Rozměry.

Saltasauři byli na poměry současných živočichů velmi mohutní tvorové, na poměry titanosaurních sauropodů ale byli naopak relativně malí. "S. loricatus" byl asi 8,5 metru dlouhý a kolem 2,5 tuny vážící býložravý sauropodní dinosaurus (podle jiných odhadů však dosahoval délky asi 12 metrů a hmotnosti přes 5 tun).

Popis.

"Saltasaurus" byl charakteristický svojí vysokou lebkou, která se směrem k čenichu prudce snižovala. Podobně jako jiní zástupci čeledi Saltasauridae, i tento rod měl velkou prsní kost, poměrně krátký ocas a krk, zato však široký trup. Kromě kostěných pozůstatků z přibližně 20 exemplářů známe i jeho kostěné pancéřování, které mu chránilo hřbet a boky. To se skládalo z velkého množství malých kostěných desek a větších kostěných hrbolů. Nevýhodu malé velikosti mu vynahradila schopnost vztyčit se na delší dobu na zadní končetiny, přičemž se opíral o ocas. Podobné kostěné pancéřování, jaké měl "Saltasaurus", už bylo zjištěné u mnoha dalších rodů a je pravděpodobné, že obrnění byli mnozí další dinosauři čeledi Saltasauridae. Krk saltasaurů a jiných titanosaurů bývá někdy zobrazovaný podobně jako krk rodu "Diplodocus", tedy v jedné vodorovné linii s trupem. Takto ho sice titanosauři nejčastěji nosili po dobu chůze, je však pravděpodobné, že ho dokázali natáhnout i zdvihnout do korun stromů, i když ne tak prudce jako u čeledi Brachiosauridae. Svědčí o tom i velikost předních končetin, které nejsou o mnoho menší než zadní končetiny.

V populární kultuře.

"Saltasaurus" je hlavní "postavou" ve čtvrtém díle amerického televizního dokumentu "Dinosaur Planet" z roku 2003 (díl "Alfiino vejce", v českém vydání "Nebezpečný život saltasaura"). Patří k poměrně dobře známým rodům sauropodů.

Saltasaurus („ještěr z provincie Salta“) byl rod menšího sauropodního dinosaura z kladu Titanosauria. Žil v období geologického věku maastricht před asi 72 až 68 miliony let, tedy v období pozdní svrchní křídy. Jeho fosilie byly objeveny v argentinských provinciích Salta a Rio Negro a dále ve státě Uruguay (pokud se skutečně jedná o rod "Saltasaurus").

Saltasaurus (which means "lizard from Salta") is a genus of titanosaurid sauropod dinosaur of the Late Cretaceous Period of Argentina. Small among sauropods, though still heavy by the standards of modern creatures, "Saltasaurus" was characterized by a short neck and stubby limbs. It was the first genus of sauropod known to possess armour of bony plates embedded in its skin. Such small bony plates, called osteoderms, have since been found on other titanosaurids.


Život.

Joseph Anton Maffei byl synem italského šlechtice a obchodníka z Verony. "Palazzo Maffei" dodnes stojí na veronském náměstí "Piazza delle Erbe". Jeho otec do Mnichova přišel podnikat ve velkoobchodě s tábákem, Joseph Anton pak v obchodě dále pokračoval.  V roce 1835 byli Maffeiové mezi zakládajícími akcionáři "Bayerische Hypotheken- und Wechselbank". O rok později založil Anton v mnichovském Anglickém parku firmu na výrobu lokomotiv "J. A. Maffei". Jeho snahou a velkým přáním bylo, aby se Bavorsko stalo konkurenceschopným ve výrobě lokomotiv. Z malé firmy vznikl celosvětově proslulý výrobce. Mimo jiné se firma Maffei podílela i na stavbě železniční trati Mnichov–Augsburg a také podporovala J. U. Himbsela při stavbě soukromé dráhy Mnichov–Starnberg.  V roce 1851 uvedla společnost Maffei do provozu na Starnberském jezeře svůj první parník "Maximilian". Do roku 1926 postavila celkem 44 parou poháněných lodí. V roce 1864 vyrobila svou pětistou lokomotivu. Maffei byl i mnichovským magistrátním radou a zasadil se i o stavbu luxusního hotelu "Bayerischer Hof".  Ke známými typům lokomotiv z produkce firmy Maffei patří bavorské rychlíkové "S 2/6" (rychlostní rekord v roce 1907: 154 km/h) a "S 3/6", dnes vystavené v "Deutsche Museum" v Mnichově (S 3/6) a v muzeu dopravy v Norimberku (S 2/6).  Joseph Anton rytíř von Maffei zemřel 1. září 1870, jeho hrob je dnes na mnichovském hřbitově "Alter Südfriedhof" (Starý jižní hřbitov). Na firmu "J. A. Maffei" byl v roce 1930 vypsán konkurs a o rok později se sloučila s firmou Krauss, vznikla tak společnost Krauss-Maffei.  "Villa Maffei" ve Feldafingu (u Starnberského jezera) slouží dnes jako muzeum.

Joseph Anton von Maffei (4. září 1790, Mnichov – 1. září 1870, tamtéž) byl německý průmyslník, konstruktér a podnikatel.  Anton von Maffei, Joseph von Baader (1763–1835) a baron Theodor von Cramer-Klett (1817–1884) patří mezi nejdůležitější průkopníky železniční dopravy v Bavorsku.

Joseph Anton von Maffei (4 September 1790 – 1 September 1870) was a German industrialist. Together with Joseph von Baader (1763–1835) and Baron Theodor Freiherr von Cramer-Klett (1817–1884), Maffei was one of the three most important railway pioneers in Bavaria.


Rodina.

Historie podnikání rodiny Peugeot sahají až do 15. století. Rodina v roce 1810 přestavěla svůj obilný mlýn ve vesnici Vandoncourt na malou továrnu vyrábějící válcovanou ocel a velké množství dalších ocelových výrobků, nářadí, pil a pilových listů ale i žehliček a mlýnků na kávu. V roce 1850 se začal používat typický znak lva. Armand Peugeot byl synem Émile Peugeota (1815–1874) a Wilhelminy roz. Ehrmannové (1818–1893).

Vzdělání.

Peugeot byl v roce 1881 na stáži u anglické firmy v Leedsu. Tam také začal poznávat novinky v oblasti jízdních kol. V roce 1895 ukončil studium na École Centrale, strojařské škole v Paříži.

Podnikání.

Prvním vyrobeným dopravním prostředkem firmy "Peugeot Fréres Aînés" bylo v roce 1882 jízdní kolo "Le Grand Bi". Už o sedm let později firma vyrobila 19 000 kol a po prezentaci na Světové výstavě vzrostla poptávka natolik, že si Peugeot otevřel v paříži vlastní obchod.  Armand se už dříve začal zajímat i o automobily a po setkání s Gottliebem Daimlerem a dalšími nadšenci, byl přesvědčen o jejich životaschopnosti. První Peugeotův automobil (parní tříkolka) byl vyroben v roce 1889 ve spolupráci s Léonem Serpolletem a představen na Světové výstavě v Paříži. Parní pohon byl těžký, objemný a před jízdou vyžadoval dlouhotrvající přípravy, takže od něj bylo brzy upuštěno ve prospěch druhého prototypu osazeného benzínovým spalovacím motorem. V roce 1890 byl vyroben první čtyřkolový automobil poháněný Daimlerovým benzinovým motorem a o rok později začala sériová výroba automobilů značky. V dalším roce bylo vyrobeno dalších 29 automobilů bylo vyrobeno v roce 1892, už ve firmě "Les Fils de Peugeot Frères". Peugeot v tomto roce jako první použil u benzinem poháněného automobilu celogumové pneumatiky (pneumatiky plněné vzduchem přišly až v roce 1895). Vozy prozatím vypadaly spíš jako kočáry bez koní a řídily se pomocí páky.  2. dubna 1895 založil firmu "Société Anonyme des Automobiles Peugeot" s továrnou v Audincourtu. O dva roky později se Peugeot přestal spoléhat na Daimlera a vyrobil první vlastní motory pro "Typ 15". Dále následovala mnohá vylepšení: motor se od roku 1901 montoval pod kapotu v přední části vozu místo pod vůz, začal se používat volant a auta vypadala mnohem více jako současná.  V roce 1903 Peugeot začal s výrobou motocyklů, které jsou s touto značkou vyráběny dodnes. V roce 1910 se firmy Armanda a Eugèna ("Lions Peugeot") sloučily a vznikla tak "Société des Cycles et Automobiles Peugeot". Za dva roky založila továrnu v Sochaux. Firma začala kromě osobních automobilů vyrábět také autobusy. Když v roce 1913 odcházel z vedení firmy, byla největším francouzským výrobcem s 10 000 ročně vyrobenými vozy.  Během první světové války se firma Peugeot zaměřila na zbrojní výrobu a stala se hlavním dodavatelem zbraní a vojenských dopravních prostředků od jízdních kol a tanků až po nábojnice.  Pohřben je na hřbitově Père-Lachaise.  Armand Peugeot byl v roce 1999 uveden do Automotive Hall of Fame.

Armand Peugeot (26. března 1849, Hérimoncourt – 2. ledna 1915, Neuilly-sur-Seine) byl průmyslník, průkopník automobilismu a zakladatel francouzské firmy Peugeot.

Armand Peugeot (; born 26 March 1849 – died 2 January 1915) was an industrialist in France, pioneer of the automobile industry and the man who transformed Peugeot into a manufacturer of bicycles and, later, of automobiles. He was accepted into the Automotive Hall of Fame in 1999.


Život.

Vandamme byl synem chirurga z Casselu. Na přímluvu maršála Birona byl přijat na elitní "École militaire" v Paříži, ale školu opustil. Vstoupil do armády roku 1788 jako prostý voják koloniálního pluku. Po výcviku pak 2. února 1789 nastoupil v přístavu Lorient na palubu lodi "L'Uranie", která jej transportovala na ostrov Martinique (31. března 1789). Po vypuknutí revoluce, nadšen revolučními ideály se vrací seržant Vandamme zpět do Francie. V roce 1792 založil jednotku dobrovolníků, která nesla název Chasseurs du Mont-Cassel, kterou vedl a díky svým organizačním schopnostem ji i sebe v jejím čele proslavil. Příkře stoupal k výšinám pařížské společnosti, ve které byl pověstný svou dokonale padnoucí elegantní uniformou. Jako velitel praporu bojoval roku 1793 na belgické frontě a účastnil se bitvy u Handschoote (8. září 1793). Za statečnost v bitvě se stal 27. září 1793 již brigádním generálem. Roku 1796 velel brigádě Duhesmovy divize u Rýnské armády a roku 1799 jako divizní generál velel levému křídlu armády bojující na Dunaji a po neshodách s generálem Moreauem byl převelen do Holandska pod velení generála Brunea. S ním pak bojoval v bitvě u Bergenu (19. září 1799). V letech 1800 až 1801 bojoval na horním Rýnu a obdržel velení nad 16. divizí (Vandammova divize). Roku 1805 se účastnil tažení proti třetí koalici. Během bitvy u Slavkova (2. prosince 1805) Vandammova divize jako součást Soultova IV. sboru mistrovsky realisovala rozhodující útok na střed nepřátelské fronty (tzv. Skok lva) a dobyla návrší Staré vinohrady (zatímco divize Saint-Hilaire dobyla Praci). Po bitvě byl však Vandamme vyšetřován pro nezákonné obohacování a drancování a následně byl odeslán zpět do Francie. Z té doby pochází slavný Napoleonův výrok: "„…s Vandammem jsou samé potíže, kdybych měl dva Vandammy, dal bych jednoho zastřelit, ale jelikož mám jen jednoho, rád si ho ponechám“".  V letech 1806 až 1807 velel divizi, později samostatnému sboru, s kterým obsadil Slezsko. Za to byl roku 1808 povýšen do šlechtického stavu s titulem hrabě z Unebourgu. Do roku 1809 zůstal vojenským velitelem Slezska. Roku 1809 velel divizi württemberské armády a účastnil se bitev u Abensbergu (19. dubna 1809), Landshutu (20. dubna 1809), Eckmühlu (22. dubna 1809) a Wagramu(5. a 6. července 1809), kde byl i raněn. Tentýž rok byl jmenován generálním inspektorem francouzské kavalerie. Během ruského tažení roku 1812 velel vestfálské armádě, ale pro spory s králem Jeromem a pro podporu rabování byl 6. srpna 1812 z velení odvolán. Roku 1813 byl velitelem ve Vestfálsku a Dolním Sasku.  Byl proslulý nesmírnou odvahou, histrionstvím, nevázaným způsobem života, tvrdostí až brutalitou, zanedbáváním discipliny, neúctou k majetku v obsazených zemích a stal se, spolu s jinými veliteli (Lepic, Lassale, Joachim Murat aj.), do jisté míry bájnou postavou armády. Po bitvě u Drážďan (Dresden) – 26. a 27. srpna 1813 – byl Vandamme Napoleonem pověřen úkolem pronásledovat s 30 000 muži poraženou armádu spojenců do Čech. Byl však u Chlumce (též Chlumec a Přestanov, něm. Kulm – 29. a 30. srpna 1813) zaskočen Rusy (generál Ostermann-Tolstoj) a po boji, kdy část armády se probojovala zpět k Velké armádě, byl Vandamme nucen se s 10 000 muži a 81 kanóny vzdát. Po zajetí byl přiveden k caru Alexandrovi a následně se odehrála proslulá strašná scéna, kdy car zhurta Vandammovi do tváře vmetl nadávky jako lupič a násilník a Vandamme silným hlasem zcela klidně odpověděl "„ano, jsem násilník a loupežník, ale nikdy v životě jsem si nepotřísnil ruce krví vlastního otce!!!“" (narážka na to, že Alexandr nastoupil na trůn po zavraždění svého otce, které sice asi přímo neorganizoval, ale patrně o jeho přípravách věděl). Bledý třesoucí se car nechal zajatce odvést a transportovat až na sibiřské hranice do města Kazaň.  Po pádu Napoleona se vrátil Vandamme zpět do Francie a během Sta dnů byl Napoleonem jmenován pairem a obdržel velení nad 3. sborem, podléhaje velení maršála Grouchyho. Bojoval v bitvě u Ligny (16. června 1815) a poté s Grouchym u Wavre (18. června 1815) porazil Prusy (gen. Thielmann), zatímco hlavní část armády krvácela u Waterloo. Po druhé restauraci byl generál Vandamme jedním z četných důstojníků, které postihlo nařízení z 12. ledna 1816 a byl nucen opustit Francii. Žil krátce v Bruselu, pak v USA a teprve 1. ledna 1825 se vrátil do Francie, kde pobýval ve svém rodném městě. Tam též zemřel. Jeho jméno je vyryto na Vítězném oblouku.

