Charakteristika.

Většina zástupců čeledi svlačcovité jsou ovíjivé dřevnaté nebo bylinné liány, nalezneme zde však také byliny, keře a dokonce i stromy (např. povijnice "Ipomoea arborescens"). V rostlinách jsou často přítomny mléčnice obsahující bělavý latex, který je však někdy nezřetelný. Listy jsou střídavé, povětšině jednoduché, přisedlé až dlouze řapíkaté, bez palistů. Žilnatina listů je zpeřená nebo dlanitá. U některých zástupců (kokotice, "Merremia aturensis") jsou listy redukované na šupiny. Čepel listů je nejčastěji srdčitá, méně často hrálovitá, podlouhlá nebo jiných tvarů, celistvá nebo zpeřeně či dlanitě členěná.  Květy jsou často nápadné, oboupohlavné, většinou pravidelné, pětičetné, jednotlivé nebo ve vrcholových či úžlabních květenstvích. Kalich je 5-četný, často vytrvalý, kališní lístky jsou volné. Koruna je srostlá, nejčastěji kolovitá, zvonkovitá nebo nálevkovitá. Tyčinek je 5, přirostlých ke koruně. Semeník je svrchní, srostlý ze 2 plodolistů (u některých druhů povijnice i více) a se stejným počtem komůrek. Čnělky jsou volné nebo srostlé. V každém plodolistu je několik (2 až 10) vajíček. Plodem je tobolka (někdy je plod nepukavý nebo puká nepravidelně), měchýřek nebo bobule.  Čeleď svlačcovité zahrnuje více než 1600 druhů v 57 rodech. Největší rody jsou povijnice ("Ipomoea", asi 500 druhů), kokotice ("Cuscuta", 145), žakmontka ("Jacquemontia", 115) a svlačec ("Convolvulus", 100 druhů). Celkem 13 rodů z této čeledi je monotypických, tedy zahrnujících jediný druh.

Rozšíření.

Svlačcovité jsou kosmopolitně rozšířená čeleď. Nejvíce druhů roste v tropech, zejména v Africe a tropické Americe. Vyskytují se v deštných lesích (především nížinných), na savanách i pouštích. Jsou to převážně světlomilné rostliny.  V české květeně tuto čeleď zastupuje svlačec obecný ("Convolvulus arvensis"), opletník plotní ("Calystegia sepium") a několik druhů kokotice ("Cuscuta"). V Evropě se mimo dalších druhů ze zmíněných rodů ve Středomoří vyskytují 2 druhy povijnice ("Ipomoea sagittata" a "I. stolonifera") a keřovitý druh "Cressa cretica".

Ekologické interakce.

Květy svlačcovitých jsou opylovány nejčastěji včelami, přičemž u některých zástupců jsou vytvořeny velmi specializované vazby. Květy často rozkvétají jen na několik hodin a poté opadávají. Některé druhy povijnic rozkvétají na noc a jsou opylovány můrami nebo netopýry. Semena jsou šířena nejčastěji větrem nebo vodou, řidčeji zvířaty.

Taxonomie.

Svlačcovité jsou dobře vymezená čeleď. V současné taxonomii byl vřazen parazitický rod kokotice ("Cuscuta"), řazený dříve do samostatné čeledi kokoticovité ("Cuscutaceae").S nástupem molekulárních metod se pozice čeledi svlačcovité v taxonomickém systému příliš nezměnila. Podle kladogramů APG je sesterskou skupinou čeleď lilkovité ("Solanaceae").

Význam.

Z povijnice batátové ("Ipomoea batatas") pocházejí batáty neboli sladké brambory. Rostlina pochází ze Střední Ameriky, dnes je pěstována po celých tropech a subtropech. Vlhkomilná povijnice vodní ("Ipomoea aquatica") je v Asii oblíbená zelenina.  Z hlíz mexické povijnice počistivé ("Ipomoea purga") se připravují léky proti zácpě, hlístům a vodnatelnosti. Podobným způsobem jsou používány i hlízy "Ipomoea turpethum" v Asii a "Ipomoea pterodes" v Karibiku. Obsahují látky ze skupiny glykoretinů, velmi toxické pro ryby. Nálev z květů povijnice "Ipomoea pes-caprae" se používá na Kubě při střevních potížích a zevně při zánětech kloubů.  Některé druhy svlačcovitých obsahují indolové alkaloidy a mají halucinogenní účinky. Ve Střední Americe jsou takto využívána semena povijnice fialové ("Ipomoea violacea") a "Rivea corymbosa".  Mnohé druhy jsou u nás pěstovány jako letničky, zejména svlačec trojbarevný ("Convolvulus tricolor"), povijnice nachová ("Ipomoea purpurea"), povijnice laločnatá ("Ipomoea lobata"), řidčeji i povijnice dlanitolistá ("Ipomoea quamoclit"). "Argyreia nervosa" je robustní liána, pěstovaná jako okrasná rostlina v teplých krajích. Drobný druh "Dichondra micrantha" je pěstován v teplých oblastech Spojených států jako půdopokryná rostlina nahrazující trávník.  Povijnice "Ipomoea pes-caprae" je pantropicky rozšířený druh, rostoucí na pobřežních písčinách. Občas je také vyséván k jejich zpevnění.

Přehled rodů.

"Aniseia", "Argyreia", "Astripomoea", "Blinkworthia", "Bonamia", "Calycobolus", "Calystegia", "Cardiochlamys", "Cladostigma", "Convolvulus", "Cordisepalum", "Cressa", "Cuscuta", "Decalobanthus", "Dicranostyles", "Dichondra", "Dipteropeltis", "Erycibe", "Evolvulus", "Falkia", "Hewittia", "Hildebrandtia", "Humbertia", "Hyalocystis", "Ipomoea", "Iseia", "Itzaea", "Jacquemontia", "Lepistemon", "Lepistemonopsis", "Lysiostyles", "Maripa", "Merremia", "Metaporana", "Nephrophyllum", "Neuropeltis", "Neuropeltopsis", "Odonellia", "Operculina", "Paralepistemon", "Pentacrostigma", "Petrogenia", "Polymeria", "Porana", "Rapona", "Remirema", "Rivea", "Sabaudiella", "Seddera", "Stictocardia", "Stylisma", "Tetralocularia", "Turbina", "Wilsonia", "Xenostegia"

Svlačcovité ("Convolvulaceae") je čeleď vyšších dvouděložných rostlin z řádu lilkotvaré ("Solanales"). Jsou to většinou ovíjivé byliny s nápadnými květy. Z naší květeny sem náleží svlačec, opletník a kokotice. Z užitkových rostlin jsou nejdůležitější sladké brambory neboli batáty, některé druhy poskytují léčiva i halucinogeny nebo jsou pěstovány jako okrasné rostliny.

Convolvulaceae (), known commonly as the bindweed or morning glory family, is a family of about 60 genera and more than 1,650 species of mostly herbaceous vines, but also trees, shrubs and herbs, and also including the sweet potato and a few other food tubers.


Klubová kariéra.

René Higuita strávil nejvíce sezón ve své kariéře v kolumbijském klubu Atlético Nacional, s nímž vyhrál titul v kolumbijské nejvyšší soutěži Categoría Primera A, v Poháru osvoboditelů a soutěži Copa Interamericana.  Higuita se narodil v chudinské čtvrti Medellínu Castilla neprovdané matce Marii Dioselině Higuitové. Po její smrti žil s babičkou (z matčiny strany) Anou Felisou. Prosadil se v regionálním mládežnickém týmu Antioquiy (kolumbijský stát / departement). V roce 1981 jej získalo Atlético Nacional, odkud v roce 1985 šel na hostování do Millonarios Bogota. Za tým z hlavního města poprvé nastoupil ve věku 19 let v kolumbijské první lize. O rok později se vrátil do Atlética Nacional, kde se poprvé setkal s trenérem Franciscem Maturanou. Stal se prvním brankářem v družstvu a v roce 1989 se podílel na největším úspěchu v historii klubu – zisku titulu v Poháru osvoboditelů (jihoamerická obdoba evropské Ligy mistrů). Byl jedním z hlavních hrdinů finále proti paraguayskému klubu Olimpia Asunción, zejména během odvety v Bogotě. Chytil 4 pokutové kopy a sám jeden proměnil, Atlético Nacional se stalo prvním kolumbijským týmem, který vyhrál prestižní klubovou soutěž. S Nacionalem získal v roce 1991 ještě titul v kolumbijské lize a následující rok odešel.  Zamířil do Evropy, do španělského mužstva Real Valladolid hrajícího tehdy druhou nejvyšší španělskou soutěž Segunda División. Zde chytal v 15 utkáních, ale když poté skončil na lavičce náhradníků, raději se vrátil do vlasti.  V roce 1994 opět vyhrál s Atléticem Nacional kolumbijský titul a následující rok se s týmem dostal podruhé do finále Poháru osvoboditelů. Higuita pomohl k postupu gólem z přímého kopu proti argentinskému klubu River Plate a také rozhodujícím chyceným pokutovým kopem, díky čemuž se Atlético posunulo do finále. V něm kolumbijský tým podlehl brazilskému Grêmio Porto Alegre.  V sezóně 1997/1998 Higuita přestoupil do mexického týmu CD Veracruz, s nímž skončil na 13. místě ligy. Další sezónu vstřelil 2 góly, ale klub spadl do druhé ligy a René Higuita zvolil návrat do Medellínu. V roce 2000 skončilo Atlético Nacional na pátém místě v Apertuře a poté na sedmém v Clausuře.  V roce 2001 přestoupil do jiného kolumbijského mužstva Atletico Junior de Barranquilla, ale zde neměl jisté místo v sestavě a nedosáhl ani výraznějšího úspěchu. V roce 2002 hrál za kolumbijské Deportivo Pereira, poté byl rok bez klubové příslušnosti a v roce 2004 podepsal ekvádorskému klubu Aucas Quito. V listopadu přišla diskvalifikace za kokainový doping. Mohl hrát opět v roce 2005, šel do klubu Bajo Cauca Fútbol Club, kde po sezóně ukončil kariéru.  V roce 2007 se vrátil k fotbalu a podepsal smlouvu s venezuelským klubem Guaros de Lara FC. V lednu 2008 se upsal kolumbijskému druholigovému týmu Deportivo Rionegro. V červnu 2008 podepsal smlouvu s kolumbijským mužstvem Deportivo Pereira. Kariéru definitivně ukončil v lednu 2010.  Před ukončením kariéry se objevil ve dvou benefičních zápasech (v jednom z nich s paraguayským brankářským kolegou José Luisem Chilavertem a argentinským Diego Maradonou).  René Higuita vstřelil celkem 41 gólů (37 z pokutových kopů a 4 z přímých kopů), před ním jsou ve statistikách skórujících brankářů jen Brazilec Rogério Ceni (více než 100 gólů) a právě José Luis Chilavert (62 gólů).

Reprezentační kariéra.

V roce 1985 byl René Higuita prvním brankářem kolumbijské mládežnické reprezentace do dvaceti let na juniorském Mistrovství světa v SSSR. Tým dokráčel do čtvrtfinále, kde prohrál 0:6 s Brazílií.  V A-mužstvu Kolumbie debutoval 11. června 1987 ve vítězném zápase proti Ekvádoru (1:0). Pak jej trenér Francisco Maturana povolal na turnaj Copa América (1987), kde kolumbijský brankář odchytal 4 utkání a skončil s týmem třetí (v zápase o 3. místo porazila Kolumbie Argentinu 2:1).  René Higuita byl výraznou osobností v silném kolumbijském mužstvu v devadesátých letech dvacátého století. Svým stylem hry se výrazně podílel na charakteristice kolumbijského mužstva. S René Higuitou v roli brankáře i libera zároveň se obranná linie mohla vysunout více dopředu a efektivněji atakovat soupeře, aby získala míč nazpět. Hráči mohli vytvořit mnohem kompaktnější formaci s mnoha možnostmi pro své tradiční krátké přihrávky.  Byla to jihoamerická variace na velkolepý holandský fotbal z roku 1974. Nizozemský brankář Jan Jongbloed také působil jako zvláštní obránce, nicméně rozehrával míče pouze při standardních situacích a při přerušené hře. René Higuita tento styl značně rozšířil. Podnikal výlety s míčem mimo bránu a pokoušel se o vstřelení gólu ze hry.  19. května 1988 vstřelil svůj první gól za kolumbijskou A-reprezentaci proti Finsku, jihoamerický tým vyhrál přátelské utkání v Helsinkách 3:1.  Jihoamerického kontinentálního mistrovství Copa América se Higuita zúčastnil i v roce 1989, Kolumbie však vypadla již v základní skupině, kdy skončila třetí za postupujícími celky Paraguaye a Brazílie. V zápase s Venezuelou vstřelil Higuita svůj druhý reprezentační gól (v 36. minutě otevřel skóre utkání z pokutového kopu), Kolumbie vyhrála 4:2.  Na Mistrovství světa ve fotbale 1990 odchytal temperamentní brankář všechny zápasy kolumbijského týmu v základní skupině (výhra 2:0 proti Spojeným arabským emirátům, remíza 1:1 s Německem a prohra 0:1 s Jugoslávií). V osmifinálovém utkání proti Kamerunu se mu vymstil pokus o fotbalový slalom. O míč jej obral kamerunský útočník Roger Milla a pohodlně skóroval do opuštěné brány Kolumbie. Kamerun vyhrál 2:1 po prodloužení a postoupil do čtvrtfinále, Higuita pak o ztrátě míče řekl, že to byla „"chyba velká jako barák"“. Za své chování na hřišti si vysloužil u médií a fanoušků přezdívku „El Loco“ („blázen“).  V letech 1991 a 1995 se znovu představil na Copě Américe. V prvním případě odehrál 7 utkání a Kolumbie skončila na turnaji čtvrtá, o 4 roky později odehrál 6 zápasů a dosáhl s týmem na 3. místo.  6. září 1995 Higuita zazářil v přátelském zápase proti Anglii, když předvedl svůj „kop škorpiona“ – na brankové čáře vymrštil nohy vzad a vykopl lob Jamieho Redknappa.  Reprezentační kariéru zakončil René Higuita v roce 1999, na Copě América 1999. Celkem odehrál Higuita v A-mužstvu kolumbijské reprezentace 68 utkání a vstřelil 3 góly.

