Životopis.

Jeho otec Charles Bila Kaboré byl bankéř. Po ukončení studia odešel v roce 1975 do Francie, kde vystudoval ekonomii na univerzitě v Dijonu. V roce 1980 se vrátil do své země a o čtyři roky později se stal generálním ředitelem Banque Internationale du Burkina.  Jeho politická kariéra začala v roce 1989, když byl jmenován ministrem dopravy a telekomunikací. Od roku 1990 byl ministrem zahraničí a v květnu 1992 se stal členem parlamentu pro volební obvod v provincii Kadiogo. V červnu 1993 převzal kancelář ministra financí a plánování. Od září 1993 byl ministrem zahraničí a 22. března 1994 se stal předsedou vlády. Během svého působení zprivatizoval některé státní podniky, přičemž s okolnostmi vyvolal kritiku. Dne 6. února 1996 odstoupil z jeho funkce, aby se stal první místopředseda vládnoucí strany a zvláštní poradce prezidenta.  Kaboré byl součástí politické strany Congrès pour la démocratie et le progrès (CDP) v letech 1987 až 2014 společně s prezidentem Blaise Compaoré. V roce 1996 získal funkci zvláštního poradce prezidenta a byl v parlamentních volbách 11. května 1997 znovu zvolen poslancem parlamentu. Stal se místopředsedou parlamentu a jeho strana ho jmenovala generálním tajemníkem v roce 1999. Dne 6. května 2002 byl zvolen předsedou Národního shromáždění. V této funkci zastával až do roku 2012. Předsedal straně CDP od června 2003 až do parlamentních voleb v prosinci 2012. Po parlamentních volbách vyšlo najevo vnitřní napětí ve straně CDP a Kaboré byl znemožněn spolu s dalšími blízkými důvěrníky. V lednu 2014 se oddělil od CDP a stal předsedou nově vzniklé strany Mouvement du peuple pour le progrès (MPP).  Nová strana ho nominovala na prezidentské volby konané dne 29. listopadu 2015. Tady v prvním kole zvítězil s téměř 53,5% proti jeho nejsilnějšímu konkurentovi Zéphirinu Diabrému. Svou inauguraci měl 29. prosince 2015.

Roch Marc Christian Kaboré (* 25. dubna 1957 Ouagadougou) je burkinafaský politik a od roku 2015 také 8. prezidentem Burkiny Faso.

Roch Marc Christian Kaboré (born 25 April 1957) is a Burkinabé politician and banker and the President of Burkina Faso, in office since 2015. Previously he served as the Prime Minister of Burkina Faso between 1994 and 1996 and President of the National Assembly of Burkina Faso from 2002 to 2012. He also served as President of the Congress for Democracy and Progress (CDP). In January 2014, he left the ruling CDP and joined a new opposition party, the People's Movement for Progress.  He was elected as President of Burkina Faso in the November 2015 general election, winning a majority in the first round of voting. Upon taking office, he became the first non-interim president in 49 years without any past ties to the military.


Vznik.

Gauguin obraz "Odkud přicházíme? Co jsme? Kam jdeme?" vytvořil během čtyř týdnů na konci roku 1897 v chýši na Tahiti, kterou si sám postavil. Obraz má charakter závěti: Gauguin uvedl, že ho vytvořil s úmyslem poté spáchat sebevraždu. K důvodům patřila zpráva o smrti jeho dcery Aline, jeho zdraví poškozené syfilitidou a infarktem i trvalý a stále horší nedostatek peněz. Pokus o otravu arsenem však selhal.  Titul a alegorický charakter malby vyzdvihují základní otázky člověka o smyslu a cíli života, které Gauguina přes jeho antiklerikální postoje velmi zaměstnávaly. Předtím se zabýval teosofickými a esoterickými tématy, jež zpracoval v dílech jako "Vidění po kázání" (1888) a "Duch mrtvých bdí" (1892).

Popis a výklad.

Obraz je podle přání umělce potřeba číst zprava doleva. V levém horním rohu je nápis "D'où Venones Nous  / Que Sommes Nous /  Où Allons Nous" (bez otazníků běžně přidávaných při pojmenování malby). Gauguin sám uvedl, že nápis není ani tak titul jako spíš podpis. Vpravo se umělec podepsal "P. Gauguin  / 1897".  Zobrazeni jsou stereotypizovaní, prvotní lidé ve třech různých fázích životního cyklu: od narození ve formě spícího kojence až po smrt v podobě staré ženy. Většina vyobrazených lidí je namalována jasně oranžovou barvou, která kontrastuje s modrozeleným pozadím.  Centrální a neúměrně velká je postava v nejlepších letech uprostřed obrazu, která s přirozenou lehkostí sahá po zralém rajském ovoci. Kompozice tohoto muže a tří dalších lidí v jeho blízkosti zcela odpovídá obrazu "Tahiťana se zvednutýma rukama" malovanému ve stejném roce 1897. Charakteristickým rysem malby je i řada dalších autocitací: Postava v melancholicky rezignovaném postoji se objevuje již na portrétu "Bretaňské Evy" (1889), osoba vedle ní evokuje postoj ženského modelu z díla "Vairumati" (1897). Napravo je černý pes, v jehož podobě se Gauguin sám často zobrazoval na svých obrazech. Bílý pták vlevo od staré ženy podle Gauguina znamená nicotnost prázdných slov (l'inutilité des vaines paroles), a je proto třeba ho chápat jako symbol vanitas. Vychází z motivu, který autor již použil v díle "Vairumati" a později znovu v pozdní alegorické práci "Adam a Eva" (1903). Modrou sochu v pozadí Gauguin popsal jako symbol zásvětí.

Recepce a provenience.

"Odkud pocházíme? Kdo jsme? Kam jdeme?" je dnes jedním z nejznámějších obrazů Pavla Gauguina a jednou z nejdůležitějších prací symbolismu. Krátce po dokončení v roce 1898 ho Gauguin poslal spřátelenému umělci a sběrateli Georgeovi-Danielovi de Monfreidovi, který ho předal Ambroisovi Vollardovi. Ve jeho galerii byl obraz mezi 17.  listopadem a 10. prosincem 1898 poprvé veřejně vystaven. Pak prošel rukama mnoha dalších evropských a amerických obchodníků s uměním. Od roku 1936 dílo vlastní Muzeum výtvarného umění v Bostonu.

Odkud přicházíme? Co jsme? Kam jdeme? je obraz francouzského malíře Paula Gauguina. Je považován za jeho nejslavnější umělecké dílo a vrchol jeho tvůrčí práce. S rozměry téměř čtyři metry na šířku a více než jeden metr na výšku je také největším obrazem, který kdy Gauguin vytvořil.

Where Do We Come From? What Are We? Where Are We Going? is a painting by French artist Paul Gauguin. Gauguin inscribed the original French title in the upper left corner: D'où Venons Nous / Que Sommes Nous / Où Allons Nous. The inscription the artist wrote on his canvas has no question mark, no dash, and all words are capitalized. In the upper right corner he signed and dated the painting: "P. Gauguin / 1897". The painting was created in Tahiti, and is in the Museum of Fine Arts in Boston, Massachusetts, US.


Historie.

Původní projekt vytvořili Matthew Hodgson a Amandine Le Pape ve společnosti Amdocs a zároveň byl vytvořen chatovací nástroj nazvaný "Amdocs Unified Communications". Amdocs pak financoval většinu vývojových prací od roku 2014 do října 2017. V roce 2015 vznikla její dceřiná společnost "Vector Creations Limited" do níž přešli vývojáři Matrixu.  Matrix získal ocenění za inovaci na konferenci WebRTC 2014 Conference & Expo a ocenění "Best in Show" na WebRTC World v roce 2015.

Krize financování.

V červenci 2017 firma Amdocs oznámila ukončení financování a v následujících týdnech týmové jádro založilo ve Velké Británii firmu "New Vector" a to především za účelem podpory vývoje Matrixu a Riotu. Během tohoto časového období byly společnosti a komunity, které na platformě Matrix staví, opakovaně vyzvány, aby pomohly uhradit alespoň část mzdy základního týmu. Vznikly crowdfunding účty Patreon a Liberapay a hlavní tým zprovoznil video podcast , nazvaný Matrix "Live", aby udrželi přispěvatele a rychlost dalšího vývoje. To bylo doplněno blogem v týdenním formátu s názvem "This Week in Matrix", kde se zainteresovaní členové komunity mohli přečíst nebo zveřejnit své vlastní zprávy týkající se Matrixu.

New Vector.

Společnost byla založena s cílem nabízet poradenské služby pro Matrix a placené hostování serverů Matrix (jako platformu pod názvem Modular.im) na komerční bázi.  Několik týdnů po vzniku vzniku společnost Matrix a společnost Purism zveřejnily plány na spolupráci při vytváření telefonu Librem 5. Librem 5 byl zamýšlen jako na Matrixu založený telefon, jehož výchozí aplikace pro hovory a zasílání zpráv by používala Matrix pro audio a video hovory i okamžité zprávy.  Koncem ledna 2018 společnost získala investici ve výši 5 milionů dolarů od "stavus" - na Ethereu založené startupu.  V dubnu 2018 francouzská vláda oznámila plány na vytvoření vlastního nástroje pro zasílání okamžitých zpráv, který, jak později potvrdil tým Matrixu, by byl založen na Riotu a Matrixu. New Vector prohlásil, že tomuto vládnímu úsilí poskytne podporu .

Nadace Matrix.org.

V říjnu 2018 vznikla soukromá společnost s ručením omezeným pod názvem "the Matrix.org foundation" , která slouží jako neutrální právní subjekt pro další rozvoj tohoto standardu.

Rozšíření.

Podle každoročního oznámení nadace používalo Matrix v roce 2019 denně stovky tisíc francouzský státních úředníků, celkově pak asi 5,5 milionu. Testovací nasazení realizovala německá vláda prostřednictvím Bundeswehru, přirozeně se zvažuje celoevropské využití. Ve stejném roce se do projektu zapojily provozováním vlastních domovských webklientů významné technologické komunity jako KDE (webklient), Mozilla (webklient) nebo Wikimedia (webklient), neboť veřejný domovský webklient matrix.org bývá se svými zhruba 4 miliony uživatelů poněkud přetížen.

Protokol.

Matrix cílí na případy jako VoIP, IoT a IM, včetně skupinové komunikace, spolu s dlouhodobým cílem stát se obecným systémem pro zasílání zpráv a synchronizaci dat pro web. Protokol podporuje zabezpečení a replikaci, uchování úplné historie konverzace bez centrálního kontrolního bodu a tím i zranitelnosti. Stávající komunikační služby se do ekosystému Matrix mohou integrovat.  Klientský software je k dispozici jako otevřená federace pro IM, VoIP a IoT.  Standard Matrix specifikuje RESTful HTTP API rozhraní pro bezpečný přenos a replikaci JSON dat mezi klienty, servery a službami kompatibilními s Matrix. Klienti odesílají data do "místnosti" na serveru, který následně replikuje data na domovské Matrix servery všech aktuálních členů místnosti. Vlastní data jsou podepsána obdobně jako v gitu, což je chrání před manipulací a federalizovaný provoz je zašifrován protokolem HTTPS a podepisován soukromým klíčem každého serveru, aby se zabránilo podvržení. Replikace sleduje principy sémantické obsahové shody, což umožňuje serverům fungovat i offline nebo po ztrátě dat tím, že znovu synchronizují chybějící historii z jiných zúčastněných serverů.  Knihovna Olm poskytuje volitelné end-to-end šifrování po jednotlivých místnostech pomocí implementace Double Ratchet Algorithm. Tím je zajištěno, že pouze členové místnosti mohou číst uchovaná data. Při této konfiguraci jsou data přenášená v Matrixu dostupná serverům pouze jako zašifrovaný text na a mohou být dešifrovány výhradně autorizovanými členy místnosti. Olm a Megolm (rozšíření olom lépe vyhovující potřebám větších místností) knihovny byly podrobeny kryptografické revizi NCC Group s veřejně dostupnými výsledky adresovánými týmu Matrix. Přezkum sponzoroval Open Technoogy Fund.

Uživatelský účet.

Strukturou je analogický e-mailovému, ale vždy začíná znakem codice_1, následuje název účtu, codice_2 a domovský server. Konkrétně pak codice_3 představuje uživatelku Alici s domovským serverem matrix.org.  Poznámka: Typický scénář založení účtu je, že si uživatel otevře webového klienta běžícího např. na serveru riot.im, který ve výchozím nastavení zakládá účty na matrix.org. Tuto možnost však lze změnit a jako domovský server si zvolit např. mozilla.org, nebo rovnou použít webklienta na chat.mozilla.org, jehož výchozím domovským serverem je nepřekvapivě mozilla.org.

Přemostění.

Matrix podporuje překlad zpráv z jiných chatovacích aplikací do místností Matrixu. Tato přemostění jsou programy, které běží na serveru a komunikují se servery mimo Matrix. Přemostění mohou pracovat v režimu loutky nebo relé, přičemž v prvním případě se osobní uživatelský účet jeví jako odesilatel zpráv, v tom druhém pak zprávy za regulérní účty posílá bot.  Seznam dostupných i připravovaných přemostění je průběžně aktualizován, existují například pro:

Klienti.

Riot je referenční implementace klienta. Existuje mnoho dalších klientů, botů, přemostění, serverů a jiných implementací protokolu Matrix. Jejich filtrovaný seznam je v odstavci "Let's go deeper", přehled vlastností klientů pak v odstavci Features.

Domovské servery.

Domovský server je ten Matrix server, na němž si uživatel vytvořil účet. Vzorová implementace má název Synapse, a byť existuje celá řada dalších, jako jediná dosáhla produkční kvality.  K dispozici je seznam veřejný domovských serverů, není tedy nutné používat občas přetížený matrix.org.

