Historie.

Nápad na vytvoření turistické magistrály poprvé zazněl na setkání Sudetské komise Polské tatranské společnosti, které se konalo 24. října 1947. V následujícím roce začaly práce na značení magistrály. U příležitosti 100. výročí turistiky v Polsku v 1973 pojmenovala Komise horské turistiky Centrální správy PTTK Hlavní sudetskou magistrálu po Mieczysławu Orłowiczovi jako uznání za jeho přínos k turistice a vlastivědě.

Průběh.

V průběhu let se trasa magistrály měnila. V současnosti začíná ve Świeradowě-Zdróju, vede Jizerskými horami (Wysoka Kopa, 1126 m n. m.; Wysoki Kamień, 1058 m n.) do Sklářské Poruby, potom Krkonošemi (Vodopád Kamieńczyka, Vysoké Kolo – 1509 m n. m., Sedlo pod Sněžkou – 1389 m n. m.) do Karpacze; dále pokračuje Janovickým rudohořím (Skalnik, 945 m n. m.) do Křešova, Meziměstskou vrchovinou ("Góry Kamienne" – Kamenné hory) a Černými horami ("Góry Czarne") do Jedliny-Zdróje, následují Soví hory (Velká Sova, 1015 m n. m.), Stříbrný průsmyk ("Przełęcz Srebrna") oddělující Soví a Bardzké hory. Dále vede přes Vambeřice a Stolové hory do sudetských letovisek: Lázně Chudoba, Dušníky; dále: Orlické a Bystřické hory, vodopád Wilczki, masiv Králického Sněžníku, hory Krowiarki, Lądek-Zdrój, Rychlebskými horami do Paczkówa (kde celá léta končila na železniční stanici) a dále přes Kałków, Hlucholazy a Zlatohorskou vrchovinu do Prudníka. Magistrála míjí některé důležité body, včetně vrcholů: Sněžka a Králický Sněžník.  Délka magistrály je asi 440 km a čas přechodu – 104 hodin.

GSS a Česko.

Hlavní sudetská magistrála se napojuje na česko-Polsko hranici mezi Szrenicou a chatou Slezský dom pod Sněžkou (spolu s Cestou česko-polského přátelství, poblíž vrcholu Skalniak ve Stolových horách, poblíž Podgórzy (městská část Dušník), dále poblíž Lasówky, Rychleb, severně od Kolnovic, poblíž vesnice Podlesie jižně od Hlucholaz a konečně mezi Biskupskou kupou a Zamkowou Górou ve Zlatohorské vrchovině.

Horská turistika.

Magistrála je dostupná celý rok, i když některé z jejích částí mohou být zavřené v zimě kvůli nebezpečí lavin (Krkonoše) a nebezpečných bažin (Stolové hory). Na trase se nachází mnoho horských chat spravovaných PTTK (Polskou turistickou společností). Polské horské chaty jsou povinny ubytovat každého člověka, který není schopen najít jiné místo před západem slunce, nebo v případě nouze, ačkoli v primitivních podmínkách.

Hlavní sudetská magistrala Mieczysława Orłowicze (pol. "Główny Szlak Sudecki imienia Mieczysława Orłowicza", ""GSS"") je pěší turistická magistrála značená červenou barvou, vedoucí ze Świeradowa-Zdróje do Prudníka přes nejzajímavější části Sudet.

Główny Szlak Sudecki (full name Główny Szlak Sudecki im. Mieczysława Orłowicza, which means "Mieczysław Orłowicz Main Sudetes Trail" in Polish) is a public hiking trail in Poland running along the Sudetes. The total length of this route is 350 km and the approximate time to cover it varies between 87 and 90 hours. The trail was constructed in 1947 and throughout its history has been several times modified. It is blazed red.


Historie.

Ibizský podenco vznikl ve Španělsku na Baleárských ostrovech především pro lov králíků a jelenů. Na Baleárské ostrovy je pravděpodobně přivezli Féničané. Výhodou lovů s těmito psy bylo, že dokázali kořist vystopovat, štvát a následně usmrtit, takže samotný lovec jen jel na koni za nimi. Předci ibizských podenců jsou pravděpodobně staří egyptští psi z doby před 5 000 lety. Postupem času se z hladkosrsté varianty vyvinula i hrubosrstá, nicméně, ta je v současné době vzácná. Ke svému původnímu účelu se již plemeno nevyužívá; dnes jej uvidíme jen jako společníka nebo psího sportovce, který se hodí pro coursing neboli psí závody.  FCI je plemeno zařazené ve skupině špicové a plemena primitivní, v sekci primitivní lovecká plemena, kde mu dělají společnost sicilský chrt, portugalský podenco, kanárský podenco a faraonský pes. Z těchto plemen je ibizský podenco největší.  Oficiální používaná zkratka v Česku je IP.

Vzhled.

Ibizský podenco je elegantní a hbitý pes s atletickou a atraktivní postavou. Vyniká i elegantním pohybem. Jeho velké vzpřímené uši - charakteristický znak plemene - jsou široké na základně a směrem ke špičce se zužují. Krk je dlouhý a štíhlý. Jeho srst, která pokrývá celé tělo, může být hladká nebo hrubá, obě dvě varianty ale mají typické zbarvení, tedy různé kombinace bílého podkladu a červených znaků. Jeho oči jsou jantarové barvy a mají ostražitý a inteligentní výraz.Hmotnost se pohybuje mezi 19 - 25 kg, výška u psů mezi 66 až 72 cm, u fen mezi 60 - 67 cm. Výrazný pohlavní dimorfismus .

Povaha.

Ibizský podenco je inteligentní, aktivní, a bystrý pes. V žebříčku inteligence psích plemen dle Stanleyho Corena jsou na 53. místě. Jsou to hraví a veselí psi, někdy se jim přezdívá i "klauni psího světa". Ačkoli mohou být poněkud nezávislí a tvrdohlaví. Obecně jsou tišší, ale přesto jsou to dobří hlídači, kteří imponují hlavně velikostí. Vůči majiteli jsou loajální, ale nikdy přehnaně oddaní a udržují si svoji čest a pýchu, K dětem jsou přátelští a zpravidla s nimi dobře vycházejí. Psi jsou dominantnější než feny a dva psi na jednom území mohou být problémem. Mají sklony pronásledovat vše, co se pohybuje, nevyjímaje jiná domácí zvířata nebo cyklisty. O tomto psím plemeni je známo, že dokáží přeskočit i velmi vysoké překážky, vysoký plot je tedy nutností. Je pro ně typický "lov očima". To znamená, že pokud něco uvidí, rozběhne se za tím, proto není vhodné pouštět ji z vodítka — je totiž velmi těžké ji přivolat. řídí se tedy hlavně zrakem a pokud jsou ve volném prostoru na volno. Přivolání je potřeba trénovat od mládí.

Zdraví.

Pro ibizského podenca a jiné chrty je typické, že jen zřídka trpí dědičnou nemocí. Mezi menší zdravotní problémy pro toto plemeno patří záchvaty a alergie, vzácně šedý zákal nebo hluchota. Nejcitlivější je plemeno na oči, proto je vhodné před zařazením do chovného programu nechat psa prověřit.

Ibizský podenco, známý také jako ibizský chrt či baleárský chrt (španělsky: "podenco ibicenco" anglicky: "Ibizan Hound") je španělské psí plemeno. Bylo uznáno Mezinárodní kynologickou federací (FC) a je řazeno do skupiny špicové a primitivní plemena.

The Ibizan Hound (, ) is a lean, agile dog of the hound family. There are two hair types of the breed: smooth and wire. The more commonly seen type is the smooth. Some consider there to be a third type, long, but the longhair is most likely a variation of the wire.


Gameplay.

Hra je strategie – tedy hra, kde se hráč „dívá“ ze vzduchu, a vytváří si svou armádu, se kterou poté bojuje. Hráč si staví svou armádu pomocí budov, ale i surovin jako je dřevo, kámen a jídlo. Dřevo se získá ze stromů, kámen z kamenné hromady a jídlo ze zvířat, z ryb a z bobulných keřů. Tyto zdroje surovin se nachází všude po herní mapě. Každá budova či nová jednotka vždy stojí určitý počet různých surovin.  Každá jednotka má speciální funkci, určitý počet zdraví a rozsah poškození, které mohou udělit. Většinou se bojuje proti jinému týmu, který má však většinou již od začátku hry silnější armádu. Boje mohou být jak na pevnině, tak i na vodě. Nebojuje se zde ovšem pouze proti druhým lidským týmům, ale i proti zvířecí fauně, která je velmi pestrá. Zvířata jsou mírumilovná, některá neutrální a některá i agresivní.  Také jsou zde i různá prostředí, obsahující různou zvěř. Mezi ně se řadí: trvale zimní prostředí (všude sníh a led), prostředí podobné mírnému pásu v období listopadu, džungle, pouště, ale i vulkanické prostředí plné sopečných hornin a lávových proudů. Ve hře se nachází i artefakty – speciální předměty které umocní hráčovy herní „schopnosti“. Ve hře se odemykají nové budovy a jednotky pomocí získání nové epochy.

Příběh.

Příběh se odehrává v Londýně na počátku 20. století. Jarvis Babbit, vůdce společnosti SEAS (the Society of Exact Alternative Science), objevil paralelní svět. Tento svět se moc neliší od lidského světa, ale jsou zde jiné kontinenty, stále zde žijí dinosauři a pravěcí savci, lidé tu jsou zhruba na úrovni středověku a není zde elektřina. Jarvis povolá amerického geologa Anthonyho Cola, švédskou bioložku Stinu Holmlundovou a maďarského psychického génia Bélu Andràse Benedeka. Tento tým nechá Jarvis poslat „anomálií“ rovnou do paralelního světa („Paraworld“) na výzkumnou expedici. Nicméně když objeví skutečné plány společnosti SEAS (ovládnout celý paralelní svět a tyto tři hrdiny zabít), rozhodnou se, že to společnosti zarazí.  Postupně se dostávají přes celý svět a různé frakce přimějí přidat se na jejich stranu, aby bojovali proti SEAS. Také zde objeví dvě slavné osobnosti skryté podobným, ale jiným jménem (Nikolaje Teslu a Charlese Darwina). Nakonec sjednotí většinu obyvatelstva paralelního světa a vydají se rovnou k základně SEAS, nacházející se v nehostinné sopečné krajině. Postupně se dostanou až k Jarvisovi a k zařízení, které je schopno vytvořit „anomálii“, a tou se dostat zpět do svého „normálního“ světa. Tři hrdinové se dostanou přes most až k zařízení, ale zastaví je Jarvis ve svém obřím robotovi podobném štíru, který je poháněn energií ze všudypřítomných sopek rozmístěných po okolí. Tento stroj hrdinové zničí a Jarvis přepadne přes most, ale zachytí se. Anthony mu nabízí ruku, aby mohl Jarvise zachránit, ale Jarvis se dobrovolně pustí a spadne do lávy. Hrdinové otevřou portál a dostanou se zpět do svého světa, avšak je tu jeden háček – naruší se rovnováha mezi světy, dinosauři začnou pronikat do lidského světa, a to ve velkém množství. V závěru hry jde pouze vidět, jak dinosauři loví lidi i auta, a způsobují naprostou destrukci Londýna.

Gold edition.

6. února 2007 byla vydána verze Paraworldu jménem Gold edition. Tato edice přinesla nové prvky jako jsou nové hlavní postavy David Leighton a Heinrich Kleemann nebo tři nové mise (4.1, 4.2 a 4.3). Z cizích postav přibyl nemrtvý válečník (seveřanská jednotka), seveřanský plamenometčík, plamenometčík pouštního lidu a plamenometčík dračího klanu. Bylo také rozšířeno vylepšování lodí (u dračího klanu) nebo se zde objevila budova pouštního lidu v podobě totemu z lebek. Golden edition přidala také nová divoká zvířata: Giganotosaurus, Liopleurodon, Edmontosaurus, Mosasaurus, Tarbosaurus, Euoplocephalus, Heterodontosaurus, Amargasaurus a Gigantopithecus. Přidán byl i SDK editor map a byly opraveny některé bugy.

Hlavní postavy (hrdinové).

Hlavními postavami hry jsou Anthony Cole, Stina Holmlund, Béla Andràs Benedek, Ada Loven, Nikolaj Taslow, James Warden, Arch Druid, The Trader Triplets, Jarvis Babbit, David Leighton, The Governer, Heinrich Kleeman, Tarna, Miyagi.

Hratelné frakce.

Ve hře Paraworld jsou celkem tři hratelné frakce: Seveřané (podobní vikingům, používají pravěké savce), Pouštní lid (podobný africkým kočovníkům z pouště; jde o kočovný kmen, jako jediní mají pojízdnou hlavní budovu) a Dračí klan (lid podobný asiatům; mají velmi vyvinutou technologii, včetně střelného prachu a bomb).  Mód SEAS přivedl do hry novinku – hráč může hrát za společnost SEAS, která se spíše spoléhá na svou vyvinutou technologii: roboty na páru (elektřičtí roboti v paralelním světě nefungují, jelikož tam není elektřina).

ParaWorld je real-time strategická počítačová hra, která byla vydána 25. září 2006. Hra byla vyvinuta německou firmou SEK (Spieleentwicklungskombinat) se sídlem v Berlíně a je vydávána společnostmi Sunflowers, Deep Silver a Aspyr. Obsahuje hru pro jednoho hráče (single-player) a hru pro více hráčů (multi-player). Hra obsahuje více než 50 prehistorických zvířat, zejména dinosaury a prehistorické savce. Protože využívá Tagesu, se hrou se nainstaluje ovladač k ochraně proti kopírování (ovladač ve formě kódu).  Dne 6. února 2007 byla vydána Gold edition hry Paraworld, která přidává nová zvířata, nové jednotky, dva nové hrdiny, tři nové mise a editor map. Gold edition také opravilo pár bugů. Také vyšel oblíbený SEAS mód, kde si hráč může zahrát i za zlou stranu SEAS.

