Poloha.

Nachází se se na pobřeží Costa de Luz („pobřeží světla“) a je 14 km vzdáleno od afrického pobřeží. Jižně od města Tarifa se nachází ostrov Isla de Tarifa, který tvoří hranici mezi Atlantikem a Středozemním mořem. Jihovýchodním směrem je z Tarify dobře vidět útes Gibraltaru a jižním směrem přes Gibraltarský průliv pobřeží Afriky. Na ostrově se nachází nejjižněji položený evropský mys Tarifa s majákem.

Historie.

Tarifa byla založená Féničany a dále Římané založili město Julia Traducta. Podle posledních poznatků to bylo sídlo v nynější Algericas a v místě Tarify se nacházela osada Mellaria. V obvodu Tarify byla založena Římany osada tzv. Baleo Claudia, ruiny se nacházejí v blízkosti Bolonie. V roce 710 se zde vylodilo malé muslimské vojsko pod vedením Tárika ibn Málika, podle kterého je název města. Od roku 1090 je město pod nadvládou dynastie Almorávidů a od roku 1147 zde vládli Almohadové. V roce 1292 bylo město dobyto v rámci reconquisty křesťanskými vojsky Sancha IV. Kastilského. V roce 1294 město ubránil proti nájezdům muslimů Alfonso Pérez de Guzmán (Guzmán Dobrotivý). V 18. století, kdy oblast byla korunním územím Velké Británie, byly hradby a opevnění rekonstruovány. Poslední obléhání Tarify bylo od 20. prosince 1811 do 4. ledna 1812 napoleonskými vojsky pod velením generála Jean-Françoise Levala. Obránci byli vojáci Španělska a Velké Británie, kterým velel Francisco Copons, pozdější hrabě z Tarify. I když francouzští vojáci 30 m průrvou v hradbách, kde protékal potok, vnikli do Tarify, město nedobyli. Zimní déšť rozvodnil potok a rychle stoupající hladina vody přinutila obléhatele k ústupu. Když si generál Levala uvědomil, že následující deště způsobily vlhnutí střelného prachu a ztížily pohyb v bahně, tak zanechal bojů a ustoupil. Po ukončení Španělské občanské války (1936–1939) byly na pobřeží v rámci "Plánu obrany Campo de Gibraltar" postaveny betonové bunkry k obraně pobřeží.

Zajímavosti.

Často je Tarifě přiřazován původní význam "tarif", kdy v Tarifě kdysi kupecké lodě musely platit poplatek za místo v přístavu. V centru historického města jsou úzké uličky.  Kostel San Mateo (Sv. Matouše) ze začátku 16. století v gotickém slohu, v roce 1774 upravena fasáda podle Torcuato Cayón de la Vega (fasáda barokní, vnitřek gotický).  Hrad Mirador El Estrecho a opevnění Castillo de Guzmán postavené v roce 960 na příkaz córdobského chalífy Abd ar-Rahmána III.  Kostel Panny Marie na místě bývalé mešity .

Geografie.

Pohoří.

Nejblíže pobřeží je pohoří Estrecho se sezonními řekami a potoky. Od západu na východ jsou to hřebeny se severo-jižní orientací La Plata, Loma de San Bartolomé, Sierra de Enmedio a Sierra del Cabrito se svými vrcholy Plata (458 m), San Bartolomé (442 m), La Peña (448 m) a El Cabrito (536 m).  Druhá formace hor je na severu, jedná se o pohoří Saladavieja a Ojén s vrcholky Utreras (719 m) a Tajo de La Corza (831 m).

Řeky.

Na území Tarify se nacházejí čtyři řeky: Jara, Valle a Vega se vlévají do Atlantského oceánu, řeka Guadalmesí se vlévá do Středozemního moře (oblast Gibraltaru). Na severu protéká řeka Almodóvar, která je levým přítokem řeky Barbate, s přehradou na horním toku (Embalse de Almodóvar). Na území Tarify se nacházejí také sezónní řeky.

Klima.

Vítr zde působí 300 dní v roce. Proto je okolí Tarify poseto větrnými elektrárnami a také hojně využíváno k provozování windsurfingu a kitesurfingu. V průběhu roku zde vanou dva větry:

Doprava.

Přes Tarifu vede dálnice A7 (E15) z Algeciras do Barcelony, A48 z Cádizu do Vejer de la Frontera a silnice N-340 z Cádizu do Algeciras.  Trajektový přístav na jihu města. Terminál pro osobní přepravu má plochu 2200 m². Hlavní námořní linka vede do Tangeru.  Autobusové spojení mezi Tarifou a Algericas (cca 20 km na severovýchod) a Tarifou a Sevillou (cca 200 km na sever).

Tarifa je přístavní město v comarce Campo de Gibraltar, v provincii Cádiz, Andalusie, jižní výběžek Pyrenejského poloostrova, kde se stýká Středozemní moře s Atlantským oceánem, v comarce Campo de Gibraltar. Nachází se na pobřeží Costa de Luz („pobřeží světla“) a je 14 km vzdáleno od afrického pobřeží. Je známé jako místo pro vodní sporty, tj. windsurfing a kitesurfing (kiteboarding).  Součástí Tarify jsou osady Tahvilla, Facinas a Bolonia. Na ostrově Isla de Tarifa (de las Palomas Holubí ostrov), který je spojen s pevninou, se nachází pevnost Tarifa. Mys Tarifa ("Punta Marroqui", "Punta de Tarifa)" – nejjižnější bod kontinentální Evropy na 36° severní šířky. Isla de Tarifa odděluje Atlantik od Středozemního moře. Jihovýchodním směrem je z Tarify dobře vidět útes Gibraltaru a jižním směrem přes Gibraltarský průliv pobřeží Afriky.

Tarifa () is a Spanish municipality in the province of Cádiz, Andalusia. Located at the southernmost end of the Iberian Peninsula, it is primarily known as one of the world's most popular destinations for windsports. Tarifa lies on the Costa de la Luz ("coast of light") and across the Strait of Gibraltar facing Morocco.  At exactly 36 degrees latitude, the Punta de Tarifa is the southernmost point of continental Europe. (The only parts of Europe farther south are islands - including the Greek island of Gavdos, which is the southernmost point of Europe.) Across the Strait of Gibraltar, the African capitals of Tangier, Tunis and Algiers are to the south of Tarifa.  There are several villages which depend economically on Tarifa in the municipality, including Tahivilla, Facinas, and Bolonia.


Život.

Narodil se v Neapoli, jako nejstarší potomek Ferdinanda I. Neapolského a jeho první manželky, Isabelly z Chiaromonte. Matka byla dcerou Tristana, hraběte z Copertina a Kateřiny z Taranta. Alfonsovým bratrancem byl Ferdinand II. Aragonský, král Aragonie a první vládce sjednoceného Španělska. Byl žákem humanisty Giovanniho Pontani, jehož "De splendore" popisuje ctnosti a správný způsob života prince.  Když jeho matka Isabela zemřela, stal se následníkem jejích feudálních nároků, včetně nároků na Jeruzalémský trůn. V roce 1463, když bylo Alfonsovi patnáct let, zemřel jeho prastrýc Giovanni Antonio Del Balzo Orsini, princ z Taranta, a Alfons zdědil některé jeho majetky. Alfons se ukázal jako zkušený a odhodlaný voják, při pomoci jeho otci potlačit Conjure baronů a při obraně království proti papežovým nárokům. Jako kondotiér bojoval v nejdůležitější válkách doby.  Jeho vláda byla krátká. Když jeho otec zemřel, královská pokladnice byla prázdná a invaze Karla VIII. Francouzského byla na spadnutí, Karel se opět rozhodl uplatnit svůj nárok na neapolské a jeruzalémské království. Když král Karel v září 1494 napadl Itálii, podařilo se mu získat podporu papeže Alexandra VI., který Karla vyzval, aby obrátil své vojenské úsilí proti Turkům. Král Karel nepolevil a na začátku roku 1495 se přiblížil k Neapoli, poté co porazil Florencii a neapolskou flotilu Alfonsova bratra Fridricha u Portovenere. Alfonse vyděsila série zlých znamení, stejně jako neobvyklé sny a tak abdikoval ve prospěch svého syna Ferdinanda a uprchl tím, že vstoupil do sicilského kláštera. Zemřel v Messině později téhož roku a byl pohřben ve zdejší katedrále.

Manželství a potomci.

Dne 10. října 1465 se v Milánu oženil s Hippolitou Marií Sforza.  Měl s ní několik dětí:  S milenkou Trogií Gazzelas měl také několik dětí:

Alfons II. Neapolský také Alfons Aragonský (4. listopadu 1448 Neapol – 18. prosinec 1495 Messina) byl od 25. ledna 1494 do 22. února 1495 neapolským králem s titulem král Neapole a Jeruzaléma. Jako vévoda z Kalábrie byl patronem renesančních básníků a stavitelů.

Alfonso II (4 November 1448 – 18 December 1495) was Duke of Calabria and ruled as King of Naples from 25 January 1494 to 23 January 1495. He was a soldier and a patron of Renaissance architecture and the arts.  Heir to his father Ferdinand I's Kingdom of Naples, Alfonso held the dukedom of Calabria for most of his life. In the 1480s Alfonso commanded the Neapolitan forces in Tuscany in 1478-79, against the Ottoman Turks in Apulia in 1480-81, and against the Republic of Venice in 1484. In 1486 Alfonso's repressive conduct towards the Neapolitan nobility prompted a revolt; the violent excesses of suppressing this uprising further discredited Alfonso and King Ferdinand. Under Alfonso's patronage the city of Naples was remodelled with new churches, straightened roads, and an aqueduct supplying fountains.  Alfonso became King of Naples in 1494 on his father's death. Within a year he was forced by the approaching army of Charles VIII of France to abdicate; he was succeeded by his son Ferdinand II of Naples. Alfonso went into an Olivetan monastery at Mazara del Vallo, on Sicily, where he survived until 18 December 1495.


Mládí.

Tomáš se narodil 7. ledna 1355 ve Woodstock Palace v Oxfordshire po dvou krátce žijících bratrech, jeden z nich se také jmenoval Tomáš. V roce 1376 se oženil s Eleonorou de Bohun, dostal hrad Pleshey v Essexu, a byl jmenován konstáblem z Realm. Mladší sestra Woodstockovy manželky, Marie de Bohun, se následně provdala za Jindřicha z Bolingbroke, hraběte z Derby, který se později stal králem Jindřichem IV.  V roce 1377, ve 22 letech, byl Woodstock pasován na rytíře a jmenován hrabětem z Buckinghamu. V roce 1385 jeho syn získal titul vévody z Aumale a asi někdy v té době se Tomáš stal vévodou z Gloucesteru.

Tažení v Bretani.

Tomáš byl ve vedení velké kampaně v severní Francii, která následovala po válce o bretaňské dědictví v letech 1343 - 64. Dřívější konflikt byl zřetelný snahou Jana IV. Bretaňského ovládnout bretaňské vévodství proti svému rivalovi Karlovi z Blois. Jan byl v tomto boji podporován Anglií, zatímco Karel Francií. Jan převládal po Karlově smrti v bitvě v roce 1364, ale francouzi dál podkopávali jeho pozici, a byl později nucen odejít do vyhnanství v Anglii. So Bretaně se vrátil v roce 1379, podporován bretonskými barony, kteří se obávali obsazení Bretaně francouzi. Anglická armáda pod velením Woodstocka byla poslána do Bretaně, aby podpořila jeho postavení. Jak Woodstock pochodoval s 5 200 muži na východ od Paříže, museli v Troyes čelit armádě Filipa Smělého, burgundského vévody, ale francouzi se poučili od bitvy u Kresčaku v roce 1346 a bitvy u Poitiers v roce 1356 a nenabízeli angličanům divokou bitvu. Nakonec obě armády jednoduše pochodovaly pryč. Francouzské obranné operace byly pak vrženy do zmatku smrtí krále Karla V. Francouzského dne 16. září 1380. Woodstockova jízda směrem na západ pokračovala do značné míry bez odporu a v listopadu 1380 položil obležení v Nantes a držel důležitý most přes Loiru směrem do Akvitánie. Nicméně, zjistil, že není schopen vytvořit účinné sevření, a naléhavé plány byly předloženy siru Thomasovi Feltonovi, aby přivezl z Anglie posily o 2 000 mužích. V lednu, když bylo zřejmé, že bretaňský vévoda je smířený s novým králem Karlem VI. i, že se aliance hroutí a úplavice pustoší jeho muže, Woodstock opustil obležení.

Spor s králem Richardem II..

Tomáš z Woodstocku byl vůdcem Pánů odvolatelů, skupiny mocných šlechticů, jejichž cílem bylo vyrvat moc z rukou Tomášova synovce, krále Richarda II., v roce 1388 dosáhly úspěšného povstání, které výrazně oslabilo královu moc. Richardovi II. se v roce 1397 podařilo skupinu zlikvidovat, a Tomáš byl uvězněn v Calais a očekával soud za zradu.  Během té doby byl zavražděn, pravděpodobně skupinou mužů vedenou Tomášem de Mowbray, a rytířem sirem Nikolasem Colfoxem, pravděpodobně na příkaz Richarda II. To způsobilo pobouření anglické šlechty, která to považovala za další královo nepopulární gesto.

Manželství a potomci.

Tomáš měl se svou manželkou Eleonorou pět dětí:  Když byl odsouzen jako zrádce, jeho vévodství Gloucester propadlo koruně. Titul hraběte z Buckinghamu zdědil jeho syn, který zemřel v roce 1399, pouhé dva roky po Tomášově smrti. Woodstockova nejstarší dcera Anna se provdala do mocné rodiny Staffordů, hrabat ze Staffordu. Její syn, Humphrey Stafford byl v roce 1444 jmenován vévodou z Buckinghamu a také dědicem části majetků de Bohun.  Druhá část těchto majetků – včetně hrabství Hereford, která patřila Marii de Bohun a poté připojena k majetku rodu Lancasterů – se na konci 15. století stala záležitostí sporů.

