Následník v Uhersku, Polsku a Neapoli.

V roce 1374 byl Ludvík zasnouben s Kateřinou, dědičkou uherského trůnu.  Očekávalo se, že Ludvík s Kateřinou budou jednou vládnout buď v Uhrách, nebo v Polsku, protože Kateřinin otec, Ludvík I. Uherský, neměl syny. Kateřinin otec také plánoval upustit od svých nároků na neapolskou korunu a hrabství Provence, kde poté vládla jeho churavějící a bezdětná sestřenice Johana I. Nicméně, Kateřinina smrt v roce 1378 ukončila jednání o manželství. V roce 1384 začala Alžběta Bosenská jednat o Ludvíkovu možném sňatku s její dcerou Marií Uherskou, bez ohledu na Mariino zasnoubení se Zikmundem Lucemburským. Pokud Alžběta udělala tento návrh v roce 1378, po Kateřinině smrti, by skutečnost, že francouzský a uherský král neuznali stejného papeže, mohla představovat problém. Nicméně, Alžběta byla zoufalá a nehodlala připustit, aby tento rozkol stál v cestě jejím jednáním. Vzdoropapež Klement VII. vydal povolení, kterým bylo zrušeno Mariino zasnoubení se Zikmundem a uznal její svatbu v zastoupení s Ludvíkem, která se slavila v dubnu 1385. Ovšem sňatek nebyl uznán uherskou šlechtou, který zachovala věrnost papeži Urbanu VI. Čtyři měsíce po sňatku v zastoupení Zikmund vtrhl do Uher a oženil se s Marií, čímž zničil Ludvíkovy šance vládnout Uhersku.

Stoletá válka.

Ludvík měl významnou politickou roli během Stoleté války. S rostoucím šílenstvím svého bratra Karla (trpěl buď schizofrenií, porfyrií nebo bipolární poruchou) se Ludvík přel o regentství a poručnictví králových dětí s Janem Burgundským. Nepřátelství mezi nimi bylo příčinou politických nepokojů v již tak neklidné Francii. Ludvík, jakožto bratr krále, měl nad královým bratrancem zpočátku výhodu, ale jeho pověst sukničkáře a zvěsti o románku s královnou Isabelou Bavorskou z něj udělaly extrémně nepopulární osobu. V následujících letech byly děti Karla VI. postupně unášeny a vykupovány oběma stranami, dokud se Janovi Burgundskému nepodařilo dosáhnout svého jmenování poručníkem dauphina a regentem Francie.  Ludvík se však nevzdal a vyvinul veškeré úsilí, aby sabotoval Janovu vládu, včetně mrhání penězi na pomoc městu Calais, které bylo obsazeno Angličany. Po této epizodě se mezi Ludvíkem a Janem rozpoutal otevřený boj, a jen díky zásahu Jana z Berry, který byl strýcem obou mužů, se vyhnuli občanské válce.

Vražda.

V neděli 20. listopadu 1407 si bojující vévodové před francouzským dvorem vyměnili slavnostní slib o usmíření. Ale o pouhé tři dny později byl Ludvík na příkaz burgundského vévody Jana v ulicích Paříže brutálně zavražděn. Ludvík byl při nasedání na svého koně ubodán patnácti maskovanými zločinci vedenými Raouletem d'Anquetonvillem, sluhou burgundského vévody. Neozbrojení sluhové, kteří Ludvíka doprovázeli, nemohli pro jeho záchranu nic udělat.  Jan získal podporu obyvatel Paříže i university. Mohl by dokonce veřejně přiznat, že ho zavraždil. Na své straně měl i učence Jana Petita ze Sorbonny, který pronesl závěrečnou řeč ospravedlňující vraždy tyranů.  Ludvíkova vražda vyvolala krvavý svár a občanskou válku mezi Burgundskem a francouzskou královskou rodinou, která rozdělila Francii na dalších sedmdesát let a skončila až smrtí Karla Smělého, burgundského vévody, v roce 1477.

Manželství a potomci.

V roce 1389 se Ludvík oženil s Valentinou Visconti, dcerou milánského vévody Giana Galeazza. Měli spolu osm potomků:  Jeho nemanželský syn s Mariette d'Enghien, Jean Levieux Valois des Orléans, známější jako Jan z Dunois (1402–1468), byl předkem vévodů z Longueville.

Ludvík z Valois (13. březen 1372 – 23. listopad 1407, Paříž) byl od roku 1392 orleánským vévodou. Byl také hrabětem z Valois (1386? – 1406), vévodou z Touraine (1386 – 1392), hrabětem z Blois (1397 – 1407), Angoulême (1404 – 1407), Périgordu (1400 – 1407) a Soissons (1404 – 1407).  Ludvík byl synem krále Karla V. Francouzského a Johany Bourbonské, mladším bratrem Karla VI.

Louis I of Orléans (13 March 1372 – 23 November 1407) was Duke of Orléans from 1392 to his death. He was also, Duke of Touraine (1386–1392), Count of Valois (1386?–1406) Blois (1397–1407), Angoulême (1404–1407), Périgord (1400–1407) and Soissons (1404–07).  Louis was the second son of King Charles V of France and Joanna of Bourbon and was the younger brother of Charles VI. In 1498, his heirs male inherited the French throne after the extinction of the Valois main line.


Život a dílo.

Neidhart je zmiňován v básni "Willehalm" napsané před rokem 1217 Wolframem von Eschenbach, to značí že již tehdy byl značně proslaven. Jeho jméno je s největší pravděpodobností alegorický pseudonym, neboť jeho význam je přibližně "zbědované srdce; krutý; ponurý". Drhá část jeho jména byla "rekonstruována" filology 19. století, kteří vzali doslova "řečníka" objevujícího se v jeho básních, nazývajícího sebe sama "z Ruentalu", a to zkombinovali se jménem autora, které bylo jednoduše "Nîthart". Všechny literární zdroje do 15. století jej nazývají pouze "Nîthart".  Jeho rané básně odkazují k místům v oblasti Bavorska a Salzburska, zatímco později nazýval rakouského vévodu Fridricha II. svým ochráncem. Zmiňuje se o svém bydlišti v Lengbachu nedaleko Tullnu, západně od Vídně. Jeho hrobka, pravděpodobně vystavěná na příkaz vévody Rudolfa IV. Habsburského (1339-1365), se nachází při jižní straně katedrály sv. Štěpána ve Vídni.  Neidhartova poezie je zaznamenéna díky "Carmina Burana" a jiným středověkým sborníkům básní a písní jako například Codex Manesse. Jeho písně o bezútěšnosti vesnického života, stojí často v ostrém kontrastu písní osatatních minnesangerů, jejichž tématy byla většinou uhlazená a romantická láska. Jeho styl byl filologem Karlem Lachmannem (1793–1851) označován jako "Höfische Dorfpoesie" (dvorsko – vesnická poezie) a býval napodobován skladateli, nazývajícími se "pseudo-Niedharti". Jeho pravděpodobně najznámější písní je "Meienzît" (květnový čas), ve které Neidhart začíná popisem mírumilovné jarní scenérie, ale rychle přechází k urážení svých nepřátel (a několika přítel kteří jej zradili). Zvěčněný jako Nierhart Fuchs, zůstal populární postavou až do raného novověku. Několik frašek inspirovaných jeho životem a poezií, se řadí k nejstarším světským dramatům v Německu.

Odkazy.

Píseň Mayenzeit

Neidhart z Ruentalu (ve střední horní němčině: "Nîthart von Riuwental"; také "Her Nîthart"), se narodil patrně kolem roku 1190 a zemřel před rokem 1236 nebo 1237. Byl jedním z nejznámějších německých minnesangerů. Pravděpodobně byl nejvíce činný ve vévodství Bavorském a následně je známý jako zpěvák na dvoře Fridricha II. Babenberského ve Vídni. Jako minnesanger byl nejaktivnější mezi lety 1210 až 1236.  Neidhart je dobře známý svou sarkastickou a komickou tvorbou. Kromě toho se od něj zachovalo více písní než od jeho kolegů.

Neidhart von Reuental (Middle High German: "Nîthart von Riuwental"; also "Her Nîthart"; possibly born c. 1190 – died after 1236 or 1237) was one of the most famous German minnesingers. He was probably active in the Duchy of Bavaria and then is known to have been a singer at the court of Duke Frederick II of Austria in Vienna. As a minnesinger he was most active from 1210 to at least 1236.  Neidhart is very well known for being rather sarcastic and comical. More melodies survive by him than from any other minnesinger.


Mládí.

Narodil se jako jedno ze šesti dětí Michaela Alberiona a Teresy Alloccové. Byl chatrnějšího zdraví než jeho sourozenci. Za finanční podpory svého kmotra vstoupil v 16 letech do kněžského semináře v Albě. Jeho duchovním vůdcem se stal ctihodný kanovník František Chiesa.  V noci na 1. ledna 1901 se několik hodin modlil před Nejsvětější svátostí oltářní a přemítal o budoucnosti. Ucítil povolání udělat něco pro lidi nového století

Zakladatelem.

Alberione byl vysvěcen 29. června 1907 (svátek sv. Petra a Pavla) a stal se farářem v Narzole. Doktorát z teologie obdržel roku 1908. Založil pět řeholních kongregací (Společnost svatého Pavla, Dcery svatého Pavla, Sestry učednice Božského Mistra, Sestry Dobrého pastýře, Institut Marie Královny apoštolů), čtyři sekulární instituty (Institut Ježíše Kněze, Institut svatého archanděla Gabriela, Institut Zvěstování, Institut Svaté rodiny) a Sdružení paulínských spolupracovníků. Všechny tyto organizace používají veškeré možné způsoby moderních technologií pro šíření radostné zvěsti a upevňování věřících v osobní zbožnosti.

Společnost sv. Pavla.

20. srpna 1914 uložil dvěma teenagerům, Desideriu Costovi a Titovi Armanimu, práci v malé tiskárně pod vedením svého přítele zkušeného tiskaře. To lze považovat za počátek činnosti Typografické školy "Malý dělník" (Scuola tipografica Piccolo Operaio), dnes známé jako Společnost sv. Pavla.

Smrt a beatifikace.

Alberione zemřel přirozenou smrtí 26. listopadu 1971 v generálním domě v Římě. Hodinu před smrtí ho poctil návštěvou papež Pavel VI. Jakub Alberione je pohřben v kryptě římského kostela Panny Marie Královny apoštolů.  Za ctihodného byl prohlášen 25. června 1997 a o šest let později 27. dubna 2003 jej blahořečil papež Jan Pavel II.

Blahoslavený Jakub Alberione (4. dubna 1884 San Lorenzo di Fossano – 26. listopadu 1971 Řím), italsky Giacomo Alberione, byl italský katolický kněz, zakladatel Paulínské rodiny, jejíž posláním je hlásat evangelium skrze moderní sdělovací prostředky.

James Alberione () (4 April 1884 – 26 November 1971), was an Italian Catholic priest, and the founder of the Society of St. Paul, the Daughters of St. Paul, The Pious Disciples of the Divine Master, The Sister of Jesus the Good Shepherd, The Sisters of Mary Queen of the Apostles, and other religious institutes, which form the Pauline Family. The first two groups are best known for promoting the Catholic faith through various forms of modern media.


Ekologie.

Rostliny pocházejí z jižní Afriky, kde rostou především v Jihoafrické republice, Namibii a Botswaně. Objeveny byly až v roce 1811 anglickým přírodovědcem Burchellem. Největší počet druhů roste v semiaridních oblastech, kde se roční úhrn srážek pohybuje okolo 100 až 200 mm. Rostliny dostávají vláhu z nepravidelných zimních dešťů a letních mlh pocházejících ze studeného Benguelského proudu, tekoucího severním směrem podél západoafrického pobřeží. Ve volné přírodě původní rostliny obvykle nežijí déle než 25 let, při umělém pěstování mohou za ideálních podmínek růst i dvojnásobně déle.

Popis.

Lithops je vytrvalá rostlina bez stonku. Je vytvořena dvěma protilehlými, vespod srostlými, silně dužnatými listy, mezi kterými je nahoře přibližně 1 cm hluboká štěrbina; společně tvoří tzv. hlavu. Oba listy, hlavní zásobárna vody, se směrem dolů zužují a na úrovni půdy jsou srostlé a přecházejí v tenký, kůlovitý kořínek. Některé druhy mívají obvykle jen jednu hlavu ("Lithops gracilidelineata"), u jiných se jejich počet s věkem rostliny zvyšuje ("Lithops olivacea"). Hlava může mít v závislosti na druhu šířku 0,5 až 2,5 cm a výšku od země 5 až 10 cm. Vrchní část obou dužnatých listů je plochá nebo oblá a nazývá se obličej (hlava má dva obličeje). V závislosti na druhu a půdě, ve které roste, bývá různě zbarvenáː hladká, rýhovaná, bradavičnatá nebo důlkovaná a má v sobě průsvitná místa, tzv. okna, kterými proniká do nitra rostliny sluneční záření.  Jsou to rostliny cizosprašné, jejich oboupohlavné květy mají rozlišená okvětí a gynecea složená z pěti plodolistů. Květy se otvírají až v poledne okolo 12 hodin a pouze za plného slunce, na noc se zavírají, neboť pyl v květech opylovaných létajícím hmyzem nesmí zvlhnout. Plodem je hnědá, tvrdá, vícedílná tobolka obsahující velmi drobná, hnědá semena, která obvykle dozrávají až na jaře. Tobolky se zralými semeny se po navlhnutí ihned otvírají.

Pěstování.

