Život.

Narodil se jako syn vinaře (odtud jeho příjmení). Školu absolvoval ve Würzburgu; poté studoval na univerzitě v Kolíně nad Rýnem, kde se v roce 1479 stal bakalářem svobodných umění. Vedle latinské gramatiky a rétoriky se učil také matematiku a astronomii ale nepodařilo se mu dokončit studia teologie. Roku 1482 podnikl studijní cestu do Budína aby se seznámil s okruhem vědců u dvora Matyáše Korvína.  Roku 1484 odešel na Univerzitu v Heidelbergu a pokračoval ve studiu umění, s důrazem na poetiku a rétoriku. Zde poslouchal přednášky v řečtině a hebrejštině a byl žákem Rudolfa Agricoly a Johanna von Dalberga, kteří ho seznámili s humanistickým světem idejí. Během pobytu v Heidelbergu si latinizoval jméno na Conradus Celtis. Roku 1485 získal titul Magister a o rok později vydal své první dílo "Ars versificandi et carminum". Přednášel V Erfurtu, Rostoku a Lipsku a podnikl přednáškové cesty do Padovy, Ferrary, Říma, Boloni, Florencie a Benátek. Diskutoval zde s tehdejšími předními učenci (Marsilius Ficinus, Philippus Beroaldus, Pomponius Laetus a Marcus Antonius Sabellicus). 18. dubna 1487 mu v Norimberku na říšském sněmu císař Fridrich III. udělil titul "poëta laureatus" a zároveň získal titul doktora.  Na jaře 1489 cestoval přes Dalmácii, Chorvatsko a Uhersko do Krakova, kde do roku 1491 studoval na Jagellonské universitě matematiku, astronomii a přírodní vědy. Seznámil se zde s místními humanistickými učenci (Lorenz Rabe, Bonacursius) a po římském vzoru založil první učenou společnost "Sodalitas Litterarum Vistulana" (Poviselská literární společnost). Roku 1490 cestoval přes Vratislav a zastavil se v Praze.  Celtis založil v Uhrách "Sodalitas Litterarum Hungaria" (Uherská literární společnost), později přenesenou do Vídně jako "Sodalitas Litterarum Danubiana". Zastavil se v Řezně, Pasově (pravděpodobně také v Míšni) a Norimberku. Zde nakladatel Hartmann Schedel použil jeho popis Vratislavi pro svou "Norimberskou kroniku". Navštívil Lübeck a nakonec se usadil v Ingolstadtu, kde se stal 1491/92 docentem rétoriky a poetiky a přednesl zde svou proslulou přednášku, ve které německé studenty vyzval, aby se vyrovnali Italům v literatuře a vzdělanosti. V zimě 1492 se stal vedoucím katedrální školy v Řezně a v letech 1495–96 byl učitelem synů kurfiřta Filipa Falckého v Heidelberku. Zde založil "Sodalitas Litterarum Rheniana" (Porýnská literární společnost).  Další desetiletí života strávil ve Vídni, kde ho římský král Maxmilián I. roku 1497 jmenoval lektorem rétoriky a poetiky. Z vlastního popudu založil na Vídeňské univerzitě humanisticky orientovanou společnost slučující výuku poezie, rétoriky a přírodních věd – "Collegium poetarum et mathematicorum" (Kolegium básníků a matematiků). Na nově založené univerzitě ve Wittenbergu se roku 1504 zúčastnil jmenování prvních bakalářů. Odtud odešel do Čech, kde shromažďoval podklady pro publikaci "Germania illustrata". Roku 1504 navštívil Olomouc, která byla v této době významným centrem humanismu.  Zemřel dne 4. února 1508 ve věku 49 let na syfilis.

Dílo.

Conrad Celtis byl jedním z prvních, kdo v Německu šířili znalost řečtiny. Ve své poezii napodoboval Ovidia a Horacia. Za jeho nejvýznamnější básně jsou považovány "Quattuor Libri Amorum" ("Čtyři knihy milostných básní"), vydané roku 1502 v Norimberku. Významné jsou jeho přednášky z historie, protože byl první, kdo přednášel historii světa jako jeden celek.  Během pobytu v Regensburgu objevil v knihovně kláštera sv. Emmerama rukopis latinských básní německé řeholnice z 10. století Hroswithy a znovu je vydal roku 1501 v Norimberku, s ilustracemi Albrechta Dürera. Jako císařský knihovník shromáždil množství latinských a řeckých rukopisů. V klášteru ve Wormsu objevil mapu starých římských vojenských cest, ale během svého života ji nestihl vydat. Je známa jako tzv. Peutingerova mapa, podle starožitníka, který ji získal roku 1507.  Celtis pracoval na velkém projektu "Germania illustrata", který měl zahrnout jeho "Germania generalis" (1500) a "De origine, situ, moribus et institutis Norimbergae libellus" (1502) a shromáždit veškeré vědecké poznatky o historii Německa. Během svého života ovlivnil jako humanista také řadu německých umělců, se kterými se stýkal: Albrechta Dürera, Wolgemutha, Hanse Burgkmaira staršího, Wolfa Trauta nebo Petera Vischera staršího. Dürerovy studie lidských proporcí ovlivnil kroužek humanistů kolem Celtise a Pirkheimera. Celtis navrhl také nástěnné malby na budově Vídeňské univerzity.

Conrad Celtis (; ; *1. února 1459, Wipfeld am Main – 4. února 1508, Vídeň), rodným jménem Konrad Bickel, byl německý humanista a básník.

Conrad Celtes (; ; 1 February 1459 – 4 February 1508) was a German humanist scholar and poet of the German Renaissance born in Franconia (nowadays part of Bavaria). He led the theatrical performances at the Viennese court and reformed the syllabi. In 1500, he published Tacitus' "Germania" and his rediscovered works (e.g. Hrotsvit von Gandersheim, 1501) and wrote the "Quatuor libri amorum" in 1500, after the model of Ovid.


Život.

Jeho otec, povoláním kolář, brzy zemřel a matka si vzala úspěšného obchodníka, který měl pozemky na Orleánském ostrově na Řece sv.Vavřince. Louis zde v dětství často pobýval a naučil se jazyk domorodců. Vzdělání získal v jezuitské koleji v Nové Francii (nyní Québec, Kanada), kde se také seznámil s jezuitou a misionářem Otcem Marquettem. Studoval filosofii, teologii a také hudbu. Stal se dobrým cembalistou a varhaníkem a uvažoval o kněžské dráze. V roce 1667 ale odjel do Francie a když se v následujícím roce vrátil do Kanady, věnoval se obchodu s kožešinami.  V roce 1672 jej spolu s Marquettem pověřil guvernér Nové Francie, aby prozkoumali řeku Mississippi. Vypluli s dalšími pěti francouzsko-indiánskými míšenci na dvou kanoích z březové kůry 17. května 1673 z obce St. Ignace v průlivu Mackinac. Pluli podél pobřeží jezera Michigan až k ústí řeky Fox v Green Bay. Po ní pak pádlovali proti proudu až k rozvodí, kde své kanoe přenesli do řeky Wisconsin a po ní 17. června dorazili do jejího ústí do Mississippi. Po proudu Mississippi pak dopluli až k ústí řeky Arkansas, kterou také prozkoumali a zmapovali. Vedli si důkladné poznámky o krajině, možnostech lovu a sbírali informace od Indiánů. Ve vesnici přátelského kmene Quapawů, asi 60 km severně od současného města Arkansas, se od indiánů dozvěděli, že Mississippi teče do Mexického zálivu, nikoli do Tichého oceánu, jak doufali. Proto se vrátili po řece Illinois a přes zátoku Green Bay domů. Jejich cesta je popsána v Marquettově deníku, který se zachoval.  Jolliet později uskutečnil několik dalších výprav a zmapoval mj. pobřeží Labradoru a řadu kanadských řek. Tyto objevy a příslušné mapy mu zjednaly velký respekt nejen ve Francii, ale také v Anglii. V roce 1697 byl jmenován královským hydrografem Nové Francie. Zemřel po roce 1700, patrně někde na Řece sv. Vavřince. Je po něm pojmenováno několik sídel v Kanadě i v USA.

Louis Jolliet nebo také Joliet ["luji žolije"] (21. září 1645, Beaupré u Quebecu – v létě 1700 na Řece svatého Vavřince) byl francouzsko-kanadský obchodník s kožešinami, cestovatel, objevitel a kartograf. Spolu s jezuitským misionářem Jacquesem Marquettem byl prvním bělochem, který se plavil po řece Mississippi od jejího soutoku s Wisconsinem až k ústí řeky Arkansas, a řeky poměrně přesné zmapoval.

Louis Jolliet (September 21, 1645after May 1700) was a French-Canadian explorer known for his discoveries in North America. Jolliet and Jesuit Father Jacques Marquette, a Catholic priest and missionary, were the first non-Natives to explore and map the Mississippi River in 1673.


Život.

Roku 1490 se zapsal na Univerzitu v Lipsku a od roku 1493 pokračoval v humanistických studiích na Vídeňské univerzitě. Od roku 1494 studoval lékařství.  Již na počátku své dráhy vydal spis "Liber Hymnorum" oslavující Prudentia a byl známý svými přednáškami o Vergiliovi, Horatiovi, Sallustiovi a Ciceronovi. Roku 1493 mu císař Fridrich III. udělil titul Poëta laureatus za chvalozpěv na sv. Leopolda. Císař Maxmilián I. ho jmenoval "Mistrem umění". Krátce nato obhájil disertaci jako doktor mediciny (1499) a od roku 1500 zastával funkci rektora Vídeňské univerzity. Jako správce university měl velký vliv na její rozvoj.  Stal se důvěrným poradcem císaře, vrchním knihovníkem císařské knihovny a hlavním správcem císařských archivů. V dubnu 1495 utekl z Vídně před epidemií moru a nějaký čas strávil v Heidelbergu a spřátelil se s předními humanisty své doby. Pozval do Vídně svého přítele Conrada Celtise. Spolu s ním byl hlavním činovníkem ve společnosti „Sodalitas Litterarum Danubiana“. Byl dvakrát ženatý a s první manželkou Annou Marií měl osm potomků. Jeho druhá žena byla Agnes, bohatá dcera starosty ve Vídeňském Novém Městě (Wiener Neustadt).  Od roku 1510 působil jako císařský diplomat, nejprve ve službách Maxmiliána I. a později i jeho nástupce Karla V. Podnikl četné diplomatické mise do Uher, Čech a Polska a vyjednal nástupnictví Habsburků na českém trůně a v Uhrách. V roce 1515 byl vídeňským prefektem. Jeho portrét a portrét manželky Anny Marie zhotovil Lucas Cranach starší (1502). Velmi známý je rodinný portrét Bernharda Strigela (1520).  Zemřel ve věku 56 let a je pohřben v katedrále sv. Štěpána ve Vídni.

Dílo.

Jako správce knihovny spolu s Celtisem vyhledal a zachránil řadu starých rukopisů. Z knihovny Matyáše Korvína v Budě přivezl do Vídně některé cenné iluminované kodexy a zachránil je tak před zničením Turky. Objevil kroniku biskupa Oty z Freisingu "Chronica sive Historia de duabus civitatibus" (1143-1146) a roku 1515 ji vydal tiskem ve Štrasburku.  Roku 1528 vydal nejstarší známou mapu Uher (Tabula Hungariae), kterou zhotovil Lazarus Secretarius. Cuspinian ji objevil po roce 1526 v Budě a zaplatil její tisk, který připravil spolu s kartografem Vídeňské univerzity Georgem Tannstetterem. Vytiskl ji Petrus Apianus v Ingolstadtu.

Johannes Cuspinian (původně Johannes Spießheimer, * 1473, poblíž Schweinfurtu, Dolní Franky - 19. dubna 1529, Vídeň) byl německý humanista, básník a diplomat v habsburských službách.

Johannes Cuspinianus (December 1473 – 19 April 1529), born Johan Spießhaymer (or Speißheimer), was an Austrian humanist, scientist, diplomat, and historian. Born in Spießheim near Schweinfurt in Franconia, of which "Cuspinianus" is a Latinization, he studied in Leipzig and Würzburg. He went to Vienna in 1492 and became a professor of medicine at the University of Vienna. He became Rector of the university in 1500 and also served as Royal Superintendent until his death.  A leading scholar, he was the author of "De Caesaribus et Imperatoribus" and was also given a poet's laurel wreath by Maximilian I, Holy Roman Emperor. He was part of an intellectual circle that included Joachim Vadianus and Stiborius. He rendered important service as the discoverer and editor of classical and medieval historical texts. His unfinished "Austria" (1527-8) was an important historical-geographical regional survey of Lower Austria.


Hráčská kariéra.

