Hratelnost.

"Valorant" je týmová taktická střílečka z pohledu první osoby zasazená v blízké budoucnosti. Hráči hrají za tzv. agenty, postavy, které pochází z různých zemí a kultur po celém světě. V hlavním herním módu jsou týmy tvořeny po pěti hráčích, přičemž jeden z týmů brání a druhý útočí. Agenti mají speciální schopnosti a prostřednictvím peněžního systému si mohou nakupovat další schopnosti a zbraně. Ve hře se nachází například sekundární zbraně (pistole nebo nože), samopaly, brokovnice, kulomety, útočné pušky a odstřelovací pušky. Zbraně mají zpětný ráz a hráč je tak musí umět ovládat, aby mohl přesně střílet. Útočí tým disponuje bombou, nazývanou Spike, kterou musí nastražit na předem dané místo. Pokud útočící tým úspěšně uchrání bombu a bomba detonuje, dostanou bod. Pokud bránící tým úspěšně zneškodní bombu, jejíž časovač je nastaven na 100 sekund, získá bod. Pokud hráči útočícího týmu eliminují všechny hráče z bránícího týmu, získávají bod. Po dvanácti kolech se týmy prohazují, útočící na bránící a naopak. První tým, který získá za 24 kol nejvíce bodů, vyhrává zápas.

Vývoj.

"Valorant" je vyvíjen a distribuován studiem Riot Games, které stojí za vytvořením videohry "League of Legends". Výzkum a vývoj hry započal v roce 2014. Joe Ziegler, režisér "Valorantu", je považován za tvůrce jeho původní myšlenky, když během diskuse s ostatními designéry studia přemýšlel, jakou jinou hru by Riot mohlo vytvořit. David Nottingham je kreativním režisérem "Valorantu". Trevor Romleski, bývalý designér hry "League of Legends", a Salvatore Garozzo, bývalý profesionální hráč a designér map hry "", jsou designéry "Valorantu". Moby Francke, bývalý vývojář společnosti Valve, který byl výtvarníkem a designérem postav videoher "Half-Life 2" a "Team Fortress 2", je výtvarným režisérem "Valorantu". Hra je stavěna na Unreal Engine.

Vydání.

"Valorant" byl představen prostřednictvím teaseru pod názvem "Project A" v říjnu 2019. Oficiálně oznámen byl na platformě YouTube dne 1. března 2020 gameplayem pojmenovaném „The Round“. Uzavřená beta byla spuštěna 7. dubna 2020 ve Spojených státech, Kanadě, Evropě, Rusku a Turecku. "Valorant" vyšel 2. června 2020 jako plná hra.

Kritika.

"Valorant" je přirovnáván k akční videohře společnosti Valve "", protože se v obou hrách nachází tým o pěti hráčích a jeden z nich se snaží nastražit bombu, a střílečce s hrdiny "Overwatch" od Blizzardu.  Austen Goslin z Polygonu pochválil beta verzi "Valorantu". Hru popsal jako „jednu z nejzábavnějších taktických stříleček, kterou jsem hrál“.

Kontroverze s anticheatem.

Hra byla kritizována kvůli využívání anticheatu Riot Vanguard, který běží na počítači i pokud je hra vypnutá. Vanguard funguje jako kernelový ovladač, což mu umožňuje nepřetržitý přístup k celému systému. Zpravodajský server OSNews upozornil na fakt, že společnost Riot Games vlastní čínský konglomerát Tencent, který by mohl uživatele skrz Vanguard špehovat. Dále OSNews upozorňuje, že by software mohl obsahovat bezpečnostní díry, které mohou být využity hackery. Společnost Riot Games však popírá veškeré nařknutí ze špehování a zároveň spustila tzv. bug bounty program, pro co nejrychlejší vylepšení bezpečnosti anticheatu.

Valorant (stylizováno jako "VALORANT") je připravovaná free-to-play multiplayer FPS počítačová hra vyvíjená a distribuovaná studiem Riot Games. Hra byla oznámena v říjnu 2019 pod názvem "Project A". Měla by být vydána v letě 2020 na platformu Microsoft Windows. Beta verze hry byla spuštěna 7. dubna 2020.

Valorant (stylized as VALORANT) is a free-to-play multiplayer tactical first-person shooter developed and published by Riot Games, for Microsoft Windows. Announced under the codename "Project A" in October 2019, the game began a closed beta with limited access on April 7, 2020, and was fully released on June 2, 2020.


Historie.

Počátky konzumace čaje v Číně spadají do období dynastie Tchang (618-907), přičemž čaj byl připravován výhradně z drcených lístků čaje. Používání celých čajových lístků na přípravu čaje se datuje až od období dynastie Ming (1386-1644).  První písemné zmínky o přípravě čaje způsobem "kung-fu čcha", pocházejí z čchingského období (1644–1911). Objevují v například v knize "Suej-jüan š’-tan" („Menu zahrady spokojenosti“) napsanou básníkem a učencem Jüan Mejem (1716–1797), nebo v knize "Meng-cchang ča-ču" kterou napsal úředník Jü Ťiao (1751–?), působící okolo roku 1800 v provincii Kuang-tung.  Původně byl "kung-fu cha" jeden z možných postupů v přípravě čaje, praktikovaný zejména na jihu Číny v provinciích Fu-ťien a Kuang-tung a zejména na jejich hranicích v okolí města Čchao-čou. V druhé polovině 20.století v souvislosti s celosvětovým vzrůstem obliby konzumace čaje docházelo ke zvýšení pozornosti k přípravě a podávání kvalitních čajů a oživení zájmu o historický kontext přípravy a podávání čaje. Z původně lokálně omezeného způsobu přípravy čaje se v 90. letech 20. století stala "de facto" norma čínského způsobu přípravy čaje.

Postup.

Základem je malá, uvnitř neglazovaná keramická konvice, která bývá tradičně vyrobena z hlíny z čínské oblasti I-sing. Dále jsou třeba malé misky a tzv. čichátka - válcovité nádobky, do kterých se čaj nalévá a ze kterých se před popíjením přelévá do čajových misek. Čichátka i misky proto mají stejný objem. Dále je třeba konvice na ohřívání vody, slévací džbánek, sítko a drobné nástroje pro manipulaci s čajem, jako je pinzeta a naběračka. Celá příprava se provádí na mělkém bambusovém nebo dřevěném podnosu s roštem, zvané čajové moře.  Při přípravě se v konvici ohřeje voda, která se nalije do konvičky a tím ji předehřeje a zvlhčí. Pak se přelije do džbánku a z něho se zavřená konvička ještě polévá zvenku. Do vyhřáté konvičky se vsype dostatečné množství čaje a nechá se chvíli nasávat vlhkost. Mezitím se horkou vodou vyhřejí čajové misky a čichátka. Následně se čaj v konvičce zalije vodou a po velice krátké chvíli se voda opět vylije. Následuje nové zalití vodou a po cca 20 sekundách slití do džbánku. Z něho se čaj rozlije do čichátek a ta se přikryjí miskami. Po chvilce se celé dvojice překlopí a čaj přelije z čichátek do misek. V misce se tak octne čaj připravený k popíjení, v čichátku zůstane jeho intenzivní vůně. Zalévání čaje v konvičce, loužení, slévání a popíjení se opakuje. Podle kvality čaje a teploty vody lze připravit 4-8 nálevů. Voda pro první zalití by měla mít asi 80 °C, pro další se její teplota zvyšuje. Doba loužení se postupně prodlužuje. Dobu zalití lze dobře odhadnout bez hodinek pomocí dechu. Zalití prvního nálevu může trvat sedm nádechů a výdechů, u každého dalšího nálevu se doba prodlužuje o dva až čtyři dechy. Přesný postup, teploty i časy se mohou lišit podle druhu čaje, chuti i zvyklosti.

Kung-fu čcha (, v Česku často nesprávně Kung-fu cha) je čínský čajový obřad, který zahrnuje rituální přípravu a prezentaci čaje. Je méně formalizovaný než japonský čajový obřad. Svůj původ má v postupu přípravy čaje v oblasti provincií Fu-ťien a Kuang-tung. Dnes je tento přístup používán znalci čaje jako způsob, jak maximalizovat chuť kvalitního čaje, zejména druhů oolong a pchu-er.  Způsob přípravy je charakteristický používáním většího množství celých čajových lístků v poměru množství vody, ve které je připravován a následným opakovaným louhováním těchto lístků. Náčiní potřebné k přípravě čaje většinou zahrnuje tác (čajové moře), malou konvičku s malými šálky, čichací pohárky, konvici na ohřívání vody, slévací džbánek, špachtli, pinzetu, atd. Konvička je obvykle keramický "i-sing" nebo porcelánový "kaj-wan".

The gongfu tea ceremony or kung fu tea ceremony ( or ), is a kind of Chinese tea ceremony, involving the ritual preparation and presentation of tea. It is probably based on the tea preparation approaches originated in Fujian and the Chaoshan area of eastern Guangdong. The term literally means "making tea with skill". Today, the approach is used popularly by teashops carrying tea of Chinese origins, and by tea connoisseurs as a way to maximize the taste of a tea selection, especially a finer one.


Patofyziologie.

Japonský lékař Seigo Minami poprvé představil crush syndrom v roce 1923. Studoval patologii tří vojáků, kteří za první světové války zemřeli na selhání ledvin. K renálnímu selhání došlo v důsledku uvolnění methemoglobinu, který byl způsoben destrukcí svalů, což se projevuje také u osob pohřbených naživu. Progresivní akutní selhání ledvin je způsobeno akutní tubulární nekrózou.  Tento syndrom později popsal britský lékař Eric Bywaters u pacientů během londýnského Blitzu v roce 1941. Jedná se o reperfuzní poškození, které se objeví po uvolnění silného tlaku na končetinu. Předpokládá se, že mechanismem je uvolňování produktů rozkladu svalů do krve - zejména myoglobinu, draslíku a fosforu - což jsou produkty rabdomyolýzy (rozklad měkkého svalu poškozeného ischemickými podmínkami).  Specifický účinek na ledviny není zcela objasněn, ale může být částečně způsoben nefrotoxickými metabolity myoglobinu.  K nejničivějším systémovým účinkům může dojít při náhlém uvolnění tlaku, bez řádné přípravy pacienta, což způsobuje reperfuzní syndrom. Kromě tkáně, která je přímo postižena mechanismem rozdrcení, je tkáň po proudu krve podrobena ischemicko-reperfuznímu poškození apendikulárního muskuloskeletálního systému. Bez řádné přípravy může být pacient (s léčbou bolesti) před extruzí veselý, ale krátce po ní zemřít. Tato náhlá dekompenzace se nazývá „usměvavá smrt“.  Tyto systémové účinky jsou způsobeny traumatickou rabdomyolýzou. Jak odumírají svalové buňky, absorbují sodík, vodu a vápník; rabdomyolýza uvolňuje draslík, myoglobin, fosfát, tromboplastin, kreatin a kreatin kinázu.

Fáze crush syndromu.

Crush syndrom probíhá ve 3 fázích:

Léčba.

Vzhledem k riziku crush syndromu je současným doporučením osobám poskytujícím první pomoc nepropouštět oběti poranění, které byly uvězněny déle než 15 minut.  Léčba spočívá v:

Crush syndrom (také traumatická rabdomyolýza nebo Bywatersův syndrom) je zdravotní stav vznikající dlouhodobým stlačením nebo masivním zhmožděním měkkého svalstva, který je charakterizovaný silným šokem a selháním ledvin. Nejčastěji se vyskytuje při katastrofách, jako je zemětřesení, u obětí, které byly uvězněny pod spadlým zdivem.  Po odstranění tlaku se z poškozených tkání uvolňují produkty rabdomyolýzy: myoglobin, kyselé metabolity a draslík; do poškozené tkáně transuduje tekutina (plazma) za vzniku edému. Úbytek plazmy intravaskulárně vede k rozvoji hypovolemického šoku, poškození ledvin a akutní renální insuficience.  Oběti crush syndromu představují některé z největších výzev v terénní medicíně a mohou být mezi několika málo situacemi, kdy je v terénu zapotřebí lékař. Nejdramatičtějším postupem může být amputace končetiny přímo v místě zásahu. I když je možné pacienta vykopat bez amputace, je nutná vhodná fyziologická příprava.

Crush syndrome (also traumatic rhabdomyolysis or Bywaters' syndrome) is a medical condition characterized by major shock and kidney failure after a crushing injury to skeletal muscle. Crush "injury" is compression of the arms, legs, or other parts of the body that causes muscle swelling and/or neurological disturbances in the affected areas of the body, while crush "syndrome" is localized crush injury with systemic manifestations. Cases occur commonly in catastrophes such as earthquakes, to victims that have been trapped under fallen or moving masonry.  Victims of crushing damage present some of the greatest challenges in field medicine, and may be among the few situations where a physician is needed in the field. Appropriate physiological preparation of the injured is mandatory. It may be possible to free the patient without amputation, however, field amputations may be necessary in drastic situations.


Historie.

O nástupci telefonu iPhone SE se spekulovalo už v roce 2017, pouze rok po jeho představení.  V březnu 2020 bylo odesláno několik obalů do některých amerických obchodních řetězců, které měly stejné rozměry, jako iPhone 8, včetně jeho fotoaparátového modulu u standardního modelu. Na stránkách společnosti Apple se poté objevila ochranná skla značky Belkin pro iPhony 7 a 8, která měla v názvu právě iPhone SE. Po několika hodinách však iPhone SE z názvu zmizel.

Design.

2. generace iPhonu SE designově vychází z iPhonu 8, ze kterého si vzal skoro celé tělo, celou přední obrazovku a modul fotoaparátu. Z iPhonu 11 si vzal skleněná záda s logem uprostřed. Na přední straně se nachází široké rámečky nad a pod displejem. Na spodní straně telefonu se také nachází domovské tlačítko s integrovanou funkcí Touch ID. 2. generace iPhonu SE má stejné rozměry jako iPhone 7 a iPhone 8, takže s ním budou kompatibilní všechny obaly a všechna ochranná skla. iPhone SE (2020) je k dispozici ve třech barevných variantách – v bílé, černé a červené.

