Z Benátek do Uher.

První křesťanský panovník uherského státu svatý Štěpán ztratil roku 1031 svého jediného syna a následníka trůnu Imreho. Tím došlo k nástupnické krizi. Svého bratrance Vazula usilujícího o nástupnictví nechal Štěpán oslepit, jeho uši zalít olovem a jeho syny poslal do vyhnanství. Následníkem jmenoval syna své sestry Petra Orseola.

Války s Říší.

Roku 1038 Štěpán zemřel a Petr Orseolo nastoupil na uherský trůn. Pustil se do zahraničních dobrodružství na Balkáně, bylo mu vyčítáno, že se obklopuje jen Němci a Italy a dostal se do konfliktu s císařem Jindřichem III. Českému knížeti Břetislavovi I. pomohl porazit císaře při jeho tažení do Čech (1040). Obsazením Rakous ochránil pomezní hvozdy českého souseda z jihu a dovolil mu tak vyslat moravskou vojenskou hotovost k obraně Čech. Uherská jízda se zúčastnila slavné bitvy u Brůdku.  Svým jednáním poštval proti sobě Gizelu – královnu vdovu, uherské velmože i biskupy. Roku 1041 byl Petr vyhnán ze země a nahrazen švagrem Štěpána I., palatinem Samuelem Abou. Petr utekl do říše k Adalbertovi Babenberskému, markraběti bavorské východní marky, svému švagrovi. S Adalbertovou pomocí hledal zastání u císaře Jindřicha III., který byl v tu dobu plně zaměstnán novou vojenskou výpravou na české území.  Na konci léta 1041 německé sbory vtrhly znovu do Čech a bez větších obtíží směřovaly ku Praze. Břetislav vzdal obranu v okamžiku, kdy k císaři přešli biskup Šebíř a mnoho velmožů. 15. října 1041 v Řezně musel Břetislav bosý a v rouše kajícníka padnout Jindřichovi k nohám, vzdát se vlády a žádat o odpuštění. Byla mu udělena milost, složil lenní hold a přísahu věrnosti císaři.  Petr Orseolo v tomtéž čase získal Jindřichovu milost také, prosil za odpuštění a slíbil, že se císaři poddá, když bude znovu dosazen na uherský trůn. Císař roku 1042 vytáhl spolu s Břetislavem do Uher. Výprava byla neúspěšná. Stejně tak výprava roku 1043 nepřinesla změnu na uherském trůně. Až 5. července 1044 v bitvě u Menfö Samuela Abu porazili na hlavu a uherští velmoži začali opět masivně přebíhat k Petru Benátčanovi. Petr Orseolo byl v Székesfehérváru znovu uveden na uherský trůn. Samuel Aba byl uvězněn a posléze popraven. O letnicích 1045 Petr Orseolo složil Jindřichovi vazalský slib věrnosti; údajně se již dříve zavázal k placení tributu.  Roku 1046 propuklo v Uhrách bogomilské povstání namířené proti králi i církevní hierarchii. Uherští velmoži tohoto povstání využili – král Petr byl oslepen, vykastrován a vykázán ze země. Jeho další osud je nejasný, v literatuře narážíme často na formulaci, že "„brzy nato umírá“" (např. Lendvai). László Kontler uvádí rok úmrtí až 1059.  Na uherský trůn nastoupil Arpádovec Ondřej, jeden z mnoha synů Vazula.

Petr Orseolo, též Petr Benátčan (1011 Benátky – mezi 1046 a 1059) byl uherským králem v letech 1038–1041 a 1044–1046. Byl synem 27. benátského dóžete Oty Orseola a dcery uherského knížete Gejzy.

Peter Orseolo, or Peter the Venetian (; 1010 or 1011 – 1046, or late 1050s), was King of Hungary twice. He first succeeded his uncle, King Stephen I, in 1038. His favoritism towards his foreign courtiers caused an uprising which ended with his 1041 deposition. Peter was restored in 1044 by Henry III, Holy Roman Emperor. He accepted the Emperor's suzerainty during his second reign, which ended in 1046 after a pagan uprising. Hungarian chronicles are unanimous that Peter was executed by order of his successor, Andrew I, but the chronicler Cosmas of Prague's reference to his alleged marriage around 1055 suggests that he may also have survived his second deposition.


Popis.

Samec kachničky mandarinské ve svatebním šatu patří mezi nejzdobnější a nejkrásnější ptáky světa. Má vysokou chocholku, péra zlaté barvy a pár jasně žlutých čepelí tvořených širokými vnitřními prapory křídelních krovek. Tyto čepele mají čistě ornamentální funkci a samec je může vztyčit nad boky. Samice a samci v prostém šatu jsou většinou olivově hnědí. Nenápadně zbarvenou samici ale snadno poznáme dle úzkého bílého proužku za okem. Jako ostatní kachny sedající na větvích má ostré drápy, které jí pomáhají při pevném uchopení větve, a dlouhý široký ocas, působící jako brzda ke zpomalení letu, když kachnička dosedá na větev. Vyskytuje se tradičně v lesnatých oblastech kolem řek a jezer, na konci léta i v zatopených rýžových polích a mokřinách. Často je lze najít i v parcích.  Největší aktivitu projevují kachničky ráno a večer, kdy si začínají vyhledávat potravu. Během dne odpočívají na břehu nebo na stromech rostoucích podél břehů. Nevytvářejí trvalá manželství, ale každý rok si hledají nového partnera. Ačkoliv jsou kachničky mandarinské převážně vegetariáni, najdeme na jejich jídelníčku i drobné živočichy – např. měkkýše či malé rybky. V pozdním létě je také často najdeme na rýžových a obilných polích. Na podzim si zpestřují jídelníček také bukvicemi, žaludy a kaštany. Potravu sbírá na zemi, na stromech a ve vodě – čvachtáním, panáčkováním a jen vzácně se potápí.

Výskyt.

Nadměrný lov kachničky mandarinské v její původní vlasti měl za následek velké snižování počtů a celá světová populace je dnes odhadována na 7500 párů. V Japonsku se s ochranou od roku 1947 stavy opět zvýšily, trvale působícím negativním faktorem jsou však nepříznivé změny vodních prostředí. Úspěšně byla vysazena ve Velké Británii, kde bylo napočítáno až 7000 jedinců. Jako okrasný pták je chována v mnoha uzavřených i polodivokých chovech po celé Evropě.  V České republice byla kachnička mandarinská ve volné přírodě poprvé zaznamenána ve druhé polovině 19. století, kdy byl u Hodonína zastřelen kačer ve svatebním šatu. První zaznamenané hnízdění proběhlo v roce 1980 u Lednice, po roce 2003 je pozorován obecný nárůst početnosti a po roce 2011 již pravidelné hnízdění, zejména v Jihomoravském kraji. Na Svratce v Brně bylo mezi lety 2011–2018 zaznamenáno celkem 37 případů hnízdění.

Námluvy.

Po složitých zásnubních tancích vybírá samice místo pro hnízdo, což bývá nejčastěji dutina ve stromě nedaleko vody. Sezení na vejcích pak obstarává sama. Několik dní po vylíhnutí musí mláďata kachničky vyskákat z hnízda na zem. Matka pak svoje potomstvo odvede na místo, které si vybrala jako zdroj potravy. Po šesti týdnech se mladé kachničky stávají zcela soběstačnými.

Zajímavosti.

V Číně si lidé dříve darovávali párek kachniček mandarinských v kleci jako symbol manželské věrnosti. Později začaly tuto roli plnit kachničky vyrobené ze dřeva. V Koreji dostávají nevěsta a ženich při svatbě jako dar dvě dřevěné kachničky jako symbol přání šťastného manželství. Samice kachničky mandarinské mají plně funkčně vyvinutý jen jeden vaječník. Ten u velmi starých samic zakrní, a druhý, jen nedokonale vyvinutý vaječník, se začne přeměňovat na samčí pohlavní žlázu. Samice se tak změní v neplodného samce a získá samčí zbarvení. Kachnička mandarinská je jediným druhem kachny, který se nemůže křížit s ostatními druhy. Počet jejích chromozomů se totiž liší od počtu chromozomů ostatních druhů. Z důvodu neobvyklé krásy samců v období páření bývá tento druh velmi hojně zastoupen v zoologických zahradách. V České republice je možné ho vidět například v Zoo Praha, Zoo Zlín, Zoo Děčín, Zoo Liberec, Zoo Tábor a Zoo Hluboká nad Vltavou. Na Slovensku je chován v Zoo Bojnice, Zoo Bratislava a Zoo Košice.

Kachnička mandarinská ("Aix galericulata") je malý vrubozobý pták z čeledi kachnovití. Pochází z Asie, kde v současné době obývá Amur, Sachalin, Japonsko, Mandžusko, Čínu a Severní a Jižní Koreu. Do Evropy byl dovezen během 18. století jako ozdobný pták, v současné době zde volně hnízdí mimo Britských ostrovů 850–3000 párů, dalších asi 7000 ptáků žije volně na území Velké Británie. V Česku začaly pravidelně hnízdit přibližně od roku 2011 v Brně na Svratce, kde nyní žije asi 20 jedinců.

The mandarin duck ("Aix galericulata") is a perching duck species native to the East Palearctic. It is medium-sized, at long with a wingspan. It is closely related to the North American wood duck, the only other member of the genus "Aix". "Aix" is an Ancient Greek word which was used by Aristotle to refer to an unknown diving bird, and "galericulata" is the Latin for a wig, derived from "galerum", a cap or bonnet.


Životopis.

Spolu s některými bohatými přáteli z Yale, Trippe investoval do letecké linky jménem Colonial Air Transport. Zaujatý operováním v Karibiku Trippe vytvořil Aviation Company of the Americas. Společnost se sídlem na Floridě se stala nováčkem Pan Am. První let společnosti Pan Am se uskutečnil 28. října 1927, západně od Key West až do Hawany. Později Trippe koupil China National Aviation Corporation, poskytoval leteckou dopravu v Číně a stal se společníkem v Panagra. Ve třicátých letech se stal Pan Am první leteckou společností, která křížila Pacifik se slavnými hydroplány Clipper.  Trippe sloužil jako předseda a palubní velitel letecké linky. Pracoval tam dva roky, avšak poté přišla 2. světová válka a Trippe místo opustil. Akcionář Sonny Whitney nastoupil na místo po Trippeovi, ale Trippe se nakonec vrátil zpět. Juan to Whitneymu nemohl prominout dlouhou dobu. Jednou Trippe dokonce souhlasil, že se s Whitneyem setká a půjdou spolu na oběd ke smíření, ale krátce po opuštění své kanceláře v budově Chrysleru změnil názor a vrátil se do kanceláře.  Trippeova letecká společnost pokračovala expanzí po celém světě během 2. světové války. Pan Am byla jedna z mála leteckých společností, které nebyly dotčeny válkou.  Trippe je zodpovědný za několik inovací ve světě letecké dopravy. Firma věřící v myšlenku na cestu letadlem pro všechny. Trippe je počítán jako otec turistické třídy v leteckém průmyslu. Trippe rychle rozpoznal příležitosti, které představovaly tryskové motory a objednal několik Boeingů 707 a letadla McDonnell Douglas DC-8. Pan Am byla první společnost, která měla let proudovým letadlem v říjnu 1958. Letěla 707 z Idlewild International Aiport (nyní JFK) do Paříže. Nová proudová letadla dovolila Pan Am představit levnější jízdné s více cestujícími.  V roce 1965 se Trippe potkal s kamarádem jménem Bill Allen, který pracoval u Boeingu, kde se produkovalo o hodně větší letadlo než 707. Výsledkem byl Boeing 747 a Pan Am byl první zákazník.  Trippe původně věřil, že 747 budou určeny na přepravu nákladu a byly by nahrazeny rychlejšími nadzvukovými letadly, která pak byla modernější. Nakonec výroba nadzvukových linkových letadel se nedokázala uskutečnit kromě Concorde a Tupolev Tu-144 a 747 se stal ikonickou představou o mezinárodním cestovním ruchu.  Trippe zanechal vedení firmy Pan Am v roce 1968. Dále však navštěvoval setkání správních rad a udržoval kancelář v budově na Park Avenue. Jeho první nástupce Harold Gray odešel z vedení do výslužby brzy poté, co onemocněl rakovinou. Najeeb Halaby, další předseda, byl příliš agresivní a impulsivní a mnoho ředitelů propustil. Generál William Seawell byl další předseda v řadě. Trippe zemřel během jeho funkčního období v Los Angeles v roce 1981 a je pohřben na hřbitově Green-Wood v Brooklynu, New York.  V roce 1985 mu byla in memoriam udělena medaile Svobody prezidentem Spojených států Ronaldem Reaganem.  Ačkoli je to neuvěřitelné, Juan Trippe byl z jedné půlky Kubánec a z druhé severní Evropan. Jmenoval se po kubánském nevlastním otci jeho matky. Údajně Juan Trippe neměl rád své jméno a dokonce zvažoval, že si ho změní. Tato myšlenka ho naštěstí opustila – zjistil totiž, že mu jeho jméno nese určité výhody při vyjednávání v latinské Americe, protože lidé si mysleli, že byl Hispánec.  Jeho manželka Elizabeth "Betty" Stettinius Trippe (1904–1983) byla sestra Edwarda Stettinia Jr., který pracoval jako tajemník pro dva prezidenty Spojených států Franklina D. Roosevelta a Herryho S. Trumana. Elizabeth měla 4 děti Elizabeth ("Betsy"), John Terry, Charles White a Edward Stettinius Trippe.