Od konce října nebo počátku listopadu přežívají rostliny bez zálivky. V tomto období starý pár listů postupně uvadá a z jejich živin se začínají vyvíjet listy nové. Toto převlékání probíhá prakticky po celou zimu, na jaře zůstane ze starých listů jen suchá slupka. Koncem března nebo počátkem dubna potřebuje rostlina prvou vláhu. V průběhu léta ze štěrbiny mezi novými listy vyrostou na stopkách jednotlivé žluté nebo bílé květy a kvetou asi týden. Každý druh má ale svůj vlastní časový harmonogram vývoje podle stanoviště, odkud pochází, a ten nelze změnit.  Semena se vysévají na povrch jemného vlhkého písku od března do května, brzy vzcházejí a za rok lze semenáčky přesazovat. Větší, vícehlavý trs lze opatrně rozdělit. Mohou se také množit řízky z listů zasazených do hrubého písku v březnu a dubnu nebo v září a říjnu.

Význam.

Určité druhy jsou domorodými bylinkáři používány k léčení, v případě hladu slouží i jako potrava. Jinak bývají po celém světě pěstovány jak odborníky ve sklenících, tak i amatéry v bytech.

Lithops ("Lithops") je rod nízkých, sukulentních rostlin tvořený asi 50 druhy. V současnosti je zařazen do podčeledi "Ruschioideae" v čeledi kosmatcovitých, v minulosti býval součásti široce pojatého rodu kosmatec ("Mesembryanthemum").  Rodové jméno "Lithops" v češtině znamená „kameni podobný“, což je vzhledem k jeho vzhledu přiléhavé. Rostliny jsou také známé pod trefnými názvy „živé kameny“ nebo „kvetoucí kameny“, neboť připomínají oblázky.

Lithops is a genus of succulent plants in the ice plant family, Aizoaceae. Members of the genus are native to southern Africa. The name is derived from the Ancient Greek words λίθος ("lithos"), meaning "stone," and ὄψ ("ops"), meaning "face," referring to the stone-like appearance of the plants. They avoid being eaten by blending in with surrounding rocks and are often known as pebble plants or living stones. The formation of the name from the Greek "-ops" means that even a single plant is called a Lithops.


Život.

Rudolf se narodil jako syn vévody Ludvíka II. a jeho třetí manželky Matyldy, dcery Rudolfa I. Habsburského. Od roku 1255 bylo území Wittelsbachů rozděleno a jeho otec vládl Falckému kurfiřtství a Hornímu Bavorsku se sídlem v Mnichově, zatímco jeho mladší bratr Jindřich XIII. Bavorský obdržel pozemky v Dolním Bavorsku.  Jakožto nejstarší přeživší syn se stal Rudolf v roce 1294 otcovým nástupcem. V září 1294 se v Norimberku oženil s Matyldou Nasavskou, dcerou krále Adolfa Nasavského, tím pokračoval v manželské politice svého otce. Král Adolf byl však v roce 1298 sesazen a nahrazen synem předchozího krále Rudolfa, Albrechtem I. Habsburským. V bitvě u Göllheimu byl Rudolf na straně svého tchána Adolfa proti matčinu bratrovi Albrechtovi. Habsburk zvítězil a Adolf byl v bitvě zabit.  Albrecht byl 27. června 1298 zvolen římským rálem a Rudolf přešel na stranu Habsburků, nicméně, silná dynastická politika nového krále způsobila nové konflikty s Wittelsbachy. V roce 1301 Albrecht tlačil na Rudolfa, aby uznal svého mladšího bratra Ludvíka vladařem. Zlomit zbývající Rudolfův odpor se mu podařilo obléháním jeho sídla v Heidelbergu v roce 1301.  Po atentátu na Albrechta v roce 1308 Rudolf i Ludvík doufali, že se stanou jeho nástupci. Nicméně, knížata kolem mohučského arcibiskupa Petra z Aspeltu, uspořádala kandidaturu lucemburského hraběte Jindřicha VII. Ve volbě 27. listopadu Rudolf volil Jindřicha. V roce 1310 doprovázel nového krále na římské jízdě. Nicméně, musel ukončit svou účast, když se po smrti Štěpána Bavorského opět rozpoutaly spory o wittelsbašské pozemky a jeho konflikt s bratrem Ludvíkem vyvrcholil v občanskou válku.  21. června 1313 byl mezi bratry v Mnichově uzavřel mír. K bratrově velké zlosti Ludvík dne 9. listopadu porazil svého habsburského soupeře Fridricha I. v bitvě u Gammelsdorfu. Po odřeknutí Jana Lucemburského byl 20. října 1314 ve Frankfurtu nad Mohanem, k nelibosti svého závistivého bratra Rudolfa, který podporoval Fridricha Habsburského, Ludvík zvolen římským králem.  V následující hádce s Habsburky o trůn, byl Rudolf svým bratrem napaden v Bavorsku i Falci. V roce 1317 se Rudolf vzdal vlády ve prospěch bratra Ludvíka. Podle renesančního historika Johanna Aventina, Rudolf odešel do Anglie, kde o dva roky později zemřel.

Rudolf I. Falcký ( "Rudolf der Stammler", 4. října 1274, Basilej – 12. srpna 1319) byl bavorský vévoda a rýnský falckrabě.

Rudolf I of Bavaria, called "the Stammerer" (; 4 October 1274 – 12 August 1319), a member of the Wittelsbach dynasty, was Duke of Upper Bavaria and Count Palatine of the Rhine from 1294 until 1317.


Život.

Jan II. Bourbonský si vysloužil svá přízviska "Dobrý" a "Metla na Angličany" za svou pomoc při vyhánění Angličanů z Francie.  V roce 1483 se stal francouzským konstáblem díky svém bratru Petru II. Bourbonském a švagrové Anně, kteří se tak chtěli zbavit hrozby pro regentství nezletilého krále.  Aby získal nespokojené šlechtice zpět na svou stranu, tak král Ludvík XI. rozdával četné dary určitým šlechticům. Mezi ně patřil i vévoda Jan. Mezi projevy královy přízně patří i nabídnutý sňatek jeho legitimizované dcery Markéty a Janovým nejstarším nelegitimním synem Ludvíkem Bourbonským. Manželství bylo velkolepě oslaveno v Paříži a pár byl vyznamenán a obdarován králem. Mezi jinými právě manželství jeho syna s královou dcerou Janovi nejvíce lichotilo.

První svatba.

Roku 1447 jej otec oženil s Johanou Francouzskou, dcerou krále Karla VII. Francouzského. Z toho manželství nevzešli žádní přeživší potomci.

Druhá svatba.

Tato svatba se uskutečnila roku 1484 v Saint-Cloud, kdy si vzal Kateřinu z Armagnac, dceru Jakuba z Armagnac, vévody z Nemours. Zemřela roku 1487 bez potomků.

Třetí svatba.

Ještě ten rok si vzal za ženu Janu Bourbonskou, dceru Jana Bourbonského, hraběte z Vendôme. Měl s ní syna Ludvíka Bourbonského (1488–1488) nazývaného hrabě z Clermontu.

Smrt a následnictví.

Jan zemřel roku 1488 a jeho nástupcem se stal mladší bratr Karel. Nicméně tato posloupnost byla silně zpochybněná z důvodu silného politického postavení Petra a Anny. Během několika dnů byl donucen se vzdát bourbonských zemí ve prospěch Petra výměnou za finanční vyrovnání. Janova žena Jana se později znovu vdala za Jana III., hrabětem z Auvergne, a stala se tak matkou Madeleine de La Tour d'Auvergne, matky Kateřiny Medicejské.

Jan II., vévoda Bourbonský (1426 – 1. dubna 1488, Château de Moulins), někdy též nazývaný Jan Dobrý nebo Metla na Angličany, byl synem Karla I. Bourbonského a Anežky Burgundské. Od roku 1456 byl vévodou Bourbonským a vévodou z Auvergne až do své smrti.

Jean (John) de Bourbon, Duke of Bourbon (1426 – 1 April 1488), sometimes referred to as John the Good and The Scourge of the English, was a son of Charles I of Bourbon and Agnes of Burgundy. He was Duke of Bourbon and Auvergne from 1456 to his death.


Život.

Sibyla se narodila 28. září 1564 v Bernburgu jako čtvrtá, ale třetí přeživší, dcera Jáchyma Arnošta Anhaltského, jednoho z mála držitelů titulu vévoda anhaltský, a jeho první manželky "Anežky z Barby-Mühlingenu".  V roce 1577 byla její starší sestra, Anna Marie, zbavena postu abatyše Gernrode a Frose, aby si mohla vzít "Jáchyma Fridricha", nejstaršího syna a dědice vévodství Brieg. Pod nátlakem otce nakonec sestřino postavení abatyše zastoupila právě Sibyla, její funkce byla potvrzena i císařem Rudolfem II. Za doby, kdy byla abatyší, existuje pouze jediný záznam o její působnosti a to z dokumentu, který potvrzoval její finanční zaopatření vdovy po Stefanu Molitorovi. V roce 1581 pak byla Sibyla zbaven postu abatyše, ale pouze proto, aby si krátce nato mohla vzít Fridricha I. Württemberského. Manželství bylo naplánováno a smluveno její nevlastní matkou, Jáchymovou druhou manželkou, Eleonorou Württemberskou. Svatba se konala ve Stuttgartu dne 22. května téhož roku. Novou abatyší se stala Sibylina mladší nevlastní sestra Anežka Hedvika, pozdější vévodkyně Šlesvicko-Holštýnsko-Sondeburská.  Již necelých šestnáct let po svatbě s Fridrichem porodila Sibyla patnáct dětí, z nichž se dospělosti dožilo pouze deset, ostatní zemřeli krátce po narození, mrtví se narodili, nebo zemřeli ve věku méně než pět let. Sám Fridrich měl pravděpodobně i několik nemanželských dětí. Přestože Sibyla dala Württemberským dědice i dcery, který se mohly výhodně vdát, nehrála na dvoře téměř žádnou roli. Po narození posledního dítěte, dcery Anny, žila od manžela téměř odděleně, ten často cestoval po Francii, Itálii a Anglii, proto neměl na manželku ani potomky čas.  Sibyla byla známá pro své znalosti botaniky a chemie. Svůj zájem o alchymii zastírala tím, že sbírá byliny na výrobu léků pro chudé lidi. Její "vědeckou poradkyní" byla "Helena Magenbuchová", dcera "Johanna Magenbucha", osobního lékaře Martina Luthera nebo Karla V. V roce 1606 převzala post Heleny léčitelka Maria Andreae.  Po smrti svého manžela v roce 1608 se Sibyla uchýlila do Leonbergu, kde pověřila architekta Heinricha Schickhardta, aby přestavoval místní zámek a vytvořila slavnou zahradu "Pomeranzengarten". V roce 1609 pověřila Schickhardta úkolem postavit dům u jezera, nedaleko Leonbergu, který později využívala jako lovecký zámeček. V roce 1614, ve věku 50 let, zde Sibyla zemřela a je pohřbena v kostele sv. Kříže ve Stuttgartu.

Potomci.

Z manželství s Fridrichem I. se narodilo 15 dětí a to pouze během prvních patnácti let manželství (aniž by se narodila dvojčata nebo i více).

Sibyla Anhaltská ("Sibylla von Anhalt", 28. září 1564, Bernburg – 26. října 1614, Leonberg) byla rodem princezna anhaltská a sňatkem s Fridrichem I. Württemberským také vévodkyně württemberská. Mezi lety 1577 až 1581 byla také abatyší v Gernrode a Frose.

Sibylla of Anhalt (28 September 1564 – 26 October 1614) was an Ascanian princess of Anhalt who became Duchess of Württemberg by marriage to Duke Frederick I. She was the fourth (but third surviving) daughter of Joachim Ernest, Prince of Anhalt, by his first wife Agnes, daughter of Wolfgang I, Count of Barby-Mühlingen.


Místo útoku.

Pachatel zaútočil na kolonu armádních vozidel ve chvíli, kdy zrovna stála na červenou na křižovatce 300m od generálního štábu armády a 500m od budovy parlamentu.

Pachatelé.

K atentátu se přihlásila skupina Sokolové osvobození Kurdistánu, dle jejího prohlášení byl pachatelem její člen, turecký Kurd "Zinar Raperin" (*1989) Podle úřadů za útokem ale stojí Kurdská strana pracujících, od které se skupina Sokolové osvobození Kurdistánu dříve oddělila, společně s syrskými kurdskými milicemi YPG a pachatelem měl být syrský Kurd "Salih Neccar". Pachatelství skupinou Sokolové osvobození Kurdistánu má být podle nich jen zástěrkou pro Kurdskou stranu pracujících, která se tak chce krýt před nepříjemnostmi plynoucími ze spáchání atentátu s civilními oběťmi. Úřady zatkli 19. února tři další podezřelé.

Motiv.

Dle prohlášení skupiny Sokolové osvobození Kurdistánu jde o odplatu za turecké bezpečnostní akce v Tureckém Kurdistánu, především ve městě Cizre, kde proběhla v srpnu 2015 osmidenní operace.

Vyšetřování.

Na místo činu se ihned sjelo mnoho sanitek a hasičských vozů a záchranáři začali pomáhat zraněným. Úřady kvůli vyšetřování podobně jako v případech předchozích teroristických útoků ihned vydaly pro média částečné informační embargo, zejména pokud jde o grafické znázornění a fotky z místa činu.

Reakce.

Turecko.

Premiér Ahmet Davutoğlu kvůli incidentu zrušil plánovanou večerní cestu na summit EU, kde měl jednat o uprchlické krizi. Prezident Recep Tayyip Erdoğan útok komentoval slovy, že „překročil morální a lidské hranice“ a že Turecko je odhodláno bojovat proti pachatelům i proti těm, co za nimi stojí. I on zrušil svojí plánovanou cestu, druhý den měl jet do Afghánistánu. Armáda čin označila za „opovrženíhodný a zbabělý“.

