Život.

Narodil se na území dnešního Běloruska (tehdy ovšem Ruské říše). Za první světové války jeho rodina odešla na území Ukrajiny, do Černigova. V letech 1918–1920 studoval filozofii na Kyjevské univerzitě, přesto se i v této době hojně věnoval aritmetice. Studium nedokončil, neboť Kyjev byl v té době obětí mnoha konfliktů a každou chvíli do něj vstoupila jiná armáda. Roku 1920 tedy odešel do Itálie. V Římě začal studovat matematiku, vedli ho zejména Guido Castelnuovo, Federigo Enriques a Francesco Severi, kteří ho nadchli pro problémy algebry. Roku 1924 získal doktorát, jeho doktorská práce byla věnována Galoisově teorii. Enriques mu také doporučil změnit jméno Ašer Zarickij na Oscar Zariski, což znělo více italsky. Ovšem navzdory poitalštění jména, nakonec Itálii raději opustil, obával se, že v novém Mussoliniho režimu by mu mohl židovský původ způsobovat problémy – roku 1927 tedy odešel do Spojených států amerických. Zde učil na Johns Hopkins University, roku 1937 se zde stal profesorem. Ve 30. letech také začal úzce spolupracovat s topologem Solomonem Lefschetzem, který působil v Princetonu. Chtěl skloubit jeho topologické objevy s algebrou. Výsledkem byla práce "Algebraic Surfaces" z roku 1935. V letech 1937–1941 byl editorem časopisu "American Mathematical Journal". Od roku 1939 se začal intenzivně věnovat algebraické geometrii. Roku 1945 odjel jako hostující profesor do Sao Paula, kde začal hltat přednášky André Weila. Diskuse s Weilem ho velmi ovlivnily. V letech 1946–1947 působil na Univerzita Illinois v Urbana Champaign, poté až do odchodu do důchodu vedl katedru matematiky na Harvardu. Zde napsal své vrcholné dílo, dvoudílnou knihu "Commutative Algebra" (1958, 1960), jejímž spoluautorem byl Pierre Samuel. V letech 1960–1961 a 1969–1970 byl prezidentem Americké matematické společnosti. Roku 1965 mu bylo uděleno Národní vyznamenání za vědu, roku 1981 Wolfova cena za matematiku. V té době již ovšem trpěl Alzheimerovou chorobou. Byl ateistou.

Oscar Zariski, rodným jménem Ašer Zarickij (24. duben 1899, Kobryn – 4. červenec 1986, Brookline, Massachusetts) byl bělorusko-americký matematik židovského původu. Roku 1981 získal Wolfovu cenu za matematiku.

Oscar Zariski (April 24, 1899 – July 4, 1986) was a Russian-born American mathematician and one of the most influential algebraic geometers of the 20th century.


Název.

Název nebelung pochází z německého ' znamenající "mlha", uvažovalo se však také o tom, že jde o anglickou transkripci původního slova '. Celý název v překladu zní "mlžná bytost" a poukazuje na neobvyklou barvu srsti, konkrétně stříbřité znaky na modré srsti.

Historie.

Nebelung je dlouhosrstá varieta ruské modré kočky. Na konci 19. století bylo možno na výstavách vidět ruské modré kočky v dlouhosrsté i krátkosrsté variantě, dlouhosrstá varianta však začala pomalu mizet a občasně narozená dlouhosrstá koťata ruských modrých koček byla prodávána jako domácí mazlíčci s cílem zachovat ruskou modrou kočku jako krátkosrsté plemeno.  O uznání plemene se v 80. letech 20. století zasloužila americká chovatelka Cora Cobbová. Prvním registrovaným nebelungem a zakládajícím plemeníkem byl kocour Siegfried (jenž nesl pojmenování po stejnojmenném drakobijci z německého středověkého eposu "Píseň o Nibelunzích"), kotě černé krátkosrsté domácí kočky, kterou vlastnil její syn Karl, a dlouhosrstého kocoura připomínajícího černou angorskou kočku. Siegfried měl jako jediné kotě z vrhu dlouhou modrou srst. Roku 1986 byl spářen se svou modrou dlouhosrstou sestrou z následujícího vrhu, jež dostala jméno Brunhilda (islandská královna z téhož díla). Jejich koťata vytvořila základ nového plemene.  Ke konci 80. let 20. století došlo ve východní Evropě ke znovuobjevení a rozvoji chovu ruských modrých koček, z nichž ty s genem pro dlouhou srst byly používány rovněž k chovu nebelungů. Po sepsání plemenného standardu společně s odborníkem z The International Cat Association (TICA) byl nebelung touto organizací předběžně uznán v roce 1987 a plně pak o deset let později. Další velké organizace, jako Fédération Internationale Féline či Cat Fanciers' Association plemeno neuznávají.  Jedná se o vzácné plemeno, chované především v Rusku a několika dalších zemích Evropy a ve Spojených státech amerických.  Nebelung stál částečně za vznikem plemene chantilly tiffany.

Popis.

Nebelung je plemeno kočky umírněného orientálního typu střední velikosti. Průměrná hmotnost dosahuje 2,25−5 kg, kocouři váží 4−5 kg a kočky 3−4 kg. Tělo je dobře osvalené a dlouhé, zároveň však štíhlé a lehké, celkově působí elegantním dojmem. Ocas plemene je dlouhý a chlupatý, v případě položení na záda by měl nebelungovi dosahovat až k lopatkám. Končetiny jsou dlouhé a osvalené, tlapy mají oválný tvar. Krk je středně dlouhý. Na klínovité hlavě jsou posazeny daleko od sebe široké zaoblené uši, poměrem k hlavě velké. Čelo je ploché, plynule přechází k nosu. Tmavozelené až žlutozelené středně velké oči mandlového tvaru nejsou posazeny blízko u sebe. Mladí jedinci mají oči žluté, jejich konečná barva se může vyvíjet až 2 roky.  Středně dlouhá, jemná a hustá srst s podsadou je jednotně šedá, díky čemuž plemeno připomíná ruskou modrou kočku, vyjma stříbřitého tippingu (stříbrných konečků srsti). Koťata mohou mít stínovou kresbu. Kocouři mají, na rozdíl od koček, kolem krku „límec”. Pesíky jsou voděodolné, na koncích stříbřité.

Standard.

Původně měl pro nebelunga platit stejný standard jako pro ruskou modrou kočku, vyjma dlouhé srsti; avšak TICA došla k závěru, že by se obě plemena měla stavbou odlišovat, nebelung by proto měl být větší. Stavba těla by se měla podobat ruským modrým kočkám dováženým z jejich domoviny na přelomu 19.−20. století.  Dle standardu jsou nepřípustné bílé skvrny, nutností jsou oči s odstíny zelené a klínovitá hlava. Čenich je zbarven antracitově. Srst na ocase musí být delší než na těle. Její barva je modrá, různé individuální odstíny TICA povoluje. Měla by mít málo výrazný stříbrný tipping, není to ale povinností. U kocourů je povolen krční límec, u koček však musí být malý.  Z výstav jsou podle TICY vyřazováni jedinci agresivní, s vadami na ocase, s chybějícími nebo přebývajícími prsty, s malým hrudním košem nebo očními vadami. U samců je navíc nutné, aby měli sestoupená obě varlata. Nebelung by neměl být příliš temperamentní a v případě, že je vystrašen, nesmí reagovat agresivně; jedinci, kteří koušou, jsou diskvalifikováni.  World Cat Federation vyžaduje u nebelunga dobře osvalené tělo s dlouhýma štíhlýma nohama. Lebka má být plochá, čelo by mělo při pohledu z profilu ideálně tvořit jednu třetinu hlavy a nos dvě třetiny. U velkých očí je povinností zelená barva. Nepřípustné jsou oči hluboko posazené nebo naopak vystupující a šilhavost. Velké uši mají být na konci zašpičatělé. Srst musí být modrá se stříbrným tippingem, na polštářcích levandulová.  Nebelunga je možno v řadě organizací křížit s ruskými modrými kočkami. Výsledek křížení, většinou krátkosrsté kočky nazvané "Nebelung-variant", pak již nelze použít k chovu ruských modrých koček, chov s nebelungy je však stále možný.

Charakter a péče.

Nebelung je jemné inteligentní plemeno, obvykle také zdrženlivé; vyhýbá se především cizím lidem a dětem. Koťatům trvá delší dobu, než si zvyknou na nový domov a majitele, poté s ním obvykle navazují silná citová pouta, nechávají se často hladit a obvykle i za majitelem neustále chodí. Plemeno je aktivní a často vyhledává hry se svými majiteli. Naopak nebelungy netěší, pokud jsou ignorováni. Často mají velkou chuť k jídlu. Chov plemene je doporučován především zkušeným majitelům koček.  Péče o nebelunga je snadná. Vhodné je pravidelně pročesávat srst alespoň jednou týdně, avšak není to bezpodmínečně nutné. Dlouhodobější vystavování slunečnímu záření způsobuje hnědnutí modré srsti. Mimo to vyžaduje také pravidelné sportovní vyžití. Obecně u nových plemen může být vzájemné křížení starších plemen (v případě nebelunga s ruskou modrou kočkou) zdrojem přenosu dědičných chorob původních plemen, u čistokrevných koček navíc hrozí vzhledem k menšímu genofondu větší pravděpodobnost nějaké dědičné choroby. U nebelungů však nejsou známy žádné pro ně typické zdravotní problémy, v tomto směru je ale zjištěno jen málo informací.  Dožívá se 15 až 18 let.

Nebelung je původem americké plemeno kočky vyšlechtěné z ruské modré kočky. O vyšlechtění plemene se v 80. letech 20. století zasloužila americká chovatelka Cora Cobbová. Jako první nebelung je uváděn kocour Siegfried, jenž se narodil domácí kočce jejího syna a jako jediné kotě z vrhu měl dlouhou srst. Roku 1986 se spářil se svou sestrou z následujícího vrhu, jež dostala jméno Brunhilda, a narodila se jim modrá koťata. Po sepsání plemenného standardu společně s odborníkem z The International Cat Association (TICA) byl nebelung touto organizací uznán jako nové plemeno v roce 1987, další velké organizace jako Fédération Internationale Féline či Cat Fanciers' Association plemeno zatím neuznaly. Název nebelung pochází z němčiny a znamená "mlžná bytost".  Nebelung je středně velká kočka vážící průměrně 2,25–5 kg. Tělo je dlouhé a dobře osvalené. Středně dlouhá, jemná a hustá srst s podsadou je jednotně šedá, plemeno díky ní, vyjma stříbřitého tippingu (zbarvení konečků srsti), připomíná ruskou modrou kočku.  Plemeno je hravé, ale zdrženlivé; zatímco se svým majitelem může navázat silná pouta, cizích lidí se obvykle bojí.

The Nebelung is a rare pedigree breed of domestic cat. Nebelungs have long bodies, wide-set green eyes, long and dense fur, and mild dispositions. The name Nebelung — apparently a portmanteau of the German word "Nebel" ('mist' or 'fog'), and the name of a medieval Germanic saga, "Nibelungen-Lied" — is perhaps derived from the cat's distinctive silky blue-grey coat and from the breed's progenitors, who were named after the two major figures in the "Nibelungen-Lied", the German warrior Siegfried and the Icelandic queen Brunhilde.


Geografie.

Město leží v údolí řeky Sály (německy Saale), podle které získalo i své jméno, ve výšce asi 235 m n. m. Jihovýchodně od Saalfeldu se tyčí Durynská břidlicová pahorkatina ("Thüringer Schiefgebirge"), jejíž vrcholky se nad městem tyčí do výšky více než 500 m. Jižně pokračuje údolí Sály se svými přítoky Loquitz a Sormitz. Jejich hluboká a úzká údolí jsou velmi malebná. Kromě toho leží jižně od města přehradní systém "Saalekaskade", jehož součástí je i přehrada Hohenwarten - největší přehrada v Durynsku a druhá největší přehrada v Německu, přezdívaná "Durynské moře". Východně se rozprostírá úrodná nížina Orlasenke, která sahá až k 35 km vzdálenému městu Triptis. Severně pak leží vrchovina Thüringen Holzlandes s vrcholem Kulm (481 m n. m.), na kterém stojí ocelová rozhledna, ze které je možno vidět celý region. U Saalfeldu také začínají pískovcové skály, táhnoucí se severně až k městu Gera. Samotná řeka Sála opouští město v jeho severozápadní části a proudí směrem k okolním městům Rudolstadt a Bad Blankenburg.  Saalfeld samotný leží na západním břehu Sály. Staré město se nachází na mírném pahorku u řeky. To obklopují obytné čtvrti a ve východní části průmyslová čtvrť a nádraží. Tam se také nachází sídliště Gorndorf.

Klima.

Průměrný roční úhrn srážek činí 528 mm. Tyto hodnoty patří v Německu k nejnižším. Nejsušším měsícem je leden, nejvíce srážek naopak spadne v srpnu. Průměrný roční úhrn srážek se může značně lišit.

Historie.

Saalfeld je poprvé zmiňován v roce 899 a náleží tak k nejstarším založením ve východním Durynsku. Původně zde byla karolinská královská falc. Císař Jindřich II. daroval saalfeldské panství v roce 1012 falckraběti Ezzu Lotrinskému, jehož dcera Richeza jej darovala v roce 1056 kolínskému arcibiskupství. V roce 1071 (podle jiných údajů v roce 1074) zde kolínský arcibiskup Anno II. založil benediktinský klášter sv. Petra a Pavla a díky němu se město rychle vyvinulo v církevní centrum východního Durynska. Klášter podněcoval christianizaci svého širokého okolí. O založení kláštera nás informuje dějepisec Lampert von Hersfeld, který v klášteře strávil několik týdnů. Jeho kroniky jsou po velmi dlouhou dobu jedinými písemnými prameny zmiňujícími tuto oblast. Opatství zaniklo až po roce 1526 v souvislosti s německou reformací.  Poté co se Saalfeld dostal zpět do majetku Říše, získal jako čtvrté sídlo v Durynsku v roce 1208 městská práva.  Dne 10. října 1806 poblíž města proběhla bitva u Saalfeldu, první větší střetnutí války čtvrté koalice v období napoleonských válek.