Juan Terry Trippe (27. června 1899 – 3. dubna 1981) byl americký podnikatel a zakladatel Pan Am (Pan American World Airways). Narodil se v New Jersey, promoval v The Hill School v roce 1917 a poté studoval Yale University v roce 1921. Začínal pracovat na Wall Street, tato práce ho brzy přestala naplňovat. Po obdržení dědictví pracoval v New York Airways, letecké službě pro bohaté a mocné.

Juan Terry Trippe (June 27, 1899 – April 3, 1981) was an American commercial aviation pioneer, entrepreneur and the founder of Pan American World Airways, one of the iconic airlines of the 20th century. He was instrumental in numerous revolutionary advances in airline history, including the development and production of the Boeing 314 Clipper, which opened trans-Pacific airline travel, the Boeing Stratoliner which helped to pioneer cabin pressurization, the Boeing 707 and the Boeing 747 which introduced the era of jumbo jets (evolved from Air Force bombers, tanker and transport design, respectively). Trippe's signing of the 747 contract coincided with the 50th anniversary of Boeing, and he gave a speech where he explained his belief that these jets would be a force that would help bring about world peace.


Vzhled.

Americký stafordšírský teriér je menší podsaditý až zavalitý pes. Vyzařuje z něho síla a výkonnost. Výška v kohoutku je obvykle 43 až 48 cm, váha feny je 26 až 32 kg a psa 28 až 40, často i více kg. Hlava je klínovitá s širokou lebkou, zřetelnými lícemi a kulatou, silnou tlamou. Oči má tmavé, posazené široko od sebe, bez růžových víček (výjimku tvoří psi s bílou maskou). Uši jsou krátké složené do tvaru listu růže, dnes již nekupírované. Silný krk a mohutné svalnaté plece přecházejí v krátký hřbet, mírně se svažující k zádi. Žebra jsou dobře klenutá, ocas je krátký, nízko posazený, kuželovitě se zužující a dnes již také nekupírovaný. Končetiny jsou silné, dobře osvalené se středně velkými tlapami. Srst má americký staford krátkou a lesklou, drsnou na dotek a hustou. Je buďto jednobarevný, nebo skvrnitý, nikdy by však neměl být zcela bílý. Průměrný věk tohoto plemene je 12 let.

Povaha.

Ačkoli se to na první pohled nemusí zdát, je to pes vhodný k dětem i do bytu. Je to typický ochranitel a obranář. Přestože je příslovečně odvážný, pokud je správně vychován, není nikdy agresivní. Pokud však byl vychován nedůsledně, může být agresivní vůči jiným psům a velmi zřídka i nedůvěřivý k cizím lidem, třebaže ve vztahu k lidem u tohoto psa obvykle nebývají problémy. Přece jen jsou v jeho krvi geny zápasníků. Vzhledem k tomu, že toto plemeno nemá ve své povaze zakódovanou agresi vůči lidem a je za normálních okolností přátelské i k úplně cizím, není AST příliš využitelný pro hlídání objektů. Případného zloděje a narušitele spolehlivě odradí pouhý vzhled tohoto na svou velikost enormně silného psa. Někdy je poněkud tvrdohlavý, a proto vyžaduje opravdu disciplínu. Je velmi pohyblivý a čilý a neobyčejně zvídavý ke svému okolí. Je to dobrý krysař, ale i osobní strážce. Ve vypjatých situacích se umí rychle a správně rozhodnout, jinak je ale klidný a mírný. Ve hře je schopen dobře rozeznat dospělého člověka od dítěte a podle toho také jedná.  Důležitá při držení psa je opatrnost a důslednost. Špatně vychovaný americký staford může být nebezpečný pro své okolí. Vyžaduje proto pevnou ruku. Toto plemeno je vhodné chovat v bytě, kde je mu umožněn neustálý kontakt s jeho pánem.

Klasifikace FCI.

Dle klasifikace FCI je americký stafordšírský teriér zařazen do skupiny III.- teriéři, sekce 3 - teriéři typu bull, bez pracovní zkoušky. Oficiální zkratka pro ČR je AST. Využitím je převážně jako sportovní a pracovní pes, hlídač, strážce a společník.

Americký stafordšírský teriér je psí plemeno, které má předky v anglických buldocích a teriérech. Jejich křížením vznikli jeho nejbližší příbuzní, americký pitbulteriér a anglický stafordšírský bulteriér. Stafordšírský bulteriér přicestoval do Ameriky z Anglie spolu s anglickými imigranty někdy v 19. století. Pro potřeby psích zápasů, které se staly velmi populární v Americe třicátých let, byl z menšího a lehčího anglického teriéra vyšlechtěn mohutnější a statnější americký teriér. Šlechtění se ubíralo dvěma směry a americký teriér nebyl zpočátku typově ustálen. Protože však bylo nutné ustavit standard plemene, došlo k oddělení obou šlechtitelských linií, a vznikla tak dvě samostatná plemena: americký stafordšírský teriér a americký pitbullteriér, který však ještě nebyl Mezinárodní kynologickou federací FCI jako plemeno uznán. Na rozdíl od svého předchůdce byl stafordšírský teriér šlechtěn pro výstavní účely a v roce 1936 byl schválen jako plemeno Americkým klubem chovatelů psů. V roce 1972 bylo plemeno zaregistrováno i FCI, již jako americký stafordšírský teriér.

The American Staffordshire Terrier, also known as the AmStaff, is a medium-sized, short-coated American dog breed.  The height of an American Staffordshire Terrier is 17-19 inches tall and weighs 40-70 pounds. The American Kennel Club describes the breed as "confident, smart and good-natured." American Staffordshire Terriers are similar to American Pit Bull Terriers.  The breed was accepted by the American Kennel Club in 1936. It should not be confused with the Staffordshire Bull Terrier of the United Kingdom.


Životní styl a kultura.

Stejně jako jiní, tak i někteří Afarové migrovali do měst a přizpůsobili se západnímu či kosmopolitnímu stylu života, avšak většina zůstává kočovnými pastevci, chovají kozy, ovce a skot v poušti. Během období sucha se většina přesunuje do tábořišť na březích řeky Awaš. Velbloudi jsou nejběžnějším dopravním prostředkem při přesunech od jednoho vodního zdroje ke druhému. Obvykle se s příchodem listopadových dešťů přesunují do vyšších poloh, aby předešli záplavám a moskytům. Afarskému stanovému domu se říká „ari“ je vytvořený z tyčí a rohoží vztyčených na tyčích. „Bura“ neboli tábor sestává ze dvou nebo více „ari“ a starají se o něj ženy. Afarové doplňují svou stravu z mléka a masa solí, kterou kopou v poušti a rovněž ji společně s mlékem prodávají na trzích v Senbete a Bati. Tradičně je společnost ovládána sultanáty tvořenými z několika vesnic vedených vůdcem – „dardarem“.  Afarové mají kočovný systém, který je bezmála dokonalý. Každý kmen se během roku pohybuje po určité trase, která je určena tak aby byl vždycky v oblasti, kde je dostatek vody a pastvy pro dobytek. Kmeny se po trasách pohybují s velkou přesností a jakékoli odchylky se musí předem dojednat mezi náčelníky.  Afarové jsou organizováni do rodinných klanů a do tříd – „asaimara“ (červení), kteří jsou politicky dominantní třídou a „adoimara“ (bílí) kteří tvoří třídu pracujících. Společnost je patriarchální, muži dědí sílu a charakter po otcích, ale tělesné vlastnosti, jako například výšku a duševní vlastnosti po matkách. U chlapců a kontroverzně i u dívek je prováděna obřízka. Chlapec je posuzován podle své statečnosti při snášení bolesti při obřízce a poté je mu dovoleno oženit se s dívkou podle svého výběru, nicméně pokud možno s dívkou z jeho vlastní etnické skupiny, ideálně sestřenicí. Ve starých dobách nebylo afarskému muži povoleno oženit se dřív, dokud nezabil jiného muže. Jako důkaz o splnění podmínky bylo vyžadováno uříznuté přirození nepřítele, ten totiž, pokud přežije, se už nikdy nezaslouží o další potomstvo. Tento starý zvyk má pravděpodobně kořeny v boji o životní prostor a vodu.  Afarové mají silný vztah k životnímu prostředí a ke zvěři, sdílejí zemi a zdroje se zvířaty, kterým neubližují, díky tomu zde přežívají kriticky ohrožené druhy zvířat jako je například osel africký, který by jinak začal vymírat.  Afarská kultura zahrnuje specifické součásti oděvů. Pro ženy i muže je hlavní součást oděvu „sanafil“ – bederní zástěra. Ženy ho mají obarvený na hnědou barvu (avšak dnes mnoho žen převzalo i barevný sanafil), kdežto muži nosí sanafil neobarvený. Dále je to například „shash“ nebo „mushal“, což je černý šátek na hlavu, který tradičně nosí vdané ženy.

Náboženství.

Afarové v 10. století po kontaktech s Araby začali konvertovat k Islámu. Větev Islámu který praktikují je silně synkretická a zahrnuje mnoho elementů jejich staršího, domorodého náboženství soustředěného na Boha nebe. Ačkoli jsou Afarové muslimové (obvykle sunnité) a mnohoženství je v souladu s tímto náboženstvím, jsou většinou monogamní.

Historie.

Předkové Afarů se usídlili na statcích v Etiopské vysočině přibližně kolem roku 1000 před našim letopočtem a původně chovali dobytek. Později postupně přecházeli ke kočovnému stylu života a přesunuli se do oblasti kterou v současné době obývají. Od té doby byli zapleteni do mnoha konfliktů s hraničícími kmeny.  Nejranější dochovaná psaná zmínka o Afarech pochází ze 13. století. Napsal ji Arabský autor ibn Sa´id, který udával že žijí v oblasti od okolí přístavu Suakin na jih až k Mandebu, blízko Zeily. Afarové jsou rovněž občasně jsou zmiňováni v Etiopských záznamech, nejprve jako pomoc vládci Amda Seyon při jeho tažení přes řeku Awaš, dále o století později pomohli vládci Baeda Maryam při jeho tažení proti svým sousedům Dobeům. Ke konci 17. století se objevil sultanát Adal, jehož sultán se stal prvním mezi rovnými Afarskými vládci.  V roce 1909 Angličan L. M. Nesbbit jako první z bílých objevitelů prošel tzv. habešskou částí Danakilské pouště od jihu k severu. Tedy oblasti, která byla do tehdejší doby prakticky nepřístupná. O cestě prohlásil, že to bylo osm set kilometrů peklem, ale asi to stálo za to. Význam jeho cesty tkví v tom, že objevitelé, kteří se sem vydali po něm už se nikdy nevydávali do zcela neznámé krajiny.  V roce 1975 vznikla v Etiopii Afarská osvobozenecká fronta (Afar Liberation Front – ALF) po neúspěšném povstání vedeném dřívějším afarským sultánem, Derg (vojenská vláda) ustanovila Autonomní region Assab (nyní nazývaný Aseb v Eritreji), avšak povstání v malé míře pokračovalo až do začátku 90. let. V Džibutsku podobné hnutí fungovalo v 80. letech posléze vyvrcholilo Afarským povstáním v roce 1991.

Afarové jsou etnickou skupinou čítající přes jeden milion lidí, která obývá převážně Afarskou pánev rozkládající se na území států Etiopie, Etritrey a Džibutska. Někdy se pro toto etnikum užívá označení Danakilové pro severní Afary – podle Danakilské prolákliny – a Adelové (či Adalové) pro jižní Afary – podle dřívějšího Adalského sultanátu.  Afarové tvoří víc než 1/3 populace Džibutska a jsou jednou z devíti etnických skupin Etiopie. Afarským jazykem (ze skupiny kušitských) se hovoří v Afarském regionu Etiopie, východní Eritreji a Džibutsku. Afarové jsou převážně kočovnými pastevci, ale můžeme mezi nimi najít i zemědělce.

The Afar (), also known as the Danakil, Adali and Odali, are an ethnic Cushitic people inhabiting the Horn of Africa. They primarily live in the Afar Region of Ethiopia and in northern Djibouti, as well as the entire southern coast of Eritrea. The Afar speak the Afar language, which is part of the Cushitic branch of the Afroasiatic family. Afars are the only Horners whose traditional territories borders both the Red Sea and the Gulf of Aden.


Situace před ofenzívou.

Rudá armáda pronikla do příhraničních oblastí Pruska do hloubky 30 – 60 km již při Baltické operaci v říjnu 1944. Protože zde bylo silné opevnění, útok byl zastaven a s další akcí se počítalo až roku 1945, kdy mělo dojít k všeobecnému útoku, při kterém mělo dojít k dobytí Třetí říše. Přípravy na závěrečnou ofenzívu proti Německu byly urychleny v souvislosti s těžkými boji západních spojenců v Ardenách.

Východopruská operace.

12. ledna byla zahájena Viselsko-oderská operace a o den později i Východopruská operace. Útok začal mohutnou dělostřeleckou přípravou 1. baltského a 2. a 3. běloruského frontu. Poté vyrazily do útoku pozemní síly, které však narazily na tuhý německý odpor. Rudá armáda přesto postupovala dále a útoky mechanizovaných svazků se snažila rozdělit německé obranné síly. Mezitím docházelo k útěku německých civilistů před postupujícími sovětskými vojsky. Počátkem března došlo k závažné změně situace, kdy Rudá armáda dobyla Pomořansko a oddělila tak po souši Prusko od mateřské země. Evakuace civilistů a vojáků či přísun zásob se tak mohl realizovat pouze po moři, ovšem zde se lodě stávaly často kořistí sovětských ponorek. Mezi nejznámější akce sovětské flotily a největší námořní katastrofy patří potopení německých lodí Wilhelm Gustloff a General von Steuben ponorkou S-13 či potopení dopravní lodě Goya ponorkou L-3.

