Výsledky a tabulky.

Základní skupiny.

Skupina A.

Francie - Tunisko 32:19 (15:9)  14. ledna 2011 (18:00) - Kristianstad (Kristianstad Arena) Branky: Karabatic 6, Abalo 5, Guigou 4, Accambray 3, Barachet 3, Fernandez 3, Bingo 2, Sorhaindo 2, Bosquet 1, Gille 1, Honrubia 1, Joli 1 - Megannem 6, Ayed 3, Jallouz 2, Saied 2, Tej 2, Hedoui 1, Lagha 1, Mrabet 1, Touati 1. Rozhodčí: Olesen, Pedersen (DEN)  14. ledna 2011 (18:15) - Lund (Färs och Frosta Sparbank Arena) Branky: Gensheimer 9, Glandorf 5, Hens 5, Kraus 3, Sprenger 3, Pfahl 2, Preiss 2, Haass 1 - El Ahmar 6, Abdelwares 5, Keshk 3, Razek 3, Haggag 2, El Kaioby 1, Hussein 1, Ibrahim 1, Mabrouk 1, Mamdouh 1, Ramadan 1. Rozhodčí:Horáček, Novotný (CZE)  14. ledna 2011 (20:15) - Kristianstad (Kristianstad Arena) Branky: Garabaya 4, Garcia Lorenzana 4, Garcia Parrondo 4,

Skupina B.

Island - Maďarsko 32:26 (14:11)  14. ledna 2011 (17:00) - Norrköping (Himmelstalundshallen) Branky: Pálmarsson 8, Petersson 5, Atlason 4, Sigurðsson 4, Stefánsson 4, Gunnarsson 3, Ingimundarson 2, S. Guðjónsson 1, Ólafsson 1 - Mocsai 5, Gulyás 4, Lékai 4, Gál 2, Harsányi 2, Ilyés 2, Nagy 2, Törö 2, Zubai 2, Iváncsik 1. Rozhodčí: López, Ramírez (ESP)  14. ledna 2011 (19:10) - Norrköping (Himmelstalundshallen) Branky: Myrhol 9, Koren 6, Mamelund 6, Tvedten 6, Bjørnsen 4, Kjelling 2, Samdahl 1, Skoglund 1 - Kadoyama 7, Toyoda 6, Tomita 4, Miyazaki 3, H. Higashinagahama 2, S. Higashinagahama 2, Nomura 2, Kishigawa 1, Mori 1, Takeda 1. Rozhodčí: Mezian, Bachir (ALG)  14. ledna 2011 (21:30) - Norrköping (Himmelstalundshallen) Branky: Wilczynski 9, Weber

Skupina C.

Chorvatsko - Rumunsko 27:21 (11:13) 14. ledna 2011 (18:00) - Malmö (Malmö Arena) Branky: Strlek 8, Balič 4, Zrnič 4, Vukovič 3, Buntič 2, Lackovič 2, Valčič 2, Vori 2 – Stamate 7, Florea 5, Fenici 2, Jurca 2, Ghionea 1, Muresan 1, Novanc 1, Sadoveac 1, Simicu 1. Rozhodčí:Lazaar, Reveret (FRA) 14. ledna 2011 (20:15) - Malmö (Malmö Arena) Branky: L. Christiansen 8, Lindberg 7, Mogensen 6, Svan Hansen 5, M. Christiansen 4, Hansen 4, Nøddesbo 4, Søndergaard Sarup 4, Toft Hansen 3, Boesen 1, Eggert Jensen 1 – Calvert 4, Fletcher 2, Kelly 2, Parmenter 2, Hedges 1, Matic 1. Rozhodčí:Marina, Minore (ARG) 14. ledna 2011 (20:45) - Lund (Färs och Frosta Sparbank Arena) Branky: Vujin 6, Prodanovič 4, Stojkovič 4,

Skupina D.

Švédsko - Chile 28:18 (15:8) 13. ledna 2011 (20:15) - Göteborg (Scandinavium) Branky: Ekdahl 6, Carlén 5, Petersen 5, Källman 4, Ekberg 3, K. Andersson 1, Arrhenius 1, Doder 1, Gustafsson 1, Lennartsson 1 – Em. Feuchtmann 4, Er. Feuchtmann 3, Salinas 3, Martinez 2, Alvarado 1, Andalaft 1, Araya 1, Oneto 1. Rozhodčí: Nikolić, Stojković (SRB) 14. ledna 2011 (18:15) - Göteborg (Scandinavium) Branky: J. W. Lee 9, J. G. Park 6, Jeong 3, Jung 2, Eom 1, Lim 1, Oh 1, Sim 1, Yoon 1 – F. Fernandez 5, Carou 4, S. Simonet 4, Kogovsek 3, Migueles 3, J. P. Fernandez 2, Ferro 1, D. Simonet 1, Vidal 1, Vieyra 1. Rozhodčí: Stark, Ştefan (ROU) 14. ledna 2011 (20:15) - Göteborg (Scandinavium) Branky: Ttuczynski 7, Bielecki 6, Lijewski 6, Jaszka 5, B. Jurecki 3, M. Jurecki 3, Kuchczynski 2, Jurasik 1,Jurkiewicz 1, Tomczak 1 – M. Stranovský 9, Valo 6, Kukucka 5, Petro 5, Šulc 3, Tarhai 3, Kopco 1, T. Stranovský 1. Rozhodčí: Načevski, Nikolov (MKD) 15. ledna 2011 (16:15) - Göteborg (Scandinavium) Branky: Em. Feuchtmann 8, Salinas 6, Chacana 2, Er. Feuchtmann 2, Martinez 2, Maurin 1, Oneto 1 – Yu 9, J. W. Lee 6, Jeong 5, Eom 3, C. Y. Park 3, Yoon 3, Jung 2, Kim 2, Na 2, Lim 1, Oh 1. Rozhodčí: Coulibaly, Diabaté (CIV) 15. ledna 2011 (18:15) - Göteborg (Scandinavium) Branky: Kukucka 4, Petro 3, Tarhai 3, Antl 2, Kopco 2, T. Stranovský 2, Valo 2, Nižnan 1, M. Stranovský 1, Tumidalský 1, Urban 1 – Ekberg 8, Källman 6, Carlén 5, Doder 5, Gustafsson 5, Larholm 4, Ekdahl 2, T. Karlsson 2, Petersen 1. Rozhodčí: Stark, Ştefan (ROU) 15. ledna 2011 (20:15) - Göteborg (Scandinavium) Branky: D. Simonet 6, Vieyra 6, F. Fernandez 5, Kogovsek 3, Carou 1, J. P. Fernandez 1, Portela 1 – Tluczynski 5, Kuchczynski 4, M. Jurecki 3, Zaremba 3, B.

Čtvrtfinále.

Skupina A.

22. ledna 2011 (16:15) - Jönköping (Kinnarps Arena) Branky: Romero 7, Aguinagalde 4, Cañellas 3, R. Entrerrios 3, Gurbindo 3, Ugalde 3, Garcia Parrondo 2, Rocas 2, A. Entrerrios 1, Garabaya 1, Garcia Lorenzana 1, Morros 1, Rodriguez 1 - Myrhol 8, Hansen 6, Tvedten 5, Rambo 4, Lund 2, Mamelund 2. Rozhodčí: Stark, Ştefan (ROU) 22. ledna 2011 (18:30) - Jönköping (Kinnarps Arena) Branky: Preiss 5, Sprenger 5, Glandorf 4, Kraus 4, Klein 3, Pfahl 3, Hens 2, Haass 1 – Petersson 7, Gunnarsson 5, Atlason 4, Stefánsson 4, Pálmarsson 2, Sigurðsson 2. Rozhodčí: Nikolić, Stojković (SRB) 22. ledna 2011 (20:45) - Jönköping (Kinnarps Arena) Branky: Karabatic 7, Accambray 6, Fernandez 5, Abalo 4, Gille 4, Roine 4, Honrubia 2, Bingo 1, Guigou 1, Joli 1, Junillon 1, Sorhaindo 1 – Mocsai 7, Ilyés 4, Császár 3, Harsányi 2, Katzirz 2, Nagy 2, Gál 1, Iváncsik 1, Lékai 1, Törö 1. Rozhodčí: Krstič, Ljubič (SLO) 24. ledna 2011 (16:00) - Jönköping (Kinnarps Arena) Branky: Petersson 5, Pálmarsson 4, Guðjónsson 3, Sigurðsson 3, Stefánsson 3, Ingimundarson 2, Atlason 1, Gunnarsson 1, Jakobsson 1, Svavarsson 1 – R. Entrerrios Rodriguez 6, Gurbindo 6,

Skupina B.

22. ledna 2011 (18:15) - Lund (Färs och Frosta Sparbank Arena) Branky: Buntič 7, Zrnič 7, Lackovič 6, Strlek 5, Duvnjak 2, Vukovič 2, Balič 1, Kopljar 1, Matulič 1, Musa 1, Ninčevič 1, Valčič 1, Vori 1 – S. Simonet 5, Canepa 2, Pizarro 2, Vidal 2, Vieyra 2, F. Fernandez 1, J. P. Fernandez 1, Ferro 1, Migueles 1, D. Simonet 1. Rozhodčí: Baďura, Ondogrecula (SVK) 22. ledna 2011 (18:15) - Malmö (Malmö Arena) Branky: Vujin 8, Ilič 5, Nikčevič 4, Sesum 3, Stojkovič 3, Toskič 1 – Ekberg 6, Ekdahl 6, Carlén 5, Larholm 4, K. Andersson 2, Arrhenius 2, Doder 2, Källman 1. Rozhodčí: Abrahamsen, Kristiansen (NOR) 22. ledna 2011 (20:15) - Malmö (Malmö Arena) Branky: Lindberg 6, Hansen 5, Boesen 4, L. Christiansen 4, Toft Hansen 3, Spellerberg 2, Søndergaard 2, Bagersted 1, M. Christiansen 1 – Jurkiewicz 6, Tluczynski 6, Kuchczynski 4, Tkaczyk 4, Jaszka 2, Jurecki 2, Zaremba 2, Bielecki 1. Rozhodčí: Horáček, Novotný (CZE) 23. ledna 2011 (18:15) - Malmö (Malmö Arena) Branky: Doder 8, Ekberg 6, Carlén 4, Källman 4, K. Andersson 2, Arrhenius 2, Ekdahl 2, Larholm 1 – Zrnič 9, Lackovič 4, Vori 4, Balič 2, Buntič 2, Duvnjak

Play off.

Semifinále.

Francie - Švédsko 29:26 (15:12)  28. ledna 2011 (18:00) - Malmö (Malmö Arena) Branky: Gille 8, Guigou 8, Accambray 3, Karabatic 3, Abolo 2, Barachet 2, Fernandez 2, Joli 1 – Källman 6, Carlen 5, Ekdahl 5, Doder 3, Ekkberg 3, Arrhenius 2, Larholm

Finále.

Francie - Dánsko 37:35 (15:12)  30.

O 3. místo.

Švédsko - Španělsko 23:24 (11:11)  30.

O 5. místo.

Island - Chorvatsko 33:34 (16:14)  28. ledna 2011 (20:30) - Malmö (Malmö Arena) Branky: Sigurðsson 10, Guðjónsson 7, Petersson

O 7. místo.

Maďarsko - Polsko 31:28 (16:14)  28. ledna 2011 (18:00) - Kristianstad (Kristianstad Arena) Branky: G. Iváncsik 11, Ilyés 6, Mocsai 6,

O 9. místo.

Norsko - Srbsko 32:31 (14:16) 27. ledna 2011 (20:30) - Kristianstad (Kristianstad Arena) Branky: Tvedten 9, Myrhol 6, Koren 4, Paulsen 4,

O 11. místo.

Německo - Argentina 40:35 (13:12) 27. ledna 2011 (18:00) - Kristianstad (Kristianstad Arena) Branky: Gensheimer 9, Glandorf 9, Groetzki 6, Heinl 3, Kraus 3, Haass 2, Hens 2, Pfahl 2, Preiss 2, Christophersen 1, Kaufmann 1 – D. Simonet 7, F. Fernandez 6, Vieyra 5, S. Fernandez 4, Canepa 2, Carou 2, Kogovsek 2, Pizzarro 2, Vidal 2, J. P. Fernandez 1, Ferro 1, Querin 1. Rozhodčí:Canbro, Claesson (SWE)

Prezidentský pohár (o 13. - 24. místo).

O 13. - 16. místo.

Egypt - Japonsko 34:28 (17:15) 22. ledna 2011 (14:00) - Skövde (Arena Skövde) Branky: Mabrouk 8, Keshk 7, El Ahmar 6, Haggag 3, Hassan 3, Razek 3, Ramadan 2, Hussein 1, Mamdouh 1 – Suematsu 7, H. Higashinagahama 4, Izuma 4, Kishigawa 3, Nomura 3, Tomita

O 13. místo.

Egypt - Jižní Korea 23:26 (11:12) 24. ledna 2011 (20:30) - Skövde (Arena Skövde) Branky: Abdelwares 6, Hassan 4, Keshk 3, Mamdouh

O 15. místo.

Japonsko - Alžírsko 24:29 (13:13) 24. ledna 2011 (18:00) - Skövde (Arena Skövde) Branky: Kaido 6, Kadoyama 3, Mori 3, S. Higashinagahama 2, Suematsu

O 17. – 20. místo.

Tunisko - Rakousko 25:26 (14:12) 22. ledna 2011 (14:00) - Kristianstad (Kristianstad Arena) Branky: Alouini 6, Ayed 5, Gharbi 3, Hedoui 3, Tej 3, Touati 3, Mrabet 2 – Weber 6, Fölser 5, Szilagyi 4, Bozovic 2, Friede 2, Jochum 2, Mayer

O 17. místo.

Rakousko - Slovensko 35:39 (18:19) 23. ledna 2011 (16:30) - Kristianstad (Kristianstad Arena) Branky: Szilagyi 7, Wilczynski 5, Bozovic 4, Fölser 4, Schlinger 4,

O 19. místo.

Tunisko - Rumunsko 29:30 (14:17)  23. ledna 2011 (14:00) - Kristianstad (Kristianstad Arena) Branky: Hedoui 9, Tej 7, Touati 4,

O 21. – 24. místo.