Saalfeld/Saale je město ve spolkové zemi Durynsko v Německu. Je okresním městem okresu Saalfeld-Rudolstadt, který se rozprostírá na jihovýchodě země a společně s Saalfeldem se v něm nacházejí i města Rudolstadt a Bad Blankenburg (společně mají města asi 75 000 obyvatel). Tato tři města spolupracují v rámci programu „"Städtedreiecks Saalebogen"“. Saalfeld leží na řece Sále, uprostřed jejích meandrů. Jihozápadně od města se zdvihá Durynská břidlicová pahorkatina. Nejznámějším turistickým cílem jsou "Feengrotten" (vílí jeskyně; ve skutečnosti pozdně středověké až novověké doly). Město je významné jako železniční uzel.

Saalfeld () is a town in Germany, capital of the Saalfeld-Rudolstadt district of Thuringia. It is best known internationally as the ancestral seat of the Saxe-Coburg and Gotha branch of the Saxon House of Wettin, which was renamed the House of Windsor during their British reign in 1917.


Kariéra.

Juniorská kariéra.

Svou juniorskou kariéru nastartoval v lize United States Hockey League, kde působil od roku 2008 do roku 2010 za tým Chicago Steel, později za Sioux Falls Stampede. Poté studoval rok v Northeastern University, hrál za jejich hokejový tým v soutěži Hockey East. V roce 2011 byl první volbou draftu NHL týmem Dallas Stars ze 14., místa. Sezonu 2011/12 začínal v juniorské lize OHL působící v týmu Saginaw Spirit. V průběhu základní části přestoupil k soupeři Niagara IceDogs, za které dokončil ročník. S Niagara IceDogs se dostal do finále playoff o J. Ross Robertson Cup, byli poražený týmem London Knights 1:4 na zápasy.

Seniorská kariéra.

První krůčky za seniorský hokej udělal na farmě Dallasu v Texas Stars, kvůli výluce v NHL 2012/13. Za dobré výkony si v průběhu sezony zahrál v AHL All-Star Game. Po skončení výluky debutoval v NHL 1. února 2013 za Dallas Stars proti Phoenix Coyotes. V zápase odehrál přes patnáct minut a vystřelil jednou na branku. Následující ročník strávil převážně na farmě v Texasu. S týmem se probojovali do playoff a získali historický první Calderův pohár. Sezonu 2014/15 strávil střídavě mezi NHL a AHL. Kvůli zranění musel vynechat převážnou část sezony 2015/16.

Reprezentační kariéra.

V roce 2009 se zúčastnil s americkou reprezentací turnaj Memoriál Ivana Hlinky. Později se rozhodl reprezentovat kanadskou reprezentaci. V roce 2012 byl nominován do turnaje mistrovství světa juniorů v ledním hokeji. S týmem získali bronzové medaile, bodově se však neprosadil.

Jamieson Oleksiak (* 21. prosince 1992 v Toronto, Ontario) je kanadský hokejový obránce, hrající v zámořské NHL za tým Dallas Stars.

Jamieson Oleksiak (born December 21, 1992) is a Canadian ice hockey defenceman currently playing for the Dallas Stars of the National Hockey League (NHL). Oleksiak was selected 14th overall in the first round of the 2011 NHL Entry Draft by the Stars, the highest draft choice in Northeastern University's history.


Život.

Roku 1803, ve svých patnácti letech, se zúčastnil první ruské plavby kolem světa, na lodi "Naděžda". Výpravě velel kapitán Ivan Ivanovič (Adam Johann von) Kruzenštern, příští admirál. V roce 1815 byl jmenován velitelem brigy "Rjurik", která měla také obeplout svět a především hledat severní spojení Tichého oceánu a Atlantiku. Plula přes Baltské moře do Severního moře. V Lamanšském průlivu loď zastihla bouře a zle ji poničila. Další smrtelné nebezpečí přišlo v Drakeově průlivu. Obří vlna málem zabila i samotného Kotzebua. Loď se ale nepotopila, byla jen poškozená, a tak ji Kotzebue nechal opravit v Chile. V Tichém oceánu pak expedice objevila řadu nových ostrovů, kterým výprava dala samozřejmě ruské názvy: Rumjancevův (podle sponzora výpravy hraběte Nikolaje Petroviče Rumjanceva), Sviridovův, Kutuzovův či Suvorovův ostrov; dnes se neužívají, protože západní objevitelé ruské právo na pojmenování nerespektovali. Na cestě nicméně výprava objevila 399 dosud neznámých ostrovů.  Poté se expedice zastavila v přístavu Petropavlovsk na Kamčatce a dále mířila na Aleuty, na Havajské ostrovy a objevila nové atoly u Marshallových ostrovů. Na Aljašce prozkoumala dosud zcela neznámou část pobřeží. U Aljašky však přišla rovněž další krize, kdy bouře znovu málem Rjurika potopila a Kotzebue podruhé málem přišel o život. Mezi Sumatrou a Jávou se Rusové dostali do konfliktu s piráty a došlo i na dělostřelecký souboj. Pak již výprava dorazila znovu do Evropy – přes Portsmouth a Kodaň do Tallinu.  Další výpravy se zúčastnil v roce 1823 na šalupě "Predprijatije", která plula na Kamčatku, do Petropavlovsku. Roku 1826 se úspěšně vrátila do Kronštadtu. Poté se již Kotzebuovo zdraví zhoršilo natolik, že plavba po moři nepřicházela do úvahy – do důchodu odešel v dvaačtyřiceti letech, zemřel v osmapadesáti.

Otto von Kotzebue (30. prosinec 1787, Tallinn – 15. únor 1846, Tallinn) byl estonsko-německo-ruský cestovatel, syn dramatika Augusta von Kotzebue. Narodil se v estonském Tallinnu (tehdy Ruské impérium), v rodině baltských Němců, svůj život spojil s ruským námořnictvem. Je po něm pojmenován Kotzebueův záliv na západním pobřeží Aljašky a rovněž městečko na Aljašce.

Otto von Kotzebue (, tr. ;  – ) was a Russian officer and navigator in the Imperial Russian Navy. He was born in Reval. He was known for his explorations of Oceania.


Život.

Mládí.

Kateřina se narodila 4. května 1913 v královském paláci v Athénách jako dcera Konstantina I. a Sofie Pruské. Jejími prarodiči z otcovy strany byli Jiří I. a jeho manželka Olga Konstantinovna Romanovová, z matčiny strany to pak byli Fridrich III. Pruský a Viktorie Sasko-Koburská, dcera britské královny Viktorie. Nedlouho po Kateřině narození byl v Soluni zavražděn její dědeček Jiří. Sama Kateřina měla tři bratry: nejstaršího Jiřího, Alexandra a Pavla. Každý z nich se později stal králem Řecka, Jiří dokonce vládl dvakrát.  Mimo bratrů měla i dvě sestry; Helenu, která se stala rumunskou královnou, a Irenu, ta se vdala za chorvatského krále. Když byla Kateřina pokřtěna, jejími kmotry a kmotrami byli prohlášeni všichni členové řecké armády a řeckého námořnictva. Tento akt byl velmi symbolický, jelikož pro lidi pravoslavného vyznání je vztah ke kmotrům a kmotrám silnější, než v rámci rodiny. Když byly Kateřině tři roky, musela být zachráněna z hořící rodinné vily hasiči. V samotném požáru zemřely téměř dvě desítky lidí. V té době byla Kateřinina matka Sofie, sestra tehdejšího německého císaře, podezřívána z toho, že je „pro-německá“.

Život v exilu.

Roku 1917, když byly Kateřině čtyři roky, byl její otec Konstantin nucen abdikoval a na jeho místo nastoupil Alexandra. Kateřina byla se zbytkem rodiny vyhoštěna, proto se přesunuli do Švýcarska. Když ale roku 1920 Alexandr zemřel, na jeho místo opět nastoupil Konstantin. Již o dva roky později ale opět abdikoval, tentokrát ve prospěch syna syna Jiřího. Rodina opět musela žít v exilu, tentokrát na Sicílii, kde nakonec Kateřinin otec roku 1923 zemřel. Poté se rodina přestěhovala do Florencie, kde se Kateřina zlepšovala v malbě. Následně byla ale poslána na internátní školu do Anglie. Nejdříve studovala ve škole v Broadstairs, poté v North Foreland Lodge. Roku 1932 Kateřinina matka zemřela a ona se rozhodla žít v rodinné vile společně se starší sestrou Helenou. Roku 1934 se poprvé setkala s budoucí panovnicí Alžbětou II., když byly obě jako družičky na svatbě Mariny Řecké a Dánské.

Druhá světová válka.

Když roku 1935 začal, již podruhé, vládnout Jiří, vrátila se Kateřina i se sestrou Irenou do Řecka. Když roku 1939 vypukla druhá světová válka, připojila se Kateřina k Červenému kříži. Již roku 1941 ale prchala s bratrem Pavlem ze země do jižní Afriky. Údajně cestovali hydroplánem. V Kapském městě pak získala post nemocniční sestry. O své sestře Heleně neslyšela celé čtyři roky. Roku 1946 se rozhodla Kateřina vrátit do Anglie, kam cestovala zaoceánským parníkem RMS "Ascania". Na palubě se setkala s majorem Richardem Campbellem Brandramem, důstojníkem britského královského dělostřelectva. Tři týdny, konkrétně 21. dubna 1947, po příjezdu do Anglie si Kateřina Richarda vzala.  Po svatbě doprovázela Kateřina svého manželka i do Bagdádu, kde měl vojenské povinnosti. Pár se později usadil ve městě Marlow v Buckinghamshire.

Pozdější léta.

Přestože Kateřina žila relativně v ústraní, s rodinou se stýkat nepřestala a účastnila se jak svatby Philipa a královny Alžběty, tak Philipových osmdesátých narozenin. Kateřina zemřela 2. října 2007 ve věku 94 let a s jejím úmrtím vymřela i linie ženských potomků Fridricha III. Pruského a Viktorie Sasko-Koburské.  Z manželství s Richardem Brandramem vzešel jediný potomek; syn "Paul Brandram" (*1948). Manželství bylo šťastné a sám Richard zemřel roku 1994, třináct let před svojí manželkou.

Kateřina Řecká a Dánská, po sňatku též uváděná jako Lady Katherine Brandram (řecky: "Αικατερίνη της Ελλάδας", 4. května 1913, Athény, Řecko – 2. října 2007, Londýn, Anglie), byla princezna řecká a dánská, dcera Konstantina I. Řeckého a jeho manželky Sofie Pruské. Byla sestřenicí prince Philipa, manžela britské královny Alžběty II., a tedy i prateta Filipa VI. Španělského.

Princess Katherine of Greece and Denmark (; 4 May 1913 – 2 October 2007), styled in the UK as Lady Katherine Brandram from 1947 till her death, was the third daughter and youngest child of King Constantine I of Greece and Sophia of Prussia.


Muzeum.

Poslání muzea je především soustředěno na studium a šíření díla Jorgeho Randa, jakož i na objevování poetiky expresionismu, uměleckého směru, který vznikl na konci 19. století a působí dodnes. Díky kterému, vznikly některé z nejplodnějších příspěvků do současné západní kultury v širším smyslu. Studium a představování různých uměleckých aspektů jako je malba, plastika, architektura, filozofie, literatura, kino a hudba patří k jeho prioritám.  Je to muzeum, které má být odrazem díla Jorgeho Randa, čímž vznikla kulturní filozofie homologovaná jeho myšlením. Heslo muzea "„Puertas siempre abiertas... para que las personas entren y el museo salga.“" Heslo v překladu znamená: "Dveře vždy otevřené ... lidé vchází a muzeum odchází", Museum Jorgeho Randa se stalo muzeem, které se dívá na umění z duchovní a humanistické perspektivy.  Vstup a prohlídka s průvodcem jsou zdarma.

Výstavy.

Umělecká díla Jorgeho Randa.

Výstavní místnosti s uměleckými produkcemi Jorgeho Randa jsou doplněny o výklady, ve kterých se střídají různé tématické okruhy umělce tak, aby doplňovaly vystavovaná díla.

Krátkodobé výstavy.

Krátkodobé výstavy obsahují díla národních a mezinárodních umělců, spojené s expresionismem nebo neo-expresionismem. V prvním roce se zde konala výstava kreseb umělkyně Käthe Kollwitz. V prosinci 2015 se v muzeu uskutečnila první velká výstava sochaře Ernsta Barlacha, jako poprvé v celém Španělsku.

La Sala de Estar del Arte (Obývací místnost umění).

Muzeum je považováno za obývací místnost umění (La Sala de Estar del Arte). Po celý rok představuje různé umělecké obory. El color del sonido (Barva zvuku) je cyklus věnovaný hudbě; Luces y sombras (Světla a Stíny) je filmový a diskuzní cyklus s úvodem a debatou na konci; El Gabinet je cyklus věnovaný literatuře, divadlu a vyprávění; Arte (Umění) je cyklus věnovaný uměleckým diskusím, reportážím a uměleckým setkáním. Lo que está pasando je cyklus věnovaný debatě o aktuálních otázkách dění, týkající se jak politiky, tak i například moderní technologie. Cyklus je pod vedením předsedkyně z katedry komunikace UNESCO (Cátedra UNESCO de Comunicación).

Návštěvy a vzdělávání.

Muzeum nabízí prohlídky s průvodcem, které nemusí být rezervovány předem a nejsou omezeny počtem účastníků. Prohlídky jsou vedeny uměleckými historiky, tudíž nemají přesně stanovená pravidla: měly by spočívat ve výměně dojmů a postřehů, aby se každá návštěva stala objevem a obohacením.  Program je zaměřený na to, aby expresionismus, neoexpresionismus a současné umění obecně byly blíže studentům, díky prohlídkám s průvodcem, uměleckým workshopům a debatním setkáním.  Pro skupiny, které mají zvláštní potřeby, probíhají i osobní prohlídky. Muzeum má bezbariérový přístup.

Budova.

