Primitivní funkce a neurčitý integrál.

Ke každé funkci formula_1 spojité na intervalu formula_2 existuje na tomto intervalu funkce primitivní.  Mějme funkci formula_3, jejíž derivace je funkce formula_1. "F" je tedy primitivní k "f". Pokud by funkce "F" byla posunutá nahoru nebo dolů, její derivace bude pořád stejná. K funkci "f" tedy existuje nekonečně mnoho primitivních funkcí, které se liší pouze o reálnou konstantu. Tato množina primitivních funkcí se často nazývá neurčitý integrál a píšeme  Symbol formula_11 je označován jako "integrační znak", funkce formula_12 se nazývá "integrandem" a symbol formula_13 slouží pouze k označení proměnné, podle které integrujeme, tzn. derivace primitivní funkce formula_3 podle této proměnné dá integrand formula_1. Proměnnou, podle které se integruje, v tomto případě formula_16, označujeme jako "integrační proměnnou". Konstantu formula_17 nazýváme "integrační konstantou".  Platí tedy

Hledání primitivní funkce.

Integrace je opačný proces k určování derivace. Při výpočtu se vychází ze znalosti derivací vybraných funkcí, na jejichž základě je vytvořen seznam známých integrálů (tzv. tabulkové integrály). Při hledání integrálů složitějších funkcí se využívá např. linearita, integrace per partes, substituční metoda, popř. některé speciální metody.

Integrace per partes (po částech).

Integrace per partes je jedna ze základních metod používaných při integraci součinu funkcí. Vychází z pravidla pro derivaci součinu.

Substituční metoda.

Substituční metoda využívá skutečnosti, že přechodem k jiným proměnným lze v mnoha případech získat integrál, který je snáze řešitelný, např. metodou per partes nebo přímo některým ze základních integrálů.

Integrace racionálních funkcí.

Jde o integrály tvaru formula_19, kde formula_20 jsou polynomy. Racionální funkci formula_21 je vždy možné rozložit na součet polynomu a ryze racionální lomené funkce. Racionální lomenou funkci vyjádříme jako součet parciálních zlomků. Vzhledem k tomu, že integrace polynomu je triviální, zbývá řešit integraci lomené racionální funkce.

Integrace metodou derivování podle parametru.

Integraci metodou derivování podle parametru lze využít tehdy, pokud integrujeme funkci formula_1, v níž vystupuje nějaký parametr formula_23, např. formula_24. V takovém případě můžeme tento parametr formálně považovat za proměnnou. O funkci "f" pak můžeme uvažovat jako o funkci dvou proměnných, tzn. formula_25. Integrací funkce "f" přes množinu "M" dostaneme funkci parametru "a" formula_26, tedy  Pokud jsou funkce "f(x,a)" a formula_28 spojité v daném oboru proměnných "x" a "a" (po řadě značme "M", "N") a zároveň existuje integrovatelná majoranta "g(x)" taková, že  Výše uvedený postup se také nazývá "záměna derivace a integrálu".  Tento postup lze uplatnit při výpočtu neurčitých integrálů (za splnění příslušných podmínek) při volbě "M" = "(0, x)". Potom je  a záměnou derivace a integrálu

Racionalizace integrálů.

Některé funkce je možné převést na integrály s racionálními integrandy. Říkáme pak, že integrál byl "zracionalizován".  Při racionalizaci obvykle vyjádříme integrand jako racionální funkci dvou proměnných formula_35, přičemž za proměnnou formula_36 dosadíme nějakou funkci proměnné formula_37, tzn. formula_38. Racionalizaci pak provedeme vhodně zvolenou substitucí.  Racionalizaci lze provést pouze pro některé typy integrandů.  Např. integrál typu kde formula_40 je přirozené číslo a determinant formula_41. Tento integrál lze zracionalizovat substitucí  Zvláštním případem integrandu z předchozího případu je formula_43, který opět řešíme uvedenou substitucí s formula_44.  Integrál typu lze pro formula_46 zracionalizovat substitucí nebo  Pro formula_49 lze uvedený integrál zracionalizovat substitucí nebo  Pro formula_52 a pro reálné kořeny formula_53 rovnice formula_54 lze pro racionalizaci použít substitucí  Tyto substituce bývají také označovány jako "Eulerovy substituce".  K racionalizaci lze také využít goniometrických funkcí. Např. integrály typu lze řešit substitucí nebo  Podobně lze integrály typu řešit substitucí a integrály typu řešit substitucí  Pro integrály integrály typu lze v obecném případě (pro intervaly neobsahující body formula_64 pro celá "k") použít substituci Výrazy získané použitím substituce této bývají však obvykle složité, proto se obvykle snažíme použít některou z následujících substitucí.  Je-li funkce formula_66 lichá v proměnné formula_67, pak je výhodnější použít substituci Pokud je funkce formula_66 lichá v proměnné formula_70, pak můžeme použít substituci Pokud je funkce formula_66 sudá v obou svých proměnných, tzn. formula_67 i formula_70, pak lze použít substituci

Integrace transcendentních funkcí.

K některým transcendentním funkcím je možné nalézt primitivní funkce.  Např. pokud je formula_76 racionální funkce proměnné formula_36, pak integrál typu formula_78 lze řešit substitucí formula_79.  Podobně lze integrál typu formula_80 můžeme řešit substitucí formula_81.  Integrací racionální funkce nemusíme získat racionální funkci, ale může jít o funkci transcendentní. Také při integraci některých nižších transcendentních funkcí můžeme získat vyšší transcendentní funkce. Příkladem takových funkcí jsou formula_82 apod. K těmto funkcím sice existuje primitivní funkce, nelze ji však vyjádřit elementárními funkcemi v konečném tvaru.  Mezi takovéto často používané transcendentní funkce patří např.

Odkazy.

Litaratura.

Rektorys, K. a spol.: Přehled užité matematiky I.. Prometheus, Praha, 2003, 7. vydání.

Primitivní funkce k funkci formula_1 na intervalu formula_2 je taková funkce formula_3, že pro každé formula_4 je formula_5.  Procesu hledání primitivní funkce se často říká integrování nebo integrace (od slova „integrál“), jelikož primitivní funkce se používá při určování obsahu plochy pod křivkou (integrálu) podle základní věty integrálního počtu.

In calculus, an antiderivative, inverse derivative, primitive function, primitive integral or indefinite integral of a function is a differentiable function whose derivative is equal to the original function . This can be stated symbolically as formula_1. The process of solving for antiderivatives is called antidifferentiation (or indefinite integration) and its opposite operation is called differentiation, which is the process of finding a derivative.  Antiderivatives are related to definite integrals through the fundamental theorem of calculus: the definite integral of a function over an interval is equal to the difference between the values of an antiderivative evaluated at the endpoints of the interval.  The discrete equivalent of the notion of antiderivative is antidifference.


Římská královna.

Markéta byla prvorozeným dítětem rakouského vévodského páru, Leopolda VI. a jeho manželky Teodory. Vyrostla na dvoře svého otce v Klosterneuburgu a ve Vídni, který byl v té době centrem minnesangu a jedním z kulturních center Evropy. Měla tři bratry (Leopolda († 1216), Jindřicha († 1227) a Fridricha) a tři sestry (Anežku, Konstancii a Gertrudu). Snad někdy kolem roku 1221 byla zasnoubena s anglickým králem Jindřichem III., z plánovaného dynastického spojení však nakonec sešlo.  Markétin budoucí manžel, prvorozený syn římského císaře Fridricha II., římský král Jindřich VII. Štaufský (nar. 1211), byl původně zasnouben s Anežkou Českou, jako o budoucí nevěstě se však uvažovalo i o francouzské, uherské nebo anglické princezně. Markétin otec však nakonec při osobních jednáních s císařem vyjednal sňatkové spojení mladého římského krále se svou dcerou a sňatek byl uzavřen v listopadu 1225.  Roku 1227 byla Markéta v Cáchách korunována římskou královnou, patrně ještě před rokem 1231 se stala matkou dvou synů, Jindřicha a Fridricha, kteří oba zemřeli v mladém věku.  Po manželově vzpouře proti císaři a jeho internaci roku 1235 žila na neznámém místě patrně kdesi v Německu, po ovdovění roku 1242 se uchýlila do dominikánského kláštera v Trevíru, později přesídlila do cisterciáckého kláštera ve Würzburgu, je možné že též pobývala v blíže neznámém klášteře v Míšni.

Dědička Babenberků.

Na politickou scénu se Markéta vrátila roku 1246 po smrti svého bratra Fridricha II. (†1246) a jako nejstarší příslušnice rodu Babenberků uplatňovala na základě tzv. "Privilegia minus" z roku 1156 dědické nároky na rakouské a štýrské vévodství. Ty ovšem zároveň uplatňovala Markétina neteř Gertruda (dcera jejího bratra Jindřicha), která se po smrti svého prvního manžela Vladislava († 1247), syna českého krále Václava I., provdala za Heřmana Bádenského a po Heřmanově smrti pak roku 1250 za příbuzného uherského krále Bély IV. Romana Haličského. Ani jeden z Gertrudiných manželů se však v babenberských zemích neprosadil.  V bojích o babenberské dědictví se angažovali prakticky všichni sousední vládci, císař i papež. Zda byla Markéta v této době exponentkou štaufské politiky v bývalých babenberských zemích není jisté, její snahy však směřovaly patrně k prosazení práv jejího mladšího syna Fridricha († 1251). V této době také odmítla plánovaný sňatek s Heřmanem z Hennebergu, který zprostředkoval papež. Po pěti letech faktického bezvládí si přední rakouská šlechta (především Kuenringové) nakonec za vládce vybrala českého prince Přemysla (1251), který své nároky potvrdil v roce 1252 sňatkem se stárnoucí Markétou.

Druhé manželství.

Sňatek, uzavřený z čistě politických důvodů, se konal 11. února 1252 v Markétině sídle v Hainburgu na Dunaji a Markéta se po boku o téměř třicet let mladšího chotě stala rakouskou a štýrskou vévodkyní a roku 1253 i českou královnou, i když nebyla nikdy korunována. Manželství zůstalo bezdětné, zřejmě s královniným vědomím udržoval Přemysl mimomanželský poměr s jednou z dívek jejího fraucimoru, která bývá tradičně ztotožňována s Anežkou z Kuenringu. S touto dívkou měl syna Mikuláše a několik dcer.  Po vyhrané bitvě u Kressenbrunnu 1260, kde Přemysl porazil svého rivala uherského krále Bélu IV. a získal tak fakticky i Štýrsko, požádal o přiznání dědických práv pro svého nemanželského syna Mikuláše. Papež Alexandr IV. odmítl a Přemysl byl tak nepřímo donucen ukončit své manželství s Markétou. Manželství bylo oficiálně anulováno (prohlášeno za neplatné) z důvodu Markétina nezrušeného slibu čistoty, který složila v Trevíru roku 1243. Sama Markéta prokazatelně na zrušení manželství spolupracovala. 18. října 1261 pak opustila Prahu a odebrala se na své věnné statky v Dolních Rakousích. Přemysl se ještě téhož roku oženil s vnučkou uherského krále Kunhutou Haličskou.  Po anulování manželství žila Markéta v dolnorakouské Křemži a na nedalekém hradě Krumau am Kamp, kde v říjnu 1266 zemřela. Pochována je v rodovém klášteře Babenberků v cisterciáckém opatství Lilienfeld.

Markéta Babenberská (něm. "Margarete von Babenberg"; 1204/1205 – 29. října 1266) byla manželka Jindřicha VII. a římská královna, poté první manželka Přemysla Otakara II., česká královna, rakouská a štýrská vévodkyně.

Margaret of Austria (; – 29 October 1266), a member of the House of Babenberg, was German queen from 1225 until 1235, by her first marriage with King Henry (VII), and Queen of Bohemia from 1253 to 1260, by her second marriage with King Ottokar II.


Uchopení moci.

Byl setníkem ve vojsku, kterému císař Maurikios vydal v zimě roku 602 rozkaz přezimovat na avarském břehu Dunaje. Vojáci se však vzbouřili a jmenovali Foku, který byl výmluvným řečníkem a neustále vyzýval ke vzpouře, exarchou. Thrácká armáda se pak obrátila proti Konstantinopoli. V hlavním městě povstala proti málo oblíbenému (i když vojensky úspěšnému) Maurikiovi i jedna ze stran v cirku – Zelení. Rovněž část senátu otevřeně podporovala povstání. Císař ve strachu o život uprchl na ostrov poblíž Chalkedonu, zatímco Fokas, kterému Zelení otevřeli brány města, vpochodoval do Konstantinopole. Poté co se Fokas nechal aklamací potvrdit za císaře, dal Maurikia a jeho syny zajmout a následně popravit.

Vláda.

O následujících letech podávají historické prameny pochmurný obraz. Nevzdělaný Fokas, který se údajně v "sacru palatiu" oddával pitkám a hanebnostem všeho druhu, patřil zřejmě k těm byzantským císařům, kteří postrádali jakékoliv předpoklady pro vládnutí. Během krátké doby, kdy měl zřejmě jen nepatrné ponětí o státnických povinnostech císaře a ani se nesnažil je nabýt, ztratil veškerý smysl pro realitu a věřil, že je Bohem vyvolený. Kvůli své patologické podezřívavosti nechal vyvraždit velkou část byzantských elit.  Prameny líčí Foku jako ukázkového tyrana. Sami Zelení, strana v cirku, která dopomohla Fokovi na trůn, upadli v podezření, že osnují spiknutí proti císaři, poté co s jeho pomocí zdecimovali své soupeře – Modré. Brzy poté se Fokas spojil s Modrými, poněvadž mu bylo jasné, že bez podpory alespoň části lidu nemůže déle vládnout. Městským prefektem Konstantinopole byl jmenován vůdce ("demarchos") Modrých, čímž si císař znepřátelil Zelené a uvrhl mnohá města říše do otevřené občanské války mezi stoupenci obou démů. Anarchie, která říši v těchto letech zachvátila, ji nezničila snad jen díky přetrvávající římské správě, o kterou se stát nadále opíral. Rozbrojů mezi oběma démy zůstaly ušetřeny jen vzdálené exarcháty v Ravenně a v Kartágu na západě říše.