Hokejovou kariéru začínal v rodném městě za tým Rodovre Mighty Bulls, ve kterém působil až do roku 2005. Za mateřský tým odehrál jeden zápas za seniorský A-tým, ve kterém jako patnáctiletý vstřelil tři branky a na jednu nahrál. Později dostal smlouvu se švédským klubem Frölunda HC. V klubu začínal v mládežnické kategorii. Ročník 2006/07 zaznamenal úspěch v juniorské lize SuperElit, stal se nejlepším střelcem a nejproduktivnějším hráčem. Tím dokonce pomohl vyhrát s týmem celou soutěž SuperElit a v kategorii do 18 let získal s týmem stříbrné medaile. V následujícím ročníku debutoval v nejvyšší seniorské soutěži Elitserien. Celkem odehrál 21 zápasů, ve kterých nastřádal tři asistence. V sezoně odehrál 19 zápasů v nižší domácí soutěži HockeyAllsvenskan za klub Borås HC. V sezóně 2008-09 byl již kmenovým hráčem Frölundy a zvýšil svou produktivitu, 33 bodů nastřádal za 58 zápasů.  V roce 2007 byl vybrán v draftu NHL hned v prvním kole, zvolen byl ze třináctého místa týmem St. Louis Blues. Začátky v zámoří hrával na jejich farmě v Peoria Rivermen. 5. listopadu 2009 debutoval za Blues v National Hockey League, v zápase proti Calgary Flames dokonce vstřelil svůj první gól. V organizaci St. Louis Blues se stal prvním dánským hráčem, který odehrál zápas za tým. Ale většinu sezóny strávil na jejich farmě v American Hockey League. V AHL nastřílel 18 gólů a nastřádal 39 asistencí za 70 zápasů a byl zvolen do All-Rookie týmu. Kromě toho se zúčastnil All-Star Game. V červnu 2010 byl společně se spoluhráčem Ianem Schultzem výměněn za Jaroslava Haláka do Montreal Canadiens. V Montrealu se hned zapracoval do základní sestavy a hrál pravidelně za tým. Taktéž pro Montreal Canadiens se stal prvním dánským hráčem, který odehrál zápas za tým. Během zkrácené výluky v NHL 2012/2013, odehrál patnáct zápasů za finský klub JYP Jyväskylä hrající domácí nejvyšší soutěž SM-liiga. Za patnáct zápasů posbíral patnáct kanadských bodů.  V červnu 2016 byl vyměněn do klubu Washington Capitals za druhá kola draftu v roce 2017 a 2018.

Rodina.

Jeho otec Olaf Eller je bývalý dánský hokejista a reprezentant, momentálně se věnuje trenérství. Naposled vedl dánský klub Rungsted Seier Capital (2015/16). Taktéž je komentátor pro dánskou televizní stanici TV 2 Sport, ve které komentuje zápasy pro mistrovství světa IIHF a občas zápasy v soutěži AL-Bank Ligaen. Jeho mladší bratr Mads Eller (narozený 25. června 1995), je dánský hokejový útočník v současné době hraje v zámoří. Stejně jako jeho bratr Lars, odešel v mládí do švédského klubu Frölunda HC a taktéž reprezentoval svou zemi v mládežnických kategoriích. V roce 2015 v turnaji Mistrovství světa juniorů v ledním hokeji byl zvolen alternativním hráčem. Jejich nevlastní bratr Michael Smidt je již hokejový útočník, který 5x reprezentoval dánský národní tým v mistrovství světa. Převážnou část své kariéry odehrál za klub Rodovre Mighty Bulls, posledních šest sezon vedl mužstvo jako kapitán. Kariéru ukončil v roce 2014. Lars Eller a jeho žena Julie mají společně jednu dceru.

Lars Fosgaard Eller (* 8. května 1989 v Rødovre) je dánský hokejový útočník v současné době působící v zámořské NHL, kde nastupuje za tým Washington Capitals.

Lars Fosgaard Eller (born 8 May 1989) is a Danish professional ice hockey player for the Washington Capitals of the National Hockey League (NHL). Nicknamed "the Tiger", he was drafted by the St. Louis Blues in the first round, 13th overall in the 2007 NHL Entry Draft. He later joined the Montreal Canadiens, where he played six seasons before being traded to the Capitals in 2016. He became the first person born in Denmark to win the Stanley Cup when the Capitals won in 2018, notably scoring the Stanley Cup-winning goal.


Mládí.

Élisa Léontine Deroche se narodila v Paříži v rodině instalatéra. V dětství se zajímala o sport, v pozdějším věku o motocykly a automobily. Jako mladá žena se stala herečkou a začala používat pseudonym "Raymonde de Laroche". Zájem o letectví v ní vzbudil předváděcí let Wilbura Wrighta roku 1908 v Paříži. Osobně se seznámila s několika piloty. Jedním z nich byl Léon Delagrange, umělec, který se později stal pilotem. Je pokládán za otce jejího syna Andrého. De Laroche se rozhodla také aktivně zapojit do letectví.

Působení v letectví.

V říjnu 1909 de Laroche požádala svého přítele, pilota a výrobce letadel Charlese Voisina, aby ji naučil létat. 22. října 1909 odjela na základnu bratří Voisinů v Châlons, 140 km na východ od Paříže. Voisinův letoun byl jednomístný, takže de Laroche ho ovládala sama a Voisin jí ze země dával instrukce. Poté, co zvládla pojíždění po letišti, vzlétla a uletěla vzdálenost 270 m. Její let je často označován jako první let ženy v letadle těžším než vzduch; existují důkazy, že dvě další ženy, P. Van Pottelsberghe a Thérèse Peltier, letěly v předchozím roce s Henri Farmanem a Delagrangem jako cestující, ale nikoliv jako pilotky.  V roce 1953 letecký novinář Harry Harper napsal, že před svým slavným letem vzlétla jednou jako cestující při krátkém skoku do vzduchu. Harper dále uvedl, že když poprvé usedla za řízení letounu, Charles Voisin jí výslovně zakázal pokus o vzlet a povolil pouze pojíždění po letišti. Poté, co dvakrát přejela přes letištní plochu, odstartovala a letěla „deset až patnáct stop vysoko“, letoun ovládala s „chladnou, rychlou přesností“.  I když Gabriel Voisin napsal: „... můj bratr (byl) zcela pod jejím vlivem“, historka o de Laroche jako o svéhlavé ženě, která vzlétla po nepatrné přípravě a proti Voisinově vůli téměř jistě romantizuje to, co skutečně proběhlo. Britský letecký časopis "Flight" týden po vzletu uvedl: „Po určitou dobu baronka brala lekce od M. Chateaua, Voisinova instruktora v Chalons, a minulý týden v pátek byla poprvé schopna vzlétnout. Tato počáteční cesta do vzduchu byla velmi krátká a "terra firma" byla znovu dosažena po 300 yardech.“ "Flight" byl také zodpovědný za uvedení titulu baronka v jejím jméně, i když nebyla šlechtického původu. "Flight" dále napsal, že další den dvakrát obletěla letištní plochu, „zatáčky prováděla se suverénní lehkostí. Během tohoto letu, dlouhého asi čtyři míle, vanul silný nárazový vítr, ale po prvních dvou zatáčkách, řekla baronka, jí to nevadilo, neboť měla stroj zcela pod kontrolou.“  Dne 8. března 1910 de Laroche jako první žena na světě získala pilotní licenci, když francouzský aeroklub vydal její pilotní průkaz FAI číslo 36. De Laroche se zúčastnila leteckých přehlídek v Heliopoli v Egyptě, stejně jako v Petrohradě, Budapešti a Rouenu. Během přehlídky v Petrohradě jí osobně blahopřál car Mikuláš II. Zde byla opět představena jako „baronka“ de Laroche. Od té doby byl titul běžně používán.  V červenci 1910 se účastnila týden trvající letecké přehlídky v Remeši. 8. července se svým letounem havarovala a utrpěla tak vážná zranění, že o jejím zotavení byly pochybnosti. Po dvou letech ale byla schopna se opět vrátit k létání. 26. září 1912 havarovala v automobilu společně s Charlesem Voisinem. Voisin nehodu nepřežil a de Laroche byla těžce zraněna.  Dne 25. listopadu 1913 de Laroche získala cenu francouzského aeroklubu Coupe Femina za dálkový let bez mezipřistání v trvání více než čtyři hodiny.  Během první světové války, kdy bylo létání považováno za příliš nebezpečné pro ženy, sloužila jako vojenská řidička a přepravovala důstojníky ze zázemí na frontu.  V červnu 1919 získala dva ženské výškové rekordy, jeden z nich činil 4800 metrů, a také ženský dálkový rekord 323 km.

Smrt.

Dne 18. července se de Laroche, která plánovala stát se první zkušební pilotkou, na letišti v Le Crotoy zúčastnila letu experimentálního letounu (není známo, jestli ho pilotovala, nebo letěla jen jako cestující). Při přiblížení na přistání letoun prudce poklesl a havaroval. De Laroche i druhý člen osádky při nehodě zahynuli.

Raymonde de Laroche (22. srpna 1882 – 18. července 1919), původním jménem Élisa Léontine Deroche, byla francouzská pilotka a první žena na světě, která získala pilotní licenci.

Raymonde de Laroche (22 August 1882 – 18 July 1919), is thought to be the first woman to pilot a plane. She did become the world's first licensed female pilot on 8 March 1910.  She received the 36th aeroplane pilot's licence issued by the Aeroclub de France, the world's first organization to issue pilot licences. At the time, pilot licences were only required for pilots operating aircraft for commercial purposes.


Pozadí vzniku.

Když v roce 1631 začali nedaleko Madridu stavět královský palác Buen Retiro, uvažovalo se i o výzdobě jeho místností. Ta měla být pojata v duchu velebení úspěchů španělské koruny. Návrhem výzdoby trůnního síně byl pověřen dvorní, tehdy jednatřicetiletý malíř, Diego Velázquez. Po dokončení výstavby síně na stěny umístili dvanáct pláten s historickou tematikou. Autorem jednoho z nich - "Kapitulace Bredy" - byl sám Velázquez.  Na obraze umělec zvěčnil historickou událost, která se odehrála v roce 1625. Obraz zachycuje jedno z mála bojových vítězství, které Španělsko dosáhlo za úpadku své moci v 17. století. Díky tomu toto dílo vzbudilo v zemi mimořádný ohlas. Po několikaměsíční obraně neodolala nizozemská pohraniční pevnost Breda španělskému obléhání a kapitulovala. Akt předávání klíčů od města je námětem obrazu.

Popis díla.

Velázquez se mistrovsky zhostil dokumentování této události, přičemž v jeho podání převládl lidský rozměr nad jednoduchým zachycením podřízení se poraženého vítězi. V centru obrazu stojí proti sobě dva muži: vlevo Oranžský princ Justinus Nasavský, s kloboukem v jedné ruce a s klíči od města v druhé, v uctivém předklonu, připravený pokleknout na pravé koleno před španělským generálem Ambrogio Spinolou.  Obraz nevyzařuje bojovou ani vítěznou atmosféru naopak na diváka působí velmi uvolněně až smírně. Navzdory vítězství španělských zbraní jejich velitel neprojevuje svou nadřazenost, jaká by se od vítězného vojevůdce očekávala. Naopak přátelským položením ruky na princovo rameno a s úsměvem na rtech dává najevo svůj soucit. Z jeho strany jde o velmi vznešený výjev: sám se předklání a pohybem ruky brání Nassauskému, aby před ním poklekl. Soudobý popis díla je velmi výstižný: ""Spinola zdraví a objímá velitele s přátelským pohledem a ještě přátelštějšího slovy, chválíce síle jeho a houževnatost.""  V generálově gestu se zračí mimořádná šlechetnost, se kterou přistupuje k poraženému ne jako k nepříteli, ale jako k člověku, kterému je třeba projevit účast v neštěstí.  Navzdory této ústřední tématu obrazu je očividné autorovo mistrovské zobrazení dvou proti sobě stojících armád. Napravo vítězní Španělé se vztyčenými kopími v pevném, uzavřeném šiku vyjadřujícím sílu jejich vojska. Nalevo, za Justinusem Nasavským stojí jeho vojáci v uvolněnější póze. Pozornost diváka upoutá postava mladíka vlevo, v krátkém bílém kabátě. Se smutkem v očích odvrací zrak od hlavních účastníků děje, dojatý událostí, jejíž svědkem se právě stal. Obě skupiny vojáků jsou pravou galerií portrétů, skutečných i imaginárních.  Pozadí scény dotváří země, ze které je patrné místo děje. Malíř ji přebral z jedné vlámské malby zobrazující dobytí Bredy.

Kapitulace Bredy nebo Předávání klíčů od pevnosti Breda (španělsky. "La rendición de Breda"; jiné názvy: Kopí - šp. "Las Lanza" nebo " El Cuadro de las Lanza") je obraz španělského malíře Diega Velázqueze z let 1634–1635.

La rendición de Breda (English: The Surrender of Breda, also known as Las lanzas – "The Lances") is a painting by the Spanish Golden Age painter Diego Velázquez. It was completed during the years 1634–35, inspired by Velázquez's visit to Italy with Ambrogio Spinola, the Genoese-born Spanish general who conquered Breda on June 5, 1625. The painting depicts the exchange of the key of Breda from the Dutch's possession, to the Spanish.  It is considered one of Velázquez's best works. Velázquez composed "The Surrender of Breda" into two halves, which included the Dutch leader Justinus van Nassau, and Spanish Genoese general, Spinola. Jan Morris has called it "one of the most Spanish of all pictures".


Princip fungování.

Rentgenový pulsar je tvořen neutronovou hvězdou se silným magnetickým polem a společníkem, což je běžná hvězda. Jde tedy o typ binární hvězdné soustavy. Intenzita magnetického pole na povrchu neutronové hvězdy je obvykle asi 100 milionů tesel, což je více než bilionkrát více než je intenzita magnetického pole na povrchu Země.  Plyn je vytrháván z hvězdného společníka a následně padá na neutronovou hvězdu, konkrétně je magnetickým polem směřován na magnetické póly neutronové hvězdy, kde tvoří dvě někdy i více lokalizovaných rentgenových horkých skvrn, podobně jako jsou na Zemi dvě hlavní oblasti výskytu polárních září. Těsně před dopadem do těchto oblastí neutronové hvězdy může padající plyn dosáhnout poloviny rychlosti světla. Při tomto procesu se uvolní tolik gravitační potenciální energie, že tyto horké skvrny, jejichž velikost se odhaduje asi na jeden čtvereční kilometr, mohou být zhruba deset tisíckrát zářivější než Slunce.  Na těchto horkých skvrnách je dosahována teplota až v řádu milionů Kelvinů, horké skvrny tedy obvykle září v rentgenové části spektra. Vzhledem k rotaci neutronové hvězdy dochází k tomu, že pozorujeme pulsy rentgenového záření jako aktivní body pohybující se směrem k nám a od nás, pokud je osa magnetického pole natočená vzhledem k ose otáčení.

