Letecká akrobacie v Československu.

Letecká akrobacie má v naší republice dlouhou a slavnou tradici. Její počátky spadají do období první republiky - v této době byla letecká akrobacie spojována především s uměním vojenských pilotů. V roce 1936 byla letecká akrobacie zařazena na program Olympijských her v Berlíně a náš reprezentant František Novák zde vybojoval stříbrnou medaili.  Další rozmach zaznamenala letecká akrobacie v poválečném období, kdy dostala pevná pravidla a stala se z ní skutečná sportovní disciplína. Půl století poté, kdy Francouz Pégoud, podle některých pramenů ale zároveň i Rus Nestěrov, uvedli a jako první také vybrali přemet a vývrtku, se koná historicky první mistrovství světa - v roce 1960 v Bratislavě. Tehdy stanul na stupni nejvyšším československý pilot Ladislav Bezák, druhý byl Jiří Bláha a třetí František Skácelík.  I v dalších letech dosahovali naši piloti výborných umístění. V roce 1978 se Mistrovství světa konalo na letišti Hosín u Českých Budějovic - absolutním mistrem světa se stal Ivan Tuček. V letech 1983 až 1986, v této zlaté éře naší letecké akrobacie, získal Petr Jirmus dvakrát titul absolutního mistra světa a dvakrát absolutního mistra Evropy.  Od roku 1960 až do roku 1994 získali naši piloti 18 medailí a 4x dokonce titul absolutního mistra světa.

Změna pravidel.

V roce 1994 dochází k zásadní změně pravidel. Akrobatické speciály redukují svoji hmotnost a nabývají ladnějších tvarů. Stále častěji se stává, že v jedné soutěži vedle sebe stojí naprosto neporovnatelné stroje. A proto, abychom srovnávali výkony pilotů a nikoli jen leteckých konstruktérů, je akrobacie rozdělena. Vzniká prestižní a finančně nejnáročnější kategorie letadel bez omezení výkonu Unlimited a nižší - a tudíž i levnější kategorie Advanced, ve které mohou létat jen stroje splňující předem stanovené limity.

Kvalifikace pro provádění letecké akrobacie.

Motorové letouny.

Aby mohl pilot samostatně provádět základní prvky akrobacie, je třeba absolvovat výcvik tzv. vyšší pilotáže a získat kvalifikaci ACR. Vstupní podmínkou do výcviku je minimální nálet po získání pilotního průkazu alespoň 40 hodin ve funkci velitele letadla. Výcvik trvá minimálně 5 hodin a jde skutečně o základní trénink, po kterém je možné soutěžit maximálně v kategorii Sportsman.

Větroně.

Pro získání kvalifikace ACR opravňující k samostatnému létání akrobacie je třeba absolvovat, stejně jako v případě motorového létání, výcvik vyšší pilotáže. Vstupním požadavkem v případě větroňů je minimálně 120 startů po vydání průkazu, a to v pozici vedoucího letu PIC. Požadavky jsou tedy de facto nelogicky tvrdší než v případě motorového létání.

Letecká akrobacie je druh sportovní disciplíny, při níž akrobatický pilot s akrobatickým letadlem provádí předem stanovené obraty za účelem dosažení co nejvyššího počtu bodů za přesnost jejich provedení.

Aerobatics (a portmanteau of "aerial-acrobatics") is the practice of flying maneuvers involving aircraft attitudes that are not used in normal flight. Aerobatics are performed in airplanes and gliders for training, recreation, entertainment, and sport. Additionally, some helicopters, such as the MBB Bo 105, are capable of limited aerobatic maneuvers. An example of a fully aerobatic helicopter, capable of performing loops and rolls, is the Westland Lynx.  Most aerobatic maneuvers involve rotation of the aircraft about its longitudinal (roll) axis or lateral (pitch) axis. Other maneuvers, such as a spin, displace the aircraft about its vertical (yaw) axis. Maneuvers are often combined to form a complete aerobatic sequence for entertainment or competition. Aerobatic flying requires a broader set of piloting skills and exposes the aircraft to greater structural stress than for normal flight. In some countries, the pilot must wear a parachute when performing aerobatics.  Aerobatic training enhances a pilot's ability to recover from unusual flight conditions, and thus is an element of many flight safety training programs for pilots. While many pilots fly aerobatics for recreation, some choose to fly in aerobatic competitions, a refereed sport.


Biografie.

Pausaniás pravděpodobně pocházel z Lýdie; je patrné, že velmi dobře znal západní pobřeží Malé Asie. Předtím, než navštívil Řecko, jeho cesty jej zavedly do Antiochie a Palestiny, na břehy řeky Jordán a do Egypta, kde poznal pyramidy. V Makedonii navštívil tradiční Orfeovu hrobku. Poté odcestoval do Itálie, kde navštívil několik kampánských měst a samozřejmě i Řím. Jako první se ve svém díle zmínil o tom, že viděl ruiny Tróje nebo Mykén.

Dílo.

Zachovala se Pausaniova "Cesta po Řecku" (Ἑλλάδος Περιήγησις Helládos Periēgēsis, německy "Beschreibung Griechenlands") v deseti knihách. Existují však důkazy i o dalších knihách. První kniha byla napsána kolem roku 160, desátá kniha asi roku 175. Jestli však vznikla i závěrečná úprava všech deseti knih a zda byla desátá nejmladší, je kontroverzní.  Dílo začíná popisem poloostrova Peloponés a části severního Řecka. Autor často popisuje ceremoniální a jiné místní zvyky. Dále vypráví o historii, legendách a folklóru míst, která navštívil. Přitom se hodně zaměřuje na popisy náboženského umění a architektury. V topografické části knihy popisuje přírodní jevy jako je zemětřesení, příliv a odliv či zaledněná severní moře. Přestože nikdy nezpochybňuje existenci bohů a legendárních hrdinů, občas kritizuje mýty a legendy, které se k nim vztahují. Jeho popisy uměleckých děl a staveb jsou velmi přesné a díky nim mnohdy bývají prováděny i jejich rekonstrukce.  Pausaniás měl před očima hlavně vzdělané římské čtenáře. Nicméně, ve starověku zpočátku nedosáhl velkého publika. Teprve na konci pozdního starověku, v rané justiniánské době, tedy kolem roku 530, ho citoval Stephanos z Byzanthu, který se zajímal o řecká města popsaná Pausaniem. Nejstarší dochovaný rukopis díla pochází z 15. století.  Pausaniovo zobrazení vychází z jeho vlastních pozorování a zkušeností, ale také ze studií mnoha starších antických autorů. Často si všímá místních tradic nebo cituje místní historiky, kteří by jinak byli ztraceni. Svými spisy významně přispěl k našemu obrazu antického Řecka.

Pausaniás (řecky: Παυσανίας) byl řecký cestovatel a zeměpisec 2. století, který žil za vlády císařů Hadriana, Antonina Pia a Marka Aurelia. Jeho dílo "Cesta po Řecku" (řecky Ἑλλάδος περιήγησις), popisuje starověké Řecko a je důležitým pomocníkem dnešních badatelů při zkoumání jeho historie a kultury.

Pausanias (; "Pausanías"; ) was a Greek traveler and geographer of the second century AD who lived in the time of Roman emperors Hadrian, Antoninus Pius, and Marcus Aurelius. He is famous for his "Description of Greece" (, "Hellados Periegesis"), a lengthy work that describes ancient Greece from his firsthand observations. This work provides crucial information for making links between classical literature and modern archaeology. Andrew Stewart assesses him as:


Život.

Ramolinové byl rod, který 250 let sídlil na Korsice a pocházel z lombardského hraběcího rodu Collaltů. Otec Laetitie velel vojenské posádce v Ajacciu a později byl generálním inspektorem silnic a mostů Korsiky. Když zemřel, vdala se jeho žena za švýcarského důstojníka ve francouzských službách Franze Fesche. Ze svazku se narodivší Joseph Fesch, pozdější kardinál, svou nevlastní sestru celý život účinně podporoval. Laetitia se vdala 2. června 1764 v Ajacciu za zchudlého korsického šlechtice a advokáta Carla Buonaparte, přítele vedoucí osobnosti boje za korsickou nezávislost Pascala Paoliho. Svého manžela Laetitie provázela během bojů roku 1769 těhotná a v náručí s malým synem Josefem a prodělala fyzickou i psychickou zátěž, zejména po ústupu po bitvě u Ponte Nuovo korsickými horami, což jistě spoluzapříčinilo předčasný porod 15. srpna 1769 – narození Napoleona.  Rodina zůstala na Korsice i po uzavření míru roku 1769 a díky uznání šlechtického titulu rodiny Francií a daňovým úlevám a dalším privilegiím mohla i ekonomicky prosperovat na slušné úrovni. Díky privilegiím mohli i synové Josef a Napoleon studovat ve Francii na prestižních školách. Roku 1785 zemřel Carlo Buonaparte na rakovinu žaludku ve francouzském Montpellier. Vdova odmítla četné nabídky k sňatku a tvrdou rukou vychovávala své děti sama. Výrazně podporována byla synem Napoleonem, který jako mladý důstojník francouzské armády posílal veškeré peníze matce a sám žil v nuzných poměrech, pro odlehčení matce převzal výchovu svého bratra Louise osobně. Laetizia byla zbožná, denně se účastnila bohoslužeb a přála si, aby její syn Josef se stal knězem. V důsledku politických událostí byla nucena náhle v noci emigrovat s bratrem Feschem a čtyřmi dětmi do Francie a žila v Marseille ve skromných poměrech až do společenského vzestupu svého syna.  Její požadavky zůstaly celý živost pro Napoleona důležité, i když často docházelo k ostrým výměnám názorů mezi nimi. Chladná zůstala ke své snaše Josephině. Stranila se slavností, což vyústilo v její neúčast na korunovaci Napoleona a Josefiny. Založením velmi šetrná – v době nouze se šetrnost stala nutností – zůstala velmi spořivá celý život, což v pozdějších letech přešlo v lakotnost (i svým dětem půjčovala na vysoké úroky). Po pádu Napoleona odešla se svým nevlastním bratrem Josefem Feschem do Říma, kde žila skromný život. V stáří trpěla částečnou ztrátou zraku. S hrdostí se dožila obnovení napoleonského kultu po Červencové revoluci a její zvolání „císař stojí opět uprostřed Paříže“, kterým komentovala znovupostavení Vendômského sloupu, se stalo pro bonapartisty morálním povzbuzením.

Děti.

Porodila celkem třináctkrát, dospělosti se dožilo osm dětí. První dvě zemřely v kojeneckém věku na dětské infekce. Po Josefovi nejstarší byl Napoleon – první císař Francouzů, který své sourozence povýšil do různých funkcí evropských vládců.

Maria Laetitia Ramolino, (možná varianta Letizia) (24. srpna 1750, Ajaccio, Korsika – 2. února 1836, Řím), zvaná "Madame Mère", byla matka Napoleona Bonaparte.

Nob. Maria Letizia Buonaparte, "née" Ramolino (Marie-Lætitia Ramolino, Madame Mère de l'Empereur; 24 August 1750 – 2 February 1836), was an Italian noblewoman, mother of Napoleon I of France.


Popis.

Tělo je protáhlé, z boků zploštělé. Hlava zakončena koncovými ústy. V tlamě se nachází řada drobných zoubků a také velké tzv. "psí zuby". Na hřbetě se nachází dvě hřbetní ploutve, první vyztužena tvrdými paprsky, druhá měkkými. Břišní ploutve jsou umístěny hned za úrovní prsních. Tělo je zbarveno šedě s odstíny zelené. V mládí jsou na bocích zřetelné svislé tmavé pruhy.Jikernačka dorůstá až 130 cm a 21 kg, mlíčák jen 70 cm a 5 kg. Nejstarší známý exemplář měl 25 let.

Výskyt.

Původní domovinou candáta obecného je východní a jihovýchodní Evropa, zejména povodí Dunaje, Dněpru, Volhy a snad i Visly. Odtud se postupně rozšířil do střední a dále do západní Evropy. V České republice je candát zřejmě autochtonní v povodí Dyje a Moravy, ale nikoli v povodí Labe. Zdá se, že v 16. stol. candát v povodí Labe a Vltavy ještě nežil. Např. v jižních Čechách je candát poprvé doložen až v 18. století, kdy tam byl zaveden z Moravy (z povodí Dyje). Obývá především velké, pomalu tekoucí úseky řek, údolní nádrže a rybníky. Jedná se o druh, který je velmi choulostivý na obsah kyslíku a kvalitu vody.

Potrava.

V mládí se živí především planktonem, měkkýši a dalšími bezobratlými. V dospělosti přijímá - jako dravec - výhradně drobnější druhy ryb (tj. ryby plevelné).

Rozmnožování.

Candát obecný pohlavně dospívá ve věku 3–5 let. Tře se v období od dubna do června. V tomto období samec vyčistí v mělčinách určitý úsek dna. Na něj pak samice naklade jikry. Samec snůšku hlídá a chrání před případnými predátory až do vylíhnutí potěru.

Význam.

Jedná se spolu se štikou o hospodářsky nejvýznamnější dravou rybu Česka. Řada rybářů se specializuje právě na lov tohoto druhu.  Mezi labužníky je oblíben pro konzumní kvalitu svého masa, z českých ryb je podle většiny názorů nejchutnější. Jeho maso má bílou až narůžovělou barvu, velmi slabý pach, tuhou konzistenci a je šťavnatější než maso štiky. Nemá žádné svalové kůstky.

