Rozšíření.

Pochází z teplých oblastí Severní Ameriky, odkud byla tato okrasná rostlina introdukována do mnoha zemí. Ve své domovině byla spíše využívána pro chmýří na semenech jako textilní rostlina, obdobně jako bavlník. Její druhové jméno "syriaca" chybně stanovil Linné domnívaje se, že rostlina pochází z oblastí okolo Sýrie.  Na území dnešního Česka se pěstovala již v 18. století, např. rostla v zámeckém parku v Lánech. V současnosti se vyskytuje v teplejších oblastech Čech v Polabí a na Moravě na Hané a v okolí Znojma a Břeclavě. Je považována za potenciálně invazní rostlinu. Ve volné přírodě současné ČR byla prvně zaznamenána v roce 1901.

Ekologie.

Klejiše hedvábné nejlépe vyhovují teplejší a vlhčí stanoviště nacházející se na písčitých půdách a na místech pozměňovaných lidskou činností, na rumištích, okolo plotů, na železničních náspech, v příkopech podél cest i v polních kulturách. Během vegetace snáší i déletrvající sucho. Je silně konkurenčně schopnou rostlinou, tato vlastnost je umocněná vylučováním alelopatických látek které brzdí růst okolních rostlin. Vzchází poměrně pozdě na jaře, kvete v červnu až srpnu a semena dozrávají v srpnu a září.

Popis.

Vytrvalá, opadavá, hluboko kořenící rostlina s přímou, nevětvenou lodyhu dorůstající do výše 1 až 2 m. Dutá lodyha, vyrůstající z plazivého oddenku, je téměř oblá, jemně chlupatá a porostlá protistojnými nebo přeslenitými listy s krátkými řapíky. Mají podlouhle vejčité čepele dlouhé 15 až 20 cm a široké 5 až 10 cm, na bázi okrouhlé, na vrcholu ostře zakončené a po obvodě celokrajné. Na horní straně jsou holé a na spodní jemně chlupaté. Při poranění rostlina bíle mléčí, uvolňuje latex.  Květenství jsou polokulovité, mírně svěšené lichookolíky vyrůstající z úžlabí listů. Okolíky mají stopky až 10 cm dlouhé, jejich obaly jsou trojúhelníkovité, vstřícně rostoucí listeny. Květenství se skládají z asi 30 stopkatých, oboupohlavných, pětičetných, voňavých květů. Kalich má srostlé, nazpět ohnuté, úzce kopinaté lístky asi 3 mm dlouhé. Koruna s kratičkou trubkou má podlouhle vejčité, nazpět sklopené lístky dlouhé asi 7 mm, které jsou růžové, nafialovělé nebo bílé. V květu je gynostegium vzniklé srůstem tyčinek se semeníkem, to má nápadně vztyčené a dužnaté výrůstky připomínající pakorunku. Mezi prašníky jsou hnědé žlázky spojující lepkavou hmotou dvě brylky ze sousedních prašníků. Květy rozkvétají v červnu a červenci a jsou oblíbených zdrojem nektaru pro včely a motýly.  Plod je podlouhlý, vejčitý, zahrocený, vícesemenný měchýřek s nafouklým oplodím. Měchýřek, pokrytý ve více řadách krátkými a řídkými ostny, je asi 10 cm dlouhý a 3 cm široký a ve zralostí se otvírá břišním švem. Obsahuje světle hnědá, vejčitá, zploštělá, asi 8 mm velká křídlatá semena s olejnatým endospermem. Semena mají dlouhý a hustý chochol hedvábných chlupů, která usnadňují jejich roznášení větrem a šíření na větší vzdálenosti. K rozšiřování druhu do blízkého okolí slouží plazivé, dužnaté, asi 2 cm tlusté oddenky, jimiž klejicha hedvábná vytváří rozsáhle kolonie.

Význam.

Dříve bývala tato rostlina v místech původu vysévána jako přadná, chmýr ze semen se používal jako náhrada bavlny, sloužil jako vycpávkový materiál do oblečení; měchýřky sloužily pro výrobu drobných ozdob. Byla také u včelařů oblíbenou medonosnou rostlinou. V současnosti je klejicha hedvábná pěstována hlavně pro voňavé květy, pro svou nenáročnost a vytrvalost je vysazována do parků a okrasných zahrad.  Nektar z květů tohoto druhu klejichy slouží jako potrava pro některé motýly a stejně tak i listy jsou spásány housenkami před zakuklením, nejznámější je monarcha stěhovavý. Obsažené toxické látky housenkám nevadí, ty jsou dokonce zabudovány i do těla dospělých motýlů, kteří varují před svými toxiny potenciální predátory pestrým zbarvením křídel.

Toxicita.

Nadzemní části byliny a hlavně oddenky obsahují hořké jedovaté glykosidy asclepiadin a vincetoxin. V minulosti byl kořen v malých dávkách používán v léčitelství proti zahlenění průdušek, při nekontrolovaném požití ale může způsobit zvracení nebo průjmy. Škodlivé je i bílé mléko (obsahující 2 % kaučuku) vytékající z poraněné rostliny, po potřísnění kůže způsobuje u citlivých osob alergické reakce. Rostlina je toxická také pro zvířata, kterým po spasení většího množství může způsobit zažívací problémy až zadušení.

Externí odkazy.

Klejicha hedvábná ("Asclepias syriaca") je vysoká, nenáročná, fialově kvetoucí a silně vonící bylina. Pochází ze Severní Ameriky a roste zdomácněle i v České republice. Je po staletí pěstována jako zahradní okrasná rostlina, leckde zplaněla do volné přírody a stal se z ní nevítaný plevel.

Asclepias syriaca, commonly called common milkweed, butterfly flower, silkweed, silky swallow-wort, and Virginia silkweed, is a species of flowering plant. It is in the genus "Asclepias", the milkweeds. This species is native to southern Canada and of much of the conterminous eastern U.S., east of the Rocky Mountains, excluding the drier parts of the prairies. It grows in sandy soils and other kinds of soils in sunny areas. It was one of the earliest North American species described in Jacques-Philippe Cornut's 1635 work "Canadensium Plantarum Historia". The specific name was reused by Linnaeus due to Cornut's confusion with a species from Asia Minor.


Životopis.

Je dcerou horníka. Beata Szydłová vystudovala etnografii na Jagellonské univerzitě v Krakově. V letech 1989–1995 byla doktorandem na Fakultě filozofie a historie téže univerzity. V roce 1997 absolvovala postgraduální kurz pro kulturní management na Warsaw Business School a roku 2001 na Vysoké škole ekonomické v Krakově.  V letech 1987–1995 byla zaměstnána jako asistent v Historickém muzeu v Krakově, pak byla vedoucí oddělení v Kulturním centru v Libiąże v Malopolském vojvodství. V období 1998–2005 byla starostkou města Brzeszcze. V roce 2004 zde byla místopředsedkyní sboru dobrovolných hasičů v obci Brzeszcze.  Od roku 2005 je členkou strany Právo a spravedlnost (PiS) a byla zvolena do polského Sejmu v 5. volebním období, a to s nejvyšším počtem hlasů ve volebním okrsku Chrzanów. Udržela svůj mandát také v 6. a 7. volebním období Sejmu. Od 24. července 2010 je místopředsedkyní PiS. Od září 2014 je na pozici pokladníka strany.  Během prezidentských voleb v Polsku v roce 2015 byla vedoucí volebního štábu vítězného kandidáta na prezidentský úřad Andrzeje Dudy. Dne 20. června 2015 ji Jarosław Kaczyński navrhl za stranickou kandidátku do úřadu premiérky pro nadcházející parlamentní volby, konané v říjnu téhož roku. Po jejich vítězství vystřídala v úřadu dosavadní úřadující předsedkyni vlády Ewu Kopaczovou, volební lídryni druhé v pořadí Občanské platformy. Stala se tak třetí ženou v tomto úřadu.  Dne 7. prosince 2017 ustála hlasování o vyslovení nedůvěry vládě, avšak již následujícího dne odstoupila sama na základě podané demise do rukou polského prezidenta Dudy z výkonu jí svěřené funkce a ten ještě téhož dne jmenoval jejího stranického kolegu Mateusze Morawieckého, bývalého místopředsedu vlády a také ministra financí, novým polským předsedou vlády.

Osobní život.

Od roku 1987 je vdaná za Edwarda Szydła, s nímž má syny Tymoteusze (1992) a Błażeje (1994). Tymoteusz je katolickým knězem.

Beata Szydłová, polsky Beata Szydło, rodným jménem Beata Maria Kusińska (* 15. dubna 1963 Osvětim), je polská politička, etnografka a od prosince 2017 vicepremiérka v Morawieckého kabinetu. Mezi lety 2015–2017 zastávala úřad předsedkyně vlády Polska, když jako lídryně dovedla Právo a spravedlnost k vítězství v říjnových parlamentních volbách 2015. Od roku 2005 je poslankyní Sejmu za volební obvod Chrzanów.  Během jarních prezidentských voleb 2015 působila jako předsedkyně volební komise Andrzeje Dudy. Jarosław Kaczyński ji nominoval za kandidátku PiS na úřad předsedkyně vlády.  Dne 8. prosince 2017 podala do rukou polského prezidenta Andrzeje Dudy demisi na výkon svého úřadu a ten pak následně jmenoval Mateusze Morawieckého, jejího stranického kolegu, novým předsedou polské vlády.

Beata Maria Szydło (; ; born 15 April 1963) is a Polish politician who has been a Member of the European Parliament since 2019, and who previously served as Prime Minister of Poland from 2015 to 2017, as a member of the Law and Justice party. She was the third woman to hold the office, after Hanna Suchocka and her immediate predecessor Ewa Kopacz.  In March 2015, Szydło won internal endorsement to be her party's candidate for Prime Minister at the forthcoming parliamentary election. Shortly after this, she successfully led the presidential campaign of Andrzej Duda, Law and Justice's nominee for President of Poland, to victory. On 25 October, Law and Justice went on to win majority government for the first time in the party's history, and Szydło was duly appointed Prime Minister on 16 November by President Duda.  She was a vocal critic of numerous European Union policies, particularly on immigration, and robustly defended her government from criticism by other EU leaders. During her time in office, she was ranked 31st in "Forbes" magazine's ranking of the world's 100 most powerful women and the 10th among the most influential female political leaders. In December 2017, she was abruptly forced to resign as Prime Minister after Jarosław Kaczyński, the Chairman of Law and Justice, withdrew confidence from her to continue as the party's lead election candidate within the Sejm. Her resignation was accepted by President Duda, who at the same time designated her deputy, Mateusz Morawiecki to be the new prime minister. Morawiecki took office three days later, and immediately appointed Szydło his Deputy Prime Minister.  Szydło stood for the European Parliament at the 2019 European Parliament elections, and was elected to represent the constituency of Lesser Poland and Świętokrzyskie; she received the highest number of individual votes of any candidate in Poland. She subsequently resigned as Deputy Prime Minister.


Život.

Vogeler vyrostl ve středostavovské rodině majitele velkoobchodu v Brémách a v letech 1890-1895 vystudoval Akademii výtvarných umění v Düsseldorfu. Během studií navštívil Holandsko, Bruggy, Janov, Rapallo a Paříž. Po smrti otce mu dědictví umožnilo žít jako umělec ve svobodném povolání. Roku 1894 se přidružil k umělecké kolonii ve Worpswede, kterou založil roku 1889 Fritz Mackensen. V 90. letech zde pobývali malíři Hans am Ende, Otto Modersohn a jeho žena Paula Becker, Fritz Overbeck a Carl Vinnen nebo literáti Gerhard Hauptmann, Thomas Mann, and Rainer Maria Rilke se svou ženou, sochařkou Clarou Westhoff. Skupina se proslavila svými výstavami v Mnichově v letech 1895 a 1896 (Glaspalast München). Vogeler si ve Worpswede koupil dům a nazval ho Barkenhoff (Březový dům) a roku 1901 se oženil s Marthou Schröder (dcery Marie-Luise, 1901, Bettina, 1903, Marta, 1905). Cestoval do Itálie (Řím, Benátky, Florencie, Neapol 1902), na Ceylon (1906), do Lodže (1907), Glasgow a Manchesteru a pod vlivem četby Maxima Gorkého i zkušeností s dělnickými slumy v Británii začal sympatizovat s dělnickou třídou. Roku 1908 založil se svým bratrem Franzem dílnu 'Worpsweder Werkstätte', která vyráběla potřeby pro domácnost. Manželství se dostalo do krize, protože Vogelerova manželka nesdílela jeho politické názory.  Roku 1914 narukoval jako dobrovolník a působil jako zpravodajský důstojník v Karpatech. Ještě během války se ale stal zapřisáhlým pacifistou a zaslal císaři mírovou výzvu "Das Märchen vom lieben Gott". Vogeler měl štěstí a nebyl popraven jako defétista, ale skončil pouze na psychiatrii. Po skončení války přivedl do Barkenhoffu válečné zajatce, kteří byli nuceni pracovat v zemědělství, německé revolucionáře a levicové intelektuály a ze sídla umělců vytvořil otevřenou anarchistickou komunu. Sám se stal členem Německé komunistické strany (SPD) a během listopadové revoluce se podílel na vzniku Dělnické a vojenské rady v Osterholz. Po vojenském potlačení Brémské sovětské republiky byl několikrát zatčen, ale nakonec se vrátil do komuny v Barkendorffu. Přispíval do krajně levicového tisku, jako Svobodní dělníci („freien Arbeiter“), který patřil straně „Föderation Kommunistischer Anarchisten Deutschlands“  Spolu se svou milenkou "Rudou" Marií Griesbach a přáteli, mezi nimiž byl také pacifista a vegetarián Friedrich Harjes, založili "školu práce" (Arbeitsschule Barkenhoff) a snažili se o hospodářskou soběstačnost a ekologické zemědělství. Navštěvoval univerzity a nabádal studenty aby změnili svůj přístup k životu. Roku 1920 se zapojil do akce "Neue Schar" Friedricha Muck-Lambertyho v Eisenachu, navázal přátelství s několika lidmi z tohoto okruhu (Theodor Plievier, Gregor Gog) a posílil své přesvědčení o mesiášském poslání umění.  V létě 1922 navštívila Barkenhoff Polka Zofie Marchlewská, jejíž komunistický otec Julian Marchlewski byl přítelem Rosy Luxemburgové, důvěrníkem Lenina a zakladatelem Mezinárodního spolku na pomoc revolucionářům (MOPR). V roce 1923 odejel s Marchlewskou do Moskvy a začal malovat obrazy novou výtvarnou technikou připomínající montáž. Tématem byl "Zrod nového člověka" - spasitele nového typu. Marchlewská porodila jeho syna a Vogeler se rozvedl s Marthou a roku 1926 oženil se Zofií. Svůj dům prodal MOPRu a zřídil v něm dětský domov spravovaný Roten Hilfe Deutschlands. Roku 1931 emigroval se Zofií do Sovětského svazu. Po napadení SSSR Německem byl roku 1941 zatčen a deportován do Kazachstánu kde pracoval na stavbě přehrady. Zde v bídných podmínkách roku 1942 zemřel. Jeho syn a manželka jako polští občané deportováni nebyli. Syn se během války stal zakladatelem německé protinacistické organizace "Nationalkomitee Freies Deutschland" a po akademické kariéře v Sovětském svazu zemřel roku 2005 ve Worpswede, Zofia emigrovala do Polska, kde zemřela roku 1983.  Vila Barkendorff byla v posledních letech opravena a otevřena roku 2004 jako Heinrich Vogeler Museum.