Zásobování plynem.

Plyn, který napájí rentgenový pulsar se může na neutronovou hvězdu dostat různými způsoby v závislosti na parametrech binárního systému jako jsou oběžná dráha a vlastnosti doprovodné hvězdy.  Některé doprovodné hvězdy rentgenových pulsarů jsou velmi hmotné mladé hvězdy, obvykle veleobři spektrální třídy OB, které emitují záření z povrchu poháněné hvězdným větrem. Neutronová hvězda ponořená do tohoto hvězdného větru potom zachycuje plyn vyvrhovaný z primární hvězdy. Typickým příkladem takového systému je Vela X-1.  V jiných systémech obíhá neutronová hvězda tak blízko svému společníkovi, že její enormně velká gravitační síla může vytrhnout materiál z atmosféry společníka na svou oběžnou dráhu. Zachycený materiál tvoří plynný akreční disk, který pomalu po spirále padá na neutronovou hvězdu. Příkladem takového systému je Centraurus X-3.  Další možností je, že doprovodná hvězda pulsaru je hvězda typu Be, které se velmi rychle otáčí a vyvrhuje plyn v oblasti kolem svého rovníku. V těchto systémech obvykle nacházíme velmi eliptické a velké oběžné dráhy. Když neutronová hvězda projde v těsné blízkosti nebo dokonce skrz disk vyvrženého materiálu z hvězdy Be typu, zachytí tento materiál a dočasně se stane rentgenovým pulsarem. Disky materiálu kolem hvězd typu Be se z neznámých důvodů roztahují a stlačují, takže v tomto případě pozorujeme pouze přechodné rentgenové pulsary, často u nich vidíme měsíce až roky mezi jednotlivými obdobími rentgenové aktivity.

Rotace.

Rentgenové pulsary a radiové pulsary vykazují velmi odlišné chování co se týče rotace a také jejich charakteristické pulsy jsou produkovány různými mechanismy, ačkoli jde v obou případech a rotující neutronové hvězdy se silným magnetickým polem. Rychlost rotace v obou případech souvisí i s periodou pulsů.  Radiové pulsary mají periody v řádu milisekund až sekund a průběžně ztrácejí moment hybnosti a zpomalují. Naproti tomu rentgenové pulsary vykazují jiné rotační chování. Některé rentgenové pulsary se točí stále rychleji a rychleji, jiné naopak pomaleji a pomaleji, v obou případech nastává občasný zvrat těchto trendů. Jiné vykazují malou změnu v periodě pulsů.  Vysvětlení lze nalézt ve fyzikálním rozdílu povahy obou systémů. Více než 99% radiových pulsarů jsou jednotlivé objekty, které vyzařují svou rotační energii ve formě relativistických částic a magnetického dipólového záření, což rozsvítí přilehlé mlhoviny. Zatímco rentgenové pulsary jsou členy binárních systému a je jim dodávána nová hmota ať už ve formě hvězdného větru nebo akrečních disků. Hmota padající na neutronovou hvězdu je transferována na točivý moment, který zvyšuje či snižuje rychlost rotace pulsaru.

Pozorování.

Rentgenové pulsary jsou sledovány rentgenovými teleskopy, které jsou umístěny na nízké oběžné dráze, přestože v prvních letech rozvoje rentgenové astronomie byly podniknuty i pokusy o detektory nesené na balónech nebo sondážních raketách. První rentgenový pulsar Centaurus X-3 byl objeven roku 1971 sondou Uhuru (satelit).

Rentgenové pulsary jsou třída astronomických objektů, které jsou zdroji rentgenového záření s přesnými periodickými změnami v intenzitě záření. Rentgenové období se pohybuje od zlomků sekundy až po několik minut.

X-ray pulsars or accretion-powered pulsars are a class of astronomical objects that are X-ray sources displaying strict periodic variations in X-ray intensity. The X-ray periods range from as little as a fraction of a second to as much as several minutes.


Princip.

S příchodem návštěvníka internetu na vybranou webovou stránku odešle SSP systém do programatického ekosystému informace o dané webové stránce, dostupných reklamních pozicích a také o uživateli samotném. Na tuto nabídku přijde mnoho odpovědí od DSP systémů, které sledují zájmy inzerentů, kteří si u nich nastavili cíle svých kampaní (cílové skupiny, rozpočty, očekávaný výkon apod.). SSP systém si z těchto nabídek vybere nejčastěji tu s nejvyšší nabídkou. Takto vybraná reklama je následně zobrazena a inzernetovi se účtuje cena podle druhé nejvyšší nabídky, nebo first price auction (první nejvyšší) která nebyla vybrána. Pokud DSP systém používá DMP, má DSP více informací k rozhodnutí, jak má na danou nabídku rozeslanou SSP systémem reagovat. Pokud i samotné SSP používá DMP a poslalo detailnější informace již v rámci nabídky, pak se DSP musí rozhodnout podle jakých informací se bude rozhodovat. Primárním obchodním modelem mezi SSP a DSP je nákup za zobrazení (imprese), kdy se cena stanovuje za 1000 jednotek tzv. Cost Per Thousand (CPT) nebo také Cost Per Mile (CPM).

Demand side platform (DSP).

Plní v RTB aukci roli přihazujících v aukční síni. Demand side platforms jsou na trhu desítky, v Česku se používají např. AdForm, Sociomantic, MediaMath, AppNexus nebo Criteo. Součástí poptávky, kterou SSP posílá, jsou informace o webu, pozici, reklamním formátu a také anonymní id uživatele. DSP ovšem není zadavatel reklamy, inzerent. Je to technologická platforma, která umožňuje inzerentům vytvořit kampaně, zadat v nich kritéria pro nákup reklamy a zároveň provádí aukci. DSP, které dostane nabídku volné imprese, tedy nejprve vybere ze všech inzerentů ty, kteří mají o danou impresi zájem. Jinými slovy ty, jejichž kritériím imprese vyhovuje. Některý inzerent mohl chtít impresi na daném webu, jiný může mít zájem o tohoto konkrétního uživatele. Nabídku s největší cenou za zobrazení potom DSP pošle SSP.  Mezi hlavní charakteristiky DSP systémů patří:

Supply side platform (SSP).

SSP z došlých nabídek vybere ty, které vyhovují kritériím vydavatele (vydavatel může např. říci, že určité inzerenty nebo celé obory na svém webu nechce) a inzerát s nejvyšší nabídkou zobrazí. Celý tento proces přitom probíhá v řádu desetin sekundy – rychlost je podmínkou účinnosti. Stará se o rozesílání nabídek směrem k DSP systémům, ale také sleduje data, která vedou k optimální výtěžnosti spravovaného reklamního prostoru. Největší vydavatelé reklamního obsahu často mají SSP jakou součást globální správy a výtěžnosti reklamního prostoru označovanou termínem yield management. Nejlepších výsledků se dosahuje při propojení AdServeru a SSP, což přináší možnosti jak správně prolínat programatické reklamní kampaně s kampaněmi, které si dané médium prodalo samo přímým obchodováním.

Data Management Platform (DMP).

Sbírají dostupná data o návštěvnících internetu a pomocí speciálních algoritmů vytváří uživatelské profily, které sdružují uživatele podobných vlastností například: muži, 25+ se zájmem o automobily. Takovéto profily nakupují inzerenti, kteří chtějí oslovit danou cílovou skupinu.  Kdo používá DMP?  Agentury, vydavatelé a obchodníci, ti všichni používají DMP. Agentury využívají tuto technologii ke shromažďování a analýze dat ze svých klientských kampaní.  Jaké jsou hlavní platformy DMP?  K prodejcům, kteří prodávají DMP technologii do světa digitálních médií v současné době patří společnosti Adobe, Krux, Lotame, BlueKai, CoreAudience, Knotice, nPario a X + 1.

Real Time Bidding (RTB) je nástroj pro nákup a prodej reklamy. Jeho princip je srovnatelný s nákupem a prodejem akcií na burze. Majitel reklamního prostoru nabídne do aukce svůj prostor s vyvolávací cenou a inzerenti zašlou své nabídky s tím, že vyhrává inzerent s nejvyšší nabídkou, ale zaplatí cenu blízkou ceně druhé nejvyšší nabídky tzv. second best price auction, nebo first price auction (první nejvyšší). Celý tento mechanismus je označován jako otevřená aukce v reálném čase (open RTB).  RTB je součást programatického ekosystému nákupu a prodeje reklamy, který je vystavěn na programových aplikacích, které se plně automatizovaným způsobem vzájemně dohodnou na základě nastavených parametrů. Na straně nabídky reklamního prostoru jsou aplikace označované zkratkou SSP (Supply Side System), na straně poptávky reklamního prostoru pak jsou aplikace označované DSP (Demand Side Platform). Tyto aplikace spolu komunikují na základě protokolu OpenRTB, který definuje strukturu a obsah komunikace. Někteří inzerenti, zvláště pak velké mediální agentury používají tzv. Trading desky, což jsou aplikace, které dokáží nakupovat reklamu napříč vícero DSP systémů současně. V rámci programatického ekosystému dále mají svou roli aplikace označované zkratkou DMP (Data management platform), jejichž cílem je poskytnout pro SSP či DSP aplikaci detailnější informace o návštěvníkovi, který aktuálně reklamní prostor navštívil. Tyto informace jsou pak zajímavé především pro inzerenta samotného, který tak zjistí, zda daný návštěvník spadá do jeho cílové skupiny či nikoliv.  RTB je logickým vyústěním spojení dostupných dat o reklamním prostoru a lidech, kteří se nad tímto prostorem pohybují a požadavku na dosažení co nejlepšího výkonu reklamních kampaní. Hlavní roli zde hrají počítače, které naplno dělají práci, pro kterou byly stvořeny – počítají, analyzují a s rychlostí blesku prodají reklamu tomu, kdo je právě v daném okamžiku tou nejpříznivější volbou.  RTB vynalezli, navrhli a vyvinuli Jason Knapp a Fabrizio Blanco v Kalifornii, USA roku 2006, v témže roce si jej i nechali patentovat. Roku 2007 poprvé tuto platformu použili. RTB se v ČR objevilo poprvé v září 2012. Od roku 2016 se princip RTB začal používat nejen pro nákup a prodej reklamy na internetu, ale také v ostatních mediatypech (TV, print, rádio, outdoor).

Real-time bidding (RTB) is a means by which advertising inventory is bought and sold on a per-impression basis, via programmatic instantaneous auction, similar to financial markets. With real-time bidding, advertising buyers bid on an impression and, if the bid is won, the buyer's ad is instantly displayed on the publisher's site. Real-time bidding lets advertisers manage and optimize ads from multiple ad-networks by granting the user access to a multitude of different networks, allowing them to create and launch advertising campaigns, prioritize networks and allocate percentages of unsold inventory, known as backfill.  Real-time bidding is distinguishable from static auctions by how it is a per-impression way of bidding whereas static auctions are groups of up to several thousand impressions. RTB is promoted as being more effective than static auctions for both advertisers and publishers in terms of advertising inventory sold, though the results vary by execution and local conditions. RTB replaced the traditional model.  Research suggests that RTB digital advertising spend will reach $23.5 billion in the United States in 2018 compared to a $6.3 billion spend in 2014.


Historie.