Tomáš z Woodstocku, 1. vévoda z Gloucesteru, 1. hrabě z Buckinghamu, 1. hrabě z Essexu (7. leden 1355 – 8. nebo 9. září 1397) byl nejmladším dítětem anglického krále Eduarda III. a Filipy z Hainaultu.

Thomas of Woodstock, 1st Duke of Gloucester (7 January 13558 or 9 September 1397) was the fifth surviving son and youngest child of King Edward III of England and Philippa of Hainault.


Rané dětství.

Daisy Jazz Isobel Ridley se narodila 10. dubna 1992 v londýnském Westminsteru, a vyrostla v Maida Vale, jako nejmladší ze tří sester v rodině bankéřky Louise Fawknerové-Corbettové a fotografa Chrise Ridleyho. Její prastrýc byl herec a dramatik Arnold Ridley, který hrál roli vojína Godfreyho v sitcomu "Dad's Army". Studovala na nezávislé škole Tring Park School for the Performing Arts v Hertfordshire, kterou ukončila v roce 2010.

Herecká kariéra.

Začátky.

Daisy Ridley se objevila v televizních seriálech "Youngers", "Silent Witness", "Pan Selfridge" a "Casualty". Také si zahrála v krátkém snímku "Blue Season", který byl uveden na Sci-Fi-London, 48hodinové filmové soutěži. Hlavní roli ztvárnila ve třetím filmu o "Lifesaver", interaktivním projektu, jenž byl nominován na cenu BAFTA. Objevila se v hudebním videu pro Wileyho píseň „Lights On“.

Star Wars.

V dubnu 2014 bylo oznámeno, že bude hrát roli Rey, jednu z hlavních postav v "". Pro sequelovou trilogii byla vybrána v únoru 2014. Její obsazení bylo přijímáno jako krok, kterým chtěl režisér J. J. Abrams zopakovat obsazení relativně neznámých herců do hlavních rolí, stejně jako to udělal George Lucas v  v roce 1977. V době jejího obsazení byla, podle magazínu "Rolling Stone", „zcela neznámá“, a podle magazínu "Inc.", neměla životopis na portálu IMDb ani článek na Wikipedii, pouze několik set sledujících na Instagramu. V říjnu 2015 se objevila na zahajovací sérii poštovních známek se "Star Wars", které vydala britská poštovní služba Royal Mail, kde se objevila se svou postavou Rey na známce společně s droidem BB-8. Brian Viner z "The Daily Mail" záhy po zhlédnutí filmu označil Daisy Ridley „za opravdovou hvězdu této show“ a dodal, že její herecký výkon v roli Rey by měl „vystřelit její kariéru až na oběžnou dráhu“. Následně si zahrála ve druhé části trilogie "", jejíž premiéra proběhla v roce 2017.

Další herecká dráha.

V srpnu 2015 bylo ohlášeno, že by měla nadabovat hlavní roli Taeko animovaného filmu z roku 1991 "Vzpomínky jako kapky deště", který byl uveden v roce 2016.  V březnu 2019 by měl mít premiéru film natočený dle knížky "Hlas nože", prvního dílu Trilogie Chaos; v hlavní roli obsadí Violu Eade.

Daisy Jazz Isobel Ridley (* 10. dubna 1992 Londýn) je anglická herečka, která ztvárnila hlavní roli Rey v sequelové trilogii Star Wars, v jejímž rámci byly k roku 2019 natočeny snímky "" (2015) a "" (2017) a "" (2019). Postavu Mary Debenhamové si zahrála v adaptaci detektivního románu Agathy Christie "Vražda v Orient expresu" (2017).

Daisy Jazz Isobel Ridley (born 10 April 1992) is an English actress who rose to international prominence through playing the lead role of Rey in the "Star Wars" sequel trilogy: "The Force Awakens" (2015), "The Last Jedi" (2017), and "The Rise of Skywalker" (2019).  She has also featured as the title character of the romantic drama "Ophelia" (2018), appeared in the mystery film "Murder on the Orient Express" (2017), and lent her voice to the animated "Peter Rabbit" (2018).


Herní systém.

Ve dvou základních skupinách hrálo vždy pět týmů systémem každý s každým. Vítězství se počítalo za tři body, v případě nerozhodného výsledku si oba týmy připsaly bod a následovalo 5 min. prodloužení a v případě nerozhodného výsledku samostatné nájezdy po třech sériích. Tato kritéria rozhodovala o držiteli bonusového bodu.  Z obou skupiny postoupila čtveřice mužstev, která si zahrála čtvrtfinále křížovým způsobem (vítězové skupin se čtvrtými týmy z opačných skupin, druzí hráli se třetími). Páté týmy základních skupin hrály spolu sérii na dva vítězné zápasy, poražené mužstvo ze série sestoupilo z elitní skupiny.  V playoff se v případě nerozhodného výsledku po základní hrací době prodlužovalo deset minut (ve finále dvacet), případně následovaly samostatné nájezdy, které na rozdíl od základních skupin probíhaly v pěti sériích. Vítěz zápasu postoupil dále.  V nižších divizích I, II a III byly týmy rozděleny podle výkonnosti do skupin A a B (ve III. divizi skupiny nejsou). Vítěz A skupiny I. divize postoupil mezi elitu, poslední sestoupil do B skupiny a nahradil jej vítěz skupiny B. Nejhorší tým B skupiny I. divize sestoupil do A skupiny II. divize, jejíž vítěz šel do B skupiny I. divize a poslední sestoupil do B skupiny. V B skupině II. divize postoupil vítěz do A skupiny a poslední sestoupil do III. divize, jejíž vítěz jej nahradil.

Oprávnění hrát na turnaji.

Hráč byl oprávněn hrát na Mistrovství světa juniorů v roce 2017, jestliže:  Hráč, který se narodil v roce 1997 musel mít své dvacáté narozeniny v období, kdy se šampionát konal, to znamená, že pokud měl nějaký hráč dvacáté narozeniny v průběhu sezóny 2016/17 mohl se ještě šampionátu zúčastnit. Hráč, který se narodil v roce 2002 musel mít své patnácté narozeniny v příslušný rok, v jakém se šampionát konal, tedy v období mezi 1. - 5. lednem 2017.

Účastníci.

Účast měla jako pořadatelská země jistou Kanada a jako postupující tým z nižší skupiny Lotyšsko. Dále se turnaje zúčastnila mužstva, která se umístila do 9. místa na MSJ 2016. Během šampionátu si zajistila postupem do čtvrtfinále účast tato mužstva – Švédsko, USA, Dánsko, Rusko, Česko, Finsko a Slovensko. Poslední účastník vzešel ze souboje o udržení - Švýcarsko.

Rozhodčí.

IIHF nominovala na Mistrovství světa juniorů 12 hlavních rozhodčích a 10 čárových sudích.

Televizní pokrytí.

Televizní vysílací práva na turnaj vlastnila alespoň jedna stanice ze všech účastnických zemí kromě Dánska.

Legenda.

Toto je seznam vysvětlivek použitých v souhrnech odehraných zápasů.

Základní skupiny.

"Všechny časy zápasů jsou uvedeny ve středoevropském čase (UTC +1). Data jsou skutečné místní termíny zápasů, zápasy od 1:30 či 2:00 se tak hrály středoevropské půlnoci (v následující den)."

O udržení.

"Všechny časy zápasů jsou uvedeny ve středoevropském čase (UTC +1)." "Série na dvě vítězná utkání, sestoupilo do skupiny A I. divize pro rok 2018"

Play off.

"Všechny časy zápasů jsou uvedeny ve středoevropském čase (UTC +1). Data jsou skutečné místní termíny zápasů, zápasy od 1:30 či 2:00 se tak hrály po středoevropské půlnoci (v následující den)."

Medailisté.

USA  Brankáři: Jake Oettinger, Tyler Parsons, Joseph Woll Obránci: Jack Ahcan, Joseph Cecconi, Casey Fitzgerald, Adam Fox, Caleb Jones, Ryan Lindgren, Charlie McAvoy Útočníci: Joseph Anderson, Kieffer Bellows, Jeremy Bracco, Erik Foley, Jordan Greenway, Patrick Harper, Clayton Keller, Luke Kunin, Tanner Laczynski, Jack Roslovic, Troy Terry, Tage Thompson, Colin White Trenér: Bob Motzko  Brankáři: Carter Hart, Connor Ingram Obránci: Jake Bean, Thomas Chabot, Kale Clague, Dante Fabbro, Noah Juulsen, Jérémy Lauzon, Philippe Myers Útočníci: Mathew Barzal, Anthony Cirelli, Dillon Dubé, Pierre-Luc Dubois, Julien Gauthier, Mathieu Joseph, Tyson Jost, Michael McLeod, Taylor Raddysh, Nicolas Roy, Blake Speers, Mitchell Stephens, Dylan Strome Trenér: Dominique Ducharme  Brankáři: Anton Krasotkin, Ilja Samsonov, Vladislav Suchačjov Obránci: Grigorij Dronov, Vadim Kudako, Jegor Rykov, Michail Sergačjov, Michail Sidorov, Artjom Volkov, Jegor Voronkov, Sergej Zborovskyj Útočníci: Denis Alexejev, Kiril Beljajev, Denis Gurjanov, Kiril Kaprizov, Pavel Karnauchov, Danila Kvartalnov, Alexandr Polunin, German Rubcov, Jakov Trenin, Kiril Urakov, Michail Vorobjov, Danil Jurtajkin Trenér: Valerij Bragin

Statistiky.

Kanadské bodování.

Toto je pořadí hráčů podle dosažených bodů, za jeden vstřelený gól nebo přihrávku na gól získal hráč jeden bod.  "Záp. = Odehrané zápasy; G = Góly; A = Přihrávky na gól; Body = Body; +/− = Plus/Minus; PTM = Počet trestných minut"

Hodnocení brankářů.

Pořadí nejlepších pěti brankářů na mistrovství podle úspěšnosti zásahů v procentech, brankář musel mít odehráno minimálně 40% hrací doby za svůj tým. "Záp. = Odchytané zápasy; Čas = Čas na ledě (minuty); OG = Obdržené góly; POG = Průměr obdržených gólů na zápas; Úsp% = Procento úspěšných zásahů; ČK = Čistá konta"

I. divize.

Skupina A.

Skupina A I. divize proběhla od 11. do 17. prosince 2016 v Bremerhaven v Německu.

Skupina B.

Skupina B I. divize proběhla od 11. do 17. prosince 2016 v Budapešti v Maďarsku.

II. divize.

Skupina A.

Skupina A II. divize proběhla od 11. do 17. prosince 2016 v Tallinnu v Estonsku.

Skupina B.

Skupina B II. divize proběhla od 7. do 13. ledna 2017 v Logroñu ve Španělsku.

III. divize.

Turnaj se konal od 16. do 22. ledna 2017 v Dunedinu na Novém Zélandu.

Základní skupiny.

Skupina A  Skupina B

Play off.

" postoupilo do skupiny B II. divize"

41. Mistrovství světa juniorů v ledním hokeji 2017 se konalo od 26. prosince 2016 do 5. ledna 2017 v kanadských městech Montréal a Toronto. Juniorské mistrovství světa se na území Kanady pořádalo už po dvanácté.

The 2017 World Junior Ice Hockey Championships was the 41st edition of the Ice Hockey World Junior Championship (WJC or WM20). The main tournament was co-hosted by the Bell Centre in Montreal, Quebec and the Air Canada Centre in Toronto, Ontario. This was the twelfth championship that Canada had hosted. Montreal and Toronto also jointly hosted the 2015 edition. The tournament consisted of 30 games between 10 nations.  Group A preliminary games, as well as the medal rounds, were hosted by the Bell Centre in Montreal. The Air Canada Centre in Toronto hosted preliminaries in Group B, including the host country of Canada. The tournament also initiated several year-long celebrations, the 375th anniversary of Montreal's founding; the 100th anniversary of the National Hockey League's founding in Montreal; the 100th anniversary of Hockey Canada's origins; the 50th anniversary of Montreal's Expo 67; the 150th anniversary of Canadian confederation; and the 100th anniversary of the Toronto Maple Leafs. The Maple Leafs had planned to make the WJHC the centrepiece of their 100th-anniversary celebrations.  The event was organized by Hockey Canada, Hockey Québec, Ontario Hockey Federation, Montreal Canadiens, Maple Leaf Sports & Entertainment and Evenko. Montreal and Quebec provided C$1 million and C$2 million in funding, respectively, for both the 2015 and 2017 editions.  For the first time in the history of the event, the defending champion (Finland) had to compete in the relegation round. Latvia was relegated to Division I-A for 2018 by merit of their tenth-place finish.


Marie de Bourbon, Duchess of Montpensier

Život.

Marie z Montpensier se narodila na zámku v Gaillon v departmentu Eure (Francie), který byl dříve i Normandskou provincií.  Marie pocházela z poměrně bohaté rodiny a jako jedinému dítěti jejích rodičů jí připadalo velké věno. Toho se chytil Jindřich IV. a nabídl jejím rodičům sňatek s jeho druhorozeným synem Mikulášem Jindřichem, budoucím vévodou Orleánským. Mariini rodiče nabídku přijali, avšak Mikuláš zemřel v roce 1611 ve věku čtyř let. Jindřich ale měl dalšího syna, Gastona, a ten si měl Marii místo Mikuláše vzít. Gaston měl ještě staršího bratra Ludvíka, který byl francouzským králem a v případě, že by zemřel bez dědice by se Gaston stal králem. To se ale nestalo, po více než 23 letech manželství se Ludvíkovi narodil syn, taktéž Ludvík, který zabránil nástupnictví Gastona na trůn.  V roce 1608 zemřel Mariin otec a ona se tak stala vévodkyní z Montpensier. Jednalo se o jedno z nejstarších vévodství ve Francii, na hrabství bylo povýšeno již roku 1539. Marie tedy získala velké věno, ale ani to nepřimělo Gastona, aby se s ní oženil. Tvrdohlavě si stál za tím, že si budoucí manželku vybere sám. Avšak samotný král Ludvík a kardinál Richelieu jej nakonec přesvědčili k tomuto sňatku.  Svatební obřad se konal v Nantes dne 6. srpna 1626 v přítomnosti krále Ludvíka, královny Anny Rakouské, Marie Medicejské a také jiných významným šlechticů. Sama Anna o události řekla, že smutnější svatbu ještě nikdy neviděla.  Ze svazku Gastona a Marie vzešla pouze jedna dcera:  Marie zemřela dne 4. června 1627 v Palais du Louvre v Paříži, ve věku jednadvaceti let, krátce po narození dcery, která zdědila veškerý matčin majetek. Marie byla pohřbena v bazilice Saint Denis.  Sám Gaston se brzy po smrti Marie tajně oženil s jeho velkou láskou; Markétou Lotrinskou. Jejich manželství bylo velmi šťastné a skončilo až smrtí Gastona.

