmus.  Grafologii se snažil postavit na vědecký základ jako studium „výrazové psychologie“: písmo je výrazem povahy a charakteru. Úkolem psychologie je zkoumat lidský charakter jako celek, proto Klages ostře odmítal jak psychologii Sigmunda Freuda, tak také experimentální psychologii, protože lidskou duši rozkládají na jednotlivé složky, a tudíž ji nemohou poznat.

Ludwig Klages (10. prosince 1872 Hannover – 29. července 1956 Kilchberg u Curychu) byl německý filosof, psycholog a kritik modernity, jeden z průkopníků grafologie.

Ludwig Klages (10 December 1872 – 29 July 1956) was a German philosopher, psychologist and a theoretician in the field of handwriting analysis. He was nominated for the Nobel Prize in Literature.


Historie.

V roce 1944 začali Maria a Goffredo Bellonci ve svém domě v Římě pořádat literární setkání. Těchto nedělních setkání spisovatelů, umělců a intelektuálů se zúčastňovala řada nejvýznamnějších osobností italského kulturního života. Tato skupina začala být známá jako "Amici della Domenica", neboli „Nedělní přátelé“. V roce 1947 se Bellonciovi, společně s Guido Albertim, majitelem společnosti vyrábějící likér Strega, rozhodli založit cenu za beletrii. Její vítěz měl být volen „Nedělními přáteli“.  Činnost kruhu kolem Bellonciových a ustanovení literární ceny byla vnímána jako počátek obnovy italského kulturního života, poznamenaného léty fašistického režimu, války, okupace a osvobození. Prvním vítězem ceny Strega, zvolený „Nedělními přáteli“, byl Ennio Flaiano. Cenu získal za svůj první a jediný román "Tempo di uccidere" (do češtiny přeložen jako "Čas zabíjet"), zasazený do Afriky během Habešské války.

Postup výběru.

Od smrti Marie Bellonci roku 1986 je cena spravována nadací "Fondazione Maria e Goffredo Bellonci". Dnes tvoří porotu více než 400 osobností italského kulturního života, kteří se stále označují jako „Nedělní přátelé“. K nominaci knihy je potřeba doporučení alespoň dvou „přátel“. Tento dlouhý seznam je pak v prvním kole, které se koná v sídle nadace (byt Bellonciových), zúžen na pět finalistů, tzv. „"cinquina"“. Toto první kolo se koná v červnu. Druhé kolo volby, následované vyhlášením vítěze se koná ve Villa Giulia v Římě během prvního čtvrtku v červenci.

Premio Strega speciale.

V roce 2006, šedesátém výročí ceny Strega, bylo uděleno zvláštní ocenění, a to Ústavě Itálie, která byla vytvořena a schválena během roku 1946, v roce založení ceny Strega. Cenu převzal bývalý prezident Italské republiky Oscar Luigi Scalfaro.

Cena Strega (italsky Premio Strega) je nejprestižnější italská literární cena. Je udělována každoročně od roku 1947 za nejlepší prozaické dílo italského autora, poprvé vydané mezi 1. květnem předchozího roku a 30. dubnem. Mezi držitele ceny patří Cesare Pavese (1950), Alberto Moravia (1952), Giorgio Bassani (1956), Dino Buzzati (1958), Giuseppe Tomasi di Lampedusa (1959), Primo Levi (1979) nebo Umberto Eco (1981).

The Strega Prize ( ) is the most prestigious Italian literary award. It has been awarded annually since 1947 for the best work of prose fiction written in the Italian language by an author of any nationality and first published between 1 May of the previous year and 30 April.


Stavba těla.

Tasemnice dětská je nejmenší lidskou tasemnicí, dospělec dorůstá nanejvýš do délky 40 mm. Jeho ploché bělavé tělo se skládá ze 100 až 200 článků. Každý z článků obsahuje samčí i samičí reprodukční orgány. Oplodněný článek dále vytváří vakovité útvary naplněné vajíčky, ta jsou velká asi 50 μm. Vajíčka jsou oválná, bezbarvá a jejich množství v jednom článku se pohybuje mezi 80 až 200 kusy. Na hlavičce se nachází 4 přísavky a krátký vysouvací chobotek s 20 až 30 háčky uspořádanými do kruhu, které napomáhají k uchycení v lumenu střeva.

Životní cyklus.

Přímý vývojový cyklus začíná konzumací vajíčka definitivním hostitelem, kterým bývá nejčastěji člověk. Vajíčko putuje trávicím traktem až k dvanáctníku, kde se uvolní onkosféry a ty dále pronikají do sliznice střeva. V lymfatických prostorách střevních klků se vyvíjejí do stádia cysticerkoidu a po 6 až 12 dnech se vynoří zpět do lumenu střeva. Pomocí přichycovacích orgánů umístěných na skolexu se uchytí na střevní sliznici a trvá dalších 10 až 12 dní, než doroste do dospělce. Po dvou týdnech se z natrávených tělních článků začnou uvolňovat zralá vajíčka a konečníkem vycházejí ven z těla hostitele.  Nepřímý vývojový cyklus probíhá v těle členovců (například blechy nebo potemníka), kde se vajíčko přemění na cysticerkoid. Definitivním hostitelem v tomto případě bývají kromě člověka i psi nebo hlodavci.

Příznaky.

Nákazu lze snadno diagnostikovat prokázáním přítomnosti vajíček ve stolici. Projevy hymenolepiózy závisí na intenzitě nákazy a délce trvání onemocnění. První rok probíhá nákaza bez příznaků, po 6 letech už dochází i k výraznému úbytku hmotnosti. Tasemnice svým působením narušují střevní klky a sliznici, v důsledku čehož mohou vznikat rozsáhlé nekrózy. Parazit uvolňuje ze svého těla metabolity, které mohou být pro hostitele toxické. Reakcí bývají alergie a poruchy trávení proteinů. Hlavními příznaky nemoci bývá bolest hlavy, bledost, pocity únavy a podrážděnost. U podvyživených a imunitně oslabených lidí jsou projevy silnější. Běžné jsou například žaludeční nevolnosti, zvracení, průjmy a silné bolesti břicha nezávisle na jídle.

Prevence.

Mezi rizikové skupiny patří především dětské kolektivy a lidé žijící v špatných hygienických podmínkách. Prevencí je tedy důkladné dodržování základních hygienických návyků, jako je mytí rukou před jídlem a po defekaci. Dětské nočníky a hračky se čistí horkou vodou a desinfekcí, stejně tak je důležité pravidelné vytírání společných prostor a častá výměna ložního prádla.

Tasemnice dětská ("Hymenolepis nana", von Siebold 1852) je kosmopolitně rozšířený parazit ze třídy Cestoda (tasemnice). Je jedním z nejčastějších parazitů z této třídy, jejichž definitivním hostitelem bývá člověk. Vývoj může být přímý nebo nepřímý s jedním mezihostitelem. Nákaza tímto druhem tasemnice se nazývá hymenolepióza a v současnosti se počet nakažených osob odhaduje na 45 až 50 miliónů, především v tropických a subtropických oblastech. V České republice se toto onemocnění vyskytuje spíše vzácně.

Dwarf tapeworm ("Hymenolepis nana", also known as "Rodentolepis nana", "Vampirolepis nana", "Hymenolepis fraterna", and "Taenia nana") is a cosmopolitan species though most common in temperate zones, and is one of the most common cestodes (a type of intestinal worm or helminth) infecting humans, especially children.


Příčiny.