Muzeum Jorgeho Randa je připojeno ke klášteru Milosrdných (Monasterio de las Mercedarias) v ulici Cruz del Molinillo de Málaga. Budova byla postavena podle návrhu architekta D. Manuela Rivera Valentína (1878) a je považována za symbolickou budovu, zejména uměleckého zájmu. Nachází se zde také mandarinkovník ve dvoře, který tu před více než 140 lety vysadil zakladatel kláštera. V roce 2011 městská radnice v Málaze schválila budování muzea v části kláštera, které bylo dostavěno na jaře 2014 pod vedením architekta D. Josého Antonia Gonzáleze Vargase. Síla expresionistického umění nemohla najít lepší místo než je právě to, které si zachovává duchovní hodnoty.

Instalace.

Konstrukce tohoto muzea se skládá z kombinace staré cihlové křížové chodby v nádvoří a novými instalacemi ze surového betonu a oceli proti povětrnostním vlivům. Vytváří zde synergii, která spojuje spiritualitu a vyrovnanost kláštera s tvrdostí expresionistického umění. Nachází se zde čtyři výstavní sály s přirozeným osvětlením. Právě vytvoření přirozeného světla je jedním z nejdůležitějších bodů této stavby. Dále se zde nachází knihovna, vnitřní nádvoří a výtvarný ateliér, kde se konají aktivity pro děti i dospělé. Pravidelně se zde scházejí skupiny umělců, kteří zde diskutují s historiky i návštěvníky. Muzeum tak dává prostor pro výměnu názorů a diskuse o umění a kultuře.

Administrativa.

Řízení, správu a veškeré muzejní aktivity jako jsou výstavy, konference související s uměním a estetikou expresionismu, workshopy a semináře, atd. jsou pod vedením Jorge Rando Foundation.

Museum Jorgeho Randa je první expresionistické muzeum v Málaze, v jižním Španělsku v Andalusii. Je věnované stejnojmennému malíři Jorgemu Randovi. Kromě shromažďování jeho sbírek, muzeum také pořádá krátkodobé výstavy ostatních expresionistických umělců, jak místních, tak i mezinárodních. Slavnostně bylo otevřeno 28. května 2014.

The Museum Jorge Rando is the first expressionist museum in Málaga, Andalusia, Spain. Dedicated to the painter Jorge Rando, it collects his works and it temporally hosts the works of other national and international artists belonging to this movement. It was officially inaugurated on May 28, 2015.


Narození a dětství.

Romanův otec Peter Neustädter je ruský Němec, který pochází z Kyrgyzstánu a byl profesionálním fotbalistou a reprezentantem Kazachstánu. Roman se narodil, když jeho otec hrál za FK Dněpr Dněpropetrovsk. Jeho otec následně hrál např. za FK Kajrat Almaty, Karlsruher SC, Chemnitzer FC a 1. FSV Mainz 05.  Neustädterův mladší bratr Daniel je také fotbalista, hrál mimo jiné za TuS Koblenz a FC Twente v Nizozemsku.

Reprezentační kariéra.

Německo.

Neustädter je dvojnásobný německý reprezentant v kategorii U20. Za tým do 21 let odehrál jeden zápas - v poháru Valerije Lobanovského proti Íránu.  14. listopadu 2012 debutoval v německém národním A-týmu v přátelském utkání v Amsterdamu proti Nizozemsku (remíza 0:0). 29. května 2013 hrál poprvé v základní sestavě v přátelském zápase v USA proti Ekvádoru (výhra 4:2), v tomto zápase odehrál 66 minut, potom byl vystřídán Stefanem Reinartzem. Připravil gól na 4:0, který vstřelil Lars Bender. Byly to jeho jediné dva starty za německé reprezentační A-mužstvo.

Rusko.

V lednu 2016 jednal o možnosti hrát za ruský národní tým. V květnu 2016 byl nominován do ruské soupisky na EURO 2016 ve Francii, jelikož obdržel ruské občanství. Debutoval 1. června 2016 v přípravném utkání v Rakousku proti reprezentaci České republiky, dostal se na hřiště v 64. minutě (porážka 1:2).  Trenér Leonid Sluckij jej zařadil do závěrečné 23členné nominace na EURO 2016 ve Francii, kde Rusko obsadilo se ziskem jediného bodu poslední čtvrté místo v základní skupině B. Neustädter odehrál na turnaji dva zápasy ve skupině.

Roman Neustädter (rusky Роман Петрович Нойштедтер; * 18. února 1988, Dněpropetrovsk, SSSR) je německo-ruský fotbalový záložník, hráč klubu Fenerbahçe SK. Od května 2016 má ruské občanství. Na seniorské úrovni reprezentoval dvakrát Německo a od června 2016 je reprezentantem Ruska.

Roman Petrovich Neustädter (; born 18 February 1988) is a Russian professional footballer who plays for Dynamo Moscow in the Russian Premier League. Ethnically German and born in the Soviet Union, Neustädter played for Germany at various youth levels, then being capped twice by the Germany national football team in 2012 and 2013. He switched allegiance to Russia in 2016.  Neustädter has often played as a defensive midfielder and centre back. While the former is his preferred position, he mostly played as the latter during his stint at Schalke.


Hráčská kariéra.

Muzzina si na Vstupním draftu NHL 2007 vybral tým Pittsburgh Penguins. Ačkoliv byl tímto týmem draftován, nikdy s ním nepodepsal smlouvu a znovu se tak pokusil o draft v roce 2009, avšak neúspěšně, jelikož si ho žádný z týmů nevybral. Proto sezónu dohrál v týmu Sault Ste. Marie Greyhounds v kanadské juniorské lize Ontario Hockey League (OHL). Ve své poslední sezóně v OHL (2009/10) získal Max Kaminsky Trophy pro nejlepšího obránce ligy.  Jako volný hráč podepsal 4. ledna 2010 tříletou nováčkovskou smlouvu s Los Angeles Kings.  Před sezónou 2010/11 si v přípravném kempu a zápasech zajistil místo v úvodní soupisce pro tento ročník. Dne 3. listopadu 2010 byl nicméně přidělen do farmářského mužstva Kings v American Hockey League (AHL) Manchester Monarchs. Pouze šest dní nato, dne 9. listopadu 2010, byl na krátký čas povolán do prvního týmu, ale 23. listopadu ho tam opět vrátil spoluhráč Alec Martinez. V sezóně 2011/12 byl povolán z farmy v průběhu play-off Stanleyova poháru a napsán na soupisku jako náhradník, když oni vyhráli Stanley Cup nad New Jersey Devils. V této sezóně se za Kings nepředstavil v jediném zápase. Ačkoli neměl nárok, aby bylo jeho jméno vyryto na vítězném poháru, byl přesto zobrazen na slavnostním obrázku vítězného týmu.  Muzzin vstřelil svůj první gól v National Hockey League (NHL) ve svém třetím utkání v sezóně 2012/13 dne 26. ledna 2013, když překonal Jasona LaBarbera z Phoenix Coyotes. V tomto ročníku nastupoval pravidelně za Los Angeles a v základní části nakonec zaznamenal sedm branek a devět asistencí ve 45 zápasech, zatímco přidal tři asistence v 17 utkáních play-off. Byl také jmenován nováčkem měsíce za březen 2013.  Dne 12. července 2013 se Muzzin dohodl s vedením Kings na prodloužení smlouvy o 2 roky.

Reprezentační kariéra.

První start v dresu kanadské reprezentace si připsal na MS v Česku v roce 2015. S mužstvem získal zlaté medaile, když ve finálovém utkání porazili Rusko poměrem 6:1. Celkem si v desíti zápasech připsal 8 asistencí.

Jacob Muzzin (* 21. února 1989, Woodstock, Ontario) je kanadský hokejový obránce hrající v severoamerické National Hockey League (NHL) za tým Toronto Maple Leafs. Předtím hrál za tým Los Angeles Kings, se kterým v sezóně 2013/2014 získal Stanley Cup. V týmu Pittsburgh Penguins, který ho v roce 2012 draftoval ze 141. pozice, neodehrál jediné utkání.

Jacob Muzzin (born February 21, 1989) is a Canadian professional ice hockey defenceman currently playing for the Toronto Maple Leafs of the National Hockey League (NHL). Originally drafted by the Pittsburgh Penguins in the 2007 NHL Entry Draft, Muzzin went unsigned and returned to the Sault Ste. Marie Greyhounds of the Ontario Hockey League (OHL) as an overage player. There he served as team captain and won the Max Kaminsky Trophy as the top defenceman in the OHL. As a free agent, Muzzin signed with the Los Angeles Kings in 2010, winning a Stanley Cup with the team in 2014.  Internationally, Muzzin has represented Canada at the 2015 IIHF World Championship and 2016 World Cup of Hockey, winning gold in both.


Řazení.

Sám Beethoven skladbu označil ve svých pozdějších letech života jako nejvydařenější dílo, a ačkoli její popularita nedosahuje úrovně většiny jeho symofnií a sonát, označuje ji Beethoven za vrchol své tvorby. Jedná se o jeho druhou mši po méně známé "Mši C dur", op. 86 z roku 1807.

Vznik.

Kompozice "Missy solemnis" je spjata s Beethovenovým přátelstvím s arcivévodou Rudolfem Janem Rakousko-Toskánským (1788–1831). Arcivévoda byl velice nadaným žákem skladatele ve hře na klavír a komponování a také Beethovenovým podporovatelem v materiálním ohledu. Proto Beethoven věnoval svému příteli několik ze svých nejvýznamnějších skladeb, jako např. svou jedinou operu "Fidelio". Poté, co Beethoven obdržel zprávu o Rudolfově jmenování arcibiskupem olomouckým, napsal:  Biskupské svěcení v Olomouci v roce 1819 však proběhlo bez provedení této Beethovenovy mše, jelikož plánovaná skladba daleko přesáhla rámec běžných mší a skladatele navíc vedla k více než čtyřem letům intenzivního bádání v oblasti teologie, liturgiky a dějin duchovní hudby, gregoriánského chorálu od Palestriny po Bacha a Händela, k většímu pochopení božích záměrů. Mši skladatel napsal v Mödlingu, ve svém tamním letním domě, kde je dnes Beethovenův památník.

První uvedení.

V roce 1823, tři roky po plánovaném uvedení mše, předal Beethoven svému příteli, kardinálu a arcibiskupovi olomouckému, jemu věnovanou "Missu solemnis". Části mše (Kyrie, Credo, Agnus Dei) byly poprvé uvedeny nikoli v rámci liturgie, nýbrž při setkání Filharmonického spolku v Petrohradě 7. dubna 1824, a poté 7. května 1824 v c. k. divadle U Korutanské brány ve Vídni. Celá mše pak poprvé zazněla v roce 1830 v kostele svatých Petra a Pavla ve Varnsdorfu jako součást liturgie.  Podle jiných zdrojů již v Petrohradu zazněla mše celá (označena jako "oratorium"), o měsíc později ve Vídni jen části Kyrie, Credo a Agnus Dei (označeny jako "hymny"), protože celá by se nevešla - šlo totiž především o premiéru 9. symfonie. Tedy ve Varnsdorfu se konalo první kompletní uvedení díla na území rakouské monarchie a historicky první kompletní využití v rámci liturgie.

Struktura.

Beethovenova "Missa solemnis" je jako většina mší dělena do pěti vět:

Trvání.

Provedení díla trvá přibližně hodinu a čtvrt (70–80 minut).

Missa solemnis in D dur op. 123 Ludwiga van Beethovena zkomponovaná mezi lety 1817 a 1823 patří mezi nejvýznamnější počiny skladatele vůbec a řadí se mezi nejznámější mše západní klasické hudby. Formálně dílo patří do typu velkých slavnostních mší – missae solemnes.

The Missa solemnis in D major, Op. 123, is a solemn mass composed by Ludwig van Beethoven from 1819 to 1823. It was first performed on 7 April 1824 in Saint Petersburg, Russia, under the auspices of Beethoven's patron Prince Nikolai Galitzin; an incomplete performance was given in Vienna on 7 May 1824, when the Kyrie, Credo, and Agnus Dei were conducted by the composer. It is generally considered one of the composer's supreme achievements and, along with Bach's Mass in B minor, one of the most significant mass settings of the common practice period.  Written around the same time as his Ninth Symphony, it is Beethoven's second setting of the Mass, after his Mass in C major, Op. 86. The work was dedicated to Archduke Rudolf of Austria, archbishop of Olomouc, Beethoven's foremost patron as well as pupil and friend. The copy presented to Rudolf was inscribed "Von Herzen—Möge es wieder—Zu Herzen gehn!" ("From the heart – may it return to the heart!")


Život a dílo.

Pocházel z rolnické rodiny. Možná se vyučil tkalcem – tak o tom hovoří ve svých básních, někteří historikové tomu ale nevěří a pravděpodobnější se jim zdá, že získal vzdělání v nějaké klášterní škole, kde se nejspíše vyučovalo gruzínsky (je nápadné, že jeho arménština není čistá a dělal v ní gramatické chyby). Od mládí se také učil hrát na hudební strunné nástroje typické pro ašughy (kamanča, čonguri, tar).  V jedné své básni tvrdí, že byl v patnácti letech zajat perským králem Nádir-šáhem a v jeho armádě se zúčastnil tažení do Indie a obléhání Dillí. Historikové nemají pro tuto informaci žádné jiné potvrzení, pravdou však je, že během tohoto tažení se mohl sblížit s budoucím králem Ereklem, který se ho rovněž zúčastnil. Byl by to klíč k pochopení toho, proč Erekle II. po nástupu na trůn Sajať-Novu vykoupil ze zajetí a pozval ho na svůj dvůr jako pěvce. Stalo se tak kolem roku 1748. Tento dvůr se nejprve nacházel v Thelavi, později byl přemístěn do Tiflisu (dnešního Tbilisi).  Na dvoře si pěvec zvolil jméno Sajať-Nova, které bylo perské a v perštině značilo "král písní" – perština byl jazyk, který rovněž ovládal a byl pro něj zřejmě jazykem nejčastější komunikace. Verše v ní ovšem nepsal.  Podle arménských historiků byla ženou básníkova srdce, jíž věnoval většinu svých trubadúrských vyznání, Ereklova sestra Anna Bagrationi, dcera krále Theimuraze II. Gruzínští badatelé se naopak přiklánějí k verzi, že byl Sajať-Nova zamilován do katolické dívky Tality.  Většinu děl vytvořil autor ve 40.-50. letech. První datovaná báseň je z roku 1753. V letech 1752-1753 byl Sajať-Nova ze dvora vypovězen, neznámo proč. Roku 1759 byl z Eraklova dvora vypovězen definitivně, ani v tomto případě není důvod známý. Musel odejít do vyhnanství v přístavu Anzal na břehu Kaspického moře, který tehdy náležel Persii. Podle arménské tradice stál za vypovězením jeho tajný poměr s princeznou Annou, či minimálně žárlivost Annina manžela Demetre Orbelianiho. Ale historikové se spíše kloní k názoru, že důvod byl jiný. Ve svých básních si před vyhnáním často stěžuje na pomlouvače, byl zřejmě neoblíben u dvorské šlechty, která jím pohrdala pro jeho nízký původ.  Doba jeho vyhnání kolem roku 1759 byla paradoxně jeho vrcholným tvůrčím obdobím. V exilu žil se svou manželkou Marmar, kterou poznal možná ještě na dvoře a odešli spolu. Z existenčních důvodů se stal knězem (v tomto případě tzv. ženatým knězem). Byl znám jako bratr Stepanos. Básně přestal psát, ale přepisoval některé starší. V této době také uspořádal svou nejslavnější sbírku – "Tetrak". Roku 1768 zemřela jeho žena, načež se stal knězem celibátním (tzv. vardapetem). Život trávil v haghpatském klášteře.  Roku 1795 klášter poničili Peršané, když vypukla válka mezi Ereklem a jimi. Mniši uprchli do Tiflisu, kde se uchýlili do kostela sv. Jiří ("Surb Gevorg"). Peršané však dobyli i Tiflis. Během jejich řádění byl možná zabit i Sajať-Nova. Lidová tradice říká, že jeho posledními slovy bylo ""Nevyjdu z kostela, nevzdám se Ježíše"", načež byl ubit. Někteří historikové se však přiklánějí k variantě, že zemřel až kolem roku 1801.