Specifikace.

Hardware.

iPhone SE (2020) používá procesor Apple A13 s pohybovým koprocesorem M13. Je k dispozici ve třech variantách úložiště – 64 GB, 128 GB a 256 GB.

Displej.

iPhone SE (2020) má 4,7 palcový IPS LCD displej, což je stejný displej, který používá iPhone 8, ovšem bez podpory funkce 3D touch.

Fotoaparát.

V iPhonu SE (2020) se nachází 12megapixelový zadní fotoaparát, který je stejný, jako hlavní zadní fotoaparát iPhonu 8.

Software.

Na iPhonu SE (2020) běží iOS 13 s podporou Apple Pay a Apple Card.

iPhone SE (2020) (oficiálně iPhone SE 2. generace) je chytrý telefon od společnosti Apple. Firma ho představila 15. dubna 2020 prostřednictvím svých webových stránek. Jedná se o nástupce modelů iPhone SE a iPhone 8. iPhone SE je 13. generací iPhonů společně s modely iPhone 11 a iPhone 11 Pro.

The second-generation iPhone SE (also known as the iPhone SE 2 or the 2020 iPhone SE) is a smartphone designed, developed, and marketed by Apple Inc. It is part of the 13th generation of the iPhone, alongside the iPhone 11 and 11 Pro/Pro Max models. Announced on April 15, 2020, the iPhone SE directly replaced the iPhone 8 series, while also being the successor to the smaller and lighter first-generation iPhone SE. Pre-orders began on April 17, 2020, and the phone was subsequently released on April 24, 2020. It was released with a starting price of , and positioned as a budget phone.  Following the pattern set by the first-generation iPhone SE (which shares the dimensions and form factor of the iPhone 5S, with the internal hardware of the iPhone 6S), the second-generation model shares the dimensions and form factor of the iPhone 8, while sharing selected internal hardware components from the iPhone 11 lineup, including the A13 Bionic system-on-chip (as opposed to the A11 Bionic system-on-chip found in the iPhone 8 series).


Životopis.

Lyman Hall se narodil 12. dubna 1724 ve Wallingfordu v Connecticutu. Byl synem Johna Halla, duchovního a Mary (rozené Street) Hall. Studoval se svým strýcem Samuelem Hallem a promoval na univerzitě Yale v roce 1747, zcela podle rodinné tradice. V roce 1749 nastoupil jako duchovní do farnosti Stratfield (nyní Bridgeport) v Connecticutu. Jeho pastorát byl bouřlivý: skupina farníků se postavila proti jeho vysvěcení; v roce 1751 byl propuštěn na základě obvinění z morálky nevyhovující nárokům kladeným na pastora. Podle biografie, “bylo obvinění podepřeno důkazy a také jeho vlastním přiznáním.” Pokračoval v práci pastora ještě další dva roky, zaplňoval prázdné kazatelny, a mezitím vyučoval a studoval medicínu.  V roce 1752 se oženil s Abigail Burr z Fairfieldu v Connecticut. Abigail následující rok zemřela. V roce 1757 se znovu oženil, vzal si Mary Osborne. Přestěhoval se do Jižní Karolíny a etabloval se jako lékař v Dorchesteru v Jižní Karolíně poblíž Charlestona. Zdejší komunita migrantů z Dorcesteru a Bostonu založila už před několika lety kongregační církev. Když se tito osadníci přestěhovali do Midway District – nyní Liberty County – v Georgii, Lyman Hall je doprovázel. Brzy se stal jedním z předních občanů nově založeného města Sunbury.

Americká revoluce.

V předvečer americké revoluce byla farnost sv. Jana, ve které se Sunbury nacházelo, stalo ohniskem radikálního sentimentu v převážně loajalistické kolonii. Ačkoli Georgie nebyla zpočátku zastoupena na prvním kontinentálním kongresu, prostřednictvím Hallova vlivu byla farnost přesvědčena, aby poslala svého delegáta do Filadelfie v Pensylvánii do druhého kontinentálního kongresu. V roce 1775 byl Hall přijat jako delegát v Kongresua stal se jedním ze tří delegátů za Georgii, kteří podepsali Deklaraci nezávislosti. V lednu 1779 Sunbury spálili Britové. Hallova rodina uprchla na sever, kde zůstala až do odchodu Britů v roce 1782. Hall se poté vrátil do Georgie a usadil se v Savannah. V lednu 1783 byl zvolen prvním guvernérem státu – pozici, kterou zastával jeden rok. V té době Hall podporoval zřízení státní univerzity. Věřil, že vzdělání, obzvláště náboženská výchova, pomáhá vytvořit občana dbalého cti. Jeho úsilí vedlo k pronájmu University of Georgia v roce 1785. Po uplynutí funkčního období guvernéra pokračoval ve své lékařské praxi.

Odkaz.

V roce 1790 se Hall přestěhoval do Georgie na plantáž v Burke County na hranici s Karolínou, kde zemřel 19. října 1790 ve věku 66 let. Hallova vdova Mary Osborne ho přežila o tři roky, zemřela v listopadu 1793.  Na jeho počest je pojmenován v Georgii kraj Hall County. V Connecticutu, jeho rodném státě, jej město Wallingford poctilo pojmenováním střední školy odle svého významného rodáka. Základní školy v Liberty County v Georgia a v Hall County v Georgii také nesou jeho jméno.  Signers Monument, žulový obelisk v městě Augusta v Georgii byl vztyčen na památku tří delegátů z Georgie, kteří podepsali Deklaraci nezávislosti: George Walton, Lyman Hall a Button Gwinnett. Pozůstatky Lymana Halla sem byly přeneseny z jeho původního hrobu na jeho plantáži v Burke County v roce 1848.

Lyman Hall (12. dubna 1724, Connecticut – 19. října 1790, Georgia) byl americký politik a státník, signatář Deklarace nezávislosti Spojených států jako zástupce Georgie.

Lyman Hall (April 12, 1724 – October 19, 1790), physician, clergyman, and statesman, was a signer of the United States Declaration of Independence as a representative of Georgia. Hall County is named after him. Biography of career states he is one of 3 physicians to sign the Declaration of Independence. This is not accurate. There were 4 physicians: Benjamin Rush of Pennsylvania, and Josiah Bartlett and Matthew Thornton, both from New Hampshire, as well as Lyman Hall.


Hráčská kariéra.

Herberger hrál na postu útočníka za SV Waldhof Mannheim, VfR Mannheim a Tennis Borussia Berlín.  3× nastoupil za německou reprezentaci a dal 2 góly.

Trenérská kariéra.

Kluby.

Herberger trénoval SV Nowawes 03, Tennis Borussia Berlín a po válce Eintracht Frankfurt.

Reprezentace.

V roce 1932 se stal trenérem regionálního výběru západního Německa a asistentem trenéra německé reprezentace, kterým byl Otto Nerz. Po vyřazení Německa ve čtvrtfinále s Norskem na domácí olympiádě v Berlíně v roce 1936 se Herberger stal hlavním trenérem Německa.

MS 1938.

Na jaře 1938 bylo k Německu připojeno Rakousko, které bylo tehdy ve fotbale silné, a Herberger dostal příkaz postavit na MS 1938 kombinovaný tým s tím, že má hrát 6 "původních" Němců a 5 Rakušanů. Jenže německá a rakouská reprezentace hrály předtím úplně odlišný fotbal. Němci hráli bojovný, atletický fotbal, zatímco Rakušané hráli technický fotbal. Tak sice patřilo Německo k papírovým favoritům, ale vypadlo hned v 1. kole, když po remíze 1:1 se Švýcarskem prohrálo v opakovaném zápase 2:4.

OH 1952.

Po válce už byl fotbal v Německu profesionalizován, takže amatérský olympijský tým byl odlišný od skutečné reprezentace. Na OH 1952 startovalo oficiálně Německo, ale fakticky to bylo Západní Německo, protože východoněmečtí sportovci na OH nebyli. (Západo)německý fotbalový tým skončil na 4. místě.

MS 1954.

Na MS 1954 ve Švýcarsku hrálo Západní Německo s Tureckem 4:1 a s Maďarskem 3:8, v dodatečném zápase o postup ze skupiny znovu s Tureckem 7:2. Ve čtvrtfinále Němci porazili 2:0 Jugoslávii a v semifinále 6:1 Rakousko. Ve finále s favorizovaným Maďarskem tým rychle prohrával 0:2, rychle vyrovnal a nakonec vyhrál překvapivě 3:2.

OH 1956.

Na OH 1956 už pod hlavičkou Týmu sjednoceného Německa startovali i východní Němci, nicméně fotbalový tým byl opět postaven jen ze západních Němců. Tento tým vypadl v 1. kole.

MS 1958.

Na MS 1958 vyhrálo Západní Německo základní skupinu po výsledcích 3:1 s Argentinou, 2:2 s Československem a 2:2 se Severním Irskem. Ve čtvrtfinále Němci porazili 1:0 Jugoslávii, ale v semifinále prohráli 1:3 s domácím Švédskem. V utkání o bronz pak prohráli s Francií 3:6.

MS 1962.

Na MS 1962 vyhrálo Západní Německo základní skupinu po výsledcích 0:0 s Itálií, 2:1 se Švýcarskem a 2:0 s domácím Chile. Ve čtvrtfinále Němci prohráli 0:1 s Jugoslávií.

Josef „Sepp“ Herberger (28. března 1897 Mannheim – 28. dubna 1977 Weinheim) byl německý fotbalista a trenér.  Jako trenér vedl německou a západoněmeckou reprezentaci na 4 mistrovstvích světa, v roce 1954 jej vyhrál.

Josef "Sepp" Herberger (28 March 1897 – 28 April 1977) was a German football player and manager. He is most famous for being the manager of the West German national team which won the 1954 FIFA World Cup final, a match later dubbed "The Miracle of Bern", defeating the overwhelming favourites from Hungary. Previously he had also coached the Breslau Eleven, one of the greatest teams in German football history.  Born in Mannheim, Herberger played three times for the German football team between 1921 and 1925 before becoming assistant to Otto Nerz in 1932. Herberger succeeded him as national coach after Germany's uninspired loss to Norway in quarter finals at the 1936 Olympics. After the war, he had a short spell as interim coach with Eintracht Frankfurt, before being recalled as national team coach in 1950. He remained the position until 1964, when he was succeeded by Helmut Schön. He died of pneumonia in Weinheim–Hohensachsen (), aged 80.


Geografie.

Franské vévodství vzniklo v centrální části Východofranské říše v povodí řeky Mohan, Regnitz a středního Rýna. Jeho územní rozsah zahrnoval dnešní regiony Horní Franky (bez Nordgau), Dolní Franky a Střední Franky ve spolkové zemi Bavorsko, dále Hesensko, část jižního Durynska a severovýchodu Bádenska-Württemberska, dále levobřežní oblasti Rýna s městy Mohuč, Špýr, Ingelheim a Worms na území dnešní spolkové země Porýní-Falc. Dalšími důležitými centry byla města Würzburk, Bamberk a Forchheim.

Historie.

Období Franské říše.

Na území budoucího vévodství Franky se v období Římské říše usazovali Keltové, kteří byli vytlačeni germánskými kmeny Markomanů, Durynků a Chattů, od východu obsazovali toto území Slované. Ovšem na přelomu 5. a 6. století se oblast dostala do vlivu Franské říše. Západní část budoucího vévodství franckého zůstalo v držení Chattů (Hesů), kteří se integrovali mezi Franky, společně se pak se svobodnými Franky usazovali v oblasti dnešní Franconie, která tak v průběhu 11. a 12. století získala svůj název.  Frankonie patřila k nejvýchodnějšímu území Austrasie. Ta zahrnovala oblast od řeky Vezery na východě, podél pravého břehu řeky Regnitz až po soutok s Rýnem a odtud až k hranicím Burgundska a Neustrie. Austrasii Frankové vnímali jako svoji „starou vlast“ a její obyvatelstvo bylo méně dotčeno římskou kulturou, s výjimkou území nacházející se na levém břehu Rýna.  Počátky zárodku vévodství lze datovat nejprve od pozdního karolínského období, kdy po rozdělení Franské říše Verdunskou smlouvou roku 843 docházelo k vyčlenění kmenových vévodství v rámci Východofranské říše. Zde získávali značný vliv místní vládci, byť formální vladaři pocházeli z karolínské dynastie, kteří však k území postrádali pevnou vazbu a jejich podíl na moci a ovládaném území závisel na titulárním panovníkovi Východofranské říše. To se začalo projevovat již za panování Ludvíka II. Němce (kolem 805–876), který mezi jinými lény udělil Franky svému synovi Ludvíku III. Mladšímu (835 – 20. leden 882).

Konrádovci versus Babenberkové.

Za posledních Karlovců Arnulfa Korutanského a jeho syna Ludvíka IV. Dítěte se oblast Frank dostala pod vliv dvou konkurenčních rodů. Konrádovci ovládali západní část Frank, Hesensko a Porýní, tzv. starší Babenberkové - Popponi zase východní část Frank. První známí Konrádovci se sice dostali v nemilost u Ludvíka Němce a museli hledat azyl v Lotharingii, avšak jejich potomci už dosáhli značné moci výše zmiňované. Poppo starší vybudoval své mocenské sídlo v okolí Bamberku a jeho vnuk Poppo mladší byl mezi léty 880 až 892 vládcem Srbské (Durynské) marky. Musel svůj post opustit v důsledku intrik Konrádovů, což ještě více prohloubilo vzájemnou nenávist, která vyústila roku 897 v otevřenou válku. Roku 902 byli Poppovi synovci poraženi, jeden padl v bitvě, druhý byl popraven. Unikl pouze nejstarší Adalbert, který ve sporu pokračoval dál. Roku 906 přepadl ze zálohy Konrádovce u Fritzlar a v bitvě padl Konrád Starší. Adalbert si za tento čin vysloužil odsouzení co by zemský škůdce a rušitel míru. S přispěním mohučského arcibiskupa Hatta I., který byl zároveň regentem nedospělého Ludvíka IV. Dítěte, byl dne 9. září 906 popraven. Moc Babenberků se tak ve Francích definitivně padla ve prospěch Konrádovců.