Matrix je otevřený protokol pro komunikaci v reálném čase. Je navržen tak, aby umožňoval uživatelům s účty u jednoho poskytovatele komunikačních služeb komunikovat s uživateli jiného poskytovatele prostřednictvím chatu, VoIP a videotelefonie. Cílem je, aby komunikace bezproblémově probíhala v reálném čase mezi poskytovateli služeb obdobně jako u standardního poštovní protokolu SMTP, který se nyní používá pro e-mailové služby. Dlouhodobější vizí je překonat fragmentovanost IP komunikace a umožnit bezpečnou výměnu a synchronizaci informací, která by byla plně pod kontrolovanou uživatelů bez ohledu na použité zařízení, konkrétní službu či jejího poskytovatele.  Z technického hlediska je to komunikační protokol aplikační vrstvy pro federalizovanou komunikaci v reálném čase. Poskytuje API HTTP rozhraní a open source referenční implementaci bezpečného předávání a uchovávání zpráv ve formátu JSON v rámci otevřené federace serverů. Umožňuje integraci se standardními webovými službami prostřednictvím služby WebRTC, což usnadňuje tvorbu aplikací typu prohlížeč-prohlížeč.  Jiné pokusy o definování otevřeného protokolu okamžitého zasílání zpráv nebo multimediálního signálního protokolu tohoto typu měly problémy, zda se stanou široce přijímanými – např. XMPP a IRCv3 – a zdůraznily výzvy, a to jak technologické, tak i politické. Není zřejmé, zda je mezi uživateli dostatek poptávky po službách, které mezi poskytovateli spolupracují.

Matrix (stylized as [matrix]) is an open standard and lightweight protocol for real-time communication. It is designed to allow users with accounts at one communications service provider to communicate with users of a different service provider via online chat, voice over IP, and videotelephony. That is, it aims to make real-time communication work seamlessly between different service providers, just like standard Simple Mail Transfer Protocol email does now for store-and-forward email service.  From a technical perspective, it is an application layer communication protocol for federated real-time communication. It provides HTTP APIs and open source reference implementations for securely distributing and persisting messages in JSON format over an open federation of servers. It can integrate with standard web services via WebRTC, facilitating browser-to-browser applications.


Popis.

Svietenie jsou jednodomé nebo funkčně dvoudomé stromy. V závislosti na podmínkách mohou být stálezelené nebo opadavé. Mají sudozpeřené listy, složené z celokrajných lístků. Květy jsou jednopohlavné, uspořádané v úžlabních thyrsech. Kalich je asi do poloviny členěný do 5 laloků. Koruna je složená z 5 (řidčeji jen 4) volných lístků. Tyčinky jsou srostlé do miskovité až baňkovité trubičky, nesoucí 8 až 10 prašníků. Semeník obsahuje 5 (4 až 6) komůrek, v nichž je po 9 až 16 vajíčkách. Plodem je dřevnatá tobolka pukající 5 chlopněmi. Plody pukají buď jen od báze, nebo současně od báze a od vrcholu.

Rozšíření a ekologie.

Rod svietenie zahrnuje 3 druhy a je rozšířen v tropické Americe. Největší areál má svietenie velkolistá ("Swietenia macrophylla"), rozšířená od severního Mexika přes Střední Ameriku po Brazílii a Bolívii. V Jižní Americe roste zejména v oblastech poloopadavých lesů Brazílie a Bolívie a v pásu podél And na sever, zatímco ve velkých částech Amazonie chybí. "Swietenia humilis" se vyskytuje v Mexiku a Střední Americe. Původní areál svietenie mahagonové ("Swietenia mahagoni") je omezen na jižní Floridu a Karibské ostrovy.  Swietenie rostou v poloopadavých a stálezelených tropických lesích. Nejširší ekologické rozpětí ze všech tří druhů má svietenie velkolistá, která se vyskytuje v suchých i vlhkých oblastech, v nížinách i horských polohách, na zaplavovaných půdách i na svazích a na různých typech podloží. Může se vyskytovat v podobě hustých shluků na místě původního pralesního velikána stejně jako v podobě jednotlivých stromů, rozptýlených ve vzrostlejší vegetaci. Dospělé stromy jsou ve zvýšené míře odolné vůči katastrofickým událostem, jako jsou hurikány, požáry a záplavy. Svietenie mahagonvá roste rovněž ve vlhkých i suchých tropických lesích, a to v nadmořských výškách do 800 metrů. Často se vyskytuje na vápencích.

Ekologické interakce.

Nenápadné květy jsou opylovány včelami, můrami a třásněnkami. Křídlatá semena jsou roznášena větrem až na vzdálenost půl kilometru. Svietenie jsou živnými rostlinami řady můr zejména z čeledí píďalkovití ("Geometridae"), zavíječovití ("Pyralidae"), bourovcovití ("Lasiocampidae") a slimákovcovití ("Limacodiidae"). K významným škůdcům mahagonových plantáží náleží můry rodu "Hypsipyla". V tropické Americe je to především "Hypsipyla grandella", v Africe a Asii "Hypsipyla robusta". V tropické Asii je svietenie velkolistá zástupnou živnou rostlinou housenek největšího motýla světa, kterým je martináč atlas ("Attacus atlas"). Ve větvích se vyvíjejí housenky drvopleně "Polyphagozerra coffeae" (syn. "Zeuzera coffeae").

Obsahové látky.

Hlavními obsahovými látkami svietenií jsou limonoidy a jejich deriváty, jako je swietenin, andirobin, swietenolid a četné jiné. Dále jsou přítomny silice, polyfenoly (katechin, epikatechin), steroidy (β-sitosterol, stigmasterol aj.) a kumariny (skopoletin).

Taxonomie.

Rod "Swietenia" je v rámci čeledi "Meliaceae" řazen do podčeledi "Cedreloideae" (syn. "Swietenioideae"). Nejblíže příbuznými rody jsou "Khaya" (5 druhů v tropické Africe a na Madagaskaru) a "Carapa" (24 druhů v tropické Africe a Americe).

Prehistorie.

Nálezy fosilních pozůstatků rodu "Swietenia" jsou jen sporadické. Na karibském ostrově Hispaniola byl v jantaru nalezen zachovalý samčí květ svietenie, pocházející z období středních třetihor. Druh byl pojmenován "Swietenia dominicensis". Květ jiného druhu, popsaného jako "Swietenia miocenica", byl nalezen v jantaru v mexickém státě Chiapas; pochází z období raného miocénu.

Význam.

Svietenie jsou těženy pro jedno z nejvíce ceněných tropických dřev, mahagon. Pravý neboli americký mahagon byl zprvu získáván z karibské svietenie mahagonové, po jejím vyčerpání se začal využívat druh svietenie velkolistá, která je v současnosti jediným komerčně významným druhem. Je pěstována na plantážích v tropech po celém světě.  Svietenie velkolistá je využívána v tradiční medicíně v tropické Asii i jinde ve světě k léčení široké palety neduhů. Téměř každá část rostliny má lékařské využití. Plody jsou složkou komerčních produktů ke zlepšení krevního oběhu a kondice pleti. Semena jsou v Malajsii tradičně používána k léčení vysokého krevního tlaku, cukrovky a k úlevě od bolesti. Byly u nich zjištěny i protirakovinné účinky. V Indonésii se používají také při léčbě malárie, v Bolívii je domorodci využívají při leishmaniózách. Extrakt z kůry slouží jako adstringens při léčení zranění. Rovněž kůra svietenie mahagonové má svíravé a antipyretické účinky. V Karibiku je používána jako náhrada chinovníkové kůry.  Svietenie mahagonová je používána k zalesňování a vysazuje se jako stínící dřevina na plantážích jiných stromů pěstovaných pro dřevo. Někdy se pěstuje i jako okrasný strom. Extrakt z kůry svietenie velkolisté je občas používán k barvení na červeno a k vydělávání kůží.

Svietenie ("Swietenia") je rod rostlin z čeledi zederachovité. Zahrnuje 3 druhy stálezelených až opadavých stromů se zpeřenými listy a nepříliš nápadnými květy v úžlabních květenstvích. Plodem je tobolka obsahující křídlatá semena. Svietenie jsou rozšířeny v tropické Americe od Mexika po Bolívii a na Karibských ostrovech.  Svietenie poskytují jedno z nejvíce ceněných a také nejznámějších tropických dřev, mahagon. V současnosti je hlavním zdrojem mahagonu svietenie velkolistá, pocházející z pevninské tropické Ameriky a pěstovaná na plantážích v tropech po celém světě.

Swietenia is a genus of trees in the chinaberry family, Meliaceae. It occurs natively in the Neotropics, from southern Florida, the Caribbean, Mexico and Central America south to Bolivia. The genus is named for Dutch-Austrian physician Gerard van Swieten (1700-1772). The wood of "Swietenia" trees is known as mahogany.


Život a kariéra.

Nino Ferrer se narodil 15. srpna 1934 v Janově, Itálii, ale své rané dětství prožil v Nové Kaledonii (francouzské zámořské teritorium v jihozápadním Tichém Oceánu), kde jeho otec pracoval jako inženýr. Jezuitská škola v Janově a později v Paříži v něm zanechala celoživotní averzi vůči kostelům. Od roku 1947 studoval mladý Nino na Sorbonně etnologii a archeologii, zajímal se také o hudbu a malování.  Po dokončení studií Ferrer začal cestovat po světě a pracoval na nákladní lodi. Po návratu do Francie propadá hudbě. Jeho vášeň pro jazz a blues ho vedla k hudbě Jamese Browna, Otise Reddinga a Raye Charlese. Začal hrát na kontrabas v New Orleanském Jazzovém Orchestru Billa Colemana. Na nahrávce se poprvé objevil v roce 1959, když hrál na basu na dvou singlech od Dixie Cats. Nápad na kariéru sólového zpěváka dostává od rhythm and bluesové zpěvačky Nancy Hollowayové, kterou doprovázel.  V roce 1963 nahrál svůj první singl "Pour oublier qu'on s'est aimé". Na druhé straně desky byl singl "C'est irréparable", který byl později přeložen pro italskou superstar Minu jako "Un anno d'amore" a stal se tak v roce 1965 velkým hitem. Později, v roce 1991, zazpíval tento hit španělský zpěvák Luz Casal pod názvem "Un año de amor" pro film režiséra Pedra Almodóvara "Tacones Lejanos" (Vysoké podpatky)"."  V roce 1965 přišel jeho první úspěch jako sólisty s písní "Mirza". Následujícími hity jako "Conichons" a "Oh! hé! hein! bon!" si vydobyl pověst komediálního zpěváka. Jeho obrovský úspěch ho doslova uvěznil a Nino nemohl uniknout poptávce publika slyšet jeho hity. Začal tak žít hýřivým životem plným vína, žen a hudby, zatímco neustále vystupoval v televizi, divadlech a na turné.  V roce 1967 dosáhl v Itálii největšího úspěchu s písní "La pelle nera" (francouzská verze je "Je voudrais être un noir" – Chci být černochem).  "La pelle nera" následovaly další Italské písně podobného stylu. Ferrer se také dvakrát objevil na hudebním festivalu v Sanremo (v roce 1968 a 1970). V roce 1970 se vrátil do Francie.  Několik měsíců po smrti své matky, 13. srpna 1998, dva dny před svými 64 narozeninami si z domu vzal svou zbraň a vydal se na posekané pole kousek od sousední vesnice. V poli si lehl a prostřelil si hruď. Jeho žena Kina, se kterou měl dvě děti, ohlásila událost policii, když doma našla dopis na rozloučenou.

Nino Agostino Arturo Maria Ferrari, známý jako Nino Ferrer (15. srpna 1934 Janov – 13. srpna 1998 Saint-Cyprien), byl italsko-francouzský zpěvák a textař.

Nino Agostino Arturo Maria Ferrari, known as Nino Ferrer (15 August 1934 – 13 August 1998), was an Italian-born French singer-songwriter and author.


Dějiny.