Sajať-Nova, arménsky Սայաթ-Նովա, gruzínsky საიათნოვა, rodným jménem Harutjun Sajatjan (1712, Tbilisi – 1795, Tbilisi) byl arménský básník narozený na území dnešní Gruzie, nejvýraznější představitel kavkazské středověké trubadúrské poezie, tzv. ašughů ("slavíků"). Byl dvorním pěvcem kharthlo-kachetinského krále Erekla II. Dochovalo se 68 jeho básní v arménštině, 35 v gruzínštině a 120 v ázerbájdžánštině. Básně byly tehdy zpívané, ale nápěvy se povětšinou nedochovaly. V jeho díle převažuje milostná lyrika, ale objevují se i tzv. chratakany (básně didaktické), žaloby (společensko-kritické verše) a básně panegyrické. Hlásil se k Arménské apoštolské církvi a považoval se za Arména.

Sayat-Nova (; Persian: سایات‌نوفا; ; born Harutyun Sayatyan; 14 June 1712 – 22 September 1795) was a Georgia-born Armenian poet, musician and "ashugh", who had compositions in a number of languages. His songs and poems are in the Armenian, Azerbaijani, Georgian, and Persian languages.


Život.

Narodil se v konzervativní šíitské rodině, studoval na rusko-muslimské střední škole a poté nastoupil ke studiu na Vysoké škole technické v Baku. Od roku 1903 psal články do různých opozičních časopisůa v letech 1905–1907 se zapojil do Ruské revoluce. Podporoval antimonarchistickou platformu s požadavky národní autonomie Ázerbájdžánu. Součástí protimonarchistické platformy v Baku byli i sociální demokraté, a to i ti radikálnější, takže to byl Rasulzade, který ukryl mladého Josifa Stalina, když ho policie v Baku roku 1905 hledala jako podněcovatele nepokojů. Tato pomoc budoucímu diktátorovi měla v Rasulzadeho životě později sehrát důležitou roli.  I po revoluci Rasulzade pokračoval v žurnalistické činnosti. Roku 1908 představil svou první divadelní hru s názvem "Světlo v temnotách". V roce 1909 odjel do Íránu, aby se připojil k Sattarchanově povstání. Sattarchan vedl ázerbájdžánské osvobozenecké hnutí v Íránu, kde ázerbájdžánci sice tvoří menšinu, ale ještě dnes jich tam žije více než v Ázerbájdžánu. Rasulzade zde založil stranu "Iran-e no" ("Nový Írán"). Strana měla demokratický program. V roce 1911 do Íránu vstoupila ruská vojska, načež Rasulzade uprchl do Istanbulu. I zde se hojně věnoval publicistice. Do Baku se vrátil roku 1913, když byla vyhlášena amnestie, u příležitosti 300. výročí nástupu Romanovců na trůn.  Kolem roku 1914 Rasulzade zahájil kampaň, v níž především oživil pojmy Azerové (případně ázerbájdžánští Turkové) a Ázerbájdžán, které po smlouvě mezi Ruskem a Persií z roku 1828, jež historický Ázerbájdžánský chanát dělila mezi tyto dva státy, prakticky vymizely. Je tak tvůrcem moderního ázerbájdžánského nacionalismu.  V roce 1917 se stal předsedou strany Musavat. V květnu 1918 pak byl jednomyslně zvolen předsedou ázerbájdžánské národní rady ("Milli Šura") a 28. května 1918 tato rada vyhlásila samostatnou Ázerbájdžánskou republiku. Rasulzade zastával pozici hlavy státu ("de facto" prezidenta) a neformálně vedl i dva vládní kabinety. Aktivně se zapojil rovněž do založení Státní univerzity v Baku v roce 1919.  V květnu 1920 se republika zhroutila, komunisté převzali moc a Rudá armáda vstoupila do Ázerbájdžánu. V srpnu 1920 byl Rasulzade zatčen Sověty a jen osobní známost se Stalinem ho zachránila od perzekucí. Byl propuštěn a Stalin mu nabízel různé funkce, které odmítl a přednášel orientální jazyky na Petrohradské státní univerzitě. Až v roce 1922 mu přátelé pomohli odjet do Finska, odkud se už nevrátil. Emigroval a v exilu prožil zbytek života – v Polsku, v Rumunsku a nakonec, po druhé světové válce, v turecké Ankaře.  V letech exilu publikoval řadu prací na téma Ázerbájdžánu.

Mammad Amin Rasulzade, ázerbájdžánsky "Məmməd Əmin Rəsulzadə" (31. leden 1884, Novchane u Baku – 6. březen 1955, Ankara) byl ázerbájdžánský politik, zakladatel a první prezident Ázerbájdžánské republiky, jež existovala v letech 1918–1920.

Mammad Amin Rasulzade (, ), ( 31 January 1884 – 6 March 1955) was an Azerbaijani statesman, scholar, public figure and the head of the Azerbaijani National Council. His expression ""Bir kərə yüksələn bayraq, bir daha enməz!"" ("The flag once raised will never fall!") became the motto of the independence movement in Azerbaijan in the 20th century.


Život.

9. srpna 1431 byla podepsána manželská smlouva mezi Annou a Amadeem, princem z Piamontu a titulárním princem z Achaey, nejstarším přeživším synem a dědicem Amadea VIII. Savojského (později se stal vzdoropapežem Felixem V.), nicméně, princ zemřel o pouhých dvacet dnů později, 29. srpna.  O pět měsíců později, 1. ledna 1432, byla podepsána druhá manželská smlouva, tentokrát mezi Annou a Ludvíkem Savojským, Amadeovým mladším bratrem a novým dědicem vévodství. Svatba se konala o dva roky později, 12. února 1434 v Chambéry. O několik měsíců později, 7. listopadu, vévoda Amadeus VIII. ponechal vládu svému synu Ludvíkovi, i když oficiálně odstoupil v jeho prospěch teprve tehdy, když byl zvolen vzdoropapežem, v roce 1440.  Annin manžel, který se zajímal více o poezii, než o své vévodství, velmi miloval svou manželku a postupně ji nechal řídit státní záležitosti. Ona, ze stesku po její vlastní zemi, organizovala mnoho hostin pro nejmocnější kyperské pány. Zapůsobila na návštěvníky zdobenými hrady, organizovala slavnosti a nabízela dary hostům, za výdaje, které způsobily hodně protestu mezi rolníky a šlechtici kraje Vaud.  Ke zmírnění některých jejích dluhů, zorganizovala Anna utkání pro jednu ze svých dcer, která byla výhodnou aliancí savojského rodu. V roce 1451, provdala svou desetiletou dceru Šarlotu za francouzského dauphina, budoucího krále Ludvíka XI.  V roce 1452 Anna koupila od Jeanne de Charny Turínské plátno, výměnou za hrad Varambon. O několik let později papež Pavel II. povolil Violantě Francouzské uložit tuto relikvii do hradu Chambéry, ze kterého zvedla věž nad sakristií jako náboženský symbol.

Smrt.

Anna zemřela 11. listopadu 1462 v Ženevě, ve Švýcarsku ve věku 44 let.

Anna Kyperská (nebo Anna z Lusignanu) (24. září 1418-11. listopadu 1462) byla dcera krále Januse Kyperského a Šarloty Bourbonské, a členka věhlasné dynastie Lusignanů. Sňatkem s Ludvíkem Savojským byla savojskou vévodkyní.

Anne of Cyprus (or Anne de Lusignan) (24 September 1418 – 11 November 1462) was a Duchess of Savoy by marriage to Louis, Duke of Savoy. She was the daughter of King Janus of Cyprus and Charlotte of Bourbon; and a member of the Poitiers-Lusignan crusader dynasty.


Děj.

Bobby Dorfman (Jesse Eisenberg) je nejmladším synem newyorské židovské rodiny z Bronxu na pozadí 30. let dvacátého století. Starší sestra Evelyn se provdala za učitele a ze staršího bratra Bena se stal profesionální gangster. Nespokojen s prací v otcově klenotnické dílně se rozhoduje vydat do Hollywoodu, kde se strýc Phil (Steve Carell) prosadil jako filmový agent a vyhledávač hereckých talentů. Získává však u něj pouze podřadné místo poslíčka.  Strýcova sekretářka Veronica, zvaná Vonnie (Kristen Stewartová), při seznamování hollywoodských zákoutí Bobbyho uhrane zejména svým životním stylem neprahnoucím po slávě, jak je to běžné u dívek přijíždějících do filmové „továrny na sny“. Dívka však jeho návrhy odmítá, protože má za přítele novináře Douga. Ve skutečnosti udržuje tajný poměr se strýcem Philem, který jí slibuje rozvod a společný život.  Při jednoročním, papírovém výročí vztahu předává Philovi dárek, dopis psaný a signovaný Rudolphem Valentinem. Ženatý muž má však z podvádění výčitky svědomí a románek ukončuje. Vonnie se tak zcela poddává idealistickému Bobbymu.  Phil po čase synovci sděluje, že se přece jen rozhodl pro rozvod kvůli jisté dívce bez níž nemůže žít, ačkoli se s ní rozešel. Aniž Bobby tuší, že se hovoří o Vonnie, strýce ujišťuje, že opuštěná manželka rozchod zvládne. Sám zmiňuje svou zamilovanost s jeho bývalou sekretářkou, úmysl oženit se a vrátit se do New Yorku. Překvapený Phil tak navštěvuje Vonnie, která pracuje jako šatnářka. Naléhá, aby opustila synovce a provdala se za něho.  Během rozhovoru ve Philově kanceláři si Bobby všimne zarámovaného dopisu, jenž strýc obdržel jako dárek od své mladé lásky. Dochází mu, že darující osobou byla Vonnie, kterou následně postaví před rozhodnutí výběru ze dvou soků. Dívka volí jistotu luxusního života s bohatým postarším agentem.  Zlomený Bobby se tak osamocen vrací do New Yorku, kde se vypracuje v nočním klubu gangsterského bratra Bena (Corey Stoll). Z podniku se postupně stává vyhlášené místo setkávání smetánky, do něhož míří politici i mafiáni. Mladý podnikatel se jednoho večera seznamuje s rozvedenou atraktivní blondýnkou Veronicou Hayesovou (Blake Lively), s níž navazuje vztah zakončený sňatkem a potomkem.  Šťastní manželé Phil a Vonnie navštěvují klub při svém měsíčním newyorském pobytu. Bobby se však k družení nemá a bývalé lásce vyčítá, jak moc se změnila, když dospěla do stádia povrchní ženy, jejíž archetyp tak odmítala. Přesto se s Vonnie začíná scházet a opět mezi nimi přeskakuje jiskra, vrcholící líbáním během romantické procházky v Central Parku.  Poté, co je Ben popraven na elektrickém křesle za vraždu prvního stupně, stává se z Bobbyho jediný vlastník klubu. Gangsterská pověst podniku, jakožto bratrova odkazu, přitahuje stále více celebrit a popularita dosahuje výšin. Bobby se vydává do Los Angeles, aby v něm otevřel pobočku klubu. Ačkoli si slíbil opak, schází se s Vonnie v hospůdce na oběd, v níž si kdysi jako milenci rozuměli. Mladá paní sděluje, že se na krátkou chvíli vrací s mužem do New Yorku. Oba však docházejí k závěru, že dále nebudou jitřit své city a raději se v životě už nepotkají.  Několik měsíců poté, při vítání Nového roku, se nacházejí na opačných březích Ameriky. Bobby slaví v newyorském klubu, zatímco Vonnie křepčí po manželově boku na hollywoodském večírku. Přesto jsou náhle vytrženi z víru oslav, nepřítomnými pohledy zahloubáni do sebe, vzdáleni od reálných partnerů, a zdá se, že své myšlenky směřují jeden k druhému.

Produkce.

Do připravovaného Allenova snímku byli 9. března 2015 obsazeni Jesse Eisenberg, Bruce Willis a Kristen Stewartová. Producenty se stali Letty Aronson, Stephen Tenenbaum a Edward Walson. K hereckému týmu se 6. března 2015 připojila Blake Livelyová a v polovině července ji doplnila Parker Poseyová. Další obsazení bylo oznámeno 4. srpna 2015, včetně herců Jeannie Berlinové, Coreyho Stolla, Kena Stotta, Anny Campové, Stephena Kunkena, Sari Lennickové a také Paula Schneidera. Roli Vita získal Tony Sirico stále během srpna a v daný měsíc byl k projektu přizván také Max Adler.  Film nasnímal kameraman Vittorio Storaro. Willisovo odstoupení z projektu bylo zveřejněno 24. srpna 2015 pro střet s plánovaným divadelním představením na Broadwayi v Kingově adaptaci románu "Misery". O čtyři dny později jeho postavu převzal Steve Carell. V březnu 2016 došlo k odhalení názvu komediálního dramatu "Café Society".