Po válce o dědictví španělské (1701–1714) byl Filip, vévoda z Anjou, vnuk Ludvíka XIV., uznán za krále Filipa V. Španělského, ale pod podmínkou, že Koruna francouzská se se španělskou nikdy nespojí/nikdy nebudou sjednoceny.  Navíc Španělsko utrechtským mírem ztratilo všechny své državy v Itálii a Nizozemí. Španělské Nizozemí, Vévodství milánské, Neapolsko a Sardinie zůstaly rakouské větvi Habsburků, kteří je připojili k jejich středoevropské monarchii, zatím co Sicílií byl odměněn vévoda savojský. Tyto země byly pod vládou Španělských Habsburků téměř po dvě staletí a jejich ztráta byla vnímána jako velká rána zemi jak podle prestižních, tak podle praktických měřítek.  Přesto byla nejvyšší prioritou Španělska obnova země po třinácti letech války, která se odehrávala z části i na španělském území. Hlavní plánovač těchto činností byl kardinál Giulio Alberoni. Roku 1714 zaranžoval a připravil sňatek ovdovělého Filipa V. s jedenadvacetiletou Italkou Elisabettou Farnese a stal se osobním rádcem nové královny. Roku 1715 se stal prvním ministrem, stabilizoval španělské hospodářství a zreformoval finance. Také dal podnět k přestavbě španělského loďstva (v roce 1718 postaveno 50 lodí) a reformoval armádu.  Královna prosazovala několik dynastických záborů v Itálii a podněcovala tedy italské ambice svého manžela a jeho synů. To podporoval rovněž Alberoni.  Když roku 1715 zemřel Ludvík XIV., stal se následníkem trůnu jeho nezletilý pravnuk Ludvík XV. Španělský král Filip V., jediný přeživší vnuk Ludvíka XIV., a jeho synové byli z nástupnictví na francouzském trůnu vyřazeni utrechtskou mírovou smlouvou. Filip si nicméně nárokoval francouzský trůn pro případ smrti mladého panovníka. Opozice proti Filipovým ambicím vedla Francii (kde byl tehdy regentem Filip II. Orleánský, synovec Ludvíka XIV.), Británii a Nizozemskou republiku k tomu, aby se 4. ledna 1717 spojily navzájem do Trojitého spojenectví.

Vypuknutí války.

Později tohoto roku zvažovaly Británie, Francie a Habsburská monarchie, zda by neměla být Sicílie postoupena Karlu VI., císaři Svaté říše římské, aby tím byla posílena ustanovení utrechtského míru. Přípravy takové dohody popudily Španělsko, které toužilo získat ostrov zpět.  V srpnu 1717 začal Filip podnikat akce nepřátelské proti středoevropské mocnosti – vpadl na ostrov Sardinii v době, kdy Habsburská monarchie měla svázané ruce válkou proti Osmanské říši. Bylo shromážděno loďstvo o stu transportních lodí, chráněné patnácti válečnými koráby, převážející 9 000 mužů pod velením markýze z Lede. Plavilo se z Barcelony na Sardinii, která invazi podlehla v listopadu 1717.  Počáteční reakce Habsburků na tuto invazi byla omezená, neboť její nejvyšší velitel, generalissimus princ Evžen Savojský se chtěl vyhnout větší válce v Itálii, dokud pokračoval konflikt na Balkáně, který odsával habsburské jednotky a zdroje. Když však 21. července 1718 požarevacký mír ukončil válku s Osmanskou říší, došlo 2. srpna k utvoření tzv. čtverné aliance a císař se tak připojil k trojitého spojenectví.

Širší konflikt.

V červenci 1718 Španělé s vojskem o 30 000 mužích opět pod vedením markýze z Lede napadli také Sicílii, která byla v držení savojského vévody. 7. července obsadili Palermo a své vojsko rozdělili do dvou částí. Markýz de Lede sledoval linii pobřeží, aby oblehl Messinu mezi 18. červencem a 30. zářím, zatímco Montemar dobýval zbytek ostrova.  Francouzi, Rakušané a Britové nyní požadovali, aby se Španělé stáhli ze Sicílie a Sardinie. Postoj Viktora Amadea II. Savojského byl obojaký, neboť přijal Alberoniho návrh jednat o vytvoření protihabsburského spojenectví.  V bitvě u mysu Passaro 11. srpna britské loďstvo, vedené Sirem Georgem Byngem, účinně eliminovalo loďstvo španělské, nasazené kolem sicilského pobřeží. Tyto akce byly na podzim následovány přistáním malé habsburské armády (shromážděné v Neapoli habsburským místokrálem, hrabětem Wirichem Daunem) poblíž Messiny, aby ji osvobodila z obléhání španělskými silami. Císařští byli poraženi v první bitvě u Milazza 15. října a udrželi jen malé předmostí kolem Milazza.  Francouzi, Britové a i císařští oficiálně vyhlásili válku Španělsku až 17. prosince 1718. Nizozemci se k nim připojili ještě později, v srpnu 1719.

1719.

Po odhalení cellamarského spiknutí nařídil vévoda orleánský francouzské armádě vedené vévodou z Berwicku, aby v dubnu 1719 vpadla do baskických provincií Španělska. Tato armáda se setkala jen s minimálním odporem, ale byla nucena se stáhnout zpět kvůli těžkým ztrátám způsobeným nemocemi. Druhý útok na Katalánsko postihl stejný osud. V Americe byli Francouzi úspěšnější a obsadili Pensacolu na západě dnešního státu Florida.  Na Sicílii započaly habsburské jednotky vedené hrabětem de Mercym novou ofenzívu. Nejprve utrpěli porážku v bitvě u Francavilly (20. června 1719), ale Španělé byli odříznuti od domovských zemí britským loďstvem a bylo jen otázkou času, kdy se jejich odpor rozpadne, rozdrobí a zhroutí. Potom byl již hrabě de Mercy vítězný - vyhrál druhou bitvu u Milazza, v říjnu obsadil Messinu a oblehl Palermo.  V roce 1719 také zorganizoval irský vyhnanec James Butler, vévoda z Ormonde, výpravu s extenzivní španělskou podporou za účelem invaze do Británie a vyměnění panovníka sesazením krále Jiřího I. a dosazením Jakuba Stuarta, jakobitského pretendenta trůnu. Většina flotily však byla zničena při bouři nedaleko galicijského pobřeží. Jen malá síla tří set španělských vojáků v čele s hrabětem Marischalem se vylodila na ostrově Eilean Donanu, ale byli společně s horaly, kteří je podporovali, poraženi v bitvě u Glen Shielu v červnu 1719 a naděje na povstání brzy zmizely.  V odvetu za tento útok obsadilo v říjnu 1719 britské loďstvo Vigo a invazní síly dále pochodovaly do vnitrozemí na Pontevedru. To způsobilo otřes mezi španělskými hodnostáři (představenými a vůdci), neboť si uvědomili, jak jsou zranitelní obouživelným spojeneckým útokům, navíc když tu existovala možnost otevřít novou frontu od francouzských hranic.  Francouzi dobyli španělské sídlisko Pensacolu v západní části Floridy v květnu 1719, čímž předešli španělskému útoku na Jižní Karolínu. Ačkoliv španělské síly město znovu obsadily v srpnu 1719, ke konci roku padlo opět do rukou Francouzů, kteří město definitivně zničili.  Potom, co místo rozsáhle poplenili, byli nakonec vytlačeni místní milicí.

Mír.

Philip propustil Alberoniho v prosinci 1719 a uzavřel mír s aliancí haagskou mírovou smlouvou 17. února 1720.  Filip V. byl smlouvou přinucen vzdát se všech území obsazených během války. Přesto byl uznán nárok jejich nejstaršího syna na Vévodství Parma a Piacenza po smrti bezdětného Isabellina polobratrance, Antonia Farnese.  Francie vrátila Pensacolu a zbývající nevrácené územní výboje na severu Španělska výměnou za obchodní výhody. Do podmínek mírové smlouvy byla zahrnuta i výměna Sicílie za Sardinii, ke které byl přinucen savojský vévoda. Ten musel vyměnit svůj sicilský trůn za méně významné Sardinské království, které ironií osudu později tak nabylo na významu, že v devatenáctém století dokázalo sjednotit Itálii.

Odkaz.

Tato válka poskytuje jedinečný příklad případu, kdy se ve válečném konfliktu během 18. století ocitly Británie a Francie na stejné straně. Jednalo se o období mezi lety 1716 a 1731, když byly obě země spojenci. Španělsko se pak s Francií spojilo do bloku nazývaného anglicky "Bourbon Compact" a tyto dva státy se tak staly neustálými nepřáteli Britů.  Válka také ukázala rostoucí námořní moc Británie na úspěšném nasazení královského námořnictva ve Středozemním moři.

Válka čtverné aliance (1717–1720) byla výsledkem ambic krále Filipa V., jeho ženy Alžběty a prvního ministra Giulia Alberoniho převzít zpět do španělského vlastnictví italská teritoria a nárokovat si francouzský trůn. Válka skončila porážkou Španělska aliancí Británie, Francie, Habsburské monarchie (součást Svaté říše římské) a Spojených provincií. Později do koalice vstoupilo Savojsko jako pátý spojenec. Ač boje započaly již v průběhu roku 1717, formálně nebyla vyhlášena válka až do prosince 1718. Byla ukončena haagskou mírovou smlouvou roku 1720.