Začátkem léta roku 1630, postihla Benátky vlna moru a do roku 1631 zabila téměř třetinu obyvatel. Ve městě zemřelo 46 000 obyvatel a v lagunách byl počet ještě mnohem vyšší (okolo 94 000 obyvatel). Opakované zobrazení svátosti, jakožto i modlitby a průvody ke kostelům zasvěceným svatému Rochu a svatému Lorenzu Giustiniani, v zastavení epidemie moru nepomohly. Když byl architekt Palladio požádán, aby navrhl kostel Il Redentore, jakožto architektonickou odezvu na předchozí útok moru (v letech 1575–76), Benátský senát rozhodl dne 22. října 1630, že bude postaven nový kostel. Neměl být věnován jen "moru" nebo patronovi, ale Panně Marii, která byla pro mnoho důvodů považována za ochránce Republiky.  Bylo také rozhodnuto, že senát navštíví kostel každý rok. Dne 21. listopadu se každoročně slaví "Svátek obětování Panny Marie", známý jako "Festa della Madonna della Salute. "Je to oficiální městský průvod, který vede od baziliky svatého Marka ke kostelu "Salute" a symbolizuje vyjádření díků za vysvobození města od moru. Průvod vedl Canálem Grande přes speciálně postavený pontonový most a dodnes je významnou událostí v Benátkách.  Touha vytvořit vhodný památník na místě, které je snadně přístupné od náměstí Svatého Marka, vedla senátory k výběru současného místa z osmi dalších možností. Umístění bylo částečně vybráno vzhledem k jeho poloze ke kostelu San Giorgio Maggiore, k bazilice svatého Marka a ke kostelu Il Redentore, se kterými tvoří oblouk. Kostel "Salute", jenž je symbolem zbožnosti města, se nachází v těsné blízkosti celního domu (nebo taky jinak zvaně Dogana da Mar), jenž je symbolem námořního obchodu. Pravděpodobně to byli diplomat Paolo Sarpi a dóže Nicolo Contarini, kdo sdíleli záměr propojit kostel s řádem, který je méně úzce spojen s patriarchátem, a to s řádem "Otcové Somascáni". Tento řád, který byl založen poblíž města Bergamo benátským šlechticem Jeronýmem Emilianim, byl později vyzván, aby spravoval kostel.  O návrh budovy se konala soutěž. Z jedenácti přihlášených (včetně návrhů od Alessandra Varotariho, "Mattea Ignoliho", a "Bertea Belliho"), byly do závěrečného kola vybrány pouze dva. Nakonec byl pro návrh nového kostela vybrán architekt Baldassare Longhena. Kostel byl dokončen roku 1681, rok před Longhenovou smrtí. Ostatní návrhy, které se dostaly do finále soutěže, byly od Antonia Smeraldiho a Zambattisty Rubertiniho. Původní návrhy "Bertea Belliho" a "Smeraldiho "byly konvenční protireformační lineární kostely, připomínající  kostely Il Redentore a San Giorgio Maggiore, zatímco návrh od Varotariho byla povrchní geometrická abstrakce. Longhenův návrh byl konkrétní architektonický plán, s podrobnými plány stavby a jejích nákladů.  Napsal k tomu:  ""Vytvořil jsem kostel ve tvaru rotundy, nový vynález, jenž není původem z Benátek, hodnotné dílo, jenž je mnohými obdivováno. Tento kostel, majíce tajemství oddanosti,  jest zasvěcen blahoslavené Panně Marii. Přimělo mě to k zamyšlení, bůh mi propůjčil malý talent, abych vybudoval tento kostel... ve tvaru koruny"."  Později napsal v memorandu:  ""V prvé řadě je to dílo Panny Marie, které nikdo dosud nespatřil, kuriózní, hodnotné a krásné, vyrobené do tvaru kulatého monumentu, který nikdy nikdo neviděl, ani nikdo předtím nevymyslel, a to ani mnoho hlav dohromady, natož jedna. V jiných kostelech v tomto nejklidnějším městě udělali architekti chybu, stejně jako můj konkurent Antonio Smeraldi, a to, že byli skoupí na novou myšlenku.""  I přestože je v mnoha směrech Kostel "Salute" originální, stále ukazuje vliv Palladijského klasicismu a benátské kopule. Benátský senát hlasoval (66 hlasy pro, 29 proti a 2 hlasy se zdržely hlasování) ke schválení návrhu 26letého Longheny. Zatímco Baldassare Longhena viděl stavbu ve tvaru koruny, dekorativní kruhová stavba vypadá spíše jako relikviář, ciborium nebo vyšperkovaný  převrácený kalich, který chrání zbožnost města.

Exteriér.

Kostel "Salute" je obrovská, osmiboká stavba se dvěma kopulemi a dvěma malebným zvony, nacházejícími se v zadní části. Kostel je postavený na platformě vyrobené z 1,000,000 dřevěných kůlů. Je postaven z "Istrijského kamene" a z "marmorina" (cihla pokrytá mramorovým prachem). Na vrcholu štítu stojí socha Panny Marie, která vládne kostelu, a jejíž socha zde byla postavenana její poctu. Fasáda je zdobená postavami svatého Jiří,  svatého Theodora, evangelistů, proroků a Júdity s hlavou Holofernes.

Fasáda.

Hlavní fasáda je bohatě zdobená sochami čtyř evangelistů, jenž jsou v poslední době přisuzovány sochaři Tommasovi Ruesi:

Interiér.

Zatímco vnější výzdoba kostela a jeho umístění zaujmou oko pozorovatele, vnitřní konstrukce je sama o sobě pozoruhodná. Osmiboký kostel se podobá Byzantským vzorům, jako je Bazilika San Vitale. Interiér má své architektonické prvky vymezené zbarvením materiálu, a hlavní průčelím s jeho prstencem světců na zábradlí je originální design. Kostel je plný symboliky Panny Marie– velká kopule představuje její korunu, vpadlý interiér její lůno a osm boků kostela představuje osm bodů na její symbolické hvězdě.  Interiér je osmiboký s osmi zářícími kaplemi ve vnější řadě. Tři oltáře vpravo od hlavního vchodu jsou zdobeny výjevy ze života Panny Marie a jsou to díla Lucy Giordana: "Uvedení Panny Marie do chrámu"", "Nanebevzetí Panny Marie "a "Narození Panny Marie". Třetí oltář zleva od vchodu hostí obraz od Tiziana s názvem "Sestup Ducha Svatého".  Barokní uspořádání hlavního oltáře, jenž je navržený Longhenou, ukrývá kultovní byzantskou "Madonu s Dítětem" z 12. nebo 13. století, známou pod řeckým názvem jako "Panagia Mesopantitissa" (což v češtině znamená "Madonna prostředník" nebo "Madonna vyjednavač"). Tato socha pochází z Iraklia z roku 1669, kdy město podlehlo Osmanské říši. Skupina soch na hlavním oltáři, zobrazující k"rálovnu nebes vyhánějící mor "(z roku 1670), bylo divadelní barokní mistrovské dílo vlámského sochaře Josse de Corte. Původně tam byl obraz od  Alessandra Varotariho a to obraz Panny Marie držící kostel, který malíř navrhl spolu s jeho architektonickým návrhem.  Tintoretto přispěl do velké sakristie obrazem "Manželství v Caně", který zahrnuje jeho autoportrét. Nejvíce zastoupeným umělcem, jenž přispěl svými díly kostelu, je Tizian, který namaloval oltářní obraz ze sakristie s názvem "Korunovace svatého Marka se svatým Kosmou, Damiánem, Šebestiánem a Rochem", Namaloval také stropní malby "David a Goliáš", "Abraham a Isaac" a "Kain a Ábel", a osm tond církevních otců a evangelistů. Vše se nachází ve velké sakristii, a  obraz "Letnice" se nachází v průčelí kostela.

Vliv.

Kostel měl velký vliv na soudobé architekty bezprostředně po jeho dokončení. Mezi stavby vybudované podle vzoru kostela "Salute" patří svatyně v Gostyni, postavená Jerzym Catenazzim, Janem Catenazzim, a Pompeem Ferrarim mezi léty 1675-1728.  V roce 1959 byl kostel předmětem návrhu architekta Johna Pipera, jenž později upravil jako textilní design firmy Arthur Sanderson & Sons.  Plány Rotundy Xewkija byly taktéž inspirovány kostelem Santa Maria della Salute, ale ve větším měřítku.

Santa Maria della Salute, obecně známý jako Salute, je kostel a bazilika římsko-katolické církve a  nachází se v části Punta della Dogana ve čtvrti Dorsorudo v Benátkách v Itálii.  Nachází se v úzké části zvané Punta della Dogana, mezi Canálem Grande a Canálem Guidecca, diagonálně od náměstí Svatého Marka, přičemž je na tento kostel dobře vidět, když od náměstí dojdete k vodě. Kostel "Salute" je součástí farnosti Gesuati a je nejnovější z tzv. morových kostelů.  V roce 1630 zažily Benátky neobyčejně ničivou epidemii moru. Jako zaslíbení městu za vysvobození od moru, slíbila Benátská republika postavit a zasvětit kostel "Matce, patronce Zdraví" (nebo "patronce Vysvobození", což je italsky: "Salute"). Kostel byl navržen v tehdy moderním barokním stylu architektem Baldassarem Longhenem, který studoval u architekta Vincenza Scamozziho. Stavba začala v roce 1631. Většina uměleckých objektů, které jsou umístěny v kostele, nesou odkazy na Černou Smrt.  Kopule kostela "Salute" byla důležitým doplňkem panoramy Benátek a brzy se stala symbolem města. Inspirovala umělce, jako jsou Canaletto, J. M. W. Turner, John Singer Sargent a Francesco Guardi.

Santa Maria della Salute (), commonly known simply as the Salute, is a Roman Catholic church and minor basilica located at Punta della Dogana in the Dorsoduro sestiere of the city of Venice, Italy.  It stands on the narrow finger of Punta della Dogana, between the Grand Canal and the Giudecca Canal, at the "Bacino di San Marco", making the church visible when entering the Piazza San Marco from the water. The "Salute" is part of the parish of the Gesuati and is the most recent of the so-called plague churches.  In 1630, Venice experienced an unusually devastating outbreak of the plague. As a votive offering for the city's deliverance from the pestilence, the Republic of Venice vowed to build and dedicate a church to Our Lady of Health (or of Deliverance, ). The church was designed in the then fashionable baroque style by Baldassare Longhena, who studied under the architect Vincenzo Scamozzi. Construction began in 1631. Most of the objects of art housed in the church bear references to the Black Death.  The dome of the "Salute" was an important addition to the Venice skyline and soon became emblematic of the city, inspiring artists like Canaletto, J. M. W. Turner, John Singer Sargent, and the Venetian artist Francesco Guardi.


Technické detaily.

Úhlová precese na oběh pro oběžnou dráhu kolem zploštělé planety je dána:  kde  Orbita je heliosynchronní, pokud se rychlost precese formula_6 rovná střednímu pohybu Země kolem Slunce, což je 360 stupňů za hvězdný rok (1.99096871 · 10 radiánů / s) takže musíme nastavit formula_7 kde "P" je doba oběhu.  Vzhledem k tomu, že oběžná doba kosmické lodi je formula_8 (kde "a" je hlavní poloosa dráhy) a jelikož formula_9 pro kruhové nebo téměř kruhové dráhy vyplývá že nebo když formula_6 je 360° za rok,  Například, pokud a=7200 kilometrů (satelit je asi 800 km nad zemským povrchem), podle vzorce dostaneme sklon dráhy 98,696 stupňů.  Zajímavé je, že v souladu s touto aproximací kosinus se rovná mínus 1, když je hlavní poloosa rovna 12 352 kilometrů, což znamená, že pouze menší orbity mohou být heliosynchronní. Oběžná doba může být od 88 minut na velmi nízké oběžné dráze (hlavní poloosa 6554 km) se sklonem 96 stupňů k rovníku až po 3,8 hodiny (hlavní poloosa 12 352 km), avšak tato dráha bude rovníková se sklonem 180 stupňů. Delší oběžné doby jsou možné pouze pomocí excentrických drah s perigeem bližším, avšak apogeem vzdálenějším.  Pokud někdo chce, aby určitý satelit přelétal nad určeným místem každý den vždy ve stejnou hodinu, lze vybrat ze drah se 7 až 16 oblety kolem Země za den, jak je uvedeno v tabulce níže.  Pokud mluvíme o průchodu satelitu nad určeným místem každý den ve stejný čas, hovoříme o slunečním čase nikoli o hvězdném čase. Slunce nebude v přesně stejné poloze na obloze v průběhu roku.  Heliosynchronní dráha je obvykle vybrána pro družice, které mají být provozovány na relativně konstantní výšce vhodné pro pozorování Země. Tato výška je obvykle 600 až 1000 kilometrů nad povrchem. Z důvodu odchylek gravitačního pole Země od homogenní koule, které jsou v těchto výškách ještě poměrně významné, nelze zajistit stálou kruhovou dráhu. Často tedy mají satelity dráhu na níž jsou o něco výše nad jižní polokoulí než na severní polokoulí. Na této dráze se nachází například satelit Evropské kosmické agentury Envisat nebo některé satelity organizace EUMETSAT.

Heliosynchronní dráha je geocentrická dráha, která kombinuje výšku a sklon takovým způsobem, že satelit prochází nad určeným místem povrchu Země vždy ve stejném slunečním čase. Na této oběžné dráze může být satelit neustále osluněn, proto se dráha hodí pro špionážní družice, meteorologické družice nebo pro družice určené k průzkumu Země. Vyjádřeno více technicky, heliosynchronní dráha je uspořádána takovým způsobem, že precese nastává jednou za rok. Když je satelit nahoře, úhel osvětlení povrchu bude pokaždé skoro stejný. Toto je užitečná vlastnost pro satelity, které snímají povrch Země ve viditelném nebo infračerveném spektru (meteorologické a špionážní družice) nebo pro satelity určené k dálkovému průzkumu Země (například satelity pro průzkum oceánů nebo atmosféry. Například satelit na heliosynchronní dráze může vystoupat přes rovník dvanáctkrát za den, vždy přibližně v 15:00 místního času. To je dáno tím, že oskulační orbitální rovina vykazuje precesi (otáčení) přibližně o jeden stupeň za den, s ohledem na nebeskou sféru, na východ, čímž drží krok s pohybem Země kolem Slunce.  Rovnoměrnost slunečního úhlu je dosažena vyladěním sklonu a výšky dráhy tak, že další hmota v blízkosti rovníku způsobuje precesi dráhy v požadované rychlosti. Rovina dráhy není stanovena v prostoru vzhledem ke vzdáleným hvězdám ale pomalu se otáčí kolem zemské osy. Typická heliosynchronní dráha se nachází ve výšce 600 až 800 kilometrů, oběžná doba je 96 až 100 minut. Sklon vůči rovníku má dráha kolem 98 stupňů (0 stupňů je rovníková oběžná dráha, 90 stupňů polární dráha, heliosynchronní dráha je tedy mírně retrográdní.  Zvláštní případ heliosynchronní dráhy představují takzvané polední nebo půlnoční dráhy, kde se místní střední sluneční čas průchodu pro rovníkové šířky pohybuje kolem poledne nebo půlnoci a úsvitové popřípadě soumrakové dráhy, kde se místní střední sluneční čas průchodu rovníkovými délkami pohybuje kolem východu nebo západu Slunce. Satelit potom prochází terminátorem mezi dnem a nocí. To je vhodné pro aktivní radarové satelity, jejichž solární panely mohou být osvětleny Sluncem aniž by byly kdykoli ve stínu Země. Úsvitová nebo soumraková dráha se někdy používá pro družice zkoumající Slunce jako například Jókó, Transition Region and Coronal Explorer, Hinode nebo PROBA2, které díky tomu mohou pozorovat Slunce téměř kontinuálně.  Heliosnychronní dráhy je možné použít i u jiných zploštělých planet, jako třeba u Marsu.