Orchestr založil v Mnichově v roce 1893 Franz Kaim, syn výrobce klavírů, s názvem "Kaimův orchestr". V roce 1895 se stala sídlem orchestru městská "Tonhalle" (koncertní síň). Už od počátku přitahovala významné dirigenty: Gustav Mahler poprvé řídil orchestr v roce 1897 a předvedl s ním premiéry své "Symfonie č. 4" a "Symfonie č. 8", zatímco Bruno Walter vedl orchestr při posmrtné premiéře Mahlerovy skladby "Das Lied von der Erde". Felix Weingartner byl hudebním ředitelem od roku 1898 do roku 1905 a mladý Wilhelm Furtwängler zde v roce 1906 úspěšně debutoval jako dirigent. Žák Antona Brucknera Ferdinand Löwe založil stále trvající tradici uvádění Brucknerových skladeb.  Během této doby byl orchestr, který byl do roku 1910 znám jako Munich Konzertverein Orchestra, soukromě financován, ale během první světové války se finančních prostředků nedostávalo, navíc byli hráči povoláni k vojenské službě, a proto musel orchestr skončit. Po válce ho převzalo město Mnichov a znovu se rozvíjel pod vedením skladatele Hanse Pfitznera, kterého brzy nahradil Siegmund von Hausegger. Od roku 1928 nese orchestr své současné jméno.  Po nástupu Adolfa Hitlera a jeho nacistické strany k moci v roce 1933 razítkoval orchestr své partitury svastikami a nápisem "Orchestr fašistického hnutí". (Svastiky nebyly odstraněny až do počátku 90. let 20. století.) V roce 1938 se hlavním dirigentem stal pronacistický kapelník Oswald Kabasta; přitom se hudební kvalita orchestru zvýšila dokonce i po začátku druhé světové války.  Během války byla Tonhalle zničena a orchestr, který přišel o sídlo, po určitou dobu opět nefungoval. Po skončení války se pod záštitou hudebních režisérů Hansa Rosbauda a Rudolfa Kempe obnovilo jeho bohatství a v roce 1979 orchestr převzal slavný rumunský dirigent Sergiu Celibidache, který ho pozvedl na nejvyšší světový standard. Celibidache, trvale náročný na hráče, vytvořil s orchestrem jedinečný zvuk. V dobře známém případě se však pokusil odstranit hlavní trombonistku Abbie Conantovou z její pozice kvůli jejímu pohlaví. Conantová žalovala město Mnichov a po dlouhém právním sporu získala v roce 1993 plat rovnající se jejímu mužskému kolegovi spolu s tím, že byla znovu zařazena jako první sólistka, neboť soud zjistil, že orchestr a město Mnichov porušily zákon týkající se rovného zacházení s muži a ženami. Conantové konkurz byl údajně poslední, který se konal jako tzv. slepý konkurz.  Po Celibidachově náhlém úmrtí v roce 1996 převzal orchestr jako hlavní dirigent Američan James Levine a setrval u něj až do roku 2004. Christian Thielemann se stal hudebním ředitelem orchestru v září 2004 a připojil se k němu Wouter Hoekstra jako "intendant". Nicméně v roce 2007 byl Hoekstra propuštěn z funkce poté, co oznámil své spory s Thielemannem. V roce 2009 orchestr oznámil plánované ukončení funkce Thielemanna v roce 2011. Thielemannův požadavek, aby měl slovo při volbě hostujících dirigentů, nebyl schválen. V březnu 2010 byl Lorin Maazel jmenován dalším hlavním dirigentem orchestru, a to od sezóny 2012–2013. Počátkem roku 2014 zrušil Maazel své koncertní zakázky v důsledku špatného zdraví a následně v červnu 2014 oznámil s okamžitou platností odstoupení z funkce hudebního ředitele Mnichovské filharmonie. V lednu 2013 orchestr oznámil jmenování ruského maestra Valerije Gergijeva šéfdirigentem od září 2015 se smlouvou minimálně do roku 2020.  Během své historie představila Mnichovská filharmonie premiéry děl Antona Brucknera, Gustava Mahlera, Haralda Genzmera, Luigiho Nona, Güntera Bialase a dalších.

Mnichovská filharmonie (německy: Münchner Philharmoniker) je německý symfonický orchestr se sídlem v Mnichově. Je jedním z hlavních orchestrů Mnichova, spolu s Bavorským rozhlasovým symfonickým orchestrem, Mnichovským rozhlasovým orchestrem a Bavorským státním orchestrem. Od roku 1985 má orchestr hlavní sídlo v kulturním centru Gasteig.

The Munich Philharmonic () is a German symphony orchestra located in the city of Munich. It is one of Munich's four principal orchestras, along with the Bavarian Radio Symphony Orchestra, the Munich Radio Orchestra and the Bavarian State Orchestra. Since 1985, the orchestra has been housed in the Gasteig culture centre.


Dějiny.

První kostel Panny Marie byl postaven kolem roku 875 během pokřesťanštění v bývalé Karantaniji, vedené biskupy z Freisingu založené opatstvím Innichen. Byl poprvé zmíněn v 894 jako "Maria Werd" - protože místo bylo v té době ostrovem. (Staroněmecký německý termín "Wörth" nebo "Werder", podobně jako Slovinský "Otok", označuje část země obklopenou vodou.) Kostel sloužil k translaci pozůstatků svatých Primuse a Feliciana a hrál důležitou roli v rámci křesťanské mise v Korutanském vévodství.  "Okolo roku" 1150 založil biskup Ota z Freisingu kolegium kanovníků a malou kapli "Winterkirche" postavenou vedle kolegiátního kostela. V roce 1399 byly obě stavby zničeny požárem a později přestavěny v současném pozdně gotickém stylu. Freisingští kníže-biskupové postupně ztratili svůj vliv v Korutanech a kolem roku 1500 se kolegium konečně stala místem opatství Millstatt, vedeného od roku 1598 jezuity.  Po potlačení Tovaryšstva Ježíšova v roce 1773 bylo Millstattské opatství rozpuštěno a Maria Wörth přešel k obnovenému benediktskému opatství Sv. Pavla v Lavanttalu v roce 1809. Teprve v roce 1903 byla na území sousedních obcí Schieflingových a Keutschachů založena současná obec.

Pamětihodnosti.

Maria Wörth je střediskem rakouské a evropské letní turistiky s 330 000 ubytovanými (i když od padesátých let tento počet prudce klesal). Dnešní farní kostel svatých Primuse a Feliciana stojí na nejvyšším bodě poloostrova se sousedním "Winterkirche" pod ním. Je hlavním poutním místem a vzhledem k romantickému prostředí je oblíbeným svatebním kostelem. Další turistickou atrakcí je nedaleký Pyramidenkogel, 851 metrů vysoká hora s 54 metrů vysokou rozhlednou, věží Pyramidenkogel.  V roce 1901 si skladatel Gustav Mahler postavil vilu poblíž osady Maiernigg, na břehu jezera východně od obce, kde už používal "skladatelskou chatu", ve které byla složena většina jeho děl napsaná v letech 1900 až 1907, včetně jeho Symfonií č. 5 až č. 8. Chata je přístupna jako malé muzeum. Díky přátelství s Alma Mahlerovou, vdovou po skladateli, Alban Berg také skládal v Maierniggu, který navštěvovalo mnoho z vídeňské umělecké elity.

Maria Wörth () je obec v okrese Klagenfurt-venkov v rakouské spolkové zemi Korutany. Centrum letoviska se nachází na poloostrově na jižním břehu jezera Wörthersee. Na východě hraničí s korutanským hlavním městem Klagenfurt. Obec se skládá ze dvou katastrálních území Maria Wörth a Reifnitz ("Ribnica").

Maria Wörth is a municipality in the district of Klagenfurt-Land in the Austrian state of Carinthia. The centre of the resort town is situated on a peninsula at the southern shore of the Wörthersee. In the east, the municipal area borders the Carinthian capital Klagenfurt. The municipality consists of the two Katastralgemeinden Maria Wörth and Reifnitz.


Definice.

Na rozdíl od geochronologie, což je abstraktní uspořádání času, je chronostratigrafie spojena s fyzickými horninami. Každá geochronologická jednotka má odpovídající chronostratigrafickou jednotku. Pozice chronostratigrafických jednotek v hierarchické stupnici je vždy vyjádřena vztahem spodní / vrchní podle vrstevnatosti horninových těles. Ve vrstevním sledu jsou horní vrstvy mladší než vrstvy pod nimi. Takto je útvar karbon rozdělen na dvě oddělení "spodní karbon" a "svrchní karbon", útvar jura je rozdělen na spodní, střední a svrchní.

Historický vývoj.

Lokální – litostratigrafie.

V rámci stratigrafie je chronostratigrafie ve své čisté podobě relativně mladou disciplínou. Nejstarší forma stratigrafické struktury byla zavedena v roce 1669, když Nicolaus Steno objevil princip superpozice. Platilo kritérium, podle kterého byla horninová tělesa vymezována svisle, tedy že horní vrstvy jsou vždy mladší než vrstvy pod nimi. Nicméně tento litostratigrafický přístup k vrstevnatosti horninových těles se ukázal jako neplatný všude tam, kde se sled vrstev, zaznamenaný na jednom místě jako referenční, lišil v regionálně odlehlých oblastech ve více horninových jednotkách.

Nadregionální – biostratigrafie.

Na začátku 19. století William Smith objevil stabilitu horizontu a konstantní vertikální posloupnost fosilií nebo jejich socializací, totiž že některé fosilie byly nalezeny pouze v určitých vrstvách. S tímto zjištěním dokázali on a další geologové srovnávat daleko od sebe vzdálené vrstvy hornin kvůli jejich podobným znakům, to znamená, přiřadit je stratigraficky ke stejné úrovni na geologické časové stupnici. Stratigraficky je použil ke srovnávání souběžného vývoje vzdálených, litologicky odlišných hornin. Tato metoda, dnes nazývaná biostratigrafie, se prosadila v první polovině 19. století a v mnoha případech vedla k nadregionální definici dříve lokálních stratigrafických jednotek. Na základě toho Leopold von Buch a další dokázali formulovat princip vůdčí zkameněliny.

Problemy při globálním členění.

Až do poloviny 20. století se tvořla další zdokonalení. K dispozici již bylo tolik místních údajů, že byl umožněn globální pohled na situaci. Hodnocení však byla obtížná, protože neexistovala žádná celosvětově jednotná homogenní struktura, založená na relativním čase usazování hornin. Kromě toho se lišily i koncepce. Hranice byly totiž definované zčásti litostratigraficky a zčásti biostratigraficky.  Nevole s touto situaci byla formulována například v roce 1948 během 18. Mezinárodního geologického kongresu v Londýně ohledně hranice pliocén / pleistocén. V roce 1960 doporučil 21. Mezinárodní geologický kongres v Kodani výbrat pro tuto hranici nějaký profil. Důsledkem toho bylo založení Mezinárodní unie geologických věd (IUGS) v roce 1961 v Paříži. IUGS byl pověřen tím, aby přesněji definoval terminologii stratigrafických disciplín a aby také vytvořil mezinárodně jednotné rozčlenění horninových struktur a dějin Země.

„Nová stratigrafie“ IUGS.

První chronostratigrafická hranice definovaná IUGS byla hranice silur / devon. Současně byla zavedena zásada pro stanovení chronostratigrafických hranic a to prostřednictvím referenčního profilu a referenčního bodu (metoda GSSP). Zkušenosti získané z tohoto postupu byly dokumentovány v prvním vydání "Mezinárodního" "stratigrafického průvodce" z roku 1976.  Ve srovnání s pouhým popisem určitých vlastností byl nový postup objektivnější, protože odkazuje na neměnná a neinterpretovatelná fakta, referenční profil a referenční bod. Subjektivní pak zůstává jen jejich přenos na výskyty mimo referenční profil. Tato paralelizace je možná pouze za pomoci jiných oborů (např. biostratigrafie nebo eventstratigrafie).  Pokroky ve vědě a rozvoj nových technik dnes umožňují stále přesnější identifikaci hranic v jiných výchozech. Značná část hornin fanerozoika již byla rozčleněna podle principů "nové stratigrafie".

Chronozona.

Je to soubor hornin vzniklý kdekoliv na světě v daném časovém intervalu, který odpovídá jiné formální stratigrafické jednotce. Například v biostratigrafii definovaná biozona, se v biochronozoně uvádí stejným vlastním jménem.Tato chronozona pak obsahuje všechny sedimentární horniny, které se usazovaly v období biozóny. Totéž platí pro jednotky litostratigrafické, magnetostratigrafické apod. Chronozona je jednotka nezávislá na chronostratigrafické hierarchii (eonotém, eratém, útvar, oddělení a stupeň) a jako svůj geochronologický ekvivalent má jednotku chron.

Chronostratigrafie versus geochronologie.

Přísné rozlišování mezi chronostratigrafií a geochronologií je často obtížné i pro specialisty. Kdy je karbon systém a kdy je to perioda? Kdy je mezozoikum éra a kdy je to eratém? Smysl přeci má používat stejné názvy při označování horninových jednotek a jim odpovídajících časových období. Rozčlenění do souvislé časové osy je jednoduchý koncept, který také intuitivně využívají laici při debatách o členění geologických vrstev – starší horninová tělesa nebo vrstvy jsou níže, mladší nad nimi.

Chronostratigrafie (z řec. "chrónos" = čas a lat. "stratum" = vrstva) je subdisciplínou geologické stratigrafie. Rozděluje horninová tělesa podle stáří jejich vzniku. Základní jednotka v hierarchickém systému chronostratigrafie je stupeň (viz rámeček). Je to nejmenší jednotka, která se používá v celosvětovém měřítku.

Chronostratigraphy is the branch of stratigraphy that studies the age of rock strata in relation to time.  The ultimate aim of chronostratigraphy is to arrange the sequence of deposition and the time of deposition of all rocks within a geological region, and eventually, the entire geologic record of the Earth.  The standard stratigraphic nomenclature is a chronostratigraphic system based on palaeontological intervals of time defined by recognised fossil assemblages (biostratigraphy). The aim of chronostratigraphy is to give a meaningful age date to these fossil assemblage intervals and interfaces.


Rozšíření.

Protože se jedná o dlouho pěstovanou kulturní rostlinu, je její původní areál nejistý a nelze jej přesně ohraničit. Podle jedněch posledních výzkumů pochází ze západních oblastí Číny. Podle druhých je mimo této části Číny původní i v oblasti severovýchodní Indie a dále na přiléhajících územích Nepálu, Íránu, Iráku, Libanonu, Sýrie, severního Kavkazu (Arménie, Ázerbájdžánu a Gruzie), stejně jako v evropské i asijské části Turecka, na severu Saúdské Arábie a v severní africké i asijské části Egypta.  Zavlečena byla do řady zemí s mírným až subtropickým klimatem. V současnosti roste v převážném území Evropy, ve Střední a východní Asii, na jihu Austrálie i v Americe ve Spojených státech, Kanadě a na jihu kontinentu v Argentině.

Ekologie.