ParaWorld is a real-time strategy PC game released on September 25, 2006. It was developed by the German company SEK (Spieleentwicklungskombinat), based in Berlin. The game features more than 50 prehistoric animals, especially dinosaurs and Pleistocene mammals. The game uses TAGES, and therefore installs a driver on the system for copy protection.


Původ.

Po nástupu dynastie Trastámarů na španělský trůn v roce 1369, byli "grandy" nazýváni nejvyšší představitelé nejmocnějších feudálních rodů, pocházejících z královské krve. Původ španělského grandstva, tak jak je známe dnes, se však ustálil až za panování Karla I. Španělského.  V roce 1520, krátce po své korunovaci císařem Svaté říše římské (jako Karel V.), zavedl rozlišování mezi prostou šlechtou (tzn. nositeli šlechtického titulu) a "grandy" (pocta udělovaná panovníkem, jež byla vázána ke šlechtickému titulu), přičemž titul španělských grandů byl spojen s výsadou "cobertury" – právem setrvat s pokrývkou hlavy i v přítomnosti krále (odtud také pochází tradiční formule udělené hodnosti: "¡Cubríos!"). Mezi další výsady patřilo například právo sedět v přítomnosti krále a také nemohl být takový šlechtic uvězněn, pouze s výjimkou přímého příkazu samotného panovníka.  V tomto prvním rozlišení z roku 1520 byli uznáni za "Grandy" představitelé tehdejších pětadvaceti předních a nejstarších šlechtických titulů:  Badatelé se shodují na tom, že mezi těmito prvními "grandy" neexistovalo právo přednosti, a protokolární řazení probíhalo v pořadí, v jakém byl titul udělen. Těchto dvacet pět původních pánů (včetně několik dalších, jimž bylo grandství uděleno za panování Karla I. a jeho syna Filipa II.), jsou označováni jako "Grandi prvního řádu". Jedná se celkem asi o čtyřicet titulovaných rodů ke konci 16. století.  Až na několik výjimek, jako například potomci Kryštofa Kolumba (vévodové z Veraguy, uděleno v roce 1537), tyto význačné osobnosti představovaly nejmocnější skupinu ve středověkém Španělsku s obrovskou územní i ekonomickou mocí.

Pozdější vývoj.

V 16. století se několika titulovaným dostalo vysoké pocty v podobě grandátu, mezi nimi např. hrabě-vévoda z Olivares neboo hrabě z Oñate.  S nástupem Bourbonů na španělský trůn, byli titul španělského granda udělen také některým francouzským pairům, kteří pomáhali Filipovi V. během války o španělské dědictví. Od té doby španělští panovníci v omezené míře pokračují v udělování tohoto vysokého titulu význačným osobnostem španělského veřejného života, jako v případě Adolfa Suáreze, předsedovi vlády v době španělského přechodu k demokracii, jemuž král Jan Karel I. udělil grandství společně s vévodským titulem.  19. století přineslo velké rozdíly mezi grandy prvního řádu a zbytkem nositelů tohoto titulu, a současně značný nárůst počtu grandů, kdy byl tento titul udělen mnoha politickým a vojenským činitelům.

Současný stav.

Hlava 62 demokratické ústavy Španělského království z roku 1978 králi přiznává “právo milosti” (španělsky:"Derecho de Gracia"), kterým se upravuje současná španělská legislativa ohledně šlechtických titulů.  Ačkoli je predikát „grand“ tradičně spojen s vévodským titulem, může rovněž accompagnare tituly markýz, hrabě, vikomt, baron nebo svobodný pán, včetně takových případů, kdy může být udělen výhradně predikát bez jakéhokoli šlechtického titulu. Španělští grandi, jejich zákonné manželky a prvorozené děti požívají nároku na oslovení "Excelentísimos Señores", neprovorozené děti grandů mají titul "Ilustrísimos Señores".

Privilegia.

Španělští grandi v dějinách požívali četných privilegií, kterých postupně ubývalo počínaje 19. století. Posledním takovým privilegiem byl nárok na diplomatický pas při zahraničních cestách. Toto privilegium bylo zrušeno královským dekretem 1023/1984. Španělští grandi měli diplomatický pas, neboť v mnoha případech skutečně tradičně zastupovali či reprezentovali Španělskou korunu.  V dnešní době predikát španělský „grand“ nepřináší žádná právní privilegia, kromě čestných, protokolárních a společenských, spojených s titulem "Excelentísimos Señores".

Grand je příslušník španělského "grandátu" (: "Grandeza de España"), což je nejvyšší šlechtický titul ve Španělském království, v pořadí hned za španělskými infanty, titulem, který náleží pouze potomkům krále a dětem asturského knížete.  Španělští grandi jsou zřejmě pokračovateli starobylých "ricoshombres" v královstvích Kastilie a León, Aragonie a Navarra, přičemž "grandeza" je nejvyšší stupeň španělské aristokracie.

Grandee (; , ; , ) is an official aristocratic title conferred on some Spanish nobility and to a lesser extent, Portuguese nobility. Holders of this dignity enjoyed similar privileges to those of the peerage of France during the , though in neither country did they have the significant constitutional political role the House of Lords gave to the Peerage of England and later Peerage of the United Kingdom. In Spanish eyes, "Grandee of Spain" is the highest dignity of nobility in all of Europe, due to its privileges having been greater than those of other similar European dignities, such as the peers of France or the peers of Great Britain.  All Spanish dukedoms are automatically attached to a Grandeeship yet only a few Marquessates, Countships, Viscountcies, Baronies and Lordships have the distinction. A single person can be a Grandee of Spain multiple times, as Grandeeships are attached, with the exception of a few cases, to a title and not an individual. Consequently, nobles in Spain with more than one title, most notably the Duchess of Medinaceli and the Duke of Alba, are Grandees 10 and 9 times respectively.  As of 2018, Grandeeships totalled 417 out of the 2,942 extant titles in Spain (approximately 14%) of which there were 153 Dukedoms, 142 Marquessates, 108 Countships, 2 Viscountcies, 2 Baronies, 3 Lordships and 7 hereditary yet non title-attached Grandees. Despite losing their last legal privilege in 1984, when the right to possess diplomatic passports and immunity were revoked for all Grandees of Spain, they still enjoy certain ceremonial privileges. All Grandees are entitled to remain covered in the presence of the King of Spain, as well as being addressed by him as (cousin), a privilege that originated in the 16th century, when most Grandees were close relatives of the Monarch.  In addition, the term can refer to other people of a somewhat comparable, exalted position, roughly synonymous with magnate; formerly a rank of high nobility (especially when it carried the right to a parliamentary seat). By extension, the term can refer informally to any important person of high status, particularly wealthy, landed long-time residents in a region. In the United Kingdom the term is currently and informally used of influential and long-standing members of the Conservative Party, Labour Party and Liberal Democrats, and has had more specific meanings in the past.


Život.

Mládí.

Timothy Peake pochází z jihoanglického Chichesteru, po střední škole studoval v letech 1990–1992 na Královské vojenské akademii v Sandhurstu. Poté sloužil v "Army Air Corps" Britské armády jako velitel čety vrtulníků u pluku "The Royal Green Jackets" v Severním Irsku, později i v Německu, Makedonii, Keni, Kanadě, Bosně a Afghánistánu; v letech 1999–2002 sloužil v USA, po návratu do roku 2009 ve Velké Británii. Roku 2006 získal bakalářský titul v oboru letová dynamika na "University of Portsmouth". Během své vojenské kariéry nalétal přes 3000 hodin na 30 typech vrtulníků. Roku 2009 odešel z armády k podniku AgustaWestland na místo zkušebního pilota.

Astronaut.

Roku 2008 se přihlásil do 4. náboru astronautů Evropské kosmické agentury (ESA), uspěl a 20. května 2009 byla zařazen do oddílu astronautů ESA. Základní výcvik v Evropském astronautickém středisku () v Kolíně nad Rýnem oficiálně zakončil 22. listopadu 2010.  Během výcviku absolvoval stáže v Rusku i USA. Roku 2011 s dalšími kosmonauty v rámci tréninku přežití v extrémních podmínkách strávil týden v podzemí průzkumem jeskynního komplexu na Sardinii. Následujícího roku se účastnil expedice NEEMO-16 – 16denního pobytu v podmořské výzkumné stanici NASA u břehů Floridy.  V květnu 2013 byl zařazen do posádky Expedice 46/47 na Mezinárodní vesmírnou stanici (ISS). Start byl plánován na konec listopadu 2015 v lodi Sojuz TMA-19M; velitelem Sojuzu byl určen zprvu Sergej Zaljotin, později Jurij Malenčenko, třetím členem posádky Timothy Kopra. Do vesmíru vzlétli 15. prosince 2015, téhož dne se jejich loď spojila se stanicí a kosmonauti se zapojili do práce Expedice 46. Jako první britský kosmonaut vystoupil 15. ledna 2016 do volného vesmíru, aby s americkým kolegou Timem Koprou, vedoucím výstupu, vyměnili vadný regulátor napětí. Celkově se jednalo o 192. výstup z ISS. Výstup trval 4 hodiny a 43 minut.  V březnu 2016 při přeletu ISS nad územím Česka navázal spojení se studenty gymnázií v Olomouci. Během deseti minutového rozhovoru zodpověděl na 18 otázek. Šlo o vůbec první radiokomunikační spojení s ISS z území České republiky. Na ISS žil a pracoval do 18. června 2016, kdy se s Malenčenkem a Koprou v Sojuzu TMA-19M přistáli v kazašské stepi. Jejich let trval 185 dní, 22 hodin, 11 minut a 30 sekund.  Timothy Peake je ženatý, má dva syny.

Timothy Peake (* 7. dubna 1972 Chichester, Spojené království) je britský astronaut od května 2009, člen oddílu astronautů Evropské kosmické agentury (ESA) a bývalý pilot "Army Air Corps". V květnu 2013 byl jmenován členem Expedice 46 a 47 Mezinárodní vesmírnou stanici (ISS), do vesmíru se na půl roku vydal v prosinci 2015. Jako první britský astronaut vystoupil v lednu 2016 do volného vesmíru.

Major Timothy Nigel Peake (born 7 April 1972) is a British Army Air Corps officer, European Space Agency astronaut and a former International Space Station (ISS) crew member.  He is the first British ESA astronaut, the second astronaut to bear a flag of the United Kingdom patch (the first was Helen Sharman, who visited Mir as part of Project Juno in 1991), the sixth person born in the United Kingdom to go on board the International Space Station (the first was NASA astronaut Michael Foale in 2003) and the seventh UK-born person in space. He began the ESA's intensive astronaut basic training course in September 2009 and graduated on 22 November 2010.


Osobní život.

Narodil se ve městě Elderslie ve Skotsku, kde vyrůstal se svými staršími i mladšími sestrami. Jeho matka Pat je učitelkou a otec Richard pracuje jako hasič.  Od roku 2011 žil s herečkou Jennou Coleman. V roce 2015 se pár rozešel. Chodil také s televizní moderátorkou Laurou Whitmore, modelkou Suki Waterhouse a herečkou Ellie Bamber, s níž chodil od roku 2017 do prosince 2018.

Kariéra.

Ve věku jedenácti let se přidal do divadelního kroužku, aby překonal svou stydlivost. Brzy poté byl obsazen do role malého Andyho v televizním filmu "Spoluvina" a poté do hlavní role v televizním seriálu "Barmy Aunt Boomerang", který se natáčel v letech 1999 a 2000. V roce 200 absolvoval na Skotské královské divadelní a hudební akademii (Royal Scottish Academy of Music and Drama).  Během studia pracoval s divadelními společnostmi, na což navázal hrou "Tom Fool", která byla úspěšná, přesunula do Londýna, kde si Madenna všiml tým z divadla Globe. V posledním ročníku na škole byl obsazen do role Romea v "Romeovi a Julii" v uvedení divadla Globe během letních prázdnin v roce 2007. O rok později na divadelním jevišti ztvárnil Calluma McGregora ve hře "Noughts and Crosses".  V roce 2009 získal hlavní roli Deana McKenzieho v seriálu "Hope Springs" a dále také roli Ripleyho v hororu "Chatroom" či Kirka Brandona v televizním filmu "Neobyčejný život Boy George". V letech 2011 až 2013 se na televizní obrazovce objevoval jako Robb Stark ve fantasy seriálu "Hra o trůny". V květnu 2013 byl vybrán do role prince do hraného filmu z produkce Disney, "Popelka", který měl premiéru v březnu 2015.  V roce 2019 získal Zlatý glóbus za nejlepší mužský herecký výkon v dramatickém seriálu za hlavní roli v seriálu "Bodyguard". Ve stejném roce ztvárnil manažera Eltona Johna v životopisném hudebním filmu "Rocketman". V květnu 2019 bylo oznámeno, že je zvažován do nadcházejícího filmu "The Eternals" z produkce Marvel Studios.

Richard Madden (* 18. června 1986 Elderslie, Skotsko) je skotský divadelní, filmový a televizní herec. Mezi jeho nejznámější role patří Robb Stark ze seriálu "Hra o trůny" a princ Kit v pohádce "Popelka".