Reprezentační góly.

Reprezentační góly René Higuity v A-mužstvu Kolumbie:

Trenérská kariéra.

V prosinci se René Higuita stal trenérem brankářů ve svém bývalém klubu, španělském Realu Valladolid. 12. ledna 2012 přijal tuto pozici (trenér brankářů) u saúdskoarabského týmu Al Nassr FC.

Osobní život.

René Higuita má dvě děti – Andrése a Pamelu – s manželkou Magnolií. Z předešlého manželství má dceru Cindy Carolinu.  V roce 1993 byl kolumbijský brankář uvězněn za účast na únosu. Higuita dělal prostředníka mezi dvěma drogovými barony Pablo Escobarem a Carlosem Molinou a doručil výkupné za propuštění Molinovy dcery. Za to zinkasoval 64 000 US$, čímž se provinil proti kolumbijským zákonům. Ve vězení strávil 7 měsíců, než byl propuštěn bez obvinění. V dokumentu "The Two Escobars" je řečeno, že byl uvězněn kvůli osobní návštěvě Escobara spíše než kvůli účasti na únosu. Kvůli uvěznění se René Higuita nedostal na Mistrovství světa ve fotbale 1994 v USA.  V roce 2005 se známý brankář objevil v televizní reality show "La Isla De Los Famosos: Una Aventura Pirata" (obdobná soutěž jako "Trosečník").  V roce 2009 hrál jeho syn Cristian Andrés Higuita za kolumbijský celek Deportivo Cali a reprezentoval Kolumbii na jihoamerickém mládežnickém turnaji hráčů do 15 let.  René Higuita vyjádřil také přání být více politicky aktivní.

José René Higuita Zapata (* 27. srpna 1966, Castilla, Medellín, Kolumbie) je bývalý fotbalový brankář a reprezentant Kolumbie. Vstoupil do historie jako jeden z nejneobvyklejších fotbalových brankářů všech dob pro jeho pozoruhodný styl chytání, přičemž dokázal také střílet góly (byl inspirací pro další jihoamerické brankáře) či během hry zaútočit a obehrát protihráče. Higuita dokazoval, že byl čistokrevným fotbalistou, jenž je úzce spjat s týmem.  Je též původcem originálního brankářského zákroku pojmenovaného jako „Scorpion kick“ (kop škorpiona).

José René Higuita Zapata (; born 27 August 1966) is a Colombian former professional footballer who played as a goalkeeper. He was nicknamed "El Loco" ("The Madman") for his high-risk 'sweeper-keeper' playing style and his flair for the dramatic.  Higuita's style of play, which was first shown to a global audience during the 1990 FIFA World Cup, was pioneering in influencing goalkeepers to take more responsibility for situations further from the goal.  IFFHS ranked Higuita the 8th best keeper in South American in history.  He is also ranked as one of the 10 highest-scoring goalkeepers in history, with 41 goals overall.


Popis.

Kakostovité jsou byliny a polokeře, někdy i stonkové sukulenty (otylec, některé pelargonie), obvykle s článkovanými stonky. Listy jsou střídavé nebo vstřícné, nejčastěji jednoduché a dlanitě laločnaté, řidčeji složené, obvykle s palisty. Čepel listů je celokrajná nebo více či méně pilovitá, obvykle s dlanitou žilnatinou. Odění je složeno z jednoduchých nebo žláznatých chlupů. Květy jsou pětičetné, pravidelné nebo dvoustranně souměrné, jednotlivé nebo v úžlabních či vrcholových květenstvích (nejčastěji okolíkovitých). Kalich je pětičetný, kališní lístky jsou volné nebo na bázi srostlé, u některých zástupců je horní lístek nazpět protažen v ostruhu. Korunních lístků je obvykle 5 a jsou volné. Tyčinek je nejčastěji 10 až 15, zřídka méně, jsou volné nebo krátce na bázi srostlé. Semeník je svrchní, laločnatý, srostlý obvykle z 5 plodolistů, na vrcholu s jedinou čnělkou s 5 bliznami. U některých zástupců jsou v květech přítomny nektarové žlázky, které se střídají s korunními lístky. Plod je poltivý (schizokarp), rozpadající se na 5 jednosemenných dílů a zanechávající střední sloupek, výjimečně poltivý plod bez středního sloupku ("Biebersteinia") nebo tobolka ("Hypseocharis").

Rozšíření.

Čeleď kakostovité zahrnuje asi 800 druhů v 7 rodech. Největší rody jsou kakost ("Geranium", asi 430 druhů) a pelargonie ("Pelargonium", asi 280 druhů). Je rozšířena po celém světě, nejvíce druhů se vyskytuje v mírném a subtropickém pásu. V tropech se vyskytují především v horách. Centrum rodové i druhové diverzity je v jižní Africe. Rod kakost ("Geranium") je zastoupen na všech kontinentech s výjimkou Antarktidy.  V české květeně je podobně jako v celé Evropě čeleď zastoupena 2 rody. V České republice se vyskytuje 11 původních druhů kakostu (další 2 jsou pokládané za vyhynulé) a pumpava obecná. Některé další druhy jsou zde nepůvodní a zavlečené, např. běžný kakost pyrenejský. Řada dalších druhů pumpavy se vyskytuje porůznu ve Středomoří. V teplejších oblastech Evropy také občas zplaňují pelargonie.

Taxonomie.

Čeleď byla dříve považována za blízce příbuznou šťavelovitým ("Oxalidaceae") a někteří taxonomové (např. Cronquist) obě čeledi řadili do stejného řádu. Podle kladogramů APG jsou kakostovité bazální skupinou řádu kakostotvaré ("Geraniaceae"), bazálním rodem čeledi je rod "Hypseocharis". S nástupem molekulárních studií došlo k některým změnám i na úrovni rodů. Rod "Sarcocaulon" byl vřazen do rodu "Monsonia", rod "Rhynchotheca" byl přeřazen do čeledi "Francoaceae".

Význam.

Některé druhy pelargonií, zejména pelargonie vonná ("Pelargonium odoratissimum") a kříženci druhů "P. capitatum", "P. graveolens" a "P. radens" se pěstují pro vonnou, tzv. 'geraniovou' silici. Ta má uplatnění zejména v parfumerii. Pelargonie náležejí mezi oblíbené balkónové rostliny. Jako zahradní trvalky jsou pěstovány některé druhy kakostu ("Geranium"), řidčeji i pumpava ("Erodium"). Jihoafrický rod otylec ("Sarcocaulon") náleží mezi atraktivní sukulenty.

Přehled rodů.

"Erodium", "Geranium", "Hypseocharis", "Monsonia" (včetně "Sarcocaulon"), "Pelargonium"

Kakostovité ("Geraniaceae") je čeleď vyšších dvouděložných rostlin z řádu kakostotvaré ("Geraniales"). Jsou to převážně byliny s dlanitými listy. Některé druhy jsou sukulentní. Květy jsou pětičetné, pravidelné nebo dvoustranně souměrné, plody jsou většinou poltivé. Náležejí sem oblíbené okrasné rostliny, zejména pelargonie. V České republice roste několik druhů kakostů a pumpava obecná.

Geraniaceae is a family of flowering plants placed in the order Geraniales. The family name is derived from the genus "Geranium". The family includes both the genus "Geranium" (the cranesbills, or true geraniums) and the garden plants called geraniums, which modern botany classifies as genus "Pelargonium", along with other related genera.  The family comprises 830 species in five to seven genera. The largest genera are "Geranium" (430 species), "Pelargonium" (280 species) and "Erodium" (80 species).


Výchova a vzdělání.

Ibrahím byl jako dítě křesťanských rodičů (Řeků) z Pargy unesen piráty a prodán jako otrok do paláce v Manise, kde byl vzděláván a na vládu připravován şehzade (korunní princ) Sulejman. Ibrahím konvertoval, dá-li se to o dítěti říci, k islámu. Spřátelili se a Ibrahím spolu s ním na tomto Osmanském dvoře dostal vynikající islámské a turecké vzdělání a díky svému talentu a píli se stal polyglotem a polyhistorem. Ibrahím byl výjimka z pravidla „poturčenec horší Turka“: jeho vztahy ke křesťanům i západním byl vcelku vstřícný.

Kariéra.

Ibrahím paša byl první velkovezír Osmanské říše designovaný Suleimanem I. Nádherným. Roku 1523, nahradil Piri Mehmeda pašu, jenž byl jmenován roku 1518 ještě Sulejmanovým otcem předcházejícím sultánem Selim I, a tento úřad zastával 13 let. Dosáhl takové úrovně moci a vlivu, jež je srovnatelná jen s hrstkou velkovezírů Osmanské říše. Kromě ostatních funkcí a titulů se stal i seraskerem - nejvyšším velitelem vojsk. Jeho moc byla skoro tak veliká jako sultánova. Své rodiče našel a přestěhoval k sobě do Istanbulu. Oženil se se sultánovou sestrou Hatice [hatydže] a tím se stal Damatem - členem dynastie (zetěm). Měli spolu tři děti: syna Mehmeta Šaha a dcery Hanim a Fülane.

Konec.

Ibrahím paša byl pravděpodobně obětí intrik a vzrůstajícího vlivu haseki Hürrem Sultan, zvláště kvůli podpoře şehzade (korunního prince) Mustafy, nástupce a nejstaršího žijícího sultánova syna s Mahidevran. Hürrem Sultan chtěla, aby se na trůn dostal její syn a Ibrahím byl pro to asi největší překážkou. Oficiální záminkou bylo, že si Ibrahím během tažení proti perské Safíovské říši přisvojil titul sultána. Ibrahím paša byl popraven roku 1536 a jeho majetek byl konfiskován. Şehzade Mustafa byl později obžalován ze zrady a uškrcen na rozkaz svého otce 6. října 1553.  Sulejman později velmi hořce litoval, že dal Ibrahíma popravit. Svou lítost vyjadřoval v básních a začal se stranit vládních povinností.

V médiích.

Postava Ibrahíma se výrazně objevuje v celosvětově populárním seriálu Velkolepé století.

Pargali Ibrahím paša (1493 nebo 1494, Parga – 1536, Istanbul; , v překladu Ibrahím paša z Pargy) byl druhý velkovezír Osmanské říše za sultána Sulejmana I..  Byl také znám jako Pargali Damat Ibrahím paša („Zeť“), Frenk Ibrahím paša („Zápaďák“) a Makbul Ibrahím paša („Oblíbenec“). To bylo později po jeho popravě v serailu paláce Topkapı změněno na Maktul Ibrahím paša („Popravený“).

Pargalı Ibrahim Pasha ("Ibrahim Pasha of Parga"; c. 1495 – 15 March 1536), also known as Frenk Ibrahim Pasha ("the Westerner"), Makbul Ibrahim Pasha ("the Favorite"), which later changed to Maktul Ibrahim Pasha ("the Executed") after his execution in the Topkapı Palace, was the first Grand Vizier of the Ottoman Empire appointed by Sultan Suleiman the Magnificent.  Ibrahim, born a Christian, was enslaved during his youth. He and Suleiman became close friends in their youth. In 1523, Suleiman appointed Ibrahim as Grand Vizier to replace Piri Mehmed Pasha, who had been appointed in 1518 by Suleiman's father, the preceding sultan Selim I. Ibrahim remained in office for the next 13 years. He attained a level of authority and influence rivaled by only a handful of other grand viziers of the Empire, but in 1536, he was executed on Suleiman's orders and his property was confiscated by the state.


Účastnická místa.

Právo účasti v tomto ročníku mělo 193 týmů z 53 členských zemí UEFA. Účastnická místa byla přidělena na základě ligového koeficientu UEFA, který hodnotil účast týmu v evropských pohárech v letech 2006/07 - 2010/11:

Rozdělení týmů.

Vzhledem k několika různým důvodům došlo k změnám pravidel pro nasazení:  Pouze 14 (namísto původních 15) týmů, poražených ve 3. předkole Ligy mistrů 2012/13, přejde do Play Off Evropské ligy (opatření kvůli Chelsea FC, která zvítězila v Lize mistrů 2011/12), což má za následek nutné úpravy:

Týmy.

V závorkách uvedeno místo odkud tým postoupil.

Termíny hracích dnů a data losování.

Poznámka: Rozvrh soutěže představený UEFA.  Všechno losování se uskuteční v "Nyonu" (Švýcarsko), pokud není uvedeno jinak.

Předkola.

1. předkolo.

Los prvních dvou předkol – 25. června 2012. Úvodní zápasy 5., odvety 12. července 2012.

2. předkolo.

Úvodní zápasy 19., odvety 26. července 2012.

3. předkolo.

Termín losu – 20. července 2012. Úvodní zápasy 2., odvety 9. srpna 2012.

4. předkolo.

Termín losu – 10. srpna 2012. Úvodní zápasy 23., odvety 30. srpna 2012.

Základní skupiny.

Termín losu – 31. srpna 2012.

Vyřazovací fáze.