Natáčení.

Vlastní natáčení začalo 17. srpna 2015 v Los Angeles a jeho okolí včetně Pasadeny a Los Feliz. Na newyorské lokace v Brooklynu se štáb přemístil 8. září téhož roku. Allenův 47. film v pořadí se stal jeho prvním digitálním projektem za použití kamery Sony CineAlta F65.  Počáteční rozpočet představoval 18 milionů dolarů. Následně však došlo k navýšení a konečná suma produkce dosáhla výše 30 milionů dolarů, což ze snímku učinilo nejnákladnější Allenův film k danému datu.

Promítání.

Světová premiéra Allenova 47. filmu proběhla na Festivalu v Cannes během první poloviny května 2016, když jeho projekce potřetí zahajovala festival a od diváků se dočkala kladného přijetí. O více než týden později drama otevřelo Filmový festival v Seattlu.  Ve Spojených státech bylo uvedení do kin původně naplánováno na 15. srpna 2016. Následně došlo pro vybrané kinosály k přesunu data na 12. července téhož roku a celoplošné promítání bylo spuštěno 29. července. Vedle společnosti Lions Gate Entertainment se distributorem poprvé stala studia Amazon.

Tržby.

V severní Ameriace snímek vydělal přes 11 milionů dolarů a celosvětové tržby dosáhly více než 43 milionů dolarů.  Premiéra uskutečněná 15. července 2016 v pěti amerických kinech přinesla v otevírací víkend zisk 359 289 dolarů, s průměrem 71 858 dolarů na jeden kinosál, což znamenalo rekordní částku roku 2016 v přepočtu na jedno projekční místo. Rekordní zápis později překonala komedie "Don't Think Twice" s hodnotou 92 835 dolarů. Celoplošná projekce, zahájená 29. července téhož roku, dosáhla prvního příjmu 2,3 milionů dolarů, což daný víkend představovalo 12. místo.

Café Society je americké komediální a romantické filmové drama z roku 2016, napsané a režírované Woodym Allenem, který děj doprovodil v roli vypravěče.  Hlavní postavy v příběhu z 30. let dvacátého století ztvárnili Jesse Eisenberg jako Newyorčan Bobby Dorfman, který se po příjezdu do Hollywoodu zamiluje do sekretářky Vonnie v podání Kristen Stewartové. Jejího zaměstnavatele – hereckého agenta Philla, a zároveň Bobbyho strýce, si zahrál Steve Carell.

Café Society is a 2016 American romantic comedy-drama film written and directed by Woody Allen. It stars Jeannie Berlin, Steve Carell, Jesse Eisenberg, Blake Lively, Parker Posey, Kristen Stewart, Corey Stoll, and Ken Stott. The plot follows a young man who moves to 1930s Hollywood, where he falls in love with the assistant to his uncle, a powerful talent agent.  The film had its premiere at the Cannes Film Festival on May 11, 2016, and was theatrically released in the United States on July 15, 2016, by Amazon Studios and Lionsgate. It received generally positive reviews and grossed $43 million.


Život.

Dětství.

Ravachol se narodil v Saint-Chamond jako nejstarší dítě svého holandského otce a francouzské matky. Jako dospělý přijal dívčí příjmení své matky kvůli tomu, že jeho otec odešel od rodiny, když bylo Françoisovi osm let, a tím přivedl rodinu do problémů. Od té doby musel začít finančně podporovat svoji matku, sestru, bratra a k tomu se ještě staral o svého synovce. Zažil těžké dětství poznamenané chudobou.

Pozdější léta, atentáty a souvislosti.

Ravachol se živil jakými profesemi to bylo možné a za krátkou dobu ho bída přivedla ke kriminální dráze. Nejdříve kradl a padělal peníze. Poté spáchal i vraždu, když se snažil okrást mnicha v Chamblés. Stal se politicky aktivním, začal se stýkat s anarchisty a organizacemi usilujících o zlepšení pracovních podmínek.

Události předcházející atentátům.

Původem pozdější série atentátů byla účast anarchistů na demonstracích za osmihodinovou pracovní dobu ve Fourmies 1. května 1891, kde policie zahájila palbu do davu, což mělo za následek smrt devíti z řad demonstrantů, a v Clichy , která přerostla v místní střety s policií. Tři anarchisté byli zatčeni a během tvrdého výslechu, kdy nejenom že byli podrobeni brutálnímu násilí, ale zároveň nebyla jednomu z nich po celou dobu zadržení umožněna lékařská péče, ačkoliv měl vážná poranění, s nimi následoval soud. Během něj žádal státní žalobce Boulot pro všechny nejtvrdší tresty, nicméně soud uložil tresty pětiletého a tříletého vězení pro 2 z obžalovaných, třetí byl osvobozen. Celá tato aféra vyvolala vlnu rozhořčení mezi anarchisty.

Atentáty.

Ravachol byl přítelem oněch tří souzených anarchistů z řad demonstrantů v Clichy a rozhodl se, že je pomstí. Svůj první atentát spáchal 11. března 1892 - bombou způsobil explozi části budovy na bulváru SaintGermain. Jeho obětí měl být předseda soudu z Clichy Edmond Benoit, a přestože škody byly veliké, jako zázrakem nikdo nebyl zraněn. Ravachol se rozhodl pro další útok, tentokrát byl cílem nenáviděný státní zástupce Bulot z případu Clichy a jeho rezidence v domě na ulici Clichy. 27. března stejného roku došlo k výbuchu, škody byly ještě větší než v předešlém případě, ale opět nikdo nebyl zasažen. Mezitím proběhnul 15. března atentát v kasárnách v Lobau, což v té době ještě více vyburcovalo už tak alarmovanou policii, která věděla, že Ravachol je autorem prvního atentátu. Rozšířila do novin jeho portrét a jala se jej vyhledat za každou cenu. Ravachol v den druhého atentátu obědval v restauraci Véry, kde se zapředl do rozhovoru s jedním číšníkem jménem Lhérot. Později se zde Ravachol opět ukázal a Lhérot v něm poznal policií hledaného zločince. Ravachol byl následně zatčen policií. Bylo potřeba 10 mužů, aby ho dokázali zvládnout. Ještě než stačil začít soud s Ravacholem, vybuchla puma 25. dubna v restauraci Véry, mířená na Lhérota. On sám vyváznul, ovšem dva lidé byli zabiti.

Soud.

Soud s Ravacholem probíhal za zájmu médií a anarchistů. Ravachol se během něj stal svým přístupem, chováním a charismatem dokonalým mučedníkem propagandy činem. Zatímco na sebe vzal veškerou odpovědnost za atentáty, byl veřejnosti předkládán jeho životní příběh člověka, který mládí prožil v bídě a musel se starat o celou rodinu. Původně byl odsouzen k trvalým pracím na doživotí, ale jeho trest byl změněn po jeho dalším soudu v Montbrisonu pro činy spáchané ještě před jeho prvním atentátem. Ač přiznal vraždu mnicha ze Chambles a vykradení jedné hrobky, kde očekával nalezení drahocenné bižuterie, razantně odmítal další vraždu, které mu byla přisuzována. Přesto stále zachovával během celého svého procesu naprosto pozoruhodný klid, vždy mluvil bez jediné známky větších emocí. Verdikt o svém trestu smrti přijal s tradičním anarchistickým heslem: „Ať žije anarchie.“

Smrt a ohlasy.

Po jeho smrti na popravišti skončilo odsuzování Ravachola jako obyčejného zločince, naopak byla počátkem vzniku legendy Ravachola jako mučedníka. Stal se legendou nejen pro anarchisty ale i pro společnost mimo hnutí.

Vliv.

Anarchista Auguste Vaillant, chudý 32letý dělník neschopný uživit rodinu, 9. prosince 1893 při zasedání francouzského parlamentu v Palais Bourbon vrhl z galerie pro obecenstvo do sálu bombu z výbušniny a hřebíků. Exploze lehce zranila kolem dvou desítek osob včetně Vaillanta samotného. Svůj čin vysvětlil jako odvetu za popravu anarchisty Ravachola.

François Claudius Koenigstein (14. října 1859 Saint-Chamond – 11. července 1892 Montbrison), známý jako Ravachol, byl francouzský anarchista. Spáchal několik vražd a bombových atentátů mířících na byty veřejných úředníků, kteří soudili anarchisty. Svým postojem během procesu i svým rozhodně anarchistickým projevem se stal Ravachol v očích mnoha hrdinou a mučedníkem. Za své činy byl odsouzen k smrti a popraven na gilotině.

François Claudius Koenigstein, also known as Ravachol (1859–1892), was a French anarchist. He was born on 14 October 1859, at Saint-Chamond, Loire and died by being guillotined on 11 July 1892, at Montbrison after being twice found guilty of complicity in bombings.


Život.

Werner Forssmann byl jediné dítě právníka Julia Forssmanna a jeho manželky Emmy roz. Hindenbergové. Vystudoval medicinu na univerzitě Fridricha Wilhelma (dnes Humboldtova) v Berlíně. Již během studií se zajímal o kardiální diagnostiku. V roce 1929 pracoval v nemocnici v Eberswalde, kde provedl sám na sobě test na srdeční katetrizaci. Zavedl si kanylu do žíly a 65 cm dlouhý katetr až do pravé srdeční komory, jak bylo dokumentováno v pořízeném rentgenovém snímku. Tento postup publikoval 5. listopadu 1929 v odborném tisku, ale větší odezvu v odborné veřejnosti měla až jeho přednáška na konferenci Německé společnosti pro chirurgii v dubnu 1931. Katetrizace byla použita již v předchozích letech na zvířatech i lidech (Ernst Unger, Fritz Bleichröder, Walter Löb v r. 1912), ale prvenství díky publikování bylo přiznáno Forssmannovi. Jeho článek s názvem "Katetrizace pravé strany srdce" v časopisu "Klinische Wochenschrift" je dnes považován za jeden z mezníků rozvoje medicíny. Ve své době však Forssmann neměl podporu pro širší uplatnění této metody na svém pracovišti. O zdokonalení katetrizace a její zavedení do klinické praxe se zasloužili až ve 40. letech A. Cournand a D. W. Richards.  Forssmann krátce pracoval v berlínské nemocnici Charité a od července 1932 v městské nemocnici v Mohuči, kde se seznámil se svou budoucí ženou Elisabeth Engelovou. Vzali se v prosinci 1933, a protože jako manželé nemohli zůstat na jednom pracovišti, přijal nové zaměstnání jako urolog v nemocnici Rudolfa Virchowa v Berlíně. V následujících letech pracoval jako vedoucí chirurg v několika dalších nemocnicích v Berlíně a Drážďanech. Byl členem NSDAP. Roku 1939 byl povolán do Wehrmachtu jako zdravotní důstojník - chirurg a během 2. světové války se zúčastnil bojů v Polsku, Norsku a Sovětském svazu. V roce 1942 se vrátil do Berlína a zde pracoval až do konce války. Z Berlína uprchl a dostal se do zajetí Američanů, ze kterého byl propuštěn v říjnu 1945. Vrátil se ke své rodině do Wiesu (Kleines Wiesental) u Freiburgu. V poválečných letech jako bývalý člen NSDAP měl Forssman zákaz vykonávat činnost a vypomáhal zde v soukromé praxi své manželky.  Od roku 1950 pracoval v různých nemocnicích jako urolog, v této oblasti absolvoval i vědecký výzkum. Kardiologií se již v praxi nezabýval, své zkušenosti s katetrizací prezentoval na přednáškách. V roce 1954 obdržel Leibnizovu medaili Německé akademie věd v Berlíně za přínos terapeutické kardiochirurgii. V roce 1956 získal společně s André Frédéricem Cournandem a Dickinsonem W. Richardsem Nobelovu cenu ve fyziologii a lékařství za objevy týkající se srdeční katetrizace a patologických změn v oběhovém systému. Od r. 1958 pracoval Forssmann jako vedoucí chirurg v nemocnici v Düsseldorfu, kde zůstal až do odchodu do penze v r. 1969. I když se nevěnoval vědecké práci a byl kritizován pro své členství v NSDAP, udělení Nobelovy ceny přineslo Forssmannovi mnohá další ocenění: Spolkový záslužný kříž r. 1959, jmenování čestným profesorem na univerzitách v Cordobě (Argentina) a Düsseldorfu, čestné členství v lékařských společnostech, členství v Akadmii věd Indie, čestný doktorát Humboldtovy univerzity v Berlíně (r. 1977) .  Po odchodu do důchodu žil v Wies-Wambachu a napsal paměti, které byly vydány v roce 1972 pod názvem "Pokus na sobě" ("Selbstversuch"). Zemřel 1. června 1979 na infarkt.

Werner Theodor Otto Forßmann (psán také Forssmann, 29. srpna 1904 – 1. června 1979) byl německý chirurg a urolog, nositel Nobelovy ceny za fyziologii a lékařství za rok 1956. Cenu s ním dostali také André Cournand a Dickinson Richards a byla mu udělena za vynález srdeční katetrizace.

Werner Theodor Otto Forßmann (Forssmann in English; 29 August 1904 – 1 June 1979) was a physician from Germany who shared the 1956 Nobel Prize in Medicine (with Andre Frederic Cournand and Dickinson W. Richards) for developing a procedure that allowed cardiac catheterization. In 1929, he put himself under local anesthesia and inserted a catheter into a vein of his arm. Not knowing if the catheter might pierce a vein, he put his life at risk. Forssmann was nevertheless successful; he safely passed the catheter into his heart.


Historie.