Vévodství 906 až 939.

Konrádovci mohli těžit i z toho, že Konrád Starší měl za manželku dceru Arnulfa Korutanského Glismut, byť zplozenou mimo manželské lože. Konrád Mladší byl tak synovcem krále Ludvíka IV. Dítěte a vnukem Arnufa Korutanského. I to mu dopomohlo k tomu, že roku 906 oficiálně obdržel titul franckého vévody.  Na podzim roku 911 teprve osmnáctiletý král Ludvík IV. Dítě zemřel a na sněmu ve Forchheimu si zástupci kmenových vévodství Saska, Bavorska, Švábska (Alemanska) a Frank zvolili za nového krále právě Konráda I. Mladšího. Lotrinští se v čele s vévodou Reginarem rozhodli vzdát hold Západofranské říši v čele s Karlovcem Karlem III. Prosťáčkem. Konrád I. vzápětí udělil roku 912 titul franckého vévody svému bratrovi Eberhardovi, do té doby hraběte hesenského.  Konrád I. si během své krátké vlády (911 - 918) dokázal proti sobě popudit významné předáky ve všech zbývajících třech vévodstvích. Stávalo se to především proto, že nerespektoval zvyková dědičná práva (nikoliv však dle tehdejšího feudálního práva) a výběrem pretendentů ze širšího okruhu příbuzných na uvolněný post tak dosazoval své oblíbence nebo si tak vytvářel okruh šlechty, která mu tak byla zavázána. Jeho životní pouť skončila na tažení proti Bavorskému vévodství roku 918.  Eberhard sice dopomohl svým hlasem k volbě Jindřichu I. Ptáčníkovi na místo německého krále, ale vůči jeho synu Otovi I. již tak vstřícný nebyl a spolčil se z jeho nevlastním bratrem Thankmarem, Gisibertem Lotrýnským, vlastním bratrem Oty Jindřichem a další šlechtou proti svému králi. Následná vzpoura skončila bitvou u Andernachu ze dne 2. října 939. Král Ota zde nečekaně zaskočil odpočívající rivaly a porazil je.Eberhard ztratil život a Oto I. vévodství francké pevně přičlenil ke královským statkům s přímou správou.

Sálská a Štaufská dynastie.

Když roku 1024 zemřel poslední panovník z rodu Otonů Jindřich II. Pobožný, šlechta si za jeho nástupce zvolila Konráda II. z mocné Sálské dynastie, který byl pravnukem císaře Oty I. skrze jeho dceru Luitgardu a svého pradědečka Konráda Rudého, mocného šlechtice z Wormsu a vévody lotrinského  I za období sálské dynastie byly Franky pevně spojeny s královskou korunou, avšak již za jejich nástupců – Štaufů se začala hegemonie Frank drolit. Tento titul po dlouhém čase obdržel roku 1116 Konrád Štaufský, příští římsko-německý král Konrád III., jeho synovec a nástupce Fridrich I. Barbarossa udělil roku 1168 titul franckého vévody würzburskému biskupovi, ovšem jednalo se o titul pouze formální. Jelikož však hlavní těžiště štaufských statků leželo ve Švábsku, docházelo na franckém území k udělování lén nezávislých na titulárním franckém vévodství. To se projevilo především v druhé polovině 13. století po pádu štaufské moci a posílení pozic místních vládců na úkor slabých německých panovníků.  Vévodství Franků se po svém zániku roku 939 dělilo na dva správní celky. Východněji umístěné území tvořila tzv. "Francia orientalis" (Franky východní - nezaměňovat s latinským názvem pro Východofranskou říši) a "Francia Rhenensis" (Rýnské Franky) nebo také Západní Franky ("Francia Occidentalis"). Francia orientalis se tak stala západní částí moderní Frankonie, zatímco Západní Franky se rozdělili mezi Hesensko, Bádensko-Württembersko a Porýní-Falc.

Novověk.

Na počátku 16. století vznikl v oblasti Frank, tzv Francký kraj (stejně jako další kraje v důsledku reforem císaře Maxmiliána I., avšak titul franckého vévody znamenal prestižní záležitost. Mezi léty 1633 až 1634 v období Třicetileté války si jej přivlastnil Bernhard ze Saska-Výmaru, avšak porážka jeho švédských chlebodárců znamenala ztrátu titulu i získaných statků.  V roce 1814 znamenal konec i dosud autonomního Franckého kraje, který byl téměř beze zbytku připojen k Bavorskému království, kde roku 1837 vznikly dnešní moderní administrativní území - Horní, Dolní a Střední Franky.

Vladaři.

V období otonské a sálské dynastie 939 až 1116 vévodství pod přímou správou panovníka

Vévodství Franky (Francké vévodství) (německy "Herzogtum Franken") byl feudální historický útvar, vzniklý v průběhu druhé poloviny 9. století na území Východofranské říše a fakticky zaniklý roku 939. Patřil mezí pětici důležitých východofranských kmenových vévodství, na jejichž základě vzniklo Německé království.

The Duchy of Franconia () was one of the five stem duchies of East Francia and the medieval Kingdom of Germany emerging in the early 10th century. The word Franconia, first used in a Latin charter of 1053, was applied like the words Francia, France, and "Franken", to a portion of the land occupied by the Franks.


Život a kariéra.

Jako dítě se věnoval gymnastice, v 8 letech byl přijat na Státní choreografickou školu v Kyjevě, kterou zakončil diplomem tanečníka. Ve 13 letech pokračoval na Královské baletní škole v Londýně. Po studiích získal angažmá v londýnském Královském baletu. V roce 2010 se stal jeho nejmladším sólistou v historii. Po dvou letech angažmá opustil s odůvodněním „umělec ve mně umíral“ a vydal se na mezinárodní dráhu hostujícího sólisty. Poprvé se rozhodl skončit s baletem v dubnu 2013, kdy opustil společně s Igorem Zelenským před premiérou inscenaci Schaufussova "Půlnočního expresu" v londýnském Coliseu. Oficiálně vydanou tiskovou zprávu doprovázela zákulisní informace, že umělci odmítli provozovat scénu, ve které měl Polunin podle choreografie simulovat orální sex se Zelenským.  Poluninovo rozhodnutí přestat tančit odvrátil začátek jeho spolupráce s americkým fotografem a režisérem Davidem LaChapellem. Ten s ním v roce 2014 vytvořil klip "Take Me to Church", který se stal světovou senzací. Z původního "Projectu Polunin" postupně vytvořil nadaci, která má sdružovat a podporovat talentované a inovativní světové tanečníky a choreografy. Polunin dále vystupuje ve vlastních projektech.

Film.

Díky mediální popularitě a klipu Davida LaChapelle projevila o Polunina zájem i filmová industrie. Kromě autobiografického dokumentu "Dancer" (2016) se objevil ve filmech "Vražda v Orient Expresu" (2017, režie Kenneth Brahangh), "Rudá volavka" (2018, režie Francis Lawrence) a "Bílá vrána" (2018, režie Ralph Fiennes).

Kontroverze.

Polunin je považován za enfant terrible, Jamese Deana baletu nebo „nového Nurejeva“. Jeho subversivní chování se údajně datuje traumatem z rozvodu rodičů, když mu bylo 15 let. Začal pít, vynechával baletní lekce nebo vystupoval pod vlivem kokainu. Navzdory ukrajinskému původu se cítí Rusem, na své 29. narozeniny zveřejnil na Instagramu vytetovanou podobiznu Vladimira Putina na své hrudi. O 10 dní později obdržel ruské občanství. „Jsem rád, že jsem stal Rusem, abych se mohl postavit proti zlu a bezskrupulózním revolucionářům, kteří osnují válku na Ukrajině a v Gruzii a v mnoha dalších zemích“, uvedl na svém Instagramu 30. listopadu 2018.  Na konci roku 2018 byl Polunin pozván, aby nastudoval v pařížské opeře roli Prince v "Labutím jezeru". Z inscenace byl však odstraněn na základě opakovaných vyjádření na Instagramu, aby tanečníci zmužněli. Polunin 29. prosince 2018 uvedl: „Všem tanečníkům, kteří se věnují baletu: Pochlapte se, na jevišti už s vámi jedna baletka je. Muž by měl být mužem a žena ženou. Mužská a ženská energie spolu tvoří rovnováhu. Proto máte koule. Stejné je to i mimo balet. Ženy se pokouší převzít mužskou roli, protože je pořádně nešu**te a jste slaboši. Muži jsou Vlci, muži jsou Lvi, muži jsou vůdci rodiny, o kterou se máte starat…“ Média v jeho vyjádřeních spatřovala homofobii, což vyloučil. Dne 11. ledna 2019 napsal: „Plácněte tlusťocha, když ho potkáte. Pomůže mu to a přiměje ho, aby trochu shodil. Nerespektuji lenost.“  Veřejné diskuse probudily i Poluninovy politické komentáře (24. prosince 2018): „Podporuji prezidenta Trumpa, protože tento svět dělá bezpečnějším. Respektuji Vás a díky, že říkáte pravdu o médiích, které šíří pravdu. Lidé mají opravdu vymyté mozky.“

Polunin v České republice.

Polunin vystoupil ve 1. května 2017 ve dvou choreografiích "Silent Echo" a "Take Me to Church" v pražském Národním divadle při prezentaci životopisného filmu "Dancer". Na Poluninově úspěšném tanečním projektu "Rasputin" (2019) spolupracoval jako scéngraf Otto Bubeníček. Polunin zatančil v dubnu 2019 celkem pětkrát ve Fóru Karlín své představení "Satori".

Sergej Vladimirovič Polunin ( Сергій Володи́мирович Полу́нін; Серге́й Влади́мирович Полу́нин, * 20. listopadu 1989, Cherson) je ukrajinský baletní tanečník a filmový herec známý svými kontroverzemi.

Sergei Vladimirovich Polunin (, "Serhiy Volodymyrovych Polunin"; , "Sergey Vladimirovich Polunin"; born 20 November 1989) is a Ukrainian-born ballet dancer, actor and model. He has Ukrainian, Russian, and Serbian citizenship, but has "always regarded himself as Russian".  Born in Kherson, Ukrainian SSR, Polunin started out in gymnastics before switching to ballet at the age of eight and attended the Kiev State Choreographic Institute. After graduating, he joined the British Royal Ballet School at the age of 13 in 2003. Polunin has received numerous awards, including the Prix de Lausanne and Youth America Grand Prix in 2006, and in 2007 was named the Young British Dancer of the Year. In 2010, at the age of 20, Polunin became the Royal Ballet's youngest ever principal dancer.  After two years, he quit the ballet company to focus on a freelance career. As a freelance principal dancer, Polunin has been a guest artist at various theaters worldwide such as Royal Ballet, Sadler's Wells Theatre, Bolshoi Theatre, Stanislavski and Nemirovich-Danchenko Moscow Academic Music Theatre, La Scala Theatre, Teatro San Carlo and is currently permanent guest artist for the Bayerisches Staatsballet.


Životopis.

Elias Boudinot se narodil ve Filadelfii 2. května 1740. Jeho otec, Elias Boudinot III, byl obchodníkem a zlatníkem; byl sousedem a přítelem Benjamina Franklina. Jeho matka Mary Catherine Williams se narodila v britské Západní Indii; její otec byl z Walesu. Eliasův dědeček z otcovy strany, Elie (někdy nazývaný Elias) Boudinot, byl synem Jean Boudinota a Marie Suire z Marans, Aunis, Francie. Byli rodinou Huguenotů, francouzských protestantů, kteří uprchli do New Yorku asi v roce 1687, aby se vyhnuli náboženským perzekucím krále Ludvíka XIV..  Mary Catherine Williams a Elias Boudinot Sr. se vzali 8. srpna 1729. Během příštích dvaceti let měli devět dětí. První, John, se narodil v britské Západní Indii. Z jejich dětí se dožily dospělosti pouze Elias a jeho sourozenci Annis, Mary a Elisha. Annis se stala jednou z prvních žen básnířek, která vydávala své verše v amerických třinácti koloniích a její práce se objevovala v předních novinách a časopisech. Elisha Boudinot se stal vrchním soudcem Nejvyššího soudu v New Jersey.  Elias Boudinot studoval nejprve doma, poté odešel do Princetonu v New Jersey. Nastoupil jako student práva k Richardu Stocktonovi. Stockton se oženil s jeho starší sestrou Annis. Richard Stockton je jedním ze signatářů Deklarace nezávislosti. V roce 1760 byl Boudinot byl přijat do advokátní komory a otevřel si praxi v Elizabeth v New Jersey. V roce 1762, 21. dubna se Boudinot oženil s Hannah Stockton (1736–1808), Richardovou mladší sestrou. Měli dvě děti, Marii Boudinot, která zemřela ve dvou letech, a Susan Vergereau Boudinot.  Susan se vdala za Williama Bradforda, kterého jmenoval George Washington generálním prokurátorem v Pennsylvánii. Po smrti svého manžela v roce 1795 se Susan Boudinot Bradfordová vrátila domů. Pomáhala editovat noviny svého otce. V roce 1805 se Elias, Hannah a Susan přestěhovali do nového domova v Burlingtonu v New Jersey. V pozdějších letech Boudinot investoval a spekuloval s pozemky. V Ohiu vlastnil velké pozemky, včetně pozemků dnešního západního předměstí v Cincinnati. Po své smrti určil 13,000 akrů (53 km2) jako dar městu Filadelfie pro parky a potřeby města. Byl pohřben na hřbitově kostela St. Marie v Burlingtonu v New Jersey.