Dobytí Königsbergu.

Do dubna 1945 Rudá armáda prakticky obsadila celé Východní Prusko, přičemž zde zůstalo nedobyto jeho hlavní město Königsberg a několik německých uskupení na pobřeží. Ve dnech 6. – 9. dubna probíhal na toto starobylé město a pevnost útok Rudé armády, který skončil obsazením jeho významné části. Německé jednotky v neobsazených částech města se však stále bránily. 17. dubna dobyli Sověti město Fischhausen (nyní Primorsk), 25. dubna obsadili Pillau (nyní Bałtijsk) a 26. dubna byl proveden výsadek na „Baltické kose“. Tím ztratili Němci poslední evakuační možnosti. Přesto se některé německé jednotky bránily v Königsbergu a na Baltické kose u Vislanského zálivu až do kapitulace Německa.

Východopruská operace byla sovětská útočná akce Velké vlastenecké války proti Východnímu Prusku, která trvala od 13. ledna do 9. května 1945 a skončila dobytím Königsbergu.

The East Prussian Offensive was a strategic offensive by the Soviet Red Army against the German "Wehrmacht" on the Eastern Front (World War II). It lasted from 13 January to 25 April 1945, though some German units did not surrender until 9 May. The Battle of Königsberg was a major part of the offensive, which ended in victory for the Red Army.  The East Prussian Offensive is known to German historians as the "Second" East Prussian Offensive. The "First" East Prussian Offensive (also known as the Gumbinnen Operation), took place from 16–27 October 1944, and was carried out by the 3rd Belorussian Front under General I.D. Chernyakhovsky as part of the Memel Offensive of the 1st Baltic Front. The Soviet forces took heavy casualties while penetrating into east-northern part of Poland, and the offensive was postponed until greater reserves could be gathered.


Stavba.

Roku 1943 bylo rozhodnuto postavit pro americké námořnictvo těžké křižníky vyzbrojené novými poloautomatickými 203mm kanóny. Konstrukce křižníků byla odvozena od předchozí třídy "Baltimore", byla ale výrazně zvětšena, přičemž pohonný systém byl stejný.  Plánována byla stavba osmi křižníků (CA-134, 139-143 a 148-149), přičemž v průběhu roku 1945 byly rozestavěny první čtyři. Stavbu prováděla loděnice Fore River společnosti Bentlehem Steel Corp. v Quincy a Newport News Shipbuilding v Newport News. Konec války ale znamenal, že námořnictvo mělo křižníků nadbytek. Stavba pěti křižníků (CA-140 až 143 a 149) byla zrušena. Přestože admirál King prosazoval získání osmi moderních křižníků, neuspěl a dokončeny byly pouze tři ("Des Moines", "Salem" a "Newport News").  Jednotky třídy "Des Moines":

Konstrukce.

Třída "Des Moines" také vůbec poprvé používala nové poloautomatické rychlopalné 203mm kanóny Mk. 16, které byly klasicky rozmístěny ve dvou třídělových věžích na přídi a jedné na zádi. Jedna dělová věž vážila 451 tun a její děla měla dostřel 27 345 metrů při nejvyšší kadenci 10 ran za minutu. Byla to nejvyšší kadence v této ráži. Sekundární výzbroj tvořilo šest dvoudělových věží s dvouúčelovými 127mm kanóny. Ty bylo možné použít jak proti hladinovým cílům, tak proti letadlům. Protiletadlovou výzbroj doplňovaly kanóny menších ráží. Jednalo se o dvacet čtyři 76mm kanónů a dvacet čtyři 20mm kanónů ve dvouhlavňových postaveních. Pouze křižník "Des Moines" nesl čtyři hydroplány. U jeho sesterských lodí nebyly použity.  Pohonný systém tvořily čtyři kotle Babcock & Wilcox a čtyři turbíny General Electric o výkonu 120 000 shp, pohánějící čtyři lodní šrouby. Nejvyšší rychlost dosahovala 33 uzlů. Dosah byl 10 000 námořních mil při rychlosti 15 uzlů.

Služba.

Křižníky "Des Moines" a "Salem" byly vyřazeny v letech 1961 a 1959. Ve službě zůstal křižník "Newport News", který prošel jako jediný bojovým nasazením, a to ve Vietnamské válce. "Newport News" zároveň dlouho sloužil jako vlajková loď. V roce 1972 byl "Newport News" vážně poškozen výbuchem druhé dělové věže. Roku 1975 byl vyřazen.  Křižník "Salem" se dodnes zachoval jako muzejní loď v rámci United States Naval Shipbuilding Museum v Quincy ve státu Massachusetts. "Salem" je jediný dochovaný těžký křižník.

Třída Des Moines byla třída těžkých křižníků amerického námořnictva. Celkem byla plánována stavba osmi křižníků této třídy, rozestavěny byl čtyři a dokončeny pouze tři. Ve službě byly v letech 1948–1975. Křižník USS "Salem" se dochoval jako muzejní loď. Byla to poslední postavená třída těžkých křižníků, které byly zároveň největší.

The "Des Moines"-class cruisers were a trio of very large U.S. Navy heavy cruisers commissioned in 1948 and 1949. They were the last of the all-gun heavy cruisers, exceeded in size in the American navy only by the s that straddled the line between heavy cruiser and battlecruiser. Two were decommissioned by 1961, but one, , served until 1975. is a museum ship in Quincy, Massachusetts; the other two ships were scrapped.


Pozadí bitvy.

V roce 711 se Arabové vylodili ve Španělsku, které ovládali Vizigóti. Vizigóti byli nejednotní a tak brzy podlehli arabské invazi. Noví vládcové se napřed pokoušeli oživit svatou válku proti křesťanům v severním Španělsku, ale brzy je od toho odvedly jiné zájmy. Španělsko, jemuž dlouhou dobu vládli Římané, bylo zemí daleko více městskou – a uhlazenou – než Afrika. Arabové sem přinesli svojí poezii, umění a architekturu, kterou pochytili od národů, které ovládli (Indové, Mezopotámci, Peršané). Židé a křesťané zde měli svobodu vyznání. V muslimském Španělsku vzkvétala kultura a vzdělanost. Ve zbytku Španělska bylo daleko méně projevu civilizace.

Zbytek Španělska.

Muslimům se nikdy nepodařilo dobýt celý Pyrenejský poloostrov. Sever Španělska byl svobodný a žili zde křesťanští rytíři, knížata a králové. Po dlouhou dobu neexistovala žádná organizovaná reconquista. Španělští páni nejen žárlili jeden na druhého, ale přispívali k rozdělení svého území ještě tím, že dělili svá panství mezi své syny. Naštěstí pro křesťany muslimové byli také hodně rozhádaní a nikomu se nechtělo bojovat proti odhodlaným křesťanům. Avšak roku 1172 dobyli muslimské Španělsko odhodlaní Almohadé a chystali se napadnou Kastilii, největší a nejrozpínavější z křesťanských španělských států.

Předehra k bitvě.

Almohadé skutečně zaútočili na Kastílii a krále Alfonse VIII. porazili. Po této bitvě se muslimové zmocnili části území a několika měst, ale Kastilie zdaleka nebyla na kolenou. V roce 1211 Muhammad al-Nazir překročil Gibraltar a vstoupil s obrovskou armádou do Španělska. Samotní křesťané začali také verbovat vojsko a papež Inocenc III. vyhlásil proti španělským muslimům křížovou výpravu.

Pohled na obě armády.

Muslimské vojsko.

Skládalo se z vojáků celého muslimského světa. Byli zde bojovníci z Íránu, Turkestánu, Tunisu, Alžírska a samozřejmě ze samotného Pyrenejského poloostrova. Většina muslimské armády se skládala z jezdectva, mezi nimiž nechyběli ani turečtí jízdní lučištníci. Jako vždy muslimové sázeli na lehké jezdce na rychlých koních, kteří měli jen lehkou nebo skoro žádnou zbroj a na nepřítele útočili z dálky svými oštěpy a šípy. Poněkud zvláštním úkazem byla chalífova elitní africká garda tvořená muži tmavé pleti, kteří byli vzájemně spoutáni řetězy, aby nemohl žádný z bitvy předčasně uprchnout. Muslimská armáda byla také početně o dost větší než křesťanská a muslimové byli pevně přesvědčeni, že vítězství mají na dosah.

Křesťanské vojsko.

Skládalo se z vojáků a šlechticů celé Evropy. Alfonsovi verbíři obcházeli evropské dvory a nabírali jak urozené rytíře, tak i běžné žoldnéře. Evropští křesťané měli zcela odlišnou taktiku a styl boje než muslimové. Užívali sevřených formací těžké jízdy oblečené do těžké zbroje a vyzbrojené štíty, kopími a meči. Křesťanů sice bylo početně méně, ale měli dobrou morálku, hlavně díky papežově vyhlášení křížové výpravy. Možnost odpuštění předchozích hříchů byla silnou motivací pro křesťanské vojsko.

Al-Názirův plán.

Al-Nazirův plán spočíval v tom, že odláká nepřátele od jejich základen a střetne se s nimi v místě, kde by měl vybudovanou silnou pozici, kterou by křesťané nedokázali prolomit. Počítal s tím, že jim zanedlouho dojdou zásoby a budou se muset stáhnout. Poté se stanou oběťmi muslimských jízdních lučištníků. Opevnil horské průsmyky v pohoří Sierra Morena severně od řeky Guadalquivir. Alfonsovi spojenci se chtěli stáhnout a přemlouvali kastilského krále k ústupu. Alfonso chtěl v tažení pokračovat. Křesťanské vojsko zachránil ovčák. Ukázal jim cestu, kterou se dá opevnění obejít a dostat se muslimům soustředěným na nevelkých plošinách uprostřed hor do zad. Muslimská armáda byla obrovská a Muhammad al-Nazir se zdržoval uprostřed, byl obklopen palisádou a svou osobní stráží. Křesťané se chystali na útok.

Bitva.

Křesťané byli rozděleni na tři části. Na levé křídlo pod vedením Pedra II. Aragonského, na pravé křídlo pod vedením Sancha VII. z Navarry a na střed, kterému velel Alfonso VIII. Kastilský. Křesťané zaútočili. Byl to boj, jaký jim vyhovoval: divoký zápas muže proti muži. Křídla vedena Sanchem VII. a Pederem II. zatlačovala obě muslimská křídla do skalnatých zalesněných kopců, kde měli muslimští jezdci málo prostoru a byli hromadně pobíjeni křesťanskými vojáky.

Zarputilý souboj.

Avšak ve středu, kde velel křesťanům Alfonso VIII. se muslimům dařilo před zraky panovníka zatlačovat křesťany. Alfonso, který si uvědomoval nebezpečí se vrhl do útoku a jeho vojáci ho následovali. Muslimové začali i ve středu pomalu ustupovat. Do historie se zapsal útok Sancha VII., který zaútočil na palisádu a pobil všechny osobní stráže Muhammada al-Nazira, ale muslimský vládce uprchl z bojiště.

Konec muslimské armády.

Když muslimská armáda uviděla prchat svého panovníka, propadla panice a pokoušela se o útěk. Většina z jejich vojáků se daleko nedostala. Rozpoutalo se hrůzné krveprolití. V jeho důsledku téměř vyhynula válečná aristokracie nejen v muslimském Španělsku, ale také v severní Africe. Ztráty utrpěly i Egypt a Arábie a byly patrné až ve Střední Asii.

Důsledek bitvy.

Události, které následovaly po muslimy tak drtivě prohrané bitvě, by se mohly zdát nepřiměřené. Křesťanská armáda obsadila několik měst a hradů, načež se vrátila domů. Alfonso Kastilský zemřel dva roky po bitvě a tak už křesťané přestali dále dobývat. Avšak okamžitě po bitvě se začalo rozpadat Almohádské království jak ve Španělsku, tak i v severní Africe a padesát let po bitvě úplně zaniklo.  V roce 1269 se Maridindská dynastie zmocnila afrického území Almohádů a později se začala angažovat i na Pyrenejském poloostrově, když vojensky podporovala Granadský emirát. V roce 1340 se pak pokusila obnovit i almohadské španělské panství, ale její invazní armáda byla rozdrcena v poslední velké bitvě reconquisty na Río Salado.  Muslimský stát ve Španělsku musel platil tribut křesťanským králům. Muslimské státy postupně zanikaly, až zůstala jediná Granada daleko na jihu. Granada byla dobyta Isabelou Kastilskou a Ferdinandem Aragonským (byli manželé) roku 1492 a tím byli muslimové vyhnáni z Pyrenejského poloostrova. Stejného roku se na západ plavil Kryštof Kolumbus a objevil Ameriku. Takže bitva u Las Navas de Tolosa se stala nejen zlomovým bodem ve španělské historii, ale zlomovým bodem celé historie.

Bitva na Las Navas de Tolosa (, ) byl zlomový bod v historii středověkého Španělska. K bitvě došlo v pondělí 16. července 1212. Armáda kastilského krále Alfonse VIII. se spojila s armádami jeho křesťanských rivalů, Sanchem VII. Navarrským, Pedrem II. Aragonským a Alfonsem II. Portugalským v bitvě proti almohadskému vládci Muhammadu al-Nazirovi, který byl vládcem velké části Afriky a zhruba poloviny Pyrenejského poloostrova. Armáda Muhammada al-Nazira se skládala z lidí celého jeho impéria.