Na místě chráněném ze tří stran řekou Regou vznikla slovanská opevněná osada již v devátém století. Archeologický průzkum z let 1931–1932 odhalil zbytky budov, zlomky slovanské keramiky a římské mince použité pravděpodobně jako obětiny v Perunově svatyni.  První písemná zmínka pochází z roku 1170, kdy pomořanský kníže Kazimír I. věnoval jedenáct vesnic a patronátní práva nad kostelem v Trzebiatowě osadníkům ze švédského Lundu, kteří v nedalekých Białobokách založili mužský klášter. Třinácté století je spojeno s rozvojem obchodu na pobřeží Baltského moře. V roce 1277 uzavřel kníže Barnim I. dohodu s klášterem o otevření knížecí mincovny a správě města. Ze stejného roku pochází listina, která osadu povyšuje na město. Spolu s ní získalo město privilegia, ke kterým patřilo právo na volnou přepravu zboží po řece a opevnění hradbami. Białobokovský klášter měl dostávat polovinu městských platů. Za účast v bitvě u Stargardu v roce 1283 získalo město právo pečetit červeným voskem. Roku 1416 se Trzebiatów stal hanzovním městem. Obchodoval se sledi, pivem, solí, sladem a cibulí a perníkem. Zavedl úzkou spolupráci s Kolobřehem, ale obchodoval i s dalšími městy na pobřeží Baltského moře (např. s Kodaní). V roce 1465 však bylo město z hanzy vyloučeno.  Právo na plavbu po řece přispělo k rozvoji města, ale také ke sporům s Gryficí, která chtěla získat výhradní právo plavby pro sebe. Představitelé Gryfice si stěžovali až u papeže, a když neuspěli, uchýlili se k vojenským útokům na Trzebiatów. Důsledkem bylo několik válek, které skončily úpadkem Trzebiatowa. Další rozvoj města začal až ve druhé polovině šestnáctého století, kdy se v něm začaly konat koňské a dobytčí trhy. V sedmnáctém století však silné bouře zanesly městský přístav v Regoujśce bahnem, které znemožnilo plavbu lodí. Nepomohlo ani vyhloubení plavebního kanálu a vybudování nového přístavu u vesnice Mrzeżyno.  V šestnáctém století hrál Trzebiatów významnou roli ve vývoji církevní reformace. Roku 1534 ve městě proběhlo jednání zemského sněmu známé jako Trzebiatowský sněm, na kterém se pomořanská šlechta dohodla na přijetí luteránství jako dominantního náboženství a odmítla tak nadvládu římskokatolické církve.  Během třicetileté války město strádalo vojenskými aktivitami obou znepřátelených stran. Neblahý byl zejména rok 1643, kdy město zcela vyplenila carská armáda. Po roce 1648 se Trzebiatów stal součástí Braniborska. V letech 1631, 1635 a 1679 město poničily rozsáhlé požáry. Poslední zničil mimo jiné radnici, knížecí zámek a cihelnu.  Roku 1754 se ve městě narodil Fridrich I., budoucí württemberský král. V roce 1761 město dobyla ruská armáda, která v té době obsadila Pomořansko. Po osvobození byla do města umístěna pruská vojenská posádka, která v něm zůstala až do druhé světové války. Přesto bylo město v roce 1807 znovu dobyto, tentokrát Napoleonovou armádou.  Po skončení první světové války přetrvávaly hospodářské problémy spojené s německou hyperinflací, které se město pokusilo čelit vydáním vlastních peněz, tzv. notgeldů. Na konci druhé světové války se Trzebiatów stal součástí Polska. Německé obyvatelstvo muselo odejít do Německa, a tak v polovině roku 1945 mělo město jen 300 obyvatel polské národnosti, což byli většinou demobilizovaní členové 1. varšavské jízdní brigády, kteří zde založili rodiny.

Trzebiatów () je město v okrese Gryfice v Západopomořanském vojvodství na severozápadě Polska. V roce 2014 v něm žilo 10 202 obyvatel. Protéká jím řeka Rega, která se o devět kilometrů dále na sever vlévá do Baltského moře. V centru města se dochovala řada historických památek, mezi které patří částečně dochované hradby s příkopem, gotická fara, klasicistní zámek, radnice a skupina měšťanských domů.

Trzebiatów ( , ) is a town in the West Pomeranian Voivodeship, Poland, with 10,119 inhabitants (2016). Trzebiatów is located on the Rega River in the north-western part of Poland, roughly 9 kilometers south of the Baltic coast.  Trzebiatów obtained town rights in 1277 under Pomeranian rulers and was initially settled by the Swedes. It was part of the Duchy of Pomerania. In 1416 the town became part of the Hanseatic League, then served as an important trade post and developed architecturally, with a typical Brick Gothic-style influence. It had trading connections with larger Hanseatic cities such as Gdańsk, Lübeck and Hamburg. During World War II the town escaped destruction and its preserved Old Town was registered as a protected historical monument of Poland.


Geografie.

Město leží na pobřeží Tyrhénského moře, 75 km východně od Palerma a 175 km západně od Messiny. Jižně od Cefalù se rozkládá pohoří Sicilských Apenin Madonie. Historické jádro města se nachází pod útesem "La Rocca", 270 metrů vysoké výpencové skály s pevností.

Historie.

Nejstarší archeologické nálezy z území starého města pocházejí z pravěku. V době klasické řecké kultury patřilo k území říše "Graecia magna", vyrostlo zde město zvané "Kephaloidion", o němž podal svědectví k roku 396 př. n. l. řecký historik Diodóros Sicilský. Za římské vlády bylo město od roku 254 př. n. l. nazýváno "Cephaloedium". Oba názvy znamenají hlavu a byly odvozeny od tvaru skály Rocca di Cefalù, na které nejstarší sídlo původně leželo. O město se bojovalo během punských válek. Bylo také pravidelně zmiňováno římskými geografy (Strabón, Plinius starší, Klaudios Ptolemaios).  Kolem roku 858 n. l. město dobyli Arabové, nazvali je "Gafludi" a připojili ke svému emirátu Sicílie. Roku 1063 se města zmocnili Normané. Za normanského krále Rogera II. bylo centrum města přesunuto k úpatí vápencové skály a ve 12. století nastal všeobecný rozkvět hospodářství, (zvl. rybářství), obchodu a kultury. Tehdy byla postavena katedrála a v ní umístěny dva sarkofágy z tehdy vzácného červenohnědého porfyru pro Rogera II. a jeho nástupce. Teprve císař Fridrich II. Štaufský dal kosti svého otce Jindřicha VI. i se sarkofágem přenést do katedrály v Palermu. Cefalù se ve 13. století stalo sídlem biskupství. Roku 1861 bylo Cefalù připojeno ke sjednocené Itálii.

Město a památky.

Historické staré město se nachází pod útesem "La Rocca". Hlavní památkou ve městě je normanská katedrála založená v roce 1131 z podnětu Rogera II. Hlavní ulicí na starém městě je "Corso Ruggero", které vede až ke katedrále. Ve městě se nachází řada dalších kostelů a paláců z období od 13. do 18. století. Na hoře La Rocca se pak nachází zbytky "Dianina chrámu" z 9. století před naším letopočtem a středověké opevnění "La Rocca di Cefalù".

Cefalù (sicilsky "Cifalù", řecky "Κεφαλοίδιον", latinsky "Cephaloedium", arabsky "Gafludi") je historické město a letovisko v metropolitním městě Palermo na severozápadě Sicílie v Itálii. Historické staré město s normanským dómem a pláže činí z Cefalù jedno z hlavních turistických center v regionu i na Sicílii.

Cefalù (), the classical Cephaloedium (), is a city and comune in the Italian Metropolitan City of Palermo, located on the Tyrrhenian coast of Sicily about east of the provincial capital and west of Messina. The town, with its population of just under 14,000, is one of the major tourist attractions in the region. Despite its size, every year it attracts millions of tourists from all parts of Sicily and also, from all over Italy and Europe.


Život.

Sante Caserio se narodil v Lombardii do rolnické rodiny a měl několik bratrů a sester. Jeho otec byl převozník a pojmenoval ho Geronimo na počest apačského náčelníka. Otec zemřel na pelagru, v té době běžnou nemoc mezi zemědělci, jejichž chudá strava byla často tvořena jen kukuřicí. V deseti letech Sante Caserio opustil rodinný domov a odešel do Milána, kde získal práci jako učeň u pekaře a také první kontakty s anarchisty.  V Miláně vstoupil do malé anarchistické skupiny jménem "A pèe" (v té době synonymum pro „bez peněz“). Anarchistický básník a intelektuál Pietro Gori na Caseria pamatoval jako na velkorysého člověka, který mezi chudými dělníky a nezaměstnanými rozděloval chléb a i přes svůj skrovný plat tiskl anarchistické letáky. V roce 1892 byl odsouen na osm měsíců do vězení za šíření anarchistických materiálů. V osmnácti leteh byl nucen uprchnout z Itálie a poté co byl prohlášen za dezertéra odešel do Švýcarska, kde hledal práci jako pekař. 21. července 1893 se přestěhoval do Lyonu kde pracoval jako kurýr.

Soud a poprava.

U soudu Caseiro popsal detailně průběh atentátu: Slyšel jsem "Marseillaise" a výkřiky "Viva Carnot!" Viděl jsem přijíždět jezdectvo. Pochopil jsem že přišla ta chvíle a byl jsem připraven. Když jsem uviděl prezidentův kočár, vytáhl jsem dýku a pouzdro odhodil pryč. Ve chvíli kdy mě míjel jsem vyskočil vpřed na schod kočáru, levou rukou jsem se jej držel a pravou jsem zabořil dýku do prezidentovy hrudi.  A vzkázal všem zúčastněným: Pokud tedy proti nám můžou vladaři použít zbraně, pouta a vězení, musíme my anarchisté naše životy bránit. Musíme v takovém případě dodržovat naše zásady? Ne. Naopak, naše odpověď vladařům bude dynamit, nože a dýky. Ve zkratce, musíme udělat všechno možné pro zničení buržoazie a vlády. Vy, zástupci buržoazní třídy, jestli chcete mou hlavu, vemte si ji!  Nikdy se své činy nesnažil zapírat nebo žádat soudce o milost. Byla mu nabídnuta možnost soudit ho jako duševně chorého, výměnou za to, že prozradí jména svých kompliců, ale to odmítl. Policii řekl: "Caserio je pekař, ne práskač." Caserio byl popraven gilotinou v Lyonu přesně v 5 hodin ráno dne 16. srpna 1894. Už když měl hlavu pod gilotinou, zvolal: "Coraggio Cugini-evviva l'anarchia!" ("Odvaha, bratranci - ať žije anarchie!")

Sante Geronimo Caserio (8. září 1873 Motta Visconti – 16. srpna 1894 Lyon) byl italský anarchista a vrah Sadiho Carnota, prezidenta Třetí Francouzské republiky. Dne 24. června 1894 smrtelně pobodal prezidenta Carnota při odjezdu z banketu, který v časných ranních hodinách následujícího dne svým zraněním podlehl. Caserio svůj čin vysvětlil jako pomstu za to, že prezident nařídil popravit anarchisty Augusta Vaillanta a Émila Henryho. Caserio byl odsouzen k trestu smrti gilotinou, reakcí na atentát byly četné násilné útoky na italské přistěhovalce na mnoha místech Francie.

Sante Geronimo Caserio (; 8 September 187316 August 1894) was an Italian anarchist and the assassin of Marie François Sadi Carnot, President of the French Third Republic. Caserio was born in Motta Visconti, Lombardy. On 24 June 1894, he fatally stabbed President Carnot after a banquet, to avenge Auguste Vaillant and Émile Henry.


Princess Marie of Saxe-Weimar-Eisenach (1808–1877)

Život.

Rodina a dětství.

Marie se narodila 3. února 1808 se Výmaru do rodiny Karla Fridricha a jeho manželky Marie Pavlovny. Jejími prarodiči z matčiny strany byli tedy Pavel I. Ruský a jeho manželka Žofie Dorota Württemberská, z otcovy strany pak Karel August Sasko-Výmarsko-Eisenašský a Luisa Hesensko-Darmstadtská. Mariin otec byl charakteristický svojí uzavřenou povahou a také svojí láskou ke knihám a básním. Naopak její matka byla podle Johanna Wolfganga von Goethe jednou z nejvýznamnějších žen své doby. Marie, společně se sestrou Augustou, budoucí císařovnou, získaly komplexní vzdělání, zaměřené především na dvorní etiketu. Obě též měli lekce malování od dvorního malíře Louise Seidlera a lekce hudební výchovy od kapelníka Johanna Nepomuka Hummela. Obě sestry i s bratrem Karlem Alexandrem vyrůstali na dvoře ve Výmaru, jenž byl považován za jeden z nejvíce liberální v Německu. Dvůr byl velice oblíbený i díky přispění Mariiny prababičky Anny Amálie, která podporovala umění.

Sňatek.

Když bylo Marii šestnáct let, roku 1824, poprvé se setkala se svým budoucím manželem Karlem Pruským. Stalo se tak ve Frankfurtu nad Mohanem. Karel byl třetím synem Fridricha Viléma III. Pruského a jeho manželky Luisy Meklenbursko-Střelické. Rodina nejdříve cestovala do Ruska, kde se měly obě sestry seznámil s Mikulášem a jeho manželkou Šarlotou Pruskou. Poté spěchali do Frankfurtu, aby přivítali Karla, který se dostavil i se svým bratrem Vilémem I. Ten byl v té době bláznivě zamilovaný do Elizy Radziwiłłovny.  Králi Fridrichu Vilému III. se zalíbil nápad na sňatek Marie a syna Karla a hned kontaktoval dvory ve Výmaru a Petrohradu. Odpovědi z obou stran přišly brzy: obě s kladným výsledkem. Avšak později začala Šarlota Pruská, která byla tehdy u moci, prosazovat návrh, aby si starší dcera Maria vzala staršího Viléma, nikoliv Karla. Sám Vilém se taktéž vyjádřil, že Marii má radši než Augustu. Fridrich Vilém III. se ale rozhodl ignorovat jak ruskou královskou rodinu, tak city svých synů. Nakonec tedy byl dojednán sňatek Karla a Marie. Problém ale stále byl s Augustou, která si Viléma chtěla vzít, ten ale miloval Elizu. Marie Pavlovna se snažila o to, aby se se svojí milou Vilém oženil a tak, kvůli morganatického sňatku, vypadl z následnictví, čímž by zajistila starší dceři Marii post císařovny. To se ale nakonec nepodařilo s Vilém se pod nátlakem otce oženil s Augustou, mladší sestrou Marie. Celé jednání o sňatcích trvalo přes dva roky a skončilo sňatkem Marie a Karla dne 26. května 1827. Eliza Radziwiłłovna zemřela roku 1834 na tuberkulózu. Svatba proběhla v Charlottenburgu. O deset měsíců později se narodil první Mariin potomek: Fridrich Karel Pruský. Samotné manželství Mariiny sestry Augusty a Karlova bratra Viléma nebylo šťastné.