Politická kariéra.

Boudinot se stal prominentním právníkem a jeho praxe prosperovala. Když se revoluce přiblížila, Boudinot se přiklonil ke straně Whigů a v roce 1775 byl zvolen do provinčního shromáždění v New Jersey. V raných fázích revoluční války ji aktivně podporoval; několikrát půjčil peníze polním velitelům na nákup zásob. Boudinot pomáhal podporovat aktivity amerických povstaleckých špionů. Po britské okupaci New Yorku byli špióni posláni na Staten Island a Long Island v New Yorku, aby pozorovali pohyby konkrétních britských posádek a regimentů a podávali o nich zprávy.  Dne 5. května 1777 požádal generál George Washington Boudinota, aby se stal generálním komisařem pro zajatce. Kongres prostřednictvím válečné rady jeho jmenování schválil. Boudinot byl pro tuto práci jmenován plukovníkem kontinentální armády. Sloužil až do července 1778, kdy ho jiné povinnosti donutily k rezignaci. Staral se o britské vězně a byl také zodpovědný za zásobování amerických vězňů, kteří byli v zajetí Britů.  V listopadu 1777, New Jersey byl Boudinota zvolen delegátem druhého kontinentálním kongresu. Jeho povinnosti komisaře mu zabránily v účasti, tak v květnu 1778 rezignoval. Začátkem července byl nahrazen a zúčastnil se prvního zasedání Kongresu 7. července 1778. Jako delegát stále pokračoval v e své funkci generálního komisaře pro zajatce. Jeho první funkční období v tomto roce skončilo.  V roce 1781 se Boudinot se vrátil na Kongres. V listopadu 1782 byl zvolen prezidentem Konfederačního kongresu. Funkční odbobí na této pozici bylo pevně stanoveno na jeden rok. Prezident Kongresu byla pouze formální funkce bez skutečné autority, ale úřad vyžadoval vyřídit mnoho korespondence a podepisovat oficiální dokumenty. Dne 15. dubna 1783 podepsal předběžné Articles of Peace (články míru). Když byla v roce 1789 vytvořena vláda Spojených států, byl Boudinot zvolen do Americké sněmovny reprezentantů za stát New Jersey. Byl zvolen také delegátem druhého a třetího Kongresu.  V roce 1794 odmítl dále pracovat v Kongresu a rezignoval v počátkem roku 1795. V říjnu 1795 ho prezident George Washington jmenoval ředitelem mincovny Spojených států. V této funkci pracoval do roku 1805.

Později.

Mimo svou práci v politice Elias celý život podporoval mnoho občanských, náboženských a vzdělávacích aktivit. Byl jedním ze správců College of New Jersey (později Princeton University) téměř půl století, od roku 1772 do roku 1821. Když Konfederační kongres v roce 1783 byl nucen opustit Filadelfii, to bylo v době kdy byl jeho prezidentem, přesunul schůzky do Princetonu, kde se delegáti setkávali v koleji v Nassau Hall.  Dne 24. září 1789 House of Representatives (poslanecká sněmovna) odhlasovala, aby byla doporučena první změna nově vypracované ústavy státům k ratifikaci. Následující den Boudinot navrhl, aby sněmovna a senát společně požádaly prezidenta Washingtona, aby vyhlásil jako státní svátek Den díkůvzdání za „mnoho projevu laskavostí Všemohoucího Boha“. Boudinot řekl, že: Boudinot byl zvolen členem American Antiquarian Society v roce 1814. Byl oddaný presbyterián, podporoval misie a misijní práci. Napsal pojednání "Age of Revelation" jako odpověď na "The Age of Reason" Thomase Paina. Byl jedním ze zakladatelů American Bible Society (Americké biblické společnosti) a po roce 1816 byl jejím prezidentem.  Obhajoval práva černochů a amerických Indiánů a sponzoroval studenty na Board School for Indians v Connecticutu. Jeden z nich, mladý Cherokee jménem Gallegina Uwatie, také známý jako Buck Watie, zůstal s ním v Burlingtonu. Oba se na sebe tak zapůsobili, že Gallegin požádal aby mohl nosit jméno tohoto státníka a povolení dostal. Později známý jako Elias Boudinot, byl editorem Cherokee Phoenix, prvních národních novin, které byly vydávávány ve dvou jazycích, angličtině a jazyce Cherokee.

Elias Boudinot (2. května 1740 Pensylvánie – 24. října 1821 New Jersey) byl americký právník a politik z Elizabeth v New Jersey. Byl delegátem kontinentálního kongresu, on sám se spíše odkazoval na Konfederační kongres. Byl jeho prezidentem v letech 1782 až 1783. Po americké revoluční válce byl zvolen kongresmanem za stát New Jersey. Prezident George Washington ho jmenoval ředitelem mincovny Spojených států. V této funkci pracoval od roku 1795 do roku 1805.

Elias Boudinot ( ; May 2, 1740 – October 24, 1821) was a lawyer and statesman from Elizabeth, New Jersey who was a delegate to the Continental Congress (more accurately referred to as the Congress of the Confederation) and served as President of Congress from 1782 to 1783. He was elected as a U.S. Congressman for New Jersey following the American Revolutionary War. He was appointed by President George Washington as Director of the United States Mint, serving from 1795 until 1805.


Rozšíření.

Pochází z východní Severní Ameriky přiléhající k Atlantskému oceánu a ke Karibskému moři. Vyskytuje se od Nového Skotska na jihovýchodě Kanady přes východní část území Spojených států amerických až po Floridu a Texas na jihu a dále v severních oblastech Mexika u pobřeží Mexického zálivu. Je původním druhem i na některých ostrovech v Karibiku, například na Kubě.  Pomíšenka nepitolistá se postupně samovolně rozšířila i do oblastí Spojených států od pobřeží vzdálenějších. Lidmi pak byla úmyslně, jako okrasná dřevina či součást houževnatých větrolamů na mořském pobřeží, zavlékána na další místa. Do Evropy, do Francie, byla jako vzácná rostlina dovezena objeviteli z Nového světa již roku 1683 a postupně byla vysazována v Belgii, Španělsku a Itálii. V 18. a 19. století, kdy ještě nebyla známa její schopnost rychle se samovolně šířit, byla jako ozdobná a brakické vodě odolná dřevina rozšířena i do Velké Británie, Holandska a na Korsiku. Byla zavlečená i do přírody Austrálie, kde našla příhodné prostory pro rychlé rozmnožení, roste tam v Severním teritoriu, Queenslandu, Novém jižním Walesu i v Západní Austrálii. Dostala se i na ostrovy Nového Zélandu. V české přírodě se volně nevyskytuje, je však ve sbírkách Botanické zahrady hlavního města Prahy.

Ekologie.

Je nenáročnou dřevinou, která dobře snáší půdy vlhké, zasolené i na živiny chudé, prospívá v lehkých písčitých a naopak špatně roste v těžkých jílovitých. Rostlina je poměrně vlhkomilná a bývá vázána na mokřadní ekosystémy, na blízkost vodních biotopů. Pro svou odolnost ke zvýšené salinitě půdy bývá používána na břehy slaných bažin nebo moří do větrolamů a ke stabilizaci písčité půdy, vysazuje se i na pobřeží hraničící s mangrovy.  Rozšiřuje se spontánně semeny se na různé písčiny, bahnité mokřiny, slaniska, písečné duny, opuštěná pole, vlhké pastviny, skládky, lesní požářiště i místa s častou disturbancí půdy, například podél rozvodňujících se potoků či řek. Téměř výhradně roste v teplejším mírném a subtropickém podnebném pásu, nejčastěji v nadmořské výšce od mořské hladiny po 100 m n. m. Dřevina vyrůstá z do široka rozloženého kořene, z které i po seříznutí všech větví znovu obrazí. Keř může být od mládi výchovným řezem vytvarován do tvaru nízkého stromku dorůstající do výšky okolo 5 m.  Rozkvétá v závislosti na geografické poloze stanoviště, převážně však až na konci létá. Na rozlehlém území Spojených států kvete od srpna do prosince, ve Španělsku od září do října. Chromozomové číslo druhu je x = 9.

Popis.

Dvoudomý opadavý nebo stálezelený keř se vzpřímenými nebo vystoupavými, větevnatě se rozrůstajícími, mírně hranatými stonky dlouhými až 3 m, které jsou poměrně tenké a často pryskyřičně lepkavé. V mládí jsou zelené a lysé, postupně dřevnatí a stávají se šedohnědé, ve stáří mají kůru rozpraskanou. Jsou střídavě porostlé jednoduchými, krátce řapíkatými či přisedlými, tuhými listy velkými 3 až 5 × 1 až 4 cm, které jsou lysé, slabě pryskyřičně lepkavé a na keři zůstávají i v době kvetení. Jejich čepele jsou tvarově variabilní, nejčastěji bývají obkopinaté či široce vejčité, na bázi klínovité a na vrcholu špičaté či zaoblené, po obvodě jsou celokrajné nebo při vrcholu mají jeden až tři hrubé zuby, oboustranně jsou šedozelené a někdy jsou poseté drobnými, tmavými tečkami.  Květy jsou uspořádané do mnohočetných jednopohlavných úborů velkých jen 4 až 6 mm, vyrůstajících u vrcholů větví. Úbory jsou sestavené po třech až pěti do volných stopkatých svazečků vytvářejících latnatá květenství. Víceřadý zákrov zvonkovitého tvaru bývá velký do 5 mm, jeho střechovitě uspořádané listeny jsou podlouhle vejčité, lepkavé, přitisklé a ve vnitřní řadě jsou nejdelší (až 4 mm).  Úbory s funkčně samčími květy jsou velké okolo 4 mm a obsahují pětadvacet až třicet žlutozelených kvítků s pětilaločnými trubkovitými korunami, ve kterých jsou nažloutlé tyčinky s tupými prašníky. Načechrané, bílé úbory se samičími květy jsou velké asi 5 mm a mají dvacet až čtyřicet pestíkovitých kvítků s korunami vytvořenými z bílých štětinek. Samčí rostliny produkují nektar již před rozkvětem samičích a ještě i poté, co ty už kvetení ukončily. Jako opylovači se na květy slétají včely a drobní motýli.  Plody jsou válcovité, jednosemenné nažky asi 1,5 mm dlouhé, s osmi až deseti podélnými žebry. Již během zrání se jim vytváří stříbřitě bílé, až 12 mm dlouhé štětinky dvouřadého chmýru, který po dlouhou dobu nápadně ční z úborů. Pozdě na podzim se úbory otvírají a většina nažek (semen) zalétne daleko od rodičovského keře. Za stálého vánku o rychlosti asi 17 km/h mohou nažky, pevně spojené s chmýrem, dolétnou do vzdálenosti až 140 m, na velkou vzdálenost bývají také odplavované vodou. Semena jsou rozšiřována i v husté srstí zvířat nebo na zemědělské či jiné dopravní technice. Počet semen vyprodukovaných jednou rostlinou je v běžném roce odhadován od 10 000 až po 1 500 000 kusů.

Rozmnožování.

Semena bez dormance jsou schopná ihned klíčit, malá část vzklíčí ještě na přelomu teplého, vlhkého podzimu a zimy, zbytek až s příchodem jara. Klíčivost semen je vysoká, pohybuje od 70 po 99 %. Semena s chmýrem v hustém zapojeném porostu obvykle nezapadnou na půdu, zůstanou na povrchu stařiny a většinou nevyklíčí. Přestože rostliny potřebují dostatek světla, mladé semenáče dokážou přežít i několik let v hlubokém stínu a teprve po zvýšení dostupnosti světla své zpoždění v růstu rychle dohánějí.  Rostlina obvykle v prvém roce nevykvete, ve druhém ještě kvete málo a nevytváří plodná semena a teprve ve třetím bohatě rozkvete a vyprodukuje životaschopná semena. Počet vytvořených semen klesá s věkem a hustotou rostlin, rostliny devět let staré produkují o třetinu míň semen než čtyřleté. Na počet semen má vliv i dostupné světlo, rostliny v silném zastínění poskytují sice semen méně, ale zato mají vyšší klíčivost.

Význam.

Pomíšenka nepitolistá rychle kolonizuje oblasti s narušenou půdou, například silně vypasené pastviny, na mírně vlhkých vytváří husté porosty a vytlačuje původní rostlinstvo, narušuje tak přírodní ekosystém. Býložravci jí běžně nevěnují pozornost, spásají ji pouze v období nedostatku jiné potravy. Je však pro ně toxická, způsobuje jim křeče, třes a průjem, stejně působí na lidí konzumace většího množství semen, rostliny totiž obsahují kardiotoxický glykosid. Keře rostoucí v blízkosti obydlených oblastí jsou pro obyvatelé nepříjemné, jejich pyl a chmýří ze semen jsou považovány za silné alergeny. Dřevina je v některých zemích, kde se nekontrolovatelně šíří, považována za invazní druh, za problémovou plevelnou rostlinu. Bývá tam na pastvinách, v parcích, rekreačních oblastech a příbřežních nivách likvidována, v závislosti na místních podmínkách, mechanicky (kácením) nebo chemicky (herbicidy). Vykácené keře jsou pro své pryskyřici prosycené dřevo vydatným palivem. V australském Queenslandu se tato rostlina nesmí pěstovat, množit, ani prodávat její semena a vlastníci půdy musí podniknout všechny kroky, aby udrželi pozemky bez této rostliny. V oblastech hustého výskytu, ve Spojených státech i v Austrálii, je s ní praktikován i biologický boj prostřednictvím herbivorního hmyzu a patogenní houby "Puccinia evadens".  Rostlina sice nemá žádnou hodnotu jako zdroj potravy pro volně žijící zvířata, poskytuje však ukryty a vhodná místy ke hnízdění různým ptačím druhům. Mezinárodním svazem ochrany přírody je považována za druh s velmi velkým rozšířením, které v současné době nehrozí žádné zavažné hrozby a je proto zařazena do kategorie mezi málo dotčené taxony (LC).