Lov.

Doba lovu.

Sezóna v České republice trvá od 16. června do 31. prosince. Candát bere od června do silnějšího podzimního ochlazení, mimo teplé letní měsíce. V zimě zabere ojediněle. Pravá candátí sezóna na tekoucích vodách trvá v září a začátkem října, na údolních nádržích celý říjen a také listopad. Časně ráno před rozedněním a večer do západu slunce je při hladině a ve středních hloubkách, během dne v hloubce. Příznivé je ustálené, bezvětrné počasí.

Lovební náčiní.

Prut pro lov na rybičku třeba delší, měkčí, pro zatížení 10–60 g, s přiměřeným vlascem 0,18-0,22mm , háčky s dlouhým ramínkem velikost 1-3. Splávek menší zátěž dobře průchodná. Háček vážeme přímo na vlasec, kde je možné očekávat záběr štiky, kombinujeme slabý ocelový návazec.  Při lovu přívlačí ze břehu většinou použijeme vláčecí pruty o délce kolem 2,70m a gramáži 10-28g. Při použití těžších nástrah i do 60g. Při lovu z lodě používáme kratší pruty okolo 2,10m. Pro vertikální přívlač s gramáží do 50g, pro lov propadem použijeme prut s měkkou špicí, která signalizuje záběry, pak je gramáž od 5-10 do 20 až 30g¨. Místo vlasce používáme pletenou šňůru, která je neprůtažná a zvyšuje citlivost na záběry.  Doporučované umělé nástrahy jsou na řece štíhlé woblery od 8 do 12cm připomínající ouklej s ponorem 1-2m, pro prochytávání prohlubní pak s ponorem 3-5 metrů. Gumové nástrahy volíme twistery a ripery od 8 do 12cm, při vertikální přívlači z lodě se nebojme ani 25cm dlouhých smáčků.

Lovební způsoby.

Candát se většinou loví přívlačí s umělými nástrahami nebo na živou nebo mrtvou rybku nebo na kousky ryb se splávkem i beze splávku nebo na tyčový splávek. Na položenou na živou či mrtvou rybku. K účinným způsobem patří lov na cár rybí kůže. Ve stojatých vodách candátům jako první nástrahu nabízíme třpytku na dno nebo cár rybí kůže, kovový návazec se nedoporučuje. Je poměrně citlivý na počasí a často mění stanoviště, proto se velmi těžko vyhledává.  Přívlačí lovíme candáty v místech, kde se vyskytují drobné nástražní rybičky. V létě ho můžeme na přehradách lovit navečer v mělké vodě nebo při hladině, kam se vydává za potravou. V pozdním podzimu můžeme candáta lovit i přes den. Zejména lov z lodě na hluboké vodě je velmi účinný. Ulovený candát ale kvůli dekompresi často uhyne. Proto je třeba používat větší nástrahy, které snižují riziko úlovku malých ryb. Na řekách je lov candáta úspěšný celoročně. Osvědčuje se večerní přívlač s woblery nebo jigování s rippery přes den. Na podzim můžeme být s gumovými nástrahami úspěšní po celý den.

Nástrahy.

Používají se živé rybky, především druhy, které se nacházejí v lovištích candáta, také ježdík, okoun a hrouzek. Rybí hřbítek z kterékoli bílé ryby. Živé rybky nastražujeme buď za hřbítek nebo za horní pysk, či oba pysky. Mrtvé rybky na obvyklých systémech. Velikost rybek do 10 cm, protože candát má poměrně malou tlamku, velký candát vezme však i 20 cm mrtvou plotici. Mrtvou rybku se doporučuje nastražovat tak, že se trojháček vetkne jedním ramínkem do obou pysků a normální háček velikosti 1-3 navázaný na témže návazci se vetkne do kořene ocasu.

Lovné míry.

Stanovená lovná míra: 45 cm. Na některých lovených revírech i 50 cm. Candát je ušlechtilou rybou, denní limit jsou dva kusy candáta na rybáře.

Candát obecný ("Sander lucioperca;" "Stizostedion lucioperca") je jedním ze dvou druhů candáta vyskytujících se na území Česka. Patří mezi tzv. ušlechtilé druhy ryb, v České republice je tato ryba hájená od 1. ledna do 15. června, minimální lovná délka ryby činí 45 cm. Tento dravec bývá pravidelně vysazován do revírů jako doplňková ryba.

The zander ("Sander lucioperca") is a species of fish from freshwater and brackish habitats in western Eurasia. It is a popular game fish and has been introduced to a variety of localities outside its native range.


Vznik funkce.

Tento zcela nový titul byl vytvořen v roce 314 poté, co byl úřad "praefecta praetorio" zbaven Konstantinem Velikým svých vojenských kompetencí. Prefekti měli od tohoto okamžiku na starosti pouze civilní záležitosti, čímž byla jejich moc značně podvázána. Původně existoval jeden velitel vojska pro pěchotu (ten se nazýval "magister peditum" – velitel pěchoty) a jeden pro jízdu ("magister equitum" – velitel jezdectva). Později byly tyto hodnosti sloučeny v jedinou – "magister militum" resp. "magister utriusque militiae". Tím se z této funkce stala jedna z nejvyšších hodností v celém římském impériu. Od doby vlády Constantia II. působili jako velitelé jednotlivých pohraničních armád zvláštní, níže postavení velitelé vojska s působností v určité oblasti, např. "magister equitum per Gallias" (velitel polní armády v Galii), "per Italiam", "per Illyricum", "per Orientem" a navíc dva "magistri militum praesentalis" jako velitelé palácové stráže).

Vývoj.

Ve východořímské říši byly za vlády císaře Justiniána I. vytvořeny další velitelské hodnosti: "magister militum per Armeniam", "magister militum per Africam" (v znovu dobyté Africe) a "magister militum Spaniae" (do jeho působnosti spadalo východořímské území dobyté na Vizigótech v Hispánii). Za určitých okolností byly velitelům vojsk udělovány zvláštní plné moci, které jejich nositelům umožňovaly rozhodovat fakticky jménem císaře. Ojediněle jim byla svěřována také kontrola civilní správy. Velitele vojsk s těmito oprávněními je proto možné pokládat za určitý předstupeň ve vývoji k pozdější hodnosti exarchy, třebaže velitelům vojsk byla pravomoc rozhodovat i v civilních záležitostech přidělována pouze ve výjimečných případech.  Magistri militum se nejpozději v 5. století stali de facto veliteli veškerých vojenských jednotek v západní polovině říše a získali tak rozhodující vliv na politiku státu (jako například Stilicho nebo Aetius). Naproti tomu východním císařům se dařilo lépe ovládat své mocné vojevůdce, jakým byl třeba Belisar. Po zániku západořímského císařství v roce 476 propůjčoval východořímský panovník titul velitele vojska také některým germánským náčelníkům a králům. Tento úřad, který až podezřele často zastávala osoba barbarského původu, existoval po celé období pozdní antiky. Teprve v průběhu 7. století se ve východořímské armádě upustilo od jeho používání, když byla stávající pohraniční vojska stažena z Thrákie, Arménie a Orientu do Malé Asie, kde byla zreorganizována v rámci nového themového systému uspořádání obrany říše.

Magister militum (česky: velitel vojska) bylo v pozdně antické římské armádě (zhruba v době mezi panováním císařů Konstantina I. a Herakleia) označení velitele oddílů mobilních jednotek.

Magister militum (Latin for "Master of the Soldiers", plural "magistri militum") was a top-level military command used in the later Roman Empire, dating from the reign of Constantine the Great. The term referred to the senior military officer (equivalent to a war theatre commander, the emperor remaining the supreme commander) of the Empire. In Greek sources, the term is translated either as "strategos" or as "stratelates".


Od Augusta k Diocletianovi.

Od roku 2 př. n. l. byl pretoriánský prefekt velitelem císařské gardy, jež měla za úkol ochraňovat císaře. Původně náležely tomuto úřadu pouze úzké kompetence, což se ale už v průběhu vlády druhého císaře Tiberia podstatně změnilo.  V době principátu veleli pretoriánské gardě jeden, dva, případně tři "praefecti praetorio", kteří byli vybíráni císařem z řad šlechty ("equites") a z jeho vůle zastávali tento úřad. Od časů vlády Alexandra Severa byl tento úřad zpřístupněn také senátorům a pokud byl prefektem jmenován římský občan pocházející ze stavu jezdců, stal se automaticky členem senátu. Postupem doby byli stále častěji pověřováni výkonem tohoto úřadu zkušení vojáci, kteří prokázali svoji zdatnost a loajalitu císaři. Pravomoci praefectů praetorio se časem rozšířily a později se prefekti stávali veliteli vojsk v celé Itálii s výjimkou oddílů, jež podléhaly městskému prefektovi ("cohortes urbanae").  Zvláštní postavení pretoriánů jim dodávalo zcela výjimečnou moc v římském státě a jejich velitel, praefectus praetorio, se tudíž stal jedním z nejvlivnějších a nejmocnějších mužů v celé římské říši. Císařové se sice pokoušeli předcházet si pretoriány vysokými finančními dary a odměnami a získat je tak pod svoji kontrolu, nicméně byli to právě pretoriáni (v čele se svým velitelem), kdo měl na svědomí mnoho převratů a vražd císařů a kdo přispěl k rapidnímu nárůstu změn v čele říše. Měli tak lví podíl na destabilizaci římského státu. Teprve Diocletianus částečně omezil moc prefektů v rámci svých rozsáhlých reforem správních a vojenských struktur říše.  Nejpozději za vlády Septimia Severa byly jejich kompetence rozšířeny rovněž do oblasti státní správy. Pretoriánským prefektům náležela rovněž pravomoc rozhodovat v trestních záležitostech, kterou vykonávali jakožto představitelé a zástupci císaře. V jediném úřadě tak byla kombinována moc představitele civilní správy říše s přímým velením nad císařskou gardou. Zhruba od této doby představovalo právnické vzdělání kvalifikaci pro výkon této funkce. Již za Marca Aurelia a Commoda, ale především za už zmiňovaného Septimia Severa, se stávali pretoriánskými prefekty přední soudobí právníci (jako byli například Papinianus, Ulpianus, Iulius Paulus nebo Jan z Kappadokie za vlády Justiniána I.), kteří dále přispěli k rozvoji římského práva.  Až do dob Diocletianových reforem (zhruba v roce 296) počet prefektů různě kolísal. Od tohoto okamžiku byl každému augustovi a caesarovi podřízen jeden pretoriánský prefekt, který měl na starosti vojenské a civilní záležitosti.

V čele civilní správy.

V pozdní antice došlo k zásadní změně funkce tohoto úřadu. Prefekti byli císařem Konstantinem Velikým v roce 314 připraveni o své pravomoci v oblasti vojenství, které poté přešly na nově vytvořený úřad "magistra militum". Konstantin následně rozpustil pretoriánskou gardu, která loajálně sloužila jeho soupeři Maxentiovi. Pretoriánští prefekti měli nadále vykonávat čistě civilní úkoly a stali se tak nejvyšším orgánem státní správy římské říše hned po císaři. V průběhu 4. století vznikly nejprve tři a posléze čtyři pretoriánské prefektury, přičemž každá z nich byla spravována jedním prefectem praetorio:  Po definitivním rozdělení římské říše v roce 395 podléhali první dva prefekti vládcům východořímské říše sídlícím v Konstantinopoli, zatímco druzí dva se zodpovídali západořímským císařům v Ravenně. Přímými podřízenými pretoriánských prefektů byli civilní úředníci nesoucí titul "vicarius", kteří spravovali nižší územní jednotku nazývanou diecéze.  Úkoly civilní správy říše plnili prefekti až do konce pozdně antické fáze východořímské říše. Když Byzantinci v roce 534 vyvrátili říši Vandalů v Africe, bylo dobyté území podřízeno nově zřízenému pretoriánskému prefektu. Teprve ztrátou syrských a egyptských provincií ve 30. a 40. letech 7. století a po reorganizaci zbývajícího území říše do nově utvořených themat, pozbyl úřad pretoriánského prefekta svůj význam a postavení v systému státní správy, což mělo za následek zrušení tohoto úřadu.

Pretoriánský prefekt (latinsky: praefectus praetorio) byl za principátu titul velitele císařské pretoriánské gardy, dokud roku 314 Konstantin Veliký nerozhodl o zrušení této elitní jednotky. Úřad pretoriánských prefektů však zůstal zachován až do doby vlády císaře Herakleia, ovšem jeho kompetence se nadále uplatňovaly pouze v civilní a soudní administrativě římské říše.

The praetorian prefect (, ) was a high office in the Roman Empire. Originating as the commander of the Praetorian Guard, the office gradually acquired extensive legal and administrative functions, with its holders becoming the Emperor's chief aides. Under Constantine I, the office was much reduced in power and transformed into a purely civilian administrative post, while under his successors, territorially-defined praetorian prefectures emerged as the highest-level administrative division of the Empire. The prefects again functioned as the chief ministers of the state, with many laws addressed to them by name. In this role, praetorian prefects continued to be appointed by the Eastern Roman Empire (and the Ostrogothic Kingdom) until the reign of Heraclius in the 7th century AD, when wide-ranging reforms reduced their power and converted them to mere overseers of provincial administration. The last traces of the prefecture disappeared in the Byzantine Empire by the 840s.  The term "praefectus praetorio" was often abbreviated in inscriptions as 'PR PR' or 'PPO'.