Marie z Montpensier, nebo také Marie Bourbonská, vévodkyně z Montpensier (15. října 1605, Zámek v Gaillon – 4. června 1627, Palais du Louvre), byla rodem vévodkyně z Montpensier a sňatkem s Gastonem Orleánským také vévodkyně Orléanská. Byla jednou z posledních členek rodu Bourbon-Montpensier. Byla dcerou Jindřicha z Montpensier, vévody z Montpensier, a jeho manželky "Henrietty Catherine de Joyeuse".

Marie de Bourbon (15 October 1605 – 4 June 1627), Duchess of Montpensier, and Duchess of Orléans by marriage, was a French noblewoman and one of the last members of the House of Bourbon-Montpensier. Her parents were Henri de Bourbon, "Duke of Montpensier" and Henriette Catherine de Joyeuse, Duchess of Joyeuse in her own right.


Životopis.

Zakladatelé Snaebjörn Ragnarsson a Björgvin Sigurdsson, kteří byli přátelé již od dětství, hráli spolu v několika death metalových a punkových projektech. Ale až teprve v roce 2009 se rozhodli, že si založí vlastní kapelu. Zbylí členové (Gunnar Ben, Jón Geir Jóhannsson, Baldur Ragnarsson, Thráinn Árni Baldvinsson) byli již také nějakou dobu aktivní na islandské hudební scéně. Původně měli všichni členové hru ve skupině pouze jako koníček, nakonec se ale všichni shodli na tom, že nahrají album, než budou na to příliš „staří“. Kontaktovali tedy většinu nahrávacích společností na Islandu, avšak nikde o ně neměli zájem. Až nakonec kapela podepsala smlouvo v listopadu 2010 na Faerských ostrovech u společnosti Tutl, kde nahráli tedy nahráli své debutové album Baldur. Album se prodávalo pouze na Islandu a Faerských ostrovech. Až o půl roku později, v dubnu 2011, podepsali smlouvu u Napalm Records a CD Baldur se v srpnu začalo prodávat po celém světě.  Akt, kdy podepsali smlouvu Napalm Records, Skálmöld pomohlo ke své popularitě, téhož roku byli pozváni na festival Wacken Open Air a na Heidenfest 2011 tour.  Své druhé album začala skupina nahrávat 13. dubna 2012, nesoucí název Börn Loka, které bylo vydané v říjnu téhož roku.  V listopadu 2013 vystupovali Skálmöld na několika koncertech s Islandským symfonickým orchestrem v koncertní hale Harpa v Reykjavíku. Koncertní album a k tomu doprovodné video bylo vydané 17. prosince 2013.

Hudební styl.

Zpočátku hráli Skálmöld tradiční islandskou hudbu kombinovanou s metalem. Původně měla totiž kapela v plánu hrát i na tradiční lidové nástroje. Na skupinu měla veliký vliv spousta slavných skupin, jako například Metallica, Iron Maiden, Anthrax, Slayer, Amon Amarth, ale také i jeden z nejznámějších islandských klasických skladatelů Jón Leifs.  Texty písni píše Snaebjörn Ragnarsson v islandštině a jsou inspirované severskou mytologii, islandskými ságami a v některých případech i norskou poezií.

Skálmöld je islandská viking/folk metalová skupina pocházející z Reykjavíku, která byla založena v srpnu 2009. Jejich název, dal by se volně přeložit jako „věk mečů“ nebo také jako „bezpráví“, odkazuje na islandskou historii, přesněji éru Sturlungů, kdy vypukla občanská válka mezi rodinnými klany v polovině 13. století.

Skálmöld () is a Viking / folk metal band from Reykjavík, Iceland, formed in August 2009. The band's name is literally translated as "Age of Swords" and also means "lawlessness", referring to the Age of the Sturlungs of Icelandic history, when a civil war broke out between the country's family clans.


Popis.

Klejichy jsou povětšině vytrvalé přímé byliny, na bázi většinou dřevnatějící. Některé druhy jsou jednoleté ("A. nivea", "A. angustifolia"), jiné naopak dorůstají podoby větvených keřů ("A. albicans", "A. subulata"). Listy jsou jednoduché, většinou vstřícné, řidčeji střídavé nebo přeslenité. Květy jsou malé až středně velké a často nápadně zbarvené, uspořádané v okoličnatých a většinou mnohokvětých květenstvích. Kalich je pětičetný a uvnitř často se žlázkami. Kališní lístky jsou úzké, špičaté a nazpět obrácené. Koruna je nejčastěji bílá, žlutooranžová, růžová, červená nebo zelenavá, obvykle kolovitá až nazpět ohnutá, hluboce pětilaločnatá, s velmi krátkou korunní trubkou. Pakorunka je tvořená petaloidními a často kápovitými přívěsky s nápadnou, ke středu květu zahnutou ostruhou. Nitky tyčinek jsou srostlé v trubičku, která je spojená s čnělkou a tvoří komplexní strukturu zvanou gynostegium. Pyl je v podlouhlých brylkách, spojených do páru. Gyneceum je tvořeno 2 volnými semeníky, srostlými v čnělkové části. Bliznová hlava je pětihranná až pětilaločná, na vrcholu zploštělá. Plodem je měchýřek nebo souplodí 2 měchýřků. Plody jsou na povrchu hladké nebo osténkaté. Semena jsou opatřena chmýrem.<ref name="fl-cost-18/3"></ref>

Rozšíření.

Počet udávaných druhů rodu klejicha je dosti různý a závisí na taxonomickém pojetí. Většinou se udává v rozpětí 120 až 140 druhů, některé zdroje však udávají i přes 200 druhů. Rod klejicha je přirozeně rozšířen pouze v Americe včetně Karibských ostrovů, některé druhy však zdomácněly i v jiných částech světa. Nejvíce druhů se vyskytuje v mírných a subtropických oblastech Severní Ameriky. Asi 6 druhů roste v subtropické Jižní Americe, zejména v Bolívii a Argentině. V tropické Střední a Jižní Americe se vyskytuje pouze několik druhů. Z Mexika je udáváno 68 druhů.  V teplejších oblastech České republiky občas roste zplaněle klejicha hedvábná ("Asclepias syriaca"). Vyskytuje se zejména kolem tratí a silnic, na hřbitovech, rumištích, vinicích a podobně. V ČR je pěstována již od roku 1786.

Ekologické interakce.

Květy klejich mají zajímavý a specializovaný způsob opylování, kterému je silně přizpůsobena morfologie květů. Blizny ani prašníky nejsou na povrchu květu viditelné a jsou překryté jinými strukturami. Blizny je ukryty v 5 bliznových komůrkách, které ústí malými svislými otvory po stranách čnělkové hlavy. Pyl nevypadává z prašníků v jednotlivých zrnech, nýbrž je podobně jako u orchidejí sdružen do podlouhlých struktur, zvaných brylky ("pollinia"). Brylky jsou u klejichy spojené do páru prostřednictvím tělíska ("corpusculum") a dvou ramen do struktury zvané polinarium. Tělísko je jedinou viditelnou částí polinaria a vyčnívá nad ústím bliznové komůrky. Květy klejich jsou vonné a produkují hojný cukernatý nektar, který se tvoří v bliznových komůrkách a hromadí se v kápovitých segmentech pakorunky. Jsou opylovány zejména hmyzem, v Americe je někdy navštěvují i kolibříci. Hmyz se při návštěvě květu často nohou zachytí za vyčnívající tělísko a následně vytáhne celé polinarium s brylkami z bliznové komůrky. Polinarium se přilepí hmyzu na končetinu nebo jinou část těla, asi po minutě a půl vysychá a ramena se ohýbají o 90 °. Při návštěvě dalšího květu se v případě úspěšného opylení zasouvá brylka do bliznové komůrky. Zde brylka nabobtná, z pylových zrnek vyrůstají pylové láčky, prorůstají do semeníku a každá z nich oplodňuje jedno vajíčko.  Klejichy jsou cizosprašné rostliny, které nejsou schopny opylení vlastním pylem. Nejefektivnějšími opylovači jsou statnější druhy vos, včela medonosná, velcí motýli (zejména otakárci) a čmeláci. Některé severoamerické druhy ("A. viridiflora", "A. hirtella") jsou převážně opylovány čmeláky. Klejichu hedvábnou opyluje v Americe téměř výhradně včela medonosná, která je na tomto kontinentu nepůvodním druhem. Včela je významným, převažujícím opylovačem i dalších druhů, zejména klejichy hlíznaté a klejichy "A. purpurascens". Jaké druhy hmyzu opylovaly klejichy před introdukcí včely medonosné, není s jistotou známo. Pro menší druhy hmyzu včetně včely medonosné bývají květy klejich někdy nebezpečné, neboť se jim skřípnou nohy do ústí bliznové komůrky a nedokáží se z nich vždy osvobodit.  Klejichy jsou hlavní živnou rostlinou severoamerického motýla monarchy stěhovavého ("Danaus plexippus"). Jedovaté glykosidy obsažené v rostlinách se hromadí v tělech housenek a chrání je před predátory. Obsah těchto glykosidů v tělech housenek je vyšší než jejich obsah v rostlinách a zůstává v jejich tělech i po proměně v dospělého motýla. Jak housenky tak i dospělci těchto motýlů mají výrazné výstražné zbarvení. Tato ochrana je účinná zejména proti obratlovcům, zatímco proti bezobratlým predátorům je účinek menší. Housenky můry "Euchaetes egle", které se živí listy klejich podobně jako housenky monarchů, ve svých tělech také hromadí glykosidy, zatímco nenápadní dospělci již tyto látky neobsahují. O housenkách monarchů i tesařících "Tetraopes tetrophthalmus" je známo, že nejprve u báze listu naruší mléčnici a přeruší přívod jedovatého latexu a posléze začínají list konzumovat z opačného konce.  Z dalších herbivorů se na listech klejich živí např. housenky můry "Cycnia tenera", dospělci tesaříka "Tetraopes tetrophthalmus" (larvy se živí kořeny), larvy i dospělci mandelinky "Labidomera clivicollis". Dření stonků se živí nosatec "Rhyssomatus lineaticollis". Na listech a stoncích saje mšice "Aphis asclepiadis", v listech minují larvy dvoukřídlého hmyzu "Liriomyza asclepiadis".  Semena klejich mají dlouhý chmýr a jsou šířena větrem.

Obsahové látky a jedovatost.

Klejichy jsou jedovaté rostliny. Všechny části rostlin obsahují jedovaté glykosidy, největší koncentrace je v oddencích. Většina druhů obsahuje srdeční glykosidy, v některých jsou přítomny glykosidy s neurotoxickým účinkem (např. venticenolid izolovaný z "A. subverticillata"). Klejicha hedvábná obsahuje jedovatý glykosid asklepiadin, dále vincetoxin a hořčinu asklepion. V latexu je dále obsaženo asi 0,1 až 2 % kaučuku, semena obsahují až 19 až 21 % polovysýchavého oleje. Klejicha kurasavská obsahuje mj. srdeční glykosid asklepin, který vykazuje silnější účinek na srdeční činnost než strofantin získávaný z rostlin rodu krutikvět ("Strophanthus") nebo digitoxin z náprstníku ("Digitalis").  Otrava klejichou se v lehčích případech projevuje nevolností, požití větší dávky způsobuje zejména zvracení a průjem. K silnější otravě, vedoucí k porušení funkce srdečních, nervových či ledvinových buněk a následné smrti zpravidla nedochází, neboť po požití nastupuje silný dávivý účinek. Dobytek se klejichám většinou vyhýbá, v Severní Americe však byly zaznamenány případy otrav, pokud byl dobytek vyhladovělý. Riziko spasení nastává zejména u uschlých rostlin, neboť jsou pro zvířata přijatelnější a přitom se usušením neztrácí jejich jedovatost.

Taxonomie.

Rod "Asclepias" je v rámci čeledi "Apocynaceae" řazen do podčeledi "Asclepiadoideae", tribu "Asclepiadeae" a subtribu "Asclepiadinae". V současné taxonomii je rod pojímán úzce a zahrnuje pouze americké druhy. Mnohé zejména africké druhy byly přeřazeny do jiných rodů ("Gomphocarpus", "Pachycarpus" aj.)

Význam.