The Battle of Las Navas de Tolosa, known in Arab history as the Battle of Al-Uqab (), took place on 16 July 1212 and was an important turning point in the "Reconquista" and in the medieval history of Spain. The Christian forces of King Alfonso VIII of Castile were joined by the armies of his rivals, Sancho VII of Navarre and Peter II of Aragon, in battle against the Almohad Muslim rulers of the southern half of the Iberian Peninsula. The al-Nasir ("Miramamolín" in the Spanish chronicles) led the Almohad army, made up of people from all over the Almohad Caliphate.


Život.

Mládí a výcvik.

Narodila se 1. července 1961 v indickém městě Karnal. V Indii také vystudovala Pandžábskou technickou koleji v Čandígarhu (Punjab Engineering College), kde získala v roce 1982 titul bakaláře v oboru leteckokosmického inženýrství. Další dvě školy následně absolvovala ve Spojených státech – Texaskou univerzitu (University of Texas at Arlington) v roce 1984 a Coloradskou univerzitu (University of Colorado at Boulder). V roce 1988 po ukončení studia začala pracovat v Ames Research Center v Mountain View v Kalifornii), kde se věnovala výzkumu aerodynamiky letadel letících poblíž země. Roku 1990 získala občanství USA. V letech 1993–1994 působila ve firmě Overset Methods, Inc v Los Altos v Kalifornii a v roce 1994 ji NASA vybrala do oddílu astronautů. Po dokončení základního kurzu se věnovala problematice výstupu do otevřeného prostoru.

Lety do vesmíru.

Její první let byl při misi STS-87 s Columbií, který startoval 19. listopadu 1997. Zde zastávala funkci letové specialistky mise. Cílem letu bylo mimo jiné vypuštění a znovuzachycení družice Spartan-201. Chawlaová obsluhovala manipulátor RMS, kterým měla satelit Spartan zachytit. Udělala však chybu, když ho špatně zachytila. Následkem toho se satelit rozkýval a raketoplán se musel vzdálit, aby nedošlo ke střetu těchto dvou těles. Kvůli tomu bylo nutné změnit letový plán a zachytit družici později, k čemuž nakonec došlo. Po vyšetřování NASA zjistila, že problémem byla chyba v softwarovém rozhraní a Chawlaovou tak zbavila všech obvinění z její účasti na tomto incidentu.  V roce 2000 získala nominaci do posádky letu STS-107 jako druhá (podle jiných zdrojů třetí) letová specialistka. Zároveň měla funkci palubní inženýrky.  Raketoplán Columbia odstartoval z mysu Canaveral v půli ledna 2003 bez problémů. Na palubě bylo sedm astronautů: Richard Husband, Michael Anderson, Kalpana Chawlaová, David Brown, Laurel Clarková, Ilan Ramon z Izraele a William McCool. Během letu provedli 80 různých experimentů. Úspěch mise se však proměnil v katastrofu, když se během přistávacího manévru v atmosféře nad Texasem raketoplán rozpadl a celá posádka zahynula.  Byla vdaná za Jean-Pierra Harrisona a bezdětná.  Její radioamatérská volací značka byla KD5ESI.  Na její počest pojmenovali planetku (51826) Kalpanachawla. Její jméno nese první indická meteorologická družice Kalpana-1 a také ulice na předměstí New Yorku, kde je hodně indických obchodů.

Kalpana Chawlaová (v hindštině कल्‍पना चावला; 1. července 1961 – 1. února 2003) byla americká astronautka indického původu a první indická žena ve vesmíru. Zahynula během návratu raketoplánu Columbia z mise STS-107.

Kalpana Chawla (March 17, 1962 – February 1, 2003) was an American astronaut, engineer, and the first woman of Indian origin to go to space. She first flew on Space Shuttle "Columbia" in 1997 as a mission specialist and primary robotic arm operator. In 2003, Chawla was one of the seven crew members who died in the Space Shuttle "Columbia" disaster when the spacecraft disintegrated during its re-entry into the Earth's atmosphere. Chawla was posthumously awarded the Congressional Space Medal of Honor, and several streets, universities and institutions have been named in her honor. She is regarded as a national hero in India.


Konsolidovaná rozvaha.

Na základě §65 vyhlášky č. 500/2002 Sb. musí každá konsolidovaná rozvaha uvádět výši aktiv v ocenění sníženém o opravné položky a oprávky odděleně za běžné účetní období a minulé účetní období. Výše pasiv se v konsolidované účetní rozvaze uvádí ve členění za běžné účetní období a minulé účetní období.  Konsolidovaná rozvaha musí být nejméně ve členění zahrnujícím alespoň položky označené velkými písmeny latinské abecedy a římskými číslicemi a je dále doplněna o některé z následující položek:  -         v aktivech:  o   kladný konsolidační rozdíl,  o   cenné papíry a podíly v ekvivalenci,  -         v pasivech:  o   záporný konsolidační rozdíl,  o   menšinový vlastní kapitál,  o   menšinový základní kapitál,  o   menšinové kapitálové fondy,  o   menšinové fondy ze zisku včetně nerozděleného zisku a neuhrazené ztráty minulých let,  o   menšinový výsledek hospodaření běžného účetního období,  o   konsolidační rezervní fond a  o   podíl na výsledku hospodaření v ekvivalenci.  Při zveřejňování údajů v konsolidované účetní závěrce se však uvede pouze jedna souhrnná pasivní položka „Menšinový vlastní kapitál“ bez podrobnějšího členění.

Konsolidovaný výkaz zisku a ztráty.

Na základě §65 vyhlášky č. 500/2002 Sb. se v konsolidovaném výkazu zisku a ztrát musí uvést výše nákladů a výnosů odděleně za běžné účetní období a za minulé účetní období.  Je povinností, aby konsolidovaný výkaz zisků a ztrát zahrnoval nejméně položky označené velkými písmeny latinské abecedy a římskými číslicemi. Dále se výkaz doplní o některé z následujících položek:  -         zúčtování kladného konsolidačního rozdílu v nákladových položkách,  -         zúčtování záporného konsolidačního rozdílu ve výnosových položkách,  -         menšinové podíly na výsledku hospodaření,  -         podíl na výsledku hospodaření v ekvivalenci.

Konsolidační celek.

Od 1.1.2016 je v platnosti aktuální znění zákona o účetnictví, které vymezuje konsolidační celek jako seskupení jednotek, které obsahuje konsolidující a konsolidované účetní jednotky. Konsolidující je mateřská společnost (ovládající účetní jednotka, která je obchodní společností) a konsolidovanými jsou společnosti dceřiné (ovládané osoby kromě těch, v nichž je vykonáván společný vliv).  V souvislosti s tímto termínem uvádí zákon o účetnictví a prováděcí vyhláška č. 500/2002 Sb. termín skupina účetních jednotek související s velikostní kategorizací účetních jednotek.

Osvobození od konsolidace.

Zákon o účetnictví umožňuje nekonsolidovat takové jednotky, které jsou malými účetními jednotkami a zároveň nejsou účetní jednotkou veřejného zájmu. Konsolidující účetní jednotka je tedy osvobozena od povinnosti konsolidace, pokud konsolidující účetní jednotka ovládá pouze konsolidované účetní jednotky. Tyto konsolidované účetní jednotky musejí být jednotlivě i v úhrnu nevýznamné nebo mohou být z konsolidace vyloučeny z důvodů uvedených v zákoně.

Metody konsolidace.

Celý proces konsolidace probíhá ve čtyřech fázích (etapách).  V první fází je nutné vymezit potenciální konsolidační celek, který se skládá z mateřského podniku, dceřiných a přidružených podniků. Mateřský podnik - podnik, který drží v jiném podniku 20 a více % podíl na ZK Dceřiný podnik - podnik, ve kterém mateř. podnik uplatňuje přímo nebo nepřímo rozhodující vliv, tj. vlastní více než 50% akcií či podílů na ZK Přidružený podnik - podnik, ve kterém mateřský uplatňuje podstatný vliv, tj. drží min. 20% a max. 50% podílu na ZK.  Osvobozeny od povinnosti sestavovat konsolidovanou účetní závěrku jsou podniky, které účtují podle jiné osnovy a postupů účtování, vstupují do likvidace, konkurzu nebo vyrovnání, mají sídlo na území jiného státu a nedosáhly alespoň dvou ze tří stanovených kritérií (podle zákona o účetnictví):  Konsolidovaná účetní závěrka se sestavuje na podkladě účetních závěrek podniku mateřského, dceřiného a přidruženého za příslušné účetní období ke dni účetní závěrky mateřského podniku.  Potenciální konsolidační celek se po provedení všech úprav testuje, zda jsou splněny výše uvedené podmínky.  V druhé fází probíhá:  Třetí fáze je prováděcí, tj. nastává:  Čtvrtá fáze je závěrečná, tj. nastává:

Konsolidovaná účetní závěrka je účetní závěrka skupiny podniků, která slučuje stav majetku a závazků a dosažené hospodářské výsledky mateřského podniku s jeho podílovou účastí v ostatních podnicích, které kontroluje nebo v nichž má podstatný vliv (holding) nebo je ovládající osoba ve smyslu obchodního zákoníku tj. má podstatný nebo rozhodující vliv.  Cílem konsolidované účetní závěrky je podat akcionářům mateřského podniku a odborné veřejnosti komplexní informace o celkovém majetku, závazcích, vlastním kapitálu, nákladech a výnosech za ekonomicko-hospodářské seskupení podniků, které jsou kapitálově propojeny.  Slouží k informování akcionářů a společníků účetní jednotky, která kontroluje nebo uplatňuje podstatný vliv na podnikatelskou činnost jiných účetních jednotek. Neslouží pro účely daňové a pro rozdělování hospodářských výsledků.  Základní principy konsolidací obsahuje 7. Direktiva Rady Evropských společenství. Tento předpis neřeší techniku sestavování, nýbrž sleduje koordinaci národních legislativ členských států s cílem zabezpečit srovnatelnost a jednotnost konsol. účet. závěrek. Na tento předpis navazuje česká účetní legislativa, která je dána § 20 až 23 zákona o účetnictví.  Povinné součásti konsolidované účetní závěrky  Součástí každé konsolidované účetní závěrky musí být tyto výkazy:  -         konsolidovaná rozvaha,  -         konsolidovaný výkaz zisku a ztrát,  -         příloha k účetní závěrce.  Součástí konsolidované účetní závěrky může také být přehled o finančních tocích a přehled o změnách vlastního kapitálu.  Každá konsolidovaná účetní závěrka podléhá povinnému účetnímu auditu, což také znamená, že se za skupinu podniků zpracovává i výroční zpráva a u velkých konsolidujících účetních jednotek i zpráva o platbách a nefinančních informacích.  Rozvaha a výkaz zisku a ztrát má formu tabulek. U konsol. účet. závěrky musí být audit. Rozhodující vliv znamená, že mateř. podnik má více než 50% podíl na ZK dceřiné společnosti Podstatný vliv: mat. podnik má min. 20% a max. 50% podílů na ZK

Consolidated financial statements - are the "Financial statements of a group in which the assets, liabilities, equity, income, expenses and cash flows of the parent company and its subsidiaries are presented as those of a single economic entity", according to International Accounting Standard 27 "Consolidated and separate financial statements", and International Financial Reporting Standard 10 "Consolidated financial statements".


Život a kariéra.

Dětství.

Margery Allingham se narodila roku 1904 v Londýně do rodiny ponořených v literatuře. Její otec Herbert John Allingham a matka Emily Jane byli spisovatelé – on byl vydavatelem dvou magazínů a její matka psala příběhy do ženského magazínu. Její teta Maud Hudgesová také vydávala magazín.  Brzy po Margeryině narození opustila rodina Londýn a přestěhovala se do Essexu. Ona chodila do místní školy a potom do školy pro dívky v Cambridge. Mezi tím psala příběhy a hry - první odměnu dostala ve věku osmi let za příběh vytisknutý v magazínu její tety.  Když se vrátila do Londýna roku 1920, navštěvovala Westminsterovu univerzitu, kde studovala drama; v tomto čase také poprvé potkala svého budoucího manžela, Philipa Youngmana Cartera.  Svoji první novelu, "Blackkerchief Dick", publikovala v roce 1923 ve věku 19 let. "Blackkerchief Dick" byl sice dobře přijatý, ale neměl komerční úspěch. V tomto období napsala také pár her a pokoušela se napsat seriózní novelu, ale nakonec se rozhodla zkusit kriminální žánr.  Její první příběh detektivní fikce byl "The White Cottage Mystery", publikovaný novinami Daily Express roku 1927.  V roce 1928 se vdala za Philipa Youngmana Cartera, který s ní spolupracoval a vytvořil obaly pro několik jejich knížek. Žili spolu na kraji Essexu.

Úspěch.

Prudký vzestup úspěchu nastal v roce 1929 s publikací "Vražda v Black Dudley", která představila Alberta Campiona, i když původně jako méně důležitou postavu. Vrátil se "Mystery Mile" díky nátlaku jejích amerických nakladatelů.  Když Allinghamová vydala další novelu o Campionovi, ukázala se jako velmi úspěšná a tak Campiona udělala jako hlavní postavu v dalších 17 novelách a více než 20 krátkých příběhů.  Margery Allinghamová umřela na rakovinu prsu 30. května 1966 v Colchesteru v Londýně.  Její poslední novela o Campionovi, "Nebezpečný náklad", byla dokončená jejím manželem, jako její poslední přání, a vydána v roce 1968.

