Změny v pravidlech.

UEFA před touto kvalifikací změnila pravidlo o žlutých kartách - dosud hráč nesměl nastoupit do jednoho utkání po dvou obdržených žlutých kartách, nyní tomu tak bude až po třech žlutých kartách.

Systém kvalifikace.

Poprvé od roku 1976 se nekvalifikuje žádná reprezentace automaticky na závěrečný turnaj a kvalifikace se tak účastní všech 55 týmů členských zemí UEFA. Protože se zápasy odehrají ve 12 různých zemích, může se stát, že se některý ze zápasů odehraje v zemi, která se závěrečného turnaje nezúčastní.  V roce 2018 UEFA zavedla novou soutěž, Ligu národů UEFA. Výsledek v ročníku 2018/19 umožní reprezentačním týmům získat místo na závěrečném turnaji, i když si nevybojují přímý postup z kvalifikačních skupin. Vzhledem k formátu baráže je zajištěno, že se na EURO 2020 objeví alespoň jeden tým z každé výkonnostní skupiny Ligy národů.

Základní skupiny.

55 týmů bylo rozlosováno do deseti skupin. V 5 skupinách hraje šest týmů, v 5 skupinách hraje pět týmů. Ve skupinách se utká každý s každým doma a venku. Vítězové skupin a týmy na druhých místech postoupí přímo na závěrečný turnaj ME 2020.

Kritéria při rovnosti bodů.

Pokud budou mít dva nebo více týmů po skončení kvalifikačních zápasů stejný počet bodů, rozhodují o pořadí následující kritéria:  Pokud bude mít po použití 1. až 4. kritéria dva nebo více týmů stále stejné pořadí, rozhodnou tato kritéria:

Baráž.

O zbývajících 4 místech se poprvé nebude rozhodovat formou zápasů doma-venku mezi týmy na třetích místech po kvalifikačních skupinách, ale místo toho se vybere 16 týmů na základě výsledků v Lize národů. Z každé výkonnostní ligy v Lize národů (Liga A, Liga B, Liga C, Liga D) budou vybrány 4 týmy a tyto spolu sehrají play-off o jedno místo na závěrečném turnaji. Celkem se tak odehrají 4 play-off o 4 zbývající volná místa.  Vítězové skupin Ligy národů jsou automaticky zařazeni do play-off ve své výkonnostní Lize. Pokud si vítěz skupiny v Lize národů zajistí přímý postup z kvalifikační skupiny na EURO 2020, pak bude do play-off zařazen další tým podle umístění v dané výkonnostní Lize.  Pokud v dané výkonnostní Lize nebude po kvalifikačních skupinách zbývat dostatečný počet nekvalifikovaných týmů pro sehrání play-off, pak se účast v play-off přesune na další týmy dle celkového žebříčku Ligy národů. Vítězové skupin v Lize národů mají zajištěno, že se nesetkají s týmy z vyšší výkonnostní Ligy.  Každé play-off se bude skládat ze dvou semifinále, hraných na jeden zápas. Nejlépe postavený tým přivítá čtvrtý tým; druhý tým bude hostit zápas s třetím týmem. Hostitel finále se rozhodne losem.

Baráž.

Týmy, které se na závěrečný turnaj neprobojují z kvalifikačních skupin, mají stále šanci se na něj dostat přes baráž ve formě play-off. Pro každou výkonnostní Ligu v Lize národů UEFA je vyhrazeno jedno místo na závěrečném turnaji EURO 2020.  Play-off sehrají 4 týmy v každé výkonnostní skupině, které nepostoupily přímo na závěrečný turnaj. Nejdříve se místa přidělují vítězům skupin v Lize národů, pak dalším dle žebříčku uvnitř výkonnostních skupin a následně týmům dle celkového žebříčku.

Los.

Los proběhl po skončení kvalifikačních skupin. Odehrál se 22. listopadu 2019 v Nyonu, ve Švýcarsku.  UEFA ještě před losem nastínila obecné principy, kterými se měl los řídit a výjimky pro vybrané situace.  Po kvalifikačních skupinách byl sestaven žebříček, ze kterého vyplynulo 16 týmů pro baráž. Postupně se přiřazovaly týmy do play-off skupin, od Ligy D po Ligu A.  Los se týkal těchto týmů (seřazené dle pořadí žebříčku Ligy národů):  Jednotlivé play-off skupiny po losu vypadají takto:

Play-off skupiny A.

Protože v této skupině jsou dva týmy, které budou hostit zápasy Mistrovství Evropy, budou rozřazeny takto:

Play-off skupiny B.

Vítěz tohoto play-off bude hrát Mistrovství Evropy ve skupině E.

Play-off skupiny C.

Vítěz tohoto play-off bude hrát Mistrovství Evropy ve skupině D.

Play-off skupiny D.

V závislosti na vítězném týmu z play-off skupiny A bude vítěz této skupiny přiřazen takto:

Kvalifikace na Mistrovství Evropy ve fotbale 2020 je probíhající fotbalová soutěž, která začala v březnu 2019 a měla by skončit v roce 2020. Kvalifikace se účastní 55 týmů členských zemí UEFA, přičemž do závěrečné soutěže ME 2020 postoupí 24 týmů. Přímo z kvalifikace postupuje 20 týmů, další 4 týmy vzejdou z baráže, která je spojena s výsledky reprezentací v Lize národů UEFA 2018/19. Poprvé od roku 1976 není žádný účastník automaticky kvalifikován jako tým hostitelské země. Poprvé se kvalifikace účastní tým Kosova. Losování pro rozdělení do kvalifikačních skupin proběhlo 2. prosince 2018 v Convention Centre Dublin v Dublinu.

The UEFA Euro 2020 qualifying tournament is a football competition that is being played from March 2019 to November 2020 to determine the 24 UEFA member men's national teams that will advance to the UEFA Euro 2020 final tournament, to be staged across Europe in June and July 2021. The competition is linked with the 2018–19 UEFA Nations League, giving countries a secondary route to qualify for the final tournament. For the first time since 1976, no team will automatically qualify for the UEFA European Championship as the host country.  The national teams of all 55 UEFA member associations entered the qualifying process, with Kosovo taking part for the first time. The group stage draw took place at the Convention Centre Dublin, Republic of Ireland, on 2 December 2018.


Jean-Frédéric Phélypeaux, Count of Maurepas

Život.

Narodil se ve Versailles do vlivné rodiny Phélypeaux. Jeho otcem byl Jérôme Phélypeaux, hrabě de Pontchartrain (1674–1747), ministr námořnictva a královského domu. Pod vedením svého otce a děděčka byl Jean-Frédéric od dětství vzděláván, aby se stal státním sekretářem. Jean-Frédéric měl právo na pozici státního sekretáře, jelikož jeho otec Jérôme koupil tento úřad s právem dědictví. Roku 1718 ve věku 17 let se stal ministrem královské domácnosti a hrabětem z Maurepas pod opatrovnictvím svého bratrance La Vrillière. V roce 1718 se oženil se svou setřenicí Marií-Jeanne Phélypeaux de La Vrillière (1704–1793). V roce 1723 fakticky převzal správu resortu námořnictva. Do jeho kompetencí spadala kromě námořnictva správa kolonií a námořního obchodu. V roce 1738 byl jmenován členem státní rady.

Politický vzestup.

Zkušený ve vojenství a námořní strategii rozhodl se hrabě Maurepas obnovit ztracenou prestiž Francie coby námořní velmoci. Jedním ze způsobů, jak chtěl napravit francouzskou reputaci, bylo zaměřit se na obranu rozlehlých francouzských kolonií v Novém Světě, zejména v letech 1730–1740. Jeho obranné plány byly podpořeny informacemi o britských námořních manévrech, seznamech lodí připlouvajících do Severní Ameriky a detailních plánech lodních konstrukcí. Jean-Frédéric získal tyto informace tím, že spravoval zpravodajskou službu, která byla považována za jednu z nejúčinnějších v Evropě. To bylo možné jen díky výraznému zvýšení prostředků, které se mu podařilo získat pro francouzské námořnictvo. Během své kariéry zastával funkci komorníka královské domácnosti, ministra námořnictva a ředitele tajných služeb.

Politický úpadek.

V roce 1749 byl hrabě Maurepas odstraněn z úřadu převratem vedeným vévodou de Richelieu, který tak ukončil období jeho obrovských úspěchů. Byl vyhoštěn z Paříže za epigram proti Madame de Pompadour a odešel do Bourges a následně do Pontchartrain. Roku 1774 byl Ludvíkem XVI. povolán zpět ke dvoru a v letech 1776–1781 byl prvním ministrem.

Odkaz.

Čtyři svazky jeho pamětí (Memoires de Maurepas), údajně shromážděné jeho tajemníkem, obsahují informace o severoamerických koloniích, pádu Louisbourgu, obchodu v Karibiku, cenzuře knih a tehdejší administrativě. Zaznamenal také mnoho informací o námořních záležitostech, včetně plavebních instrukcí a vedení války na moři. Sbírka pamětí je nyní v držení Cornellovy university.  Bylo podle něj pojmenováno jezero Maurepas v Louisianě v USA.  Hrabě Maurepas je jednou z hlavních postav Feuchtwangerova románu "Lišky na vinici".

Jean-Frédéric Phélypeaux, hrabě de Maurepas ("Jean-Fréderic Phélypeaux, comte de Maurepas et de Pontchartrain, baron de Beynes hrabě z Maurepas") (9. července 1701, Versailles – 21. listopadu 1781, Versailles) byl francouzský státník z úřednické šlechty ("noblesse de robe"). V letech 1723–1749 byl ministrem námořnictva, poté strávil řadu let ve vyhnanství vlivem markýzy de Pompadour. Ke dvoru se vrátil až za vlády Ludvíka XVI. a v letech 1776–1781 byl prvním ministrem.

Jean-Frédéric Phélypeaux, 1st Count of Maurepas (9 July 1701 – 21 November 1781) was a French statesman and Count of Maurepas.


První období Fontainebleau školy (od roku 1531).

V roce 1531 byl florentský umělec Rosso Fiorentino, který v roce 1527 ztratil většinu svého majetku během Sacco di Roma, pozván králem Františkem I. do Francie. Rosso zahájil rozsáhlý dekorativní program pro zámek Fontainebleau. V roce 1532 se připojil další italský umělec Francesco Primaticcio z Bologny. Rosso zemřel ve Francii v roce 1540. Na radu Primaticcia byl v roce 1552 pozván do Francie Františkovým synem Jindřichem II. umělec Niccolò dell'Abbate z Modeny. I když byli pozváni hlavně na práci v zámku Fontainebleau, byli tito umělci zváni, aby vytvořili umělecká díla pro jiné šlechtické rodiny té doby a byli hodně váženi a dobře placeni. Práce této "první školy Fontainebleau" jsou charakterizovány rozsáhlým používáním štuku, obrazových rámů, fresek, s komplikovaným (a často tajemným) systémem alegorií a mytologické ikonografie. Renesanční dekorativní motivy jako "grotesques" (podivné, tajemné, nádherné, fantastické, ale i ohavné, škaredé, neslušné či nepříjemné), "strapwork" (stylizovaná dekorativní ozdoba), "putti" (nahé dítko podobné amorku, obvykle bez křídel). Tyto prvky jsou užívány běžně, stejně jako určitý stupeň erotiky. Postavy jsou elegantní a ukazují vliv technik italského manýrismu Michelangela, Raffaela, a zejména Parmigianina. Primaticcio byl také vyzván k vytvoření kopií antických soch, čímž se rozšířil vliv školy i na klasické sochy. Mnoho z prací Rossiho, Primaticcia a Niccolò dell'Abbate nepřežilo; části zámku byly upravovány v různých obdobích. Díla těchto umělců byla reprodukována jako tisky či lepty, které byly zřejmě původně vytvořeny v samotném Fontainebleau a později v Paříži. Tak se styl šířil z Francie i za hranice a zachovalo se tím i několik prací, které by jinak nepřežily. Manýristický styl školy Fontainebleau ovlivnil francouzské umělce jako byl malíř Jean Cousin starší, sochaře Jeana Goujona a Germaina Pilona a v menší míře portrétistu Françoise Cloueta, syna Jeana Cloueta.

Výtvarná dílna.

Ačkoli neexistuje jistý důkaz, většina učenců se shodla na tom, že v paláci Fontainebleau byla výtvarná dílna, která reprodukovala návrhy umělců a jejich práce v paláci, stejně jako jiné kompozice, které vytvořili. Nejproduktivnější tvůrci byli Léon Davent, Anthony Fantuzzi a Jean Mignon, následovaný "tajemným" umělcem známým z jeho monogramu jako "Mistr IsemV". Je pravděpodobné, že dílna byla aktivní nejpozději v letech 1542 až 1548. V březnu roku 1547 král František I. zemřel, financování paláce skončilo a škola se rozptýlila. Cílem dílny bylo šířit nový styl který se vyvíjel v paláci, a to jak do Francie, tak mezi umělce pracující v Itálii. Zda iniciativa přicházela od krále či jiného patrona, nebo od samotných umělců, není jasné. David Landau věří, že Primaticcio byl hnací silou; v roce 1540 se stal ředitelem prací ve Fontainebleau po sebevraždě Rossiho Fiorentina.

Druhé období Fontainebleau školy (od roku 1594).

Od roku 1584 do roku 1594 byl během francouzských náboženských válek zámek Fontainebleau opuštěn. Po svém nástupu na trůn, Jindřich IV. Francouzský provedl renovaci budov Fontainebleau pomocí skupiny umělců: vlámský Ambroise Dubois z Antverp a Toussaint Dubreuil a Martin Fréminet z Paříže. Tito umělci jsou někdy označováni jako "druhá škola Fontainebleau". Jejich pozdní manýristické práce, z nichž mnohé byly ztraceny, pokračují v používání protáhlých a zvlněných forem a přeplněných kompozic. Mnoho z jejich kompozic zobrazuje mytologické scény podle Itala Torquata Tassa a řeckého antického spisovatele Heliodora z Emesu. Jejich styl i nadále ovlivňoval takové umělce v prvních desetiletích 17. století, jako byli Peter Paul Rubens a Caravaggio. Nizozemský a vlámský naturalismus tento styl brzy překonal.