Jemný chmýr z plodů některých druhů, zejména klejichy narudlé ("Asclepias incarnata") a klejichy kurasavské ("A. curassavica"), slouží jako izolační a vycpávkový materiál. Jako textilní vlákno jej nelze použít, neboť nejdou spřádat. Ze stonků klejichy narudlé se získávají i lýková vlákna, použitelná jako nouzová náhrada lnu či vlny. Klejicha kurasavská pochází z tropické Ameriky, zdomácněla však v tropech a subtropech po celém světě, v Evropě např. ve Španělsku. Je to krátkověká, nápadně kvetoucí trvalka, která se v České republice pěstuje jako letnička. Udávaná zóna odolnosti je 8 až 11.  Oddenky klejichy hedvábné ("A. syriaca") byly v minulosti používány v lidovém léčitelství, a to zejména jako expektorans, emetikum a zevně na kožní vyrážky. Chmýr ze semen byl v USA za 2. světové války zpracováván na vycpávkový materiál, nahrazující kapok. V bývalém Sovětském Svazu byl tento druh pěstován zejména pro technický olej ze semen. Latex obsahuje kaučuk, jako jeho zdroj se však příliš nehodí, neboť má velký obsah pryskyřic. Klejicha hedvábná je v České republice místy pěstována jako okrasná trvalka a medonosná rostlina. Řidčeji se pěstují i jiné vytrvalé druhy, zejména klejicha hlíznatá ("A. tuberosa") a klejicha narudlá ("A. incarnata").  Klejicha hlíznatá má dlouhou historii využití při léčení nemocí dýchacího ústrojí a horečnatých onemocnění. Domorodé kmeny Severní Ameriky ji využívaly při léčbě zápalu plic, chřipky nebo zánětu pohrudnice. V současném léčitelství je používána zejména při bolestivém kašli a tíži na prsou při chřipkových onemocněních. Také podporuje pocení a působí diureticky. Hlízovité kořeny klejichy hlíznaté sloužily Indiánům po uvaření jako potrava. Tato rostlina je využívána i v homeopatii.  V tradiční medicíně v Mexiku je používáno v širším měřítku 14 druhů klejich. Nejpoužívanějším druhem je klejicha kurasavská. Nálev z druhů "A. albicans" a "A. subulata" se aplikuje zevně jako analgetikum při bolestech hlavy. Latex "A. glaucescens", "A. linaria" i některých jiných druhů se používá při ošetřování zranění, kožních infekcích a odstraňování bradavic. Další druhy slouží jako projímadla nebo při respiračních onemocněních. Klejicha "A. woodsoniana" je v mexickém státě Chiapas podávána k úlevě při srdeční nedostatečnosti.

Klejicha ("Asclepias") je rod rostlin z čeledi toješťovité. Jsou to převážně vytrvalé byliny s jednoduchými listy a často nápadnými květy v bohatých okoličnatých květenstvích. Květy mají specializovaný způsob opylování. Rod zahrnuje asi 200 druhů, pocházejících vesměs z Ameriky. Nejvíce druhů roste v mírných a subtropických oblastech Severní Ameriky. V teplých oblastech České republiky roste zdomácnělá klejicha hedvábná. Klejichy obsahují jedovaté glykosidy. Mají význam v lékařství a fytoterapii, poskytují vlákna a v malé míře i technický olej. Některé druhy jsou pěstovány jako okrasné rostliny.

Asclepias is a genus of herbaceous, perennial, flowering plants known as milkweeds, named for their latex, a milky substance containing cardiac glycosides termed cardenolides, exuded where cells are damaged. Most species are toxic to humans and many other species, primarily due to the presence of cardenolides, although, as with many such plants, there are species that feed upon them (i.e. leaves) and from them (i.e. nectar). The genus contains over 200 species distributed broadly across Africa, North America, and South America. It previously belonged to the family Asclepiadaceae, which is now classified as the subfamily Asclepiadoideae of the dogbane family, Apocynaceae.  The genus was formally described by Carl Linnaeus in 1753, who named it after Asclepius, the Greek god of healing.


Život.

Bertram se narodil v Mindenu nebo okolí, protože jeho bratr Cord van Byrde je dle toponymu narozen v obci Bierde poblíž Mindenu. O malířově mládí není nic známo, ale je pravděpodobné, že se vyškolil přímo v Mindenu. Pak patrně jako tovaryš navštívil Prahu a také Kolín nad Rýnem a Štrasburk. Podle Royta pracoval v dílně při dvoru Karla IV. v Praze a podílel se na výzdobě Kaple sv. Kříže na Karlštejně. Jako "Bertram Pictor" je v Hamburku poprvé uváděn roku 1367. Roku 1371 koupil dům poblíž katedrály (Schmiedestraße), 1376 se stal občanem a mistrem v Hamburku a roku 1383 koupil další dům v téže ulici.  V hansovním městě Hamburku vedl Mistr Bertram dílnu, která získávala nejvýznamnější zakázky. V roce 1375 byl pozván, aby vytvořil výzdobu Lübecku při příležitosti návštěvy císaře Karla IV.. Roku 1390 plánoval podniknout pouť do Říma a sepsal předtím závěť, ale tato cesta se v jeho díle nijak neodrazila. V roce 1410 napsal další závěť, kde jako dědičku uvádí svou dceru, protože manželka předtím patrně zemřela.  Po Bertramově smrti kolem roku 1415 převzal dílnu malíř Johannes.

Dílo.

Mistr Bertram je pokračovatelem tradice vestfálského malířství (Pašijový oltář z Osnabrücku). Jako příslušník bohaté rodiny mohl mít přístup i k francouzské knižní malbě, ke které mají blízko jeho krajiny a detaily zvířat. V Bertramově díle je patrná stylistická příbuznost s obrazy Mistra Theodorika na Karlštejně a byl patrně obeznámen také s dílem svého současníka Conrada von Soest.  Jeho kompozice s omezeným množstvím figur jsou přehledné. Pokouší se o iluzi prostoru a vyvážený poměr postav ke krajině a architektuře v pozadí. V malbě užívá měkké modelace drapérií světlem a z českého prostředí převzal lyrické zobrazení tváří a způsob stavby objemu, který převažuje nad lineární kresbou. Sám je uváděn pouze jako malíř slohu mezinárodní gotiky, jeho dílna však dodávala kompletní vyřezávané oltáře, a pro městskou radu také sochy, lustry a vývěsní štíty. Jméno řezbáře, který v dílně pracoval, není známo.

Mistr Bertram nebo též Bertram z Mindenu (* kolem roku 1340, Minden (Vestfálsko) – 1414 nebo 1415, Hamburk) byl nejvýznamnější německý gotický malíř působící v Hamburku na přelomu 14. století.

Master Bertram (c.1345–c.1415), also known as Meister Bertram and Master of Minden, was a German International Gothic painter primarily of religious art.


Princip hry.

Jak je uvedeno už v pravidlech – hru hráč zahájí tím, že postupně hází kostkou a pak diskutuje o výsledku hodu, jeho významu pro hru a proč tato věta v pravidlech nedává smysl. Principem hry je získat desátou úroveň dříve než ostatní hráči. V cestě však stojí různé kletby a nestvůry, ale i spoluhráči – když už hráč myslí, že vyhrál, ve skutečnosti může být cíli na sto honů vzdálen. Nastane-li ve hře nějaký spor, který nelze vyřešit pomocí psaných pravidel, existuje zde jedno pravidlo, které je nadřazené všem ostatním – pravdu má vždy majitel hry.

Vytvoření postavy.

Každý hráč začíná na první úrovni jako člověk bez povolání pohlaví totožného s hráčovým. Během hry může změnit pohlaví (což není vůbec příjemná záležitost), buduje si svou postavu, získává rasu (či dvě, pokud získá povolení v podobě karty Míšence) a povolání (nebo dvě, pokud získá povolení v podobě karty Supermunchkin), postupuje po úrovních krůček po krůčku k větší síle a výhře. Hra je hodně o náhodě, záleží na tom, jaké karty si vytáhne. Hodně však lze získat i promyšlenou taktikou, schopností smlouvat se spoluhráči, logickým uvažováním a rychlými reakcemi. Ve hře též pomáhají budovat si osobnost různé předměty, ať už se jedná o obuv, pokrývku hlavy či zbroj, nebo různé zbraně. K zahození nejsou ani jednorázově použitelné karty, jako například lektvary či kletby. Při tvorbě postavy je důležité pohlídat si, které karty se drží jen v ruce a které jsou vyložené – ty pak mohou být používané, nebo jen nesené.

Průběh hry.

Na začátku se karty rozdělí na dva dobírací balíčky podle symbolů uvedených na rubové straně – dveře a poklady. Každý hráč dostane po 4 kartách z každého balíčku. Z těchto karet si na začátku svého tahu vyloží ty, které hodlá používat, včetně případné rasy a povolání. Každá rasa a povolání má přitom zvláštní schopnosti. Hráči se střídají v kole jeden po druhém, každý hráč pak ve svém kole postupuje v několika fázích.

Fáze hry.

Na začátku tahu hráč hraje karty (např. karty pro postup na další úroveň), vybavuje se novými předměty, mění nesené na používané apod. Dále může obchodovat s jinými hráči či prodávat své předměty, čímž si kupuje nové úrovně. Po tomto úvodním „urovnání“ karet hráč postupuje do první fáze svého tahu.  V tuto chvíli hráč „vykopne dveře“, přesněji řečeno z balíčku dveří táhne vrchní kartu a položí ji na odkládací hromádku (každý balíček – dveře i poklady – má svou odkládací hromádku). Pokud se za dveřmi objeví nestvůra, hráč s ní musí bojovat. Pokud je tam kletba, působí na tohoto hráče. Ostatní typ karet si hráč vezme k sobě do ruky.  Ve druhé fázi tahu může hráč hledat potíže, pokud však již v daném kole nebojoval s nestvůrou. V tuto chvíli může hráč zahrát nestvůru z ruky a bojovat s ní.  Ve třetí fázi hráč rabuje místnost, pokud však v předchozích dvou fázích nebojoval. Rabování spočívá v tom, vzít si do ruky kartu dveří. Tato karta na hráče nepůsobí, i kdyby na ní byla kletba nebo nestvůra. Tuto kartu nemusí hráč ukazovat jiným hráčům.  Ve čtvrté, poslední, fázi tahu probíhá tzv. charita. Pokud má hráč v ruce více než 5 karet (více než 6 u trpaslíka), musí přebytečné karty zahrát, případně předat spoluhráči na nejnižší úrovni. Je-li na nejnižší úrovni více hráčů, karty se mezi ně rozdělí. Pokud je na nejnižší úrovni právě hrající hráč, nadbytečné karty odhodí na příslušnou odhazovací hromádku. Tah končí a hraje další hráč.

Boj.

Při boji s nestvůrou hráč porovnává úroveň nestvůry se svou bojovou silou. Některé nestvůry mohou mít jinou úroveň proti různým rasám/povoláním/pohlavím. Bojová síla hráče se počítá ze součtu jeho úrovně a všech bonusů, pokud daná nestvůra neuvádí nějaké omezení. Pokud hráč v boji uspěje, získává úroveň (nebo dvě u zvláště silné nestvůry) a uvedený počet pokladů. Pokud je však nestvůra stejně silná nebo silnější, hráč musí někoho požádat (uplatit) o pomoc (jejich bojové síly se pak sčítají), nebo před nestvůrou utíkat. Útěk spočívá v hodu kostkou – 5 nebo 6 značí úspěšný útěk, nižší číslo pak neúspěch. V tom případě se hráči stane ošklivá věc uvedená na kartě nestvůry. V boji si hráč může pomáhat lektvary, stejně tak mu jiný hráč může boj ztěžovat jak jednorázovými předměty, tak přihráváním dalších, toulavých nestvůr. Neúspěch v boji i při útěku následování smrtí postavy ještě pro hráče neznamená konec hry – hráč přichází o všechny své věci, zůstává mu však rasa, povolání i úroveň.

Munchkin je karetní hra navržená Stevem Jacksonem a ilustrovaná Johnem Kovalicem, do češtiny přeložena Petrem Šmerákem.  Tato hra paroduje stereotypy z jiných fantasy světů a her a nabízí zážitek z rabování podzemních kobek bez hraní na hrdiny. Hlavním heslem je „Zabij nestvůru – ukradni poklad – probodni parťáka“. Cílem hráče je „sestoupit do podzemí, probodnout nestvůru, zradit své spoluhráče a sebrat jim vše, co mají“. Hra je v základu pro 3–6 hráčů ve věku od 10 let. Základní verze obsahuje herní kostku, návod a 168 karet, v současné době má však již přes dvacet rozšíření a pokračování. Hry Munchkin se v patnácti jazycích prodalo už přes milion kusů.

Munchkin is a dedicated deck card game by Steve Jackson Games, written by Steve Jackson and illustrated by John Kovalic. It is a humorous take on role-playing games, based on the concept of munchkins (immature role-players, playing only to "win" by having the most powerful character possible).  "Munchkin" won the 2001 Origins Award for "Best Traditional Card Game", and is itself a spin-off of "The Munchkin's Guide to Powergaming", a gaming humor book which also won an Origins Award in 2000.  After the success of the original "Munchkin" game several expansion packs and sequels were published. Now available in 15 different languages, "Munchkin" accounted for more than 70% of the 2007 sales for Steve Jackson Games.


Děj.