A Sun-synchronous orbit (SSO, also called a heliosynchronous orbit) is a nearly polar orbit around a planet, in which the satellite passes over any given point of the planet's surface at the same local mean solar time. More technically, it is an orbit arranged so that it precesses through one complete revolution each year, so it always maintains the same relationship with the Sun.


Život.

Narodil se 24. listopadu 1394 v Paříži jako syn Ludvíka, vévody z Orléans a Valentiny Visconti. Poté, co byl zavražděn jeho otec, se ve věku 13 let stal jeho nástupcem a vévodou. Zločin spáchaný na jeho otci nikdy nebyl potrestán a Karel musel přihlížet žalu své matky, která za krátkou dobu podlehla nemoci. Karel a jeho bratři přísahali pomstit svého otce.  V prvních letech své vlády byl silně ovlivňován svých tchánem Bernardem VII. z Armagnacu. Po válce s Anglickým královstvím která byla obnovena roku 1415, byl jedním ze šlechticů, kteří se dne 25. října 1415 zúčastnili Bitvy u Azincourtu. Po boji byl nalezen nezraněn, ale uvězněn pod hromadou mrtvol neschopný vstát kvůli těžkému brnění. Byl zajat angličany a strávil následujících čtyřiadvacet let ve vězení. Byl přesouván z hradu na hrad včetně hradu Pontefractu, kde byl uvězněn a kde zemřel anglický král Richard II. Podmínky jeho vězení nebyly přísné; bylo mu dovoleno žít tak, jak žil předtím. Nemohl být propuštěn např. způsobem výměny z důvodu příkazu krále Jindřicha V. Plantageneta; Karel byl rozenou hlavou Armagnacu a jeden z následníků francouzského trůnu a proto bylo pro krále důležité, aby se nevrátil zpět do Francie.  Během svého veznění psal poezii a jedno z jeho děl je např. "En la forêt de longue attente".  Propuštěn byl roku 1440 a to díky snaze jeho bývalých nepřátel Filipa III. Dobrého a Isabely Portugalské. Filip před jeho propuštěním vznesl podmínku, že jeho otec nebude pomstěn a to Karel přijal. Zemřel 5. ledna 1465 v Amboise.  Karel Orleánský byl také proslulým mecenášem. Mezi jeho chráněnce patřil mj. proslulý básník François Villon.

Manželství a děti.

Karel se oženil třikrát. Jeho první manželkou byla Izabela z Valois, dcera krále Karla VI. Francouzského a vdova po anglickém králi Richardu II. Oženil se s ní roku 1406 v Compiègne. Izabela zemřela při porodu. Jejich dcera Johana se vdala za vévodu Jana II. z Alençonu.  Podruhé se oženil s Bonou z Armagnacu, dcerou hraběte Bernarda VII. z Armagnacu. Zemřela dříve než se vrátil ze zajetí.  Poté, co se roku 1440 vrátil do Francie, se oženil s Marií Klevskou, s dcerou Adolfa Klevského. Spolu měli tři děti:

Karel Orleánský (24. listopadu 1394, Paříž – 5. ledna 1465, Amboise) byl vévoda z Orléans, Valois, hrabě z Beaumont-sur-Oise a Blois, pán z Coucy a dědic z Asti.

Charles of Orléans (24 November 1394 – 5 January 1465) was Duke of Orléans from 1407, following the murder of his father, Louis I, Duke of Orléans, on the orders of John the Fearless, Duke of Burgundy. He was also Duke of Valois, Count of Beaumont-sur-Oise and of Blois, Lord of Coucy, and the inheritor of Asti in Italy via his mother Valentina Visconti, daughter of Gian Galeazzo Visconti, Duke of Milan.  He is now remembered as an accomplished medieval poet owing to the more than five hundred extant poems he produced, written in both French and English, during his 25 years spent as a prisoner of war and after his return to France.


Kariéra.

Nada prorazila ve svých patnácti letech v roce 1969 na hudebním festivalu Sanremo s písní "Ma che fa freddo", která měla značný úspěch i ve španělské verzi "Hace frio ya". Následující rok se zúčastnila festivalu znovu s písní "Pa' diglielo ma"' spolu se zpěvákem Ronem.  V roce 1971 hudební festival Sanremo vyhrála s písní "Il cuore e uno zingaro", spolu s Nicolou Di Bari, čímž si zajistila mezinárodní pozornost. V Sanremu pak znovu vystoupila následující rok a získala třetí místo s písní "Il re di denari". Později se vrátila do Sanrema až v roce 1987 ("Bolero"), v roce 1999 ("Guardami negli occhi") a v roce 2007 ("Luna in piena").  V roce 1983 byla zvolena zpěvákem roku s jejím letním hitem "Amore disperato. "Roku 1998 prorazila italská kapela Super B s coverem Nadiny "Amore Disperato".  Její album z roku 2004 "Tutto l'amore che mi manca" (produkoval John Parish, bývalý producent PJ Harvey) bylo oceněno jako nejlepší nezávislé album roku v Itálii. Album také obsahuje duet s Howe Gelb.  Také následující studiové album "Luna in piena" vyhrálo cenu pro nejlepší nezávislé album v roce 2007.  21. června 2009 se Nada podílela na koncertě "Amiche per l 'Abruzzo" v San Siro v Miláně, přehlídce všech ženských italských hvězd, organizované Laurou Pausini s cílem získat peníze na pomoc městu L'Aquila, zpustošeném zemětřesením z předchozího roku. Nada pro tuto příležitost vytvořila speciální hudební projekt skládající se zpěvaček Rei Marina, Paola Turci a Carmen Consoli, které společně vystoupily s Nadiným debutem "Ma che fa freddo".  V roce 2011 vydala další studiové album "Vamp".

Nada (narozena jako Nada Malanima 17. listopadu 1953 v Gabbro v provincii Livorno) je italská zpěvačka. Byla taktéž přezdívaná "Il pulcino di Gabbro" ("Krasavice z Gabro").

Nada (born Nada Malanima November 17, 1953 in Gabbro (), Rosignano Marittimo, Province of Livorno) is an Italian singer. She was nicknamed "Il pulcino del Gabbro" ("the little chick of Gabbro").


Vzdělání.

Woodard získal své vzdělání na Kalifornské univerzitě v Santa Barbaře, The New School a Kolumbijské univerzitě.

Nueva Germania.

V roce 2003 byl Woodard zvolen jako radní města Juniper Hills (Los Angeles County) v Kalifornii. V rámci této funkce navrhl sesterský vztah s kolonií Nueva Germania. Aby mohl postoupit svůj plán, Woodard cestoval do vegetariánské utopie a setkal se s jejím vedením obce. Po prvni návštěvě, když spatřil populaci v „morálním a intelektuálním úpadku“, se rozhodl nepokračovat v sesterských vztazích, našel ale v komunitě předmět pro svá studia pro pozdější spisy. Co Woodarda zvláště zajímá, jsou proto-transhumanistické pilíře (např. sebe-vyhnanství) spekulativního plánovače Richarda Wagnera a Elisabeth Förster-Nietzscheové, která spolu se svým manželem Bernhardem Försterem založila a žila v kolonii v letech 1886 až 1889. V uznání zakládajících ideálů kolonie, Woodard složil sborovou hymnu, „Our Jungle Holy Land“.  Od roku 2004 do roku 2006 Woodard vedl četné výpravy do Nueva Germania, s podporou tehdejšího amerického viceprezidenta Dicka Cheneyho. V roce 2011 Woodard udělil švýcarskému spisovateli Christianovi Krachtovi povolení k uveřejnění jejich značné osobní korespondence, a to především o kolonií Nueva Germania, vyšla ve dvou svazcích v rámci univerzity v Hannoveru ve vydavatelství Wehrhahn Verlag. Tomáš Dimter popisuje práci jako „hravý text, ve kterém se oba aktéři baví s notnou dávkou ironie o vzkříšení projektu Nueva Germania, rasově čisté vesnice v Paraguayi.“ "Frankfurter Allgemeine Zeitung" poznamenal korespondence „inscenace patří k životu jako gin s tonikem“ "Der Spiegel" předpokládal, že první díl "Five Years, sv. 1", „je duchovní přípravnou prací“ k následnému románu Krachta "Impérium".  Podle Andrewa McCanna se Woodard vypravil „na cestu za tím, co z tohoto místa zbývá a kde potomci původních osídlenců žijí v drasticky zhoršených podmínkách.“ Nabyté dojmy ho vedly k „propagaci kulturního profilu této komunity a k vybudování miniaturní kopie Bayeruthského operního domu na místě, kde dříve stávala rezidence rodiny Elisabeth Förster-Nietzcheové.“ Z obce Nueva Germania se během posledních několika let stala mírnější, přívětivější destinace, kde se nachází hotely poskytující nocleh a snídani a provizorní muzeum historie.

Dreamachine.

Souběžně od roku 1989 do roku 2007, Woodard stavěl kopie Dreamachine, stroboskopického mechanizmu navrženého Brionem Gysinem a Ianem Sommervillem, který se skládá z plochého válce, vyrobeného z mědi nebo papíru, a otáčí se kolem elektrické lampy - když jej pozorujete se zavřenýma očima, stroj může vyvolat duševní aberace srovnatelné s intoxikací drog nebo sněním. Poté, co přispěl přístrojem Dreamachine k vizuální retrospektívě "Ports of Entry" Williama Sewarda Burroughse v roce 1996 v LACMA, Woodard se spřátelil s autorem a obdaroval ho „bohémským modelem“ (papír) Dreamachine k jeho 83. a posledním narozeninám. Sotheby's vydražil první stroj do soukromé sbírky v roce 2002, druhý zůstává v dlouhodobém zapůjčení od Burroughs estate v Spencer Museum of Art v Lawrence, Kansas.

David Woodard (; * 6. dubna 1964, Santa Barbara, Kalifornie) je americký dirigent, spisovatel a potomek prominentní koloniální rodiny. V roce 1990 přišel s novým slovem prekviem (zkratka pro preemptivní requiem), kontaminací, který popisuje jeho buddhistický postoj skládání hudebních děl, která mají být předváděna v průběhu nebo těsně před úmrtím daného subjektu.  Vzpomínkové bohoslužby v Los Angeles, kde mimo jiné Woodard uvedl svá hudební díla, zahrnuje v roce 2001 občanský obřad, který se konal na dnes již zaniklé lanové dráze Angels Flight, kde se ctila vzpomínka zesnulého Leona Praporta a jeho zraněné vdovy Loly, pro tuto příležitost byla celá Hill Street uzavřena. Dirigoval také divoké zádušní mše, mimo jiné pro pelikána kalifornského na bermě, části pláže, kde zvíře zemřelo. Při přípravě hudebních partitur používá pestrobarevné inkousty.  Timothy McVeigh se obrátil s prosbou na Woodarda. Žádal, aby v předvečer jeho popravy oddirigoval mši prequiem. Ačkoli Woodard připomněl, jakého „hrozného činu“ se McVeigh dopustil, chtěl mu poskytnout útěchu. Woodard souhlasil s tím, aby proběhla premiéra jeho cody ze skladby "Ave Atque Vale" s místním lokálním dechovým sborem v kostele Svaté Máří Magdaleny, poblíž federálního vězení v Terre Haute v Indianě, před posluchači, mezi kterými byli svědci následujícího rána. Arcibiskup Daniel M. Buechlein a později i kardinál Roger Mahony požádali papeže Jana Pavla II., aby Woodardovu hudbu požehnal.  Woodard je známý pro jeho kopie přístrojů Dreamachine, které byly vystaveny v uměleckých muzeích po celém světě. V Německu je známý příspěvky pro literární časopis "Der Freund", včetně spisů o mezidruhové karmě, rostlinného vědomí a paraguayské usedlosti Nueva Germania.  Z otcovy strany je Woodardovou 9. prababičkou Frances Lathamová, které se dnes také říká „matka guvernérů“. Ta se v roce 1638 usadila na ostrově Aquidneck Island (Portsmouth), který se brzy stal součástí kolonie nesoucí oficiální název „State of Rhode Island and Providence Plantations“. Prostřednictvím Lathamové je Woodard také přímým potomkem evropských předků, Boleslava I., Haralda Modrozuba a Alfréda Velikého.

David Woodard (, ; born April 6, 1964) is an American conductor and writer. During the 1990s he coined the term "prequiem", a portmanteau of preemptive and requiem, to describe his Buddhist practice of composing dedicated music to be rendered during or slightly before the death of its subject.  Los Angeles memorial services at which Woodard has served as conductor or music director include a 2001 civic ceremony held at the Angels Flight funicular railway honoring mishap casualty Leon Praport and his injured widow Lola. He has conducted wildlife requiems, including for a California Brown Pelican on the berm crest of a beach where the animal had fallen. He is reputed to favor colored inks in preparing a score.  Timothy McVeigh asked Woodard to conduct a prequiem Mass on the eve of his execution in Terre Haute, Indiana. Acknowledging McVeigh's "horrible deed", yet intending to provide comfort, Woodard consented by premiering the coda section of his composition "Ave Atque Vale" with a local brass choir at St. Margaret Mary Church, near USP Terre Haute, before an audience that included the following morning's witnesses. Archbishop Daniel M. Buechlein and later Cardinal Roger Mahony petitioned Pope John Paul II to bless Woodard's full score.  Woodard is known for his replicas of the Dreamachine, a mildly psychoactive lamp, which have been exhibited in art museums throughout the world. In Germany and Nepal he is known for contributions to the literary journal "Der Freund", including writings on interspecies karma, plant consciousness and the Paraguayan settlement Nueva Germania.