Zahraničí.

Solidaritu a soustrast Turecku vyjádřila z Němce kancléřka Angela Merkelová. Podporu a solidaritu Turecku vyjádřil také francouzský prezident François Hollande. Soustrast rodinám obětí a Turecku vyjádřil také generální tajemník NATO Jens Stoltenberg.

17. února 2016 večer došlo k sebevražednému bombovému útoku v Ankaře na kolonu vojenských autobusů, která právě stála na křižovatce na červenou. Při explozi automobilu naloženého výbušninou zahynulo 28 lidí a 61 bylo zraněno.

On 17 February 2016, in Ankara, the capital of Turkey, at least 30 people died and 60 were injured in a bombing. According to Turkish authorities, the attack targeted a convoy of shuttles carrying both civilian and military personnel working at the military headquarters during the evening rush hour as the vehicles were stopped at traffic lights at an intersection with İsmet İnönü Boulevard close to Kızılay neighborhood. Several ministries, the headquarters of the army and the Turkish Parliament are located in the neighbourhood where the attack occurred. The Kurdistan Freedom Hawks (TAK) took responsibility for the attack and said they targeted security forces. Censorship monitoring organization Turkey Blocks reported nationwide internet restrictions beginning approximately one hour after the blast pursuant to an administrative order.


Reprezentace.

V mládežnických kategoriích reprezentoval Sovětský svaz. S týmem do 18 let získal bronz na juniorském mistrovství Evropy 1988 v Československu. Za výběr do 20 let absolvoval dvě mistrovství světa juniorů – 1989 v USA (zlato) a 1990 ve Finsku (stříbro).  Debut v sovětském národním týmu si odbyl 25.3.1989 v Joensuu v přátelském utkání proti domácímu Finsku (6:0). Jako reprezentant Společenství nezávislých států se stal olympijským vítězem na hrách v Albertville 1992. Startoval také za samostatné Rusko na mistrovství světa 1992 v Československu (5. místo) a Světovém poháru 1996 (semifinále).

Kariéra.

Vyrostl v CSKA Moskva. V mateřském klubu debutoval v sovětské lize v ročníku 1988/89, kdy získal mistrovský titul. Za toto mužstvo hrál do roku 1992, kdy zamířil do NHL.  V draftu 1990 si Zubova vybral klub New York Rangers. Dres tohoto celku či jeho farmy (Binghamton Rangers v AHL) oblékal v letech 1992-1995. V ročníku 1993/94 pomohl Rangers k zisku Stanleyova poháru. V srpnu 1995 byl spolu s Petrem Nedvědem vyměněn za dvojici Ulf Samuelsson a Luc Robitaille do Pittsburgh Penguins. Následující léto přestoupil opět, když byl náhradou za Kevina Hatchera poslán do Dallas Stars. V Dallasu působil po celý zbytek kariéry v NHL. V sezoně 1998/99 s ním získal svůj druhý Stanleyův pohár, o rok později s klubem došel do finále. V sezoně 2005/06 byl zařazen do druhého All Star týmu soutěže. V roce 2009 se vrátil do Ruska.  Sezonu 2009/10 strávil v SKA Petrohrad, hrajícím KHL. Byla to jeho poslední aktivní sezona a byl zařazen do All star týmu soutěže.

Trenérská kariéra.

V sezoně 2011/12 byl asistentem trenéra v SKA Petrohrad. V letech 2012-2014 vykonával stejnou funkci v CSKA Moskva. Od roku 2014 působí opět v Petrohradě, kde se 16.10.2015 posunul do role hlavního trenéra.  V ročníku 2012/13 byl také konzultantem klubu NHL St. Louis Blues a od léta 2015 je asistentem trenéra u ruské reprezentace.

Sergej Alexandrovič Zubov (rusky Сергей Александрович Зубов, * 22. července 1970 v Moskvě, SSSR) je bývalý ruský hokejový obránce, který odehrál 1068 utkání v NHL.

Sergei Alexandrovich Zubov (Russian: Сергей Зубов; born 22 July 1970) is a former professional ice hockey defenceman and former head coach of HC Sochi of the Kontinental Hockey League (KHL). Zubov played for the Dallas Stars, New York Rangers and Pittsburgh Penguins of the National Hockey League as well as SKA Saint Petersburg of the KHL. Zubov won the Stanley Cup twice: with the Rangers in 1994 and the Stars in 1999. Zubov was inducted into the Hockey Hall of Fame as part of the class of 2019.


Život.

Narodil se v Miláně jako syn drobného průmyslníka a profesorky francouzštiny. Otec zemřel roku 1909 a zanechal díky svým špatným investicím rodinu ve finančních potížích. Se svou přísnou matkou měl velmi komplikovaný vztah, což se stalo jedním z témat jeho díla. Protože se jí bál odporovat, šel podle jejího přání po skončení střední školy studovat na Milánskou polytechniku. Roku 1915 však studia opustil a dobrovolně narukoval do armády, kde bojoval jako člen elitních horských jednotek zvaných Alpíni. Roku 1917 se po bitvě u Caporetta dostal do německého zajetí, kde se seznámil s dramatikem Ugem Bettim a prozaikem Bonaventurou Tecchim, kteří ovlivnili jeho další literární vývoj. Své trauma z války a osobní krizi vyvolanou smrtí bratra Enrica, který bojoval jako pilot a byl sestřelen v dubnu 1918, vylíčil ve svém "Deníku z války a vězení" ("Giornale di guerra e di prigionia"), který si psal v letech 1915 až 1919 a který vyšel knižně až roku 1955. V tomto deníku se již plně projevují psychologické motivace jeho příštích literárních postav, jako je neuróza a chorobná úzkost.  Po skončení války dokončil roku 1920 svá studia na polytechnice a v letech 1920–1922 pracoval jako inženýr na Sardinii a v Lombardii a pak do roku 1924 v Argentině. Po návratu odešel pracovat k vatikánským technickým službá, později učil matematiku na gymnáziu v Miláně. Začal také studovat filozofii, ale studia nedokončil. Do roku 1931 opět vykonával své povolání inženýra a pracoval ve Francii, v Německu a v Belgii. Poté se plně věnoval literární dráze. Od roku 1940 žil ve Florencii, kde se spřátelil s celou řadou prozaiků a básníků (například s Eugeniem Montalem), se kterými roku 1945 založil časopis "Il Mondo". Roku 1950 se přestěhoval do Říma a do roku 1955 zde pracoval v kulturním oddělení italského státního rozhlasu. V Římě také zemřel a je zde pochován.

Dílo.

Debutoval roku 1927 v časopise "Solaria" esejem "Manzoniovská apologie" (Apologia manzoniana). Následně publikoval celou řadu črt, povídek, novel i románů, na kterých pracoval i několik let a které se vyznačují velmi složitou skladbou. Díky jeho „baroknímu“ stylu, mísícímu různé jazykové roviny a spisovnou italštinu s jejími dialekty, slangem, s technickými výrazy i se slovy z cizích jazyků, jsou jeho díla čtenářsky velmi náročná. Jazykovou stránkou svých děl Gadda silně ovlivnil představitele italské neoavantgardy.  Hlavním motivem jeho tvorby je zobrazení rozkladu buržoazie a kritika společnosti, která potlačuje v člověku jeho smysl pro spravedlnost a stud a jeho úctu k rozumu. To vyvolává zmatky v lidských vztazích, ze kterých vznikají mýty pohlaví, krve a smrti. Kromě rodinných anomálií, vycházejících z nezdravého ovzduší jeho rodiny, je jeho dalším velkým tématem expresívní satira fašistického režimu, kterého byl dlouho příznivcem a se kterým se myšlenkově rozešel až počátkem čtyřicátých let. Dnes je Gadda považován za osobnost rovnou takovým novátorům jako byl James Joyce, Franz Kafka, Marcel Proust nebo Robert Musil.

Carlo Emilio Gadda (14. listopadu 1893, Milán – 21. dubna 1973, Řím) byl italský inženýr a spisovatel, jeden z nejoriginálnějších italských prozaiků. Jeho dílo, jehož velká část byla napsána v období mezi dvěma světovými válkami, bylo skutečně doceněno až v 60. letech 20. století.

Carlo Emilio Gadda (; November 14, 1893 – May 21, 1973) was an Italian writer and poet. He belongs to the tradition of the language innovators, writers that played with the somewhat stiff standard pre-war Italian language, and added elements of dialects, technical jargon and wordplay.


Historie.

Aqua Marcia byl zbudován v letech 144–140 př. Kr. praetorem Quintem Marciem Rexem (předkem Julia Caesara), po kterém byl také pojmenován. Sledoval trasu Via Tiburtina do Říma a do města vstupoval v jeho východní části u Porta Tiburtina. Akvadukt byl známý svou studenou a čistou vodou.  Většina stavby byla zaplacena díky kořisti z plenění města Korint v roce 146 př. Kr. a ze zničení Kartága na konci Třetí punské války, které proběhlo ve stejném roce. Voda zajišťovaná tímto akvaduktem byla důležitou složkou, umožňující vývoj Říma, který byl na svou dobu obrovskou aglomerací.  Zdroje akvaduktu se nacházely poblíž dnešních měst Arsoli a Agosta ve více než 91 km vzdáleném údolí řeky Anio. Toto umístění v kopcích východně od města bylo vybráno i pro další aukvdaukty jakými byly Anio Vetus, Anio Novus a Aqua Claudia. Stejný zdroj vody je používán i pro dnešní akvadukt.  Aqua Marcia dodával vodu na nejmenší ze sedmi římských pahorků Viminál a následně do čtvrti Caelius, na pahorek Aventin, Palatin a Kapitol. Přivedení vody na pahorek Kapitol vyvolalo jistou kontroverzi, neboť tradicionisté upozorňovali na pasáž v Sibylině knize, která před přivedením vody na Kapitol varovala.  V roce 33 př. Kr. byl akvadukt opraven Agrippou a později znovu Augustem, což dokazuje záznam ,který byl později vytvořený na oblouku Porta Tiburtina. Augustus také zdrojnici rozšířil jejím připojením na další zdroj – Aqua Augusta, čímž zdvojnásobil propustnost. Většina vody byla odčerpávána soukromými obyvateli města k jejich vlastnímu užití, takže v Neronově době byl akvadukt téměř kompletně využit. Zdrojnice byla opět rozšířena pozdějšími císaři. V době kdy Frontinius měřil městské akvadukty, tedy asi v roce 97, Aqua Marcia byl schopen dodávat 187 600 000 litrů vody denně (tedy více než 2171 litrů za vteřinu). Byl to druhý největší akvadukt v Římě.

Aqua Marcia byl nejdelší z 11 akvaduktů zásobujících vodou antický Řím. Stále funkční akvadukt Acqua Felice pocházející z roku 1586 na mnoha úsecích kopíruje trasu někdejšího Aqua Marcia.

The Aqua Marcia () is one of the longest of the eleven aqueducts that supplied the city of Rome. The aqueduct was built between 144–140 BC, during the Roman Republic. The still-functioning Acqua Felice from 1586 runs on long stretches along the route of the Aqua Marcia.  Together with the Aqua Anio Vetus, Aqua Anio Novus and Aqua Claudia, it is regarded as one of the "four great aqueducts of Rome."


Historie.

Počátky conjoint analýzy sahají do 60. let 20. století, ve spojení s matematickou psychologií a psychometrikou. Skutečný vznik Conjoint analýzy je spojený s přelomem 60. a 70. let, kdy byla vyvinuta profesorem marketingu Paulem Greenem z The Wharton School of the University of Pennsylvania, který je v současnosti nejcitovanějším autorem.  Do širšího povědomí odborné veřejnosti se conjoint analýza dostala v roce 1975 prostřednictvím časopisu Harvard Business Review. Růst oblíbenosti získala conjoint analýza v 90. letech, díky rozvoji uživatelsky přívětivých počítačových programů, které podporují tuto metodu a hodnověrnosti výsledků, které tato analýza přinášela.  Po roce 2000 přibližně až 67% marketingových výzkumných společností používalo conjoint analýzu a je pravděpodobně jedním z největších vynálezů v marketingovém výzkumu za posledních 40 let.

Možné aplikace.

Tuto analýzu lze aplikovat v různých situacích. Například metodologie „záměny značky/ceny“ jako prostředek odhadování efektivity a hodnoty značky. Tato metodologie je zjednodušenou verzí spojitého měření jen se dvěma proměnnými (značkou, cenou). Spotřebitelé dostanou na výběr z řady simulovaných výběrů při nákupu mezi různými kombinacemi značek a cen. Každá volba nutí spotřebitele ke změně mezi výběrem preferované značky a nižší platbou. Tento způsob zjišťuje hodnotu věrnosti zákazníka ke značce.  Další variací a aplikací Conjoint analýzy může být zaměřena na image a hodnotu značky. Toho, jak jména značek reagují na parametry fyzického produktu, aby se umožnilo rozšíření jména značky na novou škálu produktů. Dalším příkladem této variace je určení atributů společnosti, které jsou relevantní pro spotřebitele k celkovému vnímání image společnosti. V návaznosti se dále hodnotí důležitost zvolených atributů a odhadují se náklady na zlepšení (či změnu vnímání spotřebitelů).

Výhody a nevýhody.