The War of the Quadruple Alliance (1718–1720) was caused by Spanish attempts to recover territorial losses agreed by the 1713 Peace of Utrecht. Primarily conducted in Italy, it included minor engagements in the Americas and Northern Europe, as well as the Spanish-backed 1719 Jacobite Rising. Spain recaptured Sardinia in 1717 without opposition, followed by a landing on Sicily in July 1718. This led to the Quadruple Alliance on 2 August 1718, comprising Britain, France, Emperor Charles VI and the Dutch Republic.  The war ended with the 1720 Treaty of The Hague; this restored the position prior to 1717 but with Savoy and Austria exchanging Sardinia and Sicily. Spain regained the Kingdom of Naples during the 1733 to 1735 War of the Polish Succession.


Historie.

Dne 2. října 1792 Národní konvent odhlasoval vytvoření Výboru pro všeobecnou bezpečnost jakožto nástupce Vyšetřovacího výboru Ústavodárného národního shromáždění a Dohlížecího výboru legislativy. Bezpečnostní výbor se poprvé sešel 17. října 1792 a měl zpočátku 30 členů, z nichž byla každé dva měsíce polovina nově zvolena. Výbor zasedal v Hôtel de Brionne nedaleko Tuilerijského paláce.  Hora obvinila výbor z nedostatečného boje s protivníky Revoluce a proto požádala 21. ledna 1793 o jeho kompletní rekonstrukci. Montagnardi v něm poté rychle získali vliv. Po ovládnutí Bezpečnostního výboru jej využívali k boji se svými politickými oponenty.  S vyčleněním Výboru pro veřejné blaho z Bezpečnostního výboru dne 6. dubna 1793 získali montagnardi další exekutivní orgán. To vedlo ke zintenzivnění boje mezi girondisty a montagnardy. Girondisté prosazovali v Národním konventu vznik speciálních komisí, jako např. Komise Dvanácti, s cílem zbavit oba výbory jejich hlavních kompetencí. Opatření Bažiny ale zůstala neúčinná, neboť její poslanci byli po lidovém povstání od 31. května do 2. června 1793 zbaveni moci. Bezpečnostní výbor byl po pádu girondistů reorganizován a jakobíni upevnili svou moc.  Od 14. září 1793 měl Bezpečnostní výbor 12 členů, kteří byli až do thermidorského převratu (27. července 1794) každý měsíc nově voleni:  Těchto dvanáct členů řídilo výbor v období Teroru. Scházeli se každý večer a jednou týdně diskutovali o politické situaci se členy Výboru pro veřejné blaho.  Bezpečnostní výbor byl nyní zodpovědný za policejní a soudní orgány. Byl oprávněn podávat žaloby na falšovatele asignátů, sledovat bezpečnost státu a bojovat proti agentům cizích zemí. Kromě toho také kontroloval prosazování zákonů a organizoval nebo vedl všechny hlavní procesy proti skutečným nebo domnělým nepřátelům Revoluce.  Podle zákona o podezřelých osobách ze 17. září 1793 pověřil Výbor pro všeobecnou bezpečnost revoluční výbory pařížských sekcí vytvořením seznamů podezřelých osob, kteří by svým jednáním nebo vztahy nebo ústně či písemně vyjádřenými názory mohli být uznáni za přívržence tyranie, feudalismu a nepřátele svobody. To zahrnovalo všechny bývalé šlechtice a jejich příbuzné, kteří trvale neprokázali svůj závazek k revoluci a rovněž všechny reemigranty, kteří se vrátili zpět do Francie. Zatykače musela podepsat většina členů Výboru pro bezpečnost a stejně tak propuštění vězně muselo schválil nejméně šest členů.  V listopadu 1793 se Výbor pro bezpečnost rozdělil do čtyř regionálních oddělení Paříže (sever a severovýchod, jihovýchod, západ a centrum) po třech členech. Zákonem ze dne 4. prosince 1793 převedl Národní konvent na Bezpečnostní výbor dohled na sekční revoluční výbory, potvrdil mu policejní moc a vedení kontaktních osob v Paříži a v provinciích.  Poté, co Výbor pro veřejné blaho v dubnu 1794 založil vlastní policejní oddělení pro trestní stíhání zneužití úřadu v oblasti veřejné správy, došlo kvůli překrývání kompetencí k závažným neshodám mezi oběma výbory. Konflikt zesílil také proto, že Maximilien Robespierre veřejně napadl André Amara a Marca Vadiera, přesvědčené ateisty a obhájce odkřesťanštění, a prosazoval Kult Nejvyšší bytosti.  Zákon z 22. prairial roku II (10. června 1794) zesílil teror a zvýšil počet poprav nevinných obětí. Veřejné mínění dalo toto osobně za vinu Robespierrovi. Tím se téměř všichni členové Výboru pro bezpečnost, kteří se sami obávali trestu smrti gilotinou, přiklonili na stranu nepřátel Robespierra a připravili jeho pád 9. thermidoru II.  Thermidoriáni rozhodli 29. července 1794 nahrazovat čtvrtinu členů obou výborů vždy každý měsíc. Pravomoci Bezpečnostního výboru však zůstaly a výbor se stal hlavním výkonným orgánem. Dohlížel na policii a předkládal obžalované (včetně bývalých členů Výboru pro bezpečnost) nově zřízenému revolučnímu tribunálu. Svou činnost Výbor pro všeobecnou bezpečnost ukončil dne 26. října 1795 současně s rozpuštěním Národního konventu. V období Direktoria jej nahradilo ministerstvo policie.

Výbor pro všeobecnou bezpečnost (francouzsky "Comité de sûreté générale") byl exekutivní orgán Národního konventu během Velké francouzské revoluce. Jeho pravomoci se týkaly zajištění vnitřní bezpečnosti státu. Největšího vlivu dosáhl spolu s Výborem pro veřejné blaho během Hrůzovlády. Existoval v letech 1792-1795.

The Committee of General Security () was a French parliamentary committee which acted as police agency during the French Revolution that, along with the Committee of Public Safety, oversaw the Reign of Terror.  The Committee supervised the local police committees in charge of investigating reports of treason, and was one of the agencies with authority to refer suspects to the Revolutionary Tribunal for trial and possible execution by guillotine.  The Committee of General Security was established as a committee of the National Convention in October 1792. It was designed to protect the Revolutionary Republic from its internal enemies. By 1794 the Committee became part of the opposition to Robespierre and the Committee of Public Safety and members were involved in the 9 Thermidor "coup d'état". On 4 November 1795, along with the end of the National Convention, the Committee of General Security dissolved.


Účel.

Povlečení má trojí funkci, je ochranou proti znečištění matrace a lůžkovin, zvyšuje tepelný komfort lůžka a plní i funkci estetickou. Povlečení je velmi důležité z hygienických důvodů, protože se člověk během spánku potí a také se mu odlupují mikroskopické šupinky odumřelé pokožky. Tyto pak spolu s potem znečišťují použité textilie. Odumřelé šupinky pokožky jsou potravou pro roztoče, jejichž exkrementy pak mohou u citlivých osob vyvolat alergické reakce. Z tohoto důvodu je důležitá pravidelná výměna povlečení. To by mělo být uzpůsobeno k snadnému převlékání a mělo by být snadno čistitelné, pokud možno pratelné na vyšší teplotu. Existují i speciální povlečení či povlaky pro lidi s alergií na prachové roztoče, které chrání před kumulací roztočů a jejich alergenů uvnitř lůžkovin. Ty jsou ošetřeny buďto chemicky, nebo jsou z velmi hustě tkané textilie. Nejmodernější varianta ochrany jsou netkané textilie z nanovláken. Povlečení může sloužit i k estetickým účelům, může dokreslovat atmosféru pokoje, přispívat k útulnosti místnosti.

Materiál.

Tradičními materiály pro výrobu povlečení jsou přírodní vlákna a z nich zejména bavlna, len a přírodní hedvábí. Nejužívanějším z nich je bavlna, která je pak často v různých poměrech kombinována s materiály syntetickými, zejména s polyesterem.

Zápínání.