Dílo.

Rané Vogelerovo dílo bylo ovlivněno Botticellim a anglickými Prerafaelity (Jaro, 1897). V roce 1896 se stal ilustrátorem literárního měsíčníku "Insel" a pro jeho nakladatele ilustroval knihu básní "Dir" a knihu pohádek Oscara Wilda. V té době byla jeho grafické listy inspirované Aubrey Beardsleyem a hnutím Arts and Crafts.  Svůj dům Barkenhoff, který byl původně venkovským hospodářstvím, přestavěl ve stylu secese a také vše ostatní - okolní zahrada, obrazy, nábytek, šperky a šaty jeho ženy, design interiérů přizpůsobil jednotnému stylu jako Gesamtkunstwerk. V umělecké kolonii se pořádaly nedělní večírky a k návštěvníkům v domě patřili například Richard Dehmel, Gerhart Hauptmann, Carl Hauptmann, Thomas Mann, Rudolf Alexander Schröder a Max Reinhardt. Jako vyvrcholení Vogelerovy malby z přelomu století byl hodnocen obraz "Koncert (letní večer)" (1905), který získal Velkou medaili umění a věd na výstavě německého umění v Oldenburgu. V letech 1904-1905 byl Vogeler vyzván, aby navrhl Komoru senátu na radnici V Brémách. Zařídil ji až po nejmenší detaily v secesním slohu a spolu s dalším jeho dílem pro Dům umění a řemesel ve Worpswede ho užité umění proslavilo více než jeho obrazy. V roce 1907 navrhoval železniční stanici ve Worpswede, stal se zakládajícím členem sdružení pro povznesení umělecké úrovně řemesel"Deutscher Werkbund" a spolu se svým bratrem Franzem založil dílnu "Worpsweder Werkstätte" v Tarmstedt. Jeho návrhy pracovní vesnice pro zaměstnance továrny nábytku v Bremen byly oceněny na Světové výstavě v Bruselu roku 1910. V roce 1912 navrhl pro svého přítele Emila Lohnberga dům (Stryck u Willingenu) kde použil přírodní stavební materiály. Na podzim opustil Barkenhoff a zřídil v Berlíně malé studio, kde dělal návrhy reklamní grafiky.  Za války začal Vogeler pod dojmem zažitých hrůz malovat expresionistické obrazy (Truchlící ženy, 1918, Rudá Marie, 1919). Za své první cesty do Sovětského svazu setrval rok v Moskvě jako zaměstnanec Univerzity a začal zde malovat novou technikou připomínající koláž. Častým prvkem v obrazech z tohoto období, ovlivněných kubismem a futurismem, je pěticípá hvězda nebo srp a kladivo (Karelia a Murmansk, 1926). Sociální a politická témata byla předmětem jeho obrazů až do nástupu nacistů v Německu. Vogeler žil od roku 1931 v Sovětském svazu a cestoval po Uzbekistánu jako propagandista. Roku 1934 byl ředitelem expozice MOPR a vystavil zde své již čistě politické obrazy s obžalobou Třetí říše (Das Dritte Reich, 1934). Nakonec byl přinucen podrobit se státní doktríně a malovat v duchu socialistického realismu (Farmářka na vinici kolchozu Karla Marxe, 1939-40).

Johann Heinrich Vogeler (12. prosince 1872 Brémy – 14. června 1942, kolchoz Buďonnyj v Kornejevce, Karaganda, Kazašská SSR) byl německý malíř, grafik, architekt, designér, pedagog, spisovatel a socialista.

Heinrich Vogeler (December 12, 1872 – June 14, 1942) was a German painter, designer, and architect, associated with the Düsseldorf school of painting.


Dětství.

John LeClair se narodil 5. července 1969 v St. Albans ve státu Vermont, ve městě blízko kanadské hranice. Jeho otec Butch vedl obchod s malířskými potřebami, matka Beverly pracovala jako zdravotní sestra na chirurgii. Má tři starší sestry, Mary Kay, Nancy a Susan, a mladšího bratra Josepha.  Ačkoliv LeClairův otec Butch hokeji rozuměl, sám nikdy aktivně nesportoval. Až do roku 1960 se v oblasti St. Albans organizovaný hokej vůbec nehrál. Návzdory tomu mladého Johna hokej zaujal a v šesti letech poprosil otce o první brusle. Butch vzpomíná, jak děti v této oblasti tehdy hrály hokej: Richard Benoit, otec Johnova přítele Jeremyho, vytvořil domácí kluziště pro děti u nich na dvorku tak, že v zimě zaplavil volejbalové hřiště. Benoit přidal desky kolem okraje a nainstaloval osvětlení, aby si mohli hrát i večer. Byla tam také bouda s ohřívačem, kde se mohly děti v případě potřeby ohřát.

Roky na střední a vysoké škole.

Když John LeClair nastoupil do prvního ročníku na Bellows Free Academy, nebyl ještě dost konkurenceschopný, aby se dostal do středoškolského týmu. Hrál proto jen v místních soutěžích. V druhém ročníku se už do týmu dostal a získal si pozornost. "Nahodili jsme puk do pásma (během střídání útoků), a tam někde byl John, v rohu na kolenou a rukách, pět proti jednomu, ale on stejně vždycky nějak dostal puk z rohu," vzpomíná Luke Cioffi, Johnův spoluhráč a přítel z dětství.  Mladý LeClair brzy upoutal pozornost. Univerzitní skauti si ho začali všímat, když se jako junior zúčastnil "Hockey Night in Boston", výkladní skříně pro mladé talenty. LeClair se rozhodl usilovat o vysokou školu a byl přijat na University of Vermont (UVM). Ve Vermontu jeho kariéru přibrzdila zranění. Za celý druhý a třetí ročník nastoupil pouze do 28 zápasů. V závěrečném ročníku promeškal první měsíc kvůli meningitidě, ale sezónu dokončil silný, s 25 brankami a 20 asistencemi v pouhých 33 zápasech.

Hráčská kariéra.

Montreal Canadiens.

LeClair byl draftován týmem Montreal Canadiens jako 33. během vstupního draftu NHL v roce 1987 krátce poté, co absolvoval střední školu Bellows Free Academy v St. Albans ve státu Vermont. LeClair byl jedním z nejvýše draftovaných hokejistů z Nové Anglie, ale odložil své aspirace na kariéru v NHL a nastoupil na University of Vermont, kde získal plné stipendium. Smlouvu s Canadiens podepsal po skončení svého posledního univerzitního zápasu a první branku v NHL vstřelil ani ne o týden později ve svém prvním zápase v této soutěži. Jako hráč Canadiens si LeClair připsal vítězství ve Stanley Cupu v roce 1993, kdy během finálové série vstřelil dva vítězné góly v prodloužení.

Philadelphia Flyers a Legie zkázy.

9. února 1995 Montreal ve snaze zachránit neúspěšnou sezónu trejduje Johna LeClaira, Éric Desjardinse a Gilberta Dionna do Philadelphie Flyers výměnou za Marka Recchiho a právo Flyers na volbu ve 3. kole draftu 1995 (Martin Hohenberger). LeClair ihned navázal úspěšnou spolupráci s novým spoluhráčem Ericem Lindrosem a rychle se stal jedním z nejobávanějších střelců NHL.  Za Flyers hrál na levém křídle slavného útoku nazvaného "Legie zkázy", s Lindrosem na centru a Mikaelem Renbergem na pravém křídle. Tohle trio nebylo efektivní jen při skórování branek, ale také svou dominantní fyzickou přítomností na ledě. V roce 1998 se LeClair stal prvním americkým hráčem v NHL, který dokázal nastřílet 50 nebo více branek ve třech po sobě jdoucích sezónách. V dresu Flyers se stal druhým hráčem, kterému se něco takového podařilo, po Timu Kerrovi, který zářil v dresu Flyers v 80. letech. Po sezóně 1997–98 LeClair přidal ještě dvě další úspěšné čtyřicetibrankové sezóny.  LeClair odehrál za Flyers 10 sezón a stal se jedním z nejproduktivnějších hráčů v celé historii klubu, nastřílel 333 branek v základní části (5. místo mezi střelci Flyers všech dob) a dalších 35 v playoff.

Pittsburgh Penguins.

23. července 2005, v důsledku nové kolektivní smlouvy, která v NHL zavedla platový strop, se cesty Philadelphie Flyers a jejich dlouholetého zástupce kapitána rozešly. Klub vykoupil zbývající kontrakty Johna LeClaira a jeho spoluhráče Tony Amonteho, aby si vytvořil prostor pod platovým stropem. Spekulovalo se, že o LeClaira mají zájem Boston Bruins a Toronto Maple Leafs. Místo toho ale John LeClair 15. srpna 2005 podepsal novou dvouletou smlouvu s Pittsburgh Penguins. LeClair měl v Pittsburghu poměrně úspěšnou sezónu 2005–06, dokončil ji jako třetí nejlepší střelec týmu, překonal hranici 400 nastřílených branek a byla to už jeho devátá sezóna s 50 nebo více body. V úvodu sezóny 2006–07 šla ale jeho forma rychle dolů a 6. prosince 2006 jej Penguins propouštějí ze svých služeb.

Další informace.

LeClair je prezidentem "John LeClair Foundation", která uděluje granty neziskovým organizacím, které ve Vermontu zajišťují programy pro děti. V současné době dělí svůj čas mezi Haverford v Pensylvánii a své rodné město St Albans ve Vermontu. LeClair byl v roce 2009 uveden do Hokejové síně slávy Spojených států, do Sportovní síně slávy státu Vermont v roce 2012 a do Síně slávy Philadelphie Flyers v roce 2014.

John Clark LeClair (* 5. července 1969) je bývalý americký profesionální hokejista, který odehrál 16 sezón v National Hockey League (NHL) za Montreal Canadiens, Philadelphii Flyers a Pittsburgh Penguins. V dresu Flyers se LeClair stal prvním Američanem, který nastřílel 50 branek ve třech po sobě jdoucích sezónách NHL. Společně s Ericem Lindrosem a Mikaelem Renbergem vytvořil slavný útok, kterému se přezdívalo Legie zkázy. V roce 1993, ještě v dresu Montrealu Canadiens, se LeClair stal vítězem Stanley Cupu.

John Clark LeClair (born July 5, 1969) is an American former professional ice hockey player who played 16 seasons in the National Hockey League (NHL) with the Montreal Canadiens, Philadelphia Flyers, and Pittsburgh Penguins. With the Flyers, LeClair became the first American-born player to score 50 goals in three consecutive NHL seasons while playing on the Legion of Doom line with Eric Lindros and Mikael Renberg. LeClair was a member of the Montreal Canadiens' Stanley Cup winning team in 1993.


Život.

V mládí pracoval jako námořník a v letech 1910-1913 jako horník v Chile a byl ovlivněn anarchosyndikalistickým hnutím. Za První světové války sloužil nedobrovolně na vojenském pomocném křižníku SMS Wolf a roku 1918 byl účastníkem vzpoury.  Po válce spoluzaložil reformní komunitu „Kommune am Grünen Weg“ v Bad Urachu a nakladatelství „Verlag der Zwölf“. Byl ovlivněn myšlenkami Bakunina i Nietzscheho a jako anarchista dával přednost individuální vzpouře. Roku 1920 se oženil s berlínskou herečkou Marií Stoz a měl s ní dva syny a dceru. 1923 během hladomoru v době inflace jeho dcera Torah a syn Peter zemřeli. Ve 20. letech patřil k okruhu přátel Käthe Kollwitz.  V důsledku osobní krize se po vzoru básníka a přírodního proroka Gusto Gräsera stal jedním z vousatých inflačních světců v klerice a sandálech. Byl hostem akcí "Neue Schar" Friedricha Muck-Lambertyho, vyhlásil "světovou revoluci" a nabádal své následovníky aby hledali "Království duše".  Od roku 1924 pracoval jako příležitostný dělník a znovu jako námořník, později jako novinář, překladatel a spisovatel. Během těchto let opět pracoval nějaký čas v Jižní Americe, mimo jiné jako honák a jako sekretář německého vicekonzula v Pisagua. Roku 1929 vyšel vyšel jeho první román „Des Kaisers Kulis“ (Císařovi kuliové), který ho proslavil i za hranicemi Německa.  Roku 1931 se oženil s herečkou a spisovatelkou Hildegard Piscator. Po převzetí moci nacisty byly Plivierovy knihy spáleny. Plivier si změnil příjmení na Plievier a přes Prahu, Curych, Paříž a Oslo uprchl do Sovětského svazu (1934). Po vypuknutí Druhé světové války působil na frontě a v zajateckých táborech, zpovídal německé vojáky a publikoval časopisecky části, které později vydal knižně. V roce 1943 byl jedním ze zakladatelů Národní komise pro svobodné Německo ("Nationalkomitee Freies Deutschland").  Roku 1945 vyšla v Aufbau Verlag v Berlíně a zároveň v Mexiku jeho dokumentární kniha "Stalingrad", která jako první informovala Němce o podrobnostech porážky 6. armády. Kniha byla přeložena do 14 jazyků a stala se Plievierovou nejúspěšnější knihou. Později byla úspěšně zdramatizována jako televizní film (1963) a hra. Plievier se do Německa vrátil se Sovětskou armádou a působil jako úředník ve východní okupační zóně ve Výmaru, byl členem parlamentu a zaměstnancem nakladatelství Gustav Kiepenheuer.  Po roce 1948 se nemohl smířit s dogmatickou podobou komunismu na Východě a během přednáškového turné po Západním Německu zůstal v britské zóně. Na sjezdu spisovatelů v Frankfurtu nad Mohanem v roce 1948 přednesl projev "Několik poznámek k významu svobody" („Einige Bemerkungen über die Bedeutung der Freiheit“). Usadil se Hamburgu a roku 1950 se potřetí oženil. Jeho další knihy, které doplňují válečnou trilogii vyšly v následujících letech - Moskva (1952) a Berlín (1954). V Západním Německu byl spisovatel v některých kruzích kritizován jako zrádce Wermachtu. Pliever zemřel na infarkt roku 1955 ve věku 63 let ve Švýcarsku.