Povstání v říši, vpád Peršanů.

Krátce po Maurikiově zavraždění obnovili Avaři na Balkáně nepřátelství a zpustošili Thrákii, zatímco na východě vypukla vojenská vzpoura. Neklidná situace byla také v Arménii, kde v čele povstání stál vojevůdce Narses, jemuž se podařilo dobýt Edessu. Fokas na to vyslal vojevůdce Bonosa do Sýrie, která se rovněž vzbouřila.  Ani nepřátelští Sásánovci nezaháleli. Když se velkokrál Husrav II. doslechl o krvavé výměně na trůnu v Konstantinopoli, vyhlásil Fokovi válku. Pod záminkou zbavení Římanů uzurpátora obsadil Edessu, která již byla obléhána císařským vojskem, a spojil se s Narsem. Husrav II. navrhl za kandidáta na trůn Theodosia, který měl být údajným Maurikiovým přeživším synem. Avšak netrvalo dlouho a velkokrálova přátelská pomoc se změnila v nezastřenou dobyvatelskou válku proti Byzanci. Mezopotámie, Arménie a části Malé Asie padly do jeho rukou, i přes částečně úspěšný odpor byzantských vojsk. Také Slované, s nimiž vedl Maurikios prudké obranné boje, nyní volně pronikali přes nekrytou dunajskou hranici na Balkán a do Řecka.

Vztahy s papežem.

Brzy po uchopení moci si Fokas uvědomil, že vzhledem ke složité vnitropolitické situaci má nedostatek spojenců, a nesmí si proto ještě znepřátelit papeže. Oproti politice svého předchůdce, který v Itálii vedl válku s Langobardy, aniž bral ohled na papeže, nastolil bezvýhradný propapežský kurz. Uzavřel příměří s Langobardy, což však znamenalo definitivní ztrátu Itálie s výjimkou ravennského exarchátu, který se udržel až do roku 751.  Císař ovšem neměl jinou možnost, neboť ve srovnání s východními provinciemi ohroženými Peršany byla vykrvácená a zpustošená Itálie takřka bezcenná. Jestliže za Maurikia italské obyvatelstvo krutě trpělo neustálými boji, nyní papež Řehoř I. děkoval strůjci míru chvalozpěvem Gloria in excelsis Deo za jeho vítězství nad Maurikiem, ačkoliv musel vědět o tom, jak hanebným způsobem se Fokas zmocnil vlády. Papež, jenž sám byl ze všech stran ohrožován Langobardy, si přesto trpkého míru cenil. Ovšem dvouletý mír uzavřený v roce 603 netrval ani po dobu, na kterou byl sjednán. Langobardský král Agilulf obsadil již před koncem příměří další části Apeninského poloostrova. Fokas byl spokojen, že udržel aspoň Ravennu, a nekladl Agilulfovu postupu žádný odpor. Když byl konečně v roce 610 císař svržen, bylo už příliš pozdě na jakýkoliv zákrok proti Langobardům. Zda k tomu za Foky existovala ještě nějaká reálná možnost, je však nejisté.  Poté co v roce 607 Fokas nechal zbavit patriarchu v Konstantinopoli hodnosti ekumenického patriarchy a převedl jí na papeže, čímž uznal nárok římského biskupa na primát v církvi, bylo na Foru Romanu postaveno poslední antické dílo – Fokův sloup – „ke vzpomínce na nesčetné dobré skutky císaře, který vrátil Itálii mír a bránil svobodu“. Tento sloup se zachoval dodnes. Tím se však také zvýšila vzájemná nevraživost mezi konstantinopolským patriarchou a římským papežem. Vztahy mezi oběma církevními hodnostáři se měly nyní dále pomalu zhoršovat až k osudnému rozkolu v roce 1054. I kvůli své církevní politice, nakloněné papeži, byl Fokas velice negativně hodnocen ze strany ortodoxní církve.

Revoluce a smrt Foky.

Navzdory policejnímu režimu, který císař nastolil, se opozici v Konstantinopoli podařilo spojit s Herakleiem Starším, exarchou Kartága a otcem pozdějšího stejnojmenného císaře, a přesvědčit ho k povstání.  Svou roli v následném spiknutí proti uzurpátorovi sehráli zřejmě i jiní provinciální místodržitelé, neboť synovec Herakleia Staršího dobyl krátce nato Alexandrii. Když byla takto zajištěna Afrika i Egypt, exarchův syn Herakleios Mladší vyplul s flotilou z Kartága vstříc Konstantinopoli. Jakmile byly stěžně lodí viditelné v Propontidě, propukla v Konstantinopoli revoluce. Lid pronikl do císařského paláce a vyvlekl nenáviděného Foku na Herakleiovu vlajkovou loď. Když Herakleios viděl před sebou třesoucího se a o život prosícího císaře, údajně se ho zeptal: „Ty jsi ten, který vládne říši?“ Fokas mu prý odpověděl otázkou: „Budeš to dělat lépe?“ načež Herakleios nechal Foku popravit. Podle jiných, hodnověrnějších zpráv byl však Fokas zavražděn již při vstupu Herakleia do Konstantinopole. Zmíněný dialog mezi nimi je tedy pravděpodobně pouze smyšlený.  Přesto i Herakleiovi nakloněné prameny mohou jen těžko zakrýt skutečnost, že krize říše propukla naplno teprve za Herakleia, kterému Sásánovci odňali Sýrii a Egypt. Teprve později se mu podařilo pomalu a za nesmírných obtíží situaci státu zlepšit. Říše se nacházela v krizi již od Maurikiovy smrti, s plnou vahou vypukla však až po roce 610.

Hodnocení Fokovy vlády.

Fokova vláda představuje důležitý zlom v dějinách byzantské říše. Během několika málo let Fokova panování upadla Byzanc do chaosu. Zároveň s tím slábla také ochota germánských říší na západě uznávat nadřazenost Konstantinopole. Na těžké ekonomické a vojenské situaci říše se ovšem podíleli i předchozí vládci. Fokas byl posledním pozdně antickým císařem, neboť reformy jeho nástupce Herakleia započaly novou éru, byzantský raný středověk.  Tradičně je bilance jeho vládnutí označována za katastrofální: Fokas přenechal Itálii Langobardům, většinu Balkánu Slovanům, vystavil říši smrtícím útokům Peršanů a osudově ji tak oslabil bezprostředně před začátkem islámské expanze. Navíc ještě umocnil vzájemnou řevnivost mezi patriarchou v Konstantinopoli a římským papežem. Ovšem naskýtá se otázka, zda jsou všechny tyto výtky na místě. Příčinou problémů bylo také odmítnutí císaře vládnoucími elitami, které ho nikdy nepřijaly za sobě rovného a mstily se mu obstrukcemi.  V Konstantinopoli samotné měl Fokas na svědomí údajně téměř celou senátorskou elitu, čímž byla antická římská společnost vážně oslabena. Fokas byl také posledním císařem, který používal latinský titul "Imperator Augustus". V důsledku reorganizace říše změnil jeho nástupce tento titul na řecké "Basileus ton Rhomaion" (římský císař), aby tak lépe vyhovoval řeckému charakteru říše, i když s touto proměnou nebyla spojena rezignace na právní nástupnictví antického římského impéria. Je symbolické, že právě Fokas věnoval poslední umělecké dílo antickému Foru Romanu: Byl posledním císařem, který ještě dokázal – třebaže ne příliš úspěšně – aktivně zasahovat do osudu západu.  Přesto by měl být Fokův převážně negativní obraz, jak líčen v pramenech a který také dodnes dominuje vědeckým názorům, brán s určitou rezervou. Všechny zprávy, popisující jeho vládu, pocházejí až z doby po jeho smrti a vznikly z větší části za vlády Herakleia, který Foku svrhl a přirozeně měl zájem na tom, aby byl znázorněn v co možná nejhorším světle.  Také pro dnešní numismatiky a archeology představuje jeho vláda určitým způsobem zlom. Byl to zřejmě Fokas, kdo opět přivedl do módy vousy, neboť od jeho časů byla zobrazení císařů na mincích prováděna s vousy, což značně usnadňuje dataci. Zatímco od Konstantina I. byli téměř všichni císaři podle římského způsobu hladce oholeni (s výjimkou Juliana Apostaty, který si jako správný filozof nechal narůst vous), od dob Fokovy vlády měli téměř všichni panovníci vous (on sám ho údajně nosil, aby zakryl jizvu).

Fokas (po roce 547 v Thrákii – 5. října 610 v Konstantinopoli) byl byzantský císař v letech 602 až 610. Byl to uzurpátor, který podle pramenů zavedl i na tehdejší poměry skutečnou vládu teroru.

Phocas (; , "Phokas"; c. 547 – 5 October 610) was Byzantine emperor from 602 to 610. The early life of Phocas is largely unknown, but he rose to prominence in 602, as a leader in the revolt against Emperor Maurice. Phocas captured Constantinople and overthrew Maurice on 23 November 602, and declared himself emperor on the same day. Phocas deeply distrusted the elite of Constantinople, and therefore installed his relatives in high military positions, and brutally purged his opponents. Phocas was an incompetent leader, both of the administration and army, and under him the Byzantine Empire was threatened by multiple enemies, with frequent raids in the Balkans from the Avars and Slavs, and a Sassanid invasion of the eastern provinces. Because of Phocas' incompetence and brutality, the Exarch of Africa, Heraclius the Elder, rebelled against him. Heraclius the Elder's son, Heraclius, succeeded in taking Constantinople on 5 October 610, and executed Phocas on the same day, before declaring himself the emperor.


Vláda.

Její téměř osmiletý vliv na dění v říši nebyl úspěšný, chaotické děje vedly k rozkladu vládních struktur, ztráty vlivu v tradičních vazalských zemích. Politickou situaci v Egyptě na konci 19. a nástup 20. dynastie popisují nápisy na stéle Setnachta nalezené v Elephantině 1971. Významná sdělení rovněž nabízí rozsáhlý text v Harrisově papyrusu.Období od konce vlády Setiho II. až do vlády zakladatele 20. dynastie Setnachta je nazýváno ""prázdná doba"". Centrální vláda se rozpadla, vládu prováděli lokální vládci, ze severu na Egypt útočily kmeny Amoritů. Mocenské postavení Egypta se významně oslabilo. Královna Tausret byla nahrazena zakladatelem 20. dynastie Setnachtem. Přijatá chronologie nenaznačuje, že převzetí moci se odehrálo nenásilně, také se uvádí možnost dobrovolné demise královny.

Palác královny.

Tausret si nechala vybudovat, patrně již za vlády Setiho II., svůj palác (zádušní chrám) v blízkosti chrámu Merenptaha. Prvně jej objevil, identifikoval a podrobně popsal Petrie 1897.V jedné z bočních komor narazil na dosti rozsáhlý depozit,nádoby, glazované destičky, některé s kresbou skaraba. Na řadě předmětů byly kartuše královny. Překvapivý byl nález 23 měděných plátů, dokonce byly nalezeny formy pro odlévání měděných předmětů, tenké pláty mědi určené jako obal dřevěných tyčí, také nástroje ve tvaru dlát na opracování dřeva. Desítky různých zbraní, seker, nožů, prutů. Na pěti pískovcových blocích se nacházel kartuš Tausret. Expedice Arizonské University,prováděná v letech 2004–2011, sumarizovala nálezy Petrieho a dodatečné expedicí nalezené na celkový počet 1942 artefaktů, které jsou roztroušené v různých sbírkách po celém světě. Systematicky jsou shromažďovány v "Petrie Museum" v Londýně . Ve zprávě o expedici je uveden aktuální model paláce Tausret.

Hrobka KV14.

Tausret si dala zbudovat hrobku již ve druhém roce vlády Setihiho II.. Její umístění v Údolí králů, bylo v rámci 19. dynastie zcela ojedinělé a také její konstrukce nekopírovala jiné již zbudované v 18. a 19. dynastii. Hrobka měla několik chodeb a komor podél osy s vyústěním do osmicípé komory s klenutým stropem. Stavba byla po dobu konfliktů mezi Setim a Amenmessem pozastavena a k obnovení došlo až ve druhém roce vlády Siptaha, kdy již vykonávala svoji regentskou vládu. Do hrobky byl vložen žulový sarkofág a hrobka byla bohatě vyzdobena, např. scéna Tausret se Siptahem obětují bohu úrody Geb.Další historie hrobky po smrti Tausret se odehrála za vlády Ramesse III., který si hrobku přivlastnil a věnoval ji památce svého otce Setnachta. Sarkofálag Tausret byl přemístěn do KV13 a později přeznačen pro syna Ramesse III. Amenherkhepeshef

Konec 19. dynastie.

Érou královny Tausret se nepříliš úspěšné období Egyptu uzavřelo. Vrcholné období 19. dynastie dosáhla za vlády Ramesse II., a to zhruba v polovině jeho dlouhé vlády, kdy se smlouvou o míru a vzájemné spolupráci s Chetiti ukončily více jak několik desítek let trvající vzájemné boje o hraniční oblast na severu Egypta, přibližně v oblasti Palestiny. Ramesse II. po sobě zanechal více jak 120 dětí, které přirozeně usilovaly o podíl na dědictví. Následnictví se ujal jeho 13. syn Merenptah, který po celou dobu své vlády bojoval s invazí Libyjců, aby nakonec unaven předal následnictví synovi Seti II. Egypt se rozpadl na sever ovládaný Setim, jih a Núbii usurpoval Amenmesse. Vdova, regentka Siptaha a královna Tausret nebyla připravená ani schopná rozkladu zabránit. Vládnoucí struktury se rozpadly, moc si přivlastnili místní vládci, vojenská moc Egypta neměla potřebné zajištění. Od smrti Ramsesse II. tedy uplynulo jen ~22 let a země byla na počátku kolapsu. Řada znaků již byla naplněna.