Škola Fontainebleau (kolem 1530 – kolem 1610) byl výtvarný směr, týkající se dvou období umělecké tvorby ve Francii během pozdní francouzské renesance, soustředěné na královský palác ve Fontainebleau, které byly rozhodující pro formování francouzské verze severního manýrismu.

The School of Fontainbleau () (c.1530 – c.1610) refers to two periods of artistic production in France during the late Renaissance centered on the royal Palace of Fontainebleau that were crucial in forming the French version of Northern Mannerism.


Život.

Pocházel ze starého francouzského rodu. Jeho praděd musel jako hugenot z Francie emigrovat, jeho děd byl pruským generálem a jeho otec rovněž pruským důstojníkem. V sedmnácti letech vstoupil také do armády a roku 1794 se zúčastnil tažení do Porýní v regimentu výmarského vévody. Ve Výmaru se osobně seznámil s představiteli německé klasiky Goethem, Schillerem a Herderem.  Roku 1798 se oženil s Marianne von Schuabert, ale manželství se roku 1802 rozpadlo. Roku 1803 se vzdal vojenské služby a oženil se se spisovatelkou Caroline von Rochow (1773–1831). Žil s ní na jejím zámku v Nennhausenu, odkud udržoval styky s berlínskými romantiky (Tieck, Chamisso, Kleist, Eichendorff, Fichte). Velký vliv na jeho literární začátky měl především August Wilhelm Schlegel. Za napoleonských válek vstoupil roku 1813 opět do armády a opustil jí roku 1815 v hodnosti majora.  Po smrti své manželky se roku 1832 oženil s Albertinou Todeovou a z finančních důvodů žil v Halle. Teprve roku 1841, poté, co mu pruský král Bedřich Vilém IV. poskytl rentu, se mohl usídlit v Berlíně, kde roku 1843 zemřel.

Dílo.

Jeho literární dílo je velmi rozsáhlé (kolem sedmdesáti titulů). Představuje však naivní lidovou větev německého romantismu a větší jeho část patří spíše do triviální literatury. Navázal v něm na tehdy velmi oblíbené knížky lidového čtení a nechal se příliš ovlivnit dobovými módními středověkými náměty. Přesto byl po dlouhou dobu uznávaným autorem, protože ve svých spisech vyjádřil hrdinné ideály rytířství, jejichž cílem bylo vyvolat pocit německé tradice a národního charakteru u jeho současníků. Dnes jsou z jeho prací vydávány především jeho umělé pohádky z počátků jeho tvorby "Mužíček šibeníček" (1810, Das Galgenmännlein) a "Undine" (1811, "Rusalka").  Obdivovatelem jeho díla byl spisovatel Arno Schmidt, který přispěl k obnovení zájmu o Fouquého biografií "Fouqué und einige seiner Zeitgenossen" (Fouqué a někteří jeho současníci, 1958).

Friedrich Heinrich Karl de la Motte, baron Fouqué (12. února 1777, Brandenburg an der Havel – 23. ledna 1843, Berlín) byl německý romantický spisovatel, dramatik a básník.

Friedrich Heinrich Karl de la Motte, Baron Fouqué (; 12 February 1777 – 23 January 1843) was a German writer of the Romantic style.


Doxa ve filosofii.

V dialogu Gorgias Platón představuje sofisty, kteří učili, jak dosahovat úspěchu řečí, jako manipulátory, kteří bezostyšně využívají mínění davu. Zmínky o sofistech najdeme v Platónových dialozích Gorgias, Protagoras, Hippias Větší, Hippias Menší a Sofistés. I v jiných spisech je doxa pro Platóna mínění, které se neopírá o rozum a sídlí v nemyslících nižších částech duše. "Doxa" je pro Platóna protikladem poznání, z čehož se vyvinulo klasické pojetí protikladu pravdy a omylu, i když v Platónových dialozích Theaitétos a Menon Sókratés říká, že poznání je orthos doxa, správné mínění, pro něž máme rozumové důvody.  Platónův žák Aristotelés proti tomu namítal že cena mínění je v jeho praktičnosti a obecném užívání, takže to není pouhý klam. Je to naopak první krok k poznání, neboť se uplatňuje ve hmotném světě a ti, kdo se mínění drží, si je už mnohokrát vyzkoušeli a mají tedy důvod mu věřit. Aristotelés nazývá "endoxa" pravdivá tvrzení o hmotném světě, předávaná z generace na generaci. Endoxa je mínění stálejší a spolehlivější, protože byla mnohokrát prověřena v předchozích sporech o obec.

Doxa v sociologii.

Tímto pojmem se v sociologii zabýval zejména Pierre Bourdieu v díle „Esquisse d'une theorie de la pratique“ (česky „Teorie jednání“). "Doxa" podle něj vyjadřuje věci, zkušenosti a zážitky, které společnosti berou jako samozřejmost. Rozdíl mezi "doxa" a názorem je v tom, že nebývá nijak zpochybňována ani zkoumána, ale je brána jako fakt. To může často vést k chybným závěrům, protože věci nemusí být vždy takové, jak se na první pohled zdají. Jako příklad můžeme uvést dedukci, že někdo, kdo má ve škole špatné známky, nemůže být inteligentní a úspěšný v jiném oboru.

Doxa a demokracie.

Tento koncept využívá také James A. Herrick v knize „Historie a teorie rétoriky: Úvod“. Odkazuje na sofisty, kteří tvrdí, že rétorika vytváří „užitečnou verzi“ pravdy právě z doxa nebo z názorů lidí v průběhu argumentace , a že Sokrates nebude v tom případě přispívat k takové „Pravdě“, která je však nezbytná pro demokracii. Adam T. Smith rozvíjí tuto myšlenku v článku „The limitations of doxa: agency and subjectivity from an archaeological point of view", kde konstatuje, že Bourdieu zdůvodňuje pomocí doxa praktiky a chování starověkých civilizací a tvrdí, že jsou formovány právě společností přijímanými konvencemi, pohledy na svět a nepochopením společenských pořádků, spíše než politikou.

Doxa (z řeckého δόξα; ze slovesa δοκεῖν "dokein", ukazovat se, jevit se, zdát se) znamená domněnku, obecné mínění či populární názor. Výraz byl často spojován s řeckými rétory, kteří formulovali své argumenty právě pomocí obecných názorů a mínění. "Doxa" byla často zneužívána sofisty jako nástroj k přesvědčování lidí, což nakonec vedlo Platóna k odmítnutí demokracie.  Slovo "doxa" dostalo nový význam v období 3. – 1. století př. n. l., když Septuaginta, překlad Starého Zákona do řečtiny, přeložila hebrejské slovo pro „slávu“ ( כבוד, kavod) jako "doxa". Tento překlad Starého zákona užívala i raná církev a často se cituje v Novém zákoně. Důsledky tohoto významového posunu jsou zřejmé z hojného užívání v celém Novém zákoně i v bohoslužbě řecké pravoslavné církve, kde se oslava Boha správnou bohoslužbou chápe i jako pravá víra. Doxa zde znamenala bohoslužebné jednání či praxi a víru celé církve, nikoli osobní přesvědčení. Toto spojení různých významů se odráží i v moderních pojmech jako ortodoxní nebo heterodoxní. Přešlo i do ruského slova sláva (слава), které může znamenat i pravoslaví (православие) jako pravou víru či přesvědčení.

Doxa (ancient Greek δόξα; from verb δοκεῖν "dokein", "to appear", "to seem", "to think" and "to accept") is a Greek word meaning common belief or popular opinion. In classical rhetoric, "doxa" is contrasted with "episteme" (knowledge).  The word "doxa" picked up a new meaning between the 3rd and 1st centuries BC when the Septuagint translated the biblical Hebrew word for "glory" (כבוד, "kavod") as "doxa". This translation of the Hebrew Scriptures was used by the early church and is quoted frequently by the New Testament authors. The effects of this new meaning of "doxa" as "glory" is made evident by the ubiquitous use of the word throughout the New Testament and in the worship services of the Greek Orthodox Church, where the glorification of God in true worship is also seen as true belief. In that context, doxa reflects behavior or practice in worship, and the belief of the whole church rather than personal opinion. It is the unification of these multiple meanings of doxa that is reflected in the modern terms of orthodoxy and heterodoxy. This semantic merging in the word "doxa" is also seen in Russian word слава ("slava"), which means "glory", but is used with the meaning of "belief", "opinion" in words like православие ("pravoslavie", meaning "orthodoxy", or, literally, "true belief").


Umělecká kariéra.

Po maturitě na střední škole v roce 1996 vystudoval herectví na Akademii divadla, rozhlasu, filmu a televize, autonomní součásti Lublaňské univerzity, kterou absolvoval roku 2001.  V dalších letech pracoval pro Slovinský rozhlas a televizi, objevoval se v radiopořadu Saši Hribara "Radio Ga-Ga" a televizní show "Hri-bar". Těžištěm jeho práce se stala komika a politická satira. Vytvořil postavu venkovského burana Ivana Serpentinšeka z Hornokraňska. Věnoval se také imitování veřejně známých osob, mezi jinými napodoboval Janeze Drnovšeka, Usámu bin Ládina, Fidela Castra, Antona Ropa, Jelka Kacina, Janeze Janšu či Andreje Bajuka. Působil také jako novinář a editor.

Politická kariéra.

Dvakrát byl zvolen starostou Kamniku. Nejdříve v roce 2010 jako člen strany Zorana Jankoviće Pozitivna Slovenija. Pro komunální volby 2014 založil vlastní subjekt Kandidátku Marjana Šarece, za nějž byl znovuzvolen.  Zúčastnil se prezidentských voleb 2017, v jejichž prvním kole obdržel 25 % hlasů a postoupil do druhé fáze. V listopadovém druhém kole těsně podlehl vítězi Borutu Pahorovi.  V předčasných červnových volbách 2018 do dolní komory, Státního shromáždění, skončil se svou stranou na druhém místě se ziskem 12,6 % a třinácti poslaneckými mandáty. Pro neschopnost vítěze, protiimigrační Slovinské demokratické strany expremiéra Janeze Janši, složit kabinet, schválil parlament 17. srpna 2018 Šarecovu premiérskou nominaci od prezidenta republiky. Většinu 55 poslanců z 90členného zákonodárného sboru mu zajistili vládní koaliční partneři a strana Levice v roli podporovatele kabinetu.  Pětičlennou koaliční vládu menšinového charakteru vytvořily Kandidátka Marjana Šarece, sociální demokracie (SD), Strana moderního středu (expremiéra Mira Cerara), Aliance Alenky Bratušekové (expremiérky Bratušekové) a Demokratická strana důchodců Slovinska (DeSUS). Ve shromáždění na počátku volebního období disponovaly 43 mandáty. Nový středově orientovaný kabinet byl jako v pořadí třináctý jmenován 13. září 2018. Stal se tak vůbec první menšinovou vládou, s šestnácti členy, včetně dvou ministrů bez portfeje.  V lednu 2020 odstoupil místopředseda vlády a ministr financí Andrej Bertoncelj, když se odmítavě postavil k premiérově návrhu zákona, aby ztráty ve zdravotnictví sanoval státní rozpočet. Šarec pak 27. ledna téhož roku rezignoval na premiérský post, protože v rámci minoritního kabinetu nebyl schopen prosazovat přijímání nutných reformních zákonů a vyzval k vyhlášení předčasných voleb. Úřad opustil v březnu 2020, kdy jej nahradil Janez Janša.

Marjan Šarec (* 2. prosince 1977 Lublaň) je slovinský herec a politik, v letech 2018–2020 předseda vlády Slovinska. Uměleckou dráhu začínal jako komik a politický satirik. Následně vstoupil do politiky a roku 2014 se stal předsedou nově založeného subjektu Kandidátka Marjana Šarece.

Marjan Šarec (born 2 December 1977) is a Slovenian politician, actor, and comedian. Šarec served as the 9th Prime Minister of Slovenia from 2018 to 2020.  He started his career as a comedian and satirist, before entering politics. Elected twice as Mayor of Kamnik (2010–2018), Šarec ran in the 2017 presidential election, narrowly losing to the incumbent Borut Pahor in the run-off. He entered the National Assembly in the parliamentary election of 2018 with his party, the List of Marjan Šarec. On 17 August 2018, he became Prime Minister of Slovenia. On 27 January 2020 he announced his resignation as Prime Minister.


Obsah novely.