Název a dějiny.

Historie města sahá do roku 1795, kdy zde britský průmyslník Charles Gascoigne založil železárny. Luhansk získal status města v roce 1882. Pro svou polohu se stal důležitým průmyslovým centrem východní Evropy, významným odvětvím se stala výroba lokomotiv.  Město bylo v letech 1935–1958 a dále v letech 1970–1990 pojmenováno / (Ворошиловград) podle sovětského důstojníka a politika Klimenta Vorošilova, který odsud pocházel. V roce 2006 byl ohlášen nález eneolitického pohřebiště a svatyně, která byla používána ještě v době bronzové a která díky svému pyramidálnímu tvaru vyvolala nejrůznější spekulace o kultuře, která zde sídlila ve 4. tisíciletí př. n. l.

Současnost.

Luhansk je průmyslové město a jedno z hlavních center strojírenství v zemi. Nachází se zde největší evropská lokomotivka "Luhanskyj teplovozobudivnyj zavod", jež zaměstnává přes 7000 osob; motorové i elektrické lokomotivy vyrobené v Luhansku jezdí po území celého bývalého Sovětského svazu. Funguje zde několik vysokých škol. Ve městě je zavedena tramvajová (1934) a trolejbusová doprava (1962), velkou část výkonů převzaly v poslední době maršrutky. Luhansk leží na hlavní trati spojující Donbas s jihozápadním Ruskem.

Obyvatelstvo.

Při sčítání lidu v roce 2001 udala téměř polovina obyvatel města ukrajinskou národnost (49,6%), zatímco k ruské národnosti se přihlásilo 47% obyvatel. Jako svůj mateřský jazyk však udala většina obyvatel Luhanska ruštinu, a to 85,3%, jen 13,7 % ukrajinštinu. Počty mluvčích jiných jazyků byly podstatně menší, arménsky hovoří 0,2% a bělorusky 0,1% obyvatel.

Ukrajinská krize.

Během ukrajinské krize docházelo na jihovýchodě Ukrajiny k proruským demonstracím a v Donbasu vypuklo ozbrojené povstání. Byly zde vyhlášeny státy Luhanská lidová republika (LLR) a Doněcká lidová republika (DLR). Město Luhansk je hlavním městem LLR.

Luhansk ( [luhans’k]) či Lugansk () je město ležící na východní Ukrajině na soutoku řek Vilchivka a Luhanka, které se nedaleko vlévají do Severního Donce. Luhansk je administrativním centrem průmyslové a převážně ruskojazyčné Luhanské oblasti a zároveň nejvýchodnějším oblastním centrem Ukrajiny. 28. dubna 2014 byla v Luhansku vyhlášena samostatná lidová republika.  Město je druhým největším sídlem Donbasu a centrem 700tisícové aglomerace. Počet obyvatel samotného města v roce 2005 byl 453 000. V 90. letech 20. století se pohyboval okolo půlmilionové hranice, avšak poté s útlumem průmyslu a v důsledku válečných událostí od roku 2014, spojených s útěkem lidí do bezpečí, značně poklesl.

Luhansk or Lugansk (, ; , , , ; , ), formerly known as Voroshilovgrad (1935–1958 and 1970–1990), is internationally recognized as a city in eastern Ukraine, but effectively, Luhansk is the capital and administrative center of the Luhansk People's Republic (LPR), an unrecognized state that was established in 2014.  Until the establishment of LPR, Luhansk was the administrative center of the Luhansk Oblast.


Výroba masokostní moučky.

Masokostní moučka je průmyslové krmivo, vyrábí se z jatečných odpadů a nízkorizikových konfiskátů živočišného původu, zpracování uhynulých zvířat je zakázáno. Surovina - jatečný odpad - se rozvaří, vysuší, rozemele a sterilizuje za zvýšeného tlaku a teploty (v ČR se používá metoda 1 dle nařízení č. 1069/2009 EU t.j. teplota nejméně 133 °C, tlak nejméně 3 bary po dobu minimálně 20 minut). Vysoké požadavky na teplotu a tlak by měly zaručit, že při zpracování dojde k denaturaci všech proteinů, včetně prionů způsobujících spongiformní encefalopatie.

Složení, nutriční hodnota.

Přesné složení masokostní moučky kolísá podle podílu svalových částí a jiných složek trupu (tuku a kostí) v počáteční surovině. Z živin moučka obsahuje hlavně kvalitní, dobře stravitelné bílkoviny, 48–62 %. V masokostní moučce I. jakosti minimálně 54 %. Tepelným zpracováním však dochází k rozkladu některých aminokyselin, hlavně lysinu. Masokostní moučka obsahuje také 8-18 % tuku, čím méně tuku, tím je moučka trvanlivější.

Zákaz používání.

Masokostní moučka je považována za hlavní důvod rozšíření onemocnění označovaného jako Bovinní spongiformní encefalopatie (BSE) mezi skotem. V poslední době však sílí názor, že za přenos BSE masokostní moučka vždy nemůže, protože k nákazám dochází i přesto, že z krmné dávky byla vyřazena v Evropské unii již v roce 1990.  V Česku byl zákaz zkrmovat masokostní moučky původem z přežvýkavců přežvýkavcům vydán už v roce 1991, i když ani předtím nebyla masokostní moučka běžnou součástí krmných směsí skotu. Vyhláškou Ministerstva zemědělství č. 413/1991 Sb., o registraci některých druhů krmiv, jejich dodavatelů a o odborné státní kontrole, a návazně vyhláškou MZe č. 362/1992 Sb., o výrobě a složení krmných směsí, nebyla masokostní moučka zařazena do seznamu povolených surovin pro výrobu krmných směsí pro skot.  Zákon č. 91/1996 Sb. a vyhláška MZe č. 194/1996 Sb., kterou se provádí zákon o krmivech a následně vydané vyhlášky MZe č.256/1997 Sb., a č. 208/1998 Sb., kterými se měnila a doplňovala prováděcí vyhláška k zákonu o krmivech, přebíraly opatření vydané EU k zabránění výskytu BSE v důsledku zkrmování krmiv živočišného původu přežvýkavcům. Těmito právními úpravami byla také zavedena povinnost uvádět v označení vyjmenovaných krmiv živočišného původu a v označení krmných směsí, při jejichž výrobě byla použita, varovná upozornění „Tato krmná surovina obsahuje protein získaný ze savčích tkání a její zkrmování přežvýkavcům je zakázáno.“  Od 1. 7. 2003 byl do krmivářské legislativy zapracován (vyhl. č. 544/2002 Sb., kterou se mění vyhláška č. 451/2000 Sb., kterou se provádí zákon o krmivech) zákaz zkrmování kadáverů. Následně od 1. 11. 2003 (vyhl. č. 284/2003 Sb., kterou se mění vyhláška č. 451/2000 Sb., kterou se provádí zákon o krmivech) byl zapracován zákaz používání zpracovaných živočišných proteinů do krmiv pro hospodářská zvířata - pro přežvýkavce, prasata i drůbež, masokostní moučka je však i nadále povolenou složkou krmiv pro masožravá domácí a kožešinová zvířata.  Zákaz používání zpracovaných živočišných proteinu vyplývá z Rozhodnutí Rady EU č. 2000/766/ES ze dne 4. 12. 2000 o některých ochranných opatřeních ve vztahu k přenosným spongiformním encefalopatiím a o zkrmování živočišných bílkovin.

Jiné využití.

Zacházení a manipulaci s masokostní moučkou upravuje nařízení Evropského parlamentu a rady č. 1774/2002 o hygienických pravidlech pro vedlejší produkty živočišného původu, které nejsou určeny pro lidskou spotřebu, které stanovuje, že masokostní moučku je možné také neškodně odstranit a to:  Lisováním lze získat technický tuk.

Masokostní moučka (též kafilerní moučka) je bílkovinné krmivo, produkt zpracování živočišného odpadu v kafilériích. Obsahuje vysoké množství proteinů a má značnou výživovou hodnotu. V některých zemích je přidávána do krmných směsí pro přežvýkavce jako zdroj dusíku pro bachorovou mikroflóru, používá se také jako dobrý zdroj snadno stravitelných bílkovin v krmných směsích pro prasata a další zvířata. Od 1. 11. 2003 je v České republice zákonem o krmivech zakázáno použití masokostní moučky a jiných zpracovaných živočišných proteinů jako krmiva pro hospodářská zvířata, jejichž maso je určeno k lidské spotřebě.

Meat and bone meal (MBM) is a product of the rendering industry. It is typically about 48–52% protein, 33–35% ash, 8–12% fat, and 4–7% water. It is primarily used in the formulation of animal feed to improve the amino acid profile of the feed. Feeding of MBM to cattle is thought to have been responsible for the spread of BSE (mad cow disease); therefore, in most parts of the world, MBM is no longer allowed in feed for ruminant animals. However, it is still used to feed monogastric animals.  MBM is widely used in the United States as a low-cost animal protein in dog food and cat food. In Europe, some MBM is used as ingredients in pet food, but the majority is now used as a fossil-fuel replacement for energy generation, as a fuel in cement kilns, landfilling or incineration. Meat and bone meal has around two thirds the energy value of fossil fuels such as coal; the UK in particular widely uses meat and bone meal for the generation of renewable electricity. This was particularly prominent after many cattle were slaughtered during the BSE crisis. Meat and bone meal is increasingly used in cement kilns as an environmentally sustainable replacement for coal.


Předpoklady povstání.

Stavovské povstání vypuklo téměř sto let po nástupu Habsburků na český trůn. Celé toto období se vyznačovalo napětím mezi dvěma koncepcemi formy vlády. České stavy se snažily přiblížit ideji stavovské konfederace, tj. stavu, kdy by faktickou vládu v Koruně české vykonávaly stavy jednotlivých zemí. Již několik desetiletí mohly stavům posloužit za vzor Spojené provincie nizozemské. Teoreticky mohlo být povstání zaštítěno také učením o právu na „odpor proti tyranovi“, které rozvíjeli zejména Hubert Languet a Johannes Althusius.  Představa, že by se v českých zemích mohl uplatnit nizozemský koncept vlády, samozřejmě panovníka děsila. Navíc byla zcela v rozporu s jeho snahou o potlačení stavů a posílení královské moci. I tato koncepce měla své teoretiky, kterými byli především Jean Bodin a Justus Lipsius.  Ke střetům mezi králem a stavy docházelo i v posledním desetiletí před vypuknutím stavovského povstání za vlády krále Matyáše. Matyáš sice roku 1611, když zaujal místo Rudolfa II. (který byl donucen k abdikaci), na požadavek stavů potvrdil Rudolfův majestát a povolil česko-slezskou stavovskou konfederaci, avšak jiné korunovační požadavky stavů (právo na krajské sjezdy bez králova povolení či právo shromáždit vojsko) odmítl.  České stavy navíc znepokojovalo, že se král obklopuje radikálními katolíky. Také české stavy se radikalizovaly: na jedné straně stáli rázní luteráni (Jindřich Matyáš Thurn, Linhart Colona z Felsu), na straně druhé nekompromisní katolíci (Zdeněk Vojtěch Popel z Lobkovic). Přesto však ještě roku 1617 bylo radikálů mezi českými stavy poměrně málo, a navíc opozice vůči králi byla konfesně, generačně i majetkově různorodá.

Svržení Habsburků.

Pražská defenestrace.

21. května 1618 se v Karolinu konal i přes králův zákaz zemský sněm kvůli sporům o dodržování Majestátu. Jako záminka byly vzaty dva případy a to zboření protestantského kostela v Hrobu a snaha o uzavření kostela v Broumově, (kostel byl definitivně uzavřen až roku 1622) ačkoli katolická církev coby majetková vrchnost měla dle rozhodnutí královské komory právo na kontrolu výstavby nekatolických svatostánků na panstvích spadajících pod její správu. Stavy byly také pobouřeny opatřeními královského místodržitelství, která posílila moc českého kancléře a zaváděla cenzuru.  Následujícího dne se v paláci Smiřických konala tajná schůzka radikální opozice, kde byl dohodnut plán třetí pražské defenestrace. Ta se odehrála 23. května 1618, kdy stavové vedeni Jindřichem Matyášem Thurnem vyhodili z oken královského místodržitelství na Pražském hradě Viléma Slavatu z Chlumu, Jaroslava Bořitu z Martinic a písaře Filipa Fabricia.  K povstání se přidala i pražská města a byl zvolen třicetičlenný sbor direktorů, sestávající ze zástupců panského, rytířského i městského stavu. Žádost o pomoc vyslaná do dalších zemí Koruny české i do zahraničí byla jen málo vyslyšena. Moravský zemský sněm však povstání podpořit odmítl (mj. z důvodu náboženské odlišnosti od Čech a kvůli přítomnosti katolického stavu, který v Čechách chyběl i kvůli odporu vůči Čechům) a Karel starší ze Žerotína prosazoval neutralitu a nezávislost Moravy. Pomoc poskytlo pouze Savojsko, které vyslalo dva tisíce žoldnéřů pod vedením Arnošta z Mansfeldu, a Slezsko. Navíc povstání ani nemělo podporu všech, mnozí stavové se spíše přikláněli ke smírnému řešení konfliktu.

První válečná střetnutí.