Margery Louise Allinghamová, nepřechýleně Margery Louise Allingham (20. května 1904 Ealing, Londýn – 30. června 1966 Colchester, Essex) byla anglická detektivní spisovatelka narozená v Londýně, která vydala mnoho novel, krátkých příběhů a her, hlavně v kriminálním žánru. Nejznámější byla jako tvůrce detektiva/dobrodruha Alberta Campiona.

Margery Louise Allingham (20 May 1904 – 30 June 1966) was an English novelist from the "Golden Age of Detective Fiction", best remembered for her hero, the gentleman sleuth Albert Campion.  Initially believed to be a parody of Dorothy L. Sayers's detective Lord Peter Wimsey, Campion matured into a strongly individual character, part-detective, part-adventurer, who formed the basis for 18 novels and many short stories.


Dálniční poplatky v ČR.

V České republice byly zavedeny dálniční poplatky 1. ledna 1995 na základě zákona č. 134/1994 Sb., v současnosti je upravuje zákon č. 13/1997 Sb. Do roku 2007 existoval jen časový poplatek, od té doby platí vozidla nad 12 tun mýtné. Tato vozidla platí od roku 2008 mýtné i na vybraných úsecích silnic I. třídy. Vozidla nad 3,5 tuny a pod 12 tun platí mýtné od roku 2010.  Rozsah zpoplatnění dálnic a rychlostních silnic je u časového poplatku menší než u mýtného. Časovým poplatkem nejsou zpoplatněny například některé úseky dálnic a rychlostních silnic vedoucí kolem velkých měst sloužící jako jejich obchvaty.

Nezpoplatněné úseky.

Seznam nezpoplatněných úseků dálnic a silnic pro motorová vozidla.

Časový poplatek.

Informace o umístění nálepky prokazující zaplacení poplatku za užití dálnic nebo rychlostních silnic a vymezení úseků na něž se tento poplatek vztahuje naleznete ve vyhlášce Ministerstva dopravy a spojů č. 104/1997 Sb. ze dne 23. dubna 1997. O vzoru a evidenci nálepek prokazující zaplacení poplatku za užívání dálnic a rychlostních silnic hovoří vyhláška Ministerstva financí č. 283/1997 Sb. ze dne 29. října 1997.

Platnost nálepek.

Platnost roční nálepky je od 1. prosince předchozího roku do 31. ledna následujícího roku. Jen nálepka na rok 2006 platila pouze do 31. prosince 2006 – platnost byla v průběhu roku zkrácena vzhledem k zavádění mýtného pro vozidla s hmotností nad 12 tun (a omylem se toto zkrácení týkalo i ostatních vozidel).  Na dálniční známce musí být napsaná registrační značka vozidla, stejně tak na kontrolním kupónu, který je nutné při případné kontrole předkládat. V případě potřeby je možné nechat si (např. na některých pobočkách České pošty) dálniční známku za manipulační poplatek vyměnit - například při výměně čelního skla, ale ověřeno i při výměně automobilu.

Vývoj cen dálničního poplatku v ČR.

Ceny dálničních poplatků od roku 1995 do současnosti. Důvodem dvojnásobného navýšení cen mezi roky 1997 - 1998 byla potřeba získat prostředky na opravu komunikací po povodních 1997. Toto navýšení bylo vládou deklarované jako dočasné opatření.

Mýtné (pro vozidla nad 3,5 tuny).

Sazby zůstávaly od zavedení mýtného v roce 2007 stejné. Od února 2010 byly sazby zvýšeny pro pátek od 15.00 hod. do 21.00 a mírně sníženy pro ostatní dobu v týdnu. Je placeno vozidly nad 3,5 tuny. V tabulce je aktuální ceník platný od 1. 1. 2015.

Silnice I. třídy.

Ke zpoplatnění silnic I. třídy mělo dojít od 1. července 2007, ale nakonec došlo ke zpoplatnění některých tranzitních úseků silnic I. třídy od 1. ledna 2008.

Dálniční poplatky v Evropě.

Belgie.

Dálniční poplatky v Belgii se vztahují na nákladní automobily nad 12 t. Tyto poplatky jsou hrazeny prostřednictvím systému Eurovignette. Od 1. 10. 2008 je tento systém dostupný přes internet.  V systému Eurovignette si řidič zakoupí tzv. e-známku, která je dostupná s kartou Eurotrafic na tzv. AGES points a čerpacích stanicích v Belgii, Lucembursku, Nizozemí, Dánsku, Francii, Anglii, Finsku, Německu a Švédsku. Je možné zvolit platnost E-známky na 1 den, 1 týden, 1 měsíc a 1 rok.  V Belgii je zpoplatněn pro ostatní dopravní prostředky tunel v Antverpách (Liefkenshoektunnel), výše mýta závisí na výšce vozidla: vozy s výškou menší než 2,75 m jsou zpoplatněny 5 Eur za 1 průjezd, vozidla vyšší platí 17 Eur za 1 průjezd.

Bělorusko.

Od 1. srpna 2013 se mýtné vybírá pomoci systému elektronického mýtného. Vztahuje se na všechny druhy motorových vozidel, s výjimkou osobních aut, zaregistrovávaných v Bělorusku, Ruské federaci a Kazachstánu.

Bulharsko.

V Bulharsku je průjezd dálnic umožněn pouze s platnou dálniční známkou. Pro osobní automobily jsou k zakoupení s platností 7 dní, měsíc a rok. Tzv. "vinětky" je třeba zakoupit při vstupu do Bulharska, např. na kterékoliv benzinové pumpě, bez ohledu na to, jestli trasa vede po dálnici či nikoliv. Nejde tedy o klasický dálniční poplatek. Uhrazením sumy za příslušnou vinětku se hradí zároveň poplatek opravňující cestujícího vozidlem k používání jakékoliv silnice.

Dánsko.

V Dánsku není zpoplatněno používání dálnic. Mýtným jsou zpoplatněny pouze mosty Storebæl a Øresund.  Most Great Belt (Storebaelt) se nachází mezi Funen a Zealand. Poplatky za jednotlivá vozidla se určují automaticky na základě výšky a délky vozidla. Most má jednu mýtnou bránu v Halsskov. Častí uživatelé mohou využívat 5% slevu, která je k dispozici se zařízením BroBizz.  Dalším zpoplatněným mostem je Øresund mezi Dánskem a Švédskem. Tento most představuje spojení mezi Dánskem a Švédskem, tedy mezi Skandinávií a kontinentální Evropou. Propojuje oblasti Kodaně a Malmö. Je zde pouze jedna mýtní stanice umístěná v Lernaken na švédské straně s 11 pruhy v každém směru. Devět pruhů je určeno pro placení kartami, dva pruhy pro elektronickou platbu mýtného pomocí BroBizz (viz též most Great Belt).

Francie.

Dálniční poplatky se platí podle ujetých kilometrů, pro osobní automobily asi € 7,50 na 100 km.

Chorvatsko.

Dálniční poplatky se platí podle ujetých kilometrů. Platí se v typických mýtných branách (cestarina), které se nacházejí na každém dálničním exitu. Je možné platit hotově chorvatskými kunami, nebo elektronicky pomocí speciální mýtné krabičky ENC (elektronička naplata cestarine).

Itálie.

Dálniční poplatky se platí podle ujetých kilometrů, pro osobní automobily přibližně € 5,40 na 100 km. Zpoplatněny nejsou některé obchvaty velkých měst a 443 km dlouhý jižní úsek dálnice A3.

Maďarsko.

V Maďarsku jsou zpoplatněny dálnice M1, M3, M5, M6 a M7. Je nutno zakoupit dálniční známku, je možné zakoupit i elektronicky pomocí SMS a platební karty nebo na stránkách.

Německo.

Pro osobní automobily dálnice nejsou zpoplatněny, nákladní automobily platí elektronické mýtné. Od října roku 2020 by mělo být zpoplatněno mýtné i pro osobní automobily.

Nizozemí.

Uživatelské poplatky za dálnice se vztahují na nákladní automobily nad 12 t. V Nizozemí jsou tyto poplatky hrazeny prostřednictvím systému Eurovignette.  V Nizozemí se dálniční poplatky týkají tunelu Westerscheldetunnel. Kromě standardní výše poplatků zde pravidelní uživatelé mohou dostat slevu pomocí předplatného tzv. t-tag.

Polsko.

Na dálnicích A1, A2 a A4 se platí dálniční poplatky v mýtných branách podle ujetých kilometrů.

Rakousko.

Pro osobní vozidla je nutno zakoupit dálniční známku. Na některých úsecích se platí poplatky – například Brennerský průsmyk (€ 9 za osobní automobil, ale není nutné mít dálniční známku), Taurský dálniční tunel a Katschberský tunel (€ 10 za osobní automobil za oba tunely), tunel Karavanky a další. Nákladní automobily platí elektronické mýtné.

Rumunsko.

V Rumunsku si musí dálniční známku zakoupit osobní i nákladní vozidla. Prodávají se s 5 délkami platnosti: denní, týdenní, 30denní, 90denní, 12měsíční. 12měsíční se počítá od data prodeje, nikoliv pouze pro 1 kalendářní rok.  Známka je zapotřebí i pro použití silnic „národní sítě“ označených DN, které odpovídají zhruba silnicím 1. třídy v ČR. Bez známky lze použít jen okresní (obecní) silnice, které ale většinou začínají a končí na silnicích DN a proto nelze Rumunskem bez zakoupení známky projet.

Řecko.

V Řecku se platí mýtné podle projetých úseků v mýtných branách. Jsou zpoplatněny pouze části dálničních úseků. O provoz dálnic a výběr mýtného se v Řecku stará cca 6 různých společností. Kromě dálničních poplatků je zpoplatněn přejezd mostu Charilaos Trikoupis (Rio - Antirio) € 13,20 a průjezd podmořského tunelu Aktio - Preveza € 3,00.

Slovensko.

Pro osobní vozidla i pro přípojné vozíky je nutno zakoupit dálniční známku. V roce 2016 byly na Slovensku zavedeny elektronické dálniční známky, které lze koupit online na internetu, nebo na benzínových pumpách. Motocykly klasické konstrukce dálniční známku mít nemusí. U nákladních vozidel nad 3,5 tuny od začátku roku 2010 nahradilo dálniční známku elektronické mýtné. Automatický sken registračních značek umožňuje snáze postihovat řidiče bez zaplaceného dálničního poplatku. Za jízdu bez zaplaceného poplatku hrozí pokuta až do výše 500 eur.  Stejně jako v ČR nejsou některé úseky dálnic a rychlostních silnic zpoplatněné a lze je použít i bez známky. Asi nejzajímavější je průjezd Bratislavou směrem k maďarským hranicím po dálnici D2 mezi výjezdy 55 (Bratislava-Lamač) a 71 (Bratislava-Jarovce).

Dálniční známky.

Ceny za dálniční známky.

Mýto.

Ceny za používání dálnic a silnic pro motorová vozidla.

Silnice I. třídy.

Na silnicích I. třídy se cena mýtného u nákladních automobilů shoduje s cenou na dálnicích.

Slovinsko.

Pro osobní vozidla je nutno zakoupit dálniční známku. Pro vozidla nad 3,5 t se platí mýtné

Španělsko.

Dálniční poplatky se platí v mýtných branách podle ujetých kilometrů. Orientační cena pro osobní automobil je 9,5 EUR/100 km. Zpoplatněny jsou většinou dálnice třídy "autopista", většina dálničních úseků, kategorizovaných jako "autovía", je nezpoplatněná.

Švýcarsko.

Zahraničním nákladním vozidlům je ve Švýcarku při průjezdu hranicemi odečten tachometr, z čehož se při průjezdu ze země spočítá výše mýtného. Pro osobní vozidla je nutno zakoupit dálniční známku. Lze koupit jen roční dálniční známka, která stojí 40 CHF (asi 1000 Kč).

Srbsko.

Zpoplatněn průjezd přes dálniční úseky dle ujetých kilometrů. Průměrná cena € 4,50/100 km.

Jako dálniční poplatek se označuje poplatek za užívání dálnic a rychlostních komunikací. Ve většině zemí není totožný ani zaměnitelný se silniční daní.  Obecně se rozlišuje:

Vignette is a form of road pricing imposed on vehicles, usually in addition to the compulsory road tax, based on a period of time the vehicle may use the road, instead of road tolls that are based on distance travelled. Vignettes are currently used in several European countries. The term originated in France in the 1950s, although vignettes there were not linked to motorway use and no longer exist; it is now used throughout Central Europe, as well as in Italy ("vignetta").  Vignettes are used in Austria, Bulgaria, the Czech Republic, Hungary, Moldova, Romania, Slovakia, Slovenia and Switzerland. In most of these countries a small, coloured sticker is affixed to a vehicle windscreen, but in Bulgaria, Hungary, Romania and Slovakia these have been superseded by electronic vignettes. In Moldova, vignettes are required for the use of any road, while in Bulgaria and Romania they are required for the use of any road outside urban areas. In the other countries, vignettes are required only for the use of motorways and expressways.  Prices for an annual vignette for passenger cars range from €30 to €150, depending on country. In all countries except Switzerland, short-period vignettes are sold for visiting or transiting vehicles. In Switzerland, visiting foreign motorists must buy an annual vignette to use the country's motorways. Vignettes can usually be obtained at border crossings, gas stations and other outlets. Improperly used or lost vignettes are usually not refunded.  Vignette stickers are usually constructed in such a way that detaching and re-attaching them is impossible without destruction, ensuring that they cannot be used on more than one vehicle. Road traffic is often monitored by roadside cameras, and vignettes are verified by state officials, such as border guards and national police. Hefty cash fines are often charged to travelers using public roads without a valid and properly affixed vignette. Additional tolls are usually levied for passing through certain motorway tunnels and bridges.