Příběh zachycuje muže, který se ocitá mezi skutečnou a nadpřirozenou ženou a je nucen řešit rozpor mezi domovem, znamenajícím bezpečí, a světem imaginace, který jej vzrušuje a láká. Čas děje je neurčitý (pravděpodobně pozdní středověk) stejně jako jeho místo (zámek Ringstetten leží v blízkosti pramenů Dunaje).  Rytíř Huldbrand miluje krásnou šlechtičnu Bertaldu. Předvádí před ní svou statečnost v rytířských kláních, a když mu uloží zkoušku odvahy, podnikne cestu do nebezpečného lesa. Bouře způsobí, že se rozvodní potok, ve kterém se málem utopí. Zachrání se v domku rybáře u jezera, který má překrásnou dceru. Rybář mu vypráví, že jeho skutečná dcera zmizela před patnácti lety v jezeře, a namísto ní, že se u jeho domku objevila tříletá dívka Undine, kterou vychoval. Huldabrand se do ní zamiluje a vezme si jí za ženu. Po svatbě se Undine z náladové dívky změní v jemnou a ohleduplnou ženu. Přizná se, že je ve skutečnosti rusalka. Ty stejně jako ostatní duchové živlů (elementálové) nemají duši a mohou ji získat pouze lidskou láskou. Proto ji její otec, vládce vod, poslal k lidem. Rusalčin manžel musí splnit ještě jednu podmínku – nesmí jí nikdy v blízkosti vody spílat, jinak nad ní znovu živel získá moc a ona se do něj bude muset vrátit.  Huldbrand odjede s Undine a s jejími rodiči nejprve k Bertaldě. Undinin strýc, vodní duch Kühleborn, sdělí Undine, že Bertalda je ve skutečnosti ztracená rybářova dcera. Když toto tajemství Undine odhalí, Bertalda jí podezírá z intrik a brání se svému sociálnímu pádu. Huldbrand pak obě ženy vezme na svůj hrad Ringstetten, kde opět objeví svou lásku Bertaldě. Undine zabrání Kühlebornovi v přístupu na hrad tím, že uzavře vodní kašnu na nádvoří.  Při výletu po Dunaji se na Huldbrandově lodi objeví Kühleborn. Huldbrand se neovládne a rozčilen Undinými vazbami na vodní království poruší podmínku o spílání. Kühleborn pak stáhne Undine do vody. Huldbrand je přesvědčen, že Undine je mrtvá a chce se oženit s Bertaldou. Undie se mu zjeví ve snu a varuje ho, že pokud jí zradí sňatkem s jinou ženou, bude ho muset usmrtit. Huldbrand však varování nedbá a sňatek proběhne. Před svatební nocí Bertalda trvá na tom, že se na nádvoří umyje vodou z fontány, aby omyla své pihy, o kterých je přesvědčena, že potvrzují její plebejský původ. Jakmile je víko fontány odkryto, z fontány vystoupí Undine a Huldbranda svým polibkem usmrtí. Na Huldbrandově pohřbu se Undine zjeví v podobě bílé postavy, která se nakonec změní v pramen vody lemující rytířův hrob. Svého milého tedy symbolicky objímá i po smrti.

Undine (1811, česky též jako "Rusalka") je pohádková novela, kterou napsal německý romantický spisovatel, dramatik a básník Friedrich de la Motte Fouqué. Jedná se o autorovo nejznámější dílo. Je to jedna z mála drobných prací, které z jeho rozsáhlé tvorby přežily dodnes. Novela byla přeloženo do mnoha jazyků a ovlivnila mnoho hudebních, literárních i výtvarných děl.  V novele autor zpracoval motiv tragické lásky víly k člověku, rozšířený v Evropě již od středověku, například v pověsti o "Meluzíně", zpracované v Německu do Knížky lidového čtení. Undine stejně jako Meluzína hledá spojení se smrtelným mužem, protože jenom tímto způsobem může získat duši. Bez duše není schopna lásky ani soucitu.

Undine is a fairy-tale novella ("Erzählung") by Friedrich de la Motte Fouqué in which Undine, a water spirit, marries a knight named Huldebrand in order to gain a soul. It is an early German romance, which has been translated into English and other languages.


Mládí.

Patkul se narodil ve věznici ve Stockholmu, kde byl jeho otec držen kvůli podezření z velezrady. Již v mladém věku nastoupil Johann Reinhold do armády a následně se vypracoval až do hodnosti kapitána.

Spor o redukcionismus.

Roku 1689 vydal do Stockholmu v čele delegace livonských šlechticů, aby podal protest proti míře tvrdosti, se kterou byla v jeho domovském kraji prováděna pozemková reforma Karla XI. Jeho výmluvnost učinila na Karla silný dojem, avšak jeho požadavnkům nebylo vyhověno. Poté, co králi předložil o tři roky později další, ostřeji psanou petici, proti němu byla kvůli opakovaným stížnostem podána státní žaloba. Ve snaze vyhnout se trestu za velezradu uprchnul Patkul ze Stockholmu do Švýcarska. V nepřítomnosti byl odsouzen k useknutí pravé ruky a hlavy. Zároveň došlo ke konfiskaci veškerých jeho pozemků.

Role při plánování Velké severní války.

Následující čtyři roky strávil Patkul na útěku. Roku 1698 však poté, co nový švédský král Karel XII. nevyhověl jeho žádosti o milost, vstoupil do služeb Augusta II. Silného, kurfiřta saského a krále polského. Jeho dlouhodobým cílem se stalo vyrvat Livonsko z držení Švédska - kvůli hrozbě perzekuce pro něj jinak nebylo možné vrátit se domů. Polsko, jehož státním zřízením v té době byla šlechtická republika (tzv. Rzeczpospolita), bylo pro livonského šlechtice nejpříhodnější volbou potencionálního nového pána. Roku 1698 se tedy Patkul dostal ke kurfiřtsko-královskému dvoru v Drážďanech a začal Augusta doslova zasypávat návrhy na rozdělení Švédska. Jeho první plán spojenectví zahrnoval koalici Saska, Dánska a Braniborska, avšak po odmítnutí ze strany Braniborska byl nucen i přes osobní odpor zahrnout do spojenectví Rusko.  Ruský car se měl spokojit s Ingrií a Estonskem, zatímco Augustovi mělo připadnout Livonsko oficiálně jako polské léno, reálně však jako dědičná držba saské dynastie. Vojenské operace proti švédským provinciím v Pobaltí pak měli spustit Sasové a Rusové zaráz. Po ustanovení tohoto základu dohody se Patkul vydal do Moskvy, kde během tajného jednání v Preobraženském snadno přesvědčil Petra I., aby k alianci 18. listopadu 1699 smluvně přistoupil.

V saských a ruských službách.

Během prvních dní Velké severní války, které nebyly pro spojence příliš šťastné, fungoval Patkul jako základní pilíř celého spojenectví. Roku 1702 naverboval ve Vídni skotského generála George Benedicta Oglivieho a uvedl jej do Petrových služeb.  Ve stejném roce seznal, že pro něj služba pánovi Augustova ražení není nadále výhodná a přešel do ruských služeb. Petr I. Patkula, jehož předcházela pověst talentovaného a energického muže, rád přivítal, Patkul však své pověsti nedostál. Jeho znalosti byly příliš lokálně zaměřené a omezené. Smlouvou z Narvy z 19. srpna 1704 mezi Ruskem a Polskem se mu sice konečně povedlo přivést Polsko do války po boku spojenců a posílit tak Augusta Silného, který do té doby vedl válku pouze jako saský kurfiřt, nepodařilo se mu však přimět ke vstupu do protišvédské ligy Prusko - částečně kvůli obavám Fridricha I. z Karla XII., částečně kvůli žárlivosti samotného Petra. Patkul následně odcestoval z Berlína do Dráždan, aby s císařským dozorčím Stratmannem uzavřel dohodu o pronájmu ruského pomocného sboru v saských službách Habsburkům.

Zatčení a poprava.

Saští ministři proti novému pořádku protestovali a 19. prosince 1705 pak nechali Patkula zatknout a uvěznit v pevnosti Sonnenstein. Zcela přitom ignorovali Petrovy protesty proti takto bezohlednému porušení mezinárodního práva. Po uzavření smlouvy z Altranstädtu z 24. září 1707 byl Patkul dopraven ke Karlovi, který jej nařídil popravit lámáním v kole. Neobměkčila jej ani žádost o milost ze strany své vlastní sestry, princezny Ulriky. Tu odmítl s tím, že zrádci z exemplárních důvodů milost udělit nelze. V říjnu 1707 byl Patkul zaživa rozlámán v kole v Kazimierzu Biskupim v Polsku.  Okolnosti Patkulovy smrti poprvé popsal v knize "Das schmertzliche doch seelige Ende, Des Welt-Bekandten Joh. Reinhold Patkuls" (roku 1761 přeloženo do angličtiny pod názvem "Anecdotes concerning the famous John Reinhold Patkul") ["Anekdoty ze života slavného Jana Reinholda Patkula"]. Další záznam Patkulovy popravy lze nalézt v anonymním letáku z roku 1708 názvem "Kurtze Beschreibung der merck- und denckwürdigen Execution Des tapffern und Welt-bekanten General Patkuls, Wie selbiger den 10. October. 1707. zu Casimir in Pohlen erbärmlich hingerichtet worden" ["Krátký popis významné a pamětihodné popravy statečného a světoznámého generála Patkula; Jak byl onen 10. října v Kazimierzu v Polsku útrpně popraven"]. Ačkoliv se oba popisy liší, svorně uvádějí, že po vleklém procesu lámání kostí v kole Patkul prosil, aby byl sťat (volal "Kopf ab!") a sám se doplazil k popravčímu špalku. Následná poprava stětím se však povedla až po několika úderech.

Johann Reinhold Patkul (27. července 1660 Stockholm – 10. října 1707 Kazimierz Biskupi) byl livonský šlechtic, politik a bojovník za výsady Baltských Němců. Narodil se jako poddaný švédského krále, bouřil se však proti způsobům, jakými král Karel XI. prováděl v Livonsku svou politiku redukcionismu, čímž krále popudil. Ten na něj roku 1694 vydal zatykač a odsoudil jej k mučení a smrti. Patkul pak ze Švédska uprchl do kontinentální Evropy. Následně hrál v letech 1698 a 1699 hlavní roli v tajných diplomatických jednáních, jejichž výsledkem bylo spojenectví ruského cara Petra I., saského kurfiřta a polského krále Augusta II. Silného a dánsko-norského krále Kristiána V. (i jeho následníka Frederika IV.) proti švedskému králi Karlu XII., což vedlo k vypuknutí tzv. Velké severní války v letech 1700 až 1721. V prvních letech války plnil Patkul zásadní úlohu při komunikaci mezi spojenci i ostatními dvory v Evropě. Na dvoře Augusta II. Silného vykonával funkce nejprve ve službách samotného Augusta (v letech 1698 až 1700), později ve službách Petra I. (od roku 1702 až do své smrti). Na konci roku 1705 se Patkul ocitnul v nelibosti kurfiřta Augusta a byl obviněn z velezrady. Během následujícího roku byl vězněn nejprve v Sonnensteinu a následně v Königstenu. Nakonec byl však August donucen Karlem XII., aby Patkula vydat na základě smlouvy z Altranstädtu. Patkul pak strávil další rok ve švédském žaláři, než jej Karel XII. nechal rozlámat v kole a setnout.

Johann Reinhold Patkul (27 July 1660 – 10 October 1707) was a Livonian nobleman, politician and agitator of Baltic German extraction. Born as a subject to the Swedish Crown, he protested against the manner of King Charles XI of Sweden's reduction in Livonia, enraging the king, who had him arrested and sentenced to mutilation and death (1694). Patkul fled from the Swedish Empire to continental Europe, and played a key role in the secret diplomacy (1698-1699) allying Peter I of Russia, Augustus II the Strong of Saxony and the Poland–Lithuania - as well as Christian V and his successor Frederick IV of Denmark–Norway - against Charles XII of Sweden, triggering the Great Northern War of 1700-1721. During the first war years, Patkul retained a key role in the communication between the allies and other European courts, holding positions at king Augustus's court first in Augustus's interests (1698-1700), then in tsar Peter's service (1702- ). In late 1705 Patkul fell from Augustus's favor and was arrested and charged with high treason. Throughout the following year he was detained first in Sonnenstein, then in Königstein (both in Saxony), before Charles XII forced Augustus to extradite him by the Treaty of Altranstädt in late 1706. Patkul spent another year in Swedish detention before Charles XII had him broken on the wheel and decapitated.


Před útokem.

Dne 11. prosince 2018 ráno prohledaly bezpečnostní složky byt útočníka a nalezly zde granát, pistoli, několik nožů a texty v arabštině. Útočník však nebyl doma a o pár hodin později zahájil střelbu v centru Štrasburku.

Útok.

Samotný útok začal okolo 19:50 místního času poblíž náměstí Kléber, kde se konal vánoční trh zvaný Christkindelsmärik. Útočník postupně začal střílet na třech místech, dvakrát byl napaden příslušníky bezpečnostních sil a byl postřelen. Kromě pistole útočil také nožem. Útok probíhal celkem 10 minut, střelec podle svědků zvolával „Allah Akbar" Se zraněnou rukou pak ujel z místa činu taxíkem. Podle řidiče měl s sebou granát.

Po útoku.

Kvůli útoku došlo k uzavření přihlehlých oblastí, včetně budovy Evropského parlamentu, kde se v tu dobu konalo plenární zasedání EP. V oblasti útoku byl jeden český občan, ale neutrpěl žádnou újmu. Ve Francii byl zvýšen stupeň ohrožení teroristickým útokem na nejvyšší, do Štrasburku byly vyslány dodatečné bezpečnostní síly a byla posílena ochrana veřejných budov.  Útočník dva dny unikal policii, na jeho dopadení pracovalo více než 500 policistů a četníků, do akce byly vyslány i speciální zásahové jednotky BRI a RAID nebo elitní protiteroristická jednotka GIGN z Dijonu. Bylo zahájeno také mezinárodní pátrání. Ve čtvrtek 13. 12. byl útočník spatřen ve čtvrti Neudorf, obklíčen a při následné přestřelce zabit.  V souvislosti s útokem bylo zadrženo sedm lidí, jsou mezi nimi čtyři příbuzní vraha, jeho rodiče a dva bratři.

Oběti.

Bylo zabito pět lidí; dva zemřeli během útoku a tři další později podlehli svým zraněním. Dále bylo zraněno jedenáct lidí, z toho čtyři vážně. Na místě zemřeli 45letý turista z Thajska a 61letý Francouz- bývalý bankovní úředník. O dva dny později podlehl svým zraněním 45letý muž z Afghánistánu, 14. prosince zemřel 29letý novinář z Itálie a 16. prosince 35letý polský hudebník Barto Pedro Orent-Niedzielski.

Útočník.