Dr. Samantha Ungerová, hlavní projektantka pilotované mise Europa 1 k šestému měsíci planety Jupiter Europě, vypráví příběh této výpravy za cca 3,7 miliardy amerických dolarů, jejímž cílem bylo potvrzení domněnky o existenci primitivního života v oceánu pod ledovou krustou měsíce. Členy posádky jsou: Značnou část záznamů pořídí i pilotka Rosa Dasque, která během mise hovoří před kamerou vždy o aktuální situaci a různých souvislostech.  Posádka překoná mnohem větší vzdálenost, než se kdy lidem podařilo. Pokud se potvrdí přítomnost mimozemské formy života, bude to jeden z největších objevů lidstva. NASA navíc odhalila v oblasti měsíce zvané Conamara Chaos známky tepla, což pravděpodobnost úspěchu mise zvyšuje.  Loď Europa 1 je vybavena rotujícím modulem, na jeho vnějších částech tak vzniká díky odstředivé síle umělá gravitace, zatímco v blízkosti centra panuje stav beztíže.  Po 6 měsících letu dojde k silným slunečním erupcím, které poškodí komunikační zařízení lodi. Od této chvíle je Europa 1 bez spojení s řídícím střediskem na Zemi. Blok s Corriganem musí absolvovat výstup do vesmíru, aby se pokusili opravit poškozený systém zvnějšku. Dojde k nehodě, při níž se Blokovi protrhne rukavice. Corrigan jej dotáhne na laně k přetlakové komoře. Blok zaregistruje znečistění hydrazinem na skafandru Corrigana. Corrigan tím pádem nesmí na palubu, hrozila by kontaminace útrob lodi. Blok navrhne extrémní způsob záchrany, ještě ve vesmíru mu chce svléci skafandr a vtáhnout ho do komory. Kvůli nedostatku kyslíku však omdlí. Corrigan si je vědom, že už nemá naději na záchranu. Odstrčí Bloka dovnitř komory, čímž se zároveň působením síly začne vzdalovat od Europy 1. Corrigan zanechá vzkazy a umírá v chladném kosmu, zatímco loď pokračuje v misi.  Po jeho smrti nálada na palubě klesne, ale posádka si uvědomuje význam výpravy a míří ke svému cíli. Po dosažení orbity Jupitera se morálka opět trochu pozvedne. Za využití gravitačního praku se kosmická loď dostane do blízkosti Europy – zamrzlého měsíce. Přistávací modul se přibližuje k povrchu, nicméně kvůli nepředpokládané tepelné vlně přistane o cca 100 metrů dál. Kvůli odlišné tloušťce ledu zde bude obtížnější získat nějaké hodnotné vzorky. Je zahájeno vrtání do ledu, aby mohla být vypuštěna do oceánu podmořská sonda. Andrej Blok během rutinní práce zahlédne venku podivné světlo, nestihne ho ale podchytit kamerou. Posádka sleduje záběry z podmořské sondy, jsou úchvatné. Zakrátko je však sonda napadena neznámým osvětleným objektem a kontakt je ztracen.  Katja Petrovna navrhne, že dojde pěšky do původní cílové oblasti a odebere odtud vzorky. Po hlasování členů posádky se vydá na cestu. Analýza jednoho ze vzorků prokáže přítomnost jednobuněčného organismu. Začne vzrůstat radiace. Petrovna zahlédne vzdálené modré světlo a rozhodne se ho prozkoumat. Spatří zvláštní světlo pod ledem, led se pod ní propadne a ona se potápí do hlubin oceánu. Kamera na skafandru ještě chvíli zaznamenává její úžas v obličeji, v jejích očích se odráží bioluminiscence. Zbývající posádka se rozhodne k návratu, aby se svět dozvěděl o jejich objevech. Při startu však dojde k poruše jednoho z motorů, modul nedosáhne oběžné dráhy a zřítí se zpět na Europu. Při dopadu je zabit velitel Xu. Modul je poškozen, navíc kvůli otřesům nestabilního ledu ovlivňovaného teplem hrozí jeho brzké potopení. Blok se společně s Luxembourgem vydávají ven, aby se pokusili opravit motory, Rosa zůstává uvnitř. Pod Luxembourgem se proboří led a Blok sezná, že opravu sám nezvládne. Rozhodne se opravit komunikační systém, který by mohl odvysílat nashromážděná data směrem k Zemi. Dokáže to, vzápětí se za ním objeví stejné modré světlo jako v případě Katji Petrovny a i Blok se propadne do vody.  Rosa odvysílá data. Led praskne a přistávací modul se začne potápět. Osamocena a v očekávání smrti otevře pilotka pod vodou přechodovou komoru. Voda zaplavuje útroby a kamera ještě stihne zachytit zdroj bioluminiscence – velké chapadlovité stvoření útočící na modul.  V epilogu hovoří dr. Ungerová o úspěchu mise vykoupeném smrtí všech členů posádky, kteří se rozhodli obětovat své životy, aby mohli odhalit co nejvíce z tajemství Europy. Lidstvo nyní ví, že ve Sluneční soustavě není samo a že vesmír je mnohem komplexnější a záhadnější.

Zajímavost.

Ve filmu zazní stejně jako ve snímku "" část valčíku "Na krásném modrém Dunaji" od rakouského skladatele Johanna Strausse.

Zpráva o Europě (v anglickém originále "Europa Report") je americký sci-fi thriller z roku 2013 ekvádorského režiséra Sebastiána Cordera. Je natočen stylem found footage a jeho leitmotivem je mise pilotované kosmické lodi Europa 1 k šestému měsíci planety Jupiter Europě, kde vědci předpokládají pod ledovou krustou vodu v kapalném skupenství a díky tomu přítomnost mimozemské formy života.  Film byl nominován v roce 2013 na cenu Raye Bradburyho členy Science Fiction and Fantasy Writers of America (SFWA).

Europa Report is a 2013 science fiction film directed by Sebastián Cordero, starring Christian Camargo, Anamaria Marinca, Michael Nyqvist, Daniel Wu, Karolina Wydra and Sharlto Copley. A found footage film, it recounts the fictional story of the first crewed mission to Europa, one of the four Galilean moons of Jupiter. Despite a disastrous technical failure that causes the loss of all communications with Earth mission control and a series of crises, the crew continues its mission to Europa and finds mounting evidence of life on the moon.


Časný život.

Tomáš se narodil 1. června 1300 jako pátý syn anglického krále Eduarda I., a jako nejstarší syn z jeho druhého manželství s Markétou, dcerou francouzského krále Filipa III. Narodil se v kaštele v Brothertonu, Yorkshire, během matčiny cesty do Cawoodu, kde se konal porod. Podle Hiltona, Markéta bydlela na hradě Pontefract a bylo právě po honu, když na ni přišly porodní bolesti. Kronikář William Rishanger zaznamenal, že během obtížného porodu se matka modlila, jak bylo v té době zvykem, k Tomáši Becketovi, a Tomáš Brotherton byl tak pojmenován po tomto světci a místě narození.  Eduard I. rychle spěchal ke královně a novorozenci. Jeho bratr Edmund se narodil o ro později. Dokud jim nebylo šest let, dohlížela na ně kojná. Stejně jako jejich rodiče, se naučili hrát šachy a jezdit na koni. Navštívili je šlechtici a jejich nevlastní sestra Marie z Woodstocku, která byla jeptiškou. Jejich matka často doprovázela Eduarda na jeho taženích do Skotska, ale stále se informovala o jejich zdraví.  Jeho otec zemřel, když mu bylo sedm let. Tomášův nevlastní bratr, Eduard, se stal králem a Tomáš byl dědicem království, dokud se v roce 1312 nenarodil jeho synovec Eduard. Hrabství Cornwall bylo určeno pro Tomáše, ale Eduard ho místo toho daroval svému oblíbenci, Piersi Gavestonovi. Když bylo Tomášovi 10 let, Eduard jemu a Edmundovi udělil statky Rogera Bigoda, 5. hraběte z Norfolku, který zemřel bez dědiců v roce 1306.

Kariéra.

V roce 1312, byl nazýván "hrabětem z Norfolku" a 10. února 1316 byl jmenován Earlem Marshalem. Zatímco jeho bratr bojoval ve Skotsku, byl ustanoven Správcem Anglie. Byl známý svou horkou a násilnou povahou. Byl jednou z mnoha obětí nekontrolované chamtivosti králova nového oblíbence, Huga Despensera Mladšího a jeho otce Huga Despensera Staršího, kteří ukradli některé pozemky mladého hraběte. Spojil se s královnou Izabelou a Rogerem Mortimerem, když v roce 1326 napadli Anglii, a byl jedním z porotců v soudních jednáních proti oběma Despenserům. Když jeho synovec Eduard III. dosáhl dospělosti a ujal se vlády, stal se Tomáš jedním z jeho hlavních poradců. V bitvě u Halidon Hill 19. července 1333 velel pravému křídlu anglické armády jako Lord Marshal.  Zemřel asi 4. srpna 1338, a byl pohřben v Bury St Edmunds Abbey.  Jeho následnicí se stala jeho dcera Markéta, jako hraběnka z Norfolku. V roce 1397 se stala vévodkyní z Norfolku.  Jako syn Eduarda I., byl oprávněn nosit erb království Anglie.

Manželství a potomci.

Poprvé se oženil před 8. lednem 1326, s Alicí de Hares, dcerou sira Rogera de Hales. Měli spolu tři děti:  Alice de Hales zemřela v říjnu 1330.  Tomáš se podruhé oženil před 4. dubnem 1336 s Marií de Brewes, vdovou po siru Ralfovi de Cobham. Neměli spolu žádné přeživší potomky.

Tomáš, 1. hrabě z Norfolku (1. červen 1300 – 4. srpen 1338) byl synem krále Eduarda I. Anglického a jeho druhé manželky Markéty Francouzské, a mladším nevlastním bratrem Eduarda II. Zastával úřad Earl Marshal Anglie.

Thomas of Brotherton, 1st Earl of Norfolk (1 June 13004 August 1338), was the fifth son of King Edward I of England (1272–1307), and the eldest child by his second wife, Margaret of France, the daughter of King Philip III of France. He was, therefore, a younger half-brother of King Edward II (1307–1327) and a full brother of Edmund of Woodstock, 1st Earl of Kent. He occupied the office of Earl Marshal of England.


Dětství a vzdělání.

Weir se narodil v Kalifornii jako jediný syn fyzika a inženýrky. Když mu bylo osm let, jeho rodiče se rozvedli. Weir vyrůstal na klasickém sci-fi – například na pracích Athura C. Clarka a Isaaca Asimova. V patnácti letech začal jako programátor pracovat pro "Sandia National Laboratories". Na Kalifornské univerzitě v San Diegu studoval počítačové vědy, nakonec však školu nedokončil. Pracoval jako programátor pro několik softwarových společností jako AOL, Palm, MobileIron a Blizzard, kde pomáhal vytvořit světově proslulou hru .

Bibliografie.

Weir začal psát kolem svých dvaceti let a všechny své výtvory publikoval na internetu. Zvýšenou pozornost mu obstarala kratičká povídka "The Egg", která byla dokonce zadaptovaná několika youtubery na krátkou hru.  Velkou slávu mu ale přinesla až jeho první publikovaná kniha – "Marťan". Weir "Marťana" původně publikoval na svých stránkách, ale na žádost čtenářů dal knihu k dispozici v elektronické podobě. "Marťan" byl prodáván za 99 centů a brzy se objevil v seznamu bestsellerů. Weir byl kontaktován literárním agentem a práva na knihu prodal společnosti "Crown Publishing Group." Tištěná verze knihy dosáhla v bestsellerovém žebříčku časopisu "The New York Times" dvanáctého místa, "The Wall Street Journal" se nechal slyšet, že ""Marťan" je nejlepší čistokrevná sci-fi za posledních několik let". Kniha byla v roce 2015 zfilmována Ridleym Scottem, hlavní roli si zahrál Matt Damon. V Česku si film "Marťan" odbyl premiéru 1. října 2015.  Další jeho kniha přeložená do češtiny je Artemis. (EN vydání 2017, česky 2018)  Další Andyho kniha je třeba Zhek – "spíše tradiční sci-fi s mimozemšťany, telepatií a podobně" řekl Andy.

Osobní život.

Weir žije v Mountain View v Kalifornii v najatém dvoupokojovém bytě. Trpí fóbií z létání, proto nenavštívil natáčení "Marťana", které probíhalo převážně v Budapešti. V roce 2015 navštívil Johnsonovo vesmírné centrum v Houstonu a Comic-Con v San Diegu, musel se ale podrobit terapii a brát medikaci, aby byl schopný cestovat letadlem.

Andy Weir (* 16. června 1972) je americký spisovatel a softwarový inženýr. Světově se proslavil románem "Marťan" (v originále "The Martian"), který Ridley Scott v roce 2015 převedl na filmová plátna.

Andrew Taylor "Andy" Weir (born June 16, 1972) is an American novelist whose debut novel in 2011, "The Martian", was later adapted into a film of the same name directed by Ridley Scott in 2015. He received the John W. Campbell Award for Best New Writer in 2016. He also worked as a computer programmer for much of his life.


Klubová kariéra.

Již v mladém věku hrával dětské fotbalové soutěže v Bělehradě, kam se přemístil v roce 2004. Zde si ho všiml skaut Crvene zvezdy (CZ) Toma Milićević a pozval jej na zkoušku, kde uspěl a zůstal zde i přes zájem rivalského Partizanu Bělehrad.

Sezóna 2013/2014.

Dne 28. května 2014 ve věku 16 let, 5 měsíců a 5 dnů nastoupil v 73. minutě ke svému debutu v profesionálním fotbale na hřišti Vojvodiny Novi Sad. Již za dvě minuty vstřelil svou první branku, kterou překonal klubový rekord Dejana Stankoviće, jako nejmladšího střelce CZ v soutěžním utkání. Zároveň jeho gól zajistil CZ titul v srbské nejvyšší lize.

Sezóna 2014/2015.

V následující sezoně odehrál za CZ dalších 22 ligových zápasů a vstřelil v nich 6 branek, všechny až v jarní části sezóny, kdy se probojoval do základní sestavy. Dva starty si připsal také v srbském poháru. Zranění ke konci sezóny mu znemožnilo nominaci na Mistrovství světa ve fotbale hráčů do 20 let na Novém Zélandu, na kterém Srbové vybojovali zlaté medaile. Po sezóně podepsal s klubem novou tříletou smlouvu do léta 2018.

Sezóna 2015/2016.

I na začátku podzimu 2015 si držel výbornou formu, když v prvních čtyřech kolech vstřelil tři branky. Do konce podzimu přidal ještě dvě další v lize a jednu v poháru. Crvena zvezda i díky němu zakončila rok 2015 na prvním místě tabulky s obrovským náskokem 25 bodů. V únoru 2016 přestoupil do Benfiky Lisabon.

Sezóna 2018/2019.

Ve Frankfurtu se stal jedním z nejužitečnějších hráčů týmu. Není tedy divu, že si zrovna slavný “Real Madrid” vyhlídl tento mladý talent.

Reprezentační kariéra.

Jović byl pravidelně nominován do mládežnických reprezentací své země. Zúčastnil se Mistrovství Evropy ve fotbale hráčů do 19 let v roce 2014 konaném v Maďarsku a vstřelil zde jednu branku.

Luka Jović (srbsky: Лука Јовић) (* 23. prosince 1997, Bijeljina, Bosna a Hercegovina) je srbský profesionální fotbalista hrající jako útočník ve španělském veloklubu CF Real Madrid. Na Jaře 2019 hráče odkoupil Real Madrid, za který bude od další sezóny nastupovat. Je považován za veliký talent srbského fotbalu.

Luka Jović (, ; born 23 December 1997) is a Serbian professional footballer who plays as a striker for Spanish club Real Madrid and the Serbia national team.


Mládí a rodina.