Historie.

Model byl navržen Andreasem Zapatinasem Barchetta a Alessandrem Cavazzem, pod vedením Petera Barretta Davise a dalších vývojářů aut ve Fiat Centro Stile. Výroba byla zahájena v únoru 1995 a trvala až do června 2005, s krátkou pauzou, kvůli bankrotu firmy Maggiora. Barchetta byla založena na platformě Mark 1 modelu Fiat Punto. Barchetta má benzinový motor DOHC o objemu 1747 cm³ s variabilním časováním vačkového hřídele, který byl poprvé použit právě ve vozech Fiat poté, co byl patentován v roce 1970.  Motor má maximální výkon 132 k (97 kW) a největší točivý točivý moment 164 Nm. Barchetta váží 1056 kg ve verzi bez klimatizace a může zrychlit na 100 km/h za 8,9 sekundy, maximální rychlost je 200 km/h.  Model byl nabízený ve třech různých úrovní výbavy, které se lišily např. použitím diamantového křížového stehu, vzorované červené kůže namísto standardních černých kožených nebo textilních sedadel, kola z lehké slitiny namísto ocelových nebo volitelné mlhovky. Později bylo přidáno také třetí brzdové světlo, které bylo poprvé použito v modelech FIAT Lido a Riviera v roce 2000. Barchetta prošla faceliftem v srpnu 2003. Mezi nejviditelnější změny patřil upravený přední spoiler a zadní nárazník. Výroba automobilu se nakonec zastavila v červnu 2005.

Výroba.

Karosérie vozu byly vyráběny v továrně ILCAS ve Sparone Canavese a závěrečné montáž byla prováděna v lokalitě Chivasso (asi 20 kilometrů severovýchodně od Turína) společností Maggiora. Po bankrotu společnosti Maggiora v květnu 2002 Fiat přesunul výrobu modelu Barchetta do svého hlavního výrobnícho závodu Mirafiori v Turině a o necelé dva roky později obnovil výrobu. Do roku 2005 bylo vyrobenove 57 700 vozů. Model Barchetta byl vyráběn pouze s levostranným řízením, přestože se prodával také ve Spojeném království a v Japonsku.

Bertoneho koncept.

Známá stylingová firma Bertone vytvořila na základě modelu Barchetta koncept, který byl prezentován v březnu 2007 na Ženevském autosalonu.

Prezentace v Top Gear.

Nejznámější „recenze“ modelu Barchetta se objevila ve speciálu Top Gear, který byl vysílán v prosinci 2010. V této epizodě se Jeremy Clarkson, Richard Hammond a James May pokoušejí následovat cestu tří králů do Betléma. Hammond řídil Fiat Barchetta (konkrétně Riviera Special Edition s černou barvou a červenou prošívanou kůží), zatímco Clarkson řídil Mazdu MX-5 a May měl BMW Z3. Na konci epizody byla Barchetta prohlášena za nejžádanější a nejspolehlivější ze tří vozů.

Fotogalerie: z 18. setkaní italských vozů.

Následující fotografie jsou z 18. setkání italských vozů, které se uskutečnilo v sobotu 29. dubna v Poděbradech.

Fiat Barchetta (čti Barketa) je roadster vyráběný italskou firmou Fiat od roku 1995 do roku 2005 (od května 2002 do roku 2004 byla výroba pozastavena). Barchetta v italštině znamená „loďka“ a také označuje typ otevřené sportovní karoserie. Model byl vyvinut mezi lety 1990 a 1994 v projektu pod názvem "Tipo B Spider 176". Výroba začala v únoru 1995. Barchetta je založena na Fiatu Punto a navazuje tak na sportovní roadster ze 60. let 20. století Fiat 124 Sport Spider

The Fiat Barchetta () (Type 183) is a roadster produced by the Italian manufacturer Fiat from 1995 to 2005. "Barchetta" in Italian means "little boat", and also denotes a type of open-top sports car body style.


Mládí a profesní začátky.

Narodil se v rodině bohatého obchodníka Károlyho Koppsteina. Hospodářská recese a stejně tak i otcova odvážná investice do divadla či jízdárny v Siófoku mu však způsobila v roce 1892 bankrot. Rodina se přestěhovala do Budapešti, změnila si jméno na Kálmán a 6 dětí (2 chlapci a 4 dívky) museli rodiče rozdělit mezi příbuzné.  Mladý Emmerich Kálmán měl od malička zájem o hudbu (např. se naučil nazpaměť zpívat celou 2. maďarskou rapsódii od Ference Liszta). Jako malý chlapec však upadl při veřejném tanci a od tehdy už nikdy více nechtěl tancovat. Od malička se učil hře na klavír, v roce 1897 vystoupil veřejně. Později však dostal bolesti ramene a musel svoje studia hry na klavír přerušit. Z těchto důvodů také přešel na studium komponování.  Emmerich Kálmán byl součástí úspěšné generace maďarských hudebních skladatelů, kteří počátkem 20. století studovali na Hudební akademii v Budapešti pod taktovkou Jánose Kössler. K této generaci patřili operetní skladatelé jako např. Albert Szirmai a Viktor Jacobi, jeden z nejdůležitějších představitelů první hudební avantgardy 20. století Béla Bartók anebo skladatel Zoltán Kodály. Kromě toho navštěvoval na žádost svého otce i studia práv na Budapešťské univerzitě.Jako absolvent hudební akademie měl v roce 1904 určitý úspěch na závěrečném koncertu se svým symfonickým dílem "Saturnálie", ale jeho dílo bylo ten večer hráno poprvé a naposledy.  Po absolutoriu studií práv byl zaměstnán u Samuela Bakonyiho. Když měl zastoupit stávkující železničáře u soudu, nestihl si ani prostudovat spis. U soudu neuspěl, a byl po dohodě propuštěn. Podle dohody měl Bakonyi Kálmánovým rodičům nadále tvrdit, že jejich syn je stále jeho zaměstnancem.  Namísto právní praxe byl Kálmán zaměstnán jako hudební kritik v novinách "Pesti Napló", kde byl znám už z jeho studentských let. V té době zkomponoval svoji druhou symfonii "Endre a Johanna", ale nikdo o ni neměl zájem. Tehdy ze žertu poznamenal, že zkomponuje operetu. Poté co zkomponoval úspěšný kuplet pro Sáru Ferákovou (tehdy nejznámější šansonetu v Budapešti) a doslechl se o velkých úspěších Oscara Strause a Lea Fally, začal se zaobírat myšlenkami na operetu vážněji. V tom mu byl příkladem a nápomocen jeho spolužák a přítel Viktor Jacobi, který neváhal a operety začal psát ihned po absolvování Hudební akademie.

Skladatelská dráha.

Ani o jeho první operetu "Podzimní manévry" (maď. "Tatárjárás", něm. "Ein Herbstmanöver") však maďarské Královské divadlo ("Királyszínház") v Budapešti neprojevilo zájem. Ve svém zoufalství se obrátil na ředitele v divadle Vígszínház, jehož dílo velmi zaujalo a rozhodl se ho uvést. Toto rozhodnutí bylo stejně odvážné i úspěšné. Odvážné proto, že Vígszínház měl do tehdy na programu jen činohru, a úspěšné proto, že opereta slavila velký úspěch. Premiéru měla 22. února 1908. Úspěchu si všiml i Viliam Karczag, ředitel v Theater an der Wien. V Budapešti ho doprovázel Leo Fall, který operetu bez závisti či rivality doporučil. Stal se dokonce Kálmánovým dobrým přítelem. Operetu uvedli 21. ledna 1909 v upravené verzi. Měla podobný úspěch jako v Budapešti a z Vídně se dostala do mnoha dalších světových divadel.  Z jeho dalších úspěšných operet, které už mívaly premiéry ve Vídni, se proslavila zejména "Čardášová princezna" (něm. "Die Csárdásfürstin"), ale i jiné, např. "Hraběnka Marica" (něm. "Gräfin Maritza") alebo "Cirkusová princezna" (něm. "Die Zirkusprinzessin").  Ve svých operetách plně využíval maďarské čardášové hudební motivy, které vhodně skloubil s vídeňskou operetní tradicí.  V roku 1938 musel Kálmán kvůli svému židovskému původu opustit Vídeň. Za vydatné pomoci Miklósa Horthyho odejel přes Švýcarsko do Paříže. Potom když hrozil vpád německých nacistů i do Francie, odhodlal se na cestu, kterou by jinak asi nikdy nepodnikl, odjel do New Yorku v USA, kde byl už díky svým předchozím operetám dobře znám. Krátce žil i v Hollywoodu.  V době 2. světové války napsal operetu "Marinka", která měla sice v USA úspěch, ale nedosáhla slávu jeho předešlých děl. V roce 1949 se nakrátko vrátil do Evropy a navštívil i Vídeň. Poté v roce 1950 se natrvalo usadil v Paříži, kde o dva roky později i zemřel. Jeho poslední opereta "Arizona Lady" byla uvedena v Bernu až po jeho smrti.

Soukromý život.

První Kálmánovou manželkou byla Paula Dvorak, která po těžké chorobě zemřela v roce 1928. Jeho druhou manželkou byla chudá ruská emigrantka Věra Nastasja Makinská, která žila v úplné chudobě ve Vídni a snažila se zde prosadit jako herečka. Kálmán se do ní natolik zamiloval, že jí dal přednost před vznešenou a vlivnou (a také mladou a krásnou) Agnesou Esterházy. Kálmánova láska k Věře (se svými těžkostmi a šťastným rozuzlením) je jakoby vytrhnuta ze světa operety.  Přestože Věra byla dost rozhazovačná panička, a přestože se později v USA znova zamilovala a s Kálmánem se rozvedla, je možné říci, že to bylo poměrně šťastné manželství. Ona totiž ("milá Veruška") si toto později rozmyslela a opět se za Kálmána provdala a tentokrát si ho i více vážila, neboť s ním vydržela až do jeho smrti a i potom věnovala obrovskou energii v zájmu zachování manželova kultu.

Emmerich Kálmán, vlastním jménem (maď.) Imre Kálmán (rozený Koppstein), (24. října 1882, Siófok, Uhersko – 30. října 1953, Paříž, Francie) byl maďarský operetní skladatel.

Emmerich Kálmán (; 24 October 1882 – 30 October 1953) was an Hungarian composer of operettas and a prominent figure in the development of Viennese operetta in the 20th century. Among his most popular works are "Die Csárdásfürstin" (1915) and "Gräfin Mariza" (1924). Influences on his compositional style include Hungarian folk music (such as the csárdás), the Viennese style of precursors such as Johann Strauss II and Franz Lehár, and, in his later works, American jazz. As a result of the "Anschluss," Kálmán and his family fled to Paris and then to the United States. He eventually returned to Europe in 1949 and died in Paris in 1953.


Historie.

Pevnost byla vybudována v letech 1524-1531 z rozkazu krále Františka I. po neúspěšném obléhání tehdy ještě neopevněného města vojsky španělského a burgundským krále Karla V. a navzdory protestům obyvatel. Hrdí Marseillané, potomci námořníků a pirátů, považovali tohoto "nechtěného souseda" za symbol centrální moci na svém teritoriu. Z vojenského hlediska představovaly tři rozdílně vysoké věže (nejvyšší 22 m), 200 vojáků a 22 děl účinnou obranu marseilleské rejdy a jistily zásobování města od moře. Také Karlovi V. habsburskému překazila již hotová pevnost obnovené plány na dobývání Marseille v r. 1536.  Už koncem 16. století byli v temných kobkách bez oken první vězňové. Bídné hygienické podmínky byly příčinou očekávané doby života vězněných 9 měsíců. Majetnější nebo šťastnější vězňové mohli mít prostornější cely s okny nebo i krbem ve vyšším podlaží. Především v 17. století sloužila pevnost jako státní vězení. Během dvou set let jím mělo projít na 3500 protestantů (v důsledku zrušení nantského ediktu), 120 vězňů připutovalo do pevnosti po povstání 1848 (nápis nad branou "dům suverénního lidu" pochází z této doby), druhé císařství zde věznilo republikány.  Ze zajímavých osobností zde nedobrovolně pobývali hrabě a pozdější předseda klubu jakobínů Mirabeau (1774), vůdce marseilleské komuny Gaston Crémieux (1871) a kapitán Jean-Baptiste Chataud, jehož loď "Grand Saint-Antoine" v Marseille roku 1720 rozšířila mor.  První nosorožec na evropském kontinentu (od roku 248), kterého roku 1513 dostal darem z Indie portugalský král Manuel I., pobýval na ostrově If 1516, protože byl poslán jako dar papežovi do Říma a loď se zastavila v Marseille. Nicméně poslední významnou osobností, která mohla nosorožce obdivovat, byl francouzský král František I., který se zde zastavil cestou z bitvy u Marignana a na pouti do Saint-Maximin-la-Sainte-Baume. Loď s nosorožcem potom ztroskotala v bouři na útesech v janovském zálivu.

Pevnost If () známá spíše jako vězení, se nachází na malém stejnojmenném ostrově ve Středozemním moři v zálivu u přístavního města Marseille na jihu Francie. Ostrov If je součástí Frioulských ostrovů a zdejší pevnost proslavil především Alexandre Dumas starší románem "Hrabě Monte Cristo". Z této pevnosti se údajně nedalo uniknout.