Hlavní výhodou přístupu založeného na této analýze je, že uvažuje různé značky a aspekty produktu v marketingovém programu (složení, cenu produktu, distribuční místa,…), které pak mohou být zkoumány simultánně. Informace o spotřebitelských reakcích na různé marketingové aktivity se pak mohou odkrývat nejen u značek, na které se soustředíme, ale i u konkurence. Další výhoda je mnohostranné využití v různých problémových oblastech. Je to flexibilní nástroj, poskytuje výsledky na bázi intervalů, umožňuje odvodit úsudky o zákaznických segmentech, popř. struktuře jejich preferencí. Umožňuje simulovat přijetí produktu a rozhodování při změnách atributů produktu. Tato analýza je použitelná i při hodnocení inovací.  Na druhou stranu nevýhodou je, že spotřebiteli mohou být představeny marketingové profily, které nejsou v souladu s očekáváním z důvodu, že o značkách už předem vědí. Pokud je tedy Conjoint analýza použita, marketér si musí dát pozor, aby spotřebitelé nehodnotili nerealistické profily či scénáře produktů. Dále je to časté používání ordinálních škál (stupnice podle pořadí priority hodnot ), které při korektním zpracování neumožňují aritmetické operace, jako je součet či průměr. Nevýhodou je i přetěžování respondentů kvůli velkému počtu posuzovaných alternativ, které si ani nemusí umět představit. Analýza také zkresluje výsledky kvůli omezeným možnostem popisu vlastností a vzhledu variant produktu. Ani předpoklad stability struktury preferencí v čase nemusí být správný.

Postup při conjoint analýze.

Prvním krokem při zpracování je výběr atributů – vlastností produktu, které jsou relevantní z hlediska cíle výzkumu Typickými atributy jsou technické aspekty produktu, jeho cena nebo značka. Větší počet zkoumaných atributů zvyšuje náročnost pro respondenty, a proto se doporučuje omezit na maximálně 6 až 7 atributů. Některé výzkumné společnosti však běžne používají atributů více, co může vést k horší kvalitě výsledků výzkumu.  Volba atributů pak vychází z cílů výzkumu, což také znamená, že pravděpodobně půjde o atributy, které jsou ovlivnitelné zadavatelem výzkumu. Kromě toho by zvolené atributy měli sami respondenti považovat za důležité a doporučuje se je ověřit předvýzkumem. Atributy by měly být na sobě nezávislé, mají měřit pouze jednu dimenzi a jednomu produktu má odpovídat pouze jedna úroveň tohoto atributu. Atributy by dále měly být dobře popsatelné a konkrétní, aby si je respondenti uměli představit a aby byli schopni porovnat jejich důležitost s jinými atributy (např. atribut ,celková kvalita“ je nevhodný).  Další rozhodnutí se týká úrovní jednotlivých atributů. Předem se musí definovat hodnoty atributů, které tak budou popisovat konkrétní vlastnosti produktů. Např. při zkoumání mobilních telefonů můžeme zkoumat atribut hmotnost a úrovně nastavit na 80, 100 a 125 gramů.  Více úrovní také znamená větší zátěž pro respondenty. Nejčastější počet úrovní je 2 až 5 a mohou být u jednotlivých atributů různé. Rozestupy úrovní u metrických znaků nemusí být stejné a rozpětí úrovní má být dostatečně velké, aby umožnilo simulovat budoucí podmínky na trhu nebo technický vývoj a zjistily se tak preference zákazníků vzhledem k možným inovacím. Doporučuje se také zvolit počet úrovní pro všechny atributy podobný, protože výzkumy prokázaly, že se v důsledku uměle vysokého počtu úrovní jednoho atributu zvyšuje jeho relativní význam a dochází ke zkreslení výsledků.

Příklad použití conjoint analýzy.

V následující tabulce je uvedena možnost použití conjoint analýzy při analýze produktu mobilního telefonu, atributy a úrovně atributů tohoto produktu:

Conjoint analýza (z angličtiny CONsidered JOINTly – „zvažováno společně"; česky někdy také „preferenční analýza") je multivariační metoda, která byla vyvinuta v psychologii v 60. letech 20. století, v 70. letech byla posléze uvedena jako výzkumná metoda do marketingu. Jedná se o speciální techniku sloužící pro určení, které proměnné charakterizující výrobky nebo služby nejvíce ovlivňují volbu produktu a které kombinace kategorií těchto proměnných jsou spotřebiteli nejvíce preferovány. Tím, že spotřebitelé formulují své preference nebo vybírají z více produktových profilů, zjišťují výzkumníci jaké záměny mezi různými atributy značky činí, a tím také určují jejich důležitost pro zákazníky.

Conjoint analysis is a survey-based statistical technique used in market research that helps determine how people value different attributes (feature, function, benefits) that make up an individual product or service.  The objective of conjoint analysis is to determine what combination of a limited number of attributes is most influential on respondent choice or decision making. A controlled set of potential products or services is shown to survey respondents and by analyzing how they make choices between these products, the implicit valuation of the individual elements making up the product or service can be determined. These implicit valuations (utilities or part-worths) can be used to create market models that estimate market share, revenue and even profitability of new designs.  Conjoint originated in mathematical psychology and was developed by marketing professor Paul E. Green at the Wharton School of the University of Pennsylvania. Other prominent conjoint analysis pioneers include professor V. "Seenu" Srinivasan of Stanford University who developed a linear programming (LINMAP) procedure for rank ordered data as well as a self-explicated approach, Richard Johnson who developed the Adaptive Conjoint Analysis technique in the 1980s and Jordan Louviere (University of Iowa) who invented and developed choice-based approaches to conjoint analysis and related techniques such as best–worst scaling.  Today it is used in many of the social sciences and applied sciences including marketing, product management, and operations research. It is used frequently in testing customer acceptance of new product designs, in assessing the appeal of advertisements and in service design. It has been used in product positioning, but there are some who raise problems with this application of conjoint analysis.  Conjoint analysis techniques may also be referred to as multiattribute compositional modelling, discrete choice modelling, or stated preference research, and is part of a broader set of trade-off analysis tools used for systematic analysis of decisions. These tools include Brand-Price Trade-Off, Simalto, and mathematical approaches such as AHP, evolutionary algorithms or rule-developing experimentation.


Ekologie.

Nejlépe prosperuje ve stále vlhkých tropických a subtropických oblastech, je však na vlhkost a teplotu méně náročný než jeho blízký příbuzný mangovník. Roste téměř ve všech typech půdy, obvykle až do nadmořské výšky 700 m, výjimečně až 1000 m. Za ideální je považována průměrná teplota 22 až 27 °C, přežívá i při rozmezí 15 až 35 °C. V období vegetačního klidu může starší rostlina přežít i krátkodobý pokles teploty k -3 °C, mladá uhyne již při 0 °C. Upřednostňuje místo s průměrnými srážkami 900 až 1800 mm, snese i 600 až 2200 mm. Na úživnost půdy není příliš náročný, postačuje, když je pro kořeny dostatečně hluboká, dobře odvodněná a její pH se pohybuje od 5,5 do 6,5, přežívá i při hodnotě pH 4,5 až 7,5. Stanoviště na kterém roste však musí být plně osluněno, jinak strom vytváří málo plodů. V oblastech s výrazným obdobím sucha listy společně opadávají a vykvétá jednou ročně, v místech se stále vlhkým počasím se listy vyměňují průběžně a kvete i plodí téměř neustále.

Popis.

Mombín sladký je listnatý, do široka rozvětvený strom dorůstající do výšky 9 až 12 m (ve své domovině ojediněle až do 20 m) s krátkým kmenem, tlustým 20 až 45 cm a s dlouhými, křehkými větvemi. Jeho hladká nebo mělce rýhovaná kůra je šedavá, světle až červenavě hnědá a v mládí má patrné lenticely. Z hlavních kořenů někdy nad terén vyčnívají nevysoké, zploštělé, kořenové náběhy přispívající k podpoře velkých stromů. Z poraněných míst prýští viskózní pryskyřice s léčebnými účinky. Listy dlouhé 20 až 60 cm bývají nahloučené na koncích větví, vyrůstají střídavě, jsou lichozpeřené a mají 11 až 20 cm dlouhé vřeteno se čtyřmi až dvanácti páry mírně kožovitých lístků s krátkými řapíčky. Lístky jsou tmavě zelené, lysé, tvar mají eliptický až obkopinatý, jsou 6 až 10 mm dlouhé a 2 až 5 mm široké, největší koncový lichý lístek bývá dlouhý od 10 do 20 mm. Na bázi jsou lístky okrouhlé nebo klínovité, na koncích špičaté a po obvodě celokrajné nebo drobně pilovité, žilky ve čtrnácti až dvaceti čtyřech párech jsou pospojované s okrajovou žilkou. Na začátku suchého a chladného ročního období se listy zbarví zářivě žlutě a opadnou, jinak se obměňují postupně.  Květenství je tvořeno četnými drobnými květy sestavenými do hustých terminálních jehlanovitých lat dlouhých až 35 cm, které nejčastěji rostou na konci větví. Květy velké do 5 mm rozkvétající před nebo až s počátkem rašením listů, vyrůstají v jednom květenství společně oboupohlavné i jednopohlavné, mají asi 2 mm stopky a drobné kopinaté až čárkovité listeny. Květy jsou pětičetné, nepatrné kališné lístky jsou zelené, trojúhelníkovité, korunní lístky jsou vejčitě podlouhlé, nazpět ohnuté, bělavé a 2,5 mm dlouhé. Deset tyčinek s podlouhlými prašníky je v květu ve dvou kruzích. Kulovitý, svrchní, pětipouzdrý semeník je velký do 1 mm a nese pět čnělek s bliznami. Květy jsou opylovány hlavně včelami slétajícími se za nektarem.  Plod je oválná, eliptická nebo hruškovitá peckovice dozrávající za šest až osm měsíců po opylení. Bývá dlouhý 6 až 10 cm a široký 3 až 8 cm, je zprvu zelený a později v plné zralosti žlutý až jasně oranžový. Obsahuje dřevnatou pecku velkou asi 2 cm, jenž je rozdělená až do pěti pouzder obsahující po jednom plochém, světle žlutém semeni. Pecka má vnější vrstvu roztřepenou v tvrdá vlákna vnikající do dužiny plodu, se kterou je pecka takto pevně srostlá.  Plody visí na stopkách ve svazcích, čítajících i tucet a více. Se stromů samovolně padají ještě před dosažením zralosti, jsou přitom zelené a tvrdé. Opadávají postupně po dobu několika týdnů, teprve na zemi dozrávají a mění barvu do zlatožlutá, často se se stromů sklízí střepáváním. Ve správné zralostí, když je ovoce ještě pevné, je dužina zabarvená žlutě a se šťavnatou a mírně nakyslou, svěží chuti se poněkud podobá ananasu. Při přezrání plod změkne, příjemná chuť se vytrácí a dužinu lze špatně dělit kvůli houževnatým a se zráním tvrdnoucím vláknům vystupujícím z pecky. Ve své domovině, v Tichomoří, váží některé plody i 0,5 kg.

Pěstování.

Zasazená rostlina roste velice rychle, za rok povyroste až o 2 metry. Pokud pochází ze semene obvykle již plodí ve věku čtyř až pěti let, pokud je ze řízku plodí asi o rok dříve. Dosahuje plné výnosnosti asi v osmi létech, ekonomicky se vyplácí do stáří 20 až 25 roků. Dospělé a dobře zakořeněné rostliny jsou odolné vůči suchu, mladé stromky je vhodné při déletrvajícím přísušku zalévat.  Rozmnožuje se pohlavně i vegetativně. Semena si nepodržují dlouhou klíčivost a proto se vysazují brzy po dozrání plodů. Sází se do půdy bohaté na organické látky při teplotě 25 až 28 °C, mají však proměnlivou dobu dormance, která se průměrně se pohybuje okolo jednoho měsíce. Nejčastěji používaný způsob množení je zakořeňování řízků z vyzrálého dřeva, který se ihned po uříznutí vsadí do země na místo, kde trvale poroste. Lze je také s úspěchem roubovat či očkovat na zakořeněnou podnož. Stromy se při růstu nemusí usměrňovat prořezáváním, pouze se odstraňují větve suché a poškozené. Zkrácené větve nebudou mít v následném roce květy.  Přestože jsou rostliny od přírody přivyklé na období dešťů a následné období sucha kde mají vegetační klid, šlechtí se pro některé oblasti rostliny rychle rostoucí a hlavně přizpůsobené pro podnebí trvale vlhké a teplé, které si nevybírají období klidu a plodí průběžně. Pro jiná prostředí se zase vyhledávají rostliny dobře snášející pokles teploty k +15 °C.

Význam.

Plody mombínu sladkého bývají srovnávané s mangem a přitom jsou hodnocené jako ovoce podřadné kvality. Nezralé plody obsahující velké procento pektinu se používá pro svou kyselou příchuť do sladkých omáček a polévek, po dozrání slouží pro přípravu marmelád, džemů, kompotů a různých nápojů. V obou stadiích se hojně jedí samostatně syrové se solí nebo v salátech s čili papričkami a kari kořením. V některých oblastech se hojně suší nebo konzervují a pak používají pro ochucení omáček. Ještě zelené se nakládají s octem, s čili a různým dalším kořením. Pro děti se plody nakládají do cukrového nálevu se skořicí. Konzumují se i listy, které se vaří jako zelenina nebo se používají v salátech.  Dřevo stromů je lehké a měkké, není příliš odolné hnilobě, v minulosti se z něj pro malou hmotnost vyráběly čluny a jejich součásti. Ovoce, listy, kůra i pryskyřice se používají v tradiční medicíně pro potlačení rozličných vnitřních onemocnění, k léčbě poranění, bolesti v krku i pro zlepšení zraku. Přebytečné plody jsou zkrmovány prasaty a listy dobytkem.