Objevy.

Ostatky druhu "Australopithecus sediba" byly objeveny v roce 2008 v jeskyni Malapa, nacházející se poblíž Johannesburgu, v krasové oblasti zvané Kolébka lidstva. Protože tamní jeskyně jsou si vzájemně podobné modelací terénu i okolní vegetací, mohla být k vytipování lokality využita aplikace Google Earth. Při následném terénním průzkumu však byly ostatky homininů zachyceny náhodou, když na ně 15. srpna během hry narazil devítiletý syn vedoucího výzkumu, Matthew Berger.  Výzkumem v letech 2008 – 2009 byly odhaleny ostatky dvou jedinců, představující jedny z nejlépe dochovaných koster rodu "Australopithecus". Patřily dospělé samici a dospívajícímu samci, který od objevitelů získal přezdívku Karabo.  Druhový přívlastek "sediba" pochází z místního jazyka Sotho a znamená „pramen“ nebo „studna“. Odkazuje tak na místo nálezu poblíž pravěkého vodního zdroje, ale zároveň i na možné vazby druhu "A. sediba" k rodu "Homo". Přezdívka Karabo pochází ze setswanského výrazu pro „odpověď“.  Odkryvy v Malapa však pokračují i nadále, takže do roku 2013 bylo získáno na 220 zlomků kostí druhu "A. sediba". Ty patří nejméně 6 jedincům - kromě prvních dvou koster byly zachyceny ještě ostatky dospělého muže a tří dětí.  V roce 2014 bylo nad jeskyní vybudováno zastřešení s vyhlídkovou plošinou, které chrání samotnou jeskyni, umožňuje pokračování výzkumů a zároveň dovoluje návštěvníkům bezpečnou prohlídku lokality.

Datace.

Nálezy byly kombinací metody uran-olovo a paleomagnetismu původně datovány do doby před 1,78–1,95 miliony let. Poté však byla datace upřesněna na 1,977 milionu let. "Australopithecus sediba" tak svým výskytem velmi těsně navazuje na poslední známý výskyt druhu "A. africanus".

Popis.

Dospělí jedinci druhu "A. sediba" dosahovali výšky asi 130 cm. Na rozdíl od ostatních australopitéků u nich není patrný výrazný pohlavní dimorfismus ve velikosti těla, to se však s dalšími nálezy může změnit.  Dobře dochovaná lebka jedince Karabo obsahuje i přirozený výlitek mozkovny. Protože však je pevně uzavřena sedimenty, jejichž odstraněním by mohly být poškozeny samotné kosti, byl nález podroben detailnímu průzkumu pomocí počítačové tomografie v European synchrotron radiation facility (ESRF) v Grenoblu.  Velikost mozku odpovídá ostatním australopitékům a pohybuje se při horní hranici rozpětí moderních lidoopů. Také celkové uspořádání je obdobné jako u lidoopů, přesto se však již objevují náznaky reorganizace směrem k člověku. Nápadná je především nesouměrná velikost obou hemisfér - pravá polovina je proti levé mírně zvětšená. Tento znak je u lidí spojován s preferencí pravé ruky. Rovněž je mírně rozšířená přední část spánkového laloku. Další znaky, jako je umístění měsíčité rýhy ("sulcus lunatus") však nelze na výlitku sledovat.

Lebka.

Znaky mozkovny:  Znaky obličeje: Znaky na zubech:

Způsob života.

Nalezené ostatky jsou unikátní tím, že zahrnují téměř kompletní kostru horní i dolní končetiny. Díky tomu je snazší pochopit pohybové možnosti druhu v porovnání s jedinci, z nichž jsou známé pouze části končetin nebo jednotlivé kosti.  Kostra nohy odpovídá bipedii s plně nataženými koleny a kyčlemi. Zvláštnosti v její stavbě (například robustní vnitřní kotník a morfologie čéšky) však odpovídají specifickému způsobu chůze, při němž byla výrazně zatěžována vnitřní strana chodidla, tzv. hyperpronaci. Moderním lidem způsobuje takový pohyb, při němž každým krokem rotují všechny kosti nohy směrem dovnitř, četná onemocnění kloubů a vazů, ovšem "A. sediba" byl takové chůzi dobře přizpůsoben.  Důvodem mohla být potřeba hojného pohybu v korunách stromů. Chodidlo "A. sediba" představuje jakýsi kompromis mezi nároky pozemního a stromového života - pomáhá k odrazu při vzpřímené chůzi, ale zároveň zůstává dostatečně pohyblivé pro lezení ve větvích. Častému využití stromového patra u druhu "A. sediba" odpovídá i utváření paží, které si uchovávají četné znaky lidoopů - primitivně utvářenou lopatku, dlouhé a dobře osvalené předloktí i zakřivené prsty schopné silného úchopu. Zdá se, že "A. sediba" byl pro lezení a šplhání vybaven lépe než ostatní australopitéci, takže pobyt v korunách stromů pro něj byl patrně významnější a častější než u ostatních druhů. Ovšem úchop měl přesnější spíše jako u moderních lidí.  Přesto ani pozemní chůze neztratila na významu. Tomu nasvědčuje utváření pánve, která je na rozdíl od ostatních australopitéků modernější, v předozadním směru širší. Rozšíření pánve se přitom původně předpokládalo až u zástupců rodu "Homo", a to kvůli zvětšování hlaviček novorozenců. Mláďata druhu "A. sediba" se však velikostí mozku výrazně nelišila od lidoopů, přestavba pánve tak musela odpovídat spíše na požadavky bipedie než rozmnožování. Je možné, že změny umožnily efektivnější práci hýžďových a stehenních svalů a tudíž i energeticky méně náročnou chůzi.  Vzhledem k dobrému dochování kostí ruky lze studovat i manipulační schopnosti druhu. Kratší prsty vybavené citlivými masitými bříšky i pohyblivý svalnatý palec umožnily jemnější práci rukou než u moderních lidoopů i časných homininů včetně "Homo habilis". Kosti, svaly i vazy palce jsou však přece jen lehčeji stavěné než u ostatních australopitéků, takže tento prst patrně nebyl tak intenzivně využívaný. Proto odborníci zatím příliš neuvažují o výrobě kamenných nástrojů.  Analýza izotopů uhlíku ze zubní skloviny ukazuje, že "A. sediba" se na rozdíl od ostatních australopitéků soustředil téměř výhradně na konzumaci stravy lesních porostů (v Africe C3-rostliny), podobně jako moderní šimpanzi nebo pliocénní "Ardipithecus ramidus". To souhlasí i s pozorovanými adaptacemi pro šplhání a lezení ve větvích. Stejně jako jiní australopitéci ovšem "A. sediba" přijímal široké spektrum potravy a nebyl úzce vyhraněný. Fytolity (drobné křemičité částečky z rostlinných tkání), získané ze zubního kamene patří rostlinám dvouděložným (plody, listy, kůra) i jednoděložným (stínomilné a vodomilné tropické traviny či šáchorovité). Mikroskopické poškození skloviny se podobá druhu "Paranthropus robustus" a ukazuje na alespoň občasnou konzumaci tvrdé stravy. Vzhledem k lehce staveným zubům i lebce však tyto zdroje zřejmě neměly takový význam jako u robustních druhů a přežití druhu na nich nezáviselo.  Závěrům o pohybu a stravě druhu "A. sediba" částečně odporuje rekonstrukce přírodního prostředí v okolí lokality Malapa. Sedimenty z jeskyně obsahovaly početné fytolity travin, ukazující na přítomnost rozsáhlých travnatých ploch. Tomu nasvědčují i nalézané ostatky zvířat, živících se spásáním trávy ("Equus", "Megalotragus"). Také analýza izotopů uhlíku ze zubní skloviny turovitých a hlodavců ukazuje, že tato zvířata konzumovala převážně rostliny z travnatého, bezlesého prostředí (v Africe C4-rostliny). Menší množství fytolitů, stejně jako pyl a drobné zlomky dřeva však ukazují i na přítomnost prostorově omezených lesních či křovinatých porostů. Prostředí v Malapa bylo tedy před 2 miliony let spíše otevřené, s převládajícími travnatými porosty, ovšem kolem jeskyně, nacházející se v přirozeně chráněném údolí poblíž soutoku dvou potoků se mohl rozkládat nevelký lužní les. Právě v něm mohli jedinci druhu "A. sediba" nacházet útočiště i dostatek potravy.

Fylogeneze.

"Australopithecus sediba" je jedním z nejmladších australopitéků, který se díky početným moderním znakům (malé zuby, dobře vyvinutá pánev, prodloužené dolní končetiny) víc než ostatní australopitékové podobá člověku. Proto byl svými nálezci označen za jeden z přechodných druhů, který se mohl stát předkem rodu "Homo". Protože jsou však první známé ostatky lidí mnohem starší než "A. sediba" (asi 2,8-2,4 milionu let), považují autoři druh "A. sediba" za předka "Homo erectus", zatímco starší, méně poznaní zástupci lidí ("Homo habilis", "Homo rudolfensis") by měli stát mimo vývoj směrem k člověku.  S tímto názorem však většina odborníků nesouhlasí a druh "A. sediba" považuje za slepou vývojovou větev. Zdůrazňuje podobnost s druhem "A. africanus", přičemž anatomické rozdíly mohou být jen důsledkem postupných změn v čase. To by znamenalo, že "A. sediba" je přímým pokračovatelem "A. africanus" v jedné vývojové linii (anageneze), vyhynul ovšem bez potomků.  Zdá se, že ačkoliv se "A. sediba" již nápadně podobá prvním lidem, nemusí být jejich předkem ani blízkým příbuzným. Je dalším z dokladů složité mozaikovité evoluce člověka, kdy se vyvíjí několik různých linií homininů, „experimentujících“ se vzpřímenou chůzí i dalšími lidskými znaky a pronikajících do otevřené bezlesé krajiny. Patrné jsou početné homoplasie, vyloučit nelze ani mezidruhové křížení. To vše komplikuje poznání vztahů jednotlivých druhů, takže je nesnadné určit, která z linií pokračovala směrem k moderním lidem.

Australopithecus sediba je druh vyhynulého hominida, žijící na počátku pleistocénu, zhruba před 2 miliony let v jižní Africe, na území dnešní Jihoafrické republiky. Jedná se o jednoho z nejmladších zástupců australopitéků, který již má některé znaky pozoruhodně blízké soudobým zástupcům rodu Homo.

Australopithecus sediba is a species of "Australopithecus" of the early Pleistocene, identified based on fossil remains dated to about 2 million years ago. Morphologically, "A. sediba" is distinct from but still closely related to both "Homo habilis" and "Australopithecus africanus". It is therefore of interest as a candidate for a transitional species in the emergence of the "Homo" (human) genus.  The species "A. sediba" is postulated on the basis of six partial skeletons discovered in the Malapa Fossil Site at the Cradle of Humankind World Heritage Site in South Africa. The holotype was dubbed MH1 (Malapa hominin 1), a juvenile male also named "Karabo". MH2, the paratype, is an adult female. The other remains are those of an adult male, and of three infants. The fossils were found together at the bottom of the Malapa Cave, where they apparently fell to their death, and have been dated to 1.98 million years ago. The partial skeletons were initially described as a newly discovered species in 2010, based on a total of some 220 bone fragments. The name "sediba" was taken from the word for "natural spring" or "well" in the Sotho language.


Metrika.

Ve sférických souřadnicích ("t", "r", θ, φ), je lineární element Reissnerovy-Nordströmovy metriky  kde "c" je rychlost světla, "t" je časová souřadnice (měřeno podle stacionárních hodin v nekonečnu), "r" je radiální souřadnice, formula_2 je dvousféra definovaná podle  "r" je Schwarzschildův poloměr tělesa daný a "r" je charakteristická délková škála daná Zde 1/4πε je Coulombův zákon. V limitě kde náboj "Q" (nebo v ekvivalentním případě, délková škála "r") klesne na nulu, používáme Schwarzschildovu metriku. Klasická Newtonova teorie gravitace může být získána v limitním případě, když poměr"r"/"r" jde k nule. V limitě, kde oba poměry "r"/"r" a "r"/"r" jdou k nule, dostáváme Minkowského metriku pro speciální teorii relativity.  V praxi je poměr "r"/"r" často extrémně malý. Například Schwarzschildův poloměr Země je zhruba 9 milimetrů, zatímco geostacionární dráha na níž obíhají některé družice má poloměr "r" který je zhruba 4 miliardkrát větší, tedy 42 164 kilometrů. I na povrchu Země činí v tomto případě oprava Newtonovy gravitace jen jeden díl z miliardy. Poměr se stává velkým jen v blízkosti masivních a ultra hustých objektů jako jsou černé díry a neutronové hvězdy.

Nabité černé díry.

Ačkoli se nabité černé díry s "r" ≪ "r" podobají Schwarzschildovým černým dírám, mají dva horizonty: vnější horizont událostí a vnitřní Cauchyho horizont. Stejně jako v případě Schwarzschildovy metriky, horizont událostí pro prostoročas je umístěn tam, kde metrický komponent "g" diverguje; což je když  Tato rovnice má dvě řešení:  Tyto soustředné horizonty událostí se stávají degenerovanými pro 2"r" = "r", což odpovídá extrémní černé díře. Předpokládá se, že černé díry s 2"r" > "r" v přírodě neexistují, protože by obsahovaly takzvané nahé singularity. Jejich existence by byla v rozporu s hypotézou kosmické cenzury formulovanou Rogerem Penrosem o níž se, i přes absenci přímých důkazů, předpokládá, že je pravdivá. Teorie se supersymetrií obvykle garantují, že tyto superextrémní černé díry nemohou existovat.  Elektromagnetický potenciál je  Pokud jsou v teorii zahrnuty magnetické monopóly, potom zobecnění zahrnující magnetický náboj "P" se získá nahrazením "Q" podle "Q" + "P" v metrice a včetně podmínky "P"cos θ "d"φ v elektromagnetickém potenciálu.