Theodor Otto Richard Plievier, do roku 1933 Plivier (* 12. nebo 17. února 1892, Berlín – 12. března 1955, Avegno) byl německý spisovatel a autor protiválečné knihy "Stalingrad", ve 20. letech jeden z "Inflačních svatých".

Theodor Otto Richard Plievier (Plivier, until 1933) (February 12, 1892, Berlin – March 12, 1955, Avegno, Switzerland) was a German author best known for his anti-war novel .


Život.

Narodil se ve farářské rodině ve vesničce nedaleko tehdejšího pruského Königsbergu (Královce, dnes Kaliningrad na území Ruska). Vystudoval umění, filologii a filozofii v Královci. Aby se vyhnul vojenské službě v pruské armádě, prchl s bratrem roku 1724 do Lipska, kde se stal vychovatelem v rodině známého polyhistora profesora Menckea.  Roku 1725 začal učit na Lipské univerzitě, jeho první přednášky byly věnovány filozofii Leibnizově a Wolffově. Roku 1730 zde byl jmenovan profesorem poetiky, roku 1737 logiky a metafyziky. Nakonec na Lipské univerzitě získal místo "decemvira" ("decanus") a "seniora".  Roku 1726 se Gottsched stal předsedou "Poëtische Gesellschaft", za rok ji přejmenoval na "Deutsche Gesellschaft". Později se s ní rozešel a založil vlastní spolek "Gesellschaft der freien Künste".  K šíření svých názorů a prezentování uměleckých kritik vydával časopisy "Die vernünftigen Tadlerinnen" (Rozumné pomlouvačky, 1725-1726), "Der Biederman" (Poctivý muž, 1726), "Beiträge zur kritischen Historie der deutschen Sprache, Poesie und Beredsamkeit" (Příspěvky k dějinám německé řeči, poesie a výmluvnosti, 1732), "Neuer Büchersaal, der schönen Wissenschaften und freien Künste" (Nový knihovní sál krásných věd a svobodných umění, 1745 – 54), "Das Neueste aus der anmuthigen Gelehrsamkeit" (Poslední novinky z vlídné učenosti, 1751-1762).  V teorii i tvorbě věnoval se zejména dramatu. Kritizoval, že jak z komedie, tak z opery byla vypuzena figura Hanswursta, tedy komická figurka typická pro německojazyčné divadlo v 16. a 17. století, která měla kořen patrně ve středověkých karnevalech. Ve svém díle se snažil tuto postavu navrátit na jeviště. Usiloval rovněž o návrat tzv. "Hauptaktionen" a "Staatsaktionen", tedy typu her velmi populárních v 17. století, jimž dominovala postava kašpara, a které se vyznačovaly častým roztodivným dováděním mnoha postav na jevišti. Když do Lipska zavítala roku 1727 divadelní společnost Caroline Neuberové, Gottsched ji přesvědčil, aby stála v čele jeho divadelní reformy a začal pro ni překládat francouzské hry a psát hry vlastní. Tragédie "Der sterbende Cato" z roku 1732 byla napsána dle Addisonova vzoru a přísně v ní bylo dodržováno Aristotelovo pravidlo tří jednot. Gottsched a jeho žáci toto dílo považovali za prototyp a formální vzor žánru tragédie.  Vydal také sbírku "vzorových her", kam zařadil práce své, Schlegelovy, Quistorpovy, Uhlichovy, Racinovy, Corneillovy, Voltairovy, Destouchesovy, Molièrovy aj.  Dnes je však nejvíce ceněna jeho kniha "Nöthiger Vorrath zur Geschichte der deutschen dramatischen Dichtkunst" (Nezbytný materiál k dějinám německé dramatické poezie, 1757–65), kde chtěl sepsat celou německou dramatickou produkci z let 1450-1760. Ač dílo nedokončil, je dnes cenným pramenem poznání starého německého divadla.  Usiloval též o obrodu němčiny a snažil se z ní vyloučit cizí slova.  Ottův slovník naučný ho hodnotil takto: "V l. 1729 – 40 pokládán Gottsched za jedinou autoritu ve věcech týkajících se theorie poesie, ač jemu samému rozdíl mezi rhétorikou a poesií jasný nebyl, což bylo v podstatě příčinou, že zaujal v kritice postavení nesprávné. Bylť ostatně Gottsched muž příliš střízlivý a pedantický, kterýmiž vlastnostmi sice vystačil, aby kritisoval bombast a nechutnou rozplizlost Lotensteinovy slezské školy, aby však mohl býti aesthetickým kritikem nebo docela básníkem, na to byl zase příliš prost veškeré fantasie. Počátkem let čtyřicátých zahájená polemika se Švýcary Bodmerem a Breitingerem valně jeho jménu ublížila. Přívrženstvo jeho se menšilo, a když ve své domnělé neomylnosti docela i proti Lessingovi a Klopstockovi se obrátil, stalo se jméno jeho k posměchu a trvalo dlouho, než novějším badáním (Gervinus, Wackernagel a hlavně Danzel) opět povznesen byl a zásluhy jeho oceněny.""

Johann Christoph Gottsched (2. únor 1700, Judithenkirch — 12. prosinec 1766, Lipsko) byl německý dramatik, literární kritik a divadelní teoretik, představitel raného osvícenství. Jeho hlavním cílem bylo povýšit německou kulturu na úroveň francouzské, jeho vzorem byl zejména francouzský klasicismus. Divadlo pojímal jako nástroj morální výchovy. Rozvinul vlastní koncepci rétorické gestikulace, jíž se dnes někdy říká "lipský styl". Spolupracoval s divadelním souborem herečky Caroliny Neuberové. V jeho době byla nejvíce ceněna hra "Umírající Cato", která byla dlouho považována za vzor německé tragédie. Byl profesorem na univerzitě v Lipsku.

Johann Christoph Gottsched (2 February 1700 – 12 December 1766) was a German philosopher, author, and critic. For about thirty years, he exercised an almost undisputed literary dictatorship in Germany. But by his later years, his name had become a by-word for foolish pedantry.


Původ a příběh.

Lil Bub byla nejmenší a nejslabší kotě z vrhu, který porodila divoká kočka. Narodila se s několika genetickými mutacemi, musela být krmena z lahve a nikdo nestál o to ji adoptovat. Když ji vzal Bridavski poprvé do náruče, oslovil ji "Ahoj Bub!" Jazyk jí neustále visí ven z tlamy, protože má příliš krátkou dolní čelist a chybí jí zuby. Tyto problémy jí ale vůbec neberou chuť k jídlu.  Bub také trpí poruchou postihující kosti, osteopetrózou, kvůli které musí brát léky. V roce 2012 během natáčení "Lil Bub & Friendz" měla období, kdy trpěla vážnými zdravotními problémy a specialista z Indianopolis jí diagnostikoval osteopetrózu. Bub je první kočkou na světě, která se s touto poruchou narodila a odborníci si s ní nevěděli rady. Bridavski se proto začal zabývat alternativními možnostmi léčby, např. reiki, aby se o ni mohl starat. Její krátké nohy a osteopetróza jí ztěžují pohyb, ale ona se i přesto směle "kolébá". Bub také hodně cestuje a vibrace z dopravních prostředků pomáhají rozbíjet osteoklast. Na videu z autogramiády Strand Bookstore je vidět, jak Bub dokáže znovu běhat.  Skupina vědců zahájila kampaň na stránce Experiment.com, aby mohli zkoumat Bubin genom. Cílem tohoto projektu je lépe porozumět jedinečnému vzhledu této kočky, např. vyššímu počtu prstů na tlapkách. Tato kampaň dosáhla svého finančního cíle 25. května 2015.  Bridavski také prodává celou řadu reklamních předmětů, jako třeba plyšové hračky, hrnky nebo třeba tašky s dlouhými uchy, a značná část zisku jde zvířecím útulkům. Bridavski má přístup "po nikom nikdy nic nechtít" a rozhodl se tedy nepodepsat smlouvu s talentovým agentem Benem Lashesem, mezi jehož klienty patří třeba Grumpy Cat. Kniha "Lil Bub’s Lil Book: The Extraordinary Life of the Most Amazing Cat on the Planet" byla vydána 3. září 2013. Urban Outfitters prodává kalendář Lil Bub 2014 a další exkluzivní reklamní předměty. Books-A-Million prodává její knihu.

Setkání s Lil Bub.

Lil Bub a Bridavski pořádají setkání ve zvířecích útulcích v jejich domovském městě Bloomington i po celé zemi. Navštívili třeba PSPCA ve Filadelfii, Brooklyn Animal Resource Coalition a Social Tees v New Yorku, SPCA v Los Angeles a Oregon Humane Society v Portlandu v Oregonu. Útulky získají dary a podíl z prodeje reklamních výrobků.  Lil Bub byla součástí PETA kampaně na podporu kastrace domácích zvířat.  Potkala se také s Grumpy Cat na druhém každoročním festivalu Cat Video Film Festival. Autogramiáda její nové knihy proběhla 5. září 2013 ve Strand Books. Spolu se svým majitelem Mikem Bridavskim také 10. září 2013 uspořádala akci "Ask Me Anything" na redditu, kde se mohli lidé ptát na nejrůznější věci, které je o Lil Bub zajímají. 10. října téhož roku Lil Bub uspořádala setkání v Urban Outfits ve prospěch Best Friends Animal Society a Tree House Humane Society. Pro Tree House Humane Society se díky promítání filmu "Lil Bub & Friendz" v koncertní síni Metro Chicago vybralo 1800 dolarů.

Lil Bub v médiích.

Bub se objevila v pořadu "Good Morning America" v srpnu 2012. Pořídila také sérií fotografií pro "Bulletin Magazine" v říjnu 2012. Vyšel o ní i zvláštní článek v časopisu "Bloom Magazine" v čísle prosinec 2012/leden 2013. V dubnu 2013 se také objevila v pořadech "Today" a "The View". Na YouTube účinkovala v pořadu Big Live Comedy Show s Jackem McBrayerem a herci z "Workaholics". Objevila se také v jedné epizodě "Meme'd" na stránce Pet Collective.V září 2014 dělala Lil Bub rozhovor s Davidem Yowem z The Jesus Lizard pro The A.V. Club.

"Lil Bub & Friendz".

Lil Bub je hvězdou dokumentu "Lil Bub & Friendz", který natočili Andy Capper a Juliette Eisnerová a měl premiéru na festivalu Tribeca Film Festival 18. srpna 2013. Spolu s Bub v něm hraje také Keyboard Cat, Nyan Cat a Grumpy Cat. Capper a Eisnerová se rozhodli natočit o Lil Bub celovečerní dokument poté, co ji v roce 2012 viděli v Minneapolisu na Internet Cat Video Film Festival. "Lil Bub & Friendz" vyhrál cenu Tribeca Online Festival Best Feature Film.  Lil Bub, Bridavski, Capper a Eisnerová se zúčastnili promítání Tribeca Drive-in v autokině u Světového finančního centra (Brookfield Place) 20. dubna 2013. Poté Bub pořádala akci, kde ji lidé mohli fotografovat a mazlit se s ní. Spoluředitel festivalu Robert De Niro se potkal s Bub na obědě pro režiséry 23. dubna poté, co další ředitelka Jane Rosenthalová zavtipkovala pro "The Hollywood Reporter": "Pořád opakuji, že Lil Bub se musí potkat s Velkým Bobem."

"Lil BUB’s Big SHOW".

Na její druhé narozeniny 21. června 2013 bylo oznámeno, že Lil Bub bude hvězdou online seriálu "Lil Bub's Big SHOW" na Revision3. Bridavski si vybral tento kanál pro jeho spojení s Discovery Communications a Animal Planet. Bridavski sám psal scénáře a měl plnou kontrolu nad výslednými videi. Formát talk show je možný díky tomu, že se odpovědi hostů nahrávají zvlášť. Bridavski jim klade otázky a jejich odpovědi jsou poté sestříhány s Bubiným mňoukáním doplněným titulky. Jejím prvním hostem byla Whoopi Goldbergová a Bub tuto epizodu končila představením útulku Tabby's Place, který se stará o postižené kočky. Tento díl byl vysílán 3. září 2013. Druhá epizoda byla vysílána 17. září téhož roku a hlavní roli zde hrálo morče Little Prince (Malý princ). Ve třetím díle, který byl vysílán 17. října, byl hostem Steve Albini. V dalších epizodách se objevili Kelley Dealová, Tyrannosaurus Sue a Nordic Thunder. Tyto epizody byly vysílán v průběhu října a listopadu 2013. V dalších dílech se objevovali hosté z nejrůznějších oblastí.