Richard Madden (born 18 June 1986) is a Scottish film and television actor. Born and raised in Renfrewshire near Glasgow, Madden rose to prominence in 2011 for his portrayal of Robb Stark in the first three seasons of HBO's fantasy drama "Game of Thrones", for which he received the Screen International Award for Star of Tomorrow. In 2018, he gained acclaim for his performance as a war veteran and Principal Protection Officer in the BBC thriller series "Bodyguard", for which he won the Golden Globe Award for Best Actor – Television Series Drama.  Madden made his screen debut as a child actor and later began performing on stage whilst a student at the Royal Conservatoire of Scotland. In 2007, he toured with Shakespeare's Globe company as Romeo in "Romeo and Juliet", a role he reprised in the West End in 2016. His other television and film credits include the lead role of Cosimo de' Medici in the first season of the historical fiction series "Medici" (2016), Prince Kit in Disney's live-action "Cinderella" (2015), John Reid in the biopic "Rocketman" (2019), and a lieutenant in the epic war film "1917" (2019).


Hitlerův rozkaz zničit Varšavu.

Němečtí okupanti považovali Varšavu za centrum polského odboje proti nacistickému „novému řádu“. Ačkoli se v rámci Generálního gouvernementu snažili polské hlavní město degradovat do role provinčního města, Varšava byla stále centrem polského politického, intelektuálního a kulturního života. Sídlilo zde také velení Polského podzemního státu a fungovaly zde také obzvláště silné a dobře organizované struktury odbojového hnutí. Generální guvernér Hans Frank si 14. prosince 1943 zapsal do deníku: „Máme v této zemi jeden bod, z něhož pochází veškeré zlo: je to Varšava. Kdybychom v Generálním gouvernementu neměli Varšavu, neměli bychom 4/5 obtíží, s nimiž musíme bojovat. Varšava je a zůstane ohniskem nepokojů, místem, z něhož se neklid rozšiřuje do celé země.“  Vypuknutí varšavského povstání 1. srpna 1944 bylo v této situaci nacistickými vůdci vnímáno jako dokonalá příležitost vyřešit „polskou otázku“. Během projevu k vůdcům vojenských obvodů a velitelům škol, který pronesl v Jägerhöhe 21. září 1944 vzpomínal Reichsführer-SS Heinrich Himmler, že když dostal zprávu o vypuknutí povstání, vyrazil okamžitě za Hitlerem a řekl mu: „Můj Vůdce, není to pro nás příliš vhodná chvíle. Z historického pohledu je [však] požehnání, že to Poláci udělali. Za pět, šest týdnů se z toho dostaneme. A potom bude Varšava – hlavní město, hlava, inteligence toho bývalého 16-, 17milionového národa Poláků – zničena. Tento národ nám už 700 let blokuje Východ a od první bitvy u Tannenbergu nám stojí v cestě. Ale tento historický polský problém už brzy nebude představovat velký problém pro naše děti a pro všechny, kteří přijdou po nás – a dokonce už ani pro nás.“  Během porady, která se odehrála večer 1. srpna 1944 nebo následující den ráno, dal Hitler Himmlerovi a šéfovi generálního štábu Vrchního velení pozemních vojsk (OKH) generálu Heinzovi Guderianovi ústní rozkaz srovnat Varšavu se zemí a vyvraždit všechny její obyvatele. Podle zprávy SS-Obergruppenführera Ericha von dem Bach-Zelewski, který byl jmenován velitelem sil určených k potlačení povstání, zněl rozkaz takto: „každého obyvatele je třeba zabít, brát zajatce je zakázáno. Varšava má být srovnána se zemí. Tímto způsobem vznikne odstrašující příklad pro celou Evropu.“ Šéf von dem Bachova štábu, SS-Brigadeführer Ernst Rode, po válce vypověděl, že SS-Oberführer Oskar Dirlewanger – velitel jedné z jednotek zaměřených na boj proti povstání – obdržel od Himmleta tužkou ručně psaný rozkaz, v němž mu Reichsführer-SS jménem Hitlera oznamoval, že Varšava bude srovnána se zemí a sám Dirlewanger je oprávněn „zabíjet, koho se mu zachce, jak se mu zlíbí“. Hitlerův rozkaz zničit Varšavu dostali také velitelé německé posádky ve Varšavě. SS-Oberführer Paul Otto Geibel, velitel SS a Policie (SS- und Polizeiführer) ve varšavském distriktu, po válce vypověděl, že mu Himmler již 1. srpna večer po telefonu doporučil: „zničte jich desítky tisíc“. Hitlerův rozkaz však platil nejen pro Himmlerovi podřízené útvary SS a policie, ale také pro jednotky Wehrmachtu.

Německé zločiny ve Wole ve dnech 1.–4. srpna.

Od prvních hodin povstání se oddíly německé posádky ve Varšavě dopouštěly mnoha válečných zločinů. Zajaté povstalce stříleli, raněné dobíjeli. Došlo také k prvním vraždám civilního obyvatelstva. K jejich zahájení nebyl potřeba zvláštní Hitlerův rozkaz, protože generál Reiner Stahel měl jako velitel varšavské posádky právo „použít vůči civilnímu obyvatelstvu ve Varšavě všechny prostředky nezbytné k udržení klidu, bezpečnosti a pořádku“.  Zločiny, které Němci ve Wole páchali, neměly zpočátku za cíl kompletní vyvraždění obyvatel čtvrti, ale měly spíše představovat ráznou odvetu za vypuknutí povstání. Za oběť popravám padali především muži podezíraní z účasti v bojích. 1. srpna brzy odpoledne – tedy ještě před vypuknutím povstání – vykonali Němci hromadnou popravu u domu č. 28 v Sowińského ulici (na rohu s Karlińského). Jako odvetu za dřívější potyčku s vojáky Zemské armády, kteří mířili na shromaždiště, zde bylo zastřeleno osm náhodně zadržených Poláků. Na úplném počátku povstaleckých bojů zase německá pěchota s podporou tanků zaskočila v části Woly zvané Koło jednotky poručíků „Ostoji“ a „Gromady“ z obvodu Zemské armády „Wola“. Když rozprášili polské oddíly, podnikli Němci v ulicích Koła štvanici, dobíjeli raněné a zabíjeli zajaté vojáky ZA. 1. srpna zabili Němci také několik civilních obyvatel domu na Okopowé ulici č. 20 a zapálili dům č. 165 na Wolské ulici zvaný Pekiełko, kde zastřelili šest polských mužů.  Vzhledem k početní i technické převaze nepřítele nedokázaly oddíly obvodu ZA „Wola“ dobýt většinu určených cílů. Pouze část této čtvrti se na přechodnou dobu dostala pod kontrolu povstalců. Zásadní vliv na průběh bojů ve Wole mělo to, že touto čtvrtí procházela jedna z nejdůležitějších komunikačních tepen města, trasa Wolska – Chłodna – Elektoralna – Senatorska – Kierbedziův most (tzv. wolská tepna). V létě 1944 to byla jednak z nejdůležitějších zásobovacích tras na centrálním úseku východní fronty, která spojovala se zázemím německé oddíly na pravém břehu Visly. Již od ranních hodin 2. srpna se německé frontové oddíly snažily tuto neuralgickou linii odblokovat. Kvůli tomu se polské oddíly ve Wole již na úplném začátku povstání dostaly do intenzivních obranných bojů. Nepřítel útočil každý den silněji, přičemž se dopouštěl mnoha zločinů na zajatcích i civilním obyvatelstvu. Jak se později ukázala, Wola se stala jednou z varšavských čtvrtí, kde se ještě před příchodem Himmlerem zorganizovaných „posil“ Němci dopustili největších porušení válečného práva.  Vojáci divize „Hermann Göring“, kteří ve Wole bojovali ve dnech 1.–4. srpna, zavraždili cca 400 zajatých povstalců včetně mnoha raněných. Jednotky této divize zároveň – s podporou vojáků 608. obranného pluku – systematicky vyháněly z obytných budov polské civilní obyvatelstvo. Vojáci se přitom dopouštěli vražd, loupeží a znásilnění. 2. srpna shromáždili v zahradě domu č. 43 v ulici Zawiszy dvacet tři polských mužů, které následně zabili granáty. Dalších patnáct mužů Němci zavraždili poblíž na Magistracké ulici č. 9/11. Téhož dne zastřelili také skupinu mužů z domu na Sokołowské č. 26 (roh s Górczewskou) a sedm mužů, které vyvedli z domů č. 17 a 19 na Prądzyńského ulici. Kromě toho 2. srpna Němci uvěznili první skupinu civilních obyvatel v budově kostela sv. Vojtěcha na Wolské č. 76 (další skupiny vyhnanců, zpočátku nevelké, sem přišly 3. a 4. srpna). 3. srpna si němečtí vojáci oblékli bílé pásky, kterými se identifikovali povstalci, a díky tomuto úskoku se jim podařilo dobýt domy č. 12, 14 a 16 na Młynarské ulici. Obyvatele domů ukrývající se ve sklepech zavraždili mj. pomocí granátů, které vhazovali dovnitř.  Německé oddíly bojující ve Wole často využívaly polské civilisty, zejména ženy a děti, jako živé štíty kryjící útok pěchoty nebo tanků. Chycené Poláky nutili také k rozebírání barikád přímo uprostřed bojů. Tuto zločinnou taktiku jako první ve Varšavě použily oddíly Wehrmachtu, teprve později jednotky SS a policie. 2. srpna vojáci divize „Hermann Göring“ použili 50 Poláků přivázaných k žebříku jako krytí pro tanky, které se blížily k pozicím povstalců v oblasti Okopowé ulice. Byl to první zaznamenaný případ, kdy byli polští civilisté během povstání využiti jako živé štíty. Následující den, když německé tanky zaútočily na povstalecké barikády na Wolské ulici, Němci hnali před kolonou tanků skupinu mužů a žen, kteří měli posloužit jako štíty vozidel i pracovní síla k rozebrání barikád. Útok byl zastaven, část civilistů se povstalcům podařilo osvobodit, ale mnoho dalších zemřelo uprostřed křížové palby. V dopoledních hodinách početná skupina tanků z divize „Hermann Göring“ opět udeřila podél Wolské. Před tanky šlo jako krytí přibližně 300 polských civilistů (mužů i žen). Německé koloně se podařilo proniknout přes barikády povstalců a následně přes Towarowou ulici a Aleje Jerozolimskie až k mostu Poniatowského. Teprve tady propustili zbylé přeživší civilisty. Němečtí tankisté využívali polské civilisty jako živé štíty také během bojů ve Wole 4. srpna.

Příchod německých posil.

Ačkoli vypuknutí povstání Němce nezaskočilo po taktické stránce, po operativní stránce se jednalo o neočekávanou událost. Německé velení proto mohlo do boje ve Varšavě poslat pouze ty jednotky, jejichž převelení do Varšavy umožňovala situace aktuálně panující na východní frontě. Již 2. srpna Reichsführer-SS Heinrich Himmler vyrazil letadlem do Poznaně, kde společně s místním gauleiterem Arthurem Greiserem a velitelem 21. vojenského obvodu generálem Walterem Petzelem vytvořili policejní skupinu, která měla vyrazit na pomoc německé posádce ve Varšavě; její velení svěřil Himmler SS-Gruppenführerovi Heinzi Reinefarthovi.  V první skupině německých sil převelených na boj proti povstání se nacházely následující oddíly:

Masakry ve Wole — vyvraždění obyvatel varšavské čtvrti Wola provedené oddíly SS a německé policie v prvních dnech varšavského povstání.  Masakr ve Wole byl proveden na bezprostřední rozkaz Adolfa Hitlera, který nařídil zbourat Varšavu a vyvraždit všechny její obyvatele. Masakru, který vyvrcholil ve dnech 5.—7. srpna 1944, padlo za oběť 30 až 65 tisíc polských mužů, žen a dětí. Byl to pravděpodobně největší jednorázový masakr civilního obyvatelstva spáchaný v Evropě během druhé světové války, a zároveň pravděpodobně největší jednotlivý zločin proti polském národu v historii.

The Wola massacre () was the systematic killing of between 40,000 and 50,000 Poles in the Wola suburb of Poland's capital city Warsaw by German Wehrmacht and fellow Axis collaborators in the Russian RONA forces during the early phase of the Warsaw Uprising. The massacre was ordered by Hitler who directed to kill "anything that moves".  From 5 to 12 August 1944, tens of thousands of Polish civilians along with captured Home Army resistance fighters were brutally and systematically murdered by the Germans in organised mass executions throughout Wola. Whole families perished including babies, children and old people. Germans murdered patients in hospitals, killing them in their beds. Doctors and nurses caring for them were also killed. Dead bodies were piled up to be burned. Before burning, dogs were let loose to check if anybody was still alive. If found alive they were killed on the spot. Black fires from the burning of thousands of bodies covered the whole suburb. Hundreds of women were raped and then killed. Parents were made to watch their children being killed and priests trying to protect those who sought refuge in churches were murdered, some at the altar.  The Germans anticipated that these atrocities would crush the insurrectionists' will to fight and put the uprising to a swift end. However, the ruthless pacification of Wola only stiffened Polish resistance, and it took another two months of heavy fighting for the Germans to regain control of the city.


Charakteristka.