Dominique Joseph René Vandamme, hrabě z Unebourgu, event. někdy též Van Damme, (5. listopadu 1770 Casselu, departement Nord; Francie – 15. července 1830, tamtéž) byl francouzský generál v době prvního císařství.

General Dominique-Joseph René Vandamme, Count of Unseburg (5 November 1770, Cassel, Nord15 July 1830) was a French military officer, who fought in the Napoleonic Wars. He was a dedicated career soldier with a reputation as an excellent division and corps commander. However he had a nasty disposition that alienated his colleagues; he publicly criticized Napoleon, who never appointed him marshal.


Stavba.

"Aurora" byla třetím a posledním křižníkem třídy "Pallada" (měla sesterské lodě "Pallada" a "Diana"). Postavena byla v Petrohradu v letech 1897–1903 (kýl byl založen 4. června 1897, spuštěna na vodu byla 24. května 1900).

Konstrukce.

Hlavní pancéřovou ochranou lodi byla pancéřová paluba o síle 50–75 mm, jejíž šikmé části zasahovaly až pod čáru ponoru. Hlavní výzbroj lodi tvořilo osm 152mm kanónů vzor 1892, zbraně kryly pancéřové štíty (po jednom byly na přídi a na zádi, zbylých šest bylo na bocích trupu). Dále loď nesla 24 kusů 75mm děl a osm 37mm děl. Nesla také tři 381mm torpédomety (po jednom na přídi a na bocích).  Páru dodávalo 24 vodotrubných kotlů Belleville vytápěných uhlím. Pohon zajišťovaly tři tříválcové sdružené parní stroje s trojnásobnou expanzí a s přímým pohonem šroubů.  Vnější lodní šrouby měly průměr 4.09m a prostřední lodní šroub měl průměr 3,50 m. Při zkouškách loď dosáhla maximální rychlosti 19,2 uzlu, při 135 ot/min a výkonu strojů po 3870 koních. (Maximální výkon každého ze strojů byl 4100 k, tedy cca 3016 kW, ale při 150 ot/min. Tohoto výkonu se ale na lodi nikdy nepodařilo dosáhnout, takže 20uzlové rychlosti předpokládané v projektu nikdy nemohlo být dosaženo.)

Historie.

Prvním bojovým nasazením lodi byla rusko-japonská válka. "Aurora" byla přeřazena z Baltského loďstva do nově zformované 2. pacifické eskadry. Ta byla, pod velením admirála Rožestvenského, vyslána z Evropy na Dálný Východ, kde Japonské císařské námořnictvo zablokovalo zdejší ruskou eskadru v přístavu Port Arthur. Celý náročný přesun trval od října 1904 do května 1905 a během přesunu byla loď lehce poškozena v  Incidentu na Dogger Bank. Bojový křest lodi nastal v bitvě u Cušimy, ve které japonské námořnictvo drtivě zvítězilo. Lodi se podařilo probít z bojiště a byla poté krátce internována v Manile (to samé provedly křižníky "Oleg" a "Žemčug").  Po návratu k Baltskému loďstvu loď sloužila k výcviku a podnikla řadu zámořských plaveb. V roce 1911 se například v Bangkoku účastnila oslav korunovace thajského krále Rámy VI..  "Aurora" byla bojově nasazena také v první světové válce, přičemž operovala v Baltském moři. Dne 7. listopadu 1917 na Leninův rozkaz vystřelil křižník "Aurora" salvu slepých nábojů jako signál pro dělostřelecký pluk, který zahájil útok na Zimní palác. Byla tak zahájena Říjnová revoluce. Od roku 1922 křižník sloužil jako výcviková loď.  V průběhu druhé světové války byly lodní zbraně demontovány a použity k pozemní obraně Leningradu (Petrohradu), loď samotná byla zakotvena v přístavu Oranienbaum, poškozena bombardováním a potopena. Po válce byl křižník v letech 1945–1947 opraven a natrvalo zakotvil na řece Něvě v Leningradu jako symbol Říjnové revoluce. Byl používán k výcviku a v roce 1957 se stal muzeem.  V lednu 2013 oznámil ministr obrany Ruské federace generál Sergej Šojgu rozhodnutí o celkové renovaci lodi. Dne 21. září 2014 byla Aurora odtažena do opravárenského doku Kronštadtských loděnic Ministerstva obrany Ruské federace. Loď, která slouží jako muzeum, byla po opravách vrácena na své původní stanoviště v Petrohradu v sobotu 16. července 2016. V průběhu oprav byl zrenovován trup křižníku a na lodi bylo instalováno moderní protipožární zařízení a 52 bezpečnostních kamer.

Zajímavost.

Aurora byla vybavena elektrickými měřidly firmy Erich Roučka (od roku 1945 Metra Blansko).

Aurora ( Аврóра, správným přepisem Avrora) je ruský chráněný křižník třídy "Pallada", který v současnosti slouží jako muzeum v Petrohradu. Loď byla nasazena v rusko-japonské válce, první světové válce a v roce 1917 se stala symbolem bolševické revoluce v Rusku. Od roku 1957 slouží jako muzeum.

Aurora () is a 1900 Russian protected cruiser, currently preserved as a museum ship in Saint Petersburg. "Aurora" was one of three cruisers, built in Saint Petersburg for service in the Pacific. All three ships of this class served during the Russo-Japanese War. "Aurora" survived the Battle of Tsushima and was interned under US protection in the Philippines, and eventually returned to the Baltic Fleet.  The second ship, , was sunk by the Japanese at Port Arthur in 1904. The third ship, , was interned in Saigon after the Battle of the Yellow Sea. One of the first incidents of the October Revolution in Russia took place on the cruiser "Aurora", which reportedly fired the first shot, signalling the beginning of the attack on the Winter Palace.


Historie.

Elektrickou stimulací vagového nervového stimulátoru se zabýval již v osmdesátých letech 19. století neurolog J.L. Corning. V té době se předpokládalo, že je epileptický záchvat způsobem žilní hyperémií (překrvením) mozku. Lékaři používali manuální kompresi krkavice, a později podvázání této tepny, k ukončení záchvatu. J.L. Corning vyvinul několik instrumentárií jednak pro dočasnou kompresi krkavice, která měla vést k ukončení záchvatu, jednak pro dlouhodobou kompresi, která měla působit preventivně. Později začal kombinovat karotickou kompresi s jinými technikami snižující průtok krve mozkem např. transkutánní (přes kůži působící) elektrickou stimulací vagového nervu a krčního sympatiku. Nežádoucími účinky byla bradykardie, nevolnost a synkopa. Corningova transkutánní stimulace nebyla neurology všeobecně přijata a tyto metody byly ke konci 19. století opuštěny. K znovuzavedení terapeutického použití VNS docházelo od osmdesátých let 20. století. První implantace vagového stimulátoru byla provedena v roce 1988. V Evropské unii byla VNS ke klinickému použití schválena v roce 1994, v USA v roce 1997. Do roku 2015 bylo celosvětově implantováno přes 100 000 stimulátorů vagového nervu.

Indikace.

V USA je léčba VNS schválena jako přidatná léčba u farmakorezistentních (tedy na léčbu nedostatečně odpovídajících) epilepsií s fokálními záchvaty (dříve tzv. parciální) u pacientů starších 12 let. V Evropské unii a Kanadě je VNS schváleno použití VNS pro přidatnou léčbu u farmakorezistentních epilepsií zejména se záchvaty fokálními a fokálními přecházejících do bilaterálních tonicko-klonických záchvatů (dříve tzv. sekundárně generalizované) či se záchvaty generalizovanými. Používá se u pacientů, u kterých nelze provést resekční operační zákrok. VNS patří mezi paliativní metody léčby epilepsie, jejíž cílem je dosáhnout významné kontroly záchvatů a zvýšit kvalitu života. Druhou méně rozšířenou indikací je v klinické praxi léčba rezistentní deprese.

Mechanismus účinku.

Přesný mechanismus účinku zatím není známý. Je popsáno několik dílčích efektů, které vysvětlují antikonvulzivní působení:

Stimulační parametry a stimulační režimy.

Základními stimulačními parametry VNS jsou: výstupní intenzita pulzů, šířka a frekvence stimulačních pulzů, délka stimulační periody (on-time) a perioda mezi stimulacemi (off time).

Efektivita léčby.

Existuje mnoho studií prokazující efektivitu léčby pomocí VNS. Zásadními studiemi byly dvě kontrolované randomizované studie z 90. let 20. století, které deklarují účinnost VNS. Od té doby vznikaly další studie různé vědecké síly. Prospektivní randomizovaná studie realizovaná ve 28 evropských a kanadských centrech publikovaná v r. 2014 uvádí signifikantní zlepšení kvality života i kontrolu záchvatů. Podle registru pacientů s VNS (VNS Therapy Patient Outcome Registry), který obsahoval data od více než 5000 pacientů, docházelo u pacientů ke zlepšení bdělosti, pozáchvatového stavu, kumulace záchvatů, poruch nálad, verbální komunikace, školních a profesních výsledků a paměti. Podle velkého japonského registru pacientů s VNS, zahrnujícího 362 dětí a dospělých, se během tříletého období zvyšuje procento respondérů každý rok z 55,8% na 57,7%, respektive 58,8%. Paralelně k tomu se zvyšuje kvalita života pacientů z 44,3% na 51,1%, respektive 54.7% po třech letech léčby VNS. Conversely, a smaller prospective series of 39 adults  followed-up for 1 year found that only 26% achieved a ≥50% reduction  in seizure frequency [28]. https://www.sciencedirect.com/science/article/pii/S1525505016303821

Vagová stimulace neboli vagová nervová stimulace (VNS) je léčebná metoda, jejíž principem je elektrická stimulace vagového (bloudivého) nervu. Využívá se v léčbě farmakorezistentní epilepsie a rezistentní deprese. Použití VNS u dalších chorob nebo chorobných stavů je ve fázi výzkumu - jde např. o Alzheimerova chorobu, sepsi, obezitu, diabetes, autoimunitní choroby jako je např. revmatoidní artritida a Crohnova choroba, kardiovaskulární onemocnění.

Vagus nerve stimulation (VNS) is a medical treatment that involves delivering electrical impulses to the vagus nerve. It is used as an add-on treatment for certain types of intractable epilepsy and treatment-resistant depression. Frequent side effects include coughing and shortness of breath. Serious side effects may include trouble talking and cardiac arrest.


Původ slova.

Podle V. Machka je slovo "pistole" v mnoha jazycích převzato z francouzštiny nebo italštiny, v češtině koncem 16. století. Francouzské "pistolet" a italské "pistola" však pochází z českého píšťala, a užívá se od dob husitských válek. Husité byli první, kteří palné zbraně ve velkém měřítku používali. Existují ale i jiné výklady jeho vzniku: ze starofrancouzského "pistallo", tj. hruška u sedla, u níž byly pistole původně nošeny, nebo podle toskánského města Pistoia.

Spoušťové systémy pistolí.

Jednočinné (SA) pistole.

U pistolí s jednočinným spoušťovým mechanizmem (single action) je třeba před prvním výstřelem natáhnout kohout palcem nebo pohybem celého závěru. Pro další střelbu je pak již kohout napnut pohybem závěru po výstřelu. Při stisku spouště je uvolněn kohout, který pomocí zápalníku aktivuje zápalku a odpálí náboj. Tento systém je nazýván jednočinný (single action) právě proto, že spoušť provádí jen jednu činnost – uvolnění kohoutu. Chod jednočinné spouště je lehký a krátký, a proto v tomto režimu lze dosahovat velmi přesných zásahů. Pro obranu nejsou jednočinné pistole a revolvery příliš vhodné, protože natahování kohoutu může snížit rychlost prvního výstřelu. Nevhodné je i nošení zajištěné pistole s nábojem v komoře a nataženým kohoutem, ten by se např. nevhodnou manipulací mohl náhodně uvolnit a zbraň vystřelit. Nošení zajištěné zbraně s napnutým kohoutem, jak je oblíbeno především u Američanů, se nazývá "Cocked and locked" (doslova: napnutý a zajištěný), je to ovšem nevhodné – kvůli bezpečnosti i kvůli působení stresového faktoru – v situaci, kdy jde člověku o život se může stát i to, že střelec zapomene, že zbraň je zajištěna a ve stresu nedokáže včas odhalit proč je momentálně nefunkční. Pistole systému SA jsou např. Colt 1911, FN Browning HP, Beretta 70 a pod.

Dvojčinné (DA, SA/DA) pistole.