Mombín sladký ("Spondias dulcis") je rychle rostoucí listnatý strom, plodící středně velké plody s jedlou dužinou, je uzpůsobený k růstu v tropech a teplých subtropech bez i jen krátkodobého poklesu teploty k bodu mrazu. Je dřevinou pocházející z polynéských a mikronéských ostrovů v Pacifiku, kde je pěstován pro ovoce. Přísluší do plodonosného rodu mombín ("Spondias") tvořeného 16 druhy, který byl zaveden do subtropických a tropických zahrad Starého a později i Nového světa. Je nenáročnou rostlinou s poživatelnými peckovicemi, která se snadno se množí, dobře roste a je proto hojně rozšířena jak v oblastech s počasím ovlivňovaném monzuny, tak i s klimatem celoročně vlhkým.

Spondias dulcis (syn. "Spondias cytherea"), known commonly as ' () in Sri Lanka or June plum, is an equatorial or tropical tree, with edible fruit containing a fibrous pit. It is known by many other names in various regions, including kedondong in Indonesia and in Malaysia, ambra in Malaysia, buah long long among the Chinese population in Singapore, Isbaandheys' in Somalia, Embe Ng'ong'o' in Tanzania, prune de cythère, pommecythere, or golden apple in Trinidad and Tobago, Dominica, Guadeloupe, Suriname, Saint Lucia and Martinique, June plum in Bermuda and Jamaica, mangotín in Panama, yuplón in Costa Rica, golden apple in Grenada, Saint Vincent and the Grenadines, Barbados and Guyana, golden plum in Belize, jobo indio in Venezuela, cajá-manga and cajarana in Brazil and São Tomé and Príncipe, quả cóc in Vietnam, /məkaʔ/ (ម្កាក់) in Cambodia, amra in Bangladesh, manzana de oro in Dominican Republic, cas mango in Cameroon, Maldives, vi in Samoa, Tonga, and Hawaii. In Seychelles frisiter" and มะกอกบก or มะกอกฝรั่ง"' (magog bog or magog farang) in Thailand.


Život.

Cerdic je považován za zakladatele dynastie Cerdikovců. Podle "Anglosaské kroniky" byl Cynric jeho synem. Podle souboru anglosaských královských rodokmenů "Genealogiæ regum Anglorum" byl Cerdic synem Aluky, jehož linie mýtických předků sahá přes Giwise, Branda, Bældæga, Wodena až po Frealafinga. Cerdikovým synem byl jinak neznámý Creoda, Cynrikův otec. Biskup Asser ve svém životopise krále Alfréda Velikého "Vita Alfredi" vkládá mezi Wodena a Frealafinga ještě Frithowalda a rozšířil Cerdikův původ o Adama a Evu.  Raná historie království Wessex zachycená v "Anglosaské kronice" je považována za nespolehlivou s několikanásobně popisovanými týmiž událostmi se zjevně si odporujícími informacemi. Současný britský historik David Dumville klade skutečnou dobu Cerdikovy vlády do let 538–554. Jiní historici se domnívají, že Cerdic byl saským vůdcem poraženým britskými Kelty („Britony“) v bitvě na Mons Badonicus, která byla pravděpodobně vybojována v roce 490 (nebo možná později, ale před rokem 518). To nesouhlasí, pokud by David Dumville měl pravdu. Jiní historikové připisují bitvu Ællovi, dle "Anglosaské kroniky" prvnímu králi Sussexu, nebo jinému saskému vůdci. V každém případě se zdá, že počátky království Wessex jsou složitější než verze, kterou podává dochovaná tradice.  Někteří historici šli tak daleko, že označili krále Cerdika za zcela legendární postavu, která ve skutečnosti nikdy neexistovala, ale to je menšinový názor. Nicméně nejstarší zdroj o Cerdikovi, "Anglosaská kronika", byl sestaven ke konci 9. století, a přestože zaznamenává dochovanou tradici o založení Wessexu, čtyři sta let, které mezitím uplynuly, znamená, že popis událostí nemůže být brán jako přesný.  V každém případě odvozovat svůj původ od Cerdika bylo nezbytným předpokladem, aby pozdější králové Wessexu mohli legitimizovat svou vládu. Avšak až králem Egbertem počíná nezpochybněná nepřerušená pokrevní linie anglických/britských králů/královen až po současnou Windsorskou dynastii a její zatím poslední panovnici, královnu Alžbětu II.

Otázka Cerdikova původu.

Primární prameny působí několik neřešitelných problémů. "Anglosaská kronika" byla napsána téměř 400 let po skutečných událostech a mnoho podrobností, které jsou v ní uvedeny, musí být považováno za vybájené. Možné historické jádro bylo zkresleno ústní tradicí a zobrazeno spíše jako představy 9. století o původu království Wessex než jako historická fakta.  Raná historie království Wessex zachycená v "Anglosaské kronice" je považována za nespolehlivou, chronologie je zcela určitě nesprávná a zdá se, že některé události jsou během 19 let uvedeny dvakrát se zjevně si odporujícími informacemi. Kupříkladu vylodění Cerdika a Cynrika v roce 495 a vylodění Stufa a Wihtgara v roce 514 byla interpretována buď jako pozdější chyby při přepisování nebo nedorozumění kvůli velikonočnímu výpočtu římského mnicha Dionysia Exiguua, který seskupoval události do 19letých cyklů. Cerdikovo panování v letech 519–534 se sice shoduje s 16 lety jeho vlády uvedenými v "Západosaském genealogickém královském seznamu", ale odchylky mezi "Anglosaskou kronikou" a jinými královskými seznamy naznačují, že jeho panování je datováno příliš brzy. Současná britská historička Barbara Yorke navrhla alternativní datování Cerdikova a Cynrikova „příchodu“ zhruba na rok 532 a jeho panování na leta 538–554.  Příchod zakladatelského páru s aliteračními jmény a na několika málo lodích se podobá jiným anglosaským mýtům o původu (kupříkladu legendární zakladatelé jutského království Kent Hengest a Horsa) a je součástí indoevropské tradice.  Mýtus dále připomínají toponyma údajně odvozená od jmen osob, kupříkladu jako je "Natanleaga" (po králi Natanleodovi), které ale s větší pravděpodobností znamená „mokrý les“. Opačný postup, to znamená osob pojmenovaných podle stávajících míst, je pravděpodobně správný.  "Anglosaská kronika" přináší rodokmen sledující Cerdikovy předky až ke germánskému bohu Ódinovi a patriarchům žijícím před potopou. Avšak britský filolog původem z Nového Zélandu Kenneth Sisam (1887–1971) uvádí, že Cerdikův rodokmen je výsledkem rozpracování základního rodokmenu vypůjčeného od králů anglosaského království Bernicie, a proto Cerdikovi předci v jeho rodokmenu uvedení nemají žádný historický základ.  Je zajímavé, že jméno Cerdic je spíše považováno za keltobritské, coby forma jména Ceretic, než za jméno germánského původu. Jméno původně pochází z keltobritského jména Caraticos. To by mohlo ukazovat, že Cerdic byl britský Kelt a že jeho dynastie se germanizovala až v průběhu času. Tento názor by byl podpořen možná negermánskými jmény některých jeho potomků včetně Ceawlina, Ceddy a Caedwally. Naopak některé velšské knížecí dynastie odvozují svůj původ od raných předků s možná germánskými jmény jako Tewdrig (tedy Theodorich) a jeho otec Teithfallt. To naznačuje, že etnicita nebyla možná tak důležitá při formování vládnoucích elit uvnitř předstátních útvarů v pořímské Británii, než jak se tradičně věřilo. Cerdikův otec Elesa byl některými historiky identifikován jako římsko-britský Elasius, „náčelník oblasti“, se kterým se setkal pozdně antický galský biskup Germanus z Auxerre během své cesty do Británie s cílem potřít tamní pelagianismus.  Britský archeolog John Nowell Linton Myres (1902–1989) poznamenává, že když se Cerdic a Cynric poprvé objeví v "Anglosaské kronice" v zápisu k roku 495, jsou zde uvedeni staroanglickým termínem jako „"ealdorman"“, tedy titulem vysokých královských správních úředníků používaným zhruba od 9. století až do období vlády krále Knuta Velikého (1016–1035). Tento titul se v listinách králů Wessexu překládal do latiny jako „"dux"“ (vévoda/kníže) nebo jako „"præfectus"“ (prefekt). V každém případě se jedná o dost nižší hierarchický titul, než bychom u Cerdika a Cynrika čekali. Myres poznamenává, že „je to tudíž podivné nalézt (titul „"ealdorman"“) zde, aby označil vůdce něčeho, co má ambice být nezávislou skupinou nájezdníků, jejichž původ a autorita není jinak specifikována. Příliš to vypadá, jako by byla vyslovena narážka, že Cerdic a jeho lidé vděčí za své postavení tomu, že již byli pověření administrativními záležitostmi za římské vlády na této části Saského pobřeží (latinsky „"Litus" "Saxonicum"“; pozdně římský systém opevnění na obou stranách Lamanšského průlivu).“  Navíc až teprve v zápisu k roku 519 jsou Cerdic a Cynric zmíněni, že „začali vládnout“, což by naznačovalo, že přestali být závislými vazaly nebo dosazenými regionálními správci s titulem „"ealdorman"“ a stali se nezávislými svrchovanými králi.  Shrneme-li, Myres věřil, že „je tudíž možné považovat Cerdika za hlavu částečně sko-keltobritské šlechtické rodiny s rozsáhlými územními zájmy na západním pobřeží "Litus Saxonicum". Jako takový mohl být docela dobře pověřen na konci římské, anebo pořímské vlády jeho obranou. Mohl by tedy být tím, co pozdější anglosaská terminologie mohla charakterizovat jako „"ealdorman"“. … Kdyby taková dominantní domorodá rodina, jako ta Cerdikova, již získala pokrevní příbuzenský vztah se stávajícími saskými a jutskými osídlenci na tomto konci Saského pobřeží, mohlo být docela velkým pokušením, jakmile se efektivní římská vláda vytratila, postoupit dále. Mohla vzít záležitosti do vlastích rukou a po eliminování jakýchkoliv zbývajících středisek odporu ze strany konkurenčních keltobritských náčelníků, jako kupříkladu záhadného Natanleoda v zápise k roku 508, mohla „začít vládnout“, aniž by v budoucnosti uznávala jakoukoli nadvládu.

Cerdic († asi roku 534) byl podle "Anglosaské kroniky" vůdcem anglosaského (germánského) osidlování Británie, prvním králem Wessexu a zakladatelem rodu Cerdikovců (pro toto období je termín Wessex ahistorický; ve skutečnosti byl králem saského kmenového uskupení Gewisů s titulem GEVVISSÆ CYNING, latinsky REX GEVVISSÆ, ze kterého se království Wessex vyvinulo).  Cerdic podle "Anglosaské kroniky" přistál s pěti loděmi na pobřeží současného hrabství Hampshire v roce 495 spolu se svým synem Cynrikem. Bojoval prý s keltobritským králem jménem Natanleod u "Natanleaga" (moderní Netley Marsh v hrabství Hampshire) v roce 508 a zabil ho spolu s 5000 jeho muži. S britskými Kelty bojoval Cerdic ještě v roce 519 u "Cerdicesleag" (moderní Charford; „Cerdikův Brod“). Mezi jeho taženími je zmiňováno i dobytí ostrova Wight, jenž měl být později dán jeho příbuzným, Stufovi a Wihtgarovi, kteří údajně dorazili s další vlnou Západních Sasů v roce 514. Král Cerdic prý zemřel v roce 534, po něm nastoupil jeho syn Cynric.

Cerdic (; ) is cited in the "Anglo-Saxon Chronicle" as a leader of the Anglo-Saxon settlement of Britain, being the founder and first king of Saxon Wessex, reigning from 519 to 534 AD. Subsequent kings of Wessex were each claimed by the "Chronicle" to descend in some manner from Cerdic. His origin, ethnicity, and even his very existence have been extensively disputed.


Život.

Jan Fridrich byl nejstarším synem Fridricha I. Württemberského, šestého vévody Württemberska, a jeho manželky Sibyly Anhaltské, dcery Jáchyma Arnošta Anhaltského. Narodil se 5. května roku 1582 v Montbéliard, kde žil až do čtyř let, než se s rodinou přestěhovali do Stuttgartu.  Dne 5. listopadu 1609 se oženil s Barbarou Žofií Braniborskou (1584—1636), dcerou kurfiřa Jáchyma Fridricha Braniborského. Z jejich manželství vzešlo devět dětí, z nichž šest se dožilo dospělosti.  Jan Fridrich byl dobrý, mírumilovný vládce, který ale často odhaloval své slabiny a měl tak nevýhodu ve vojenských střetech. I přesto se mu podařilo prosadit obnovení ústavy, kterou zrušil jeho otec Fridrich I. Důležitou událostí jeho života bylo i to, že nechal uvrhnout do žaláře kancléře Matthäuse Enzlina, kterého obvinil ze zpronevěry a vydírání. Za jeho vlády Württembersko zažilo spíše vzestup, avšak pravdou je, že ve skutečnosti narazil na velký dluh jeho rodu a vedl spory se svými příbuznými.  Jan Fridrich pokračoval v jednáních s evangelickými knížaty, která vedl i jeho otec Fridrich. Roku 1608 podepsal smlouvu s Protestantskou unií. V roce 1621 se společně s armádou unie přestěhoval do Falce. Jan Fridrich přísahal věrnost unii. Účastnil se bitvy u Wimpfenu (26. dubna 1622), kde maršál Tilly porazil markraběte bádenského, Jiřího Fridricha, a padl zde Janův nejmladší bratr Magnus. Krátce nato vítězná strana začala plenit severozápadní část Württemberska a v následujících letech sem opakovaně pořádala nájezdy. To region značně poškodilo.  Dne 28. května 1617 uzavřel Jan Fridrich dohodu se svými bratry: druhý nejstarší Ludvík Fridrich získal Montbéliard a stal se tak zakladatelem vedlejší linie Württembersko-Montbéliardských (zanikla 1723), další bratr, Julius Fridrich, získal Weiltingen a stal se zakladatelem vedlejší linie Württembersko-Weiltingenských (zanikla 1792). Janovi další bratři Fridrich Achilles a tehdy ještě živý Magnus získali hrady Neuenstadt a Neuenbürg. Oba dva ale zemřeli bezdětní a tak se jejich majetek vrátil zpět hlavní linii Württemberků.  Jan Fridrich Württemberský zemřel 18. července 1628, když byl na cestě do města Heidenheim an der Brenz. Jeho nástupcem se stal prvorozený syn Eberhard.