Byla nemanželským dítětem služebné Mary Brenham a bohatého kupce Wiliema Cornaca z irského města County Cork. Po několika rocích milostný vztah jejích rodičů vyšel najevo, a tak se Wiliam rozhodl pojmout Mary za manželku a odjet do Charlestonu v Jižní Karolíně, tehdy nazývaném Charles Town.  Charleston se posléze stal pirátským městem, kde verboval svoji posádku sám Černovous. Rodině se zde dařilo dobře, manželé koupili velkou bavlníkovou plantáž a začali vydělávat velké peníze. Anne chodila do školy pro bohaté přistěhovalce. Byla sice inteligentní, ale měla problémy se trpělivostí a nechala se snadno rozptýlit. Později začalo její chování vykazovat také krutost; ve třinácti letech na svátečním nedělním obědě zaútočila na služku příborem a služka útok nepřežila. Její neovladatelné záchvaty zuřivosti s věkem nepominuly, naopak se stále více stupňovaly.  V jejích šestnácti letech otec vyslovil přání, aby uzavřela výhodný sňatek, usadila se a zklidnila. Tehdy se Anne rozhodla, že raději uteče z domova a stane se pirátkou. Vdala se za námořního zběsilce Jamese Bonnyho, který pracoval pro guvernéra Rogerse a chtěl její ruku jen kvůli bohatství jejího otce. Když se otec dozvěděl, že se provdala za piráta, ihned ji vydědil. Praví se, že rozzuřená Anne zapálila plantáž a utekla do přístavu, kde nastoupila na loď Valyho Cyocka přezdívaného Mrskač a naučila se zde pít a používat drsnou pirátskou mluvu. Proslavila se prý také tím, že zabila několik pirátů, kteří ji obtěžovali.

Pirátský život.

V jedné námořnické hospodě potkala jednonohého piráta Jacka Rackhama přezdívaného Calico Jack. Zamilovaný Jack Rackham chtěl Anne vykoupit z manželství, což byl v oné době jeden z mála způsobů rozvodu. Anne tvrdě odmítla být prodána jako zvíře, avšak její manžel James Bonny, nevěda, že odmítla, se domluvil s guvernérem na jejím veřejném zmrskání, aby se k němu vrátila. I přes mučení a žalář se Anne roku 1718 podařilo utéct s Calicem na jeho lodi na moře a začala se převlékat za muže. Za několik měsíců porodila na Kubě jeho dítě. Není známo, co se s dítětem stalo; historici se domnívají, že Anne ho nechala v rukou kubánské rodiny a vydala se zpět na moře.  V roce 1720 se Jackova loď již proslavila a úspěšně napadala různá jiná plavidla. Guvernér Jamajky spolu s anglickým parlamentem si všimli její rostoucí popularity, a tak na ni poslali lovce pirátů Jonathana Barnetana.

Mary Read.

Když byla Mary Read, přestrojená za muže pod jménem Mark, zajata na palubě Calica Jacka Rackhama, nacházela se loď právě u pobřeží Nassau. Praví se, že Anne se do Mary zamilovala a pak si svěřily svá tajemství. Více zdrojů ale říká, že navázaly jen velmi blízký vztah jako žena k ženě. Posléze si Calico Jack všiml, že Anne si je blízká s Mary, a jelikož nevěděl, že Mary je také žena, začal být žárlivý. Mary si kapitánova chování včas všimla a přiznala se mu ke svému tajemství. Spolu s Anne byly nejkrvelačnejšími piráty na Jackově palubě.

Konec pirátské kariéry.

V listopadu roku 1720 v Bry Harbour Bay na Jamajce pirátský lovec Jonathan Barnet spolu se svou posádkou nečekaně napadl Calicovu loď. Posádka byla opilá, jelikož oslavovala nejnovější kořist „rumovou oslavou“. Jen Mary Read a Anne statečně bojovaly, zatímco se zbytek pirátů zabarikádoval v podpalubí. Nakonec Barnetova posádka obě ženy přemohla a chytila i zbytek pirátů. Všechny členy posádky lodi čekala poprava.  Mary a Anne ale deset dní po Jackově popravě prohlásily, že obě čekají dítě, a podle pravidla zakazujícího zabití těhotných žen byla jejich poprava odložena. Mary umřela jen necelý rok poté ve vězení na horečku. Její pohřeb se konal 21. dubna 1721 v kostele Svaté Kateřiny na Jamajce. Není známo, zda Mary umřela těhotná.  Dodnes také není jisté, co se stalo s Anne. Mezi méně pravděpodobné domněnky patří, že se po propuštění z vězení vrátila ke svému manželovi či změnila identitu a znovu započala pirátský život. Moderní historici však na základě některých důkazů prohlašují, že jí otec vykoupil svobodu a provdal ji za váženého vládního komisaře Josepha Burleigha. Anne si poté změnila jméno na Annabele, porodila Josephovi osm dětí a zemřela ve věku 88 let na konci dubna 1782.

Moderní kultura.

Anne Bonney patří mezi první ženy, které v osmnáctém století vykonávaly „zaměstnání“ rezervované výlučně mužům. Dá se říct, že to byl počátek feminismu.  Postavu Jane Bonney můžeme nalézt v americkém televizním seriálu Black Sails, kde ji hraje herečka Clara Paget. Objevuje se též v sériové hře Assassin's Creed.

Anne Bonny (někdy též Anne Bonney, * asi 1700 Kinsale, hrabství Cork, Irsko, † 1782) byla známou pirátkou operující v oblastech Karibiku, která se proslavila oblékáním za muže. Velká část jejího příběhu pochází z knihy kapitána Charlese Johnsona "A General History of the Pyrates" (Obecné dějiny pirátů). Spolu s Mary Read byly nejstatečnějšími a nejnebezpečnějšími pirátkami osmnáctého století, tzv. zlaté doby pirátství.

Anne Bonny (possibly 1697 – possibly April 1782) was an Irish pirate operating in the Caribbean, and one of the most famous female pirates of all time. The little that is known of her life comes largely from Captain Charles Johnson's (it is probable that this work was actually written by Daniel Defoe) "A General History of the Pyrates".  Bonny was born in the Kingdom of Ireland around 1700 and moved to London and then to the Province of Carolina when she was about 10 years old. She then married around 1715 and moved to Nassau in the Bahamas, a sanctuary for pirates. It was there that she met Calico Jack Rackham and became his pirate partner and lover. She was captured alongside Rackham and Mary Read in October 1720. Bonny and Read were sentenced to death, but their executions were stayed because both of them were pregnant. Read died of a fever in jail in April 1721 (likely due to complications from the pregnancy), but Bonny's fate is unknown.


Život.

Jean Malouel pocházel z umělecké rodiny v Nijmegen (vévodství Guelders) a vyučil se u svého otce Willema Maelwaela. Dílna jeho strýce Hermana Maelwaela prováděla výšivky, zbrojířské, zlatnické a malířské zakázky. Byl strýcem proslulých iluminátorů, bratrů Hermana, Jana a Paula z Limburka (Malouelova sestra Metta Maelwael se provdala za řezbáře Arnolda de Lymborch – van Limbug).  Jako malíř je poprvé uváděn roku 1382 a v letech 1396-1397 pracoval jako malíř praporců pro francouzskou královnu Isabelu Bavorskou. Roku 1397 nahradil jako dvorní malíř ("valet de chambre") Jeana de Beaumetz ve službách vévody Philipa II. v Dijonu. Pobíral vyšší plat než jeho předchůdce i než sochař Claus Sluter.  Krátce po smrti vévody Philipa (1405) se vrátil do Nijmegenu, oženil se s Heilwig van Redinchaven a usadil se s ní v Dijonu. Zde zemřel roku 1415 a zanechal vdovu se čtyřmi dětmi. Heilwig pobírala penzi od burgundského vévody a spolu s dětmi se vrátila do Nijmegen.

Dílo.

Zakázky burgundského vévody Jeanu Malouelovi zahrnovaly množství nástěnných maleb, deskové obrazy pro kartouzu v Champmol, a polychromování a zlacení "Mojžíšovy studny" Clause Slutera. Od roku 1401 pracoval jako Malouelův asistent nebo mistr v jeho dílně Herman of Cologne (možná specialista – zlatník). Burgundští vévodové rodu Valois si vybrali Champmol jako místo rodové hrobky a Filip II. zadal její sochařskou část nejprve sochaři Jean de Marville (1381) a poté Clausi Sluterovi. Alabastrové sochy po Sluterově smrti polychromoval Jean Malouel.  Z deskové malby je za Malouelovo dílo považováno tondo se Svatou Trojicí ("Velká Pieta", Louvre), dvě "Madony" (Louvre, Gemäldegalerie Berlín) a "Ukřižování s Utrpením sv. Denise" , které dokončil Henri Bellechose (Louvre).  Nově muzeum Louvre zakoupilo také tzv. "Pietu se sv. Janem a dvěma anděly", rovněž připisovanou Malouelovi. Existují doklady, že Filip II., Jean a po něm i Filip III. Dobrý objednali u Malouela vlastní portréty. Zachovala se pozdější kopie portrétu Jeana Burgundského a další díla připisovaná dílně Jeana Malouela.

Jean Malouel, ve vlámštině též Johan Maelwael (* kolem 1365, Nijmegen – 1415, Dijon) byl vlámský umělec, který působil jako dvorní malíř burgundského vévody Filipa II. (Philippe le Hardi, Philip the Bold) a jeho nástupce Jeana I. Burgundského (Jean sans Peur, John the Fearless). Je považován za jednoho z hlavních představitelů stylu mezinárodní gotiky.

Jean Malouel, or Jan Maelwael in his native Dutch, ( 1365 – 1415) was a Dutch artist who was the court painter of Philip the Bold, Duke of Burgundy and his successor John the Fearless, working in the International Gothic style.


Prince Ernest Augustus, 3rd Duke of Cumberland and Teviotdale

Život.

Narodil se za panování svého dědečka Arnošta Augusta I. Hannoverského. Po nástupu svého otce na trůn stal se korunním princem. Vilém I. Pruský a jeho premiér Otto von Bismarck sesadili jeho otce Jiřího V. a připojili Hannover k Pruské říši.  Po Prusko-rakouské válce odešla Hannoverská královská rodina do exilu a usadily se v Hietzingu poblíž Vídně ale hodně času strávil v Paříži. Jiří V. nikdy neopustil požadavek na hannoverský trůn a na vlastní náklady udržoval Guelfskou legii.  Když 12. června 1878 zemřel jeho otec princ Ernest získal britský titul vévody z Cumberlandu a Teviotdale a irský titul hraběte z Armaghu. Dne 1. srpna 1878 ho královna Viktorie pasovala na rytíře Podvazkového řádu.  Roku 1875 při návštěvě svého druhého bratrance Alberta Edwarda, prince z Walesu v Sandringhamu, potkal princeznu Thyru Dánskou, nejmladší dceru krále Kristiána IX. a sestru Alexandry, princezny z Walesu pozdější královnu choť.  Dne 21. prosince 1878 se sní v paláci Christiansborg v Kodani oženil.  Roku 1876 ho královna Viktorie jmenovala plukovníkem Britské armády. Roku 1886 byl povýšen na generálmajora, roku 1892 na generálporučíka a roku 1898 na generála.  Když roku 1884 zemřel Vilém Brunšvický vévoda z Brunšviku a vzdálený bratranec Ernesta sám se prohlásil novým vévodou. Nicméně i jako legitimní nástupce trůnu v Hannoveru byl nucen vévodský trůn opustit a vladařem (regentem) se stal princ Albert Pruský. Když princ Albert zemřel jeho nástupcem se stal vévoda Jan Albert Meklenburský.  Roku 1913 se částečně smířil s dynastií Hohenzollernů z důvodu sňatku jeho syna Arnošta Augusta Brunšvického s dcerou německého císaře Viléma II. Pruského. Vzdal se nástupnického trůnu v Brunšviku.  Vypuknutím 1. světové války porušil vztah mezi Britskou královskou rodinou a jeho Hannoverskými bratranci. Dne 13. května 1915 ho král Jiří V. zbavil titulu rytíře Podvazkového řádu.  Zemřel 14. listopadu 1923 v Gmunden na mrtvici.

Potomci.

Se svou manželkou měl 6 dětí:

Ernest Augustus, korunní princ Hannoverský, dědic Brunšviku, vévoda z Cumberlandu a Teviotdale (Ernest Augustus William Adolphus George Frederick; 21. září 1845, Hannover – 14. listopadu 1923, Gmunden) byl nejstarším dítětem a jediným synem krále Jiřího V. Hannoverského a jeho manželky Marie Sasko-Altenburské. Roku 1866 byl zbaven trůnu z důvodu připojení k Prusku a později roku 1884 také Brunšvického vévodství.

Ernest Augustus, Crown Prince of Hanover, 3rd Duke of Cumberland and Teviotdale (; 21 September 1845 – 14 November 1923), was the eldest child and only son of George V of Hanover and his wife, Marie of Saxe-Altenburg. Ernst August was deprived of the thrones of Hanover upon its annexation by Prussia in 1866 and later the Duchy of Brunswick in 1884. Although he was the senior male-line great-grandson of George III, the Duke of Cumberland was deprived of his British peerages and honours for having sided with Germany in World War I. Ernst August was the last Hanoverian prince to hold a British royal title and the Order of the Garter. His descendants are in the line of succession to the British throne.


Historie.

Od založení do 18. století.

Osada Frýdland byla založena roku 1312 jako pevnost Řádu německých rytířů přes řeku Lavu na místě původní vesnice pruského kmene Natangianů. Samotný německý název "Fiedland" se dá do češtiny přeložit jako "mírumilovná země". Rok po založení započala stavba místního kostela. Městská práva získal Frýdland roku 1335 dekretem Luthera von Braunschweig, osmnáctého velmistra Řádu. Město bylo vypleněno Litevci v roce 1347 a zcela zničeno v roce 1466 během Třináctileté války mezi Řádem a pruskými městy. Po sekularizaci Řádu 1525 se město stalo součásti Pruského vévodství. V 15. století se ve městě výrazně začalo rozvíjet tkalcovství a oděvnictví. Většina budov lehla popelem v roce 1553 při velkém požáru města. Pouze místní kostel byl katastrofy ušetřen. Během Druhé severní války v roce 1656 bylo město zpustošeno švédskými vojsky.