Tausret, dcera Merenptaha a jeho druhé ženy Tachat, se stala ženou Setiho II., po jeho smrti ve spojenectvím s vlivným vezírem a kancléřem Bayemdosadili na trůn mladistvého Siptaha, který po necelých 6 letech ve věku asi 16 let zemřel. Tausrat se také, asi v 6. roce vlády Sitptaha, přičinila na odstranění ambiciozního vezíra Baye jeho exekucí. Tausret již za života Siptaha byla vzhledem k jeho mládí a také fyzickým indispozicím jeho regentkou a po jeho smrti se prohlásila za královnu v pozici panujícího faraona. Relativně samostatně vládla ještě dva roky 1192–1191 př.Kr.

Twosret ("Tawosret, Tausret", d. 1189 BC conventional chronology) was the last known ruler and the final Pharaoh of the Nineteenth Dynasty of Egypt.  She is recorded in Manetho's Epitome as a certain "Thuoris, who in Homer is called Polybus, husband of Alcandra, and in whose time Troy was taken". She was said to have ruled Egypt for seven years, but this figure included the nearly six-year reign of Siptah, her predecessor. Twosret simply assumed Siptah's regnal years as her own. While her sole independent reign would have lasted for perhaps one to one-and a half full years from 1191 to 1189 BC, this number now appears more likely to be two full years instead, possibly longer. Excavation work by the University of Arizona Egyptian Expedition on her memorial temple ("temple of millions of years") at Gournah strongly suggests that it was completed and functional during her reign and that Twosret started a regnal year 9, which means that she had two and possibly three independent years of rule, once one deducts the nearly six-year reign of Siptah. Her royal name, Sitre Meryamun, means "Daughter of Re, beloved of Amun."


Vláda.

O Tetiho vládě a jeho činech není příliš mnoho známo. Poskytl výsady chrámu v Abydu a podílel se na rozvoji uctívání bohyně Hathory v Dendeře. O rozvinutém obchodu za jeho vlády svědčí importy z Byblu a Puntu. Délka jeho vlády není známa, uvádí ji pouze Manehto a stanovuje ji na 30 let. Víc je toho známo i o jeho několika hodnostářích. V době jeho vlády musely panovat velmi neutěšené poměry. Na konci své vlády byl zavražděn uzurpátorem Veserkarem, který jej vystřídal na trůně. Manehto tvrdí, že Tetiho zabila jeho vlastní tělesná stráž. Po krátké vládě se však po Veserkareovi doslova slehla zem.

Tetiho významní hodnostáři.

Protože Teti patrně nepocházel z hlavní královské linie předcházející dynastie, opíral se o úzkou skupinu věrných hodnostářů. První čtyři výše jmenované oženil se svými dcerami Příznačné je, že za Tetiho panování rostl počet úředníků i kněží.

Králova hrobka.

Teti si svoji hrobku, pyramidu, nechal postavit v Sakkáře, několik set metrů od známé stupňovité pyramidy krále Džosera. Tetiho pyramida byla poměrně malá, měřila asi 43 metrů, její základna měla rozměry 64x64 metrů. Dodnes se z ní zachovala pouze hromada kamení a štěrku. Byla postavena z nepečlivě opracovaných kvádrů z žuly. Zbytky její vnitřní části také nejsou příliš dobře zachovalé, značně je poškodili lupiči a čas. Z Tetiho pyramidy se nám však zachovala velká část Textů pyramid, jimiž byla jeho hrobka vyzdobena. Překvapivě se zde zachoval i králův sarkofág. Kolem Tetiho pyramidy je pohřbena většina hodnostářů z jeho doby. Některé z nich ale byly záměrně zničeny ještě za panovníkovy vlády. To může znamenat, že faraon s opozicí zúčtoval tvrdě, protože co může být větším trestem, než znemožnit opozičníkům posmrtnou existenci.

Teti, řecky Othoés, byl prvním egyptským faraonem 6. dynastie. Vládl přibližně v letech 2305–2279 př.Kr.. Na trůn nastoupil po posledním králi 5. dynastie, Venisovi. Za jakých okolností se na trůn Teti dostal, není známo. Předpokládá se, že mezi smrtí Venise a nástupem Tetiho na trůn byla časová přetržka, nicméně úřednická vrstva nástupnictví zřejmě podpořila. Teti nebyl Venisovým synem, ale možná byl jeho zetěm.. H.Altenmüller (německý egyptolog) za Tetiho otce uvádí Venisova úředníka (vezíra) Schepsipuptaha a Venisovy dcery Iput vycházeje z nápisů v hrobce Mehua.

Teti, less commonly known as Othoes, sometimes also Tata, Atat, or Athath in outdated sources, was the first pharaoh of the Sixth dynasty of Egypt. He is buried at Saqqara. The exact length of his reign has been destroyed on the Turin King List but is believed to have been about 12 years.


Vláda.

Trůnu se ujal po otci Takelotovi I. Asi ve čtvrtém roce vlády se stal vládcem Horního Egypta velekněz Amona Herisies v Karnaku ( syn Šešonka II.) jeho bratranec a prohlásil se faraonem. Vzájemné vztahy se vyostřily. Teprve po smrti Hersiese (~860 př. Kr.) Osorkon II. upevnil svou pozici. Účelově za nástupce velekněze Herisese jmenoval veleknězem Amona svého syna Nimlota a dalšího syn Šešonka veleknězem boha Ptaha v Memfis. Tím sjednotil vládu nad celým Egyptem. <br> Egypt uplatňoval svůj mocenská zájem do zemí zasahujících Palestinu a Sýrii a v době vlády Osorkona II. (ovšem i jeho následníků) se střetával s narůstajícím vzestupem Asyrie a její expanse do jižních zemí. K většímu vojenskému boji došlo ~853 př.Kr. u města Karkery . Egyptské vojsko a další spojenečtí králové z Levanty postup Asyřanů, vedených Salmanassarrem III., zastavily. . Bylo ovšem obvyklé, že si obě strany, ve svém pojetí výsledku bitvy, vítězství připsaly na svou stranu. Významný vliv Asyřanů v Egyptě se prosadil až ve 23. dynastii.

Stavby monumentů.

Nejvýznamnější stavbou Osorkon II. byl chrám kočičí bohyni Bastet v Bubastis, kde nechal vystavět monumentální síň z červené žuly, vyzdobenou reliefními scénami sebe a své manželky Karomamy, k příležitosti jubilea svátku Heb-sed v 22. roce své vlády. Jeho další stavby se nacházejí v Memfis, Tanis, Thébách a také v Leontopolis. Votivní nápisy Osorkona II. se zachovaly na různých místech v Egyptě. U druhého pylonu chrámu v Karnaku je obelisk, na němž je nápis, že v 15. roce vlády Osorkona II. došlo k Zatmění Měsíce.

Hrobka.

Hrobku Osorkona II. v Tanis (NST I) otevřel P.Montet v roce1939 . Kromě sarkofágu z masivního granit a víkem z recyklované sochy z Ramessovského období 20. dynastie a několika fragmentů z kanopický nádob, se nic víc nenalezlo. Hrobka byla vyloupena.

Osorkon II. Usermaatra Setepenamón byl pátým egyptským faraonem 22. dynastie v období Třetí přechodné doby , kdy byl Egypt rozdělen na dvě relativně samostatné části. Horní Egypt ovládali kněží v Thébách a Dolní Egypt, kde si vládce přisvojoval tradiční titul faraona. Sídlo Osorkona II. bylo v Bubastis, ve východní části nilské delty. Vládl přibližně v letech 872-842 př.Kr.

Usermaatre Setepenamun Osorkon II was the fifth king of the Twenty-second Dynasty of Ancient Egypt and the son of King Takelot I and Queen Kapes. He ruled Egypt from approximately 872 BC to 837 BC from Tanis, the capital of that dynasty.  After succeeding his father, Osorkon II was faced with the competing rule of his cousin, King Harsiese A, who controlled both Thebes and the Western Oasis of Egypt. Potentially, Harsiese's kingship could have posed a serious challenge to the authority of Osorkon, however, when Harsiese died in 860 BC, Osorkon II acted to ensure that no king would replace Harsiese. He appointed his son, Nimlot C, as the high priest of Amun at Thebes, which would have been the source for a successor to Harsiese. This consolidated the king's authority over Upper Egypt and thereafter, Osorkon II ruled over a united Egypt. Osorkon II's reign was a time of prosperity for Egypt and large-scale monumental building ensued.


Historie.

Tento palácový komplex dal v letech 1623–1630 vystavět jeden z nejmocnějších a nejbohatších šlechticů té doby Albrecht Václav Eusebius z Valdštejna na místě Trčkovského paláce, a dalších 23 domů, tří velkých zahrad a cihelny. Palác měl svou velkolepostí zastínit i Pražský hrad. Původně nevýznamný a chudý příslušník české šlechty se výhodnými sňatky i koupěmi domohl značného majetku i postavení na císařském dvoře. Vojevůdce byl povýšený roku 1623 na knížete, roku 1627 jmenovaný vévodou frýdlantským a roku 1629 vévodou meklenburským. V roce 1625 se stal generalissimem císařské armády. Roku 1632 bojoval se Sasy a se Švédy se střetl v bitvách u Norimberku a u Lützenu.  V roce 1634 byl prohlášen císařskými dekrety za zrádce říše a císařskými důstojníky byl zavražděn v Chebu. Jeho majetek v Čechách byl zkonfiskován. V době jeho největší slávy mu patřila značná část Čech od Frýdlantu přes Jičín, ze kterého chtěl zřídit hlavní město svého panství, až skoro ke Hradci Králové. V té době se rozhodl vybudovat honosné sídlo, které by konkurovalo i Pražskému hradu. Pro budování Valdštejnského paláce pozval významné architekty, stavitele, malíře, sochaře i další umělce a řemeslníky.  Na stavbě paláce působilo více stavitelů: Andrea Spezza, který měl za sebou již pozoruhodná díla v Německu, Rakousku a Polsku, Giovanni Battista Pieroni, mj. i autor několika Valdštejnových staveb v Jičíně, a Nicolò Sebregondi, působící předtím především v Římě a Mantově. Situace s architekty paláce je složitá, protože se nedochovaly patřičné historické doklady. Dlouhou dobu byl za architekta považován Andrea Spezza, dnes se ukazuje jako velice pravděpodobné, že byl pouze prováděcím stavitelem a vlastním architektem paláce byl Giovani Battista Pieroni. Niccolo Sebregondi nastoupil do Valdštejnových služeb až roku 1630 nebo 1631 a do podoby paláce zasáhl již jenom několika (i když významnými) jednotlivými zásahy. Uměleckou výzdobu zahrady svěřil Valdštejn někdejšímu císařskému sochaři Rudolfa II., Adrianovi de Vries. Ten ve Valdštejnské zahradě vytvořil unikátní soubor soch, sousoší a kašen spojující pozoruhodnou estetiku manýristického typu s dynamikou nastupujícího baroka. Sochy byly v roce 1648 uloupeny švédskými vojsky a teprve v letech 1912–1918 byla zahrada ozdobena jejich věrnými kopiemi.

Palác.