V průběhu vyřazovací fáze soutěže hraje tým v každém kole proti jednomu soupeři dvojzápasovým systémem "doma-venku". Z tohoto souboje je jeden vyřazen a druhý postupuje, díky čemuž již po 4. takto hraném kole zbudou pouze dva týmy. Ty pak utvoří finálovou dvojici a utkají se na předem určeném (až 2 roky předem) neutrálním hřišti.Los šestnáctifinálových a osmifinálových dvojic proběhl 20. prosince 2012. K rozlosování čtvrtfinále došlo 15. března 2013 a zbytek soutěže bude rozlosován 12. dubna 2013.  Při losu šestnáctifinálových dvojic bylo 32 týmů rozděleno do dvou košů po šestnácti. Vítězové skupin byli v koši nasazených, kvalifikanti z druhých míst jako nenasazení. Týmy postupující ze třetích míst základních skupin Ligy mistrů byly seřazeny do žebříčku a nejlepší čtyři se přidali k nasazeným týmům a zbylí čtyři k nenasazeným. Do jedné dvojice nemohly být nalosovány dva kluby, které se již utkaly v základní skupině ani dva kluby z jedné země. Zároveň bylo nalosováno, na čím hřišti souboj začne (kromě šestnáctifinále, kde se začíná na hřišti nenasazeného).  Při losu osmifinále a zbytku pavouku soutěže pak již kluby nebyly nijak nasazeny a mohl se utkat každý s každým včetně souboje klubů z jedné země.

Šestnáctifinále.

Los šestnáctifinále a osmifinále proběhl 20. prosince 2013. Úvodní zápasy 14. února, odvety 21. února 2013.

Osmifinále.

Úvodní zápasy 7. března, odvety 14. března 2013.

Čtvrtfinále.

Los čtvrtfinále proběhl 15. března 2013. Úvodní zápasy byly na programu 4. dubna, odvety 11. dubna 2013.

Semifinále.

Los semifinále proběhl 12. dubna 2013. Úvodní zápasy byly na programu 25. dubna, odvety 2. května 2013.

Evropská liga UEFA 2012/13 byla 4. ročníkem klubové soutěže hrané pod názvem Evropská liga UEFA a celkově 42. ročníkem soutěže dříve zvané Pohár UEFA. Finálový zápas se odehrál 15. května 2013 v nizozemském Amsterdamu. Hostila jej tamní Amsterdam ArenA. Vítěz ročníku se kvalifikoval do Superpoháru UEFA 2013. Obhájcem triumfu z minulého ročníku byl španělský klub Atlético Madrid.  Pro tento soutěžní ročník připravila UEFA dvě změny oproti ročníku 2011/12:

The 2012–13 UEFA Europa League was the 42nd season of Europe's secondary club football tournament organised by UEFA, and the 4th season since it was renamed from the UEFA Cup to the UEFA Europa League.  The final was played at the Amsterdam Arena in Amsterdam, Netherlands. It was contested on 15 May 2013 between Portuguese club Benfica and English club Chelsea, who entered the competition at the Round of 32 after they finished in third place in the group stage of the 2012–13 Champions League. Chelsea won the final 2–1 for their first Europa League title, making them the fourth club – after Juventus, Ajax and Bayern Munich – and the first English club to have won all three major European trophies (UEFA Champions League, Europa League, and the Cup Winners' Cup).  For the 2012–13 edition, the following changes were made from the 2011–12 edition:  Atlético Madrid were the defending champions, but were eliminated by Rubin Kazan in the Round of 32.


Strategie cybersquattingu.

Cybersquatteři si vytipovávají domény většinou podle potenciální návštěvnosti. Pokud se například chystá televize spustit nový pořad, snaží se registrovat doménu jakmile je vybráno jméno.  Ne vždy se musí jednat přímo o přesný název.

TLD cybersquatting.

Tato taktika je založena na národnostní preferenci užívání domén prvního řádu. Například pokud si firma zvolí jako svou stránku domena.com, pak si cybersquatter registruje domény na národních doménách prvního řádu jako domena.cz, domena.sk atd.

Typosquatting.

Typosquatting je postaven na překlepech uživatelů, kteří zadávají název webu přímo do adresního řádku v prohlížeči. Příklady k překlepům domena.cz:

Smazané domény.

Jakmile doméně skončí expirační období je smazána. V tento okamžik si jí může znovu zaregistrovat kdokoliv. Pokud byla smazána kvůli nedbalosti majitele a získá jí cybersquatter, většinou nezbývá nic jiného, než nového majitele kontaktovat a pokusit se domluvit.

Ostatní formy cybersquattingu.

Za cybersquatting se považuje i použití obchodní značky v názvu domény bez vědomí majitele a její následné užívání ve zlé víře. Příklady:  Všechny výše zmíněné příklady jsou běžnou ukázkou cybersquattingu.

Jak se s cybersquattingem bojuje.

Dříve se využívaly soudy. Podala se žaloba k soudu, ten musel vydat předběžné opatření na zablokování domény, aby jí nemohl majitel převést na někoho jiného. Tohle vše ale byl často problém udělat bez vyjádření protistrany. Případné spory tak byly zdlouhavé. Dnes se vše řeší pomocí arbitráže UDRP. Navrhovatel musí prokázat, že doména je matoucí/zavádějící s jeho značkou. Dále, že je doména využívána bezúčelně a současný majitel s ní nemá plány, které by nebyly v rozporu s obchodní značkou navrhovatele. A také musí prokázat zlou víru.

Známé případy cybersquattingu v ČR.

komercnibanka.biz - Komerční banka měla zájem o odkoupení domény komercnibanka.biz od majitele. Nedošlo však k "dohodě smírnou cestou" a došlo na arbitráž, kterou Komerční banka vyhrála. V současnosti je doména přesměrována na domovskou stránku Komerční Banky.  ceskapojistovna.cz - spor se táhl od roku 2001 do konce roku 2004, než Vrchní soud udělil právo nakládat s doménou České Pojišťovně. Článek do pravidel o registraci .cz domén byl přidán do podmínek registrace až v polovině roku 2004.  ministerstvo-spravedlnosti.cz, obvodnisoud.cz, okresnisoud.cz, mestskysoud.cz, krajskysoud.cz, vrchnisoud.cz a nejvyssisoud.cz - Začátkem roku 2012 dospěl Rozhodčí soud při Hospodářské komoře ČR a Agrární komoře ČR k poměrně přelomovému rozsudku. Přiznal názvu ministerstvo spravedlnosti ochranu podle předpisů o ochraně práva právnické osoby na ochranu jejího názvu, a to s přihlédnutím k zvláštní povaze ministerstva jako organizační složky státu. Opřel se i o rozhodnutí Městského soudu v Praze, který označil užívání domén za nekalou soutěž.

Cybersquatting (též doménový squatting) je označení pro registraci a následné užívání doménového jména ve zlé víře na úkor obchodní značky, názvu anebo jména jiné osoby. Ve většině případů je na zaregistrovanou doménu umístěna reklama a nabídka k prodeji domény. Je běžným jevem i přímá nabídka odprodeje domény vlastníkovi, na jehož úkor byla doména registrována.  Slovo cybersquatting je kombinací slov cyber (ze slova Kybernetika) a squatting (obsazování prázdných domů a jejich obydlování bez povolení majitele objektu). S cybersquattingem se zvláště potýkají velké společnosti, protože domény jejich produktů mají větší návštěvnost a mohou tak svému majiteli vydělat více peněz.

Cybersquatting (also known as domain squatting), according to the United States federal law known as the Anticybersquatting Consumer Protection Act, is registering, trafficking in, or using an Internet domain name with bad faith intent to profit from the goodwill of a trademark belonging to someone else. The cybersquatter then offers to sell the domain to the person or company who owns a trademark contained within the name at an inflated price.  The term is derived from "squatting", which is the act of occupying an abandoned or unoccupied space or building that the squatter does not own, rent, or otherwise have permission to use.


Životopis.

Angela byla dcerou Jana Mericiho a Kateřiny dei Bianchi ze Salò, měla měděné vlasy, sama se údajně naučila číst a mimo jiné prý byla obdařena schopností urovnávat spory a naslouchat lidem, utišit jejich duševní bolest. Spolu se starší sestrou a bratrem vyrůstala na statku v Grezze. Po krátké době jí ovšem zemřela matka, otec i starší sestra, kterou měla nejraději. Po její smrti měla první vidění, ve kterém se jí zjevila u místa zvaného "Machetto" duše její zemřelé sestry, jak stoupá k nebi obklopena anděli. Spolu s bratrem se roku 1492 odstěhovala ke strýci do Salò, mezitím vstoupila do františkánského třetího řádu (terciáři) a měla své druhé vidění, ve kterém měla být pokoušena satanem v podobě krásného anděla, kterému se ale vzepřela, načež zmizel. Po návratu na usedlost v Grezze již byla oslovována "sur Anzola" – sestra Anděla. Třetí zjevení mělo proběhnout blízko Maguzzana na místě zvaném "Brudazzo", kde se jí zjevil žebřík, spojnice mezi nebem a zemí, po němž stoupali andělé a panny i s její zemřelou sestrou.  V roce 1516 se odstěhovala zpátky do rodné provincie Brescia, aby na návrh františkánů pečovala o vdovu Kateřinu Patengolovou. V té době byla již Angela duchovní matkou a rádkyní vévody Františka II. Sforzy, setkává se s Gabrielem Cozzanem a Isabettou Pratovou. Mezi lety 1520-1530 podnikla Angela poutě na svatá místa, v roce 1529 se přestěhovala do Cremony a v roce 1532 byla zproštěna na vlastní žádost povinnosti být pohřbena ve františkánském kostele.

Hodnocení a význam.

Její osobnost lze vykládat ve dvojím smyslu, které si ovšem ve výsledku neprotiřečí. Angelu Merici, i když není možné potvrdit ani vyvrátit, zda skutečně v Boha věřila nebo ne, si lze stejně dobře představovat bez všech katolických přídavků o neuvěřitelných zázračných viděních, nebo o jejím oslepnutí a znovuobnovení zraku, které o ní vznikly, aby mohla být kanonizována, jako obyčejnou ženu, která prostě jen usilovala na svou dobu přijatelnými prostředky o zajištění lepšího života sobě a stejně smýšlejícím ženám, které toužily po svobodném životě bez nutnosti finanční závislosti na muži. Lidského práva, které bylo tehdy a ještě na dlouhou dobu poté dosažitelné pro obyčejné ženy jen pod klauzurou v klášteře, nebo u žen s dostatečnými finančními prostředky „urozeného“ původu, které si takový rovnoprávný život mohly dovolit i bez klauzury, ovšem s manželem po svém boku (například Isabela Kastilská).  Angelin počin byl tedy na svou dobu velice odvážný a v jistém ohledu šokující. Mohla si to ovšem dovolit jako sestra františkánského řádu, zasvěcená bohu - proti tomu nemohl nic namítat ani papež. A tak v roce 1535, pět let před svou smrtí, ustanovila spolu s 28 pannami Společnost svaté Voršily (pro srovnání - ve Španělsku založil roku 1539 Ignác z Loyoly Tovaryšstvo Ježíšovo) a roku 1536 byla schválena její řehole, kterou nadiktovala Gabrielovi Cozzanovi, svému kancléři, a která vznikla právě kvůli nedotknutelnosti Společnosti svaté Voršily, a církevnímu, právnímu a politickému uznání. Angela Merici nadiktovala Gabrielu Cozzanovi celkem 3 spisy: "Řeholi", "Rady pro kolonely" a "Závěť neboli Odkazy pro správce z řad šlechtičen". Ve své Závěti zmiňuje Angela mimo jiné jistou Isabettu Pratovou, bohatou vdovu, která již v roce 1533 věnovala vznikající společnosti prostory na Dómském náměstí v Brescii.  Panny voršilky nebyly mnišky, nenosily stejný hábit, nebyly vázány na mužský řád, neskládaly veřejné sliby, nežily v klauzuře, neměly společný život. Společnost dostala svoje jméno po legendární ženě jménem Voršila, žijící na rozmezí 3. a 4. století v Británii, narozené do královské rodiny, která poté, co byla požádána o ruku pohanským synem jednoho krále, souhlasila se sňatkem pod podmínkou, že bude smět ještě tři roky s jedenácti tisíci pannami na jedenácti lodích křižovat světem a žít v panenství. Jednoho dne údajně bouře zahnala lodě na řeku Rýn, plavba pokračovala k Basileji, odtud do Říma a nakonec do Kolína, kde byly napadeny kmenem Hunů a umučeny. Katolická církev celou legendu vykládá ve smyslu boje křesťanství s pohanství, jako obranu panenství, odvahu čelit neznámému pro uskutečnění vůle boží.  Díky Angele Merici tak byl v době reformace umožněn „život zasvěcený bohu“, nevázaný na řeholní jurisdikci a legitimizující nový životní styl žen, který měl přestat být považován za něco společensky nevhodného a méněcenného, ovšem nezůstalo tomu tak na dlouho dobu, neboť již v sedmnáctém století musely sestry voršilky klauzuru přijmout.

Zobrazování.

Angela Merici bývá zobrazována v řádovém oděvu, někdy se žebříkem (který jinde nahrazuje hůl - větev s osekanými větvemi), křížem, nebo růžencem, knihou, lilií (symbol panenství) a dětmi, které vyučuje. Roku 1768 ji blahořečil papež Klement XIII. a roku 1807 svatořečil papež Pius VII.

Svatá Angela Merici, (21. března 1474, Desenzano del Garda – 27. ledna 1540, Brescie), byla italská zakladatelka řádu svaté Voršily. Žila v období renesance, čase největšího rozkvětu italského umění a velkých objevů, a taktéž zažila i dobu rozčarování po vyplenění Říma roku 1527. Byla současnicí takových osobností, jako byli například Michelangelo, Kryštof Kolumbus, Mikuláš Koperník a světců Terezie z Ávily nebo Ignáce z Loyoly a Františka Xaverského.