Austrálie - Chile 21:29 (6:17) 22. ledna 2011 (16:00) - Malmö (Malmö Arena) Branky: Parmenter 6, Calvert 4, Kelly 4, Subotic 3, Krajnc 2, Fletcher 1, Kodric 1 – Martinez 5, Salinas 5, Araya 4, Er. Feuchtmann 4, Em. Feuchtmann 3, Maurin 3, Chacana 2,

O 21. místo.

Chile - Brazílie 18:28 (11–13) 23. ledna 2011 (18:00) - Lund (Färs & Frosta Sparbank Arena) Branky: Em. Feuchtmann 7, Martinez 3, Er.

O 23. místo.

Austrálie - Bahrajn 23:33 (11:19) 23. ledna 2011 (16:00) - Malmö (Malmö Arena) Branky: Blondell 6, Calvert 5, Krajnc 3, Fletcher 2, Schofield 2, Stojanovic 2, Hedges 1, Kelly 1, Parmenter 1 – Alsayyad 7, A. Merza 7, M. Merza 5, Yusuf 4, Ali 3, Jawher 3, M. Madan 2, Abdulqader 1, Alfardan 1. Rozhodčí: Geipel, Helbig (GER)

22. mistrovství světa v házené proběhlo v dnech 13. – 30. ledna v Švédsku. Mistrovství se zúčastnilo 24 mužstev, rozdělených do čtyř šestičlenných skupin, z nichž první tři týmy postoupily do dvou čtvrtfinálových skupin. První dvě mužstva ve čtvrtfinálových skupinách postoupila do semifinále, týmy na třetím až šestém místě hrály o umístění. Týmy, které v základní skupině skončily na čtvrtém až šestém místě místě, hrály o 13. - 24. místo (tzv. Prezidentský pohár). Titul mistra světa obhájil tým Francie.

The 2011 World Men's Handball Championship, the 22nd event hosted by the International Handball Federation, was held in Sweden from 13–30 January, 2011. All matches were played in Malmö, Lund, Kristianstad, Gothenburg, Skövde, Jönköping, Linköping and Norrköping.  In the preliminary round, 24 teams from all the world's continents were split into 4 groups, with the first placed 3 teams advancing through the main round in two groups, carrying the previously won points against the remaining teams. France won the tournament after defeating Denmark in the final, while Spain won the bronze medal after defeating Sweden in the third-place match. Thus, France has qualified for the tournament at the London Olympics. The teams that finished in 2nd–7th place will play Olympic Qualifying Tournaments.  Host broadcaster was the Swedish commercial network TV4 Sport and the television rights were sold to other countries.  One of the objectives of the championship was to create a multicultural party that extends far outside the handball arenas.


Funkce.

Sluneční clona má za úkol zabraňovat bočnímu, do objektivu dopadajícímu světlu, aby proniklo objektivem až na fotografický film nebo elektronický čip (například CCD) nebo se dostalo do hledáčku. Účinek parazitního světla může vést k významným zhoršením obrazu, jako jsou optické vady v podobě světlých objektů, obvykle ve tvaru kružnic nebo kroužků - tzv. lens flares. Dále může být snímek ovlivněný parazitním světlem chabý nebo málo kontrastní.  V praxi sluneční clona poskytuje také určitou ochranu objektivu před vlivy jako jsou déšť, vlny nebo dotek a lehký náraz. Je vyrobena buď z kovu nebo častěji z umělé hmoty, ale existují i pružné gumové clony. Výhoda gumových clon spočívá v tom, že jsou skládací, levné, jsou navlečené na objektivu a do pracovní polohy se „rozbalí“ jen při fotografování. Časem se však deformují a nebývají zhotoveny na míru konkrétnímu objektivu (při kratších ohniskových vzdálenostech vinětují a při delších zase nedostačují). Kvalitnější clony jsou vyrobeny z nereflexních materiálů jako plyš nebo harmonika.  Vhodná geometrie a velikost sluneční clony závisejí na úhlu záběru objektivu a jeho ohniskové vzdálenosti. Širokoúhlé objektivy musí mít clonu širokou v bocích a vykrojený tvar (motýl). Objektivy s dlouhou ohniskovou vzdáleností mají clony užší a delší, např. 10 cm. Nesprávná volba sluneční clony vede buď ke snížení ochranného účinku, pokud je příliš krátká, nebo k vinětaci, pokud je příliš dlouhá nebo má příliš malý průměr. Paprsky dopadající pod větším úhlem mohou být zastíněny neprůhlednými částmi konstrukce. K dalšímu zhoršení vinětace může, především u širokoúhlých objektivů, dojít při současném použití dalších optických filtrů.  Zvláštní typ sluneční clony nese označení "Compendium" - obvykle ve formě nastavitelného měchu, který býval běžný u velkoformátových sklopných kamer. Výtah lze optimálně nastavit pro objektivy s různými úhly záběru.  Míra parazitních odlesků záleží na použitém clonovém čísle při expozici. Je vhodné využít kontrolu hloubky ostrosti na těle fotoaparátu.  Při fotografování s přímým protisvětlem v záběru, jako je například východ nebo západ slunce, sluneční clona nemá žádný účinek.  Není-li možné použít sluneční clonu, lze odclonit parazitní světlo například rukou.

Technika.

Působení světla ze světelného zdroje přímo do objektivu se na snímku projeví zobrazením jednoho nebo více barevných fleků, pravděpodobně clonového otvoru, obvykle kulatého nebo šestiúhelníkového tvaru. Jsou vytvořeny nežádoucími odlesky ve fotoaparátu, tzv.„prasátky“ (lens flares), a závisejí na kvalitě objektivu a odrazech uvnitř těla fotoaparátu. Tento účinek lze obvykle účinně snížit sluneční clonou a kvalitní antireflexní vrstvou na čočce. Je možné s těmito fleky experimentovat, ale někdy dokáží obraz zničit. V některých případech jsou tyto efekty využívány jako záměrný vyjadřovací výtvarný prostředek a existují filtry, které je způsobují uměle.  Nežádoucí účinek protisvětla při fotografování se zakládá také na světelných zdrojích mimo záznamový obrazový úhel. Světelný paprsek nemá sice vliv na zaznamenaný obraz - není na fotografii zobrazen, v praxi však uvnitř objektivu a v těle fotoaparátu tyto světelné paprsky způsobují reflexe nebo difrakce. Obě transformace vedou ke snížení optické kvality obrazu, podexponování. Proto je obecně doporučováno použití sluneční clony.

Sluneční clona (clona proti parazitnímu světlu/protisvětlu) je důležitý doplněk ve fotografii a také u refraktorů a zrcadlových reflektorů v astronomii.

In photography, a lens hood or lens shade is a device used on the front end of a lens to block the Sun or other light source(s) to prevent glare and lens flare. Lens hoods may also be used to protect the lens from scratches and the elements without having to put on a lens cover. The geometry of a lens hood is dependent on three parameters: the focal length of the lens, the size of the front lens element and the dimensions of the image sensor or film in the camera.


Vlastnosti.

Superoxidy jsou látky, kde kyslík má oxidační číslo −1/2 a valenci 1/2. Délka vazby O-O v O činí 1,33 Å, oproti 1,21 Å v O a 1,49 Å v O.  Soli CsO, RbO, KO, a NaO jsou připravovány řízenou reakcí O s daným alkalickým kovem. Všechny se samovolně redukují z 2 (O), na 1,5 (O), až 1 (O). Alkalické soli O jsou oranžovo-žluté a málo stálé, proto se musí uchovávat v suchu. Při rozpouštění ve vodě O probíhá reakce velmi bouřlivě za vzniku peroxidu, hydroxidových anionů a kyslíku:  V tomto procesu je O základem tzv. Brønstedovy báze, při níž se vytváří radikál HO. Disociační konstanta (pKa) této konjugované kyseliny a vodíkového superoxidu (HO, známého jako "hydroperoxyl" nebo "perhydroxy radikál") je 4,88, a proto v neutrálním prostředí (pH 7) je naprostá většina superoxidu v aniontové formě O.  Soli se při zahřátí rozpadají na vzdušný kyslík a peroxid daného kovu:  Tato reakce se používá kosmických lodích a v ponorkách. Tento způsob výroby kyslíku se používá také v dýchacích přístrojích hasičů, protože je potřeba mít tato zařízení neustále připravená a není třeba řešit únik plynů dlouhodobě skladovaných pod velkým tlakem.

Superoxidy v biologii.

Superoxidy jsou částečně toxické a v přírodě se s nimi setkáme v imunologii. Fagocytární buňky tímto zabíjejí invazivní mikroorganismy. Ve velké míře superoxidy produkuje enzym NADPH oxidáza, která je součástí fagocytárních buněk. NADPH-oxidáza byla zjištěna i v nefagocytujících buňkách. Byla prokázána v B-lymfocytech, fibroblastech, v buňkách karotických tělísek, v embryonálních neuroepiteliálních buňkách plic a v některých buněčných liniích hepatomů. Mutace enzymu NADPH oxidázy způsobuje stav zvaný chronická granulatomozní choroba, která se projevuje nefunkčností enzymu a z toho vyplývá neschopnost fagocytárních buněk účinně potírat invazivní mikroorganismy. Superoxidy se také vytvářejí jako vedlejší produkt při dýchání mitochondrií, nebo při práci enzymů.  Superoxidy mohou způsobovat patogenezi mnoha nemocí (důkazem je konkrétně silná radiace a následná hyperoxická otrava), a také pravděpodobně stárnutí díky oxidačnímu poškozování buněk. Přestože působení superoxidů může vyvolávat silnou patogenezi chorob, myši a krysy, přes již zmíněné účinky CuZnSOD nebo MnSOD, jsou více rezistentní vůči mrtvicím a infarktům, proto se tato myšlenka považuje za vědecky plně neprokázanou. Modelovým organismům (kvasinky, octomilky Drosophila a myši) CuZnSOD nabourává geny a zkracuje jim tak život, ba dokonce je i zpomaluje (katariakty, svalová atrofie, svalová degenerace, involuce thymu).

Superoxidy, známé také pod starším názvem hyperoxidy, jsou chemické sloučeniny skládající se z kationtu kovu a charakteristického superoxidového anionu, který má chemický vzorec O. Vznikají jako důležitý produkt jistých redoxních reakcí kyslíku O, které volně probíhají v přírodě. S jedním nepárovým elektronem je superoxidový ion volným radikálem, který má paramagnetické vlastnosti jako běžná dvouatomová molekula kyslíku (dioxygen, O).

A superoxide is a compound that contains the superoxide ion, which has the chemical formula . The systematic name of the anion is dioxide(1−). The reactive oxygen ion superoxide is particularly important as the product of the one-electron reduction of dioxygen O, which occurs widely in nature. Molecular oxygen (dioxygen) is a diradical containing two unpaired electrons, and superoxide results from the addition of an electron which fills one of the two degenerate molecular orbitals, leaving a charged ionic species with a single unpaired electron and a net negative charge of −1. Both dioxygen and the superoxide anion are free radicals that exhibit paramagnetism.


Vláda.

Ferdinand I. převzal zemi v zanedbaném stavu po svém otci Petrovi I. Portugalském (Krutém), který se do smrti nevzpamatoval z úkladné vraždy své milenky, manželky a matky svých dětí Inés de Castro zorganizované jeho otcem Alfonsem IV. Portugalským.

Zákoníky.

Vydal zákon o neobdělaných pozemcích (Leis das Sesmarias), které určovaly povinnosti vázající se k vlastněné, pronajímané a ladem ležící půdě, které se však nepodařilo naplnit.  Výraznější úspěch zaznamenal „Ferdinandův zákoník“ (Código Fernandino) na podporu námořního obchodu a portugalských rejdařů i loďařů. Lisabon byl v té době svobodný přístav s mnoha zahraničními obchodníky, kteří zajišťovali roční obrat 250 000 – 300 000 tun zboží, a vypravovali lodě jak do Anglie, tak do Itálie.

Politická situace.

Ve spletitých politických vztazích na Iberském poloostrově pokračoval i Ferdinand I. Začal uplatňovat nároky na kastilský trůn po smrti svého bratrance Petra I. Kastilského (Ukrutného), proto uzavřel příměří s aragonským králem Petrem IV. Aragonským, podpořené slibem sňatku s Eleonorou Aragonskou. Zároveň ho podporovali i někteří kastilští šlechtici, kteří neuznávali legitimitu jeho nevlastního bratrance Jindřicha II. Kastilského. Aliance ale zkrachovala a na základě uzavřeného míru z Alcoutimu v roce 1371 došlo nejen k výměně vzájemně dobytých území, ale také mírová smlouva stanovila, že se Ferdinand ožení s Eleonorou Kastilskou, Jindřichovou dcerou. Než se ale stihl oženit, tak se zamiloval do třetí Eleonory – Teles de Menezes, vdané dvorní dámy své sestry, kterou si Ferdinand I. vzal po papežském dispenzu k rozvodu. Což podstatně zhoršilo vztahy nejen s Kastilií, ale způsobilo problémy i na domácí scéně a proti skandálnímu sňatku protestovala například města Tomar či Santarém. Hrozilo také propuknutí celonárodního povstání.  Ferdinand I. však uzavřel spojenectví s anglickým vévodou Janem z Lancasteru, dalším uchazečem o kastilský trůn a společně vyhlásili druhou válku kastilskému králi, která však skončila obléháním Lisabonu, kdy mír musel zajišťovat papežský legát Guido. Ferdinand I. ještě několikrát změnil spojence, jeho války vedly k hospodářskému vyčerpání Portugalska i k přenesení stoleté války na jeho území. Zároveň došlo k navázání užších kontaktů s Anglií, podpořené podepsáním spojenecké smlouvy v roce 1373.  Po smrti Jindřicha II. Kastilského v roce 1379 vyhlásil Ferdinand I. s Janem z Lancasteru poslední válku Kastilii, která byla zakončena mírem z Badajozu (1383). Jedním z výsledků bylo uzavření předsvatební smlouvy pro jeho dvanáctiletou dceru Beatrix s Janem I. Kastilským, kde byla ustanovena dědičkou Portugalského království, pokud by Ferdinand I. zemřel bez mužských potomků. To se stalo půl roku poté a začala dynastická krize, do níž zasahovala i královna - regentka Eleonora se svým milencem.

Nástupci.