Pyramida je neobvyklá svým nepravidelným tvarem. Ve spodní části svírají stěny se zemí úhel 55°5', ve výšce 45 metrů se však lámou na mírnější úhel 43°9'17'. Výška spodní části je 47,4 m , horní části 57,67 m, celková výška 105 m. Půdorysná šířka stran čtverce se pohybuje v rozmezí 189,41 -189,75 m. Důvody a diskuze pro tuto isometrii se egyptology vysvětlují jednak historickými souvislostmi a jednak zcela praktickými důvody. Do té doby se stavěly pouze stupňovité pyramidy (Džoser), takže byla vůbec prvním pokusem o pyramidu ve tvaru čtyřbokého jehlanu. Nedostatek zkušeností vedl k tomu, že stavitelé navrhli stěny příliš příkré, což ohrožovalo statiku stavby, také vzhledem k nestabilnímu hlinito-štěrkovému podloží. Proto bylo v průběhu stavby rozhodnuto změnit sklon stěn (kdyby k tomu nedošlo, mohla by pyramida měřit kolem 125 m). Zastánci této domněnky argumentují tím, že Červená pyramida, stavěná krátce po lomené, má také úhel stěn 45°. Stěny pyramidy jsou pokryty bílým vápencem — jde o nejlépe dochované obložení ze všech egyptských pyramid. Lomená pyramida je ojedinělá také tím, že má uvnitř dvě komory spojené chodbou. Každá komora má vlastní vchod: jeden se nachází na západní straně ve výšce 33 metrů a druhý na severní straně ve výšce 12 metrů. Přes padesát metrů jižním směrem stojí menší satelitní pyramida (pravděpodobně zamýšlená jako sídlo panovníkova Ka), vysoká 26 metrů.

Historický vývoj stavby.

Snofru byl jediný panovník, o kterém je známo, že pro sebe nechal vybudovat tři pyramidy (další je pyramida v Médúmu a nedaleká Červená pyramida). Podrobnější výzkum provedený M. Lehnertem naznačuje, že stavitelé hledali výhodnější tvar zajišťující stabilitu stavby v ukládání stavebních bloků spolu s vnitřní konstrukcí prostor k ukládání pohřební výbavy a samotného srkofágu. Zřejmě první byla Pyramida v Médúmu, jejíž stavbu pravděpodobně zahájil již předchozí faraon Hunej z 3. dynastie, která byla neúspěšná, vnější obložení se zbortilo. Nebyla dokončená. Bývá také označované jako falešná. Druhým stavitelským řešením v Lomené pyramidě se získaly zkušenosti s výstavbou stabilnější formy. Nicméně i zde se v průběhu stavby vyskytly trhliny a dílčí borcení stěn. Úspěch se dostavil až při stavbě třetí Červené pyramidy s upraveným sklonem stěn jehlanu na 45°.

Průzkum.

Díky svému neobvyklému tvaru poutala Lomená pyramida evropské cestovatele již od 17. století. Pyramidu ve svých cestopisech zmínil například anglický orientalista Robert Huntington, Edward Melton anglo-holandský cestovatel v 17. století , cestovatel a politik Robert Wood či spisovatel a Richard Pococke. První archeologické průzkumy zde probíhaly v září 1839 pod vedením Johna Shae Perringa. Stavbou se v 19. století zabýval rovněž Karl Richard Lepsius a William Flinders Petrie. Z výzkumu pyramidy prováděného v druhé polovině 40. let 20. století vedeného Abd es-Salámem Husajnem a Alexandrem Varrilem se dokumentace nedochovala. Novodobé komplexní průzkumy pyramidy uskutečnil na počátku 50. let 20. století Ahmed Fachrí. Následovaly výzkumy italské egyptologické expedice Vita Maragioglia a Celeste RinaldiZkušenosti stavitelů při hledání optimálních postupů stavby čtyřbokých pyramidových jehlanů se zužitkovaly, patrně již krátce po dokončení Červené pyramidy, při projektování pyramidy následníka Cheopse Velké pyramidy v Gize.

Lomená pyramida je jednou z egyptských pyramid, nachází se v nekropoli Dahšúr 40 km jižně od Káhiry. Nechal ji postavit faraón Snofru ve 26. století př. n. l.. Je vysoká 101 metrů (původně asi 105 m, ale byla snížena působením eroze), což z ní činí čtvrtou největší staroegyptskou pyramidu, každá strana čtvercové základny je dlouhá 188,5 metru. Její interiér byl zpřístupněn veřejnosti roku 2009.

The Bent Pyramid is an ancient Egyptian pyramid located at the royal necropolis of Dahshur, approximately 40 kilometres south of Cairo, built under the Old Kingdom Pharaoh Sneferu (c. 2600 BC). A unique example of early pyramid development in Egypt, this was the second pyramid built by Sneferu.  The Bent Pyramid rises from the desert at a 54-degree inclination, but the top section (above 47 metres) is built at the shallower angle of 43 degrees, lending the pyramid its very obvious 'bent' appearance.


Rozšíření.

Dřevina pochází ze severovýchodu Severní Ameriky, kde roste od jihovýchodu Kanady až po Guatemalu. Byla roku 1630 dovezen do Paříže a začala se jako okrasný strom sázet do evropských parků a zahrad. Nejvíce se rozšířila v západní, severní a střední Evropě, nejhojněji se vyskytuje v Německu, Dánsku a Polsku. Prvé zmínky o jejím výskytu z území nynější České republiky pocházejí z počátku 19. století. V současnosti není v Česku příliš četná, v okolních státech se ale rychle šíří.

Ekologie.

Ve středoevropských podmínkách se jí nejlépe daří v nížinách a pahorkatinách do výšky 500 m nad mořem, roste hlavně na písčitých až hlinitých kyselejších půdách, krátkodobě snáší i podmáčení. V Novém světě se vyskytuje v místech se širokým rozsahem teplot a dešťových srážek a v nadmořských výškách od hladiny moře až po 1500 m.  Střemcha pozdní roste velmi rychle a obvykle brzy přeroste okolní stejnověké stromy. Kořeny většinou nezasahuji hlouběji než 60 cm, zvláště na vlhkých místech koření plytce a je proto ve vyšším věku citlivá na větrné bouře. Vyskytuje se hlavně ve smíšených lesích, nejčastěji ve společenstvech s duby a borovicemi. Stromy začínají kvést ve věku asi 10 let a dožívají se nejvýše 180 let.

Popis.

Opadavý, listnatý strom vysoký 15 až 25 m s úzkou korunou, někdy vícekmenný či vyšší keř s voňavou, hnědou kůrou. Kořeny jsou široce rozprostřené, ale nehluboké. Kmen stromu může mít i více než metr v průměru. Větve jsou krátké, téměř vodorovné, v mládí jsou červeně hnědé a lesklé, později tmavě hnědé a čtvercovitě rozpraskané. Kožovité listy s řapíky mají čepele 6 až 12 cm dlouhé, ty bývají podlouhle elipsovité neb úzce obvejčité, na bázi klínovité, po okraji pilovité a na vrcholu jsou zakončené dlouhým hrotem. Na svrchní straně jsou tmavozelené, na spodní světlozelené a podél střední žilky mají rezavé chlupy.  Bílé, vonné květy, 1 až 1,5 cm velké, vyrůstají jednotlivě a vytvářejí úzké, válcovité, až 30květé hrozny dlouhé až 15 cm, které jsou při kvetení vystoupavé a za plodů svěšené. Vytrvalé kališní lístky jsou podlouhle vejčité. Krémově bílé korunní lístky jsou obvejčité a mají tři až čtyři zoubky. Kvetou v květnu až červnu, opylovány jsou létajícím hmyzem nacházející v květech dostatek pylu i nektaru. Samosprašení nepřináší životaschopné semena.  Plody hořké chuti jsou kulovitě vejčité, asi 1 cm velké peckovice se zřetelným vytrvalým kalichem. Postupně s dozráváním (v září a říjnu) se zbarvují červeně až tmavě purpurově, obsahují po hladké pecce.

Rozmnožování.

Stromy nejvíce kvetou v období mezi 30 a 100 léty. Převážná část semen v plodech spadne v okolí matečního stromu. Plody požírají ptáci, hlodavci, lišky i medvědi a nestrávená semena šíří v trusu. Semena jsou nestejně dormantní, některá vyklíčí po absolvování prvního zimního období již na jaře následujícího roku, jiná až za tři a více let. V době klíčení endosperm bobtná a rozpůlí pecku na dvě části, klíčení je hypogenické, děložní lístky zůstávají pod povrchem.  Často také obráží z pařezů a shluky mladých výhonů rostou na plném slunci mnohem rychleji než ze semen. Druh je netolerantní k zastínění a mnoho mladých semenáčků vyrostlých pod staršími stromy uhyne.

Význam.

Střemcha pozdní je v oblastech původního rozšíření předmětem komerčního využívaní. Její dřevo s jemnou aromatickou vůni je roztroušeně pórovité. Úzká běl (ne širší než 10 letokruhů) je nažloutlá až načervenalá, proti hnilobě odolné jádro je nahnědlé s nazelenalým nádechem a postupně ztmavne do červenohnědá se zlatavým nádechem. Měrná hmotnost dřeva je 590 kg/m³. Dřevo je pevné a tvrdé, dobře se suší a má rozměrovou stálost. Lze ho opracovávat všemi běžnými postupy. Používá se hlavně na výrobu luxusního nábytku a pro dekorativní účely v interiéru.  Plody nejsou vhodné ke konzumaci lidmi. Jsou však každoroční vítanou potravou pro množství ptáků a jiných živočichů při tvorbě zimních zásob.  V Andách se Střemcha pozdní (var. Capuli) pěstuje hojně pro ovoce, které se konzumuje především zasyrova.

Invazní druh.

Na rozdíl od domácí střemchy obecné je střemcha pozdní považována v Evropě za invazní druh. Velmi rychle se šíří v lesích i mimo, obsazuje kdejaká volná prostranství, louky, křovinaté stráně a dostává se do blízkosti obdělávané půdy a zahrad.  Vědci hledali příčiny, proč se takto agresivně nechová v domovině, ve Spojených státech. Bylo zjištěno, že na americkém kontinentu existují půdní patogeny, virulentní typy houby rodu "Pythium", které střemchu pozdní napadají a tak její šíření udržují v přijatelných mezích.

Střemcha pozdní ("Prunus serotina") je opadavý strom, neofyt a invazní druh z rodu slivoň. Jeho nejbližším příbuzným rostoucí v české přírodě je původní druh střemcha obecná, která za invazní považována není.

Prunus serotina, commonly called black cherry, wild black cherry, rum cherry, or mountain black cherry, is a deciduous tree or shrub belonging to the genus "Prunus". The species is widespread and common in North America and South America.  Black cherry is closely related to the chokecherry ("Prunus virginiana"); chokecherry, however, tends to be shorter (a shrub or small tree) and has smaller, less glossy leaves.


Průběh bitvy o Suchumi.

Podle příměří, jež bylo mezi oběma stranami za pomocí Ruska vyjednáno 27. července 1993 v Soči, mělo gruzínské i abchazské vojsko stáhnout veškerou těžkou vojenskou techniku ze Suchumi a dalekého okolí, v čemž oběma stranám asistovala ruská armáda. 16. září však abchazská strana přestala příměří dodržovat s vysvětlením, že Gruzíni dohodu nedodržují (během 7 týdnů docházelo k přestřelkám ve Šromě a pod palbou se ocitli dokonce i pozorovatelé OSN) a zahájila rozsáhlou operaci, jejímž cílem bylo zmocnit se Suchumi. Během bojů se nad Suchumi údajně objevilo i několik ruských stíhaček MiG-29, které bombardovaly čtvrti obývané Gruzíny, a několik přilehlých gruzínských vsí u řeky Gumisty, a způsobily dle reportáží novináře Dmitrije Cholodova v deníku Moskevský Komsomolec rozsáhlé škody a mnoho mrtvých z řad civilistů.  Abchazové zaútočili 16. září nejen na Suchumi, ale také se pokusili znovu dobýt Očamčyru a uvolnit z gruzínského obležení východoabchazské město Tkvarčeli. Rusové na tuto situaci reagovali vysláním ministra obrany Pavla Gračova, který v Gudautě vyjednával přímo s vůdcem abchazských separatistů Vladislavem Ardzinbou a pak také s gruzínským vůdcem Eduardem Ševardnadzem v Soči. Výsledkem jeho mise bylo odsouzení abchazského útoku ze strany vlády Ruské federace jako porušení příměří, dále kritika gruzínského vedení z neochoty vyjednávat se separatisty, a také návrh na uvalení ekonomických sankcí na obě strany konfliktu. Ruská vláda poté odstřihla Abcházii od elektřiny, přerušila nad územím Abcházie rádiové a televizní vysílání a vypnula též telefonní síť. Situaci Gruzínům, kteří byli v oblasti bez těžkých zbraní, navíc neulehčily ani guerilly v západogruzínském kraji Samegrelo-Zemo Svaneti, kterou zčásti ovládli Zviadisté, přívrženci před více než rokem a půl svrženého gruzínského prezidenta, kteří odmítli bojovat po boku nelegitimní Ševardnadzeho „junty.“  Ve dnech 20. až 21. září se Abchazové a jejich spojenci z Konfederace horských národů Kavkazu, vyzbrojení těžkou technikou, raketomety s naváděnými střelami, kulomety, granátomety a protitankovými střelami, probili přes Gruzíny vyzbrojenými pouze puškami AK-47 a naprosto bezbrannými proti granátům a raketám, až na předměstí Suchumi a město téměř úplně obklíčili. Abchazové nabídli Gruzínům vzdát se a evakuovat se z města zabezpečeným koridorem, což ale gruzínský prapor ve městě odmítnul. Následně proto bylo pro civilisty možné se kvůli nepřetržité střelbě na kraji města evakuovat do Gruzie jedině letecky, avšak Abchazové několik letadel sestřelili. Do přístavu v Suchumi dorazily ruské lodě, aby evakuovaly několik desítek tisíc gruzínských civilistů, další se pokoušeli dostat z města a z Abcházie jiným způsobem: prosmýknout se kolem abchazských jednotek přes Očamčyru a Gali do Mingrelie nebo přes hřebeny Velkého Kavkazu do Ruska. Mnoho gruzínských civilistů však v Abcházii a v Suchumi přesto zůstalo. Mezi zůstavšími byl i gruzínský předseda parlamentu, de facto prezident, Eduard Ševardnadze, jenž se na tiskové konferenci z 24. září snažil uklidnit zbývající obyvatelstvo následujícím prohlášením.