U pistolí s dvojčinným spoušťovým mechanizmem (double action) je možné střílet promáčknutím spouště bez ručního napínání kohoutu. Pokud je zbraň označena jako dvojčinná (DA), pak to znamená, že kromě DA režimu disponuje i SA režimem, což je poněkud zavádějící a nelogické. Proto se také někdy používá výraz SA/DA. Stiskem spouště se napíná kohout, když kohout dosáhne své zadní polohy, tak se uvolní a odpálí náboj. Chod spouště v tomto režimu je mnohem delší a tvrdší než v jednočinném. To má negativní vliv na přesnost střelby, protože dlouhá a tvrdá spoušť zvyšuje pravděpodobnost strhnutí výstřelu. Rychlost palby je ovšem větší, což je pro obranu výhodné, protože většina obranné střelby se odehrává na vzdálenost několika metrů. Většina DA pistolí umožňuje palbu také v SA režimu. U DA (SA/DA) pistolí se DA režim může použít jen při prvním výstřelu, tj. náboj je v komoře a kohout je vypuštěný. Další střelba se pak vede v SA režimu, protože kohout je napínán pohybem závěru po každém výstřelu. Další výhodou je možnost položení prstu na kohout při zasouvání do pouzdra. Toto umožňuje pocítit natahování (posouvání) kohoutu vlivem cizího předmětu, který tlačí na spoušť. Lze tak přerušit zasouvání zbraně do pouzdra a zabránit tak nechtěnému výstřelu. Typickým příkladem dvojčinné pistole je CZ 75, Beretta 92 a pod.

Výhradně dvojčinná spoušť (Double Action Only - DAO).

U pistolí s výhradně dvojčinným spoušťovým mechanizmem se každé napnutí bicího mechanizmu provádí promáčknutím spouště po dlouhé dráze a přes poměrně velký odpor. Po každém výstřelu zůstane bicí mechanismus vypuštěný, tj. nenapnutý, a musí se opět napínat spouští. DAO spouště se používají většinou u malých obranných pistolí, ale není to pravidlem (např. pistole CZ 100 je pistole ráže 9mm Para). Výhodou tohoto řešení je jednodušší manipulace a vyšší bezpečnost – zbraň má pouze jeden stále stejný a poměrně velký odpor spouště, což téměř vylučuje možnost nechtěného výstřelu. Tyto zbraně obvykle nemají žádnou manuální pojistku, což je výhoda pro netrénovaného střelce ve stresové situaci. Pistolím se systémem DAO se také někdy říká "nabij a zapomeň" – uživatel zbraně jednoduše natáhne náboj do komory a o nic dalšího se nestará – zbraň je s neustále vypuštěným bicím mechanizmem bezpečná a přesto neustále v pohotovosti – stačí pouze stisknout spoušť, sice přes větší odpor a po dlouhé dráze, ale jinak odpadá jakákoli další manipulace se zbraní. Nevýhodou je nižší přesnost, protože dlouhý a tvrdý chod spouště může vést střelce ke strhnutí výstřelu, ale většina obranné střelby se stejně odehrává na velmi krátkou vzdálenost. Příkladem DAO pistolí jsou například CZ 100, CZ 92, CZ 45.  Novou variantu DAO spouště představuje systém DAK – Double Action Kellerman, který se objevil u pistolí SIG. Jedná se klasický DAO mechanismus, který je ovšem vyladěný tak, že odpor spouště činí pouze 30 Newtonů.

Částečně předepnutý mechanismus.

Částečně předepnutý mechanismus se objevuje pouze u samonabíjecích pistolí. Před výstřelem je bicí mechanizmus částečně napnut (většinou při natažení závěru). Při stisku spouště se dále napíná a pak je uvolněn (jako u DA). Částečné předepnutí je vlastně modifikace DAO systému, zachovává všechny jeho výhody, ale odstraňuje příliš dlouhý chod spouště. Průkopníkem tohoto řešení byla firma Glock, která ho používá u všech svých pistolí pod názvem Safe Action. Jedinou nevýhodou tohoto systému je to, že pokud při výstřelu selže náboj, není možné vystřelit znovu promáčknutím spouště. Např. Glock 17.

Částečně předepnutý hybridní mechanismus.

Částečně předepnutý hybridní mechanismus odstraňuje nevýhodu mechanismu Safe Action. Pokud při výstřelu selže náboj, je možné promáčknout spoušť v režimu DA. Tento mechanismus nabízí např. nový model Taurus 24/7.

Dnešní pistole podle druhů střelby.

Nejvýznamnějším výrobcem ručních střelných zbraní a tedy i pistolí v ČR je Česká zbrojovka a.s., Uherský Brod.

Pistole je krátká ruční palná zbraň. První pistole byly jednoranové a používaly černý střelný prach. V 19. století se objevily víceranové pistole a jako náplň se začal užívat nově objevený bezdýmný střelný prach. Oproti revolverům a jiným krátkým palným zbraním (např. derringerům) se moderní pistole vyznačují ve valné většině samonabíjecí konstrukcí. Prakticky všechny moderní pistole užívají horizontálně posuvný, blokový závěrový mechanismus.

A pistol is a type of handgun, which is a short-barrelled projectile weapon inclusive of the revolver and the derringer. The English word was introduced in ca. 1570—when early handguns were produced in Europe—and derives from the Middle French "pistolet" (ca. 1550). The most common type of pistol in modern times is the semi-automatic pistol, while the older single-shot pistols are now far less common and used primarily for hunting, and the fully automatic machine pistols are rare due to strict laws and regulations governing their manufacture and sale.


Životopis.

Thunberg začínal s rychlobruslením poměrně pozdě, až ve svých 18 letech. Než se plně věnoval sportu, vedl neurvalý život, byl náruživým kuřákem a pijanem. Ale už od prvního evropského rychlobruslařského šampionátu ve víceboji, kdy mu bylo 28 let, se stal na deset let nejlepším rychlobruslařem světa. Vynikl hlavně na tratích od 500 do 5 000 metrů. Nikdy nevyhrál desetikilometrovou trať, přestože v Chamonix na ní získal olympijské stříbro. Thunberg zůstal jediným olympijským vítězem rychlobruslařského víceboje, protože tato disciplína byla záhy zrušena.  V letech 1923 až 1931 získal Thunberg svými vítězstvími ve víceboji pět titulů rychlobruslařského mistra světa a také čtyři evropské tituly. Když ve dvou závodech zvítězil i na olympiádě ve Svatém Mořici, stal se nejstarším rychlobruslařským olympijským vítězem historie (takřka 35 let). Nejméně úspěšný byl během své kariéry v roce 1927, kdy byl ve víceboji na MS i ME poražen a odsunut na stříbrnou pozici mladým Norem Berntem Evensenem. Tehdy už Thunberg na delších tratích nezávodil.  Navzdory svým výkonům Thunberg nikdy nestál v čele rychlobruslařského žebříčku Adelskalender, který hodnotí rychlobruslaře podle jejich maximálních výkonů na jednotlivých tratích. Za jeho kariéry držel čelo tohoto žebříčku stále Nor Oscar Mathisen, který vytvořil své světové rekordy za 1. světové války, Thunberg byl v Adelskalenderu nejvýš druhý.

Clas Thunberg na olympijských hrách.

Zimní olympijské hry 1924 v Chamonix.

500 metrů.

Závod se konal 26. ledna 1924 jako první disciplína Her. Mezi 27 účastníky dosáhl nejlepšího času 44,0 s Američan Charles Jewtraw, který se tak stal prvním vítězem zimních olympiád v historii. Za ním skončil Nor Oskar Olsen (44,2 s), o třetí místo se dělil Clas Thunberg s dalším Norem Roaldem Larsenem (44,8 s).

1 500 metrů.

Závod se jel 27. ledna a byl soubojem finských a norských bruslařů. O více než sekundu v něm zvítězil Clas Thunberg (2:20,8 min). Druhý skončil Nor Larsen (2:22,0 min), třetí další Nor Sigurd Moen (2:25,6 min).

5 000 metrů.

Závod se jel 26. ledna. Dva Finové předčili trojici Norů, až za nimi skončil Američan Bialas. Zvítězil Clas Thunberg (8:39,0 min), druhý byl jeho krajan Julius Skutnabb (8:48,0 min), třetí Nor Larsen (8:50,2 min).

10 000 metrů.

27. ledna se jel nejdelší rychlobruslařský závod. I tady zcela dominovali Seveřané, Finové si vyměnili pozice z 5 km, zvítězil Julius Skutnabb (18:04,8 min) před Thunbergem (18:07,8 min), třetí byl Roald Larsen z Norska.

Víceboj.

Na základě výsledků čtyř individuálních závodů bylo vypočítáno pořadí ve víceboji. Zvítězil Clas Thunberg (5,5 b.) jasně před Roaldem Larsenem (9,5 b.) a J. Skutnabbem (11 b.).

Zimní olympijské hry 1928 ve Svatém Mořici.

Rychlobruslení ve Svatém Mořici mělo smůlu na led, kvůli němu musel být zrušen závod na 10 km. Víceboj byl již z olympijského programu stažen.

500 metrů.

Závod na 500 m byl velmi vyrovnaný, byly proto uděleny dvě zlaté medaile a místo stříbrné se udělovaly hned tři medaile bronzové: Shodného vítězného času 43,4 s dosáhli Clas Thunberg a Nor Bernt Evensen, o třetí místo se podělili časem 43,6 s John Farrell (USA), Jaakko Friman (Finsko) a Roald Larsen (Norsko).

1 500 metrů.

V závodě na 1 500 metrů zvítězil Clas Thunberg časem 2:21,1 min, druhý byl Nor B. Evensen (2:21,9 min), třetí jeho krajan Ivar Ballangrud (2:22,6 min).

Arnold Clas Robert Thunberg (5. dubna 1893 Helsinky – 28. dubna 1973 Helsinky) byl finský rychlobruslař. Na I. zimních olympijských hrách 1924 v Chamonix získal tři zlaté, jednu stříbrnou a jednu bronzovou medaili, na II. zimních olympijských hrách 1928 ve Svatém Mořici k nim přidal další dvě zlaté medaile.

Arnold Clas ("Classe") Robert Thunberg (5 April 1893 – 28 April 1973) was a Finnish speed skater who won five Olympic gold medals – three at the inaugural Winter Olympics held in Chamonix in 1924 (along with a silver and a bronze medal) and two at the 1928 Winter Olympics held in St. Moritz. He was the most successful athlete at both of these Winter Olympics, sharing the honour for 1928 Winter Olympics with Johan Grøttumsbraaten of Norway. No other athlete ever won such a high fraction of all Olympic events at a single Games. He was born and died in Helsinki.


Historie.

Probíhal vždy v květnu od roku 1948, nejdříve na trase Varšava – Praha a Praha – Varšava. Byl organizován státními deníky-orgány komunistických stran: "Trybuna Ludu" (Polsko, dříve "Głos Ludu") a "Rudé právo" (Československo) a také cyklistickými svazy Polska a Československa. Od roku 1952 se stal spoluorganizátorem německý deník-orgán SED "Neues Deutschland" a cyklistický svaz NDR. Od té doby vedla trasa závodu mezi městy Varšava, Berlín a Praha (každoročně začínal v jednom z nich). V letech 1985–1986 byl spoluorganizátorem také sovětský deník "Pravda" a cyklistický svaz SSSR (roku 1985 se jely etapy v Moskvě a 1986 v Kyjevě, přičemž v Kyjevě byli cyklisté přinuceni startovat, přestože jen o několik dní dříve došlo k černobylské havárii, a všichni účastníci i diváci byli zasaženi radioaktivním spadem).  Pro ročník 1989 se plánovala nová trať Paříž–Moskva, která měla připomenout dvousté výročí Velké francouzské revoluce. Pořadatelé počítali s účastí profesionálních jezdců i financováním závodu sponzorskými firmami. Mezinárodní cyklistická unie však návrh zamítla.  Od roku 1993 byl závod organizován pouze v Česku, přičemž část etap vedla v Polsku a Německu. V roce 2004 trasa závodu poprvé vedla přes území Belgie. V roce 2005 se závod z důvodu finančního krachu nekonal. V roce 2006 trasa závodu poprvé vedla přes území Rakouska – start byl 13. května v Linci, cíl – 20. května v Hannoveru. Od roku 2007 byl z finančních důvodů ukončen.

Individuální výsledky.

Legenda:

Závod míru v kultuře.

Povídka „Když ti to nejede“ z knihy Oty Pavla "Plná bedna šampaňského" popisuje závodníka Jana Veselého v 10. ročníku Závodu míru. Podle námětu Oty Pavla vznikl roku 1962 film Poslední etapa

Závod míru U23.

Závod míru U23 jakožto etapový závod pro jezdce kategorie mužů do 23 let od roku 2013 na Jesenicku pořádá společnost TTV sport group. V letech 2013–2015 se jednalo o tříetapový podnik se zázemím v Lázních Jeseník (Priessnitzovy léčebné lázně) s tratěmi převážně na území Česka. V letech 2014 a 2015 přibyla etapa se startem v polských Głuchołazech. Závod byl v roce 2013 a 2014 zařazen v kategorii UCI 2.2U. Pro rok 2015 byl v kalendáři UCI zapsán pod názvem "Závod Míru U23 / Course de la Paix U23" v kategorii "UCI Nations' Cup", tedy nejvyšší mužské kategorii závodů Mezinárodní cyklistické unie, ve které startují převážně národní výběry.

Juniorská soutěž.

Několikadenní etapový závod určený pro juniory se každoročně konal v severočeském městě Terezíně a jeho okolí pod názvem Závod míru mládeže. Tento závod se koná dodnes pod mírně pozměněným názvem Závod míru juniorů.

Odkazy.

Literatura.

Audio/Video:

Závod míru (slovensky "Preteky mieru", rusky "Велогонка Мира", polsky "Wyścig Pokoju", německy "Friedensfahrt", francouzsky "Course de la Paix") byl největší amatérský cyklistický závod po 2. světové válce ve východní Evropě. Konal se od roku 1948, zprvu na území Polska a Československa, od 50. let se přidalo také východní Německo a v 80. letech i Sovětský svaz. Poslední ročník 2006 byl závodem kategorie 2.HC UCI. Od roku 2007 byl závod z finančních důvodů ukončen.

