Původ.

Podle dějepisce Ibn Chaldúna, Tárik ibn Zijád pocházel z berberského kmene Nefzaúa, zvláštní větve Úlhasasů, kteří žijí dodnes na březích řeky Oued Tafna, nacházející se dnes v Alžírsku. Poté, co berberská společenství po dlouhých bojích na přelomu 7. a 8. století přijala islám, stali se jejich bojovníci údernou silou zdejších vojsk, podléhajících Umajjovskému chalífátu. Jedním z nich byl i Tárik ibn Zijád.

Život.

Tárik se pravděpodobně vyznamenal v bojích, které v Maghribu vedl Músa ibn Nusajr v letech 708–711. Músa ho učinil správcem v přímořském Tangeru, odkud následně vycházely kořistnické výpravy směřující přes Gibraltarskou úžinu na Pyrenejský poloostrov. Zde se v té době nacházelo upadající království Vizigótů.  Podle jedné z verzí vedl roku 710 Músa ibn Nusajr útok na Ceutu. Místodržící, jakýsi hrabě Julián (pravděpodobně velitel podléhající Vizigótům nebo Byzanci), město ubránil a s muslimy uzavřel spojenectví. Ti následně provedli útokem průzkum protějšího pobřeží v oblasti Algericasu. Na následující rok byla poté naplánována další výprava.  V dubnu 711 byl Tárik ibn Zijád vyslán přes Gibraltarskou úžinu v čele 7 000 mužů. Vylodil se v místě, které se pak nazývalo Džebel el Tárik – „Tárikova skála“ (dnešní Gibraltar). Jeho vojsko poté směřovalo severozápadním směrem, postupovalo pomalu a prozkoumávalo krajinu. Mezi řekami Barbate a Guadalete narazil Tárik na vizigótské vojsko, které vedl král Roderich. Pravděpodobně někde u ústí řeky Guadalete došlo ke střetu. Bitva u Guadalete, známá také jako bitva u Jerez de la Frontera, se odehrála v červenci 711. Tárikovo vojsko mělo po příchodu posil kolem 12 000 bojovníků a utkalo se údajně s vizigótskou armádou o síle 90 000 mužů. Vizigótské spory a kronikáři zmiňovaná zrada části vojska v průběhu boje, vedly k jejich zdrcující porážce. Roderich na útěku utonul. Muslimové získali velký počet zajatců, mezi nimi i členy královské rodiny a urozené šlechtice. Tárik poté pronásledoval zbytky Vizigótů a zničil je v bitvě u Ecije. Poté pronikl ke Cordobě, kterou mu pomohli obsadit zdejší Židé. Zde ho zastihla zpráva od Músy ibn Nusajra, který mu rozkázal, aby zastavil postup. Berberský velitel však pokračoval v separátním postupu, dobyl Jaén a směřoval na sever, kde 11. listopadu vstoupil do Toleda, hlavního města říše Vizigótů. Roku 712 pak jeho vojska pronikla dále na sever, protáhla Leónem a pronikla až do Asturie k Astorze.  V červnu 712 dorazil do Algericasu sám Músa ibn Nusajr s armádou 18 000 vojáků. Zamířil na sever přes Medinu-Sidonii a Sevillu. Poté se setkal s Tárikem. Nechal ho uvěznit, přičemž nešetřil políčky (závist z úspěchu podřízeného), protože neuposlechl rozkazu a nezastavil výboje v Cordóbě. Věznil ho však jen krátce, vynikající velitel byl na zásah jiných důstojníků propuštěn a opět postaven v čela muslimských vojsk. Oba velitelé pak v následujících letech obsadili více než dvě třetiny Pyrenejského poloostrova.  Roku 714 byli Músa ibn Nusajr a Tárik ibn Zijád povoláni do Damašku k chalífovi al-Valídovi. Músa údajně vezl velkou část kořisti, kterou se v království Vizigótů podařilo získat (poklady, zajatce etc.). V Damašku ale byli nařčeni ze zpronevěry, což znamenalo jejich politický pád a následnou smrt v zapomnění. Jejich stopy zde mizí.

Význam.

Tažením Tárika ibn Zijád padlo Vizigótské království, které na Pyrenejském poloostrově existovalo od 6. století. Roku 714, kdy Músa a Tárik opouštěli poloostrov, se následníci vizigótského královského rodu vzdali svého následnictví ve prospěch umajjovského chalífy, čímž éra Vizigótů definitivně skončila.  Zároveň však muslimská expanze zcela změnila uspořádání poloostrova, které po nebývalém úpadku nastoupilo jednak cestu rozkvětu, jednak éru dalších bojů, které se nazývá reconquista.

Tárik ibn Zijád (? – 720?) (arabsky طارق بن زياد), známý ve španělské historii a legendách jako "Taric el Tuerto" (Tárik jednooký), byl propuštěncem a vojenským velitelem, který vstoupil do služeb Músy ibn Nusajra, dobyvatele severozápadní Afriky (dnes nazývané jako Maghreb) v letech 708–711.

Ṭāriq ibn Ziyād () also known simply as Tarik in English, was a Berber Umayyad commander who initiated the Muslim conquest of Visigothic Hispania (Present day Spain and Portugal) in 711–718 A.D. He led a large army and crossed the Strait of Gibraltar from the North African coast, consolidating his troops at what is today known as the Rock of Gibraltar. The name "Gibraltar" is the Spanish derivation of the Arabic name "Jabal Ṭāriq" (جبل طارق), meaning "mountain of Ṭāriq", which is named after him.


Typy stratigrafie.

Stratigrafie se dělí na dva typy: Relativní stratigrafii a absolutní stratigrafii.

Relativní stratigrafie.

Relativní stratigrafií neboli relativním stářím rozumíme to, že zjišťujeme, jestli je geologické těleso starší nebo mladší než ostatní tělesa. Pro určení stáří vrstev těles se používají čtyři metody.

Litostratigrafická metoda.

Jejím základem se stratigrafický zákon, pro nějž platí také název superpozice. To také znamená, že ve vrstevním sledu jsou horní vrstvy mladší než vrstvy pod nimi.

Biostratigrafická metoda.

Metoda využívá paleontologického obsahu hornin a všech znaků spojených. V Biostratigrafii existuje několik metod: Metoda vůdčí zkamenělin, Metoda komplexní druhové analýzy, Fylogenetická metoda a Mikropaleontologická metoda.

Chemostratigrafická metoda.

Geochemický obraz Země vykazuje změny, které jsou časově nevratné. Odkryjeme-li sukcesi těchto změn, získáme další nástroj pro stratifikaci a korelaci hornin.

Eventostratigrafická metoda.

Metoda se soustřeďuje na studium geologicky náhlých a krátkodobých událostí, které v geologickém záznamu zanechaly značné údaje a pokud možno rozsáhlé a ostře ohraničené změny, uložené v různých prostředích.

Absolutní stratigrafie.

Absolutní stratigrafie neboli metody časového datování využívá nejrůznějších postupů ke zjištění stáří hornin vyjádřeného v rocích. Počátek číselného datování je stanoven rokem 1950. Pro datování událostí před rokem 1950 se používají 3 kategorie jednotek: Ka (kilo-annum) = 10, Ma (mega-annum) = 10, Ga (giga-annum) = 10 roků. Zde uvedené zkratky se ovšem nevyužívají k vyjádření doby trvání geologických dějů ale hlavně k datování hranic. Jako příklad bych mohl uvést útvar paleocén, jeden z jeho stupňů dan má spodní hranici 65 Ma a jeho vrchní hranice je 61 Ma. A když vezmeme 65 a odečteme 61, dostaneme číslo 4, to je počet let, jak dlouho to dané období trvalo.

Radiometrická metoda.

Radiometrická metoda je nejznámější, protože obsahuje největší počet dat. Využívá se jako časomíra samovolného rozpadu radioaktivních prvků v minerálech. Atomová jádra prvků samovolně vystřelují částice alfa (nabitá heliová jádra) a beta (elektrony), dále uvolňují záření gama a produkují dceřiné prvky. Tento proces je známý jako přirozená radioaktivita. Doba za kterou se rozpadne polovina množství původních jader atomů se nazývá poločas rozpadu.

Magnetostratigrafie.

Metoda vychází z přirozených vlastností hornin. To znamená z přirozené remanentní magnetické polarizace a taky magnetické susceptibility.

Metoda sekvenční stratigrafie.

Metoda vychází z toho, že kolísání hladiny oceánu zanechá v zemské kůře záznam a ten můžeme využít i pro globální celosvětové korelace. Přestože kolerace menších cyklů na delší vzdálenost je občas složitá, tak ty velké struktury depozičních systémů jsou definovány pomocí sekvenční stratigrafie. Základní jednotkou jsou sekvence, ty jsou členěny na tzv. systémové soustavy, soustavy nízkého stavu hladiny, transgresivní soustava, soustava vysokého stavu hladiny a soustava sedimentů klesajícího stavu.

Stratigrafie nebo také stratigrafickou geologii, můžeme chápat jako nauku studující vztahy geologických těles. Zatímco prostorovou rozlehlost daných těles můžeme určit jednodušeji, pomocí metod měření trojrozměrného prostoru, tak měření časového rozměru a jeho srovnávání u různých těles a procesů je mnohem složitějším problémem. Čas ve stratigrafii je charakterizován šipkou běžící od počátku historie Země až do současnosti a je zachycen posloupností všech forem, jevů, znaků a jejich změn v horninách. U stratigrafie se určuje relativní stáří geologických těles a procesů, to je tzv. relativní stratigrafie a jejich skutečné stáří a to je tzv. absolutní stratigrafie.  Vrstvy hornin: Vrstvy hornin přestavují především záznamy o podmínkách, jaké panovaly v době jejich vzniku. Tyhle vrstvy a souvrství jsou pojmenovány podle geografických objektů, jako jsou třeba města, regiony nebo pohoří. Mocností samotné vrstvy je vzdálenost mezi spodní a vrchní částí vrstvy. Pro každou vrstvu se používá jiný název:

Stratigraphy is a branch of geology concerned with the study of rock layers (strata) and layering (stratification). It is primarily used in the study of sedimentary and layered volcanic rocks. Stratigraphy has two related subfields: lithostratigraphy (lithologic stratigraphy) and biostratigraphy (biologic stratigraphy).


Obsah románu.

Román je specifickým typem vyprávění poutníků na cestách. Všichni neustále jdou a vyprávějí si u toho příběhy. Přesto nakonec znovu a znovu končí u strašidelné opuštěné krčmy a pod šibenicí mezi mrtvolami bratří Zotů nalézají nové hříčky nečistých sil, které se nakonec stávají vypravěčkami dalších příběhů. Hlavní postavou románu je Alfons van Worden putující přes nebezpečné pohoří Sierra Morena na pomezí Andaluzie a kraje La Mancha. Hrdina usíná v opuštěné hospodě v horách. Zvon odbíjí půlnoc. Dveře do jeho pokoje se otevřou a v nich stojí polonahá krásná černoška. Pozve jej ke svým paním, půvabné Zibeldě a její sestře Emině z rodu tajemných Maurů Gomélezů. Sestry vyprávějí, jak se do sebe zamilovaly a slíbily si, že budou mít společného manžela. Obě krasavice se k van Wordenovi přivinou a on má pocit, že se dotýká těla, nikoli ducha. Wordenovy myšlenky jej na perutích touhy unášejí do afrických serailů a on usíná v objetí obou sester.  Probudí jej slunce. Spatří oblohu. Leží pod šibenicí Los Hermanos na zbytcích lidských koster a uhnilém masu. Oba zbojníci, bratři Zotové nevisí na šibenici, ale válejí se po jeho boku. Později mu nepravý náčelník cikánů sdělí, že obě mrtvoly se odvazují velmi často. Jeho čest mu velí pokračovat v cestě. Noc jej zastihne poblíž malé chaloupky, v níž bydlí zbožný poustevník s odporným chlapiskem jménem Pacheco, který je posedlý ďáblem. Tak končí druhý z šedesáti šesti dní, které valonský kapitán van Worden prožije v horách. Dál následuje nekonečný řetěz příběhů. Worden se přidá nejprve k loupežníkům, později k tlupě cikánů. Jeden po druhém vyprávějí dobrodružnou anamnézu svého života. Zvláště Alvadoro, náčelník cikánů, je neúnavný. Ve svém životě plném nebezpečí a lásky se potkává s různými postavami, které mu vyprávějí své příběhy, a ty zase potkávají jiné lidi s jejich příběhy. Výsledek působí jako ruská matrjoška, kdy se z jednoho příběhu, který se zdánlivě chýlí ke konci, vyloupne další a další.  Van Worden mezitím pod šibenicí v objetí mrtvol nalézá geniálního matematika a později i nadaného kabalistu. Na náhodných místech se opět setkává s krásnou Zibeldou a Eminou a obtěžká je. Jedno z jeho dětí se stane křesťanem, druhé muslimem. Ale tak daleko zatím nejsme. Příběhy Wardenových druhů jsou dobrodružné a zamilované a prosvítá jimi jak nevšední imaginace, tak i praktická psychologie. Příkladem imaginace je příběh Romatiho a kněžny z Monte Salerna. Romati kněžnu doprovází do podzemních chodeb, na jejichž konci se třpytí jezero z živého stříbra, na němž pluje lodička se žlutým trpaslíkem do nádherných sklepení podobných ráji. Není v něm však nic živého, protože i ptáci jsou smaragdové mechanické hračky. Romati nechápe, že je vlastně v pekle, ale zmámen bohatstvím si opět pohrává s myšlenkou ráje, jejíž pošetilost pozná až druhý den. Kněžna mu ještě chce ukázat své komorné. Vezme zlatý klíček a otevře velký kufr pokrytý černým aksamitem. Víko odskočí a z kufru vyleze šest kostlivců. Romati s nimi bojuje. Nakonec se probudí pod šibenicí a jako by mu došlo, že technologie jsou svůdné, ale duchovně zrádné...  Na dalších několika stech stránkách se odehrává jakási encyklopedie různých dobrodružství kořeněných podivnými zmínkami např. o učenci Hervásovi, jehož 25. kniha podává základy sémiotiky. Mocný kabalista, který také skončil mezi mrtvolami bratří Zotů, baví společnost tím, že z afrických pouští přivolá Věčného Žida Ahasvera, který opět po částech vypráví příběhy o dobách, kdy se hroutila náboženství a všude bylo plno astrologie.  Konec románu je téměř skandální. Potockému pravděpodobně došla trpělivost, a tak jej chvatně a téměř banálně ukončil. Část dobrodružství vysvětlil použitím omamného nápoje a zbytek existencí podzemního zlatého dolu. Knihou vane úcta k islámu jako k víře, která se sice s křesťanstvím sváří, ale jinak patří do rodiny.