Průběh masakru.

Brzy ráno 27. září 1993 Abchazové podnikli závěrečný krok k ovládnutí Suchumi, čímž začala i nejčernější kapitola abchazských dějin. Střetli se se zdejší gruzínskou jednotkou, která však proti dobře vyzbrojené alianci Abchazů, bojovníků Konfederace horských národů Kavkazu, kozáků a ruských žoldnéřů neměla šanci. Separatisté kolem poledne obsadili televizní věž a obsadili všechny mosty ve městě a důležité dopravní uzly. Gruzínští vojáci se proto stáhli do centra do budovy parlamentu Autonomní republiky Abcházie, aby zajistili bezpečnost členům Gruzii loajální abchazské vlády. Separatisté ovládli odpoledne město kompletně, přičemž bylo v bojích zabito kolem tisíce mužů ve zbrani.  Abchazští bojovníci však pod dojmem tohoto vítězství pocítili šanci pomstít se Gruzínům za krvavé události z první bitvy o Suchumi a pustili se do vyvražďování zbylých zhruba 20 tisíc občanů ve městě, kteří se ocitli v pasti, a do etnických čistek. Separatisty v jejich řádění ve městě doplnili jejich spojenci z Konfederace horských národů a hlavně Čečenci, kteří po městě označovali domy podle etnické příslušnosti těch, co ve městě zbyli, a doslova lovili civilisty, shromažďovali je na ulici a zabíjeli je, dospělé i děti, ženy i muže. Často bez ohledu na jejich etnickou příslušnost, mnohdy je zabíjeli přímo v domech a na ulici je vůbec k „popravám“ nepřiváděli. Jiné brali jako rukojmí, aby se pak bavili jejich mučením nebo tím, že je nutili sledovat, jak vraždí jejich příbuzné a přátele, často nechávali děti sledovat, jak umírají jejich rodiče, a jinde se rodiče museli dívat na vraždy svých dětí. Zabíjeni byli i Abchazové a další členové separatistických vojsk, kteří se pokoušeli těmto zvěrstvům zabránit. Největší ukrutnosti se děly v městském parku, na náměstí před budovou parlamentu, jež skončila v plamenech stejně jako abchazský národní archiv, ve školách a v nemocnici. Očití svědkové těchto událostí, kteří zázrakem masakr přežili, tvrdili, že pachatelé mluvili buď rusky, nebo některým ze severokavkazských jazyků. Avšak mezi pachateli poznali i mnoho svých abchazských a arménských sousedů. Později se vedly i spory o tom, kdo separatistům při masakrech velel, a přes mnohá protichůdná svědectví byl zřejmě jedním z hlavních organizátorů masakru čečenský terorista Šamil Basajev, jenž v té době coby náměstek ministra obrany separatistické Abcházie a separatistický „hrdina“ velel podstatné části vojsk.  Abchazové ve městě dopadli členy vlády Autonomní republiky Abcházie (Gurama Gabiskiriju, Raula Ešbu, Mamiju Alasaniju a premiéra Žiuliho Šartavu) a popravili je navzdoru ujištění, že jim bude zaručena bezpečnost. Na fotografiích mrtvých gruzínských civilistů i zabitých politiků byly patrné známky, že byli skutečně před smrtí vystavováni mučení. Zabito bylo i mnoho Gruzínů, kteří po celou dobu konfliktu setrvávali na území, jež ovládali separatisté.  Vůdce Gruzínů Eduard Ševardnadze unikl toho dne zajetí separatisty a smrti jen těsně a ze Suchumi, kde do poslední chvíle burcoval Gruzíny k odvaze, odcestoval spěšně na poslední chvíli do Gruzie. Z Tbilisi pak 28. září odsoudil události ze Suchumi z předešlého dne, označil je za těžkou morální a politickou ránu a nechal se slyšet, že se jednou Gruzie znovu Suchumi zmocní, i kdyby to trvalo celou generaci. Při tom ale bez důkazů obvinil Rusko, že stojí za vzbouřením Abcházie. To ale pouze vedlo k prudkému zhoršení gruzínsko-ruských vztahů, protože Rusové se během tohoto konfliktu vždy snažili hrát roli prostředníků při jednáních o míru, přestože Gruzíni během dřívějších bojů zajali nebo zabili i několik ruských vojáků účastných v konfliktu, avšak nepředložili žádný důkaz, že by tak oni činili na rozkaz ruského velení. Naopak, Rusové během událostí, jež následovaly po 27. září, přispěchali s dalšími loděmi do Suchumi, aby evakuovali přibližně 5 tisíc zoufalých gruzínských civilistů před prakticky jistou smrtí.

Následky masakru.

Krátce po pádu Suchumi, která znamenala totální porážku Gruzie ve válce v Abcházii a krvavou tečku v tomto konfliktu, ovládli Abchazové prakticky bez boje spolu se svými spojenci i zbytek Abcházie, kde docházelo též k vyvražďování obyvatel, převážně Gruzínců, vypalování jejich domů nebo celých vesnic. Jedinou částí Abcházie, kterou Abchazové neovládli, byla soutěska Kodori na severovýchodě, kde se veliteli místní svansko-gruzínské guerilly Emzaru Kvicianimu povedlo náporu Abchazů buď odolat, nebo se s nimi dohodnout. Každopádně k bojům zde docházelo koncem listopadu 1993, kdy Abchazové ovládli po dvou dnech střelby dolní část soutěsky Kodori.  Každopádně konec této války znamenal též etnické čistky Gruzínů z Abcházie. Podle odhadů, kromě zhruba 30 tisíc civilistů zabitých při bojích nebo při masakru v Suchumi a jinde, z Abcházie uprchlo nebo bylo vyhnáno 230 až 250 tisíc obyvatel, převážně gruzínské národnosti, z nichž mnozí, zvláště ti, kteří se rozhodli utéct přes soutěsku Kodori, podléhali nemocem nebo hlady v důsledku nedostatku zásob a špatného podzimního, v horských oblastech již zimního, počasí. Abcházie a hlavně Suchumi zůstalo následkem těchto událostí prakticky vylidněné. Násilnosti v Abcházii, kdy docházelo k vraždám, rabování či zabírání majetku vyhnaných Gruzínů, trvaly ještě během roku 1994, přestože nabyla platnosti Moskevská dohoda, která konečně zajistila klid zbraní, hlavně umístěním mírových sborů SNS na hranici mezi Abcházií a Gruzií podél řeky Inguri. Spojenci Abchazů, zvláště Čečenci, se většinou po skončení bojů v Abcházii přemístili do své domoviny, kde bojovali v právě vypuklé první čečenské válce.

Masakr v Suchumi je jednou z bitev a tragédií, jež se udály během války v Abcházii dne 27. září 1993. Jednalo se fakticky o druhou bitvu o hlavní město Abcházie Suchumi, a také o poslední velkou bitvu v této válce. Tentokrát na město zaútočili abchazští separatisté s vydatnou podporou dobrovolníků a žoldnéřů z Konfederace horských národů Kavkazu, aby vyhnali gruzínský prapor, jenž držel město pod kontrolou. Hlavní část událostí však byla zaměřena proti gruzínským civilistům, z nichž mnoho bylo povražděno a na 50 tisíc jich opustilo Suchumi a uprchlo do Gruzie nebo do Ruska. Tato událost byla ze strany Abchazů jasným porušením příměří, jež nařídila OSN, a na jehož dodržení mělo dohlížet Rusko.

The Sukhumi massacre took place on September 27, 1993, during and after the fall of Sukhumi into separatist hands in the course of the War in Abkhazia. It was perpetrated against Georgian civilians of Sukhumi, mainly by militia forces of Abkhaz separatists, their North Caucasian and Russian allies. It became part of a violent ethnic cleansing campaign carried out by the separatists.


Historie.

Historie náměstí sahá do roku 1577, kdy král Filip II. oslovil věhlasného renesančního architekta Juana de Herrera, aby vytvořil plán na přebudování rušného a chaotického náměstí "Plaza del Arrabal". Juan de Herrera navrhl první projekt na přebudování Plaza del Arrabal již v roce 1560, ale stavební práce nezačaly dříve než v roce 1617 za vlády Filipa III. Dalším králem osloveným architektem byl Juan Gómez de Mora. Ten v projektu pokračoval a roku 1619 dokončil portiky. Dnešní tvář náměstí je nicméně dílem jiného architekta. Po sérii ničivých požárů z roku 1790 připadla rekonstrukce náměstí architektu Juanu de Villanueva. Jezdeckou sochu Filipa III. vytvořil Giambologna již v roce 1616, na náměstí však byla umístěna až roku 1848.

Jméno.

Jméno náměstí se během historie několikrát měnilo. Původně se nazývalo "Plaza de Arrabal", ale ve známost vešlo jako "Plaza Mayor". Podle dekretu z roku 1812 se všechna velká španělská náměstí přejmenovala na "Plaza de la Constitución" (Náměstí ústavy) na počest ústavy z roku 1812. Tento název náměstí neslo až do restaurace Bourbonů roku 1814, kdy se náměstí přejmenovalo na "Plaza Real" (Královské náměstí). Název “Plaza de la Constitución” náměstí znovu neslo v letech 1820 až 1823, 1833 až 1835 a 1840 až 1843. V roce 1873 se název změnil na "Plaza de la República" (Náměstí republiky) a poté zpátky na "Plaza de la Constitución", který neslo od restaurace Alfonse XII. roku 1876 do diktatury Miguela Primo de Rivery roku 1922. Vyhlášení druhé španělské republiky náměstí opět vrátilo název "Plaza de la Constitución", který neslo až do konce španělské občanské války, kdy bylo přejmenováno na dnešní "Plaza Mayor".

Využití.

Plaza Mayor mělo během své historie celou řadu využití: trhy, býčí zápasy, hraní fotbalu, veřejné popravy a v době působení španělské inkvizice i tzv. “autos da fe” proti domnělým kacířům a popravy těch, kteří byli odsouzeni k smrti. Plaza Mayor má pod svými portiky řadu kaváren a tradičních starých obchodů. Konají se zde také oslavy svátku sv. Isidora, patrona Madridu. Dnes je Plaza Mayor jednou z hlavních turistických atrakcí města, kterou ročně navštíví tisíce turistů.

Socha Filipa III..

Uprostřed náměstí stojí bronzová jezdecká socha krále Filipa III. z roku 1616, kterou společně vytvořili Giambologna a Pietro Tacca.

Plaza Mayor (Hlavní náměstí) je madridské centrální náměstí, které bylo vybudováno za vlády krále Filipa III. (1598–1621). Nachází se jen pár bloků od jiného známého madridského náměstí, Puerta del Sol. Plaza Mayor má tvar obdélníku o rozměrech 129×94 m a je obklopeno třípatrovými residenčními domy s celkem 237 balkóny. Náměstí má celkem devět přístupových cest. Dominantou náměstí je dům nazvaný "Casa de la Panadería" (Pekařství).

The Plaza Mayor (English: "Main Square") is a major public space in the heart of Madrid, the capital of Spain. It was once the centre of Old Madrid. It was first built (1580–1619) during the reign of Philip III. Only a few blocks away is another famous plaza, the Puerta del Sol. The Plaza Mayor is for the people of Madrid and tourists to shop, walk around, eat, and enjoy the outdoors.


Život.

Narodil se v rodině baltských Němců v Rusku. Jeho děd sloužil u carského dvora a měl rozsáhlé majetky, ale za vlády carevny Kateřiny II. o majetek přišel. Ferdinandovi rodiče tak zůstali bez prostředků a zemřeli ještě když byl Ferdinand malý. Byl poté vychován u příbuzných.  Již jako dítě se též seznámil s významným mořeplavcem Kruzenšternem, jehož vyprávění o slavných plavbách ho fascinovalo a přivedlo k rozhodnutí stát se námořníkem. Vystudoval námořní kadetní školu. Spolu se spolužákem Petrem Fjodorovičem Anžu pak odešli po studiích roku 1815 do Tallinnu, kde chtěli sloužit v místním odřadu baltské flotily.  Wrangel však zjistil, že kapitán Golovnin chystá cestu kolem světa na lodi "Kamčatka". Přemluvil Golovnina, aby ho na cestu vzal, byť jako prostého námořníka. Na palubě "Kamčatky" pak strávil dva roky. Během expedice se Wrangel jednak seznámil s Fjodorem Maťuškinem, s nímž později hojně spolupracoval a udělal z něj svého zástupce, a také během plavby zdokonalil své znalosti ze zeměpisu, astronomie a mořeplavby.  Po skončení expedice roku 1819 Golovnin naplánoval novou výpravu, a to průzkum ústí řek Jany a Kolymy na severu Sibiře. Wrangel vedl kolymský oddíl. V roce 1821 prozkoumal sibiřské pobřeží až k Šelingovu mysu. Na saních učinil několik výprav po zamrzlém ledovém oceánu. Dospěl až k 72° severní šířky. Prozkoumal přitom Medvědí ostrovy. Jedním z cílů těchto výpadů na sever bylo objevit tajuplnou severskou zemi, o níž cestovatelům vyprávěli Čukčové. Mínili tím pravděpodobně ostrov, který o dvacet let později objevil anglický mořeplavec Henry Kellett, a který je dnes pojmenován právě po Wrangelovi. Výprava skončila v létě 1824. Jedním z Wrangelových závěrů bylo, že pro cestu na severní pól by bylo nejlepším výchozím bodem severní pobřeží Grónska.  Roku 1824 se vrátil do Petrohradu, tam ale nevydržel dlouho. V srpnu 1825 už byl na další cestě, na zásobovací lodi "Krotkij" chtěl plout znovu kolem světa, tentokrát z Kronštadtu na Aljašku. Zastavil se přitom v Brazílii, poté plul kolem mysu Horn do chilského Valparaísa a na Markézy. Další zastávkou byl ostrov Nuku Hiva, kde vybudoval základnu. V srpnu 1826 úspěšně přistál u břehů Aljašky. V září 1827 se výprava vrátila do Kronštadtu.  Tato úspěšná výprava mu zajistila věhlas a dočkal se i funkcí: V letech 1829-36 byl Wrangel správcem ruských osad na Aljašce, 1838-49 ředitelem Rusko-americké společnosti v Petrohradě. Pracoval i pro Ruskou geografickou společnost. Během krymské války byl znovu povolán do služby, v letech 1855-1857 byl dokonce ministrem námořnictva. Nakonec byl povýšen do hodnosti admirála.  Těsně před smrtí ostře protestoval proti prodeji Aljašky Spojeným státům americkým, ovšem neúspěšně. Na Aljašce je po něm pojmenována sopka ležící ve Wrangellově pohoří. Jeho jméno rovněž nese aljašská osada a jeden z mnoha aljašských ostrovů.