Pozdější léta.

Karel, jakožto mladší sourozenec bratra Viléma, musel být přítomen u dvora. Po sňatku Viléma a Augusty spolu ale páry začaly soupeřit; Marie a Augusta ve špercích a parukách, Karel a Vilém na lovech a v šermu. Především Karel byl známý svojí nenávistí k ostatním šlechticům ze dvora, kteří na něj pohlíželi jako na člověka s nižším postavením. Roku 1829 se pár i se svým synem a novorozenou dcerou přestěhoval do Wilhelmplatz, berlínské rezidence.  Dne 7. prosince 1865 jmenoval Vilém Marii Sasko-Výmarsko-Eisenašskou královskou plukovnicí 1. vestfálského pěšího pluku. Stalo se tak následkem úspěchů Marie během Dánsko-německé války.  Marie Sasko-Výmarsko-Eisenašská zemřela ve věku osmašedesáti let 18. ledna 1877 v Berlíně. Její manžel Karel ji přežil ještě o několik let a nechal jí vystavět hrobku pod kostelem sv. Petra a Pavla nedaleko jezera Wannsee. V lednu 1883 zde byl pohřben vedle ní.

Potomci.

Z manželství Karla a Marie vzešly tři děti:

Marie Sasko-Výmarsko-Eisenašská (3. února 1808, Výmar – 18. ledna 1877, Berlín) byla rodem princezna pruská a sňatkem i princezna Sasko-výmarsko-eisenašská.

Princess Marie of Saxe-Weimar-Eisenach (3 February 1808 in Weimar – 18 January 1877 in Berlin) was a princess of Saxe-Weimar-Eisenach, by birth, and, by marriage, a princess of Prussia. She was the daughter of Charles Frederick, Grand Duke of Saxe-Weimar-Eisenach and Grand Duchess Maria Pavlovna of Russia.


Princess Louise of Hesse-Darmstadt (1757–1830)

Život.

Mládí.

Luisa Hesensko-Darmstadtská se narodila 30. ledna 1757 v Berlíně, kde její rodina, kvůli sedmileté válce, pobývala. Její otec Ludvík IX. působil v době jejího narození jako generál v pruské armádě. Protože byl tak daleko po větší část dětství Luisy, její výchova spočívala na jejich matce Karolíně. Podobně tomu bylo i u Luisiných sourozenců: nejstarší Karolíny, Bedřišky Luisy, Ludvíka, Amálie, Vilemíny Luisy a Kristiána. Karolína děti vychovávala v protestantském duchu a rozvíjela u Luisy především zájem pro četbu a hudbu. Též vedla výhodnou sňatkovou politiku, samotnou Luisu chtěla provdat za ruského cara Pavla I. Pavlova matka Kateřina ale v Luise neviděla vhodnou manželku pro svého syna a místo ní vybrala její starší sestru Vilemínu Luisu. Kateřinino odmítnutí Luisy navždy poznamenalo i vztah Luisy a Pavla.

Manželství.

I přes prvotní odmítnutí, Luise byl brzy nalezen jiný nápadník a tak se ve věku osmnácti let zasnoubila s Karlem Augustem Sasko-Výmarsko-Eisenašským, synem Arnošta Augusta II. a jeho manželky Anny Amálie Brunšvicko-Wolfenbüttelské. Ke svatbě došlo 3. října 1775 na šlechtickém dvoře v Karlsruhe.  Manželství bylo čistě dynastické a, jak to v takových případech bývá, také nešťastné. Luisa byla známá svojí jemností a plachostí, měla problém zapadnout na novém dvoře mezi ostatní šlechtice a zůstávala ve stínu své tchyně Anny Amálie. Znala se s Johannem Wolfgangem von Goethem, který jí věnoval i několik veršů ve svých dílech, například verš „Jejíž pýcha je jen nevinnost.“ ("Dont la fierté n'est qu'innocence") a další.  Po čtyřech letech se páru narodilo první dítě, avšak místo mužského dědice se narodila dcera. Tato dcera, Luisa Augusta Amálie navíc žila jen pět let. I další těhotenství přineslo "jen" dceru, která zemřela ihned po narození. Karel August navíc v té době odjel do tažení. Svoji manželku veřejně ztrapňoval, už tím, že veřejně udržoval poměr s Karoline Jagemannovou. Roku 1783, třináct let po svatbě, se narodil vytoužený dědic Karel Fridrich. Po něm ještě následovaly další čtyři děti, avšak jen dvě, dcera a syn, se dožili dospělosti. Po narození syna Bernharda byl účel manželství naplněn a manželé se ještě více odcizili.

Napoleonské války.

14. října 1806 proběhla bitva u Jeny, kde sasko-pruská vojska prohrála s Napoleonem a tak bylo celé Německo odevzdáno pod křídla Francouzů. Tato porážka také urychlila pád Svaté říše římské. Brzy po vítězství se Francouzi přesunuli k Výmaru, kde žila Luisa i s rodinou. Zbytek šlechtické rodiny uprchl do exilu nebo táhl s pruskou armádou a Luisa byla jediná, kdo zůstal ve Výmaru. Proto se jí též říkalo „matka“ nebo „ochránkyně národ“. Dva dny po bitvě se setkala s Napoleonem. Tvrdila, že její manžel odešel z pruské armády a vyžadovala, aby byl Výmar a okolí uštědřeno od drancování. Nicméně, drancování se oblast nakonec nevyhnula. Ona se ale inspirovala Luisou Pruskou a chytře zabránila tomu, aby Výmar skončil tak hrozně, jako například univerzitní město Jena. Drancování zem přežila bez větších ztrát a později se vyhla i dalším nepříjemnostem. V té době byla Luisa brána jako hlava země namísto svého manžela.  Jako politička byla velmi schopná a na Vídeňském kongresu společně s manželem zajistila, aby Výmaru zůstaly všechny dosavadní pozemky a naopak bylo dosavadní vévodství povýšeno na velkovévodství.  Zemřela ve věku třiasedmdesáti let 14. února 1830.

Potomci.

Z nešťastného manželství s Karle Augustem vzešlo celkem sedm dětí, avšak pouze tři, dva synové a dcera, se dožili dospělosti.

Luisa Hesensko-Darmstadtská (30. ledna 1757, Berlín – 14. října 1830) byla dcera Ludvika IX., lankraběte Hesensko-Darmstadtského, a jeho manželky Karolíny, hraběnky Falcko-Zweibrückenské. Vdala se za vévodu, později velkovévodu, Sasko-výmarsko-eisenašského Karla Augusta. Byla též významnou osobou Výmarského klasicismu a po bitvě u Jeny osobně vyjednávala s Napoleonem lepší podmínky pro Výmar a okolí.

Princess and Landgravine Louise of Hesse-Darmstadt (30 January 1757 – 14 February 1830) was a German princess. She was the daughter of Louis IX, Landgrave of Hesse-Darmstadt. On 3 October 1775 she married duke (later grand-duke) Charles Augustus of Saxe-Weimar-Eisenach and as such a member of the court sphere of Weimar Classicism. She was held to be serious and introverted but also compassionate and sympathetic, in the aftermath of the Battle of Jena which guaranteed her part in the later "myth of Weimar" ("Weimarmythos").


Oblast rozšíření.

Metasepia pfefferi se vyskytuje v tropickém Indo-Pacifiku, u pobřeží Austrálie, Nové Guineje a Filipínách, Indonésii, Malajsii.

Vzhled a chování.

Metasepia pfefferi je drobná sépie, její plášť je velký 6-8 cm, základní barva je hnědá při vyrušení rychle mění barvu na vzor tmavě hnědých, černých, bílých a žlutých skvrn na těle s rudými konci chapadel. Žije na písčitém či bahnitém dně v hloubkách od 3 do 86 metrů, je aktivní ve dne kdy loví drobné ryby a korýše, je známá tím, že sépie spíše "kráčí" po svých chapadlech než plavou. Dožívají se asi 18-24 měsíců, což však není zcela známo, protože chybí dostatečné údaje. Mezi sebou se dorozumívají změnou barvy. Pohlaví jsou oddělená. Samice se obvykle páří s více samci, vajíčka jsou průhledná a samice je klade do prasklin a různých trhlin aby je ochránila před predátory, samice vajíčka nijak nehlídá a po nakladení brzy hyne. Nedávno se zjistilo, že jsou jedovaté, což vysvětluje proč v ohrožení rychle neodplave a dál si "jde" po mořském dně.

Ohrožení.

Jak velká je populace se přesně neví z důvodu malé informovanosti o tomto druhu. Pro jídlo se neloví, ale vzhledem k nesnadnému odchovu v zajetí a zajímavému vzhledu jí mohou ohrozit odlovy pro mořské akvária.

Poznámka.

V roce 1926 (Iredale) popsal podruh sépie "Metasepia pfefferi laxior" a později (v roce 1954) ještě "Metasepia pfefferi wanda". Později po prostudování sépionu (Khromov, 1987 ) a chování živočichů (Roper and Hochberg, 1988) se tyto podruhy zrušily.

Metasepia pfefferi je druh sépie z rodu Metasepia. Do stejného rodu ještě patří "Metasepia tullbergi".  Typový exemplář byl objeven v rámci expedice Challenger na "Stanici 188" v hloubce 51,2 metrů, vylovena byla jedna samice (" vyloveno jižně od Papuy, 28 sáhů, jeden exemplář, samice"), Hoyle ji pojmenoval po Dr. Georgovi Pfefferovi z Hamburského muzea. "Stanici 188" expedice navštívila 10. září 1874, stanice ležela na 9° 59’ jižní šířky a 139° 42’ východní délky, na jihu Papuy (Nová Guinea), což je v Arafurském moři. Typový exemplář je uložen v Přírodopisném muzeu v Londýně.

Metasepia pfefferi, also known as the flamboyant cuttlefish, is a species of cuttlefish occurring in tropical Indo-Pacific waters off northern Australia, southern New Guinea, as well as numerous islands of the Philippines, Indonesia and Malaysia. The flesh of this colorful cephalopod contains unique acids, making it unsuitable for consumption.


Historie.

Z roku 1251 pochází první písemná zmínka o městečku Fürstenberg (polsky "Przybrzeg", hornolužicky "Pśibrjog"). V roce 1950 rozhodlo vedení SED vybudovat u Fürstenbergu velký podnik na zpracování železa. Již 18. srpna téhož roku byl položen základní kámen stavby závodu "Eisenhütten Kombinat Ost" (zkratka EKO), u něhož se začalo pro zaměstnance budovat nové sídliště "EKO Wohnstadt". V roce 1953 dostalo městská práva a název "Stalinstadt" na počest J. V. Stalina. Bylo koncipováno jako vzorné město s komfortními domy ve stylu socialistického realismu a veškerou moderní občanskou vybaveností včetně vlastního divadla ("Friedrich-Wolf-Theater"). V roce 1961 bylo město administrativně spojeno s historickým Fürstenbergem a vesnicí Schönfließ, v rámci destalinizace dostalo nový název Eisenhüttenstadt ("Město železných hutí"). Rozvoj průmyslu vedl k nárůstu počtu obyvatel, který v osmdesátých letech přesáhl padesát tisíc. Po pádu NDR došlo k privatizaci, hutě získala firma ArcelorMittal. Nový majitel propustil více než polovinu zaměstnanců a mnoho lidí, zejména mladých, z města odešlo hledat si práci jinam. V roce 1993 byla k městu připojena vesnice Diehlo.

Současnost.

Ve městě se nachází muzeum, nemocnice, střední škola "Albert-Schweitzer-Gymnasium" a Dokumentační centrum každodenního života v NDR. Ukázkou stalinské architektury je velký hotel "Aktivist". Ve Fürstenbergu se nachází řada historických budov, mezi nimiž vyniká evangelický gotický chrám "Nikolaikirche". Městský znak vytvořil Jan Hanski a je v něm vyobrazena holubice míru, vysoké pece a vlnovky symbolizující řeku Odru. Až do svého zániku zde hrával fotbalový klub Eisenhüttenstädter FC Stahl, který působil v Oberlize NDR. Město je známé také pod posměšnou přezdívkou "Schrottgorod".

Eisenhüttenstadt (v letech 1953 - 1961 Stalinstadt) je město v německé spolkové zemi Braniborsko, žije v něm 27 444 obyvatel (rok 2014). Leží na levém břehu Odry na hranici s Polskem, Odersko-sprévský kanál je spojuje se 120 km vzdáleným Berlínem.

Eisenhüttenstadt (literally "ironworks city" in German; ) is a town in the Oder-Spree district of the state of Brandenburg, Germany, on the border with Poland.


Dětství a vzdělání.

Narodil se v roce 1916 v St. Louis ve státě Missouri. Studovat začal na Princetonské univerzitě, kde získal titul bakaláře. K dalšímu studiu přešel na Rochesterskou univerzitu, kde v roce 1939 získal doktorát z jaderné fyziky.

Výzkum.

Atomová fyzika.

Po dokončení doktorátu pracoval na armádním výzkumu v Radiační laboratoři MIT. Podílel se zde na vývoji radaru a navrhl radiometr a mikrovlnný přijímač.  Po skončení Druhé světové války se v roce 1946 vrátil na Princeton, kde setrval až do důchodu. Ve druhé polovině 40. let se zabýval především atomovou fyzikou, například měřením vlastností elektronů. Jeho nejdůležitějším příspěvkem fyzice z té doby je ale objev takzvaného Dickeho zúžení. Jestliže je střední volná dráha atomu výrazně menší než vlnová délka jeho přechodu záření, dochází k časté změně rychlosti a směru pohybu atomu při současném vyzařování a pohlcování fotonu. To vede k vyzařování velmi úzkých spektrálních čar. Dickeho zúžení při nízkých tlacích ve spektru mikrovln s milimetrovou vlnovou délkou. Tento jev je analogický Mössbauerovu jevu, který platí pro gama záření a využívá se v atomových hodinách pro zvýšení jejich přesnosti.