Nejběžnějším zapínáním povlečení jsou zejména knoflíky, ať už nitěné či plastové, dále pak zipy, tkanice a zvláště v ubytovacích zařízeních jen prosté přehyby tvořící kapsu, do níž se přikrývka či polštář vloží (tzv. "hotelový uzávěr)".

Údržba.

Povlečení lze prát v automatické pračce při teplotě max 40 °C. Nižší prací teploty prodlužují životnost povlečení. Povlečení by se mělo prát naruby a zapnuté. Je možné následně využít sušičku a žehlit naruby při teplotě žehličky do 200 °C. Krepové povlečení se nežehlí vůbec. Při žehlení povlečení s plastovými částmi jako je knoflík nebo zip je třeba dbát zvýšenou opatrnost na to, aby žehlička nepřišla do kontaktu s těmito částmi.

Jak vybrat správnou velikost.

Pokud plánujete nákup ložního povlečení, nejprve si změřte velikost polštáře a přikrývky, pro které povlečení nakupujete. Naměřené rozměry polštáře a přikrývky často odpovídají rozměrům povlečení (rozměry přikrývky můžou být o cca 5 cm menší než povlečení a to z důvodu snadnější výměny). Tyto rozměry bývají většinou uváděny v centimetrech.V obchodech se nejčastěji setkáte s povlečením, které má rozměr povlaku na polštář 70x90 cm a rozměr povlaku přikrývky 90x200, 90x220 nebo 200x220 cm. Balení povlečení se skládá minimálně ze dvou částí a to z povlaku na přikrývku a povlaku na polštář. Problém tak nastává v tom případě, pokud spíte na polštáři, který má jiný rozměr než 70x90 cm a nebo spíte na polštáři, který je anatomický (oproti klasickém polštáři má nepravidelný tvar a mnohdy bývá vyšší).

Povlečení (též ložní prádlo) jsou výměnné textilie sloužící k obalování matrací a lůžkovin (polštář, peřina a další.). Základem jsou prostěradlo, povlak na přikrývku a povlak na polštář. V širším smyslu pak mezi lůžkoviny můžeme počítat ještě doplněk v podobě ochranného potahu na matraci (chránič matrace, matracový chránič) a přehoz přes postel.

Bedding, also known as bedclothes or bed linen, is the materials laid above the mattress of a bed for hygiene, warmth, protection of the mattress, and decorative effect. Bedding is the removable and washable portion of a human sleeping environment. Multiple sets of bedding for each bed are often washed in rotation and/or changed seasonally to improve sleep comfort at varying room temperatures. Most standardised measurements for bedding are rectangular, but there are also some square-shaped sizes, which allows the user to put on bedding without having to consider its lengthwise orientation (i.e. a duvet).  In American English, the word "bedding" generally does not include the mattress, bed frame, or bed base (such as box-spring), while in British English it does. In Australian, South African and New Zealand English, bedding is often called "manchester", especially in shops.  A set of bedding usually consists of a flat or fitted bed sheet that covers the mattress; a flat top sheet; either a blanket, quilt, or duvet, sometimes with a duvet cover, which can replace — or be used in addition to — the top sheet; and a number of pillows with pillowcases, also referred to as pillow shams. (See for more info on all these terms.) Additional blankets, etc. may be added to ensure the necessary insulation in cold sleeping areas. A common practice for children and some adults is to decorate a bed with plush stuffed animals, dolls, and other soft toys. These are not included under the designation of bedding, although they may provide additional warmth to the sleeper.


Děj.

Ahmed Ibn Fadlán Ibn Abbas Ibn Rašíd Ibn Hamad býval básníkem v bagdádském kalifátu, dokud se nezamiloval do ženy, která patřila jinému. Její žárlivý manžel si stěžoval kalifovi a ten Ahmeda Ibn Fadlána jmenoval vyslancem pro severní země. Ahmed tak byl de facto poslán do vyhnanství, jak si dobře uvědomoval. Několik měsíců cestuje v doprovodu Melchisidka (starého přítele jeho otce, který se domluví lidovou latinou) přes země obrů, husarů, Bulharů a Tatarů. Tataři přepadávají karavany a cestující zabíjejí, Ahmedova karavana je před takovým osudem zachráněna u řeky Volhy díky přítomnosti lodi seveřanů, kteří právě připlouvají. V táboře vikingů najde karavana útočiště. Melchisidek je schopen se domluvit s Hergerem, jedním z vikingů, který rozumí jeho latině. Arabové jsou svědky pohřbu vikinského krále, kterého doprovází na cestě do Valhally jeho mladá žena, je upálena na hranici založené na lodi. Královým nástupcem se stává Beowulf.  Do tábora dorazí mladý posel ze severu a předává zprávu. Jeho otec král Hrothgar žádá skupinu o pomoc, jeho země byla napadena pradávným zlem natolik ukrutným, že se ani nejstatečnější bojovníci neodvažují vyslovit jeho jméno. Vědma vyvěští, že akce bude úspěšná, pokud se jí zúčastní 13 bojovníků, přičemž ten třináctý nesmí být seveřan. Ahmed Ibn Fadlán je naverbován, ačkoli není příliš nadšen. Ale jak říkají seveřané, jít do války je velká čest. Během putování se Ahmed naučí seversky, když poslouchá u ohně jejich rozpravy. Jejich posměšky ohledně své výbavy (malý kůň, kterému se posmívají - říkají, že cestuje na psovi atd.) dokáže záhy zarazit a získat si jejich respekt svou inteligencí, schopností psát a například i jezdeckými dovednostmi.  Po příjezdu do Hrothgarovy země skupina válečníků zjistí, že bude muset čelit Wendolům, dávným nepřátelům, kteří sestupují za mlhy z hor a pojídají mrtvé. Jsou to kanibalové, kteří se identifikují s medvědy, žijí stejně jako oni v jeskyních. Po několika útocích řady seveřanů a vesničanů prořídly. Věštkyně jim poradí, aby vystopovali Wendoly do jejich brlohů a zabili jejich „matku“ a velitele, „v jehož rozích je také síla“. Beowulfovi válečníci i s Ahmedem proniknou do jeskynního komplexu Wendolů a Beowulfovi se podaří matku zabít, ta jej přitom škrábne otráveným drápem. Skupina se dostane s menšími ztrátami z jeskyní, když bojovníci podplavou zatopenými slujemi do moře.  Po návratu do vesnice se připraví na očekávanou závěrečnou bitvu. V té se ochablému, ale odhodlanému Beowulfovi podaří zabít wendolského velitele, což znamená jejich porážku. Poté umírá na otravu. Ahmed je svědkem jeho pohřbu a pak se vrací do své vlasti vděčný seveřanům za to, že se „mohl stát mužem a prospěšným služebníkem božím“.

Soundtrack.

Původní soundtrack složil Graeme Revell, představila se na něm zpěvačka kapely Dead Can Dance Lisa Gerrard. Soundtrack byl zamítnut Michaelem Crichtonem a nahrazen hudbou, kterou zkomponoval Jerry Goldsmith, Crichtonův obvyklý spolupracovník.

Vikingové (v anglickém originálu "The 13th Warrior") je americký thriller z roku 1999 režiséra Johna McTiernana a producenta a spisovatele Michaela Crichtona, který je autorem předlohy, románu "Pojídači mrtvých" (anglicky "Eaters of the Dead"). Jedná se o historickou fikci.  Film byl značně ztrátový, při rozpočtu 160 000 000 $ dokázal vydělat jen necelých 61 700 000 $.

The 13th Warrior is a 1999 American historical fiction action film based on Michael Crichton's 1976 novel "Eaters of the Dead", which is a loose retelling of the tale of "Beowulf" combined with Ahmad ibn Fadlan's historical account of the Volga Vikings. It stars Antonio Banderas as Ahmad ibn Fadlan, as well as Diane Venora and Omar Sharif. It was directed by John McTiernan. Crichton directed some reshoots uncredited. The film was produced by McTiernan, Crichton, and Ned Dowd, with Andrew G. Vajna, James Biggam and Ethan Dubrow as executive producers.  Production and marketing costs reputedly reached $160 million, but it grossed $61 million at the box office worldwide, making it one of the biggest box office bombs in history and the biggest one of 1999, with losses of up to $129 million.


Děj.