Lil Bub (Lillian Bubbles, oficiálně Lil BUB) byla americká kočka, která se proslavila svým jedinečným vzhledem. Byla nejmenší a nejslabší ze svého vrhu a její majitel Mike Bridavsky ji adoptoval, když mu jeho přátelé zavolali a požádali ho, aby jí poskytl domov. První fotografie, na kterých je, byly zveřejněné na serveru Tumblr v listopadu roku 2011, ale byly staženy po sdílení na sociální síti reddit. Stránka "Lil Bub" na Facebooku má přes dva miliony "lajků". Bub byla také hvězdou pořadu Lil Bub & Friendz, dokumentu, který byl poprvé uveden v rámci Tribeca Film Festival 18. srpna 2013 a vyhrál cenu Tribeca Online Festival za nejlepší film.

Lil Bub, officially Lil BUB (June 21, 2011 – December 1, 2019), was an American celebrity cat known for her unique physical appearance. Her photos were first posted to Tumblr in November 2011, before being taken off after being featured on the social news website Reddit. "Lil Bub" on Facebook has over three million likes. Lil Bub starred in "Lil Bub & Friendz", a documentary that premiered at the Tribeca Film Festival on April 18, 2013, and won the Tribeca Online Festival Best Feature Film.


Reprezentace.

Byl členem reprezentačního výběru pro olympijský turnaj v Lake Placid 1980. V rámci přípravy, která probíhala po celý úvod sezony 1979/80, odehrál 53 utkání ve kterých si připsal 45 bodů (15 branek a 30 asistencí). Na samotném turnaji Američané získali zlaté medaile, hlavně díky šokujícímu vítězství nad SSSR (Zázrak na ledě).  Reprezentoval i na mistrovství světa 1981 ve Švédsku (5. místo).

Kariéra.

V rodném Evelethu hrál do roku 1976 středoškolskou ligu. V letech 1976-79 nastupoval za celek univerzity Minnesota-Duluth. Po sezoně 1979/80 strávené v olympijském výběru (viz výše) odehrál následující ročník ve druhé švýcarské lize za HC Lugano.  Od roku 1981 hájil barvy klubu NHL New York Rangers, za který odehrál pět sezon. Největší utkání ve své kariéře v NHL odehrál 23.2.1983 v domácí Madison Square Garden, když nastřílel pět branek do sítě Hartford Whalers. V říjnu 1986 byl vyměněn za druhou volbu v draftu 1988 do Minnesota North Stars. Za Minnesotu však odehrál pouze 12 utkání, v sezoně stihl ještě jeden zápas v britské lize za Dundee Rockets. V letech 1987-89 oblékal dres HC Bolzano, klubu italské ligy. Na jaře 1988 vypomohl v závěru druhé švýcarské ligy klubu Zürcher SC. V Bolzanu v roce 1989 skončil s hokejem.  V září 1991 se rozhodl k návratu, když podepsal smlouvu s nováčkem NHL San Jose Sharks. Při premiérovém utkání Žraloků 4. října 1991 na ledě Vancouver Canucks přihrál na historicky první branku klubu. Nastoupil ještě druhý den proti stejnému soupeři na domácím ledě, což byl nakonec jeho poslední zápas v kariéře.

Mark Thomas Pavelich (* 5. června 1958 v Evelethu, Minnesota, USA) je bývalý americký hokejový útočník, který odehrál 355 utkání v NHL.

Mark Thomas Pavelich (born February 28, 1958 in Eveleth, Minnesota) is an American former professional ice hockey forward who played 355 regular season games in the National Hockey League (NHL) for the New York Rangers, Minnesota North Stars and San Jose Sharks between 1981 and 1992. Pavelich was a member of the 1980 U.S. Olympic hockey team that won the gold medal in what has been called the "Miracle on Ice".


Historie.

V roce 1918 založil Rudolf Wanzl v Jívové u Olomouce zámečnickou dílnu s 20 zaměstnanci, která se zabývala výrobou vah a zemědělských strojů. Po odsunu v roce 1947 firmu znovu založil Rudolf Wanzl junior v bavorském Leipheimu, kde zřídil opravářskou dílnu a pokračoval ve výrobě vah. Podnět k nasměrování na výrobu zařízení pro obchod přišel od výrobce pokladen NCR z Augsburgu. Do zdejší ukázkové prodejny byly dodány první nákupní košíky. Záhy poté objednalo hamburské spotřební družstvo 40 nákupních vozíků a 100 nákupních košíků do první německé samoobsluhy.  Začátkem padesátých let odcestoval Rudolf Wanzl do USA, kde se kontaktoval s vynálezcem nákupního vozíku Sylvanem Goldmanem. Už při zpátečním letu načrtl svůj vlastní, zasouvací model, který tvoří základ dnešních nákupních vozíků. V roce 1951 byl patentován první nákupní vozík s pevným košem. Tři roky nato vystupují ze společného podnikání bratři Sieglové a zakládají vlastní firmu. Po řadu let mají oba největší němečtí výrobci nákupních vozíků sídlo v Leipheimu. V roce 1956 zaměstnává firma Wanzl 74 zaměstnanců.

1960.

Pro rozšíření výrobních kapacit byl uveden do provozu nový závod v Kirchheimu. Na základě potřeby směrování zákazníků a snížení krádeží v budovaných supermarketech zařadila firma Wanzl do svého výrobního programu manuální vstupní otočné kříže. V roce 1966 zaměstnával podnik 400 pracovníků.

1970.

Po expanzi německých řetězců do okolních zemí jsou zakládány první zahraniční pobočky. Pro německé dráhy byly poprvé dodány na nádraží zavazadlové vozíky. V důsledku dalšího rozšíření výroby byl v blízkosti nádraží v Leipheimu vybudován další závod. Dočasně měl tento závod k dispozici i vlastní železniční přípojku. V roce 1978 byla firma vyznamenána cenou Zlatá homole cukru.

1980.

Pro letiště ve Frankfurtu dodává firma poprvé zavazadlové vozíky. Zvláštností je, že tyto vozíky mohou být použity také na eskalátorech. Aby byl lépe obsluhován trh ve Francii, byl v alsaském Sélestatu postaven nový výrobní závod. Rostoucí rozvoj hobbymarketů zvyšuje produkci, jsou vybudována obchodní zastoupení ve Velké Británii a Belgii. V roce 1989 zaměstnávala společnost Wanzl 1600 pracovníků.

1990.

V roce 1990 byl v blízkosti dálnice A8 dokončen závod IV. V tomto závodě se dnes nachází sídlo společnosti. V roce 1991 byla založena nová obchodní divize Interiéry prodejen. Nejdříve bylo navrženo vybavení celé prodejny a pak vybaveno regály. Po desetileté činnosti jednatele přebírá v roce 1998 od svého otce vedení podniku Gottfried Wanzl. Velké zakázky, jako například vybavení nového letiště v Hongkongu zavazadlovými vozíky, nadále zvyšují čísla obratu i pracovníků. V roce 1999 se poprvé vyrobilo více než 1 milion nákupních vozíků za rok.  S pádem železné opony se rozšířil koncept samoobslužných prodejen do východní Evropy a nastal boom v budování supermarketů. V roce 1996 byl nedaleko rodiště Rudolfa Wanzla vybudován výrobní závod v České republice. Česká pobočka WANZL spol. s r.o. má dnes 250 zaměstnanců. Firma disponuje výstavními plochami a prodejními kancelářemi v centrále v Hněvotíně u Olomouce, ale i v pobočkách v Praze a na Slovensku v Dolní Stredě. V roce 2006 byl rozšířen výrobní závod o další výrobní halu a galvanovnu, takže z továrny vycházejí hotové, povrchově upravené výrobky. Výrobní závod zpracovává produkty z leskle taženého drátu ohýbáním 2D, 3D, tvářením na hydraulických lisech, odporovým svařováním, svařováním v ochranné atmosféře a zajišťuje povrchovou úpravu práškovou vypalovanou barvou nebo galvanickým zinkováním ve vlastní galvanovně, která patří svými parametry k největším v České republice.

2000.

Trh s klasickými obchody je v západní Evropě nasycen; k rozmachu samoobslužných prodejen dochází v rozvojových zemích. V roce 2005 byl postaven další výrobní závod firmy Wanzl v Šanghaji. S rozvojem internetového obchodu firma rozšiřuje svůj produktový program o vychystávací a skladové vozíky. Rovněž byl vytvořen produktový program pro vybavení hotelů.  Vzhledem k insolvenci bývalého konkurenta, firmy Siegel, přebírá firma Wanzl velkou část jeho zaměstnanců. Společnost obdržela Bavorskou cenu kvality. K rozvoji produktového centra Interiéry prodejen se spojuje s truhlárnou Unseld v Ulmu.

2010.

V lednu 2012 přebírá firma Wanzl stoprocentní podíl ve svém dosavadním zastoupení na severoamerickém trhu – podnikatelskou skupinu Technibild. 11. února 2012 vypukl požár v budově galvanovny v Leipheimu. Hala o ploše 40x40 m kompletně shořela a vznikla škoda v desítkách milionů euro. Za necelé dva roky po velkém požáru byla na tomtéž místě uvedena do provozu nově postavená galvanovna.

Obchodní oblasti.

Retail Systems/Shop Solutions.

Vedle drátěných nákupních vozíků vyrábí firma už několik let i plastové nákupní vozíky. Ty se vyrábějí pod označením Tango a dodávají se především do evropských zemí. Do produktového spektra patří i další vybavení prodejen, jako jsou regály, displeje, vstupní zařízení.

Logistics + Industry.

V roce 2002 byl veškerý produktový sortiment pro zákazníky z oblasti průmyslových a logistických firem zahrnut do této obchodní oblasti. Patří sem vychystávací vozíky, rollkontejnery, transportní vozíky, paletové nástavce, paletové podvozky a jiné přepravní prostředky.

Airport + Security Solutions.

Na nádražích a letištích po celém světě jsou používány zavazadlové vozíky, vstupní zařízení, turnikety a dělicí prvky od firmy Wanzl. K zákazníkům patří letiště ve Frankfurtu, Hongkongu nebo Paříži. Také na cílové stanici vlaků Eurostar na londýnském nádraží [8St Pancras (železniční stanice)|St. Pancras]] jsou používány zavazadlové vozíky firmy Wanzl.

Hotel Service.

Obchodní oblast Vybavení hotelů byla zavedena v roce 2006. V rámci této oblasti se začaly vyrábět a nabízet produkty k vybavení hotelů, jako například vozíky pro pokojské, servírovací vozíky, vozíky na zavazadla a vozíky na prádlo. S těmito vozíky se setkáte např. i na lodích AIDA Cruise Line.

Výrobní závody.

Firma Wanzl provozuje tři závody v Leipheimu, jeden v Kirchheimu, stejně tak jeden ve Francii (Sélestat), v České republice (Hněvotín) a v Číně (Shanghai).

Zahraniční pobočky.

Od roku 1970 byly zakládány obchodní a servisní pobočky po celém světě.

Vedení společnosti.

Gottfried Wanzl, syn Rudolfa Wanzl juniora, vyznamenaného v roce 2006 bavorskou cenou za celoživotní dílo, je předsedou dozorčí rady podniku. V roce 2014 převzal vedení firmy Dr. Klaus Meier-Kortwig, který zastává pozici generálního ředitele. Finančním ředitelem je Frank Derks, technickým ředitelem Harald P. Dörenbach a obchodním ředitelem Bernhard Renzhofer.

Veletrhy.

Wanzl je pravidelným vystavovatelem na veletrhu EuroShop, který se koná každé tři roky v Düsseldorfu.

Wanzl Metallwarenfabrik GmbH je německá firma, největší světový výrobce nákupních a zavazadlových vozíků.  Společnost se sídlem v Leipheimu zaměstnávala v roce 2015 kolem 4 000 zaměstnanců ve 22 zemích. Roční produkce firmy Wanzl je dva miliony kusů nákupních vozíků.

Wanzl GmbH & Co. KGaA is the world's largest manufacturer of shopping trolleys and luggage trolleys.  The company, which has its headquarters in Leipheim, Germany, has approximately 5,000 employees in 12 plants in 8 countries and over 27 sales offices (2018 figures). Annual production totalled approximately 2.0 million shopping trolleys.


Život.

Narodil se v Paříži. Jeho otec byl obchodník s hedvábím a syn měl předurčenou dráhu právníka. Augustin však záhy studium práv opustil a začal psát pro jeviště. Jeho první hra, "Prétendu sans le savoir", byla uvedena už v roce 1810 na scéně "Varieté", ale neměla úspěch. Následovala řada dalších her napsaných ve spolupráci s jinými autory, ale prvního skutečného úspěchu se dočkal až v roce 1815, kdy společně s Delestre-Poirsonem napsal hru "Une Nuit de la garde nationale".  V dalších letech chrlil se svými spolupracovníky jednu hru za druhou. Dosáhl toho téměř pásovou organizací práce. Scribe dodával nápady a jeho spolupracovníci vypracovávali dialogy, dodávali vtipné hlášky, dvojverší apod. Spolupracovala s ním řada předních francouzských dramatiků té doby. Byli mezi nimi Jean-François Bayard, Roger de Beauvoir, Joseph-Xavier Boniface (pseudonym X. B. Saintine), Nicolas Brazier, Pierre François Carmouche, Jean-Henri Dupin, Philippe François Dumanoir (zvaný „Pinel“), Anne-Honoré-Joseph Duveyrier (pseudonym „Mélesville“), Charles Duveyrier (otec cestovatele Henriho Duveyriera), Germain Delavigne, Ernest Legouvé, Michel Masson, Edouard Joseph Mazères, Charles Gaspard Poirson (pseudonym „Delestre-Poirson“), Louis Emile Vanderburch a Antoine-François Varner. Většina jeho her byly komedie a vaudevilly. Vaudevilly byly uváděny převážně v divadle "Théâtre du Gymnase Marie Bell" a komedie v "Comédie-Française".  Scribe vymyslel a ve své tvorbě prosazoval princip dokonalého divadla (Pièce bien faite) znamenající přesné načasování scén, příchodu jednotlivých postav, náhlé zvraty děje, prvky tajemství a momenty překvapení.  Světový úspěch zaznamenal Scribe jako libretista nejslavnějších skladatelů oper té doby. Na jeho text komponovali např. Giacomo Meyerbeer (Les Huguenots, L'africaine), Adolphe Adam, Daniel Auber (La muette de Portici), Vincenzo Bellini, François Adrien Boieldieu, Jacques Fromental Halévy, Gioacchino Rossini, Giuseppe Verdi a další.  Napsal rovněž několik románů, které však příliš úspěšné nebyly. Jeho souborné dílo bylo vydáváno v letech 1874–1885 a obnáší 66 svazků.  V roce 1834 byl zvolen členem Francouzská akademie (Académie française). Zemřel 20. února 1861 v Paříži. Je pochován na hřbitově Père Lachaise v Paříži (oddíl 35). Jeho socha je jednou ze 146 soch umístěných na fasádě budovy Hôtel de ville de Paris.