Dva možní kandidáti portugalského trůnu byli snoubenec Beatrix Jan I. Kastilský a Ferdinandův nevlastní bratr Jan, velmistr Aviského řádu, nemanželský syn Petra I. Krutého.  Oba Janové spolu začali válčit o trůn, portugalská šlechta stála za regentkou, Jana z Avisu podporovali zejména měšťané, církev a prostý lid,až později se na jeho stranu přidala i šlechta. V dubnu 1385, po vítězství v bitvě u Aljubarroty, se stal portugalským králem Janem I. a založil novou královskou dynastii Avizů. Na počest vítězné bitvy nad svým kastilským protějškem Janem I. nechal vybudovat Klášter Panny Marie Vítězné v Batalze.

Ferdinand I. Portugalský (31. října 1345 Coimbra – 22. října 1383 Lisabon) přezdívaný "Pěkný" a "Nevypočitatelný" byl devátý král Portugalska z burgundské dynastie. Zároveň byl také posledním králem z dynastie Burgundů, jelikož po jeho smrti vymřela dynastie po meči a vlády se ujala její nemanželská větev známá jako dynastie Aviz.

Ferdinand I (; 31 October 1345 – 22 October 1383), sometimes called the Handsome ("o Formoso") or occasionally the Inconstant ("o Inconstante"), was the King of Portugal from 1367 until his death in 1383. His death led to the 1383–85 crisis, also known as the Portuguese interregnum.


Historie.

Po skončení druhé světové války a rozdělení Německa do okupačních zón připadla továrna koncernu Auto Union v saském Cvikov (Zwickau), kde se vyráběly automobily značek DKW a Audi, do sovětské okupační zóny. Přestože byla továrna válkou značně poškozena, byla produkce automobilů v roce 1948 obnovena vozem IFA F8, který plně vycházel z předválečného DKW Meisterklasse. Produkce modelu F8 probíhala od roku 1949 souběžně s novým F9, a to až do roku 1955, kdy byla ukončena.  IFA F9 vycházela z návrhů a prototypů automobilky DKW z konce 30. let, která plánovala zahájit výrobu nástupce modelu Meisterklasse v roce 1940. Válka však výrobu znemožnila. Až v roce 1948 byl typ F9 prezentován na autosalonu v Lipsku a výroba se rozběhla o rok později, naplno od roku 1950. Od počátku se vůz dodával s moderním tříválcovým dvoudobým motorem, který mohl být díky nákresům a prototypům, jež byly ,východním" Němcům k dispozici po zabrání továrny v roce 1945, nasazen pod kapotu nového vozu o celé tři roky dříve než v jeho obdobě na západě. V západním Německu se vůz shodný s modelem IFA F9 prodával pod původním názvem DKW jako typ DKW F89. Vzhledem se oba vozy lišily pouze v masce chladiče a dalších stylistických drobnostech. Pod kapotou modelu F89, který vycházel ze stejného prototypu z konce 30. let jako východoněmecká IFA, se ovšem nacházel starší dvouválcový dvoutaktový motor o objemu 0,7 litru. Moderní tříválec byl nasazen se zpožděním až v roce 1953, kdy došlo také k mírné modernizaci celého vozu, který se od té doby až do roku 1959, kdy byla jeho výroba ukončena, nazýval DKW 3=6 nebo také DKW F91.  Montáž vozu IFA F9 probíhala v Cvikově v továrně VEB Automobilwerke Zwickau (AWZ) pouze mezi lety 1949 až 1953. Za tuto dobu sjelo z výrobní linky pouze zhruba 1 900 exemplářů. V roce 1953 se přikročilo k přesunutí výroby do města Eisenach. Ve městě s dlouhou automobilovou historií se před válkou vyráběly BMW, jejichž produkce se po válce opět rozběhla. Kvůli právním sporům o název automobilů vyjíždějících nově ze znárodněné továrny v NDR byly vozy od roku 1952 nazývány EMW (Eisenach Motorenwerk). Výroba velkých šestiválcových vozů vycházejících z předválečných BMW byla ukončena a byla nahrazena lidovějším modelem F9 (zde s interním označením 309). Toho se zde do roku 1956 vyrobilo 38 783 exemplářů. Celkově se za sedm let výroby modelu IFA F9 vzniklo 40 663 kusů. Do socialistického Československa se F9 dovážel v letech 1954 a 1955, celkově se zde prodalo na 2 tisíce vozů.

Technika.

IFA F9 s moderní aerodynamickou karoserií a náhonem na přední kola se prodávala jako dvoudveřový sedan, třídveřové kombi nebo čtyřmístný kabriolet. Kombi, z něho odvozené užitkové verze a sedany se vyráběly ve Cvikově a později v Eisenachu, kabriolety měla na starosti karosárna KWD sídlící v Drážďanech.  Pohon vozu obstarával tříválcový dvoudobý motor o objemu 900 cm uložený podélně před přední hnanou nápravou. Byl chlazen kapalinou a poskytoval výkon 21 kW (28 koní). Díky tomu vůz dosahoval maximální rychlosti až 110 km/h. K přenosu síly sloužila čtyřstupňová manuální převodovka. Model F9 s celokovovou karoserii měl moderní nezávisle zavěšenou přední nápravu na příčných trojúhelníkových ramenech, vzadu zůstávala tuhá náprava s horními příčnými listovými pery. Celková hmotnost vozu se pohybovala podle provedení mezi 900 kg (sedan) a 960 kg (kombi). Brzdy byly na předních i zadních kolech hydraulické a bubnové. Interiér plně odpovídal dobovým standardům, měl např. dělená přední sedadla, která musela mít schopnost sklopit se, aby mohla vytvořit dostatečný prostor pro nastoupení pasažérům na zadní sedadla. Přední sklo bylo do roku 1953 (ve výrobě od 1954) dělené, od tohoto data panoramatické. V roce 1954 došlo k drobné modernizaci, z níž nejdůležitější změnou bylo zvýšení výkonu tříválcového motoru na 22 kW (30 koní), změně převodových poměrů převodovky a zvýšení objemu palivové nádrže z 30 na 40 litrů.

IFA F9 byl osobní automobil vyráběný mezi lety 1949 až 1956 východoněmeckou automobilkou IFA. V letech 1949 až 1953 probíhala jeho produkce ve Cvikově v bývalé továrně koncernu Auto Union, poté až do ukončení výroby v Eisenachu, kde ve výrobním programu nahradil vozy EMW. Vůz, navazující na dědictví automobilky DKW, nahradil model IFA F8 předválečné konstrukce. Nástupcem automobilu IFA F9 se stal Wartburg 311.

The IFA F9 was a compact saloon manufactured under the auspices of the Russian and East German states between 1949 or 1950 and 1956. It was initially built at Zwickau at the plant previously owned by Auto Union. In 1953 production was transferred to the former BMW manufacturing plant at Eisenach where its underpinnings subsequently found their way into the Wartburg 311.


Popis.

Tvarem těla jsou obvykle kulovité později až protáhlé (kyjovité) i sloupovitě protažené středně velké až velké, s jednotlivým stonkem i odnožující. Včetně podrodů je zahrnuto v tomto rodu asi 128 druhů, které se vyskytují na jihoamerickém kontinentu. Počtem a tvarem žeber, tvarem areol, počtem okrajových a středových trnů a jejich délkou, tvarem i barvou jednotlivé druhy varírují v široké škále (viz popisy dílčích taxonů).

Květy.

Na bočních areolách se často objevují silně ochlupená poupata, která se postupně vzpřimují a protahují se v dlouhou ochmýřenou trubku vlastního květu. Ten se u některých druhů plně rozvine až zvečera nebo v noci a většinou silně voní. Jejich doba kvetení je poměrně krátká (i jednodenní). Květy jsou obvykle velké mnohdy s délkou 20 až 25, někdy i 30 cm a průměru až 8 cm. Barvou je většina květů ve škále od čistě bílé přes krémové nádechy až po růžové odstíny. Najdou se ale i druhy s květem červeným, krvavě rudým nebo i žlutým. Jsou to rostliny dlouhověké a některé druhy dosahují poměrně větších až decimetrových rozměrů.

Plody.

Kulovité až vejčité a někdy až podlouhlé mnohdy s nepravidelnou délkou, některé plody jsou i jedlé. Často jsou dužnaté. U některých rodů až poměrně suché, často prudce se otvírající. Semena jsou kulovitá až vejčitá černá a matná s patrným kruhovitým hilem.

Výskyt a rozšíření.

Kaktusy rodu Echinopsis jsou rozšířeny ve střední a jižní Brazílii, Paraguayi, Uruguayi, Peru, Bolívii, Argentině a v Chile. Rostou jak na slunných skalnatých místech, tak na pampách, na kamenitých, řídkou vegetací pokrytých svazích And tak i v řídkých lesních porostech a křovinových pásmech často až ve výškách kolem 3500 m n. m.

Pěstování.

Zemina velmi propustná, humózní, dostatečně výživná. Prospívá jim slunečné a vzdušné stanoviště jako i přistíněná místa s dostatečnou zálivkou a častým rosením. Chladné, světlé a suché přezimování při 5 – 8 st. C je základem úspěšného a opakovaného kvetení.

Systematika.

Prvopis rodu a popis typového druhu – Echinopsis eryriesii provedl a roku 1837 publikoval Joseph Gerhard Zuccarini. Následně N.Britton a J.Rose(1923) k tomuto rodu přiřadili dalších 28 druhů, dále popsali rod Lobivia s 20 druhy a akceptovali rod Trichocereus. Později Curt Backeberg přidal dalších 6 rodů, u nichž bylo jen málo opodstatněných argumentů k jejich samostatnému rodovému postavení. Roku 1974 prozkoumal a popsal semena Heimo Friedrich a následně popisy doplnily bratři Friedrich a Wolfgang Glaetzleové (1983), což vedlo k tomu, že dříve samostatné rody Helianthocereus, Hymenorebutia, Pseudolobivia, Soehrensia a Trichocereus byli přeřazeny k rodu Echinopsis. Následné vědecké rozbory a diskuse se pak vedly ještě o rodu Lobivia, který nyní patří do rodu Echinopsis a rodu Rebutia, který prozatím zůstal samostatným rodem.

Litaretura.

Echinopsis je rod kaktusů, jež je považován za jeden z odolnějších a méně náročných z hlediska pěstování. Název rodu je odvozen z řečtiny. Pochází z řeckého slova ""Echinos"" (= ježek, mořský ježek) a latinského ""opsis"" (= vzhled), což charakterizuje typický vzhled většiny druhů rodu – kulovitý tvar s bohatým habitem tenkých dlouhých jehlovitých trnů. Rod Echinopsis je jedním v minulosti ze špatně specifikovaných rodů jihoamerických kaktusů, jež je nyní nově definovaný ICSO (Mezinárodní organizace pro výzkum sukulentů). Nejednotnost v názorech spočívala v začlenění různých skupin kaktusů, dříve samostatných rodů, pod tento rod jako podrody.

Echinopsis is a large genus of cacti native to South America, sometimes known as hedgehog cactus, sea-urchin cactus or Easter lily cactus. One small species, "E. chamaecereus", is known as the peanut cactus. The 128 species range from large and treelike types to small globose cacti. The name derives from "echinos" hedgehog or sea urchin, and "opsis" appearance, a reference to these plants' dense coverings of spines.  "Echinopsis" is distinguished from "Echinocactus" by the length of the flower tube, from "Cereus" by the form and size of their stems, and from both in the position on the stem occupied by the flowers. They are remarkable for the great size, length of tube, and beauty of their flowers, which, borne upon generally small and dumpy stems, appear much larger and more attractive than would be expected.


Před nástupem na královský trůn.

Narodil se neznámo kdy (nejspíše v polovině padesátých let 13. století) jako mladší syn srbského krále Stefana Uroše I. a jeho ženy Heleny z Anjou. První území dostal do správy roku 1276 poté, co jeho starší bratr Dragutin povstal proti otci, králi Urošovi I., a sesadil ho. Sesazený král zanedlouho zemřel. O Urošovo území se Dragutin rozdělil s bratrem Milutinem, který dostal do správy Zetu, Travuňsko a Zachlumsko, a s matkou Helenou (Jelenou). Roku 1282, po porážce srbských vojsk a vojsk protibyzantské koalice (vojska sicilského krále Karla I., epirského despoty Nikefora a titulárního latinského císaře Filipa I.) v bitvě s byzantským císařem Michaelem VIII. Palaiologem, povstal Milutin proti Dragutinovi. Dragutin se tehdy těžce zranil pádem z koně a nejspíš proto se vzdal téhož roku vlády v Rašce (centrálním Srbsku) v Milutinův prospěch a Milutin se ujal pevně vlády jako Stefan Uroš II. Milutin. Dragutin si ponechal pouze nově vzniklé království Srem.

Vláda.

Rok 1282 byl však nešťastný pro srbského spojence, sicilského krále Karla z Anjou., který byl zbaven Sicílie v povstání známém jako „sicilské nešpory“ a uprchnul do Neapolska. Téhož roku (v prosinci) zemřel byzantský císař Michael VIII. Palaiologos. Jeho syn a nástupce, císař Andronikos II. Palaiologos, vyslal proti Milutinovi vojsko, které krále porazilo, a Milutin musel vrátit čerstvě získané město Skopje. Roku 1283 však Skopji a Vardar získal nazpět. Srbové také dobyli západní Makedonii. Aby Milutin roku 1285 zabránil expanzi Tatarů, poslal tamějšímu vládci Nogajovi jako rukojmí svého syna Stefana (pozdějšího krále). Roku 1291 dobyla vojska králů Milutina a Dragutina na Bulharech Braničevsko. Poté se Milutin obrátil na jih a dobyl na úkor císaře Andronika II. téměř celou Makedonii a město Dyrrhachion. Andronikos II., územně v Milutinův prospěch velmi oslabený, nabízel králi příbuzenský svazek a mír. Nejprve zamýšlel za několikrát rozvedeného Milutina provdat svou sestru Eudokii, vdovu po nedávno zemřelém (†1298) trapezuntském císaři Ioannovi II. Komnenovi. Eudokia však odmítla. Nakonec Andronikos za Milutina provdal svou pětiletou dcerku Simonis. Jako věno byla Srbsku ponechána města s hranicí v ose Štip, Prilep, Ochrid. Roku 1305 Milutin ztratil ve prospěch titulárního konstantinopolského (latinského) císaře Filipa z Tarentu přístavní město Dyrrhachion.

Potíže s dědictvím.