The Peace Race (, , , (), , , , ) was an annual multiple stage bicycle race held in the Eastern Bloc states of Czechoslovakia, East Germany, and Poland. First organized in 1948, it was originally created with the intent of relieving tensions existing between Central European countries following the interwar period and World War II.  Maintained by the three states ruling Communist parties' newspapers ("Rudé právo", "Neues Deutschland", and "Trybuna Ludu"), it was dubbed to be the "world's biggest amateur cycling race" and "Tour de France of the East".  Following the fall of Communism in 1989, the Peace Race was no longer state-sponsored and organizers faced trouble with gathering funds. The event was last held in 2006.


Výroba a použití.

Tato materiálově nenáročná zbraň se začala vyrábět roku 1942 v primitivních podmínkách obklíčeného Leningradu pod označením Sudajev PPS-42. Tato verze byla vyrobena pouze v menším počtu kusů a v létě roku 1943 byla nahrazena vylepšeným typem Sudajev vzor 43 (PPS-43). Jen do konce roku 1943 bylo vyrobeno přes 46 tisíc kusů. Výroba byla zaváděna i jinde v SSSR a do konce války bylo vyrobeno okolo 2 milionů kusů.  Po druhé světové válce byly přebytečné samopaly dodávány do spřátelených rozvojových zemí v Evropě, Asii i Africe. Samopal byl licenčně vyráběn v Číně pod názvem typ 54 a v Polsku jako wz. 1943 nebo wz. 1943/52 s dřevěnou pažbou. Ve Finsku probíhala výroba kopií v ráži 9 mm pod označením Konepistooli m/44 a tento finský model byl později kopírován i v Německu pod názvem DUX-53 a DUX-59.

Konstrukce.

Téměř celý samopal Sudajev byl zhotoven z kovu. V porovnání s předchozím samopalem Špagin PPŠ-41 je lehčí, kompaktnější a lépe ovladatelný. Spotřeba materiálu byla oproti modelu PPŠ dvakrát menší a třikrát se snížil čas potřebný k výrobě jednoho kusu. Ve velké míře je u tohoto typu využito technologie lisování a svařování. Vrchní část těla, plášť hlavně a úsťová brzda byly vylisovány z jednoho plátu kovu. Do střední části byl vložen blok oceli, do něhož byla zalisována hlaveň. Vývrt hlavně byl pro prodloužení životnosti chromovaný. Na přední části hlavně byly kruhové otvory chlazení hlavně. Sklopná ramenní opěrka byla připevněna na zadní části pouzdra závěru. Pistolová rukojeť byla vyrobena u prvních kusů ze dřeva, později byla vyráběna z černého plastu. Velmi jednoduché hledí ze dvou různě vysokých plátků se zářezy je určeno pro střelbu na vzdálenosti do 100 m a do 200 m. Páčka pojistky je umístěna před jazýčkem spouště. Segmentový schránkový zásobník pojmul 35 nábojů. Spoušťové ústrojí umožňuje pouze střelbu dávkou. Poměrně nevelká rychlost střelby - 500-600 ran/min (700-900 ran/min u PPŠ-41 ) umožňovala po získání cviku střílet jednotlivými ranami.

Samopal PPS-43 (rusky "Пистолет-пулемёт Судаева" / "Pistolet-pulemjot Sudajeva", česky "Samopal Sudajeva") byla sovětská automatická palná zbraň konstruktéra Alexeje Sudajeva. Byl určen zejména jako výzbroj výsadkových a tankových jednotek, kde měl nahradit méně skladný a těžší samopal Špagin PPŠ-41. Vyráběl se i v letech po druhé světové válce a byl používán v mnoha zemích světa.

The PPS (Russian: ППС – "Пистолет-пулемёт Судаева" or "Pistolet-pulemyot Sudayeva", in English: "Sudayev's submachine-gun") is a family of Soviet submachine guns chambered in 7.62×25mm Tokarev, developed by Alexei Sudayev as a low-cost personal defense weapon for reconnaissance units, vehicle crews and support service personnel.  The PPS and its variants were used extensively by the Red Army during World War II and were later adopted by the armed forces of several countries of the former Warsaw Pact as well as its many African and Asian allies.


Historie.

Jak napovídá jeho název v angličtině, "Pará rubber tree", domovem kaučukovníku brazilského je Amazonie.  Příbuzné stromy však využívali např. také Olmékové ve středním Mexiku.  V Evropě byl strom znám již od dob K. Kolumba, ale latex z kaučukovníku brazilského se začal využívat až v průběhu 18. století, kdy byla objevena jeho schopnost skvěle vygumovat text napsaný tuhou. Větší nárůst poptávky byl zaznamenán v souvislosti s vynálezem galoší v roce 1825 a především po objevu vulkanizace ve 40. letech 19. století, což vedlo ke zbohatnutí brazilských oblastí Belém a Manaus.  Objevitel Henry Wickham ve službách Britského impéria v 70. letech 19. stol. tajně vyvezl z Belému do Británie 70 tisíc semen stromu. Vzešlo jich sice málo, pouhých 2000 bylo postupně rozesláno na Cejlon, do Indie, Britského Malajska a Indonésie. Největším producentem na světě se mělo stát a také stalo Britské Malajsko. Britský botanik a dlouholetý ředitel Botanické zahrady v Singapuru a neúnavný propagátor kaučukovníku Henry Nicholas Ridley jako první přišel s návodem, jak efektivně získávat kaučuk, aniž by se ubližovalo stromu.  Cena přírodního kaučuku na světovém trhu je provázána s cenou ropy. Thajsko, Indonésie a Malajsie se společně podílí na 72 % ze celosvětové produkce.

Popis stromu a plantáže.

V divoké přírodě strom vyrůstá do 30 metrů. Bílý či dožluta zbarvený kaučuk se nachází v kůře, před floémem. Kaučukové cévy běží kůrou spirálovitě pravotočivě nahoru, pod úhlem 30 stupňů do výšky zhruba 15 metrů.  Na plantážích pěstované kaučukovníky jsou z důvodu odebírání latexu výrazně nižšího vzrůstu. Po 30 letech jsou pokáceny pro výrazný pokles produkce, dřevo může být následně ještě využito (nábytek). Na rozdíl od plantáží palmy olejné kaučukovníky poskytují prostředí spíše podporující biologickou diverzitu.  Strom vyžaduje tropické či subtropické klima s minimem 1200 mm srážek, ale nesmí být za žádných okolností vystavený mrazu.

Rozšíření.

Strom pochází z tropické Jižní Ameriky z oblasti Amazonské pánve. Je přirozeně rozšířen v Brazílii, Bolívii, Peru, Venezuele a Kolumbii. Roste jako součást tropických deštných lesů v nadmořských výškách do 500 metrů. Často roste na periodicky zaplavovaných stanovištích.

Kaučukovník brazilský ("Hevea brasiliensis"), také Pará rubber tree, sharinga, seringueira, je tropický strom čeledi pryšcovité, jehož latex je využívaný jako zdroj přírodního kaučuku.

Hevea brasiliensis, the Pará rubber tree, "sharinga" tree, seringueira, or, most commonly, the rubber tree or rubber plant, is a flowering plant belonging to the spurge family Euphorbiaceae. It is the most economically important member of the genus "Hevea" because the milky latex extracted from the tree is the primary source of natural rubber.


Život.

Louis-Joseph Chevrolet byl druhým dítětem francouzsko-švýcarského páru otce Josepha-Féliciena a matky Marie-Anne Angéline (rozené Mahon). Narodil v La Chaux-de-Fonds v kantonu Neuchâtel. V roce 1886 se rodina přestěhovala ze Švýcarska do burgundského města Beaune. V té době mladý Louis rozvíjel své znalosti z oboru mechaniky a zajímal se o cyklistické závody. Mezi lety 1895 a 1899 pracoval jako mechanik v obchodě s jízdními koly firmy Roblin. Poté odešel do Paříže, kde však pobyl jen krátce a v roce 1900 se vydal do kanadského Montréalu. Následující rok přešel do New Yorku, kde nejprve krátce pracoval u svého známého taktéž švýcarského přistěhovalce, aby záhy přešel do Brooklynu k pobočce francouzské firmy De Dion-Bouton.  V roce 1905 se oženil se Suzanne Treyvoux; pár měl dva syny. V témže roce byl najat jako jezdec firmy Fiat. V roce 1907 byl Chevrolet angažován firmou The Autocar Company ve Filadelfii, pravděpodobně pro tajný projekt vývoje revolučního závodního vozu s pohonem předních kol. Jeho závodní kariéra pokračovala ve stáji firmy Buick, stal se přítelem a spolupracovníkem majitele Williama C. Duranta, který v roce 1908 založil General Motors. Chevrolet se s v roce 1909 s vozem Buick účastnil závodu do vrchu Giants Despair Hillclimb v Pensylvánii.  V Buick Motor Company měl možnost naučit se vše o konstrukci automobilů, formálního vzdělání v oboru měl nedostatek. Poté se pustil do vývoje motoru pro vlastní vůz. Ve vlastní dílně na "Grand River Boulevard" v Detroitu stavěl šestiválec s rozvodem OHV.  S Williamem Durantem společně v Detroitu 3. listopadu 1911 založili podnik Chevrolet Motor Car Company. Partnery a investory byli William Little (výrobce automobilů Little) a Dr. Edwin R. Campbell, Durantův zeť. V roce 1912 se přidal Samuel McLaughlin, majitel a ředitel firmy "McLaughlin Car Company of Canada Ltd". V roce 1915 však mezi Chevroletem a Durantem došlo k roztržce v otázkách konstrukce a Chevrolet svůj podíl Durantovi prodal. O rok později se firma sloučila s Durantem vlastněnými General Motors.  V roce 1916 založili Louis Chevrolet a jeho bratři Gaston a Arthur firmu Frontenac Motor Corporation, která navrhovala a vyráběla závodní automobily a také závodní součásti pro vozy Ford model T. Ve stejném roce se Louis stal viceprezidentem a hlavním inženýrem továrny "American Motors Corporation" (nijak nesouvisí s v roce 1954 vzniklou firmou American Motors sloučením Nash Motors a Hudson Motor Car Company) v Newarku v New Jersey. Ta od roku 1918 vyráběla vozy v továrně v Plainfieldu v New Jersey. V roce 1923 se ale sloučila s "Bessemer Motor Truck Company of Pennsylvania" do "Bessemer-American Motors Corporation", která však nevydržela ani rok a poté se sloučila s firmami Winther a Northway to "Amalgamated Motors". Tyto společnosti však brzy zanikly.  Louis Chevrolet se i při své zaneprázdněnosti účastnil závodění. Jeho partnerem se stal Howard E. Blood a společně založili firmu Cornelian. Ta se plně soustředila na výrobu malých vozů pro závody Indy 500, pro poruchu motoru se v ročníku 1915 jejich vůz řízený Louisem umístil na 20. místě. Závodu se Louis účastnil ještě jako švýcarský občan, americké občanství získal až v červnu 1915. Celkem se závodu zúčastnil čtyřikrát, jeho nejlepším výsledkem bylo sedmé místo v roce 1919. Louisův mladší bratr Gaston (1892–1920) s vozem Frontenac v závodě 500 mil Indianapolis zvítězil v roce 1920.  Louis Chevrolet zemřel 6. června 1941 v Detroitu na následky komplikací spojených s operací nohy, která vedla až k její k amputaci. Spolu se svými bratry je pohřben v Indianapolis v Indianě. Muzeum Indianapolis Motor Speedway ve Speedway má u svého vchodu památník věnovaný úspěchům Louise Chevroleta. Památník, navržený Fredem Wellmanem a vytvořený Adolphem Wolterem, vznikl v letech 1968–1970 a instalován byl na jaře 1975. Uprostřed památníku je bronzová Chevroletova busta se závodní čepicí a brýlemi spočívající na mramorovém sloupu a žulové základně. Za své zásluhy byl v roce 1969 uveden do Automotive Hall of Fame, v roce 1992 byl uveden do International Motorsports Hall of Fame.

Louis Chevrolet (25. prosince 1878, La Chaux-de-Fonds, Neuchâtel – 6. června 1941, Detroit, Michigan) byl švýcarsko-americký automobilový závodník a spoluzakladatel firmy Chevrolet Motor Car Company, v současnosti patřící koncernu General Motors.

Louis-Joseph Chevrolet (; December 25, 1878 – June 6, 1941) was a Swiss-American race car driver, co-founder of the Chevrolet Motor Car Company in 1911, and a founder in 1916 of the Frontenac Motor Corporation.


Život.

Skolem pocházel z farmářské rodiny. Jeho otec byl učitelem na národní škole. Skolem studoval střední školu v Kristianii (nynější Oslo). Na Universitě v Kristianii pak studoval matematiku, fyziku, chemii, zoologii a botaniku.  V roce 1909, začal pracovat jako asistent fyzika Kristiana Birkenlanda, známého pracemi o magnetické sféře elektronů. V roce 1918 se stal docentem matematiky a byl zvolen do Norské akademie věd a učitelství.  V roce 1927 se oženil s Edith Wilhelmine Hasvold. Až do roku 1930 učil na Universitě v Oslu. Poté se věnoval výzkumu v Bergenu. V roce 1938 se vrátil do Osla, kde byl jmenován profesorem a učil algebru a číselnou teorii, příležitostně také matematickou logiku. Byl zakládajícím redaktorem časopisu 'Mathematicae Scandinavica'.  Po roce 1957, v důchodu absolvoval několik cest do Spojených států, kde vyučoval až do smrti.

Matematika.