Přesto Thurn se stavovským vojskem vytáhl k Českým Budějovicím, kde však dosáhl jen střídavých úspěchů. Mezitím Mansfeld plenil v Čechách katolické statky a dobyl Plzeň. Povstání samozřejmě nezůstalo bez odezvy císaře, jehož dva vojenské sbory vedené Jindřichem Duvalem Dampierrem a Karlem Bonaventurou Buquoyem překročily české hranice. 9. listopadu 1618 došlo k prvnímu střetu mezi Thurnem a Buquoyem v bitvě u Lomnice, ze kterého vyšel vítězně Thurn, Buquoy však zdaleka nebyl poražen definitivně. Stavovské vojsko se navíc potýkalo s nedostatkem peněz, zatímco členové direktoria se horlivě obohacovali ze zabaveného pokladu Rudolfa II.  Direktorium navíc postrádalo jakoukoli politickou koncepci. Nebylo ani jasné, zda se bude hledat nový český panovník, nebo zda stavy budou vládnout samy. 20. března 1619 zemřel císař Matyáš a místo něj usedl na trůn Ferdinand II. Štýrský, kterého české stavy za Matyášova nástupce přijaly již roku 1617. Nyní však stavové Ferdinanda ostře odmítli, stejně jako jeho pokus o smír, a naopak ještě zintenzivnili válečné přípravy. Když Habsburkové viděli, že se válečnému řešení konfliktu nevyhnou, začali hledat spojence. Španělsko Vídni poskytlo finanční pomoc a český šlechtic Albrecht z Valdštejna naverboval pro císaře armádu.  Koncem dubna vpadlo Thurnovo vojsko na Moravu a vyvolalo převrat v Brně, kde stejně jako v Čechách ovládla politickou situaci hrstka radikálů, kteří vytvořili nezákonné moravské direktorium. Thurn pokračoval na jih, jeho obléhání Vídně však již bylo neúspěšné. Neúspěch zakusil také Mansfeld, který byl poražen Buquoyem 10. června 1619 v bitvě u Záblatí. Po těchto neúspěších se stavovské vojsko začalo rozkládat a moravští radikálové začali ztrácet půdu pod nohama, zachránilo je však vítězství Ladislava Velena ze Žerotína nad Dampierrem v bitvě u Dolních Věstonic.

Nové politické uspořádání.

Dne 31. července 1619 stavovský generální sněm (co do legitimity velice diskutabilní) v Praze konečně schválil novou ústavu hlásící se k nizozemskému vzoru (v praxi šlo však o uspořádání odpovídající více poměrům v Polsku), kdy byla Koruna česká přeměněna na konfederaci pěti republik, čímž byly vedlejší země Koruny zrovnoprávněny s Českým královstvím. Konfederaci měl sice reprezentovat král, který však měl být volen a měl zůstat bez možnosti založit dynastii. Ústava také obsahovala články na ochranu protestantství, které byly zároveň netolerantní vůči katolické církvi. Na základě tohoto uspořádání byl Ferdinand II. generálním sněmem sesazen, čeští protestantští stavové však nebyli jednotní v názoru na volbu nového krále. Stavové inklinující k luteránství podporovali saského kurfiřta Jana Jiřího, zatímco stavové inklinující ke kalvínství Fridricha Falckého. Nakonec byl zvolen Fridrich, čímž skončila i vláda stavovského direktoria.  Mezitím se ke konfederaci připojily Dolní a Horní Rakousy a k Thurnovu vojsku se přidal i sedmihradský kníže Gabriel Bethlen, kteří společně vytlačili císařské jednotky z Horních Uher. Polský král však podnítil kozáky ke vpádu do Horních Uher, takže se Bethlen musel stáhnout. Pozice českých stavů se začaly hroutit. Spojené provincie nizozemské odmítly stavům poskytnout pomoc, ikonoklastické „očišťování“ pražské katedrály od uměleckých předmětů Fridrichem Falckým přineslo rozčarování z nového krále a povstalci navíc začali ztrácet podporu městského stavu.  Naopak stále více se dařilo habsburské straně. Ferdinand II. uzavřel spojenectví s vůdcem katolické Ligy, Maxmiliánem Bavorským, a dokonce se mu podařilo uzavřít příměří s Bethlenem. V červnu a červenci 1620 se císaři podařilo zlomit odpor Dolních a Horních Rakous, což nezvrátil ani další neúspěšný Thurnův vpád do Rakous ani opětovné připojení Uher ke konfederaci.  Když se spojené Buquyovo a bavorské vojsko vedené Janem Tserclaem Tillym spojilo v Dolních Rakousích a vydalo se na Prahu, byla stavovská armáda ještě nějakou dobu bojeschopná a dokázala postup císařské armády zbrzdit. Přesto se však Buquoyovo a Tillyho vojsko, také díky podplacení Mansfelda, nakonec dostalo před Prahu, kde si mezitím stavovské vojsko vybudovalo na Bílé hoře zákopy.

Porážka povstání.

Ještě v noci před rozhodující bitvou vyslal Buquoy jízdu proti uherským vojákům, kteří bezstarostně spali a nezmohli se tak na obranu, což výrazně pozvedlo bojovou morálku císařsko-ligistického vojska a naopak demoralizovalo vojsko stavů. Stavovské vojsko se nacházelo ve strategicky výhodné pozici na kopci, avšak v povstalecké armádě panovaly neshody a kompetence ve velení byly vymezeny nejasně. První útok císařských 8. listopadu 1620 byl tudíž sice odražen, při druhé ofenzívě se však stavovské šiky rozpadly a Buquoy dovedl bitvu k vítěznému konci.  Následujícího dne vjel Buquoy do Prahy, která se vzdala, zatímco Fridrich Falcký prchl do Slezska. Stavy musely přijmout Ferdinanda II. za svého krále, kapitulovat museli i moravští stavové, čímž povstání skončilo. Královským místodržícím byl ustanoven Karel z Lichtenštejna, Majestát byl zrušen a začalo období opětovného upevňování královské moci. Císařovo vítězství bylo také stvrzeno popravou 27 pánů, (3 páni, 7 rytířů a 17 měšťanů) 21. června 1621.  Poslední odbojnou oblastí nakonec zůstalo dlouhou dobu Valašsko, kde bylo povstání potlačeno až roku 1644. Důsledky povstání českých stavů však byly velké nejen pro české země, ale také pro značnou část Evropy, neboť česká rebelie spustila mnohem vážnější konflikt – třicetiletou válku.

České stavovské povstání v letech 1618–1620 bylo povstání českých stavů proti panování Habsburků. Spojily se v něm náboženské spory s mocenskými rozpory mezi stavy a králem. Povstání nakonec vyvrcholilo po několika bitvách střetnutím na Bílé hoře, ve kterém byly stavy poraženy. Ačkoli se pak pozice Habsburků v českém státě upevňovala, spustila rebelie českých stavů mnohem vážnější konflikt, třicetiletou válku.

The Bohemian Revolt (; ; 1618–1620) was an uprising of the Bohemian estates against the rule of the Habsburg dynasty that began the Thirty Years' War. It was caused by both religious and power disputes. The estates were almost entirely Protestant, mostly Utraquist Hussite but there was also a substantial German population that endorsed Lutheranism. The dispute culminated after several battles in the final Battle of White Mountain, where the estates suffered a decisive defeat. This started re-Catholisation of the Czech lands, but also expanded the scope of the Thirty Years' War by drawing Denmark and Sweden into it. The conflict spread to the rest of Europe and devastated vast areas of central Europe, including the Czech lands, which were particularly stricken by its violent atrocities.


Život.

František Štěpán byl druhý syn vévody Leopolda Josefa Lotrinského a jeho manželky Alžběty Charlotty Orleánské z rodu Bourbon-Orléans. Přes svou babičku Eleonoru byl pravnukem císaře Ferdinanda III. a přes svou matku pravnukem francouzského krále Ludvíka XIII. Měl tedy jak habsburské, tak bourbonské předky. Byl rovněž vnukem slavného Karla Lotrinského, jednoho z přemožitelů Osmanské říše (resp. tureckých vojsk) v bitvě u Vídně roku 1683.  Roku 1736 se František Štěpán oženil s rakouskou arcivévodkyní Marií Terezií, pozdější českou a uherskou královnou. Poté, co roku 1740 převzala Marie Terezie vládu nad habsburskou monarchií, se stal jejím spoluvladařem a roku 1745 byl ve Frankfurtu nad Mohanem zvolen za římskoněmeckého císaře. František Štěpán byl otcem císařů Josefa II. a Leopolda II. a spolu s Marií Terezií zakladatelem habsbursko-lotrinské dynastie.  Rodná země Františka Štěpána, Lotrinsko, tvořila po celá staletí nárazníkové pásmo mezi Francií a říší Habsburků, neustále se ocitala ve válečném stavu a dynastie tak opakovaně přicházela o části svých území a zase je získávala zpět. Už za Leopolda Josefa Lotrinského došlo v zemi k částečné stabilizaci politické i hospodářské situace, potřebné reformy ale zavedl až František Štěpán, který převzal vládu nad vévodstvím, když mu bylo dvaadvacet let.

Nápadník nejžádanější evropské princezny.

Své dětství a mládí strávil František Štěpán částečně na vídeňském dvoře. Manželem rakouské arcivévodkyně Marie Terezie se měl původně stát jeho starší bratr Clemens, který však zemřel na neštovice. Náhradníkem se proto stal František Štěpán, který byl u habsburského dvora oblíbený pro svou příjemnou povahu, pro kterou si ho vážili jak císař Karel VI., tak i jeho dcera Marie Terezie. Za souhlas se sňatkem Marie Terezie a Františka Štěpána požadovala Francie odstoupení Lotrinska ve svůj prospěch. Jako náhrada bylo mladému vévodovi poskytnuto Toskánsko, kde však stále vládla rodina Medici, a Lotrinčan tak musel nejprve více než rok čekat na smrt Giana Gastona Medici, jejího posledního příslušníka. Po tuto dobu bylo jediným územím, kterému František Štěpán vládl, Těšínské knížectví.  Už roku 1730 byl František Štěpán jmenován místodržitelem v Uhrách a sídlil v Prešpurku (dnes Bratislava). Poté se stal generálním guvernérem v Rakouském Nizozemí, ale tuto funkci nikdy nevykonával, a to i přesto, že pro něj byla zdrojem vydatných příjmů. Postupem času získával František Štěpán další funkce a úřady, avšak bez jakékoliv faktické moci, kterou držela pevně ve svých rukou jeho manželka, která zůstávala i titulárně jedinou paní Rakouska. Všechny snahy Františka Štěpána podílet se na státních záležitostech ztroskotaly.  Mladý František Štěpán byl svým tchánem Karlem VI. postaven do čela císařských vojsk během rakousko-turecké války v letech 1737–1739, když se Rakousko postavilo na stranu Ruského impéria v jeho válce proti Osmanské říši (1735-1739). Pro údajnou nevolnost ovšem bojiště opustil, velení přenechal hraběti Königseggovi a s manželkou Marií Terezií se uchýlil do Toskánska.  Jistého vrcholu své politické kariéry dosáhl František Štěpán roku 1745, když byl korunován císařem Svaté říše římské. Pro něj však vysoký úřad císaře zůstal téměř jen titulem bez politického významu. Skutečnou vládkyní římskoněmecké říše se stala Marie Terezie, která získala titul císařovny odvozený od jejího postavení císařovy manželky.

V soukromí.

V soukromém životě byl František Štěpán považován většinou současníků za příjemného a sympatického člověka. Byl skromný a dával přednost neokázalému měšťanskému stylu života. Vídeňská šlechta jej ale nikdy nepřijala za svého a až do konce jeho života mu dávala najevo, že je pro ni cizincem. František Štěpán pobuřoval své aristokratické okolí nechutí k dvorským ceremoniálům, chodil na tehdejší dobu nedbale oblečen a choval se zcela přirozeně, což bylo nepřijatelné. Byl svobodný zednář. Vnucená zahálka vedla u něj zpočátku k frustraci a postupem času k tomu, že se začal věnovat dokonce hazardním hrám a stále častěji také svým milenkám. I přes časté žárlivé scény a spory ale bylo manželství Marie Terezie a Františka Štěpána považováno za poměrně šťastné a vzešlo z něj 16 dětí.

Podnikatel.

František Štěpán projevil v oblasti podnikání a obchodu mimořádné vlohy. Svého dědictví v Toskánsku se ujal roku 1739, stejně jako předtím v Lotrinsku se i zde pustil do radikálních reforem a zdejší zdevastované hospodářství přivedl k novému rozvoji. Toskánsko se stalo vydatným zdrojem příjmů do jeho osobní pokladny.  V roce 1743 zemřela falcká kurfiřtka Anna Marie Luisa Medicejská, poslední potomek rodu Medici, a František Štěpán jako její bratranec po ní získal ohromné dědictví. Své peníze ihned investoval a začal skupovat četná panství. Jeho nejvýznamnějším majetkem se staly Holíč a Šaštín na jihozápadě dnešního Slovenska. Podnikání na těchto svých panstvích se osobně a se zaujetím věnoval. V Holíči založil manufakturu na keramiku, čímž zahájil průmyslovou výrobu světoznámé holíčské keramiky. Postupem času zaměstnával na svých statcích a v manufakturách víc než deset tisíc zaměstnanců. V roce 1736 založil manufakturu na výrobu bavlněných a polobavlněných tkanin v Šaštíně a královský hřebčín v Kopčanech.  Byl zdatným obchodníkem a brzy převzal veškeré zásobování habsburské armády. V době prusko-rakouské, tzv. sedmileté války, zásoboval dokonce i armádu nepřítele, pruského krále Fridricha II., což považoval za obzvláště dobrý obchod. František Štěpán rovněž založil několik bank, centrálou jeho finančního impéria se stal tzv. Císařský dům ve Wallnerově ulici ve Vídni. Nakonec situace došla tak daleko, že František Štěpán půjčoval své soukromé peníze na vysoký úrok i habsburské státní pokladně, která byla ve finanční krizi. Díky tomu přenechala Marie Terezie svému manželovi v roce 1763 finanční správu země. Finanční situace habsburského soustátí se začala rychle stabilizovat, dalšímu pozitivnímu vývoji ale zabránila v roce 1765 Františkova smrt. Obrovský majetek, který František Štěpán po sobě zanechal, se stal základem soukromého majetku rodu Habsburků.