V Srbsku tehdy existovalo dvojvládí. Podle dohody uzavřené mezi Dragutinem a Milutinem měl oba státní útvary zdědit Dragutinův syn Vladislav. Ale Milutin za svého nástupce prosazoval od Tatarů uprchnuvšího syna Stefana. Stefan se ale rozhodl, podobně jako jeho předchůdci i dědicové (strýc Stefan Dragutin, otec Milutin, syn Stefan Dušan) ujmout násilím vlády a povstal proti Milutinovi. Princi se také nelíbila probyzantská politika, prezentovaná z návodu královny Simonis králem Milutinem. Osud povstání rozhodla srbská šlechta, když se postavila na stranu stárnoucího Milutina, který syna porazil, oslepil a poslal se ženou a potomky do Konstantinopole, a ujal se vlády v Travuňsku a v Zetě, které dřív spravoval princ Stefan. Roku 1314 zemřela stařičká královna - matka Helena a roku 1316 skonal i Dragutin. Milutin se zmocnil matčina území a hodlal dobýt i království Srem, kde dříve vládl Dragutin a které podle dohody mělo patřit Dragutinovu synovi (Stefanu) Vladislavovi. Milutin Srem sice dobyl, ale proti tomu se postavil uherský král Karel I. Robert, který v prvních letech své vlády (1308–1342) upevňoval svou moc. Karel utvořil spolu s Filipem z Tarentu a chorvatským bánem Mladenem Subićem protisrbskou koalici a dobyl Bělehradsko a Mačevsko. Braničevsko si Milutin udržel. Roku 1319 navíc na Filipovi z Tarentu dobyl Dyrrhachion. Krátce poté povolil Milutin návrat z Konstantinopole synu Stefanovi, který se stal opět následníkem. Král Stefan Uroš II. Milutin zemřel roku 1321 ve věku asi 65 let. Po celou dobu své vlády pomáhal klášterům. Tím získal přízvisko "Svatý král". Jeho nástupcem se stal starší syn, princ Stefan jako Stefan Uroš III. (1321–1331), který musel v prvních letech své vlády krotit revolty bratra Konstantina a osvobodivšího se bratrance Stefana Vladislava.

Štěpán Uroš II. Milutin (srbsky "Стефан Урош II Милутин", Stefan Uroš II. Milutin, většinou pouze Uroš II. Milutin nebo Milutin, datum narození neznámé, † 29. října 1321) byl mladší syn srbského krále Stefana Uroše I. a jeho choti Heleny, správcem Zety, Zachlumska a Travuňska (1276–1282) a po abdikaci bratra Dragutina srbským králem (1282–1321) z dynastie Nemanjićů.

Stefan Uroš II Milutin (; 1253 – 29 October 1321), known as Stefan Milutin (Стефан Милутин), was the King of Serbia between 1282–1321, a member of the Nemanjić dynasty. He was one of the most powerful rulers of Serbia in the Middle Ages. Milutin is credited with strongly resisting the efforts of Byzantine Emperor Michael VIII Palaiologos to impose Roman Catholicism on the Balkans after the Union of Lyons in 1274. As most of the Nemanjić monarchs, he was proclaimed a saint by the Serbian Orthodox Church with a feast day on October 30.


Symfonie.

Podtitul symfonie odkazuje ke středočeské obci Zlonice, kde mladý Antonín Dvořák získal základy hudebního vzdělání u Antonína Liehmanna. Traduje se, že tato symfonie byla Dvořákem složena kvůli jakési německé skladatelské soutěži, kam ji Dvořák poslal a autograf se mu již nevrátil nazpět. Tato historka je ale nedostatečně podložená. Autor tedy považoval celý život toto dílo za ztracené. V roce 1923 se symfonie objevila v pozůstalosti po profesorovi Karlovy univerzity Rudolfu Dvořákovi V roce 1882 ji jistý dr. Rudolf Dvořák (nebyl s ním příbuzensky spřízněn), dvaadvacetiletý student, spatřil vystavenou v jedné lipské knihovně a zakoupil ji.  V té době nebyl ještě skladatel Dvořák příliš znám, ačkoli již napsal šest symfonií, z nichž pouze jedna (šestá) byla publikována a jen tři z nich (třetí, pátá a šestá) byly provedeny. Rudolf Dvořák měl stále rukopis u sebe, aniž by se o něm kdykoli komukoli zmínil, až do své smrti o 38 let později, roku 1920, kdy dílo přešlo dědictvím na jeho syna. Její autenticita byla prokázána bez nejmenších pochyb, nebyla však provedena až do 4. října 1936 (v Brně, orchestrem vedeným Milanem Sachsem, dirigentem chorvatského orchestru). Byla vydána roku 1961 a byla poslední z Dvořákových symfonií, která byla provedena i publikována.  První symfonie byla jedinou z Dvořákových symfonií, u které skladatel nikdy neslyšel její provedení, a která nebyla nikdy revidována. Titulek "Zlonické zvony" nebyl na samotné partituře uveden, ačkoli jej tak Dvořák patrně nazval, pro případ, že by se byla našla. Dílo prvotně sestávalo jen ze tří vět, a "allegretto" bylo doplněno později. První věta, "Allegro", je v původní verzi nejdelší ze všech vět jeho symfonické tvorby.  Jeho první symfonie byla nahrána vícekrát, ovšem první kompletní záznam byl pořízen roku 1966 Londýnským symfonickým orchestrem vedeným Istvánem Kertészem.

Forma.

Dílo se skládá ze čtyř vět:  Obvyklá délka provedení je přibližně 50 minut.

Instrumentace.

Symfonie je koncipována pro 2 flétny, 2 hoboje, 2 klarinety, 2 fagoty, 4 lesní rohy, 2 Trubky, 3 trombony, tympány a smyčce.

Symfonie č. 1 c moll, op. 3, B. 9 zvaná "„Zlonické zvony“" je první symfonie a zároveň i první orchestrální skladba Antonína Dvořáka. Dílo s klasickým čtyřvětým schématem bylo zkomponováno v únoru a březnu 1865. Premiéra symfonie ale proběhla až 4. října 1936 v Brně, 32 let po smrti autora. Dílo bylo napsáno v romantickém stylu a bylo inspirováno hudbou Beethovena a Mendelssohna-Bartholdyho.

The Symphony No. 1 in C minor, B. 9, subtitled The Bells of Zlonice (), was composed by Antonín Dvořák during February and March 1865. The work is written in the early Romantic style, and was inspired by the works of Ludwig van Beethoven and Felix Mendelssohn. It was the only one of his symphonies that Dvořák never heard performed or had a chance to revise. The work was lost shortly after its composition, and did not come to light until 1923, almost 20 years after the composer's death. It did not receive its first performance until 1936.


Život.

Dmytro Bortňanskyj se narodil 28. října v Hluchivě v Černigovské gubernii. Podle polského badatele Miroslava Cidyva byl otec Dmytra Lemkem, původně se jmenoval Štefan Škurat a pocházel z obce Bortně. Když přišel do hlavního města hejtmanství změnil své jméno podle rodné obce na Bortňanskij, které považoval za přijatelnější pro ukrajinské prostředí.  V dětství navštěvoval pěveckou školu v Hluchivu, ale již v sedmi letech byl přijat do dvorního pěveckého sboru v ruském Petrohradě. Vedle církevních sborů vystupoval i v italských operních představeních, kde zpočátku (jak bylo tehdy zvykem) zpíval ženské role.  Na doporučení dvorního hudebního ředitele, kterým byl tehdy Baldassare Galuppi, získal stipendium k dalšímu studiu v Itálii. Usadil se v Benátkách, dále studoval u Galuppiho, který se mezitím z Petrohradu vrátil. Vyjížděl však i do ostatních hudebních center Itálie (Řím, Neapol), zejména však do Bologne, kde byl žákem Padre Martiniho. Během pobytu v Itálii zkomponoval tři opery na mytologická témata: Kreón, Alkeidés a Quintus Fabius a řadu sonát, kantát i církevních skladeb.  Po návratu do Ruska byl Bortňanskij jmenován učitelem a ředitelem Dvorního pěveckého sboru v Petrohradě. V roce 1816 získal imperátorské privilegium na dohled nad vydáváním a provozováním církevní hudby. Hned zpočátku této činnosti vydal ve vlastní redakci díla Galuppiho, Sartiho, Berezovského a také své vlastní sborové koncerty.  Na sklonku života připravoval vydání svého souborného díla. To se mu však dokončit nepodařilo. Zemřel 28. září 1825 za zvuků svého sboru „Вскую прискорбна еси душе моя“, který mu, na jeho přání, přišli zazpívat členové dvorního souboru. Souborné dílo pak vyšlo v deseti svazcích v roce 1882 v redakci Petra Iljiče Čajkovského. Byl pohřben na Smolenském pravoslavném hřbitově. V roce 1953 byly jeho ostatky přeneseny do Panteonu osobností ruské kultury na Tichvinském hřbitově.

Dílo.

Bortňanskij byl mistrem sborové duchovní hudby Komponoval však také opery a komorní a klavírní skladby.

Dmytro Stepanovyč Bortňanskyj (ukrajinsky "Дмитро Степанович Бортнянський", 28. října 1751 Hluchiv, Černigovská gubernie – 10. října 1825 Petrohrad) byl ruský hudební skladatel narozený na Levobřežní Ukrajině.

Dmitry Stepanovich Bortniansky (, Ukrainian: Дмитро Степанович Бортнянський; alternative transcriptions of names are "Dmitri Bortnianskii", and "Bortnyansky"; 28 October 1751, Glukhov , St. Petersburg) was a Russian and Ukrainian composer, harpsichordist and conductor, who served at the court of Catherine the Great. Bortniansky was critical to the musical history of both Ukraine and Russia, with both nations claiming him as their own.  Bortniansky, who has been compared to Palestrina, is known today for his liturgical works and his prolific contributions to the genre of choral concertos. He was one of the "Golden Three" of his era, alongside Artemy Vedel and Maxim Berezovsky. Bortniansky was so popular in the Russian Empire that his figure was represented in 1862 in the bronze monument of the Millennium of Russia in the Novgorod Kremlin. Bortniansky composed in many different musical styles, including choral compositions in French, Italian, Latin, German and Church Slavonic.


Historie firmy.

Společnost sídlí od roku 1719 ve městě Stein u Norimberku. V roce 1758 se truhlář Kaspar Faber pustil i do výroby tužek. Tužky byly prodávány na norimberském trhu. V roce 1851 byla zavedena norma pro výrobu tužek Kasparovým nástupcem Lotharem von Faberem, která je směrodatná pro celý průmysl výroby tužek ještě dnes. Ke stému výročí existence firmy byl otevřen pobočný závod ve městě Geroldsgrün, která původně sloužila pro výrobu břidlicových tabulek. Lothar Faber se stal roku 1874 průkopníkem zákonů o ochranné známce v Německu, když v květnu 1875 přinesl do říšského sněmu petici "K zřízení zákona o ochranné známce". V roce 1905 byla zavedena ochranná známka "CASTELL" od hraběte Alexandra Faber-Castell. Tužky si vysloužily pověst jako "obzvláště vysoce jakostní" výrobek. Mezi lety 1931 - 1932 byla továrna na tužky patřící Johannu Faberovi převzata. Do fabriky se dostaly nové prostředky z nového spolupodílnictví a továrna se stala největším výrobcem tužek na světě, jež nese jméno „Lapis Johann Faber“. V roce 1948 se stal podnik mezinárodním - podílelo se na tom především zavedení tzv. TK-Stifts - tužek používaných pro technické kreslení.  V průběhu 60. a 70. let byla zavedena výroba textilních popisovačů a mikrotužek. Začátkem devadesátých let se Faber-Castel vyvíjí do podniku ctící zásady ochrany životního prostředí - zavádí se technologie pro šetření vodou u linek na výrobu tužek i pastelek. Přesněji se tak děje v roce 1992, kdy tehdejší spolkový ministr životního prostředí Klaus Töpfer požehnává celosvětově prvnímu přístroji na výrobu tužek, který je šetrný k životnímu prostředí.

Faber-Castell je německý výrobce psacích potřeb. S výrobou čítající asi 2 mld. tužek ročně je Faber-Castell největším výrobcem dřevěných tužek na světě. Podnik zaměstnává podle oficiálních informací na 7000 zaměstnanců v 15 dílnách a 23 prodejnách a má zastoupení ve více jak 120 zemích světa. K tomu také patří brazilská filiálka v Sao Carlos, která je se svými 1,5 miliardami vyrobených pastelek ročně jejich největším světovým výrobcem.

Faber-Castell is one of the world's largest and oldest manufacturers of pens, pencils, other office supplies (e.g., staplers, slide rules, erasers, rulers) and art supplies, as well as high-end writing instruments and luxury leather goods. Headquartered in Stein, Germany, it operates 14 factories and 20 sales units throughout the globe. The Faber-Castell Group employs a staff of approximately 7,000 and does business in more than 100 countries. The House of Faber-Castell is the family which founded and continues to exercise leadership within the corporation. They manufacture about 2 billion pencils in more than 120 different colors every year.


Životopis.

Původ, mládí.

Narodil se jako syn portugalského krále Duarta I. a jeho manželky Eleonory Aragonské, dcery Ferdinanda I. Aragonského a Eleonory z Alburquerque. Malémi infantovi se dostalo vynikající výchovy a vzdělání, z čehož zřejmě pramenila jeho pozdější náklonnost k vědám. Na portugalský trůn nastoupil ve věku pouhých šesti let po smrti svého otce, jenž zemřel 13. září roku 1438 na mor. Pro nízký věk nemohl vládnout sám a regentem měla být jeho matka, královna-vdova Eleonora Aragonská, po vzpouře měšťanů však se jím stal Alfonsův strýc, infant Petr z Coimbry, mladší bratr Eduarda I. Ten měl podporu měšťanů, především lisabonských cechů, jež ho chtěly prohlásit králem. Regent záhy ovládl mladého panovníka a stal se nejmocnějším mužem v království. Stavěl se proti další námořní expanzi Portugalců. Po dosažení plnoletosti Alfons Petra odstavil od vlády a rozhodl se využít pomoc dalších dvou bratří svého otce, Jindřicha Mořeplavce, knížete z Viseu, a Alfonse, knížete z Braganzy. Obě knížata reprezentovala názory odlišné od Petrových. Jindřich byl stoupencem výprav do Maroka a námořních výprav do Afriky, Alfons zase chtěl, aby se koruna opět opřela o šlechtu a nestavěla proti ní měšťanstvo. Z toho důvodu se rozhodli odstavit Petra, který byl posléze zabit v bitvě u Alfarrobeira v květnu roku 1449. Od té doby započala samostatná Alfonsova vláda. Realizoval ideje svých strýců a nejenže se angažoval ve válce v Africe, ale také smířil dvůr s řadou šlechtických rodů, které ztratily přízeň za vlády jeho děda Jana I. Dobrého.