Rostlina nevyžaduje kvalitní humózní půdu, dobře roste na suchých, zásaditých, hlinitopísčitých či písčitých, stejně jako kamenitých půdách. Ve volné přírodě se vyskytuje na suchých svazích, náspech okolo železničních tratí a silnic, na rumištích, u zpustlých zdí a plotů, stejně jako v městském prostředí kde snáší zasolenou půdu i znečištěné ovzduší. Poměrně rychle se samovolně šíří, hojná je v termofytiku a přiléhajícím mezofytiku, v oreofytiku se nevyskytuje. Stává se součásti mezofilních a xerofilních křovin i ruderálních a pasekových společenstev. V současnosti má její výskyt v české přírodě částečně invazní charakter.  Kustovnice cizí je fanerofyt snadno přežívající středoevropské zimy, je však náročná na světlo a ve stínu málo kvete. V evropských podmínkách rozkvétá na výživné půdě již jako mladá rostlina s několika pruty, ale plodí v pozdějším věku, až keř zmohutní. V Česku nakvétá drobnými načervenalými květy s ohledem na umístění stanoviště od konce května do počátku září.

Popis.

Opadavý, bohatě větvený keř vyrůstající obvykle do výšky 1 až 2 m s prutovitými, obloukovitě svěšenými větvemi, který vyrůstá z do široka rozprostřeného kořenového systému. Nevýrazně pětihranné větve, jež jsou za mládí světle šedé a s věkem tmavnou, jsou porostlé asi 5 mm dlouhými brachyblasty přeměněnými ve špičaté kolce. Větve mají střídavé jednoduché listy s asi 5 mm dlouhými řapíky. Listové čepele jsou dlouze eliptické až kopinaté, 45 až 65 mm dlouhé a 10 až 20 mm široké, šedozelené, po obvodě celistvé a hladké.  Květy na stopkách vyrůstají z úžlabí listenů ve svazečcích po dvou až třech, jsou oboupohlavné a nevonné. Zvonkovitý, dvoulaločný kalich je zelený, vytrvalý, asi 5 mm dlouhý, lysý a je rozdělen do tupě špičatých cípů. Nálevkovitá koruna s dlouhou úzkou trubkou je okolo 15 mm dlouhá a má pět do široka rozložených lysých cípů mívajících barvu růžovou, načervenalou nebo vzácně bílou. V koruně je pět vyčnívajících tyčinek, jež mají nitky do poloviny srostlé s korunní trubkou a jsou zakončené vejčitými prašníky otvírajícími se v podélné drážce. Svrchní, dvoupouzdrý, elipsoidní semeník nese dlouhou čnělku s hlavičkovitou bliznou přečnívající prašníky. Květy jsou opylovány blanokřídlým hmyzem a obsahují hojně pylu i nektaru. Při odkvétání se koruny květů přebarvují na světle žluté.  Plod je podlouhle vejčitá, dvoupouzdrá, 10 až 15 mm dlouhá bobule s lepkavou dužinou. Zralá bobule je barvy červené, šarlatově červené nebo oranžově červené, na vrcholu má přirostlý dvoucípý vytrvalý kalich a obsahuje větší počet (4 až 20) drobných semen o velikosti 2 mm. Ploidie druhu je 2n = 24.

Možnost záměny.

Velmi často bývá zde popisována kustovnice cizí zaměňována za kustovnici čínskou. Hlavní rozlišující morfologické znaky jsou tyto:  Kustovnice čínská:  Kustovnice cizí:

Rozmnožování.

Ve volné přírodě se kustovnice cizí rozmnožuje samovolně semeny z plodů nebo rozrůstáním původních keřů, v zahradnictví též řízkováním. Ve středoevropských podmínkách se polovyzrálé řízky píchají do pařeniště, kde do příchodu zimy zakoření a s příchodem jara se sází na trvalé stanoviště. Při rozmnožování semeny se tato vysévají brzy z jara na chráněné místo, brzy vzklíčí a semenáče se následný rok sázejí na zvolená místa. V asijských zemích se obvykle pěstuje na plantážích, kde se mladé rostlinky vysazují do sponu 2,5 × 1,2 m a pro docílení rychlého růstu a velké násady plodů se za sucha zavlažují a pravidelně hnojí. Rostliny dobře snášejí výchovný řez, mladé keře se řežou od země na jeden 60 cm vysoký kmínek který na vrcholu zakládá korunu, později se terminální výhon po etapách prodlužuje až do výšky 1,5 až 2 m, šíře koruny by měla být obdobná. Nejvíce plodů vyrůstá na mladých větvích s dostatkem světla, proto se vzniklé korunky pravidelně prořezávají. Plody se sklízí za sucha a ručně, po otlačení černají a ztrácejí na kvalitě, určené k rychlému zpracování se setřásají i se stopkami do plachet.

Význam.

V Evropě byla vysazovaná jako okrasná rostlina v parcích nebo na živé ploty, ve kterých v krátké době vytvořila neproniknutelnou hráz. Pro své široce rozložené kořeny byla také využívána na zpevnění a ozelenění svažitých terénů okolo silnic a železnic.  V místech svého původu jsou po mnoha století její plody využívané jako zeleninová součást tamní kuchyně i jako přírodní, pověstmi opředený lék asijské lidové medicíny. Tamní věhlas se roznesl i do Evropy, kde se plody staly módním potravinovým doplňkem. Množství a účinnost látek v nich obsažených podrobně popisuje článek Godži.

Invazivita.

Kustovnice cizí má v teplejších oblastech Čech a Moravy výskyt téměř invazního charakteru. Keře se velmi rychle rozrůstají a svými převislými větvemi rychle zaujmou velký prostor, jejich vrozenou nectností je schopnost vytlačit z okolí jakoukoliv jinou vegetací. V hodnotných biotopech suchých křovin se doporučuje její porosty likvidovat, jako vhodný postup se osvědčuje po tři roky je vysekávat a zatírat rány herbicidem bránícím opětovné regeneraci. Na místech, kde nemůže sloužit jako zdroj invazního šíření, lze její výskyt tolerovat.

Kustovnice cizí ("Lycium barbarum") je opadavý, bohatě větvený, růžově kvetoucí keř s červenými plody, které jsou společně s plody velmi podobné kustovnice čínské nazývané godži a jsou v tradiční asijské medicíně považované za léčivé. Je druh z širokého rodu kustovnice, nyní tvořeného asi 70  druhy, z nichž asi jen čtyři rostou v Evropě. V české přírodě je považována za invazní neofyt. Občas bývá ve starší literatuře uváděna jako jedovatá, což je dáno tím, že patří do jeduplné čeledě lilkovitých obsahující mnohé toxické látky (withanolidy, pyrrolové deriváty i tropanové alkaloidy). Přestože se v okrasných zahradách na území dnešní České republiky pěstuje již od roku 1785 a následně jako zplanělá dřevina se vyskytuje ve volné přírodě od roku 1870, není mezi širší veřejností příliš známou.  Vědecké rodové jméno "Lycium" odvodil Carl Linné z řeckého pojmu "lykion", což označuje trnitý keř a české rodové jméno "kustovnice" vytvořil Jan Svatopluk Presl z ruského slova "kust" pro keř či křoví.

Lycium barbarum is a shrub native to China, with present-day range across Asia and southeast Europe. It is one of two species of boxthorn in the family Solanaceae from which the goji berry or wolfberry is harvested, the other being "Lycium chinense".  Common names of the plant in English include Chinese wolfberry, Chinese boxthorn, Himalayan goji, Tibetan goji, mede berry, barbary matrimony vine, red medlar or matrimony vine. In the United Kingdom it is also known as Duke of Argyll's tea tree or Duke of Argyll's tea plant, after Archibald Campbell, 3rd Duke of Argyll who introduced it in the country in the 1730s. The plant is called Murali in India, and "dretsherma" (འདྲི་ཚིར་མ།, "ghost thorn") in Tibetan.  The shrub is an important commercial crop in northern China, especially in the Ningxia Hui Autonomous Region. Its Chinese name is "Ningxia gǒuqǐ" (宁夏枸杞 | 寧夏枸杞). It is also grown in Tibet, Mongolia, and more recently in many other countries of the world.


Životopis.

Stanislas Dehaene studoval na soukromém gymnáziu St. Genevieve a na École Normale Supérieure (1984–1988), získal Master v matematice na Universitě Pierre a Marie Curie v Paříži (1985) a doktorát z psychologie na Vysoké škole sociálních věd – Ecole des hautes études en sciences sociales EHSS (1989). Svou doktorskou dizertaci nazval "Porovnání malých čísel: analogová reprezentace a procesy pozornosti". Vědeckým vedoucím mu byl Jacques Mehler, jeden z mála odborníků na kognitivní vědy ve Francii v té době. Současně spolupracoval s Jeanem Pierrem Changeuxem na vytvoření modelů neurobiologických funkcí, jako je zpěv ptáků. V roce 1992 studuje v laboratoři Michaela Posnera techniky zobrazování mozku.  V současné době je jedním z nejvýznamnějších představitelů kognitivní psychologie. 29. listopadu 2005 byl zvolen členem francouzské Akademie věd. Byl jmenován profesorem na Collège de France na katedře experimentální kognitivní psychologie. Stanislas Dehaene je ředitelem jednotky kognitivního neuronového zobrazování, což je společné pracoviště organizací INSERM a CEA a jedna ze čtyř laboratoří výzkumného ústavu NeuroSpin v kraji Essonne.

Osobní život.

Jeho manželkou je Ghislaine Dehaene-Lambertz, lékařka a odbornice na pediatrickou neurobiologii.

Oblast výzkumu.

Stanislas Dehaene využívá ve svém výzkumu spojení metod kognitivní psychologie a zobrazování mozku ke studiu mozkové architektury aritmetiky, čtení, mluveného jazyka a přístupu informací k vědomí, což ho přivedlo ke studiu dyskalkulie a dyslexie. Zpopularizoval kognitivní vědecký výzkum těchto témat ve třech knihách: "La Bosse des maths" (Vlohy pro matematiku), "Les Neurones de la lecture" (Neurony čtení) a "Le Code de la conscience" (Kód vědomí).

Stanislas Dehaene (* 12. května 1965 Roubaix) je francouzský psycholog, odborník na kognitivní psychologii a neurovědy.  Zkoumá zejména mozkové zpracování aritmetiky a práce s čísly, čtení a vědomí. K výzkumu používá metody kognitivní psychologie a zobrazování mozku (funkční zobrazování magnetickou rezonancí, magnetoencefalografie a elektroencefalografie).

Stanislas Dehaene (born May 12, 1965) is a French author and cognitive neuroscientist whose research centers on a number of topics, including numerical cognition, the neural basis of reading and the neural correlates of consciousness. As of 2017, he is a professor at the Collège de France and, since 1989, the director of INSERM Unit 562, "Cognitive Neuroimaging".  Dehaene was one of ten people to be awarded the James S. McDonnell Foundation Centennial Fellowship in 1999 for his work on the "Cognitive Neuroscience of Numeracy". In 2003, together with Denis Le Bihan, Dehaene was awarded the Grand Prix scientifique de la Fondation Louis D. from the Institut de France. In 2014, together with Giacomo Rizzolatti and Trevor Robbins, he was awarded the Brain Prize.  Dehaene is an associate editor of the journal "Cognition", and a member of the editorial board of several other journals, including "NeuroImage", "PLoS Biology", "Developmental Science", and "Neuroscience of Consciousness".


Život.

Pocházel ze zchudlé šlechtické rodiny, která se po vyhlášení polské nezávislosti usadila ve Varšavě. Vystudoval práva a historii na Varšavské univerzitě, byl předsedou studentské organizace Patria a šéfredaktorem časopisu "Bunt Młodych", který v roce 1937 přejmenoval na "Polityku". Byl příslušníkem konzervativně orientované Strany národní pravice. Od roku 1930 pracoval na ministerstvu zemědělství a později na ministerstvu průmyslu, před německou okupací uprchl do Rumunska, kde byl tajemníkem exilového diplomata Rogera Raczyńského. V roce 1941 vstoupil do řad Samostatné brigády karpatských střelců, s níž se zúčastnil bojů o Tobruk. Po válce se do vlasti vzhledem k nástupu komunistů k moci nevrátil, pracoval v Londýně na exilovém ministerstvu informací a v roce 1946 založil v Římě nakladatelství Instytut Literacki. Od roku 1947 žil v Paříži, kde byl až do své smrti vydavatelem a jediným redaktorem měsíčníku "Kultura". Pracoval také v časopise "Zeszyty Historyczne", byl uznávaným epistolografem a vydal vzpomínkovou knihu "Autobiografia na cztery ręce".  V sedmdesátých letech vypracoval spolu s Juliuszem Mieroszewskim tzv. Giedroycovu doktrínu, v níž vyzval národy žijící pod nadvládou komunistických režimů, aby zapomněly na historickou nevraživost a územní spory a spojily se proti společnému nepříteli (konkrétně vyzval polskou exilovou vládu, aby se oficiálně vzdala nároku na Kresy). Navázal tak na svoji předválečnou činnost, kdy opakovaně upozorňoval na nutnost citlivější politiky vůči ukrajinské, běloruské a litevské menšině.  V roce 1994 mu byl udělen Řád bílé orlice, který však odmítl od prezidenta Aleksandra Kwaśniewského převzít. Od roku 2012 vyhlašuje polská ambasáda v Minsku Literární cenu Jerzyho Giedroyce, určenou nezávislým běloruským spisovatelům.

Jerzy Władysław Giedroyc nebo také Giedroyć (27. červenec 1906 Minsk – 14. září 2000 Maisons-Laffitte) byl polský publicista a vydavatel, vedoucí kulturní a politický činitel protikomunistické emigrace.

Jerzy Władysław Giedroyc (; 27 July 1906 – 14 September 2000) was a Polish writer and political activist and for many years editor of the highly influential Paris-based periodical, "Kultura".


Ekologie.