Policejní stanice v detroitském okrsku 13 se koncem roku 2004 uzavírá, poslední den v roce zde má službu jen seržant před důchodem Jasper O'Shea, seržant Jake Roenick a sekretářka Iris. Jake Roenick bere prášky na uklidnění, stále jej trápí pocit viny z nezdařené akce při protidrogovém zátahu o osm měsíců dříve, při němž zemřeli dva jeho kolegové. Pomoci se mu snaží psychiatrička Alex, která se na stanici musí večer vrátit. Jake jí ukradl lékařské záznamy o své osobě a ona si toho hned nevšimla.  Mezitím je v jiné části města zatčen mafiánský boss Marion Bishop, který zabije během zatýkání tajného policistu. Bishop je převážen do vězení se třemi dalšími zločinci, narkomanem Beckem, zlodějkou Annou a padělatelem Smileym. Během sněhové vánice dostane řidič policejního autobusu pokyn, aby kvůli dopravní nehodě na trase zajel na okrsek 13 a počkal na další instrukce.  Vězňové jsou umístěni do cel a ostraha se připojí k posádce stanice slavící příchod nového roku 2005. Oslavy netrvají dlouho, stanice je krátce nato přepadena maskovanými ozbrojenci. Mobily jsou rušeny a veškerá komunikace je přerušena. Seržant Roenick se dozví od Bishopa, že muži venku jsou policisté pod vedením zkorumpovaného kapitána Marcuse Duvalla. Jeho zájmem je zabít Bishopa (a všechny ostatní na stanici), aby odstranil nepohodlné svědky vlastní kriminální činnosti. Roenick si uvědomí, že se musí spojit s Bishopem a ostatními vězni při obraně stanice, aby měli alespoň nějakou šanci na přežití. Proti tomu protestuje seržant Jasper. Útoky zvenčí jsou odraženy, ke stanici přijíždí automobil Kevina Capry, kolegy Jakea. Tomu se za pomoci Roenicka podaří dostat dovnitř. Beck ani Bishop mu nevěří, myslí si, že je to nastrčený člověk Duvalla, ale Jake se za něj zaručí. Beck se Smileym se pokusí utéci, ale jsou zastřeleni. Anna s psychiatričkou Alex (která zde také uvízla) se dostanou k autu a snaží se projet přes ostřelovače. Nepodaří se jim to, Anna zemře a Duvall zastřelí Alex, když mu neodpoví na otázku, kolik lidí je uvnitř obléhané stanice.  Bishop přistihne Capru při podezřelé činnosti, myslí si že něco signalizoval ven. Jake mu uvěří a Caprovi nasadí pouta. Přilétá vrtulník a na střechu se spouští členové zásahové jednotky. Jake s Bishopem polijí patro benzínem a zapálí ho, útok je opět odražen. Pak si seržant Jasper O'Shea vzpomene, že se ze stanice dá dostat kanalizací. Ale je to past, venku u východu z kanalizace už čeká Duvall se svými kumpány. Zradil O'Shea. Vypukne přestřelka a Marionu Bishopovi s Jakem se podaří utéci do nedalekého lesa. Ještě nemají vyhráno, výhoda je na straně Duvalla, jehož střelci jsou vybaveni noktovizory (zařízení pro noční vidění). Dvojice stíhaných mužů útočníky včetně Duvalla zlikviduje, oba jsou však přitom postřeleni. Jejich spolupráce končí, Marion Bishop varuje Jakea, aby se nepokoušel jej pronásledovat a mizí ve tmě. Jedinou další osobou, která přežila je sekretářka Iris.

Citáty.

"„V životě jsem viděl hodně mužů, kteří hleděli smrti do očí a každý z těch mužů prosil Boha o pomoc, ale žádná z těch proseb nikdy nebyla vyslyšena. Tak jsem přestal věřit.“" (Marion Bishop)

Přepadení 13. okrsku (anglicky "Assault on Precinct 13") je francouzsko-americký akční thriller z roku 2005, který natočil režisér Jean-François Richet. Ethan Hawke se zde představí v roli policisty, který je nucen při bránění obléhané policejní stanice spolupracovat s odsouzenými vězni. Film je remakem snímku režiséra Johna Carpentera z roku 1976 se stejným názvem "Přepadení 13. okrsku", který čerpal mj. z westernu "Rio Bravo" (1959).  V Carpenterově filmu se postava policisty, donuceného bránit stanici, jmenuje Ethan Bishop, v tomto filmu příjmení Bishop nosí zadržený mafiánský boss (celým jménem Marion Bishop, roli hraje herec Laurence Fishburne známý mj. z filmu "Matrix", kde hrál Morphea).

Assault on Precinct 13 is a 2005 French-American action thriller film directed by Jean-François Richet and starring Ethan Hawke and Laurence Fishburne. The cast also includes John Leguizamo, Maria Bello, Ja Rule, Drea de Matteo, Brian Dennehy, Aisha Hinds and Gabriel Byrne. It is a loose remake of John Carpenter's 1976 film of the same name, with an updated plot.


Neurologický základ.

Donedávna převažující teorie považovaly za příčinu fantomových končetin podráždění nervových zakončení (neuromů) v místě amputace. Po amputaci zůstane na pahýlu končetiny mnoho přerušených nervových zakončení. Ty se mohou zanítit. Uvažovalo se, že by mohly vysílat nestandardní signály, které by mozek interpretoval jako bolest. Léčba založená na takových teoriích však většinou selhávala. V extrémních případech provedli chirurgové druhou amputaci, zkracujíce pahýl v naději, že odstranění zanícených nervových zakončení přinese pacientovi dočasnou úlevu od fantomové bolesti. Bolesti se však naopak zvýšily. Mnoho pacientů po takové operaci cítilo jak původní fantomovou končetinu, tak nový fantomový pahýl, který byl též bolestivý. Někdy chirurgové dokonce odřízli smyslové nervy vedoucí do míchy nebo, v extrémních případech, dokonce odstranili část talamu, která přijímá smyslové vjemy z těla.  Na konci 80. let usoudil Ronald Melzack, že teorie periferních neuromů nemůže být správná. Ve své studii, „Fantomové končetiny, já a mozek“ z roku 1989 navrhl teorii neuromatrice (neuromatrix). Podle Melzacka je zkušenost těla tvořena širokou sítí propojených struktur neuronů. V roce 1991 prokázal Tim Pons a jeho kolegové z National Institutes of Health, že po ztrátě přísunu smyslových informací dojde v primárním somatosenzorickém kortexu k podstatné reorganizaci. Když se o jejich výsledcích doslechl Vilayanur S. Ramachandran, přišel s teorií, že pocit fantomové končetiny by mohl být důsledkem této reorganizace somatosenzorického kortexu, který je umístěn v gyrus postcentralis (primární motorické oblasti mozku), a který zpracovává vstup z těla a končetin. Ramachandranův tým demonstroval tuto teorii experimentem, při kterém hlazení různých části obličeje bylo vnímáno jako dotek na různých částech chybějící končetiny.  Podle Ramachandrana bylo vnímání dotyku na různých částech fantomové končetiny percepčním korelátem reorganizace mozkové kůry. Nicméně výzkum, který v roce 1995 publikoval Flor a kol., ukázal, že je to bolest, a ne pocity, co percepčně odpovídá kortikální reorganizaci. V roce 1996 publikoval Knecht a kol. analýzu Ramachandranovy teorie. Jejím závěrem bylo, že neexistuje topografický vztah mezi uvedenými pocity a kortikální reorganizací primárních oblastí kortexu. Jejich poslední publikovaný výzkum pak naznačuje, že nebolestivé pocity se pojí s širokou sítí neuronů mimo primární oblasti mozkové kůry.

Současný výzkum.