Pravděpodobný útočník, Chérif Chekatt, věk v den útoku 29 let, byl na seznamu osob podezřelých z islámského radikalismu. Byl sledován bezpečnostními složkami a měl kriminální minulost. Jeho trestní záznam obsahoval celkem 27 činů spáchaných ve Francii, Německu a Švýcarsku. Právě kvůli jedné loupeži u něj byla ten den ráno vykonána domovní prohlídka. Byl také veden ve složkách "Fiche S", kde jsou evidováni lidé, představující největší riziko pro národní bezpečnost.

Dne 11. prosince v 19:50 se ve francouzském městě Štrasburku stal teroristický útok, když muž začal střílet na zdejším vánočním trhu. Během útoku zemřeli dva lidé, další tři zemřeli později na následky zranění a jedenáct jich bylo zraněno (z toho čtyři vážně). Útočník, identifikovaný policií jako islámský extremista, dva dny unikal policii, než byl zastřelen při zásahu ve čtvrti Neudorf.

On the evening of 11 December 2018, a terrorist attack occurred in Strasbourg, France, when a man attacked civilians in the city's busy (Christmas market) with a revolver and a knife, killing five and wounding 11 before fleeing in a taxi. Authorities called the shooting an act of terrorism.  The attacker was 29-year-old , who had multiple criminal convictions and was on a security services watchlist as a suspected Islamist extremist. Chekatt was killed in a shootout with French police on the evening of 13 December after a manhunt involving 700 officers. He had pledged allegiance to the terrorist organisation Islamic State of Iraq and the Levant (ISIL) judicial sources said.


Konference OSN o změně klimatu 2018 v Katovicích

Souvislosti.

Konference OSN o změně klimatu v Paříži v roce 2015 (COP 21) schválila Pařížskou dohodu ("Světová dohoda o klimatu"), která omezuje globální oteplování na maximálně 1,5 ° C. Podle Zvláštní zprávy IPCC zveřejněné na začátku října na základě požadavku Pařížské konference stoupla celosvětová průměrná teplota v roce 2018 o jeden stupeň nad úrovní před industrializací. Zpráva ukazuje, že je výrazný rozdíl mezi tím, jestli se další růst teploty zastaví na úrovni 1,5 °C či na úrovni 2 °C. Nárůst o pouhou polovinu stupně navíc by znamenal, podle zprávy, že vyhynou téměř všechny korály, nenávratné tání Grónského ledovce a také předpovídá, že chudoba zasáhne o stovky milionů lidí více. Současná celosvětová politika v oblasti klimatu by přitom vedla ke globálnímu oteplování přibližně o tři stupně.  Poté, co Spojené státy opustily Pařížskou dohodu, převzala Čína vedoucí úlohu tím, že uspořádala mnoho přípravných schůzek v týdnech před vlastní konferencí. Těsně před konferencí vydala Světová meteorologická organizace zprávu, která uvádí, že v roce 2017 dosáhly koncentrace atmosférického oxidu uhličitého 405 ppm, což je úroveň, která na Zemi nebyla během posledních tři až pět milionů let.

Obsah.

Úkolem COP 24 v Katovicích je rozhodnout, jaká práva a jaké povinnosti jednotlivé státy mají, aby bylo dosaženo cíle 1,5 °C předpokládaného v Paříži. Zásadní roli hrají jednotné nebo přinejmenším srovnatelné metody měření emisí skleníkových plynů – dosud existují pouze pro "průmyslové země"; "rozvojové země" v této souvislosti stále potřebují vytvářet systémy korektního měření.  Během konference mělo dojít ke schválení Zvláštní zprávy IPCCC ke globálnímu o oteplení o 1,5 °C, Spojené státy, Rusko, Saúdská Arábie a Kuvajt, tedy státy, které jsou největšími producenty fosilních paliv odmítli tuto zprávu přijmout.

Průběh.

Konference byla prodloužena více než o jeden den, protože mezi zeměmi přetrvávali některé rozpory. Největším problémem bylo vytvoření mezinárodního trhu s emisními povolenkami a také kompenzace škod, způsobených klimatickými změnami rozvojovým zemím. Českou delegaci na konferenci vedl ministr životního prostředí Richard Brabec. V závěru konference blokovaly uzavření dohody především požadavky Brazílie na započítání velkých ploch deštných pralesů do schémata pro obchodování emisními povolenkami, zatímco další delegáti oponovali, že by to znamenalo započítání těchto emisí dvakrát – tento problém byl odložen na příští konferenci stran. Problémem byl také požadavek Turecka na to, aby byla v dohodě počítána jako rozvojová země.

Závěry.

Pozdě večer 15. prosince 2018 byl schválen výsledný kompromisní text, který by měl zajistit omezení růstu průměrných teplot pod 2 ° C vzhledem k hodnotám před průmyslovou revolucí (1850–1900). Hlavní závěry konference jsou:

Výsledky.

Bylo dosaženo několika úspěchů:  Mnozí říkají, že v rozhodnutích COP existuje "nedostatek naléhavosti", ale některá dobrá rozhodnutí byla přijata.

Kritika.

Ani po katovické konferenci není o moc jasnější, zda se podaří plnit cíle Pařížské dohody – zda se povede zabránit oteplení o více, než 1,5 °C, nebo snad o 2 °C. Chybí jasný souhlas všech, že nejpozději do dvou let zpřísní své závazky ke snížení emisí. Pokud se má zabránit tragickým dopadům klimatické změny, musejí emise alespoň od roku 2020 začít klesat v roce 2020 by měly být o více než polovinu nižší než dnes. Podle projekcí UNEP mají ovšem emise naopak růst nejméně do roku 2030. Evropská unie sice podpořila koalici ambiciózních států, ale plán na důraznější omezení evropských emisí není ani měsíc starý a členské státy ho teprve musí schválit.

Konference Organizace spojených národů o změně klimatu 2018 je 24. konference smluvních stran Rámcové úmluvy Organizace spojených národů o změně klimatu: (COP24), také známá jako Konference o změně klimatu v Katovicích. Konala se ve dnech 2. až 15. prosince 2018 v polských Katowicích. Hlavním cílem konference je dohodnout pravidla, která by umožňovala úplnou realizaci Pařížské dohody z roku 2015, která je součástí Rámcové úmluvy Organizace spojených národů o změně klimatu. Konference se zúčastnilo 196 zemí. Pozdě v noci 15. srpna přijala konference dohodu všech účastníků, mnoho problémů ale bylo odsunuto na konferenci COP 25, která se bude konat za rok v Chile.

The 2018 United Nations Climate Change Conference was the 24th Conference of the Parties to the United Nations Framework Convention on Climate Change (COP24), also known as the Katowice Climate Change Conference. It was held between 2 and 15 December 2018 in Katowice, Poland. The conference was held in the International Congress Centre. The president of COP24 was Michał Kurtyka. The conference also incorporated the fourteenth meeting of the parties for the Kyoto Protocol (CMP14), and the third session of the first meeting of the parties for the Paris Agreement (CMA1-3 or CMA1.3) which agreed on rules to implement the Agreement. The conference's objective was to have a full implementation of the Paris agreement.


Geografie.

Agalegské ostrovy leží severně od Maskarénského souostroví a jsou, stejně jako Seychely, součástí podmořské oceánské Maskarénské plošiny. Nejbližší pevninou je ostrov Coëtivy, nejjižnější součást Seychelského souostroví, který je od Agalég vzdálený asi 350 km směrem na sever. Nejkratší vzdálenost mezi severním pobřežím ostrova Mauricia a jižním pobřežím Agalég přesahuje 1 000 km. Agalegské ostrovy jsou téměř dvojostrov – odděluje je pouze zhruba 1,8 km široká úžina "La Passe". Moře je zde tak mělké, že při odlivu jej nelze překonat lodí, zato při poklesu mořské hladiny je možné přejít úžinu pěšky. Souostroví se skládá ze Severního ("Agalega North Island") a Jižního ("Agalega South Island") ostrova, rozloha obou ostrovů je 26 km². Severní ostrov je 12,5 km dlouhý a 1,5 km široký. Jižní ostrov má délku 7 km a v nejširším místě měří 4,5 km. Půda na ostrovech je vesměs písčitá.  Nadmořská výška souše dosahuje jen několik metrů nad úrovní okolního oceánu. Nejvyšším vrcholem souostroví je 15 metrů vysoká písečná duna na Severním ostrově, pojmenovaná "Montagne d´Emerez" podle jednoho ze dvou námořníků, kteří zde zahynuli po ztroskotání na počátku 19. století. Na jižním ostrově je nejvyšším bodem sedm metrů vysoká vyvýšenina, zvaná "Grande Montagne". Pobřeží ostrovů je lemované korálovými útesy.

Sídla.

Na Agalegských ostrovech jsou jen tři sídla. Největší a nejvýznamnější je Vingt Cinq, které leží v centrální části Severního ostrova. Ve Vingt Cinq se nachází sídlo správy Agalég, známé pod názvem "La Grande Case", základní škola, obchod a zdravotnické zařízení. Na severu je ještě jedna vesnice – La Fourche s malým přístavem Port Saint James. Na Jižním ostrově je jen jedna obec – Sainte Rita v jeho severní části. Na ostrovech se nachází také místní meteorologická stanice.

Podnebí.

Podnebí na Agalégách je tropické, stejně, jako na celém území Mauricijské republiky. Teploty zde během roku neklesají pod 23 °C, maxima se pohybují kolem 30° C. Nejdeštivějšími měsíci jsou leden a únor, nejsušší období je od srpna do října. Dominujícími rostlinami v tomto klimatu jsou mangrovy a kokosové palmy. K přírodním zajímavostem Agalég patří výskyt endemického druhu gekona "Phelsuma borbonica agalegae."

Obyvatelstvo.

Na Agalegských ostrovech, kde žije zhruba 300 obyvatel, je dominující ekonomickou činností produkce kopry a kokosového oleje a obchod s těmito produkty. Kromě toho se obyvatelé ostrovů zabývají rybolovem, pěstují ještě další zemědělské plodiny a chovají domácí zvířectvo pro vlastní potřebu. Donedávna se v obchodě na Agalegských ostrovech nepoužívaly peníze – lidé platili poukázkami ze svých účtů, vytvořených mauricijskou vládou. Obyvatelé jsou převážně křesťané, jejich jazykem je specifická agalegská kreolština.

Doprava.

Přístup na ostrovy je poměrně komplikovaný. Na Agalégách není žádný přístav, pouze menší molo v Port Saint James na severu. Lodě, připlouvající z Mauricia, proto musí kotvit zhruba 500 metrů od břehu. Letecké spojení je zajišťováno menším letadlem, patřícím pobřežní stráži, která je součástí mauricijských policejních složek. Letiště "Agalega Airstrip" (FIMA) se nachází na Severním ostrově poblíž obce Vingt Cinq. Silniční síť na ostrovech tvoří písčité místní komunikace. Dne 12. prosince 2018 byl v Dillí na setkání předsedů vlád Indie a Mauricia podepsáno memorandum, zaměřené na zlepšení letecké a námořní dopravy na Agalegské ostrovy.

Agalegské ostrovy (francouzsky "îles Agaléga", anglicky "Agalega Islands") jsou ostrovy v Indickém oceánu. Z politicko-administrativního hlediska jsou součástí Mauricijské republiky, která vznikla po vyhlášení nezávislosti v roce 1968. Od hlavního města Mauricijské republiky Port Louis na ostrově Mauricius dělí Agalegské ostrovy vzdálenost přibližně 1 100 km. Počet obyvatel je odhadován na zhruba 300 (stav v polovině roku 2011). Ostrovy jsou spravovány, stejně jako atol Cargados Carajos, mauricijskou společností Outer Islands Development Corporation (OIDC), ustavenou v roce 1982. V roce 2004 byl vydán "Agalega Island Council Act 2004" a na jeho základě byla zřízena tzv. rada ostrova – "Island Council".

Agaléga () are two outer islands of Mauritius located in the Indian Ocean, about north of Mauritius island. The population of the islands as at July 2011 was estimated at 300. The islands have a total area of . The North island is long and wide, while the South island is long and wide. The North Island is home to the islands' airstrip and the capital Vingt Cinq. The islands are known for their coconuts, the production of which is their main industry, and for the Agalega day gecko.  Agaléga island is leased to the Indian military for the development of strategic assets. The Head of the Mauritius Navy and the Mauritian National Security Advisor are Indian officers. Also see India–Mauritius Military cooperation.


Mládí a výchova.

Fatimeh Pahlaví se narodila v Teheránu v říjnu roku 1928. Byla desátým dítětem Rezá Šáha Pahlaví a jeho čtvrté a poslední manžely, Esmat Dowlatshahi. Její matka pocházela z dynastie Kádžárovců a za jejího otce se provdala v roce 1923. Fatimeh měla společnou matku s Abdulem Rezá Pahlaví, Mahmoudem Rezá Pahlaví a Hamidem Rezá Pahlaví.  Společně se svými bratry a rodiči žila v paláci Marble v Teheránu. Zde také navštěvovala dívčí školu.

Aktivity.

Během vlády jejího nevlastního bratra Muhammada Rezá Pahlaví vlastnila bowlingový klub a řídila svůj vlastní byznys. Byla spoluvlastníkem v několika firmách, zabývajících se stavbou, rostlinnými oleji a inženýrstvím. Její jmění činilo něco okolo 500 milionů amerických dolarů. Toto jmění pocházelo z válečných obchodů jejího manžela Khatamiho. Fatimeh se také účastnila bojů za lepší vzdělání dětí v Íránu.

Osobní život.