Vysokohorská bylina rostoucí na náhorních pastvinách nebo ve světlých, svažitých lesích v nadmořské výšce nejčastěji od 3000 po 3800 m. Vyskytuje se na lehké písčité, střední hlinité i těžké jílovité půdě, která může být kyselá, neutrální i mírně alkalické. Může růst na plném slunci nebo v polostínů, často tvoří podrost ve světlých vysokohorských březových lesích. Upřednostňuje vlhá stanoviště.  Rostlina raší z dužnatých kořenů s nástupem jara a příchodem zimy její lodyha usychá. Kvete v červenci a srpnu, plody dozrávají v srpnu a září. Ploidie druhu je 2n = 36.

Popis.

Vytrvalá bylina s lodyhou vysokou 1,2 až 2 m rostoucí ze silného, tmavě hnědého, páchnoucího kořene dlouhého až 40 cm a hrubého do 5 cm. Lodyha vyrůstající z listové růžice je pevná, tlustá až 2 cm, jednoduchá nebo rozvětvená, chlupatá a porostlá střídavými, poměrně tenkými listy. Listy v růžici i spodní lodyžní mají křídlatý řapík dlouhý 10 až 40 cm, jsou trojúhelníkovité nebo srdčité, bývají dlouhé 20 až 50 cm a široké 10 až 30 cm, po okraji jsou nepravidelně zubaté a na vrcholu špičaté, naspodu řídce chlupaté a žlázkovitě tečkované. Výše postavené lodyžní listy mají krátké řapíky nebo jsou hluboce přisedlé, jsou dlouhé 10 až 45 cm a široké 5 až 25 cm, jsou trojhranné nebo vejčité, lysé a po obvodě nepravidelně zubaté.  Na konci lodyhy a větví vyrůstají jednotlivě nebo po dvou až pěti asi 3 cm velké úbory kulovitého tvaru podepřené drobnými, špičatým a nazpět ohnutým listeny. Zákrovní listeny vyrůstají v 7 až 10 řadách a jsou zbarvené purpurově až černě. Oboupohlavné květy úboru mají trubkovitou korunu asi 2 cm dlouhou, barvy je fialově modré nebo téměř černé. V korunní trubce jsou volné tyčinky se špičatými prašníky. Květy jsou opylovány hmyzem.  Plody jsou hnědé, podlouhle, zakřivené, bočně stlačené nažky 8 mm velké. Nažka má po stranách po jednom žebru a na vrcholu je vybavena dvojitým chmýrem 15 mm dlouhým. Rostlina se přirozeně rozšiřuje do větších vzdálenosti semeny (nažkami) roznášenými větrem, po bezprostředním okolí rozrůstáním kořene a kořenovými úlomky při erozi svažité půdy.

Využití.

Bylina je již po staletí využívána v tradiční čínské a indické medicíně. Používá se při problémech s trávicí soustavou nebo střevy, u nechutenství, odstraňuje zvrácením či průjmy, léčí játra, úplavici, dysfunkci jater, žlučníku, sleziny i slinivky, reguluje menstruací, anorexii, využívá se její protizánětlivých, protiplísňových i protinádorových vlastnosti, léčí chronickou bronchitidu i astma. Usměrňuje proudění energie čchi, je teplé povahy, eliminuje bolest a slouží jako analgetikum. Užívá se samostatně, ale pro dosažení lepších účinků se kombinuje s dalšími bylinami, je součásti mnoha tradičních čínských bylinných směsí. Ve formě vykuřovadla má smyslnou vůni a působí jako afrodisiakum, uplatnění nachází i v kosmetice.  Hlavní části, pro kterou je rostlina sbírána, je její hnědý kořen dlouhý až 40 cm, který má jednoduchý mrkvovitý tvar nebo je u vrcholu rozvětven do několika částí. Má silný sladký zápach a hořkou chuť. Sklízí se pozdě na podzim nebo počátkem jara a suší se pro pozdější využití v léčitelství, nebo je z něj za čerstva parní destilací extrahován esenciální olej zvaný "Costus Oil", který bývá používán ve vysoce kvalitních parfémech a léčebných přípravcích. Hlavními účinnými složkami kořene jsou mnohé sesquiterpenové laktony, hlavně costunolid a dehydrocostus. Tyto složité látky vykazující dosud řádně nepopsané biologické aktivity, které jsou zkoumány tamními vědeckými ústavy.

Ohrožení.

Chrpovník lopuchový je sbírán pro léčebné účinky již po tisíciletí a do nedávna se stačil přirozenou cestou obnovovat. Od poloviny 20. století je však vážně ohrožen intenzivním neregulovaným sběrem pro obchod, většina vykopaných kořenů byla oficiálně vyvážena do Číny a Japonska a vysazováním náhrady za zlikvidované rostliny se nikdo nezabýval. Jeho biotopy jsou dále ničeny výstavbou silnic a vojenských zařízení, včetně stále se rozšiřující pastvy jaků, mýcením řídkých horských lesů a stoupajícími rekreačními aktivitami. Nyní je chrpovník lopuchový zařazen do úmluvy CITES I zakazující jeho vývoz, což má nápomoci k jeho záchraně před úplným vymizením z volné přírody. V seznamu IUCN je považován za kriticky ohrožený druh (CR).

Chrpovník lopuchový ("Saussurea costus") je 1 až 2 m vysoká, vytrvalá, robustní léčivá rostlina řazená do širokého rodu chrpovník tvořeného 485 druhy. Je původní druh a endemit rostoucím v blízkosti Himálaje v Nepálu, indických svazových státech Himáčalpradéš a Džammú a Kašmír a v přilehlých pákistánských distriktech Ázád Kašmír a Gilgit-Baltistán.

Saussurea costus, commonly known as costus, kuth, or putchuk, is a species of thistle in the genus "Saussurea" native to India. Essential oils extracted from the root have been used in traditional medicine and in perfumes since ancient times. Saussurea Costus falls within the Kingdom: Plantae, Phylum: Tracheophyta, Class: Magnoliopsida, Order: Asterales, Family: Compositae. The genus Saussurea belongs to Asteraceae which comprises about 300 species in the world (Bremer, 1994) of which 61 species are found in India. Aucklandia, also known as costus or "Mu Xiang", is the root of the plant "Saussurea costus". The root of the plant is the key part used for medicinal or homeopathic purposes.  It has a large number of names in other languages, including "kuṣṭha" in Sanskrit; "kust" or "qust" in Arabic and Persian; "kut", "kur", and "pachak" in Hindi and Bengali, "kostum", "gostham", and "potchuk" in Tamil; "upaleta" and "kur" in Gujarati; "kot" or "kust" in Punjabi; "changala" in Telugu; "sepuddy" in Malayalam; "kostha" in Kannada; "kuth" or "postkhai" in Kashmiri; and "kosht" (קשט) in Hebrew.


Popis.

Jedlovec Mertensův je velký stálezelený jehličnatý strom, dorůstající obvykle výšek 20–40 metrů; největší jedinci měřili až 59 metrů s průměrem kmene 2 metry. Borka kmene je tenká, šedá, šupinovitě nebo podélně rozpraskaná. Koruna je v mládí úzce kuželovitá, později široce válcovitá, větévky na konci typicky převisají. Letorosty jsou oranžovohnědé, hustě chlupaté. Na exponovaných místech poblíž horní stromové hranice vytváří vlivem drsných povětrnostních podmínek všelijak pokroucené pitoreskní formy.  Jehlice jsou 7-25 mm dlouhé a 1-1,5 mm široké, na průřezu pouze nepatrně zploštělé, sivě modrozelené; na rozdíl od jiných jedlovců mají jehlice jen málo znatelné průduchové proužky, zato však na obou stranách. Na větvičce jsou spirálovitě uspořádané.  Šišky jsou mnohem větší než u jiných jedlovců, měří 30-80 mm na délku a 8-10 (při otevření 10-35 mm) na šířku, jsou válcovitého tvaru, převislé, s tenkými ohebnými šupinami. Nezralé jsou obvykle fialové, zralé červenohnědé; otevírají se 5-7 měsíců po opylení a vypouští drobná, červenohnědá, okřídlená semena.

Rozšíření a ekologie.

Je to dlouhověký, pomalu rostoucí strom, který dosahuje stáří až 800 let. Roste zpravidla na stanovištích s chladnějším, vlhkým klimatem a dostatkem srážek včetně sněhových. Preferuje hrubší, kyselé, dobře odvodněné, ale dostatečně vlhké půdy, obvykle na svazích a v soutěskách, v jižní části areálu vyhledává severní expozice. Je velmi dobře adaptován na množství sněhu, které dokáže efektivně shazovat pružnými převislými větvemi, a na dlouhotrvající závěje a dobře snáší i hluboké zastínění.  Areál jeho výskytu zahrnuje vlhké deštné lesy okolo pacifického pobřeží (obvykle do vzdálenosti zhruba 100 km od oceánu) a tvoří tedy úzký pás táhnoucí se od jižní Aljašky přes Britskou Kolumbii až do severní a střední Kalifornie (oblast Klamath Mountains a Sierry Nevady); izolované populace se nacházejí i ve vnitrozemí Britské Kolumbie a amerických států Montana a Idaho ve Skalnatých horách. Horní hranice výskytu roste se snižující se zeměpisnou šířkou: na Aljašce dosahuje výšky 1000 m n. m., zatímco v kalifornských pohořích šplhá až do nadmořské výšky 3000 m.  V lesích patří mezi klimaxové dřeviny společně s jedlí líbeznou, cypřiškem nutkajským, jedlovcem západním nebo zeravem obrovským; v konkurenčním boji obvykle nahrazuje smrk Engelmannův, jedli plstnatoplodou nebo borovici pokroucenou.

Taxonomie.

V rámci rodu "Tsuga" je jedlovec Mertensův jediným zástupcem podrodu "Hesperopeuce", výjimečně pojímaného i jako samostatný rod. Rozlišují se dva poddruhy a několik menších variant:

Význam.

Dřevo je o něco horší kvality než u příbuzného jedlovce západního, přesto využívané v průmyslu, ke stavebním účelům a jako zdroj buničiny. Pomalý růst, atraktivní stříbřitý habitus a odolnost proti drsnému podnebí z něj dělají oblíbenou okrasnou dřevinu, především ve Velké Británii a Skandinávii. Bylo vyšlechtěno několik kultivarů, šlechtění je ale náročné vzhledem k pomalému růstu. Neprospívá mu znečištěný městský vzduch.

Jedlovec Mertensův ("Tsuga mertensiana") je jehličnatý strom z čeledi borovicovitých, pocházející ze severozápadní oblasti Severní Ameriky. Pojmenován byl po německém botanikovi Karlovi Heinrichu Mertensovi, který popsal první exempláře.

Tsuga mertensiana, known as mountain hemlock, is a species of hemlock native to the west coast of North America, with its northwestern limit on the Kenai Peninsula, Alaska, and its southeastern limit in northern Tulare County, California. "Mertensiana" refers to Karl Heinrich Mertens (1796–1830), a German botanist who collected the first specimens as a member of a Russian expedition in 1826-1829.


Osobní život.

Zuzana Čaputová se narodila v Bratislavě, téměř celý život však prožila v Pezinku. Její matka Katarína Strapáková byla administrativní pracovnice, otec Štefan Strapák ředitel pobočky pojišťovny.

Vzdělání a právnická kariéra.

Navštevovala základní školu v Pezinku. Od roku 1991 studovala na Právnické fakultě Univerzity Komenského v Bratislavě. Studium práv zakončila v roce 1996. Během studia a po jeho skončení pracovala v místní samosprávě v Pezinku, nejprve jako asistentka na právním oddělení, poté jako zástupkyně přednosty městského úřadu.  Později působila v neziskovém sektoru, kde se věnovala veřejné správě a problematice týraných a zneužívaných dětí. Následně pracovala jako projektová manažerka na projektu rozvoje místních komunit v občanském sdružení EQ Klub.  V letech 2005–2010 vykonávala praxi jako advokátní koncipientka. Od 15. srpna 2005 do 31. srpna 2007 u advokátky Mgr. Evy Kováčechové, od 1. září 2007 do 31. ledna 2009 u advokátky Mgr. Zuzany Dlugošové a od 14. března 2009 do 31. ledna 2010 v obchodní společnosti "Advokátská kancelář Tomáš Kamenec s. r. o."  Je autorkou a spoluautorkou několika publikací a členkou celosvětové sítě environmentálních právníků ELAW ("Environmental Law Alliance Worldwide").  V roce 2016 byla jako právnička občanské iniciativy "Skládka nepatří do města" vyznamenána Goldmanovou environmentální cenou za boj o uzavření skládky odpadu v Pezinku. Problematice pezinské skládky se aktivně věnovala 14 let. Právě při této příležitosti se dostala do sporu s kontroverzním podnikatelem Mariánem Kočnerem, ten zastupoval firmu, která chtěla novou skládku v Pezinku založit.  V září 2017 oznámila odchod z týmu VIA IURIS a pokračovala v advokátské praxi. V rámci advokacie plánovala věnovat se i nadále environmentálním tématům.

Rodinný život.

Zuzana Čaputová žije s dvěma dcerami v Pezinku. V září 2018 se rozvedla s Ivanem Čaputou. V únoru 2019 na facebookovém účtu poprvé oficiálně naznačila partnerský vztah s hudebníkem, výtvarníkem, básníkem a překladatelem Peterem Konečným, pocházejícím také z Pezinku, jenž ji následně začal doprovázet v prezidentské kampani. V květnu 2020 byl medializován její poměr s Jurajem Rizmanem, bývalým ředitelem slovenské pobočky Greenpeace a ředitelem komunikace Greenpeace pro střední a východní Evropu, jenž se opakovaně stal Mluvčím roku. Oba společně působili v občanském sdružení Via iuris a Rizman tehdejší advokátce také poskytoval podporu v kauze pezinské skládky.