Rukopis nalezený v Zaragoze (francouzsky "Le Manuscrit trouvé à Saragosse", polsky "Rękopis znaleziony w Saragossie") je původně francouzsky napsaný román polského vědce, literáta, cestovatele a politika Jana Potockého (1761–1815).  Potocki na knize začal pracovat někdy kolem roku 1797 a poté do roku 1815 následovala celá řada obskurních vydání jednotlivých zlomků románu v několika různých verzích (např. v Petrohradu v letech 1804–1805 bez udání autora). V celku vyšel román poprvé až v roce 1847 v polském překladu Edmunda Chojeckého v Lipsku, přičemž jeho znění bylo sestaveno z četných fragmentárních děl známých například pod názvem "Uprostřed oběšenců". Text polského vydání je patrně poznamenán mravní cenzurou, snahou o rekonstrukci chybějících, tehdy ještě neznámých částí románu a pozměněním původního textu. V roce 1958 vyšlo první francouzské kompletní vydání. Do němčiny bylo dílo přeloženo až v roce 1961. Také český překlad z roku 1973 vznikl spojením tří různých vydání – německého, polského a francouzského. Teprve v roce 2008 pařížské nakladatelství Flammarion poprvé vydalo dvě základní verze románu v původním, nepozměněném znění ve francouzštině. Román je velmi zvláštním dílem vystavěným podle vzoru "Pohádek tisíce a jedné noci", kdy základní rámcový příběh je prokládán jinými, v nichž jsou vloženy ještě další a v nich zase jiné. V těchto epizodách se pak střídají různé druhy výpravné prózy s rytířskými, dobrodružnými, fantastickými i komickými náměty. Potocki v něm také jako první zpracoval upírské téma v beletrii.

The Manuscript Found in Saragossa (; also known in English as "The Saragossa Manuscript") is a frame-tale novel written in French at the turn of 18th and 19th centuries by the Polish author Count Jan Potocki (1761–1815). It is narrated from the time of the Napoleonic Wars, and depicts events several decades earlier, during the reign of King Philip V (r. 1700–46).  The novel was adapted into a 1965 Polish-language film, "The Saragossa Manuscript" (), by director Wojciech Has, with Zbigniew Cybulski as Alfonse van Worden.


United Buddy Bears na cestě kolem světa.

"United Buddy Bears" je dílo umělců z více než 140 zemí spojených národů (UN), kteří malují na medvědy motivy charakteristické pro jejich zemí. Tato různá grafická zpracování medvědů vytváří v celku jedno velké mezinárodní umělecké dílo. Návštěvníkům se takto nabízí jakási výtvarná cesta kolem světa. Posláním těchto medvědů je prosazování porozumění mezi národy, tolerance a respektování jiných kultur a náboženství.  Umělci, podílející se na výtvarném zpracování medvědů, byli vybraní ministerstvem kultury příslušné země. V jednom velkém ateliéru v Berlíně tak dostal každý z medvědů výtvarníkův vlastní umělecký podpis.  Výstavy "United Buddy Bears", které zhlédlo do dnešních dnů zhruba na 30 miliónů návštěvníků, se prezentovaly v těchto městech čtyř kontinentů:  Kazda výstava byla otevřena starostou pořádajícího města za účasti velvyslanců UNICEF, jakými byli Sir Peter Ustinov, Jackie Chan, Christiane Horbiger, ale i Keň Done a Mia Farrow.  Mottem výstav: "Musíme poznat jeden druhého lépe, tím si více porozumíme, budeme si více věřit a naučíme se žít v míru" se snažili manželé Eva a Klaus Herlitzovi z Berlína, iniciátoři tohoto projektu, podpořit myšlenku klidného a mírového spolužití všech národů. A právě z tohoto důvodů stojí 140 medvědů ruku v ruce, vedle sebe ve velikém kruhu nazývaném pořadateli také "The art of Tolerance".  Na konci každé výstavy se medvědí vydraží na dobročinné aukci, jejíž výtěžek je pak věnován na pomoc dětem. Do dnešního dne tyto aukce vydělaly přes 2,3 miliónů eur.

Politický rozsah jednotlivých výstav.

Jackie Chan a medvědí z Berlína.

Při natáčení filmu "Around the World in 80 days" narazil Jackie Chan v Berlíně na tyto pestré zmalované medvědy, kteří ho okamžitě zaujali. Jeho přičiněním se pak uskutečnila podobná výstava v Hongkongu, která sklidila značný úspěch. Výtěžek z této aukce, ve výši 340.000 eur, byl opět věnován na charitativní účely.

Buddy Bears jsou umělecky pomalované, dva metry vysoké umělohmotné odlitky medvědů. Jedna se zde o sochy pestře zmalovaných medvědů v životní velikosti, kteří jsou symbolem určité myšlenky, jako tomu bylo například při "Cow-Parade" v Curychu a nebo New Yorku.  V letech 2001 a 2002 zdobilo zhruba 350 těchto medvědů ulice a veřejná prostranství v hlavním městě Německa, Berlíně. Po skončení výstavy bylo mnoho těchto medvědů bylo vydraženo a takto získané finanční prostředky věnovány mezinárodnímu dětskému fondu UNICEF.  V roce 2002 byl realizován kulturně-společenský projekt medvědího kruhu přátelství United Buddy Bears jako myšlenka celosvětového mírového soužití národů.

Buddy Bears are painted, life-size fiberglass bear sculptures developed by German businesspeople Klaus and Eva Herlitz, in cooperation with sculptor Roman Strobl. The raised arms of the standing Buddy Bears are intended to indicate friendliness and optimism. The first bears were displayed at an artistic event in Berlin in 2001.


Způsob života.

Pískomilové pocházejí z pouště a jsou tedy přizpůsobeni velmi horkému a suchému podnebí. Před žárem se chrání v norách se složitým systémem chodbiček, které si vyhrabávají. Tyto nory opouští až večer. Proto jsou i chovní pískomilové nejaktivnější v noci. Potřebují pohyb a vyžití, nejraději hrabou, skáčou a hlodají. V přírodě žijí v koloniích, proto je vhodnější chovat je v páru nebo ve skupině.

Rozmnožování.

Pískomilové se začínají pářit již ve 6 týdnech života (definitivně dospělí jsou však až v 8 týdnech). Samice bývá březí 25-29 dnů a v jednom vrhu (bývají 2-3 ročně) mívá obvykle 2-8 mláďat. Mláďata se rodí holá a slepá. Ve věku 2 týdnů mívají kožíšek a v 2 a půl týdnech otvírají oči. Samec pomáhá samici s péčí o mláďata, proto se při jejich chovu nemá stěhovat do jiné klece nebo akvária, protože samice už by ho zpátky nepřijala a útočila by na něj jako na cizího.

Chov a potrava.

Pískomily je nejvhodnější chovat v páru nebo ve skupině. Pokud nejsou ze stejného vrhu, měli by se dát dohromady dřív, než jim bude 8 týdnů. Nejvhodnější je chovat pískomily ve shora uzavřeném akváriu. Klec je méně vhodná pouze z důvodu častého hrabání.  Jako podestýlka jsou nejvhodnější hobliny, směs na hrabání z rašeliny a zahradní směsi. Hnízdo si staví ze sena nebo papíru. Vhodné jsou také větvičky z ovocných stromů na hryzání. Zároveň se doporučuje pořídit jim jemný koupací písek, ve kterém si snadno mohou čistit srst.  Obvykle se krmí semeny (pšenice, ječmen, oves, slunečnice, kukuřice, atp.), zeleninou, ovocem, tvrdým pečivem nebo i zelení. Umí velice dobře hospodařit s vodou, přesto je vhodné, aby měli stále k dispozici napáječku.

Druhy.

Do podčeledi pískomilů se obvykle řadí zhruba 70 druhů rozdělených do 14 rodů. Jedním z nejpočetnějších rodů je rod "Meriones", do kterého patří nejčastěji chované druhy jako pískomil mongolský, tlustoocasý, rudoocasý, jižní nebo perský.

Pískomilové (Gerbillinae) je podčeleď z čeledi myšovitých a řádu hlodavců. Jsou to čilá zvířata, tvarem podobná myši a jsou příbuzná křečkům a tarbíkům. Ve volné přírodě se původně vyskytovali v severní Číně a v Mongolsku - nejčastěji chovaným zástupcem pískomilů je také pískomil mongolský. Měří asi 10 centimetrů, samec váží 80-110 gramů, samice 70-100 gramů. Mají velké černé nebo červené oči, malé přední a dlouhé zadní tlapky a silné zadní nohy, které jim umožňují skákat velmi vysoko. Mohou mít barvu od bílé a světle šedé, přes pískovou, zlatou, hnědou až černou.

A gerbil is a small mammal of the subfamily Gerbillinae in the order Rodentia. Once known as desert rats, the gerbil subfamily includes about 110 species of African, Indian, and Asian rodents, including sand rats and jirds, all of which are adapted to arid habitats. Most are primarily active during the day, making them diurnal (but some species, including the common household pet, exhibit crepuscular behavior), and almost all are omnivorous. Gerbils are related to mice and rats; they all belong to the family Muridae.  One Mongolian species, "Meriones unguiculatus", also known as the "clawed jird", is a gentle and hardy animal that has become a popular small house pet. It was first brought from China to Paris in the 19th century. It was brought to the United States much later, in 1954, by Dr. Victor Schwentker for use in research. Notably, it is illegal to keep gerbils as pets in California and New Zealand.  The gerbil got its name as a diminutive form of "jerboa", an unrelated group of rodents occupying a similar ecological niche. Gerbils are typically between long, including the tail, which makes up about half of their total length. One species, the great gerbil, "Rhombomys opimus", originally native to Turkmenistan, can grow to more than . The average adult gerbil weighs about .


Rodinný život.

V roce 1900 se oženil s Lucy Wallaceovou, nejstarší dcerou Douglase Sutherlanda. Lucy Duff-Gordonová byla proslulá návrhářkou vlastnící módní závod „Maison Lucile“ s pobočkami na obou stranách Atlantiku.  Věnoval se šermu, v roce 1906 byl členem týmu, který vybojoval stříbrnou medaili na olympijských mezihrách v Athénách.

Potopení Titanicu.