Války v Africe.

Když v roce 1453 Turci dobyli Konstantinopol, vyzval papež Mikuláš V. evropské monarchy ke křížové výpravě proti nevěřícím. Časy křížových výprav však již skončily a ochotných bylo málo. Jedním z nemnoha byl i portugalský král, který se zavázal vypravit 12 000 žoldnéřů a bojovat se Saracény. Když se v důsledku papežovy smrti ukázalo, že kruciáta na východ nevyrazí, Alfons se rozhodl shromážděné vojsko a prostředky využít v Africe. Králova výprava byla úspěšná, jeho vojska dobyla roku 1458 Al-Kasr-as-Saghir. Další výprava měla méně štěstí, neboť v roce 1463 nezdolala hradby Tangeru. V roce 1471 byla uspořádána nová výprava, jejímž cílem bylo dobytí Arzily a Tangeru; ten tentokrát skutečně padl. Díky těmto výpravám získal Alfons svůj přídomek "Africký" a on toho roku 1471 rozšířil svou titulaturu, jež od té doby zněla "král Portugalska a Algarve po té i oné straně Afriky". Alfonsovy zásluhy byly již dříve oceněny papežem Mikulášem V., který v roce 1455 vydal bulu "Romanus pontifex", v níž přiznával portugalskému králi a infantovi Jindřichovi a jejich potomkům právo dobývání nových území v Africe, války s nevěřícími a monopol na obchod, a těm, kdož by Portugalsku hatili jeho konání, hrozil exkomunikací. Po smrti strýce Jindřicha se Alfons V. nějaký čas osobně zajímal o výpravy portugalských mořeplavců do Afriky. Za jeho vlády dopluli na Kapverdy (1456) a do Guinejského zálivu a zabrali ostrov Bioko (Fernando Pó).

Konflikt s Kastilií.

V závěrečném období vlády Alfonse V. vznikl konflikt s Kastilií, kvůli kterému zanedbával jiné záležitosti včetně geografických objevů. Po smrti Alfonsova zetě, kastilského krále Jindřicha IV. v roce 1474 se Alfons aktivně vložil do boje o trůn sousedícího království. Již dříve se ucházel se o ruku mladší sestry zemřelého krále, princezny Isabely, když však tyto plány padly, oženil se s Jindřichovou dcerou Janou la Beltraneja a opět se ucházel o kastilský trůn. Napadl Kastilii, využiv podpory řady mocných kastilských šlechtických rodů. Prohrál však v roce 1476 bitvu u řeky Toro s hlavní konkurentkou Isabelou Kastilskou, která měla podporu drobné šlechty a nižších vrstev společnosti. Po této bitvě Alfonsovi přívrženci přešli na stranu Isabely a jejího manžela Ferdinanda Aragonského. K normalizaci poměrů v Kastilii došlo v roce 1479, kdy byla podepsána mírová dohoda v Alcáçovas, v níž výměnou za rezignaci na kastilskou korunu získal portugalský král důležité koncese a obchodní privilegia v Africe.

Konec vlády.

Třebaže již roku 1477 Alfons V. předal vládu svému synovi, fakticky vládli oba. Formálně se jeho syn Jan zabýval portugalskou zámořskou expanzí. Poslední léta života Alfons V. zasvětil vědě a kultuře, zabývajíc se literaturou; jako první panovník založil v Portugalsku knihovnu se sídlem v Coimbře. Zemřel podobně jako jeho otec na mor za epidemie v roce 1481 ve svém rodišti - v Sintře.

Manželství a potomci.

Byl dvakráte ženat. 6. května roku 1447, ve věku patnácti let se oženil se svou sestřenicí Isabelou z Coimbry (1432-2. prosince 1455), dcerou svého regenta Petra z Coimbry, mladšího bratra svého otce. Z manželství se narodily tři děti, dva synové a dcera, první syn však zemřel krátce po narození:  30. května 1475 se oženil s kastilskou infantkou Janou la Beltraneją (1462–1530), svou neteří (dcerou své mladší sestry Jany Portugalské a jejího manžela, kastilského krále Jindřicha IV.). Manželství, z nějž nevzešli žádní potomci, bylo papežem Sixtem IV. z důvodu blízkého příbuzenství anulováno.  Ze vztahu s Marií Álvares de Carvalho měl ještě nemanželského syna Álvaro Soarese de Carvalho (ok. 1467–1557).

Alfons V. Portugalský zvaný "Africký (el Africano)" (15. ledna 1432, Sintra, Portugalsko - 29. srpen 1481, tamtéž) byl dvanáctý portugalský král, panující od roku 1438 do své smrti. Pocházel z dynastie Avizů.

Afonso V () (15 January 1432 – 28 August 1481), known by the sobriquet the African (), was King of Portugal. His sobriquet refers to his conquests in Northern Africa.  As of 1471, Afonso V was the first king of Portugal to claim dominion over a plural "Kingdom of the Algarves", instead of the singular "Kingdom of the Algarve". Territories added to the Portuguese crown lands in North Africa during the 15th century came to be referred to as possessions of the Kingdom of the Algarve (now a region of southern Portugal), not the Kingdom of Portugal. The "Algarves" then were considered to be the southern Portuguese territories on both sides of the Strait of Gibraltar.


Život.

Jeho rodina pocházela z Chrastavy, kde se narodili i jeho sourozenci Rosa a Richard, a kde také několik let navštěvoval základní školu. Jeho otec byl důstojník v rakousko-uherské armádě, v době jeho narození sloužil v maďarském Újszőny (dnešní Komárom). Theodor Körner také nastoupil vojenskou kariéru, studoval na vojenských školách v Hranici a Vídni. V roce 1894 byl povýšen na poručíka, v roce 1904 na majora a stal se členem generálního štábu. Během první světové války působil na italské frontě, v roce 1924 svou vojenskou kariéru skončil již s hodností generála.  V roce 1924 se stal členem sociální demokracie a od toho roku byl poslancem horní komory rakouského parlamentu, kde zastupoval Vídeň. Po nástupu austrofašismu byl, stejně jako řada dalších sociálních demokratů, uvězněn. Propuštěn byl koncem roku 1934 s podmínkou, že nebude pokračovat v politické činnosti. Věnoval se tedy vojenské vědě, patřil k velkým odpůrcům války se Sovětským svazem. Krátce zadržen byl také po atentátu na Adolfa Hitlera v roce 1944, ale spojitost s atentátníky mu nebyla dokázána.  Po válce byl v dubnu 1945 jmenován vídeňským starostou. Po smrti prvního poválečného rakouského prezidenta Karla Rennera se stal kandidátem sociální demokracie na prezidenta v první přímé volbě (Karla Rennera i meziválečné prezidenty volil parlament) a celkem překvapivě zvítězil, když obdržel 51 % hlasů. Vzhledem k malým pravomocem prezidenta měl méně povinností než jako starosta Vídně.  V roce 1956 utrpěl mozkovou mrtvici, na jejíž následky v roce 1957 zemřel, stále v úřadu prezidenta. Až do své smrti zůstal svobodný.

Theodor Körner šlechtic von Siegringen (; 23. dubna 1873 Komárom – 4. ledna 1957 Vídeň) byl rakouský politik, rakouský prezident v letech 1951 až 1957.

Theodor Körner, Edler von Siegringen (; April 23, 1873 – January 4, 1957) served as President of Austria, between 1951 and 1957.


Život.

Mládí a studia.

Narodil se 15. března roku 1900 ve Freyburgu. Jako sedmnáctiletý zedník, tehdy již s pětiletou praxí, se přihlásil na výmarskou stavební školu (Baugewerbeschule). Jeho tehdejší učitel ho doporučil v roce 1919 Walteru Gropiovi jako jednoho z prvních studentů Bauhausu. Studia ukončil v roce 1920 a spolu s expresionistickým architektem Paulem Linderem (1897-1968) se vydal na roční studijní cestu po Španělsku, kde se zabýval kreslením středověkých chrámů. V Barceloně se seznámil s Antoniem Gaudim, jehož architektura na mladého studenta hluboce zapůsobila. Neufert později v Německu horlivě obhajoval Gaudiho dílo. Po návratu ze Španělska v roce 1921 opět působil v Bauhausu, aby se stal vedoucím architektem v Gropiově ateliéru, uznávaném výtvarném studiu tehdejší Výmarské republiky.

Předválečné působení v Bauhausu.

V roce 1923 se seznámil s malířkou Alicí Spies-Neufertovou, někdejší studentkou významných členů Bauhasu Georga Mucheho a Paula Kleea, a v roce 1924 se s ní oženil. Společně měli čtyři děti (Peter, Christa, Ingrid a Ilas).  O dva roky později v roce 1925 úzce spolupracoval s Gropiem na realizaci nových budov Bauhausu v Desavě a na stavbě soukromých sídel zmíněných mistrů Bauhasu Mucheho, Kleea a Vasilije Kandinského. V roce 1926 se vrátil do Wiemaru, kde učil na Vysoké škole stavební (Bauhochschule), známé také jako "druhý Bauhaus", pod profesorem Otto Bartingem. Mezi léty 1928 a 1930 zrealizoval množství staveb mezi něž patří např. Mensa na Cestě filozofů (Philosophenweg) a akademické pracoviště při vysoké škole v Jeně známé jako Abbeanum.

Nástup nacismu.

Je rovněž autorem návrhu svého soukromého rodinného sídla v Gelmerondě poblíž Výmaru, jež zrealizoval v roce 1929 a které je dnes sídlem Neufertovy nadace (v současné době je rovněž museem výtvarného umění). Po uzavření Vysoké školy stavební (Bauhochschule) nacisty v roce 1933, se přestěhoval do Berlína, kde rok pracoval v soukromé výtvarné škole Johanna Ittena, který byl v roce 1934 rovněž nucen školu uzavřít.  Velmi brzo, již v době svých studií, pocítil nutnost racionalizace stavebně-technického procesu navrhování budov a potřebu normovaných pravidel.  V roce 1934 se stal stálým architektem Lužických skláren (Vereinigte Lausitzer Glaswerke). Je autorem návrhu soukromého sídla jejich ředitele Dr. Kindta (s barevnými vitrážemi Charlese Crodela) a množstvím domů, kanceláří a továrních budov v Bílé vodě (Weißwasser), Černicích (Tschernitz) a Kamenci (Kamenz). Ve stejné době začal pracovat své knize v českém překladu známé jako Navrhování staveb (Bauentwurfslehre. Handbuch für den Baufachmann, Bauherren, Lehrenden und Lernenden), kterou publikoval o dva roky později v dubnu roku 1936. Kniha se stala v průběhu následujících let stěžejním dílem celosvětové architektonické tvorby a obecně uznávanou normou v procesu navrhování budov. Je odkazována ve velkém množství stavebně-výtvarné literatury a v dnešní době je s drobnými úpravami přeložena do osmnácti jazyků včetně češtiny.  V roce 1936 odcestoval do New Yorku na pozvání Franka Lloyda Wrighta, kde zaznamenal velký úspěch s prvním vydáním své knihy. Po návratu do Berlína začal připravovat druhé vydání. Státní podpora jeho studia ho přiměla zůstat v Německu. V roce 1939 ho Albert Speer přiměl ke spolupráci na standardizaci německé průmyslové architektury a jmenoval ho vedoucím skupiny, která se danou problematikou zabývala.

Poválečná výtvarně-technická činnost.

Po 2. světové válce byl jmenován profesorem hesenského vysokého učení technického v Darmstadtu. V roce 1953 si otevřel vlastní kancelář Neufert und Neufert spolu se svým synem Petrem a realizoval množství průmyslových projektů.  Zemřel v roce 1986 v Bugneaux-sur-Rolle ve Švýcarsku.

Ernst Neufert (15. března 1900 – 23. února 1986) byl německý architekt významně působící především v předválečném Německu. Byl členem avantgardní výtvarné školy Bauhaus a je znám především jako autor světoznámé publikace Navrhování staveb (Bauentwurfslehre. Handbuch für den Baufachmann, Bauherren, Lehrenden und Lernenden).

Ernst Neufert (15 March 1900 – 23 February 1986) was a German architect who is known as an assistant of Walter Gropius, as a teacher and member of various standardization organizations, and especially for his essential handbook "Architects' data".


Historie.