Ferdinand Petrovič Wrangel, celým jménem Ferdinand Friedrich Georg Ludwig, baron von Wrangel, někdy též uváděn v českém přepise Vrangeľ (9. ledna 1797, Pskov – 6. června 1870, Tartu) byl ruský námořník a polárník.

Ferdinand Friedrich Georg Ludwig Freiherr von Wrangel (, tr. ; – ) was a Baltic German explorer and seaman in the Imperial Russian Navy, Honorable Member of the Saint Petersburg Academy of Sciences, a founder of the Russian Geographic Society. He is best known as chief manager of the Russian-American Company, in fact governor of the Russian settlements in present-day Alaska.  In English texts, "Wrangel" is sometimes spelled "Vrangel", a transliteration from Russian, which more closely represents its pronunciation in German, or "Wrangell".


Vivaldi Technologies.

V čele firmy Vivaldi Technologies stojí bývalý CEO a zakladatel prohlížeče Opera Jon Stephenson von Tetzchner, který spolu s dalšími členy společnosti Opera Software ASA nesouhlasil s tím, jak se firma vyvíjela a jakým směrem směřoval vývoj prohlížeče Opera. Z tohoto důvodu spolu s Tatsuki Tomitou opustil Operu a založili firmu Vivaldi Technologies. Firma Vivaldi Technologies, kromě vývoje prohlížeče Vivaldi, poskytuje webovou platformu pro blogy, diskuzní fórum a vlastní webovou e-mailovou službu, vše zaměřené na prohlížeč Vivaldi. Motto prohlížeče zní „Prohlížeč pro naše přátele“ („A browser for our friends“).

Funkce.

Vivaldi má řadu vestavěných funkcí, které lze používat bez nutnosti instalovat jakákoliv rozšíření z externích zdrojů. Základní funkcionalitu lze však ještě rozšířit. Vivaldi plně podporuje rozšíření určená pro konkurenční prohlížeč Google Chrome.

Přizpůsobitelné uživatelské rozhraní.

Většinu lišt (včetně adresního řádku, panelu listů či záložek) lze skrýt, nebo přesunout na jiné místo. Je možné skrýt i celé uživatelské rozhraní. Lze si přizpůsobit velikost rozhraní, obecné zaoblení rohů jednotlivých prvků rozhraní a také barevné zobrazení. Vivaldi umožňuje nastavit si vlastní barevné motivy a měnit je ručně či automaticky na základě času.

Postranní lišta.

Jedna z hlavních funkcí staré Opery byl boční panel. Vivaldi nabízí stejnou funkci. Prostřednictvím postranní lišty lze získat přístup k záložkám, historii procházení, e-mailovému klientu (zatím není dostupný), kontaktům, poznámkám a seznamu stahovaných souborů. Lištu lze umístit do levé či do pravé části okna prohlížeče. Vivaldi nabízí také rychlý postranní přepínač pro zobrazení či skrytí lišty.

Webové panely.

Na postranní lištu je možné si přidat libovolnou webovou stránku, která se otevře v samostatném výsuvném panelu. Panely mohou mít různou šířku, taktéž je možné nastavit zobrazení klasické, tak i mobilní verze webu.

Záložky a import.

Vivaldi podporuje základní systém záložek a jejich import z ostatních prohlížečů.

Rychlý přístup.

Stejně jako stará Opera, Vivaldi podporuje funkci rychlého přístupu (speed dial). Tato funkce umožňuje uživateli rychlý přístup k odkazům na webové stránky, přičemž odkazy jsou uspořádány dlaždicově na úvodní stránce, která je dostupná při otevření nového listu. Úvodní stránka může obsahovat několik rychlých přístupů, včetně adresářů.

Seskupování listů.

Jedna z předních funkcí prohlížeče. Pomocí této funkce lze ušetřit místo v panelu listů tím, že si seskupíte některé listy dohromady.

Dlaždicování.

Libovolný výběr 2 a více listů (webových stránek) si lze zobrazit vedle sebe, pod sebe či jako mřížku. V jediném okně prohlížeče lze tedy zároveň zobrazit několik stránek.

Zachycení obrazovky.

Prohlížeč umožňuje pořizovat snímky části či celých webových stránek. Snímky jsou ukládány dle výběru buď do schránky nebo do souboru.

Poznámky.

Prohlížeč má integrovanou funkci psaní poznámek. K poznámkám lze připojit obrázek, snímek stránky nebo odkaz na webovou stránku.

Čtečka.

Režim pro čtení zjednoduší grafickou podobu webové stránky na samostatný formátovaný text, čímž může uživateli usnadnit čtení. Poskytuje možnost přizpůsobení velikosti písma, stylu písma, řádkování, šířky sloupce, barevného motivu a překlopení textu.

Integrovaný e-mailový klient.

Integrovaný e-mailový klient zatím není dostupný, ovšem do budoucna je plánován. Jeho vývoj již probíhá.

Synchronizace.

Tato funkce aktuálně je aktuálně nedostupná, nicméně se na ni pracuje.

Pohybové příkazy.

Nastavitelné pohybové příkazy (gesta myší) umožňují ovládat prohlížeč prostřednictvím myši nebo touchpadu. Jsou dostupné od verze Snapshot 1.0.201.2.

Navigace klávesnicí.

Prohlížeč je také možné plně ovládat jen prostřednictvím klávesnice. Přizpůsobit si lze klávesové zkratky nebo využít tzv. Rychlé příkazy.

Informace o obrázcích.

Prohlížeč umožňuje zobrazit podrobné informace o obrázcích z takřka libovolného webu. Informace jsou získávány z EXIF metadat zvoleného obrázku a zahrnují např. rozměry, barvy, velikost, atp.  Poslední dostupná verze prohlížeče Vivaldi pro operační systémy Windows XP a Windows Vista je verze 1.0, tyto systémy již nejsou oficiálně podporovány.

Verze prohlížeče pro jednotlivé platformy.

Vivaldi pro OS X.

OS X 10.7+

Vývoj.

Aktuálně je prohlížeč vyvíjen ve dvou větvích: Stable (stabilní verze) a Snapshot (vývojová verze). Vývojové verze vychází každý týden. Pro hlášení chyb slouží webový formulář, diskuze je vedena na mezinárodním fóru. Bug tracker je neveřejný.  Český překlad celého prohlížeče je zajišťován komunitou dobrovolných překladatelů. Realizován je prostřednictvím překladatelského systému Weblate, provozovaného na doméně translations.vivaldi.com/.

Vivaldi je freewarový multiplatformní internetový prohlížeč, založený na vykreslovacím jádru Blink, vyvíjený firmou Vivaldi Technologies. Prohlížeč Vivaldi od počátku cílí především na náročné uživatele a uživatele „starého“ prohlížeče Opera 12. Vivaldi nabízí širokou škálu pokročilých funkcí a nástrojů pro přizpůsobení uživatelského rozhraní i vlastního procházení. Dostupný je zdarma z oficiálního webu vivaldi.com.

Vivaldi is a freeware, cross-platform web browser developed by Vivaldi Technologies, a company founded by Opera Software co-founder and former CEO Jon Stephenson von Tetzchner and Tatsuki Tomita. It was officially launched on April 6, 2016.  Although intended for general users, it is first and foremost targeted towards technically-inclined users as well as former Opera users disgruntled by its transition from the Presto layout engine to a Chromium-based browser that resulted in the loss of many of its iconic features. Despite also being Chromium-based, Vivaldi aims to revive the features of the Presto-based Opera with its own proprietary modifications.  As of April 2020, Vivaldi has 1.5 million active monthly users.  Vivaldi released a mobile (Android) beta version on September 6, 2019 and a regular release on April 22, 2020.


Dějiny.

Ulice Unter den Linden vznikla v srdci historické části Berlína z koňské stezky vytvořené Janem Jiřím Braniborským v 16. století na to, aby se mohl dostat k lovištím v Tiergarten. Byla nahrazena alejí lipových stromů vysazených v roce 1647 od městského paláce k bráně do města na nařízení Fridricha Viléma. Zatímco západní část ulice si zachovala svůj charakter, oblast kolem dnešního náměstí Bebelplatz byla v důsledku Třicetileté války integrována do opevnění Berlína, což je patrné dodnes, protože se zde nenacházejí žádné stromy.  Do 19. století, jak se město rozšiřovalo na západ, se ulice Unter den Linden stala nejznámější a největší berlínskou ulicí. V roce 1851 byla v centrálním pruhu vztyčená jezdecká socha krále Fridricha II., navržená Christianem Danielem Rauchem. Během budování severo-jižního tunelu pro Berlínskou rychlodráhu v letech 1934-35 byla většina lip sťata. Během posledních dnů druhé světové války byly zbývající stromy zničeny nebo použity na topení. Velení Třetí říše během bitvy o Berlín využívalo po ztrátě okolních letišť ulici jako provizorní přistávací dráhu. Dnešní lípy byly vysázeny v padesátých letech 20. století a jsou ovlivněny znečištěním ovzduší a kontaminací půdy.

Budovy na ulici.

Od roku 1937 začíná číslování ulice od mostu Schloßbrücke, který spojuje ulici Unter den Linden s parkem Lustgarten a ostrovem muzeí. Budova Kommandantenhaus má číslo 1. Naproti ní pod číslem 2 stojí budova historické zbrojnice Zeughaus. Je to nejstarší budova na ulici, která byla postavena mezi lety 1695 a 1706. V dnešní době (2014) zde je sídlo Německého historického muzea. Další budovy, které lemují ulici z východu na západ jsou palác Kronprinzenpalais, číslo 3 a válečný památník Neue Wach, číslo 4. Dále se u náměstí Bebelplatz nachází Berlínská státní opera, číslo 7 a Katedrála svaté Hedviky s palácem "Altes Palais", číslo 9. Na severní straně se nachází hlavní budova Humboldtovy univerzity, číslo 6 a Berlínská státní knihovna, číslo 8. Na západním konci ulice se nachází ruská ambasáda, číslo 63-65 a maďarská ambasáda, číslo 76. Na rohu s ulicí Wilhelmstraße je Hotel Adlon, číslo 77. Na ulici jsou sochy Alexandra a Wilhelma von Humboldta před univerzitou a pruských generálů Scharnhorsta a Bülowa.

Unter den Linden („Pod lipami“) je bulvár v berlínském obvodu Mitte. Svůj název dostal podle aleje lip, které lemovaly pěší část mezi dvěma jízdními pruhy.  Ulice se rozprostírá od východu na západ od místa bývalého královského zámku "Berliner Stadtschloss" v parku Lustgarten, od místa kde stál zdemolováný Palác republiky, k náměstí Pariser Platz a Braniborské bráně. Na východě u Berlínské katedrály ulice překračuje řeku Sprévu a odtud pokračuje dále pod jménem Karl-Liebknecht-Straße. Na západě pokračuje za Braniborskou branou jako ulice Straße des 17. Juni. Hlavní severo-jižní ulice křižující ulici Unter den Linden jsou ulice Friedrichstraße a ulice Wilhelmstraße.

Unter den Linden (, "under the linden trees") is a boulevard in the central Mitte district of Berlin, the capital of Germany. Running from the City Palace to Brandenburg Gate, it is named after the linden (lime) trees that line the grassed pedestrian mall on the median and the two broad carriageways. The avenue links numerous Berlin sights, landmarks and rivers for sightseeing.


Popis.