Úctyhodné jsou především rozměry areálu paláce, jehož délka činí 340 metrů a největší šířka celkem 172 metrů. Pouze obytná část paláce rozložená kolem čtyř nádvoří bez zahrady dosahuje rozměrů cca 150×110 metrů. Soubor budov je členěn na hlavní obytnou budovu se dvěma nádvořími, křídlo koníren (Trčkovské křídlo) s přilehlým třetím dvorem přístupným branou z ulice, následuje jednopatrová budova (Černínské atrium) s nádvořím, původně určená pro pážata a jejich preceptora. Směrem k Jízdárně se nachází ještě jednopatrové protáhlé křídlo. Jižní a jihovýchodní strana zahrady je v délce 200 metrů uzavřena vysokou zdí s 52 oblouky. Na ni navazuje na jihu krápníková stěna s grottami (jeskyněmi) a s voliérou, za kterou byla původně velká centrální prostora, dnes začleněná k sousednímu augustiniánskému klášteru. Na severovýchodě je zahrada ukončena budovou jízdárny, se kterou sousedí bývalý hospodářský dvůr paláce, upravený jako zahradní parter při vstupu do stanice metra. Zdobí jej kopie plastik F. M. Brokoffa. Architektura paláce je členěna stovkami funkčních či slepých oken, desítkami portálů, vikýřů, štukových dekorativních prvků, ve kterých se stejně jako na dřevěných vratech a dveřích objevuje jako součást výzdoby lví hlava – heraldický motiv z valdštejnského erbu. I další umělci, kteří pracovali na výzdobě paláce, patřili k tehdejším špičkám ve svém oboru, jako například tvůrci štukové výzdoby Domenico Canevalle, Santino Galli a hlavně malíř Baccio di Bianco, který vyzdobil freskami nejvýznamnější prostory paláce. V Hlavním sále zpodobnil Albrechta z Valdštejna jako boha Marta na válečném voze, ve freskové výzdobě kaple má Valdštejnovy rysy postava sv. Václava. Mytologické náměty zvolil pro Mytologickou (Ovidiovu) chodbu a Audienční síň, astrologické a astronomické symboly ztvárnil v Astrologické chodbě, na jejíž výzdobě se podíleli i další umělci. Jedním z mála domácích umělců byl Vriesův žák Arnošt Heidelberger, který je autorem sochařské výzdoby kaple a jejího oltáře. Kaple patří k nejzajímavějším interiérům paláce. Stísněný půdorys a výška 16 metrů stupňuje její vertikalitu. Stěny jsou pokryty malbami s náměty ze života sv. Václava a s mariánským cyklem s výjevy Zvěstování Panně Marii, Navštívení Panny Marie, Narození Krista, Klanění Tří králů, Útěk do Egypta, Nanebevzetí Panny Marie, Korunování Panny Marie a holubice Ducha svatého uprostřed klenby jako součást scény Zvěstování. V západní stěně jsou prolomena okna oratoří, které sloužily v 1. patře vévodovi, v 2. patře jeho manželce a podstřešní oratoře na půdě byly určeny služebnictvu.  Stěny oratoře vévody pokrývají malby s námětem mučednické smrti biskupa, patrně sv. Eusebia. Největší prostorou paláce je Hlavní sál (24×12 metrů), prostupující dvě poschodí. Je situován na místě bývalého Trčkovského paláce s hlavním průčelím směrem na Pražský hrad. Na štukované klenbě jsou kromě fresky boha Marta figury géniů a vojenské emblémy. Mramorové ostění pochází až z roku 1853, kdy sem bylo přeneseno z Černínského paláce na Hradčanech. Kolmo na sál jsou reprezentační místnosti Valdštejnovy – salonky, z nichž první je opatřen koženými tapetami, nad krbem je jezdecký portrét Valdštejna. Nástropní malby jsou dílem P. Maixnera z poloviny 19. století. V nárožní komnatě, audienční síni, zaujme freska antického kováře Hefaista a bohaté nástropní štukatury, rovněž dílo Biancovo. Na straně paláce proti Hlavnímu sálu jsou nad sebou dvě již zmíněné chodby: Mytologická a Astrologická. Strop sousední pracovny, upravené ve 2. polovině 19. století, zdobí rozsáhlá freska s námětem Hélia na voze doprovázeného Hórami, jejíž kompozice je převzata od G. Reniho v Casino Rospigliosi v Římě. Z Mytologické chodby se dá vstoupit do východní části paláce, kde byla v přízemí rozsáhlá konírna pro téměř 40 koní. Zajímavostí je, že každý kůň měl nad úvazem svůj portrét. Interiéry paláce obsahují mimo tyto reprezentační prostory množství dalších obytných místností spojených několika točitými schodišti.  Areál uzavírá na východě monumentální objekt jízdárny – její prostor měří asi 900 m² – s okny na jižní stěně a výhledem do zahrady a na umělý rybníček.

Astrologická chodba.

Astrologická chodba Valdštejnského paláce je vymalována symboly srozumitelnými pouze pro zasvěcené do tajných nauk. Palác byl inspirován především severem Itálie (Lombardie, Janov). Byla to oblast, odkud se po bitvě na Bílé hoře rekrutovali umělci, obnovující zpustošený a sociálně převrstvený střed Evropy. Došlo mimo jiné k ústupu protestantské šlechty z Čech, kromě rudolfínské elity izolované jeho esoterismem. Sem patří zejména Johannes Kepler, který byl protestant a v Praze našel útočiště.  Byl to nejen urozený muž, ale hlavně vynikající astronom a astrolog. Valdštejn ho poznal již v mládí za svého pobytu v cizině a je velmi pravděpodobné, že s ním měl v Praze, sám astrologii horlivě oddán, úzké styky. Odtud zřejmě pramení přeplněnost Valdštejnského paláce zasvěcenou symbolikou.

Zahrada.

K paláci přiléhá rozlehlá zahrada, do které se budova otvírá monumentálními arkádami saly terreny. Zahrada ve stylu francouzského parku se stříhanými živými ploty je ozdobena fontánami a sochami od Adriana de Virese. Dále se v zahradě nachází velká voliéra, grottová stěna a na straně u jízdárny vodní nádrž s malým ostrůvkem. V zahradě jsou chovány ptáci a ryby a pěstovány květiny ve skleníku.

Současnost.

Evropská unie udělila Kanceláři Senátu 9. května 2003 ocenění Europa Nostra za citlivé restaurování a rekonstrukci Valdštejnského paláce. Přípravu celkové rekonstrukce Valdštejnského paláce zahájila Kancelář Senátu v roce 1996 a poslední fáze obnovy byla dokončena v roce 2000. Citlivou rekonstrukcí Valdštejnského areálu se podařilo odstranit řadu stavebních a statických poruch, vedle toho byly odstraněny nevhodné stavební zásahy učiněné v předchozích letech. Podařilo se architektonicky obnovit historický ráz Valdštejnského paláce, zahrady s dominantní salou terrenou a výstavním prostorem ve Valdštejnské jízdárně.  Valdštejnský palác je součást národní kulturní památky "sídlo Parlamentu České republiky".  V roce 2016 proběhla komplexní památková oprava budovy A, která byla poškozena prasklinami ve zdivu a zatékáním vadnou střešní krytinou.

Valdštejnský palác je objekt v Praze na Malé Straně, jedna z nejvýraznějších staveb českého raného baroka a v současné době sídlo Senátu Parlamentu ČR. Součást komplexu Valdštejnského paláce tvoří také Valdštejnská zahrada a Valdštejnská jízdárna.  Senát spravuje dále sousední Kolovratský palác a Malý Fürstenberský palác.

Wallenstein Palace () is a Baroque palace in Malá Strana, Prague, that served as a residence for Imperial Generalissimo Albrecht von Wallenstein and now houses the Senate of the Czech Republic.


Derealizace.

Depersonalizaci často doprovází derealizace, která se ji podobá, ale týká se vnějšího okolí, hmotných objektů a druhých lidí. Obě se mohou vyskytovat i nezávisle na sobě. Osoba v průběhu derealizace prožívá okolí jakoby nebylo opravdu skutečné a reálné. Zdá se jí např., jakoby žila ve snu. Okolní svět se jeví jako by stál za oponou, sklem, mlhou nebo záclonou. Může se zdát plochý a dvojrozměrný podobně jako kresba na papíře nebo obrázek na monitoru počítače. Nebo jakoby se celý život odehrával v televizi nebo kině a osoba jej sledovala jen jako pasivní divák. Dobře známá místa mohou být najednou prožívána jako cizí a neznámá. Blízcí lidé se mohou rovněž zdát cizí. Druzí mohou být vnímáni jako stroje, roboti či jako herci na divadelním jevišti. Osoba může mít pocit, jakoby věci kolem ní nebyly hmotné a skutečné, jakoby se jí jen zdály nebo doopravdy neexistovaly.

Depersonalizační a derealizační syndrom.

Depersonalizace a derealizace je přechodně prožívána v nejrůznějších situacích a v různé míře s ní má zkušenost velká část populace. Může se objevit po stresu, při únavě, v průběhu dětství, dospívání nebo jiných vývojových etap, také se objevuje bez zjevného důvodu. Pokud je zažívána trvale nebo se opakovaně, epizodicky vrací, může být příznakem psychické poruchy, která je dle MKN-10 nazývána depersonalizační a derealizační syndrom a dle DSM-IV depersonalizační porucha (depersonalization disorder).  Depersonalizační a derealizační syndrom býval považován za vzácnou poruchu, nověji se ale ukazuje, že jím trpí 1 % až 2 % populace. MKN-10 jej řadí mezi neurotické poruchy, DSM-IV mezi disociativní poruchy. Oba manuály shodně uvádějí neporušené testování reality, tzn. že nejde o psychotickou poruchu, osoba netrpí bludy a halucinacemi, svůj stav si uvědomuje, je jím značně znepokojena a obtěžována a zpravidla jej chce změnit.  Svůj stav se snaží popsat metaforicky („cítím se "jako bych" byl stroj, "jako bych" ani neexistoval…“), čímž dává najevo uvedený náhled, ale také obtíže, které jí uchopení zvláštních stavů činí.  Depersonalizační a derealizační syndrom může začít náhle z čista jasna (např. po požití drogy, často společně s panickou atakou) nebo se může postupně léta plíživě rozvíjet. Existují i fyzické příčiny depersonalizace a derealizace. Typicky začíná v období dospívání, ale osoba jím může být postižena i od nejranějšího dětství či dospělého věku. Často se jedná o dlouhodobou obtíž trvající měsíce, léta i desetiletí. Syndrom je stejně rozšířen mezi muži a ženami.  Depersonalizace a derealizace bývají často spoluzažívány s celou řadou jiných psychických poruch a symptomaticky se s nimi překrývají. Vyskytují se společně s depresí, úzkostí, se záchvaty paniky, s poruchami příjmu potravy, posttraumatickou stresovou poruchou, obsedantně kompulzivní poruchou, poruchami osobnosti aj. Žádná z těchto poruch však nepředurčuje přítomnost symptomů depersonalizace a derealizace ani jejich intenzitu, což podporuje koncepci depersonalizačního a derealizačního syndromu jako samostatné poruchy s nezávislým průběhem. Někdy se rozlišuje primární a sekundární forma syndromu, podle toho, zda v klinickém obraze pacienta syndrom dominuje nebo je naopak přidružen k jinému psychickému onemocnění. Současná psychiatrická praxe preferuje diagnostiku úzkostných, afektivních, osobnostních a jiných poruch na úkor depersonalizačního a derealizačního syndromu a ten většinou chápe jen jako sekundární, přidružený fenomén.  Etiologie syndromu není zcela známá. Kromě neurobiologických faktorů se na jeho vzniku může podílet psychické trauma. Znecitlivující a disociační komponenty depersonalizace a derealizace se v průběhu traumatu jeví jako účelné a adaptivní. Mimo oblast psychiatrie a psychologie se objevují teorie přičítající vznik depersonalizace a derealizace oslabení imunity (rtuť, toxiny, leaky gut syndrom).  Léčba syndromu je obtížná. Užívají se psychofarmaka (antidepresiva skupiny SSRI v kombinaci s lamotriginem, benzodiazepiny aj.) a doporučuje se dlouhodobá psychoterapie (psychodynamické, kognitivně behaviorální terapie aj.). Léčbu syndromu komplikuje, že je zřídkakdy diagnostikován. V případě postupného, plíživého počátku syndromu může být jeho význam podceněn a často je mylně interpretován a léčen jako tělesná porucha. V případě náhlého počátku syndromu se pacient může obávat počátečního šílenství a negativního nálepkování a o svém problému raději mlčí.  Okolí na postižené osobě zpravidla přítomnost syndromu nerozpozná. Ta může být přes obtížnost svých psychických stavů docela dobře sociálně adaptovaná. Otupění či ztráta emocí a empatie může nicméně komplikovat navázání a udržení partnerského vztahu a poruchy v kognitivní oblasti mohou zhoršit pracovní výkon nebo dokonce způsobit pracovní neschopnost.

Historie.

Termín depersonalizace (dépersonalisation) poprvé použil francouzský psychiatr Ludovic Dugas roku 1898. Zprávy o prožitcích pacientů, které depersonalizaci připomínají, se datují ale již dříve, minimálně od první poloviny 19. století (např. J.E. Esquirol, A. Zeller, M. Billod, W. Griesinger, později M. Krishaber). Termín derealizace zavedl a jako samostatný koncept vyčlenil německý psychiatr Wilhelm Mayer-Gross (1889–1961) roku 1935. V Čechách se depersonalizaci poprvé a nejvíce věnoval Antonín Heveroch (1869–1927), který roku 1910 v periodiku Časopis lékařův českých v šestidílném seriálu "O poruchách jáství" demonstroval 8 vlastních a 29 převzatých chorobopisů.

Depersonalizace je psychický symptom s širokou škálou projevů. Nejobecněji řečeno se vyznačuje zdáním neskutečnosti sebe sama.  Zahrnuje tyto vybrané projevy: Vlastní existence, já anebo tělo se jeví být neskutečné, nereálné, neexistující, nevlastní, cizí. Od svých psychických a tělesných pochodů se osoba cítí být oddělena, odcizena, izolována. To se může týkat všech smyslových modalit – když se např. něčeho dotýká, je to jako by se toho dotýkal někdo jiný; když mluví, slyší mluvit jakoby někoho cizího apod. Někdy se lekne při pohledu do zrcadla, neboť místo sebe sama vidí v zrcadle jakoby někoho neznámého. Může se cítit odhmotněná, jako by nestála pevně na zemi, ale nadnášela se – jako by její tělo bylo zhotoveno z prázdna, vzduchu nebo třeba vaty. Může trpět strachem, že každou chvíli zmizí, zešílí nebo zemře – jako by se v nejbližší chvíli měla oddělit její duše od těla nebo se již oddělila. Časté jsou také pocity ztráty kontroly – osoba má dojem, že neovládá svoje tělo a jeho části, připadá si např. jako loutka bez vlastní vůle nebo jako pozorovatel spíše než činitel svého života. Sama sebe může prožívat jako by byla stroj, robot nebo automat.  Příznačné je také změněné vnímání času (běží mnohem rychleji, jindy naopak velmi pomalu), změněné vnímání těla a prostoru (zvětšuje se nebo zmenšuje), ztráta smyslu pro tělesné hranice, ztráta nebo otupění emocí a empatie, ztráta životní motivace, ztráta smyslu pro důsledky svého chování, zhoršená soustředěnost, paměť a představivost, smyslová otupělost, závratě, mimotělní zážitky aj.