Počátky automobilky sahají do roku 1916, kdy byl carem založen podnik AMO (Avtomobilnoje Moskovskoje Obšestvo, česky: Moskevská automobilová společnost). V době právě probíhající první světové války měl vyrábět nákladní automobily pro potřeby ruské armády. Pro tento účel měl posloužit licenčně vyráběný italský nákladní automobil Fiat F-15. Velká říjnová revoluce a následná občanská válka zpozdily začátek jeho výroby do roku 1924. AMO F-15, jak se nově vůz nazýval, se stal vůbec prvním sovětským masově vyráběným nákladním automobilem. Po rekonstrukci továrny v letech 1930 až 1931 bylo navázáno na výrobu nákladních vozů, ovšem již bez italské licence. Po znovuotevření továrny byl podnik přejmenován na ZIS (Zavod imeni Stalina) a tuto značku nesly nově všechny vozy. Poté, co ZIS v roce 1936 nakrátko převzal výrobu luxusního vozu L-1 vyráběného do té doby v Leningradě, bylo rozhodnuto o výrobě vlastního reprezentativního modelu. Díky spolupráci mezi automobilkou ZIS a americkou značkou Buick, díky níž vznikl vůz L-1, se začal v roce 1936 vyrábět první z řady reprezentativních limuzín značky ZIS, potažmo ZIL, model 101. ZIS 101, podobající se tehdejším vozům Packard, zůstal ve výrobě do roku 1941. Po konci druhé světové války se v roce 1945 začal vyrábět model ZIS 110, který setrval ve výrobním programu do roku 1958. Vůz, jež se dodával jako sedan nebo čtyřdveřový kabriolet, byl silně inspirován vozem Packard Super Eight, který Josefu Vissarionoviči Stalinovi věnoval během války americký prezident Franklin Delano Roosevelt. Kabriolet využíval k státnickým povinnostem např. i československý prezident Antonín Novotný.  V roce 1956 byly na XX. sjezdu KSSS odsouzeny Nikitou Chruščovem Stalinovy zločiny a kult osobnosti a bylo přistoupeno ke změně názvu automobilky. V témže roce zemřel Ivan Alexejevič Lichačev, ředitel automobilky od roku 1927, jehož jméno bylo včleněno do nového názvu. Podnik pokračoval v malovýrobě luxusních limuzín pro vysoké vládní a stranické funkcionáře, nákladních automobilů a těžké techniky a autobusů. Vzhled i použitá technika osobních vozů se s postupem let zlepšovaly, kulaté tvary s množstvím chromového dekoru (např. ZIL 111) 50. let byly v 60. letech nahrazovány střídmějšími rovnými plochami a celkově jednodušším designem, po technické stránce se jednalo o plně sovětské automobily. V tomto duchu se představil v roce 1967 i ZIL 114, který snesl srovnání se soudobými vozy Lincoln (zjm. model Continental). Až přes šest metrů dlouhé, tři tuny těžké vozy ZIL byly používány špičkami států tzv. východního bloku, u nás např. prezidentem Gustávem Husákem (ZIL 114) nebo premiérem Lubomírem Štrougalem (ZIL 117) či v NDR Erichem Honeckerem (ZIL 115). Poslední luxusní limuzínou byl model 115, později přejmenovaná na ZIL-4104, který používal motor V8 vlastní konstrukce s rozvodem OHC a jenž se vyráběl i po rozpadu Sovětského svazu.  Kromě produkce nákladních automobilů a reprezentativních osobních vozů vyráběla automobilka ZIL řadu vedlejších produktů. Zajímavostí je produkce sportovních a závodních vozů, které se v tehdejším SSSR podílely na tvorbě mnoha rekordů. V průběhu let ZIL participoval i na vojenských zakázkách. Již jako AMO na počátku 20. letech vyráběl licenční lehké tanky podle vzoru Renault, za války vznikaly mimo jiné v továrně ZIL unikátní bojové motorové saně a po jejím konci různá vojenská nákladní vozidla, transportéry nebo obojživelná vozidla. Pro potřeby překonávání extrémních podmínek ruské Sibiře vznikaly i masivní off-roadová vozidla (př. ZIL E-167) nebo terénní třínápravové obojživelné vozidlo ZIL 49061. Během své dlouhé historie vyráběla moskevská továrna ZIL i ledničky a jízdní kola.

Současnost.

Dnes již soukromá firma AMO ZIL pokračuje ve výrobě nákladních vozů, které se staly jejím hlavním zaměřením. Po propadu výroby z počátku 90. let zapříčiněných rozpadem SSSR a ztrátou některých tradičních trhů se v současnosti výroba stabilizovala. V nabídce firmy figurují jak běžná nákladní vozidla, tak vozy záchranné služby nebo hasičská auta. Výroba autobusů si dnes vede v porovnání s minulostí o mnoho hůře, v nabídce zůstává pouze jeden menší autobus, přestavovaný na objednávku z nákladního vozu ZIL 5301.  Podobně si vede i výroba luxusních limuzín, která se od roku 1991 pohybovala v řádech jednotek kusů vyráběných na objednávku. Jediným modelem v nabídce zůstal model 4104, který se v nezměněné podobě vyrábí dodnes, i když pouze v extrémně malých počtech např. pro výroční přehlídkové události. Vozy ZIL patřily v éře Sovětského svazu k základu vozového parku vysokých státních a diplomatických úřadů, po jeho rozpadu začala byla pro podobné potřeby používána vozidla zahraniční výroby, zjm. vozy Mercedes-Benz, a původní vozu ruské výroby zůstaly již pouze v garážích vysoce postavených politiků. Změnu může přinést projekt organizovaný ruskou vládou z roku 2010, který má za cíl obnovit výrobu větších počtů tradičních luxusních limuzín ZIL s moderní technikou i vzhledem, přičemž má být plně ruského původu. V roce 2012 se představila nová limuzína ZIL 4112 R.

ZIL (ЗиЛ), zkratka názvu Zavod imeni Lichačeva ("Завод имени Лихачёва"), je ruská automobilka sídlící v hlavním městě Moskvě. V současnosti se zaměřuje především na výrobu nákladních automobilů, z dob Sovětského svazu přetrvává výroba luxusních limuzín pro státnické a diplomatické účely a výroba autobusů.  V letech 1931 až 1956 nesla automobilka název ZIS, neboli Zavod imeni Stalina ("Завод имени Сталина"). Po odsouzení Stalinových zločinů v roce 1956 byl podnik přejmenován na ZIL podle jeho dlouholetého ředitele Ivana Alexejeviče Lichačova (1896–1956). Dnešní název firmy zní AMO ZIL.

OJSC AMO ZiL, known fully as the Public Joint-Stock Company – Likhachov Plant () and more commonly called ZiL (, was a major Russian automobile, truck, military vehicle, and heavy equipment manufacturer that was based in Moscow, Russia.  The last ZiL vehicle was assembled in 2012. The company continues to exist only as real-estate development site, on which a new urban district will be built by the LSR Group construction company.


Biografie.

Maček studoval právnickou fakultu v Záhřebu (zakončil v roce 1903), bojoval v první světové válce a od začátků se účastnil aktivit Chorvatské selské strany. Tam se spřátelil s jejím předsedou a nejvlivnějším politikem - Stjepanem Radićem. Strávil několik měsíců ve vězení poté, co jugoslávské úřady využily návštěvu Radiće v Moskvě jako záminku interpretovanou jako snahu o rozšíření komunismu na území jihoslovanského státu. Protože však byla Chorvatská selská strana ve volbách úspěšná, byl Maček zvolen do národního shromáždění (skupštiny), takže vězení nakonec opustil.  Poté, co došlo k lednu 1929 k převratu, při kterém se král chopil veškeré moci, byla provedena reorganizace státu, která posílila centralizační prvky. Území Chorvatska bylo rozděleno do řady bánovin, neodpovídajících historickým hranicím. Situace byla nyní pro chorvatské nacionalisty ještě horší, než v dobách nimi tak nenáviděné Vidovdanské ústavy. Maček se velmi rychle dostal ostrou kritikou krále do popředí HSS. Jako předseda jedné z nejsilnějších jugoslávských stran získal rychle významnou roli. V březnu 1929 byl režimem zatčen a souzen v Bělehradě. Oficiálně se musel zodpovídat z podpory terorismu. V roce 1938 byl vůdcem opozice v jugoslávském parlamentu a v podzimních volbách získala jeho strana celkem 44,9 % hlasů.  Do dějin se hlavně zapsal ale "dohodou Cvetković-Maček", na základě které získalo Chorvatsko autonomní statut v rámci Jugoslávie jako tzv. Bánovina Chorvatsko. Na tuto bánovinu byla přenesena řada pravomocí z úrovně centrální vlády; bánovina měla svůj vlastní sněm (Sabor) a hospodářskou samostatnost.  Maček byl v posledních letech Jugoslávie místopředsedou vlády; ve funkci zůstal i po převratu, který vedl k napadení Jugoslávie Německem a vytvoření nezávislého státu Chorvatsko pod ustašovskou vládou. Přestože Maček přivítal jako stoupenec až proseparatistické chorvatské selské strany nezávislý chorvatský stát, obával se příklonu jeho vlády na stranu fašismu, neboť mu bylo jasné, že pokud Němci prohrají, budou Chorvati mezi poraženými a jejich pozice bude velmi těžká.  Tehdejší režim však neviděl Mačeka příliš pozitivně a poslal jej do koncentračního tábora Jasenovac. Po skončení druhé světové války z rodící se komunistické Jugoslávie emigroval z obav, že komunisté nikoho ze stoupenců předchozího režimu neušetří; nejdříve do Francie a potom do USA, kde strávil zbytek života.

Vladimir Vladko Maček (20. června 1879 Kupinec u Jastrebarska – 15. května 1964 Washington, D.C.) byl chorvatský politik v dobách existence království Jugoslávie, vůdčí osobnost chorvatské selské strany, která po smrti Stjepana Radiće pokračovala v tématu "chorvatské otázky" na poli jugoslávské politiky. Původem byl ze smíšené česko-slovinské rodiny.

Vladimir "Vladko" Maček (20 June 1879 – 15 May 1964) was a politician in the Kingdom of Yugoslavia. As a leader of the Croatian Peasant Party (HSS) following the 1928 assassination of Stjepan Radić, Maček had been a leading Croatian political figure until the Axis invasion of Yugoslavia in 1941. As a leader of the HSS, Maček played a key role in establishment of the Banovina of Croatia, an autonomous banovina in Yugoslavia in 1939.


Vláda v Černigově a Perejaslavli.

Vladimír Monomach byl nadaným a energickým válečníkem a schopným panovníkem. Na kyjevský trůn však usedl až ve věku šedesáti let po smrti svého bratrance Svjatopolka Izjaslaviče v roce 1113. Jako dítě vyrůstal na knížecím dvoře svého otce v Perejaslavli. Když se kníže Vsevolod ujal vlády v Kyjevě (1076 – 1077 a znovu 1078), svěřil mu do správy významné starobylé město, Černigov a postupně ho pověřoval různými vojenskými úkoly. Šlo především o obranu země před kořistnickými nájezdy kočovných Polovců (Kumánů), kteří žili v jižních stepích, ale také o neustálé rozbroje mezi rurikovskými knížaty.  Vladimír se stal značně populárním, přesto odmítl po smrti svého otce usednout na kyjevský trůn a dal přednost svému bratranci Svjatopolkovi II., jemuž náležel na základě seniorátního práva. Roku 1094 napadl Černigov společně s Polovci další z Vladimírových bratranců, ctižádostivý a bojovný Oleg Svjatoslavič a poplenil okolí města. Vladimír s ním uzavřel mír a odešel do otcovské Perejaslavle, kde vládl až do roku 1113.  Perejaslavl se nacházela na pomezí ruského státu a stepí, byla proto snadným cílem nájezdů Polovců. Vladimír s nimi vedl mnoho dalších válek a dosáhl vynikajících výsledků. V letech 1103–1111 je zatlačil až za Don, k dolní Volze. To bylo nepochybně jedním z důvodů, proč byl roku 1113 povolán na kyjevský knížecí stolec, přestože na něj stále neměl z hlediska nástupnických zvyklostí právo.

Kyjevský kníže.

Jako kyjevský kníže dokázal Vladimír II. dočasně zastavit politické tříštění kyjevské říše a prosadit autoritu velikého knížete nad většinou ruského území. Vládu dokázal zajistit také svému nejstaršímu synovi Mstislavovi (1125–1132), po jehož brzké smrti se kyjevská říše začala rychle rozpadat.

Rodina.

Vladimírovou první ženou se stala Gita z Wessexu, dcera anglického krále Harolda II. Godwinsona. Podruhé se oženil s urozenou řeckou ženou neznámého jména. Z obou manželství měl celkem osm synů. Mezi nejstarším a nejmladším byl věkový rozdíl více než 35 let. Nejstarší Mstislav se stal po otcově smrti kyjevským knížetem (1125–1132), jeden z nejmladších Jurij Dolgorukij knížetem vladimirským a později také velikým knížetem kyjevským (1154–1157).

Vladimír II. Monomach (1053 – 19. května 1125) byl kyjevský kníže z rodu Rurikovců, vládl v letech 1113 až 1125. Byl synem Vsevoloda I. Jaroslaviče a jeho první řecké manželky, dcery nebo neteře byzantského císaře Konstantina IX. Monomacha, po němž získal své přízvisko.

Vladimir II Monomakh (Old East Slavic: Володимѣръ Мономахъ, "Volodimer Monomakh"; Christian name: "Vasiliy", or "Basileios") (26 May 1053 – 19 May 1125) reigned as Grand Prince of Kievan Rus' from 1113 to 1125.


Děj.

Na začátku filmu spáchal sebevraždu náměstek ministra obrany Michael Bergstrom poté, co se dozvěděl, že je HIV pozitivní.  Angela Bennettová je systémová analytička z Los Angeles, která pracuje z domova pro společnost Cathedral Software v San Franciscu. Její vztahy s kolegy se kompletně odehrávají přes internet a po telefonu, její kontakt se sousedy je rovněž minimální. Její matka je v ústavu s Alzheimerovou chorobou. Její kolega Dale jí pošle disketu s backdoorem označeným "π" k běžně užívanému antivirovému programu "Gatekeeper", který prodává společnost Gregg Microsystems patřící Jeffu Greggovi. Dale a Bennettová si domluví schůzku, ale navigační systém v Daleově soukromém letadle selže a Dale zemře.  Angela odcestuje na dovolenou na Cozumel v Mexiku, kde se seznámí s Jackem Devlinem. Devlin zaplatí zlodějovi, aby ukradl Angelinu kabelku s disketou a pak zloděje zastřelí. Na svém člunu potom Angelu svede, ale ta najde jeho zbraň. Když Angela s disketou a Devlinovou peněženkou prchá, její záchranný člun narazí do skály, což disketu zničí. Angela leží tři dny v bezvědomí v nemocnici.  Když se Angela probudí, zjistí, že všechny záznamy o jejím životě byly smazány. Byla odhlášena z hotelu, její auto není, kde ho nechala, její kreditní karty nefungují, její dům je prázdný a volný k prodeji. Protože ji nikdo z jejích sousedů nikdy neviděl, nemohou potvrdit její identitu. Její číslo sociálního pojištění je nyní přiděleno Ruth Marxové, která má trestní záznamy. Další žena získala její identitu v Cathedral Software. Podvodnice jí nabízí zpět její život výměnou za disketu. Angela kontaktuje jedinou další osobu, která ji osobně zná psychiatra a bývalého přítele Alana Championa. Ten ji ubytuje v hotelu a nabídne jí, že kontaktuje přítele u FBI a zařídí, aby byla Angelina matka přesunuta do bezpečí.  Angela zjistí, že u Bergstroma, který se stavěl proti programu Gatekeeper, došlo k záměně diagnózy. Hacker "Cyberbob" spojí π s pretoriány, známou skupinou kyberteroristů, která je spojená s nedávnými selháními počítačů různých institucí. Dohodnou se, že se sejdou, ale pretoriáni jejich chat přeruší. Angela znovu uteče před Devlinem. Pretoriáni změní Championovi lékařské záznamy a tím způsobí jeho smrt. Poté, co je Angela dopadena policií, osvobodí ji muž, který tvrdí, že je Championův přítel z FBI, z vězení, ale Angela zjistí, že je podvodník, způsobí nehodu, při které muž zemře, a znovu uteče.  Angela je nyní hledaná pro vraždu a vydá se do kanceláří Cathedral, kde použije počítač ženy, která ji nahradila, spojí teroristy s Gregg Microsystems a odhalí jejich komplot - když pretoriáni sabotují počítačový systém nějaké instituce nebo společnosti, Gregg jim prodá Gatekeepera, a tak získá přes backdoor neomezený přístup k jejich datům. Angela odešle důkazy FBI a připraví na Devlina past. Ten tak zničí Greggovu databázi, což zároveň Angele vrátí její původní identitu. Během krátké honičky pak Devlin spadne a zemře. Film končí, když je Angela se svou matkou doma a celý komplot je odhalen.