Potomci.

Z manželství s Marií Terezií vzešlo 16 dětí, 5 synů a 11 dcer. Šest dětí zemřelo ještě za života jejich matky (č. 1, 3, 7, 10, 11, 12). Tři dcery se jmenovaly Marie Karolína (č. 3, 10 a 13). Dva synové se stali císaři (č. 4 a 9). Syn Leopold II. měl také 16 dětí.

František I. Štěpán Lotrinský (8. prosince 1708 Nancy – 18. srpna 1765 Innsbruck) byl lotrinský vévoda (1729–1736, jako František III.), těšínský kníže (1729–1765), toskánský velkovévoda (1737–1765, jako František II.) a císař Svaté říše římské (1745–1765). Se svou manželkou Marií Terezií byl zakladatelem habsbursko-lotrinské dynastie.

Francis I (Francis Stephen; ; ; 8 December 1708 – 18 August 1765) was Holy Roman Emperor and Grand Duke of Tuscany, though his wife, Maria Theresa, effectively executed the real powers of those positions. They were the founders of the Habsburg-Lorraine dynasty. From 1728 until 1737 he was Duke of Lorraine. Francis traded the duchy to the ex-Polish king Stanisław Leszczyński in exchange for the Grand Duchy of Tuscany as one of the terms ending the War of the Polish Succession in November 1738. The duchy and the ducal title to Lorraine and Bar passed to King Louis XV of France upon Leszczynski's death in 1766, though Francis and his successors retained the right to style themselves as dukes of Lorraine and Bar.


Výnosy a náklady.

Základními stavebními prvky výkazu z/z jsou výnosy a náklady. Teoreticky může být zjišťování výsledku hospodaření za jednotlivá účetní období založeno: V českých účetních předpisech chybí definice výnosů a nákladů, náležitou pozornost jim ale věnuje Koncepční rámec IFRS.  "Výnosy jsou zvýšením ekonomického prospěchu během účetního období, a to jednak ve formě zvýšení aktiv, jednak ve formě určitých případů snížení závazků, což obojí vede v konečném důsledku (zvýšením zisku běžného období) ke zvýšení vlastního kapitálu jiným způsobem, než jsou vklady vlastníků." (Výnosem není případ, kdy spoluvlastníci transformují svůj nárok vůči firmě na příspěvek vlastnímu kapitálu).  Toto vymezení výnosů (zobrazených ve výkazu z/z) zahrnuje výnosy (revenues) pocházející jak z hlavních i vedlejších - z hlediska účetní jednotky obvyklých (běžných, pokračujících) výdělečných činností, tak specifické případy výnosů (gains), jež vyplývají z okrajových, periferních událostí. Výnosy z běžných výdělečných činností pocházejí zejména z tržeb z prodeje vlastních výrobků, z prodeje zboží a z poskytnutých služeb a dále z takového užití aktiv jinými stranami, které přináší účetní jednotce ekonomický prospěch např. v podobě úroků, dvidend či licenčních poplatků.  "Náklady jsou snížením ekonomického prospěchu během účetního období, a to jednak ve formě snížení (úbytku, spotřeby) aktiv, jednak ve formě zvýšení závazků. Obojí ústí v konečném důsledku (snížením zisku běžného období) do snížení vlastního kapitálu." (Výjimku tvoří zvýšení závazků z titulu rozdělení zisku spoluvlastníkům - tato transakce není nákladem, ale projeví se jak snížením vlastního kapitálu).  Vymezení nákladů (zobrazených ve výkazu z/z) je zrcadlovým obrazem výnosů. Zahrnuje jak náklady (expenses), které vznikají v souvislosti s běžnými, pokračujícími (hlavními i vedlejšími) provozními a finančními aktivitami (jako je např. úbytek výrobků a zboží při jejich prodeji, spotřeba materálu, odpisy budov a zařízení, mzdové náklady aj.), tak náklady okrajové (losses).  Povaha "okrajových výnosů a nákladů" je rozmanitá. Některé mají svůj původ ve vnějších okolnostech, které účetní jednotka nemůže ovlivnit (jako jsou důsledky změn reálných hodnot některých aktiv a závazků, změny směnných kurzů cizích měn, živelní pohromy apod.), na jiných může mít svůj podíl i sama účetní jednotka (např. klesající hodnota některého aktiva).

Metody členění provozních nákladů.

V závislosti na členění provozních nákladů poskytuje výkaz z/z informace:  a) buď o tom,  jaký byl účel vynaložení nákladů, tedy "na co" (na jaké výkony - výrobky, služby) byly náklady  vynaloženy. Členění nákladů vyhovující tomuto přístupu se nazývá "účelové" členění nákladů či členění nákladů "podle funkce" (v IFRS označované jako metoda "funkce nákladu" či metoda "nákladů na prodej)," nebo  b) o tom,  co bylo spotřebováno, neboli jaké druhy nákladů byly vynaloženy během účetního období. Členění nákladů vyhovující tomuto přístupu se označuje jako "druhové" členění nákladů (v IFRS jako "metoda" "druhu nákladu)".  Obě varianty jsou umožněny jak ve světovém účetnictví  (IFRS, US GAAP), tak v EU a v ČR. Požaduje se však, aby v případě, kdy účetní jednotka používá účelové členění nákladů, zveřejnila rovněž informace o druhové struktuře nákladů.  Účelové členění  nákladů  U subjektů zaměřených na podnikatelskou činnost se toto členění zobrazí ve výkazu z/z v provozní oblasti jako náklady vázané k prodaným výkonům ("výrobní náklady") či k prodanému  zboží ("nákupní cena prodaného zboží"). Vedle toho je ale nutné vynaložit další náklady k zajištění provozního cyklu, jako jsou náklady vynaložené  s cílem výkony prodat ("odbytové náklady") a náklady nutné k zajištění administrativy a správy účetní jednotky ("správní", resp. "administrativní náklady").  Toto členění plně vyhovuje obecně platné účetní zásadě označované jako "princip přiřazování nákladů  výnosům", kterou se zajišťuje věcná a časová souměřitelnost nákladů s výnosy.  Druhové členění nákladů  Je-li výkaz z/z  v provozní činnosti založen na členění nákladů podle jejich druhu, informuje o struktuře nákladů v okamžiku jejich vzniku (spotřeby), aniž podává obraz o účelu jejich vynaložení.  Je zaměřen na jejich věcnou skladbu (příkladem jsou položky jako spotřeba materiálu, spotřeba energie, mzdové náklady,  odpisy atd.). Výhodou je možnost predikce budoucích peněžních toků, na druhé straně ale v  provozní oblasti často dochází (v závislosti na typu činnosti)  k věcné neshodě mezi výnosy  (reprezentovanými tržbami za výrobky a služby) a náklady, primárně vztaženými k účetnímu období. Tato neshoda je ve výkazu z/z  odstraněna  úpravou nákladů (pomocí položky "Změna stavu zásob vlastní činnosti)".

IFRS: výkaz o úplném výsledku.

Požadavky na výkaz, který má poskytnout informace o finanční výkonnosti za účetní období, určují  Mezinárodní  standardy účetního výkaznictví  (IFRS)  ve standardu  "IAS 1 Sestavování a zveřejňování účetní závěrky" (Presentation of Financial Statements). Povinností účetní jednotky je sestavit výkaz o úplném výsledku (hospodaření) za období,  který vedle výkazu z/z obsahuje další  oddíl  a má následující strukturu: (1+2) Celkový úplný výsledek za období  (Statement of comprehensive income).  Ostatní úplný výsledek reprezentuje operace, které mají sice charakater výnosů/nákladů, ale specifický. V IFRS jsou označovány jako "gains" (přínosy/zisky) a "losses" (újmy/ztráty) a - na rozdíl od "revenues" (výnosů) a "expenses" (nákladů), které procházejí výkazem z/z, se zobrazují jako "přímé zvýšení/snížení vlastního kapitálu". Příkladem mohou být dopady přecenění dlouhodobých hmotných aktiv užívaných účetní jednotkou k podnikání, dopady přecenění některých finančních aktiv aj.  IAS 1 určuje, jaké informace o úplném výsledku musí být minimálně vykázány. Účetní jednotka je povinna uvést ve výkazu o úplném výsledku (včetně výkazu z/z) další řádky, záhlaví a mezisoučty, je-li takové zveřejnění relevantní pro pochopení její finanční výkonnosti. Výkaz lze sestavit buď jako jediný s dvěma oddíly, nebo lze každý oddíl vyhotovit jako samostatný výkaz. V tom případě druhý oddíl začíná tam, kde končí první, navazuje tedy na výkaz z/z. Název výkazu není pro účetní jednotku závazný, může použít vlastní identifikaci. Ale ani formát, struktura a položky výkazu nejsou určeny jako závazné. Tato volnost nevyvolává potřebu IFRS zohledňovat specifika činnosti účetní jednotky - ta vyplynou z její vlastní identifikace položek.  Účetní jednotka je povinna předložit analýzu provozních nákladů vykázaných ve výkazu z/z na základě klasifikace založené buď na druhu nákladu nebo na funkci nákladu, přičemž si zvolí tu z variant, která poskytne spolehlivější a relevantnější informace. Volbu metody ovlivňují  také  historické a odvětvové faktory. Důraz se klade na věrné zobrazení a na dodržení obou ideových předpokladů  (předpoklad trvání podniku a akruální báze). První forma analýzy je metoda druhu nákladu. IAS 1 uvádí tento příklad:  Druhá forma analýzy je metoda funkce nákladu (metoda nákladů na prodej). IAS 1 uvádí následující příklad této klasifikace:  Účetní jednotka, která zvolí metodu nákladů podle funkce, má povinnost zveřejnit také strukturu nákladů podle druhu.

Výkaz zisku a ztráty (někdy zkráceně výsledovka) ukazuje, jakého výsledku hospodaření účetní jednotka dosáhla za sledované období, včetně porovnání s obdobím minulým. Výkaz zisku a ztráty je povinnou součástí účetní závěrky vyhotovené jak podle Mezinárodních standardů účetního výkaznictví (IFRS), tak podle právní úpravy účetnictví platné v ČR (zákon o účetnictví a navazující předpisy). Zatímco rozvaha je statická a zachycuje aktiva a pasiva v daném "okamžiku" sestavování rozvahy (rozvaha je sestavena vždy ""k určitému datu""), výkaz zisků a ztrát vyjadřuje finanční výkonnost za určitý časový "interval" (výkaz ""za období""). Zisk měří rozsah, v jakém výnosy překročily v účetním období náklady vynaložené na jeho tvorbu, ztráta vyjadřuje situaci, kdy suma nákladů převyšuje sumu výnosů. Pro získání detailnějšího přehledu o hospodaření společnosti je vhodné si prostudovat i výroční zprávu a přílohu k účetní závěrce, kde bývají uvedeny další doplňující informace.  Výkaz zisku a ztráty (dále jen výkaz z/z) zobrazuje finanční výsledky všech ostatních aktivit. Tak je tomu jak v IFRS, tak v EU a ČR. (Odlišně od toho americké standardy - US GAAP - rozeznávají primárně dvě činnosti: pokračující a ukončované). Pro podnikatelské subjekty lze nejobecnější schéma výkazu zisku a ztráty znázornit se značným zjednodušením (a bez ohledu na platnou terminologii) následovně:  Tržby za výrobky, zboží a služby  -- Náklady na prodané výrobky, zboží a služby  = "Hrubý zisk nebo ztráta"  -- Provozní náklady  <nowiki>*</nowiki> "Provozní výsledek (A) ±"  Finanční výnosy  -- Finanční náklady  <nowiki>*</nowiki> "Finanční výsledek (B) ±"  <nowiki>**</nowiki> Výsledek za účetní období před zdaněním (A + B) ±.  -- Daň ze zisku  <nowiki>***</nowiki> "Výsledek za účetní období po zdanění" ±

An income statement or profit and loss account (also referred to as a profit and loss statement (P&L), statement of profit or loss, revenue statement, statement of financial performance, earnings statement, statement of earnings, operating statement, or statement of operations) is one of the financial statements of a company and shows the company's revenues and expenses during a particular period.  It indicates how the revenues (also known as the "“top line”") are transformed into the net income or net profit (the result after all revenues and expenses have been accounted for). The purpose of the income statement is to show managers and investors whether the company made money (profit) or lost money (loss) during the period being reported.  An income statement represents a period of time (as does the cash flow statement). This contrasts with the balance sheet, which represents a single moment in time.  Charitable organizations that are required to publish financial statements do not produce an income statement. Instead, they produce a similar statement that reflects funding sources compared against program expenses, administrative costs, and other operating commitments. This statement is commonly referred to as the "statement of activities". Revenues and expenses are further categorized in the statement of activities by the donor restrictions on the funds received and expended.  The income statement can be prepared in one of two methods. The Single Step income statement totals revenues and subtracts expenses to find the bottom line. The Multi-Step income statement takes several steps to find the bottom line: starting with the gross profit, then calculating operating expenses. Then when deducted from the gross profit, yields income from operations.  Adding to income from operations is the difference of other revenues and other expenses. When combined with income from operations, this yields income before taxes. The final step is to deduct taxes, which finally produces the net income for the period measured.