Politická kariéra.

Místopředsedkyně Progresivního Slovenska.

V prosinci 2017 oznámila vstup do vznikajícího politického hnutí Progresívne Slovensko a v lednu 2018 byla na ustavujícím sněmu zvolena místopředsedkyní. Této funkce se vzdala 19. března 2019 po prvním kole prezidentských voleb a na sněmu 8. května téhož roku požádala o zrušení členství v hnutí.

Kandidatura v prezidentských volbách 2019.

V prezidentských volbách získala v prvním kole relativní většinu hlasů, a to 40,57 %. Nejvíce to bylo v Bratislavském kraji (59,65 % hlasů) a nejméně v Prešovském kraji (30,29 %). V souvislosti s výsledkem voleb oznámila, že se vzdá svého postu místopředsedkyně v hnutí Progresívne Slovensko. Ve druhém kole voleb zvítězila s 58 % hlasů nad svým protikandidátem Marošem Šefčovičem, místopředsedou Evropské komise a komisařem pro energetickou unii.  V rozhovoru s "Denníkem N" řekla, že svoje pohlaví v těchto volbách nepovažuje za handicap.

Volební program.

Spravedlivost pro všechny.

Opakovaně tvrdila, že na Slovensku neplatí spravedlivost pro všechny stejnou mírou. Jako prezidentka chtěla vyvíjet maximální tlak na okamžité a systémové změny v policii, prokuratuře a justici. Byla také přesvědčená, že policejní sbor musí fungovat jako nezávislá instituce oddělená od vlivů politiků, a v jejím čele musí být profesionál. Také tvrdila, že je potřeba, aby prokuratura byla pod veřejnou kontrolou.

Důstojnost pro seniory.

Jako prezidentka chtěla pracovat na tom, aby co nejvíce seniorů trávilo své stáří v domácí péči či péči menších pečovatelských zařízení. Usilovala o tlak na vládu a kraje, aby tyto služby byly finančně podporovány.

Ochrana životního prostředí.

Bohatství Slovenska viděla podle svého programu zejména v přírodě: v lesích překypujících životem, v čistých řekách a podzemní vodě, které jsou zásobou pitné vody, a také v úrodných polích, které lidem dávali práci, zároveň i obživu. Ochrana životního prostředí neměla být jen okrajovým politickým tématem. Za problemiatický označila přístup vlády, která umožňovala masivní, a často i nelegální kácení lesů ve prospěch některých podnikatelských skupin. Jako prezidentka chtěla prosazovat, aby minimálně 5 procent ekologicky nejvzácnějšího území zůstalo zachovaných jako bez zásahu člověka.

Registrovaná partnerství.

V relaci "V politike" televizní stanice TA3 uvedla, že je pro legalizaci registrovaných partnerství. V diskusi se svým protikandidátem Mistríkem se přiklonila k možnosti adopce dětí páry homosexuálů: „"Preferujem to, aby dieťa malo biologickú matku, biologického otca. V prípade ak by malo vyrastať v ústavnej starostlivosti, myslím si, že by mu bolo lepšie s dvoma milujúcimi bytosťami, hoci aj rovnakého pohlavia".”

Prezidentka republiky.

Inaugurace.

Inaugurace proběhla v poledne 15. června 2019 v bratislavské budově Reduta. Předepsaný slib složila na slavnostní schůzi Národní rady Slovenské republiky do rukou předsedy Ústavního soudu SR Ivana Fiačana ve 12.06 nebo 12.07. Šest až sedmi minutové zpoždění bylo zapříčiněno neočekávaným projevem předsedy Národní rady Andreje Danka, což vyvolalo polemiky o tom, kdo byl v tu dobu vlastně hlavou státu. Podle Ladislava Špačka po tuto dobu Slovensko nemělo prezidenta a Dankův projev označil za nemístný. Nový poradce prezidentky pro ústavní právo Peter Kubina však řekl, že se nic takové nestalo a prezidentem byl po tuto dobu stále Andrej Kiska, jehož mandát uplynul po složení slibu Zuzany Čaputové. Kancelář Národní rady se proti Špačkovi ohradila, že si má nastudovat Ústavu SR a požádala o veřejnou omluvu.  Po složení slibu přednesla svůj první projev v úřadě prezidentky. Řekla, že bude usilovat o to, aby byla prezidentkou všech občanů, pronesla také následující větu: „Neprišla som vládnuť, prišla som slúžiť občanom, obyvateľom, Slovensku.“ Ve svém projevu Slovensko pochválila a i kritizovala. Vyzdvihla například aktivní a vyspělou občanskou společnost, která si umí navzájem pomáhat, kritizovala pak například to, že mnoho Slováků stále žije v chudobě. Zavázala se pak, že naplno využije své pravomoci k tomu, aby každý občan, tedy bez ohledu na výšku platu, etnický původ, příslušnost k menšinovým skupinám měl přístup ke kvalitní zdravotní péči.  Následovala vojenská přehlídka, pěší procházka městem do katedrály svatého Martina, ekumenická bohoslužba "Te Deum", symbolické převzetí úřadu a Grasalkovičova paláce, oběd se seniory, pokládání věnců u památníku svobody v Devíně, položení kytic na hrob Michala Kováče a slavnostní recepce v Redutě.  Část od 11.45 do 13.00, tedy složení slibu a vojenskou přehlídku sledovala Česká televize ve svém mimořádném vysílání.

Setkání s ústavními činiteli.

V úterý 18. června 2019 se sešla nejprve s předsedou Národní rady Andrejem Dankem, poté s předsedou vlády Petrem Pellegrinim, přičemž na tiskové konferenci obeznámila veřejnost o obsahu těchto jednání. Vyjádřila zájem zopakovat deklaraci tří nejvyšších ústavních činitelů o zahraniční politické orientaci Slovenska. Na tuto výzvu zbylí dva ústavní činitelé reagovali se zájmem. Tato deklarace byla podepsána o devět dní později, tedy 27. června. Zopakovali tak Společné vyhlášení ústavních činitelů k prioritám členství SR v EU a NATO z roku 2017.  Andrej Danko vyjádřil zájem o pravidelná setkání nejvyšších ústavních činitelů, Peter Pellegrini se pak s prezidentkou dohodl na pravidelné komunikaci.

Zástupci v soudní radě SR.

Dne 18. června 2019 jmenovala do soudní rady Slovenské republiky, a to Elenu Berthotyovou, která již tuto funkci zastávala, a Lajose Mészárose, bývalého soudce slovenského ústavního soudu.

První zahraniční cesta.

V souladě s tradicí, kterou zavedli čeští a slovenští prezidenti se Zuzana Čaputová na svou první zahraniční cestu vydala do České republiky. Za českým prezidentem Milošem Zemanem přijela na Pražský hrad dopoledne ve čtvrtek 20. června 2019. Spolu pohovořili, poobědvali a následovala tisková konference. Na ní český prezident ocenil přátelskou atmosféru.  Odpoledne se pak Zuzana Čaputová setkala se zástupci Parlamentu České republiky, nejprve s předsedou Senátu Jaroslavem Kuberou, později s předsedou Poslanecké sněmovny Radkem Vondráčkem.  Poté položila věnce k soše Miroslava Rastislava Štefánika. Položením květiny na hrob Václava Havla uctila jeho památku. Oficiální program byl zakončen účastí koncertu "Zuzana není sama doma", který zorganizovali především Slováci žijící v Česku.

Důvěryhodnost.

Podle průzkumu agentury AKO z dubna 2020 věřilo prezidentce až 83,5 % Slováků. Nedůvěřovalo ji pak 12,3 % z dotázaných a zbylí neuměli odpovědět. Dle průzkumu agentury Focus pro televizi Markíza ji věřilo 62 % lidí, nevěřilo ji pak 30 %. V lednu 2020 jí podle průzkumy stejné agentury důvěřovalo 58 %, nedůvěřovalo pak 39 % lidí.

Zuzana Čaputová, rozená Strapáková (* 21. června 1973 Bratislava), je slovenská politička, advokátka, občanská aktivistka a od 15. června 2019 prezidentka Slovenské republiky. Úřadu se ujala jako první žena a ve 45 letech také jako nejmladší osoba v nejvyšší ústavní funkci.  Před zvolením do funkce prezidentky působila jako právnička, advokátka a občanská aktivistka. Je spoluzakladatelkou a bývalou místopředsedkyní mimoparlamentního liberálního hnutí Progresívne Slovensko. Dlouhodobě působila v neziskovém sektoru jako spolupracovnice občanského sdružení VIA IURIS, které se věnuje posílení právního státu a prosazování spravedlnosti ve vybraných oblastech práva. V roce 2016 byla jako právnička občanské iniciativy "Skládka nepatří do města", usilující o uzavření skládky odpadů v Pezinku, oceněna Goldmanovou environmentální cenou. Problematice Pezinské skládky se věnovala 14 let. V září 2017 oznámila odchod z týmu VIA IURIS a návrat do advokátní praxe. V rámci advokacie měla v úmyslu se i nadále věnovat environmentálním tématům.  Dne 6. května 2019 získala v Bruselu ocenění "Evropská osobnost roku". Tato cena se uděluje evropským lídrům za mimořádné úspěchy v oblasti politiky, obchodu a inovací a týká se mužů a žen, „kteří formují Evropu“.

Zuzana Čaputová (; Strapáková; born 21 June 1973) is a Slovak politician, lawyer, and environmental activist who has been President of Slovakia since 15 June 2019. Čaputová is the first woman to hold the presidency, as well as the youngest president in the history of Slovakia, elected at the age of 45.  She first became known by prevailing in a decade-long struggle against the situating of a toxic landfill in her hometown of Pezinok. For this, Čaputová was awarded the 2016 Goldman Environmental Prize.  Čaputová won the 2019 presidential election with 58% of the vote in the run-off. "We’ll try to have a constructive relationship with neighbouring countries but at the same time have clear stances and positions based on values," she told an interviewer.


Život.

Narodil se na panství Peryševo u Uzdy jako potomek šlechtické rodiny z Polsko-litevské unie. Když jeho otec během Kościuszkova povstání v roce 1794 zabil ruského generála a byl poslán do vyhnanství na Sibiř, odjel s matkou do Petrohradu, kde v letech 1798-1806 studoval ve vojenské škole. Za napoleonských válek bojoval v ruské armádě v hodnosti poručíka a v bitvě u Friedlandu byl zraněn. Když byl roku 1811 po několika skandálech propuštěn, odjel do Varšavy a zde vstoupil do vojska Varšavského knížectví. Jako polský dobrovolník bojoval na Napoleonově straně po celé Evropě a dosáhl hodnosti kapitána. Po Napoleonově pádu se uchýlil do Varšavy a pak do Vilniusu. Vydal několik polských spisů a psal do místních časopisů.  Roku 1819 se vrátil do Petrohradu a začal psát rusky. Stal se přítelem A. S. Gribojedova a byl blízký děkabristům, zejména K. F. Rylejevovi. Po porážce děkabristického povstání roku 1825 však nabídl spolupráci nově zřízené Tajné kanceláři Jeho Veličenstva výměnou za možnost působit v oficiálních periodikách a věnovat se spisovatelské práci. Pracoval také ve státních službách a nakonec se stal státním radou. To, že je spolupracovníkem carské tajné policie, se o něm všeobecně vědělo, a proto byl bojkotován v podstatě celou ruskou literaturou. Ve své době byl však mnohem populárnější než dnes všeobecně uznávaní spisovatelé, protože pohotově dokázal vyjít vstříc i vkusu méně náročné čtenářské obce.  Stal se zakladatelem tzv. "mravně-satirického románu" (нравственно-сатирический роман). Ve svých prózách vystupuje proti rodové aristokracii, zobrazuje prostopášný život provinční šlechty a jeho statkářské typy předjímají postavy z Gogolových "Mrtvých duší". Psal také tzv. "skazové povídky" (сказозыe рассказы) založené na rázovitém vyprávění v první osobě, čímž se stal v mnohém předchůdcem N. S . Leskova. Kromě toho se řadí mezi první autory ruské vědeckofantastické literatury.  Hlavním těžištěm jeho činnosti však byla žurnalistika. Již roku 1822 začal vydávat časopis "Severní archiv" (Северный архив) a roku 1825 vydal první ruský divadelní almanach "Ruská Thalie" (Русская Талия), kde opublikoval ukázky z Gribojedovy komedie "Hoře z rozumu". Roku 1835 založil společně s Nikolajem Ivanovičem Grečem provládní literární a politický časopis "Severní včela" (Северная пчела), který se však stal synonymem bezzásadového novinářství. V tomto časopise vydával své fejetony, ve kterých se vysmíval ruským romantickým spisovatelům (Puškin, Gogol a další) a označoval je za nebezpečné novátory, čímž se zasloužil o cenzurování jejich děl. Pro práce mladých Gogolových následovníků vymyslel posměšný název "naturální škola" (натуральная школа), ze kterého ale dokázal literární kritik Vissarion Grigorjevič Bělinskij vytvořit generační program moderní ruské literatury. K denunciaci svých odpůrců využil i své šestidílné "Paměti" (Воспоминания).  Roku 1857 ochrnul a roku 1859 zemřel na svém panství Karlova v Derptu (dnešní Tartu), kde je také pochován.

Fadděj Venědiktovič Bulgarin, vlastním jménem Jan Tadeusz Krzysztof Bułharyn, (, , panství Peryševo u Uzdy, Minská gubernie – , panství Karlova v Derptu, tj. u dnešního Tartu, Livonská gubernie) byl ruský prozaik, novinář a literární kritik polského púvodu.