Ohlas.

Reakce kritiky na film byly smíšené. Server Rotten Tomatoes hodnotí "Síť" 36% na základě 47 recenzí. Uživatelé ČSFD hodnotí film průměrně 63%.

Pokračování.

Na film navázal spin-off seriál stejného jména. Postavu Angely Bennettové v něm ztvárnila Brooke Langton. V roce 2006 byl uveden navazující film s názvem "Síť 2.0", který režíroval syn Irwina Winklera Charles. Pojednává o systémové analytičce Hope Cassidy, kterou ztvárnila Nikki DeLoach, která dorazí kvůli své nové práci do Istanbulu, ale zjistí, že jí byla ukradena identita.

Síť (orig. "The Net") je americký filmový politický thriller z roku 1995 režiséra Irwina Winklera v hlavních rolích se Sandrou Bullock a Jeremym Northamem.

The Net is a 1995 American action thriller film directed by Irwin Winkler and starring Sandra Bullock, Jeremy Northam and Dennis Miller. The film was released on 28 July 1995.


Popis.

Jírovce jsou opadavé stromy nebo řidčeji keře. Zimní pupeny jsou velké, u některých druhů pryskyřičnatě lepkavé, kryté několika řadami střechovitě se překrývajících šupin. Listy jsou dlanitě složené, skládající se z 5 až 11 na okraji pilovitých nebo vroubkovaných lístků. Květy jsou nezřídka velké a nápadné, uspořádané ve válcovitých nebo kuželovitých thyrsech. Kališní lístky jsou srostlé do válcovité nebo zvonkovité trubky. Korunní lístky jsou často nestejné, na bázi nehetnaté. Semeník je přisedlý, bez gynoforu, nesoucí dlouhou, štíhlou čnělku, zakončenou zploštěle kulovitou bliznou. Plodem je zploštěle kulovitá až hruškovitá tobolka. Plody jsou často jednosemenné, na povrchu nejčastěji hladké, řidčeji bradavčité nebo ostnité. Semena dosahují velikosti 2 až 7 cm.

Rozšíření.

Rod jírovec zahrnuje 12 druhů. Je rozšířen v Evropě, Asii a Severní Americe. Největší počet (celkem 7) druhů roste v Severní Americe. Jsou svým výskytem omezeny na východní polovinu kontinentu s výjimkou druhu "Aesculus parryii", který se vyskytuje v severozápadním Mexiku. V USA se vyskytuje také několik přirozených kříženců. Největší areál v Severní Americe má jírovec lysý, který také zasahuje nejseverněji (jako jediný druh i do Kanady). V Asii rostou celkem 4 druhy. Největší areál má druh "Aesculus assamica", rozšířený od Číny a severovýchodní Indie po severní Vietnam. Vyskytuje se především v tropických a subtropických monzunových lesích. Jírovec čínský je endemit Číny, jírovec indický je endemit severozápadního Himálaje, jírovec japonský je endemitem Japonska. V Evropě roste jediný druh, který je endemitem Balkánu a představuje zde třetihorní relikt.

Ekologické interakce.

Květy jírovce maďalu poskytují hojný pyl a nektar četnému hmyzu, zejména včelám. Na bázi každého korunního lístku je žlutá skvrna, která po opylení květu mění barvu na červenou. Pyl tohoto stromu se však šíří nejen prostřednictvím hmyzu, ale i větrem.

Odkazy.

Externí odkazy.

Jírovec ("Aesculus"), lidově též kaštan, je rod rostlin z čeledi mýdelníkovité. Zahrnuje 12 druhů a je rozšířen v Evropě, Asii a Severní Americe. V Evropě, konkrétně na Balkáně, je původní jediný druh – jírovec maďal ("Aesculus hippocastanum"), v ČR hojně pěstovaný v řadě kultivarů.

The genus Aesculus ( or ), with varieties called buckeye and horse chestnut, comprises 13–19 species of flowering plants in the soapberry and lychee family, Sapindaceae. They are trees and shrubs native to the temperate Northern Hemisphere, with six species native to North America and seven to thirteen species native to Eurasia. Also, several hybrids occur. "Aesculus" exhibits a classical Arcto-Tertiary distribution.  Carl Linnaeus named the genus "Aesculus" after the Roman name for an edible acorn. Common names for these trees include "buckeye" and "horse chestnut", though they are not in the same order as chestnut trees. Some are also called white chestnut or red chestnut. In Britain, they are sometimes called conker trees because of their link with the game of conkers, played with the seeds, also called conkers.


Kariéra.

Juniorská kariéra.

Johnson hrál v 15 letech hokej na Academy of Holy Angels v Richfieldu ve státě Minnesota v USA. Poté se přesunul do Ann Arboru, kde hrál za Americký národní hokejový tým při rozvojovém programu organizace USA Hockey. Johnson je jedním z mála Američanů, kteří byli vybráni na prvním místě ve Vstupním draftu NHL (před ním to byli pouze Brian Lawton, Mike Modano a Rick DiPietro), když jej draftoval v roce 2006 tým St. Louis Blues. Během sezóny 2006-07 hrál za University of Minnesota a 20. dubna 2007 podepsal nováčkovskou smlouvu s klubem NHL St. Louis Blues.

Profesionální kariéra.

Johnson vstřelil svůj první gól v NHL 6. října 2007 proti Los Angeles Kings brankáři Jonathanu Bernierovi a byl to současně vítězný gól utkání. Nováčkovskou sezónu dokončil s průměrem více než 18 minut strávených na ledě na zápas a v 69 zápasech si připsal 5 gólů a 28 asistencí.  Po sezóně si zranil vazy v koleni, když měl nehodu v golfovém vozíku, při soukromém golfovém turnaji 16. září 2008. 20. listopadu 2008 podstoupil operaci kolene a byl nucen vynechat celou sezonu 2008-09.  2. srpna 2010 podepsal jako omezeně volný hráč smlouvu s Blues na další 2 roky za 5 200 000 dolarů (asi 93 600 000 kč). V následující sezóně 2010-11 byl 19. února 2011 vyměněn do Colorada Avalanche spolu s Jayem McClementem a podmíněně i s prvním kolem draftu za Chrise Stewarta, Kevina Shattenkirka a podmíněný výběr ve druhém kole draftu NHL. Už v den výměny nastoupil poprvé za Avalanche v San José, kde byli poraženi 0:4 od tamějších Sharks. V jeho druhém zápase za Avalanche hrál 22. února 2011 proti svému bývalému klubu St. Louis Blues a pomohl při vítězství 4:3 vstřelením svého prvního gólu v dresu Colorada.

Reprezentační kariéra.

Jako produkt Amerického národního hokejového rozvojového programu debutoval za Spojené státy na Mistrovství světa v ledním hokeji do 17 let v roce 2005. Ve stejném roce vyhrál zlatou medaili s americkou reprezentací do 18 let na MS osmnáctiletých. V roce 2006 si připsal na MS do 18 let 10 kanadských bodů v 6 zápasech a pomohl tak reprezentaci k dalšímu zisku zlatých medailí z tohoto šampionátu a sám vyhrál Bob Johnson Award pro nejlepšího amerického hokejistu na mezinárodní scéně.  V roce 2007 byl členem Amerického juniorského týmu, který získal na MS juniorů bronzové medaile. Johnson byl jmenován do All-Star Týmu turnaje a byl jmenován nejlepším obráncem turnaje. Také se stal prvním obráncem historie, který vyhrál kanadské bodování MS juniorů, když si připsal 10 bodů za 4 góly a 6 asistencí.  V Americké reprezentaci dospělých hrál na Zimních olympijských hrách 2010 ve Vancouveru, kde získal stříbrnou medaili poté co ve finále podlehli Kanadě v prodloužení.

Erik Robert Johnson (* 21. března 1988, Bloomington, Minnesota, USA) je americký hokejový obránce hrající v týmu Colorado Avalanche v severoamerické lize NHL.

Erik Robert Johnson (born March 21, 1988) is an American ice hockey defenseman and alternate captain for the Colorado Avalanche in the National Hockey League (NHL). Nicknamed the "Condor", Johnson formerly played for the St. Louis Blues, with whom he began his NHL career. Additionally, he has represented the United States in numerous tournaments.  Johnson, the first overall pick in the 2006 NHL Entry Draft, was drafted by the Blues from USA Hockey's National Team Development Program and played one season at the University of Minnesota before joining the NHL with St. Louis in 2007–08.


Biografie.

Narodil se v mošavu Binjamina ještě za dob britské mandátní Palestiny a měl dva bratry (Cviho a Jehudu). Po absolvování povinné vojenské služby v Izraelských obranných silách vystudoval literaturu na Hebrejské univerzitě v Jeruzalémě a komunikaci v New Yorku. Během studií v New Yorku se seznámil se svou budoucí manželkou Ofrou Fuchsovou a dva měsíce po seznámení se s ní oženil. Společně měli tři děti: Gali, Libi a Jehudu.  V 60. letech začal pracovat v rozhlasu jako hudební redaktor a v té době si hebraizoval své příjmení z Weinera na Manora. Během své kariéry napsal přes 1250 písní, včetně "Ejn li erec acheret", "Brit olam", "ba-Šana ha-ba'ah", "Zo jalduti ha-šnija" či "Achi ha-ca'ir Jehuda". Poslední zmíněnou napsal na památku svého bratra Jehudy, který zahynul během opotřebovací války v roce 1968. Byl autorem textů řady izraelských písní, které usilovaly o vítězství v soutěži Eurovision Song Contest, včetně vítězné písně "Abanibi" z roku 1978 a písní "Chaj" z roku 1983, "Ze Rak Sport" z roku 1992, "Le-ha-amin" z roku 2004 a "Zman" z roku 2005. Během svého života přeložil do hebrejštiny na 630 děl (např. od Shakespeara, Molièra), muzikálů (např. Vlasy) a písní.  Zemřel ve svém domě v Binjamině na srdeční zástavu. O několik let dříve se úspěšně vyléčil z rakoviny plic.

Ocenění.

V roce 1998 mu byla udělena Izraelská cena za hebrejskou hudbu. Týden před jeho smrtí oznámila Bar-Ilanova univerzita záměr udělit Manorovi čestný doktorát. V roce 2005 byl v internetové soutěži 200 největších Izraelců zvolen 3. největším Izraelcem všech dob.

Ehud Manor (: אהוד מנור, rodným jménem Ehud Weiner; 13. července 1941 – 12. dubna 2005) byl izraelský autor písní, překladatel a rozhlasová a televizní osobnost.

Ehud Manor (Hebrew: אהוד מנור; born Ehud Weiner; July 13, 1941 – April 12, 2005) was an Israeli songwriter, translator, and radio and TV personality.


Život.

Narodil se v rodině profesora ekonomie se starověreckou obchodnickou tradicí, v roce 1921 vstoupil na Petrohradskou univerzitu a v roce 1924 získal titul, odpovídající magistrovi ekonomie. Protože se aktivně zasazoval za akademickou svobodu, byl několikrát zadržen Čekou a v roce 1925 dostal povolení emigrovat. V Berlíně pokračoval ve studiu a roku 1928 promoval u W. Sombarta na téma cyklických toků v ekonomice. V letech 1927-1930 pracoval v ekonomickém výzkum na univerzitě v Kielu a roku 1931 odjel do USA, kde také pracoval v ekonomickém výzkumu.  Roku 1932 se oženil s básnířkou E. Marksovou a nastoupil na Harvardovu univerzitu, ale během 2. světové války pracoval pro vládní strategický výzkum a teprve 1946 byl jmenován profesorem. Od roku 1948 vedl ekonomický výzkum na Harvardu a v následujících letech vytvořil pokusný model americké ekonomiky, rozdělené na 500 sektorů, a na prvních počítačích se pokusil o jeho řešení. Od roku 1965 předsedal správní radě Harvardovy univerzity a roku 1975 přešel na Newyorskou univerzitu, kde vedl ekonomický výzkum.

Myšlenky.

Vyvinul nový model obecné rovnováhy a vypracoval metodu analýzy vstupů a výstupů: výstupy jednoho odvětví tvoří vstupy jiných a naopak. Tato metoda tedy bere v úvahu postupující dělbu činností v moderním hospodářství a činí ji východiskem pro analýzu. Tím se ekonomická věda silně matematizovala a zároveň začala silně opírat o empirická data.  Formuloval také tak zvaný „Leontijevův paradox“ v zahraničním obchodě, který popírá, že by země s velkým podílem kapitálu musela vyvážet převážně kapitálově náročné produkty. O jeho platnosti se stále diskutuje.

Ocenění.

Kromě Nobelovy ceny obdržel 15 čestných doktorátů, japonský Řád vycházejícího slunce, byl důstojníkem Řádu čestné legie, komandérem Řádu umění a literatury a držitelem dalších ocenění.

Wassily Wassilyovich Leontief (rusky "Васи́лий Васи́льевич Лео́нтьев"; 5. října 1905 Mnichov – 5. února 1999 New York) byl rusko-americký ekonom známý především výzkumem toho, jaký vliv mají jednotlivé sektory hospodářství na sebe navzájem. V roce 1973 získal Nobelovu cenu za rozvoj ekonomické vědy za „rozvoj input-output analýzy a její aplikaci na důležité ekonomické problémy“. Tři z jeho studentů také získali tuto cenu (Paul A. Samuelson 1970, Robert Solow 1987, Vernon L. Smith 2002).

Wassily Wassilyevich Leontief (; August 5, 1905 – February 5, 1999), was a Russian-American economist known for his research on input-output analysis and how changes in one economic sector may affect other sectors.  Leontief won the Nobel Committee's Nobel Memorial Prize in Economic Sciences in 1973, and four of his doctoral students have also been awarded the prize (Paul Samuelson 1970, Robert Solow 1987, Vernon L. Smith 2002, Thomas Schelling 2005).


Kariéra.

Klubová kariéra.