Život.

Ervín Schulhoff pocházel z německy hovořící židovské hudební rodiny. Po matce byl vnukem houslového virtuosa Heinricha Wolfa (1813 – 1898) a jeho prastrýcem byl žák V. J. Tomáška, hudební skladatel Julius Schulhoff (1825 – 1899). Na pražskou konzervatoř byl přijat již v deseti letech na doporučení Antonína Dvořáka a stal se žákem Jindřicha Kàana. Poté pokračoval ve studiu ve Vídni, Lipsku a v Kolíně nad Rýnem. Mezi jeho učiteli byl i Max Reger. V devatenácti letech získal klavírni cenu Felixe Mendelssohna-Bartholdyho a o pět let později i cenu za kompozici.  Za první světové války bojoval v řadách italských legionářů. Po válce žil Schulhoff v letech 1919 až 1923 v Německu. Válečná zkušenost poznamenala jeho pohled na svět i na umění, v Drážďanech se proto připojil k německé levicové avantgardě a založil se svými přáteli-umělci skupinu „Werkstatt der Zeit". Zajímal se o expresionismus a atonalitu, inicioval koncerty představující tvorbu Druhé vídeňské školy. Poté se přidal k berlínskému dadaistickému hnutí vedenému malíři Groszem a Otto Dixem. Z té doby pochází také silné zaujetí jazzem. Inspirovalo jej i dílo Igora Stravinského a po jeho vzoru používal současně postupy impresionismu, expresionismu i neoklasicismu.  V roce 1923 se vrátil do Čech a věnoval se koncertní činnosti a to zejména propagaci nejmodernějších skladatelských směrů. Spolupracoval s Aloisem Hábou na rozvoji čtvrttónové hudby. Stal se klavíristou Československého rozhlasu v Praze, Brně i v Ostravě. Spolu s Oldřichem Letfusem vytvořil klavírní duo, které se zabývalo převážně interpretací soudobé hudby. Kromě toho vyučoval na pražské konzervatoři skladbu.  Ve své tvorbě vycházel z pozdního impresionismu a expresionismu, brzy však získala jeho tvorba experimentální charakter. Jeho díla vynikají pregnantními rytmy a zvukovou barevností. Do jeho tvorby se promítlo i poválečné opojení jazzem, jehož prvky přenesl i do svých vážných skladeb. Stal se významným hostem festivalů Mezinárodní společnosti pro soudobou hudbu.  Ve třicátých letech se Schulhoff pod vlivem nastupujícího nacistického režimu, který kvůli jeho židovskému původu způsobil konec jeho kariéry v Německu, stal vášnivým zastáncem komunistických idejí. V roce 1932 zhudebnil Komunistický manifest a o rok později odjel do Sovětského svazu, kde získal čestné občanství. S tím souvisí i přerod umělecký. Odvrhl všechny experimentální směry a snažil se o hudbu všeobecně srozumitelnou. Výrazem toho je např. "Symfonie svobody" z let 1940/41.  Neopustil však nikdy jazz. V letech 1933 až 1935 hrál v orchestru Jaroslava Ježka v Osvobozeném divadle v Praze a až do roku 1939 i v ostravském rozhlase. Zkomponoval dokonce jazzové oratorium „"H.M.S. Royal Oak"“ (1930) pro vypravěče, jazzového zpěváka, smíšený sbor a jazzový orchestr. Z tohoto inspiračního zdroje pochází jeho patrně nejznámější skladba „"Hot Sonate"“ (1930) pro altový saxofon a klavír.  Po okupaci Československa v roce 1939 hodlal Schulhoff emigrovat do Sovětského svazu. Během čekání na vízum však byl v Praze zatčen a deportován do koncentračního tábora Wülzburg v Bavorsku, kde 18. srpna 1942 zemřel na tuberkulózu. Jeho dvě poslední symfonie (č. 7 a 8), na nichž začal pracovat ve vězení, zůstaly nedokončeny.

Ervín (Erwin) Schulhoff (8. června 1894, Praha – 18. srpna 1942 Wülzburg) byl československý hudební skladatel a klavírista židovského původu. Byl otcem českého filmového režiséra Petra Schulhoffa.

Erwin Schulhoff (; 8 June 189418 August 1942) was a Czech composer and pianist. He was one of the figures in the generation of European musicians whose successful careers were prematurely terminated by the rise of the Nazi regime in Germany and whose works have been rarely noted or performed.


Klubová kariéra.

Patrik Štefan zahájil svou extraligovou kariéru v roce 1997 v týmu HC Sparta Praha. V roce 1998 přestoupil do severoamerické nižší soutěže IHL (tým Long Beach Ice Dogs). Od roku 1999 pravidelně nastupoval v NHL za tým Atlanta Thrashers, který si ho vybral jako jedničku draftu v roce 1999. V době výluky v NHL v sezóně 2004/2005 hrával ve Finsku za Ilves Tampere. Na podzim 2006 byl vyměněn spolu s Jaroslavem Modrým za Niko Kapanena do Dallasu, kde odehrál jednu sezónu. Ten už mu po skončení kontraktu další smlouvu nenabídl. Podle řady hokejových fanoušků za to může především událost, kdy vlivem špatně upraveného ledu netrefil z jednoho metru prázdnou branku a spadl na led. Protihráč následně odehrál puk k Aleši Hemskému a ten 2 sekundy před koncem vyrovnal. Poté se musel vrátit do Evropy. Podepsal smlouvu s SC Bern ve Švýcarsku. Odehrál však jen tři utkání a dne 7. října 2007 oznámil ukončení kariéry ze zdravotních důvodů. V současné době působí jako hráčský agent v Laguna Beach v Kalifornii.

NHL.

Štefana si zvolil tým Atlanta Thrashers, který byl zároveň nováčkem draftu v roce 1999. Skauti ten rok favorizovali především bratry Sediny avšak ti dali dříve najevo, že budou hrát pouze spolu. Atlanta, která měla právo první volby proto zvolila Patrika Štefana. Skauti Atlanty v něm viděli hráče podobného typu jakým byl Bobby Holík. Tedy neúnavného, pracovitého hokejistu s ideálními fyzickými parametry a šikovnýma rukama. Neuvážili však jeho odolnost vůči zraněním. Měl za sebou již tři otřesy mozku a celou jeho kariéru v NHL ho provázely zdravotní problémy. Dále než na pozici třetího centra nedospěl. Proto je společně s Kanaďanem Daiglem a Američanem DiPietrem řazen jako nejhorší první volba draftu NHL.  Nejvýznamnějším počinem v jeho kariéře NHL se stala smolná událost ze zápasu Dallasu s Edmontonem v lednu roku 2007. Štefan jel sám na prázdnou bránu, kterou ovšem minul. Poté uklouzl, a puk mu vzal Aleš Hemský, který těsně před koncem zápasu vyrovnal.

Patrik Štefan (* 16. září 1980, Příbram, Československo) je bývalý český profesionální hokejista. Nastupoval na pozici útočníka. Patřil k velkým talentům českého hokeje, kariéru však ukončil předčasně ze zdravotních důvodů.

Patrik Štefan (born 16 September 1980) is a Czech former professional ice hockey player who was drafted 1st overall by the Atlanta Thrashers in the 1999 NHL Entry Draft.


Vliv na zdraví.

Podle výživových specialistů je frutariánská strava vhodná pro dospělé jen po omezenou dobu, nevhodná pro dospívající osoby a zcela nevhodná pro děti.

Motivace.

Někteří frutariáni, kteří se hlásí k židovsko-křesťanským přesvědčením, tvrdí, že frutariánství je původní dietou lidstva ve formě Adama a Evy založená na neobvyklé interpretaci knihy Genesis. Domnívají se, že návrat do podobného ráje bude vyžadovat jednoduchý život a holistický přístup ke zdraví a stravě. Někteří frutariáni říkají, že jíst některé druhy ovoce dělá rostlinám laskavost a že čerstvé ovoce bylo vyvinuto jako potrava k dosažení rozptýlení semen. U některých frutariánů vychází motivace z fixace na utopické minulosti, která předchází agrární společnosti, kdy byli lidé prostí sběrači. Společnou motivací je touha odstranit vnímanou toxicitu z těla.

Dentální studie.

V roce 1979 profesor Alan Walker, paleontolog z Univerzity Johns Hopkins, uvedl, že předběžné studie neoznačené zubní skloviny u raných hominidů naznačují, že předchůdci člověka měli jídelníček složený hlavně z ovoce.

Klinická studie.

V roce 1971 byla publikována krátkodobá studie od B. J. Meyera v Jihoafrickém lékařském časopise, kde se popisuje, jak se zlepšují tukové profily a tolerance glukózy na určité ovocné stravě.

Nutriční nedostatky.

Frutariánství je ještě restriktivnější než veganství nebo RAW strava. Udržování této diety po dlouhou dobu může vést k nebezpečným nedostatkům, kterým se snaží frutariáni předejít pomocí nutričních testů a vitamínových injekcí. Program podpory zdraví na Columbijské univerzitě uvádí, že ovocná strava může způsobit nedostatek vápníku, bílkovin, železa, zinku, vitaminu D, většiny vitamínů B (zejména B12) a esenciálních mastných kyselin.  I když ovoce poskytuje zdroj sacharidů, má velmi málo bílkovin a protože bílkoviny nemohou být uloženy v těle jako tuky a sacharidy, frutariáni musejí dávat pozor, aby konzumovali dostatek bílkovin každý den. Když tělo nepřijímá dostatek bílkovin, vynechává aminokyseliny, které jsou nezbytné pro tvorbu tělních bílkovin, které podporují růst a udržování tělních tkání. Konzumace velkého množství ovoce také představuje riziko pro diabetiky nebo pre-diabetiky, kvůli negativnímu účinku, který má velké množství cukru na hladinu cukru v krvi. Takto velké množství cukru znamená, že frutariáni jsou vystaveni vysokému riziku vzniku zubního kazu.

Vitamín B12.

Vitamín B12 nelze získat z ovoce. Podle amerických národních institutů zdraví jsou přírodní potravinové zdroje vitamínu B12 omezeny na potraviny živočišného původu. Stejně jako pro RAW vegany, kteří nekonzumují potraviny obohacené o B12 (například některé rostlinné mléko), frutariáni potřebují zahrnout do stravy doplněk B12, nebo hrozí riziko nedostatku tohoto vitamínu.

Otázky růstu a vývoje.

U dětí může být růst a vývoj v ohrožení. Někteří odborníci na výživu uvádějí, že děti by neměly dodržovat ovocnou dietu. Nutriční problémy zahrnují závažnou podvýživu bílkovinnou energií, chudokrevnost a nedostatky včetně bílkovin, železa, vápníku, esenciálních mastných kyselin a širokého spektra vitamínů a minerálů.

Frutariánství (též fruktoriánství, fruktariánství nebo fruitariánství) je dieta, jedno z méně častých druhů vegetariánství a jedná se o striktní formu veganství, kdy strava zahrnuje pouze ovoce, ořechy, semena, a jiné plody. Při sběru plodů navíc nesmí být zraněna rostlina, a proto jedí někteří frutariáni jen plody, které spadly na zem. Většina frutariánů však zastává názor, že pokud je plod zralý a lze snadno oddělit od dárcovské rostliny, nejedná se o negativní zásah do života rostliny, podobně jako opatrné zkracování nehtů nemá negativní vliv na zdraví či psychiku člověka. Frutariáni běžně jedí jablka, hrušky, hrozny, pomeranče, melouny, banány, rajčata, ale vyhýbají se bramborům nebo luštěninám. Základní myšlenkou frutariánství je uznání rostlin jako plnohodnotných živých organismů, nikoli pouhých "polověcí", jak jsou, oproti živočichům, vnímány značnou částí lidí, a to jen na základě větší subjektivně vnímané odlišnosti tělesné struktury.

Fruitarianism () is a subset of dietary veganism that consists entirely or primarily of fruits in the botanical sense, and possibly nuts and seeds, but without animal products. Fruitarian diets are subject to numerous criticisms and health concerns.  Fruitarianism may be adopted for different reasons, including ethical, religious, environmental, cultural, economic, and health. There are several varieties of the diet. Some people with a diet consisting of 75% or more fruit consider themselves fruitarians.  The health of a fruitarian diet is not supported by scientific evidence, and the diet increases the risk of nutritional deficiencies such as vitamin B12, calcium, iron, zinc, omega-3 and protein.


Signatář.

Osoba se tímto způsobem hlásí k textu, který je většinou uveden výše (odtud název "pod-pis"), dává najevo svůj souhlas s ním, nebo jeho autorství a nazývá se signatář (tímto termínem se obvykle označují osoby, které (se) podepsaly (pod) významný dokument; osoby, které podepsaly dopis nebo nevýznamný dokument se obvykle takto neoznačují) – v angličtině: "signatory".