Jan Fridrich Württemberský ("Johann Friedrich von Württemberg", 5. května 1582, Montbéliard — 18. července 1628) byl mezi lety 1608 až 1628 sedmý vévoda württemberský. Jeho vládu ukončila smrt při cestě do města Heidenheim an der Brenz.

Duke John Frederick of Württemberg (5 May 1582, Montbéliard – 18 July 1628) was the 7th Duke of Württemberg from 4 February 1608 until his death on 18 July 1628 whilst en route to Heidenheim.


Popis.

V kohoutku měří 55-65 cm, délka těla je 90-110 cm a hmotnost dosahuje 15-23 kg. Rohy měří 15 až 25 cm u samic a 25 až 38 cm u samců, přičemž rohy samců jsou výrazně tlustší, zahnutější a s výraznějšími prstenci. Zbarvení je béžové či načervenalé na bocích a horní polovině těla, břicho bývá světlé.

Ekologie a chování.

Umí přežít v suchém prostředí pouští a polopouští s minimálními nároky na vodu, pokud je potřeba, obejde se bez vody úplně a tekutiny získává z rostlinné stravy. Vyskytuje se rovněž na savanách. Žije v párech nebo malých stádech, tvořených jedním dominantním samcem, samicemi a jejich mláďaty. Výjimečně mohou stáda čítat až 100 jedinců.  Živí se listy akácií a různých křovin, když má možnost, spásá trávu a jiné rostliny.  Jejími predátory jsou jakékoliv střední a větší šelmy od šakalů, karakalů a vlků, přes psy hyenovité, hyeny, až po gepardy, levharty a lvy. Mohou se stát i kořistí krajt a orlů. Zdravá gazela je většinou schopna útočníkům uniknout, neboť dosahuje rychlosti až 80 km/h a umí výborně kličkovat.

Rozmnožování.

Doba březosti se pohybuje od 164 do 180 dnů. Samice rodí jedno nebo výjimečně dvě mláďata. Ta jsou kojena do 2 až 3 měsíců. Pohlavní zralosti dosahují v 9 (samci) až 18 měsících (samice). Doba dožití v divočině se pohybuje okolo 10 let, maximálně pak 12,5 roku.

Populace, hrozby.

Celková populace je odhadována na několik desítek tisíc jedinců, přičemž nejvíc jich žije v Čadu, Nigeru a zemích afrického rohu, populační trend je pokles. Hlavní hrozbou pro gazelu dorkas je člověk a jeho aktivity, především nadměrný lov a extenzivní chov domácích zvířat, která jsou schopna spást lokálně veškerou vegetaci.

Zajímavost.

Vyhynulá gazela dlouhorohá byla dříve považovaná za poddruh gazely dorkas, ale genetické zkoumání zjistilo, že jde o rozdílné druhy.

Gazela dorkas ("Gazella dorcas") je malá, poměrně běžná gazela. Žije především v Severní Africe a místy i na Blízkém východě (Izrael, Jordánsko).

The dorcas gazelle ("Gazella dorcas"), also known as the ariel gazelle, is a small and common gazelle. The dorcas gazelle stands about at the shoulder, with a head and body length of and a weight of . The numerous subspecies survive on vegetation in grassland, steppe, wadis, mountain desert and in semidesert climates of Africa and Arabia. About 35,000–40,000 exist in the wild. The extinct Saudi gazelle from the Arabian Peninsula has been previously considered as a subspecies of the dorcas gazelle.


Profesionální kariéra.

Washington Wizards (2007–2012).

Young byl zvolen šestnáctým hráčem v NBA draftu 2007 Washington Wizards. Jeho první zápas v NBA byl 15. prosince 2007 proti Sacramento Kings.  Young dosáhl nejvyššího skóre v kariéře (43 bodů) 11. ledna 2011 proti Sacramento Kings.

Los Angeles Clippers (2012).

Nick Young byl přemístěn do Los Angeles Clippers. Byl také klíčovým hráčem ve výhře nad Memphis Grizzlies na začátku play off 2012, kdy získal během jedné minuty 3 body.

Philadelphia 76ers (2012–2013).

Nick Young podepsal 12. července 2012 roční kontrakt s Philadelphia 76ers.

Los Angeles Lakers (2013–dosud).

Young podepsal smlouvu s Los Angeles Lakers 11. června 2013. A 21. července 2014 prodloužil smlouvu na další čtyři roky, 21,5 milionový kontrakt. Během sezóny 2013–14 proměnil rekord Lakers na sedm čtyřbodových her, přičemž zvýšil i osobní skóre se 17.9 body 1.5 asistencí za zápas.

Osobní život.

Jeho rodiči jsou Charles Young Sr. a Mae Young. Spolu s nimi a jeho dvěma bratry Johnem a Charlesem vyrůstal ve čtvrti Reseda v Los Angeles. Když Nickovy bylo pouhých 5 let, byl jeho starší bratr Charles zabit místním gangem. Částečně i kvůli tomu později založil Nadaci Nicka Younga proti násilí mezi gangy a zároveň pomoc lidem, kterých se toto téma jakkoliv dotýká. Mimo jiné se v roce 2007 natočil dokumentární film "Second Chance Season", vypovídající o jeho životním a příběhu a vstupu do NBA.  Youngův bratranec je sedminásobný držitel cen Grammy, rapper Kendrick Lamar.  Dne 16. března 2012 mu žena jménem Keonna porodila syna Nicka Younga Jr.  Od listopadu 2013 žil s australskou rapperkou Iggy Azalea, se kterou se po šestnácti měsících vztahu zasnoubil. Zúčastnil se i známého TV pořadu Lip Sync Battle. Nechal již několikrát potetovat. V červnu 2016 zásnuby zrušili a poté se rozešli. Údajně kvůli Nickově nevěře.

Nicholas Aaron "Nick" Young (* 1. června 1985 Los Angeles, Kalifornie) je americký profesionální basketbalový hráč. Momentálně je členem Denver Nuggets v National Basketball Association. Hraje na pozici křídla a střílejícího rozehrávače zároveň. V letech 2006 a 2007 se dostal do výběru Pac-12. Jeho snoubenkou byla australská rapperka Iggy Azalea.

Nicholas Aaron Young (born June 1, 1985), nicknamed "Swaggy P", is an American professional basketball player who last played for the Denver Nuggets of the National Basketball Association (NBA). He plays both shooting guard and small forward positions. Young played college basketball for the USC Trojans and was a two-time first-team all-conference selection in the Pac-10. He was selected by the Washington Wizards in the first round of the 2007 NBA draft with the 16th overall pick. He won an NBA championship with the Golden State Warriors in 2018.


Zemské volby v Bádensku-Württembersku 2016

Stav před volbami.

Po volbách v roce 2011 byla v zemském sněmu nejsilněji zastoupena Křesťanskodemokratická unie, které při zisku 39 % připadlo 60 mandátů. Zemskou vládu ovšem sestavila koalice dvou dalších stran, Svaz 90/Zelení s 36 mandáty při 24,2 % a Sociálnědemokratická strana Německa s 35 mandáty při 23,1 %. Poslední ve sněmu zastoupenou stranou byla Svobodná demokratická strana se ziskem 7 mandátů při 5,3 %. Ministerským předsedou, tedy předsedou vlády Bádenska-Württemberska, byl zvolen Winfried Kretschmann (* 17. května 1948). Kretschmann je prvním a doposud jediným předsedou zemské vlády v Německu za stranu Svaz 90/Zelení, a brzy se stal jedním z nejznámějších politiků v Německu.  Průzkumy v posledních měsících před volbami v roce 2016 vedly k předpokladu, že si Křesťanskodemokratická unie pohorší o více než deset procent, naopak přes deset procent měla získat nová strana Alternativa pro Německo. Polepšit si měl i Svaz 90/Zelení a naopak Sociálnědemokratická strana Německa měla ztratit. Svobodné demokratické straně slibovaly průzkumy mírné zvýšení jejího zisku o jeden až dva procentní body.  Další strany měly podle průzkumů zůstat pod hranicí uzavírací klauzule, stanovené na pět procent. Nejblíže jejímu překonání stejně jako v roce 2016 měla být Levice se ziskem zhruba tří procent.

Výsledky zemských voleb 2016.

Ve volbách se na prvním místě umístili Zelení (30,3 %, 47 mandátů), vedení opět Winfriedem Kretschmannem. Jen na druhém místě skončila Křesťanskodemokratická unie (CDU, 27 %, 42 mandátů), na třetím Alternativa pro Německo (AfD, 15,1 %, 23 mandátů), na čtvrtém Sociálnědemokratická strana Německa (SPD, 12,7 %, 19 mandátů) a na pátém Svobodná demokratická strana (FDP, 8,3 %, 12 mandátů). Další strany skončily pod hranicí uzavírací klauzule, první z nich byla Levice se ziskem 2,9 %.  Přestože si Zelení oproti volbám v roce 2011 polepšili o přibližně 6,1 procentních bodů a naopak CDU ztratila nejvíce ze všech stran, zhruba 12 procentních bodů, ztratila koalice Zelených a SPD většinu, neboť i SPD ztratila, byť „jen“ přibližně 10,4 procentních bodů. Nováček AfD vyrostl na 15,1 % z nuly. Po volbách vznikla dne 12. května 2016 druhá vláda Winfrieda Kretschmanna jako první koaliční vláda Svazu 90/Zelených a CDU, která je vedená Zelenými.

Zemské volby v Bádensku-Württembersku v roce 2016 se konaly dne 13. března od 8 do 18 hodin současně se zemskými volbami v Sasku-Anhaltsku a v Porýní-Falci. Bylo to přibližně pět let po volbách v roce 2011. Občané žijící v této spolkové zemi měli také právo volit písemnou formou.

The 2016 Baden-Württemberg state election was held on 13 March 2016 to elect the members of the 15th Landtag of Baden-Württemberg. The incumbent government of The Greens and the Social Democratic Party (SPD) led by Minister-President Winfried Kretschmann lost its majority.  The Greens achieved a 6% swing and became the largest party in a state legislature for the first time. The Christian Democratic Union (CDU), which had previously been the largest party, lost a third of its voteshare and fell to second place. Alternative for Germany (AfD) contested its first state election in Baden-Württemberg, debuting at 15%. The SPD lost half its voteshare and fell to fourth place with 12.7%.  After the election, the Greens formed a coalition with the CDU, and Kretschmann was re-elected as Minister-President.


Kvalifikace.

Poček klubů s A-licencí i B-licencí zůstal oproti loňskému ročníků nezměněn. A-licenci má 6 švédských, 6 finských, 4 české, 4 švýcarské a 4 německé a 2 rakouské (z mezinárodní EBEL) zakládající kluby. Dalších 12 klubů, po dvou z každé ze 6 členských lig, získá B-licenci. Počet týmů s licencí C zůstal na čísle deset.  Každá členská liga pak disponuje dvěma B-licencemi, které jsou přiděleny:  Pokud některou z těchto pozic obsadí tým s A-licencí, získá B-licenci klub:

Systém soutěže.

Systém je stejný jako v předešlé sezoně. 48 týmů bude rozlosováno do 16 tříčlenných skupin, ve kterých se střetnou dvakrát každý s každým (celkem 4 kola). Dva nejlepší týmy z každé skupiny postoupí do vyřazovací části.  Play-off se hraje až na finále na dva zápasy (nerozhodné zápasy se neprodlužují) a postupuje mužstvo s nejlepším celkovým skóre. Bude-li po dvou zápasech skóre nerozhodné, rozhodne desetiminutové prodloužení, popřípadě samostatné nájezdy. Finále rozhodne jediný finálový zápas, který v případě remízy po základní hrací době rozhodne dvacetiminutové prodloužení, popřípadě samostatné nájezdy.

Základní část.

Zápasy základních skupin budou probíhat od 16. srpna do 11. září 2016.

Skupina L.

Tabulka.

O postupu Minsku rozhodl větší počet vstřelených branek ve vítězném vzájemném utkání.

Play-off.

Play-off bylo rozlosováno 12.9.2016 . Týmy byly losovány do dvojic ze dvou košů. V prvním koši byly vítězové skupin, ve druhém koši týmy z druhých míst. První zápasy prvního kola vyřazovací části proběhnou 4.10.2016.

Pavouk.

Poznámky:

Hokejová liga mistrů 2016/2017 je třetím ročníkem evropské klubové soutěže pořádané akciovou společností Champions Hockey League. Soutěže se zúčastní 48 klubů. V základních skupinách se uskuteční celkem 96 zápasů, ve vyřazovací části se uskuteční celkem 61 zápasů, dohromady tedy bude v celém ročníku odehráno 157 utkání.

The 2016–17 Champions Hockey League is the third season of the Champions Hockey League, a European ice hockey tournament launched by 26 founding clubs, six leagues and the International Ice Hockey Federation (IIHF). The season started on 16 August 2016 with the group stage and ended with the final game on 7 February 2017 with Frölunda defeating HC Sparta Praha, 4–3 in overtime.