Známým se však stal tím, že přežil potopení Titanicu. Na Titanic nastoupil se svou manželkou a její sekretářkou na lístek číslo 11755 (stál 39 liber a 12 šilinků), a aby se vyhnuli pozornosti tisku, cestovali pod jménem Morgan a Morganová.  V noci potopení Titanicu se otázal důstojníka Murdocha, který řídil spouštění záchranného člunu číslo 1, zda by mohl on a jeho choť nastoupit a on prý odpověděl, že by byl velmi potěšen, kdyby ano. Podle jiných svědků však řekl jen „Ano, skočte tam“. O pár minut později byl člun číslo jedna spuštěn s dvanácti osobami na palubě, z toho bylo 7 členů posádky a 5 cestujících 1. třídy.  Po potopení se vedoucí topičů Charles Hendrickson zeptal těch, kteří byli ve člunu, zda by se neměli vrátit k místu potopení a pokusit se zachránit tonoucí. Lady Duff-Gordonová jej však varovala, že by mohli být převrženi lidmi pokoušejícími se dostat se do člunu. Několik lidí souhlasilo s tím, že je to nebezpečné. Posléze byl Hendrickson přesvědčen cestujícím 1. třídy Charlesem Henrym Stengelem, aby pluli za světlem v dáli. Stengel pak vykřikoval rozkazy, dokud ho sir Cosmo neumlčel. Ještě chvíli veslovali za světlem, ale nepřibližovalo se, tak to vzdali a navázat kontakt s ostatními čluny se také nepodařilo. Tak zůstalo 12 přeživších stát na místě, zatímco stovky dalších opodál bojovaly o život.  Lady Duff-Gordonová řekla své sekretářce Lauře Francatelliové: "Přišla jste o váš krásný noční úbor." A topič Robert Pusey si postěžoval, že ztratili veškerou výstroj a osobní věci, a od hodiny potopení se mu zastavila mzda. Cosmo jim nabídl, že po návratu do New Yorku dá každému 5 liber. Toto byla záruka, že bude mít ve člunu hlavní slovo. Později čelil u britské vyšetřovací komise obvinění z podplácení osob ve člunu pro zajištění bezpečí pro sebe a svou choť. Nikdy však usvědčen nebyl, a až do konce života těžce nesl, že jej veřejně označovali za lháře.  Sir Cosmo zemřel 20. dubna 1931. V době smrti bydlel v Alfred Place v South Kensingtonu. On a později i jeho žena byli pohřbeni na hřbitově v Brookwoodu poblíž Londýna.

Cosmo Duff-Gordon ve filmu.

Ve známém filmu Titanic (1997) režiséra Jamese Camerona jej ztvárnil Martin Jarvis a hercova manželka, Rosalind Ayres, si zahrála Lady Duff-Gordonovou.

Sir Cosmo Edmund Duff-Gordon se narodil 22. července 1862 jako syn ctihodného Cosma Lewise Duff-Gordona a Anny Marie, rozené Antrobusová. Studoval v Etonu a v roce 1896 se stál pátým baronetem z Halkinu (do šlechtického stavu byl povýšen Cosmův prastrýc v roce 1813 za služby prokázané koruně během poloostrovní války; jeho rodina také založila stále fungující vinařství Duff Gordon, vyrábějící ve Španělsku Sherry).

Sir Cosmo Edmund Duff-Gordon, 5th Baronet DL (22 July 1862 – 20 April 1931) was a prominent Scottish landowner and sportsman, best known for the controversy surrounding his escape from the sinking of the "RMS Titanic".


Život.

Louis-Marie de La Révellière-Lépeaux byl synem zámožného notáře. V dětství byl vychováván farářem, který jej krutě trestal a týral. Těmito „výchovnými“ metodami utrpěl mladý Louis Marie jak na těle tak i na duchu. Zůstal mu viditelný hrb a celý život nenáviděl vše co souviselo s katolickou církví. Později absolvoval práva, ale povolání právníka nevykonával. Na jaře 1789 byl zvolen za kraj Anjou delegátem zasedání generálních stavů za Třetí stav. Roku 1791 byl zvolen porotcem Nejvyššího soudu a roku 1792 zvolen i poslancem Národního konventu. Připojil se k girondistům a prosazoval územní expansi Francie. V lednu 1793 hlasoval pro smrt krále. Zastával umírněné republikánské názory s výjimkou ostrého nekompromisního boje proti katolické církvi. V Konventu byl protivníkem Hory, jejíž teror odmítal. Po pádu girondistů (2. června 1793) byl La Revelliere-Lepeaux varován a byl nucen se skrývat až do pádu Robespierrea a jeho druhů (27. července 1794).  V prosinci 1794 opět zaujal místo v Konventu. Od dubna 1795 byl členem komise sestavující ústavu (tzv. „Ústavu Direktoria“). Od října 1795 byl jmenován členem Národního institutu věd a umění (od roku 1806 Francouzský institut). Členem direktoria se stal 1. listopadu 1795 a byl pověřen oblastí školství, umění a řemesel. Podporoval ustavení tzv. sesterských republik v rámci jeho snahy o územní expansi Francie. Mimo jiné spolu s Carnotem odhalili a rozbili v květnu 1796 Babeufovo spiknutí. Od léta 1796 Direktorium, ve snaze zlepšit vztahy se Svatou stolicí, změnilo svůj antiklerikální kurz a vedlo umírněnou církevní politiku. S touto změnou kurzu La Revelliere-Lepeaux zásadně nesouhlasil a místo toho prosazoval tzv. theofilantropii – tedy jakousi náhradní víru, jejímž cílem bylo prostřednictvím rozjímání, vzdělání, četby a hudby přivést člověka zpět k „přírodní harmonii“. Důležitými sloupy učení byla víra v Boha a nesmrtelnost duše. Nejednalo se tedy o ateistické učení. La Revelliere-Lepeaux chtěl prosadit theofilantropii za oficiální státní náboženství, příznivci tohoto učení byli jím podporováni a umožnil jim tento kult celebrovat v několika pařížských kostelích.  Poté, co direktoři Barras, Reubell a La Revelliere-Lepeaux s pomocí generálů Hochem a Augereauem úspěšně provedli státní převrat 4. září 1797 (18. fructidor), vrátilo se Direktorium opět k antiklerikální politice. La Revelliere-Lepeaux též podpořil nekrvavý převrat 22. florealu (11. května 1798) zaměřený proti sílícímu vlivu tzv. neojakobínů. Direktoři Barras, Reubell, Merlin de Douai a Francois de Neufchateau pojali podezření, že theofilantropisti sympatizují s neojakobíny a přestali podporovat tento kult. Místo něho hlavně Merlin de Douai prosazoval další „šidítko“ – Kult dekadence. Hlavní příčinou krachu theofilantropie byl však chlad lidových mas. Lid učení nezajímalo a nepřitahovalo – La Revelliere–Lepeaux byl vysmíván jako „nový papež“. Pro naprostý neúspěch své „nové církve“ podal 18. června 1799 v Direktoriu demisi. Státní převrat 18. brumairu (9. listopadu 1799), přestože byl v předchozím období nadšeným příznivcem Bonapartovým, striktně odmítl. Odmítl složit Prvnímu konsulovi přísahu a vystoupil z institutu. Zcela se stáhl z veřejného života a až do své smrti zůstal přesvědčeným republikánem.

Louis-Marie de La Révellière-Lépeaux (24. srpna 1753, Montaig (Vendée) – 24. března 1824, Paříž) byl francouzský politik období francouzské revoluce. V letech 1795–1799 byl členem direktoria.

Louis Marie de La Révellière-Lépeaux (24 August 1753 – 24 March 1824) was a deputy to the National Convention during the French Revolution. He later served as a prominent leader of the French Directory.


Historie.

Leucin poprvé izoloval Joseph Louis Proust roku 1819 při studiu, čemu vděčí různé druhy sýrů své chuti, jelikož zjistil, že fermentací mléčného kaseinu a glutenu z pšeničné mouky lze získat kromě oxidu uhličitého, amoniaku a kyseliny octové i dvě další látky, které provizorně nazval jako "kyselina" ("acide caséique", později určeno jako směs různých látek) a "oxid" ("oxide caséeux", později určen jako leucin). O rok později Henri Braconnot lépe přečistil nově získanou bílou krystalickou látku a zjistil, že se nejedná o oxid a že obsahuje dusík; pojmenoval ji "leucin" podle řeckého slova pro bílou (λευκό).

Funkce a vlastnosti.

Chemické vlastnosti.

Postranní řetězec leucinu je tvořen rozvětvenou alifatickou isobutylovou skupinou: (CH)CH–CH–, což zajišťuje jeho hydrofobní charakter. Protože isoleucin je isomer leucinu, mají velmi podobné vlastnosti a stejnou molekulovou hmotnost – při analýze proteinů hmotnostní spektrometrií je obtížné je navzájem odlišit, pokud se nezkoumá fragmentace jejich postranních řetězců, což pro náročnost provedení doposud není běžné.

Funkce v proteinech.

Leucin se pro svůj hydrofobní charakter vyskytuje především zabořený uvnitř proteinů, kde zprostředkovává hydrofobní interakce. Je málo reaktivní a většinou se proto neúčastní enzymatických reakcí přímo, ale může zajišťovat specifickou vazbu hydrofóbních ligandů, jako jsou například lipidy. Ve většině hydrofóbních interakcí může být snadno nahrazen jinými hydrofóbními aminokyselinami. Protože se větví až na svém γ-uhlíku, tedy poměrně daleko od peptidové kostry, má větší konformační volnost než jinak podobný isoleucin a valin, díky čemuž preferuje konformaci alfa-helix oproti beta-listu. Leucin má významnou roli v řadě proteinových strukturních motivů.

Strukturní motivy proteinů.

Leucin je významný v některých strukturních motivech, jako je leucinový zip nebo "repetice bohatá na leucin" (leucine-rich repeat), kde zajišťuje hydrofobní interakce.  Leucinový zip se vyskytuje v řadě proteinů, které interagují s DNA (transkripční faktory), jedná se o dimerizační doménu, pomocí které spolu interagují dva proteiny: každý z nich nese alfa-helix bohatý na leucin (většinou každá sedmá aminokyselina) Pravidelným opakováním leucinu vzniká na povrchu helixu hydrofobní pás, kterým se na sebe vážou. V dimerní formě jsou pak schopné interagovat se specifickými úseky DNA a např. tak ovlivňovat jejich transkripci (transkripční faktory).  "Repetice bohatá na leucin" (leucine-rich repeat) je další strukturní motiv bohatě využívající leucin, je složen z podjednotek (jeden list beta-listu–smyčka-alfa-helix), které se skládají do útvaru připomínajícího podkovu. Leucin je zde hluboce zabořen mezi beta-listy a alfa-helixy, které stabilizuje hydrofobními inferakcemi. Vnější strana tohoto strukturního motivu slouží pro interakce mezi proteiny, případně pro vazbu dalších molekul, vyskytuje se například v Toll-like receptorech.

Přídatná látka a doplněk stravy.

Leucin je klasifikován jako přídatná látka E641, patří mezi látky zvýrazňující chuť a vůni. Komerčně je získáván z glutenu, kaseinu nebo keratinu. Používá se také jako přídatná látka v umělém sladidle aspartamu.  Leucin je hojně využíván jako součást doplňků stravy v kulturistice, protože zvyšuje syntézu proteinů ve svalech a tím podporuje jejich růst. Svaly reagují na přísun energie a aminokyselin (stavebních bloků pro proteiny svalů), přičemž leucin má z aminokyselin největší efekt. Leucin ovšem nemůže být používán samotný, protože jeho metabolismus je úzce propojen s valinem a isoleucinem (se kterými tvoří skupinu aminokyselin s rozvětveným řetězcem – BCAA) a dodání leucinu sníží množství těchto aminokyselin v plazmě, typicky se proto podává směs leucin:valin:isoleucin 2:1:1. I když dodávání BCAA (tedy leucinu) má v krátkodobém horizontu pozitivní účinky, doposud (k 2014) neexistují dlouhodobé studie určující bezpečné a efektivní dávky. V kulturistice se jako doplněk stravy používá také beta-hydroxy-beta-methylbutyrát (HMB), což je produkt rozkladu leucinu a působí stejným mechanismem, jeho účinnost ale není dostatečně prostudovaná.

Regulace tělesného metabolismu.

Protože se jedná o esenciální aminokyselinu, hladina dostupného leucinu je pečlivě hlídána, a zároveň slouží jako známka dostupnosti ostatních aminokyselin. V trávícím systému přítomnost leucinu vyvolává v buňkách odpověď zahrnující změnu syntézy peptidických hormonů: snižuje produkci ghrelinu (signalizující hlad) a zvyšuje produkci inkretinu GLP-1 (signalizující nasycení) aktivací kinázy mTOR. Leucin zároveň dokáže procházet hematoencefalickou bariérou a stimulovat tak centra přímo v mozku, především hypothalamus a tak regulovat příjem potravy. Leucin pomáhá při léčbě cukrovky 2. typu, protože jednak zvyšuje produkci inzulinu beta buňkamia zároveň stimuluje přijímání glukózy svalovými buňkami, čímž tělu pomáhá zpracovávat krevní glukózu nezávisle na inzulínu a také zajišťuje ochranu před ztrátou svalové hmoty tím, že ve svalech aktivuje recyklaci glukózy stimulací alaninového cyklu.

Zdroje.

Leucin je pro lidi esenciální aminokyselina, proto musí být přijímán v potravě. Např. v sójových bobech, mase (hovězí, kuřecí prsa, losos), vejcích, arašídech, mandlích, čočce a cizrně.

Metabolismus.

Odbourávání.