Depersonalization can consist of a detachment within the self, regarding one's mind or body, or being a detached observer of oneself. Subjects feel they have changed and that the world has become vague, dreamlike, less real, lacking in significance or being outside reality while looking in. Chronic depersonalization refers to depersonalization/derealization disorder, which is classified by the DSM-5 as a dissociative disorder, based on the findings that depersonalization and derealization are prevalent in other dissociative disorders including dissociative identity disorder.  Though degrees of depersonalization and derealization can happen to anyone who is subject to temporary anxiety or stress, chronic depersonalization is more related to individuals who have experienced a severe trauma or prolonged stress/anxiety. Depersonalization-derealization is the single most important symptom in the spectrum of dissociative disorders, including dissociative identity disorder and "dissociative disorder not otherwise specified" (DD-NOS). It is also a prominent symptom in some other non-dissociative disorders, such as anxiety disorders, clinical depression, bipolar disorder, schizophrenia, schizoid personality disorder, hypothyroidism or endocrine disorders, schizotypal personality disorder, borderline personality disorder, obsessive–compulsive disorder, migraines, and sleep deprivation; it can also be a symptom of some types of neurological seizure.  In social psychology, and in particular self-categorization theory, the term "depersonalization" has a different meaning and refers to "the stereotypical perception of the self as an example of some defining social category".


Historie.

Užhorod patřil před příchodem Uhrů mezi města slovanská; tehdy se zde nacházela východní část území osídleného Bílými Chorvaty. Ti zde vybudovali pevnost a sídlo raně městského typu. Na počátku 10. století se zde objevili Uhři, kteří se města, stejně jako celé Panonské nížiny, zmocnili.  Ve středověku byl Užhorod uherským městem; bylo zde centrum Užské župy a ještě kolem roku 1910 tvořili Maďaři kolem 80 % obyvatel. Roku 1872 sem dorazila železnice z Čopu, později prodloužená přes Užocký průsmyk do Lvova. Mezi lety 1919 a 1938 bylo hlavním městem Podkarpatské Rusi, součásti Československa. Po roce 1925 byl dokonce jediným rusínským městem s většinou československé národnosti (38%). V těchto letech probíhal velký rozvoj: vzniklo mnoho budov v typickém československém stylu (např. legiodům), postavily se nové čtvrti (jako například Malé Galago). V září roku 1921 navštívil město prof. dr. Tomáš Garrigue Masaryk, poprvé jako prezident Republiky Československé. Roku 1938 se Užhorod (a celý jih Zakarpatí) stal na základě Vídeňské arbitráže opět součástí Maďarska.  Dne 27. října 1944 osvobodil město 4. ukrajinský front. Po II. světové válce byla Podkarpatská Rus předána Sovětskému svazu, a Užhorod se tak stal součástí Ukrajinské SSR. Ještě téhož roku (1945) byla založena Užhorodská národní univerzita. Současné postavení hlavního města Zakarpatské oblasti má Užhorod od roku 1946, od roku 1991 je součástí nezávislé Ukrajiny. Roku 2002 zde byla zřízena busta Tomáše Garrigue Masaryka ve čtvrti Malé Galago v parku na vysokém čtyřhranném pylonu; jeho socha ve městě stála již v roce 1928 na tehdejším hlavním Masarykově náměstí a po okupaci Hortyovským Maďarskem byla v roce 1939 svržena (nalezena Američany v Pasově, po válce byla dvakrát odhalena 1945 a 1968 v Hranicích na Moravě, kam byla předána americkou armádou a roztavena byla teprve v době normalizace v Kroměřížských strojírnách). Po vyhlášení nezávislosti Ukrajiny (1991) byl za starostu města několikrát zvolen kontroverzní podnikatel Serhij Ratušňak, jenž se v roce 2009 stal nechvalně známý svými antisemitskými výroky, zejména v souvislosti s tehdejším presidentským kandidátem Arsenijem Jaceňukem.

Kultura a památky.

V Užhorodu, stále oblíbenějším cíli turistů, jsou k vidění architektonické památky nejrůznějších období. Dominantou je Užhorodský hrad, stojící na 30 m vysoké sopečné vyvýšenině; dnes je zde muzeum s několika expozicemi. Nedaleko je také skanzen lidové architektury.  Řeckokatolická katedrála se dvěma věžemi byla postavena roku 1646 a sloužila původně římským katolíkům. Užhorodská synagoga dosud stojí, byla však přeměněna na filharmonii a zbavena všech náboženských předmětů. Dále se zde nachází množství kostelů různých vyznání, kino a také divadlo.

Turistika.

Toto město má již 6 turistických známek – č. 1 pro Horjanskou rotundu, č. 6 pro skanzen, č. 18 pro bustu T. G. Masaryka, č. 70 pro synagogu, č. 96 pro Užgorodský hrad a č. 136 pro krčmu „Deci u notáře”.

Spolky.

Podkarpatská astronomická společnost byla založena v roce 1928 jako první pobočka České astronomické společnosti. Jejím hlavním úkolem bylo šíření poznatků z astronomie mezi nejširší veřejností. Zakladatelem byl František Pešta, který působil na finančním úřadě v Podkarpatské Rusi. Na základě dohody s Českou astronomickou společností byl každý člen Podkarpatské astronomické společnosti v Užhorodě zároveň členem České astronomické společnosti v Praze.

Sport.

Mezi nejúspěšnější sporty ve městě patří fotbal a ženská házená.

Doprava.

Užhorod leží na jednokolejné elektrifikované trati Čop – Sambir – Lvov. Zdejší nádraží bylo počátkem 21. století rozšířeno a rekonstruováno. Odjíždějí odtud rychlíky do celé Ukrajiny a také do Moskvy; mezinárodní a další dálkové vlaky odjíždějí z nedalekého Čopu. Také zde začíná železniční trať Užhorod – Haniska pri Košiciach sloužící pouze pro nákladní dopravu. Město má i autobusové nádraží, ze kterého několikrát denně jezdí linkový autobus do slovenských Michalovců a Košic. Funguje zde také mezinárodní letiště. V Užhorodě končí plynovod Sojuz, který sem přivádí plyn z ruského Orenburgu. Užhorod je jediné oblastní město na Ukrajině, ve kterém není elektrická doprava, přepravu zajišťují pouze autobusy a maršutky (minibusy), v plánu sice bylo zavedení trolejbusové sítě, ke kterému z neznámých důvodu nedošlo. Dále je Užhorod velkým silničním dopravním uzlem. Vedou zde evropské silnice: E 50, E 58. Krom toho se zde ještě nachází Užhorodská dětská železnice. Vzdálenost k nejbližším evropským metropolím:  Větší města v okruhu Užhorodu:

Obyvatelstvo.

Od středověku do začátku 20. století byli převažující národností Maďaři. Město mělo do holocaustu velmi silnou židovskou komunitu, cca 30 % všech obyvatel města v r. 1941. Časté politické a teritoriální změny však etnickým složením obyvatelstva řádně zamíchaly. Podle sčítání v roce 2001, kdy zde žilo 117 317 obyvatel, tvořili Ukrajinci a Rusíni 77,8 %, Rusové 9,6 %, Maďaři 6,9 %, Slováci 2,5 % a Romové 1,5 %. Mezi vyznáními převládá řecké katolictví a pravoslaví.

Geografie a Klima.

Reliéf a hydrografie.

Město se nachází v nadmořské výšce asi 120 metrů v podhůří Karpat na řece Už (105 km na Ukrajině). Rozloha města je 41,56 km². Délka města od severu k jihu je 12 km od východu na západ je 5 km. Nejvyšším bodem je Daybovetska – 224 m n. m. Plocha zeleně a výsadby činí 1,574 hektarů. Navíc je Užhorod obklopen lesy. Velká část území města je pravobřežní (Staré Město). Břehy Už spojuje 7 mostů.

Klima.

Podnebí je kontinentální s horkými léty a mírnými zimami. Významný vliv na klima ve městě mají Karpaty, které chrání město před studenými větry ze severu. Průměrná roční teplota je 10,1 °C , nejnižší je v lednu (−1,7 °C), naopak nejvyšší je v červenci (20,9 °C). Během roku ve městě spadne 748 mm srážek, nejméně jich je v únoru a dubnu, nejvíce pak v červnu a červenci. Minimální roční úhrn srážek je (443 mm) byl naměřen v roce 1961, maximální (1134 mm) byl změřen v 1980. Maximální denní úhrn srážek je (75 mm) naměřen v červnu. Každý rok napadne ve městě sněhová pokrývka, její výška je však zanedbatelná. Průměrná relativní vlhkost vzduchu je 72 %, nejnižší je v dubnu – 62 %, nejvyšší je naopak v prosinci – 83 %.

Partnerská města.

Město má konzuláty v Maďarsku a na Slovensku. Užhorod uzavřel partnerství s následujícími městy:

Užhorod ( / "Užhorod"; / "Ugohrad"; / "Užgorod"; ; ; ) je město oblastního významu na západní Ukrajině na řece Uh (ukrajinsky Уж/"Už"; odtud také název města), přímo u hranice se Slovenskem. Je centrem Zakarpatské oblasti a okolního Užhorodského rajónu. V roce 2006 mělo město 116 000 obyvatel; je tedy nejen nejzápadnější, ale také nejmenší oblastní metropolí na Ukrajině. Město má dobře rozvinutý průmysl, zastoupený je zejména dřevozpracující, nábytkářský, strojírenský, chemický a potravinářský. Kultura a školství má ve městě bohatou tradici. Nachází se zde několik muzeí, divadlo a od roku 1945 i Užhorodská národní univerzita.

Uzhhorod (, ; , or "Užhorod") previously and historically known as Ungvár (in Hungarian; ) is a city located in western Ukraine, at the border with Slovakia and near the border with Hungary. The city is located nearly within the same distance to the three nearest seas: the Baltic, the Adriatic and the Black Sea (650-690 km) making it the most inland city in this part of Europe. It is the administrative center of Zakarpattia Oblast (region), as well as the administrative center of the surrounding Uzhhorod Raion (district) within the oblast. The city itself is also designated as city of oblast significance, a status equivalent to that of a raion, and does not belong to Uzhhorod Raion. Population: .


Životopis.

Původ a narození.

Juraj Jánošík se narodil v kysucké vsi Terchová, pravděpodobně na kopaničářské samotě U Jánošů. Byl pokřtěný v kostele Nejsvětější Trojice ve Varíně dne 25. ledna 1688. Jeho rodiči byli Martin Jánošík a Anna rozená Cesneková, kmotry Jakub Merjad a Barbara Krištofiková z Terchové. Podle stejné matriky měl Juraj sourozence Jana, Martina, Adama a Barbaru. Chlapců totožného jména a příjmení se však v matrice vyskytuje několik. Někteří vědci na základě jiných dobových dokumentů považují za správné datum Jánošíkova křtu 16. květen 1688, za jeho rodiče Michala Jánošíka a Barbaru rozenou Cingelovou, za kmotry Pavla Laurinčíka a Dorotu Bobanovou, všechny z Terchové. Podle této teorie měl Juraj staršího bratra Jana a mladší sestru Barbaru.

Vojenské angažmá (1706–1710).

Okolo roku 1706 Jánošík vstoupil do oddílů podporujících Františka II. Rákócziho, který se roku 1703 postavil do čela stavovského povstání proti Habsburkům. Jánošík strávil několik let v pěším pluku pod velením plukovníka Wilhelma Winklera (Viliam Vinkler). Zřejmě po rozhodující porážce kuruckého vojska v bitvě u Trenčína 30. srpna 1708 se vrátil do Terchové, ale již zanedlouho vstoupil do císařské armády – není známo, zda dobrovolně, či z přinucení. Byl posádkou na hradě v Bytči, kde byl tenkrát uvězněn zbojník Tomáš Uhorčík. Tvrzení některých historiků, že Uhorčíkovi pomohl k útěku, není ověřitelné a zakládá se pouze na zmínce v soudním protokolu, který uvádí, že Jánošík vězni „poskytl mnohá dobrodiní“. Z protokolu také vyplývá, že k Uhorčíkově útěku došlo až poté, co byl na podzim roku 1710 Jánošík z vojenské služby vykoupen rodiči a propuštěn.

Zboj (1711–1713).

Po Jánošíkově návratu do Terchové ho roku 1711 vyhledal Uhorčík a přizval ho k účasti na zboji. V říjnu se Jánošík s Uhorčíkovou družinou účastnil přepadení bohatého žilinského kupce Jana Šipoše pod hradem Strečno. Tomáš Uhorčík následně Jánošíkovi předal vedení skupiny, oženil se s dcerou jablunkovského ovčáka Stoligy a usadil se v Klenovci v Malohontské župě pod jménem Martin Mravec.  Družina pod Jánošíkovým vedením působila necelé dva roky. Její první akcí bylo přepadení židovských kupců ve Vsetíně v listopadu 1711. Během roku 1712 přepadla a okradla několik šlechticů, kupců a duchovních, ale také ženu faráře, vdovu po císařském důstojníkovi či statkářku. Zbojníci operovali v Trenčínské, Nitranské, Turčanské, Liptovské, Oravské, Zvolenské a Malohontské župě, ale také na východní Moravě, ve Slezsku a pravděpodobně i v polském Podhalí.  Zbojnickou družinu nelze vnímat jako homogenní skupinu. Tu Jánošíkovu tvořili Slováci, Moravané a Poláci. Jedni členové v průběhu roku odcházeli, jiní přícházeli, některé zájemce o členství Jánošík odmítl. Takzvaní „horní chlapci“ zbojničili od jara do podzimu, kdy se kolem svátku svatého Michala (29. září) rozcházeli sloužit do vsí a na samoty zpravidla jako čeledínové s tím, že se na svatého Vojtěcha (23. dubna) na smluveném místě opět sejdou. Jánošík se přes podzim a zimu zpočátku ukrýval v Terchové, později v Kokavě nedaleko Klenovce, kde byl častým hostem u Uhorčíka alias Mravce.

Dopadení a soud.