Pomíšenka nepitolistá ("Baccharis halimifolia") je nevysoký keř původem z teplých oblastí Severní a Střední Ameriky, kde je hojně rozšířen. Je jedním z přibližně 440 druhů rodu pomíšenka vyskytující se hlavně v Jižní Americe. Na místech s teplým klimatem a celoročním dostatkem vlhkosti bývá keř rostlinou stálezelenou, v oblastech se střídavě suchým nebo chladným podnebím je opadavou. Tato nenáročná dřevina je dvoudomá, keř má květy výhradně samčí nebo samičí. Rodové jméno "Baccharis" je odvozeno od jména řeckého boha Bakchusa (později římského Dionýsa), který je v řecké mytologii bohem úrody, plodnosti, vína a nespoutaného veselí.

Baccharis halimifolia is a North American species of shrubs in the daisy family. It is native to Nova Scotia, the eastern and southern United States (from Massachusetts south to Florida and west to Texas and Oklahoma), eastern Mexico (Nuevo León, San Luis Potosí, Tamaulipas, Veracruz, Quintana Roo), the Bahamas, and Cuba.  Widely used common names include eastern baccharis, groundsel bush, sea myrtle, and saltbush, with consumption weed, cotton-seed tree, groundsel tree, menguilié, and silverling also used more locally. In most of its range, where no other species of the genus occur, this plant is often simply called baccharis.


Vznik.

Vzniku samotné opery "Fortuniova píseň" o deset let předcházela kompozice stejnojmenné písně pro tenor na text francouzského spisovatele, básníka a dramatika Alfreda de Musseta. Jedná se o píseň, kterou ve třetím výstupu druhého dějství lyrické komedie "Le Chandelier" (v češtině hráno jako "Španělská stěna", napsáno roku 1835, premiéra roku 1848 v pařížském Théâtre-Historique) zpívá své milované Jacquelině mladistvý lokaj-světlonoš Fortunio. Podle historky, jež se objevila v tisku později při premiéře opery, požádal při zkouškách Alfred de Musset tehdejšího šéfa orchestru Comédie-Française Jacquese Offenbacha o zhudebnění písně pro účely inscenace; Offenbach mu vyhověl, avšak ukázalo se, že představitel Valentina, Louis-Arsène Delaunay, má jako zpěvní hlas bas, což se pro mladého milovníka nehodilo, a proto píseň nakonec jen recitoval.  Tato historka je podezřelá tím, že v době premiéry "Le Chandelier" v Comédie-Française (29. června 1850) Offenbach ještě nebyl šéfem jejího orchestru, smlouvu podepsal až koncem září. V té době však již vedl jednání o smlouvě a je možné, že byl o scénickou hudbu předběžně požádán. Již v říjnu 1850, po čtyřiceti představeních, však musel být "Le Chandelier" stažen kvůli námitkám cenzury a na repertoár Comédie-Française se vrátil až roku 1872.  V každém případě tato inscenace inspirovala Offenbacha k napsání „Fortuniovy písně“, kterou v lednu roku 1853 nechal vydat u nakladatele Heugela spolu s pěti dalšími jako písňové album "Les Voix mystérieuses" ("Tajemné hlasy"), věnované princezně Matyldě. Tím, že ji převzali do svého koncertního repertoáru, tuto píseň zpopularizovali tenoři Gustave-Hippolyte Roger a Gilbert-Louis Duprez.  Obliba samotné Fortuniovy písně vedla zřejmě roku 1860 k myšlence využít ji jako hlavní, dokonce eponymní téma jednoaktové opery. De Mussetův bratr Paul de Musset – Alfred de Musset mezitím roku 1857 zemřel – udělil svolení k použití básníkova textu, kolem nějž vytvořili dva libretisté, Offenbachovi nejčastější spolupracovníci (Jonathan-)Hector Crémieux a Ludovic Halévy, příběh postaveny na premise neodolatelné svůdnosti dotyčné písně. Paulu de Mussetovi bylo celé dílo také z vděčnosti věnováno. Jacques Offenbach text zhudebnil v létě roku 1860, přičemž přinejmenším část při svém každoročním pobytu v lázních Bad Ems. Zkoušky v Théâtre des Bouffes-Parisiens začaly již počátkem října 1860 a v téže době vydal hudební týdeník "Le Ménéstrel" znovu soubor písní "Voix mystérieuses", aby připravil obecenstvo. Rovněž partitura pro klavír a zpěv šesti samostatných písní a desíti různých tanečních aranžmá byly k dispozici v tisku ještě předtím, než se opera "Fortuniova píseň" dostala na jeviště. Opera však musela delší dobu čekat v záloze kvůli obrovskému úspěchu "Orfea v podsvětí". Teprve poté, co se 4. ledna 1861 odehrálo na nějakou dobu poslední představení "Orfea", nastoupila následující den "Fortuniova píseň" (v kombinaci s operetou "Le Mari sans le savoir" na libreto Louise a Ludovica Halévyho a na hudbu Charlese de Mornyho).  Kvůli uvedenému zpoždění byla "Fortuniova píseň" uvedena dva týdny po premiéře první Offenbachovy opery hrané na prestižní scéně, totiž "Barkoufovi", který se dostal na jeviště Théâtre impérial de l'Opéra-Comique na Štědrý večer roku 1860. "Barkouf" byl obecenstvem přijat vlažně, především však byl podroben zdrcující kritice denního i odborného tisku. Tento neúspěch měl značný vliv na Offenbachovo další tvůrčí směřování, byla to však právě "Fortuniova píseň", díky které aféra s "Barkoufem" nebyla pro jeho kariéru zničující.  "Fortuniova píseň" totiž u publika triumfovala. Historiograf francouzské operety Florian Bruyas o sto let později psal, že to byl „největší premiérový úspěch, jaký se zapsal do pamětí Bouffes-Parisiens […] U všech čísel bylo nadšeně vyžadováno opakování. A obecenstvo by si bylo vynutilo i druhé opakování, kdyby se mu byla nechala volnost. Po „písni“ samotné vypukl v sále tak bouřlivý potlesk, že herci a orchestr byli nuceni přerušit představení na řadu minut.“ Slavný skladatel Giacomo Meyerbeer, který Offenbachovu tvorbu se zájmem sledoval, údajně prohlásil: „Rád bych byl tuto úchvatnou partituru napsal sám.“ I kritikou byla přijata s nadšením, a to i od některých z těch – jako byl Émile Perrin – kdo "Barkoufa" nejtvrději odsuzovali. Perrin v "Revue européenne" se domníval, že zatímco "Barkouf" nepatřil do Opéra-Comique a hodil by se do Bouffes-Parisiens, "Fortuniova píseň" by byla bývala v Opéra-Comique přijata s nadšením. Časopis "Le Figaro" rovnou navrhoval rychle stáhnout "Barkoufa" a vyměnit ho v Opéra-Comique za "Fortuniovu píseň". Jiní "Barkoufovi" odpůrci, jako kritik Oscar Comettant v časopise "L'Art musical", však i kvalitu "Fortuniovy písně" považovali za potvrzení svého názoru, že Offenbach nepatří mezi seriózní skladatele. „Jsa vrácen na svou pravou půdu, ze které se neměl vzdalovat, září Offenbach v první řadě.“ "Fortuniova píseň" navíc představovala osobní triumf pro představitelku kalhotkové role písaře Valentina, Julii Zoé Pfotzerovou, která sdílela obdiv kritiky. "Fortuniova píseň" zůstala na repertoáru Bouffes-Parisiens po následující desetiletí. Offenbach se podílel i na novém nastudování v roce 1874, kdy hlavní role ztvárnili Daubray (vl. jm. René-Michel Thibault), slečna Fontiová a Marie-Blanche Peschardová. Oproti tomu roku 1873 odmítl nabídku Opéry-Comique o inscenaci tam, protože se domníval, že toto divadlo, byť prestižní, proni nemělo vhodné herce a zpěváky.  Zatímco "Fortuniova píseň" jen odkazuje na de Mussetovu komedii, zhudebnil Offenbach později jiné jeho drama. Podle hry "Fantasio" Alfreda de Musseta, upravené na libreto spisovatelůvým bratrem Paulem de Mussetem, napsal opéru comique "Fantasio", která měla premiéru roku 1872.  Postavení samotné Fortuniovy písně v rámci Offenbachova díla dokládá skutečnost, že variacemi na tuto melodii zakončil slavný varhaník Auguste Bazille obřad Offenbachova pohřbu, jenž se konal 7. října 1881 v pařížském kostele sv. Maří Magdaleny.

Charakteristika.

V de Mussetově komedii Fortunio, lokaj starého notáře, získá díky své upřímnosti a vroucnosti lásku pánovy mladé choti Jacqueline, která jej původně chtěla použít jen k tomu, aby odvedl manželovu pozornost od jejího skutečného milence. Crémieuxovo a Halévyho libreto je jakýmsi volným pokračováním. Fortunio je nyní sám zestárlým notářem, který se obává o věrnost své mladé ženy Lauretty. Do té je ale zamilován jeho písař Valentin, který si získá Laurettinu přízeň právě pomocí písně, která kdysi jeho zaměstnavatele činila u dam neodolatelným. Libreto není hluboké, ale dovedně sestavené, ve stylu tradiční opéry comique, tj. s dramatickým spádem, lehkým, nikoli výstředním humorem a mírnou dávkou sentmentality. Přitom poskytuje skladateli příležitost k několika efektním hudebním scénám.  Partitura má předehru a osm zpěvních čísel. Nejznámnější a nejvýznamnější z nich je samotná „Fortuniova píseň“; objevuje se již v předehře, pak v názvucích v ansámblu č. 6 a v plné verzi jako druhá část č. 7, sopakováním ve finále č. 8. Již současníci tuto melodi oceňovali jako „diamant zasazený do libreta komické opery“ (recenzent listu "Le Figaro"). I například podle německého dramaturga a muzikologa zaměřeného na operetu Otto Schneidereita je to „vroucí a srdce dojímající melodie“. Ale i některé další části jsou zvlášť oceňovány, například milostný duet Lauretty a Valentina (první část č. 7), Valentinova parodická „pijácká píseň“ (č. 2), vstupní píseň Friqueta (č. 3) a výsměšné rondo písařů (č. 4). Pro celé dílo platí slova vydavatele Jacquesa-Léopolda Heugela: „Konečně je zde pravý žánr skutečné opéry comique, živá, lehká, elegantní, s příjemnou dávkou sentimentu.“ Když o mnoho let později kritik revue "Le Ménéstrel" Henri Moreno komentoval "Hoffmannovy povídky", obecně uznávané za vrchol Offenbachovy tvorby, přirovnal je právě k "Fortuniově písni": „Nikdo neumí tak jako autor "Fortuniovy písně" jedním máchnutím křídel vzlétnout od operety k opeře.“ "Fortuniova píseň" patří mezi nejoceňovanější Offenbachova díla (i když její jevištní život tomu zcela neodpovídá). Významný rakouský spisovatel Karl Kraus ji označil za „jedno z nejpůvabnějších a stylisticky nejjednotnějších děl světové hudební literatury“. I český Offenbachův životopisec Miroslav Šulc ji vyzdvihuje pro její „grácii a melodickou nápaditost“.  Offenbachovu "Fortuniovu píseň" ve svých románech několikrát připomíná Louis-Ferdinand Céline.

Inscenační historie.