Reissnerova–Norströmova metrika je ve fyzice a astronomii statické řešení Einsteinových rovnic gravitačního pole, odpovídající gravitačnímu poli nabitého, nerotujícího, sféricky symetrického tělesa o hmotnosti M.  Metrika byla objevena německým fyzikem Hansem Reissnerem a finským fyzikem Gunnarem Nordströmem.  Čtveřici podobných řešení lze shrnout do následující tabulky:  kde Q reprezentuje elektrický náboj a J reprezentuje moment hybnosti.

In physics and astronomy, the Reissner–Nordström metric is a static solution to the Einstein–Maxwell field equations, which corresponds to the gravitational field of a charged, non-rotating, spherically symmetric body of mass "M". The analogous solution for a charged, rotating body is given by the Kerr–Newman metric.  The metric was discovered between 1916 and 1921 by Hans Reissner, Hermann Weyl, Gunnar Nordström and George Barker Jeffery.


Původ a status.

Mise Titan Saturn System Mission byla oficiálně založena v roce 2009 sloučením návrhu mise ESA Titan and Enceladus Mission a návrhu mise NASA Titan Explorer. Plány slučující oba návrhy se však dají vypátrat až do roku 2008. Mise soutěžila o financování s projektem Europa Jupiter System Mission, který v roce 2009 dostal přednost před výzkumem Saturnu. Avšak bylo oznámeno, že Titan Saturn System Mission bude i nadále studovaná s tím, že by se start mohl uskutečnit později, někdy ve 20. letech 21. století. Byla vypracována podrobná zpráva hodnotící jednotlivé prvky mise, stejně jako specifický koncept Titan Mare Explorer, počítající s přistáním v některém z jezer na Titanu, s potenciálem stát se součástí mise.  V roce 2016 plány na uskutečnění mise stále existují, počítají se startem na nové americké superraketě SLS.

Přehled mise.

Bylo plánováno, že se mise bude skládat z orbitální části a dvou sond ke zkoumání Titanu. Konkrétně mělo jít o horkovzdušný balón, který se měl vznášet v atmosféře a přistávací modul, který měl dosednout v jednom z jezer nebo moří měsíce Titanu.  Data z obou sond měla být přenášena na orbitální sondu. Ta měla být vybavena radarem pro profilování povrchu, nástroji na zobrazování nebo sadou pro výzkum atmosféry. Mělo tak být provedeno komplexnější měření než u sondy Cassini.  Sonda měla použít několik gravitačních manévrů u jiných planet k příletu k Saturnu. Základní návrh předpokládal vypuštění v roce 2020 následovaný čtyřmi gravitačními praky, dvěma u Země a dvěma u Venuše. Přílet k Saturnu byl naplánován na rok 2029. Startovací okno v roce 2020 je jedním z možných oken mezi roky 2018 a 2022. Současné plány NASA nedávají této misi k Saturnu prioritu, ale je možné, že v některém ze startovacích oken ve 20. letech 21. století může být sonda vypuštěna.  Po příletu k Saturnu v roce 2029 měl chemický motor sondy umístit orbiter na oběžné dráze kolem Saturnu, kde měla proběhnout dva roky trvající část mise při níž měla sonda obíhat Saturn. Tato část mise měla zahrnovat nejméně 7 průletů kolem Enceladu a 16 kolem Titanu. Tyto průlety při nichž by na sondu působila gravitace měsíců měly sondě pomoci k navedení na oběžnou dráhu kolem Titanu. Tato část mise měla být ukončena blízkým průletem kolem Enceladu při němž měla sonda zkoumat neobvyklé kryovulkanické chocholy na jižním pólu měsíce.  Při prvním průletu kolem Titanu měl být do atmosféry měsíce vypuštěn horkovzdušný balón, který měl balisticky sestoupit a následně létat po dobu šesti měsíců v atmosféře. Balónová sonda měla být schopná za dobu své životnosti alespoň jednou obletět celý měsíc ve výšce asi 10 km nad povrchem a v oblasti kolem 20 stupňů zeměpisné šířky.

Přistání na Titanu.

V souvislosti s plánovaným přistáním v některém z jezer na Titanu bylo předloženo mnoho návrhů. Jedním z nejvíce rozpracovaných byl Titan Mare Explorer, který byl původně navržen jako samostatná mise, avšak mohlo dojít k jeho odložení a začlenění do mise Titan Saturn System Mission. Přistávací modul měl být vypuštěn při druhém průletu kolem Titanu. Vzhledem k husté atmosféře měsíce a vzdálenosti od Slunce by přistávací modul nemohl mít solární panely, ale musel by spoléhat na radioizotopový generátor, stejný typ generátoru měl být posléze využit i na jiných misích. Přistání mělo proběhnout do oblasti Ligeia Mare, severního polárního moře kapalných uhlovodíků na asi 80 stupních severní šířky. Sonda měla podobně jako modul Huygens v roce 2005 sestupovat na padácích. V průběhu sestupu a několik hodin po sestupu měla analyzovat vzorky atmosféry. Hlavní funkcí přistávací sondy měl být ale odběr vzorků a analýza organických látek na povrchu měsíce po dobu 3 až 6 měsíců. Jednalo by se o první zkoumání mimozemského moře přímo z povrchu.

Cíle mise.

Hlavní cíle mise Titan Saturn System Mission lze shrnout do čtyř kategorií:  Na Titanu byl vědeckým cílem mise průzkum složení povrchu a geografické rozložení různých organických látek, cyklus metanu a průzkum nádrží metanu. Dále průzkum geologie měsíce, tedy zda na měsíci stále aktivně probíhá kryovulkanismus či tektonika nebo zda probíhaly ve více aktivní minulosti. Měl by rovněž probíhat průzkum přítomnosti či nepřítomnosti čpavku, magnetického pole a podpovrchového oceánu. Rovněž měl probíhat průzkum horních vrstev atmosféry (400-900 km) v nichž se tvoří komplexní ionty. Tyto výšky nebyly sondou Cassini dostatečně prozkoumány. Kromě toho by sonda měla pomoci pochopit sezónní změny atmosféry a rovněž dlouhodobý únik látky z atmosféry do vesmíru.  Přistávací modul by měl dosednout v metanovém moři na severní polokouli v místě nazvaném Ligeia Mare. Předpokládá se že metanový cyklus na Titanu je analogický zemskému vodnímu cyklu, pracuje však s metanem existujícím v kapalné a plynné fázi. Přistávací modul by mohl přímo pozorovat metanový cyklus měsíc a pomoci pochopit jeho podrobnosti a rozdíly oproti vodnímu cyklu na Zemi. K zodpovězení navíc zůstává otázka zdrojů redistrubuce metanu do atmosféry. Titan je postaven na organické činnosti, která stále funguje a nálezy sondy Cassini ukazují, že Titan je světem stvořeným atmosférickými a geologickými procesy, které jsou z celé sluneční soustavy nejvíce analogické procesům na Zemi. Kromě toho, sonda Cassini objevila náznaky existence velkého podpovrchového oceánu, který by měl být ukrytý hluboko pod povrchem a který by se mohl skládat z kapalné vody. V případě uskutečnění mise Titan Saturn System Mission by šlo o první misi určenou k rozsáhlému a interdisciplionárnímu průzkumu aktivní organické chemie a podnebí na povrchu, na mořích i v atmosféře na jiném tělese než Země.

Titan Saturn System Mission byl společný návrh programu americké NASA a evropské ESA na výzkum Saturnu a jeho měsíců Titanu a Enceladu. Projekt měl navazovat na výzkum sondy Cassini, která odhalila mnoho zajímavých jevů. Odhadované náklady byly 2,5 miliardy amerických dolarů. Mise měla začít v roce 2020 a za pomoci gravitačního praku u Země a Venuše doletět k Saturnu v roce 2029. Primární mise měla trvat čtyři roky, z toho dva roky prohlídka Saturnu, dva měsíce odběr vzorků z atmosféry Titanu a 20 měsíců zkoumání Titanu z oběžné dráhy.  V roce 2009 dostala přednost mise k Jupiteru a jeho měsícům, mise Titan Saturn System Mission bude ale i nadále studovaná s případným pozdějším datem startu.

Titan Saturn System Mission (TSSM) was a joint NASA–ESA proposal for an exploration of Saturn and its moons Titan and Enceladus, where many complex phenomena were revealed by "Cassini". With an estimated NASA cost of $2.5 billion (FY07), TSSM was proposed to launch in 2020, get gravity assists from Earth and Venus, and arrive at the Saturn system in 2029. The 4-year prime mission would include a two-year Saturn tour, a 2-month Titan aero-sampling phase, and a 20-month Titan orbit phase.  In 2009, a mission to Jupiter and its moons was given priority over "Titan Saturn System Mission", although TSSM will continue to be assessed for possible development and launch.


Životopis.

Carlos Gorostiza Rodríguez pocházel z baskické rodiny. Narodil se v přístavní čtvrti Palerma, v Buenos Aires, v červnu 1920.  Již od svých teenagerských let začal psát hry pro loutkové divadlo. Jeho první publikace, která byla zveřejněna v roce 1943 s názvem "Zakletý klíč", obsahuje několik těchto malých děl.  V těch letech nastoupil jako herec v nezávislém divadle "La Máscara" v Buenos Aires. V roce 1949 debutoval s jeho prvním dramatickým dílem "El puente", který také režíroval. Tato dílo shledalo výjimečný úspěch. Díky tomu je Rodríguez považován za iniciátora moderního argentinského divadla.  V následujících letech mělo premiéru několik jeho děl. V roce 1958 produkoval svojí druhou úspěšnou hru s názvem "Chléb šílenství", která vyhrála několik cen.  V roce 1960 byl pozván výjimečnou herečkou Juana Sujo na adresu v Caracasu kde stálo první divadlo ve Venezuele – "Los Caobos" – a připojit se jako profesor na Národní Škole Dramatického Umění Venezuely. Tam představil několik her: "Chléb šílenství"; "Volpone, Ben Johson" , "Šest znaků při hledání autora"; "Pirandello"; "Inspektor z Priestley", a další.  Zpátky ve své zemi, po nepřítomnosti dvou let, byl začleněn jako profesor na Národní Škole Scénického Umění v Buenos Aires, která byla odstraněna v roce 1976 vojenskou diktaturou, která vládla Argentině v průběhu let 1976–1983. Před tím měl v roce 1962 premiéru děl "Ti ostatní" a "Celá jedna historie", obě byla oceněna Martínem Fierrem. V divadle San Telmo režíroval další hru "Žháři" od Maxe Frische. Byl ředitelem v tomto divadle až do roku 1970, kdy požár změnil v popel divadlo San Telmo. Během tohoto období, v roce 1966, byl pozván, aby vedl semináře na různých univerzitách ve Spojených státech a tam představil svou práci "Sousedé" na Universitě v Indianě. Kromě toho, v roce 1970, režíroval v Ciudad de México tuto a další díla po dobu několika měsíců.  Během posledních let vojenské diktatury byla jeho práce zakázána, stejně jako práce mnohých demokratických umělců a spisovatelů. V roce 1981 to je jeden z hlavních propagátorů "Teatro Abierto", hnutí kulturního odporu, vytvořeného divadelníky zakázanými diktaturou a které vyvolalo zájem lidu. V roce 1984 byl jmenován ministrem kultury v první demokratické vládě, v čele s Raúlem Alfonsínem.  V roce 1986 odchází z úřadu a zcela se věnuje psaní úspěšných románů a divadelních her. Podílel se na dokumentárním filmu Uzavřená země, otevřené divadlo , uvedeného v roce 1990. Jeho poslední výtvory byly uvedeny v roce 2011: "Let do Capistrana" a "Vzduch řeky".  V roce 2012 vydal O "válkách a láskách – 1940–1945", soubor básní z jeho raného mládí.  Carlos Gorostiza zemřel v Buenos Aires 19. července roku 2016 ve věku 96 let.

Díla.

Beletrie.

Romány Vzpomínky

Carlos Gorostiza Rodríguez (7. června 1920, Palermo, Buenos Aires – 19. července 2016, Buenos Aires) byl argentinský dramaturg, spisovatel a režisér, bratr herečky Analia Gadé a představitel realismu.

Carlos Gorostiza Rodríguez (; June 7, 1920 – July 19, 2016) was an Argentine playwright, theatre director, and novelist. His seminal work "El puente" debuted in 1949 and he garnered numerous awards for his proceeding works. He later was Secretary of Culture between 1983-86.


Matematická konstrukce.