Jednoleté nebo víceleté aromatické rostliny, které bývají různě chlupaté. Lodyhy mívají přímé nebo vystoupavé a zpravidla rozvětvené. Listy mají vstřícné, jednoduché nebo vzácně peřenosečné, řapíkaté či přisedlé, trojúhelníkovitě vejčité až podlouhle eliptické a vroubkovaně zubaté, po lodyze jsou rovnoměrně rozdělené.  V horní části lodyhy vyrůstají květy z paždí vstřícných listenů a vytvářejí více či méně řídké, často stopkaté lichopřesleny nebo víceramenné vrcholíky. Pětičetné květy bývají nejčastěji oboupohlavné, někdy se mezi nimi vyskytují neplodné samčí. Pětizubý kalich s patnácti žilkami bývá trubkovitý nebo zvonkovitý, rovný nebo ohnutý, zuby mívá trojúhelníkovité nebo šídlovité a horní často bývají o něco delší než spodní. Souměrná modrá, fialová, růžová, žlutá nebo bílá, výrazně dvoupyská koruna má trubku přímou nebo zakřivenou. Horní dvoulaločný pysk je rovný, plochý a spodní je sehnutý, trojlaločný, s nápadně velkým, lžícovitě vně vyklenutým a po okraji zpravidla zubatým středním lalokem; oba pysky jsou relativně krátké. Čtyři rovnoběžné, dvojmocné tyčinky jsou těsně u sebe a souběžně vybíhají pod horní pysk, dvě zadní jsou delší. Svrchní, čtyřkomůrkový semeník je srostlý ze dvou plodolistů. Čnělka s dvouklanou bliznou vyčnívá z koruny. Květy obsahují dostatek nektaru a lákají množství opylujícího hmyzu.  Plod je poltivá tvrdka, která se rozpadá se na čtyři elipsoidní plůdky (semena) asi 1 až 2 mm velké. Ty jsou podlouhlé nebo vejčité, povrch mívají bradavičnatý, hladký či žebrovaný a na bázi mají bílou rýhu.  Rostliny obsahují množství silic a flavonoidů, mezi jejích množstvím a typem jsou rozdíly jak mezidruhové, tak i geografické a fenologické. Protože k objasnění vztahů mezi jednotlivými druhy širokého rodu šanta nejsou vždy k dispozici neproměnné morfologické znaky, jsou využívány i rozdíly ve spektru obsahových látek. Informace využitelné pro taxonomii jsou získávány i z flavonoidů v listech.  Většina druhů vyrůstá v prostředí stepí, lesostepí až polopouští, též v horách.

Význam.

Některé druhy šanty se v Asii používají jako koření pro speciální omáčky nebo nápoje, jiné se pro vysoký obsah silic a flavonoidů využívají v lidové medicíně. Pro své antiseptické a stahující účinky se užívají v lihových extraktech při kožních vyrážkách nebo štípnutí hmyzem. Čerstvé listy se žvýkají při bolestech zubů, alkoholový macerát je vhodný při pohmožděninách a revmatických bolestech. Rostliny obsahují také látky působící antibakteriálně, fungicidně i antivirově. Používají se na zklidnění horečnatých stavů či nervového vypětí, při trávicích problémech a nepravidelné menstruaci; nedoporučují se těhotným ženám.  Listů a kvetoucích vrcholků v Česku rostoucí šanty kočičí se používalo k přípravě zklidňujících čajů nebo jsou z nich vyráběny repelenty. Z téže rostliny je při podráždění žláznatých chloupků na listech uvolňována silice nepetalakton (feromon pro některé kočkovité) a halucinogenní alkaloid aktinidin beta-fenylethylalkohol, které společně způsobují u koček krátkodobé nevypočitatelné chování. Tento alkaloid může při velkém množství působit i na člověka.  Rozšíření šanty na nová území je následek využívání některých jejích druhů pro zahradní a krajinářskou tvorbu. Používají se hlavně pro trvalkové záhony, jsou vhodné pro městské prostředí, snášejí sucho a nejsou náročné na údržbu, dlouho kvetou a vypadají svěží od jara až do zámrazu.

Externí odkazy.

Šanta ("Nepeta") je rod tvořený asi 250 druhy vytrvalých nebo jednoletých rostlin z čeledi hluchavkovitých, kde je řazen do podčeledi "Nepetoideae". Pocházejí z mírného podnebného pásma Euroasie a severní Afriky. Některé druhy jsou používané jako ozdobné nebo léčivé rostliny a byly rozšířeny i do Severní Ameriky.

Nepeta is a genus of flowering plants in the family Lamiaceae. The genus name is reportedly in reference to Nepete, an ancient Etruscan city. There are about 250 species.  The genus is native to Europe, Asia, and Africa, and has also naturalized in North America.  Some members of this group are known as catnip or catmint because of their effect on house cats – the nepetalactone contained in some "Nepeta" species binds to the olfactory receptors of cats, typically resulting in temporary euphoria.


Historie.

Kdysi bychom tento druh našli na pevnině v jihozápadní části západní Austrálie a jižní Austrálii. Tam byli ale vyhlazeni lidmi, ti šťastní se na lodích dostali na menší ostrůvky podél západní Austrálie. Dle všeho se tak stalo v roce 1963, ale poslední záznamy se datují jen do roku 1906. Krom toho, že je likvidovali lidé, stál za jejich úbytkem také úbytek potravy a vegetace. Klokana páskovaného nenajdeme v žádné evropské zoo, tedy ani v těch českých.

Dělení.

Dělí se na další dva málo známé a ohrožené poddruhy:

Vzhled.

Průměrná váha samce klokana páskovaného je 1,7 kg, samice jsou o něco lehčí, není zde výrazný pohlavní dimorfismus. Měří asi 800 mm od hlavy ke konci ocasu, s ocasem téměř stejnou délku (v průměru 375 mm), jako tělo, je to tedy velmi malý klokan. Mají poměrně krátký nos, díky čemuž nemusí vůbec připomínat klokany. Dlouhá, šedá srst je skvrnitá, většinou se žlutými nebo světle hnědými znaky, mizí do světle šedou na podbřišku. Neexistuje žádná barva variace na obličeji nebo hlavy, zbarvení je pevná šedá. Tmavé, vodorovné pruhy kožešiny začínají na uprostřed zad a zastaví na kořene ocasu.

Rozmnožování.

Páření začíná v prosinci a končí v září. V době páření bojují samci o samice tak, že se snaží dostat svého soupeře na lopatky. Často se při tom opírají i o své ocasy. Klokan páskovaný je pohlavně zralý do jednoho roku věku, samice dříve, ale před dovršením 1 roku se nepáří. Většinou se narodí jedno mládě, které je velmi malé, holé a slepé. Pomocí drápků na předních nohách se mládě doplazí srstí matky až do vaku, kde se přisaje k prsní bradavce. Bradavka se prodlouží, její konec zduří a mláděti srostou ústní koutky, takže visí pevně na bradavce. Mládě ještě nemůže samo sát a samice mu sama několikrát za den vstříkne mléko do tlamičky. Mláďata zůstávají v matčině vaku do šesti měsíců a odstaveni od mléka jsou za další tři měsíce. Pokud dojde k oplození dalšího vajíčka ještě během doby kdy je mládě ve vaku, nové embryo zůstává v děloze v klidu do chvíle, než předešlé mládě opustí vak. Mláďata poté začnou žít sama. Samci se nijak o své potomky nestarají.

Klokan páskovaný ("Lagostrophus fasciatus") je ohrožený vačnatec z čeledi klokanovitých, žijící většinou v menších skupinkách, na malých ostrovech západně od Austrálie, Je jediným žijícím živočichem zařazený do rodu "Lagostrophus." Je to noční tvor, přes den se skrývá v houštinách a mezi keři a v noci vylézá na lov. Živí se různými travinami, ovocem a další vegetací. Jsou velmi společenští. Hnízdění probíhá v houštinách, tedy na zemi. Samci jsou velmi agresivní a probíhají mezi nimi souboje o jídlo i o samice. Dožívá se až 15 let.

The banded hare-wallaby, mernine, or munning ("Lagostrophus fasciatus") is a marsupial currently found on the Islands of Bernier and Dorre off western Australia. A small population has recently been established on Faure Island, and it appears to have been successful. It has also been reintroduced to Wadderin Sanctuary, near Narembeen in the central wheatbelt, in 2013.


Nástup na trůn.

Kleomenes byl nejstarším synem krále Anaxandrida, kterému se s první manželkou nedařilo zplodit potomka. S návrhem Eforie, aby se s ní kvůli hrozbě vymření dynastie Agiovců rozvedl, nesouhlasil. Navrhli mu proto uzavřít další manželství. Oženil se tedy s Prinetidou a z tohoto manželství se narodil Kleomenes. S odstupem času se však i první manželce narodily děti Darieus, Kleombrotos a Leónidas.  Jeho nástupu na trůn předcházel spor s nevlastním bratrem Darieom o následnictví. Eforie dala přednost pravidlu jmenovat za krále nejstaršího králova syna. Uražený Darieus proto demonstrativně opustil Spartu a se svými přívrženci založil město v Libyi.

Boje v Athénách.

Spartské vojsko pod vedením krále Kleomena vyhnalo v roce 510 př. n. l. z Athén tyrana Hippia. S Kleomenovou pomocí se do čela větší části athénské aristokracie dostal Isagoras, který vyhnal svého soupeře Kleisthena, reprezentanta lidu, ale když muselo opustit Athény dalších pět set rodin a Isagoras se pokusil obnovit starou ústavu, Athéňané povstali a Kleomenes byl nucen opustit Atény. Zanedlouho vyhnali z Athén i Isagora a Kleisthenes se vrátil a začal uskutečňovat rozsáhlou státní reformu. Kleomenes ještě zorganizoval vojenskou výpravu proti Athénám, ale pro neshody se spojenci a se svým spolukrálem Demaratem se nakonec neuskutečnila a výprava se vrátila domů. V Spartě po návratu obou králů vydali zákon, který do budoucna zakazoval vést vojenskou výpravu současně oběma králi.

Jónské povstání.

V roce 499 př. n. l. vypuklo v Malé Asii povstání tamních Řeků proti perské nadvládě. Původně se vztahy mezi Řeky a Peršany mohly označit jako přátelské, ale po pádu Lýdie v roce 546 př. n. l., když se obě země staly bezprostředními sousedy, jejich přátelské vztahy postupně ochladly a netrvalo dlouho a změnily se na nepřátelské. Peršané si po bojích nakonec jejich území podmanili. Po vypuknutí povstání, jehož vůdcem se stal Milétský tyran Aristagoras požádali o pomoc Řeky na pevnině. Kleomenes pomoc odmítl, neboť Sparta si uvědomovala vážnost situace. Nechtěli Peršany vyprovokovat, a proto se snažili vést politiku nezasahování do perských zájmů. Athény poskytly povstalcům dvacet lodí a Eretria pět lodí. Byla to malá pomoc, ale povstalci přesto bojovali se střídavými úspěchy až do roku 494 př. n. l., kdy v bitvě u Ladé utrpěli porážku. Jónské povstání skončilo úplným zničením Milétu. Peršané zapálili i jiné jónské města a odvlekli do otroctví velké množství jejich obyvatelstva. Po těchto událostech se perský král Dareios I. již netajil úmyslem podmanit si celé Řecko.

Válka s Argem.

Největším vojenským úspěchem Kleomena byla výprava proti Argu v roce 494 př. n. l. Vojsko Argu porazil v bitvě u Sepeji. Po bitvě se zbytek vojska Argu a jeho spojenců ukryl v blízkém posvátném háji. Zde podle popisu historika Herodota našlo smrt 6000 bojovníků poté, co tento háj na rozkaz Kleomena zapálili.

Perská hrozba.

V roce 492 př. n. l. Peršané dobyli Thrákii a Makedonii. Maiandres, nástupce Polykrata na ostrově Samos, utekl z obavy před Peršany do Sparty, kde požádal Kleomena o azyl, ale on jeho prosbu odmítl z obavy před Peršany. Postupem času však rostla odhodlanost Sparty čelit perské hrozbě. Když Peršané vyslali vyslance do řeckých států s požadavkem o zem a vodu (symbol kapitulace,) ve Spartě dva vyslance s touto žádostí rozzlobený dav hodil do studny. Zavraždění vyslanců bylo pro Spartu podle jejich zákonů nečestné, proto do Persie odešli dobrovolně dva Sparťané, aby tam za tento čin zaplatili svými životy. Když se nedaleký ostrov Aigina podřídil žádosti perských vyslanců, Kleomenes se tentokrát rozhodl je potrestat za kapitulaci, ale jeho spolukrál Démaratos s tímto krokem nesouhlasil.

Sesazení Démorata.

Ve sporu, který mezi nimi vznikl, Kleomenes obvinil Demarata, že vládne neprávem, neboť není synem krále. Důkaz o tom si pořídil v delfské věštírně, kde to potvrdila Pýthie a Démaratos poté utekl k Peršanům. Jeho místo zaujal Leótychidas II.. Po čase však vyšlo najevo, že Pýthie byla podplacená a tentokrát musel utéci Kleomenes.

Kleomenova smrt.

Kleomenes našel útočiště v Thesálii, pak v Arkádii. Pokusil se vrátit, když to nešlo po dobrém, sháněl spojence a vojsko. Sparťané Kleomena v roce 490 př. n. l. zavolali zpět, ale hned po příchodu ho zajali a zde se verze jeho dalšího osudu podle antických historiků rozcházejí. Podle jedné verze spáchal ve vězení sebevraždu, podle druhé spáchal také sebevraždu, ale po kamenování spartského davu, když ho Eforie vyhlásili za šíleného. Jelikož neměl potomka po meči jeho nástupcem se stal nevlastní bratr Leónidas.

Kleomenes I. nebo Kleomenés I. () byl král Sparty přibližně od roku 520 př. n. l. do roku 490 př. n. l.. Pocházel z královského rodu Agiovců. Jeho spolukrály z rodu Eurypontovců byly Aristón (vládl cca 550–515 př. n. l.), Démaratos (vládl 515–491 př. n. l.) a Leótychidas II. (Vládl 491–469 př. n. l.).

Cleomenes (, though some older reference works give the pronunciation with the accent on the next to last syllable, which is closer to the Greek; Greek Κλεομένης "Kleomenes"; died c. 489 BC) was an Agiad King of Sparta in the late 6th and early 5th centuries BC. During his reign, which started around 519 BC, he pursued an adventurous and at times unscrupulous foreign policy aimed at crushing Argos and extending Sparta's influence both inside and outside the Peloponnese. He was a brilliant tactician. It was during his reign that the Peloponnesian League came formally into existence. During his reign, he intervened twice successfully in Athenian affairs but kept Sparta out of the Ionian Revolt. He died in prison in mysterious circumstances, with the Spartan authorities claiming his death was suicide due to insanity.