"Fortuniova píseň" se stala brzy standardním prvkem repertoáru francouzskojazyčných divadel. Jejímu rozšíření doma i v zahraničí pomohla turné Bouffes-Parisiens: například v létě 1861 ji soubor představil na zájezdu do Vídně, Pešti, Berlína a Bruselu – právě "Fortuniova píseň" měla ze všech uváděných her největší ohlas – a vícekrát hostoval rovněž v Bad Ems, kde ji 11. června 1870 hráli v přítomnosti ruského cara a pruského krále.  Z významnějších pozdějších uvedení lze uvést pařížské inscenace v Théâtre des Variétés roku 1895 a v Trianon-Lyrique roku 1919, jakož i inscenaci v Monte Carlu roku 1903.  V Belgii se "Fortuniova píseň" hrála poprvé 7. března 1861 v Bruselu; roku 1914 ji uvedlo i hlavní operní divadlo země Théâtre royal de la Monnaie v Bruselu.  Mimo Francii jako první uvedl "Fortuniovu píseň" Offenbachův nadšený propagátor, vídeňský divadelník Karl Treumann ve svém Divadle na nábřeží Františka Josefa (Theater am Franz-Josef-Quai, nazývané však často prostě Treumanntheater). Jak psal list "Blätter für Musik, Theater und Kunst", „tato scéna si Offenbachův kult vzala za úkol; přináší jeho hudbu na východ.“ Premiéra s novou výpravou a novými kostýmy se konala 25. dubna 1861. V překladu a úpravě Ferdinanda Gumberta (pod pseudonymem G. Ernst) se jmenovala "Meister Fortunio und sein Liebeslied" (tento neobratný titul byl v tisku kritizován a inscenace v jiných divadlech používaly většinou název "Fortunios Lied" nebo "Fortunios Liebeslied"). Oproti originálnímu znění byla vídeňská verze značně upravena; cenzura si vynutila změnu závěru (Laurette zůstává věrna svému postaršímu manželovi, tj. „Fortuniova píseň“ se v rozporu se smyslem díla mine účinkem), postavu písaře Friqueta, kterou v Bouffes-Parisiens ztělesnil tenor Bache, přepsali a textově posílili pro oblíbenou lokální zpěvačku Annu Grobeckerovou – premiéra "Fortuniovy písně" ostatně byla její beneficí, posílena byla i role Babety, která se z grizety stala kuchařkou aj. Když měl o něco později vídeňský tisk možnost seznámit se s původní verzí při zméněném turné Bouffes-Parisiens, zpochybňoval vhodnot Gumbertových zásahů.  Obecenstvo přijalo "Fortuniovu píseň" s nadšením. Za krátkou dobu existence Treumannova divadla (otevřeno 1860, shořelo 9. června 1863) byla se 75 reprízami jeho nejhranější inscenací a Treumann si ji s sebou i poté, co se navrátil do divadla Carltheater.  Přijetí v tisku bylo rovněž příznivé. Podle recenzenta novin "Die Presse" stojí "Fortuniova píseň" „v prvé řadě malých veseloher s hudbou, které Offenbach sype ze svého bohatého rohu hojnosti. Zatímco v jiných kusech září dva tři solitéry, je v této operetě nepřerušená řada brilantních čísel, které všechny mají tu jedinečnou vlastnost Offenbachových hudebních děl: veselost, půvab a srozumitelnost krásné melodie.“ Revue "Blätter für Musik, Theater und Kunst" komentovala, že s "Fortuniem" získal Treumann další kus pro Offenbachovo „vítězné tažení“. „Důvtipní tvůrci textu Crémieux a Halévy duchaplně scénicky vyšperkovali malou anekdotu a dali jí takový lehoučký a ladný reliéf, že člověk snadno pomine nedostatek děje. To celé tvoří hodinku krátké chvíle s hudbou.“ Týž list však směroval hudbě "Fortuniovy písně" vážné výhrady. „Hudba je lehká, svěží, často drasticky vtipná […]. Avšak ušlechtilost a ladnost forem, a ještě více jemnost instrumentace však v této hudbě stojí daleko za jinými Offenbachovými díly, jmenovitě za "Genovefou z Brabantu". Tentokrát nepřekračuje meze šablonovitého kupletu a nejjednoduššího doprovodu.“ Ústřední „Fortuniově písni“ vyčítal „matnou sentimentalitu výrazu a monotonní rytmus“, a především skladatele obviňoval z plagiátu duetu ze Spohrovy "Jessondy".  Po Vídni následovala německá divadla v dalších městech rakouské monarchie: Bratislava 28. září 1861, Pešť 29. října 1861, Lvov prosinec 1861, Štýrský Hradec 3. září 1862, Klagenfurt 2. října 1862, Salcburk 19. listopadu 1862, Linec podzim 1862, Lublaň 28. února 1863, Innsbruck 8. října 1863, Maribor 26. ledna 1867 aj.  Německá premiéra se konala v berlínském Friedrich-Wilhelmstädtisches Theater 21. července 1861 pod názvem "Fortunio's Lied". Roli Valentina hrála Clara Ungarová, Fortunia Romanus Hassel a Marii [=Laurette] slečna Thetzenthalerová. "Fortuniova píseň" tam „vyvolala furóre a učinila nejpronikavější dojem“ ("Neue Berliner Musikzeitung"). Týž list ji označuje slovy jako jako „pečlivě vykreslený žánrový obrázek“ a „dramatická idyla“ a vykresluje dělící čáru mezi burleskními offenbachiádami jako "Orfeus v podsvětí", "Genovefa z Brabantu", "Barkouf" a "Most vzdechů" na jedné straně a líbeznými drobnosti jako "Zasnoubení při lucernách", "Děvče z Elizonda", "Číslo 66" a právě "Fortuniova píseň" na druhé straně, které se zvláště líbí „v německé vlasti“. Ve "Fortuniově písni" recenzent právě shledává „ony základní rysy skutečné německé povahy, která se jako svěží a mladistvá životní síla vine více či méně celou Offenbachovou tvorbou“. Tento dojem spočíval především na způsobu, jakým byly "Fortuniova píseň" a jí podobné operety na německých a středoevropských jevištích hrány. Po konfrontaci s autentickým představením Bouffes-Parisiens na berlínském turné již o necelý měsíc později musel týž časopis konstatovat podstatný rozdíl: kde němečtí představitelé „pojali a představili toto krásné dílo s veskrze německou vroucností“, tam u Bouffes-Parisiens „všechno nabírá zářivé barvy konverzačního stylu; po prostém a přívětivém herectví není ani stopy. Tady vládne živost, humor a radost.“ Postavy Fortunia i Friqueta hráli Francouzi s groteskní komikou namísto německé bodrosti a klíčovou roli Valentina hrála Lise Tautinová „plná dráždivosti a původy, ale zcela bez oné cituplné sentimentality,“ jíž se vyznačovaly její německé kolegyně.  Po Berlíně následovaly v rychlém sledu desítky dalších německých scén. Na konci srpna 1861 to byl Hamburk, 21. září 1861 Vratislav, 16. října 1861 Královec, Gotha, Drážďany, Stuttgart, Frankfurt nad Mohanem, Würzburg, Hannover, Riga, Štětín, Zhořelec, Kiel, Darmstadt, Coburg, Mannheim, Kolín nad Rýnem, Výmar, Rostock, Mohuč, Magdeburg, Brémy, Gdaňsk, Brunšvik, Doberan, Elberfeld…  Švýcarská premiéra se konala v Basileji 11. listopadu 1867 v německé verzi.  Pokud jde o Uhersko, 13. a 17. července 1861 uvedlo divadlo Bouffes-Parisiens "Fortuniovu píseň" na zájezdu v Národním divadle (Nemzeti Színház) v Pešti. V maďarském jazyce měla tato opereta premiéru v témž divadle 24. ledna 1862, a to v překladu Lájose Csepregiho (', pozdější překlady užívaly též název ') s Kálmánem Szerdahelyim, Vilmou Bognarovou a Ilkou Markovitsovou v hlavních rolích; udržela se na repertoáru dlouhodobě. Brzy následovaly premiéry v Košicích (2. února 1862 v překladu Endreho Latabára), Kluži (1862), Pécsi (1863) a Debrecíně (1864).  Chorvatská premiéra se konala 14. prosince 1865 v překladu S. Udbinského pod názvem "Meštar Fortunio i njegova ljuvena pjesma". Polská premiéra se konala 29. července 1862 ve varšavském Velkém divadle (resp. v jeho letní scéně v oranžérii palácového kompexu Łazienki Królewskie v překladu J. B. Wagnera pod názvem "Śpiewka pana Fortunata" (později též "Piosonka pana Fortunata"). Obsazení vévodily Kamila Stankiewicz jako Laurette a Maria Kwiecińska jako Valentin, titulní úlohu hrál Adolf Kozieradzki. "Fortuniova píseň" měla velký úspěch, v sezóně 1862 byla druhou nejúspěšnější operní novinkou (po "Orfeovi v podsvětí", a třetí nejúspěšnější operou celkem po "Dobrou noc, pane Pantalone") a v roce 1863 druhou nejhranější operou (opět po "Orfeovi v podsvětí"). Později (roku 1873) ji hrálo varšavské operetní divadlo Tivoli se slavnou Adolfinou Zimajerovou. Hrály ji i stálé soubory v dalších městech (Lvov 23. listopadu 1868, Krakov 1871) a kočovná divadla (např. společnost Anastazyho Trapsza, mj. v Lublinu 1872 a v Lodži 1873). Naposledy se zde hrála roku 1992 ve Varšavské komorní opeře. V Dánsku byla "Fortuniova píseň" uvedena poprvé 4. září 1861 v kodaňském divadle Casino pod názvem "Fortunios Elskovssang"; dosáhlo zde jen 6 repríz. 1. října 1891 byla v překladu Johannese Marera pod názvem "Fortunios Sang" uvedena v koncertním sále v Tivoli a v divadelním sále v téže lokalitě se hrála i v roce 1908. Švédská verze "Fortunios visa" v překladu Ernsta Wallmarka měla premiéru v Královském divadle ve Stockholmu 17. října 1862 (13 představení); poté v roce 1884 v Nya Teatern (8 představení), od 16. května 1896 v Södra Teatern a znovu od 29. dubna 1922 v Královském divadle, tentokrát v novém překladu Svena Nybloma (2 představení). 15. února 1870 měla premiéru v Nya Teatern v Helsinkách.  V Rusku – nepočítáme-li inscenaci německého městského divadla v Rize v dubnu 1862 – uvedlo "Fortuniovu píseň" poprvé petrohradské Alexandrinské divadlo, a to 19. ledna 1872 pod názvem "Волшебная песенка" (později též hráno jako "Песенка Фортунио", v překladu a zásadní moralizující úpravě herce Sergeje Cenina). Následovalo Malé divadlo v Moskvě dne 10. ledna 1874. Do Španělska přivezla "Fortuniovu píseň" nejprve francouzská Prioleauova divadelní společnost a hrála ji v lednu 1868; kritika si stěžovala na nízkou úroveň provedení. Ve španělském jazyce měla premiéru 23. dubna 1869 pod názvem "La Canción de Fortunio" (později též "La Canción de Feliciano" – Mussetovo drama a jeho hrdina byli ve Španělsku prakticky neznámí) v překladu Salvadora Maríi Granése a Ángela Povedana v madridském divadle Teatro de la Zarzuela. Portugalská premiéra se konala v lisabonském divadle Teatro da Trinidade 13. března 1869 pod názvem "La Canção de Fortunio"; roli Valentina hrála místní hvězda Rosa Damasceno (1845–1904).  I v Itálii hrály "Fortuniovu píseň" nejprve v originálním znění francouzské divadelní společnosti, především společnost Eugèna Meynadiera. 16. září 1868 měla takto premiéru v Miláně a 6. prosince 1870 ji Meynadier uvedl v Turíně (Teatro Scribe). V roce 1874 koupilo nakladatelství Sonzogno od Heugelova nakladatelství právo k této operetě pro Itálii a již roku 1875 byla "Fortuniova píseň" také vydána v italském znění jako "La Canzone di Fortunio" (společně se "Zasnoubením při lucernách"). To umožnilo inscenace v italštině, kde průkopníkem v oblasti francouzské operety byla společnost Antonia Scalviniho, která již roku 1874 uvedla "La Canzone di Fortunio" v Janově (Politeama Genovese) a v Benátkách (Teatro Malibran). 24. února 1875 následovala premiéra v Neapoli. Roku 1888 ji v parmském Teatro Reinach uvedla společnost Gateana Taniho (někdejšího zpěváka u Scalviniho). Jedno z řídkých moderních italských provedení "Fortuniovy písně" uspořádal dirigent Peter Maag 12. května 1981 v turínském Auditorio della RAI. Ve Velké Británii se "Fortuniova píseň" hrála poprvé 1. července 1871 v londýnském Gaiety Theatre při hostování bruselského divadla Fantaisies-Parisiennes. V anglickém znění jako "The Song of Fortunio" ji uvedlo totéž divadlo v podání společnosti Johnnieho Toola, poprvé 3. ledna 1876; Fortunia hrál W. H. Leigh, Laurettu Alice Burvilleová a Valentina slečna Stembridgeová. Royal Academy of Music ji uvedla v anglické úpravě L. H. F. du Terreauxe 11. prosince 1907. Samotná píseň zpopulárněla pod názvem „Love's Secret“.  Ve Spojených státech amerických se hrála "Fortuniova píseň" především v němčině (Stadttheater New York, 14. září 1867), případně též ve francouzštině (Batemanova společnost v Pike's Opera House, New York, 21. prosince 1868). Loewenbergovy "Annals of Opera" datují newyorskou premiéru anglickojazyčné verze 23. dubnem 1883, zatímco Kurt Gänzl identifikuje až inscenaci v American Theater 22. ledna 1900 pod názvem "The Magic Melody".  V anglicky mluvícím světě však nenašla "Fortuniova píseň" nikdy takový ohlas jako na evropském kontinentě. Jednou z výjimek byla inscenace Welsh National Opera roku 1979 v kombinaci s Offenbachovou aktovkou "Pan Karfiol si dovoluje pozvat…".  V současnosti je "Fortuniova píseň" hrána zřídka – je poměrně náročná pro amatérské či poloamatérské soubory, které jsou jinak hlavními propagátory Offenbachových jednoaktovek. Lze zmínit scénické uvedení v letech 1980 a 2013 scénicky na Festivalu Jacquese Offenbacha v Bad Ems, koncertní nastudování v Théâtre national de l'Opéra-Comique roku 2009, v Opéra de Lyon (sál Bourse du Travail) roku 2012 nebo v podání souboru Sinfonietta Bel Canto v Immanuel Lutheran Church v Downer's Grove, Illinois, roku 2014, jakož i inscenaci State Opera of South Australia (Adelaide, Opera Studio) roku 2015 v kombinaci s Mozartovými "Bastienem a Bastienkou". Četnější jsou rovněž školní nastudování, například roku 2016 jako absolventské představení divadelní školy při Severořeckém divadle v Soluni a téhož roku v podání studentů na Miami Music Festival.

České země.