V roce 2009 Lorimer Moseley a Peter Brugger provedli experiment, ve kterém dali sedmi pacientům po amputaci paže za úkol, aby pomocí vizuálních představ zkroutili své fiktivní končetiny do nemožných postavení. Čtyřem ze sedmi subjektů se nemožných pozic fantomové končetiny podařilo dosáhnout. Zdá se, že modifikovali reprezentaci svých fantomových končetin v mozku a vyprodukovali motorické příkazy k provedení nemožných pohybů bez zpětné vazby ze strany těla. Autoři k tomu říkají: „Tohle zjištění rozšiřuje naše chápání plasticity mozku, protože je důkazem, že hluboké změny v mentální reprezentaci těla mohou být vyvolány čistě vnitřními mechanizmy mozku – mozek skutečně mění sám sebe.“  V roce 2012 publikovali V. S. Ramachandran a Paul McGeoch případ 57leté ženy (označené iniciály RN), která se narodila s deformovanou pravou rukou skládající se z pouhých tří prstů a rudimentárního palce. Po autonehodě v 18 letech jí deformovanou ruku amputovali, po čemž následovaly pocity fantomové ruky. Fantomová ruka byla pociťována se všemi pěti prsty, ač některé z nich byly zkrácené. 35 let po nehodě začala ženu její fantomová ruka nesnesitelně bolet. McGeoch a Ramachandran začali RN léčit metodou vizuální zpětné vazby pomocí své zrcadlové krabice. RN ji užívala po dobu 30 minut denně. Odraz její zdravé levé ruky byl promítán na místo, kde cítila fantomovou pravou ruku. Po dvou týdnech se naučila fiktivními prsty hýbat a bolest ustala. Klíčové je, že všech pět fantomových prstů nyní pociťuje jako mající normální délku. Podle Ramachandrana a McGeocha tento případ dokazuje, že v mozku je vrozená (pevně zakódovaná) šablona pro plně vyvinutou ruku.  V roce 2012 byl proveden experiment, který prokázal, že pohyby fantomových končetin jsou „skutečné“ pohyby, protože při nich dochází k aktivaci motorických center v mozku. Pacienti mohou rovněž imaginárně pohybovat svými stínovými končetinami, tyto pohyby nicméně nevedou k pocitu, že fantomová končetina změnila pozici. Tento výzkum naznačuje, že když lékaři užívají motorický výcvik, aby ulevili pacientům od bolesti, musí rozlišovat mezi imaginárními a skutečnými pohyby fantomové končetiny.

Fantomová bolest končetin.

Fantomová bolest končetin je komplexní jev, který zahrnuje širokou škálu příznaků od mravenčení a svědění po pálení a bolesti. Během posledních dvaceti let přišli vědci s řadou teorií, které se jej pokoušely vysvětlit. Tři nejvýznamnější z nich jsou: 1) maladaptivní změny v primárním smyslovém kortexu po amputaci (maladaptivní plasticita), 2) konflikt mezi signály z amputované končetiny (propriocepce) a vizuálních informací, která slouží k vysílání motorických do chybějící končetiny, 3) živé vzpomínky pozice končetin, které se objeví po amputaci.

Léčba.

Většina přístupů k léčbě v průběhu uplynulých dvou desetiletí nedosáhla konzistentního zlepšení symptomů. Léčebné postupy zahrnovaly léky (např. antidepresiva), stimulaci míchy, vibrační terapii, akupunkturu, hypnózu, a biofeedback.  V roce 2006 došla Hera Flor z Oddělení klinické neurovědy Univerzity v Heidelbergu k závěru, že „několik studií, včetně velkých průzkumů pacientů po amputaci, ukázalo, že většina metod léčby fantomovým bolesti končetin, které máme dnes k dispozici (od analgetik a antidepresiv až po stimulaci), jsou neúčinné a neberou v úvahu mechanismy, které jsou základem produkce bolesti“.  Jednou z možností, která získala velkou pozornost veřejnosti, je zrcadlová krabice, kterou vyvinul Vilayanur Ramachandran a kolegové. Díky použití umělé vizuální zpětné vazby dává pacientovi možnost „přesunout“ fantomový úd a vyprostit jej z potenciálně bolestivých poloh. Opakovaný výcvik vedl u některých pacientů k dlouhodobému zlepšení a v jednom výjimečném případě dokonce k úplnému odstranění fantomové končetiny mezi rukou a ramenem (takže fantomová ruka vyrůstala z ramene).  Stupňovaná motorická imaginace (která může zahrnovat zrcadlovou terapii) a výcvik senzorického rozlišování se v poslední době zdají být slibnými léčebnými nástroji při řešení patologické bolesti. Lorimer Mosely, který metodu stupňované motorické imaginace vyvinul, však vybízí ke zdrženlivosti: „Přestože přibývá důkazů, že metody léčby, jako je motorická imaginace a výcvik senzorického rozlišování se v poslední době zdají být slibnými léčebnými nástroji při řešení patologické bolesti, potřebujeme další studie, které potvrdí dosavadní výsledky a osvětlí mechanismy, které za nimi stojí.“

Fantomová končetina je pocit, že amputovaná nebo chybějící končetina (nebo dokonce orgán jako slepé střevo) je stále ještě připevněná k tělu a pohybuje se přiměřeně ke zbytku těla. Fantomové pocity má po amputaci přibližně 60–80 % jedinců. Většinou jde o pocity bolestivé. Fantomové pocity mohou také nastat po odstranění jiných částí těla, než jsou končetiny – např. po amputaci prsu, extrakci zubu (fantomová bolest zubu) nebo odstranění oka (syndrom fantomového oka). Chybějící končetiny se často zdají kratší a někdy také jako by byly v jakoby pokřivené a bolestivé pozici. Bolest někdy zhoršuje stres, úzkost, a změny počasí. Bolest fantomové končetiny je většinou jen občasná, přičemž četnost a intenzita útoků obvykle s časem klesá.  I když ne každá fantomová končetina je bolestivá, pacienti někdy mají pocit, že s ní gestikulují, cítí v ní mravenčení a dokonce se s ní pokoušejí uchopit předměty. Ramachandran a Blakeslee popisují, že u některých lidí reprezentace končetiny neodpovídá tomu, jaká by končetina být měla. Jedna pacientka například udává, že její fantomová ruka je asi „o 15 centimetrů kratší“.  Něco trochu jiného je fantomová bolest. Tu mohou zažívat i lidé, kteří se narodili bez končetin a lidé ochrnulí. Obvykle ji způsobují nervy, které by jinak inervovaly chybějící končetinu. Někteří lidé popisují fantomovou bolest jako pálivou, zatímco jiní mluví o pocitech tepla, chladu, svrbění, píchání, tlaku nebo brnění.

A phantom limb is the sensation that an amputated or missing limb is still attached. Approximately 80 to 100% of individuals with an amputation experience phantom sensations in their amputated limb. However, only a small percentage will experience painful phantom limb sensation. These sensations are relatively common in amputees and usually resolve within two to three years without treatment. Research continues to explore the underlying mechanisms of phantom limb pain (PLP) and effective treatment options.


Středověká pařížská škola.

Jako středověká "École de Paris" je označováno množství iluminátorů, jejichž identita je povětšinou neznámá, a kteří učinili z Paříže významné evropské centrum knižních maleb v celém románském a gotickém období a též pro určitý čas v období renesance. Nejznámějšími umělci této doby byli Jean Pucelle (kolem 1300–1334) a Jean Fouquet. K této škole se řadí také bratři z Limburka, kteří pocházeli původně z Nizozemí, ale mnoho času strávili i v Paříži. Nicméně jejich styl nebyl typický pro pařížskou školu té doby.

Moderní pařížská škola.

Oproti jiným uměleckých směrům označovaných jako škola, nemá moderní "École de Paris" žádný sjednocující prvek a je chápána jako celkové označení pro kulturní centrum, které se vytvořilo v Paříži koncem 19. století a v 1. polovině 20. století. Pařížská kulturní scéna tohoto období byla formována mnohdy umělci, kteří nepocházeli přímo z Francie. K nim se v první řadě počítají Pablo Picasso, Juan Gris a Amedeo Modigliani, z francouzských umělců pak Henri Matisse, André Derain a Georges Braque. Dalšími významnými umělci té doby působícími v Paříži byli Marc Chagall, Giorgio de Chirico, Kees van Dongen, Max Ernst, Joan Miró a Piet Mondrian a Francouz Pierre Bonnard. V období před rokem 1900 převládal v Paříži impresionismus, postimpresionismus a secese, mezi lety 1901–1914 dominovali fauvismus a kubismus. Expresivnější zaměření se nalézají v díle Georgese Rouaulta a v raném Picassově období.  Mnozí z nich po první světové válce pokračovali v tvorbě v Paříži až do vypuknutí druhé světové války. K nim nově přibyli také Hans Arp, Robert Delaunay, Sonia Delaunay, Constantin Brâncuși, Raoul Dufy, René Iché, Arthur Kolnik, Tsuguharu Foujita nebo Chaïm Soutine. V této době se objevuje rovněž dadaismus a po roce 1925 surrealismus.

Nová pařížská škola.