Angela Merici or Angela de Merici ( , ; 21 March 1474 – 27 January 1540) was an Italian religious educator, who is honored as a saint by the Catholic Church. She founded the Company of St. Ursula in 1535 in Brescia, in which women dedicated their lives to the service of the Church through the education of girls. From this organisation later sprang the monastic Order of Ursulines, whose nuns established places of prayer and learning throughout Europe and, later, worldwide, most notably in North America.


François-Henri de Montmorency, vévoda lucemburský

François-Henri de Montmorency, duc de Luxembourg

Raná léta.

François Henri de Montmorency se narodil v Paříži. Jeho otec, hrabě z Bouteville, byl popraven šest měsíců před jeho narozením za účast na souboji proti markýzu z Beuvron. Ujala se ho jeho teta, Charlotte Marguerite de Montmorency, princesse de Condé, a vychovávala jej jako vlastního společně se svým synem vévodou z Enghien. Mladý Montmorency (nebo Bouteville, jak býval tehdy nazýván) se připojil ke svému bratranci a sdílel jeho úspěchy i neúspěchy během období Frondy. Do Francie se vrátil roku 1659 a byl pardonován a Condé, tehdy velmi blízký vévodkyni z Châtillonu, Montmorencyho sestře, intrikánce Isabelle-Angélique de Montmorency (byl její obdivovatel a milenec a společně tehdy vedli nejsilnější šlechtické uskupení protivící se králi a kardinálovi Mazarinovi), zaranžoval sňatek svého příznivce a bratrance s nejbohatší dědičkou Francie, Madeleine Lucemburskou, princeznou z Tingry a dědičkou vévodství Piney (1661), jehož majitelé byli někdy také tradičně zváni vévody lucemburskými a titul byl spojen s postavením paira Francie, kterého tím dosáhl i její nastávající manžel.

Luxembourg jako generál.

Devoluční válka a francouzsko-nizozemská válka.

Na počátku devoluční války (1667–68) sice Condé, a tudíž ani Luxembourg, nebyli ve velení, ale během druhého tažení sloužil jako Condého generálporučík při dobývání Franche-Comté. Během následujících čtyř mírových let si Luxembourg pěstoval oblibu u ministra Louvoise a v roce 1672 obdržel za francouzsko-nizozemské války vrchní velení sboru útočícího přímo na Holanďany. Porazil protiútok podniknutý silami Viléma III. Oranžského u Woerdenu, ale jeho další postup byl zablokován holandskou vodní linií. Sice 27. prosince zaplavené plochy zamrzly a Luxembourg zahájil jejich překračování po ledě, ale náhlé tání odřízlo jeho síly právě v polovině. Když Luxembourg ustupoval, zjistil, že pevnostní město Bodegraven bylo opuštěno svou posádkou a nařídil všechno civilní obyvatelstvo nechat zaživa spálit se svými domy. Holandská protifrancouzská propaganda tohoto masakru rychle využila. Když se pak Luxembourg chvástal před Ludvíkem XIV., že nechal urožnit každého Holanďana, kterého mohl najít ve městě, byl překvapen, když se na dvoře našli i takoví, kteří nepovažovali tyto krutosti za nutné. V roce 1673 provedl slavný ústup z Utrechtu do Maastrichtu s pouhými 20 000 muži čelícími 70 000 nepřátelům. Tento husarský kousek mu zajistil místo mezi nejvyšší generalitou.  Roku 1674 byl jmenován kapitánem Garde du Corps a roku 1675 maršálem Francie. V roce 1676 byl umístěn do čela rýnské armády, ale nezvládl udržet vévodu lotrinského mimo Philipsburg. V roce 1677 ztekl Valenciennes a roku 1678 porazil Prince Oranžského, který na něj zaútočil u St. Denis těsně po podpisu míru v Nijmegen. V tu dobu byla jeho reputace velice silná a bývá zmiňováno, že se pohádal s Louvoisem, který zařídil, aby byl zatažen do "jedové aféry" a nechal jej poslat do Bastilly. Rousset ve své "Histoire de Louvois" ukázal, že tato roztržka je pravděpodobně smyšlená. Luxembourg však nepochybně strávil několik měsíců roku 1680 v Bastille, ale po svém propuštění převzal zpět svůj post u dvora jako "capitaine des gardes".

Devítiletá válka 1688-97.

K roku 1690, během války Velké Aliance, byl Luxembourg pověřen velením vojsk krále Ludvíka ve Španělském Nizozemí, kde nahradil Louise de Crevanta, vévodu z Humières. Již 1. července 1690 dosáhl velkolepého vítězství nad Vilémovým spojeneckým velitelem, the knížetem z Waldecku u Fleurus. V následujícím roce byl opět vítězný v bitvě u Leuze (18. září 1691).  V dalším tažení kryl královo obléhání Namuru a porazil Viléma v bitvě u Steenkerque roku 1692 a 29. července 1693 dosáhl svého největšího vítězství nad svým starým adversary u Neerwinden, po němž byl nazýván "le tapissier de Nôtre Dame" díky vysokému počtu dobytých praporců, které poslal do catedrály. V Paříži byl přijat s entusiasmem opde všech až na krále, který se na něj díval chladně jako na příbuzného a příznivce rodu Condé. St-Simon popisuje v prvním svazku svých "Memoárů", jak, místo aby užíval hodnost osmnáctého paira Francie podle svého patentu z roku 1661, si raději nárokoval skrze svou manželku titul vévody de Piney podle starého uspořádání z roku 1571, což jej stavělo jako druhého do pořadí. Tato záležitost je popisována s obvyklým St-Simonovým zájmem o pairství a především byla zaznamenána díky jeho pečlivosti.  Za tažení roku 1694 toho maršál Luxembourg ve Flandrech mnoho neprovedl krom toho, že vedl slavný pochod z Vignamontu do Tournay tváří v tvář nepříteli.

Smrt.

Při svém návratu do Versailles na zimu onemocněl a zemřel. Ve svých posledních okamžicích byl navštíven slavným jezuitským knězem Bourdalouem, který k jeho smrti poznamenal, „Nežil jsem jeho život, ale přál bych si umřít stejnou smrtí.“ Luxembourgova morálka byla hrozná i na jeho dobu, ale jako generál byl nejlepším Condéovým žákem. Ač byl při strategickém vedení tažení podobně jako Condé spíše lenivý, v okamžiku bitevního to vypadalo, že se jej zmocňují nejšťastnější nápady, proti kterým nemohla stačit ani Vilémova vášeň a nadšení, ani stálost a výdrž nizozemských a anglických vojáků. Jeho smrt a Catinatovo upadnutí do nemilosti uzavíralo druhé období vojenské historie za vlády Ludvíka XIV.. Jak Catinat, tak Luxembourg, ač oba méně schopní než Condé a Turenne, byli svými vojenskými dovednostmi výrazně nadřazení Tallardovi a Villeroiovi. Vyznačoval se pronikavým důvtipem a pohotovostí. Jedno z jeho sžíravě jízlivých odseknutí odkazuje k deformitě jeho těla. "„Nikdy nemohu porazit toho proklatého hrbáče“", se říká, že o něm prohlásil Vilém Oranžský. "„Jak ví, že mám hrb?“" vrátil mu maršál Luxembourg i s úroky, "„vždyť nikdy má záda vidět nemohl.“" Zanechal po sobě čtyři syny, z nichž nejmladší se stál též maršálem Francie, známý jako "Marechal de Montmorency".

Sňatek a děti.

François-Henri de Montmorency se oženil 17. března 1661 s Madeleine de Clermont-Tonnerre, vévodkyní lucemburskou, princeznou z Tingry, komtesou z Ligny, baronesou z Dangu a spolu měli 5 dětí:

François Henri de Montmorency, vévoda z Piney, nazývaný Luxembourg (8. ledna 1628, Paříž – 4. ledna 1695, Versailles) byl francouzský generál, Maršál Francie, slavný jako kamarád a vojenský nástupce Velkého Condé.

François Henri de Montmorency-Bouteville, Duke of Piney-Luxembourg, called Luxembourg, (8 January 1628 – 4 January 1695) was a French general, marshal of France, famous as the comrade and successor of the great Condé.


Popis.

Listy a stonky.

Slézovité jsou byliny, keře, stromy i liány se střídavými listy s palisty. Řapíky bývají charakteristicky na obou koncích ztlustlé. Pro slézovité je charakteristická přítomnost sekrečních buněk produkujících sliz. Odění je složeno z chlupů nejrůznějších typů, časté jsou hvězdovité nebo štítnaté chlupy. Listy jsou nejčastěji jednoduché s dlanitou žilnatinou nebo dlanitě složené, řidčeji je žilnatina zpeřená. Čepel listů je celokrajná nebo pilovitá, často dlanitě laločnatá.

Květy a plody.

Květy slézovitých jsou povětšině nápadné, nejčastěji pravidelné a oboupohlavné, často podepřené listeny tvořícími tzv. kalíšek, jednotlivé nebo v úžlabních (řidčeji vrcholových nebo kauliflorních květenstvích). Kalich je nejčastěji pětičetný, tvořený volnými nebo častěji srostlými kališními lístky. Korunní lístky jsou volné, u některých zástupců koruna chybí. Tyčinek je 5 až mnoho. Tyčinky mohou být volné nebo srostlé na bázi a tvořící svazečky, často jsou však silně srostlé a tvoří trubičku okolo gynecea. Někdy jsou přítomna i staminodia. Semeník je svrchní, srostlý ze 2 až mnoha plodolistů. V každém plodolistu je 1 až mnoho vajíček. Plody jsou velmi různorodé: lokulicidní tobolka, poltivý plod (schizokarp), oříšek, nepukavý lusk, souplodí měchýřků, peckovice nebo bobule. Semena mohou být křídlatá, s míškem nebo s dlouhými chlupy na povrchu.

Stromovití zástupci.

Kmeny tropických stromů z čeledi slézovité mají často u paty kořenové náběhy. Charakter koruny bývá mnohdy nápadně patrovitý, neboť větve rostou víceméně přeslenitě a jsou vodorovné. Na kmenech některých zástupců (vlnovec – "Ceiba", "Pachira" aj.) bývají tlusté kuželovité trny.  U některých druhů jsou kmeny lahvicovitě zduřelé a takové stromy tvoří často dominanty poloopadavých lesů a savan. V Africe a na Madagaskaru je to zejména baobab – "Adansonia", v tropické Americe "Cavanillesia arborea" a "Pseudobombax", v Austrálii baobab "Adansonia gregorii" a brachychiton "Brachychiton rupestris".  Některé druhy slézovitých náležejí k nejmohutnějším stromům. Vlnovec ("Ceiba") rostoucí v jihoamerických pralesích dosahuje výšky až 70 metrů a má širokou deštníkovitou korunu. Další mohutné stromy pocházejí z rodů "Catostemma", "Cavanillesia" a "Scleronema" a dorůstají výšek okolo 50 metrů.  Čeleď slézovité zahrnuje v současném pojetí přes 4200 druhů v asi 250 rodech. Největší rody jsou ibišek ("Hibiscus", asi 300 druhů), lejnice ("Sterculia"), dombeja ("Dombeya") (po 250), vlákeň ("Sida") a pavonie ("Pavonia") (po 200).

Rozšíření.

Slézovité jsou rozšířeny po celém světě. V mírném pásu to jsou převážně byliny (s výjimkou lípy), v tropech převažují dřeviny.  V původní květeně ČR se vyskytuje celkem 5 druhů slézu ("Malva"), 2 druhy lípy ("Tilia"), dále slézovec durynský ("Lavatera thuringiaca"), topolovka bledá ("Alcea biennis") a proskurník lékařský ("Althaea officinalis"). V Evropě se (zejména ve Středomoří) mimo četných dalších druhů již zmíněných rodů vyskytují 3 druhy ibišku ("Hibiscus"), 3 druhy slézovky ("Malope"), "Kosteletzkya pentacarpos", "Malvella sherardiana" a "Kitaibela vitifolia".

Ekologické interakce.

Květy slézovitých jsou rozličných forem a mohou být opylovány hmyzem (včelami, vosami, mravenci, mouchami, motýli aj.), ptáky, netopýry i nelétavými savci. Většinou jsou cizosprašné. Nektar se nejčastěji tvoří na vnitřní straně srostlých kališních lístků. U některých rodů (např. "Helicteres") se tvoří srůstem tyčinek a čnělky tzv. androgynofor, protáhlá struktura vystavující prašníky i blizny v určité vzdálenosti od okvětí. Páchnoucí květy lejnice ("Sterculia") jsou opylovány mouchami.  Způsoby šíření semen jsou rovněž velmi variabilní. Drobná semena z tobolek jsou nejčastěji šířena vzduchem nebo vodou, často jsou křídlatá nebo s dlouhými chlupy. Semena z měchýřků (např. lejnice – "Sterculia") mají často nápadné barvy a lákají ptáky. Semena z rozpadavého schizokarpu se šíří sama nebo se přichycují na srst zvířat. Lusky baobabů mají jedlou dužninu a jsou vyhledávána velkými savci. Oříšky lípy se šíří větrem pomocí křídla podepírajícího květenství. Semena z dužnatých plodů, obklopená míškem, jsou šířena savci a ptáky. Semena balsovníku ("Ochroma pyramidale") jsou stimulována ke klíčení ohněm.

Taxonomie.

V rámci řádu slézotvaré ("Malvales") došlo s nástupem molekulární systematiky k dosti značným změnám. Tradiční rozlišovací znaky vymezující čeledi slézovité ("Malvaceae"), lipovité ("Tiliaceae"), cejbovité ("Bombacaceae") a lejnicovité ("Sterculiaceae") se ukázaly jako nahodilé a nestabilní. Bylo také zjištěno, že některé z těchto čeledí nejsou monofyletické skupiny. Např. srůst nitek prašníků se v evoluci řádu objevil v několika případech a nezávisle. Na základě zmíněných poznatků byla čeleď slézovité pojata široce a ostatní 3 čeledi do ní byly vřazeny.  V současné taxonomii je čeleď slézovité rozdělována do 9 podčeledí, ne všechny však lze jasně vymezit morfologickými znaky:

Zajímavosti.