Augustin Eugène Scribe (výslovnost: [oɡystɛ̃ øʒɛn skʁib]; 24. prosince 1791 Paříž – 20. února 1861 tamtéž) byl francouzský dramatik a operní libretista.

Augustin Eugène Scribe (; 24 December 179120 February 1861) was a French dramatist and librettist. He is known for the perfection of the so-called "well-made play" ("pièce bien faite"), a mainstay of popular theatre for over 100 years, and as the librettist of many of the most successful grand operas.


Historie.

Podle kronikáře Jana Długosze dal první kamenný románský kostel na tomto místě postavit krakovský biskup Iwo Odrowąż v letech 1221–1222, ale za tatarských vpádů kolem roku 1290 byl zničen. Na jeho troskách se vzápětí začal stavět nový, raně gotický kostel, vysvěcený roku 1320. Za krále Kazimíra III. Velikého byl v letech 1355–1365 přestavěn a rozšířen presbytář, v letech 1395–1397 byla zaklenuta loď a do roku 1400 byla okna opatřena vitrážemi. V letech 1435–1446 byly ke kostelu přistavěny kaple a byla navýšena severní věž, aby mohla sloužit jako městská hláska. V letech 1487–1489 byl v kostele postaven proslulý oltář Veita Stosse a věže dostaly charakteristické helmové střechy.  V následujících stoletích přibývaly další kaple, oltáře a bohaté vnitřní zařízení, roku 1666 byla na severní věž umístěna pozlacená koruna Panny Marie. V 18. století byl vnitřek radikálně proměněn pozdně barokním zařízením i úpravami stěn. Roku 1795 byl zrušen hřbitov za kostelem, čímž vzniklo současné Mariánské náměstí. V letech 1887–1891 byl kostel důkladně opraven a upraven v novogotickém slohu a řada kaplí nově vymalována podle návrhů slavného krakovského malíře českého původu Jana Matejka. Dne 18. dubna 2010 se v kostele konal pohřeb polského presidenta Lecha Kaczynského a jeho manželky.

Popis.

Severní věž, zvaná Mariánská nebo Stražnica je čtyřhranná a 82 m vysoká, jednotlivá patra jsou zvenčí zvýrazněna římsami. Ve výšce 9. patra přechází na osmiboký půdorys se zdvojenými okny. Ve výšce 54 m je místnost trubačů, odkud se troubí Mariánský hejnal. Na věži je hodinový zvon z roku 1530 o průměru 1,65 m.  Jižní věž je vysoká 69 m a v prvním patře je renesanční kaple rodiny Kaufmannů, dílo italských mistrů, kteří pracovali na Wawelu. Věž je kryta helmou z roku 1592 s eliptickou kopulí na osmibokém tamburu s lucernou. Na věži jsou čtyři zvony. Nejstarší, o průměru 1,05 m a hmotnosti asi 0,9 t, je z doby kolem roku 1300. Další dva, "Misionál" (1,36 m a 1,8 tuny) a "Tenebrát" (1,75 m a 4 tuny) odlil Jan Weygel ze Spišské Nové Vsi v letech 1386–1390. Konečně poslední a největší „Půlzikmund“ z roku 1438 měří v průměru 1,8 m a váží asi 4,3 tuny.  Trojlodní cihlová bazilika s vysokým chórem a bez příční lodi je zaklenuta křížovou klenbou, v závěru hvězdovou. Vnitřek kostela je vyzdoben v 19. století, chórové lavice s baldachýny jsou z roku 1586. Okna v presbytáři mají velmi cenné vitráže z let 1360–1400, ale nejcennější část zařízení je 13 m vysoký a 11 m široký oltář Veita Stosse z roku 1489, jedno z nejslavnějších řezbářských děl pozdní gotiky. S otevřenými křídly zobrazuje radostné události ze života Panny Marie, při zavřených její bolesti. Oltář se denně otvírá v 11:50 a zavírá v 18 hodin.

Kostel Nanebevzetí Panny Marie, krátce Mariánský kostel ("Kościół Mariacki"), je hlavní farní kostel v Krakově a patří mezi symboly města. Trojlodní cihlová gotická bazilika ze 14.-15. století se dvěma věžemi v průčelí stojí ve východním rohu hlavního náměstí. Nejcennější částí vnitřního vybavení je bohatě vyřezávaný, 13 metrů vysoký oltář Veita Stosse z roku 1489. Ze severnější a vyšší věže se každou hodinu troubí tradiční melodie hejnal.

Saint Mary’s Basilica () is a Brick Gothic church adjacent to the Main Market Square in Kraków, Poland. Built in the 14th century, its foundations date back to the early 13th century and serve as one of the best examples of Polish Gothic architecture. Standing 80 m (262 ft) tall, it is particularly famous for its wooden altarpiece carved by Veit Stoss "(Wit Stwosz)". In 1978 it became a UNESCO World Heritage Site alongside the Historic Centre of Kraków.  On every hour, a trumpet signal—called the Hejnał mariacki—is played from the top of the taller of Saint Mary's two towers. The plaintive tune breaks off in mid-stream, to commemorate a famous 13th century trumpeter who was shot in the throat while sounding the alarm before a Mongol attack on the city. The noon-time "hejnał" is heard across Poland and abroad broadcast live by the Polish national Radio 1 Station. Saint Mary's Basilica also served as an architectural model for many of the churches that were built by the Polish diaspora abroad, particularly those like Saint Michael's and Saint John Cantius in Chicago, designed in the Polish Cathedral style.  The church is familiar to many English-speaking readers from the 1929 book "The Trumpeter of Krakow" by Eric P. Kelly.


Název.

První vydání skladby nese název "Sonata quasi una fantasia", který sdílí se sonátou č. 13 Es dur, se kterou vyšla pod stejným opusovým číslem 27. Italský název lze přeložit jako „sonáta na způsob fantazie“, příčinou je nejspíš její neobvyklá stavba (viz níže).  Název Měsíční sonáta má původ v poznámce německého hudebního kritika a básníka Ludwiga Rellstaba. V roce 1832, pět let po Beethovenově smrti, Rellstab napsal, že první věta sonáty je jako „člun plující po Lucernském jezeře ozářeném Měsícem“. V průběhu příštích deseti let se název Měsíční sonáta (německy "Mondscheinsonate") začal objevovat v německých i anglických publikacích a rychle se ujal i u široké veřejnosti.  Objevily se také kritiky, podle kterých je tento název příliš subjektivní, romantický nebo „zavádějící pro větu, která má téměř charakter smutečního pochodu“. Tyto výtky však nikdy neměly výraznější vliv na užívání vžitého názvu.

Forma.

Beethoven nazval obě díla Op. 27 Sonata quasi una fantasia. Důvodem může být, že se zde nedrží typické struktury klasicistní sonáty - v té bývá charakter skladby jasně dán úvodní rychlou větou a následující věty jej mohou pouze rozvíjet a doplňovat. U Měsíční sonáty je to právě naopak, těžištěm je závěrečná třetí věta, která je nejrychlejší a nejdelší a předcházející dvě věty k ní pomalu směřují.  Sonáta č. 14 se skládá ze tří vět:

Adagio sostenuto.

První věta v tónině cis moll je pomalá a melancholická. Má zjednodušenou sonátovou formu. Začíná triolami v pravé ruce, které jsou podpořeny dlouhými basovými tóny zdvojenými v oktávách. K tomuto ostinátnímu doprovodu se záhy přidává tklivá melodie. Téměř celá věta se hraje velmi tiše a klidně.  Adagio sostenuto mocně působí na posluchače. Berlioz řekl, že „je to jedna z básní, které nelze vyjádřit lidskou řečí“. Beethovenův student Carl Czerny ji popsal jako „noční scénu, kde zpovzdálí zní přízračný truchlivý hlas“.  Tato věta byla velmi oblíbená už za Beethovenova života, kterého její popularita zřejmě až mírně rozčilovala a údajně prohlásil, že napsal i lepší věci.

Allegretto.

Druhá věta je scherzové trio v tónině des dur (enharmonický ekvivalent tóniny cis dur).  Má funkci krátkého intermezza, Ferenc Liszt ji nazval „kvítkem mezi dvěma propastmi“. Dynamicky se pohybuje většinou v mírném pianu s občasnými zesíleními, která podporují radostnou náladu.

Presto agitato.

Bouřlivá poslední věta (opět v cis moll) je těžištěm skladby. Obsahuje mnoho rychlých arpeggií a silně akcentovaných tónů. Pro správné vyznění je nutné hrát ji živě a suverénně, hráč musí být technicky velmi zdatný.  Charles Rosen tuto větu popsal jako „naprosto nespoutané vyjádření emocí. Dokonce i dnes, o dvě stě let později, užasneme nad její divokostí.“  Ačkoliv i v této větě je předepsaná dynamika většinu času piano, časté užití sforzanda a několika pasáží fortissimo vytváří dojem mocného zvuku.

Použití pedálu.

Na začátku díla dává Beethoven tuto instrukci v italštině: "Si deve suonare tutto questo pezzo delicatissimamente e senza sordini" (Celou skladbu hrajte co nejjemněji a bez dusítek).  Na klavíru se zdvihu dusítek a tím jejich odstavení z činnosti dosáhne sešlápnutím pravého pedálu. Dnešní klavíristé však obvykle nedrží pedál dole po celou dobu, protože současný klavír má mnohem delší dozvuk než nástroje z Beethovenovy doby a v průběhu hry tak vznikají nežádoucí disonance. Pedalizace může být řešena různými jinými způsoby:

Vliv.

Podle hudebního teoretika Ernsta Ostera byla Sonáta č. 14 přímou inspirací pro vznik Chopinovy skladby Fantaisie-Impromptu. Oster nachází mezi skladbami mnoho paralel v použitých tóninách, typech akordů i krátkých pasážích melodie. Píše, že Fantaisie-Impromptu je „možná jediným příkladem, kde nám jeden génius odhaluje - pouze prostřednictvím své vlastní skladby - co on sám slyší v díle jiného génia“.

Klavírní sonáta č. 14 cis moll „Quasi una fantasia“, Op. 27 č. 2, obecně známá jako Měsíční sonáta či Sonáta měsíčního svitu je sonáta pro sólový klavír, jejímž autorem je Ludwig van Beethoven. Dokončil ji v roce 1801 a o rok později vydal s věnováním své klavírní studentce, hraběnce Giuliettě Guicciardi.  Sonáta (a zejména její první věta) si získala oblibu už za Beethovenova života a dnes patří mezi nejznámější klavírní skladby vůbec.

The Piano Sonata No. 14 in C minor ""Quasi una fantasia", Op. 27, No. 2, popularly known as the Moonlight Sonata", is a piano sonata by Ludwig van Beethoven. It was completed in 1801 and dedicated in 1802 to his pupil, Countess Giulietta Guicciardi.  The piece is one of Beethoven's most popular compositions for the piano, and it was a popular favorite even in his own day. Beethoven wrote the "Moonlight Sonata" in his early thirties, after he had finished with some commissioned work; there is no evidence that he was commissioned to write this sonata.


Příběh.

Jákob byl na cestě z Beer-šeby a mířil do Cháranu. Na cestě ho zastihla noc a tak se rozhodl přenocovat. V místě, kde právě byl, našel příhodný kámen, ulehl a nalezený kámen si dal pod hlavu. Zdál se mu sen, v němž viděl žebřík, který ze země dosahoval až k nebi, a po něm vystupovali a sestupovali Boží poslové (andělé). Nad žebříkem stál Hospodin, který Jákobovi říkal: „"Já jsem Hospodin, Bůh tvého otce Abrahama a Bůh Izákův. Zemi, na níž ležíš, dám tobě a tvému potomstvu. Tvého potomstva bude jako prachu země. Rozmůžeš se na západ i na východ, na sever i na jih. V tobě a ve tvém potomku dojdou požehnání všechny čeledi země. Hle, já jsem s tebou. Budu tě střežit všude, kam půjdeš, a zase tě přivedu do této země. Nikdy tě neopustím, ale učiním, co jsem ti slíbil."“ Po tomto Božím zaslíbení se Jákob probudil a zvolal: „"Jistě je na tomto místě Hospodin, a já jsem to nevěděl! Jakou bázeň vzbuzuje toto místo! Není to nic jiného než dům Boží, je to brána nebeská."“ Brzy ráno pak vstal a kámen, jímž si podpíral hlavu, vzpřímeně usadil do země a svrchu jej polil olejem. To místo nazval Bét-el, tedy Dům Boží.

Ohlas.

Na Jákobův žebřík odkazuje zvolená podoba památníku Brána nenávratna upomínající na transporty Židů z nádraží Praha-Bubny do koncentračních táborů za druhé světové války. Od Svatého ducha roku 1997 nese pojmenování „Kostel U Jákobova žebříku“ také sakrální stavba Českobratrské církve evangelické v pražských Kobylisích.