Po druhé světové válce až zhruba do roku 1960 se jako "nová pařížská škola" (Nouvelle École de Paris) nebo též "druhá pařížská škola" označuje skupina soudobých malířů, kteří se věnovali především abstraktnímu malířství. Tuto "Nouvelle École de Paris" tvořila nijak pevně organizovaná skupina malířů Jean Dubuffet, Pierre Soulages, Nicolas de Staël, Hans Hartung, Serge Poliakoff, Bram van Velde, Georges Mathieu, Jean René Bazaine, Alfred Manessier, Jean Le Moal a Gustave Singier. K nim patřili další umělci, kteří však působili více umělecky samostatně jako Arnold Fiedler, Nicolas de Staël, Maria Helena Vieira da Silva, Raoul Ubac, Wols, francouzsko-čínský umělec Zao Wou-Ki nebo členové skupiny CoBrA. Mnozí tito umělci byli zástupci lyrické abstrakce a tachismu, takže se často "Nouvelle École de Paris" používá jako synonymum pro tachismus.  "École de Paris" bylo rovněž označení pro sérii výstav moderního umění v Paříži. K nejvýznamnějším patří výstava "École de Paris 1957" v galerii Charpentier. Této výstavy se účastnilo přes 150 umělců, mezi jinými Hans Hartung, Roger Bissière, Édouard Pignon, Gustave Singier, Pierre Soulages, Jean Carzou, Roger Chapelain-Midy a mnozí další.

Pařížská škola (francouzsky "École de Paris") je označení pro různé skupiny umělců, kteří v minulosti působili v Paříži. Jedná se jednak o skupinu středověkých iluminátorů, dále o skupinu umělců v Paříži před první světovou válkou, obdobnou skupinu v meziválečném období a rovněž skupinu novodobých malířů po druhé světové válce.

School of Paris () refers to the French and émigré artists who worked in Paris in the first half of the 20th century.  The School of Paris was not a single art movement or institution, but refers to the importance of Paris as a center of Western art in the early decades of the 20th century. Between 1900 and 1940 the city drew artists from all over the world and became a centre for artistic activity. "School of Paris" was used to describe this loose community, particularly of non-French artists, centered in the cafes, salons and shared workspaces and galleries of Montparnasse.  Before World War I the name was also applied to artists involved in the many collaborations and overlapping new art movements, between post-Impressionists and pointillism and Orphism, Fauvism and Cubism. In that period the artistic ferment took place in Montmartre and the well-established art scene there. But Picasso moved away, the war scattered almost everyone, by the 1920s Montparnasse had become a center of the avant-garde. After World War II the name was applied to another different group of abstract artists.


Stavba.

Stavba nových ponorek, které by ve službě nahradily třídu "Galerna" z 80. let, je plánována od roku 1989. Od počátku 90. let vznikaly první předběžné studie a své konkrétní požadavky začalo námořnictvo definovat po roce 1997. Kontrakt na stavbu třídy byl zadán roku 2004 loděnici IZAR (nyní Navantia). Všechny čtyři objednané ponorky této třídy staví španělská loděnice Navantia v Cartageně. K zahájení prací na stavbě třídy došlo roku 2005. Původně měly být ponorky dodány v letech 2011-2014, v důsledku ekonomické krize ve Španělsku se ale termín posunul na roky 2015–2019.  V roce 2013 se během finální montáže prototypové jednotky "Isaac Peral" ukázalo, že plavidlo je oproti výpočtům o cca 100 t přetížené. Jelikož přetížení mělo negativní vliv na chování ponorky během pobytu pod hladinou (nedokázala by se vynořit), Navantia konstrukční práce pozastavila a s pomocí loděnice General Dynamics Electric Boat konstrukci plavidel výrazně upravila. Řešením se stalo prodloužení trupu ponorek vložením nové desetimetrové sekce. Nový termín dokončení prototypu byl posunut na rok 2018.  Roku 2018 bylo španělským námořnictvem oznámeno, že předání první ponorky je očekáváno roku 2021, přičemž náklady na stavbu plavidel stoupnou na 3 miliardy euro (původně to mělo být 2,13 miliardy). V polovině roku 2018 byl odhad termínu zařazení třídy posunut na roky 2022–2027 a náklady na celý program na 4 miliardy euro.  Dne 18. prosince 2019 byl v loděnici Navantia slavnostně uzavřen tlakový trup prototypové ponorky "Isaac Peral". Spuštění ponorky na vodu je plánováno na říjen 2020.  Jednotky třídy "S-80":

Konstrukce.

Ponorky mají dvojitý trup. Tlakový trup ponorky má délku 51,76 metru a průměr 7,3 metru. Celkem má dvě paluby. Největší hloubka ponoru je 350 m. Ponorky ponesou několik sonarů americké firmy Lockheed Martin a budou vybaveny i vlečným sonarem firmy QinetiQ. Lockheed Martin dodává rovněž bojový řídící systém ponorek. Výzbroj tvoří šest 533mm torpédometů. Jedna ponorka unese až 18 dlouhých zbraní. Její výzbroj mohou tvořit námořní miny, těžká torpéda typů STN Atlas Elektronik DM2A4 Seehecht a Mk 48, protilodní střely Harpoon, anebo střely s plochou dráhou letu UGM-86 Tomahawk. Pohonný systém tvoří tři diesely, jeden elektromotor a pohon nezávislý na přístupu vzduchu (AIP). Lodní šroub je jeden. Nejvyšší rychlost dosahuje 12 uzlů na hladině a 19 uzlů pod hladinou. S AIP pohonem ponorka může plout až 1440 námořních mil rychlostí 15 uzlů.

Export.

Třída se neúspěšně účastnila soutěže na náhradu ponorek australského námořnictva třídy "Collins" v rámci programu SEA 1000.

Třída S-80 je perspektivní třída AIP-elektrických útočných ponorek španělského námořnictva. Jejich stavba probíhá od roku 2007 ve španělské loděnici Navantia. Loděnice přitom využila zkušeností, které získala svou spoluprací s francouzskou loděnicí DCNS na vývoji a stavbě ponorek třídy "Scorpène". Ponorky mohou ničit hladinové lodě a ponorky, ale i provádět špionáž a speciální operace. Objednány byly celkem čtyři jednotky. Původně měly být do služby zařazeny v letech 2011–2014. Kvůli konstrukčním chybám musel být termín posunut. Dle vyjádření z roku 2018 má být první jednotka zařazena roku 2022 a poslední roku 2027.

The S-80 Plus class (or "Isaac Peral" class) is a Spanish class of four submarines in production by the Spanish company Navantia in its Cartagena shipyard for the Spanish Navy. In common with other contemporary submarines, they feature air-independent propulsion.  They are oceanic submarines of medium tonnage with the capacity to carry out long duration missions in scenarios far from their base, acting with a minimum level of indiscretion. They will have an integrated platform control system that allows operation with a reduced endowment and a high degree of automation with remote control. The characteristics of this class of ships place them at a level close to those of nuclear propulsion.  The lead ship in the class, the Isaac Peral (S-81), was planned to enter service in 2011, and the rest in 2012-14. The S-80 class has also been offered for export.


Předcházející události.