Fatimeh se vdala dvakrát. Její první civilní sňatek s Vincentem Lee Hillyerem uzavřela v Civitavecchii v Itálii v dubnu 1950. Hillyer konvertoval k islámu. Poté mohli uzavřít i církevní sňatek v Íránu, který se konal v květnu téhož roku na území íránské ambasády v Paříži. Hillyer byl dobrým přítelem jejího bratra Abdula. S Fatimeh se seznámili při návštěvě Íránu. Manželství nebo plně schváleno jejím vládnoucím bratrem Mohammedem a díky tomu se v Íránu netěšilo úspěchu. Společně měli tři děti; dva syny, Kayvana a Dariushe, a dceru Ranu, která zemřela nešťastnou náhodou během pádu ještě jako kojenec v roce 1954. Rozvedli se v září 1959.  Po rozvodu s Hillyerem se v listopadu 1959 provdala za Mohammada Amira Khatami, dominantního generála íránského letectva. Svatby se zúčastnil šáh a jeho tehdejší snoubenka Farah Diba.  Společně měli dva syny, Kambize (* 1961) a Ramina (* 1967) a dceru Pari (* 1962). Pár odešel z Íránu po revoluci v roce 1979. V následujících letech žili v Londýně.

Smrt.

Fetimeh zemřela ve věku 58 let v Londýně dne 2. června 1987.

Fatimeh Pahlaví (30. října 1928 – 2. června 1987) byla íránská princezna. Byla desátým dítětem Rezá Šáha Pahlaví a nevlastní sestrou Muhammada Rezá Pahlaví.

Fatemeh Pahlavi (; 30 October 1928 – 2 June 1987) was Reza Shah Pahlavi's tenth child and half-sister of Mohammad Reza Pahlavi. She was a member of the Pahlavi dynasty.


Život.

Říšský hrabě Adam ze Schwarzenbergu se narodil na zámku Gimborn v hrabství Mark v dnešním Severním Porýní-Vestfálsku. Jeho otcem byl Adolf hrabě ze Schwarzenbergu ze starého šlechtického rodu Schwarzenbergů, jeho matkou byla Markéta (Margaretha) svobodná paní Wolffová z Metternichu.  Rod Schwarzenbergů pochází ze stejnojmenného hradu v okolí města Seinsheim v bavorských Středních Frankách. Poprvé se písemně zmiňuje roku 1172 a v roce 1599 byl povýšen do říšského hraběcího stavu.  V roce 1600 jako šestnáctiletý převzal tituly a majetky svého otce, který padl v boji proti Turkům. Své politické ambice na straně Braniborska, mezi jehož zemskou šlechtu Schwarzenbergové patřili, poprvé prokázal po roce 1609 v boji o julišsko-klevské dědictví, když se otevřeně postavil na stranu kurfiřta Jana Zikmunda, což mu však vyneslo uvalení císařské klatby.  V roce 1613 se Adam oženil s Markétou svobodnou paní z Pallantu, která však zemřela o dva roky později při porodu druhého syna Jana Adolfa. Adam Schwarzenberg se již znovu neoženil, a místo toho vstoupil do johanitského řádu, a roku 1625 byl zvolen – ač katolického vyznání – jeho "velmistrem".

Politická kariéra v Braniborsku.

V následujících letech působil jako "tajný rada" ve službách Braniborska, kde brzy nabyl značného vlivu na celé radní kolegium a rozhodujícím způsobem tak ovliňoval politiku, zjeména pak v dolnorýnských zemích. Stejně tak v Bergsku využíval svou moc k prosazení vlastních zájmů. Zde nechal roku 1610 prohlásit své domovské panství Gimborn Janem Zikmundem Braniborským a Wolfgangem Vilémem Falcko-Neuburským za poddanské panství k hrabství Mark, a toto panství bylo roku 1614 i přes ostré protesty markských rytířů věnováním Jiřího Viléma Braniborského přifařeno k sousední farnosti Gummersbach a Müllenbach a roku 1630 dosáhl vyčlenění celého Neustadtu z hrabství Mark a vzniku nového „svobodného říšského panství“, jež bylo v roce 1631 uznáno císařem jako panství Gimborn-Neustadt přímo poddané císaři.  V prvních dvaceti letech třietileté války byl Adam ze Schwarzenbergu jednou z nejvlivnějších osob braniborské státní rady a za panování kalvinistického kurfiřta Jiřího Viléma Braniborského dosáhl vrcholu své kariéry. Pod jeho vlivem změnilo Braniborsko (dle momentální situace) několikrát strany, což bylo dáno jeho politikou orientovanou na dosahování územních zisků. Přitom si počínal bez ohledu na zájmy protestantů, čímž si znepřátelil nejen své bergské poddané.  Schwarzenberg během svého místrodržitelství nashromáždil obrovský majetek, díky čemuž mohl dokonce samotnému kurfiřtu Jiřímu Vilémovi poskyovat úvěry, za což získával další privilegia. Takto se často proplétaly soukromé záležitosti se státními a situace byla po čase velmi nepřehledná, neboť písemné podklady obvykle chyběly.

Za vlády Bedřicha Viléma.

Když se roku 1640 ujal vlády nový kurfiřt Bedřich Vilém, ponechal zpočátku Schwarzenberga v úřadu, ukázal mu však svou sílu a odhodlání. S rostoucím vlivem Schwarzenbergova soka, braniborského tajného rady Samuela z Winterfeldu na mladého kurfiřta, slábla Schwarzenbergova moc. Pouhý měsíc po smrti svého otce převedl Bedřich Vilém velení nad pevností Kostřín i s tamní kavalerií na Konráda z Burgsdorffu. Schwarzenberg protestoval, neboť za kurfiřta Jiřího Viléma bylo zvykem, že obě tyto funkce byly obsazovány odděleně, mladý kurfiřt se však jeho námitkou vůbec nezabýval. Naopak stále více omezoval kompetence hraběte Schwarzenberga v oblasti zahraniční politiky a vojenství. Ten se nakonec dokonce musel v posledních letech ze svých někdejších politických kroků zodpovídat.

Konec kariéry a závěr života.

Stálé oslabování Schwarzenbergovy moci mladým kurfiřtem a osočování jeho politiky za vlády předchůdce tehdy téměř šedesátiletého muže stále více vyčerpávalo. Den před jeho smrtí si šest důstojníků Rochowova pluku stěžovalo na nevyplacený žold, takže po prudké diskusi jej musel vyplatit z vlastní pokladnice. Nakonec jej dostihl ještě dopis jistého braniborského velitele s dalšími výtkami. V ranních hodinách 14. března 1641 Schwarzenberg zemřel na záchvat mrtvice.  Jeho syn a dědic Jan Adolf ze Schwarzenbergu získal po svém otci pouze movitý majetek. Privilegia mu byla odňata a panství, jako např. panství Huyssen v Klevsku, vyvlastněna.  Delší dobu kolovaly zvěsti o tom, že Adam ze Schwarzenbergu nezemřel přirozenou smrtí, nýbrž, že měl být na příkaz Bedřicha Viléma tajně sťat, načež nechal Bedřich II. Velký v roce 1777 Schwarzenbergovy ostatky exhumovat. Při ohledání Schwarzenbergových ostatků, které provedl Ernst Ludwig Heim, však byla prokázána neporušenost krčního obratle a tím i nepravdivost fámy.. Zpráva o vyšetření je uložena v archivu v kostele sv. Mikuláše v Berlíně-Špandavě.

Adam hrabě ze Schwarzenbergu (německy "Adam Graf von Schwarzenberg", nebo též "von Schwartzenberg", 26. srpna 1583, Gimborn, Severní Porýní-Vestfálsko – 14. března 1641, Berlín-Špandava), byl vlivný poradce braniborského kurfiřta Jiřího Viléma. V letech 1625 až do své smrti roku 1641 byl velmistrem Braniborského bailiviku Johanitského řádu.

Adam Graf von Schwar(t)zenberg (26 August 1583 – 14 March 1641) was a German official who advised George William, Elector of Brandenburg, during the Thirty Years' War and served as the Master of the "Johanniterorden", the Bailiwick of Brandenburg of the Order of Saint John (1625−41).


Princess Alexandrine of Prussia (1842–1906)

Rodina a dětství.

Alexandrina ("Addy") se narodila jako nejmladší potomek pruského prince Albrechta a jeho manželky Marianny Oranžské. Byla pojmenovaná po své tetě (a pozdější tchyni) velkovévodkyni meklenbursko-schwerinské. Měla dva starší sourozence, sestru Šarlotu (dědičná princezna sasko-meiningenská) a bratra Albrechta. Její rodiče se 28. března 1849 rozvedli. Otec se v roce 1853 znovu oženil s jednou z dvorních dam, Rosalií von Rauch, která byla povýšena na hraběnku z Hohenau. Pár měl dva syny. Alexandrinina matka se také znovu morganaticky provdala za bývalého kočího, s nímž měla syna Johana van Rossum.  Kvůli nepokojnému manželství rodičů byla Alexandrina osvojena svým bezdětným strýcem, králem Fridrichem Vilémem IV., a jeho manželkou, královnou Alžbětou Ludovikou Bavorskou. Ti ji vychovali a starali se o ni jako o vlastní.

Manželství.

Manželské vyhlídky.

Jako mladá žena byla Alexandrina možnou nevěstou pro Alberta Edwarda, prince z Walesu (budoucího britského krále Eduarda VII.), ale jeho sestrou, pruskou korunní princeznou Viktorií, nebyla považována ani za "chytrou ani krásnou". Princ se namísto toho oženil s Alexandrou Dánskou. Navzdory svému vyjádření měla princezna Viktorie pro Alexandrinu slabost, psala své matce, že je "skvělá a zde velmi obdivovaná dívka". Sňatek s Alexandrinou také obnášel finanční výhody; už od své matky měla milion dolarů. Proto se princezna Viktorie pokusila ji provdat za jiného britského příbuzného, prince Jiřího, vévodu z Cambridge. Tento sňatek se však neuskutečnil.

Svatba.

9. prosince 1865 se Alexandrina provdala za o mnoho let staršího bratrance Viléma Meklenbursko-Schwerinského (1827–1879), mladšího syna vévody Pavla Fridricha a Alexandrininy tety a jmenovkyně Alexandry Pruské. Manželství, které mělo zajistit budoucí finanční jistotu páru, rozhodně nebylo z lásky; Alexandrina během celého svatebního obřadu plakala. Korunní princezna Viktorie popsala svatbu své matceː  Mimoto měl Vilém měl pověst opilce a zhýralce, takže bylo překvapivé, že hluboce zbožná a nedávno ovdovělá královna Alžběta dala k tomuto sňatku souhlas. Vilém byl vzhledem ke dvěma událostem zbaven svého velení v pruské armádě a krátce před svatbou požádal o ruku slavnou balerínu Marii Taglioniovou; proto byl obecně považován za "černou ovci" rodiny. Bez ohledu na to udělila královna svolení k sňatku a obdarovala Alexandrinu přepychovým oblečením a šperky. Další strýc, císař Vilém, jí daroval okázalý diamantový náhrdelník, zatímco matka Marianna náhrdelník ze sibiřských ametystů a smaragdový diadém.

Manželství a pozdější život.

Vilémův starší bratr Bedřich František už měl mnoho potomků ze tří manželství, a tak nebyla šance, aby se potomci Alexandriny a Viléma stali vládci velkovévodství. Během jejich manželství žil pár v Bellevue Palace v Berlíně. Manželství bylo nešťastné a Alexandrina se několikrát pokusila uniknout, jen aby byla donucena k návratu tlakem své tety a tchyně Alexandriny. Vilém se snažil zajistit si bezvýznamné velení v pruské armádě během prusko-francouzské války. Během války byl při explozi ošklivě zraněn, ale přežil. Zemřel 28. července 1879. Pár měl jednu dceruː  Po manželově smrti zasvětila Alexandrina svůj život péči o dceru a na veřejnosti se objevovala jen málo. Alexandrina zemřela 26. března 1906 na zámku Marley u Postupimi v Braniborsku.

Alexandrina Pruská ("Frederika Vilemína Luisa Alžběta Alexandrina;" 1. února 1842, Berlín – 26. března 1906, Schloss Marley) se narodila do rodu Hohenzollernů jako dcera pruského prince Albrechta a jeho manželky Marianny Oranžské.

Princess Frederica Wilhelmina Louise Elisabeth "Alexandrine" of Prussia (1 February 1842 – 26 March 1906) was a member of the House of Hohenzollern as the daughter of Prince Albert of Prussia and his wife Princess Marianne of the Netherlands.


Život.

Pocházel z úřednické rodiny z Ludwigsburgu ve Württembersku. Po absolvování klasických škol v Ludwigsburgu a Maulbronnu vystudoval v letech 1804-1808 lékařství na Tübingenské univerzitě. Zde se seznámil s básníky Ludwigem Uhlandem a Gustavem Schwabem a společně s nimi se stal zakladatelem tzv. švábské romantické školy. Jako student ošetřoval Friedricha Hölderlina. Po skončení studia navštívil Hamburk, Berlín a Vídeň. Po návratu z cest se stal roku 1810 lékařem v Dürrmenroku, roku 1811 lázeňským doktorem ve Wildbaldu, roku 1812 praktickým lékařem ve Welzheimu, roku 1815 lékařem vrchního úřadu v Gaildorfu a roku 1818 ve Weinsbergu, kde žil do konce života. Roku 1851 částečně oslepl a vzdal se své lékařské praxe. Zemřel roku 1862 a byl pohřben na hřbitově ve Weinsbergu vedle své ženy, která zemřela v roce 1854.  Jako lékař publikoval mezi lety 1817-1822 první přesné a plné popisy příznaků botulismu. Pod vlivem přírodovědce, lékaře a filosofa Gotthilfa Heinricha von Schuberta se zabýval spiritismem, okultismem a somnambulismem. V letech 1826-1829 vyšetřoval a léčil jasnovidku Friederike Hauffovou, známou jako vizionářka z Prévostu, o které napsal dokonce román.  Jako spisovatel byl mluvčím tzv. švábské romantické školy a jeho dům ve Weinsbergu byl známým literárním centrem. Jeho počáteční lyrická tvorba se vyznačuje idylickou zpěvnou lidovostí. V jeho pozdější tvorbě jsou patrné náboženské, mystické a spiritalistiké prvky. Vynikl též jako autor balad čerpajících látky ze Švábska a německých dějin. Kromě toho psal i okultní a spiritistické spisy.  Kerner byl rovněž průkopníkem tzv. kleksografie. což je grafická technika, kterou se vytvářejí obrazce skládáním listu obsahujícího inkoustové nebo barevné skvrny (interpretace těchtto obrazců se od roku 1890 využívá pro studium lidského podvědomí) a tyto obrazce vkládal do svých veršů.