Jákobův žebřík je prvek odkazující na příběh popsaný v Bibli, ve Starém zákoně. V její první knize – Genesis (zvané též První kniha Mojžíšova) – jsou ve 28. kapitole ve verších 12. až 19. popsány události, které se Jákobovi, druhorozenému Izákovu synu, přihodily poté, co byl nucen prchnout z otcova domu před hněvem svého bratra, jemuž sebral prvorozenství.

Jacob's Ladder ( ) is a ladder leading to heaven that was featured in a dream the biblical Patriarch Jacob had during his flight from his brother Esau in the Book of Genesis.  The significance of the dream has been debated, but most interpretations agree that it identified Jacob with the obligations and inheritance of the people chosen by God, as understood in Abrahamic religions.


Klubová kariéra.

Olympique Lyon.

Ze Santosu odešel v létě 2000 do francouzského Lyonu. Ve Francii získal tři mistrovské tituly v letech 2002, 2003 a i 2004.

FC Barcelona.

Koncem července 2004 odešel z Lyonu do španělské Barcelony za částku 10 milionů eur. V novém týmu mu dělala společnost početná skupina dalších Brazilců, např. Ronaldinho, portugalský reprezentant ale brazilský rodák Deco, Belletti, Sylvinho a další. Poslední tři jmenovaní přišli ve stejné době jako Edmílson, a to v rámci přestavby prováděnou novým trenérem Frankem Rijkaardem. Na začátku října se zranil během zápasu proti Numancii a rozšířil početnou marodku katalánského velkoklubu. Zmeškal tak celý zbytek sezóny, ve které Barcelona získala mistrovský titul.  V dalším ročníku 2005/2006 zasáhl do 41 soutěžních zápasů a pomohl získat "double", tj. vítězství ve španělské lize a rovněž v Lize mistrů. V rámci Ligy mistrů nastoupil v devíti zápasech, trenér Rijkaard jej nasadil též do finále proti Arsenalu. Odehrál pouze první poločas, do druhého namísto něho nastoupil Iniesta. Barcelona zvítězila 2:1.  Před ročníkem 2007/2008 se o jeho služby ucházel anglický klub Newcastle United, manažer Sam Allardyce ale nakonec přestup neuskutečnil kvůli Edmílsonovu sklonu ke zraněním. Nový ročník byl pro klub i Edmílsona zklamáním. Byl to jeho čtvrtý a poslední rok za Barcelonu, stejně tak pro trenéra Rijkaarda.

Villarreal.

Jako volný hráč zamířil v květnu 2008 z Barcelony do Villarrealu, který v poslední sezóně skončil druhý. Do základní sestavy se ale neprobojoval, nastoupil pouze do několika zápasů.

Palmeiras.

Po osmi letech opustil Evropu a vrátil se do Brazílie, kde se upsal Palmeirasu. Zahrál si na Copě Libertadores, na konci ledna dal gól proti Realu Potosí. V úvodním skupinovém utkání na půdě LDU Quito vstřelil branku, ale Palmeiras prohrálo 2:3.

Real Zaragoza.

Do Španělska se 33letý Edmílson vrátil v lednu 2010, kdy jakožto volný hráč podepsal kontrakt na pět měsíců s týmem Real Zaragoza. Kontrakt obsáhnul opci na další rok. Nakonec setrval i pro sezónu 2010/2011. Ve druhém kole La Ligy vstřelil ve 41. minutě branku střelou z 25 metrů, kterou snížil průběžný domácí debakl na 1:5. Zaragoza doma nakonec podlehla Málaze výsledkem 3:5. Zaragoza se v první lize zachránila, skončila třináctá.

Ceará.

Kariéru zakončil v brazilském celku Ceará.

Reprezentační kariéra.

Edmílson v reprezentaci debutoval pod koučem Luxemburgem 18. července 2000 v kvalifikaci na MS 2002 proti Paraguayi.  V červnu v roce 2001 si zahrál ve čtyřech zápasech na Konfederačním poháru FIFA, kde Brazílie obsadila čtvrté místo.  Edmílson byl trenérem Scolarim nominován na MS 2002. V úvodním utkání proti Turecku (výhra 2:1) hrál ve tříčlenné obraně společně s Lúciem a Roque Júniorem, na krajích pak zahráli Cafú a Roberto Carlos. Poté co chyběl v utkání proti Číně (výhra 4:0) byl opět nasazen do základní sestavy v utkání proti Kostarice (výhra 5:2). Edmílson jednou skóroval, když ve 37. minutě zvyšoval na 3:0. Během osmifinálového střetu s Belgií se Edmílson zejména v prvním poločase více pouštěl do útoku, vzdor roli defenzivního štítu. Brazílie Belgii přehrála a stejně tak Anglii, Turecko a i Německo ve finále. Edmílson ve vyřazovací části odehrál všechny minuty a získal tak zlatou medaili.

Edmílson, celým vlastním jménem José Edmílson Gomes de Moraes (* 10. července 1976, Taquaritinga) je bývalý brazilský fotbalista, který v letech 2000 až 2007 reprezentoval Brazílii v celkově 39 utkáních. Hrál na pozici defenzivního záložníka nebo obránce.  Ve dresu Olympique Lyon vyhrál třikrát francouzskou ligu, a to v letech 2002, 2003 a 2004. Ve dresu Barcelony vyhrál v ročníku 2005/06 Ligu mistrů. Španělskou ligu vyhrál ve dvou po sobě jdoucích ročnících – 2004/05 a 2005/06.  V roce 2002 se zúčastnil mistrovství světa, na kterém Brazílie získala zlatou medaili.

José Edmílson Gomes de Moraes (born 10 July 1976), known simply as Edmílson, is a Brazilian former professional footballer.  Either a defensive midfielder or a central defender, he played in three countries in his professional career, representing with team and individual success São Paulo, Lyon and Barcelona (four seasons each in the last two clubs).  Having won 39 caps with Brazil, Edmílson represented the nation at the 2002 World Cup, helping it win the tournament.


Životopis.

Absolvovala na umělecké škole Duke Ellington School of the Arts. Její otec Dennis a matka Christine jsou pastory ve Covenant Baptist United Church of Christ a jsou označováni jako „pilíře náboženské LGBT komunity“, když Covenant Baptist Church byla jedinou církví ve Washingtonu D.C., která v roce 2007 povolovala sňatky osob stejného pohlaví.  Netají se se svou lesbickou orientací. Od září 2014 chodila se scenáristkou "Orange Is the New Black", Lauren Morelli. Dvojice se vzala v listopadu 2017.  Je tetou herce Asante Blackka, který je jedním z hvězd Netflixového seriálu "When They See Us."

Kariéra.

Studovala herectví na Juilliardu v New Yorku a v roce 2010. Na počátku své kariéry se objevovala výhradně v divadle. V roce 2011 ztvárnila Marii ve hře "Marná lásky snaha" během uvedení v The Public Theater.  Když začal vznikat seriál Netflixu, "Orange Is the New Black", založený na stejnojmenné knize od Piper Kerman se vzpomínkami na ženskou věznici, tak se Wiley o konkurzu dozvěděla od svého kamaráda z Juilliardu, Marca Ramireze, který pro pořad psal scénář. Když se Wiley dozvěděla, že její další kamarádka z Juilliardu, Danielle Brooks, získala roli v seriálu, tak ji požádala o pomoc s přípravou na konkurz, kde se ucházela o roli Poussey Washington, což je v seriálu nejlepší kamarádka postavy, kterou hraje Brooks. Konkurz se jí vydařil, a tak se objevila ve všech dvanácti epizodách první série a ve druhé řadě jí byl udělen větší prostor a stala se oblíbenou postavou mezi fanoušky. Ve třetí sérii seriálu již byla povýšena mezi hlavní postavy.  V roce 2014 se objevila v reklamě na digitální peněžní služby PayPal.  V září 2014 se objevila na titulní stránce a editorialu v Maniac Magazine. Také se objevila v OUT100 Magazine v edici z roku 2014 společně se Samem Smithem, Ellen Page a Zachary Quintem.

Samira Wiley (* 15. dubna 1987 Washington, D.C., Spojené státy americké) je americká herečka. Proslavila se rolemi Poussey Washington v seriálu "Orange Is the New Black" (2013–2017) a Moiry v seriálu "Příběh služebnice" (2017–dosud), za kterou získala cenu Emmy v kategorii nejlepší ženský herecký výkon v hostující roli v dramatickém seriálu.

Samira Denise Wiley (born April 15, 1987) is an American actress. She is best known for her starring role as Poussey Washington in the Netflix comedy-drama series "Orange Is the New Black" (2013–2019) and as Moira in the Hulu dystopian drama series "The Handmaid's Tale" (2017–present), for which she won the Primetime Emmy Award for Outstanding Guest Actress in a Drama Series.  Wiley also had starring roles in such film as "The Sitter" (2011), "Nerve" (2016), "Detroit" (2017), and "Social Animals" (2018). She also narrated the Netflix documentary Night on Earth (2020).


Vývoj.

H.P.54 vznikl na základě prototypu H.P.51, který se společně s prototypy AW-23 a Bristol 130 účastnil soutěže britského ministerstva letectví na letoun kategorie Bomber Transport.  Prototyp H.P.54 (sér. č. K6933) poprvé vzlétl 10. října 1936, poháněný dvojicí hvězdicových devítiválců Bristol Pegasus X o výkonu po 610 kW. Stroj byl vybaven třemi motoricky ovládanými střelišti na přídi a zádi trupu a ve výstupku na hřbetě trupu za křídlem, ve kterých byly instalovány zdvojené kulomety Browning ráže 7,7 mm. Náklad leteckých pum o hmotnosti 1362 kg byl uložen v pumovnici pod podlahou trupu.  Ministerstvo letectví objednalo již v srpnu 1935 100 sériových kusů s bojovým jménem Harrow. Prvních 39 exemplářů mělo původní pohonné jednotky Pegasus X, které nesly označení Handley Page H.P.54 Harrow Mk.I. Dalších 61 s výkonnějšími motory Pegasus XX po 680 kW bylo značeno Harrow Mk.II. Poslední z nich byl dohotoven v prosinci 1937.

Nasazení.

První H.P.54 byly zařazeny do služby bombardovacích perutí RAF v roce 1937, kde nahradily zastaralé dvojplošníky Vickers Virginia. Postupně byly přidělovány k perutím č. 37, 75, 115, 214 a 215. V roce 1939 byly Harrowy v původním určení nahrazeny letouny Vickers Wellington.  Nadále byly v RAF využívány jako dopravní a cvičné pro zaškolování osádek těžkých bombardérů. Dopravní H.P.54 upravené pro transport 20 vojáků s výzbrojí byly soustředěny u 271. perutě. Příď a záď trupu letounů měly nový vřetenovitý tvar a byly známy i pod přezdívkou „Sparrow“. V září 1944 se osvědčily při evakuaci raněných z výsadkové operace Market-Garden u nizozemského Arnhemu.  Letouny Harrow byly využívány také jako pokusné stroje. V roce 1937 použil A. J. Cobham H.P.54 jako tankovací při testech s doplňováním paliva pružnou hadicí létajícímu člunu Short E. Úspěch celé akce vedl k rozšíření této techniky nejprve u Cobhamovy společnosti Flight Refuelling Ltd., počínaje srpnem a říjnem 1939 během provozu pokusné poštovní linky Southampton–Montréal–New York Imperial Airways, později pak celosvětově. Tankovací H.P.54 nesly označení Harrow CK Mk.8.  Další pokusy z období 1938-1941 se týkaly testů protiletadlových min LAM (Long Aerial Mine) vynálezců Grahama a Price. LAM o hmotnosti 0,5 kg vypouštěná z letounů visela na padáku, od ní dolů vedla piánová struna o délce 610 m, která byla napínaná dalším padáčkem na spodním konci. Pokud nepřátelský letoun zavadil o strunu, sklouzla letecká mina po struně dolů a explodovala nárazem na nepřátelský stroj. Celé zařízení se vypouštělo ve válcových pouzdrech o hmotnosti 6,3 kg. V září 1940 byla tato zbraň uznána za použitelnou a nasazena s krycím názvem „Mutton“. V rámci 93. perutě RAF působily Harrowy jako nosiče LAM, kterých pojaly až 120 kusů. Vynášely se při vyhlášení poplachu do hladin nad 5000 m a uvolňovaly se před přilétajícími letouny Luftwaffe s převýšením cca 300 m a roztečí 18 m. Takto vytvořené vzdušné minové pole se snášelo rychlostí 5 m/s. V pozdějším období při nočních akcích byla rozteč zvětšena na 60 m. Jeden H.P.54 mohl vytvořit pás až 7 km dlouhý. Operace Mutton, ukončená v červenci 1941, zničila jeden nepřátelský stroj jistě, další tři pravděpodobně.

Specifikace.

Údaje dle

Handley Page H.P.54 Harrow byl britský těžký bombardovací a transportní letoun z počátku 30. let 20. století, řešený jako dvoumotorový hornoplošník smíšené konstrukce s dvojitou svislou ocasní plochou a pevným kapotovaným podvozkem.

The Handley Page H.P.54 Harrow was a British heavy bomber of the 1930s built by Handley Page and used by the Royal Air Force, being used for most of the Second World War as a transport. It was a twin-engine, high-wing monoplane with a fixed undercarriage.


Etymologie.

První zaznamenané užití pojmu serendipita (ve významu příjemné překvapení) v angličtině učinil Horace Walpole (1717–1797). V dopise datovaném 28. ledna 1754 baronu Horaci Mannovi píše, že ho vytvořil z perské pohádky Tři princové ze Serendipu, jejíž hrdinové vždy náhodou a důvtipem objevovali věci, které nehledali. Název pochází ze jména Serendip, starého jména Srí Lanky. Jeden z ostrovů se jmenoval "Cherandeep" a arabští obchodníci jej nazývali "Sarandib".

Struktura.