V roce 1795 po třetím dělení Polska přestal zcela existovat nezávislý polský stát. Jeho území bylo v letech 1772-1795 rozděleno mezi Rusko, Prusko a Rakousko. Se začátkem první světové války začali Poláci opět doufat v obnovení své nezávislosti. Během první světové války, v roce 1916, Německo a Rakousko-Uhersko zřídily loutkové Polské království, které vzniklo na území obývaném Poláky, zabraném Rusku. Tímto krokem se centrální mocnosti snažily získat dobrovolníky pro svou armádu z okupovaného území. Němci a Rakušané zde vytvořili dva tzv. Generální gouvernementy, německý se sídlem ve Varšavě a rakouský se sídlem v Lublinu. V čele loutkového státu nestál král, ale byla zvolena tříčlenná regentská rada. Politickou a vojenskou moc ve státě stále držely okupační síly centrálních mocností. Na rozdíl od Rakouska-Uherska, které prohlásilo, že k Polskému království připojí svůj Halič (a na polský trůn navrhovalo jednoho z Habsburgů), Německo nehodlalo vyčlenit svou část území zabraného Polsku na konci 18. století (Velkopolsko, Pomoří, Varmie). V německém záboru bylo polské politické hnutí velice aktivní. V roce 1794 vypuklo ve Velkopolsku povstání. Povstalci se připojili k povstalcům Tadeusze Kościuszka, kteří bojovali proti Rusku a Prusku, ale po počátečních úspěších byli nakonec poraženi. Během napoleonských válek vypuklo v roce 1807 další polské povstání ve Velkopolsku, které podpořilo postupující Francouze. Následkem úspěšného povstání bylo Velkopolsko připojeno k Varšavskému knížectví (v letech 1807-1815, potom území bylo připojeno opět k Prusku). V roce 1848 vypuklo ve Velkopolsku další povstání a jeho výsledkem bylo zřízení autonomního "Velkého poznaňského knížectví", které ovšem Prusko po opadnutí revolučního nadšení zlikvidovalo. Po demokratických reformách v pruském a později německém parlamentu zasedalo mnoho poslanců patřících k polským politickým stranám v Německu. Jedním z reformních programů kancléře Bismarcka (na sklonku 19. století) byla snaha represivně asimilovat národnostní menšiny v Německu, včetně Poláků na zabraných územích. Po porážce Německa v první světové válce mezi poznaňskými Poláky opět vzplála naděje na obnovení Polska. Příprava povstání nabrala rychlosti když na konci války se Poláci v bývalém ruském záboru a v Rakousku-Uhersku chopili možnosti a vyhlásili nezávislost (regenti formálně vyhlásili ve Varšavě 7. října 1918 nezávislost Polska; 11. listopadu Poláci fakticky ovládli Němci okupovanou severní část bývalé ruské Kongresovky s Varšavou; 28. října 1918 získali kontrolu v Rakušany ovládané západní Haliči, jižní Kongresovce s Lublinem a 1. listopadu na středním a severním Těšínsku).  Obnovující se polský stát získával území díky činnosti místních Poláků všude tam, kde Poláci převažovali mezi obyvatelstvem a kde žili od nepaměti. Část politiků ovšem chtěla obnovit hranice z dob Polsko-litevské unie, nebo alespoň získat část těchto území. Velká část tohoto území se nacházela v občanskou válkou zmítaném Rusku, které bylo ještě částečně okupované Německem nebo ovládané Ukrajinci respektive Litevci. Velkopolsko bylo ovšem příkladem území, které bývalo součástí Polsko-litevské unie a kolébkou samotného polského státu se stále převažujícím polským obyvatelstvem, ale patřilo k Německu. To sice bylo ve válce poražené, ale stále rozhodnuté nevzdat se žádného svého předválečného území. Velkopolsko se stalo součástí Německa v roce 1772 jako provincie Poznaňsko s hlavním průmyslovým městem Poznaň. Poláci na území provincie tvořili většinu obyvatelstva (60%), i když oblast byla Němci intensivně germanizována a kolonizována.

Velkopolské povstání.

Přípravy.

Na podzim 1918 se poznanští Poláci začali připravovat na povstání proti Němcům. Spád událostem dala abdikace císaře Německého císařství Viléma II. 9. listopadu 1918 a vyhlášení německé Výmarské republiky. Německo se následně začalo topit v revoluci a poznaňští Poláci tak mohli využít oslabení německých pozic. Vznikla tzv. "Vrchní lidová rada" (polsky: Naczelna Rada Ludowa), která měla povstání řídit a po převzetí moci zastupovat funkci vlády. Na konci války se do Velkopolska začaly vracet pluky německé armády mobilizované z místních obyvatel i se svou výzbrojí. Rada tím způsobem získala zkušené a ozbrojené válečné veterány. Povstalci dostali 20. listopadu 1918 ujištění o podpoře od vlády ve Varšavě. V Ostrově Velkopolském už 10. listopadu 1918 místní občané vymohli na německé administrativě částečnou autonomii (tzv. Ostrovská republika). Po této události německé vedení provincie začalo být velice ostražité.

Povstání.

Impulzem pro vypuknutí povstání byly události z 27. prosince 1918. Toho dne známý polský pianista a vlastenec Ignacy Paderewski pronesl v Poznani patriotickou řeč, kterou si vyslechly tisíce místních. Německá administrativa na tuto událost zareagovala ukázkou vlastní moci a nechala přes město pochodovat vojsko. Napjatá situace vyústila ve vypuknutí prudkých bojů mezi rychle se organizujícími oddíly místních Poláků a německou posádkou. Povstalci se okamžitě zmocnili železniční stanice a pošty. Boje se rychle rozhořely po celém Poznaňsku a Poláci slavili první úspěchy při obsazení Szamotuły, Środy Wielkopolské, Pniewy a Opalenice. Do čela tzv. "Velkopolské armády" se postavil kapitán Stanisław Taczak. Němečtí vojáci, kteří byli demoralizovaní podepsáním německé kapitulace, nedokázali zadržet revoluční vlnu, která se přehnala přes celé území. Samotná německá vláda, která měla spoustu práce s potlačením komunistického povstání spartakovců v Berlíně, nemohla na počátku povstání na události včas zareagovat.  Dne 8. ledna 1919 se Rada jmenovala řídícím orgánem vojska a policie ve Velkopolsku a den na to převzala oficiálně moc nad administrativou celého regionu. Úřady byly polonizovány a němečtí úředníci propuštěni. Do poloviny ledna 1919 se povstalcům podařilo ovládnout téměř celé Velkopolsko a rada požádala polskou delegaci v Paříži vedenou Romanem Dmowskim, aby vyjednala na mírové konferenci s Němci příměří. V únoru 1919 zasedli Poláci a Němci v Berlíně k jednání, ale ke shodě nedošlo. Němečtí zástupci nebyli ochotni odstoupit Velkopolsko Polsku a povstalci se zase nehodlali podrobit zpátky Německu. Němci stáhli do Velkopolska posily a těžké boje mezi německou armádou a polskými povstalci tak pokračovaly do půlky února 1919. Boje skončily až na nátlak dohodových států. O zastavení bojů se nejvíce zasadila Francie.

Výsledky povstání.

Velkopolská armáda byla oficiálně vyhlášena jako spojenecká armáda dohodových států (stejně jako například Československé legie v Rusku). V následných regionálních volbách, konaných v březnu 1919, ztratili Němci drtivou většinu křesel na radnicích, a tak faktickou moc nad územím. V červnu 1919 bylo díky Versailleské smlouvě oficiálně připojeno Velkopolsko k nově vzniklé Polské republice. Polákům taktéž připadla část Pomoří, a tak bylo celkově přičleněno k polskému státu území o rozloze 47000 km² (z toho 4000 km² ve Slezsku). V srpnu 1919 se Vrchní lidová rada sama rozpustila.  Spojenci, a to převážně Francie, se přiklonili na stranu Polska se zcela jasnými ambicemi. Vytvoření silného Polska mělo zajistit ochranu před rozšířením bolševické revoluce dál na západ. Takto vytvořená "bariéra" měla zabránit ruským bolševikům spojení jejich revoluce s komunistickými povstalci v Německu a Maďarsku.

Velkopolské povstání bylo povstání Poláků proti německé nadvládě v letech 1918–1920. Proběhlo na historicky polském území Velkopolska, které bylo jako tzv. provincie Poznaňsko součástí Německého císařství. Úspěšné povstání mělo velký vliv na pozdější Versailleskou smlouvu, která přiřkla Polákům nejen Velkopolsko, ale také velkou část území, které Němci získali při jednotlivých děleních Polska v letech 1772 - 1795 (ze zabraných 63 000 km², které Němci udrželi po napoleonských válkách, Polsko získalo zpět 43 000 km² - bez Gdaňska, Varmie a pohraničního pásu na západě).

The Greater Poland uprising of 1918–1919, or Wielkopolska uprising of 1918–1919 (; ) or Posnanian War was a military insurrection of Poles in the Greater Poland region (German: Grand Duchy of Posen or Provinz Posen) against German rule. The uprising had a significant effect on the Treaty of Versailles, which granted a reconstituted Second Polish Republic the area won by the Polish insurrectionists. The region had been part of the Kingdom of Poland and then Polish-Lithuanian Commonwealth before the 1793 Second Partition of Poland when it was annexed by the German Kingdom of Prussia. It had also, following the 1806 Greater Poland Uprising, been part of the Duchy of Warsaw (1807–1815), a French puppet state during the Napoleonic Wars.