Justinus Andreas Christian Kerner (18. září 1786, Ludwigsburg – 21. února 1862, Weinsberg) byl německý romantický básník, prozaik a lékař.

Justinus Andreas Christian Kerner (18 September 1786, in Ludwigsburg, Baden-Württemberg, Germany – 21 February 1862, in Weinsberg, Baden-Württemberg) was a German poet, practicing physician, and medical writer. He gave the first detailed description of botulism.


Kompetence na Spolkové úrovni.

Hlavní kompetence ministerstva leží v oblasti daňové politiky, rozpočtové politiky (veřejných financí) a také evropské fiskální politiky. Mimo to vykonává ministerstvo také právní a odborný dohled nad následujícími vyššími spolkovými úřady:  Do působnosti ministerstva spadá také Muzejní nadace pošty a telekomunikací ("Museumsstiftung Post und Telekommunikation"; MusStiftPT)  Zástupci ministerstva financí působí v řídících a dozorčích orgánech řady subjektů, např. Commerzbank AG, Spolkové tiskárny (Bundesdruckerei GmbH) nebo Evropské investiční banky .

Sídlo.

Hlavním sídlem ministerstva je budova Detlev-Rohwedder-Haus v ulici Wilhelmstraße v Berlíně. Budova byla postavena v době národního socialismu v letech 1935-1936 podle plánů architekta Ernsta Sagebiela a od dokončení až do konce války v roce 1945 byla sídlem Říšského ministerstva letectví (Reichsluftfahrtministeriums).  V roce 1949 zde zasedala Německá lidová rada (Deutschen Volksrats), která 7. října 1949 ve velkém sále vyhlásila ústavu a dala vzniknout Německé demokratické republice. Budova se stala provizorním parlamentem. Následně v komplexu sídlilo několik ministerstev, a proto byl nazýván Dům ministerstev. Budova je nyní pojmenována na počest zavražděného politika a manažera Detleva Karstena Rohweddera, který vedl Úřad pro správu privatizovaného majetku (Treuhandanstalt), jenž zde sídlil. Přesto je spíše známa jako ministerstvo letectví. Spolkové ministerstvo financí zde sídlí od roku 1999.

Role v evropské politice.

Na úrovni Evropské unie leží hlavní kompetence ministerstva ve sladění evropské hospodářské a měnové politiky s kroky Spolkové vlády. Vedle toho ministerstvo financí spolupůsobí při sestavování a kontrole unijního rozpočtu a je příslušné pro oblast regulace cel, daní a finančních služeb.  Hlavním orgánem, v němž ministerstvo působí na evropské úrovni, je Rada Evropské unie pro hospodářské a finanční záležitosti. SRN zastupuje v radě Spolkový ministr financí. Rada zasedá cca 10 krát ročně. Ministři financí zemí EU se navíc setkávají také nejméně jednou za pololetí v zemi, která aktuálně Radě předsedá. V rámci ministerstva financí spadá vytváření evropské politiky mezi hlavní úkoly odd. E - Evropské politiky (Abteilung E Europapolitik).  Pod ministerstvem financí je také umístěna Evropská informační kancelář, která je partnerem občanů při řešení otázek spojených s evropskými právními předpisy, programy financování EU a oblastmi politik EU, jakož je i ústředním zdrojem informací.

Evropské politické cíle.

Zásadními cíli ministerstva v oblasti evropské politiky je stabilizace eura a Evropské hospodářské a měnové unie. Pro dosažení těchto cílů se ministerstvo postavilo za provedení reformy finančních trhů v Evropě, k těsné koordinaci a dohledu nad finančními trhy v Evropě (Evropský semestr (cyklus koordinace hospodářských a fiskálních politik v rámci EU), reforma Paktu stability a růstu, Pakt euro plus, atd.), jakož i záchranným opatřením (Evropský stabilizační mechanismus, atd.).  K tomu se ministerstvo financí, jako kompetentní orgán v rámci Spolkové vlády, zasazuje ve spolupráci s Evropským účetním dvorem, Evropskou komisí a s Evropským úřadem pro boj proti podvodům (OLAF) za řádné a efektivní využití evropských dotací.

Vedení ministerstva.

Spolkoví ministři od roku 1949.

Poté, co na protest proti politice zadlužování ostatních ministerstev rezignoval ministr Alex Möller, vedl v následujícím období ministerstvo financí nejprve ministr hospodářství Karl Schiller a po něm Helmut Schmidt, než bylo obnoveno původní rozdělení.  Krátkodobě proběhlo toto sloučení již v minulosti, kdy v druhé vládě, kterou vedl Ludwig Erhard, rezignovali ministři FDP, vedl obě ministerstva Kurt Schmücker. Toto personální propojení skončilo o měsíc později sestavením velké koalice spolkovým kancléřem Kurtem Georgem Kiesingerem.

Spolkové ministerstvo financí (německy "Bundesministerium der Finanzen"; BMF) je nejvyšším spolkovým úřadem SRN. Hlavní sídlo má v Berlíně a druhé v Bonnu. Je podporováno vědeckou radou.

The Federal Ministry of Finance (), abbreviated BMF, is the cabinet-level finance ministry of Germany, with its seat at the Detlev-Rohwedder-Haus in Berlin and a secondary office in Bonn. The current Federal Minister of Finance is Olaf Scholz (SPD).


Mládí a politická kariéra.

V roce 1982 získal magisterský titul v oboru společenských věd na univerzitě Antananarivo. Poté odešel do Kanady, kde v roce 1986 absolvoval postgraduální studium účetnictví na Univerzitě Université du Québec v Trois-Rivières. V roce 1991 získal profesní osvědčení od Asociace certifikovaných účetních. Po návratu do vlasti byl od roku 1991 do roku 1995 ředitelem Národního ústavu pro účetnictví a podnikovou správu. Přednášel také na univerzitě v Antananarive a na univerzitě ve městě Metz ve Francii. V roce 1995 založil vlastní podnik, založil soukromou účetní firmu v Antananarivě. V roce 2003 se stal místopředsedou Nejvyšší rady účetních v Madagaskaru.  V roce 2009 po převratu na Madagaskaru a odvolání prezidenta Marca Ravalomananu z moci převzal funkci ministra financí a rozpočtu v nové vládě, kterou jmenoval Andry Rajoelina.  V roce 2013 založil vlastní politickou stranu Hera Vaovao hoan'i Madagasikara (New Forces Madagaskar) a byl jedním z kandidátů v prezidentských volbách, jejichž cílem bylo ukončit aktivní politickou krizi od roku 2009. Byl jedním z hlavních favoritů, kteří získali podporu od vládnoucího prezidenta Rajoelina, který se podobně jako bývalý prezident Marc Ravalomanana neúčastnil voleb. Během volební kampaně oznámil změny ve vzdělávacím systému, opatření na zlepšení zemědělské infrastruktury, snížení míry nezaměstnanosti a posílení mechanismů demokracie.  V prvním kole hlasování 25. října 2013 na druhém místě s 15,85% hlasů, ztrácí jen Jean-Jouisem Robinson , kandidát podporovaný příznivců Ravalomanana, který získal 21,16% hlasů. Ve druhém kole hlasování 20. prosince 2013 zvítězil proti Robinsonovi a získal 53,5% hlasů. Robinson si však stěžoval na výsledky druhého kola volebnímu soudu a poukazuje na téměř 300 případů volebních podvodů. Mezinárodní pozorovatelé, včetně volební mise Evropské unie, chválili však průběh jak prvního, tak druhého kola voleb, avšak věnovali pozornost ojedinělým případům nesrovnalostí a zdůraznili potřebu dalšího posílení demokracie. Nicméně považovali celý volební proces za svobodný a spravedlivý. 17. ledna 2014 volební soud oficiálně potvrdil volební vítězství Rajaonarimampianina.  Slavnostní inaugurace nového prezidenta proběhla 25. ledna 2014 na stadionu Stade Municipal de Mahamasina. Tím, že přísahu Rajaonarimampianina vyzvala politické oponenty k udržení jednoty a pomoci v činnostech pro rozvoj státu. Několik hodin po obřadu se na jedné z nedalekých autobusových zastávek objevila exploze granátu, což vedlo ke smrti dvouletého dítěte a 37 zraněných. Prezident poté, co navštívil zraněné v nemocnici, odsoudil použití jakékoliv formy násilí a oznámil, že je odpovědný.  Dne 26. května 2015 hlasoval Madagaskarský parlament o odvolání prezidenta z úřadu kvůli "údajnému ústavnímu porušení a všeobecné neschopnosti". Ústavní soud zamítl návrh na základě důvodů, že obvinění byla neopodstatněná a poté nepřípustná.  Dne 7. září 2018 odstoupil Rajaonarimampianina z funkce prezidenta, aby se zúčastnil prezidentských voleb naplánovaných na listopad. Podle madagaskarské ústavy musí kandidáti odstoupit nejméně 60 dní dříve, aby byli způsobilí k opětovnému výběru. V posledním oficiálním dni svého funkčního období jmenoval Rajaonarimampianina nové armádní generály a jmenoval nové velvyslankyně do Číny a Ruska. Povinnosti prezidenta dočasně převzal předseda senátu Rivo Rakotovao .

Hery Martial Rajaonarimampianina Rakotoarimanana (* 6. listopadu 1958 Antananarivo, Madagaskar) je madagaskarský politik a od roku 2014 do 2018 byl také 5. prezident Madagaskaru. Dne 7. září 2018 odstoupil Rajaonarimampianina z funkce prezidenta, aby se zúčastnil prezidentských voleb naplánovaných na listopad 2018.

Hery Martial Rajaonarimampianina Rakotoarimanana (; ; born November 6, 1958) is a Malagasy politician who was President of Madagascar from January 2014 to September 2018, resigning to run for re-election. Previously he served as Minister of Finance under President Andry Rajoelina, and he was the Rajoelina political movement's candidate in the 2013 presidential election. He won the vote in a second round, defeating Jean-Louis Robinson, the candidate of Marc Ravalomanana's party. Once he was elected, Rajaonarimampianina held the world record of the head of state with the longest name (44 characters) as well as family name (19 characters).


Rodina a studium.

Petra Laurentien Brinkhorst se narodila 25. května 1966 v Leidenu jako dcera bývalého ministra hospodářství Laurense Jana Brinkhorsta a Jantien Brinkhorst-Heringa. Má bratra. Známá je spíše pod svým prostředním jménem Laurentien, které je sloučeninou křestních jmen rodičů.  Princezna Laurentien začala chodit na základní školu v Groningenu. Pak se rodina přestěhovala do Haagu, kde základní vzdělání dokončila. Čtyři roky strávila na gymnáziu Christelijk Gymnasium Sorghvliet a rok na lyceu Eerste Vrijzinnige Christelijk v Haagu. V roce 1984 prošla bakalářskou zkouškou na francouzském lyceu v Tokiu. Tou dobou její otec pracoval v Japonsku jako trvalý vyslanec Evropské unie.  Princezna Laurentien studovala historii na Rijksuniversiteit Groningen, kde přijala propedeutiku. Poté studovala na univerzitě Queen Mary v Londýně, kde v roce 1989 obdržela titul Bachelor of Arts z politologie a následně studovala na kalifornské univerzitě v Berkeley, kde v roce 1991 získala magisterský titul ze žurnalistiky.

Zájmy a aktivity.

Princezna Laurentien má dlouhý záznam v boji proti negramotnosti v Nizozemsku, která je nyní podceňovaným problémem. V roce 2009 byla organizací UNESCO označena za zvláštního vyslance "vývoje gramotnosti" za její "věrnost vzdělání a hluboké věnování se ideálům a cílům organizace". V roce 2010 byla spolu příjemcem "The Major Bosshardt Prize" za svou práci v boji s negramotností.

Manželství a potomci.

Zasnoubení prince Constantijna s Laurentien Brinkhorst bylo oznámeno 16. prosince 2000. Občanský sňatek provedl Wim Deetman, starosta Haagu, v Oude Raadzaal, Javastraat, Haagu, 17. května 2001. Církevní sňatek se konal 19. května 2001 v Grote Kerk, Den Haag pod vedením reverenda Carela ter Lindena.  Princezna Laurentien má s princem Constantijnem tři dětiː Eloise (2002), Klause-Kazimíra (2004) a Leonore (2006).

Tituly, oslovení a vyznamenání.

Tituly a oslovení.

Plný titul a oslovení princezny Laurentien zníː "Její královská Výsost" princezna Petra Laurentien Nizozemská, princezna oranžsko-nasavská, paní van Amsberg.  Laurentien nebyla právně uznána princeznou, ale zvyk povoluje manželce užívat manželův titul. Všechny děti z manželství drží titul hrabě nebo hraběnka z Orange-Nassau a "Jonkheer" nebo "Jonkvrouw van Amsberg".  Královským výnosem z 15. ledna 2003 č. 36 byla princezně Laurentien přiznána její vlastní osobní standarta.

Laurentien Nizozemská (* "Petra Laurentien Brinkhorst;" 25. května 1966 Leiden, Jižní Holandsko) je manželkou nizozemského prince Constantijna a švagrovou krále Viléma Alexandra Nizozemského a královny Máximy.