Jihoamerický strom "Cavanillesia platanifolia" má ještě lehčí dřevo než je známá balsa z balzovníku jihoamerického ("Ochroma lagopus"). Oba druhy jsou pionýrské dřeviny obsazující světliny v pralese a vyznačují se velmi rychlým růstem. Tobolky některých druhů "Pachira" a "Gyranthera" dorůstají délky až 30 cm.  Květy "Chiranthodendron" mají velmi neobvyklý vzhled a pro nápadné červené prstovitě uspořádané tyčinky se jim říká 'opičí tlapky'. Jsou opylovány ptáky.

Význam.

Slézovité poskytují mnohostranný užitek. Jsou zdrojem dřeva, vláken, ovoce, pochutin, léčiv a slizů a některé se pěstují jako venkovní nebo pokojové okrasné rostliny.

Potraviny.

Pověstné kontroverzní ovoce, durian cibetkový ("Durio zibethinus"), pochází z jihovýchodní Asie. Dužnina plodů afrického baobabu prstnatého ("Adansonia digitata") je jedlá, ze semen se připravuje olej. Pražená i syrová semena některých druhů rodu "Pachira" jsou v tropické Americe vyhledávanou potravou. Jedlá semena mají i některé druhy lejnice, zejména "Sterculia apetala". Plody různých jihoamerických druhů rodu "Patinoa", "Matisia" a "Quararibea" mají jedlou a chutnou dužninu. Nejvýznamnější je "Matisia cordata", která je místy i pěstována a její plody jsou tradičně prodávány na jihoamerických trzích.  Ibiškovec jedlý neboli okra ("Abelmoschus esculentus") je pěstován jako zelenina již po tisíce let. K jídlu se používají nezralé tobolky.  Nejvýznamnější pochutinou ze slézovitých je bezesporu kakao, získávané z plodů kakaovníku pravého ("Theobroma cacao"). Pochází z tropické Ameriky, kde jej domorodci využívali dávno před příchodem Evropanů. Mezi známé pochutiny patří také různé druhy koly, zejména kolovník lesklý ("Cola nitida") a kolovník zašpičatělý ("Cola acuminata"), pocházející z Afriky. Semena, tzv. kolové ořechy, obsahují kofein aj. účinné látky a jsou používány jako povzbuzující prostředek a k výrobě známé coca-coly. Do směsí zejména tzv. ovocných čajů se často přidávají nakyslé a silně barvící dužnaté kalichy afrického ibišku súdánského ("Hibiscus sabdariffa").

Technické rostliny.

Komerčně využívané dřevo poskytují zejména rody "Catostemma", "Ceiba" a "Scleronema", místně je však využíváno dřevo mnoha jiných druhů. Široké využití má také velmi lehké dřevo balsy ("Ochroma lagopus"), pocházející z tropické Ameriky.  Byliny i dřeviny z čeledi slézovitých poskytují celou paletu různých typů vláken, získávaných z plodů, bylinných stonků nebo z lýka. Za nejvýznamnější rostlinné vlákno lze považovat bavlnu, získávanou z tobolek různých druhů bavlníku ("Gossypium"). Další významné vlákno je kapok, získávané z plodů tropických stromů "Bombax malabaricum", "Ceiba pentandra" a "Chorisia speciosa". Ze stonkových vláken má největší význam juta, pocházející z jutovníku ("Corchorus"). Obdobná vlákna poskytují i různé druhy mračňáku ("Abutilon"), "Ambroma augusta", ibišek kenaf ("Hibiscus cannabinus"), "Malachra capitata", "Sida rhombifolia", "Urena lobata", rostliny z rodů "Helicteres" a "Guazuma" aj. Vlákna z lýka se získávají především z "Thespesia populnea", "Triumfetta rhomboidea" a "Pavonia urens".  Silice ze semen asijského ibiškovce jedlého ("Abelmoschus moschatus") neboli okry je používána v parfumerii, kosmetice a k aromatizování potravin.

Léčiva.

Zdužnatělé kalichy afrického ibišku súdánského ("Hibiscus sabdariffa") jsou používány jako močopudný prostředek a k rozrušování močových kamenů. Semena asijské lejnice "Sterculia lychnophora" obsahují hodně slizů a jsou oficiální drogou používanou proti průjmu, úplavici a při některých pohlavních chorobách. Odvar z kůry "Guazuma ulmifolia" je v tropické Americe používán proti úplavici, malárii, elefantiáze aj. nemocem. Květy "Quararibea funebris" ostré chuti míchají jihoameričtí indiáni s čokoládou a dalšími přísadami a používají k léčebným a rituálním účelům. Tento druh je také farmaceuticky studován, neboť byly prokázány protirakovinné účinky.  Sliz z africké lejnice "Sterculia tragacantha" a indické "S. urens" je znám jako 'tragant' a je používán při výrobě potravin a farmaceutických přípravků. Některé druhy rodu "Patinoa" jsou v Jižní Americe zdrojem jedu pro lov ryb.

Okrasné rostliny.

Jako okrasné dřeviny jsou u nás pěstovány některé lípy (mimo našich domácích druhů zejména lípa stříbrná – "Tilia tomentosa") a různé kultivary ibišku syrského ("Hibiscus syriacus"). Ibišek čínský ("Hibiscus rosa-sinensis") je oblíbená pokojová rostlina, stejně jako lípěnka africká ("Sparmannia africana"), pěstuje se i "Pachira aquatica". Ve sklenících botanických zahrad se lze setkat s bizarně kvetoucím ibiškem dřípeným ("Hibiscus schizopetalus").  Mezi nejčastěji pěstované zahradní slézovité rostliny patří topolovka růžová ("Alcea rosea"), sléz maurský ("Malva mauritiana"), slézovka trojklaná ("Malope trifida"), ibišek trojdílný ("Hibiscus trionum") a slézovec tříměsíční ("Lavatera trimestris").  V tropech se jako okrasné rostliny pěstuje celá řada druhů, zejména z rodů flanelovník ("Fremontodendron"), dombeja ("Dombeya"), grevie ("Grewia"), "Firmiana", vlnovec ("Ceiba"), ibišek ("Hibiscus"), pavonie ("Pavonia"), ibiškovec ("Malvaviscus") a thespesie ("Thespesia"). Velkými růžovými kulovitými květenstvími vyniká dombeja "Dombeya wallichii", pocházející z Madagaskaru.

Přehled rodů.

"Abelmoschus", "Abroma", "Abutilon", "Acaulimalva", "Acropogon", "Adansonia", "Aguiaria", "Akrosida", "Alcea", "Allosidastrum", "Allowissadula", "Althaea", "Ancistrocarpus", "Andeimalva", "Andringitra", "Androcalva", "Anisodontea", "Anoda", "Anotea", "Apeiba", "Asterotrichion", "Astiria", "Ayenia", "Bakeridesia", "Bastardiastrum", "Bastardiopsis", "Batesimalva", "Bernoullia", "Berrya", "Billieturnera", "Bombax", "Bordasia", "Boschia", "Brachychiton", "Briquetia", "Brownlowia", "Burretiodendron", "Byttneria", "Callianthe", "Callirhoe", "Calyculogygas", "Calyptraemalva", "Camptostemon", "Catostemma", "Cavanillesia", "Ceiba", "Cenocentrum", "Cephalohibiscus", "Cheirolaena", "Chiranthodendron", "Chorisia", "Christiana", "Cienfuegosia", "Clappertonia", "Coelostegia", "Cola", "Colona", "Commersonia", "Corchoropsis", "Corchorus", "Corynabutilon", "Craigia", "Cristaria", "Cullenia", "Decaschistia", "Dendrosida", "Desplatsia", "Dicarpidium", "Dicellostyles", "Diplodiscus", "Dirhamphis", "Dombeya", "Duboscia", "Durio", "Eleutherostylis", "Entelea", "Eremalche", "Erinocarpus", "Eriolaena", "Eriotheca", "Firmiana", "Franciscodendron", "Fremontodendron", "Fryxellia", "Fuertesimalva", "Gaya", "Glossostemon", "Glyphaea", "Goethalsia", "Gossypioides", "Gossypium", "Grewia", "Guazuma", "Guichenotia", "Gynatrix", "Gyranthera", "Hampea", "Hannafordia", "Harmsia", "Helicteres", "Helicteropsis", "Heliocarpus", "Helmiopsiella", "Helmiopsis", "Herissantia", "Heritiera", "Hermannia", "Herrania", "Hibiscadelphus", "Hibiscus", "Hildegardia", "Hochreutinera", "Hoheria", "Horsfordia", "Howittia", "Huberodendron", "Humbertiella", "Hydrogaster", "Iliamna", "Indagator", "Jarandersonia", "Julostylis", "Jumelleanthus", "Kearnemalvastrum", "Keraudrenia", "Kitaibelia", "Kleinhovia", "Kokia", "Kosteletzkya", "Kostermansia", "Krapovickasia", "Kydia", "Lagunaria", "Lasiopetalum", "Lawrencia", "Lebronnecia", "Lecanophora", "Leptonychia", "Luehea", "Lueheopsis", "Lysiosepalum", "Macrostelia", "Malachra", "Malacothamnus", "Malope", "Malva" (včetně "Lavatera"), "Malvalthea", "Malvastrum", "Malvaviscus", "Malvella", "Mansonia", "Matisia", "Maxwellia", "Megatritheca", "Megistostegium", "Melhania", "Melochia", "Meximalva", "Microcos", "Modiola", "Modiolastrum", "Mollia", "Monteiroa", "Mortoniodendron", "Napaea", "Nayariophyton", "Neesia", "Neobaclea", "Neobrittonia", "Neobuchia", "Neoregnellia", "Nesogordonia", "Nototriche", "Ochroma", "Octolobus", "Pachira" (včetně "Bombacopsis"), "Palaua", "Papuodendron", "Paradombeya", "Paramelhania", "Patinoa", "Pavonia" (včetně "Goethea"), "Peltaea", "Pentace", "Pentapetes", "Pentaplaris", "Periptera", "Perrierophytum", "Phragmocarpidium", "Phragmotheca", "Phymosia", "Physodium", "Pimia", "Pityranthe", "Plagianthus", "Pseudabutilon", "Pseudobombax", "Pseudocorchorus", "Pterocymbium", "Pterospermum", "Pterygota", "Quararibea", "Radyera", "Rayleya", "Reevesia", "Rhynchosida", "Robinsonella", "Roifia", "Rojasimalva", "Ruizia", "Rulingia", "Scaphium", "Scaphopetalum", "Schoutenia", "Scleronema", "Senra", "Septotheca", "Seringia", "Sida", "Sidalcea", "Sidasodes", "Sidastrum", "Sparrmannia", "Sphaeralcea", "Spirabutilon", "Spirotheca", "Sterculia", "Talipariti", "Tarasa", "Tetralix", "Tetrasida", "Theobroma", "Thepparatia", "Thespesia", "Thomasia", "Tilia", "Trichospermum", "Triplochiton", "Triumfetta", "Trochetia", "Trochetiopsis", "Uladendron", "Ungeria", "Urena", "Urocarpidium", "Vasivaea", "Veeresia", "Waltheria", "Wercklea", "Wissadula", "Woodianthus"

Slézovité ("Malvaceae") je čeleď vyšších dvouděložných rostlin z řádu slézotvaré ("Malvales"). Vyskytuje se po celém světě a zahrnuje byliny i dřeviny. Obvykle mají nápadné pravidelné květy. Slézovité mají všestranný užitek, poskytují potraviny, vlákna, léčiva, dřevo, slizy ap. V současném botanickém systému jsou součástí slézovitých i dřívější čeledi lipovité, lejnicovité a cejbovité.

Malvaceae, or the mallows, is a family of flowering plants estimated to contain 244 genera with 4225 known species. Well-known members of economic importance include okra, cotton, cacao and durian. There are also some genera containing familiar ornamentals, such as "Alcea" (hollyhock), "Malva" (mallow) and "Lavatera" (tree mallow), as well as "Tilia" (lime or linden tree). The largest genera in terms of number of species include "Hibiscus" (300 species), "Sterculia" (250 species), "Dombeya" (250 species), "Pavonia" (200 species) and "Sida" (200 species).


Účastnická místa.

Tohoto ročníku se zúčastnilo celkem 76 týmů z 52 členských zemí UEFA (Lichtenštejnsko neorganizuje žádnou vlastní ligovou soutěž, takže v LM jako jediné nemělo žádného zástupce). Každá země měla přidělen počet míst podle koeficientů UEFA. Žebříček UEFA určuje počet týmů v nadcházející sezóně, a to v první sezóně po zveřejnění žebříčku. Proto bylo rozdělení týmů v letech 2012-2013 podle pořadí v žebříčku UEFA v roce 2011, ne 2012. Obhájce titulu, Chelsea FC, místo ve skupinové fázi prostřednictvím svého domácího ligového umístění nezískala, místo vyhrazené pro obhájce titulu bylo tedy využito.  Níže je kvalifikační systém pro Ligu mistrů UEFA 2012/13:  Tottenham Hotspur - tým ze 4. místa Anglické Premier League 2011/12, původně kvalifikovaný do LM, byl kvůli výhře Chelsea FC v Lize mistrů 2011/12, přesunut do základní skupiny Evropské ligy. Chelsea totiž ve své domácí soutěži skončila až na šestém místě, ze kterého se do LM nepostupuje, a tak muselo být využito přímé místo v LM pro obhájce titulu na úkor Tottenhamu (LM se nesmí za žádných okolností zúčastnit více než 4 týmy ze stejné země).