Thaddeus Venediktovich Bulgarin (; Polish Jan Tadeusz Krzysztof Bułharyn, – ), was a Russian writer, journalist and publisher of Polish, Bulgarian and Albanian ancestry. In addition to his newspaper work, he rejuvenated the Russian novel, and published the first theatrical almanac in Russian. During his life, his novels were translated and published in English, French, German, Swedish, Polish, and Czech. He served as a soldier under Napoleon, and in later life as an agent of the Czar's secret police. As a writer his self-imposed mission was to popularize the authoritarian policies of Alexander I and Nicholas I.


Politické strany.

V letech 1944-1966 byl členem křesťansko-demokratické, středopravicové a silně proevropské strany Lidové republikánské hnutí ("Mouvement Républicain Populaire"). V letech 1956–1959 tuto stranu vedl jako předseda. Roku 1966 se sloučila se stranou Národní střed nezávislých a zemědělců ("Centre National des Indépendants et Paysans") a vznikla strana Demokratický střed ("Centre Démocrate"), jíž se Pfimlin stal také členem. Ta se roku 1976 sloučila s další stranou Střed demokracie a pokroku ("Centre démocratie et progrès") a vznikla strana Střed sociálních demokratů ("Centre des démocrates sociaux"), jež však, navzdory názvu, byla rovněž středopravicová a křesťansko-demokratická (pojem sociální demokrat ve Francii nemá stejný význam jako v ČR či Německu). I této strany byl v závěru života Pfimlin členem, stejně jako hnutí Unie pro francouzskou demokracii ("Union pour la démocratie française"), jež vzniklo roku 1978 spojením Středu sociálních demokratů s Radikální stranou a jinými subjekty k podpoře prezidentské kandidatury Valéry Giscard d'Estainga.

Premiér.

Prezident René Coty ho 8. května 1958 požádal, aby složil novou vládu. V té době byla země již více jak měsíc bez premiéra, kvůli sporům o válku v Alžírsku. Pfimlin sám zastával názor, že by francouzská armáda měla v Alžírsku podepsat příměří. To vyvolávalo silný odpor u francouzských důstojníků v Alžírsku a také u obyvatel na jihu Francie, kde byl kvůli tomu napaden i Pfimlinův letní byt. Když 13. května dostala nová Pfimlinova vláda důvěru v parlamentu, vypuklo v Alžírsku protivládní vojenské povstání. Povstalci se vylodili na Korsice a objevily se dokonce zprávy o parašutistickém výsadku povstalců v Paříži. Existovala teorie, že se do čela vojenského povstání chce postavit generál Charles de Gaulle. Pfimlin na něj naléhal, aby to popřel a povstání veřejně odsoudil. To de Gaulle odmítl a vydal dokonce prohlášení, v němž naznačoval, že situace může vyústit v žádoucí výsledek. Pfimlin stál před dilematem, zda proti povstalcům nasadí armádu, což žádali socialisté a komunisté. Nakonec se rozhodl tak neučinit a 29. května, 21 dní po převzetí úřadu, rezignoval. Prezident Coty pověřil sestavením vlády de Gaulla a hrozba občanské války tak byla zažehnána. De Gaulle pak pozměnil systém vlády v zemi a tzv. čtvrtá francouzská republika zanikla. Pfimlin zůstal v de Gaullově vládě, ale nakonec rezignoval na protest proti de Gaullovým posměškům vůči myšlence evropské integrace. V závěru života se pak věnoval hlavně regionální a evropské politice.

Pierre Eugène Jean Pflimlin (5. února 1907, Roubaix – 27. června 2000, Štrasburk) byl francouzský politik křesťansko-demokratické orientace, silně spjatý s rodným Alsaskem, velký podporovatel evropské integrace a utužení vazeb mezi Francií a Německem. Během politické krize roku 1958 se nakrátko stal premiérem Francie. Krom toho byl ministrem zemědělství (1947–1949, 1950–1951), ministrem obchodu (1951–1952), ministrem pro evropské otázky (1952), ministrem kolonií (1952–1953), ministrem financí (1955–1956, 1957–1958), státním ministrem (1958–1959) a ministrem spolupráce (1962). V letech 1963–1966 byl předsedou parlamentního shromáždění Rady Evropy a v letech 1984–1987 předsedou Evropského parlamentu. V letech 1959–1983 byl starostou Štrasburku.

Pierre Eugène Jean Pflimlin (; 5 February 1907 – 27 June 2000) was a French Christian democratic politician who served as the Prime Minister of the Fourth Republic for a few weeks in 1958, before being replaced by Charles de Gaulle during the crisis of that year.


Životopis.

Narodil se 25. května 1921 v New Yorku, do židovské rodiny, rodiči byli Lina (née Goldberg) a Gedalier David. Pracoval s Morty Nevinsem z The Three Suns na čtyřech písních pro film Two Gals a Guy (1951) s Janice Page a Robert Alda. Od roku 1957 pracoval v duetu s hudebním skladatelem Bertem Bacharachem, s nímž spolupracoval během následujících dvou desetiletí. Poprvé se setkali se slavnou hudbou v budově Brill v New Yorku (1957). Jednou z jejich prvních spoluprací byla píseň "Příběh mého života", kterou natočil Marti Robbins (1957), a píseň "Magic Moments", napsaná pro Perry Como. V šedesátých a počátkem sedmdesátých let dvacátého století David napsal mnoho hitů pro umělce, jako byli Dion Warwick (Walk on By a Do You Know the Way to San Jose), Carpenters, Dusty Springfield (The Look of Love a Wishin a Hopin), BJ Thomas, Jean Pitney, Tom Jones (What’s New, Pussycat?), Jackie De Shannon a další. V roce 1967 Hal David a Bacharach napsali hudbu pro špionážní film "Casino Royale" (píseň The Look of Love). Jednou z nejpopulárnějších melodií v roce 1968 byla píseň "This Guy’s in Love with You" (video), kterou vydal majitel jeho labelu A & M Records - Herb Alpert. V roce 1969 získali Oscara za slavnou píseň "Raindrops keep Fallin 'on My Head" (video, čtyři týdny č. 1 na Billboard Hot 100) z filmu Butch Cassidy a Sundance Kid. V roce 1970 získali Grammy Award v kategorii pro hudební album "Promises, Promises". V roce 2011 byla dvojice David a Bacharach oceněna prestižní Gershwinovou cenou Kongresu za svůj příspěvek k populární skladbě. Takové ocenění před nimi získal například Paul Simon, Stevie Wonder nebo Paul McCartney), nicméně kvůli nemoci se David nemohl osobně účastnit slavnostního předání 9. května 2012 ve Washingtonu.

Harold Lane "Hal" David (25. května 1921 New York – 1. září 2012 Los Angeles, Kalifornie) byl americký textař. Vyrůstal v Brooklynu v New Yorku. Je známý jako spolupracovník skladatele Burta Bacharacha a Dionne Warwick.

Harold Lane David (May 25, 1921 – September 1, 2012) was an American lyricist. He grew up in Brooklyn, New York City. He was best known for his collaborations with composer Burt Bacharach and his association with Dionne Warwick.


Klubová kariéra.

Caracas FC.

Martínez debutoval za Caracas FC 21. srpna 2010 proti Estudiantes de Mérida. První gól vstřelil proti Deportivu Petare 21. listopadu 2010, utkání skončilo 2:2.

BSC Young Boys.

Dne 3. ledna 2012 Caracas oznámil prodej Martíneze do švýcarského Young Boys. Debutoval 5. února proti Servette, YB vyhráli 3:1. Po dobrých výkonech byl Martínez povolán do reprezentace.

FC Thun (hostování).

Po roce v Bernu byl Martínez poslán na hostování do Thunu. V 18 zápasech vstřelil 8 gólů, což z něj dělalo nejlepšího střelce ligy a Young Boys ho z hostování stáhli.

Turín FC.

V červnu 2014 byl Martínez prodán do Turína za 3 miliony eur. Za Turín debutoval ve 3. předkole Evropské ligy proti švédské Brommapojkarně. První gól vstřelil v odvetném zápase, který Turín vyhrál 4:0. V Serii A debutoval 14. září proti Sampdorii. První gól v italské první lize vstřelil 7. prosince Palermu. O pět dní později sestřelil dvěma góly v Evropské lize dánský FC København.

Atlanta United FC (hostování).

V únoru 2017 byl Martínez poslán na hostování do nového týmu Major League Soccer, do Atlanty. Debut v MLS odehrál 5. března proti New Yorku Red Bulls. Svůj první kariérní hattrick, který byl i prvním hattrickem historie Atlanty, vstřelil o týden později Minnesotě.

Atlanta United FC.

Dne 21. března Atlanta oznámila, že aktivovala Martínezovu výkupní klauzuli. Martínez byl jmenován hráčem měsíce března, ve 3 utkáních vstřelil 5 gólů. O dva dny později si v kvalifikaci na MS proti Peru si poranil levý kvadriceps. Vrátil se po dvou měsících, ale vzápětí se opět zranil. Po návratu po zranění vstřelil hattricky ve dvou po sobě jdoucích utkáních proti New England Revolution a Orlandu a byl jmenován hráčem měsíce září. Atlanta skončila na děleném třetím místě, ale byla vyřazena v prvním kole playoff Columbusem. I přes to, že Martínez odehrál pouze 20 zápasů, s 20 góly byl čtvrtým nejlepším střelcem ligy a byl jmenován do nejlepší jedenáctky ligy. V červnu 2018 zaznamenal proti Philadelphii pátý hattrick v MLS, čímž vyrovnal ligový rekord, mety dosáhl ale nejrychleji ze všech, stačilo mu pouze 44 zápasů.

Josef Alexander Martínez Mencia (* 19. května 1993) je venezuelský reprezentační fotbalový útočník hrající v Major League Soccer za Atlantu.

Josef Alexander Martínez Mencia (born 19 May 1993) is a Venezuelan professional footballer who plays as a striker for American club Atlanta United FC, and the Venezuela national team.  Josef Martínez began his career with Caracas. In 2012, he was acquired by the Swiss Super League club Young Boys before spending a year on loan at Thun. In 2014, he was sold to Italian club Torino, and in 2017, Major League Soccer expansion side, Atlanta United FC. He holds the MLS record for career hat-tricks with six in his first 44 games, the record for cumulative goals in regular and post season with 35, the record for most consecutive games with a goal (15), and formerly held the record for goals in a single season (31 in 2018).  In 2018, Martínez became the most decorated single-season player in MLS history by winning the League MVP, All-Star Game MVP, Golden Boot, and MLS Cup Final MVP.  He is a former Venezuela under-20 international. In 2011, he made his debut for the senior Venezuela national team against El Salvador, and has since represented his nation at three editions of the Copa América.


Životopis.

Narodil se v bohaté hugenotské rodině majitelů lodí a první vzdělání získal v rodném městě. V deseti letech osiřel a dále studoval v Ženevě a Paříži. Na univerzitě v Edinburghu získal v roce 1817 titul doktora medicíny. Svoje budoucí povolání si zvolili pod vlivem Roberta Jamesona, který tam vyučoval mineralogii a geologii. Ve Skotsku a na Hebridách také uskutečnil své první geologické expedice. Svoji práci zhodnotil v roce 1820, kdy vydal "Geologický průzkum Skotska," ve kterém se zabýval zejména vyvřelinami. Po získání doktorátu se přestěhoval do Paříže (1817-1832), přičemž učinil vícero výprav do Itálie, Chorvatska, Uherska, Rakouska, Švýcarska, Německa a jinam. V roce 1830 se stal předsedou ustavujícího zasedání Francouzské geologické společnosti () a od roku 1835 jejím prezidentem. V roce 1832 vydal "Geologické a paleontologické paměti".  Poté se trvale usadil v Rakousku. Mezi lety 1836 a 1839 uskutečnil několik velmi dlouhých cest po Balkáně. Nejdelší byla první, během níž v roce 1836 prozkoumal Rilu, údolí řeky Strumy, Pirin, Černý Drin a Ochridské jezero. Tuto část cesty uskutečnil s Augustem Viquesnelem, který vykonával práce topografa. Bez něj ještě téhož roku popsal Sofijskou kotlinu a Vitošu. V roce 1837 prozkoumal severní a jižní svahy Staré planiny od průlomu řeky Iskăr, přičemž zaměřil, že se se nachází na sever od Sofie, až k Černému moři včetně toku Kamčiji. Dále popsal střední tok Tundži a prokázal, že Stará planina není propojena s pohořím Strandža. A následně změřil pohoří ve východní Thrákii. Poté se věnoval popisu řeky Marici a Hornothrácké nížiny, přičemž se dotkl východních svahů Rodop. Dále se zabýval pravým břehem Jižní Moravy a přilehlými pohořími, přičemž definoval jejich propojení s Jižními Karpaty. V letech 1838 a 1839 cestoval znovu s Augustem Viquesnelem po Albánii a Bosně. Společně vytvořili mapu Černé Hory (na sever od 42. rovnoběžky) a definovali pramen Jižní Moravy. Pokračovali po pravém břehu Ibaru a vytvořili mapu Kopaoniku. Svoje poznatky z těchto cest shrnul Boué ve svém mistrovském díle "Evropské Turecko; poznatky z geografie, geologie, přírodní historie apod.", které vyšlo v Paříži v roce 1840.  Na svých cestách po Německu, Rakousku a jižní Evropě, studoval především různé geologické formace a stal se tak jedním z průkopníků geologického průzkumu. Na císařské akademii věd ve Vídni vydal zásadní články o geologii Balkánu. V roce 1847 obdržel Wollastonovu medaili.