Poprvé Jánošíka dopadli společně s Uhorčíkem v říjnu 1712, kdy byli uvězněni na zámku v Hrachově. Na svobodu se dostali díky intervenci Malohontského podžupana Pavla Lányiho, podporovatele kuruckého povstání. Definitivně byl Jánošík dopaden liptovskými hajduky v březnu 1713 společně s Uhorčíkem zřejmě v jeho chalupě v Klenovci a oba byli uvězněni na zámku Vranovo v Palúdzce u Liptovského Mikuláše.  Soudní proces se konal v Liptovském Mikuláši ve dnech 16. a 17. března 1713. Soudu předsedal liptovský podžupan Ladislav Okolicsányi, žalobcem byl Alexandr Čemický. Jánošík byl vyslýchán zástupci trenčínské a liptovské župy a konfrontován s některými ze svých okradených obětí. Kromě loupežných přepadení a spojení s kuruckými povstalci v polské emigraci byl obviněn z vraždy faráře Juraje Vrtíka z Domaniže. K některým bodům obžaloby se Jánošík přiznal, jiné – jako vraždu domanižského kněze – odmítl a k některým se nevyjádřil. Jeho obhájce ex offo Baltazar Palugyai pro něj požadoval milost s odůvodněním, že obžalovaný byl ke zboji sveden, nebyla mu dokázána jediná vražda, svou vinu přiznal a činů lituje. Prokurátor však trval na prokázaném zbojnictví i vraždě, přičemž obojí bylo podle tehdejších zákonů hrdelním zločinem. Juraj Jánošík byl podroben lehkému i těžkému útrpnému právu a po zapsání dodatečných přiznání odsouzen k trestu smrti zavěšením na hák za levý bok. "Poneváč predepsaný obžalovaný Juro Janošak, zavrhnuvše prikázaní jak božské tak též i zákon krajinský, predo dvema roky dal se na zbojstvo a vudcem aneb hajtmanem takovým se učinil, který s tovariši svými na cestách zastavujíce mnohých lidí o statek, áno i jako se z jeho vlastného vyznania zdá, jeho tovariši kdy on též bol prítomný, pána patera z Domaníže prostrelili a bezbožne zamordovali. Tak též i jinších, jako jest predepsané, zlých skutkuv se dopustil. Potom pre takové veliké zlé účinky a prikázaní prestúpení má byť na hák na levém boku prehnatý a tak na príklad jinších takovich zločincov má byť zavesený."Lze předpokládat, že rozsudek byl vykonán na městském popravišti Šibeničky. Datum popravy není známo. Někteří vědci za něj považují následující den 18. března (Melicherčík, Kočiš), jiní, že poprava proběhla podle dobových zvyklostí ještě 17. března, aby odsouzený po předchozím těžkém mučení nezemřel a neunikl tak spravedlivému trestu (Sroka). Podle polského historika Stanisława Dzięciołowského byl Jánošík pravděpodobně pohřben buď u zdi hřbitova v Liptovském Mikuláši, nebo na kuruckém hřbitově v nedalekých Čemicích.

Prameny.

Prakticky jedinými dochovanými prameny o životě legendárního zbojníka jsou protokoly ze soudních řízení s Jurajem Jánošíkem a Tomášem Uhorčíkem, matrika křtů z farnosti ve Varíně, žádost o propuštění z císařské vojenské služby a několik dalších doplňujících dokumentů. Z nich lze poskládat jen velmi omezený obrázek o životě a působení člověka, jehož obraz národního hrdiny začal být budován teprve sto let po jeho smrti slovenskými obrozenci a během 20. století utvrzován socialistickými historiky. Vzhledem k často nekritickému přejímání konstruktů a tezí jednotlivých historiků, které často ignorovaly dobový kontext, případně nezakrytě sloužily některé z ideologií, je s osobou Juraje Jánošíka spojeno poměrně mnoho domněnek, které nemají v pramenných materiálech žádnou oporu.

Legenda.

Podle slovenského lidového podání byl Juro Jánošík obdařen magickými předměty (kouzelná valaška, čarovný opasek), které mu dodávaly nadpřirozené schopnosti. Okrádal především šlechtice, trestal panské dráby a ze svého lupu vyděloval část pro chudé, tedy "bohatým bral a chudým dával". Pro svůj odpor k vrchnosti byl slovenskými obrozenci představován jako romantický hrdina bojující za slovenský národ proti maďarskému útlaku. Socialističtí badatelé jej vnímali jako bojovníka proti feudálnímu útlaku. Podle podhalských pověstí působil legendární zbojník i v Polsku, kde jeho popularitu značně zvýšil televizní seriál a později film "Janosik", které v 70. letech 20. století natočil režisér Jerzy Passendorfer.

Umělecké zpracování.

Numismatický námět.

V roce 1947 byla vydána v Československu dvoukoruna s portrétem Jánošíka.

Juraj Jánošík či "Juro Jánošak", polsky ', maďarsky ' (1688 Terchová – 17. března 1713 Liptovský Mikuláš) byl slavný slovenský zbojník.

Juraj Jánošík (first name also "Juro" or " Jurko", ; baptised January 25, 1688, died March 17, 1713) was a Slovak highwayman. Jánošík has been the main character of many Slovak novels, poems and films. According to the legend, he robbed nobles and gave the loot to the poor, a deed often attributed to the famous Robin Hood. The legend is known in neighboring Poland (under the name Jerzy Janoszik or Janiczek / Janicek) and the Czech Republic. The actual robber had little to do with the modern legend, whose content partly reflects the ubiquitous folk myths of a hero taking from the rich and giving to the poor. However, the legend was also shaped in important ways by the activists and writers in the 19th century when Jánošík became the key highwayman character in stories that spread in the north counties of the Kingdom of Hungary (much in present Slovakia) and among the local Gorals tourists in the Podhale region north of the Tatras. The image of Jánošík as a symbol of resistance to oppression was reinforced when poems about him became part of the Slovak and Czech middle and high school literature curriculum, and then again with the numerous films that propagated his modern legend in the 20th century. During the anti-Nazi Slovak National Uprising, one of the partisan groups bore his name.


Nástup na trůn.

Byl synem důstojníka (Seti) v armádě, dlouhodobě působil ve velení armády vedle Haremheba, nejen jako velitel ale také ve funkci Vezíra a nejvyššího kněze boha Amona. Věkově asi byli vrstevníci. Po smrti Haremheba, a zřejmě i jeho vlivem, se stal jeho následníkem na trůnu.. Po korunovaci vládl jen 16 měsíců. Na stele v Buhen (Wadi Halfa), kterou objevil v roce 1829 Champollion, jsou texty popisující jeho posmrtné obětiny pro chrám Min-Amona a jeho služebníky.

Vláda.

Ramesse I. na trůn nastoupil již ve vyšším věku, při korunovaci přijal jméno "Menpehtire". Hned na počátku své vlády přijal svého syna Sethiho jako spolukrále. Pokračoval hlavně v reformách, které zahájil jeho předchůdce Haremheb. Plánoval a také zahájil stavbu sloupové kolonády v Karnaku. Ta byla dokončena až za života jeho syna, následníka Setiho. V Abydu nechal zbudovat kapli a chrám.

Hrobka.

Hrobka Ramesse I., značená KV16, se nachází v Údolí králů . Byla zbudována ještě v době jeho působení v armádě. Objevena byla Belzonim v roce 1816. Má hlubokou vstupní chodbu, v její pohřební komoře je sarkofág vyrobený z růžové žuly. Na zdech hrobky se zachovala mnohá vyobrazení, na kterých jsou zachyceny nejrůznější scény z posmrtného života. Na jedné z nich se Ramesse I. je s Atumem-Reem-Cheprerem. Toto je jeden z prvních známých důkazů, že byly dohromady sloučeny tři formy boha slunce. Mumie byla ukradena a prodána do Kanady, kde byla později nalezena v zachovalém stavu a vrácena do Egyptského muzea. I když její pravá identita je sporná, přesto je považována za mumii Ramesse I.

Ramesse I., původním jménem Pa-ra.mes-su, byl egyptským faraonem 19. dynastie. Vládl jen asi 16 měsíců. Na trůn nastoupil po svém bývalém veliteli a Haremhebovi, když nějakou dobu působil jako jeho spoluvládce. Jeho plná titulatura se zachovala na stéle v Nubii, jižně od Abu Simbel. Pocházel z města Avaris, původního sídelního města Hyxosů (14.-15. dynastie) ve východní deltě Nilu.

Menpehtyre Ramesses I (or Ramses) was the founding pharaoh of ancient Egypt's 19th dynasty. The dates for his short reign are not completely known but the time-line of late 1292–1290 BC is frequently cited as well as 1295–1294 BC. While Ramesses I was the founder of the 19th dynasty, his brief reign mainly serves to mark the transition between the reign of Horemheb, who had stabilized Egypt in the late 18th dynasty, and the rule of the powerful pharaohs of his own dynasty, in particular his son Seti I, and grandson Ramesses II, who would bring Egypt to the height of its imperial power.


Mládí a kariéra.

Technicky nadaný byl Messerschmitt již od mládí – své první letadlo navrhl ještě jako student Vysoké školy technické v Mnichově, kterou absolvoval v roce 1923. V tomto roce Messerschmitt založil v Bambergu leteckou továrnu Messerschmitt Flugzeugbau Gesselschaft.  Od roku 1927 Messerschmitt pracoval jako hlavní konstruktér ve firmě Bayerische Flugzeugwerke AG v Augsburgu. Na konci dvacátých let se Willy Messerschmitt stal přívržencem Adolfa Hitlera a jeho nacistickému hnutí – nacismu zůstal věrný až do konce druhé světové války.  Již od počátku své konstruktérské kariéry se Messerschmitt věnoval vývoji a výrobě mnoha typů bezmotorových, motorových i tryskových letadel, v roce 1926 v jeho konstrukční kanceláři vzniklo čtyřsedadlové celokovové dopravní letadlo M-18, o dva roky později větší verze téhož letounu nazvaná M-20, v roce 1929 vyvinul dvoumístný sportovní jednomotorový dolnoplošník M 23. V roce 1934 Messerschmitt navrhl celokovový turistický letoun Bf 108 Taifun, letoun, s nímž bylo v roce 1939 dosaženo výškového rekordu 9075 metrů.  Ve stejném roce v Messerschmittově konstrukční kanceláři vznikl na zakázku pro Luftwaffe později proslulý letoun Bf 109, který se později stal nejvíce vyráběným stíhacím letadlem druhé světové války.  V roce 1937 se Messerschmitt stal profesorem na mnichovské Vysoké škole technické. O rok později se augsburská letecká společnost sloučila s původní bamberskou messerschmittovou továrnou a tak vznikla firma Messerschmitt Aktien Gessellschaft.

Válečné období.

Letadla vyrobena Messerschmittovou továrnou za druhé světové války nacházely své uplatnění v německé Luftwaffe – kromě již zmíněných strojů Bf 109 to byla zejména dvoumístná dvoumotorová víceúčelová bojová letadla Bf 110, vyráběná od roku 1939 a dosahující rychlosti až 545 km/h.  Koncem války společnost vyvinula první bojové letadlo s raketovým pohonem, letoun Me 163B Komet, který v roce 1941 jako první letoun dosáhl rychlosti vyšší než 1000 km/h, a první sériově vyráběný bojový letoun s proudovým pohonem, Me 262 Schwalbe (česky "Vlaštovka").  Od roku 1942 se vyráběl obří vojenský transportní letoun Me 323 Gigant, který byl schopen s pětičlennou posádkou přemístit až 12 tun nákladu nebo 120 vojáků, při maximální rychlosti 218 km/h. V těchto letech vznikl i speciál Me 209, letoun projektovaný pro rekordní lety, který v letech 1939-1969 držel světový rychlostní rekord letadel s pístovým motorem, a to výkonem 755 km/h.

Po válce.

Po skončení druhé světové války zadržela Willyho Messerschmitta americká armáda, v roce 1948 byl odsouzen za kolaboraci s nacisty. Po 2 letech věznění byl propuštěn a vrátil se do vedení své továrny. Továrna vyráběla na začátku 50. let šicí stroje, montované domy a motorové tříkolky. Nějaký čas žil ve Španělsku, kde byl poradcem frankistické vlády a podílel se na vývoji letadel ve společnosti Hispano-Aviación. Vedl vývoj egyptského stíhacího letounu Helwan HA-300.  Letadla v Německu začal znovu vyrábět roku 1955, o rok později dodával v licenci pro Bundeswehr cvičné a bitevní letouny (např. americký Lockheed F-104 Starfighter).  Na konci šedesátých let, v roce 1969, vznikla několikanásobnou fúzí společnost Messerschmitt-Bölkow-Blohm GmbH, jejímž byl Messerschmitt čestným předsedou a která vyráběla letadla, vrtulníky, vojenské řízené střely, družice a další techniku.  Willy Messerschmitt zemřel 15. září 1978 v nemocnici Mnichově ve věku 80 let za nezveřejněných okolností.

Wilhelm (Willy) Emil Messerschmitt (26. června 1898 Frankfurt nad Mohanem – 15. září 1978 Mnichov) byl německý letecký konstruktér a průmyslník, v jehož konstrukční kanceláři byl vyvinut letoun Bf 109, dosud nejvíce vyráběný stíhací letoun v historii. Celkem se jich vyrobilo asi 35 000 kusů.

Wilhelm Emil "Willy" Messerschmitt (; 26 June 1898 – 15 September 1978) was a German aircraft designer and manufacturer. In 1934, in collaboration with Walter Rethel, he designed the Messerschmitt Bf 109, which became the most important fighter aircraft in the Luftwaffe as Germany rearmed prior to World War II. It remains the second most-produced warplane in history, with some 34,000 built, behind the Soviet Ilyushin Il-2. Another Messerschmitt aircraft, first called "Bf 109R", purpose-built for record setting, but later redesignated Messerschmitt Me 209, broke the absolute world airspeed record and held the world speed record for propeller-driven aircraft until 1969. Messerschmitt's firm also produced the first jet-powered fighter to enter service — the Messerschmitt Me 262.