V českých zemích uvedlo "Fortuniovu píseň" – pod názvem "Meister Fortunio und sein Liebeslied" ve vídeňské Treumannově a Gumbertově verzi – poprvé Královské městské divadlo v Brně dne 21. září 1861. Deník "Brünner Zeitung" se o ní domníval, že je to „letmý, ale humorný výtvor oblíbeného skladatele,“ a vyzdvihl zejména ansámbl písařů, který se musel opakovat. I deník "Tagesbote" tuto operu přivítal, neboť „má všechny přednosti lepších Offenbachových oper: zábavný námět, i když si nečiní nároky na původnost ani pravděpodobnost, a hudbu plnou půvabu, rytmu a melodického bohatství“. Dosti však zkritizoval pěvecký výkon většiny představitelů a dirigentovo hudební nastudování. Příznivějšího přijetí u brněnského publika se "Fortuniova píseň" dočkala až následujícího roku, když klíčovou roli převzala mladá Margarethe Zirndorferová.  V Královském zemském divadle v Praze byla "Fortuniova píseň" ("Fortunio's Lied") provedena s poměrným zpožděním, a to poprvé až 9. listopadu 1861. Fortunia hrál Friedrich B. Hassel, Marii (=Laurettu) Eleonora Ehrenbergová, Valentina slečna Sternauová. Recenzent deníku "Bohemia" se stavěl k tomuto dílu s určitou rezervou: „Tato opereta sice po hudební stránce zřejmě stojí za jinými dřívějšími téhož skladatele, neboť obsahuje málo nového, ale použitý melodický materiál je vyšperkován s oním rytmickým, harmonickým a instrumentačním umem, který je pánu Bouffes-Parisiens vlastní, a i to nejbezvýznamnější, nejvšednější dokáže pikantně ztvárnit.“ 24. března 1862 byla poprvé uvedena v Olomouci, 26. února 1863 v Opavě, 11. února 1865 v Plzni, 28. října 1865 ve Znojmě, roku 1865 v Českých Budějovicích. Avšak nastudovali ji i amatéři, například již v červnu 1862 ochotníci u vojenské posádky v Terezíně. Premiéru v češtině nastudovalo Prozatímní divadlo a uvedlo 6. října 1865 v překladu Jindřicha Hanuše Böhma jako "Píseň pana Fortunia"; byla to po "Orfeovi v podsvětí" a "Zasnoubení při lucernách" třetí Offenbachova práce, která zazněla v češtině, a současně třetí opereta vůbec. Titulní roli hrál František Karel Kolár, zbývající vesměs ženské role obsadily dámy z tehdejšího souboru, aniž by se některé z nich vyznamenala. Po třech představeních v měsíci říjnu následovala další tři ve značných odstupech, tím se "Fortuniova píseň" v Prozatímním divadle vyčerpala. Jan Neruda v kritice v "Národních listech" především vyčítal Prozatímnímu divadlu uvedení operety známé již z pražského německého divadla a nikoli skutečné novinky; o samotné "Fortuniově písni" soudil, že se „nehonosí […] žádnými zvláštními krásami. Lehká, plynná je sice jako všechny skladby Offenbachovy, melodie její nevynikají ale původností. Hlavní přednost spočívá zde opět v pěkné instrumentaci.“ Časopis "Lumír" se o „Offenbachově operetce“ "Píseň pana Fortunia" domníval: „Ač nemá tato těch předností, jako "Orfeus v podsvětí" a j., předc zajímá, i udrží se déle na našem repertoiru.“  Jakožto reprezentantka „ušlechtilé“ větve Offenbachovy tvorby se "Fortuniova píseň" dostala i na repertoár Národního divadla, a to i v prvním desetiletí 20. století. Tehdy byla pod vlivem Karla Kovařovice opereta z Národního divadla vytlačena, avšak "Píseň Fortuniova" neboli "Fortuniova píseň" byla inscenována 18. prosince 1901 v novém překladu Václava Judy Novotného a tato inscenace byla obnovena 8. června 1910. Titulní roli zestárlého Fortunia ztělesnil nestor pěvců opery Národního divadla Adolf Krössing, v úloze Friqueta uplatnila své komické nadání začínající hvězda české operety Marie Zieglerová. Derniéra "Fortuniovy písně" se konala 8. ledna 1915. S výjimkou Hoffmannových povídek pak Národní divadle uvedlo některé Offenbachovo dílo znovi až po více než století, v karlínské inscenaci "Orfea v podsvětí" roku 2017. Ve stejné době uváděla tuto operu Švandova aréna na Smíchově (premiéra 3. října 1913, v kombinaci s "Čarovnými houslemi" a "Dafnisem a Chloé"). Soukromá a mimopražská česká divadla však po tomto díle nesáhla.  Hrála ji však amatérská divadla, například roku 1874 v Pardubicích (jako "Fortuniova líbezná píseň"), roku 1907 v Čáslavi, roku 1924 v Nové Pace. V první třetině 20. století, zejména pod vlivem Loutkového divadla mnichovských umělců (Marionettentheater Münchner Künstler) Paula Branna, se ukázala příhodnost drobných hudebně-dramatických děl, včetně Offenbachových, pro loutkové divadlo; osobitou inscenaci "Fortuniovy písně" nastudovalo vinohradské Loutkové divadlo Umělecké výchovy (premiéra 20. prosince 1930 v Plzni), jakož i Loutkové divadlo Sokola v Liberci.  Dosud poslední profesionální inscenaci nastudovala zpěvohra Státního divadla v Brně roku 1965 (spolu s "Manželem za dveřmi" a "Zasnoubením při lucernách"). V roce 1973 pak hrálo "Fortuniovu píseň" divadlo Disk Hudební fakulty AMU v Praze (spolu se "Zasnoubením při lucernách"); roli Fortunia tehdy hrál mladý Ivan Kusnjer.

Děj opery.

(Zahrada u domu notáře Fortunia, za vlády Ludvíka XV.) Pan Fortunio si podrobně prohlíží záhony pod okny své ženy. Je jasné, že opět několik růží chybí, a v prsti jsou čerstvé stopy – neklamné známky milence. Fortunio podezírá některého ze svých písařů, možná druhého nejstaršího Valentina, který je poslední dobou roztržitý. To ve Fortuniovi vzbuzuje vzpomínky – on sám byl před pětatřiceti lety mladým písařem a díky své písni, jíž žádná žena neodolala, dobyl Jacqueline, manželku svého zaměstnavatele notáře Andrého. Ale na jeho píseň se už zapomnělo a on ji určitě nehodlá vynést na světlo, aby sloužila jiným svůdníkům – zvláště když má nyní krásnou a o mnoho mladší ženu. Jeho manželka Laurette se chystá na návštěvu své sestřenice a její žárlivý manžel ji nabízí doprovod. Jejich rozhovor se brzy zvrtne v hádku. Fortunio vypráví, že jí před oknem nechá jako ochranu před větrem a jako ozdobu postavit vysokou zeď zdobenou bodci a střepy. Rozzlobená manželka ho varuje: dosud ji zdobí věrnost i ostatní ctnosti, ale v takových hádkách mohou brzy vzít za své (č. 1 Laurettin kuplet "Prenez garde à vous"). Jen naoko udobření manželé odcházejí.  Nepřítomnost zaměstnavatele ihned využije pět Fortuniových písařů – Guillaume, Landry, Valentin, Saturnin a Sylvain – k oddechu a k občerstvení, které právě přináší kuchařka Babet. Jídlo sestává jen z chleba a jablek a k pití je jen voda, ale písaři jsou stejně potěšeni a Valentin zpívá „pijáckou píseň“ opěvující čistou vodu (č. 2 ansámbl o chlebu a jablkách "Il est parti! Il est parti!" a Valentinova pijácká píseň "Ma chère eau pure, on la méprise… La belle eau claire"). Všichni tuší, že je Valentin zamilován, ale nevědí, do koho. Zato je jasné, že babet má slabost pro mladičkého poslíčka Friqueta, která se právě vrací z ranní pochůzky (č. 3 kuplet malého Friqueta "C'est moi qui suis le petit clerc!"). Ostatním písařů přináší Friquet psaníčka či vzkazy od jejich děvčat a kromě toho velký objev pro všechny. Dozvěděl se o barvité minulosti pana notáře a o jeho magické písni, kterou nezná nikdo jiný než Fortunio sám. Všichni si vesele představují, jak Fortuniovi přednesou historku z jeho minulosti, až je zase bude kárat pro mladickou nevázanost (č. 4 rondo písařů "Notre patron possédait de la voix (Autrefois, aujourd'hui)").  Všichni se vracejí k práci, až na Valentina a Friqueta, který uhodl Valentinovo tajemství a totožnost jeho milované – je to paní Laurette. Ta se právě vrací od sestřenice, dosud rozdurděná na manžela. Valentinovy rozpaky při krátkém setkání s ní Friquetovo podezření potvrdí a Valentin se přiznává (č. 5 Valentinův kuplet "Je l'aime! Oui, tu lisais bien dans mon cœur"). Jenže vyznat paní Fortuniové lásku se neodvažuje. To Friquet vypráví, že už vyznal lásku leckteré, jen dosud bez výsledku.  Společně se dávají do nepříjemného úkolu – probírat spisy po zemřelém notáři Andréovi. Ale na rubu jedné listiny naleznou rukopis, který nemůže být nic jiného, než náčrtek písně pana Fortunia. Friquet svolává všechny písaře a Valentin jim ukazuje cenný nález: píseň, která jako talisman dobude srdce každé ženy. Nadšení písaři rychle pořizují opisy a rozbíhají se účinek písně vyzkoušet (č. 6 duet "Par-devant maître André, notaire…", ansámbl, Valentinův kuplet "Salut! chanson magique" a valčík písařů "Toutes les femmes sont à nous").  Valentin ovšem zůstává na místě a vracející se pan Fortunio, který na něj dávno podezření, s ním vede přísný rozhovor. I když k přímé konfrontaci nedojde a notář se spokojí s náznaky, Valentin nepochybuje, že jeho zaměstnavatel ví vše. Friquet se vrací od Babet s nepořízenou – za šestinásobné zapění Fortuniovy písně dostal jen krajáčem po hlavě. Valentin sbírá odvahu a rozhoduje se vyzkoušet „talisman“ sám. Friquet mu pomůže odlákat Fortunia tím, že křičí a předstírá, že Châtelet je v plamenech a všichni tam pana notáře potřebují.  Laurette a Valentin zůstanou sami. Písař se jen s největším zdráháním svěřuje, že je zamilován do jisté dámy, její jméno však odmítá vyslovit; raději Laurettě zazpívá Fortuniovu píseň (č. 7 duet a "Ah, venez là près de moi" a Fortuniova píseň "Si vous croyez que je vais dire"). Laurette jej vyslechne jen se soucitem a Valentin je přesvědčen, že jej nepochopila a že talisman ztratil moc.  Fortunio se vrací – žádný požár se nekonal – a učiní to, co se Valentin neodhodlal. Rozhořčen tím, že nachází manželku a písaře spolu, vyčítá své ženě, že se jej chtěla falešnou zprávou zbavit, aby mohla zůstat s Valentinem, který je do ní zamilován. Tak se Laurette dozvídá, že to ona je Valentinovou tajnou láskou, a z rozhořčení svého muže si nic nedělá; i Valentin je notáři vlastně vděčen.  Mezitím se všichni písaři vracejí se svými milenkami, ba dokonce i Friquet s Babet: účinek písně se dostavil. Všichni si ji, k Fortuniovu zoufalství, volně prozpěvují. Zatímco je Fortunio honí, hodí Laurette Valentinovi z balkonu růži – jejich románek může začít… A Valentin zanotuje znovu posměšnou píseň o panu notáři a všichni se přidávají (č. 8 finále "Si vouz croyez que je vais dire… Notre patron possédait de la voix").

Instrumentace.

Dvě flétny, hoboj, dva klarinety, fagot; dva lesní rohy, dvě trubky, pozoun; tympány, bicí souprava; smyčcové nástroje (housle, violy, violoncella, kontrabasy).

Jiná hudební díla na stejný námět.

Offenbachova "Fortuniova píseň" nezpracovává přímo původní komedii "Le Chandelier" Alfreda de Musseta. Tu však zhudebnil francouzský skladatel André Messager, jehož opéra comique "Fortunio" měla premiéru 5. června 1907 v pařížské Opéra-Comique.  Samotnou Fortuniovu píseň z Mussetovy činohry zhudebnili například Just Géraldy (1851), Paul Destribaud (1853), Amédée de Carayon la Tour (1854), Jules Boucher (1857), Antoine Barbizet (1858), Lucien Dautresme (1859), Henri Reber (1861), Henri de Meretz (1861), Auguste Gougelet (1862), Louise Leimann (1867), Adolphe Dietrich (1872), Édouard Pascal (1874), Petr Iljič Čajkovskij (1875, jako první ze "Šesti romancí" Op. 28), Francis Chassaigne (1876), Francesco Paolo Tosti (1881), G. Thamyris (1884), Jean Nicole (1885), Henri Dupont (1889), Frederick Delius (1889/90), Georges Regnard (1893), Paul Fournier (1898), Yvon Mÿl (1899), Gaston Choisnel (1904), Albert Glandaz (1908), Edmond Hippeau (1908), Étienne Micard (1912), Roger Jalowicz (1920), Léon Frings (1934), Jacques Ibert (1936), Ivan Devriès (1948) a Ennemond Trillat (1963). Původní hudbu k této písni pro inscenaci "Le Chandelier" v Théâtre-Historique roku 1848 napsal skladatel a dirigent Alphonse Varney, který byl také kapelníkem Bouffes-Parisiens v době premiéry Offenbachovy "Fortuniovy písně".  Z četných úprav pro taneční a salonní použití lze zmínit Fortunio-Magellone-Daphnis Quadrille, Op. 103, Josefa Strausse, která kombinuje melodie ze tří Offenbachových děl: "Fortuniova píseň", "Genovefa z Brabantu" a "Dafnis a Chloé".

Fortuniova píseň (hráno též jako "Píseň Fortuniova" nebo "Píseň pana Fortunia", ve francouzském originále ) je opéra comique o jednom dějství francouzského skladatele Jacquese Offenbacha na libreto Hectora Crémieuxe a Ludovica Halévyho. Premiéra se konala 5. ledna 1861 v pařížském divadle Théâtre des Bouffes-Parisiens.