Týmy.

Čísla v závorkách udávají ligové umístění.

Termíny hracích dnů a data losování.

Poznámka: Rozvrh soutěže představený UEFA.  Všechna losování se uskuteční v "Nyonu" (Švýcarsko), pokud není uvedeno jinak.

Předkola.

V novém systému Ligy mistrů, se hrají dva samostatné kvalifikační turnaje. Kvalifikace mistrů (která začíná od prvního předkola) je pro kluby, které vyhrály domácí ligu a neměly nárok se kvalifikovat do skupinové fáze, zatímco kvalifikace pro týmy, které nejsou mistry (která začíná ve třetím předkole), je pro kluby, které nevyhrály domácí ligu a neměly nárok se kvalifikovat do skupinové fáze.

1. předkolo.

Los prvního a druhého předkola - 25. června 2012 ve švýcarském Nyonu. Úvodní zápasy 3. a 4. července, odvety 10. a 11. července 2012.

2. předkolo.

Úvodní zápasy 17. a 18. července, odvety 24. a 25. července 2012.

3. předkolo.

Los třetího předkola – 20. července 2012. Třetí předkolo bylo rozděleno do dvou samostatných částí: jedna pro mistry a druhá pro týmy z nižších pozic. Poražené týmy se kvalifikovaly do 4. předkola Evropské ligy UEFA 2012/13. Úvodní zápasy 31. července a 1. srpna, odvety 7. a 8. srpna 2012. !colspan="6"|Mistrovská část  !colspan="6"|Nemistrovská část

4. předkolo.

Los čtvrtého předkola (někdy zvaného jako play-off) – 10. srpna 2012. Poražené týmy se kvalifikovaly do základních skupin Evropské ligy UEFA 2012/13. Úvodní zápasy 21. a 22. srpna, odvety 28. a 29. srpna 2012. !colspan="6"|Mistrovská část  !colspan="6"|Nemistrovská část

Základní skupiny.

Los se uskutečnil 30. srpna 2012 v Monaku.  Pokud měly dva či více týmů ve skupině stejný počet bodů, byla použita následující kritéria:

Vyřazovací fáze.

V průběhu vyřazovací fáze soutěže bude hrát tým v každém kole proti jednomu soupeři dvojzápasovým systémem "doma-venku". Z tohoto souboje bude jeden vyřazen a druhý postoupí, díky čemuž již po 3. takto hraném kole zbudou pouze dva týmy. Ty pak utvoří finálovou dvojici a utkají se na předem určeném (až 2 roky předem) neutrálním hřišti.  Při losu osmifinálových dvojic bylo 16 týmů rozděleno do dvou košů po osmi. Vítězové skupin byli v koši nasazených, kvalifikanti z druhých míst jako nenasazení. Do jedné dvojice nemohly být nalosovány dva kluby, které se již utkaly v základní skupině ani dva kluby z jedné země. Zároveň bylo nalosováno, na čím hřišti souboj začne (kromě osmifinále, kde se začne na hřišti nenasazeného).  Při losu čtvrtfinálových dvojic a zbytku pavouku soutěže pak již kluby nebudou nijak nasazeny a může se utkat každý s každým včetně souboje klubů z jedné země.

Osmifinále.

Los osmifinále se uskutečnil 20. prosince 2012. První zápasy byly na programu 12. a 13. nebo 19. a 20. února, odvety pak sehrály týmy z prvního termínu 5. a 6. března, týmy z druhého termínu 12. a 13. března 2013.

Čtvrtfinále.

Los čtvrtfinále se uskutečnil 15. března 2013. Úvodní zápasy 2. a 3. dubna, odvety 9. a 10. dubna 2013.

Semifinále.

Los semifinále se uskutečnil 12. dubna. První zápasy 23. a 24. dubna, odvety 30. dubna a 1. května 2013.

Finále.

Finálový zápas se odehrál 25. května 2013 na Stadionu Wembley v Londýně.

Nejlepší střelci.

Zdroj:

Sezóna 2012/13 Ligy mistrů byla 58. ročníkem klubové soutěže pro nejlepší evropské fotbalové týmy a čtvrtým ročníkem v tomto kvalifikačním formátu. Finále tohoto ročníku se odehrálo 25. května 2013 na stadiónu Wembley v Anglii, který byl vybrán kvůli výročí 150 let od založení Anglické fotbalové asociace (FA). Obhájcem titulu byl anglický klub Chelsea FC. Vítězem se stal německý velkoklub FC Bayern Mnichov, který ve finále porazil jiné německé mužstvo Borussii Dortmund 2:1, kvalifikoval se tak na Mistrovství světa ve fotbale klubů 2013 a také do Superpoháru UEFA 2013.

The 2012–13 UEFA Champions League was the 58th season of Europe's premier club football tournament organised by UEFA, and the 21st season since it was renamed from the European Champion Clubs' Cup to the UEFA Champions League.  The final was played at Wembley Stadium in London, England, in recognition of the 150th anniversary of the formation of England's Football Association, the world's oldest football association. It came just two years after Wembley hosted the final in 2011, making it the seventh occasion Wembley Stadium (current and old) had hosted the Champions League final. Bayern Munich, who had been runners-up in 2011–12, won by defeating Bundesliga rivals Borussia Dortmund 2–1 via an 89th-minute goal from Arjen Robben. This was Bayern's 10th final, their first European Cup title in 12 years, and their fifth overall. This was the first all-German final, and the fourth final to feature two teams from the same association, after the finals of 2000, 2003, and 2008.  The defending champions, Chelsea, were eliminated in the group stage, becoming the first title holders to leave the competition at this stage. They went on to win the 2013 Europa League final, and became the first team to win the Europa League while holding the Champions League crown.


Životopis.

Od začátku své kariéry vydal pět studiových alb. Hned první studiové album "The Last Don" z roku 2003 bylo úspěšné a získalo ocenění platinové desky a dočkalo se dalších dvou speciálních vydání. Druhé album "King of Kings" z roku 2006 bylo nejlépe hodnocené reggaetonové album a nejlépe umístěné v amerických hitparádách do té doby. Nejznámějším hitem tohoto alba je singl „Angelito“. Další známé singly jsou „Sexy Robotica“, Chosen a Virtual Diva z alba "iDon" (2009) a „“ a „Danza Kuduro“, Taboo z alba "" (2011). Nejnovějším albem je "" z roku 2012.

Zajímavosti o singlech.

Bandolero.

V singlu Los Bandoleros mu hostoval jeho nejlepší kamarád,další reggaeton zpěvák Tego Calderon, který shodou okolností si s Donem Omarem zahrál v pár filmech akční filmové série Rychle a Zběsile.

How We Roll.

Singl How We Roll zazněl ve filmu Rychle a Zběsile 5, jenž se odehrával v Brazílii, song hrál i na konci v závěrečných titulkách.

Danza Kuduro.

Song Danza Kuduro byl nejlepší singl jaký kdy Don Omar vydal. Objevil se jako soundtrack v Rychle a Zběsile 5, kde samotný Don Omar hrál s Tegem Calderonem komickou dvojici Rica a Tega.

Taboo.

Singl Taboo má melodii ze staré Lambady od Kaomy. Don Omar klip k songu stihl natočit v Brazílii, během doby jak se tam natáčelo Rychle a Zběsile 5 kde hrál.

Filmografie.

Los Bandoleros.

Don Omar společně se svým kámošem Tegem Calderonem se proslavil hlavně díky roli v pár dílech akční filmové série Rychle a Zběsile. Chronologicky poprvé se napřed objevili v krátkém 20 min filmu Los Bandoleros, který sloužil jako prequel k následujícímu filmu Rychle a Zběsile 4. Film se odehrává v Dominikánské republice, kam se po událostech z prvního dílu uchýlil Dominic Toretto. už tam nějaký ten pátek žije,tak se tam spřátelil s Ricem Santosem(Don Omar) a žije tam v jeho luxusní vile, kde mu spravuje auta. Pomůže mu jeho kamaráda Tega Lea(Tego Calderon) dostat z vězení, získá si tak jejich přízeň a stanou se oba součástí Torettova týmu v Dominikánské republice.

Rychle a Zběsile 4.

Pak se Don Omar společně s Tegem objeví na začátku Rychle a Zběsile 4, jak pomůžou Torettovi a jeho týmu ukrást cisternu. Ve filmu mají jen malé cameo na začátku, poté se tam už neobjeví.

Rychle a Zběsile 5.

Pak se objeví v následujícím dílu jak jsou Dominicem Torettem svoláni do Ria do Brazílie aby jemu a jeho týmu pomohli ukrást trezor z brazilské banky jednoho bohatého magnáta. V tomhle filmu má tahle dvojice více prostoru, jsou tam více vidět, často se tam předvádějí jako vtipná komická dvojka.

Rychle a Zběsile 8.

Po dlouhé době se komická dvojka objevila i v tomhle filmu, kde však měli jen malé cameo na pár sekund.

Don Omar (narozený jako William Omar Landrón Rivera) je portorický reggaetonový zpěvák, rapper a herec. Někdy bývá označován pod přezdívkou El Rey, což španělsky znamená král.

William Omar Landrón Rivera, (born 10 February 1978) better known by his stage name Don Omar, is a Puerto Rican reggaeton singer and actor. He is sometimes referred to by his nicknames El Rey, and King of Kings of Reggaeton Music. On 1 September 2017, he announced that he would retire after a series of concerts at the José Miguel Agrelot Coliseum in Puerto Rico, scheduled to be held on 15, 16 and 17 December. He returned to music on 20 April 2019 with his song Ramayama featuring Farruko.


Výskyt.

Divizna roste hlavně v Evropě a Asii, méně již v Americe, Austrálii a severní Africe. Tento poměrně široký rod čítá 300 až 350 druhů. Rostliny dávají přednost místům s dostatkem světla a tepla, dobře snášejí i přísušky, rostou převážně rozptýleně, přesto většinou nejsou vzácné. U divizen často dochází ke křížení společně rostoucích druhů; takto vzniklé hybridy mohou mít květy odchylně zbarvené, obvykle neprodukují plodná semena a rozšiřují se pouze ojediněle podzemními výhonky.  V České republice se ve volné přírodě vyskytuje těchto 10 druhů, jeden z nich ve dvou poddruzích:  Dále bylo v české přírodě rozpoznáno těchto 27 kříženců:

Popis.

Jsou to byliny nebo zřídka keře, jednoleté, dvouleté i vytrvalé. Stejně rozdílné jsou i jejich nároky na prostředí, bývají to hygrofyty, mezofyty i xerofyty. Některé druhy dorůstají do 2 m i výše, mohou být chlupaté celé, částečně nebo jsou lysé. Většinou mají přízemní listovou růžici, která předchází růstu květné lodyhy. Lodyžní listy bývají menší a vyrůstají střídavě ve spirále. Listy jsou bez palistů a bývají bylinné, kožovité nebo blanité, nedělené nebo roztřepené, řapíkaté, přisedlé i lodyhu objímající. Jejich okraje jsou celistvé, drobně zoubkované nebo zubaté, často plstnaté a některé z druhů mají hydatody.  Oboupohlavné hmyzosnubné pětičetné květy na stopkách vyrůstají obvykle z úžlabí drobných listenů osamoceně nebo ve svazečcích a jsou sestaveny do květenství, obvykle je to vrcholík, hrozen nebo lata.  Lalokovité kališní lístky rostou v jednom přeslenu a jsou zpravidla volné nebo srostlé, někdy se střechovitě překrývají. Pravidelná kolovitá nebo trubkovitá koruna je vytvořena laločnými korunními lístky barvy žluté, bílé, růžově nebo fialové, někdy je zbarvený jen střed. Okvětní lístky jsou mnohem delší než tyčinky; v květu jsou čtyři nebo jich je pět. Tyčinky rostou v kruhu a všechny buď jsou stejně dlouhé, nebo dvě výrazně kratší; někdy je jedna tyčinka přeměněna v patyčinku. Prašníky v květu jsou stejné nebo dvojtvaré a otvírají se pomocí podélných štěrbin. Gyneceum je vytvořeno ze dvou plodolistů, pestík má dvoupouzdrý svrchní semeník s 50 a více vajíčky. Čnělka nese jednolaločnou bliznu.  Plodem je chlupatá vícesemenná pukající tobolka se střední semenicí. Semena se 6 až 8 žebry jsou konicky cylindrická, vybavená mastným endospermem.

Význam.

Některé druhy divizny (např. divizna velkokvětá, divizna malokvětá a divizna sápovitá) se tradičně používají při léčbě onemocnění dýchacích cest. Odvaru ze sušených květů se užívá při léčbě kašle bronchitidy či astmatu, dále působí močopudně a kladně ovlivňuje činnost sleziny a brzlíku. Semena některých druhů jsou jedovatá.

Odkazy.

Externí odkazy.

Divizna ("Verbascum", česká výslovnost [ďivizna], tvrdá výslovnost [dyvizna] je chybná) je rod statných rostlin kvetoucích až na výjimky (např. divizna brunátná) nejčastěji v různých odstínech barvy žluté, ojediněle mají květy růžové nebo i bílé.

Verbascum (), common name mullein (sg. ), is a genus of about 360 species of flowering plants in the figwort family Scrophulariaceae. They are native to Europe and Asia, with the highest species diversity in the Mediterranean.  Mullein or "mullein leaf" often refers to the leaves of "Verbascum thapsus", the great or common mullein, which is frequently used in herbal medicine.


Životopis.