Komponenty.

Jádro frameworku Django obsahuje objektově-relační mapper, který je zprostředkovatelem mezi datovým modelem (definovaným jako třídy Pythonu) a relační databází; systémem zobrazení pro zpracování požadavků a šablonovacím systémem.  Framework navíc nabízí:

Struktura projektu.

Django je framework, který ponechává většinu rozhodnutí na programátorovi aplikace, lze použít jakoukoliv podmnožinu nabízené funkcionality. Vhodnou podmnožinu funkcionality je možné aplikovat i na vývoj desktopových aplikací.  Projekt je chápán jako nejvyšší úroveň v Djangu, je charakterizován konfiguračním souborem settings.py. Podle názvu je patrné, že se jedná o obyčejný modul v Pythonu. Tento konfigurační soubor je společný všem aplikacím v Djangu. Tento soubor je možno vytvořit ručně nebo skriptem. Díky možnosti vytvářet struktury projektu a aplikací jednoduchým skriptem není potřeba používat sofistikovanější integrované vývojové prostředí (IDE). Programátor si pohodlně vystačí s obyčejným textovým editorem s podporou zvýrazňování syntaxe. Standardní postup pro vytvoření projektu skriptem po instalaci knihovny Django do lokální instalace Pythonu je: 1. Zkopírování scriptu django-admin.py z lokální instalace Pythonu do adresáře s projekty. 2. Vytvoření projektu z příkazové řádky příkazem: python django-admin.py startproject (název projektu).  V druhém bodě je vytvořen adresář v aktuálním pracovním adresáři s názvem projektu. Adresář bude obsahovat následující soubory:  Konfigurační soubor se vygeneruje plně okomentovaný, takže i úplnému začátečníkovi v práci s touto knihovnou bude jasný význam jednotlivých konfiguračních klíčů. V tuto chvíli už je dostupný příkaz pro spuštění testovacího serveru, takže lze vyzkoušet python manage.py runserver a po přistoupení na URL http://localhost:8000, už je vidět úvodní stránka. Začít vytvářet aplikaci je možné jen v případě, že již máme založený nějaký projekt. Aplikace v Djangu jsou vždy součástí projektu, jedna aplikace může být součástí i více projektů. Je ovšem důležité, aby interpret Pythonu našel zaregistrovaný modul aplikace. Aplikace jsou tedy jednotlivými komponentami v systému, které mohou mít mezi sebou závislosti. Django v těchto případech nezavádí žádnou magii na pozadí, jen podporuje to, co už umí Python standardně. Vytvoření struktury nové aplikace proběhne po spuštění: python manage.py startapp (název aplikace). Po spuštění tohoto scriptu se vytvoří v aktuálním pracovním adresáři adresář název aplikace s následující strukturou:  Každá aplikace musí být zaregistrována v settings.py v položce INSTALLED_APPS. Poté je možné spravovat aplikaci pomocí scriptu manage.py a využívat tak všechny standardní funkce, které Django nabízí. V případě většího zájmu o bližší seznámení s jednotlivými soubory se doporučuje navštívit oficiální dokumentaci.

Zpracování požadavku.

Požadavek je v Djangu reprezentován jako instance třídy HttpRequest. V tomto objektu jsou zpřístupněna metadata o HTTP požadavku prostřednictvím jeho atributů a metod. Stručný přehled atributů třídy HttpRequest:  Odpověď reprezentuje instance třídy HttpResponse. Tento objekt má možnost vyplnit všechny odpovědní hlavičky HTTP protokolu.  Mezi přijetím požadavku a odesláním odpovědi z konkrétního view projde požadavek přes řetěz tzv. middleware. V této knihovně je však chápání pojmu middleware odlišné od běžného pojetí. Zde jsou třídy middleware chápány obdobně jako filter v Java Servlet API. Naprosto zřejmě se jedná o aplikaci návrhového vzoru Chain of Responsibility. Úlohou tohoto návrhového vzoru je vyhnutí vázání odesílatele a příjemce zprávy za použití řetězu objektů, které mohou odpovědět. Django používá k zachycování požadavků tzv. view funkce. Tato funkce je namapována na konkrétní url. Standardním způsobem je právě definování view jako samostatných funkcí, ale díky flexibilitě jazyka Python lze použít view namapovaná i z existující instance objektu.

Šablonovací systém.

Po zpracování požadavku ve funkci je výhodné používat vestavěný šablonovací systém. Šablona je zde obyčejný textový soubor, který díky speciálním značkám umožňuje vypsat text z modelu daného pro vykreslování. Modelem se rozumí instance třídy Context, která se konstruuje ze slovníkového objektu. Tento šablonovací systém je velice flexibilní a umožňuje snadno dopisovat vlastní rozšíření. Další jeho velkou výhodou je umožnění dědičnosti šablon. Tato dědičnost umožňuje v potomkovi předefinovat či rozšířit sekce definované v předkovi. Sekce se definují takto:

Objektově relační mapování.

Další velice silnou součástí Djanga je jeho objektově relační mapování. Každý model je potomkem třídy Model z modulu django.db. Jedná se o implementaci návrhového vzoru ActiveObject. Každá třída má automaticky jedno pole a tím je id. Toto pole slouží k identifikaci konkrétního objektu v databázi. Využit je zde dynamický princip Pythonu a za běhu jsou modely rozšířeny o API pro práci s metadaty. Další pole definuje uživatel, je možno využít jak předefinovaných databázových typů polí, nebo lze implementovat i vlastní. from django import model as m class Adresa(m.Model):  class Osoba(m.Model):  Práce s těmito objekty probíhá velice intuitivně. V kódu je vidět ukázka jednoduché definice objektů. Tyto objekty lze vybírat z databáze jak s použitím, tak i bez použití SQL.

Server.

Framework Django může fungovat na Apache 2 s mod python nebo pod jakýmkoli webovým serverem vyhovujícím WSGI. Django je také schopno spouštět server FastCGI v pozadí webového serveru, který podporuje FastCGI.  Framework Django oficiálně podporuje následující databáze:  Adaptéry pro Microsoft SQL Server a Oracle jsou ve vývoji a jsou stále experimentální.

Django je open source webový aplikační framework napsaný v Pythonu, který se volně drží architektury Model-view-controller. Původně bylo navrženo pro správu několika zpravodajsky orientovaných stránek společnosti The World Company v Lawrenci v Kansasu, později, v červnu 2005, bylo vydáno veřejně pod open-sourceovou licencí BSD. Framework byl pojmenován po jazzovém kytaristovi Django Reinhardtovi.  Je dalším z řady webových frameworků, jako je např. Ruby on Rails. Oproti Ruby on Rails však nabízí zajímavou možnost automatické tvorby administrace projektu, která je generována dynamicky podle datového modelu.  Hlavní úkol Djanga je snadné vytvoření komplexních, databází řízených webových aplikací. Zaměřuje se na znovupoužitelnost a propojitelnost komponent, rychlý vývoj, vždy v duchu „DRY“ (Don’t Repeat Yourself) – neopakovat se.

Django ( ; stylised as django) is a Python-based free and open-source web framework that follows the model-template-view (MVC) architectural pattern. It is maintained by the Django Software Foundation (DSF), an American independent organization established as a 501(c)(3) non-profit.  Django's primary goal is to ease the creation of complex, database-driven websites. The framework emphasizes reusability and "pluggability" of components, less code, low coupling, rapid development, and the principle of don't repeat yourself. Python is used throughout, even for settings files and data models. Django also provides an optional administrative create, read, update and delete interface that is generated dynamically through introspection and configured via admin models.  Some well known sites that use Django include PBS, Instagram, Mozilla, "The Washington Times", Disqus, Bitbucket, and Nextdoor.


Klubová kariéra.

Profesionální kariéru začal v SK Hradec Králové, ale již v roce 1999, po Mistrovství Evropy hráčů do 16 let, přestoupil do monackého klubu AS Monaco, za který o dva roky později hrál francouzskou nejvyšší soutěž. V jarní části sezóny 2003 hostoval v druholigovém klubu US Créteil. Od podzimu opět hrál za Monaco v nejvyšší soutěži a v roce 2004 se probojoval s klubem do finále Ligy mistrů proti portugalskému celku FC Porto, to ale nakonec sledoval pouze z lavičky (AS Monaco prohrálo 0:3). V létě 2007 přestoupil do španělského týmu CA Osasuna Pamplona. Po počátečních nevyrovnaných výkonech se Plašil vypracoval v jednu z důležitých postav týmu, jenž nakonec vybojoval záchranu v Primera División.  V létě 2009 se vrátil do Francie, když přestoupil do týmu úřadujícího mistra Girondins Bordeaux. V sezóně 2012/13 získal s týmem prvenství v Coupe de France, ve finálovém střetnutí proti Évianu vedl tým jako kapitán, Girondins vyhrál 3:2.  Na sezónu 2013/14 byl odeslán na hostování do italského týmu Calcio Catania hrající italskou Serii A. První gól vstřelil 29. září 2013 v 6. ligovém kole proti AC ChievoVerona, přispěl jím k výhře 2:0.

Reprezentační kariéra.

Nastupoval za české mládežnické reprezentační výběry.  První zápas v A-mužstvu české reprezentace absolvoval 31. března 2004 na stadionu Lansdowne Road proti domácímu Irsku, toto přátelské utkání ostrované vyhráli 2:1. Plašil šel na hřiště v 69. minutě.  První gól si připsal hned ve svém druhém utkání, v domácím přátelském zápase 2. června 2004 proti Bulharsku, v 74. minutě zvyšoval na 2:0. Česká republika porazila balkánského soupeře 3:1.  Po evropském šampionátu 2012 nastoupil 8. září v Kodani proti Dánsku (kvalifikační zápas o MS 2014 v Brazílii, 0:0). V dalším utkání v Teplicích proti Finsku 11. září odehrál první poločas (prohra 0:1). Nastoupil v základní sestavě v kvalifikačním zápase proti Maltě a v 67. minutě předložil přesnou zpětnou přihrávku na třetí český gól Janu Rezkovi. Po čtyřzápasovém střeleckém trápení českého týmu bez vstřeleného gólu (mimo výše zmíněných zápasů ještě prohra 0:1 z evropského šampionátu s Portugalskem a remíza 0:0 s Ukrajinou) zvítězila ČR 3:1, v nastaveném čase chytil ještě Petr Čech přísně nařízený pokutový kop. 16. října 2012 nastoupil Plašil v Praze v kvalifikačním zápasu s Bulharskem (0:0). 14. listopadu 2012 odehrál kompletní přátelský zápas se Slovenskem v Olomouci, český národní tým vyhrál nad Slovenskem 3:0. 6. února 2013 nastoupil v přátelském utkání v Manise proti domácímu Turecku, Česká republika zvítězila 2:0. 22. března odehrál na Andrově stadionu v Olomouci kvalifikační zápas s Dánskem, český výběr podlehl soupeři 0:3.  Účast Jaroslava Plašila na vrcholových turnajích:

EURO 2016.

Trenér Pavel Vrba jej zařadil do závěrečné 23členné nominace na EURO 2016 ve Francii. V těžké základní skupině D odehrál všechny tři zápasy: proti Španělsku (porážka 0:1), proti Chorvatsku (remíza 2:2) a proti Turecku (porážka 0:2). Český tým obsadil se ziskem jediného bodu poslední čtvrté místo skupiny. Po skončení šampionátu ohlásil hráč konec reprezentační kariéry.

Reprezentační góly a zápasy.

Góly Jaroslava Plašila za českou reprezentaci do 21 let Góly Jaroslava Plašila za A-mužstvo české reprezentace

Jaroslav Plašil (* 5. ledna 1982, Opočno) je český fotbalový záložník a bývalý reprezentant, který ukončil kariéru ve francouzském klubu Girondins Bordeaux, jehož byl i kapitánem. A nyní je asistentem trenéra místního rezervního týmu hrající pátou nejvyšší soutěž. Mimo ČR působil na klubové úrovni ve Francii, Španělsku a Itálii. V A-mužstvu české reprezentace odehrál v letech 2004–2016 celkem 103 zápasů a vstřelil 7 gólů.

Jaroslav Plašil (; born 5 January 1982) is a Czech former professional footballer who played as a midfielder.  He spent most of his career in France with Monaco and Bordeaux, making 411 Ligue 1 appearances. He played 367 total times for the latter, and captained them to victory in the 2012–13 Coupe de France. He also played two seasons with Osasuna in Spain and one on loan to Catania in Italy.  Plašil earned 103 caps for the Czech Republic from 2004 to 2016. He represented them at four UEFA European Championships and the 2006 FIFA World Cup.


Klubová kariéra.

Vyrůstal v Třemošnici na Pardubicku, kde se v mládí naučil hrát fotbal. Profesionální kariéru začal ve Slavii Praha, odkud v roce 1997 přestoupil ještě jako dorostenec do Bayernu Mnichov. Přestože v tomto německém velkoklubu působil tři sezóny, v německé Bundeslize za něj odehrál jen jediné soutěžní utkání. V roce 2000 přestoupil do druholigového 1. FC Norimberk, během první sezóny zde odehrál 9 utkání a postoupil s klubem do nejvyšší soutěže. V sezóně 2002/03 jeho klub sestoupil do 2. bundesligy a Jarolím přestoupil do prvoligového klubu Hamburger SV (Hamburk). Zde zůstal až do června 2012, kdy mu skončila smlouva a jako volný hráč přestoupil do francouzské ligy do týmu Evian Thonon Gaillard FC, kde podepsal roční kontrakt s opcí. Působil zde pouze 3 měsíce a v listopadu 2012 se s klubem z osobních důvodů domluvil na předčasném ukončení angažmá. Za francouzský klub odehrál 5 ligových zápasů.  V lednu 2013 odmítl nabídku z druholigového německého Kaiserslauternu. Zájem o něj měla i Slavia Praha. Variantou bylo i působení Davida Jarolíma v německém Hamburku v realizačním kádru.