Od 19. století do roku 1939.

Nejvýznamnější událost města se udála dne 14. června 1807. U města proběhla bitva u Friedlandu, ve které se střetla Napoleova francouzská armáda se spojenými silami Ruska a Pruska. Francouzi v bitvě zvítězili a poražené mocnosti musely přijmout potupné podmínky, které určil Tylžský mír. Při setkání sesterským měst jménem Frýdland v roce 2007 proběhly ve městě oslavy 200. výročí konání bitvy. V roce 1871 Město se stalo součástí sjednoceného Německého císařství. Po administrativní reformě z roku 1815 se stal Frýdland okresním městem. O tento status ale přišel po další reformě roku 1902. Během první světové války bylo město v roce 1914 nakrátko obsazeno ruskou armádou. V letech 1921 - 1923 byla v blízkosti města postavena vodní elektrárna, která zásobovala elektřinou velkou část tehdejšího Východního Pruska. Těsně po vypuknutí druhé světové války mělo město 4 410 obyvatel.

Dějiny po druhé světové válce.

Na konci druhé světové války začala operace Hanibal, která měla za cíl evakuovat většinu německého obyvatelstva z Východního Pruska před postupující Rudou armádou. Město bylo dobyto Rudou armádou 31. ledna 1945. Po válce Frýdland připadl SSSR a stal se součástí Kaliningradské oblasti. V roce 1946 bylo město přejmenován na "Pravdinsk" podle ruského slova "правда" (česky pravda). Zbylé německé obyvatelstvo bylo odsunuto a do města se nastěhovali Rusové především z oblasti centrálního Ruska a Povolží. Po rozpadu SSSR se město stalo součástí Ruska. Ze zajímavostí najdeme ve městě raně gotický kostel z roku 1313 a vodní hráz bývalé vodní elektrárny.

Obyvatelstvo.

Etnické složení obyvatelstva.

Při sčítání lidu v roce 2010 bylo etnické složení v městě následující:

Sesterská města.

Pravdinsk je členem uskupení měst tzv. "Friedliches Land". Toto uskupení sdružuje současné i bývalé Frýdlandy z celé Evropy:

Pravdinsk (), do roku 1946 Friedland (, , česky ) je město v Kaliningradské oblasti (dříve Východní Prusko), exklávě Ruské federace, ležící od Kaliningradu přes 50 km na jihovýchod. V roce 2010 mělo městečko 4 323 obyvatel převážně ruské národnosti.

Pravdinsk (), prior to 1946 known by its German name (; ) is a town and the administrative center of Pravdinsky District in Kaliningrad Oblast, Russia, located on the Lava River, approximately east of Bagrationovsk and southeast of Kaliningrad. Population figures:


Výzkum a konzervace.

Po vyzvednutí a převezení do místního muzea bylo tělo Grauballského muže vyšetřeno týmem profesora P. V. Globa, který také provedl odlitek mumie pro zajištění původního vzhledu a stavu při nálezu. Externím vyšetřením bylo shledáno, že Grauballský muž byl středního vzrůstu, odhadem kolem 170 cm, měl černé vlasy a vousy, jejichž rudé zabarvení lze připsat vodě v bažině, která tmavě zabarvila i jeho pokožku a zuby. Oči mumie byly pevně uzavřeny, bez dochovaného obočí, barva zorniček byla odhadnuta na tmavou. Ústa zůstala jemně otevřena, dochované zuby byly silně abradované, se zubními kazy a známkami bolestivé paradontózy. Z vnitřních orgánů se zachovala část plic, jater, a střev se zbytky natrávené potravy. Radiologicky, testování rozpadem radioaktivního uhlíku, a forenzní analýzou obsahu trávicího traktu bylo zjištěno, že se jedná o asi třicetiletého muže se zlomeninami lebky, levého femuru a tibie a hlubokou řeznou ránou na krku, který žil v pozdní době železné. Poté byly jeho pozůstatky zakonzervovány Gunnarem Lange-Kornbakem v Prehistorickém muzeu v Aarhusu způsobem, který probíhal velmi nevědecky; obratle a část vnitřních orgánů byla nahrazena umělými materiály, jeden z obratlů byl převezen a je uchován v muzeu na Aljašce. Pozdější výzkumy, vedené profesorem Nielsem Lynnerupem o 50 let později, potvrdily většinu dřívějších zjištění, jen posunuly dobu jeho obětování o 600 let zpět, tedy na dobu 400–200 let př. n. l., a osteonovou analýzou upřesnily věk Grauballského muže na 34 let.

Život a smrt Grauballského muže.

Podle získaných poznatků z vyšetření lze s jistou mírou pravděpodobnosti odhadnout určité okolnosti týkající se života a smrti Grauballského muže.  Jemná kůže na rukou, jejíchž zachovalost umožnila i odebrání validních otisků prstů, a absence opotřebení kloubů kostí, a dalších fyziologických změn napovídá, že Grauballský muž s největší pravděpodobností v životě nevykonával těžkou manuální práci. Trpěl však těžkou, bolestivou paradentózou a začínající artritidou hrudních obratlů. Mikroskopická analýza vlasů prokázala středozemní dietu postavenou primárně na zvířecím masu. Grauballský muž jedl krátce před svou smrtí a jeho poslední jídlo se, podle analýzy střevního obsahu, odhaduje na ovesnou kaši s vepřovým masem.  Nález námelu (zrn paličkovice nachové) ve střevech, které vedlo k teoriím, že Grauballský muž byl před svým obětováním omámen, se nakonec ukázalo jako příliš malé na to, aby mělo nějaké anestetické či halucinatorní účinky na muže jeho velikosti (0,5 g na kg střevního obsahu).  Zatímco zlomeniny femuru a lebky byly způsobeny po jeho smrti (s největší pravděpodobností vahou tlející bažiny), zbývající zranění, tedy zlomenina tibie a proříznutí krku, byla prokazatelně způsobena před jeho smrtí. Z čehož by se mohl rekonstruovat způsob obětování Grauballského muže tak, že byl sražen na kolena ranou do levé holeně a pak mu bylo hladkým a ostrým předmětem proříznuto hrdlo.

Grauballský muž je jedním ze zástupců tzv. mumií z bažin, byl pojmenován podle místa nálezu, vesničky Grauball, 5 km vzdálené od města Silkeborg v Dánsku. Z okolí Silkeborgu již byla v předchozích letech vyzvednuta těla Tollundského muže a ženy z Ellingu. Tělo Grauballského muže bylo objeveno při ruční těžbě rašeliny ve slatině Nebelgard dne 26. března 1952. Při nálezu ležel na břiše, hlavou orientován na sever. Hlavu měl jemně zakloněnu dozadu a na pravou stranu, pravé končetiny flexované, levé pak extendované. Kvůli zachovalosti pozůstatků a absenci oděvu i jakýchkoliv jiných artefaktů se původně myslelo, že se jedná o tělo místního těžaře rašeliny, Rudého Kristiána, který v místní slatině zmizel roku 1887. Až podrobnější prozkoumání prozradilo odhadované pravé stáří mumie na 2000 let. Výzkum a konzervace těla mumie proběhla v Prehistorickém muzeu v Aarhusu a od roku 1955 je tělo vystaveno v Moesgård muzeu v Højbjergu v Dánsku.

The Grauballe Man is a bog body that was uncovered in 1952 from a peat bog near the village of Grauballe in Jutland, Denmark. The body is that of a man dating from the late 3rd century BC, during the early Germanic Iron Age. Based on the evidence of his wounds, he was most likely killed by having his throat slit. His corpse was then deposited in the bog, where his body was naturally preserved for over two millennia. He was not the only bog body to be found in the peat bogs of Jutland: with other notable examples Tollund Man and the Elling Woman, Grauballe Man represents an established tradition at the time; it is commonly thought that these killings, including that of Grauballe Man, were examples of human sacrifice, possibly an important rite in Iron Age Germanic paganism.  Grauballe Man has been described as "one of the most spectacular discoveries from Denmark's prehistory" because it is one of the most exceptionally preserved bog bodies in the world. Upon excavation in 1952, it was moved to the Prehistoric Museum in Aarhus, where it underwent research and conservation. In 1955 the body went on display at the Moesgaard Museum near Aarhus, where it can still be seen today. Due to the preservation of the man's feet and hands, his fingerprints were successfully taken.


Klubová kariéra.

Už od dětství hrál Pinto fotbal za Boavistu. V ročníku 1989/90 se vměstnal do prvního mužstva a odehrál 19 soutěžních zápasů, což spolu s povedenými výkony na juniorské reprezentační úrovni přivedlo zájem velkoklubů. V roce 1990 tak přestoupil do Atlética Madrid, kde též hrál jeho idol Paulo Futre. Ovšem ve španělském týmu nikdy neprorazil do prvního mužstva a po roce se vrátil do Portugalska, nazpět do Boavisty.  Od roku 1992 do roku 2000 působil v lisabonské Benfice, kde získal mistrovský titul v sezóně 1993/94. Ve slavném klubu dostal přízvisko „Zlatý chlapec“. V ročníku 1998/99 se Benfica dostala přes předkolo do hlavní skupinové části Ligy mistrů. V úvodním utkání na půdě německého Kaiserslauternu Pinta na pravém křídle uhlídal Axel Roos a v 65. minutě ho nahradil Poborský. Benfica si odvezla prohru 0:1, v pátém skupinovém utkání proti německému týmu doma ale porážku oplatila a zvítězila 2:1. Pinto vstřelil jednu branku. Prosadil se též ve druhém utkání proti PSV Eindhoven při výhře 2:1. Benfica dále nepostoupila i díky tomu, že proti HJK Helsinki získala pouhý jeden bod.  Nechvalně proslulá byla jeho vzájemná nenávist s Paulinho Santosem z FC Porto, jejichž konflikty se přenesly i do reprezentace.  Po Euru 2000 se upsal Sportingu, městskému rivalovi Benficy. V první sezóně se v mužstvu setkal s brankářem Peterem Schmeichelem nebo českým záložníkem Pavlem Horváthem, který o něm v rozhovoru prohlásil, že někdy chodil pozdě na tréninky, kvůli čemuž se dostával do sporů s kapitánem Ricardem Sá Pintem. Pintovy výkony nebyly konzistentní, avšak ve druhé sezóně utvořil nebezpečný útočný tandem s brazilským forvardem Máriem Jardelem. Sporting získal "double" – ligovou i pohárovou trofej. V ročníku 2003/04 byl nejlépe placeným hráčem v portugalské lize. V květnu v roce 2004 opustil Sporting jako volný hráč a měl namířeno do Kataru.

Reprezentační kariéra.

João Pinto debutoval v přátelském utkání (1:1) proti Lucembursku 12. října 1991 pod trenérem Carlosem Queirozem. Mezi roky 1991 až 2002 odehrál celkově 81 reprezentačních utkání, vstřelil 23 gólů.

ME 1996.

Zúčastnil se Mistrovství Evropy 1996.

ME 2000.

Během kvalifikace na mistrovství Evropy pomohl v říjnu 1998 dvěma brankami proti Slovensku v Bratislavě k venkovnímu vítězství 3:0. V březnu 1999 vstřelil dvě branky proti Ázerbájdžánu při výhře 7:0. V červnu 1999 vstřelil hattrick proti Lichtenštejnsku, Portugalsko vyhrálo 8:0.  Trenér Humberto Coelho jej nominoval na Euro 2000 a Pinto se ukázal hned v úvodním utkání proti Anglii, kdy hlavičkou v 38. minutě srovnal na 2:2 ještě před poločasovou přestávkou. Nuno Gomes ve druhé půli dokončil obrat z 0:2 na 3:2 pro Portugalsko. Pinto byl v 75. minutě vystřídán Sérgio Conceiçãem. Útočná síla a volnost Pinta a jeho spoluhráčů jako Figo či Rui Costa se měla dále projevit v utkání proti Rumunsku. Portugalsko však vyhrálo 1:0 až gólem Costinhy těsně před koncem utkání. Pinto odehrál od začátku 56 minut na levém křídle, poté jej opět vystřídal Conceição. Ve třetím utkání skupiny proti Německu byl pouze na střídačce, Portugalsko vyhrálo 3:0. Po postupu přes Turecko se Portugalsko v semifinále střetlo s mistrem světa Francií. João Pinto zasáhl do utkání v 78. minutě, kdy vystřídal Rui Costu. Po 90 minutách byl stav 1:1, nastalo tedy prodloužení. To z penalty zlatým gólem rozhodl Zinédine Zidane. Portugalsko tak získalo bronzové medaile.

MS 2002.

Pro Pinta bylo mistrovství světa 2002 v Jižní Koreji a v Japonsku jeho posledním reprezentačním šampionátem. Ve druhém utkání proti Polsku odehrál 60 minut a v rozestavení 4–3–3 podporoval útočný trojzubec ve složení Conceição, Pauleta, Figo. Asistoval prvnímu gólu Paulety ve 14. minutě, který v tomto utkání zaznamenal hattrick. Po hodině jej trenér António Oliveira nahradil Ruiem Costou, který zpečetil konečnou výhru 4:0. Ve třetím utkání proti Jižní Koreji byl po zákroku na Pak Či-songa ve 27. minutě vyloučen. Při odchodu ze hřiště měl uděřit do břicha rozhodčího Ángela Sáncheze. Právě faulovaný Či-song nakonec rozhodl o výhře Koreje 1:0 a jejím postupu do osmifinále, zatímco Portugalsko bylo po druhé prohře ve skupině vyřazeno.  Za incident s rozhodčím obdržel od organizace FIFA na základě videozáznamu okamžitý trest zákazu hraní ve všech soutěžích. Finálním verdiktem byl zákaz hraní v mezinárodním fotbale po dobu 4 měsíců.

Úspěchy.

Klubové.