Skolem publikoval kolem 180 článků na téma diofantických rovnic, teorie grup, teorie svazů, teorie množin a matematické logiky. Většinou publikoval v norských časopisech s omezeným mezinárodním oběhem, takže jeho výsledky byly občas nově objevované později jinde. Příkladem je věta Skolema–Noetherové, charakterizující automorfismy jednoduchých algeber. Skolem publikoval důkaz již v roce 1927, ale Emmy Noether, považovaná původně za autora, to objevila nezávisle na Skolemovi o pár let později.  Matematiky potěšila Skolemova mříž (???) používaná k mapování (???) v teorii svazů.  Skolem byl průkopníkem teorie modelů.  V roce 1920 přispěl další svou větou, Lowenheim–Skolemovou větou: jestliže teorie prvního řádu má jakýkoli nekonečný model, pak má model libovolné (větší či menší) nekonečné velikosti (rovné alespoň počtu symbolů jazyka této teorie).  Důsledkem této věty je Skolemův paradox: Existuje spočený "svět matematiky" (tj. model ZFC) a v něm platí Cantorova věta o tom, že neexistuje bijekce mezi přirozenými a reálnými čísly.  V roce 1933 a později se věnoval problémům nestandardních modelů v aritmetice a teorii množin. Je považován za průkopníka teorie počítačové vědy.

Thoralf Albert Skolem (23. května 1887 Sandsvær – 23. března 1963 Oslo) byl norský matematik, který proslul pracemi v oblasti matematické logiky a teorie množin.

Thoralf Albert Skolem (; 23 May 1887 – 23 March 1963) was a Norwegian mathematician who worked in mathematical logic and set theory.


Biografie.

László Rajk se narodil v roce 1909 v sedmihradském Székelyudvarhely (dnes Odorheiu Secuiesc, Rumunsko). Do komunistické strany vstoupil v mladém věku; za svoje politické názory byl vyloučen z university. Bojoval ve španělské občanské válce a po porážce republikánů byl internovaný ve Francii do roku 1941, kdy se pak vrátil do Maďarska. Stal se tajemníkem ilegální komunistické strany. V prosinci 1944 byl zatčen, ale před popravou ho zachránil jeho bratr Endre. V roce 1946 byl Rajk ustanoven ministrem vnitra a založil státní bezpečnostní organizaci ÁVO (později ÁVH). Od srpna 1948 byl ministrem zahraničních věcí. Po roztržce mezi SSSR a Titovou Jugoslávií byl Rajk 30. května 1949 zatčen.

Proces s László Rajkem.

V procesu se sedmi dalšími, který byl inscenován sovětskými poradci Lichačovem a Makarovem vyslanými do Maďarska Stalinem, byl László Rajk obviněn jako titoista, zrádce a špión, který chtěl nastolit v Maďarsku kapitalistický systém. Proces se konal od 16. září do 24. září, 1949 ve velké hale budovy odboru kovodělníků v Budapešti. Rajk učinil doznání ve smyslu obžaloby, poté, co jej zmínění poradci před procesem přesvědčili, že dostane jen mírný trest. Navzdory tomu Rajk spolu s obviněnými Dr. Tiborem Szönyim a Andrásem Szalaiem byli odsouzeni k smrti.  Další podobné inscenované procesy s "titoisty" a "buržoazními nacionalisty" podle přímých instrukcí sovětských poradců pokračovaly v Bulharsku s Trajčo Kostovem (1949), v Polsku s Władysławem Gomułkou a v Československu s Gustávem Husákem (1954) a Rudolfem Slánským (1952).

Rehabilitace.

V březnu 1956 byl Rajk rehabilitován a 6. října 1956 znovu pohřben spolu se svými dvěma společníky, kteří byli odsouzeni k smrti. Tato událost byla protestem proti vládě Mátyáse Rákosiho a vedla k Maďarskému povstání, které začalo 23. října 1956.

László Rajk (8. května 1909, Székelyudvarhely – 15. října 1949, Budapešť) byl maďarský ministr vnitra a zahraničních věcí, odsouzený ve vykonstruovaném procesu k trestu smrti a popraven.

László Rajk (8 March 1909 – 15 October 1949) was a Hungarian Communist politician, who served as Minister of Interior and Minister of Foreign Affairs. He was an important organizer of the Hungarian Communists' power (for example, organizing the State Protection Authority (ÁVH)), but he eventually fell victim to Mátyás Rákosi's show trials.


Historie.

Firmu na výrobu malých parních strojů a slévárnu s názvem "Eisen-Giesserey und Maschinenfabrik Georg Egestorff" založil 6. června 1835 Georg Egestorff v obci Linden, od roku 1920 městské části Hannoveru. Společnost vyráběla především zemědělské stroje.  V 70. letech 20. století převzal zbylou výrobu manažer Horst-Dieter Esch a včlenil ji společně s dalšími výrobci stavebních strojů do svého holdingu IBH. Vznikl tak jeden z největších světových koncernů vyrábějících stavební stroje. IBH však skončil v konkursu. Esch byl v březnu 1984 zatčen a v říjnu toho roku odsouzen zemským soudem v Koblenzi k sedmi a půl rokům odnětí svobody, s pokutou ve výši 90 000 německých marek.  V roce 1989 skomírající firmu Hanomag koupil japonský výrobce stavebních strojů Komatsu. V roce 1995 se společnost přejmenovala na Hanomag Komatsu AG a v současnosti vyrábí stroje pod značkou „Komatsu“.

Lokomotivy a parní stroje.

Firma Hanomag patřila několik desítek let (až do roku 1920) k největším německým výrobcům lokomotiv. Továrna Georga Egestorffa vyrobila svou první parní lokomotivu „Ernst August“ v roce 1846, k otevření železniční trati společnosti "Königlich Hannöversche Staatseisenbahnen" z Lehrte do Hildesheimu. V následujících letech produkovala továrna stroje pro státní železniční společnosti Braunschweigu a Hannoveru.  Po Egestorffově smrti v roce 1868 koupil továrnu v Lindenu Bethel Strousberg, získal tak pro jím ovládané železniční společnosti dodavatele lokomotiv. Začal ihned s rozšiřováním výroby, normalizací náhradních dílů a zvyšováním produktivity práce. Od začátku výroby do roku 1870 bylo vyrobeno 500 lokomotiv. V roce 1871 však Bethel musel kvůli zrušeným dodávkám lokomotiv do zahraničí firmu prodat. Konsorcium bank převedlo společnost na akciovou s názvem "Hannoversche Maschinenbau-Actien-Gesellschaft vormals Georg Egestorff".  V následujících letech bylo Hannoverské království anektováno Pruskem a tak firma vyráběla především pro pruské státní železnice. Od roku 1894 byl Hanomag také exkluzivním dodavatelem lokomotiv pro "Großherzoglich Oldenburgische Staatseisenbahnen". Z nejznámějších lokomotiv vyráběných v období před první světovou válkou lze zmínit pruské řady "S 1", "S 5.1", "S 7", "S 9", "G 8", a "G 10". Lokomotiv řady G 8.1 bylo v Linden vyrobeno nejvíce – 999 kusů a její podíl na výrobě činil přesně 20 %. Důležitými odběrateli Hanomagu byly zahraniční společnosti; v období před první světovou válkou Hanomag exportoval téměř 40 procent své produkce, zejména do Bulharska a Rumunska. Lokomotivy Hanomag odebíraly i důlní a soukromé železniční společnosti.  V roce 1880 Hanomag vyrobil prototyp první dieselové lokomotivy na světě. Po problémech s patentováním se firma vrátila k výrobě parních lokomotiv. V roce 1922 znamenala změna vedení společnosti i útlum výroby lokomotiv. Hlavním důvodem byla snížená poptávka po těchto strojích, které byly ve velkých počtech vyráběny během války.  Výroba skončila 29. června 1931. Za celou dobu výroby Hanomag postavil 10 578 lokomotiv. Nejvyšší výrobní číslo lokomotivy Hanomag však bylo 10 765; což vzniklo jako následek zrušené zakázky. Výroba lokomotiv Hanomag a s ní spojené provozy byly odprodány firmě Henschel v Kasselu.

Stavební a zemědělské stroje.

Nezávisle na produkci lokomotiv probíhala výroba široké škály strojů:  Nejznámějšími produkty Hanomag jsou dodnes traktory. Od roku 1912 do roku 1971 opustilo brány hannoverské továrny více než 250 000 traktorů s motory s výkonem od 12 do 92 koní.  Mimoto se traktory Hanomag vyráběly licenčně v argentinské firmě "Barreiros".

Automobily Hanomag.

Hanomag 2/10 PS „Kommissbrot“ 1925 - 1928.

V roce 1924 představila firma malý vůz neobvyklé konstrukce – Hanomag 2/10 PS a následujícího roku začala sériová výroba. Svým tvarem, podobným bochníku chleba, si vysloužil posměšnou lidovou přezdívku „Komissbrot“ (komisárek). Vůz měl hmotnost pouhých 370 kilogramů a pro posádku nebyl příliš komfortní. Přestože nebyl ani nijak zvlášť technicky dokonalý, jeho největší výhodou byla nízká cena, stál podle provedení mezi 2000 a 2500 říšských marek a zásluhou nízké ceny se vyráběl až do roku 1928. Celkem bylo vyrobeno 15 775 těchto lidových vozů.  Vůz měl kapalinou chlazený jednoválec s rozvodem OHV o objemu 499 cm³, který poskytoval maximální 7,4 kW a umožňoval maximální rychlost 60 kilometrů v hodině. Používal magnetodynamové zapalování Bosch. Zadní náprava byla poháněna v oleji uloženým řetězem a nebyl použit diferenciál. Rám vozu byl svařen z uzavřených ocelových profilů. Některé vozy byly dodány i jako neúplné stavebnice určené k domácí dostavbě. Tak se rozšířilo i rčení: "Ein bißchen Blech, ein bißchen Lack, und fertig ist der Hanomag!" ("Trochu plech, trochu lak, hotový je Hanomag").

Hanomag 3/16 PS 1929 - 1938.

Hanomag v roce 1928 začal vyrábět mnohem komfortnějšího nástupce vozu 2/10. Pod teď už tradiční kapotou měl čtyřválcový motor o objemu 745 cm³ s výkonem 16 koní. Pomocí třístupňové převodovky poháněl opět zadní nápravu (bez diferenciálu). Karoserie sestávala z kostry z tvrdého dřeva pokryté ocelovým plechem. Později vznikl i kabriolet s nouzovým sedadlem, a v zimě 1929/30 byla představena limuzína se silnějším motorem.

Hanomag Rekord 1934 - 1938.

V roce 1934 uvedla firma na trh vůz střední třídy „Rekord“ s motorem o objemu 1,5 litru. Měl prostornou celoocelovou karoserii a byl stěžejním produktem firmy až do roku 1938. Od roku 1937 byl Rekord osazen diskovými koly, měl zvýšený výkon a karoserie nabyla aerodynamičtějších tvarů. V roce 1936 byl představen „Rekord Diesel“ s motorem 1910 cm³. Společně se současníkem Mercedes-Benz 260 D patří Hanomag Rekord k prvním sériově vyráběným osobním automobilům s dieselovým motorem.

Partner (1951).

Na frankfurtském mezinárodním autosalónu v roce 1951 představila firma model Hanomag „Partner“, se kterým se chtěla vrátit mezi výrobce osobních vozů. Ačkoliv byl po technické stránce na svou dobu moderní, byl o něj tak malý zájem, že se nikdy do sériové výroby nedostal.

Hanomag (Hannoversche Maschinenbau AG) byla německá společnost založená v roce 1835. Během své historie vyráběla lokomotivy, nákladní automobily, traktory, osobní automobily, vojenskou techniku a stavební stroje.

Hanomag (Hannoversche Maschinenbau AG, ) was a German producer of steam locomotives, tractors, trucks and military vehicles in Hanover. Hanomag first achieved international fame by delivering numerous steam locomotives to Finland, Romania and Bulgaria before World War I and making of first tractor Hanomag R26 in 1924 in Germany. In 1925, they added automobiles to their line, additionally moving in 1931 into the production of construction machinery. Since 1989, the company has been part of the Komatsu company.


Obsah pověsti podle Jana z Arrasu.

Elinas a Présine.

Skotský král Elinas v lese potká vílu Présine, sestru Morgany, která je známá z legendy o králi Artušovi, jehož je sestrou. Présine Elinasovi slíbí bohatství a moc, pokud si ji vezme za ženu, ale nikdy ji nebude chtít spatřit při porodu. Elinas si Présine vezme a žijí spolu šťastně a spokojeně, avšak jednoho dne Elinas na slib zapomene. Présine jej proto musí opustit a i se třemi dcerami odejde na bájný ostrov Avalon. Když její dcery dospějí, rozhodnou se otce potrestat a zavřou jej do nitra kouzelné hory. Présine však stále Elinase miluje, a proto na každou ze svých dcer uvalí prokletí:

Raymondin a Meluzína.