Leucin je spolu s dalšími aminokyselinami s rozvětveným řetězcem odbouráván ve svalech, tukové tkáni, ledvinách a mozku, kde slouží jako zdroj energie, a ne v játrech, jak je běžné pro ostatní aminokyseliny. Za degradaci je zodpovědný dehydrogenázový komplex 2-ketokyselin s větveným řetězcem (BCKDC), rozklad postranní skupiny probíhá podobným postupem jako beta-oxidace mastných kyselin a výsledným produktem je acetylkoenzym A. Leucin je jednou ze dvou proteinogenních aminokyselin, které jsou výhradně ketogenní (druhá je lyzin), při odbourávání leucinu tedy nevzniká glukóza, ale ketolátka kyselina acetyloctová a jeho využívání jako zdroj energie vede ke ketóze.  Při dědičné nemoci javorového sirupu (neboli "leucinóze") nemá tělo funkční komplex (BCKDC) rozkládající aminokyseliny s rozvětveným řetězcem, tedy i leucin, takže při příjmu potravin bohatých na leucin a hladovění (kdy se odbourávají proteiny) se v těle hromadí toxické meziprodukty, jejichž projevem je zápach moči připomínající javorový sirup (případně karamel nebo sušené hrušky). Bez léčby je nemoc smrtelná, léčba spočívá v dietě limitující příjem leucinu.

Leucin (Leu, L) je proteinogenní aminokyselina patřící mezi esenciální aminokyseliny a musí proto být lidmi přijímán v potravě. Spolu s valinem a izoleucinem tvoří skupinu aminokyselin s rozvětveným řetězcem. Díky svému alifatickému postrannímu řetězci se řadí mezi hydrofobní aminokyseliny, a v proteinech je jeho hlavní rolí právě tvorba hydrofobních interakcí, jako je tomu v případě leucinového zipu, kterými se propojují některé proteiny interagující s DNA.

Leucine (symbol Leu or L) is an essential amino acid that is used in the biosynthesis of proteins. Leucine is an α-amino acid, meaning it contains an α-amino group (which is in the protonated −NH form under biological conditions), an α-carboxylic acid group (which is in the deprotonated −COO form under biological conditions), and a side chain isobutyl group, making it a non-polar aliphatic amino acid. It is essential in humans, meaning the body cannot synthesize it: it must be obtained from the diet. Human dietary sources are foods that contain protein, such as meats, dairy products, soy products, and beans and other legumes. It is encoded by the codons UUA, UUG, CUU, CUC, CUA, and CUG.  Like valine and isoleucine, leucine is a branched-chain amino acid. The primary metabolic end products of leucine metabolism are acetyl-CoA and acetoacetate; consequently, it is one of the two exclusively ketogenic amino acids, with lysine being the other. It is the most important ketogenic amino acid in humans.  Leucine and β-hydroxy β-methylbutyric acid, a minor leucine metabolite, exhibit pharmacological activity in humans and have been demonstrated to promote protein biosynthesis via the phosphorylation of the mechanistic target of rapamycin (mTOR).


Popis stránky.

Del.icio.us používala nehierarchický kategorizační systém na bázi klíčových slov ve kterém mohou uživatelé tagovat každou ze svých záložek libovolným počtem jakýchkoliv klíčových slov. Bylo možné se podívat na záložky od všech uživatelů s daným tagem; například URL <nowiki>„http://del.icio.us/tag/wiki“</nowiki> zobrazila všechny nedávné záložky označené tagem „wiki“. Bylo také možné zobrazit záložky přidané podobně smýšlejícími uživateli.  Del.icio.us měla „hotlist“ na své domovské stránce a také stránky „populárních“ a „nedávných“ záložek, což dělalo ze stránky zdroj internetových fenoménů a trendů.  Mnoho vlastností přispělo k tomu, že byla Del.icio.us jednou z nejpopulárnějších služeb pro společenské záložkování. Je to například jednoduché rozhraní webových stránek, pro člověka čitelná URL, neotřelý název domény, jednoduché REST API a RSS zdroje.  Použití Del.icio.us bylo zdarma. Zdrojový kód stránky není dostupný, ale uživatelova data byla volně stažitelná přes API webové stránky ve formátech XML nebo JSON, mohou být také exportována do standardního formátu záložek Netscape.  Všechny záložky uložené v Del.icio.us byla standardně veřejně viditelné, uživatelé ovšem mohou některé záložky označit za soukromé. Importované záložky jsou standardně soukromé. Veřejný přístup je preferován; stránka není zaměřena na ukládání sbírek soukromých („nesdílených“) záložek. Výpisy odkazů, výpisy tagů, síťové odznaky, RSS zdroje a další služby je možné použít pro zobrazení záložek na weblozích.

Historie.

Předchůdcem Del.icio.us byl Muxway, blog s odkazy, který vyrostl z textového souboru, jež Schachter udržoval, aby měl přehled o odkazech z Memepoolu. V září 2003 Schachter vydal první verzi Del.icio.us. V březnu 2005 odešel z práce aby se mohl naplno věnovat Del.icio.us a v dubnu 2005 dostal investici přibližně 2 miliony dolarů od investorů jako Union Square Ventures a Amazon.com. Yahoo! získalo Del.icio.us 9. prosince 2005. Různé odhady naznačují že bylo prodáno za částku mezi 15 a 30 miliony amerických dolarů.  Existuje několik konkurenčních služeb pro společenské záložkování a navíc pár open source klonů.

Jméno.

Jméno domény „del.icio.us“ je příklad doménového hacku, nekonvenční kombinace písmen za účelem utvoření slova nebo fráze. Del.icio.us sice není první doménou tohoto typu, je ale nejznámějším a nejpoužívanějším doménovým hackem. "Delicious.com" a "delicious.us" přesměrovávaly na webovou stránku del.icio.us; dnes fungoje pouze původní doména.  6. září 2007 řekl Schachter že se jméno stránky může změnit na „Delicious“ po předesignování stránek neznámého data.

Del.icio.us (výslovnost „delišs“, anglicky chutný) byla webová služba umožňující ukládání, sdílení a objevování záložek (uživatelem uložených internetových odkazů). Stránka byla založena Joshuou Schachterem ke konci roku 2003 a byla koupena společností Yahoo! v roce 2005. V roce 2007 více než tři miliony uživatelů a 100 milionů záložkovaných URL.  V roce 2017 byla koupena Maciejem Ceglowskim, autorem serveru pinboard.in, a přepnuta do "read-only" režimu. Služba nyní neumožňuje nové registrace a nové záložky, ale stále je možné exportovat původní.

Delicious (stylized del.icio.us) was a social bookmarking web service for storing, sharing, and discovering web bookmarks. The site was founded by Joshua Schachter and Peter Gadjokov in 2003 and acquired by Yahoo! in 2005. By the end of 2008, the service claimed more than 5.3 million users and 180 million unique bookmarked URLs. Yahoo sold Delicious to AVOS Systems in April 2011, and the site relaunched in a "back to beta" state on September 27 that year. In May 2014, AVOS sold the site to Science Inc. In January 2016 Delicious Media, a new alliance, reported it had assumed control of the service.  On June 1, 2017, Delicious was acquired by Pinboard, and the bookmarking service was discontinued in favor of Pinboard's paid subscription-based service. , the site is inactive.


Aplikace.

Ve verzi System 6 byl představen program MacroMaker, který umožnil uživateli zaznamenat vstup z klávesnice a akce provedené myší, která se nazývala makra. Tyto akce bylo pak dále možné použít. MacroMaker měl unikátní uživatelské rozhraní, které vypadalo a chovalo se jako magnetofon. MacroMaker měl oproti programu Microsoft AutoMac III (který nabízel Microsoft) ale nedostatečné funkce a také byl za to velice kritizován.  V Systému 6 byl také použit nástroj, nazývaný Font/DA Mover na správu písem a Desk Tools (DA). Tento nástroj byl vytvořen, protože DAS nebyly nainstalovány jako aplikace, ale místo toho byly integrovány do systému softwarových souborů, podobně jako pro drivery. To znamenalo, že DAS nemohly být řízeny pomocí finderu. Font/DA Mover byl použit také pro instalaci písem do systému 6 pro použití v softwaru, například MacWrite, Apple Word na zpracování softwaru. Font/DA Mover byl poprvé vyvinut Bertem Sloanem v roce 1985 a krátce poté byl zahrnut do systému Macintosh software jako standardní.

Multitasking.

Kooperativní multitasking realizoval Macintosh v březnu 1985 pomocí programu Switcher od Andy Hertzfelda, který umožnil uživateli spustit více aplikací a přepínat mezi nimi. Mnoho programů a funkcí nebylo se Switcherem kompatibilní. Switcher nebyl zařazen do operačního systému, ale bylo možné ho zakoupit od Apple samostatně. Oba systémy 5 a 6 měly místo toho zakomponován MultiFinder, který byl propracovanější. Multitasking v rámci systému Software 6 byl dobrovolný, spuštění by mohlo být nastaveno tak, aby se spouštěl Finder nebo MultiFinder. Pokud byl vybrán MultiFinder, Finder a jeho funkce nadále běžely, dokud nebyla zahájena nová činnost. MultiFinder umožnil uživatelům kolem oken běžících aplikací pro prohlížení vidět Finder ikony, jako jsou koše, nebo okna z jiné aplikace běžící na pozadí. To bylo na úkor více paměti RAM, což nebylo vždy možné – pokud jedna ze žádostí požadovala příliš velké množství paměti RAM, další nemohla být spuštěna.

Omezení.

Systém 6 byl nekompatibilní s většinou programů, protože vývojáři softwaru třetích stran neobdrželi kopie systému před jeho vydáním, což způsobovalo již zmíněnou nekompatibilitu. První verze systému 6 měla podle Apple 66 chyb, které měly být odstraněny opravným patchem, ale hlavní chyba, zahrnující mezery písma textu na obrazovce byla odstraněna až mnohem později.  Systém 6 měl několik významných omezení, které byly odstraněny jeho nástupcem, Systemem 7. Na rozdíl od novějších operačních systémů od Macintosh, System 6 a jeho apple menu nebylo přizpůsobitelné. Systém 6 podporoval 24bitovou adresaci paměti a omezenou kapacitu disku až 2 GiB a 65536 souborů na jednotku. Tato omezení byla odstraněna v Systemu 7, který umožnil, aby uživatel měnil barvy a různé další aspekty tohoto uživatelského rozhraní. Navíc System 6 neumožňoval uživatelům měnit písmo, velikosti, nebo styly pro uživatelské rozhraní prvků jako jsou menu a záhlaví okna.

System 6 (též System Software 6) je v informatice název operační systém pro počítače Macintosh s grafickým uživatelským rozhraním a monolitickým jádrem. Byl vydán společností Apple Computer v roce 1988 jako součást řady operačních systémů Mac OS. Prodej byl ukončen v roce 1991 vydáním verze System 7. Cena se při uvedení pohybovala kolem 49 US dolarů.

System 6 (also referred to as System Software 6) is a graphical user interface-based operating system for Macintosh computers. It was released in 1988 by Apple Computer, Inc. and is part of the classic Mac OS series of operating systems. System 6 was included with all new Macintosh computers until it was succeeded by System 7 in 1991. The boxed version of System 6 cost $49 when introduced. System 6 is classed as a monolithic operating system. It features an improved MultiFinder, which allows for co-operative multitasking.


Život.

Rodina.

Zofia Kossak-Szczucka pocházela z umělecké rodiny - její strýc Wojciech Kossak a dědeček Juliusz Kossak byli známí malíři, sestřenice Marie Pawlikowska-Jasnorzewska a Magdalena Samozwaniecová zase spisovatelky. Od roku 1906 pracovala jako učitelka ve Varšavě. V letech 1912-1913 studovala malířství na Škole výtvarných umění ve Varšavě, v letech 1913-1914 kresbu v Ženevě. V roce 1915 si vzala Stefana Szczuckého a odstěhovala se s ním na Volyň. Po jeho smrti v roce 1921 se odstěhovala do Slezska do obce Velké Hůrky. V roce 1925 se znovu vdala, tentokrát za Zygmunta Szatkowského.

Protinacistický odboj.

Za druhé světové války působila v protinacistickém odboji: spoluzaložila katolickou odbojovou organizaci "Front Odrodzenia Polski" a spolupracovala s řadou dalších podobných, hrála klíčovou roli v produkci tisku katolického odboje. V odboji používala krycí jméno Weronika.  Ač byla považována za jednu z hlavních představitelek polského nacionalismu a antijudaismu, sehrála nezastupitelnou roli v boji Poláků proti holokaustu. V létě 1942 sepsala slavný "Protest", v němž popsala osud Židů umírajících v ghettech a vražděných ve vyhlazovacích táborech a vyjádřila naprostý nesouhlas katolíků a polského národa s tímto vražedným běsněním.  Společně s Wandou Krahelskou založila 7. září "Provizorní radu pro pomoc Židům" (orig. "Tymczasowy Komitet Pomocy Żydom"), která se stala 8. prosince jádrem nově vzniklé Żegoty. Kossaková je považována za klíčovou osobu, jejíž energické jednání a publikační činnost přispěly ke sjednocení demokratického odboje v rámci Żegoty a je považována za ideovou matku této organizace. Zároveň se poměrně úspěšně snažila sjednocovat různé proudy demokratického odboje i v ostatních oblastech činnosti a zapojovat je do struktur Zemské armády. V samotné Żegotě však působila jen velmi krátce, měla odlišné představy o fungování organizace a dostávala se do sporů s její židovskou částí, nakonec proto organizaci opustila a v rámci katolické organizace "Społeczna Organizacja Samopomocy" (SOS) sloužila jako spojka mezi Żegotou a katolickými kláštery a sirotčinci skrývajícími židovské děti.  V roce 1943 byla zatčena gestapem, prošla koncentračním táborem Auschwitz - Birkenau i nechvalně známým Pawiakem, obrovským štěstím pro ni bylo, že nacisté nikdy nezjistili její skutečnou totožnost. Byla odsouzena k smrti, ale s pomocí polského podzemí unikla popravě a dostala se na svobodu. V roce 1944 se účastnila Varšavského povstání.