Provedení podpisu.

Podpisy jsou většinou vlastnoruční a tedy psané na papír, při zasílání e-mailů ale může autor napsat své jméno do e-mailu elektronicky (takový podpis je v dnešní době právně relevantní, vyšší formu ověření pak představuje elektronický podpis), na tištěných listinách, např. v obchodní korespondenci se také často uplatňuje tištěný i vlastnoruční podpis.  Podpis je většinou psán písmem, které se běžně používá ve státě, kde je text podepsán, v Česku tedy latinkou. Pokud má nějaké písmo, jako právě latinské, více variant (tiskací a psací písmo), je preferována varianta, většinou užívaná v rukopisech (v Česku psací písmo). Ze středověku i modernější doby jsou známy také podpisy symbolické, většinou kryptogramy jména. V písmech s rozvinutější kaligrafií (arabské písmo, čínské písmo) je podpis většinou kaligraficky velmi vytříbený.  Ve středověku byla velkým problémem častá negramotnost, a tím pádem neschopnost určité skupiny obyvatelstva použít podpis. Takové osoby se, pokud to bylo nutné, podepisovaly ustáleným symbolem tří křížků ("+++"), tzv. znamení ruky, k němuž byla napsána jinou osobou poznámka, že je vlastnoručně napsal jejich negramotný autor. Většinou však ovšem osoby negramotné neprováděly jednání, při nichž by byl podpis nutný.  Celebrity často věnují svým příznivcům na památku své podpisy, zejména podepsané fotografie (někdy společně s dotyčným fanouškem) s věnováním, takovému podpisu se říká autogram. Vyskytuje se i sběratelství autogramů, to se nazývá "filografie".

Právní souvislosti.

Podpis se kromě soukromých dopisů většinou nachází na různých právních dokumentech, jako jsou například závěti nebo smlouvy. Podpis se v právu považuje za doklad souhlasu osoby s takto písemně projevenou vůlí. Je však zapotřebí, aby byl umístěn až na konci textu, protože dovršuje dané právní jednání, text následující až za podpisem nemá právní následky. V mezinárodním právu může zástupce státu (např. prezident) podepsat smlouvu za stát, který zastupuje. Pokud je k platnosti nějakého aktu potřeba více podpisů, označují se jako spolupodpisy. Podpis literárního díla se také považuje za důkaz autorství.  V dřívějších dobách byl podpis většinou doprovázen pečetí, v moderní době se pečetí užívá jen zřídka. Tak velký význam a tak velkou rozlišovací hodnotu má podpis a rukopis obecně zejména pro svou mimořádně obtížnou padělatelnost (viz Písmoznalectví).

Úřední ověřování podpisu.

Ověřování podpisu, neboli legalizace je úřední ověření skutečnosti, že určitá osoba vlastnoručně podepsala nějakou listinu nebo podpis na listině uznala za vlastní, přičemž tento úkon se odehrál před ověřující osobou. Legalizací se nepotvrzuje správnost ani pravdivost údajů uvedených v listině ani jejich soulad s právními předpisy. Legalizaci jako službu provádí v ČR notáři, úředníci pověřeného obecního úřadu a místa Czech POINT, tj. Český Podací Ověřovací Informační Národní Terminál.

Podpis (někdy také signatura z latinského "signare" – označovat) je ručně psané a často stylizované vypsání jména nebo jiného identifikačního znaku (přezdívky, erbu, monogramu) osoby, která podpis napsala. Zkrácený podpis osoby se nazývá parafa.

A signature (; from , "to sign") is a handwritten (and often stylized) depiction of someone's name, nickname, or even a simple "X" or other mark that a person writes on documents as a proof of identity and intent. The writer of a signature is a signatory or signer. Similar to a handwritten signature, a signature work describes the work as readily identifying its creator. A signature may be confused with an autograph, which is chiefly an artistic signature. This can lead to confusion when people have both an autograph and signature and as such some people in the public eye keep their signatures private whilst fully publishing their autograph.


Mladá léta.

Narodila se jako třetí potomek bavorského vévody Maxe Josefa a jeho manželky princezny Ludoviky. Jejich manželství ale nebylo šťastné. Vévoda Max byl veselý člověk, který mnoho cestoval, dával přednost společnosti obyčejných lidí a nenechal na pokoji žádnou sukni. Jeho manželka Ludovika se narodila jako královská dcera a domluvený sňatek s požitkářským Maxem se jí rozhodně nezamlouval. Oba manželé byli velmi rozdílní, Ludovika se snažila svým dětem vštípit nějaké vědomosti (podle otcova vzoru) a vévoda Max dělal vše proto, aby se jí to nepodařilo (brával děti do cirkusu, cvičil je v jízdě na koni a hře na citeru).  Většinu času trávila "Néné" se svými sourozenci Ludvíkem, Alžbětou, Karlem Teodorem, Marii, Matyldou, Sofii a Maxem Emanuelem v mnichovském paláci nebo na venkovském zámečku Possenhofen u Starnberského jezera. Nejbližší vztah měla se svou mladší sestrou Alžbětou, toto pouto přetrvalo po celý život až do Heleniny smrti.  Na učení se příliš důrazu nekladlo, matka se sice snažila zajistit vhodné učitele pro své ratolesti, ale tím její iniciativa končila.

Sestra císařovny a kněžna z Thurnu a Taxisu.

Situace se změnila, když se Ludovičina sestra arcivévodkyně Žofie rozhodla, že se její neteř Helena stane manželkou jejího syna rakouského císaře Františka Josefa I. Snažili se rychle dohnat, co by Helena mohla potřebovat jako budoucí císařovna - správně tančit, pohybovat se, oblékat atd. Největší mezery měla ale princezna ve znalosti cizích jazyků, a tak se musela doučit zejména důležité francouzštině a poznat další jazyky podunajské monarchie.  Roku 1853 dorazila Ludovika se svými dvěma dcerami Helenou a Alžbětou do Bad Ischlu, aby se uskutečnilo setkání budoucích snoubenců u příležitosti císařových 23. narozenin. Všechny tři dámy držely smutek za nedávno zesnulého vzdáleného příbuzného. Helena působila v černé upjatě a přísně, naproti tomu mladistvá Alžběta, jejíž nevšední krásu černá jen podtrhovala, císaře záhy upoutala. A tak se roku 1854 konala svatba, avšak nikoli Helenina, nýbrž její sestry Alžběty s císařem Františkem Josefem I.  Roku 1856 přivedla matka Heleně do cesty Maxmiliána Antonína, syna knížete Maxmiliána Karla z rodu Thurn-Taxisů. Tento rod sídlící v Řezně byl jedním z nejbohatších v monarchii (byli zakladateli poštovní služby, na niž měli monopol). Thurn-Taxisové často pořádali hony pro velkou společnost a jako hostitelé byli vyhlášení. Na jejich jídelní tabuli se člověk mohl setkat jak s nejvyhlášenějšími, tak s nejexotičtějšími lahůdkami vůbec. Také jejich paláce byly krásně a moderně zařízeny, aby jejich návštěvníci měli co nejlepší pohodlí.  Maxmilián Antonín a Helena v sobě našli zalíbení, Maxmilián však nebyl Heleně roven rodem (byl pouze kníže a Helena sestra císařovny rakouské), celou záležitost vyvolal Helenin příbuzný, bavorský král Maxmilián II. Bavorský, aby ji mohl opět vyřešit - Helena byla oprávněna, kromě titulu dědičná princezna/kněžna z Thurnu a Taxisu, používat i titul vévodkyně bavorská (Její Královská výsost).  24. srpna 1858 se v Possenhofenu konala velkolepá svatba, po které Helena přesídlila do Řezna. Ve městě byla známa svou péčí o chudé a potřebné lidi, stejně jako v celém Bavorsku, iniciovala zřizování různých spolků a památníků. Princezna byla jak mezi obyčejnými lidmi, tak i mezi svými novými příbuznými velmi oblíbená.

Helenin nesnadný život.

V roce 1890 těžce onemocněla a 16. května v Řezně za přítomnosti své sestry císařovny Alžběty zemřela.

Helena Karolína Tereza, zvaná "Néné" (4. dubna 1834, Mnichov – 16. května 1890, Řezno), bavorská vévodkyně a princezna, sňatkem se dočasně stala hlavou domu Thurn-Taxis.

Helene Caroline Therese, Duchess in Bavaria (4 April 1834 – 16 May 1890) of the House of Wittelsbach, nicknamed Néné, was a Bavarian princess and, through marriage, temporarily the head of the Thurn and Taxis family.


Stanovení velikosti konstanty.

Nejpřesněji změřená hodnota v době slunečního minima je 1 360,8 ± 0,5 W/m. Při pokusech u určení sluneční konstanty z pozemských pozorování byla konstanta určena s nepřesností 2 % vzhledem k nestabilitě atmosférických podmínek a také proto, že atmosféra nepropouští sluneční záření v celém rozsahu spektra. Při novějších pozorováních (pomocí družic), které umožňují sledovat až 99,9 % spektrálního rozsahu, se zjistily malé změny hodnoty sluneční konstanty v závislosti na sluneční aktivitě, a to o 0,1 %. Tyto změny nemají vliv na momentální počasí. Ovlivňují sice dlouhodobé změny klimatu, nepodílejí se však na současných klimatických změnách 20. a 21. století.

Množství energie dopadající na Zemi.

Celkové množství záření přijímaného Zemí ze Slunce je určeno zemským průřezem (π r), ale jak planeta rotuje, je tato energie distribuována na celý zemský povrch (4 π r). Z toho důvodu je průměrná hodnota množství slunečního záření (tzv. insolace – oslunění) rovna jedné čtvrtině sluneční konstanty – kolem 342 W/m². Konkrétní množství sluneční energie dopadající v daném místě a čase na povrch je ovlivněno stavem atmosféry, zeměpisnou šířkou a ročním obdobím.

Historie měření.

V roce 1884 se Samuel Pierpont Langley pokusil odhadnout velikost sluneční konstanty v Mount Whitney v Kalifornii, pokusil se také eliminovat vliv absorpce energie atmosférou (odečítáním hodnot v různých denních dobách). Dospěl k nesprávné hodnotě 2 903 W/m, snad kvůli matematické chybě. Mezi roky 1902 a 1957, měření prováděná Charlesem Greeley Abbotem a dalšími z různých míst ve vysokých nadmořských výškách určila hodnotu mezi 1 322 a 1 465 W/m (tedy stále až o 8 % chybně). Abbott prokázal, že jedna z Langleyho korekcí byla chybně použita.  Kolem roku 1980 satelitní měření vykazovala hodnoty i přes 1370 W/m a měření jednotlivých satelitů se od té doby stále liší v naměřených hodnotách nenavazují. Ještě kolem roku 2000 byla odhadována na 1366 W/m (tj. téměř o 0,5 % více než je současná hodnota). Radiační působení vztažené oproti hodnotám k roku 1750 (odhadované přibližně na 2 W/m) je tedy menší než byla nedávná nejistota měření satelitů v tomto století. Historické rekonstrukce hodnoty se také stále značně liší.

Sluneční konstanta (taky solární konstanta či zřejmě správnější solární irradiace nebo sluneční irradiace) je tok sluneční energie procházející plochou 1 m², kolmou na směr paprsků, za 1 s ve střední vzdálenosti Země od Slunce měřený mimo zemskou atmosféru. Konstanta zahrnuje celé spektrum slunečního záření, nejen viditelné světlo. Veličinou je hustota zářivého toku. Vzhledem k tomu, že oběžná dráha Země je mírně excentrická, skutečný tok energie na Zemi během roku mírně kolísá. Odchylky proti hodnotě sluneční konstanty činí přibližně +/- 1,7%.

The solar constant (G) is a flux density measuring mean solar electromagnetic radiation (solar irradiance) per unit area. It is measured on a surface perpendicular to the rays, one astronomical unit (AU) from the Sun (roughly the distance from the Sun to the Earth).  The solar constant includes all types of solar radiation other than neutrinos, not just the visible light. It is measured by satellite as being 1.361 kilowatts per square meter (kW/m²) at solar minimum (the time in the 11-year solar cycle when the number of sunspots is minimal) and approximately 0.1% greater (roughly 1.362 kW/m²) at solar maximum.  The solar "constant" is not a physical constant in the modern CODATA scientific sense; that is, it is not like the Planck constant or the speed of light which are absolutely constant in physics. The solar constant is an average of a varying value. In the past 400 years it has varied less than 0.2 percent. Billions of years ago, it was significantly lower.  This constant is used in the calculation of radiation pressure, which aids in the calculation of a force on a solar sail.


Průběh toku.

Významnou část vody získává oddělením jedné třetiny průtoku od Orinoka na jeho horním toku, 14 km pod obcí La Esmeralda. Vzniká tak přirozený kanál dlouhý přibližně 30 km se spádem 5 m. U města San Carlos de Río Negro se vlévá do řeky Río Negro, jež patří k povodí Amazonky. Spojení dvou veletoků Jižní Ameriky představuje klasický případ bifurkace tj. rozdvojení řek.

Historie.