Jednoho dne rytíř Raimondin v lese potká Meluzínu. Právě prožívá velký smutek, protože nedopatřením při lovu kance usmrtil svého strýce. Meluzína k němu promluví vlídnými slovy a slíbí, že mu pomůže stát se velikým a mocným vládcem, pokud ji nikdy nebude chtít vidět v sobotu. Raimondin si Meluzínu vezme a díky jejím kouzlům a moudrosti se mu skutečně podaří získat rozsáhlé panství. Meluzína za pomoci zázraku postaví několik hradů, z nichž nejslavnější je Lusignan, zúrodní krajinu a založí několik měst a klášterů. Také svému muži porodí celkem deset synů, kteří mají nadpřirozené schopnosti a mnozí z nich nesou nějaké stigma, naznačující jejich vílí původ (jedno oko, kančí zub aj.). Čtyři synové se pak stanou mocnými vládci v cizích zemích – jejich příběh se vždy odvíjí podle téměř identického schématu: syn přijede do říše, jíž vládne starý král s jedinou dcerou a která je sužována útoky nevěřících. Syn pomůže králi v boji, za což získá ruku dcery a stane se králem. Takto ovládli Meluzínini synové následující území:  Zbývající synové měli poněkud jiné osudy:  Meluzína s Raimondinem tedy žije po mnoho let šťastně, avšak jednoho dne Raimondina přesvědčí jeho bratr, že Meluzína jej každou sobotu podvádí. Raimondin tedy Meluzínu tajně pozoruje a s hrůzou zjistí, že se jeho žena každou sobotu proměňuje v hada. Když poté Meluzíně její prokletí vyčte, Meluzína se s nářkem promění do své hadí podoby a odletí z Lusignanu pryč. Jen někdy v noci se vrací, aby se postarala o své nejmladší syny, v té době ještě nedospělé. Raimondinova bratra za jeho podlé našeptávání probodne jeho synovec Geoffroy. Sám Raimondin je zdrcen ztrátou milované ženy i tím, že hanebně porušil přísahu. Proto uskuteční kajícnou pouť do Říma a poté se uchýlí k poustevnickému životu v Montserratu. Tři dny před smrtí se mu zjeví Meluzína, aby jej upozornila na blížící se konec. Od těch dob se zjevuje na Lusignanu vždy, když má hrad změnit majitele, nebo některému z potomků svých synů tři dny před smrtí. Protože z jejích potomků povstal slavný křižácký rod Lusignanů a především rody Valois a Lucemburkové, Meluzína slouží jako jejich ochránkyně a někdy se zjevuje i s poselstvím, které má jejím potomkům pomoci.

Pozadí vzniku příběhu.

Jan z Arrasu vytvořil Historii o Meluzíně na objednávku. Sepisoval ji v l. 1392-1393 a jde o kompilaci nejrůznějších evropských pověstí, které mu byly dobře známy.  Je zřejmé, že sepsání pověsti bylo objednáno s propagačním záměrem – mělo doložit, že rody Lusignanů, Valois a Lucemburků mají společný nadpřirozený původ, a proto by měly stanout v čele veškerého křesťanstva. Na konci 14. století pod vlivem sílící turecké expanze zaznívaly stále intenzivněji hlasy, volající po uspořádání nové křížové výpravy pod vedením francouzského krále. "Historie o Meluzíně" měla tuto myšlenku podpořit.  Jakousi křížovou výpravu se poté skutečně podařilo uspořádat, a to pod vedením uherského krále Zikmunda Lucemburského. Sám francouzský král Karel VI., stižený od r. 1392 těžkou duševní poruchou, se jí zúčastnit nemohl, ale do války táhlo mnoho mladých francouzských rytířů. Spojenecká vojska však byla rozdrcena v r. 1396 v bitvě u Nikopole. Poté se Francie musela potýkat s Anglií v obnovených konfliktech stoleté války a Evropou zmítalo papežské schizma, takže nadějný plán na křížovou výpravu postupně zanikl.  Kromě toho "Historie o Meluzíně" sledovala ještě jeden cíl – měla zajistit, aby Francie nikdy neopustila oblíbený hrad vévody z Berry Lusignan, který spadal do sféry ohrožení Angličany v průběhu stoleté války.

Původ pověsti.

Dílo Jana z Arrasu bylo syntézou, vycházející z lidových pověstí, vyprávěných v okolí Lusignanu, a ze starších mytických příběhů, které Jan z Arrasu dobře znal. Kolem r. 1330 byla poprvé zaznamenána prastará pověst, že se na hradě Lusignan zjevuje bytost, která je napůl ženou, napůl hadem. Vznikla tak pověst o víle, která v sobě zahrnuje prvky celé řady starších mytologických bytostí a příběhů. Proměna víly-ženy ve zvíře se objevuje prakticky v každé mytologii, přičemž toto zvíře může být téměř libovolné. Také motivy zákazu, který nesmí být porušen, jinak víla zmizí, je v pověstech velmi častý.  Zde jsou některé mytologické bytosti, které s Meluzínou souvisejí:  Původ jména Meluzína je neznámý. Předpokládá se, že vzniklo z „mére de Lusignan“ nebo „mére de Lusigne“ tj. „matka Lusignanu“ - i když Jan z Arrasu naopak tvrdí, že hrad Lusignan dostal jméno podle Meluzíny. Nicméně původ jména samotného hradu je nejistý.

Další osud pověsti.

Jan z Arrasu nebyl jediným, kdo zpracoval pověst o Meluzíně. V r. 1401, tedy jen 8 let po sepsání Historie o Meluzíně, sepsal básník Coudrette tutéž pověst. Příběh je zpracován velmi podobně, ale protože byl objednán pánem z Parthenay, je zde větší důraz kladen na Meluzíniny mladší syny, z nichž jeden měl být prapředkem parthenayského rodu. Do střední Evropy se pověst dostala přes Německo, kde příběh v r. 1456 zpracoval Thüring von Ringoltingen. Jeho verze pověsti brzy vyšla i tiskem a stala se obecně známou. Právě z Thüringovy verze vycházela i první dochovaná česká verze pověsti z r. 1595. Vůbec první české vydání z r. 1555 se nedochovalo.  Díky několika zpracováním se meluzínská pověst stala nesmírně populární a mnohé šlechtické rody se snažili najít i mezi svými předky některého z Meluzíniných synů. Postupně tak Meluzína pronikla i do lidové mluvy a kvůli naříkavému hlasu, s nímž opouštěla své panství, se tak začalo říkat kvílení větru a postupně se stala i synonymem pro silný vítr. V českých zemích panoval zvyk při kvílení meluzíny vyhodit z okna hrst mouky nebo soli, aby neškodila a navařila kaši pro své malé syny. Na Moravě se měla vyskytovat na zámku Velké Losiny. Meluzína se tak stala běžnou součástí českého folklóru, např. František Martin Pelcl ji ve spise r. 1791 zařadil mezi zlé bůžky vedle ďasa a polednice. Obrat "s meluzínou sůl lízat" byl eufemismem pro "zemřít".

Bílá paní.

Pověst o bílé paní, matce šlechtického rodu, která se zjevuje po své smrti a zvěstuje tak noviny svým potomkům, zřejmě úzce souvisí s pověstí o Meluzíně a pravděpodobně se rozšířila v české mytologii až po rozšíření populárního meluzínského mýtu do českých zemí.  Nejznámější bílá paní se zjevovala rodu Rožmberků a také pánům z Hradce, ale později i mnoha jiným šlechtickým rodům, takže svou bílou paní má téměř každý český hrad a zámek.

Meluzína v heraldice a ikonografii.

V ikonografii bývá Meluzína nejčastěji zobrazována v klíčových momentech života, tedy jako:  Jako meluzína se v heraldické terminologii označuje ženská polopostava se dvěma rybími ocasy. Jak už bylo řečeno, jde o novověkou interpretaci, kdy byly okolnosti meluzínského mýtu do značné míry zapomenuta a zakletá víla začala být zaměňována s mořskou pannou a sirénou. V této terminologii je mořská panna ženská polopostava s jedním rybím ocasem, zpravidla držící hřeben a zrcátko, siréna je pak meluzína (panna s dvěma ocasy) s ptačími křídly. Můžeme ještě podotknout, že meluzína i siréna mohou být snadno zaměněny s prorokem Jonášem, který bývá v heraldice zobrazován jako mužská korunovaná polopostava, požíraná jednou nebo dvěma rybami. Sirénu pak může být obtížné odlišit od harpyje, s níž byla až do 8. století vzhledem v zásadě identická, heraldicky je harpyje pták s ženskou hlavou a prsy.  Nicméně ve středověku byla meluzína v heraldice zobrazována zcela odlišně, a to jako drak nebo dračí hlava v kádi. Klenot erbu s drakem v kádi užívala například francouzská větev Lucemburků z Ligny. Zdá se, že i prostý heraldický drak může mít v některých rodech, spřízněných s meluzínským mýtem, přímou souvislost – připomeňme například uherský rytířský Dračí řád, založený králem Zikmundem Lucemburským

Meluzína je mytologická postava, víla, která má místo nohou hadí ocas. Zjevuje se prý na hradě Lusignanu v západní Francii. Poprvé se pod tímto jménem objevuje ve spisu "Historie o Meluzíně", který roku 1393 sepsal knihař Jan z Arrasu na objednávku vévody Jana z Berry, vévodkyně Marie z Baru a jejich bratrance, moravského markraběte Jošta Lucemburského. Od těch dob se Meluzína vyskytuje v mnoha pověstech a tajemných příbězích. Často se objevuje také v heraldice jako heraldická figura.

Melusine () or Melusina is a figure of European folklore and mythology, a female spirit of fresh water in a sacred spring or river. She is usually depicted as a woman who is a serpent or fish from the waist down (much like a mermaid). She is also sometimes illustrated with wings, two tails, or both. Her legends are especially connected with the northern and western areas of France, Luxembourg, and the Low Countries. The House of Luxembourg (which ruled the Holy Roman Empire from AD 1308 to AD 1437 as well as Bohemia and Hungary), the Counts of Anjou and their descendants the House of Plantagenet (kings of England) and the French House of Lusignan (kings of Cyprus from AD 1205–1472, and for shorter periods over Armenia and Jerusalem) are said in folk tales and medieval literature to be descended from Melusine.  One tale says Melusine herself was the daughter of the fairy Pressyne and king Elinas of Albany (now known as Scotland). Melusine's mother leaves her husband, taking her daughters to the isle of Avalon after he breaks an oath never to look in at her and her daughter in their bath. The same pattern appears in stories where Melusine marries a nobleman only after he makes an oath to give her privacy in her bath; each time, she leaves the nobleman after he breaks that oath. Shapeshifting and flight on wings away from oath-breaking husbands also figure in stories about Melusine. According to Sabine Baring-Gould in "Curious Tales of the Middle Ages", the pattern of the tale is similar to the Knight of the Swan legend which inspired the character "Lohengrin" in Wolfram von Eschenbach's "Parzival".


Rozšíření.

Obývá skoro celou kontinentální Evropu kromě severní Skandinávie a Finska. Žije i na Islandu a na středomořských ostrovech. V Asii proniká až do Číny, Mongolska a severní Indie. Vyskytuje se také v severozápadní Africe.

Výskyt v ČR.

Myšice křovinná je jedním z našich nejběžnějších drobných savců. Žije na prakticky celém českém území od nížin až po subalpinské pásmo hor – např. v Krkonoších až do téměř 1500 m n. m.

Stavba těla.

Tato myšice váží 13-38 g. Dosahuje délky těla 75–110 mm; ocas je o něco kratší (70–105 mm). Je na něm 150–180 rohovinových kroužků. Má velké ušní boltce, šedohnědý, lehce nahnědlý kožíšek, na břiše špinavě bílý, přičemž hranice přechodu barev mezi boky a břichem není ostrá. Mívá také žlutou skvrnu na hrdle, která je však oproti myšici lesní menší a nezasahuje na přední končetiny.

Výskyt.

Obývá světlé a suché lesy, křovinatá místa na krajích polí, křoviny podél vod, ale také parky a okraje měst a vesnic. Žije i v horách především v křovinatých místech podél cest. V zimě se přestěhovává k lidským obydlím (pokud jsou blízko), nebo přímo do nich.  Vyskytuje se i v centrech velkoměst. Jako tzv. pionýrský druh je jedním z prvních savců osidlujících zdevastované nebo naopak rekultivované plochy (smetiště, opuštěné lomy, výsypky dolů apod.).

Způsob života.

Myšice křovinná velmi dobře šplhá i skáče – většinou se pohybuje rychlými skoky. Dovede také plavat. Za potravou se vydává po setmění. Žije v málo organizovaných společenstvích. Skupinám dominuje dospělý samec, jehož relativně velké teritorium překrývá teritoria většiny podřízených samic.

Potrava.

Živí se hlavně semeny – často konzumuje zásoby zrní. Potravu doplňuje některými drobnými plody, kořínky, hmyzem i dalšími bezobratlými – umí např. nahlodávat ulity hlemýžďů a vykusovat jejich těla. Živočišná složka u ní tvoří významnější podíl především na jaře a v létě. Zelené části rostlin požírá jen málo.  Často si dělá zásoby, například pecek třešní. Zimu stejně jako ostatní myšice nepřespává a dožívá se až 3 let.

Rozmnožování.

Staví si hnízdo v noře, kterou si vyhrabává nejčastěji v měkkých půdách. Doupě má 2 až 3 východy. Někdy se však hnízdo nachází na zemi.  Samice vrhá mimo zimní období až třikrát ročně 2 až 9 mláďat (obvykle 4–7). Ta se rodí holá a slepá; váží 1–2 g. Od 6. dne se jim pokrývá hřbet šedohnědou srstí a po několika dalších dnech světlejší srstí i břicho. Ve 12 dnech jim rostou přední zuby; oči se jim otvírají po 12–14 dnech.

Nepřátelé.

Myšici v Česku loví draví ptáci a sovy, ale i krkavcovití. Ze savců jsou to především drobné lasicovité šelmy, ale např. i lišky.

Myšice křovinná ("Apodemus sylvaticus") je myšice asi stejně velká jako myš domácí. Ve starší odborné literatuře byla označována jako myš lesní, což svádí k záměně s myšicí lesní – jinou velmi příbuznou a velmi podobnou myšicí.

The wood mouse ("Apodemus sylvaticus") is a murid rodent native to Europe and northwestern Africa. It is closely related to the yellow-necked mouse ("Apodemus flavicollis") but differs in that it has no band of yellow fur around the neck, has slightly smaller ears, and is usually slightly smaller overall: around 90 mm (3.54 in) in length and 23 g in weight. It is found across most of Europe and is a very common and widespread species, is commensal with people and is sometimes considered a pest. Other common names are long-tailed field mouse, field mouse, common field mouse, and European wood mouse.