Serendipita není pouze záležitostí náhody či nemůže být použita jako synonymum pro „šťastnou nehodu“ (Ferguson, 1999; Khan, 1999), „nalezení věci bez toho, abychom ji hledali“ (Austin, 2003) nebo „příjemné překvapení“ (Tolson, 2004).  Inovace uváděné jako příklady serendipity mají důležitou vlastnost. Učinili je jedinci, kteří jsou schopni vidět mosty tam, kde ostatní vidí díry a spojovat věci kreativně na základě postřehnutí významných vazeb.  Náhodný objev je událost, ale serendipita je schopnost. Laureát Nobelovy ceny Paul Flory tvrdí, že významné vynálezy nejsou pouhé náhody.

Byznys a strategie.

Ikujiro Nanoka poukázal na to, že manažeři dokáží rozpoznávat kvalitu serendipitních inovací a spojuje úspěch japonských podniků s jejich schopností vytvářet znalosti ne pomocí zpracování informací, nýbrž nasloucháním nevysloveným a často vysoce subjektivním myšlenkám, intuici a tušení jednotlivých zaměstnanců a možnost tyto vhledy testovat. Jejich výsledky tak firma může využívat.  Napier a Vuong (2003) serendipitu postulují jako strategickou výhodu, se kterou se firma může čerpat potenciální tvořivost.

Související pojmy.

William Boyd vytvořil pojem "Zemblanity", který je opakem serendipity a znamená „dělání nešťastných a očekávaných objevů“ či „nepříjemné nepřekvapení“. Odvozuje se od Nové země (Novaja Zemlja či Nova Zembla), studené a neúrodné země s mnoha rysy, které jsou v protikladu k bohaté Srí Lance. Na tomto ostrově Willem Barents ztroskotal se svou posádkou, zatímco hledal novou cestu na východ.  "Bahramdipity" je odvozena od jména perského velkokrále Bahráma V., který je popsán v pohádce Tři princové ze Serendipu. Popisuje utajení objevů a výsledků výzkumu nalezené pomocí serendipity.

Serendipita (též serendipity) označuje „šťastnou náhodu“ či „příjemné překvapení“. Výraz vytvořil Horace Walpole roku 1754. V dopisu příteli vysvětloval neočekávaný objev, který učinil a odkazoval se na perskou pohádku "Tři princové ze Serendipu". Princové v ní dílem náhody i své prozíravosti objevovali věci, po kterých nepátrali.  Pojem serendipita se obvykle vyskytuje v dějinách vědeckých inovací jako například náhodný objev penicilinu Alexandera Fleminga v roce 1928, vynález mikrovlnné trouby Percyho Spencera roku 1945 a vynález lístečků post-it Spencera Silvera v roce 1968.  Toto slovo zvolila Britská překladatelská společnost jedním z deseti nejobtížněji přeložitelných anglických výrazů. Vzhledem k jeho používání v sociologii bylo toto slovo přejato do mnoha dalších jazyků.

Serendipity is the occurrence of an unplanned fortunate discovery. Serendipity is a common occurrence throughout the history of product invention and scientific discovery. Serendipity is also seen as a potential design principle for online activities that would present a wide array of information and viewpoints, rather than just re-enforcing a user's opinion.


Život.

O raném životě a školení Michaela Pachera neexistují žádné údaje. Je pravděpodobné, že osobně poznal díla Mantegny, Donatella a Fra Filippo Lippi v severní Itálii, lineární perspektivu florentské renesance a byl ovlivněn německou renesancí (Nicolaus Gerhaert van Leyden, Monogramista E.S.). První zaznamenané datum z jeho životopisu se týká oltářního obrazu, který namaloval kolem 1462-1463 pro kostel St. Lorenz poblíž Brunecku v údolí Pustertal. Roku 1467 je uváděn jako majitel největší umělecké dílny a měšťan v Brunecku. V posledních třech letech života žil a pracoval v Salcburku.  Mnoho Pacherových děl bylo zničeno nebo silně poškozeno během nepokojů koncem 17. století a v roce 1709 (Válka o španělské dědictví).

Dílo.

Pacherova dílna, kde vznikaly velké oltáře spojující architekturu, malbu a sochařství s polychromií a zlacením, byla také jednou z prvních, která zavedla principy renesanční malby ve střední Evropě. Na podkladu maleb byla nalezena geometrická perspektivní síť. Pacher, který byl současníkem Andrea Mantegny a o několik desítek let předešel Albrechta Dürera, spojil formální objevy klasické italské renesance týkající se kompozice prostoru s expresivitou a živostí středoevropské malby v novou jednotu. Tato syntéza transcendentálního univerzalismu ze středověku s novým, imanentním dopadem skutečnosti je blízká filosoficko - teologickým spisům humanisty Mikuláše Kusánského, biskupa v Brixenu. Michael Pacher je spolu s Tilmanem Riemenschneiderem a Veitem Stossem řazen do proudu patetického slohu náboženské reformace.  Pacherovým mistrovským dílem je skříňový oltář pro farní kostel sv. Wolfganga u Abersee, který je umístěn v původním autentickém gotickém prostoru chrámu a je považován za vůbec nejlepší svého druhu v Evropě. Centrální skříň s vyřezávanými a zlacenými figurami znázorňujícími scénu "Korunování panny Marie" má rozměry 390 x 316 cm. K ní jsou připojena čtyři křídla s malovanými výjevy a predella sestávající ze tří obrazů. Celá vyřezávaná část oltáře vytváří hluboký prostor, postranní obrazy mají lineární perspektivu s hmotnými figurami, u kterých malíř používá perspektivní zkreslení.  Jeho druhým nejslavnějším dílem je "Oltář církevních otců", vytvořený v letech 1471 - 75 pro klášter v Neustiftu (nyní Alte Pinakothek, Mnichov). Malovaný oltář je rozdělen na čtyři sekce zobrazující sedící figury (zleva) sv. Jeronýma se lvem jako kardinála, sv. Augustina (s odkazem na legendu o sv. Augustinovi), papeže Řehoře I. (s císařem Traiánem, za jehož duši v očistci se modlil) a sv. Ambrože (s odkazem na legendu o dítěti v kolébce a kapce medu). Všichni jsou vyobrazeni s holubicí, symbolizující přítomnost Ducha svatého.

Michael Pacher (* kolem 1435, Bruneck, Jižní Tyrolsko - 1498, Salzburg) byl tyrolský malíř a sochař, jeden z nejvýznamnějších mistrů rakouské pozdní gotiky a rané renesance.

Michael Pacher ( 1435 – August 1498) was a painter and sculptor from Tyrol active during the second half of the fifteenth century. He was one of the earliest artists to introduce the principles of Renaissance painting into Germany. Pacher was a comprehensive artist with a broad range of sculpting, painting, and architecture skills producing works of complex wood and stone. He painted structures for altarpieces on a scale unparalleled in North European art.  Pacher's masterpiece, the "St. Wolfgang Altarpiece" (1471–1481), is considered one of the most remarkable carved and painted altar shrines in all of European art. It contains scenes from the life of Jesus and the Virgin Mary. Pacher's other great work, the "Altarpiece of the Church Fathers", created in 1483 for Neustift Monastery, combined painting and sculpture to produce a unique art form.  Pacher's influence was primarily North Italian, and his work shares characteristics with that of painters such as Andrea Mantegna. German influences, however, are also evident in his work, especially in his wood sculpture. Pacher's fusion of Italian Renaissance and Northern Gothic realism helped him to produce a uniquely personal style of painting.


Život.

Předpokládá se, že umělec pocházel stejně jako anonymní Mistr hracích karet z jihozápadního Německa nebo Švýcarska, protože styl jeho kresby lze odvodit od tamější malby ze stejné periody. Monogramista E.S. žil v Horním Porýní a existuje doklad, že navštívil Mainz. Byl aktivní mezi lety 1450 - 1467 a termín "Meister" znamená, že získal kvalifikaci mistra a vedl vlastní dílnu.  Byl patrně vyučen jako zlatník, protože na grafických matricích užíval zlatnické punce a měl předchozí praxi s užíváním zlatnického rydla. Některé jeho listy byly zjevně předlohou pro zlatnickou práci. Také vytvořil dva portréty patrona zlatníků Svatého Eligia a rovněž označení práce monogramem je standardní praxí u významných zlatnických řemeslných výrobků.  Historik Horst Appuhn ale dává iniciály do souvislosti s poutí do benediktinského kláštera Eisendeln a třemi grafickými listy Madona z Einsiedelnu z roku 1466. Appuhn soudí, že k vzhledem k rozdílné kvalitě listů, iniciály E.S. ve skutečnosti představují dílenskou značku.  V posledních letech života byl jeho asistentem jiný významný zlatník a grafik Israhel van Meckenem, který přepracoval 41 původních matric Monogramisty E.S. Je pravděpodobné, že se u něj učil také Martin Schongauer.

Dílo.

Tento neznámý mistr byl identifikován jen podle iniciál, kterými podepisoval svoje grafické listy. Byl zároveň prvním grafikem, kdo svá díla takto označoval. Jeho význam historikové umění spatřují zejména v technické dovednosti a inovacích. Grafické listy mistra E.S. byly hojně kopírovány a sloužily malířům jako kompoziční předlohy.  Historik Alan Shestack rozlišuje tři periody v díle Monogramisty E.S. - kolem roku 1450, 1450-1460 a po roce 1460. Po roce 1450 začal používat rydla k vytvoření hlubších stop, což umožnilo tisk většího množství listů (kolem 60 kusů) z jedné matrice. Využíval stínování a znázornění prostorového objemu pomocí paralelních a křížových linií a kresba postav se zdokonalovala. I postavy, které jsou statické, mají často napjaté a zkroucené pozice. V poslední fázi tvorby jsou figury uvolněnější a v kompozicích je více využit volný nerytý povrch matrice. Sekulární a komické náměty jeho grafických listů nemají obdoby v tehdejší malbě a udržely si půvab do současnosti ("Milenecký pár", "Figurální abeceda"). Jsou také vodítkem k tehdejší módě v oblékání.  Celkem je známo 318 originálních grafických listů autora, z toho 95 v jediném exempláři a 50 ve dvou kopiích. O celkem 38 listech Israhela van Meckenema se předpokládá, že jsou přepracovány z původních matric Monogramisty E.S.  Pouze dvě kresby (Louvre, Berlínské muzeum) byly bezpečně identifikovány jako díla autora. Ke kresbě "Křest Krista", která se nachází v Louvru, existují dva grafické listy Monogramisty E.S., kde je volný prostor dodatečně vyplněn dalšími detaily.  K latinským textům Ars moriendi (návody na "Dobrou smrt") z let 1415 a 1450, které byly ve své době velmi populární, vytvořil sérii jedenácti rytin podle starších knižních iluminací.

Monogramista E.S.., v Německu Meister E.S.., dříve také Master of 1466 (* přibližně 1420 – kolem 1468) byl pozdně gotický německý rytec, zlatník a grafik.

Master E. S. (c. 1420 – c. 1468; previously known as the "Master of 1466") is an unidentified German engraver, goldsmith, and printmaker of the late Gothic period. He was the first major German artist of old master prints and was greatly copied and imitated. The name assigned to him by art historians, "Master E. S.", is derived from the monogram, E. S., which appears on eighteen of his prints (variants appear on others). The title, Master, is used for unidentified artists who operated independently. He was probably the first printmaker to place his initials on his work.  Remaining signed works by E. S. indicate that he was active in printmaking from 1450 to 1467, the latest date to appear on one of his prints. After this date, he is presumed to have died. He was the most distinguished German engraver before Martin Schongauer.


Děj.

Po tom, co jsou kvůli své práci během 2. světové války britská zdravotní sestra Claire Randallová a její manžel Frank, profesor historie, odloučeni, vydají se na druhé líbánky do Inverness ve Skotsku, kde Frank pátrá po historii jeho rodiny, zatímco Claire sbírá léčivé rostliny poblíž menhirů na kopci Craigh na Dun. Najednou poblíž kamenů uslyší bzučivý zvuk a ona omdlí. Když se probere, čelí Frankovu předku Kapitánu Jacku Randallovi. Než ji kapitán stihne zatknout, je omráčen Skotem, který Claire přivede do své společnosti. Když se Skotové pokoušení napravit vykloubené rameno svého druha Jamieho, Claire využije svoje zkušenosti a napraví ho sama. Muži se představí jako členové klanu MacKenzie a Claire si musí přiznat, že přecestovala v čase do minulosti. Představí se proto jako anglická vdova, která cestuje do Francie, aby se setkala se svojí rodinou. Skotové jí ale neuvěří a vezmou ji do hradu Leoch, kde Claire hledá cestu, jak by se mohla vrátit do své doby.  Skotové vidí Claire jako "Sassenach" – Cizinku, která ignoruje kulturu skotské vysočiny. Její lékařské dovednosti si ovšem získají jejich respekt. Colum MacKenzie ji podezřívá, že je britskou špionkou, proto ji pošle se svým bratrem Dougalem sesbírat rentu a dary pro Jakobity. Na to dohlíží Ned Gowan, právník z Edinburghu, také patřící do klanu MacKenziů. Kapitán Randall požádá Dougala, aby mu přivedl Claire k výslechu. Aby ji od něj zachránil, Dougal jí poradí, aby se vdala za Jamieho, což také udělá. Rozdělená mezi svoje pouto k Jamiemu a myšlenkami na Franka se Claire pokusí vrátit se na Craigh na Dun. Když se jí to nepodaří, přijme svoji roli hradní léčitelky, v níž se seznámí s Geilis Duncanovou – ženou místního úředníka, která sdílí její lásku k medicíně. Když je pak Jamie pryč, obě jsou obviněny z čarodějnictví, ale Jamie se včas vrátí, aby Claire zachránil. Těsně před útěkem si Claire uvědomí, že Geilis je také z budoucnosti, když uvidí na její ruce jizvu po očkování. Geilis si uvědomí totéž.  Claire se stále potýká se svými dilematem, a tak ji Jamie vezme na Craigh na Dun. Když jí umožní rozhodnout se, jestli chce zůstat s ním nebo se vrátit k Frankovi, Claire zůstane a Jamie ji vezme k sobě domů na Lallybroch, kde žijí šťastně a poklidně s Jamieho sestrou Jenny a jejím manželem Ianem. Jamie je však stále uprchlíkem z armády. Přesto si nárokuje svůj titul pána Lallybrochu, dokud ho jeden z jeho poddaných nezradí a on je poslán do Wentworthského vězení, které je pod velením kapitána Randalla. Claire se ho za pomoci jeho klanu pokusí osvobodit, ale Randall ji chytí a hrozí, že ji znásilní. Jamie se nabídne na její místo a Randall pošle Claire do lesa mimo hrad. Claire Randallovi pohrozí, že je čarodějnice a předpovídá mu, že po svatbě se stane otcem dítěte, které ale nikdy neuvidí. Claire se pak ujme sir Marcus MacRannoch, bývalý nápadník Jamieho matky. Zatímco jeho muži rozptýlí stráže ve vězení, MacKenziovi muži vpustí dovnitř stádo dobytka, který stráže udupe. Zachrání Jamieho, který byl Randallem psychicky i sexuálně mučen a vezmou ho do MacRannochova sídla, kde Claire ošetří nejhorší z jeho zranění. Když je Jamie schopný, utečou spolu s jeho kmotrem Murtaghem do kláštera svaté Anny ve Francii, kde žije Jamieho strýček Abbot. Tam Jamie zažívá nesnesitelné muka. Jeho zranění jsou vážná, pravou ruku má zdeformovanou a po psychické stránce na tom taky není zrovna nejlépe. Avšak Claire se nevzdá a za každou cenu chce svého manžela zachránit, což se ji nakonec povede. Brzy na to je Claire poprvé těhotná.