Princess Laurentien of the Netherlands (née "Petra Laurentien Brinkhorst"; born 25 May 1966) is the wife of Prince Constantijn and sister-in-law of King Willem-Alexander and Queen Máxima.


Rozšíření.

Původní domovský areál zahrnuje v USA státy Connecticut, Illinois, Maine, Massachusetts, Michigan, Minnesotu, New Hampshire, New Jersey, New York, Pensylvánii, Vermont, Wisconsin, Západní Virginii a v Kanadě Manitobu, Nový Brunšvik, Newfoundland, Nové Skotsko, Ontario a Québec. Vyskytuje se v úzkém pásu dlouhém asi 2400 km a širokém 800 km, převážně v nadmořské výšce od 200 do 450 m, jen místy v Appalačských horách vystupuje do výšky 1300 m n. m. V podmínkách střední Evropy je zcela mrazuvzdorná, přesto se v České republice téměř nevysazuje.

Ekologie.

Borovice smolná se vyskytuje na území zaledněném v pozdním pleistocénu (řádově před 100 000 lety). Je to oblast s teplými a vlhkými léty, chladnými zimami s nízkými až středními srážkami, průměrně tam ročně naprší od 500 do 1000 mm, místy trvá sucho i déle než 30 dnů. Průměrná teplota v nejteplejším měsíci, červenci, se pohybuje od 16 do 21 °C a v nejchladnějším, v únoru, od -18 do -4 °C. Bezmrazé období trvá od 80 do 160 dnů, někde jen 40 dnů. Severní hranice výskytu přibližně kopíruje průměrnou roční izotermu +2 °C.  Původní výskyt je omezen převážně na písčité, málo úrodné půdy. Roste na stanovištích suchých i na vlhkých, ne však trvale zamokřených. Vyskytuje se na kyselých půdách, které mnohdy překrývají vápnitá podloží. Jen sporadicky se objevuje na půdách těžkých, potřebuje provzdušněnou zeminu se spodní vodou 1 až 3 metry pod povrchem. Její porosty se nejčastěji nalézají rovinatých nebo mírně zvlněných pláních sousedících s jezery a bažinami, řidčeji na horských svazích a kopcích. Požaduje co nejvíce osluněné stanoviště. Jsou lokality, kde jsou 50leté stromy vysoké jen 14 m a jiné s výškou stromů 23 m.  Vytváří jak čisté porosty, tak roste společně s borovicí Banksovou, borovicí vejmutovkou, borovicí tuhou, borovicí virginskou, borovicí pichlavou, jedlovcem kanadským, smrkem sivým, smrkem červeným a zeravem západním. Z listnatých stromů se často sdružuje s javorem cukrovým, lípou americkou, břízou papírovitou, břízou žlutou, břízou tuhou, dubem červeným, dubem bílým a břestovcem západním. Její početní stav se po silné těžbě v minulých stoletích pomalu zotavuje a dle IUCN má stoupající trend. Velkým nebezpečím jsou požáry, které nejčastěji zničí stromy nižší než 10 m, vyšší jsou starší a obvykle již mají hrubou, ohni odolnou kůru.

Popis.

Strom dorůstá do průměrné výšky 20 až 30 m a jeho rovný kmen mívá ve spodní části průměr 1 m. Koruna je štíhlá a světle červenohnědá kůra kmene je šupinatě zvrásněná do nepravidelných plošek. Hlavní větve směřují šikmo vzhůru a z nich odbočující štíhlé větvičky mívají v mládí barvu červenohnědou, s věkem ale tmavnou. Jehlice vyrůstají společně po dvou v jedné pochvě, jsou rovné a slabě zkroucené, tmavě žlutozelené, po obvodu jemně pilovité a na vrcholu špičaté. Kořenový systém je značně široký, ale jen mírně hluboký, v píscích širší než v hlínách. Boční kořeny bývají delší, než je výška stromu. Hlavní kořen obvykle odumře, pokud je ve vodou nasycené zemině déle než tři měsíce. Někdy kořeny jednotlivých stromů spolu v zemi srůstají, jsou známé případy srůstu kořenů šesti jedinců.  Borovice smolná je jednodomá dřevina se samčími i samičími šišticemi na jednom stromě. Pupeny šištic se objevují prvým rokem již v červnu až srpnu, samčí v horní třetině koruny, samičí ve střední třetině. Semena dozrávají a vypadávají druhým rokem po opylení, šišky jsou před otevřením téměř přisedlé, až 6 cm velké a široce vejčité, světle červenohnědé a po otevření kulovité. Semena velká 4 mm mají vejčitý tvar, hnědou barvu a blanité křídlo do 2 cm.

Reprodukce.

K opylení větrem dochází na rozmezí června a července následujícího roku, kdy jsou fialové samčí šištice dlouhé 20 mm a samičí asi 4 mm. Samčí šištice po vyprášení pylu opadají, samičí po opylení do konce roku povyrostou na délku 10 až 15 mm. Až v dalším vegetačním období dochází ke zrání vajíček a samičí šištice se zvětšují na 40 až 60 mm, jejich šupiny tvrdnou a semena postupně dozrávají. Vysemeňování zralých semen ze šišek probíhá po celou zimu a pokračuje do počátku léta následujícího roku, chladné a vlhké počasí zrání prodlužuje. Největší a nejživotaschopnější semena vypadnou mezi prvními. Prázdné šišky opadají téhož roku, nebo za dva či tři roky.  Tvorba semen obvykle začíná mezi 15 až 25 rokem u řídce rostoucích stromů a 50 až 60 lety v hustých uzavřených porostech, nejvíce semen produkují jedinci ve věku 50 až 150 let. Na počátku procesu mívá samičí šištice průměrně 60 až 90 vajíček, z kterých jen polovina má šanci dospět v semena. Šišky u vrcholu koruny a na hlavních větvích produkují více semen než v dolní části koruny a na bočních větvích.  V hustém porostu mívá šišky jen 20 % stromů, průměr je 10 šišek na strom. V polootevřeném porostu (stromy rostou od sebe na vzdálenost poloviny výšky) má silný strom 400 a strom ve zcela otevřeném porostu až 750 šišek. Semena jsou světle hnědá, lehká a počítá se průměrně s 120 000 ks do 1 kilogramu. Semena mohou být větrem zanášena do vzdálenosti až 270 m, nejčastější reálná vzdálenost (měřená podle vyrůstajících semenáčů) však bývá v průměru jen 12 m. Při dostatečné vlhkosti půdy a teplotě od 20 do 30 °C klíčí semena brzy po vypadání, za sucha jsou schopná si počkat v půdě jeden až tři roky na dostatek vláhy. Mladé rostliny rostou velmi pomalu, semenáče za první rok povyrostou jen asi 3 cm; do výše 1,5 m dorostou za 5 až 10 let a přesazené sazenice dokonce až za 15 let. Ve starším věku dlouhodobě za rok přirůstají 30 až 50 cm.  Vegetativně se borovice smolná v přírodě nerozmnožuje, pokusné jarní roubování na různé podnože nebývá úspěšné.

Význam.

Dřevo má jádro zlatožluté či světle načervenalé a na vzduchu rudne, běl krémovou až bledě žlutou. Hustota dřeva je 550 kg/m³ a tvrdost 2,5 N. Je středně odolné proti hnilobě, dá se dobře ošetřit konzervačními látkami a pak je ho možno používat ve venkovních aplikacích. Lze dobře opracovávat ručními nástroji, vysoký obsah pryskyřice někdy způsobuje špatnou přilnavost barvy. Při opracovávání má typický živicovitý zápach, způsobuje alergické kožní reakce nebo symptomy podobné astmatu.  Borovice smolná je pěstována převážně pro dřevo používané hlavně na řezivo, stožáry, piloty, železniční pražce, sloupky a různé bedny, vyrábí se z něj buničina pro papír a je vhodné i na palivo. Vysazuje se také jako zábrana proti šíření písků, jako větrolam a pěstuje se i pro vánoční stromky. Okolo silnic jsou sázeny úzké pásy na ochranu před závějemi a na písčitých půdách pruhy o třech až osmi řadách pro snížení eroze půdy způsobované větrem.

Borovice smolná ("Pinus resinosa") je jeden z nejčastěji se vyskytujících jehličnatých stromů v oblasti Velkých jezer a řeky svatého Vavřince na pomezí mezi Spojenými státy americkými a Kanadou. Je to středně velký, 20 až 30 m vysoký strom s rovným kmenem až metr tlustým a v dané oblasti je považována za nejdůležitější dřevinu. Ve státě Minnesota byla zvolena státním stromem.

Pinus resinosa, known as red pine or Norway pine, is a pine native to North America. It occurs from Newfoundland west to Manitoba, and south to Pennsylvania, with several smaller, disjunct populations occurring in the Appalachian Mountains in Virginia and West Virginia, as well as a few small pockets in extreme northern New Jersey and northern Illinois.  The red pine is the state tree of Minnesota. In Minnesota the use of the name "Norway" may stem from early Scandinavian immigrants who likened the red pines to forests back home.


Život.

Dorothy Thompsonová se narodila v Lancasteru ve státě New York v roce 1893, jako jedno z dětí Petera a Margaret (Grierson) Thompsonových. Jejími sourozenci byli Peter Willard Thompson a Margaret Thompsonová. Matka zemřela když bylo Dorothy sedm let v dubnu April 1901 a tak musel otec, britský metodistický kazatel, vychovávat děti sám. Otec se znovu oženil, ale Dorothy se s jeho novou ženou Elizabeth Abbott Thompsonovou nesžila. V roce 1908 poslal otec Dorothy do Chicaga ke svým sestrám. Zde Dorothy dva roky navštěvovala „Lewisův institut“, poté pokračovala na Syracuse University. Zde studovala politiku a ekonomii, studium úspěšně zakončila s titulem bakaláře umění v roce 1914.

Kariéra.

Thompsonová, na rozdíl od mnoha žen tehdejší doby vzdělaná, považovala za svou společenskou povinnost bojovat za volební právo žen ve Spojených státech. Krátce po promoci se přestěhovala do Buffalla a zapojila se do kampaně. Pracovala zde až do roku 1920, kdy odešla do Evropy, aby se věnovala své novinářské kariéře.  Zajímala se o rané sionistické hnutí. Zlom v její kariéře nastal po návštěvě Irska v roce 1920, kde jí poskytl interview Terence MacSwiney, jeden z hlavních vůdců Sinn Féin. Šlo o poslední interview, které MacSwiney poskytl před svým zatčením a smrtí. Slávu jí přinesl také rozhovor s císařovnou Zitou, manželkou císaře Karla I. V roce 1928 navštívila Dorothy Sovětský svaz, výsledkem byla kniha s názvem „Nové Rusko“ ("„The New Russia“"), popisující kromě jiného také potlačování náboženství, cenzuru a všemocnou tajnou policii OGPU, která „stojí nad zákony“.  V meziválečném období pokračovala Thompsonová jako nezávislý korespondent pro noviny "Philadelphia Public Ledger" a "The New York Evening Post" ve Vídni. Zde se setkala s novináři jako byli John Gunther a G.E.R. Gedye, s nimiž také spolupracovala. V roce 1924 byla povolána do Berlína, kde zažila období vzestupu nacistické strany. V krátké době se seznámila se známými umělci a intelektuály, včetně Ödöna von Horvátha, Thomase Manna, Bertolta Brechta, Stefana Zweiga a Fritz Kortnera. Brzy se stala blízkou přítelkyní Carla Zuckmayera. V Americe jí přinesly úspěch i známost interview s osobnostmi jako byli Gustav Stresemann, Aristide Briand, G. V. Čičerin či L. V. Trockij nebo Mustafa Kemal Atatürk. Exkluzivní rozhovory pořídila také se Sigmundem Freudem a Richardem Straussem.  V roce 1925 se stala vedoucí středoevropské pobočky filadelfských novin "Public Ledger". Odtud odešla v roce 1927 a krátce nato ji list New York Post jmenoval šéfem své německé pobočky v Berlíně. Během pracovního pobytu v Mnichově se Thompsonová poprvé v roce 1931 setkala a hovořila s Hitlerem. Interiew s ním vedla také na jaře 1932 v hotelu Kaiserhof v Berlíně. Rozhovory byly základem pro její knihu "I Saw Hitler!", v níž psala o nebezpečí vítězství nacismu v Německu. Kniha byla německými úřady považována za urážlivou, obsahovala totiž kromě jejího nelichotivého názoru na Hitlera také popis pronásledování lidí židovského původu nebo německých koncentračních táborů.  V roce 1933 žila Dorothy Thompsonová v lesbickém vztahu společně s německo-maďarskou spisovatelkou a sochařkou Christou Winsloe. 25. srpna 1934 musela Německo opustit do 24 hodin, byla vyhoštěna jako první novinář s americkým občanstvím. Christa Winsloe ji do Spojených států doprovázela. Od té doby Dorothy na Hitlera a jeho režim upozorňovala na veřejných přednáškách a v rozhlase. Přátelství s Eleanor Rooseveltovou mělo vliv na uzákonění naturalizace německých emigrantů jako byli Fritz Kortner, Thomas Mann či Carl Zuckmayer ve Spojených státech.  V roce 1939 ji časopis Time vyhodnotil jako druhou nejvlivnější ženu v Americe po Eleanor Rooseveltové. Ve třicátých letech 20. století byla jednou ze dvou rozhlasových politických komentátorek v USA. Druhou byla Kathryn Cravensová v CBS. V roce 1936 začala Dorothy Thompsonová psát pro "New York Tribune" sloupek „On the Record“. Ten byl čten více než 10 miliony čtenářů a přebírán dalšími 170 novinami. V letech 1937 až 1961 psala také každý měsíc sloupky pro "Ladies' Home Journal"; její náměty zde byly vzdáleny politice, zaměřovala se na zahradničení, výchovu dětí, umění či další pro ženy zajímavá témata.  V roce 1938 v rozhlasovém pořadu na stanici NBC v pořadu sledovaném pěti miliony posluchačů vedla obrannou řeč na podporu německo-polského imigranta Herschela Grynzspana, který zavraždil úředníka německého velvyslanectví v Paříži, Ernsta vom Ratha. Tato událost byla nacisty propagandisticky využita jako záminka ke Křišťálové noci. Rozhlasové vysílání Thompsonové vedlo k vlně sympatií s mladým atentátníkem. "Journalists' Defense Fund" vybral na jeho podporu více než 40 000 dolarů, což umožnilo zajistit Grynzspanovi jako obhájce známého advokáta Vincenta de Moro-Giafferi.  Po zveřejnění Runcimanovy zprávy 28. září upozornila Dorothy Thompsonová na její vnitřní nekonzistenci, přičemž ji označila za "„nelogickou“". Vyjádřila též podezření, že zpráva byla "„zhotovena na objednávku tak, aby odpovídala dohodě“" dosažené mezi Hitlerem a Chamberlainem v Berchtesgadenu a že je "„dílem propagandy“".  Dorothy Thompsonová dlouhodobě kritizovala americkou politiku izolacionismu a byla zastáncem liberálnější americké přistěhovalecké politiky. V srpnu 1939 kritizovala pakt Ribbentrop-Molotov, odsoudila invazi Rudé armády do východního Polska, která započala 17. září 1939. Byla i kritičkou stalinského Ruska. Během druhé světové války se její příspěvky téměř denně objevovaly v přibližně 150 novinách.  Po válce kritizovala Norimberské procesy: měla silné výhrady k tomu, že pouze jedna strana poskytuje zároveň soudce, žalobce i vykonavatele rozsudků.  V roce 1946 přednesla Dorothy Thompsonová před Radou bezpečnosti Organizace spojených národů proslov ve všech žen a matek celého světa. V něm obvinila Harry S. Trumana, Winstona Churchilla i Stalina ze lži, že „muži a synové (všech žen) padli, aby na světě zavládl věčný mír“. Tato řeč se stala základní ideou vzniku organizace "World Organization of Mothers of all Nations" (zkratka: "W.O.M.A.N.", doslova „Světová organizace matek všech národů“), která vznikla v témže roce na podnět Dorothy Thompsonové v New Yorku.  V letech 1949 až 1952 byla místopředsedkyní „Amerického výboru pro vyšetřování katyňského masakru“ ("American Committee for the Investigation of the Katyn Massacre"), zde přehodnotila svůj názor z roku 1943, že šlo o „nacistický falzifikát“.