FK Mladá Boleslav.

V lednu 2013 nakonec podepsal roční kontrakt v Mladé Boleslavi. V české lize debutoval v prvním ligovém zápase jarní části sezóny 2012/13 24. února 2013 proti hostující Příbrami. V 72. minutě zahrával rohový kop a příbramský obránce Tomáš Hájovský si ve vápně srazil míč do vlastní sítě. Mladá Boleslav zvítězila 1:0. V sezóně 2012/13 se probojoval s Mladou Boleslaví do finále českého fotbalového poháru proti Jablonci. Zápas dospěl po remíze 2:2 do penaltového rozstřelu, který mladoboleslavští prohráli poměrem 4:5. David svůj pokus proměnil. Po sezoně 2013/2014 (kdy jej vedl jako trenér jeho otec Karel Jarolím) ukončil ze zdravotních důvodů hráčskou kariéru. Celkem odehrál za Mladou Boleslav 39 ligových utkání a vstřelil jeden gól (23. února 2014 proti FC Slovan Liberec, remíza 2:2).

Reprezentační kariéra.

David Jarolím prošel všemi mládežnickými výběry České republiky počínaje reprezentací do 15 let. Za výběr České republiky do 21 let odehrál celkem 11 utkání (7 výher, 2 remízy a 2 prohry) a dal 2 góly.  V A-mužstvu České republiky debutoval 8. října 2005 v domácím kvalifikačním utkání proti Nizozemsku, v 76. minutě střídal na hřišti Jiřího Štajnera. Utkání skončilo porážkou ČR 0:2.  David Jarolím se zúčastnil 2 vrcholových fotbalových turnajů:  Bilance Davida Jarolíma za A-mužstvo České republiky: 29 zápasů, 14 výher, 9 remíz, 6 proher, 1 vstřelený gól.  Góly Davida Jarolíma za reprezentační A-mužstvo České republiky

Benefice v Hamburku.

V závěru března 2015 pro něj jeho bývalý klub Hamburger SV uspořádal benefiční zápas, v němž se střetl výběr Hamburku s jeho výběrem. Oslavenec nastoupil za oba týmy. Na utkání bylo přítomno cca 32 000 fanoušků a mnoho spoluhráčů z klubu i reprezentace, rovněž rodina Davida Jarolíma včetně otce Karla.  HSV: David Jarolím (2. poločas), Jaroslav Drobný, Tomáš Ujfaluši, David Rozehnal, Norman Lessmann, Marcell Meyer, Dennis Aogo, Thimothée Atouba, Sergej Barbarez, Stefan Beinlich, Guy Demel, Vahíd Hášemíján, Marcell Jansen, Mehdi Mahdavikia, Mladen Petrič, Bastian Reinhardt, Piotr Trochowski, Rodolfo Esteban Cardoso, Stefan Wächter, Thomas Doll. Trenéři: Bruno Labbadia, Thorsten Fink.  Tým Jarolím: David Jarolím (1. poločas), Jaromír Blažek, Daniel Zítka, Lukáš Jarolím, Milan Fukal, Zdeněk Grygera, Marek Jankulovski, Stefan Kück, Pavel Kuka, Pavel Mareš, Marek Nikl, Adam Petrouš, Karel Poborský, Vladimír Šmicer, Roman Týce, Stanislav Vlček, Jan Koller. Trenéři: Klaus Augenthaler, Karel Jarolím.

Funkcionářská kariéra.

V lednu 2015 se stane sportovním ředitelem FK Mladá Boleslav, kde působil tou dobou na postu hlavního trenéra jeho otec Karel Jarolím.

Rodina.

Jeho otec Karel Jarolím je bývalým hráčem Slavie Praha a československým reprezentantem a současným fotbalovým trenérem, bratranec Marek Jarolím a bratr Lukáš Jarolím jsou také fotbalisté a sestra Anet Jarolímová hraje závodně florbal. Manželka Denisa Jarolímová, dcera Ella Jarolímová 14.09.2010, syn Lucas Jarolím 11.06.2013,dcera Sofie Jarolímová 13.12.2016

David Jarolím (* 17. května 1979, Čáslav) je bývalý český fotbalový záložník a reprezentant, hráčskou kariéru zakončil v roce 2014 v klubu FK Mladá Boleslav. Dlouhou dobu působil v Německu, kde hrál za FC Bayern Mnichov, 1. FC Norimberk a Hamburger SV, a krátce ve Francii v klubu Evian Thonon Gaillard.  Od ledna 2015 je sportovním ředitelem FK Mladá Boleslav. Rodina: Manželka Denisa,děti Ella Jarolímová 14.09.2010,Lucas Jarolím 11.06.2013, Sofie Jarolímová 13.12.2016

David Jarolím (; born 17 May 1979 in Čáslav) is a Czech former footballer and current manager of FC Slavoj Vyšehrad's U19 team.  A central midfielder by position, Jarolím was known for his stamina, passing and technical skill.


Vývoj.

Původně, od začátku her v roce 1965, se soutěže účastnily čtyři evropské země: Francie, Belgie, západní Německo a Itálie. Poslední ročník první série letních her se konal v roce 1982. V tomto období se konaly i tzv. Vánoční hry.  Roku 1988 se začala konat druhá série Her bez hranic. Té se však již neúčastnily Belgie a Německo. Místo nich se do soutěže zařadila například i Jugoslávie (a po jejím rozpadu pak Slovinsko), dále ČSFR či Maďarsko. Počet soupeřících zemí v jednom ročníku se vyhoupl až na osm a kolem tohoto čísla pak kolísal sezónu od sezóny. Nejsilnějším ročníkem byl rok 1994, kdy se soutěže zúčastnilo celkem devět zemí, a sice Itálie, Portugalsko, Wales, Švýcarsko (zastupované i lichtenštejnskými městy), Česko, Řecko, Maďarsko, Slovinsko a Malta. Natáčení soutěže skončilo v roce 1999. Zajímavostí je, že přihlášky zemí podávaly veřejnoprávní televize jednotlivých zemí spojené v Evropskou vysílací unii, ty pak přijímaly přihlášky jednotlivých měst/družstev a byly jejich mediálními garanty v soutěži. Ve druhé sérii Her bez hranic se do soutěžních disciplín aktivně zapojovali i sami moderátoři těchto televizí.

Československé a české vystoupení v soutěži.

Reprezentaci ČSFR (a posléze Česka) lze procentuálně považovat za jednu z nejlepší ze všech zúčastněných zemí. 5 účastí a 4 absolutní vítězství (včetně první účasti zimní Hry bez hranic 1991/1992 !  Poprvé se ČSFR soutěže účastnila v ročníku 1991/1992, který byl zároveň jediným, kdy se jednotlivá klání konala v zimě. Semifinále i finále soutěže se tehdy konalo v Praze a družstvo z Nového Města na Moravě, které ČSFR zastupovalo, tuto soutěž vyhrálo.  Těsně po sametové revoluci bylo toto vítězství vnímáno silněji, protože dokazovalo, že Čechy jsou rovnocenným partnerem západoevropským zemím. Češi dokázali také při výrobě jednolivých dílů, že se dokáží vyrovnat svým západoevropský producentským protějškům. Obsah her vymýšlel Aleš Ulm a soutěž moderovala nezávislým komentářem Martina Adamcová.  V dalších ročnících se klání konala v letních měsících a nejvýraznějších úspěchů dosáhli:

Města reprezentující Československo, resp. Česko.

zimní Hry bez hranic 1991/1992.

První a zároveň poslední zimní ročník : zúčastněné země/národy (4) : Itálie, Francie, Švýcarsko (+Lichtenštejnsko), ČSFR (zastoupena jen českými a moravskoslezskými městy,z principu samostatné České televize). Kde se v základních kvalifikačních čtyřech kolech, konané v prosinci 1991, družstva střetávala v italském lyžařském středisku Santa Caterina Valfurva (z velké části se disciplíny prováděly na lyžích a sněžních skútrech). Semifinále a finále se odehrálo po Novém roce 1992 v Praze, v holešovické sportovní hale na ledové ploše (všechny disciplíny se prováděly na bruslích).

letní Hry bez hranic 1992.

23. ročník : zúčastněné země/národy (8) : Itálie, Francie, Portugalsko, Španělsko, Wales, Švýcarsko (+Lichtenštejnsko), ČSFR (zastoupena jen českými a moravskoslezskými městy), Tunisko.

letní Hry bez hranic 1993.

24. ročník : zúčastněné země/národy (7) : Itálie, Portugalsko, Wales, Švýcarsko (+Lichtenštejnsko), Česko, Řecko, Madarsko.

letní Hry bez hranic 1994.

25. ročník : zúčastněné země/národy (9) : Itálie, Portugalsko, Wales, Švýcarsko (+Lichtenštejnsko), Česko, Řecko, Maďarsko, Slovinsko, Malta.

letní Hry bez hranic 1995.

26 . ročník : zúčastněné země/národy (7) : Itálie, Portugalsko, Švýcarsko (+Lichtenštejnsko), Česko, Řecko, Maďarsko, Malta.

Snahy o obnovení soutěže.

V létě 2007 se měla vyrábět nová řada soutěže s velmi pozměněnými pravidly. Soutěž měla mít celkem 9 dílů (8 a finále) a měla probíhat během léta na pouze jednom místě. Z natáčení však později kvůli finančním těžkostem sešlo. Natáčení bylo připravováno na rok 2011, avšak z toho také nakonec sešlo.  Dne 4. června 2007 byla spuštěna online petice žádající Evropskou vysílací unii o obnovení pořadu. K začátku roku 2010 ji podepsalo přibližně 10 000 lidí.  Italská mediální skupina Mediaset ohlásila návrat soutěže na podzim 2019.

Průběh soutěžního dílu.

Soutěž tvořilo celkem zhruba deset různých disciplín, tematicky zařazených podle země, která momentálně hry pořádala.  Každé z účastnických zemí byla přidělena unikátní barva, jíž se země pro větší diváckou přehlednost v soutěži prezentovala. Československu/Česku například vždy patřila barva oranžová.

Soutěž v České televizi.

V ČR soutěž vysílala Česká televize. Původní odvysílání v roce 1990, jinak barvitého zábavního pořadu, se nesetkalo se zájmem publika. Proto tvůrčí skupina ČT Čapek - Borovan rozhodla, že se do italské alpské destinace Caterina Valfurva na natáčení 22.ročníku má vydat zúžený štáb, složený z kameramana, obou producentů, ale také, do té doby neznáme tváře, jimi vybrané komentátorky, Martiny Adamcové.  Tak vznikl první, v ČR skutečně sledovaný, ročník zábavné soutěžní hry.  Velkou zásluhu na popularitě pořadu měl hovorový bezprostřední projev Martiny Adamcové, která si komentáře k pořadu sama vypracovávala.  Její styl, včetně oslňujícího úsměvu, který ve vstupech vždy zářně odhalovala, přejali po ní další komentátoři a to nejen této soutěže, ale všeobecně moderátoři v projevu na televizní obrazovce.  Po dvaadvacátém zimním ročníku následoval 23. ročník 1992. To už se pořad vyšvihl na první příčku sledovanosti, města považovala svoji účast za prestižní, a komentátorka Martina Adamcová se stala objevem roku. K popularitě pořadu přispěl také fakt, že Československé družstvo v soutěži vítězilo. Na finále na Azorské ostrovy se letěl se podívat i ředitel ČTV, Ivo Maté. Následovaly pak 24. ročník v roce 1993, 25. ročník 1994 a 26. ročník 1995. Českými moderátory pořadu byli: Po proběhnutí Her bez hranic v roce 1995 se Česká televize další účasti vzdala pro vysoké finanční nároky.

Hry bez hranic ( "") byla televizní soutěž.  S nápadem, aby se země Evropy zábavnou formou propojily přišel francouzský prezident Charles de Gaulle. Tato idea se zalíbila francouzské televizi, která od roku 1965 začala tuto soutěž ve spolupráci s ostatními stanicemi vysílat.  Soutěž měla fenomenální popularitu, ale byla vysílána pouze v západní Evropě.  Při obnovení pořadu v roce 1991 přijaly země Eurovize mezi sebe první zemi z východního bloku jako svého koprodukčního partnera. Tou zemí bylo právě Československo.  V době svého vysílání (v devadesátých letech 20. století) na ČST/ČT 1, se Hry bez hranic staly nejpopulárnějším zábavným pořadem. Za svoji přitažlivost soutěž vděčí výpravným kulisám a neotřelým nápadům italského výtvarníka scény Nobileho a novému přístupu k moderování původní české televizní hlasatelky a herečky Martiny Adamcové.  Soutěž byla zcela neobvyklou podívanou, ve které sice družstva soutěžila sportovně, ale v komických převlecích, v nádherných kulisách a s velkolepě pojatou kamerou. Pořad se snoubil v Čechách do té doby s neobvyklou bezprostředností a prvky hravé zábavnosti.

Jeux sans frontières ("Games Without Borders" in French) was a Europe-wide television game show, based on the French programme "Intervilles" which was first broadcast in 1962. In its original conception, it was broadcast from 1965 to 1999 under the auspices of the European Broadcasting Union (EBU), which owned the format.  In non French-speaking countries, the show had alternative titles: in German it was known as "Spiel Ohne Grenzen"; Dutch/Flemish: "Spel Zonder Grenzen"; Italian: "Giochi Senza Frontiere"; Serbo-Croat: "Igre Bez Granica"; Portuguese: "Jogos Sem Fronteiras"; Greek: "Παιχνίδια Χωρίς Σύνορα"; and is also widely known as "It's a Knockout", the title of the BBC's domestic version and national selection for the programme.