Zdroje:

João Manuel Vieira Pinto (* 19. srpna 1971, Porto) je bývalý portugalský reprezentační fotbalista. Zpravidla hrál na postu podhrotového útočníka. Patřil k úspěšné zlaté portugalské generaci dále čítající Figa, Rui Costu, Fernanda Couta a další jména. Na rozdíl od zmíněných ale nastupoval především za portugalské kluby. V letech 1992 až 2000 hrál v Benfice, v letech 2000 až 2004 za Sporting. Nastupoval rovněž za Boavistu a Bragu. Dvakrát se stal mistrem portugalské ligy, jednak s Benficou, a jednak se Sportingem.  V evropských pohárech (Pohár UEFA a Liga mistrů) odehrál celkově 77 zápasů, v nichž vstřelil 16 branek.  Se spoluhráči z portugalské reprezentace získal bronzovou medaili na mistrovství Evropy 2000. Účastnil se rovněž mistrovství světa 2000 a mistrovství Evropy 1996. V národním týmu působil od roku 1991 do roku 2002 a odehrál celkem 81 utkání, v nichž vstřelil 23 branek.  V letech 1992, 1993 a 1994 byl vyhlášen nejlepším portugalským fotbalistou.

João Manuel Vieira Pinto (; born 19 August 1971) is a Portuguese retired professional footballer who played mostly as a forward.  Blessed with playmaking and goalscoring ability, he made his name mostly at a domestic level and as a key figure in the Portuguese national team's "Golden Generation", collecting 152 caps and scoring 47 goals all categories comprised (81/23 for the senior team alone) and representing the country in one World Cup and two European Championships.  At the club level, Pinto started his career with Boavista, but it was mainly associated with two of the biggest clubs in the country, Benfica and Sporting, with which he won one Primeira Liga each for a total of six major titles combined. Over 19 top-division seasons, he played 450 matches and netted 112 goals.


Pozadí projektu.

Designově vycházela z třídy "Jamato". Hlavní dělostřelectvo sestávalo z šesti 510 mm kanónů ve třech dvojhlavňových věžích. Standardní výtlak měl dosáhnout 70 000 tun, maximální rychlost 27 uzlů (stejně jako "Jamato"). Pancéřování bylo silnější, než na dosud postavených bitevních lodích. 510 mm kanóny neměly mezi lodními děly na světě obdoby; hmotnost vystřelené protipancéřové střely by činila 1900 až 2000 kg ("Jamato" se 460 mm 1460 kg, USS "Iowa" se 406 mm 1225 kg).  Před rokem 1942 byly plánovány dvě jednotky, označené jako č. 798 a č. 799. Šlo vlastně o šestou a sedmou jednotku třídy "Jamato". Stavba ale nebyla zahájena, zůstaly jen ve fázi příprav a plánování, případně vytváření dokumentace. Po bitvě o Midway byla stavba bitevních lodí v Japonsku zastavena. "Super Jamato" se nezdál být tak progresivní jako rychlejší "Super křižníky typu A", které byly rovněž projektovány před rokem 1942, ale také nikdy nebyly postaveny.  Oproti "Jamato" měly mít jednotky "Super Jamato" šest (oproti devíti) hlavní hlavního dělostřelectva, i když rychlost střelby se tím pravděpodobně radikálně snížila. K redukci se přistoupilo hlavně kvůli snížení hmotnosti.  Protože většina japonských přístavů byla příliš mělká (již jednotky třídy "Jamato" byly širší, aby se snížil ponor, čímž se však zhoršila hydrodynamika a důsledkem byla nižší maximální rychlost plavidel), pro "Super Jamato" se šířka musela ještě zvětšit a pro zachování rychlosti alespoň na úrovni třídy "Jamato" by musely být výrazné posíleny pohonné jednotky.

Konkurence.

Záměr třídy "Super Jamato" vycházel z japonských snah stavět lodě, které by měly větší palebnou sílu než srovnatelné lodě protivníka a které by mohly být vyráběny ve větších množstvích. Japonci také vycházeli z přesvědčení, že Spojené státy nebudou stavět plavidla větší než třída "Iowa" (z důvodu omezení daných splavností Panamského průplavu).  Pokud by Japonsko, USA a Velká Británie postavily všechny plánované jednotky, Japonsko by mělo jen pět jednotek třídy "Jamato" a dvě "Super Jamato", oproti 17 novým americkým jednotkám (tříd "North Carolina", "South Dakota", "Iowa" a "Montana") a 9 britským jednotkám (třídy "King George V" a "Lion"). Americké a britské lodě měly navíc technologickou převahu, lepší dělostřelectvo, radary a rychlost. Naproti tomu by s největší pravděpodobností nebyly všechny americké a britské jednotky nasazeny proti Japonsku.

Třída Super Jamato (jap. 超大和型戦艦) byla nikdy nepostavená třída bitevních lodí japonského císařského námořnictva. Název vycházel z předchozí třídy "Jamato" a označení projektu bylo A-150.

Design A-150, popularly known as the "Super Yamato" class, was a planned class of battleships for the Imperial Japanese Navy. In keeping with the Navy's long tradition, they were designed to be qualitatively superior to battleships that might be faced in battle, such as those from the United States or Great Britain. As part of this, the class would have been armed with six guns, the largest weapons carried aboard any warship in the world. Design work on the A-150s began after the preceding in 1938–1939 and was mostly finished by early 1941, when the Japanese began focusing on aircraft carriers and other smaller warships in preparation for the coming conflict. No A-150 would ever be laid down, and many details of the class' design were destroyed near the end of the war.


Život.

Narodil se 5. ledna 1844 v Limě v aristokratické rodině pocházející ze Španělska. Jeho otec Francisco González de Prada Marrón y Lombera byl členem soudního dvora, jeho matka, oddaná katolička, se jmenovala María Josefa Álvarez de Ulloa y Rodríguez de la Rosa. 8. ledna 1944 byl v kostele San Sebastián pokřtěn limským arcibiskupem.  V roce 1855 byla rodina z politických důvodů nucena se přestěhovat do Valparaísa v Chile, kde Manuel González Prada navštěvoval anglickou školu. Po návratu do Peru v roce 1857 se jeho otec stal primátorem Limy a Manuel se zapsal na Real Convictorio de San Carlos. Začal zde studovat práva a humanitní vědy, studium ale nedokončil. V roce 1863, kdy mu bylo 19 let, zemřel náhle jeho otec ve věku 48 let a Manuel González Prada přerušil svá studia a začal se věnovat poezii a dramatické tvorbě.  Byl členem Literárního klubu v Limé a zakladatelem, později vicepresidentem Peruánského literárního kruhu, který se věnoval literatuře založené na vědě a poznání budoucího vývoje společnosti. Po smrti matky v roce 1888, zesílila jeho kritika společenských poměrů. Zařadil se do skupiny sociálních reformátorů, kam patřil například literát a politik Ricardo Palma nebo spisovatelky Clorinda Matto de Turner a Mercedes de Cabello Carbonera.  Během války proti Chile se účastnil bitvy u San Juanu a Miraflores, za obranu peruánské metrolpole. V důsledku invaze chilských vojáků do Limy se na protest zdržoval dva roky (1881 – 1883) ve svém domě, odkud nevycházel. Po podepsání mírové smlouvy (Tratado de Ancón) a odchodu chilských okupantů pokračoval v novinářské práci. V roce 1885 publikoval články "Grau" (o hrdinovi z bitvy u Angamos) a "Hugo" (u příležitosti úmrtí slavného francouzského literáta).  Pro nepříznivé poměry v zemi, odcestoval koncem roku 1891 se svoji ženou Adrianou do Evropy, kde pobýval dalších sedm let. Spolu s ní navštívil Francii, Švýcarsko, Belgii a Španělsko. Do Limy se vrátil v roce 1898 a dvě sbírky poezie "Minúsculas" a "Exóticas". Jeho nejznámější kniha "Pájinas libres" (1894) vyvolala pobouření veřejnosti a byl blízko vyloučení z katolické církve.  Zemřel na srdeční zástavu, v Limě dne 22. července 1918, ve věku 74 let.

Politická kariéra.

Podílel se aktivně na politickém životě v Peru jako člen konzervativní politické strany Partido Civil a jako zakladatel radikální strany s názvem Unión Nacional. Tato strana ho jmenovala jako svého prezidentského kandidáta, ale po pronásledování režimem uprchl do Evropy. V prezidentských volbách v roce 1899 skončil jako třetí s 0,95% hlasů. Po neúspěchu v prezidentských volbách byl požádán, aby pracoval pro nově vytvořenou vládu. Nastoupil do funkce ředitele Národní knihovny Peru na Abancay Avenue a přispěl k reorganizaci a zlepšení knihovny, která si pod jeho vedením získala mezinárodní uznání. Přestože se nepovažoval za komunistu, v ekonomické teorii měl blízko k marxistickému pojetí. Mnohem více ho ale ovlivňovali svými anarchistickými postoji Pierre-Joseph Proudhon a Michail Alexandrovič Bakunin. Byl kritikem aristokratických kruhů (ke kterým sám patřil) a prosazoval reformy ve prospěch peruánského lidu.

Soukromý život.

V roce 1877 se oženil s Adrianou de Verneuil, původem Francouzkou. Spolu měli tři děti, z nichž se dospělosti dožil pouze nejmladší syn, Alfredo González Prada, diplomat a spisovatel, pokračovatel díla svého otce. Kromě něho měl ještě dceru Mercedes González Prada Calvet se svojí první láskou Verónicou Calvet de Bolívar, se kterou se ale neoženil.

Dílo.

Jako esejista byl znám především kritikou sociální a politické situace v zemi, která se zostřovala po tichomořské válce (1879 – 1883), největší válečné katastrofě v republikánské historii Peru. Byl představitelem realismu a modernismu v latinskoamerické literatuře. Ve svých básních se často zabýval různými stránkami útlaku domorodého obvytelstva, Indiánů ("Trozos de vida", "Baladas peruanas"). Věnoval se též překladům děl Friedricha Schillera a Heinricha Heineho.

Manuel González Prada, rodným jménem José Manuel de los Reyes González de Prada y Álvarez de Ulloa (5. ledna 1844, Lima – 22. července 1918, Lima), byl peruánský politik, myslitel, anarchista, esejista a básník. V letech 1912 – 1914 a 1915 – 1918 byl ředitelem Národní knihovny Peru (Biblioteca Nacional del Perú).

Jose Manuel de los Reyes González de Prada y Ulloa (Lima, January 5, 1844 – Lima, July 22, 1918) was a Peruvian politician and anarchist, literary critic and director of the National Library of Peru. He is well remembered as a social critic who helped develop Peruvian intellectual thought in the early twentieth century, as well as the academic style known as modernismo. He was close in spirit to Clorinda Matto de Turner whose first novel, "Torn from the Nest" approached political indigenismo, and to Mercedes Cabello de Carbonera, who like González Prada, practiced a positivism sui generis.


Život.

Charles Lucien byl synem Luciena Bonaparteho a jeho manželky Alexandrine de Bleschamp, tedy i synovcem Napoleona Bonaparta. Narodil se a zemřel v Paříži, avšak vyrůstal převážně v Itálii. Dne 29. června 1822 se v Bruselu oženil se svou sestřenicí, Zéenaidu. Brzy po svatbě pár odešel do Filadelfie ve Spojených státech, kde žil se Zenaidiným otcem Josefem Bonapartem. Ještě před odchodem do Itálie Charles začal se sbíráním různých zvířecích exemplářů. Prováděl také výzkum rákosníků tamaryškových a po návratu do Spojených států měl i přednášku o tomto novém druhu.  Následně začal studovat v USA ornitologii. Ke konci roku 1826 se Charles vrátil i se svojí rodinou do Evropy. Navštívil Německo, kde se setkal s Philippem Jakobem Cretzschmarem a následně cestoval do Anglie, kde se v Britském muzeu seznámil s Johnem Edwardem Grayem.  Roku 1828 se trvale usadil v Římě. Zde byl strůjcem několika vědeckých kongresů, také často přednášel a psal o ornitologii. Mezi lety 1832 a 1841 pracoval na publikaci o fauně Itálie; "Iconografia della Fauna Italica". Také v Pise roku 1827 publikoval "Comparativo delle Ornithologie di Roma e di Filadelfia", práci na téma rozdílů mezi ptáky podle zeměpisné šířky, porovnával především ptactvo Itálie a Filadelfie. Také jako první popsal rod ptáků, který nazval po své ženě "Zenaida". V tomto rodu jsou zařazeny hrdličky, například hrdlička karolinská ("Zenaida macroura").  V roce 1849 byl zvolen členem římského shromáždění a podílel se na vzniku Římské republiky. Zapojil se také při obraně Říma proti 40 000 francouzských vojáků, které vyslal sám jeho bratranec Ludvík Napoleon Bonaparte, též známý jako Napoleon III.  Cestoval do Anglie, kde se účastnil setkání Britské asociace v Birminghamu. V jižním Skotsku také navštívil sira Williama Jardineho. Poté začal Charles Lucien pracovat na metodické klasifikaci všech ptáků světa, v rámci čehož začal také navštěvovat muzea po celé Evropě a studovat jejich sbírky. V roce 1850 mu byl povolen návrat do Francie, kam se skutečně vydal a prožil zde zbytek života. Čtyři roky po návratu do Francie se stal ředitelem pařížské botanické zahrady. Od roku 1855 byl také oficiálním členem Královské švédské akademie věd.  Vedlejším zájmem Charlese Luciena byli i obojživelníci a plazi, mimo jiné popsal i druh zmije menší ("Vipera ursinii"). Charles Lucien Bonaparte zemřel v rodné Paříži ve věku 54 let.

Potomci.

Charles měl se Zenaidou celkem dvanáct dětí, z nichž deset se dožilo dospělosti.

Charles Lucien Jules Laurent Bonaparte, 2. kníže z Canino a Musignano (též Karel Lucien Bonaparte, 24. května 1803, Paříž – 29. července 1857, tamtéž), byl francouzský biolog a ornitolog, člen rodiny Bonapartů. Se svojí manželkou měl celkem dvanáct dětí, jedním z nich byl i pozdější kardinál Lucien Bonaparte.

Charles Lucien Jules Laurent Bonaparte, 2nd Prince of Canino and Musignano (24 May 1803 – 29 July 1857), was a French biologist and ornithologist. Lucien and his wife had twelve children, including Cardinal Lucien Bonaparte.