Po válce.

V roce 1945 byla členkou mise Polského červeného kříže ve Spojeném království, zde se rozhodla zůstat v exilu a vyhnout se tak pronásledování, které proti členům nekomunistického odboje rozpoutal komunistický režim v Polsku. Do Polska se vrátila v roce 1957, po uvolnění, které nastalo po smrti Stalina. Vydávání jejích děl bylo omezováno a po gradaci konfliktu s režimem, když odmítla jeho vyznamenání a sepsala ostrou kritiku komunismu, která byla čtena namísto nedělního kazání v katolických kostelích, byla až do pádu režimu vyškrtnuta z oficiálních dějin polské literatury a její díla nesměla vycházet.  Je pohřbena ve vesnici Velké Hůrky. V roce 1982 jí Jad Vašem posmrtně udělil titul spravedlivá mezi národy.

Dílo.

Zofia Kossaková je považována za jednu z nejvýznamnějších postav polského historického románu (po Sienkiewiczovi a Kraszewském), mimo to produkovala i úspěšná díla s náboženskou tematikou. Její knihy byly přeloženy do řady jazyků, včetně češtiny. Některé její historické romány (např. "Křižáci") jsou plné Božích zásahů a zázraků, díky čemuž bývá některými autory řazena mezi autory fantasy.

Zofia Kossak-Szczucka (roz. Zofia Kossak, z prvního manželství Szczucka, z druhého manželství Szatkowska; 10. srpna 1889, Kośmin – 9. dubna 1968 Bílsko-Bělá) byla polská spisovatelka, novinářka, odbojářka a katolická aktivistka.  Je považována za jednu z nejvýznamnějších polských spisovatelek 20. století, v oblasti historického románu pak za jednoho z nejlepších autorů vůbec. Její díla, z nichž nejznámější jsou romány "Křižáci" (1935), "Malomocný král" (1936) a "Beze zbraně" (1937), byla přeložena do 16 jazyků.  Za druhé světové války byla klíčovou osobností polského protinacistického odboje, snažila se spojovat úsilí jeho jednotlivých frakcí a byla hlavní iniciátorkou a organizátorkou jeho pomoci Židům. Založila odbojové organizace "Front Odrodzenia Polski", "Provizorní radu pro pomoc Židům" a "Żegotu".  Po válce uprchla před komunistickým režimem z Polska, v roce 1957 se vrátila, nicméně její dílo bylo komunisty potlačováno. V roce 1982 obdržela od Jad Vašem posmrtně titul spravedlivá mezi národy.

Zofia Kossak-Szczucka (; 10 August 1889 – 9 April 1968) was a Polish writer and World War II resistance fighter. She co-founded two wartime Polish organizations: Front for the Rebirth of Poland and Żegota, set up to assist Polish Jews to escape the Holocaust. In 1943, she was arrested by the Germans and sent to Auschwitz Concentration Camp, but survived the war.


Původ.

Saadové byli arabští šlechtici ("šarífové") žijící v "Tagmadertu" v údolí (vádí) řeky Dra. Svůj původ odvozovali od proroka Mohameda, přes jeho dceru Fatimu a jejího nejstaršího syna Hasana, kterého měla se svým manželem Alím. Tento vznešený původ byl akceptován po celou dobu jejich vlády a byl zpochybněn až v 17. století, ode kdy se spekuluje, že jsou spíše potomky Mohamedovy kojné "Halimy" pocházející z kmene "Bani Sa’d".

Vzestup.

Na přelomu 15. a 16. století začali Portugalci a Španělé budovat pevnosti zprvu na marockém pobřeží, později, když si podrobili některé místní kmeny, i ve vnitrozemí. Vládnoucí marocká dynastie Vattásovců nebyla s to tomuto pronikání zabránit. Arabsko-berberské kmeny z údolí řeky Dra byly pobouřeny expanzí Evropanů a v r. 1511 se pod vedením Saadů sjednotily a postupně si nejdříve podrobily okolní kmeny a později zničily zdejší evropské pevnosti. Po r. 1541 zůstala na atlantickém pobřeží nedobyta jediná portugalská pevnost Mazagan. Saadové pokračovali ve svém tažení a r. 1554 vyhnali Vattásovce a založili vlastní dynastii se sídlem v Marrakéši.

Vrchol.

Hlavním nepřítelem Saadů zůstávali Portugalci, naopak se Španělskem se spojili proti Turkům, aby uhájili středomořské pobřeží. Po porážce Turecka v bitvě u Lepanta připravili Portugalci invazi do Maroka. V r. 1578 v "bitvě u Ksar el-Kébir" ("bitva tří králů") v marockém vnitrozemí však byli na hlavu poraženi a jejich král Šebestián I. padl.  Poté se Saadové soustředili na zabezpečení obrany proti Turkům na severu země. Reorganizovali státní správu a po jejich vzoru zavedli tituly pašů a bejů. V armádě zřídili elitní jednotky po vzoru janičářů a síla marocké armády spočívala právě v těchto jednotkách, tvořených uprchlíky z Evropy a bojovnými arabskými kmeny. Tuto sílu, odhadovanou na 40 000 mužů, vyzkoušel sultán "Ahmed al-Mansúr" na svém tažení na jih, přičemž v r. 1591 porazil v "bitvě u Tondibi" Songhajskou říši a zmocnili se jí.

Úpadek.

Vrchol saadské dynastie netrval dlouho, po smrti sultána "al-Mansúra" v r. 1603 si jeho synové Maroko rozdělili a země se rozdrobila na mnoho lén. Následkem toho se od Maroka začala oddělovat okrajová území. V r. 1603 se jedna z větví Saadů usídlila ve Fésu. V letech 1609 až 1614 přijalo Maroko velké množství Morisků po jejich vyhnání ze Španělska. Zhruba 13 000 z nich se usadilo v ústí řeky Bú Regreg založilo tam korzárskou republiku stejného jména (známou též jako "republika Salé"), která později (1627-1668) proslula mnoha výpravami do celého Atlantiku. V r. 1632 vyhlásily nezávislost Timbuktu a Gao a kočovné kmeny převzaly kontrolu nad pouští. Bouřily se jiné kmeny, např. Sanhadža, jenž v r. 1642 pod vedením "Nasr al-Dina" zahájil proti Maroku povstání, které ovšem skončilo neúspěchem. Odstředivé tendence daly za vznik státečkům nejrůznějšího charakteru, kromě výše uvedené republiky to byly i státy teokratické. Saadové vymřeli r. 1659, což ukončilo dlouhou válku mezi dynastiemi a různými odpadlíky. Země zůstala bez sultána a soupeření mezi jednotlivými protagonisty neustalo; mezi nimi vynikli Alawité, kteří díky svým systematickým výbojům získávali v Maroku čím dál větší moc.  "Roku 1603 se saadská panství rozdělila na dvě části:"

Saadové (arabsky سعديون ["sa'adiyūn"]) byla dynastie, která vládla v Maroku v letech 1554 až 1659. Po dobu své vlády Saadové vedli úspěšnou ofenzívu proti pronikajícím Evropanům. Před nimi vládli Vattásovci po nich Alawité.

The Saadi dynasty or Saadian dynasty ( "as-saʿdiyyūn") was an Arab Moroccan dynasty, which ruled Morocco from 1549 to 1659.  From 1509 to 1549, they had ruled only in the south of Morocco. Although still recognizing the Wattasids as Sultans until 1528, Saadian's growing power led the Wattasids to attack them and, after an indecisive battle, to recognize their rule over southern Morocco through the Treaty of Tadla.  Their reign over Morocco began with the reign of Sultan Mohammed ash-Sheikh in 1554, when he vanquished the last Wattasids at the Battle of Tadla. The Saadian rule ended in 1659 with the end of the reign of Sultan Ahmad el Abbas.


Historie.

Předchůdcem skupiny Huun-Huur-Tu byl kvartet Kungurtuk, založený v roce 1992 Kaigal-ool Khovalygem, bratry Alexandrem and Sayanem Bapa a Albertem Kuvezinem. Nedlouho poté změnili název na dnešní. Od počátku se zaměřili na interpretaci tradičních tuvanských lidových písní, jež často zachycují tuvanské stepi a koně.  V následujícím roce vydala skupina své první album, nazvané "60 Horses In My Herd" (česky: 60 koní v mém stádu). Bylo nahráváno v Londýně a Kalifornii. Po vydání desky odešel Kuvezin a založil rockověji zaměřenou skupinu Yat-Kha. Ve skupině ho nahradil Anatolij Kuular, který dříve pracoval s Khovalygem a Kongar-ool Ondarem v Tuvanském souboru. V novém složení nahrála skupina album "The Orphan's Lament" (česky: Sirotkův nářek), jež bylo vydáno v roce 1994.  V roce 1995 skupinu opustil Alexander Bapa, aby se mohl na plný úvazek věnovat hudební produkci. Nahradil ho Alexej Sargylar, dříve člen ruského státního orchestru "Sibiřský suvenýr". Následovalo vydání třetího alba nazvaného "If I'd Been Born An Eagle" (česky: Kdybych se narodil jako orel), jež se nahrávalo v Nizozemsku. Na toto album skupina nově zařadila některé novější tuvanské písně, pocházející z druhé poloviny 20. století.  Na počátku roku 1999 bylo vydáno čtvrté album "Where Young Grass Grows" (česky: Kde roste mladá tráva). Na tomto albu se poprvé objevily hudební nástroje nevycházející z tuvinské tradice (harfa, tabla, skotské dudy (host Martyn Bennett) a syntezátor).  Huun-Huur-Tu v roce 2000 spolupracovali také na akci "Music Live" britské stanice BBC. V následujícím roce vydala skupina své první živě nahrávané album. V roce 2003 opustil Kuular skupinu a byl nahrazen Andrejem Mongušem, zkušeným učitelem chöömej a hry na tuvinské nástroje.  Skupina vystupuje poměrně často také v České republice (např. na folkovém festivalu Folkové prázdiny v Náměšti nad Oslavou).

Alba.

Se skupinou The Bulgarian Voices - Angelite:

Huun-Huur-Tu (tuvinsky: Хүн Хүртү Khün Khürtü) je tuvinská hudební skupina, zabývající se interpretací tradičního způsobu alikvotního zpěvu. Název skupiny znamená "Sluneční paprsky" (doslova "Přenašeči slunce").

Huun-Huur-Tu (, ; , ; ) are a music group from Tuva, a Russian federative republic situated on the Mongolia–Russia border.  The most distinctive characteristic of Huun-Huur-Tu's music is throat singing, in which the singers sing both the note (drone) and the drone's overtone(s), thus producing two or three notes simultaneously. The overtone may sound like a flute, whistle or bird, but is solely a product of the human voice.  The group primarily use native Tuvan instruments such as the "igil", "khomus" (Tuvan jaw harp), "doshpuluur", and "dünggür" (shaman drum). However, in recent years, the group have begun to selectively incorporate Western instruments, such as the guitar. While the thrust of Huun-Huur-Tu's music is fundamentally indigenous Tuvan folk music, they also experiment with incorporating not only Western instruments, but electronic music as well.


Rodina.

Schirach byl synem poručíka a velitele eskadrony jezdeckého regimentu Garde-Kürassier-Regiment a později kapitána a velkovévody saské komory Karla Bailyho Norrise von Schirach (1873–1949), 1909–1918 ředitele Národního divadla ve Weimar, 1935–1943 ředitele Státního divadla ve Wiesbaden a jeho americké manželky Emmy Middleton Lynah Tillouové (1872–1944). Jeho matka pocházela z rodu dvou signatářů deklarace nezávislosti Spojených států.  Schirach vyrůstal jak v prostředí liberálním a progresivně osvíceném, tak v prostředí konzervativním a loajálním k císaři. Jeho o sedm let starší bratr Karel (* 1900) se v roce 1919 v Roßleben zastřelil, zřejmě žalem po abdikaci císaře a uzavření mírové smlouvy ve Versailles. Měl také dvě sestry, Viktorii a Rosalindu. Victoria zemřela na záškrt. Rosalinda se stala operní pěvkyní. Baldur byl vzděláván po vzoru reformátora Hermann Lietz. Doma byl Schirach vyučován angličtině, teprve od pěti let se učil němčinu.  31. března 1932 se oženil s Henriettou Hoffmannovou, dcerou Heinricha Hoffmanna, oficiálního fotografa Adolfa Hitlera. Díky tomu se stal častým hostem v Hitlerově Berghofu. Manželé Schirachovi měli spolu čtyři děti: Angelika Benedikta (* 1933), Klause (* 1935), Roberta (* 1938) a Richarda (* 1942). V období 1936–1945 žil Schirach se svou rodinou na zámku Schloss Aspenstein v Kochel am See. Schirachovo manželství bylo 20. července 1950 v Mnichově rozvedeno. Právník a spisovatel Ferdinand von Schirach, esejistka a filozofka Ariadne von Schirach a spisovatel Benedict Wells jsou jeho vnuci.