Život a dílo.

Dětství.

Ve věku 3 let se s rodiči odstěhoval na rok do Paříže, kde jeho otec, profesor literatury, učil na Sorboně. Přestože byl velmi malý, utkvěly mu v paměti mnohé obrázky z té doby (cirkus Buffalo Bill, první automobily, divadla či vítání španělského krále Alfonse XIII).

Studia.

Studoval malbu a sochařství na Akademii výtvarných umění v Budapešti. V sedmnácti letech narukoval ke kavalérii bojující v první světové válce. V armádě se setkal s maďarskými intelektuály, např. hudebním skladatelem Bélou Bartókem. V roce 1920 Brassaï odešel do Berlína, kde pracoval jako novinář. Současně studoval na Akademii výtvarných umění v Berlíně-Charlottenburgu.

Paříž.

V roce 1924 se odstěhoval do Paříže, kde zůstal po zbytek svého života. Francouzštinu se učil četbou knih Marcela Prousta. Stal se novinářem, žil v bohémské čtvrti Montparnasse a mezi jeho přátele patřili lidé jako Henry Miller, Léon-Paul Fargue či Jacques Prévert. Velký vliv na Brassaïe měl v té době jeho krajan žijící také v Paříži, maďarský fotograf André Kertész.  Brassaïova práce a láska k Paříži a jejímu nočnímu životu jej přivedly k fotografii. Noční městská scenérie s pohledy do ulic za svitu lamp pro něj byly výzvou. Sám později napsal: „Až fotografie mi umožnila zcela pochopit pařížské noci, ulice a zahrady – i v dešti a v blátě.“  Pseudonym „Brassaï“ zvolil podle svého rodiště (maďarsky Brassó). Pod tímto jménem vydal v roce 1932 svou první publikaci s názvem „"Paris de nuit"“ ("Noční Paříž"). Kniha měla obrovský ohlas a Henry Miller ve své eseji Brassaïe nazval „okem Paříže“. K tématům z nočních ulic přibyly obrázky ze života současné pařížské „high society“ – prostředí „intelektuální“ scény, baletu, opery. Považuje se tak za průkopníka noční fotografie. Brassaï fotografoval mnohé velké umělce – své přátele, například malíře Salvadora Dalího, Pabla Picassa, Henri Matisse, Alberta Giacomettiho nebo spisovatele Jeana Geneta a Henriho Michauxe.  V roce 1937 byl osloven uměleckým ředitelem Alexeyem Brodovivitchem a editorem francouzské mutace časopisu "Harper’s Bazaar", Carmelem Snowem, aby s magazínem spolupracoval jako fotograf. Brassaï nabídku přijal a ve spolupráci pak pokračoval 25 let. Není nepodstatné, že Brassaï získal absolutní volnost a svobodu při výběru fotografovaných „objektů“. Proslavené jsou především fotografie umělců z jejich ateliérů (Georges Braque, Bernard Buffet, Pierre Soulages nebo Pierre Bonnard). V roce 1939 Brassaï vytvořil sérii portrétů Pabla Picassa pro časopis "Life".  Brassaï se stal uznávaným a váženým fotografem, což dokazovalo i množství samostatných výstav ve Spojených státech – v Rochesteru ("George Eastman House"), New Yorku ("Museum of Modern Art") a Chicagu ("Art Institute of Chicago").  Byl úspěšný i ve filmu a literatuře. V roce 1956 získal za svůj film „"Tant qu’il y aura des betes"“ ocenění „nejoriginálnější film“ na festivalu v Cannes. V roce 1978 získal od francouzského ministerstva kultury cenu „Grand Prix National de la Photographie“ v Paříži.  Byl autorem sedmnácti knih a nespočetných článků. Brassaïova novela "Histoire de Marie" ("Mariin příběh") byla vydána s předmluvou Henry Millera. Jeho "Dopisy rodičům" a "Hovory s Picassem" byly přeloženy do angličtiny a publikovány za podpory "University of Chicago Press".  K příležitosti umělcových osmdesátých narozenin v roce 1979 byla zorganizována rozsáhlá retrospektivní výstava v New Yorku a v Londýně.  Brassï zemřel 8. července 1984 ve věku 84 let ve svém domě na Francouzské Riviéře poblíž Nice. Je pohřben na hřbitově Montparnasse v Paříži.

Význam.

Brassaï byl oceňován již za svého života jako jeden z největších fotografů dvacátého století. Byl jedním z nejvýznamnějších fotografů „francouzské školy“. Na Paříž pohlížel jako na objekt – majestátní a vznešené místo neohraničených možností. Jeho fotografie poskytují citlivý, a přesto často extrémně dramatický „rozbor“ lidských životů v lesku pařížských ulic a nekonečně spletitých „uliček postranních“, a to jak doslova, tak obrazně.

Zastoupení ve sbírkách.

Jeho díla jsou zastoupena v následujících veřejných sbírkách:

Brassaï (vlastním jménem Gyula Halász) (* 9. září 1899 Braşov, maďarsky Brassó, Sedmihradsko, součást Rakousko-Uherska, dnešní Rumunsko – 8. července 1984 Beaulieu-sur-Mer, Alpes-Maritimes, Francie) byl fotograf, sochař, medailér, a spisovatel. Spolu s exilovými maďarskými fotografy László Moholy-Nagyem a André Kertészem byl významným evropským avantgardním fotografem.

Brassaï (; pseudonym of Gyula Halász; 9 September 1899 – 8 July 1984) was a Hungarian–French photographer, sculptor, medalist, writer, and filmmaker who rose to international fame in France in the 20th century. He was one of the numerous Hungarian artists who flourished in Paris beginning between the world wars.  In the early 21st century, the discovery of more than 200 letters and hundreds of drawings and other items from the period 1940 to 1984 has provided scholars with material for understanding his later life and career.


Šachová kariéra.

V devíti letech jí otec věnoval šachovou soupravu a naučil ji hře. V 15 letech skončila druhá v šachovém turnaji, který organizoval školní klub. Když jí bylo 15, její otec v důsledku revolučních změn, jež nastaly v Rusku po VŘSR, ztratil mlýn, který vlastnil, a zároveň s tím dům, kde rodina žila. Manželství se rozpadlo a on se vrátil do Čech. Matka s dcerami se přestěhovala do Anglie, kde se usídlila v Hastingsu. Přesto však Věra Menčíková celý život reprezentovala Československo. V rozporu s tím je fakt, že ve startovní listině Mistrovství světa 1927 byla uvedena jako Ruska a ve startovní listině Mistrovství světa 1939 jako Angličanka. Nejprve ji trénoval Drewitt později se stal jejím nejdůležitějším šachovým učitelem Géza Maróczy. V roce 1937 se vdala za Rufuse Stevensona, jež byl editorem Britského šachového magazínu a později tajemníkem Britské šachové federace. Zahynula spolu s matkou a sestrou Olgou Menčíkovou, rovněž šachistkou, při německém raketovém ostřelování Londýna.

Tituly.

Od roku 1927 do roku 1944 první nositelka titulu ženské mistryně světa v šachu. Získala titul mistra Ústřední jednoty československých šachistů (ÚJČS) v roce 1933 podle stejných klasifikačních pravidel jako muži.

Soutěže jednotlivkyň.

V lednu roku 1926 vyhrála dívčí mistrovství Londýna a její sestra Olga byla třetí. O rok později titul obhájila před Olgou

Zápasy.

V roce 1925 vyhrála dva zápasy s mistryní Velké Británie Priceovou. Vyhrála také dva zápasy o titul mistryně světa s Grafovou a zápas s Miesesem

Turnaje mistrovství světa žen.

Titul mistryně získala poprvé v roce 1927 a šestkrát ho obhájila v turnajích, když z 83 partií jich 78 vyhrála, čtyřikrát remizovala (s Michellovou v roce 1927 a s Wolf-Kalmarovou v roce 1930 a s Laubertovou a se Schwartzmannovou v roce 1939) a prohrála pouze s Henschelovou v roce 1930.

Turnaje mužů.

Považuje se za první ženskou šachistku historie, která se mohla úspěšně účastnit mužských mistrovských soutěží.

Soutěže družstev.

Zúčastnila se několika zápasů družstev, ve kterých hráli muži a které byly organizovány tzv. Scheveningským systémem.

Klub Věry Menčíkové.

Věra Menčíková byla první ženou, která se mohla úspěšně účastnit silně obsazených mužských turnajů. Její vstup do této sféry byl provázen nedůvěrou a posměšky ze strany řady šachových mistrů. Když nastoupila do turnaje v Karlových Varech (1929), vídeňský mistr Albert Becker v žertu navrhl, aby mistři, které Menčíková porazí v turnajové partii, utvořili klub pojmenovaný jejím jménem. Tento svůj nápad brzy shledal velmi nešťastným, protože se vzápětí stal jeho prvním členem a ostatní účastníci turnaje jej s velkou škodolibostí jmenovali „předsedou na tři roky“. Nadšený z toho nebyl, nicméně později to už nesl lépe, konec konců byla to vybraná společnost, jejíž vedení po Beckerovi převzal jako „doživotní předseda“ Max Euwe, mistr světa v šachu v letech 1935–1937 (jako tehdy jediný člen klubu, kterého Menčíková porazila dvakrát, v letech 1931 a 1932). Členy klubu se postupně stali další (vel)mistři věhlasných jmen, např. Jacques Mieses, Frederick Yates, Friedrich Sämisch, Samuel Reshevsky, Mir Sultan Khan či Karel Opočenský.

Umění.

V roce 1996 při příležitosti 90. výročí jejího narození vydala Česká pošta poštovní známku s Věrou Menčíkovou s hodnotou 6 Kč. Objevila se rovněž na známkách Jugoslávie a Madagaskaru.

Věra Menčíková (, provdaná , , (16. února 1906 v Moskvě – 27. června 1944 v Londýně) byla československo-britská ženská šachová mistryně světa. Narodila se v Moskvě ve smíšené rodině. Její otec byl Čech, jmenoval se František Menčík a narodil se v Bystré nad Jizerou. Její matka byla Angličanka a jmenovala se Olga Illingworth.

Vera Frantsevna Menchik (; ; 16 February 1906 – 26 June 1944) was a British-Czechoslovak-Russian chess player who became the world's first women's chess champion. She also competed in chess tournaments with some of the world's leading male chess masters, with occasional successes including two wins over future world champion Max Euwe.


Život a dílo.

Rodčenko se narodil v Petrohradě v dělnické rodině. V roce 1902 se přestěhovali do Kazaně, kde studoval "Kazaňskou školu umění" pod vedením Nikolaje Fešina a Georgie Medveděva a "Stroganovův Institut" v Moskvě. Pod vlivem suprematisty Kazimira Maleviče vytvořil první abstraktní kresby v roce 1915. V roce 1916 se účastnil výstavy "Bouře" organizované Vladimirem Tatlinem.  Rodčenko byl tehdejší vládou v roce 1920 jmenován ředitelem zodpovědným za reorganizaci uměleckých škol a muzeí. V letech 1920 – 1930 učil na Vyšších technicko-uměleckých ateliérech.  V roce 1921 se stal členem skupiny "Produktivisté", která obhajovala začlenění umění do každodenního života. Zanechal malby aby se mohl věnovat grafickému designu plakátů, knih a filmů. Byl hluboce ovlivněn myšlenkami a praktikami filmového tvůrce Dzigy Vertova, se kterým intenzivně spolupracoval v roce 1922. Ovlivněný fotomontážemi německých dadaistů, Rodčenko zahájil vlastní experimenty s tímto médiem. Nejprve v roce 1923 využíval nalezených obrázků, od roku 1924 začal také fotografovat. Jeho první publikovanou fotomontáží byla ilustrace Majakovského básně "O tomto" v roce 1923.  Od roku 1923 do roku 1928 Rodčenko s Majakovským (kterého několikrát portrétoval) úzce spolupracoval na designu a layoutu publikací konstruktivistických umělců "LEF" a "Nový LEF". Mnoho jeho fotografií se objevilo a bylo použito na těchto časopisech jako obálky. Jeho snímky eliminovaly zbytné detaily, zdůrazňovaly dynamické diagonální kompozice a byly zaujaty umístěním a pohybem předmětů v prostoru.  Ve 20. letech byly Rodčenkovy práce abstraktní do té míry, že byly nefigurativní. Ve třicátých letech s měnícími se stranickými požadavky na umělecké praktiky, se soustředil na sportovní fotografii a snímky z přehlídek a jiných pohybů s choreografií. V roce 1928 se Rodčenko připojil ke skupině Okťabristů, () ale po třech letech byl vyloučen a obviněn z formalismu.  Fotografové Boris Ignatovič společně s Alexandrem Rodčenkem byli jedněmi z organizátorů a vedoucích skupiny "Říjen" ("Okťabr"). Ve 30. letech se podíleli na propagaci nové věcnosti v Rusku. Využívali speciální techniky, například Sabatierův efekt, porušení citlivé vrstvy retikulací (zvrásnění, mřížkování), fokalk (tepelná destrukce citlivé vrstvy skleněné fotografické desky) a struktáž (kresba fotografickými roztoky – vývojkou nebo ustalovačem). V kompozici využívali úhlopříčky, dvojexpozice, montáž, koláž, kombinaci s kresbou nebo typografií. Invenční prací s úhlem pohledu, místem snímání a kompozicí dával Rodčenko a jeho příznivci svým snímkům dynamiku, která se ukázala jako účinný způsob tlumočení myšlenky.  Působil v redakci sovětského magazínu "SSSR na strojke", který vycházel ve čtyřech jazykových mutacích v letech 1930–1941. Ve své době měl tento časopis nezanedbatelné místo v historii fotožurnalistiky za svůj významný přínos v publikování obrazových zpráv.  V pozdních 30. letech se vrátil k malování, skončil s fotografováním v roce 1942 a ve 40. letech vytvářel abstraktní expresionistická díla. V těchto letech pokračoval s organizací fotografických výstav pro vládu. Zemřel v Moskvě v roce 1956. Hodně z grafického designu 20. století bylo ovlivněno jedním mužem – Alexandrem Rodčenkem. Například jeho portrét Lilji Brik z roku 1924 inspiroval velký počet dalších prací, včetně obálek mnoha hudebních alb.  Jeho fotografie jsou také součástí sbírky Fotografis, která byla představena na začátku roku 2009 v Praze.