The Château d'If is a fortress (later a prison) located on the island of If, the smallest island in the Frioul archipelago situated in the Mediterranean Sea about offshore in the Bay of Marseille in southeastern France. It is famous for being one of the settings of Alexandre Dumas' adventure novel "The Count of Monte Cristo".


Životopis a dílo.

Narozen v rodině montéra a učitelky, od mládí se cítil přitahován literaturou a matematikou. Z matematiky maturoval na Descartesově lyceu v Tours, vykonal zkoušky na universitu v Poitiers a hodlal pokračovat v jejím studiu v Paříži, ale nakonec zvítězila poezie. Už jeho první sbírka vyvolala mimořádnou pozornost, které se jeho dílo těší dodnes. Láska k matematice se u něj projevuje v schopnosti přesné analýzy a formulaci problémů. V Paříži se stýkal a spřátelil s mnoha básníky a malíři, hojně četl filosofické knihy. Po válce cestoval do zámoří a po Evropě, například do Itálie, jejíž renesanční umění na něj mělo zásadní vliv: poznal, že ""vrcholné umění dokáže sevřít, "ztělesnit" (inkarnovat) i konečnost existence, onu "přítomnost", z níž se rozevírá znovu výhled na jednotu bytí"" (Jiří Pelán, 2004). V roce 1967 byl u založení časopisu "L'éphemère". Učil na několika evropských a amerických universitách; v roce 1981 se stal profesorem komparativního studia poezie na Collège de France. V roce 1995 dostal cenu Prix mondial Cino Del Duca a v roce 2007 Cenu Franze Kafky. Kromě básnických sbírek píše i prózu a patří i k předním francouzským esejistům. Ve svém eseji ""Století, jež obětovalo slovo"" se vyjádřil ke známému výroku Theodora Adorna ""Po Osvětimi už nelze psát básně."" takto: ""Rezignovat na poezii po zkušenosti s vyhlazovacími tábory by znamenalo dovést do konce jejich záměr."" V roce 2005 byl hostem 15. ročníku Festivalu spisovatelů Praha.

Eseje (výběr).

Český výběr z esejů vyšel v překladu Jiřího Pelána a Václava Jamka pod názvem "Eseje" (Opus, 2007)

Yves Bonnefoy (24. června 1923 v Tours – 1. července 2016) byl francouzský básník a esejista, jeden z nejvýznamnějších francouzských poválečných tvůrců.

Yves Jean Bonnefoy (24 June 1923, Tours – 1 July 2016 Paris) was a French poet and art historian. He also published a number of translations, most notably the plays of William Shakespeare which are considered among the best in French. He was professor at the Collège de France from 1981 to 1993 and is the author of several works on art, art history, and artists including Miró and Giacometti, and a monograph on Paris-based Iranian artist Farhad Ostovani. "The Encyclopædia Britannica" states that Bonnefoy was ″perhaps the most important French poet of the latter half of the 20th century.″


Vznik a konstrukce.

V srpnu 1941, když už bylo jasné, že akutně hrozí zatažení USA do druhé světové války, počítaly plány amerického námořnictva s výrazným posílením stavu letadlových lodí nejdříve v roce 1944. Řešením problému, jak rychle posílit kapacitu amerických letadlových lodí, se ukázala být přestavba části z v té době rozestavěných amerických křižníků. Studie zkoumající možnosti lehkých letadlových lodí o malém výtlaku poukazovaly na jejich četné nedostatky, ovšem japonský útok na Pearl Harbor a ztráty letadlových lodí na počátku války, znamenaly urgentní potřebu letadlových lodí jakéhokoliv typu. Americké námořnictvo reagovalo na krizi z počátku války v Pacifiku výrazným zrychlením stavby letadlových lodí třídy "Essex" a také objednávkou z ledna 1942, na přestavbu části rozpracovaných trupů lehkých křižníků třídy "Cleveland" na lehké letadlové lodě.  Základem konstrukce lodí byl trup lehkých křižníků třídy "Cleveland", který byl pro zachování stability lodí s vysoko položenou letovou palubou o 1,5 m rozšířen. Nad ním byl jednopatrový hangár pro uskladnění letounů, které na poměrně krátkou a úzkou letovou palubu vyvážely dva výtahy. Malý velitelský ostrov byl na pravé straně stejně jako čtyři komíny, sklopené dolů pod úroveň letové paluby. Pancéřová ochrana lodí byla velice slabá.  Výzbroj zahrnovala 26 kusů protiletadlových kanónů ráže 40 mm a 30 bojových letounů (teoreticky jich mohlo být až 45). Na počátku lodě nesly po devíti kusech stíhacích letounů, střemhlavých a torpédových bombardérů, ale brzy byly upřednostněny stíhačky a střemhlavé bombardéry zmizely docela. V říjnu 1944 lodě nesly obvykle 25 stíhacích letounů Grumman F6F Hellcat a 9 torpédových bombardérů Grumman TBF Avenger.

Bojové nasazení.

Po dopracování a odsouhlasení plánů přestavby bylo objednáno celkem devět lehkých letadlových lodí tohoto typu (1 v lednu, 2 v únoru, 3 v březnu a poslední 3 v červnu 1942). Všechny lodě třídy "Independence" byly dokončeny mezi lednem a prosincem roku 1943. Souběžně s nimi vstupovalo do služby prvních osm velkých letadlových lodí třídy "Essex" a všechna tato plavidla byla klíčovým prvkem úspěšné americké ofenzívy, která skončila v srpnu 1945 japonskou kapitulací.  Osm z devíti postavených lodí se zúčastnilo bitvy ve Filipínském moři, která znamenala definitivní konec síly letadlových lodí Japonského císařského námořnictva. V této bitvě představovaly letouny lehkých letadlových lodí 40 % amerických stíhacích letounů a 36 % torpédových bombardérů.  Za války byla ztracena pouze USS "Princeton", která byla těžce poškozena japonským náletem v bitvě u Leyte a musel ji nakonec torpédem potopit americký křižník USS "Reno".  Třída "Independence" představovala svým způsobem spotřební zboží, jelikož při jejich stavbě bylo nejdůležitější tempo stavby lodí a jejich rychlost, která musela být dostatečná pro operace amerických rychlých úderných svazů ("Task Force"). Menší rozměry lodí a jejich nautické vlastnosti znamenaly vyšší nehodovost při provozu letounů z jejich palub.

Poválečná služba.

Po skončení války byla většina z lodí vyřazena ze stavu amerického námořnictva. "Independence" byla v červenci 1946 použita pro atomové zkoušky u atolu Bikini a ostatní byly do roku 1947 staženy ze služby. V letech 1948–1953 byly dvě reaktivovány jako cvičné a jednu používala v korejské válce americká námořní pěchota. "Belleau Wood" (jako "Bois Belleau") a "Langley" (jako "La Fayette") provozovalo v 50. letech francouzské námořnictvo. "Bataan" a "Cabot" byly v 50. letech modernizovány pro účely protiponorkového boje (výrazná byla výměna původních čtyř komínů za dva větší). V letech 1954–1956 byly všechny tři americké lodě vyřazeny z bojových jednotek a později překlasifikovány na transportéry letadel.  Nejdéle ze všech lodí sloužil "Cabot", který v roce 1967 obdrželo Španělsko a do roku 1989 jej používalo jako "Dédalo". Španělské námořnictvo loď modernizovalo a provozovalo z její paluby kolmostartující letouny Hawker Siddeley Harrier. "Dédalo" bylo první letadlovou lodí, na jejíž přídi byl skokanský můstek, usnadňující starty letadel STOL. Po vyřazení "Dédala" ze služby se nějakou dobu uvažovalo o jeho zachování ve funkci plovoucího muzea, ale nakonec byla loď sešrotována. Z třídy "Independence" se tak dodnes nedochovalo žádné plavidlo.

Třída "Independence" byla třída lehkých letadlových lodí Námořnictva Spojených států. V roce 1943 bylo do služby zařazeno devět jednotek této třídy.

The "Independence"-class aircraft carriers were a class of light carriers built for the United States Navy that served during World War II.


Život.

Narodil se roku 1778 v rodině bohatého frankfurtského kupce italského původu, ale první dva roky života prožil v Ehrenbreitsteinu (dnes součást Koblenze) v rodném domě své matky, rozené La Roche. Jeho výchova zde však byla poněkud rozporuplná, neboť ho vychovávala jednak jeho protestantská babička z matčiny strany Sophie von La Roche (ta byla v mládí spřátelena s německým básníkem Wielandem, znala se s Goethem a byla iniciátorkou německé zábavné literatury), jednak jeho katolická teta z Koblenze. Na nátlak otce musel Brentano navštěvovat obchodní školu, kterou však nedokončil. Stejně neúspěšná byla jeho studia na univerzitách v Bonnu, Jeně, v Halle a v Göttingenu. V Jeně se však seznámil s kruhem staršího romantismu (Frühromantik) a poznal zde také svou budoucí manželku Sophii Mereau, se kterou se oženil roku 1803 (zemřela roku 1806). Roku 1801 uzavřel v Göttingenu přátelství se svým budoucím švagrem Achimem von Arnim (ten se roku 1811 oženil s Brentanovu sestrou Bettinou) a oba se již tehdy rozhodli sbírat lidovou poezii. Výsledkem tohoto snažení byla sbírka německých lidových a starých písní "Chlapcův kouzelný roh", kterou vydali ve třech svazcích v Heidelbergu v letech 1806 až 1808. Společně také vydávali roku 1806 v Heidelbergu romantické "Noviny pro poustevníky" (Zeitung für Einsiedler). Po rozpadu heidelberskéhokruhu romantiků žil do roku 1811 v Berlíně, kde platil v nejvyšších společenských kruzích za geniálního a oduševněného mistra zábavy. V letech 1811–1814 žil v Čechách, kde jeden z jeho bratrů vlastnil statek v Bukovanech, navštívil také Prahu a spolupracoval s Josefem Dobrovským na své divadelní hře "Založení Prahy".  Do roku 1819 žil jako veselý světák překypující vtipem a smělostí fantazie. V tomto roce však došlo v jeho životě k zásadnímu obratu, a to k obratu od umění k náboženství. Seznámil se totiž s jeptiškou Annou Kateřinou Emmerichovou, na jejímž těle se objevila stigmata, a která měla v dülmenském klášteře u Münsteru svatá vidění. Stal se jedním z mnoha jejích přívrženců, kteří věřili že je „vyvolenou nevěstou Kristovou“, a po pět let (až do její smrti v roce 1824) zaznamenával její vidění, úvahy a řeči, aby je mohl později tiskem vydat (podle současných výzkumů ale prokládal její sdělení také vlastními poetickými pasážemi). Chtěl se dokonce stát knězem, ale pro rozvod jeho druhého manželství mu to nebylo umožněno.  Po roce 1824 bloudil z místa na místo, ale byl stále ve spojení s přísnými kajícníky. Zuboženého tělesně a zčásti i duševně se jej nakonec ujal jeden z jeho bratrů, a u něho Brentano roku 1842 zemřel.

Clemens Wenzeslaus Brentano de La Roche (8. září 1778, Ehrenbreitstein, Koblenz – 28. července 1842, Aschaffenburg) byl německý romantický básník a prozaik, společně s Achimem von Arnim hlavní představitel mladšího proudu německé romantiky (Spätromantik), tzv. heidelberské skupiny romantiků.

Clemens Wenzeslaus Brentano (also Klemens; pseudonym: Clemens Maria Brentano ; ; 9 September 1778 – 28 July 1842) was a German poet and novelist, and a major figure of German Romanticism. He was the uncle, via his brother Christian, of Franz and Lujo Brentano.


Obory onkologie.

V souvislosti se zákonem č. 95/2004 Sb. "O podmínkách získávání a uznávání odborné způsobilosti a specializované způsobilosti k výkonu zdravotnického povolání lékaře, zubního lékaře a farmaceuta" se mohou lékaři specializovat ve čtyřech atestačních oborech zabývajících se terapií nádorových onemocnění :

Klinická onkologie.

Cílem specializačního vzdělávání v oboru klinická onkologie je získání specializované způsobilosti osvojením potřebných teoretických znalostí a praktických dovedností v oblasti prevence, diagnostiky, terapie a komplexní podpůrné léčby u nemocných s nádorovým onemocněním umožňujících samostatnou činnost v ambulantní i nemocniční sféře. Specialista v oboru klinická onkologie musí být schopen integrace používaných léčebných modalit a plnit roli vedoucího týmu pro diagnostiku a léčbu nádorových onemocnění.  Lékař připravující se na atestaci v oboru klinická onkologie absolvuje nejdříve společný interní základ trvající minimálně 24 měsíců. Poté následuje vlastní praxe v oboru trvající minimálně 36 měsíců – z ní musí uchazeč alespoň 12 měsíců absolvovat na akreditovaném onkologickém pracovišti. Během praxe v oboru musí uchazeč absolvovat minimálně 2 týdny na dětské onkologii, 1 měsíc na hematoonkologickém pracovišti, 3 měsíce na radioterapeutickém pracovišti, 2 měsíce na gynekologickém pracovišti a 1 měsíc na urologickém pracovišti. Doporučena je i praxe 1 měsíc na ORL a jeden měsíc na pracovišti klinické farmakologie.

Radiační onkologie.