Politika.

V 10 letech byl Schirach členem Wehrjugendgruppe. V 17 letech se setkal v roce 1925 s Adolfem Hitlerem a stal se jeho nadšeným stoupencem. Po dosažení dospělosti vstoupil do NSDAP. Během studií germanistiky a dějin umění byl zvolen v roce 1928 vůdcem NS Německého svazu studentstva (Nationalsozialistischen Deutschen Studentenbunds). 30. října 1931 byl jmenován říšským vůdcem mládeže NSDAP (Reichsjugendführer der NSDAP) a nesl hodnost vůdce skupiny v SA. Studium nedokončil. Po „převzetí moci“ národními socialisty a tzv. Gleichschaltung všech mládežnických organizací ho Hitler jmenoval 17. června 1933 vůdcem mládeže celé Německé říše.  V roce 1936 byl jmenován do funkce státního tajemníka. Jeho zákonem o Hitlerjugend se stalo členství v HJ povinným, čímž vzrostl počet členů na 6 000 000. Snažil se získat kontrolu nad celou nacionalistickou výchovou a vzděláváním mládeže. Tyto snahy vedly k boji o moc s Arturem Axmannem. V době vypuknutí války v roce 1939 Schirach dobrovolně narukoval na frontu a zúčastnil se západního tažení (Westfeldzug), kde byl poté vyznamenán Železným křížem. Axmann byl nejprve jmenován jeho tajemníkem a později 7. srpna 1940 jeho nástupcem. Schirach si udržel postavení říšského vedoucího (Reichsleiter), byl pověřen kontrolou celé organizace Hitlerjugend a od září 1940 organizoval z měst ohrožených leteckou válkou projekt Kinderlandverschickung.  Do úřadu ve Vídni na místo župního vedoucího a říšského místodržitele byl Baldur von Schirach jmenován 7. srpna 1940, kam se také s rodinou přestěhoval do prestižního vídeňského Hofburgu. V této funkci zůstal až do skončení války v roce 1945. Byl zodpovědný za deportace rakouských Židů, k nimž se vyjádřil ve svém projevu dne 14. září 1942: "Pokud byste mi chtěli vyčítat, že jsem deportoval z města desítky tisíc Židů do východního gheta, musím podotknout, že tento krok vidím jako aktivní příspěvek k evropské kultuře ". Za jeho vedení bylo do polských táborů deportováno z Vídně 185 000 Židů. Schirach nebyl vyhlášeným antisemitou, dokonce měl několikrát nacistickou perzekuci Židů opatrně kritizovat. Například existují náznaky, že nepovolil vůdcům HJ účast na Lednových pogromech (Novemberpogromen). Nicméně tato tvrzení nejsou doložena. Jisté však je, že když 24. června 1943 vyzval k lepšímu zacházení s obyvateli východní Evropy, upadl u Hitlera v nemilost.  Dne 24. února 1945 byl Schirach povolán do Berlína k Adolfu Hitlerovi, který ho jmenoval říšským komisařem obrany ve Vídni, a to do posledního muže. "Gaugefechtsstand Vídeň" na Gallitzinbergu v Ottakringu musel být 4. dubna 1945 vyklizen, jelikož Rudá armáda už stála v Hütteldorfu. Jakmile se Rudá armáda přiblížila ke Klosterneuburgu, Schirach se přesunul 6. dubna 1945 ze svého bunkru na Hohe Warte do Hofburgu a odpoledne 9. dubna uprchl do Floridsdorfu, kde měla 2. SS-Panzerkorp u Bisambergu hlavní stan. „Boj do posledního muže“ nařídil Schirach a vydal se k Dunaji.

Po roce 1945.

Po ukončení Třetí říše byl Schirach zpočátku považován za mrtvého. Roznesla se totiž zpráva, že byl ve Vídni oběšen. Místo toho však vystupoval v Tyrolsku pod jménem Richard Falk a pracoval jako tlumočník pro americkou armádu. 5. června 1945 se ale ohlásil a v roce 1946 byl na Norimberském procesu za zločiny proti lidskosti odsouzen na 20 let vězení – především za deportace 185 tisíc rakouských Židů do koncentračních táborů. Během výkonu trestu odnětí svobody byl 20. července 1949 rozveden s manželkou. Po propuštění 30. září 1966 byl již částečně slepý. Baldur Benedikt von Schirach dožil v penzionu Müllen v Kröv an der Mosel a v roce 1967 vydal paměti pod titulem "Ich glaubte an Hitler" ("Věřil jsem v Hitlera"). Osmého srpna 1974 zemřel.

Baldur Benedikt von Schirach (9. května 1907, Berlín – 8. srpna 1974, Kröv an der Mosel, Rheinland-Pfalz, Německo) byl členem NSDAP a politikem v době národního socialismu v Německu. Zastával funkci říšského vůdce mládeže (Reichsjugendführer).  Schirach patřil mezi 24 obžalovaných při Norimberském procesu před mezinárodním vojenským soudem a byl 1. října 1946 odsouzen za zločiny proti lidskosti na 20 let vězení, ale z obžaloby za přípravu válečného napadení byl osvobozen.

Baldur Benedikt von Schirach (9 May 1907 – 8 August 1974) was a Nazi German politician who is best known for his role as the Nazi Party national youth leader and head of the Hitler Youth from 1931 to 1940. He later served as "Gauleiter" and "Reichsstatthalter" ("Reich Governor") of Vienna. After World War II, he was convicted of crimes against humanity in the Nuremberg trials and sentenced to 20 years in prison.


Rodina, filmové začátky.

Její otec byl c. a k. důstojník Bohumír Ondrák (* 1853), matka Anna, rozená Mračková (* 1873), byla dcera nadlesního. Anna měla dva starší sourozence Tomáše a Jindřicha. Narodila se 15. května 1902 v polském Tarnově, vyrůstala v Pule, Terezíně a v Praze. O školních prázdninách jezdila na Moravu k prarodičům - její matka odtud pocházela. Několik let se věnovala baletu a jako malá dívka hrála i divadlo (např. roli Kadiži ve hře Franka Wedekinda "Pandořina skříňka"). Pro profesionální divadlo ji objevil Jiří Nedošinský, manžel herečky Antonie Nedošinské. Svoji hereckou kariéru započala v 17 letech ve filmu "Palimpsest" z roku 1919. V začátku kariéry používala kromě rodného jména i pseudonym "Ossia Valdová". V té době hrála ve Švandově divadle, kde se seznámila i s Karlem Lamačem. Po první světové válce nebylo povolání herečky příliš společensky vážené a tak, když se o jejím herectví a vztahu s Karlem Lamačem její rodina dozvěděla, došlo k roztržce s rodiči a výprasku. Teprve úspěch snímku "Dáma s malou nožkou" jejího otce a matku přesvědčil o jejím talentu. Jeptiškám, které ji vychovávaly, připadala chytrá, i když příliš temperamentní. "Plavu jako ryba, jezdím jako kovboj a ráda bych to vše ve filmu uplatnila", shrnula devatenáctiletá herečka své vzdělání. V letech 1921 a 1922 pracovala ve Vídni, poté se vrátila do Československa.

Filmová kariéra.

Svou zahraniční filmovou kariéru začala u rakouské společnosti Sascha-Film hraběte Saši Kolowrata, kde byl pro ni nejvýznamnějším filmem titul "Cikánská láska" z roku 1922. Mezi její známé filmy patří "Tu ten kámen aneb Kterak láskou možno v mžiku vzplanout třeba k nebožtíku" (1923), "Karel Havlíček Borovský" (1925) či "On a jeho sestra" (1931). Ve dvacátých letech úzce spolupracovala s Karlem Lamačem ve společných filmových společnostech; a to "KALOS" ve dvacátých letech v Československu, a "Ondra – Lamac Film" v Německu od třicátých let – ta už výhradně natáčela zvukové filmy, první film v této společnosti SENSACE (1930). V roce 1925 a 1926 pracovala v Německu a Rakousku, v roce 1927 byla oslovena producenty z Anglie. Karel Lamač byl jejím celoživotním přítelem. Avšak když s ním chtěla založit rodinu, sliboval jí několikrát sňatek, ale ten stále odkládal, což zdůvodňoval pracovním vytížením. Anny ztvárnila v následujících letech mnoho filmových rolí. Hovořila česky, německy, anglicky a francouzsky. S Karlem Lamačem, Ondra-Lamač-Filmem a Československem se rozloučila DŮVODEM K ROZVODU (1937).Také si zahrála několik desítek rolí v německých a rakouských filmech. V roce 1929 hrála ve dvou filmech Alfreda Hitchcocka – "Její zpověď" (Blackmail – vydírání), " …a neuveď nás v pokušení" (The Manxman). Její angličtina však měla zpočátku přízvuk, proto byla dabována Joan Barryovou. Do českého zvukového filmu se vracela jen málo. Některé české zvukové filmy, ve kterých vystupovala, byly natáčeny i v cizojazyčných verzích. Naposledy česky hrála jako partnerka Oldřicha Nového a Adiny Mandlové ve veselohře "Důvod k rozvodu" (1937). Jejím poválečným comebackem se stal západoněmecký muzikál "Schön muss man sein" (Musí to být hezké – 1950), ve kterém se povznesla nad všechna klišé o stárnoucích hvězdách, a v postavě divadelní divy "Rose de Lila" zcela nenuceně přehrála neohrabané mládí deroucí se na její místo. Svůj poslední film natočila v roce 1957. Její filmografie čítá přes devadesát filmových rolí.

S Maxem Schmelingem.

V roce 1930 se poprvé setkala s německým boxerem Maxem Schmelingem, pozdějším mistrem světa v těžké váze (World Heavyweight Champion 1930–1932, proti Jacku Sharkeymu). Anny chtěla rodinu, avšak Lamač se ke svatbě stále neměl. Nakonec našla novou lásku v osobě německého boxera Maxe Schmelinga, a dne 6. července 1933 ve svých jedenatřiceti se za něj úředně provdala (církevní sňatek se konal 20. července 1933 v Bad Saarow). Jako filmová dvojice se s manželem setkali ve filmu Knockout z roku 1935. Spolu s ním také začala žít v Německu. V roce 1936 dostala nabídku na roli v jednom z prvních zpracování ""Jih proti Severu"" od Metro Goldwyn Mayer, ale odmítla ji, protože byla těhotná. Lída Baarová, která byla její přítelkyně, na počátku 90. let 20. století vypověděla, že tři roky po svatbě, v roce 1936, bylo jejich manželství poznamenáno osobní tragédií, když Anny přišla při autonehodě o nenarozené dítě. Toto neštěstí způsobilo, že již nikdy neotěhotněla. Manželství však vydrželo 57 let až do její smrti v roce 1987.  Již před druhou světovou válkou byli manželé významnými osobnostmi nacistického Německa. Nacisté se snažili jejich popularity zneužít k propagandě, ale oni nikdy s nacisty nespolupracovali. Zneužití nacistickou propagandou však zabránit nemohli. Už na svatbu jim Adolf Hitler poslal velkou květinu a sazenici stromu. V propagandě byl její manžel v roli nadčlověka a ona jako blonďatá árijka často k vidění na fotografiích s Josephem Goebbelsem a s Adolfem Hitlerem. Maxovi Schmelingovi bylo opakovaně nabízeno členství v NSDAP i nacistická vyznamenání, ale vždy odmítl. Zřejmě pomstou bylo, že musel nakonec narukovat do armády, přestože byl již mimo povolávací věk. Byl odveden k protiletadlové jednotce do východního Pruska, a později vyškolen u parašutistů. Účastnil se obsazení Kréty v květnu 1940 v operaci Merkur. Byl raněný, onemocněl úplavicí a málem zemřel. V lazaretu dal americkému novináři rozhovor, který rozlítil samotného Goebbelse. Teprve v osmdesátých letech vyšlo najevo, že během války Ondráková se Schmelingem zachránili dva židovské chlapce. Kvůli propagandistickému zneužití nacisty byli po porážce Německa i neprávem osočováni s kolaborace; Max musel zaplatit velkou pokutu. Na herečku byl válce vydán v Československu zatykač pro kolaboraci, takže se do ČSR nemohla vrátit.