Život.

František se narodil v Nancy jako nejmladší ze tří synů Karla III., vévody lotrinského, a jeho manželky Claude Francouzské, dcery francouzského krále Jindřicha II.  Jako vnuk francouzského krále Jindřicha II. a Kateřiny Medicejské byl spřízněn s rody Valois a Guise. Jako princ lotrinský byl švagrem kurfiřta Maximiliána I. Bavorského a toskánského velkovévody Ferdinanda I. Medicejského. Při vědomí slabin svého dědice jmenoval otec Františka generálním místodržitelem u vévodských stavů v době svých cest do Francie v roce 1594, když jednal o míru s francouzským králem Jindřichem IV. Díky míru s Francií se mladý princ stal guvernérem a generálním místodržitelem francouzského krále ve městech Toul a Verdun, fakticky pod francouzským protektorátem od roku 1552.  Nakrátko působil jako generalissimus v Benátské republice. Tehdy se neúspěšně ucházel o ruku Marie Medicejské, neteře toskánského velkovévody (později se provdala za Jindřicha IV.)..Od září do října 1606 byl František v zastoupení svého otce na diplomatické misi v Anglii..  Roku 1608 zemřel vévoda Karel III., zanechav trůn nejstaršímu synu Jindřichovi II. Téhož roku se narodila Nicole Lotrinská, první životaschopné Jindřichovo dítě. František a jeho potomci tím přestali být dědici obou vévodských stolců. Již tak mocný král Francie zamýšlel provdat budoucí lotrinskou a barskou vévodkyni za svého syna, budoucího Ludvíka XIII, čimž by se Lotrinsko a Barrois přirozeně a legitimně připojily k francouzské koruně. Král Jindřich byl zavražděn v roce 1610, jeho vdova Marie Medicejská (o niž se František předtím marně ucházel) se stala regentkou a vazbu na Lotrinsko vyměnila za spojenectví se Španělskem.  František si přál, aby se budoucí vévodkyně provdala za jeho nejstaršího syna, prvního následníka v mužské linii. Vévoda Jindřich II. však chtěl svoji třináctiletou dceru provdat za svého favorita Louise de Guise, nadaného barona z Ancerville. navzdory jeho četným přednostem příbuzenství s lotrinským rodem narazila tato volba na odpor vévodské rodiny, vysoké lotrinské šlechty a celého dvora; levoboček zesnulého kardinála de Guise přece jen nebyl legitimním princem.  V roce 1621, znesvářen s bratrem a toužící ukázat svoje rozčarování celé Evropě, hrabě vaudémontský s rodinou opustil vévodství a svěřil se do ochrany císaře. Vstoupil do císařského vojska, aby bojoval s německými protestanty. Jeho nejstarší syn Karel se ve věku pouhých šestnácti let vyznamenal v bitvě na Bílé hoře.  Oba bratři uzavřeli dohodu: vévodova dcera se provdala za svého bratrance Karla a vévodův favorit si vzal Františkovu dceru Jindřišku ("Henriette"), která dostala jako věno knížectví phalsbursko-lixheimské.  Vévoda Jindřich II. zemřel 31. července 1624 a protože nezanechal syna, ustanovil svou následnicí dceru Nicole Lotrinskou, provdanou za Karla z Vaudémontu, nejstaršího Františkova syna, a upřesnil, že Karlova moc pochází od jeho ženy. Ze sňatku měla vzejít nová dynastie, rod lotrinsko-vaudémontský; dědic ovšem nebyl na obzoru.  Tak začala vláda dvou spoluvladařů, šestnáctileté vévodkyně a jejího dvacetiletého manžela. Vladařka podepisovala dekrety, její manžel je kontrasignoval. Mince měly na líci profil vévodkyně, na rubu vévodův. Tato situace dráždila čilého mladíka, nesmířeného s rolí prince-chotě a toužícího vládnout sám. Otec František se rozhodl, že mu pomůže splnit přání.  Hodila se k tomu závěť Františkova pradědečka vévody René II.z roku 1506, podle níž byla obě vévodství dědičná pouze v mužském potomstvu (tento sálský zákon pro vévodství Lotrinské odpovídal tradici panství Svaté říše, z níž pocházelo; v Barském vévodství došlo již dvakrát k ženskému následnictví). Jindřich a jeho žena Markéta však zanechali pouze dcery. Soudní dvůr vévodství, nakloněný vaudémontskému hraběti, uznal pravost listiny a princ František se tak škodě své neteře stal věrohodným dědicem obou vévodství.  V listopadu 1625 František z Vaudémontu na základě uvedené závěti Reného II. vznesl nárok na obě vévodství. Lotrinské generální stavy uznaly nárok za oprávněný. Vévodkyně Nicole a vévoda Karel abdikovali a František z Vaudémontu se 21. listopadu 1625 stal vévodou. Přesídlil ze Salmu do Nancy a využil situace k zaplacení svých dluhů z vévodské pokladny. Pět dní nato abdikoval ve prospěch svého syna, který se tak stal vévodou Karlem IV.  Ten toho využil k odluce od manželky Nicole a bez úspěchu usiloval, aby papež manželství zrušil. Nakonec zašel tak daleko, že prohlásil křest Nicole neplatným a kněze, který ji křtil, obvinil z čarodějnictví a nechal jej upálit zaživa.  František, který v roce 1627 ovdověl, se poté věnoval správě svých hrabství Vaudémont a Salm. Roku 1632 intriky a nešťastná zahraniční politika jeho syna, stranící císaři Ferdinandu II., vedly k invazi vojsk mocného francouzského souseda do obou vévodství a jejich okupaci do konce století. Obyvatelstvo nesmírně trpělo pustošením za třicetileté války.,  Ve stejném roce někdejší vévoda lotrinský a barský, hrabě vaudémontský, markýz z Hattonchattel, hrabě ze Salmu a ze Chaligny, baron z Viviers, Ruppe, Brandebourgu, Turquesteinu a Monthureux-sur-Saône, zesnul tiše na svém zámku v Badonviller ve věku šedesáti let. Ve své závěti uvedl, že "nikdy netoužil nosit na tomto světě korunu."  Jiný jeho syn Mikuláš František (z Vaudémontu, Lotrinský), biskup a kardinál v Touls 1624-1634, se v lednu až dubnu 1634 stal vévodou lotrinským a barským, když po francouzské okupaci abdikoval Karel IV.

Manželství a potomci.

Původním záměrem Františka byl sňatek s Marií Medicejskou, k němuž ale nakonec nedošlo. Místo toho si 12. března 1597 vzal velmi bohatou šlechtičnu Kristýnu ze Salmu. S tou měl několik dětí:

František II. Lotrinský ("François II de Lorraine", 27. února 1572, Nancy — 14. října 1632, Badonviller), třetí syn vévody Karla III. Lotrinského a jeho manželky Claude Francouzské, hrabě z Vaudémontu. Na popud svého syna spoluvévody Karla IV. Lotrinského se dal nakrátko prohlásit vévodou lotrinským a barským (21. až 25. listopad 1625).

Francis II (François de Lorraine; 27 February 1572 – 14 October 1632) was the son of Charles III, Duke of Lorraine and Claude of Valois. He was Duke of Lorraine briefly in 1625, quickly abdicating in favour of his son.


Děj.

První část: 19. až 21. září.

Dvacetiletý Arkadij Makarovič Dolgorukij přijíždí do Petrohradu, aby se tu setkal se svými rodiči a sestrou, které do té doby téměř nepoznal. Arkadij vysvětluje, co ví o vztahu mezi matkou, Sofia Andrejevna, a biologickým otcem Andrejem Petrovičem Versilovem: jí bylo osmnáct let, jí dvacet pět; ona byla služka, on šlechtic; ona byla již vdaná za padesátiletého Makara Dolgorukého, vdovce se dvěma dětmi.  Versilov svedl Sofii, z tohoto spojení se narodil Arkadij. Dali mu příjmení Dolgorukij, ne Versilov. Jako nemanželské dítě byl umístěn v internátu a vyrůstal bez lásky, s nejednoznačnými vztahy vůči své rodině a hlavně k otci Versilovovi. Arkadij má svou „velkou ideu“: chce zbohatnout („stát se Rothschildem“), dosáhnout toho tvrdošíjností a vytrvalostí. Přísnou askezí chce dosáhnout „osamoceného a klidného vědomí síly“. Napíše Versilovovi, že chce přetnout vazby s rodinou, kterou vlastně nezná. Ten ho požádal, aby přijel za ním do Petrohradu. Po příjezdu zjistí, v jaké nouzi jeho rodiče žijí: Versilov již utratil tři dědictví a má šanci v právě probíhajícím soudním procesu získat čtvrté. Arkadij se vrhá do zdejší společnosti; je nezkušený a nevyzná se ve vztazích mezi lidmi, často ze zbrklosti jiné urazí nebo se sám znemožní, ale s ohledem na jeho věk mu všichni jeho chování odpouštějí.  Arkadij potká u známého dvě ženy, které přicestovaly do Moskvy a žijí v bídě. Dcera, Olja, si stěžuje na Versilovovo chování, domnívá se, že se ji snažil svést; nakonec spáchá sebevraždu. Arkadij je přesvědčen, že příčinou tohoto neštěstí je jeho otec. Naopak matka Olji Versilova hájí a tvrdí, že byl jediný, kdo se jim snažil pomoci. Soudní proces se zatím pro Versilova vyvíjí příznivě, ale Arkadij předá Versilovovi jistý dokument významný pro výsledek sporu. Proti všem očekáváním jej Versilov předává protistraně a dědictví se vzdává. Syn toto gesto obdivuje. Arkadij vede se svým otcem dlouhé rozhovory. Arkadij mu vypráví o svém dětství a dospívání v internátu, otec snad tuší potřeby syna, ale nesnaží se vystupovat jako otec, nedává mu žádné rady ani zákazy, neprojevuje náklonnost; nechává Arkadije učit se ze zkušenosti.

Druhá část: 15. až 17. listopadu.

Arkadij, který si půjčil dva tisíce rublů od knížete Sergeje Sokolského, aby mohl žít na vysoké noze, zapomněl na svou „velkou ideu“. Myslí si, že je přítelem knížete. Neví ale, že tyto peníze dostává proto, že Arkadijova sestra Líza je s knížetem těhotná. Když jednoho večera vyhraje velkou sumu v ruletě, Arkadij chce své dluhy splatit. To ale k vyřešení finančních problémů knížete nestačí. Kníže mu prozradí, že je vydírán kvůli tomu, že kdysi napomáhal podvodu s padělanými akciemi. Kníže se nakonec sám přizná policii a je zatčen.  Arkadij pravidelně diskutuje se svým otcem, ale nenacházejí odvahu otevřeně si promluvit o svém vzájemném vztahu. Jediná rada, kterou od otce dostává, je dodržovat Desatero. Přesto stačí malé gesto k tomu, aby Arkadij otci padl do náruče. Jednoho večera se těší z toho, že ve tmě líbá ruku otce, jako kdyby láska němu mohla existovat jen ve skrytu.  Katěrina Nikolajevna Achmakovová se dovtípí, že Arkadij ví o důležitém dopisu, ve kterém žádala o radu, jak zbavit svého otce svéprávnosti (a tak získat jeho majetek). Z tohoto důvodu si s ním dává schůzku. Arkadij je do ní zamilován a domnívá se, že láska je vzájemná. Když pochopí její záměr, zažije své první milostné zklamání. Přesto zachová klid a neprozradí, že dopis je v jeho vlastnictví. Jeho otec, který pochopil Katěrinin manévr, jí napíše, že její pokus o svádění mladíka je nedůstojný. Zdá se, že otec a syn jsou zamilovaní do stejné ženy.  Tato druhá část končí skandálem, kdy se Arkadij v herně stane obětí podvodníka, pak putuje nočním Petrohradem, potká Lamberta (spolužáka z internátu v Moskvě), vážně onemocní a zůstane devět dní v bezvědomí.

Třetí část: 26. až 29. listopadu.

Arkadij, který pobývá u příbuzných, se během své rekonvalescence setká se sedmdesátiletým Makarem Dolgorukým, jenž přijel na svou každoroční návštěvu ke své ženě Sofii Andrejevně. Arkadij teď poprvé vidí muže, jehož jméno nosí a který je oficiálně jeho otcem. Je to prostý, dobrý a chudý člověk, většinu života strávil putováním mezi ruskými kláštery. Diskuse, které spolu vedou, na Arkadije zapůsobí.  Starý Makar zemře. Po jeho smrti má Versilov nyní možnost normalizovat své vztahy a oženit se Sofií Andrejevnou, což představuje pro Katěrinu Nikolajevnu šanci, že ji Versilov „nechá žít v míru.“ Arkadij, jenž byl svědkem scény, kde jeho otec navrhuje Katěrině Nikolajevně manželství, by rád otce od Katěriny oddělil, chtěl by totiž sám získat její lásku.  Versilov a Arkadij spolu konečně vedou rozhovor, na který Arkadij čekal. Objeví jinou, skrytou stránku svého otce, která se projevuje pokorou, láskou k Sofii Andrejevně a uvažuje o vizi role Ruska (téma Dostojevskému drahé).  Ke své smůle Arkadij, když byl nemocen, v horečkách prozradil existenci dopisu Lambertovi. Lambert, člověk bez morálních zábran, se snaží dopis nalézt, pak Arkadij opije a snaží se mu namluvit, že by se mohl oženit s Katěrinou Nikolajevnou. Nakonec najde dopis, ukryté v podšívce kapse kabátu a chce jej za peníze nabídnout jedné ze dvou znepřátelených žen (Katěrině Nikolajevně nebo Anně Andrejevně).  Arkadij si (naivně) představuje, že dokáže obě ženy v přítomnosti starého knížete usmířit. Böhring přijede a vymaní knížete z vlivu Anny Andrejevny, Arkadij chce zasáhnout, ale je zatčen policií a stráví noc ve vězení. V konečné fázi, Lambert, který se spolčil s Versilovem, požaduje od Katěriny za dopis třicet tisíc rublů. Katěrina mu plivne do tváře, Lambert vytáhne revolver, Versilov udeří a omráčí Lamberta, pak uchopí zbraň a chce zabít Katěrinu a sebe, ale Arkadij a Trišatov mu v tom zabrání a Versilov se jen lehce poraní.