Pochází z Berkshire, kde vystudovala dívčí školu. Později nastoupila do Americké školy v Thorpe. Jako dítě žila rok v Texasu, kde se naučila mluvit americkým akcentem. Má dva bratry, Daniela a Joeyho, a mladší sestru, Amy. Jako dítě milovala The Ricki Lake Show. Její matka zemřela a její otec se jmenuje Martin.  V 19 letech nastoupila na univerzitu v Pensylvánii. Přestěhovala se do New Yorku a následně do Los Angeles.

Osobní život.

Většinu dospělého života strávila ve Spojených státech, kde získala středoatlantický, hybridní akcent. Je tetou, její bratr Daniel má dceru jménem Daisy a její sestra Amy má syna. V říjnu 2016 oznámila, že čeká holčičku s hercem Matthewem Alanem. Dcera Hayden Alan se narodila dne 11. dubna 2017. Dne 31. prosince 2017 se zasnoubila a 17. srpna 2019 se vzali. Dne 9. března 2020 oznámila, že s Alanem čeká další dítě.

Kariéra.

Televize.

Převážně pracovala v Spojených státech.  V březnu 2011 získala roli Kate Middleton v chystaném filmu William a Kate, který pojednává o seznámení prince Williama a Kate Middleton. Později získala roli v 5. sérii televizního seriálu "Californication", kde si zahrála roli chůvy. Následně získala roli v 5. řadě upířího dramatu True Blood: Pravá krev, kde si zahrála roli Claudette. V červenci 2012, získala roli v televizním seriálu "Chirurgové", kde ztvárnila roli začínající doktorky Jo Wilson.

Tomb Raider.

26. června 2012 byla společností Crystal Dynamics potvrzena jako nová představitelka Lary Croft, které propůjčila svůj hlas a postavu. Když šla na konkurz, netušila, že jde o roli Lary Croft, konkurz se vztahoval k projektu s názvem „Krypted“, ve kterém se postava jmenovala Sara. Při první zkoušce, kdy měla na sobe šortky a boty, jí toto oblečení připomnělo Laru Croft. Po získání role, v průběhu 3 let prováděla též (kromě dabingu) snímání pohybu samotné postavy. Například během jednoho dne, kdy se do hry natáčely "smrtící scény", musela předstírat smrt různými způsoby.

Camilla Luddingtonová, celým jménem Camilla Anne Luddington (* 15. prosince 1983, Ascot, Berkshire), je britská herečka, známá zejména jako představitelka Kate Middleton ve filmu "William a Kate" nebo také z role Jo Wilson v televizním seriálu "Chirurgové".  V roce 2013 poskytla svůj hlas a model postavy známé počítačové postavě Laře Croft ve hře "Tomb Raider".

Camilla Anne Luddington (born 15 December 1983) is a British-American actress, best known for her role as Jo Karev (Wilson) in the ABC Medical drama, "Grey's Anatomy". She is also known for playing Kate Middleton in the Lifetime film "" (2011) and as protagonist Lara Croft in the video games "Tomb Raider" (2013), "Rise of the Tomb Raider" (2015) and "Shadow of the Tomb Raider" (2018), for which she provided the voice and motion capture.


Popis.

Aralkovité jsou opadavé nebo častěji stálezelené stromy a keře, řidčeji liány a výjimečně i byliny převážně se střídavými jednoduchými nebo složenými listy. Výjimečně se mezi aralkovitými najdou i stonkové sukulenty (kusonie). Některé druhy, zejména z rodů šeflera a oreopanax) mohou růst i jako epifyty. Pokud jsou listy jednoduché, mají obvykle dlanitou žilnatinu a často jsou dlanitě laločnaté. Složené listy jsou nejčastěji dlanité, řidčeji jednoduše či vícenásobně zpeřené. Palisty jsou u mnohých zástupců nápadně vyvinuty. Báze řapíku je často široká a obepínající tlustý stonek. Odění je z hvězdovitých, řidčeji z jednoduchých chlupů. Stonky jsou u některých zástupců trnité, listy jsou často nahloučené na koncích větví.  Rostliny jsou jednodomé nebo dvoudomé. Květenství jsou vrcholová nebo zdánlivě postranní, často složená z okolíků nebo hlávek, řidčeji z hroznů či klasů. Květy jsou pravidelné, spíše oboupohlavné, drobné. Kalich je srostlý částečně nebo po celé délce se semeníkem, zdánlivě tak může chybět nebo tvoří jen nízký hladký, zvlněný či zubatý lem. V květech je vyvinut nektáriový disk. Koruna je složena z 5 až 10 lístků, nejčastěji volná, řidčeji jsou korunní lístky na bázi srostlé a koruna pak opadává jako celek. Tyčinek je nejčastěji stejný počet jako korunních lístků, řidčeji více. Semeník je spodní, srostlý ze 2 až 10 plodolistů a se stejným počtem komůrek. Čnělky jsou volné nebo srostlé ve sloupek, případně nízké a redukované na horní vrstvu disku. V každém plodolistu je jediné funkční vajíčko. Plodem je peckovice nebo bobule.  Čeleď aralkovité zahrnuje asi 1450 druhů ve 43 rodech. Největší rody jsou šeflera ("Schefflera", 600 - 900 druhů), stínovka ("Polyscias", 160) a pupečník ("Hydrocotyle", 130 druhů).

Rozšíření.

Aralkovité jsou kosmopolitně rozšířená čeleď, naprostá většina druhů však roste v tropech. Centrum druhové diverzity je v monzunové Asii. V Americe a v Africe je zastoupena mnohem menším počtem druhů. Rod šeflera je pantropický. V Jižní Americe roste nejvíce druhů této čeledi v horských lesích. Mnohé druhy patří mezi pionýrské dřeviny, obsazující světliny.  V květeně České republiky je čeleď zastoupena 2 druhy: břečťan popínavý ("Hedera helix") a pupečník obecný ("Hydrocotyle vulgaris"). V květeně Evropy je mimo tyto dva druhy již jen pupečník "Hydrocotyle ranunculoides", rostoucí ve středním Středomoří.

Taxonomie.

V klasických taxonomických systémech (Cronquist, Dahlgren, Tachtadžjan) byly aralkovité řazeny spolu s čeledí miříkovité ("Apiaceae") do řádu aralkotvaré ("Araliales"), alternativně také nazývaného miříkotvaré ("Apiales"). Rody pupečník ("Hydrocotyle") a "Trachymene" byly dříve řazeny do čeledi miříkovité ("Apiaceae"), případně jim byla vyčleněna samostatná čeleď pupečníkovité ("Hydrocotylaceae"). Rod pupečníkovec ("Centella") byl přeřazen do čeledi miříkovité. V roce 2001 byly z aralkovitých vyjmuty dva rody ("Delarbrea" a "Myodocarpus") a přeřazeny do samostatné čeledi "Myodocarpaceae" v rámci téhož řádu.

Ekologické interakce.

Květy jsou opylovány nejčastěji včelami, vosami a mouchami hledajícími nektar. Dužnaté bobule jsou šířeny především ptáky.

Význam.

Čeleď aralkovité má široké využití jako zdroj látek využitelných v medicíně. Nejznámější léčivkou z této čeledi je bezesporu ženšen pravý ("Panax ginseng"), pěstují se však i další druhy, zejména asijský ženšen nepravý ("Panax pseudoginseng") a severoamerický ženšen pětilistý ("P. quinquefolius"). Kořen arálie "Aralia cordata" je v Koreji používán při léčbě nachlazení a migrén a kůra "Eleutherococcus sessiliflorus" a kalopanaxu pestrého ("Kalopanax pictus") na edémy, arthritidu, neuralgie aj. Mezi další druhy používané v medicíně náleží např. "Polyscias fruticosa", keř v Indii běžně pěstovaný v zahradách. Kořen má antibakteriální, protiplísňové a diuretické účinky.  Břečťan popínavý ("Hedera helix") je běžně pěstovaná stálezelená pokryvná liána. Celkem zřídka se jako okrasné dřeviny pěstují různé druhy arálií ("Aralia"), ve sbírkách arboret a botanických zahrad i některé druhy eleuterokoku ("Eleutherococcus", syn. "Acanthopanax") a kalopanax pestrý ("Kalopanax pictus"). Ve sklenících botanických zahrad je jako kuriozita pěstován druh "Trevesia palmata" s nápadně tvarovanými listy. Mezi nádherné okrasné dřeviny pěstované v tropech patří také "Osmoxylon lineare", pocházející z jihovýchodní Asie, "Meryta sinclairii" z Nového Zélandu a "Polyscias maraisiana" (syn. "Gastonia mauritiana") z ostrova Mauritus.  Některé druhy, zejména šeflera ("Schefflera"), břečťan popínavý ("Hedera helix"), prodara japonská ("Fatsia japonica"), prodarovec (x "Fatshedera", kříženec prodary a břečťanu), stínovka ("Polyscias") a sukulentní "Cussonia paniculata" se pěstují jako pokojové rostliny. Krásné dlanité listy má "Dizygotheca elegantissima". Asijský Pupečník nejmenší ("Hydrocotyle sibthorpioides") je používán jako zelenina a také pěstován jako akvarijní rostlina. Z bílé houbovité dřeni stromu "Kalopanax papyriferum" se v Číně vyrábí tzv. rýžový papír, používaný zejména v malířství a při výrobě umělých květin.

Přehled rodů.

"Anakasia", "Aralia", "Arthrophyllum", "Astrotricha", "Brassaiopsis", "Cephalaralia", "Cheirodendron", "Cuphocarpus", "Cussonia", "Dendropanax", "Eleutherococcus", x"Fatshedera", "Fatsia", "Gamblea", "Gastonia", "Harmsiopanax", "Hedera", "Heteropanax", "Homalosciadium", "Hunaniopanax", "Hydrocotyle", "Kalopanax", "Macropanax", "Megalopanax", "Merrilliopanax", "Meryta", "Motherwellia", "Munroidendron", "Neosciadium", "Oplopanax", "Oreopanax", "Osmoxylon", "Panax", "Pentapanax", "Polyscias", "Pseudopanax", "Reynoldsia", "Schefflera", "Sciadodendron", "Seemannaralia", "Sinopanax", "Stilbocarpa", "Tetrapanax", "Tetraplasandra", "Trachymene", "Trevesia", "Woodburnia"

Aralkovité ("Araliaceae") je čeleď vyšších dvouděložných rostlin z řádu miříkotvaré ("Apiales"). Jsou to dřeviny a výjimečně i byliny se střídavými jednoduchými nebo složenými listy. Mnohé druhy mají nápadná okolíkovitá květenství. Z naší květeny sem patří břečťan a pupečník. Aralkovité mají význam především jako zdroj léčiv (např. ženšen) a jako okrasné rostliny.

The Araliaceae is a family of flowering plants composed of 55 genera and 1500 species consisting of primarily woody plants and some herbaceous plants. The morphology of Araliaceae varies widely, but it is predominantly distinguishable based on its woody habit, tropical distribution, and the presence of simple umbels.  There are numerous plants of economic importance. Some genera, such as "Hedera" (the ivies) and "Schefflera" (the umbrella trees)", "are used as ornamental foliage plants. The family also includes "Panax ginseng", the root of which is ginseng, used in traditional Chinese medicine.


Dětství a mládí Markéty.

Svatá Markéta z Cortony se narodila roku 1247 v Lavianu, nedaleko toskánského města Chiusi. Byla dcerou chudého sedláka, matka jí zemřela, když bylo Markétě sedm let. Otec se znovu oženil, ale nevlastní matka se k vyvdané dceři chovala chladně a nepřátelsky. Markéta tedy nezažila šťastné dospívání. Ač pocházela z chudé rodiny, o nápadníky neměla nouzi díky své kráse. V 16 letech se seznámila s mladým šlechticem Arseniem z Montepulciana. Opustila rodný dům a přestěhovala se do domu svého druha. Tento veřejný vztah, který nebyl svázán svatbou, budil všeobecné pohoršení. Markéta dokonce brzy nato porodila syna. Ani narození potomka nebylo důvodem pro uzavření sňatku. Po devíti letech vztahu, kdy Arsenio odjel zkontrolovat své panství, byl násilně přepaden lupiči a zabit. Domů se vrátil pouze pánův pes, který také Markétu k tělu mrtvého přivedl. Pomíjivost lidského života ji dovedla k zamyšlení nad svými činy. Všechen majetek rozdala příbuzným Arsenia, nechala si jen pár šperků, které darovala chudým.

Počátky církevního života.

Otec s nevlastní matkou odmítli poskytnout Markétě a jejímu synovi přístřeší. Roku 1273 odešla do Cortony, města, které leží v nadmořské výšce 500 m n. m., na hranici mezi kraji Toskánska a Umbrie, kde se ucházela o úkryt v domě dvou paní z rodiny Moscari. Ty jí poskytly dočasné ubytování a odvedly ji do místního kláštera františkánek. V klášteře ji však řádové sestry odmítly z důvodu jejího mládí a také pro to, jaký dosud vedla život. Markéta svých činů ale litovala a dala se na pokání. Začala se všemožně kát, postila se, spala na kamenné podlaze atd. Také se jednoho dne objevila ve svém rodném Lavianu na mši s oprátkou na krku a prosila o odpuštění. Františkáni jí dokonce museli bránit v tom, aby si nezohyzdila tvář. Když však prošla všemi zkouškami, směla po třech letech složit sliby a stát se františkánskou terciářkou (členkou třetího řádu sv. Františka z Assisi, určeného pro osoby, které se nemohly stát členy mužského či ženského řádu sv. Františka). Až do své smrti vedla velmi přísný život. Dopřávala si málo jídla i spánku a nosila jen žíněnou košili. Svůj život věnovala dobročinnosti, a do doby než její syn vyrostl, pracovala, aby ho uživila. Syn byl pak poslán do školy v Arezzu, kde studoval, dokud nevstoupil do františkánského řádu. Mnozí lidé v okolí přesto pochybovali o pokání Markéty a šířili o ní pomluvy. Říkalo se například, že udržuje poměr s jedním z mnichů.