Roku 1744 se jezuita otec Roman setkal při své cestě proti proudu Orinoka s několika portugalskými otrokáři z osad při řece Río Negro. Doprovodil je na jejich cestě zpět po kanálu Casiquiare a poté se vrátil stejnou cestou nazpátky k Orinoku. Francouzský cestovatel Charles Marie de La Condamine pak o 7 měsíců později podal Francouzské akademii zprávu o jeho putování a potvrdil tak existenci této vodní cesty, o níž jako první informoval Evropu španělský jezuita, misionář a cestovatel Cristóbal Diatristán de Acuña v roce 1639.  Oznámení otce Romana bylo dlouho považováno za nepříliš důvěryhodné. Ověřila je až španělská hraniční komise vedená José Yturriagou a José Solanem y Botem v roce 1756. Roku 1800 řeku prozkoumali německý přírodovědec Alexander von Humboldt a francouzský botanik a lékař Aimé Jacques Alexandre Bonpland  Americký geograf a geolog Alexander Hamilton Rice Jr. (1875–1956) z Harvardovy univerzity prozkoumal řeku během expedice v letech 1924–1925. Plavil se vzhůru po Orinoku, splul Casiquiare a poté pokračoval po Río Negro až do města Manaus. Byla to první výprava, která k mapování oblasti použila leteckou fotografii a krátkovlnné rádio. Roku 1968 použila výprava National Geographic Society k průzkumu Casiquiare vznášedlo SR.N6.

Casiquiare je řeka na jihu Venezuely (stát Amazonas). Je 410 km dlouhá. Povodí má rozlohu 45 000 km. Jedná se vlastně o říční rameno horního toku Orinoka, které teče jižním směrem a ještě ve Venezuele se vlévá do Río Negra, které je levostranným přítokem Amazonky. Vytváří tak jedinečný přirozený vodní kanál mezi říčními systémy Orinoka a Amazonky.

The Casiquiare river () is a distributary of the upper Orinoco flowing southward into the Rio Negro, in Venezuela, South America. As such, it forms a unique natural canal between the Orinoco and Amazon river systems. It is the world's largest river of the kind that links two major river systems, a so-called bifurcation. The area forms a water divide, more dramatically at regional flood stage.


Legenda o původu.

Za zakladatele tohoto umění je považován Musó Gonnosuke Kacujoši, který v roce 1605 zápasil s mistrem meče Mijamotou Musašim. Popis jeho zápasů se předával delší dobu ústně, takže nejde o prokazatelná fakta ale spíše legendu, jejíž různá podání se v detailech liší.  Gonnosuke vyzbrojený pravděpodobně bó (nebo dlouhým bokkenem) vyzval v roce 1605 na souboj neporazitelného mistra Musašiho, který byl vyzbrojen patrně dlouhým a krátkým mečem. Musaši pravděpodobně zablokoval soupeřovu zbraň takzvaným „x-blokem“ (džudžidome). Gonnosuke tak byl donucen buď se vzdát anebo ustoupit a čelit okamžitému protiútoku, který by však dlouhou holí nestihl odvrátit. Byl tedy poražen, ale Musaši mu daroval život. Zahanbený Gonnosuke prchnul do chrámu Kamado Šintó na vrcholu hory Hóman na Kjúšú. Tam 37 dní meditoval a prováděl rituály chudoby a odříkání. Poslední noci měl údajně boží vnuknutí, na jehož základě vyřezal kulatou hůl dlouhou 4 šaku, dvě sun a jedno bu (necelých 128 cm). Džó bylo delší než běžné meče té doby, ale kratší než rokušaku bó. Větší obratností této tyče Gonnosuke porazil Musašiho ve druhém souboji. Způsob provedení je nejistý, ale džó zablokované pomocí džudžidome lze rychle přetočit mimo bok a stejným pohybem použít druhého konce tyče k protiútoku. Gonnosuke mohl zvítězit právě tímto způsobem. Podle jiných legend však mistr Musaši zůstal po celý život neporažen.

Moderní výcvik.

Stará škola (neboli korjú) Šintó Musó rjú s více než čtyřsetletou tradicí je stále vyučována. Studium je vedeno formou kat džó proti meči, a zahrnuje přes 60 takovýchto kat stupňující se obtížnosti. V rámci této školy se také vyučuje 12 kat s mečem a další přidružené zbraně, například tandžó (vycházková hǔl), kusarigama (tyč se srpem a závažím na řetězu) či policejní džutte, které ovšem cvičí pouze pokročilí studenti. Dle této školy se v džódó nepořádají žádné turnaje.  Mistr Takadži Šimizu vytvořil ve druhé polovině 20. století pro potřeby Japonské federace kendó moderní formu zvanou krátce Seitei džódó nebo též Zen Nihon kendó renmei džódó. Seitei džódó obsahuje 10 mírně upravených kat z Šintó Musó rjú a dvě další katy nejasného původu. Na rozdíl od tradiční formy se v této variantě se pořádají i soutěže ve správnosti a přesnosti provedení kat.  Další moderní formou džódó (nijak nesouvisející s tradičními školami) jsou různé styly Aikidžó, cvičené v rámci Aikidó primárně za účelem demonstrace a lepšího pochopení jeho principů.

Džódó () je japonské bojové umění využívající džó - krátkou hůl z tvrdého dřeva. Džódó znamená v japonštině "cesta džó". Starším výrazem pro džódó je džódžucu (杖術) - "technika džó". Džó vzniklo jako nástroj profesionálních bojovníků zejména pro boj s katanou. Je ceněno pro extrémní jednoduchost, proměnnou bojovou vzdálenost a množství způsobů, jimiž lze protivníka napadnout.  Existovalo více než 70 škol džódžucu, z nichž nejstarší (a jedinou dochovanou) je Šintó Musó rjú, pocházející ze 17. století. Slovo Šintó (神道) v názvu školy znamená "cesta bohů", Musó (夢想) je "vnuknutí" či "vize" a také se může vztahovat k příjmení zakladatele školy (Musó Gonnosuke) a rjú (流) značí myšlenkovou "školu, směr, styl". Dvacátý pátý hlavní představitel školy Takadži Šimizu začal používat termín džódó, čímž vyjádřil, že původně bojové umění má sloužit i vyššímu filozofickému účelu.  Džó také používají některé další školy jako přidruženou zbraň, ať již jako přípravu na střetnutí se soupeřem používajícím džó, či jako improvizovanou zbraň (například zlomenou naginatu). Délka a rozměry džó závisí na škole, a pohybuje se zhruba mezi 90-150 cm. Džó používané v Šintó Musó rjú má délku 4 šaku 2 sun 1 bu, tj. přibližně 128 cm.

, meaning "the way of the "jō"", or is a Japanese martial art using a short staff called "jō". The art is similar to "bōjutsu", and is strongly focused upon defense against the Japanese sword. The "jō" is a short staff, usually about 3 to 5 feet (0.9 to 1.5 m) long.


Meiwesův případ.

Meiwes uveřejnil na internetu v homosexuální seznamce inzerát „Hledám dobře stavěného osmnáctiletého až třicetiletého muže na porážku.“ Na inzerát mu odpověděl homosexuál Bernd Brandes, který pocházel z Berlína a pracoval jako vývojář počítačových čipů u firmy Siemens.

Bernd Jürgen Armando Brandes.

Bernd Brandes se narodil do rodiny uznávaného lékaře a anestezioložky v Berlíně. Když bylo Berndovi 5 let, jeho matka udělala profesní chybu, jejímž následkem zemřel pacient. Neustále si to vyčítala a tak rodina odjela na ostrov Sylt na krátkou dovolenou, aby se dala opět do pořádku. Paní Brandesová ovšem během dovolené při cestě autem najela do stromu a náraz nepřežila. Otec nechtěl věřit tomu, že se jednalo o autonehodu a byl si jistý, že to byla sebevražda. Dále už o smrti manželky se svým synem nemluvil. Ten si postupně vytvořil svoji vlastní verzi události a začal se ze smrti své matky obviňovat. Berndův otec se postupem času opět oženil a i malý Bernd Brandes vycházel se svojí nevlastní matkou dobře. Ve škole neměl Brandes také žádné problémy, po maturitě začal studovat Technickou univerzitu v Berlíně, po jejímž úspěšném absolvování začal pracovat u firmy Siemens jako vývojář počítačových čipů. Po několika vztazích se ženami se se svojí poslední přítelkyní rozešel, protože si uvědomil, že je homosexuál.  Od 5. února 2001 byl Brandes v kontaktu s Meiwesem, kterého poznal přes internetovou stránku Canibal Cafe, určenou pro ty, jenž chtějí ochutnat lidské maso, nebo naopak - být snědeni. Bernd Brandes chtěl z tohoto světa úplně zmizet a nezanechat po sobě jedinou vzpomínku ani stopu. Vyčítal si svou neustále rostoucí potřebu sexu a trpěl pravděpodobně vorerafilií, což je sexuální vzrušení z kanibalismu. Napsal závěť, ve které odkázal svůj majetek svému příteli, Renemu Jasnikovi, vzal si v práci den volna a zmizel.  Setkali se v březnu 2001 v Meiwesově domě v Rothenburgu nad Fuldou. Meiwes napřed uřízl Brandesovi penis, který pak společně zkonzumovali usmažený se solí, pepřem a česnekem. Poté Meiwes Brandesovi dal velkou dávku alkoholu a analgetik. Po několika hodinách řekl Brandes Meiwesovi, že až upadne do bezvědomí, tak ať ho Meiwes zabije. Tak to Meiwes i udělal.Jeho tělo pak uchovával v mrazáku a postupně ho pojídal. Celou vraždu si natočil videokamerou, video ale nebylo nikdy zveřejněno.  Meiwes byl zatčen v prosinci 2002 poté, co se na Internetu pokusil vyhledat další oběti. Později byl odsouzen za zabití (nikoli za vraždu, vzhledem k souhlasu jeho oběti s usmrcením) a odsouzen na osm a půl roku vězení. Případ vzbudil značnou pozornost médií (na jeho základě byla například napsána píseň "Mein Teil" od skupiny Rammstein, nebo píseň "Eaten" od skupiny Bloodbath). V srpnu 2005 však byl proces na žádosti státního zástupce obnoven a Meiwes byl 9. května 2006 ve Frankfurtu za vraždu odsouzen k doživotnímu vězení. Meiwes ve vězení napsal svoji autobiografii.  Mimo jiné z případu vyplynulo, že existuje řada webových stránek, zabývajících se seznamováním osob, které si přejí zabíjet a být zabiti, Meiwes sám prohlásil, že věří, že v Německu existuje asi osm set kanibalů.

Armin Meiwes (* 1. prosince 1961) je německý kanibal a vrah. Proslul tím, že při setkání na základě inzerátu, podaného na Internetu, zabil a snědl muže.

Armin Meiwes (; born 1 December 1961) is a German former computer repair technician who achieved international notoriety for killing and eating a voluntary victim in 2001, whom he had found via the Internet. After Meiwes and the victim jointly attempted to eat the victim's severed penis, Meiwes killed his victim and proceeded to eat a large amount of his flesh. He was arrested in December 2002. In January 2004, Meiwes was convicted of manslaughter and sentenced to eight years and six months in prison. In a retrial May 2006, he was convicted of murder and sentenced to life imprisonment. Because of his acts, Meiwes is also known as the Rotenburg Cannibal or (The Master Butcher).


Popis.

Zbarvení je značně rozmanité, ale převládá hnědá barva s výrazným síťováním, samci mají nápadněji zbarvené a sytější břicho, většinou s černými skvrnami. Dorůstá okolo 20 cm.

Oblast rozšíření.

Ještěrka zední se vyskytuje v západní, střední a jižní Evropě a její oblast rozšíření zasahuje až do západní Asie. Ve střední Evropě žije především na Slovensku a v Maďarsku, v ČR je k zastižení pouze na dvou lokalitách a to ve Štramberském krasu (350–500 m n. m.) v obci Štramberk. Jedná se o stabilní populaci asi 150 jedinců v bývalém vápencovém lomu.

Stanoviště.

Ještěrka zední obývá slunné, ale zároveň vlhčí okraje listnatých lesů, skalnaté svahy kopců, zarostlé skalky a hromady kamenů, náspy silnic a železnic, ale i přehradní hráze. Lze ji zastihnout i na chemicky neošetřovaných vinicích, zříceninách hradů a polorozbořených zídkách, kde se ráda vyhřívá.

Způsob života.

Patrně jde o naši nejmrštnější ještěrku. Nejenže dokáže lézt téměř po kolmých stěnách, ale díky poměrně dlouhým nohám dokonce i výborně skákat. Zimuje jen krátce a dokonce je zdokumentováno, že v příznivějším klimatu na jihu Evropy nemusí hibernovat vůbec.

Rozmnožování.

Samečkové jsou silně teritoriální a na jaře mezi sebou svádějí drsné boje, při kterých ztrácejí ostražitost a nechají se snadno polapit. Páří se v květnu. V červenci samičky snášejí do jamek v zemi 3–9 vajíček, z nichž se po několika týdnech inkubace líhnou mláďata.

Potrava.

Ještěrka zední se živí hmyzem všeho druhu, pavouky, červy či housenkami. Sama má celou řadu nepřátel, mimo jiné i některé druhy herpetofágních (živících se plazy) užovek.

Ještěrka zední ("Podarcis muralis" (Laurenti, 1768)) je druh z čeledi ještěrkovití. Je kriticky ohroženým druhem plazů České republiky. Živí se hmyzem.

Podarcis muralis (common wall lizard) is a species of lizard with a large distribution in Europe and well-established introduced populations in North America, where it is also called the European wall lizard. It can grow to about in total length.