Život po válce.

Po válce zůstal pár bez prostředků a majetku. V roce 1949 se přestěhoval do Hollenstedtu nedaleko Hamburku. Společně začali podnikat na svých pozemcích, měli farmu na chov norků. Později se její manžel stal manažerem ve společnosti Coca-Cola.. Od dubna 1952 pobývali Anny Ondráková s Maxem Schmellingem ve Štýrsku a zde je zastihla také zpráva o smrti Karla Lamače (zemřel 2. srpna 1952). Stačili se ještě vrátit a zúčastnit jeho pohřbu.  Ještě za jejího života byla natočen televizní film Ring of Passion (1977), ve kterém Anny ztvárnila Britt Ekland.  Příběh Maxe Schmelinga a Joe Louise inspiroval film Souboj o vše (2002), tentokráte měla Anny tvář Pety Wilson. Po té se objevil divadelní muzikál Der Kampf des Jahrhunderts – Max Schmeling gegen Joe Louis (2008), tehdy se Anny stala Lada Kummar. Zatím poslední tváří Anny je Susanne Wuest z filmu Max Schmeling (2010).  Do Československa se již nikdy nevrátila, i když hodně vzpomínala. Možná i pod dojmem osudů svých kolegyň Lídy Baarové a Věry Ferbasové. V roce 1965 s ní přinesl časopis Kino ojedinělý rozhovor, ve kterém nostalgicky vzpomínala na svou vlast, na příbuzné a přátele:  Se svým mužem žila až do své smrti. Zemřela 28. února 1987 v Hollenstedtu. Nikdy na Československo nezapomněla. V roce 1997 poslal její manžel České republice 30 tisíc marek jako pomoc na odstranění škod po ničivé povodni.. Dědictví po Anny Ondrákové a Maxu Schmelingovi je určeno na základě jejich rozhodnutí nadaci nesoucí jméno Maxe Schmelinga.

Anna Sophie Ondráková, také Anny Ondra (15. května 1902, Tarnów, Halič, Rakousko-Uhersko – 28. února 1987, Hollenstedt, Západní Německo), byla česká herečka v období první republiky. Kromě herectví byla i významnou postavou světového filmu. Jejím manželem byl Max Schmeling.  Společně s celoživotním přítelem, hercem a režisérem Karlem Lamačem, Václavem Wassermanem a kameramanem Otto Hellerem tvořili tzv. silnou čtyřku meziválečné české kinematografie.

Anny Ondra (born Anna Sophie Ondráková, 15 May 1903 – 28 February 1987) was a Czech film actress. She began her career in 1920 and appeared in Czech, German, Austrian, French and English films. In 1933, she married German boxing champion Max Schmeling.


Jména.

Aj Čching byl umělecký pseudonym, jeho vlastní jméno bylo Ťiang Čeng-chan (), používal též pseudonym Ťiang Chaj-čcheng ().

Život.

Od roku 1929 studoval ve Francii malířství. V roce 1932 se vrátil do Šanghaje kde začal psát poezii (vliv na něj měla avantgarda, například Majakovskij); pro účast v levicovém odboji proti japonské invazi byl až do roku 1935 vězněn Kuomintangem. Následujícího roku vydal svůj debut "Ta-jen-che" (jméno jeho chůvy), v roce 1939 jedno ze svých mistrovských děl, "Sever" (Pej-fang). Poté následovalo jeho nejplodnější období, kdy do roku 1942 putoval po zemi a poznával čínský venkov. Básně z této doby jsou chmurné obrazy plné teskné atmosféry zoufalství i naděje.  Do padesátých let se účastnil komunistických aktivit. V této době začal být také překládán. Kromě poezie psal i teoretické knihy o literatuře. V roce 1958 byl obviněn z "pravičáctví“ a během Kulturní revoluce vězněn v různých pracovních táborech. Znovu publikovat směl až od roku 1978. O dva roky později podnikl svou druhou cestu do Francie, kde jej v roce 1985 François Mitterrand jmenoval rytířem Řádu umění a literatury. Jeho synem je čínský výtvarník a politický aktivista Aj Wej-wej, spoluautor návrhu Olympijského stadiónu v Pekingu.

Aj Čching v češtině.

Do češtiny byly přeloženy jeho básně "Mám rád tuto zemi", "Trakař", "Podzim" (Nový Orient 8, 1953), a "Jsou rybníky v zimě…" ("Sto moderních básníků", Československý spisovatel, 1967). V posledně jmenované knize se na str. 12 píše: "„stal se obětí jednoho z nejbrutálnějších útoků tehdejší čistky a dnes není o jeho osudu nic známo“.") Všechny básně přeložila Dana Heroldová-Šťovíčková.

Aj Čching (, 16. prosince 1910, provincie Če-ťiang – 5. května 1996) byl čínský básník, považovaný za jednoho z největších čínských lyriků 20. století.

Aì Qīng (, March 27, 1910 – May 5, 1996), born Jiǎng Zhènghán () and styled Jiǎng Hǎichéng (), is regarded by some as one of the finest modern Chinese poets. He was known under his pen names Línbì (), Kè'ā () and Éjiā ().


Konstrukce.

Stavbu hradu započali na jaře roku 1218, v době páté křížové výpravy, templářští rytíři. Château Pèlerin měl nahradit místní templářské velitelství v pevnosti Le Destroit, ležícího kousek dále od pobřeží. Château Pèlerin byl vybudován na útesu a se dvěma zdmi, oddělujícími samotnou citadelu od ostatní země. Vnější zeď byla přibližně 15 metrů vysoká a 6 metrů tlustá se třemi čtvercovými věžemi umístěnými kolem 44 metrů od sebe. Vnitřní zdi byly přibližně 30 metrů vysoké se dvěma čtvercovými věžemi. Protože vnitřní hradby byly vyšší než vnější, mohli obležení obránci snadno střílet z vyšších hradeb přes nižší. Hrad také zahrnoval chráněný přístav na jižní straně útesu a tři studny sladké vody. Hrad mohl během obléhání pojmout kolem 4 000 lidí.

Historie.

Éra křižáků.

Od svého vybudování zůstal hrad pod kontrolou templářů a díky své výhodné pozici, opevnění i schopnosti zásobování z moře nebyl obléháním dobyt. Roku 1220 byl hrad obležen damašským sultánem z rodu ajjúbovců Al-Mu'azzamem. Roku 1265 byl hrad obležen znovu, mamlúckým sultánem Bajbarsem, během kterého bylo pobito obyvatelstvo nedalekého města Atlit. S pádem Akkonu sultánem Kálilem roku 1291 a definitivním zánikem Jeruzalémského království ztratili templáři svou hlavní úlohu obránců Svaté země a poutníků ke svatým místům. Hrad již nemohl být zásobován od moře, templářští velitelé proto rozhodli o evakuaci hradu, která proběhla mezi 3. - 14. srpnem 1291. S opuštěním Château Pèlerinu padla poslední křižácká pevnost ve Svaté zemi.

Mamlúci a Osmané.

Na rozdíl od většiny dobytých křižáckých hradů, které mamlúci srovnali se zemí ze strachu z návratu a jejich znovudobytí Franky, Château Pèlerin tento osud nepotkal. Mamúci hrad obsadili a křižácké opevnění udržovali v dobrém stavu. Hrad byl poškozen roku 1837 zemětřesením a poté o tři roky později Ibrahimem Pašou, který hrad použil jako kamenolom pro výstavbu Akka.

Moderní doba.

Významnější archeologické vykopávky byly podniknuty za britského mandátu v Palestině C. N. Johnsem v letech 1930-1934. Hrad byl součástí oblasti, kde Britská mandátní vláda ubytovávala ilegální uprchlíky, kteří do přišli do Palestiny v pozdější době působení mandátu.  V současné době je Château Pèlerin uzavřenou vojenskou zónou, kde probíhá výcvik izraelských námořních commandos. Jihovýchodně od této lokality se nachází obec Atlit.

Château Pèlerin (, "Mivcar Atlit"), znám též jako Poutnický hrad je křižácká pevnost ležící v severní části dnešního Státu Izrael, přibližně 13 kilometrů jižně od Haify.

Château Pèlerin (Old French: Chastel Pelerin; ), also known as Atlit Castle and Pilgrim Castle, is a Crusader fortress located near Atlit on the northern coast of Israel, about south of Haifa.  The Knights Templar began building the fortress in 1218 during the Fifth Crusade. One of the major Crusader fortresses, it could support up to 4,000 troops in siege conditions. It was abandoned by its garrison and taken over by the Mamluks in August 1291, shortly after the Fall of Acre. It remained intact for several hundred years, until suffering damage in the Galilee earthquake of 1837. In modern times, the castle is part of a training zone for Israeli Naval commandos. It has been described as the "crowning example of Crusader military architecture", although T. E. Lawrence found it lacking in elegance and imagination in terms of military architecture, setting on massiveness instead.


Metoda.

Epitaxe z molekulárních svazků probíhá ve vysokém vakuu (10 Pa). Nejdůležitějším rysem MBE je nízká rychlost ukládání materiálu, která umožňuje epitaxní růst. Nízká rychlost růstu ale vyžaduje úměrně vyšší vakuum, aby se dosáhlo stejných úrovní nečistot jako u jiných technik růstu.  U MBE jsou zdrojové materiály v pevném stavu. Velice čisté prvky jako galium nebo arzén se zahřívají v uzavřených Knudsenových celách, dokud nezačnou pomalu sublimovat. Materiál v plynném skupenství poté kondenzuje na substrátu, kde mohou různé látky vzájemně reagovat. Například z galia a arzénu vzniká monokrystal arzenid galia (GaAs). Termín "svazek" v názvu metody znamená, že vypařované částice mezi sebou navzájem ani s žádnými jinými plyny ve vakuové komoře nereagují, dokud nedosáhnou substrátu. To je způsobeno dlouhými středními volnými drahami atomů.  Během činnosti MBE se často používá metoda RHEED (Reflection High Energy Electron Diffraction) ke sledování růstu krystalických vrstev. Počítač ovládá závěrky před každou celou (pecí), čímž velice jemně ovlivňuje tloušťku každé vrstvy až na úroveň jedné atomární roviny. Dají se takto vyrábět složité struktury vrstev různých materiálů. Toto řízení umožnilo vyvinutí takových struktur, kde jsou elektrony uzavřeny v prostoru - jedná se o kvantové jámy nebo dokonce kvantové tečky. Takové vrstvy jsou nyní kritickou součástí mnoha moderních polovodičových zařízení jako jsou polovodičové lasery a LED diody.  V situacích, kde je potřeba substrát chladit, se v růstové komoře udržuje vysoké vakuum soustavou kryogenních pump a kryopanelů, které jsou chlazeny tekutým dusíkem nebo studeným plynným dusíkem na teplotu blízkoku 77 kelvinům (-196 °C). Kryogenní teploty se ale chovají jako lapač na nečistoty ve vakuu, proto musí být stupeň vakua mnohonásobně vyšší, aby probíhalo ukládání materiálu na substrát. V jiných soustavách se vzorky, na které se rostou vrstvy, upevňují na otáčející se podložku, která se může v průběhu procesu ohřívat na několik stovek stupňů Celsia.  Epitaxe z molekulárních svazků se také používá pro růst některých typů organických polovodičů. V tomto případě se na substrát místo atomů ukládají molekuly.

Epitaxe z molekulárních svazků (MBE) je jedna z několika metod pro růst tenkých vrstev krystalu na podložkách (substrátech). Tento fenomén byl zaznamenán na konci šedesátých let 20. století (1968) v laboratořích Bell Telephone Laboratories dvojicí J. R. Arthurem a J. J. LePorem. O rok později ho Alfredem Y. Cho doplnil o pozorování nově vzniklého povrchu.

Molecular-beam epitaxy (MBE) is an epitaxy method for thin-film deposition of single crystals. The MBE process was noticed in the late 1970s at Bell Telephone Laboratories by J. R. Arthur and J. J. LePore. This phenomenon was subsequently observed and described in detail by Alfred Y. Cho. MBE is widely used in the manufacture of semiconductor devices, including transistors, and it is considered one of the fundamental tools for the development of nanotechnologies. MBE is used to fabricate diodes and MOSFETs (MOS field-effect transistors) at microwave frequencies, and to manufacture the lasers used to read optical discs (such as CDs and DVDs).


Příčiny vzniku Třetí přechodné doby.