La chanson de Fortunio ("The Song of Fortunio") is a short opéra-comique in one act by Jacques Offenbach with a French libretto by Ludovic Halévy and Hector Crémieux. The music was composed within a week, with a further week being spent in preparations for the production. Its success was welcome after the failure of "Barkouf" a fortnight earlier.  Taken as a whole, this operetta has never formed part of what may be termed the standard repertoire, but despite this, and especially during the period prior to the First World War, the title song remained extremely popular as a recital item, and indeed the writer of Offenbach's obituary in "The Times" considered the song itself to be one of his best compositions along with "Orpheus in the Underworld" and "La Grande-Duchesse de Gérolstein" – with "La belle Hélène" following behind these "at some distance".  Offenbach had composed music for the song of Fortunio in act 2, scene 3, of "Le Chandelier" by Alfred de Musset for a revival of the play in 1850 at the Comédie-Française and this was published (by Heugel) as part of Offenbach's collection of songs "Les Voix mystérieuses" in 1853, and taken up enthusiastically by the tenor Gustave-Hippolyte Roger in his concerts. The librettists based their one-act "La chanson de Fortunio" around this song – with the story as a sort of sequel to the original play, the melody of the song being heard in the overture.  Messager composed an opera "Fortunio" (1907) based on the Musset play; Fortunio's song from that work was also set in Russian by Tchaikovsky as the first of his six "Romances", Op. 28.


Osobní život.

Předtím, než se stal guvernérem a velkovezírem, byl Mehmed Paša tzv. "silahdar", vysoce postavený voják v sultánově stráži.  Oženil se s princeznou Gevherhan Sultan, dcerou sultána Ahmeda I. a Kösem Sultan.

Guvernér Egypta.

Než se Mehmed stal poprvé velkovezírem, byl v roce 1607 jmenován guvernérem Egypta a zastával tento post až do roku 1611. V roce 1604, tři roky před získáním této funkce, byl guvernérem Egypta Maktul Haci Ibrahim Paša. Ten byl zavražděn hindskými vojáky z jeho vlastních řad. Tato událost způsobila na následující 3 roky nestabilitu Egypta, kdy tento osud potkal další dva guvernéry. Hadim Mehmed Paša a Yemnli Hasan Paša nebyli schopní tuto vzpouru potlačit.  Když Mehmed Paša nastoupil do této funkce, jeho silné metody a osobnost mu umožnili potlačit hindské vojáky a zrušil nelegální daň, která byla uvalena na egyptský venkov. Po prvním vylodění v Alexandrii získal podporu veřejnosti tím, že navštívil hrobku místních svatých a vzdal hold Mamlukům. Nařídil také opravu mamluckých budov a jiných staveb. Poté nechal popravit guvernéry těch oblastí, kteří zapříčinili vzpouru hindských vojáků a zavedli daň, která nebyla schválena.  Napětí vyústilo v únoru roku 1609, kdy se povstalci shromáždili ve městě Tanta a setkali se u hrobky Ahmada al-Badawi, egyptského nejslavnějšího světce, kde přísahali, že budou nadále odporovat snahám Mehmeda Paši. Poté shromáždili vojsko a drancovali vesnice, aby měli dostatek zásob. Mehmed Paša také shromáždil jednotky, i když někteří úředníci trvali na diplomatickém řešení. S tím Mehmed souhlasil a vyslal muftího Altiparmaka Mehmeda Efendi a úředníka, aby vyjednávali se vzbouřenci. Muftí jim navrhoval určitou moc nad územím, avšak to odmítli a Mehmed začal mobilizovat armádu.  Jednotky Mehmeda Paši se střetly se vzbouřenci na severu Káhiry. Vzbouřenci, kteří nebyli připraveni, prohráli bitvu, a pašovy jednotky jich nechaly 250 popravit, zatímco ostatní byli vyhoštěni do exilu v Jemenu.  Za úspěch při této události byl Mehmed zproštěn otroctví a podrobil se mamlucké a osmanské nadvládě. Pokračoval i nadále ve veřejně prospěšných pracích a pokoušel se reformovat fiskální a vojenskou administrativu v egyptském ejáletu, snížil počet bejů na 12, i když to bylo později zrušeno. V roce 1611 byl sultánem povolán zpět do Konstantinopole.

Velkovezír.

Mehmed Paša byl velkovezírem v letech 1614–1616 a poté znovu od ledna do prosince roku 1619. Když byl ve funkci, byl často nazýván "Kara Mehmed Paša" a tato přezdívka pro něj byla používána za jeho zády (i když ji pravděpodobně musel během svého života slyšet) díky jeho velkým stavbám a také proto, že jeho otec byl kovářem skotu v istambulské čtvrti Karagümrük. V historii byla přezdívka "Kara" (turecky černá) používána kvůli barvě vlasů nebo metaforicky pro někoho odvážného a statečného.  Během svého života se jako velkovezír zapojil do útoku na Vídeň s pouhými 47 jezdci, aniž by informoval jiného vezíra v hlavním městě. Tento útok skončil totální porážkou a stál jej později život. Někteří historikové považují tento útok za třetí napadení Vídně osmanskými Turky, i když porovnávat jej s tím prvním, který vedl sultán Sulejman I. v roce 1529 a později Kara Mustafa Paša v roce 1683, není možné.

Guvernér provincie Aidin.

Mezi dvěma obdobími, kdy byl velkovezírem, zastával funkci guvernéra v Aidin (později součást západní části provincie Anatolie). Jako guvernér se zde zapsal do historie svými stavbami v karavanseráji ve městě Kuşadası, které jsou po něm i pojmenovány. Ty byly zaměřeny na rozvoj obchodu a přilákání obchodních lodí do místního přístavu (v té době byl přístav využíván mnohem více než ten v Izmiru, jak popisovali tehdejší evropští obchodníci). Nyní se karavanseráj využívá jako luxusní hotel a nákupní centrum. Další karavanseráj vybudoval ve městě Ulukışla; užíval se během výprav proti Safíovcům během Osmansko-perské války (1603–18), která nakonec skončila osmanskou porážkou.

Smrt.

Mehmed Paša byl uškrcen ve funkci v prosinci roku 1619 mladými janičáry, u kterých hledal útočiště.

„Ökuz“ Mehmed Paša (? – 23. prosince 1619), známý také jako Kara Mehmed Paša (kara – černý), byl osmanský státník a zpočátku 17. století vojenský velitel, který byl dvakrát držitelem funkce velkovezíra, poprvé v letech 1614–1617 (za vlády sultána Ahmeda I.) a podruhé od ledna do prosince 1619 (za vlády Osmana II.). Byl také guvernérem Egypta v letech 1607–1611. Ökuz Mehmed Paša byl často nazýván "Kul Kiran" (bývalý otrok) díky jeho úspěchu při potlačení vzpoury v Egyptě krátce po roce 1600 (vojáci byly často pouzí otroci, turecky "kul").

"Öküz" Mehmed Pasha ("Mehmed Pasha the Ox"; died 23 December 1619), also known as Kara Mehmed Pasha ("the Black") or "Kul Kıran" Mehmed Pasha ("the Slavebreaker"), was an Ottoman statesman and military commander of the early 17th century who held the office of Grand Vizier twice, the first time from 17 October 1614 to 17 November 1616 (during the reign of Ahmed I) and the second time from 18 January 1619 to 23 December 1619 (during the reign of Osman II the Young). He was also governor of Egypt from 1607 to 1611. Okuz Mehmed's nickname "Kul Kiran" (slavebreaker) came from his success in crushing the mutiny in Egypt during the early 1600s (soldiers were often known as kul or slave).


Historie.

Pozemky Slains vlastnil vlivný skotský klan Hay již od 14. století. V roce 1453 byl Sir William Hay, jenž byl hlavou klanu, jmenován králem Jakubem II., hrabětem z Errollu. V této době byl hlavním sídlem hrad Old Slain Castle u Colliestonu, asi 8 kilometrů na jihozápad. V roce 1585 získal titul Francis Hay, 9. hrabě z Errollu a konvertoval ke katolické církvi. Spikl se s dalšími katolickými šlechtici, včetně hraběte z Huntly, se kterým se přidal ke krátce trvající rebelii v roce 1589. Erroll byl také signatářem dokumentu, objeveného při odhalení španělsko–katolického spiknutí proti králi, za což byl roku 1594 prohlášen za zrádce a Old Slains Castle byl na příkaz krále Jakuba I. zničen.  Po nějaké době, strávené v zahraničí se hrabě do Skotska vrátil a v roce 1597 se zřekl se katolické víry, čímž získal zpět královu přízeň. Opustil zničený hrad Old Slains a na současném místě postavil nádvoří a čtvercovou obytnou věž. Originálně se jmenovala "Bowness", ale později se místu začalo říkat "nový": „"New Slains"“. Křídla budov okolo nádvoří byly prodlouženy v roce 1644 přidáním chodby s galerií, a v roce 1717 byla přestavěna přístupová strana.  V roce 1820 si William Hay, 18. hrabě z Errollu, vzal Lady Elizabeth FitzClarence, nemanželskou dceru krále Viléma IV.. Ve 30. letech 19. století 18. hrabě zadal aberdeenskému architektovi Johnu Smithovi, hrad přestavět. Přestavba byla provedena ve skotském baronském stylu, včetně žulových obkladů z let 1836–1837. Zahrady byly vytvořeny na konci 90. let 19. století architektem T. H. Mawsonem.  Hrad Slains je spojovaný se spisovatelem Bramem Stokerem, který byl častým návštěvníkem v Cruden Bay mezi lety 1893 a 1910. Hrad je zmíněn v románech "The Watter's Mou"' a "The Mystery of the Sea"., které byly příběhem zasazeny do této lokality. Hrad také poskytl inspiraci pro Kyllionův hrad v knize "Klenot sedmi hvězd". Hrad Slains je ovšem obvykle spojován hlavně s románem Drákula. Je velmi pravděpodobné, že se prostředí hradu stalo vizuální inspirací, když Stoker začal psát svůj román v Cruden Bay. Osobitý prostor hlavní síně tvaru oktagonu, může být hlavním zdrojem pro popis oktagonální síně hraběte Drákuly.  V roce 1913 20. hrabě z Errollu hrad Slains prodal, čímž ukončil více jak 300 let trvající linii ve vlastnictví rodu Errollů. Hrad zakoupil Sir John Ellerman, bohatý ovšem tajnůstkářský majitel lodní společnosti Ellerman Lines, který hrad pronajal. V roce 1925 nechal odstranit všechny střechy, aby se tím vyhl placení daní z nemovitosti. Od té doby hrad chátral a nyní z něj zůstalo pouze obvodové zdivo. V roce 2004 se objevila zpráva, že partnerská společnost Slains Partnership připravuje plány na rekonstrukci, která by měla stavbu přebudovat na 34 apartmánů. V srpnu 2007 byl záměr povolen v územním plánu správní radou Aberdeenshire, ale kvůli ekonomické krizi v roce 2009, byly všechny plány na obnovu pozastaveny. V dubnu roku 2018 byl hrad na seznam hodnotných památek Historic Environment Scotland v kategorii B. Místní obyvatelé tuto změnu velmi uvítali poté co více jak deset let bojovali proti přebudování hradu na rekreační apartmány. Proti tomu se současní majitelé pod společností Mountwest 4 Limited odvolali u soudu.

Architektura.

Na první pohled se zřícenina hradu zdá být kvůli rozmanitému zdivu používajícímu žulu, červené cihly, pískovec a novější hlazenou žulu, směsicí několika různých architektonických stylů. Ovšem faktem je, že většina architektury pochází z poměrně soudržného období od roku 1597 do roku 1664, kdy vznikala nejrozsáhlejší výstavba. Při přestavbě roku 1836 bylo přidáno žulové obložení v kontrastu se starším stavebním provedením. Obraně hradu slouží od západní strany severomořský útes a z druhé strany dnes zničená hradba, ve které býval hlavní vstup z jižní strany. Zříceninu tvoří poměrně dobře zachovalá tří až čtyř patrovou stavba s částečným podsklepením patrným zvláště na východní straně. Zde jsou dobře zachovalé sklepní kuchyně a spižírny. Vnitřní průchody jsou celekem dobře zachovalé dřevěné konstrukce s četnými příklady pískovcového obložení a cihlovými oblouky. Interiér v přízemí je bludištěm chodem a menších pokojů, což ukazuje na velkou obývanost hradu v 17. století.

Slains Castle známý také jako New Slains Castle, kvůli rozlišení se starým hradem Old Slains Castle, je zřícenina hradu ve správní oblasti Aberdeenshire ve Skotsku. Nachází na útesu na okraji Severního moře kilometr východně od vesnice Cruden Bay. Jádro hradu tvoří donjonová věž z 16. století, kterou nechal postavit Francis Hay, 9. hrabě z Errollu. Hrad byl mnohokrát výrazně přestavován, naposled v roce 1837, kdy byl přestavěn na honosné sídlo ve skotském baronském stylu. K sídlu také patřily tři rozsáhlé zahrady, ovšem dnes se zde nachází pouze nezastřešená ruina. Plány na obnovu hradu jsou pozastaveny od roku 2009. Hrad je od dubna 2018 veden pod ochranou Historic Environment Scotland na seznamu hodnotných historických pamětihodností v kategorii B. Spisovatel Bram Stoker se přímo inspiroval hlavní síní hradu pro svůj román Drákula. Oktagonální velkou síň hradu Slain v románu popisuje postava Jonathana Harkera, když popisuje Drákulův hrad.

Slains Castle, also known as New Slains Castle to distinguish it from nearby Old Slains Castle, is a ruined castle in Aberdeenshire, Scotland. It overlooks the North Sea from its cliff-top site east of Cruden Bay. The core of the castle is a 16th-century tower house, built by the 9th Earl of Erroll. Significant reconstruction of the castle has been carried out a number of times, lastly in 1837 when it was rebuilt as a Scots Baronial mansion. At one time it had three extensive gardens, but is now a roofless ruin. Plans to restore the castle have been on hold since 2009. It is a Historic Environment Scotland Category B listed building. Apparently Bram Stoker took inspiration for the great room in Dracula's Transylvanian Castle directly from Slain castle's octagonal great room. He transposed the Slain room directly to Castle Dracula where Jonathan Harker described it in the novel.