Cílem specializačního vzdělávání v oboru radiační onkologie je získání specializované způsobilosti osvojením potřebných teoretických znalostí a praktických dovedností v oblasti prevence, diagnostiky, terapie a podpůrné léčby u nemocných s nádorovým onemocněním.  Radiační onkologie je obor klinické medicíny, který se zaměřuje na teorii a praxi léčebné aplikace ionizujícího záření. Vychází z vědeckých poznatků radiobiologie, radiofyziky a radiační techniky, které aplikuje u řady chorobných stavů, především však u zhoubných nádorů. Hlavní náplní oboru je léčba zhoubných nádorů a některých nenádorových onemocnění především s využitím ionizujícího i neionizujícího záření. Provádí se jako léčba samostatná nebo v kombinaci s jinými léčebnými modalitami, zejména léčbou cytotoxickými látkami,léčbou hormonální, biologickou a podpůrnou.  Lékař po absolvování specializačního vzdělávání v radiační onkologii by měl být připraven k praktické aplikaci jednotlivých modalit specifické onkologické léčby, především však ke stanovení léčebné strategie a taktiky jako rovnocenný partner v multidisciplinárním týmu odborníků. Rovněž by měl mít teoretické a praktické předpoklady pro vedoucí funkci a pro předávání znalostí a zkušeností ve formě výuky. Musí být též seznámen se základními principy klinického výzkumu.  Lékař připravující se na atestaci v oboru klinická onkologie absolvuje nejdříve společný interní základ trvající minimálně 24 měsíců. Poté následuje vlastní praxe v oboru trvající minimálně 48 měsíců – z ní musí uchazeč alespoň 12 měsíců absolvovat na akreditovaném onkologickém pracovišti. Během praxe v oboru musí uchazeč absolvovat minimálně 12 měsíců na pracovišti aplikující chemoterapii, hormonální terapii i biologickou terapii a 36 měsíců na pracovišti aplikujícím ionizující záření – z toho nejméně 6 měsíců na brachyterapii a 6 měsíců na pracovišti s lineárním urychlovačem.

Hematologie a transfúzní lékařství.

Cílem specializačního vzdělávání v oboru hematologie a transfúzní lékařství je získání teoretických znalostí a praktických dovedností v laboratorní i klinické hematologii a hematoonkologii a v transfúzním lékařství v rozsahu, který umožní výkon samostatné činnosti.  Lékař připravující se na atestaci v oboru hematologie a transfúzní lékařství absolvuje nejdříve společný interní základ trvající minimálně 24 měsíců. Poté následuje vlastní praxe v oboru trvající minimálně 36 měsíců. Během praxe v oboru musí uchazeč absolvovat alespoň 3–6 měsíců na akreditovaném hematologickém pracovišti, alespoň 3–6 měsíců na akreditovaném pracovišti transfúzní služby, alespoň 3 měsíce v hematologické laboratoři, alespoň 3 měsíce v transfúzní laboratoři a 1 měsíc na oddělení ARO.

Dětská onkologie a hematoonkologie.

Cílem specializačního vzdělávání v oboru dětská onkologie a hematoonkologie je získat znalosti a dovednosti v diagnostice a léčbě dětí s krevními nemocemi a zhoubnými nádory v nemocniční i ambulantní praxi. Absolvent studia musí rovněž získat základní znalosti o teoretických základech a výzkumu těchto onemocnění a o praktickém provádění laboratorních metod, musí umět interpretovat výsledky laboratorních vyšetření. Absolvent studia musí dále rozumět principům klinických studií a znát jejich praktické provádění. Nedílnou součástí studia je pochopení etických problémů spojených s výzkumem a klinickou praxí.  Lékař připravující se na atestaci v oboru dětská onkologie a hematoonkologie musí nejprve absolvovat praxi odpovídající oboru dětské lékařství a poté ještě minimálně rok praxe v oboru.

Preventivní onkologie.

Preventivní onkologie se nově vyčleňuje jako samostatný obor onkologie. V souvislosti se zákonem č. 95/2004 Sb., "o podmínkách získávání a uznávání odborné způsobilosti a specializované způsobilosti k výkonu zdravotnického povolání lékaře, zubního lékaře a farmaceuta", nejde o atestační obor.  První preventivní ambulance vznikla v Masarykově onkologickém ústavu v Brně.  Mezinárodními organizacemi jsou "International Society of Preventive Oncology" (ISPO) a "American Society of Preventive Oncology" (ASPO).

Další obory pečující o onkologické pacienty.

Chirurgické obory.

Onkologie je obor vnitřního lékařství, proto neprovádí chirurgické výkony. Operační řešení nádorů provádějí – obvykle z indikace onkologa – lékaři chirurgických oborů zabývajících se příslušnou částí těla:

Paliativní péče.

Lékaři z tohoto oboru poskytují podporu a péči především těm pacientů, jejichž naděje na uzdravení je minimální. Cílem je udržet co nejvyšší kvalitu života nemocného. Péče tedy spočívá především v účinném tišení bolesti, zajištění dostatečné výživy, řešení omezujících komplikací (např. při prorůstání neoperovatelného nádoru střevem přinese nemocnému úlevu stent) a v neposlední řadě i v zajištění psychické podpory a psychoterapie a u religiózněji laděných nemocných i pastorační péče.

Dermatologie.

Dermatologie pečuje o kůži a zabývá se kožními chorobami. Již tradičně proto dermatologové léčí i kožní nádory, z nichž nejvýznamnější nádorem je maligní melanom. Toto oddělení terapie maligního melanomu od terapie ostatních nádorů vede bohužel k tomu, že v učebnicích onkologie často melanom nebývá uveden. Přitom podle statistik ÚZISu jde o vůbec nejčastější nádorové onemocnění v ČR.

Onkologie ve světě.

Ve Velké Británii a některých dalších státech se onkologové dělí na dvě skupiny – kliničtí onkologové a "'interní onkologové". Hlavní rozdíl mezi těmito obory spočívá v tom, že kliničtí onkologové provádějí radioterapii, zatímco interní onkologové nikoli. Na druhou stranu v USA jsou pojmy klinický a interní onkolog zaměnitelné.

Etické problémy onkologie.

V onkologické praxi se často objevují etické otázky a dilemata. Např.:

Onkologický vývoj a výzkum.

Rozsáhlý výzkum se provádí na všech polích působnosti onkologie, počínaje biologií rakovinné buňky přes chemoterapeutický režim, vhodnou paliativní péči a mírnění bolesti. Díky tomu se obor onkologie neustále vyvíjí. Klinické zkoušky často podstupují pacienti mnoha různých nemocnic z jednoho kraje. Ve Velké Británii tyto testy organizují centra pro výzkum rakoviny: Cancer Research UK (CRUK), Medical Research Council (MRC), Evropská organizace pro výzkum a léčbu rakoviny (EORTC) nebo National Cancer Research Network (NCRN)

Onkologie (z řeckých slov "ογκος" tumor, zduření a "λόγος" věda) je obor vnitřního lékařství, který se zabývá prevencí, diagnostikou a nechirurgickou léčbou nádorových onemocnění. Tento článek je o lékařském oboru onkologie.

Oncology is a branch of medicine that deals with the prevention, diagnosis, and treatment of cancer. A medical professional who practices oncology is an "oncologist". The name's etymological origin is the Greek word ὄγκος ("óngkos"), meaning 1. "burden, volume, mass" and 2. "barb", and the Greek word λόγος ("logos"), meaning "study".  Cancer survival has improved due to three main components: improved prevention efforts to reduce exposure to risk factors (e.g., tobacco smoking and alcohol consumption), improved screening of several cancers (allowing for earlier diagnosis), and improvements in treatment.  Cancers are often managed through discussion on multi-disciplinary cancer conferences where medical oncologists, surgical oncologists, radiation oncologists, pathologists, radiologists, and organ specific oncologists meet to find the best possible management for an individual patient considering the physical, social, psychological, emotional, and financial status of the patient. It is very important for oncologists to keep updated with respect to the latest advancements in oncology, as changes in management of cancer are quite common.  Because a cancer diagnosis can cause distress and anxiety, clinicians may use a number of strategies such as SPIKES for delivering the bad news.


Biografie.

Mládí prožila Paola v Římě a zde také zakončila studium klasického latinsko-řeckého gymnázia.

Původ.

Rod Ruffo di Calabria je součástí kalábrijské aristokracie a je jedním z nejstarších italských rodů. Představitel Folco Ruffo zastával vysoký úřad na jihoitalském dvoře Štaufského císaře Fridricha II. (1194–1250). Prvním doloženým členem tohoto rodu je Giordano, jenž byl vrchním velitelem vojsk Siciliského království na počátku roku 1200. Rod Ruffo se na konci 14. století rozdělil do dvou linií: na větev princů Scaletty a větev Ruffo di Calabria, do níž královna Paola patří. Její bratr, princ Fabrizio Ruffo di Calabria, současný hlavní představitel rodu, je nositelem titulu princ Scilly, Palazzola, patricij neapolský, vévoda z Guardia Lombarda, hrabě sinopolský, markýz Licodie, hrabě nicoterský a baron Calannský a Crispanský. Mezi její matrilineární předky patří Gilbert du Motier, markýz de La Fayette, postava známá z boje za americkou nezávislost.

Manželství, potomci.

Za manžela, v té době prince z Liège, se provdala 2. července 1959 v Bruselu. Pár se seznámil o rok dříve, v průběhu intronizace papeže Jana XXIII., na belgické ambasádě v Římě. Z jejich manželství se narodily tři děti:

Královna.

Královna mluví plynně francouzsky, anglicky, italsky a německy, ale někteří lidé ji kritizují kvůli tomu, že neumí vlámsky, mateřským jazykem 60 % Belgičanů.  Ústava nepředpisovala královně žádné povinnosti, přesto se Paola účastnila veřejného života země, pomáhala manželovi s plněním reprezentativních funkcí. Provázela ho na oficiálních návštěvách, navštěvovala oficiální ceremonie, účastnila se kulturního života, organizujíc koncerty a výstavy.  Zvláštní pozornost věnuje Paola pomoci mládeži z chudých vrstev. Roku 1992 byl založen fond «Queen Paola Foundation», směrovaný na podporu organizací, pracujících s mládeží, jejichž hlavním cílem je pomoc s adaptací, s nalezením práce, získat vzdělání a boj s drogami. Královna Paola je čestnou presidentkou organizace «Child Focus», jež se zabývá hledáním ztracených dětí v celém světě.  V soukromí se ráda zabývá zahradničením, jejím oblíbeným sportem bylo lyžování a jachting.

Královna Paola Belgická, narozená jako princezna "Paola Margherita Maria Antonia Consiglia Ruffo di Calabria" (* 11. září 1937, Forte dei Marmi, Itálie), byla během vlády svého manžela, belgického krále Alberta II., královnou Belgičanů. Je sedmým a nejmladším potomkem prince Fulca Ruffa di Calabria, šestého vévody z Guardia Lombarda (1884–1946). Její matka byla hraběnka Luisa Gazelli di Rossana e di Sebastiano (1896–1989). Královna Paola má italsko-belgický původ a v mládí byla považována za jednu z nejpůvabnějších žen v Evropě.

Queen Paola of Belgium ("née" "Donna" Paola Ruffo di Calabria; born 11 September 1937) is the wife of King Albert II and was Queen of the Belgians from 1993 until his abdication in 2013 in favour of their son King Philippe.


Život.

Rudolf byl synem Kuna, hraběte z Rheinfeldenu. V roce 1057 údajně Rudolf využil nezletilosti potomního císaře Jindřicha IV. a prý unesl jeho sestru Matyldu, kterou o dva roky později pojal za manželku. Spolu s Matyldou získal vévodství švábské a správu Burgundského království. V roce 1060 však Matylda zemřela a Rudolf se roku 1066 oženil s Adlétou, dcerou savojského hraběte Oty.  Rudolf zpočátku svého švagra podporoval politicky i vojensky proti rozličným odpůrcům jeho vlády, avšak po vypuknutí sporu o investituru a Jindřichově exkomunikaci se vzbouřil a v březnu 1077 byl ve Forchheimu zvolen protikrálem. V Mohuči byl 25. května téhož roku korunován tamním arcibiskupem Siegfriedem I., ale svými protivníky byl donucen uprchnout do Saska. Odříznut od své mocenské základny ve Švábsku, udělil tamní vévodský titul svému synovi Bertholdovi a jal se organizovat své přívržence ve středu a na severu Německa.  V bitvě u franského města Mellrichstadt dne 7. srpna 1078 sice Rudolf porazil císařská vojska, stále však neměl dostatečně silnou podporu, a to ani od papeže Řehoře VII. Situace se ovšem měnila v jeho prospěch. Po další vítězné bitvě u Flarchheimu (27. ledna 1080) byl 7. března téhož roku císař Jindřich papežem opět exkomunikován a Rudolf uznán právoplatným králem. Takto posílen, svedl Rudolf další bitvu 14. října 1080 u Bílého Halštrova, která skončila spektakulárním vítězstvím jeho vojsk. On sám však přišel o ruku a byl raněn do břicha. Stáhl se do nedalekého Merseburku, kde na následky těchto zranění následujícího dne zemřel. Byl pohřben v místní katedrále.

Rudolf z Rheinfelden (, 1025 – 15. října 1080) byl v letech 1057–1079 vévodou švábským a v letech 1077–1080 římským protikrálem.

Rudolf of Rheinfelden ( – 15 October 1080) was Duke of Swabia from 1057 to 1079. Initially a follower of his brother-in-law, the Salian emperor Henry IV, his election as German anti-king in 1077 marked the outbreak of the Great Saxon Revolt and the first phase of open conflict in the Investiture Controversy between Emperor and Papacy. After a series of armed conflicts, Rudolf succumbed to his injuries after his forces defeated Henry's in the Battle on the Elster.