Ami Boué, vlastním jménem Amédée, (16. května 1794 Hamburk – 21. listopadu 1881 Vídeň) byl geolog francouzského původu, který žil převážně v Německu, Francii a Rakousku.

Ami Boué (16 March 179421 November 1881) was a geologist of French origin. He was born at Hamburg, and received his early education there and in Geneva and Paris.


Pozadí.

V květnu 1940 se Nizozemsko vzdalo nacistickému Německu a první protižidovská opatření vešla v platnost v červnu 1940. V listopadu 1940 byli Židé odstraněni z veřejných funkcí, včetně univerzit, což vedlo k studentským protestům v Leidenu a jiných městech. Současně došlo k rostoucímu pocitu neklidu mezi amsterdamskými dělníky, zejména pracovníky v loděnicích Amsterdam-Noord, kterým bylo vyhrožováno posláním na nucené práce do Německa.

Příčina.

Vzhledem k růstu napětí se nizozemská pronacistická strana NSB a její polovojenské křídlo WA ("Weerbaarheidsafdeling" – obranná sekce) podílely na sérii provokací v židovských čtvrtích v Amsterdamu. To nakonec vedlo k řadě pouličních bitek mezi WA a židovskými skupinami sebeobrany a jejich příznivci. Při jedné z nich, 11. února 1941 na náměstí Waterlooplein, byl vážně zraněn člen WA Hendrik Koot, který na následky zranění 14. února zemřel.  V reakci na to 12. února němečtí vojáci za pomoci nizozemské policie obklíčili starou židovskou čtvrť a oddělili ji od zbytku města ostnatým drátem, zvedli mosty a zavedli policejní kontrolní stanoviště. Nežidům byl vstup zakázán.  19. února německá Grüne Polizei vtrhla do zmrzlinového salónu Koco v ulici Van Woustraat. V následném boji bylo několik policistů zraněno. Probíhaly i další potyčky. Pomsta za tyto události přišla o víkendu ve dnech 22. a 23. února, kdy Němci uskutečnili rozsáhlý pogrom. 425 židovských mužů ve věku 20–35 let bylo vzato jako rukojmí, uvězněno v Kamp Schoorl a nakonec posláno do koncentračních táborů Buchenwald a Mauthausen, kde většina z nich během prvního roku zemřela. Ze všech 425 mužů válku přežili pouze dva.

Stávka.

Po tomto pogromu se 24. února na náměstí Noordermarkt konala organizační schůzka k uspořádání stávky na protest proti pogromu a nucené práci v Německu. Příští ráno se po celém městě objevily letáky volající ke stávce, tištěné a šířené Němci zakázanou Komunistickou stranou Nizozemska. Prvními stávkujícími byli řidiči tramvají, následovaní dalšími pracovníky městských služeb, přidaly se také firmy jako De Bijenkorf a školy. Nakonec se do stávky zapojilo 300 000 lidí. Většina města se úplně zastavila, což bylo pro Němce nečekané. Ačkoli k potlačení stávky Němci okamžitě učinili různá opatření, stávka se stále spontánně rozrůstala, jelikož jiní dělníci následovali příklad řidičů tramvají. Přidaly se oblasti jako Zaanstad, Kennemerland (na západě), Bussum, Hilversum a Utrecht (na východě a jihu).  Stávka netrvala dlouho. Do 27. února byla většina projevů stávky potlačena německou policií. 9 stávkujících bylo zabito, desítky vážně zraněny a mnoho lidí uvězněno. Několik organizátorů stávky bylo bezprostředně po stávce zatčeno a posléze zastřeleno.  Ačkoli byla stávka v konečném důsledku neúspěšná, zůstává významnou tím, že šlo o první a jedinou přímou akci proti nacistickému zacházení se Židy v Evropě.

Připomínání.

Stávka se připomíná každý rok 25. února u památníku stávky, sochy dokaře, vztyčené v roce 1951 a odhalené v prosinci 1952. Socha byla vyrobena nizozemským sochařem Mari Andriessenem. Vzpomínkové akce se účastní všechny politické strany, jakož i orgány městské veřejné dopravy a spolky přeživších holokaustu.  25. února 2016, při 75. výročí stávky, se v Amsterdamu symbolicky na minutu zastavila tramvajová doprava, protože právě od řidičů tramvají se stávka šířila městem.

Podobné stávky.

Dalšími stávkami za války byly v Nizozemsku studentské stávky v listopadu 1941 a poté velké stávky v dubnu a květnu v roce 1943, které zahájily období skrytého ozbrojeného odporu v celostátním měřítku.  Ve zbytku nacisty okupované Evropy stávkovali ještě Řekové v dubnu 1942, Dánové od léta roku 1943, Lucemburčané v srpnu 1942, Belgičané v květnu 1941, Norové v září 1941 a severofrancouzští horníci v květnu a červnu 1941. Nizozemská únorová stávka z roku 1941 tak byla první, navíc jediná zaměřená proti perzekuci Židů.

Únorová stávka (nizozemsky "Februaristaking") byla generální stávka v nacisty okupovaném Nizozemsku, kterou organizovala tehdy nelegální Komunistická strana Nizozemska na obranu pronásledovaných nizozemských Židů a jako vyjádření nesouhlasu s protižidovskými opatřeními a činností nacistů obecně.  Stávka propukla v reakci na zatýkání a pogromy, které Němci zorganizovali v židovské čtvrti v Amsterdamu. Začala 25. února 1941 a trvala dva dny; 26. února se do stávky zapojilo 300 000 lidí. Stávka byla po třech dnech Němci tvrdě potlačena.  Šlo o jediný masový protest proti deportacím Židů, který organizovali nežidé. Únorová stávka je také někdy nesprávně považována za první veřejný protest proti nacistům v Němci okupované Evropě (první veřejný protest proběhl 28. října 1939 v Praze).

The February Strike () was a general strike in the German-occupied Netherlands in 1941, during World War II, organized by the then-outlawed Communist Party of the Netherlands in defence of persecuted Dutch Jews and against the anti-Jewish measures and activities of the Nazis in general.  The direct causes were a series of arrests and pogroms held by the Germans in the Jewish neighbourhood of Amsterdam, the Jodenbuurt. It started on 25 February 1941 and lasted for two days; on 26 February, 300,000 people joined the strike. The strike was harshly suppressed by the Germans after three days.  The 1941 February Strike is considered to be the first public protest against the Nazis in occupied Europe, and the only mass protest against the deportation of Jews to be organized by non-Jews.


Příběh.

Děj knihy začíná Jinnou a Phyllisem, kteří rekreačně cestují skrze otevřený vesmír na své kosmické lodi. Na cestě najdou potulující se láhev se vzkazem. Napsal jej Ulyxes Mérou a je na něm zaznamenán jeho příběh.  Příběh začíná vyprávěním o příteli Ulyxa, profesoru a vědci Antellovi, jenž roku 2500 vynalezl kosmickou loď. S ní je možné dosáhnout rychlosti světla. Mérou, profesor a další člen posádky, fyzik jménem Arthur Levain, se tedy vydávají na cestu ve své raketě. Jejich cílem je prozkoumat vesmír a nalézt známky dalších civilizací. Společně letí až ke vzdálené solární soustavě, v jejímž středu se nachází červený obr Betelgeuza. Soustava je od Země vzdálena přibližně 300 světelných let, ale cesta trvá kvůli dilataci času pouze pár let.  V soustavě najdou planetu podobnou Zemi a pojmenují ji Soror. Společně pak na planetě přistanou. Zjistí, že mohou ve zdejší atmosféře volně dýchat a pít vodu z potoků a říček. Brzy nato však při průzkumu okolí narazí na zcela primitivní skupinu lidí, kteří jim spálí jejich skafandry a vezmou je do zajetí. Jedna z žen skupiny jim dokonce zabije i jejich šimpanze Hektora, jenž s nimi putoval ve vesmírné raketě. Vědci Antelle a Levain jsou vůči těmto lidem skeptičtí. Mizantropický Levain od lidského druhu moc neočekával a nebyl tak překvapen chováním zdejších divochů. Antelle studoval divochy více z vědeckého hlediska. Usoudil, že se postupem času proměnili v primitivy a zanechali tak lidskou civilizaci v troskách. Profesor však věřil v jejich převýchovu. O něco později byla trojice překvapena náhlým lovem, kterého se účastnily gorily, šimpanzi a orangutani. Všichni oděni v lidském oblečení totožném s tím, jež lidé nosili ve dvacátém století na planetě Zemi. S pomocí zbraní přepadli skupinu lidí a několik jich zabili, včetně Levaina. Ulyxes a další byli zajati a odvedeni.  Mérou byl spolu s ostatními zajatci převezen do města opic, podobajícího se městům ze Země, a byl poslán do výzkumného zařízení. Ostatní byli prodání do otroctví. Ve výzkumném zařízení byly na lidech prováděny experimenty, jež dle Méroua měly hodně společného s Pavlovovými. Ulyxes zaujal opice svou inteligencí. Dokázal totiž nakreslit a zkonstruovat geometrické útvary. Ujal se ho tedy jeden z vědců, samice šimpanze Zira. Zira ho učila opičímu jazyku, aby se dokázal s opicemi domluvit a porozumět jim. Francouzštině, která byla jeho mateřským jazykem, nerozuměla. Mérou však dokázal některé výrazy znázornit posouváním jazyka. Časem se Ulyxes naučil hovořit plynně opičím jazykem a Zira dokázala vyslovovat pár frází ve francouzštině. Zároveň se od ní dozvěděl vše o opičí planetě. Zira byla Ulyxem natolik okouzlena, že ho představila Kornéliovi, mladému respektovanému vědci akademie věd a jejímu snoubenci. Ulyxes byl nakonec propuštěn z vězení a byl mu darován byt, který se podobal tomu z Paříže. S Kornéliovou pomocí promluvil před prezidentem opic a dalšími opičími reprezentanty. Získal od nich padnoucí oblečení, protože byl od této chvíle členem jejich společnosti. Rozhovor byl vysílán živě všemi stanicemi.  Přestože o Ulyxově inteligenci byli přesvědčeni šimpanzi Zira a Kornélius, vedoucí akademie orangutan věřil, že porozumění jejich jazyka jen předstírá. Ulyxes se taktéž zamiloval do ženy, Novy. Potkal ji v době, kdy se společníky přistál na planetě. Zpočátku Mérouem opice opovrhovaly, ale postupně jej, krůček po krůčku, přijaly za sobě rovného. Stal se tak ve městě celebritou, která navštěvovala každou párty a každý se s ní chtěl setkat a pohovořit. Ulyxes se tomuto způsobu života přizpůsobil a vzal si Novu za manželku. Nova s ním otěhotněla a dokázalo se tak, že je Ulyxes stejný jako zdejší primitivní lidé, což zapříčinilo snížení jeho postavení v opičí společnosti. Znechucení se však proměnilo postupem času ve strach. Opice pomocí chirurgických zákroků zjistili, že lidé jsou schopni opravdové řeči. Byly nalezeny také ztracené kousky opičí historie, které pojednávaly o vládnutí lidské rasy na planetě. Lidé se časem stali více závislými na opicích až zdegenerovali. Opice je nato svrhly. Zbylí lidé pak skončili v primitivní podobě divochů.  Ačkoli některé opice nevěřily nalezeným důkazům, starý orangutan Zaius považoval lidi za hrozbu, jež musí být navždy vymýcena. Zira s Kornéliem tedy pomohli Ulyxovi, Nově a jejich novorozenému synovi Síriusovi dostat se pryč z planety v kosmické lodi. Cestování zpět na Zem trvalo opět několik staletí, avšak pro ně to bylo pouhých 3 a půl let. Společně se dostali o 700 let v budoucnosti vzdálené Paříže. Po přistání však zjistili, že se od Ulyxova opuštění opice vyvinuly a nyní zde vládnou. Bez váhání planetu opustili. Mérou napsal na lodi dopis, jenž následně uložil do lahve. Tu pak vystřelil do vesmíru.  Příběh našli šimpanzi Jinn a Phyllis. Odmítli mu však uvěřit, protože člověk není natolik inteligentní, aby dokázal takovýto text napsat.

Adaptace.

Román byl inspirací ke vzniku mediální franšízy zahrnující doposud devět filmů, dva televizní seriály (z toho jeden animovaný) a množství komiksů.  Režie prvního filmu z roku 1968 "Planeta opic" se ujal Franklin J. Schaffner. Scénář k němu napsali Michael Wilson a Rod Serling a v hlavní roli se objevil herec Charlton Heston. Film byl komerčně úspěšný a tak po něm následovala další čtyři pokračování, která přicházela do kin s jednoletými rozestupy v letech 1970 až 1973.  Druhou adaptací románu byl film režiséra Tima Burtona "Planeta opic" z roku 2001, volný remake stejnojmenného filmu z roku 1968. V roce 2011 byl uveden do kin reboot zvaný "Zrození Planety opic", na kterém pracoval zcela nový filmový štáb. Kritici i veřejnost film přijali pozitivně a ten se tak stal základem nové filmové série.

Planeta opic (ve francouzském originále La Planète des singes) je vědeckofantastický román z roku 1963 francouzského spisovatele Pierra Boulla. Stal se předlohou amerického filmu z roku 1968 "Planeta opic" a dal vzniknout stejnojmenné franšíze.

La Planète des singes, known in English as Planet of the Apes in the US and Monkey Planet in the UK, is a 1963 science fiction novel by French author Pierre Boulle. It was adapted into the 1968 film "Planet of the Apes", launching the "Planet of the Apes" media franchise.  The novel tells the tale of three human explorers from Earth who visit a planet orbiting the star Betelgeuse, in which great apes are the dominant intelligent and civilized species, whereas humans are reduced to a savage animal-like state.