Epilog: o šest měsíců později.

Versilov žije u Sofii Andrejevny a obrátil se k náboženství. Jeho chvíle šílenství byla odpuštěna.  Starý kníže (otec Katěriny) zemřel a Katěrina Nikolajevna odešla do ciziny. Anna Andrejevna odmítla svůj podíl na dědictví po starém knížeti. Líza potratila. Arkadij opustil svou „ideu“ a pravděpodobně půjde dokončit studia na univerzitu.

Výrostek (') je předposlední román F. M. Dostojevského. Dílo bylo poprvé zveřejněno v časopise "Vlastenecké zápisky" ('), kde vycházelo od ledna do prosince 1875, později vyšlo ve třech svazcích v roce 1876.  V románu popisuje několik týdnů svého života mladý Arkadij Makarovič Dolgorukij. Jde o samotářského mladíka, nemanželského syna šlechtice a služky, který má komplikovaný vztah se svou rodinou a s oblibou se noří do chaotických myšlenek, aby lidem vysvětlil svou „ideu“.  Vyprávění je v první osobě, jako vyznání Arkadije napsané asi rok po událostech. Vypravěč se několikrát obrací na čtenáře jako na svého svědka. Román, jak je u Dostojevského časté, míří do mnoha směrů. Děj se odehrává v průběhu nepříliš vzdálených tří období.

The Raw Youth (, "Podrostok"), also published as The Adolescent or An Accidental Family, is a novel by Russian writer Fyodor Dostoevsky, first published in monthly installments in 1875 in the Russian literary magazine "Notes of the Fatherland". Originally, Dostoevsky had created the work under the title "Discord".


Přepadení.

Neerja Bhanotová byla hlavní letuškou linkového letu Pan Am Flight 73 z Bombaje do USA. Letadlo bylo přepadeno čtyřmi ozbrojenými muži 5. září 1986 v Karáčí, Pákistán. Na palubě bylo 361 pasažérů a 19 členů posádky. Teroristé chtěli změnit cíl letu na Kypr a propustit několik dalších členů své skupiny z vězení. Poté, co se teroristé dostali do letadla, Bhanotová varovala posádku pilotní kabiny, která opustila kokpit, takže letadlo nemohlo vzlétnout. Jako hlavní letuška přebrala velení letu.  Teroristé byli členy Organizace Abú Nidala se zázemím v Libyi. Pověřili Bhanotovou posbíráním cestovních pasů všech pasažérů. Spolu s ostatními letuškami skryla pasy amerických občanů pod sedačky či do odpadkových košů, takže teroristé nemohli mezi pasažéry rozlišit Američany, které chtěli využít k vydírání.  Po 17 hodinách teroristé spustili palbu a odpálili výbušniny. Bhanotová otevřela jedny z únikových dveří, spustila evakuační skluzavku a pomáhala pasažérům s opuštěním letadla. Letadlo neopustila a naopak svým tělem bránila evakuující pasažéry, zejména děti. Byla zastřelena ve chvíli, kdy se stala živým štítem tří dětí. Ze 41 Američanů na palubě byli zastřeleni pouze dva. Jedno z dětí, které se zachránily, tehdy sedmiletý chlapec, se později stal leteckým kapitánem a prohlásil, že Bhanotová byla jeho inspirací a vděčí jí za každý den svého života. Bhanotová si získala mezinárodní uznání a stala se nejmladší nositelkou vyznamenání Ašókačakra, nejvyššího indického řádu za odvahu v mírové době, a získala i řadu ocenění v USA.

Filmové zpracování.

V únoru 2016 měl premiéru bollywoodský film "Neerja", který podle scénáře Saiwyna Quadrase natočil režisér Ram Madhvani se Sonam Kapoorovou v hlavní roli.

Neerja Bhanot, (7. září 1963 Čandígarh, Paňdžáb, Indie – 5. září 1986 Karáčí, Pákistán) byla hlavní stevardkou společnosti Pan Am se sídlem v indické Bombaji, která byla zastřelena během teroristického útoku 5. září 1986, kdy tím, že zabránila startu letadla a otevřela nouzový východ, zachránila přes 300 pasažérů. Posmrtně se stala nositelkou nejvyššího indického vojenského vyznamenání za odvahu – Ašókačakra (pojmenovaném podle kola Ašókačakry).

Neerja Bhanot, Ashoka Chakra (7 September 1963 – 5 September 1986) was an Indian head purser who died while saving passengers on Pan Am Flight 73 which had been hijacked by terrorists during a stopover in Karachi, Pakistan, on 5 September 1986. Posthumously, she became the youngest recipient of India's highest peacetime gallantry, the Ashok Chakra Award, as well as several other accolades from the government of Pakistan and the United States. She was shot while helping passengers escape through the emergency exits.She helped to escape all the passengers. Her life and heroism inspired the biopic "Neerja", which was released in 2016 and was directed by Ram Madhvani starring Sonam Kapoor.


Výskyt.

Žije u největšího madagaskarského jezera Alaotra, které se nachází na východní straně ostrova. Jeho populace je rozdělená do dvou skupin, větší žije na jihozápadě jezera, menší na jeho severním břehu. Je to území s výrazným obdobím sucha (duben až listopad) a obdobím dešťů (prosinec až březen). Od června do srpna tam bývá průměrná teplota 4 až 6 °C, od června do srpna 28 až 30 °C.  Jezero Alaotra je prakticky rozsáhlý údolní močál o rozloze 900 km² s největší hloubkou pouhých 1,5 m, po jehož obvodě se rozprostírají rozlehlá rýžová pole, hlavní zdroj rýže pro Madagaskar. Okolní lesy jsou téměř vykácené a na okraji jezera, ve špatně přístupných místech, dosud zůstaly porosty vlhkomilných travin a šáchorů.

Popis.

Tmavě šedohnědě zbarvený lemur rákosový má tělo dlouhé asi 39 cm a nechápavý ocas 40 cm, samec průměrně váží 1,4 a samice 1,6 kg. Má velké kulaté ušní boltce částečně skryté v srsti a výrazné oči.  Na rozdíl od jiných druhů lemurů se při pohybu po polehlých stéblech rákosu ("Cyperus") a šáchorů ("Phragmites") vyznačují chůzí po čtyřech končetinách. Ohýbají si jednotlivá stébla, stoupají na ně a tak dosáhnou na další. Mimo to také dobře skáčou a po stromech se pohybují ve svislé poloze (vertikálním lpěním).

Chování.

Lemur rákosový je typický celodenní živočich (cathemeral), který je periodicky aktivní v průběhu dne i noci. Nejaktivnější bývá za úsvitu a za soumraku, chvíle odpočinku tráví na stromech. Jsou to teritoriální zvířata, svá území si označují hlasem i pachovými značkami, případně je samci brání výhružnými postoji nebo napadají vetřelce. Žijí v rodinných skupinách, nejčastěji po třech až pěti, ve většině skupin bývá více dospělých samců než samic, vůdčí role přísluší samici. Vzájemné vztahy si utužují společným vysedáváním čelem proti sobě a vzájemnou péčí o srst.  Jsou to převážně býložravci, jejich hlavní stravu tvoří listy, pupeny a květy šáchorů, rákosů a jiných rostlin, občas i plody. Mimo doby strávené v těchto močálovitých porostech hledají potravu i na pevné zemí, občas požírají i zeminu.

Rozmnožování.

Jsou to zvířata monogamní i polygamní. Od června do července (v období sucha) dochází k páření, obvykle jen v rámci skupiny. V listopadu a prosinci (v období dešťů) se rodí většinou jedno mládě, o které pečuje pouze samice, zprvu jej nosí v tlamě, později na zádech. Ve věku třech týdnů je mládě schopno chodit i skákat, v šesti týdnech již samo žere rostlinnou stravu a po pěti měsících se o něj matka přestává starat.  Mladé samice dospívají ve věku dvou let a samci ve třech; následně samice v rodné skupině zůstávají nebo z ní odcházejí, samci vždy odcházejí. Ve volné přírodě se dožívají průměrně 20 let a v zajetí až 30.

Ohrožení.

Mezi jejich přirozené nepřátele patří hroznýš psohlavý, galidie proužkovaná, orlík madagaskarský, fosa a sovy. Mezi jejich novodobé lovce lze počítat i zdivočelé psy, kočky a lidi, kteří je přes zákaz chytají pro obchod se zvířaty. Prostory, ve kterých žijí, jsou i nadále zmenšovány zakládáním nových rýžových polí, nutných k obživě stoupajícího počtu madagaskarských obyvatel.  Lemur rákosový je proto Mezinárodním svazem ochrany přírody (IUCN) hodnocen jako kriticky ohrožený druh (CR) a byl zařazen i do přílohy č. I v CITES.

Lemur rákosový ("Hapalemur alaotrensis") je poloopice, největší druh z rodu "Hapalemur". Až do nedávné doby byl považován za pouhý poddruh lemura šedého. Tato poloopice žije, stejně jako všichni ostatní lemuři, výhradně na Madagaskaru. Je to jediný primát přizpůsobený k životu nejen na stromech, ale i na bažinatých územích porostlých hustým rákosem, šáchorem a jinými bahenními rostlinami.

The Lac Alaotra bamboo lemur ("Hapalemur alaotrensis"), also known as the Lac Alaotra gentle lemur, Alaotran bamboo lemur, Alaotran gentle lemur, Alaotra reed lemur, or locally as the "", is a bamboo lemur. It is endemic to the reed beds in and around Lac Alaotra, in northeast Madagascar. It is about long, with a similar length tail, and is a brownish-gray colour. It is the only bamboo lemur to live in and feed on papyrus reeds, and other reeds and grasses, and some authorities argue that it should be regarded as a subspecies of the eastern lesser bamboo lemur ("Hapalemur griseus"). The population of this lemur has been declining because of habitat destruction and the International Union for Conservation of Nature has rated it as being "critically endangered".


Letadlo.

Stroj sériového čísla (MSN) 7010 byl vyroben v roce 1993 pro společnost Lufthansa CityLine, která jej provozovala až do konce roku 2006 pod registrací D‑ACLE. Pak stroj prošel přestavbou na nákladní letadlo a od roku 2007 s ním létala společnost West Air Sweden pod registrací SE‑DUX. V době nehody měl nalétáno 38 600 letových hodin během více než 31 tisíc cyklů. Kapitán letadla absolvoval 3200 letových hodin, z nich bylo 2016 na tomto typu letadla; první důstojník nalétal 3050 hodin, z nich bylo 900 na tomto typu.

Let.

Nákladní letadlo typu Bombardier CRJ200 odstartovalo z letiště Oslo ve 23:11 hodin místního času k letu do Tromsø a neslo 4,5 tuny pošty. V letové hladině 330 a přibližně ve 23:31 letadlo vydalo signál Mayday předtím, než byla komunikace ztracena a letadlo zmizelo z obrazovek radarů řízení letového provozu. Podle sledovací služby Flightradar24 letadlo ztratilo za 60 sekund výšku 6485 m a dopadlo v 00:18 rychlostí 389 km/h na zem.

Pátrání.

Norské a švédské orgány hledající letadlo objevily trosky ve 03:10 ráno. Místo havárie leží v v nadmořské výšce 1000 m v odlehlé oblasti nedaleko jezera Akkajaure, přibližně 10 kilometrů od norské hranice. Trosky byly roztroušeny v kruhu o poloměru přibližně 50 metrů, z čehož lze usuzovat na prudký pád.

Vyšetřování.

Vyšetřování pádu zahájila švédská komise pro vyšetřování nehod (, "SHK"). Zapisovač letových záznamů (FDR) byl objeven 9. ledna 2016 vážně poničen, stejně tak byly nalezeny poškozené části CVR, část paměti chyběla. Následujícího dne byly, vedle lidských ostatků, nalezeny zbylé části CVR. SHK oznámila 12. ledna, že v tísňovém volání se opakovalo slovo Mayday bez dalších podrobností. 26. ledna SHK oznámila, že dokázala přečíst záznamy CVR i FDR, podrobuje je analýze a ověřuje jejich platnost.  Závěrečnou zprávu "SHK" publikovala 12. prosince 2016, vyšetřovatelé dopěli k těmto závěrům: Nehoda byla způsobena nedostatečnými předpoklady pro zvládnutí selhání redundantního systému. K nehodě přispěla taktéž:

Let West Air Sweden 294 byl nákladní let, který havaroval 8. ledna 2016 na trase z Oslo do Tromsø v Norsku. Přibližně 30 minut po startu bylo po volání Mayday spojení s letadlem ztraceno. Zničené letadlo bylo později nalezeno, v místě pádu byl veliký kráter lemovaný zčernalým sněhem a ohořelé trosky naznačovaly, že letadlo spadlo téměř kolmo.

West Air Sweden Flight 294 was a cargo flight of a Canadair CRJ200 from Oslo to Tromsø, Norway that crashed on 8 January 2016. A malfunction in one of the inertial reference units had produced erroneous attitude indications on one of the instrument displays. The crew's subsequent response resulted in spatial disorientation, leading to the loss of control of the aircraft.