Osobní život.

Thompsonová byla třikrát vdaná. Prvním manželem se v roce 1923 stal maďarský spisovatel Joseph Bard; pár se rozvedl v roce 1927. Druhým manželem se v roce 1928 stal spisovatel Sinclair Lewis, nositel Nobelovy ceny za literaturu za rok 1930. Manželé pro společný život zakoupili dům ve Vermontu. V roce 1930 se jim narodil syn Michael Lewis. K rozvodu došlo v roce 1942. Třetím manželem se stal v roce 1945 český umělec Maxim Kopf, s nímž žila Dorothy až do jeho smrti v roce 1958.  Dorothy Thompsonová zemřela 30. ledna 1961 na srdeční selhání ve věku 67 let v Lisabonu, kde byla navštívit rodinu svého syna Michaela. Pohřbena je na městském hřbitově v Barnardu ve Vermontu.

Dorothy Celene Thompsonová (9. července 1893 Lancaster, New York – 30. ledna 1961 Lisabon, Portugalsko) byla americká spisovatelka a novinářka, bojovnice za ženská práva. Jako zahraniční korespondentka pracovala pro New York Tribune, rozhlasovou stanici NBC a mnoho dalších. Dorothy Thompsonová je nazývána „první dámou americké žurnalistiky.“

Dorothy Celene Thompson (July 9, 1893 – January 30, 1961) was an American journalist and radio broadcaster, who in 1939 was recognized by "Time" magazine as being equal in influence to Eleanor Roosevelt. She is notable as the first American journalist to be expelled from Nazi Germany in 1934 and as one of the few women news commentators on radio during the 1930s. She is regarded by some as the "First Lady of American Journalism".


Název ostrova.

Několikrát se měnil. V roce 1193, kdy papež Celestýn III. dal ostrov opatu Tavistockého kláštera, byl známý jako Ostrov sv. Mikuláše ("St. Nicholas's island"), v roce 1305 nesl název "Trescau" ("Farma bezových stromů"). Do roku 1540 se změnil v "Iniscaw" ("Ostrov bezových stromů"). V roce 1814 se uváděl pod jménem "Trescaw".

Dějiny.

V raných dějinách jednu skupinu ostrovů vlastnili poustevníci. Král Jindŕich I. ho dal Tavistockému opatství. V roce 1233 se převor Alan z Cornwallu stal v tomto klášteře opatem. Převorství bylo zrušeno spolu s dalšími kláštery v první polovině 16. století.

Popis ostrova.

Povrch ostrova je rozmanitý, nacházejí se tu členité žulové skály, na severním pobřeží vřesoviště a na východě a jihu pláže tvořené převážně vápenatými schránkami mořských živočichů. Různorodost krajiny a geomorfologie je částečně důsledkem působení ledovce během poslední doby ledové, který tam zanechal nánosy kamení.

Botanická zahrada Tresco Abbey Gardens.

Na jihu ostrova je subtropická botanická zahrada nazvaná Tresco Abbey Gardens s tisíci exotických rostlin z více než 80 zemí, z nichž mnohé by na pevnině nepřežily, ale subtropické podnebí ostrova Tresco jim víc než vyhovuje: pěstují tam například sukulenty, palmy, rostliny z rodu protea, strelície nebo pelargonie. Teplejší a sušší, výše položené terasy vyhovují rostlinám z jihu Afriky a z Austrálie; na níže položených se daří rostlinám z Nového Zélandu a Jižní Ameriky. Zahradu založil v 19. století britský politik Augustus Smith jako soukromou zahradu v sousedství benediktinského kláštera z roku 964. Návštěvníci zahrady mohou zhlédnout také sbírku ozdobných přídí lodí, které u ostrovů Scilly ztroskotaly v posledních více než dvou stech letech.

Divoká příroda a ekologie.

Ostrov Tresco mezi ostatními ostrovy Scilly vyniká různorodostí: jsou tu větrná vřesoviště, ale i závětrná místa s cibulovinami, mokřiny a jezera, písečné pláže s dunami. V letech 1971 a 1976 zde byla zřízena tři místa zvláštního vědeckého zájmu (SSSI): Castle Down kvůli vřesovišti, lišejníkům, hnízdišti rybáka obecného ("Sterna hirundo") a geologii. Great Pool má největší sladkovodní plochu na ostrovech, hnízdí tam ptáci a zastavují se tam ptáci tažní. Pentle Bay je význačný přechodem z písečné duny k vřesovišti bohatému na lišejníky.

Veverky.

V říjnu 2012 bylo na ostrov helikoptérou dopraveno šest veverek obecných (Sciurus vulgaris) (5 samců, 1 samice). Přežily jen dvě, ale v září 2013 jich bylo vypuštěno dvacet poblíž Abbey Gardens. Tresco je pro tento ohrožený druh pokládáno za bezpečné útočiště, protože tam nejsou dravci (například lišky) ani veverky šedé, které přenášejí virové onemocnění veverek.

Tažní ptáci.

K mnoha, kteří zde byli poprvé v Británii pozorováni, patří: lelek sokolí ("Chordeiles minor"), kukačka černozobá ("Coccyzus erythrophthalmus"), lesňáček lišejníkový ("Setophaga americana"), jespák aljašský ("Calidris mauri") či datel rudohrdlý ("Sphyrapicus varius").

Lidská sídla.

Lidé bydlí v centrální části ostrova ve vesnici Nový Grimsby a Starý Grimsby, kde mají obchod se smíšeným zbožím, který poskytuje i poštovní služby, galerii, síň, hospodu a dvě kavárny. Na sever od Nového Grimsby je Hrad krále Karla a Cromwellův hrad. Hrad krále Karla byl postaven v letech 1550–1554, okupován za občanské války a později částečně zbořen kvůli materiálu pro stavbu Cromwellova hradu, věže na pobřeží z let 1651–1652.

Anglikánský kostel.

Na ostrově se nachází farní kostel sv. Mikuláše, patrona námořníků, cestovatelů, dětí a obchodníků, postavený mezi 1878–1879.

Obyvatelstvo.

Toto jsou údaje pouze o obyvatelích, kteří na ostrově bydlí trvale.

Hospodářství.

Na rozdíl od ostatních ostrovů souostroví Scilly Tresco žije převážně z turistického ruchu a prakticky všechna pracovní místa s ním souvisí.

Doprava.

Na ostrově nejezdí auta. Pohybovat se lze pěšky po husté síti stezek a silnic nebo na kole, které si lze půjčit. Z heliportu a od přístavišť vozí návštěvníky traktory s přívěsem. Pro hendikepované jsou k dispozici golfové vozíky. Spojení s ostatními obydlenými ostrovy a případné okružní plavby zajišťují lodě.

Sport.

Od roku 2001 do 2009 na ostrově pořádali maraton na pomoc pacientům s cystickou fibrózou. Trať tvořilo 7 a půl kola kolem ostrova. Běh se vždy konal ve stejný den jako maraton v Londýně. Mezi vítěze patřili Dara O'Kearneyová a Bob Brown.  Maraton byl vystřídán triatlonem kategorie Sprint Triatlon. Je to každoročně největší sportovní událost na ostrově, která pomáhá Červenému kříži. Kombinuje se tu plavání, jízda na kole a běh.  Na ostrově se lze věnovat různým vodním sportům a rybaření.

Tresco neboli Enys Skaw (v kornštině "Ostrov bezů") je druhý největší ostrov souostroví Scilly, nejjižnější části Britských ostrovů. Scilly leží v Atlantském oceánu asi 45 km na jihozápad od mysu Land's End v anglickém ceremoniálním hrabství Cornwall, ke kterému historicky patří. Ve Spojeném království tvoří specifickou jednotku (unitary authority), spravovanou Radou ostrovů Scilly ("Council of the Isles of Scilly").  Ostrov Tresco se rozkládá na ploše 297 hektarů, je dlouhý přibližně 3,5 km a široký 1,75 km. Je v soukromém vlastnictví.

Tresco (, meaning "island of elder-trees") is the second-biggest island of the Isles of Scilly in Cornwall, England. It is in size, measuring about by .


Mládí a politická kariéra.

Již v mládí se Lourenço připojil k dnešní vládnoucí straně MPLA, která bojovala za nezávislost na portugalských kolonií, která skončila v roce 1975 a byla podporována Sovětským svazem. V roce 1978 Lourenço odcestoval do Sovětského svazu a studoval na Leninské vyšší akademii, kde pokračoval ve vojenském výcviku a dokončil magisterský titul v historických vědách. V roce 1982 se vrátil zpátky do Angoly, kde se stal generálem dělostřelectva a šel do politiky. V roce 1984 byl jmenován guvernérem provincie Moxico a pokračoval v růstu v řadách vládnoucí strany. Pracoval také jako provinční komisař provincie Moxico pro MPLA, předseda Regionální vojenské rady 3. vojenské politické oblasti, první tajemník MPLA a provinční komisař provincie Benguela. Byl také předsedou parlamentní strany MPLA v Národním shromáždění v letech 1993 až 1998.  Na stranickém kongresu byl 12. prosince 1998 zvolen za generálního tajemníka MPLA. Jeho volba byla spojena s prospěchem prezidenta Josého Eduarda dos Santose a předpokládalo se, že Lourenço by mohl být potenciálně dlouhodobě generálním tajemníkem. Nicméně poté, co dos Santos řekl v roce 2001, že nebude usilovat o opětovné zvolení prezidentem, Lourenço otevřeně vyjádřil svůj zájem stát se kandidátem MPLA na prezidenta a tím poškodil jeho postavení s dos Santosem. José Eduardo dos Santos zřejmě neměl žádný skutečný úmysl vystoupit z úřadu, ale snažil se odhalit politické soupeře. Juilão Mateus Paulo byl zvolen jako generální tajemník MPLA na kongresu v prosinci 2003 a Lourenço byl prvním místopředsedou národního shromáždění v letech 2003 až 2014.  V dubnu 2014 byl jmenován ministrem obrany a v srpnu roku 2016 byl jmenován místopředsedou MPLA. Na konci prosince 2016 byl nominován jako kandidát MPLA na prezidenta. V prezidentských volbách v srpnu 2017 vyhrál a svou inauguraci měl 26. září 2017. Nahradil tak dlouhodobého prezidenta Josého Eduarda dos Santose, který už do dalšího volebního období nekandidoval. V září 2018 se stal předsedou MPLA nahradil Josého Eduarda dos Santose.

João Manuel Gonçalves Lourenço (* 5. března 1954 Lobito, Angola) je angolský politik a od roku 2017 je také 3. prezident Angoly.

João Manuel Gonçalves Lourenço, (born 5 March 1954) is an Angolan politician who has served as the President of Angola since 26 September 2017. Previously, he was Minister of Defence from 2014 to 2017. In September 2018 he became the Chairman of the People's Movement for the Liberation of Angola (MPLA), the ruling party. He was the party's Secretary-General from 1998 to 2003.  João Lourenço was designated in December 2016 to occupy the party's number 1 position in the August 2017 legislative election. In terms of the 2010 constitution, ""the individual heading the national list of the political party or coalition of political parties which receives the most votes in general elections... shall be elected President of the Republic and Head of the Executive"" (Article 109). As the MPLA won a majority of 150 seats, Lourenço automatically became President of Angola, succeeding José Eduardo dos Santos, in power for 38 years. Lourenço was officially sworn into office on 26 September 2017.