Život.

Pocházel ze šlechtického rodu a stal se jedním z prvních žáků zakladatele minoritského řádu Františka z Assisi. Ve 20. letech 13. století působil v Německu, později ve Španělsku a v Polsku. Všude se věnoval misijní činnosti, ale možná již pomýšlel na diplomacii, neboť podle některých historiků by mohl být "bratrem Janem", který roku 1235 stál v čele poselstva k tuniskému králi Zakaríju el-Hassanovi.  Jisté je, že nakonec vstoupil do diplomatických služeb papeže Inocence IV. (na stolci 1238–1246), sídlícího v Lyonu. Ten usiloval o navázání diplomatických kontaktů s tatarskými (mongolskými) nájezdníky, kteří v té době ohrožovali Evropu. Vyslal tři poselstva. První tvořilo šest dominikánů (Ascelin, Alexander, Albert, Simon de Saint-Quentin, Guichard z Cremony a André z Longjumeau), kteří dorazili na dvůr vojevůdce Batua v Persii, kde však diplomaticky ničeho nedosáhli. Druhé poselstvo vedl portugalský františkán Vavřinec, jeho cesta však skončila předčasně v Arménii. Třetí poselstvo, nakonec nejúspěšnější, vedl právě Carpini. Dne 5. března 1245 odevzdal Inocenc IV. Carpinimu latinsky psaný dopis adresovaný mongolskému chánovi. Na cestu Carpini vyrazil roku 1245, kdy mu bylo již přes šedesát let. Kuriózní bylo, že byl rovněž robustní postavy, což se na dlouhé cestování nehodilo. Pro český kontext je zajímavé, že jeho nejbližším spolupracovníkem a zpočátku i průvodcem byl český františkán Štěpán z Čech.  Výprava vyrazila z Lyonu. Zamířila do Německa, a poté do Českého království. V Praze bylo poselstvo přijato a obdarováno českým králem Václavem I. Podle svědectví Carpiniho to byl osobně Václav I., který poselstvu poradil, aby se vydali přes Polsko. Výprava tedy zamířila do Vratislavi, kde se k ní přidal další františkán, Polák Benedikt, ovládající dobře jazyky a sloužící na další cestě jako tlumočník. Výprava se pak vydala přes Krakov a odtud zamířila do Kyjeva, kde vyměnila koně. Dále cestovatelé překročili Dněpr a pokračovali k Donu a Volze. Carpini je první Evropan, který užíval moderní jména těchto řek. Ve vsi Kaněv je pro nemoc opustil Čech Štěpán a dále o něm nejsou žádné zprávy.  Na Volze tábořil Batu, vnuk Čingischánův a vrchní velitel mongolského západního vojska, který poselstvo poslal ke dvoru mongolského chána. Carpini a zbylí cestovatelé byli sice tak unaveni, že se sotva udrželi na koni, přesto zamířili do kazašské stepi. Postupovali severně od Kaspického a Aralského jezera. U řeky Syrdarja, jejíž jméno Carpini neznal, narazili na islámské kmeny. Dále Carpini hovoří o zemi „černých Kitajů“ (zřejmě oblast mezi Altajem a Ťan-šanem). Zde byla expedice přijata ve městě Omyl jakýmsi mongolským předákem. Poté zamířili na území mongolských Najmanů a odtud do centrálního Mongolska.  Carpiniho výprava ujela asi 4800 km za 106 dní a do centra chanátu dorazila, právě když vyvrcholily nástupnické spory po smrti chána Ögedeje. V době příchodu poselstva zvítězil Ögedejův syn Güjük a ujmul se vlády (vládl 1246–1248). Poselstvo se zúčastnilo i slavnostní korunovace, která byla dle Carpiniho líčení velkolepou událostí, jíž se zúčastnilo 4000 zahraničních hostů, včetně panovníků z Ruska, Gruzie, Číny a Koreje. Chán papežské posly přijal 11. listopadu 1246. Na papežův list odpověděl, šlo však spíše o zdvořilé odmítnutí. Poslové odpověď přijali, 13. listopadu se vydali na krušnou a nebezpečnou zimní zpáteční cestu (po stejné trase, jakou přišli) a 9. července 1247 vstoupili do Lyonu.  Po návratu působil Carpini na papežském dvoře. Později se stal arcibiskupem v dalmatském Antibari (Baru), v závěru života pak papežským legátem u krále Ludvíka IX.

Dílo.

Sepsat zprávu o výpravě k chánovi měl za úkol Benedikt. Vypracoval však jen stručný souhrn, který byl navíc vydán až s větším časovým odstupem. Mnohem podrobnější a zajímavější však byl Carpiniho deník, který psal během putování, a který v letech 1247–50 přivedl k definitivní verzi jako "Ystoria Mongalorum" ("Tartarorum"). V osmi kapitolách popisuje Mongolsko, jeho polohu, obyvatele, náboženské zvyky, morální normy, vypisuje historii Mongolské říše (od Čingischána) i její fungování. Zajímavé je, že Carpini v deníku věnuje pozornost i válečné taktice Mongolů a doporučuje, jak je porazit v bitvě (bojiště má ležet v rovině, v týle nebo po straně má být rozlehlý les, nemá se tvořit jediný útvar, ale několik vzájemně oddělených armád stojících nedaleko od sebe apod.) Cenný je však i Carpiniho popis východní Evropy a Ruska, který historici považují za poměrně věrný. Jeho spis se stal ve středověku velmi populárním a důležitým zdrojem informací a byl hojně opisován, i když jen ve stručném výtahu v encyklopedii Vincenta z Beauvais, která vyšla 1473 poprvé tiskem. Úplný text vyšel tiskem až roku 1839.

Giovanni Carpini, plným jménem Giovanni da Pian del Carpine (* asi 1182, hrad Carpini, nyní Magione u Perugie - 1. srpen 1252) byl italský cestovatel a františkánský mnich (žák Františka z Assisi). Roku 1245 byl vyslán jako papežský legát k mongolskému chánovi. Do hlavního města mongolské říše dorazil roku 1246. Slavným se stal jeho deník, kde zaznamenal řadu podrobností o národech východní Evropy, Ruska a Mongolska.

Giovanni da Pian del Carpine, variously rendered in English as "John of Pian de Carpine", "John of Plano Carpini" or "Joannes de Plano" ("ca" 1185 – 1 August 1252), was a medieval Italian diplomat, archbishop and explorer and one of the first Europeans to enter the court of the Great Khan of the Mongol Empire. He is the author of the earliest important Western account of northern and central Asia, Rus, and other regions of the Mongol dominion. He was the Primate of Serbia, based in Antivari, from 1247 to 1252.


Základní informace.

V roce 2006 "Elle" vycházela po celém světě s 42 edicemi a více než 20 miliony čtenářek a čtenářů. V září 2014 odešla z postu šéfredaktorky francouzské verze Valérie Toranian, která časopis vedla od roku 1994 a nahradila ji Françoise-Marie Santucci. V tomto důsledku změnila redakční politiku, čímž způsobila rozruch u francouzské společnosti novinářů.  K roku 2015 časopis vycházel ve čtyřiceti šesti jazykových verzích.

Historie.

První číslo vyšlo dne 21. listopadu 1945. Za časopisem krátkou dobu stály Simone Baron a Alice Chavanne, než přišla Françoise Giroud, která ve vedení zůstala do roku 1953 spolu s fotografem a uměleckým ředitelem Jeanem Chevalierem a druhým fotografem Jacquem Ravassem.  Zpočátku magazín obsahoval pouze dvacet stran. Redakční práce porušovala některé typické principy pro svou dobu, například méně rubrik ve prospěch přesných informací, módní zaměření spíše na osobnosti než na výtvory, aby některé z nich podporovala (jako například Emmanuelle Khanh o několik let později). Magazín také kupoval barevné fotografie z New Yorku, čímž se vzdálil od jiných módních katalogů své doby, v nichž fotografie vycházely pouze černobíle. Obsah časopisu je složen z informací o módě, ale i receptech a osobnostech v módní branži.  Na začátku padesátých let si časopis vybudoval vlastní styl a stal se průkopníkem v oblasti inspirace americkým sportovním oblečením a oděvy prêt-à-porter, které poznaly úspěch o dekádu později. V roce 1952 se na titulní stránce objevila mladá Brigitte Bardot. S nákladem přes 600 000 výtisků měl "Elle" čtenost milionu a půl čtenářů.  Důraz na oblečení prêt-à-porter zůstal zachován. Časopis se stal módním vzorem a spolupracoval s velkými pařížskými obchodními domy. V době úpadku haute couture byl "Elle" jedním z mála magazínů, které podpořily Coco Chanel a její ikonický oblek a také začínajícího Pierra Cardina, jenž se v následujících letech stal „miláčkem“ časopisu. V roce 1959 byl uměleckým ředitelem jmenován Peter Knapp a na pozici zůstal dvě desetiletí. Měsíčníku vtiskl definitivní formu.

Elle (stylizováno ELLE) je módní magazín pro ženy, založený roku 1945 ve Francii. U jeho vzniku stáli Hélène Lazareffová, Pierre Lazareff a Marcelle Auclair. Název v překladu z francouzštiny znamená „ona“. Časopis vychází v mnoha jazykových verzích včetně české, kterou vydává společnost Burda Media.  První číslo české "Elle" vyšlo v dubnu 1994 a na obálce se objevila modelka Daniela Peštová.  V říjnu 2018 bylo oznámeno odkoupení francouzského Elle, původně vlastněného mediální skupinou Lagardere, společností Czech Media Invest podnikatele Daniela Křetínského.

Elle (stylized ELLE) is a worldwide lifestyle magazine of French origin that focuses on fashion, beauty, health and entertainment. It was founded in 1945 by Hélène Gordon-Lazareff and her husband, the writer . The title means "she" or "her" in French.


Život.

Luca Giordano byl synem malíře Antonia Giordana. Nejprve se učil u Jusepe de Ribery, později se stal (možná) žákem Pietra da Cortony. Ovlivnil ho též ornamentální styl Paola Veroneseho. Pro jeho schopnost rychle malovat (pravděpodobně jej k tomu nutil otec) se mu přezdívalo Luca Fà Presto.  Luca Giordano je považován za prvního barokního "virtuóza" 18. století. Přezdívku "fa presto" mu vynesla jeho schopnost rychlé malby. Jeho dílo je odhadováno na 5000 obrazů. Jeho rané práce připomínají styl malíře Jusepe de Ribery, pozdější díla jsou ovlivněna Rubensem, van Dyckem a také Cortonou. Počátkem padesátých let se Giordano seznámil s dílem Tiziánovým a Veronesovým. V Neapoli v roce 1654 získal zakázku na dvě olejomalby pro chór kostela San Pietro ad Aram. Namaloval zde obrazy "Růžencová Madona" (Neapol, Galleria Nazionale), "Extáze sv. Alexia" (Arco, Chiesa del Purgatorio), "Tarquinius a Lukrécie" (Neapol, Galleria Nazionale). Roku 1667 odcestoval do Benátek. V Benátkách vytvořil obraz "Nanebevzetí Panny Marie" pro kostel Santa Maria della Salute. Pro Monte Casino pak velký benediktinský cyklus, bohužel ten byl zničen v roce 1943 za druhé světové války. Druhý benediktinský cyklus stvořil pro San Gregorio Armeno v Neapoli. Mezi lety 1679 a 1682 pracoval střídavě na výzdobě stropu galerie Palazzo Medici-Riccardi ve Florencii. Roku 1692 dostal pozvání na dvůr španělského krále Karla II.. Na španělském dvoře zůstal Giordano do roku 1702. Dostal zde zakázku na vytvoření fresky v kostele San Lorenzo v El Escorialu. Pro zámek Buen Retiro v Madridu namaloval biblické výjevy. Do Neapole se Giordano vrátil roku 1702. Cestoval přes Janov, Florencii, Řím. Mezi jeho poslední práce patří freska v kupoli kostela Tesoro Certosa di San Martino.

Dílo.

K jeho nejvýznamnějším obrazům patří "Filosof Cratetes", "Klanění pastýřů", "Kovárna Vulkánů", "Kýnický filosof", "Pád vzdorných andělů", "Šalamounův sen", "Smrt Seneky", "Sňatek Panny", "Archanděl Michael svrhává padlé anděly do propasti", "Ukřižování Sv. Petra" či "Únos Európy".

Galerie.

"Archanděl Michael svrhává padlé anděly do propasti" - tématem tohoto obrazu je výjev "svržení padlých andělů". Obraz klade důraz na protireformační boj církve, která na příkladu archanděla Michaela vyzdvihuje svůj boj proti všem formám hereze. Michael je vyobrazen jako vítěz nad temnotou. Na pozadí zlatavého světla archanděl Michael lehkým, takřka tanečním krokem stoupá Luciferovi na hruď a s jeho služebníky jej zašlapává do tmy. Klidný výraz Michaelovy tváře a pozvednutý meč dokazuje, že pouhé jeho zjevení zahání pekelníky do věčného zatracení.

Luca Giordano (18. října 1632, Neapol – 3. ledna 1705, Neapol) byl italský malíř, jeden z nejvýznamnějších dekorativních malířů baroka, tedy 17. století. Pro jeho schopnost rychle malovat (pravděpodobně jej k tomu nutil otec) se mu přezdívalo Luca Fà Presto.

Luca Giordano (18 October 1634 – 3 January 1705) was an Italian late Baroque painter and printmaker in etching. Fluent and decorative, he worked successfully in Naples and Rome, Florence and Venice, before spending a decade in Spain.