Mason vyrostl v rodném městě Oakville v kanadské provincii Ontario, kde hrál lední hokej až do dorosteneckého věku, kdy se přestěhoval do vyšší úrovně, do klubu Oakville Rangers harjícím v lize OMHA. V roce 2004 byl vybrán v 11. kole Prioritního draftu OHL týmem London Knights. V sezóně 2004-05 vyhrál s klubem Grimsby Peach Kings titul v lize OHA Jr. C.  Steve Mason začal svou juniorskou kariéru v klubu London Knights, v lize Ontario Hockey League. Poté co odchytal ve své nováčkovské sezóně 12 zápasů, byl v roce 2006 draftován Columbusem Blue Jackets ve 3. kole na celkově 69. místě. Mason začal sezónu 2007-08 v Columbusu, ale do Londonu se vrátil poté co dělal náhradníka ve dvou zápasech NHL. V době, kdy hrál na MS juniorů 2008, byl vyměněn v OHL z Londonu do klubu Kitchener Rangers. Poté co se vrátil z MS juniorů na kterém s národním týmem Kanady získal zlatou medaili, byl povolán do klubu Blue Jackets, kvůli zdravotním problémům jejich brankářů. Nenastoupil, ale ani v jednom zápase a byl brzy odeslán do Kitcheneru. Před koncem sezóny si Mason zranil koleno, ale i přesto nastupoval v playoff. Poté co v prvním kole porazili Plymouth Whalers, podrobil se astroskopické operaci kolene, kvůli čemuž vynechal zbytek playoff včetně Memorial Cupu. Tým nakonec playoff OHL vyhrál i bez Masona, ale v Memorial Cupu byli poraženi týmem Spokane Chiefs.  Před jeho blížící se první sezónou podstoupil druhou operaci kolene, což ho přimělo k tomu, aby vynechal první měsíc ligy American Hockey League, kde měl nastupovat za Syracuse Crunch. Krátce po připojení se k týmu Crunch byl 4. listopadu 2008 povolán do Columbusu, kde nahradil zraněného brankáře Pascala Leclaira. V NHL debutoval 5. listopadu 2008, při porážce 4:5 s Edmontonem Oilers. 22. listopadu 2008 vychytal své první čisté konto v NHL, když chytil všech 15 střel při vítězství 2:0 nad Atlantou Thrashers. Mason pokračoval jako týmová jednička i po návratu Leclaira po zranění a byl vyhlášen nováčkem měsíce listopadu, když si připsal 5 vítězství, 2 porážky a 2 vychytaná čistá konta. Poté co vychytal 3 čistá konta po sobě proti Philadelphii Flyers, Los Angeles Kings a Anaheimu Ducks byl jmenován i nováčkem prosince. Díky svým výsledkům byl vybrán do sestavy nováčků v utkání NHL YoungStars Game, ale nakonec jej vynechal. Později se ukázalo, že Mason trpěl mononukleózou. 8. února 2009 byl napsán na listinu zraněných. K týmu se vrátil 13. února 2009 a pomohl Blue Jackets k vítězství 3:2 nad Detroitem Red Wings. Po sezóně vyhrál Calder Memorial Trophy pro nejlepšího nováčka sezóny NHL a dostal tak přednost před dalšími kandidáty Krisem Versteegem z Chicaga Blackhawks a Bobby Ryanem z Anaheimu Ducks. Také byl nominován na Vezinovu Trofej pro nejlepšího brankáře sezony NHL společně s Timem Thomasem z Bostonu Bruins a Niklasem Backströmem z Minnesoty Wild. Trofej nakonec vyhrál Tim Thomas.

Reprezentační kariéra.

Mason reprezentoval Kanadu do 20 let v osmi utkáních Super Series 2007 proti juniorům Ruska. Později dovedl Kanadu ke zlatým medailím na MS juniorů 2008 v Pardubicích, v České republice. Když ve finále porazili Švédsko 3:2 a Mason byl vyhlášen hráčem zápasu. Také byl jmenován do All-Star Týmu turnaje. Současně byl vyhlášen nejlepším brankářem a nejlepším hráčem šampionátu.  Po jeho prvním ročníku NHL byl pozván na letní soustředění Kanadské reprezentace před Olympijskými Hrami 2010 ve Vancouveru. Nominován, ale nakonec nebyl.

Steve Mason (* 29. května 1988, Oakville, Ontario, Kanada) je kanadský hokejový brankář hrající v týmu Winnipeg Jets v severoamerické NHL.

Steve Mason (born May 29, 1988) is a Canadian former professional ice hockey goaltender who is currently the Director of Goalie Development for the Oakville Rangers of the Ontario Minor Hockey Association (OMHA). He was selected 69th overall in the 2006 NHL Entry Draft by the Columbus Blue Jackets. Playing major junior in the Ontario Hockey League (OHL), Mason spent three seasons with the London Knights and Kitchener Rangers. In the 2006–07 season, he was named OHL Goaltender of the Year. He joined the Blue Jackets in 2008–09 and won the Calder Memorial Trophy as rookie of the year. Internationally, he won a gold medal with Team Canada at the 2008 World Junior Championships while earning tournament MVP and Best Goaltender honours.


Kariéra.

Počátky kariéry.

Ward strávil juniorskou kariéru v klubu Red Deer Rebels, v lize Western Hockey League. V sezóně 2000/01 hrál za Rebely v jednom zápase. Od té doby chytal v Red Deeru další tři celé sezóny, během kterých se dvakrát dostali do finále WHL. Při Vstupním draftu NHL 2002 byl vybrán na 25. místě celkově týmem Carolina Hurricanes. Po absolvování WHL se na dvě sezóny přesunul do nižší severoamerické ligy AHL, kde hrál za Lowell Lock Monsters.

NHL.

13. května 2004 podepsal Ward s Hurricanes několikaletý kontrakt. V sezóně 2005-06 Ward převážně sekundoval švýcarskému brankáři Martinu Gerberovi. Poprvé chytal Ward v NHL 5. října 2005 proti Tampě Bay Lightning, když si Gerber poranil podkolenní šlachu a Ward byl povolán za něj a chytil 10 z 11 střel při porážce 2:5. Svůj druhý zápas hrál o dva dny později na domácím hřišti proti Pittsburghu Penguins, kdy nakonec zvítězili 3:2 po samostatných nájezdech a Ward v nájezdech vychytal Maria Lemieuxe, Žigmunda Pálffyho a Sidneyho Crosbyho. Díky svým výsledkům ve své první sezóně v NHL se dostal do širšího výběru Kanady 81 hokejistů pro Zimní Olympijské hry 2006. Byl jedním z devíti brankářů, ovšem do konečné nominace se nedostal. Postupně jeho výkonnost v sezóně klesla a zhoršil si tak statistiky.  Po vydařeném playoff NHL 2006 byl Ward povýšen na stálou jedničku týmu Hurricanes. V sezónách 2006-07 a 2007-08 zaznamenal 30 a 37 vítězství, ale s Hurricanes chyběli v obou letech v playoff, ale v sezóně 2008-09 se dostali v playoff do finále východní konference, ve kterém byli vyřazeni pozdějším vítězem Stanley Cupu Pittsburghem Penguins.  Po špatném začátku v sezóně 2009-10 se Ward zranil 8. listopadu 2009, když se řízl na noze o brusli útočníka Ricka Nashe z Columbusu Blue Jackets. Toto zranění si vyžádalo čtyřtýdenní absenci. Po návratu zaznamenal 18 vítězství a 23 porážek a s Carolinou nepostoupili do playoff.  V roce 2007 byl členem Kanadského národního týmu na MS v Moskvě, v Rusku, kde vyhráli zlaté medaile, když ve finále porazili Finsko 4:2 a v roce 2008 v Kanadě získali po porážce ve finále 4:5 s Ruskem stříbrné medaile.

Playoff NHL 2006.

V prvním kole playoff 2006 už Hurricanes prohrávali o dva zápasy s Montrealem Canadiens. Poté nahradil trenér Peter Laviolette brankáře Martina Gerbera za Cama Warda a Ward dovedl Hurricanes k vítězství nad Canadiens. V dalším kole vyřadili New Jersey Devils, kde chytal Wardův idol Martin Brodeur. Ve finále východní konference vyřadili Buffalo Sabres a ve finále celého playoff porazili v sedmizápasové bitvě Edmonton Oilers. Ward byl prvním brankářem od dob Patricka Roye, který dokázal ve své premiérové sezóně v NHL vyhrát Stanley Cup. Ward byl vyhlášen nejužitečnějším hráčem playoff, za což získal Conn Smythe Trophy.

Osobní život.

Narodil se v Nemocnici Svatého Pavla v Saskatoonu, v Kanadě. Cam Ward je druhé dítě Kena a Lurel Wardových a je prostředním sourozencem sester: mladší Chelsea a starší Kendry. Vyrůstal v Saskatoonu a později v Sherwood Parku v kanadské provincii Alberta, kam se rodina odstěhovala, když bylo Camu Wardovi 10 let.  Cam Ward má syna, který se narodil 24. listopadu 2010.

Cameron Kenneth Ward (* 29. února 1984, Saskatoon, Saskatchewan, Kanada) je bývalý kanadský hokejový brankář, naposledy hrající v týmu Chicago Blackhawks v severoamerické lize NHL.

Cameron Kenneth Ward (born February 29, 1984) is a Canadian former professional ice hockey goaltender. He played the majority of his fifteen-year professional career for the Carolina Hurricanes of the National Hockey League (NHL). He played for the Chicago Blackhawks during his final season before signing a one-day contract to officially retire as a Hurricane in 2019.  Ward was born in Saskatoon, Saskatchewan, growing up there and in the Edmonton suburb of Sherwood Park, Alberta. During his three-year junior career in the Western Hockey League (WHL) with the Red Deer Rebels, he was selected 25th overall by the Hurricanes in the 2002 NHL Entry Draft. After a season with the Hurricanes' American Hockey League (AHL) affiliate, the Lowell Lock Monsters, he won the Stanley Cup with the Hurricanes in 2006, winning the Conn Smythe Trophy as the most valuable player in the playoffs. He became the first starting goaltender to win the Stanley Cup as a rookie since Patrick Roy in 1986.


Pseudonymy.

Většinou psal pod jménem "Aziz Nesin", původním jménem svého otce, pod tímto pseudonymem začínal publikovat. Psal pod více než padesáti literárními pseudonymy (noms de plume), například "Vedia Nesin", což bylo jméno jeho první manželky. Toto jméno použil pro publikování milostné poezie v časopise "Yedigün".

Životopis.

Nesin se narodil v roce 1915 v Heybeliada, na jednom z Princových ostrovů v Istanbulu, v dobách Osmanské říše.Je krymskotatarského původu. Po ukončení několikaleté služby vojáka z povolání stal se editorem řady satirických socialistických časopisů. Několikrát byl pro své politické názory uvězněn a hlídán National Security Service, (turecky MAH ). Jako usvědčující důkazy posloužila krádež dvou koz a jejich následný prodej za 35 lir, během vojenské služby.  Nesin hlasitě obviňoval útisk a útlak prostých lidí. Zaměřoval se na satirizování byrokracie a odhalování ekonomických nespravedlností. Aziz Nesin obdržel mnoho cen v Turecku, Itálii, Bulharsku a dřívějším Sovětském svazu. Jeho práce byly přeloženy do více než třiceti jazyků. Později se o něm říkalo, že je jediným tureckým autorem, který se uživí pouze psaním. 6. června 1956 se oženil se spolupracovnicí z časopisu "Akbaba", Meral Çelen.  V roce 1972 založil Nadaci Azize Nesina. Jejím cílem je vzít každý rok čtyři chudé, strádající děti do domova Nadace a poskytnout jim vše potřebné – ochranu, vzdělání a trénink, nástup do základní školy, dokud nenastoupí do zaměstnání. Aziz Nesin daroval Nesinově organizaci všechna práva na svoje díla nejen v Turecku, ale i ve všech ostatních zemích, včetně vydaných knih, odehraných her, všechna práva na filmy a všechna díla odvysílaná v televizi nebo rozhlase.  Aziz Nesin byl politický aktivista. Po státním vojenském převratu v roce 1980, provedeném Kenanem Evrenem, byla inteligence utlačována. Nesin vedl skupinu intelektuálů, která vystupovala proti vojenské vládě, zejména vydáním Petice intelektuálů (Aydınlar Dilekçesi)  Psal uvolněnou řečí, nekompromisně kritizoval zejména islám. Na začátku roku 1990 začal překládat kontroverzní román Satanské verše Salmana Rushdieho. Tím se stal terčem islámských radikální organizací, které získávaly popularitu napříč Tureckem. 2. července 1993, během návštěvy multikulturního festivalu ve městě Sivas, shromáždil se kolem hotelu Madimak, ve kterém byli ubytováni návštěvníci festivalu, dav organizovaný islámskými radikály a dožadovali se práva Sharia a smrti nevěřících. Po hodinách obléhání zapálil dav hotel. Poté, co se plameny rozšířily do prvního patra, uprchl Nesin a další hosté z hotelu. Zabito bylo 37 lidí. Tato událost, známá jako sivaský masakr, byla viděna jako hlavní útok na svobodu projevu a lidská práva v Turecku, a ještě více rozšířila propast mezi nábožensky a světsky smýšlejícími lidmi.  Poslední roky života věnoval boji proti nevědomosti a náboženskému fundamentalismu. Aziz Nesin zemřel 6. Července 1995 na infarkt, po autogramiádě ve městě Çeşme. Po smrti byl pohřben na neznámém místě na půdě patřící Nesinově nadaci, bez obřadu, jak napsal ve své závěti.  (Turecky "Sosyalizm Geliyor Savulun!") výběr tří povídek ze sbírky povídek, kniha vyšla v zrcadlovém anglicko-tureckém překladu v sérii anglicko-tureckých knih.  Kniha pro děti podle stejnojmenné knihy Azize Nesina.

Aziz Nesin (20. prosince 1915 jako Mehmet Nusret Nesin – 6. července 1995) byl známý turecký spisovatel a humorista, autor více než jednoho sta knih.

Aziz Nesin (; born Mehmet Nusret, 20 December 1915 – 6 July 1995) was a Turkish writer, humorist and the author of more than 100 books. Born in a time when Turks did not have official surnames, he had to adopt one after the Surname Law of 1934 was passed. Although his family carried the epithet "Topalosmanoğlu", after an ancestor named "Topal Osman", he chose the surname "Nesin". In Turkish, "Nesin?" means, "What are you?".