Ve speciální relativitě je světelný kužel povrch popisující časový vývoj záblesku světla v Minkowského prostoru. Toto lze zobrazit v trojrozměrném prostoru, jestliže vybereme dvě vodorovné osy jako osy prostorově, a na ose svislé zobrazíme čas.  Světelný kužel je potom konstruován následujícím způsobem. Vezměme záblesk světla v čase "t" jako událost p. Všechny události, které mohou být dosaženy z tohoto impulzu p tvoří budoucí světelný kužel, zatímco ty události, které mohou odeslat světelný pulz do události p tvoří minulý světelný kužel.  Vzhledem k události E, světelný kužel klasifikuje všechny události v prostoročasu do pěti různých kategorií:  Výše uvedená klasifikace platí v každé vztažné soustavě. Tedy vidí-li pozorovatel událost uvnitř světelného kuželu, bude tato považována za součást stejného světelného kuželu všemi dalšími pozorovateli, bez ohledu na jejich referenční rámec. Proto je tento koncept tak důležitý.  Výše uvedené se vztahuje k události, která nastala v určitém bodě prostoru a v určitém čase. Říci že jedna událost nemůže ovlivnit další znamená, že se světlo nemůže dostat z jednoho místa do druhého v daném čase. Světlo k každé události se nakonec dostane na místo události druhé, ale může k tomu dojít poté co tato událost proběhla.  S postupem času dochází k tomu, že budoucí světelný kužel z dané události roste tak, že zahrnuje více a více míst. Čili 3D koule představující průřez 4D kuželu v určitém okamžiku se postupně zvětšuje. Stejně tak, když si představíme čas běžící pozpátku z dané události, světelný kužel by rovněž zahrnoval více a více míst, tím více čím dále do minulosti bychom šli. Čím dále se určité místo nachází, tím později se pochopitelně do časového kuželu dostane. Například když uvažujeme o světelném kuželu události, která se koná na Zemi v roce 2016, hvězda nacházející se 10 000 světelných let daleko by se nacházela pouze uvnitř minulého časového kuželu. Událost na této hvězdě, která by mohla ovlivnit rok 2016 na Zemi by se musela stát před 10 000 roky nebo ještě více v minulosti. Minulý kužel světla události roku 2016 na Zemi obsahuje i velmi vzdálené objekty (všechny objekty v pozorovatelném vesmíru), ale pouze tak jak vypadaly dávno v minulosti, když byl vesmír mladý.  Dvě události, které se stanou ve stejnou dobu na různých místech jsou vždy mimo své minulé i budoucí časové kužely, protože rychlost světla je konečná. Ostatní pozorovatelé mohou tyto události vidět vidět na různých místech a v různých časech, ale vždy je uvidí ve vzájemně různých časových kuželech.  Použijeme-li jednotky v nichž je rychlost světla ve vakuu definovaná jako přesně 1, například když se rychlost měří ve světelných sekundách a čas v sekundách, potom bude mít kužel sklon 45 stupňů, protože světlo se pohybuje ve vakuu rychlostí jedné světelné sekundy za sekundu. Vzhledem k tomu, že speciální relativita požaduje aby byla rychlost světla stejná ve všech inerciálních vztažných soustavách, všichni pozorovatelé musí vidět sklon svých světelných kuželů 45 stupňů. Obyčejný prostoročasový diagram se používá k ilustraci této vlastnosti Lorentzovy transformace. Jinde je nedílnou součástí světelných kuželů oblast prostoročasu mimo světelný kužel v daném případě. Události, které jsou vzájemně na jiném místě jsou navzájem nepozorovatelné a nemohou být příčinně spojeny.

Obecná teorie relativity.

V plochém prostoročasu je budoucí světelný kužel události hranicí její kauzální budoucnosti a minulý světelný kužel je hranicí kauzální minulosti.  V zakřiveném prostoročasu, za předpokladu, že je prostoročas globálně hyperbolický. stále platí, že budoucí světelný kužel zahrnuje hranici své kauzální budoucnosti (a minulosti). Avšak gravitační čočka může složit část světelného kuželu do sebe a to takovým způsobem, že část kuželu je uvnitř příčinné budoucnosti a ne na její hranici.

Světelný kužel je ve speciální relativitě a v obecné relativitě dráha, kterou paprsek světla vycházející z jedné akce (lokalizované na jednom místě v prostoru a v jednom místě v čase) a cestující ve všech směrech, bude potřebovat k cestě časoprostorem. Představíme-li si světlo omezené na dvourozměrné rovině, světlo ze záblesku se bude rozprostírat v kruhu, poté co nastane událost E. Jestliže přidáme třetí rozměr a zobrazíme ve třetím rozměru rostoucí kružnice, výsledkem je světelný kužel, známý jako budoucí světelný kužel. Minulý světelný kužel je stejný jako budoucí, až na to, že je v opačném směru. Tedy kružnice se zmenšují dokud nekonvergují na daném místě, v bodě a v čase události E. Ve skutečnosti ovšem existují tři prostorově rozměry, takže světlo tvoří rozšiřující se nebo smršťující se sféry ve trojrozměrném prostoru, spíše než kružnice a kužel světla je ve skutečnosti čtyř-dimenzionální verze kuželu, jehož průřezy tvoří 3D sféry (analogicky průřezy trojrozměrného kuželu tvoří 2D kružnice). Ale pojem je snáze představitelný při snížení počtu prostorových dimenzí ze tří na dvě.  Vzhledem k tomu, že světlo a ostatní kauzální vlivy nemohou cestovat rychleji než je rychlost světla, světelný kužel hraje zásadní roli při formulování pojmu kauzalita. Pro danou akci E, soubor událostí, které leží na nebo uvnitř minulého světelného kuželu, bude také soubor všech událostí, které by mohly vyslat signál který by měl čas dostat se do E a nějakým způsobem ji ovlivnit. Například pokud v době deset let před událostí E vezmeme v úvahu množinu všech událostí v uplynulém světelném kuželu E, které se vyskytují v té době, výsledkem bude sféra s poloměrem deseti světelných let soustředěný na budoucí pozici události E. Takže každý bod ležící na nebo uvnitř sféry mohl vyslat signál pohybující se rychlostí světla nebo pomaleji, který bude mít čas ovlivnit událost E, zatímco body mimo sféru nebudou mít v danou chvíli kauzální vliv na událost E. Podobně soubor událostí ležící na nebo uvnitř budoucího světelného kužele E, bude také soubor událostí, které mohly přijímat signál z události E, takže budoucí světelný kužel obsahuje všechny události, které mohly událost E potenciálně ovlivnit. Události, které leží mimo minulý nebo budoucí světelný kužel E nemohou ovlivnit událost E nebo být událostí E ovlivněny.

In special and general relativity, a light cone is the path that a flash of light, emanating from a single event (localized to a single point in space and a single moment in time) and traveling in all directions, would take through spacetime.


Vznik.

Po rozdělení Německa na dva státy v roce 1949 vznikly také v obou vlastní národní olympijské výbory. Protože západní státy neuznávaly existenci NDR, byly na Letní olympijské hry 1952 připuštěny pouze týmy západního Německa a také Sárska, což byl tehdy francouzský protektorát. V roce 1955 Mezinárodní olympijský výbor povolil sportovcům NDR účast, ale nikoli pod hlavičkou jejich země. Byla proto uzavřena dohoda, podle níž smí oba německé státy postavit na olympiádě společný tým. Počínaje zimními olympijskými hrami 1956 tak vzniklo Společné německé družstvo (česká zkratka SND), v němž startovali zástupci západního Německa, východního Německa, Sárska, které se roku 1957 po plebiscitu připojilo k NSR, a také Západního Berlína, jehož příslušnost k západnímu Německu státy východního bloku neuznávaly. Tým používal jako vlajku černočervenožlutou trikolóru a jako hymnu "Ódu na radost" Ludwiga van Beethovena a Friedricha Schillera. V roce 1959 přijala NDR novou vlajku, v níž na německou trikolóru přidala svůj státní znak, proto se počínaje zimními olympijskými hrami 1960 stala neutrálním symbolem společného týmu trikolóra s bílými olympijskými kruhy uprostřed. Tým vystupoval pod zkratkou GER (jako Germany), ve výsledkových listinách MOV figuruje jako EUA (z francouzského Équipe Unifiée d'Allemagne)  Za to, že se dokázaly dohodnout na společné reprezentaci, dostaly národní olympijské výbory východního a západního Německa od Mezinárodního olympijského výboru v roce 1958 Cenu Alberta Bonacossy. Družstvo formálně vystupovalo jako jednotná výprava, v olympijské vesnici však byli sportovci z východu a západu striktně odděleni. V kolektivních sportech (včetně atletických štafet) směl na OH startovat pouze jeden z německých týmů, také účastnická místa pro jednotlivce byla omezena, jako by šlo o jednu zemi, proto se konala před každými hrami kvalifikace mezi sportovci NDR a NSR. Vedoucím výpravy a vlajkonošem se stali zástupci té země, která měla více účastníků (což byla s výjimkou olympiády v Tokiu NSR).

Medaile.

Na letních olympiádách získalo SND 28 zlatých medailí (z toho 21 zástupci NSR, 6 zástupci NDR a jednu smíšená kanoistická štafeta), na zimních 8 zlatých (oba státy po čtyřech).

Zánik.

V roce 1965 přijal Mezinárodní olympijský výbor Německou demokratickou republiku za svého plnoprávného člena a nadále soutěžily NSR a NDR na olympiádě jako samostatné týmy, i když v roce 1968 ještě používaly vlajku s olympijskými kruhy a "Ódu na radost". Teprve po Dohodě čtyř mocností v roce 1971 bylo v západních zemích dovoleno používání státních symbolů NDR. Existenci dvou německých reprezentací ukončilo znovusjednocení Německa v roce 1990. Stejně jako na olympiádě existovalo společné německé družstvo také na mistrovství světa v házené mužů v letech 1954–1961 a Mistrovství Evropy v atletice 1958 a 1962.

Společné německé družstvo ( "Gesamtdeutsche Mannschaft") je označení pro společnou reprezentaci západního Německa a NDR, která se účastnila olympijských her v letech 1956 až 1964.

The United Team of Germany () competed in the 1956, 1960, and 1964 Winter and Summer Olympic Games as a united team of athletes from West Germany and East Germany. In 1956 the team also included athletes from a third Olympic body, the Saarland Olympic Committee, which had sent a separate team in 1952, but in 1956 was in the process of joining the German National Olympic Committee. This process was completed in February 1957 after the admission of Saarland into the Federal Republic of Germany.


Život.

Jacques Hamel byl vysvěcen na kněze biskupem Joseph-Marie Martinem v roce 1958. Po vysvěcení působil ve farnosti sv. Antonína v Petit-Quevilly, odkud přešel v roce 1967 do farnosti v Sotteville-les-Rouen. Později působil jako farář v Saint-Pierre-les-Elbeuf a od roku 1988 v Cléonu.  Od roku 2000 působil jako duchovní správce "in solidum" (tj. jako člen tzv. společné duchovní správy) ve farnosti Saint-Étienne-du-Rouvray. V roce 2005 odešel do důchodu a ve farnosti již pouze na vlastní žádost vypomáhal novému faráři. V roce 2008 oslavil zlaté kněžské jubileum.  Ve svém působišti byl váženou osobou. Farníci naň vzpomínali jako na velmi skromného člověka.  Mimo jiné se byl zapojený do mezináboženského dialogu mezi křesťanstvím a islámem. Šestnáct let před jeho smrtí jeho farnost poskytla muslimům pozemek pro stavbu mešity.

Útok na mši a vražda.

26. července 2016 sloužil Jacques Hamel mši v kostele sv. Štěpána v Saint-Étienne-du-Rouvray, jakožto kněz-penzista zastupoval nepřítomného místního faráře Auguste Moanda-Phuatiho. Do kostela vtrhli dva radikální muslimové, "Adel Kermiche" a "Abdel Malik Petitjean", zajali šestičlennou skupinu věřících včetně několika řeholnic a 86letého Hamela zavraždili. Policie útočníky zastřelila. K útoku se přihlásil Islámský stát.

Pohřeb a mše.

Dne 2. srpna 2016 se konal pohřební obřad Jacquese Hamela, vypravený z katedrály v Rouenu. V katedrále se sešlo 2000 lidí. Hlavním celebrantem byl rouenský arcibiskup Dominique Lebrun. V den obřadu se ve tři hodiny odpoledne v České republice z rozhodnutí biskupů rozezněly na památku některé kostelní zvony. Samotný pohřeb proběhl s vyloučením veřejnosti a médií za přítomnosti příbuzných a známých.  Ve Francii proběhly po smrti Hamela několik mší, některé i s několikatisícovou účastí. V neděli po útoku přišli na mše v celé Itálii a Francii také místní muslimové, aby vyjádřili křesťanům soustrast a solidaritu. Italský arcibiskup Bruno Forte to ocenil jako „krásné gesto“, na které křesťané čekali.

Odmítnutí pohřbu útočníka.

Muslimští duchovní představitelé města Saint-Étienne-du-Rouvray, kde žil jeden z pachatelů Adela Kermiche, odmítli jeho tělo připravit na pohřeb. Jeho čin byl podle nich neodpustitelný a oni jeho pohřbením nebo jakýmkoliv spojením s džihádisty nehodlali pošpinit islám. Čin odsoudila i česká Islámská nadace v Praze.

Procec blahořečení.

Dne 5. října vydal papež František dispens od pětileté lhůty, která předchází zahájení beatifikačního procesu.

Jacques Hamel (30. listopadu 1930 Darnétal – 26. července 2016 Saint-Étienne-du-Rouvray) byl francouzský katolický kněz arcdiecéze Rouen, kterého zavraždili teroristé napojení na Islámský stát, když sloužil mši v kostele sv. Štěpána v Saint-Étienne-du-Rouvray.

Jacques Hamel (30 November 1930 – 26 July 2016) was a French Catholic priest who served in Saint-Étienne-du-Rouvray. On 26 July 2016, Hamel was murdered during the 2016 Normandy church attack by two Muslim men pledging allegiance to the Islamic State of Iraq and the Levant while he celebrated Mass in his church.  The circumstances of his death have led him to be called a martyr by Christians, including Pope Francis, non-Christians, and the press. Calls to make him a saint started soon after his death. The canonization cause was officially opened at diocesan level in April 2017, after Pope Francis had waived the otherwise mandatory five-year waiting period for the opening of such causes.