Závěr života.

Postupně se tak Markéta stále více uzavírala do sebe, ačkoli z veřejného života úplně neodešla. V Cortoně založila špitál pro chudé a nemocné, kromě toho také uvedla v život společnost sester III. řádu. Její modlitby a rady přispěly k obrácení mnoha hříšníků. Dostalo se jí řady mystických milostí. Je jí připisován nespočet zázračných uzdravení.  Poslední léta života prožila zcela v osamění. Zemřela po sedmnáctidenní nemoci, kdy ani nepřijímala žádnou stravu, v Cortoně dne 22. února 1297 ve věku 50 let.

Kult sv. Markéty z Cortony.

Její ostatky byly nalezeny v roce 1392 v neporušeném stavu a jsou dodnes uloženy ve skleněné schránce v Santuario di Santa Margherita v Cortoně. Kostel je často navštěvovaným poutním místem. Mnohokrát se na jejím hrobě děly zázraky. Po své smrti se stala velmi obdivovanou osobností. Její kult je ale rozšířen hlavně v okolí jejího bývalého působení a v celé Itálii. Začala být opětovaně zobrazována, nejdříve už ve 14. století. Jedno ze zobrazení, snad nejstarší, lze dodnes spatřit v diecézním muzeu v Cortoně. Ukazuje Markétu jako terciářku s růžencem. Často ji můžeme vidět znázorněnou se psem. Pes odkazuje na příhodu, kdy její pes nalezl mrtvolu Markétina druha. Jako příklad tohoto zobrazení můžeme najít v Palazzo Pitti ve Florencii oltářní obraz z let 1618 – 1620 od italského malíře Giovanniho Lanfranca. Je možné, že malba inspirovala Berniniho při práci na slavném sousoší Extáze svaté Terezy. Markétinými atributy jsou podoba jeptišky františkánky, kříž a další nástroje umučení Krista a pes. Stala se patronkou kajícníků, jejího působiště Cortony, přímluvkyní zoufalých nevěstek a těch, kdo prožívají životní krize a životní zklamání. Svatořečena byla 16. května 1728 papežem Benediktem XIII. Tento papež mimochodem o rok později než sv. Markétu také kanonizoval českého světce sv. Jana Nepomuckého.

Markéta z Cortony (1247 – 1297) byla italská světice pocházející z Toskánska. Nejprve žila zcela světským životem v nemanželském vztahu se šlechticem, kterému porodila i syna. Po smrti svého druha se zcela změnila, vstoupila jako terciářka do řádu františkánů. Její ostatky jsou dnes uloženy v Cortoně, místě jejího působení. Byla svatořečena 16. května 1728 papežem Benediktem XIII.

Margaret of Cortona (1247 – 22 February 1297) was an Italian penitent of the Third Order of Saint Francis. She was born in Laviano, near Perugia, and died in Cortona. She was canonized in 1728.  She is the patron saint of the falsely accused, hoboes, homeless, insane, orphaned, mentally ill, midwives, penitents, single mothers, reformed prostitutes, stepchildren, and tramps.


Popis.

Jsou to několik cm dlouzí mnohoštětinatí kroužkovci, kteří stejně jako ostatní vláknonošci nemají v dospělosti trávicí soustavu. Tuk nasávají pomocí vláken, kterými vrůstají do kostí. Jeho zpracování ponechávají na symbiotických bakteriích.

Historie.

Stopy, které takto kostižerky zanechaly, byly dodatečně objeveny i na kostech některých prehistorických zvířat – nejen velryb, ale i mořských nelétavých ptáků z čeledi "Plotopteridae". Dosud však není jasné, zda kostižerky vznikly s prvními prakytovci ("Archaeoceti") před 45 miliony let, jak se domnívali jejich původní objevitelé Rouse a kol., nebo jestli se oddělily už během období křídy a byly tedy současníky dinosaurů.  Havajský výzkumník Craig Smith předpokládá, že více než polovina všech původních druhů tohoto rodu vyhynula, k čemuž došlo koncem 19. století v důsledku lovu velryb, který stavy velryb snížil až o 90 %.

Biologie.

Kostižerky žijí v mořích v hloubkách od 30 do 3000 metrů. Živí se tukem a kolagenem z velrybích kostí, ale byly nalezeny i na rybích kostech. Protože nemají trávicí soustavu, využívají k trávení symbiotické bakterie, které s nimi žijí.  V roce 2012 zjistil Sigrid Katz z kalifornského Scripps Institution of Oceanography, že ve výrůstcích se zvýšeně vyskytují takzvané protonové pumpy – transmembránové proteiny (bílkoviny), které přes povrch výrůstků přenášejí vodíkové ionty H. Vytvářejí tak kyselé prostředí, které narušuje kosti a umožňuje, aby kostižerka do nich pronikla svými výrůstky. Do té doby nebylo známo, jakým způsobem vytvářejí kostižerky díry v kostech, když jejich tělo nemá žádné pevné části, kterými by mohly tyto otvory vytvořit.  Jejich rozmnožování je velmi zvláštní: množství malých samečků žije uvnitř těla o mnoho větší samičky. Zůstávají přitom v larválním stádiu.

Kostižerky ("Osedax") je rod mořských červovitých živočichů z podtřídy vláknonošců. Živí se tukem především z velrybích, ale i jiných kostí. V anglických populárních článcích se proto často označují jako "zombie worms".  Byly objeveny až v roce 2002 u Kalifornie a vědecky popsány o 2 roky později. K roku 2012 bylo známo 17 druhů z různých světových oceánů včetně japonských a kalifornských pobřežních vod Tichého oceánu nebo severního Atlantiku, kde byly objeveny u Švédska v úžině Kattegat. Později byly objeveny i u antarktických břehů.  Jsou příbuzné jiným vláknonošcům – riftiím hlubinným – které obývají dna Tichého oceánu v okolí tzv. černých kuřáků.

Osedax is a genus of deep-sea siboglinid polychaetes, commonly called boneworms, zombie worms, or bone-eating worms. "Osedax" is Latin for "bone-eating". The name alludes to how the worms bore into the bones of whale carcasses to reach enclosed lipids, on which they rely for sustenance.  Scientists from the Monterey Bay Aquarium Research Institute using the submarine ROV "Tiburon" first discovered the genus in Monterey Bay, California, in February 2002. The worms were found living on the bones of a decaying gray whale in the Monterey Canyon, at a depth of .


Vojenská kariéra.

Tallardovi bylo poskytnuto pověření na místo ve francouzském vojsku již ve věku 15 let. Později sloužil pod velením prince de Condé v jižním Nizozemí a od roku 1674 pod velením Turenna v Alsasích. V roce 1678 byl povýšen do hodnosti "maréchal de camp" a v této hodnosti bojoval v devítileté válce (1688–1697).  Jeho přátelství s králem Ludvíkem XIV. mu zajistilo místo úředního činitele. Po válce byl dva roky vyslancem na svatojakubském dvoře, kde se se svými výjimečnými znalostmi evropských politických záležitostí ukázal jako velmi hodnotný služebník. Když král Jakub II. v září 1701 zemřel, uznal Ludvík XIV. nárok Jakubova syna na anglický trůn. Následně Vilém III. Tallarda roku 1702 vyhostil z Londýna.  Tallardova vojenská kariéra dosáhla svého vrcholu během války o dědictví španělské. Dne 7. září 1703 dobyl vévoda burgundský s Tallardem pevnost Breisach. Tallard pak pokračoval k Landau, aby jej v polovině října obklopil svými oddíly a přikročil k obléhání. Vyprošťovací armáda vedená Princem Hessensko-Kasselským byla tvrdě a nemilosrdně rozdrcena Tallardovými silami v bitvě u Speyerbachu 15. listopadu. V důsledku toho Landau padlo o dva dny později. Krátce nato byl Tallard jmenován maršálem Francie.  Roku 1704 byl Tallard vyslán, aby posílil Maximiliánova a Marsinova francouzsko-bavorská vojska na Dunaji, která ohrožovala Marlboroughova a Savojského spojenecká armáda. Tallard se vydal 1. července ze Strasbourgu, ale přestože se šestidenní obléhání Villingen ukázalo jako neúspěšné, (upuštěno od něj bylo 22. července), byl maršál Tallard schopen dovést svých 34 000 mužů přes Černý les a dosáhnout již 5. srpna Ulmu. Tallard byl postaven do čela velení spojené francouzsko-bavorské armády, ale následná bitva u Höchstädtu 13. srpna 1704 vyústila v úplné zničení jeho sil. Rozhodně poražen, byl zajat a vzat do Anglie a na podmínku, že se nepokusí uprchnout, ubytován v Nottinghamu. Spisovatel Daniel Defoe hlásil, že jeho "small, but beautiful parterre, after the French fashion" bylo jednou z krás Nottinghamu.

Pozdní období života.

Po svém propuštění v roce 1711 se vrátil do Francie. Přes pohromu u Höchstädtu k němu král Ludvík XIV. nechoval zlou vůli. Tallard byl v roce 1712 povýšen na vévodu a roku 1715 se stal pairem Francie. V závěti Ludvíka XIV. byl jmenován do regentské rady, ale vévoda orléanský závěť anuloval. Roku 1724 Byl zvolen předsedou Académie des Sciences a v roce 1726 se stal státním ministrem.

Rodina.

Oženil se s Marie-Catherine de Grolée de Viriville-La Tivolière a spolu měli jednoho syna;

Camille d'Hostun de la Baume, duc de Tallard (14. února 1652, Lyon – 20. března 1728, Paříž) byl francouzský šlechtic, diplomat a vojevůdce, který se stal maršálem Francie.

Camille d'Hostun de la Baume, duc de Tallard (14 February 1652 – 20 March 1728) was a French noble, diplomat and military commander, who became Marshal of France.


Členky skupiny.

Na začátku Ledna 2016 oznámila Marianne Sveen na svém facebookovém profilu odchod ze skupiny.

Vznik skupiny.

Anne Marit Bergheim, Solveig Heilo, a Turid Jørgensen spolu studovaly na hudební univerzitě. Když se Anne Marit Bergheim rozhodla dát k dispozici všechny hudební nástroje, které měla uložené doma, oslovila své dvě spolužačky, zda s ní chtějí hrát ve skupině. Marianne Sveen se připojila později.  Název si členky skupiny zvolily podle komiksového seriálu Katzenjammer Kids, protože si všimly, že připomínají postavy, které v něm figurují. Termín Katzenjammer je převzatý z němčiny a doslova znamená “nářek koček”" Další význam slova je “kocovina”..  Členky skupiny uvádějí, že byly ovlivněny mnoha umělci, mezi ně patří Goran Bregović, Danny Elfman, Django Reinhardt a Knutsen & Ludvigsen. Srovnávány jsou s americkou skupinou Dixie Chicks nebo cikánskou punkovou kapelou Gogol Bordello  Čtyři členky skupiny často mění nástroje a tvrdí, že cílem je ovládnout nástroje, na které nikdy nehrály. Uvádí se, že hrají až na 30 nástrojů včetně harmoniky, kytary, bicích, basy, balalajky, mandolíny, klaviru, zvonkohry, trumpety, kazoo, klávesové flétny, banja, citery, ukulele. Dívky spolupracují se zpěvákem a skladatelem Mats Rybø, který napsal většinu písní skupiny a je pojímán jako pátý člen skupiny, “fantom”. Vystupuje se svou vlastní skupinou The Making of Gentlemen.

Historie.

V roce 2008 byla skupina vybrána jako jedna z finalistek v soutěži norské rozhlasové a televizní společnosti NRK's yearly Urørt, získala třetí místo za píseň "A Bar in Amsterdam".  Poté se skupina účastnila známých festivalů: Bonnaroo Music & Arts Festival, (USA, 2009), South by Southwest (Austin, Texas, 2009), Festival Roskilde (2009), Festival Hurricane (2010), Festival Glastonbury (2011), Eurosonic (Groningen, Nizozemsko, 2012), Tanzbrunnen Festival (Kolín nad Rýnem, Německo, 2012), Wild Mint Festival (Moskva, Rusko, 2012).  Katzenjammer vystoupily také jako předkapela v programu anglické skupiny Keane v londýnském O2 Arena.  Pravidelně podnikají turné – po Evropě, USA a Austrálii.  "" Program na hlavní scéně otevřely sympatické a půvabné Norky, kapela Katzenjammer, a postaraly se o možná nejlepší koncert celého festivalového dne. Publikum si získaly už svou překvapivě dobrou češtinou, zahrnující hlášku „Ukončete, prosím, výstup a nástup…“. Hudba těchto čtyř norských dračic se pohybovala od country a folku po rock a punk. Bylo fascinující sledovat, jak při každé písničce změní složení nástrojů, jedinou stálicí byla snad velká balalajka. Celý set Katzenjammer se pohyboval na hranici koncertu a kabaretu i díky výborné práci s publikem. Katzenjammer, a především Anne Marit, mezi písničkami s diváky komunikovaly, dokonce je naučily říct „oslí zadek“ v norštině.""

Diskografie.

Alba  Singly

Vedlejší projekty.

Marianne Sveen and Solveig Heilo mají své vlastní osobní projekty.

Katzenjammer je ženská skupina z Osla, Norsko. Vznikla v roce 2005. Jejich hudba je směsí více žánrů jako folk, pop, rock, country, kabaret, balkánská hudba, objevují se prvky šansonu, jazzu, bluegrassu.

Katzenjammer was an English-language Norwegian band from Oslo, formed in 2005. The band consists of Anne Marit Bergheim, Solveig Heilo and Turid Jørgensen. Former band member Marianne Sveen left the band in the beginning of 2016.