Alexandr Michajlovič Rodčenko (5. prosince 1891, Petrohrad – 3. prosince 1956, Moskva) byl sovětský fotograf a výtvarník, jeden z nejuniverzálnějších představitelů konstruktivismu, produktivismu a novinářské fotografie, kteří se objevili po Velké říjnové revoluci. Vymýšlel také plakáty pro kina, továrny a knižní nakladatele. Než se zaměřil na fotomontáže a fotografii, pracoval jako sochař, malíř a grafik. Jeho fotografie byly sociálně angažované, inovativní svou formou a odlišné od malířské estetiky. Pro své analyticko-dokumentární soubory využíval často záběry ze zvláštních úhlů – obvykle shora nebo zdola. Fotografii považoval za mnohostranné médium, které nejlépe odráží možnosti aktivního oka.

Aleksander Mikhailovich Rodchenko (; – December 3, 1956) was a Russian artist, sculptor, photographer and graphic designer. He was one of the founders of constructivism and Russian design; he was married to the artist Varvara Stepanova.  Rodchenko was one of the most versatile Constructivist and Productivist artists to emerge after the Russian Revolution. He worked as a painter and graphic designer before turning to photomontage and photography. His photography was socially engaged, formally innovative, and opposed to a painterly aesthetic. Concerned with the need for analytical-documentary photo series, he often shot his subjects from odd angles—usually high above or down below—to shock the viewer and to postpone recognition. He wrote: "One has to take several different shots of a subject, from different points of view and in different situations, as if one examined it in the round rather than looked through the same key-hole again and again."


Život.

Theo van Gogh se narodil jako syn faráře holandské reformované církve Theodora van Gogha a jeho ženy, dcery knihaře Anny Cornelie, rozené Carbentové, (1819–1907). Od roku 1872 se svým, o čtyři roky starším bratrem Vincentem udržoval rozsáhlou korespondenci. Vincent tehdy pracoval v Haagské filiálce uměleckého obchodu Goupil & Cie. 1. ledna 1873 do bruselské pobočky téhož podniku nastoupil jako učeň Theo. Zatímco Vincent v červnu přešel do londýnské filiálky, Theo začal pracovat ve filiálce haagské. Tato filiálka byla původně založena Theovým strýcem, ale později ji pro svou rozsáhlou síť uměleckých obchodů získal velký francouzský umělecký obchod Goupil. Zde se Theo jako obchodník s uměním osvědčil, a byl proto povolán do hlavního obchodu firmy v Paříži. Zde pracoval do roku 1890. Po tragické smrti svého bratra Vincenta van Gogha podal Theo v práci výpověď; o několik týdnů později u něj propuklo šílenství, kdy se pokusil v záchvatu zuřivosti zabít svou ženu a dítě. Theo byl internován na psychiatrické klinice v Passy, odkud ho manželka odvezla na zotavenou zpět do Holandska. Koncem roku 1890 byl Theo raněn mrtvicí, ochrnul na polovinu těla a 25. ledna 1891 zemřel.

Význam Theo van Gogha.

Kromě děl tehdy běžného akademického umění Theo nakupoval a vystavoval jako prakticky jediný v Paříži obrazy řady dnes slavných, v té době však ještě zcela odmítaných, ba opovrhovaných malířů. Vedle bratra Vincenta jimi byli impresionisté, například Claude Monet a Edgar Degas. Z poimpresionistů pak Paul Gauguin, Paul Cézanne, Henri de Toulouse-Lautrec, Henri Rousseau, Camille Pissarro a Georges Seurat. Nákupem jejich děl je Theo výrazně finančně podporoval a přispíval k jejich popularitě. Navíc se jeho obchod stal místem setkávání a diskusí těchto tvůrců.

Theodorus (Theo) van Gogh (1. května 1857, Zundert u Bredy – 25. ledna 1891, Utrecht) byl mladší bratr malíře Vincenta van Gogha (1853–1890) a významný, v Paříži působící holandský obchodník s obrazy. Od roku 1880 byl hlavním mecenášem Vincenta van Gogha.

Theodorus "Theo" van Gogh (; 1 May 1857 – 25 January 1891) was a Dutch art dealer. He was the younger brother of Vincent van Gogh, and Theo's unfailing financial and emotional support allowed his brother to devote himself entirely to painting. Theo died at the age of 33, six months after his brother died at the age of 37.  Theo is widely known for his influence on his brother; however, this often overshadows the significant impact that Theo made on the art world as a renowned art dealer: Theo played a crucial role in the introduction of contemporary Dutch and French art to the public.


Archduchess Maria Anna of Austria (1738–1789)

Původ.

6. října 1738 porodila arcivévodkyně Marie Terezie svému manželovi toskánskému velkovévodovi Františku Štěpánovi Lotrinskému druhou dceru, která byla následujícího dne pokřtěna jmény "Marie Anna Josefa", ale v rodině jí říkali Marianna.  Vyrůstala v početné rodině, mezi její sourozence patřili např. budoucí panovníci Svaté říše římské Josef II. a Leopold II. nebo pozdější francouzská královna Marie Antoinetta. Mezi sourozenci nezaujímala výsadní postavení, protože nebyla ani vytoužený následník Josef ani matčina oblíbená dcera Marie Kristina, s nimiž měla po Josefově sňatku s Isabelou Parmskou velmi špatné vztahy (údajně proto, že neměla švagrovou ráda, což se jejího zamilovaného bratra dotklo). Naopak dobře vycházela se sestrami, pozdější neapolsko-sicilskou královnou Marií Karolínou a parmskou vévodkyní Marií Amálií, stejně jako s bratry, budoucím císařem Leopoldem II. a biskupem Maxmiliánem.

Dětství a život ve Vídni.

Každé dítě Marie Terezie dostalo po narození svůj vlastní dvůr v čele s vychovatelem či vychovatelkou, kterým udělovala pokyny přímo Marie Terezie. Jejím výchovným krédem byla poslušnost, zbožnost a kázeň. Kladla také velký důraz na zdravou stravu, osobní hygienu a dostatečný pohyb na čerstvém vzduchu, což byly na tehdejší dobu velmi pokrokové myšlenky.  Marianninou vychovatelkou se stala hraběnka Belruptová a personál tvořili jedna komorná, tři služebné a jeden sluha. Malá princezna nebyla jazykově nadaná, nikdy se nenaučila pořádně německy ani francouzsky. Zato měla umělecké a vědecké sklony - výborně tančila, dobře zpívala, hrála divadlo, kreslila a malovala akvarely. Také hodně četla a později se zabývala fyzikou, mechanikou, chemií, botanikou a mědirytectvím. Pro přírodní vědy ji získal její učitel, dvorní rada Ignác Antonín Born, pro lov a numismatiku zase její otec, jehož sbírky mincí zdědila a rozšířila. Sama také napsala odbornou příručku o pamětních mincích vydaných za vlády Marie Terezie.  Krátce poté, co Marianna dosáhla dospělosti, nastal v jejím životě osudový zlom. V roce 1757 prodělala těžký zápal plic, přičemž dokonce přijala za přítomnosti rodiny poslední pomazání. Tato nemoc zřejmě měla za následek tuberkulózu páteře, došlo k zkřivení držení těla a následně ke vzniku hrbu. Naděje na sňatek byly ty tam, a tak se mladá arcivévodkyně pustila do studia, hlavně mechaniky a botaniky.  2. února 1766 se stala, z pověření Marie Terezie, představenou Ústavu šlechtičen na Hradčanech s částkou 20 000 zlatých ročně. Ona sama však Prahu nikdy nenavštívila a jako záminka jí posloužilo chatrné zdraví. Místem jejího života se měl stát Klagenfurt, který navštívila v roce 1765, třebaže proti tomu stáli jak matka, tak císařský bratr. Nakonec ale dala Marie Terezie příkaz ke stavbě paláce ve Völkermarktu na předměstí Klagenfurtu. Stavba vyrostla pod taktovkou dvorního architekta Nikolase, svobodného pána z Pacassi, podle vzoru Hetzendorfského zámku u Vídně.  V roce 1767 se Marianna stala členkou "Mědirytecké akademie" ve Vídni a o dva roky později "velkovévodské Akademie umění" ve Florencii.

Život v Klagenfurtu.

Po matčině smrti se rozhodla opustit Vídeň, prodala sbírky minerálů univerzitě v Budě, rozsáhlou knihovnu nechala začlenit do "Vídeňské univerzitní knihovny" a početnou sbírku hmyzu zrušila. Nakonec rozpustila dvůr a půl roku po matčině smrti se vydala do Klagenfurtu, kam dorazila s dvaadvaceti členy doprovodu 25. dubna 1781. Zde žila skromný život pod ochranou představené Alžbětinek, své přítelkyně Xaverie Gasserové. Jeptiškou se sice stát nechtěla, i když se jednou nechala namalovat v řádovém oděvu, ale účastnila se duchovních cvičení jeptišek i svatého přijímání.  Trochu kulturního života si však dopřála také. Ve svém zámku Annabichl uspořádala několik plesů a v roce 1782 vyjížďku na saních. Stejně jako ve Vídni se i zde obklopovala svobodnými zednáři, mezi něž patřil jak její otec, tak dvorní rada Born či správce jejího dvora František Josef Enzenberg. Účastnila se zednářských setkání a podporovala je. Proto byla v roce 1783 na její počest v Klagenfurtu založena zednářská lóže „U dobročinné Marianny“.  Enzenberg nadchl Mariannu pro archeologii, pročež investovala 30000 zlatých do vykopávek u Maria Saalu. Některé z nalezených věcí si ponechala, ale většinu odeslala své sestře na Sicílii, kam však nikdy nedopluly - loď se i s archeologickými nálezy potopila v Jaderském moři.  Ze sourozenců ji navštívili bratři Maxmilián, Josef II. (1783), Leopold (1784) a sestra Marie Amálie z Parmy, s kterou si také dopisovala. Návštěvy však pouze nepřijímala, ale také je sama vykonávala. Po návratu z jedné z nich, kdy ji obyvatelé slavnostně přivítali zpět v Klagenfurtu, pronesla: "„Jsem mezi vámi tak šťastná. Tak dobrá a otevřená srdce jsem ještě nikde nenalezla. Čtyřicet let jsem žila ve Vídni a nikdo mi tam nedal najevo, že mě má rád.“"  S padesáti tisíci, které ji přidělil bratr Josef, se počala věnovat pomoci bližním. Darovala velké peněžní částky na chudé, jimž je přiděloval zemský hejtman. Zasadila se o opravu klášterního a farního kostela v Klagenfurtu, částečně hrazenou ze státního náboženského fondu. V roce 1783 nechala na vlastní náklady opravit budovu kláštera. Naplánovala také výstavbu nemocnice, kterou její bratr zamítl, ale o pár let později uvolnil finanční prostředky na rozšíření stávajícího klášterního špitálu. Krátce před svou smrtí ještě zorganizovala, spolu se sestrou, neapolsko-sicilskou královnou Marií Karolínou, dodávky levného obilí z jižní Itálie pro neúrodou postižené Korutany.  Marie Anna neměla pevné zdraví, prodělala několik zápalů plic a nemocná páteř ji způsobovala problémy s dýcháním a kašel. Chůze pro ni byla problematická, ke konci života se pohybovala na vozíku, což způsobovala i její nadváha. Trpěla také migrénami a nespavostí. 3. listopadu 1789 přijala poslední pomazání a o šestnáct dní později zemřela. Její majetek zdědil Alžbětinský klášter.

Zajímavosti.

Ve sbírce nerostů a zkamenělin této šlechtičny se nacházel také vůbec první objevený exemplář druhohorního ptakoještěra (dnes má vědecké jméno "Aurorazhdarcho micronyx"). Později se nacházel ve sbírkách maďarských univerzit a přezdívalo se mu Pester Exemplar. Byl objeven někdy mezi rokem 1757 a 1779 a ve sbírkách arcivévodkyně jej zkoumal i její učitel, geolog a mineralog Ignác Born.

Odkazy.

Reference.

Informace obsažené v článku pocházejí z knihy od Friedricha Weissensteinera, Dcery Marie Terezie.

Marie Anna Habsbursko-Lotrinská (6. října 1738, Vídeň – 19. listopadu 1789, Klagenfurt) byla dobročinnou a sociálně angažovanou dcerou královny Marie Terezie a císaře Františka I. Štěpána, která se nikdy neprovdala. Je považována za druhou zakladatelku Alžbětinského kláštera v Klagenfurtu.

Archduchess Maria Anna of Austria (Maria Anna Josepha Antonia; 6 October 1738 – 19 November 1789) was the second child of Francis I, Holy Roman Emperor, and Maria Theresa, Queen of Hungary and Bohemia. As a child, and for a time the eldest surviving child, she was heiress presumptive, but she suffered from ill health and physical disability, and did not marry. In 1766 she became abbess of the "Frauenstift" in Prague. Soon thereafter she moved to Klagenfurt and remained there for the rest of her life. Her palace in Klagenfurt, the "Mariannengasse", now houses the Episcopal Palace.