Achnatonova náboženská reforma a návrat zpět k uctívání boha Amona způsobil úpadek autority panovníka a jeho nezpochybnitelného postavení. Postupně začal být faraon považován za osobu pověřenou bohem Amonem vykonávat jeho vůli. Úpadek dosáhl vrcholu na konci 20. dynastie, kdy se na trůnu vystřídalo několik panovníků jménem Ramesse, kteří vládli krátce a byli pouze formálními panovníky.  Za vlády posledního panovníka Nové říše, Ramesse XI., docházelo v důsledku oslabení hospodářství k vykrádání hrobek a chrámů. Proto byl z oblasti Núbie povolán tamější místokrál Panehsi, který měl zajistit pořádek. Pro zajištění stravy pro své vojsko si Panehsi přivlastnil nebo obdržel úřad "správce sýpek".  Tím se dostal do sporu s veleknězem boha Amona, jehož chrám vlastnil většinu půdy a výnosů z ní v okolí Théb. Velekněz se obrátil na pomoc k panovníkovi, který vyslal královskou armádu vedenou generálem jménem Pianchi, a v Egyptě došlo k vypuknutí občanské války. Panehsi byl vyhnán zpět do Núbie a Pianchi získal Panehsiho tituly. Po smrti velekněze boha Amona se Pianchi stal také veleknězem Amonovým.  Po Pianchově smrti získal všechny jeho tituly jeho synovec Hrihor, který po smrti Ramesse XI. přijal i královské tituly. V nilské deltě se stal panovníkem Nesbanebdžed (1069 – 1043 př. n. l.), zakladatel 21. dynastie.  Těmito kroky byl Egypt rozdělen na dvě části – severní, kde vládl královský rod sídlící v městě Tanis a na jižní část, kde vládl rod vojenských velitelů, kteří současně zastávali úřad velekněze nejvlivnějšího kněžstva boha Amona.  Núbie se vymanila z egyptského vlivu, vzniklo zde nezávislé království Kuš se sídlem v Napatě, později v Meroe. Egypt tak ztratil kontrolu nad zlatými doly v Núbii.

21. dynastie.

Na severu Egypta se po smrti panovníka Nesbanebdžeda vystřídali panovníci Amenemnesut (1043 – 1039 př. n. l.), Pasbachaenniut I. (1039 – 991 př. n. l.), Amnemope (991 - 984 př. n. l.), Osorkon Starší (984 – 978 př. n. l.), Siamon (978 – 959 př. n. l.) a Pasbachaenniut II. (959 – 945 př. n. l.). Po dobu vlády 21. dynastie byl Egypt formálně rozdělen na dvě země, ale v podstatě mu vládla jedna rodina, protože panovníci ze severu byli většinou v příbuzenském vztahu s rodem vojenských velitelů a Amonových velekněží sídlících v Thébách. Příkladem je Pasbachaenniut I., který byl synem thébského vojenského velitele Pinodžema I.  Nástupem Osorkona Staršího se na egyptský trůn dostal syn náčelníka Mešvešů, což byl libyjský kmen. Libyjci se od doby Ramesse III. usazovali v nilské deltě a na začátku 1. tisíciletí př. n. l. začali představovat vlivnou část egyptské společnosti.  Poslední panovník 21. dynastie Pasbachaenniut II. však již byl opět egyptského původu a původně zastával v Thébách funkci velekněze.

22. dynastie.

Zakladatelem 22. dynastie je opět náčelník Mešvešů, Šešonk I. (945 – 924 př. n. l.), který byl synovcem Osorkona Staršího.  Jeho vláda je považována za vrchol Třetí přechodné doby. S cílem omezit nezávislost Théb udělil úřad velekněze boha Amona jednomu ze svých synů princi Iuputovi. Vojensky vytáhl do Jeruzaléma, kde podpořil Jarobeáma v nároku na trůn krále Judska. O této výpravě se zmiňuje i Starý zákon.  Po svém návratu do Egypta však Šešonk I. brzy zemřel a jeho nástupcem se stal jeho syn Osorkon I. (924 – 889 př. n. l.), který již v rozšiřování vlivu Egypta v Levantě nepokračoval. Osorkon I. měl za manželku dceru bývalého panovníka Pasbachaenniuta II., a tak si upevnil svoji pozici na panovnickém trůně.  On a jeho nástupci se snažili upevnit svoji centrální moc, a proto pokračovali ve jmenování svých příbuzných na významná místa. To však naopak vzrůst nezávislosti provincií urychlilo a vedlo k opětnému mocenskému rozpadu Egypta.  Panovníci těchto provincií jsou některými egyptology považování za panovníky 23. dynastie. Mocenského rozdělení Egypta začali v 2. polovině 8. století př. n. l. využívat králové Núbie, kde vzniklo království Kuš, a usilovali o zisk vlády nad Egyptem.

24. dynastie.

Jeden z provinčních panovníků jménem Tefnacht si podmanil území západní delty až k severnímu okraji Horního Egypta. Proti jeho rozpínavosti zasáhl Pianchy, syn panovníka království Kuš, Kašty. Podmanil si města na severu Horního Egypta a poté se vrátil zpět do Núbie. Politické uspořádání Egypta tak nechal beze změny.  Tefnacht se později nechal prohlásit za krále Horního a Dolního Egypta. Spolu se svým následovníkem Bakenrenefem tvoří 24. egyptskou dynastii, která měla sídlo v dolnoegyptských Sajích. Tato 24. dynastie však současně vládla se zakladatelem 25. dynastie, tzv. kušitské dynastie, Pianchim.

25. dynastie.

Za zakladatele 25. dynastie je považován král Kuše Pianchi (747 – 716 př. n. l.). Avšak až jeho nástupce Šabak (716 – 702 př. n. l.), na začátku své vlády zahájil z núbijského království Kuš do Egypta další vojenskou výpravu a formálně Egypt ke království Kuš připojil.  Jeho nástupci Šabataka, Taharka a Tanutamon převzali zvyky egyptských faraonů, nenechávali se však pochovávat v Egyptě, ale v pyramidách, které si nechali vystavět v Kurru a později v Buri v Núbii. V Egyptě vládli jako nejvyšší panovníci, ale jednotlivým členům dynastií dovolili panovat nad svými lény. V Levantě pokračovali ve výbojné politice, což vedlo ke sporům s Asyrskou říší a nakonec v roce 663 př. n. l. k vyhnání posledního panovníka 25. dynastie z Egypta.  Po vyhnání núbijského panovníka dosadili Asyřané na místo faraona Psamnetika I. (664 - 610 př. n. l.), pocházejícího z dolnoegyptské osady Sais. Ten z této osady postupně vojenskými a politickými kroky ovládl zbytek Egypta a osvobodil se z područí Asýrie. K tomu mu pomohl úpadek této říše, její postupný rozpad a nakonec dobytí Asýrie vojsky Médů a Babyloňanů.

Třetí přechodná doba je období dějin starověkého Egypta odpovídající době vlády 21. dynastie až 25. dynastie (přibližně 1069 – 664 před n. l.) .  Počátkem tohoto období se zmocnilo vlády v jižní části Egypta Amonovo kněžstvo. V severní části Egypta byla panovníkem Nesbanedžedem založena 21. dynastie. V egyptské deltě se později chopili moci libyjští dobyvatelé, jejich 22. dynastie vládla severní části Egypta a postupně ovládli i střední Egypt. Na konci panování 22. dynastie došlo k vzrůstu moci provinčních panovníků. Tito panovníci tvoří 23. dynastii a 24. dynastii.  V roce 747 př. n. l. dobyli Egypt Nubijci, kteří se svou 25. dynastií ovládali Egypt ze súdánského města Napata. Za vlády nubijského krále Taharky a jeho nástupce došlo roku 663 př. n. l. ke krátkému ovládnutí Egypta Asyrskou říší.  Třetí přechodná doba následovala po Nové říši a předcházela Pozdní dobu.

The Third Intermediate Period of Ancient Egypt began with the death of Pharaoh Ramesses XI in 1070 BC, which ended the New Kingdom, and was eventually followed by the Late Period. Various points are offered as the beginning for the latter era, though it is most often regarded as dating from the foundation of the Twenty-Sixth Dynasty by Psamtik I in 664 BC, following the expulsion of the Nubian Kushite rulers of the Twenty-fifth Dynasty by the Assyrians under King Assurbanipal. The concept of a "Third Intermediate Period" was coined in 1978 by British Egyptologist Kenneth Kitchen.  The period was one of decline and political instability, coinciding with the Late Bronze Age collapse of civilizations in the Near East and Eastern Mediterranean (including the Greek Dark Ages). It was marked by division of the state for much of the period and conquest and rule by foreigners.


Popis.

Banshee byla vždy spojována s duší mrtvé víly nebo zavražděné nevinné dívky a zjevuje se ve třech podobách. Zpravidla se zjevuje jako krásná dívka s očima bez panenek a dlouhými, obvykle bílými vlasy, oděná do bílé či světle šedé a stejnou barvu má i její pleť. Může se objevit v lesích, bažinách či močálech v blízkosti sídla umírajícího, nebo ji může vidět někdo z příbuzenstva stát na cestě poblíž jeho domu. Často pláče a vydává nepříjemný, uši drásající kvil (v takovém případě se o ní může mluvit jako o bean-chaointe, kvílící ženě) a občas je popisovaná jako dívka sedící v blízkosti potoka či menšího vodního toku a peroucí zkrvavené prádlo toho, kdo má zemřít (v této podobě je označována za bean-nighe, pradlenu). Občas se ukazuje i jako sešlá stařena v černém. Může se také objevit v podobě lasice, hranostaje nebo šedé vrány, což jsou zvířata v Irsku spojovaná se smrtí či čarodějnictvím.  Banshee se v rodině objeví jednou za 250 let. Schopnost Banshee se objeví v dospívajícím věku a to tak, že daná osoba má neustálé noční můry nebo sny navazující na sebe. Může také slýchat zvuky, které obyčejní lidé neslyší. Některé dokáží vidět stíny a cítit mrtvou duši v podobě větru nebo průvanu. Mrtvé duše Banshee hojně vyhledávají a snaží se jí přimět o pomoc. Banshee je totiž dokáže vyslyšet a předat vzkaz pozůstalým.

Znaky pro Banshee.

Banshee může být pouze osoba se zelenýma očima s tzv. žlutým plamínkem okolo panenky. Občasné byly i modrozelené oči. Většinou se jednalo o ženy s tmavými vlasy, a to buď hnědé nebo černé barvy. Na nohou měly vyryté znaky, většinou znamení blesku na nártu. Banshee se v rodině poznaly vždy tak, že na narození nebo svátek dané osoby se někdo z rodiny narodil nebo naopak zemřel. Rodina poté toto dítě nazývalo vílou smrti neboli Banshee. Banshee většinou byla v rodině tvz. "černou ovcí", protože se chovala jinak než ostatní. Ve věku okolo 13-18 let se všem Bansheem zdály nevysvětlitelné a brutální noční můry o jejich rodině. V tomto stejném věku také občas měly stavy strnulosti (koukaly na jedno místo po dobu několika minut a nevnímaly nic, co se děje kolem nich). Tyto děti byly většinou velice tiché a zdály se být plaché. Pokud je ovšem někdo opravdu hodně zranil, změní se velmi rychle z člověka plachého na velice nebezpečného. Člověka, který je zranil, může čekat i krveprolití.

Banshee v kultuře.

Banshee se kromě irských pověstí objevuje také ve fantasy románech a hrách – např. v cyklu fantasy románů Úžasná Zeměplocha od Terryho Pratchetta, v sérii příběhů Zaklínač od Andrzeje Sapkowského. Ray Bradbury napsal na toto téma povídku s názvem "Banshee". V televizní tvorbě vystupuje např. v seriálu "Čarodějky" nebo v seriálu "Vlčí mládě", kde se z Lydia Martinová po kousnutí vlkodlakem dozví že je banshee a proto je imunní.  Také se o ni zajímal Josh Gates v jednom díle pořadu "Dobyvatelé ztracené pravdy" (9. díl 4. řady).  Postavou bánší je inspirován i název britské post-punkové resp. gothic rockové hudební skupiny Siouxsie and the Banshees, která byla populární zejména v 80. letech 20. století.  V dnešní angličtině slovo banshee označuje smrtku.

Banshee (v irštině "bean sí" nebo "bean-sidhe", skotsky "bean shìth", v českém přepisu též "bánší" – volně přeloženo jako žena z kopců), též známá jako víla smrti, je irská a skotská mytologická bytost, která se projevuje táhlým zoufalým kvílením a pláčem, jímž zvěstuje smrt některého z členů rodiny. Podle pověstí má každá důležitá rodina v Irsku svou vlastní banshee a významným šlechtickým rodinám se také zjevuje nejčastěji, ovšem občas ji mohou spatřit i obyčejní lidé. Pokud má zemřít mimořádně důležitá osobnost, může se sejít i více banshee na jednom místě. Banshee je nejčastěji spojována s pěticí hlavních rodin v Irsku: O'Brien, O'Connor, O'Grady, O'Neill a Kavanagh. Tento seznam se časem dále rozšiřoval v důsledku sňatků.

A banshee ( ; Modern Irish , , from , , "woman of the fairy mound" or "fairy woman") is a female spirit in Irish folklore who heralds the death of a family member, usually by wailing, shrieking, or keening. Her name is connected to the mythologically important tumuli or "mounds" that dot the Irish countryside, which are known as síde (singular "síd") in Old Irish.