Laserová fyzika.

V roce 1956 Dickeho napadla možnost výroby infračerveného laseru na kterou si vzápětí podal patent. Ten mu byl uznán v roce 1958, tedy ve stejné době, kdy patent dostali i Charles Hard Townes a Arthur Leonard Schawlow, oba dva pozdější nositelé Nobelovy ceny za laserovou fyziku.

Obecná teorie relativity a kosmologie.

Další část kariéry věnoval problematice testování obecné teorie relativity. V roce 1957 navrhl vlastní teorii gravitace inspirovanou Machovým principem a Diracovou prací o gravitační konstantě. Paul Dirac si všiml, že hodnota gravitační konstanty je přibližně shodná s věkem vesmíru v určitých jednotkách. A domníval se, že se její hodnota musí tedy měnit. Dicke si uvědomil, že jde o výběrový efekt, v době kdy tato rovnost neplatí nemůže ve vesmíru existovat život. Jedná se o první použití slabého antropického principu ve fyzice.  Tyto myšlenky o 4 roky později vedly k dokonalejší teorii gravitace, kterou předložili s Carlem H. Bransem a dnes se nazývána Brans-Dickeho teorie. Tato modifikuje princip ekvivalence platný v obecná teorii relativity. Zkoumal rovněž jeden z klasických důkazů obecné teorie relativity, tedy Stáčení perihelia Merkuru.  V roce 1965 odvodili Dicke a James Peebles při práci na obecné relativitě, nezávisle na polozapomenuté dřívější předpovědi z roku 1948 Alphera a Gamowa, existenci reliktního záření. Dicke, Peter Roll a David T. Wilkinson začali budovat radiometr, aby toto záření našli, byli však předstiženi náhodným objevem z Bellových laboratoří, který uskutečnili Arno Allan Penzias a Robert Woodrow Wilson. Nicméně práce Dickeho a Peeblese byla velmi podstatná pro pochopení důsledků objevu z Bellových laboratoří.  V 70. letech se podílel na výzkumu celkové energetické bilance vesmíru. Tvrdil, že vesmír musí mít hustotu velmi blízkou hustotě kritické, čímž míníme hustotu potřebnou pro zastavení expanze vesmíru. Občas toto bylo nazýváno Dickeho náhoda. Nicméně posléze tyto jeho myšlenky byly vyvráceny dalším pokrokem ve fyzice.

Rodina.

Dicke byl ženatý, měl dva syny a dceru. Jeho práce byla oceněna například v roce 1970, když získal Národní vyznamenání za vědu nebo o 3 roky později, kdy se stal laureátem Comstockovy ceny od Národní akademie věd Spojených států amerických.

Robert Henry Dicke (9. května 1916 – 4. března 1997) byl americký fyzik známý svými významný příspěvky v oblasti astrofyziky, kosmologie a atomové fyziky.

Robert Henry Dicke (; May 6, 1916 – March 4, 1997) was an American astronomer and physicist who made important contributions to the fields of astrophysics, atomic physics, cosmology and gravity. He was the Albert Einstein Professor in Science at Princeton University (1975 - 1984).


Okolnosti vydání.

Knihu "Systema naturae" napsal Linné ve Švédsku. Na jaře 1735 se vydal do Holandska získat doktorát a rukopis a několik dalších prací, včetně doktorské vezl s sebou. V červnu získal titul doktora medicíny na univezitě Harderwijk. S vydáním "Systema naturae" Linnému pomohl Jan Frederik Gronovius, doktor medicíny a botanik z Leidenu; Gronovius byl prací natolik nadšen, že ji vydal na vlastní účet. Kniha byla publikována v Leidenu v létě 1735 v nakladatelství Theodora Haaka.  Titul knihy se průběžně měnil, první vydání neslo název "Systema naturae sive regna tria naturae systematice proposita per classes, ordines, genera, & species" ("Soustava přírody, neboli tři říše přírody systematicky rozložené do tříd, řádů, rodů a druhů"), celý titul 10. vydání zní "Systema naturæ per regna tria naturæ, secundum classes, ordines, genera, species, cum characteribus, differentiis, synonymis, locis" neboli "Soustavu přírody podle tří říší přírody, a též tříd, řádů, rodů a druhů, s popisy, charakteristikami, synonymy a místy".

Taxonomie.

V knize Linné zavedl tří říše – rostlin, živočichů a minerálů, dále členěné na třídy, řády, rody a druhy. Pořadí, ve kterém postupoval ve výkladu o rostlinách bylo založeno na znacích jejich pohlavních orgánů, a to umístění, struktuře a počtu tyčinek a pestíků. Říše rostlin rozdělil do 24 tříd. Svůj klasifikační systém Linné později aplikoval na všechny v té době známé rostliny.  Výklad o říši živočichů Linné založil na originální klasifikaci do šesti tříd: čtyřnohých (později přejmenovaných na savce), ptáků, plazů, ryb, hmyzu a červů. Prvním mezi savci byl člověk, zařazený do třídy savců, řádu primátů, rodu "Homo" a druhu "Homo sapiens" s ironickou charakteristikou "nosce te ipsum", „poznej sebe sama“.  Analogickým způsobem jako rostliny a živočichy Linné roztřídil i minerály.

Systema naturae, též i Systema naturæ, je kniha, v níž švédský přírodovědec Carl Linné roku 1735 zavedl binomickou nomenklaturu rostlin i zvířat. Ačkoli dvouslovná jména částečně používali už bratři Gaspard a Johann Bauhinovi o dvě stě let dříve, Linné je jako první používal systematicky v celé knize. První vydání knihy vyšlo v roce 1735 v Leidenu, autor totiž v letech 1735–1737 žil v Holandsku. Desáté vydání této knihy z roku 1758 je nejdůležitější a je výchozím bodem nomenklatury organismů.  V letech 1766–1768 Linné publikoval rozšířené 12. vydání, poslední s jeho autorstvím. Poslední, opět doplněnou verzi ve stejném stylu a s názvem "Systema Naturae" publikoval v Lipsku Johann Friedrich Gmelin mezi roky 1788 a 1793.

The tenth edition of this book (1758) is considered the starting point of zoological nomenclature. In 1766–1768 Linnaeus published the much enhanced 12th edition, the last under his authorship. Another again enhanced work in the same style and titled """ was published by Johann Friedrich Gmelin between 1788 and 1793. Since at least the early 1900s zoologists commonly recognized this as the last edition belonging to this series. It was also officially regarded by the ICZN in Opinion 296 (26 Oct 1954) as the 13th edition of "Systema Naturae".


Dětství.

Chad Kroeger se narodil 15. listopadu 1974 v kanadském městě Hanna ležícím v kanadském státě Alberta. Pochází z hudebně založené rodiny, kde jeho babička uměla hrát na bicí, jeho dědeček na baskytaru a jeho matka dávala hodiny hraní na klavír. Pochází z rozvrácené rodiny, kdy jeho otec rodinu opustil v jeho dvou letech. Se svým biologickým otcem neměl příliš dobré vztahy, kvůli jeho nábožensky směrovaným názorům a celkově se rodinný vztah zhoršil, když v 18 letech zjistil, že jeho jediný bratr Mike je nevlastní. Kořeny jeho rodiny sahají do Ruska i Německa.

Tvorba.

V roce 1995 vznikla jeho kapela Nickelback, jejíž název byl odvozen od fráze "there is your nickel back" ("v češtině": tady máte niklák nazpátek). Kapela se dále skládá z bubeníka Daniela Adaira, kytaristy Ryana Peaka a Chadova bratra a baskytaristy Mikea Kroegera. I přes negativní vztahy s Chadovým biologickým otcem, mu pomohl zafinancovat vznik úplně první nahrávky, která vyšla jako album "Curb" (1996). V roce 1998 vyšlo druhé album "The State". Větší úspěch zaznamenalo třetí album "Silver Side Up" vydané v roce 2001, kde se nacházely jedny z nejznámějších písní kapely jako "How You Remind Me", "Never Again" (údajně inspirována domácím násilím, které se dělo v jeho okolí) a nebo "Too Bad". V roce 2002 nahrál s kapelou píseň pro film Spider-Man (film) "Hero", která je považována za jednu z nejlepších písní kapely. Následovali alba jako "The Long Road" (2003), "All the Right Reasons" (2005), "Dark Horse" (2008), "Here and Now" (2011), "No Fixed Address" (2014) a naposledy vydané "Feed the Machine" (2017).

Osobní život.

V roce 2008 byl zatčen za řízení v opilosti.  Od 1. června 2012 začal chodil se zpěvačkou Avril Lavigne, která byla předtím provdána za frontamana kapely Sum 41 - Derycka Whibley. Jejich vztah se začal prohlubovat od května téhož roku, kdy Chad Kroeger spolupracoval na jejím pátém albu. Vzali se přesně rok poté. Od září roku 2014 se začaly šířit pomluvy o jejich uvadajícím vztahu. Kroeger je popřel, ale Lavigne v září 2015 potvrdila, že žijí odděleně.  V roce 2015 se musela odložit evropská část turné kvůli problému v cystě a jeho hrtanu, kdy musel jít na operaci. Do evropského turné byla zahrnutá i Česká republika.

Chad Robert Kroeger (* 15. listopadu 1974) je kanadský zpěvák, kytarista, skladatel, hlavní zpěvák a zakladatel hard rockové skupiny Nickelback.

Chad Robert Kroeger (né Turton; born November 15, 1974) is a Canadian singer, songwriter, musician, producer, and entrepreneur. He is best known as the lead vocalist and guitarist for the rock band Nickelback. In addition to his work with Nickelback, Kroeger has been involved with a variety of collaborations, appearing as a guest musician in several songs and has contributed in both production and songwriting. He has co-written several songs for other artists and films.


Akce.

Základní sekvence využívající funkci drag-and-drop je následující:  Tažení vyžaduje větší fyzickou námahu než pohyb se stejným ukazovacím zařízením bez držení tlačítka. Vzhledem k tomu se uživatel nemůže pohybovat tak rychle a přesně při tažení (viz Fittsův zákon). Nicméně drag-and-drop operace mají tu výhodu, že můžeme skloubit dohromady dva operandy (objekt a cílovou lokaci) do jediné akce.  Problém se objeví, když pro výběr objektů i pro jejich přetažení slouží stejné tlačítko. Nepřesný pohyb může způsobit přetažení, když uživatel chce jen vybrat.  Dalším problémem je, že cíl operace drag-and-drop může být zakrytý jinými objekty. Uživatel v takovém případě musí tažení přerušit, zajistit, aby zdroj i cíl byly viditelné a začít znovu. V klasickém Mac OS slouží lišta nacházející se v horní části obrazovky jako univerzální cíl, který umožňuje anulovat přetahovací operaci. Tento problém byl vyřešen v Mac OS X se zavedením Exposé.

V operačním systému Mac OS.

Drag and drop, nazváno stejně jako klikni a táhni, bylo použito v originálním Mackintoshi pro manipulování se soubory (například jejich kopírování mezi disky nebo složkami). System 7 přidal možnost otevření dokumentu v aplikaci tím, že upustí ikonu dokumentu na ikonu aplikace.  V systému 7.5, drag and drop byla rozšířena společná schránka o operace jako kopírování nebo přesouvání textového obsahu v rámci dokumentu. Obsah může být také vtažen do souborového systému k vytvoření "výstřižku souboru", které by pak mohly být uloženy a znovu použity.  Pro většinu z jeho historie Mac OS používá jediné tlačítko myši, tímto tlačítkem pokrývá velkou část horního povrchu myši. To může zmírnit ergonomické obavy udržet stisknuté tlačítko při přetahování.

V OS/2.

Pracoviště nazváno jako The Workplace Shell v OS/2 rozsáhle používá pro drag and drop vedlejší tlačítko myši, přičemž primární tlačítko zůstává pro výběr a standardní klikání myši. Používá se to jako další pokročilé funkce Common User Access na rozlišení nativních OS/2 aplikací pro platformě-nezávislé porty.

V HTML.

Specifikace v HTML5 nazívající se "working draft" obsahují podporu drag and drop. HTML5 podporuje rozdílné druhy funkce táhnutí a puštění zahrnující:  Každý z těchto typů může být použit, záleží na akci kterou právě potřebujeme. Všimněte si, že když HTML element je tažen pohybem na jeho nynější pozici, jeho ID je posláno na jeho rodičovský poziční element; takže pošle text a může být považován za první skupinu.  Webová e-mailová aplikace Google Gmail podporuje drag and drop obrázků a příloh v nejnovějším prohlížeči Google Chrome a Apple Safari (5.x). Drag and drop také podporuje Google obrázkové vyhledávání.

Na dotykovém zařízení.

Většina nových zařízení s dotykovým displayem také obsahují funkci drag and drop, nebo více přesněji, dlouhý stisk a poté tah. Jako je tomu například u Apple iPhone nebo u zařízení s operačním systémem Android.

Drag and drop ("táhni a pusť") je v informatice operace používaná v grafickém uživatelském rozhraní, kdy uživatel v počítači „uchopí“ pomocí ukazovacího zařízení (např. myši) virtuální objekt (např. soubor nebo ikonu) a přesune ho „přetažením“ na jiné místo (nebo na jiný objekt).  Operace drag-and-drop může být využita k vyvolání různých druhů akcí nebo vytvářet různé typy asociací mezi dvěma virtuálními objekty.  Podpora operace drag-and-drop není ve všech programech, i když je poměrně rychlá a její technika se dá snadno osvojit. Nevýhodou je, že uživateli nemusí být jasné, že objekt lze přetáhnout nebo že se některé příkazy provádějí operací drag-and-drop.

In computer graphical user interfaces, drag and drop is a pointing device gesture in which the user selects a virtual object by "grabbing" it and dragging it to a different location or onto another virtual object. In general, it can be used to invoke many kinds of actions, or create various types of associations between two abstract objects.  As a feature, drag-and-drop support is not found in all software, though it is sometimes a fast and easy-to-learn technique. However, it is not always clear to users that an item can be dragged and dropped, or what is the command performed by the drag and drop, which can decrease usability.