Vývoj a inspirace.

Diana Gabaldon měla v plánu napsat historický román, ale neměla konkrétní nápad, dokud neshlédla The War Games a klasiku Doctor Who na PBS. Zaujala ji postava Jamieho McCrimmona, mladého Skota z roku 1756, kterého ztvárnil Frazer Hines. Obrázek mladého muže v kiltu jí zůstal v mysli, a tak se rozhodla svůj román situovat do 18. století ve Skotsku.  Jejím původním záměrem bylo napsat tradiční historický román, ale když začala vytvářet postavu Claire, řekla, že její postava "okamžitě převzala příběh a do všeho vnesla chytrácké moderní poznámky." Gabaldon se rozhodla vnést do svého příběhu postavu moderní ženy a až později vymyslela, jak se dostala do 18. století.

Přijetí a ocenění.

Publishers Weekly o Cizince řekl: "Pohlcující a hřejivé, tahle první kniha evokuje zemi a tradice Skotska, její postavy jsou realistické, divoké a sympatické." Román v roce 1991 vyhrál cenu Romance Writers of America´s RITA.

Televizní seriál.

V červnu 2013 si televizní stanice Starz objednala 16 epizod televizní adaptace, jejíž produkce začala v říjnu 2013 ve Skotsku. V USA měl seriál premiéru 9. srpna 2014. Vzápětí byla oznámena také druhá řada.

Další adaptace.

V roce 2010 adaptovala Gabaldon první třetinu Cizinky do grafického románu, ilustrovaného Hoangem Nguyenem. V tom samém roce bylo vydáno 14 písní inspirovaných románem s názvem .

Cizinka je první ze série osmi historických multižánrových románů od Diany Gabaldon. Byla vydána v roce 1991 a zaměřuje se na zdravotní sestru Claire Randallovou z 20. století, která cestuje v čase do 18. století ve Skotsku, kde zažívá dobrodružství a nachází lásku v podobě temperamentního Jamese Frasera. V sérii Cizinka se prolíná hned několik žánrů od historické fikce, romance, dobrodružství až po science fiction a fantasy. Cizinka vyhrála cenu Romance Writers of America´s RITA za nejlepší romanci roku 1991. 9. srpna 2014 měla premiéru televizní adaptace tohoto románu.

Outlander (published in the United Kingdom as Cross Stitch) is the first in a series of eight historical multi-genre novels by Diana Gabaldon. Published in 1991, it focuses on the Second World War-era nurse Claire Randall, who travels through time to 18th century Scotland and finds adventure and romance with the dashing Jamie Fraser. A mix of several genres, the "Outlander" series has elements of historical fiction, romance, adventure and fantasy. With 25 million copies sold, "Outlander" is one of the best-selling book series of all time. "Outlander" won the Romance Writers of America's RITA Award for Best Romance of 1991. A television adaptation of the "Outlander" series premiered on Starz in the US on August 9, 2014.


Život.

Narodil se jako Ferdinand Karl Franz Schwarzmann na Orlí ulici v Brně, jako nemanželský syn Aloisie Schwarzmannové a rakouského vojenského důstojníka Jana Hebry, který pocházel z Jerlochovic na severní Moravě. Ten 14 let čekal, až Aloisie ovdověla, potom se s ní v roce 1830 oženil. V roce 1833 Ferdinandova matka zemřela a mladý Hebra vyrůstal pouze s otcem. Díky němu vystudoval gymnázium ve štýrském Judenburgu a po té v Grazu. V roce 1840 jako plnoletý přijal otcovo příjmení Hebra a o rok později promoval na lékařské fakultě vídeňské univerzity. Po promoci začal pracovat jako sekundář na interní klinice Všeobecné nemocnice ve Vídni u Prof. Josefa Škody, původem z Plzně. Velmi záhy se staly kožní choroby středem jeho zájmu. Hebra měl se svou manželkou Johannou sedm dětí, ne všechny ho však přežily. Jeden z jeho synů padl v bitvě u Sadové. Jeho syn Johannes „Hans“ (1847–1902) se rovněž stal dermatologem a spolu s Hebrovým nejlepším přítelem a asistentem H. Zeisslem (1817–1884) se stali nejlepšími odborníky a výzkumníky v oboru syphilologie. Jeho dcera Martha se provdala za Morize Kohna Kaposiho (1837–1902), rovněž vynikajícího dermatologa, který byl nejen jeho zetěm, ale i jeho velmi úspěšným následníkem. Slavná Hebrova učebnice dermatologie byla v pozdějších letech společně s jeho zetěm Kaposim přepracována. Byla vydávána nejen v němčině, ale i v angličtině, ve francouzštině, v italštině a v ruštině.

Lékařská činnost.

Jako mladý lékař se musel v rámci svého vzdělávání na oddělení interní medicíny věnovat svrabu. V té době bylo na tzv. svrabovém oddělení vídeňské nemocnice evidováno ročně 2200–2700 osob údajně s touto diagnózou. Tato činnost byla tehdy mezi lékaři neoblíbena a ponechávali ji nejmladším kolegům. Obor dermatologie tehdy neexistoval a kožním chorobám se věnovali internisté. Ale Hebra měl o tyto nemoci zájem a díky jemu dnes dermatologie existuje jako samostatná lékařská věda.  V devětadvaceti letech převzal ve Vídeňské všeobecné nemocnici oddělení kožních chorob a vyvinul nové formy léčby a názvosloví. V roce 1849 se stal profesorem. Prokázal, že původcem svrabu je parazit. Vynalezl také vodní lůžko k profylaxi a léčbě dekubitu. Proslavil se svým „Atlasem kožních chorob“ z roku 1856 a „Učebnicí kožních chorob“ (1878 společně s Morizem Kaposim). Koncem padesátých let vydává také svou první učebnici dermatologie. Obě tyto knihy byly mnohokrát vydány a vždy ihned rozebrány. Byly překládány do mnoha jazyků a staly se základem vědění nově vzniklého oboru – dermatovenerologie.  Hebra nebyl příliš velkým pisatelem, jeho zeť Kaposi cituje „pouze“ 34 původních prací a 4 větší díla. Byl však vynikajícím učitelem a klinikem. Na jeho kliniku proudily davy, ať začínajících, či již „hotových“ dermatologů, kteří ho chtěli slyšet a hovořit s ním. Vídeň se díky němu stala Mekkou dermatologů starého i nového světa. Hebrovy zásluhy nespočívají v počtu publikovaných prací, ale ve výstavbě základů, bez kterých žádný obor nemůže existovat, a právě v tom dosáhl světové proslulosti. Jeho knihy, především monumentální atlas a také učebnice dermatologie, byly překládány do mnoha jazyků a vydávány stále znovu a znovu. Hebra vycházel z prací svých předchůdců a vytvořil vlastní, ucelený, přehledný systém kožních chorob. Systém rozčlenění kožních nemocí, který navrhl a vytvořil, měl dlouhé trvání a v mnohém platí dosud.  Hebra během života získal několik ruských, švédských, rakouských a německých vyznamenání. V roce 1877 získal šlechtický titul rytíře, později titul dvorního rady. Od roku 1879 do své smrti byl předsedou Lékařské společnosti ve Vídni a také členem Akademie věd. Od roku 1886 je po něm pojmenována ulice ve Vídni.  Je neoddiskutovatelnou skutečností, že životem a dílem rytíře profesora Ferdinanda von Hebry se dermatologie stala samostatným uznávaným oborem lékařských věd.

Profesor Ferdinand rytíř von Hebra (7. září 1816, Brno – 5. srpna 1880, Vídeň) byl rakouský dermatolog moravského původu. Je považován za zakladatele moderní dermatologie.

Ferdinand Karl Franz Schwarzmann, Ritter von Hebra (7 September 1816, in Brno, Moravia – 5 August 1880 in Vienna, Austria-Hungary) was an Austrian physician and dermatologist known as the founder of the New Vienna School of Dermatology, an important group of physicians who established the foundations of modern dermatology.


Biografie.

Počátky kariéry (2010–13).

Svou kariéru započal hostováním na písních skupiny Odd Future. Tehdy se také spřátelil s jejich členem Earlem Sweatshirtem, který mu v kariéře hodně pomohl. V prosinci 2011 byla vydána jeho debutová mixtape s názvem "Shyne Coldchain Vol. 1". V říjnu 2012 vydal další mixtape "Winter In Prague", tu produkoval Michael Uzowuru.  V roce 2012 mu Earl Sweatshirt představil rappera Mac Millera. V červnu 2013 vydal Staples třetí mixtape s názvem "Stolen Youth", která byla celá hudebně produkována Millerem pod pseudonymem Larry Fisherman. Poté vystupoval na Millerově turné The Space Migration Tour. V roce 2013 hostoval na Sweatshirtově albu "Doris". To mu pomohlo se proslavit a získat téhož roku smlouvu u společností ARTium a Def Jam.

"Hell Can Wait EP" a "Summertime '06" (2014–15).

V březnu 2014 vydal čtvrtou mixtape s názvem "Shyne Coldchain Vol. 2". Na mixtape se podílel i slavný producent No ID. Také vystupoval na turné Oxymoron World Tour rappera Schoolboye Q. V srpnu 2014 byl vydán videoklip k jeho písni "Blue Suede", která byla také, jako jeho první, umístěna k prodeji na iTunes. Brzy poté následoval singl "Hands Up". V říjnu vydal EP s názvem "Hell Can Wait". EP sklidilo úspěch především u kritiků. Na Metacritic obdrželo skóre 80 ze 100, které se zakládá na osmi recenzích.  Poté začal pracovat na svém debutovém albu. V květnu 2015 vydal první singl "Señorita". Své album s názvem "Summertime '06" vydal v červnu 2015. Jednalo se o dvojalbum s dvaceti písněmi. Úspěch zaznamenalo opět spíše u kritiků. Na Metacritic obdrželo skóre 87 ze 100, které se zakládá na 24 recenzích. V červnu 2015 vydal další dva singly "Get Paid" (ft. Desi Mo) a "Norf Norf". V prodeji album debutovalo na 39. příčce žebříčku Billboard 200 se 14 000 prodanými kusy v první týden prodeje v USA.

"Prima Donna" a "Big Fish Theory".

V únoru 2016 vystupoval na Osheaga Music Festivalu. V srpnu 2016 vydal EP s názvem "Prima Donna". EP se sedmi skladbami bylo opět oceněno kritiky (83 bodů ze 100 na Metacritic), v prodejnosti se umístilo na 50. příčce žebříčku Billboard 200. Produkci EP zajistil především DJ Dahi, hostujícími umělci jsou ASAP Rocky a Kilo Kash.  V květnu 2017 oznámil vydání druhého studiového alba s názvem "Big Fish Theory". Album bylo vydáno v červnu 2017 u nahrávacích společností ARTium Recordings, Blacksmith Records a Def Jam Recordings. Staples na tomto albu experimentuje s prvky elektronické taneční hudby (House music a Detroit techno), které spojuje s hip-hopem. Výsledkem je zvuk avantgardní elektroniky spojený s agresivním rapem využívající prvky techna, dystopických nálad, industriální hudby, abstrakce a G-Funku. Staples znovu sklidil ocenění kritiky (89 bodů ze 100 na agregátoru recenzí Metacritic). Ovšem v prodeji deska zaznamenala podobně nízké tržby, jako jeho předchozí díla – s 25 500 prodanými kusy (včetně streamů) debutovalo na 16. příčce žebříčku Billboard 200.

Vince Staples (* 2. července 1993) je americký rapper. Je členem hiphopového tria Cutthroat Boyz. V roce 2012 vydal mixtape nazvaný "Winter in Prague", jeho producentem byl Michael Uzowuru. V roce 2013 podepsal nahrávací smlouvu s hudebním vydavatelstvím Def Jam Recordings. Roku 2014 vydal první EP nazvané "Hell Can Wait" a následujícího roku pak první řadové album "Summertime '06".

Vincent Jamal Staples (born July 2, 1993) is an American rapper, singer, songwriter and actor. He is a member of the hip hop trio Cutthroat Boyz alongside fellow Californian rappers Aston Matthews and Joey Fatts. Staples was once a close associate of Odd Future, in particular Mike G and Earl Sweatshirt. He is currently signed to Motown Records and Blacksmith Records.  Staples rose to prominence with appearances on albums by Odd Future members and his collaborative mixtape titled "Stolen Youth" with Mac Miller, who produced the project. In October 2014, he released his debut EP "Hell Can Wait", which included the singles "Hands Up" and "Blue Suede". His debut album, "Summertime '06", was released on June 30, 2015, to critical acclaim. He was also featured as a part of the "XXL" 2015 Freshman Class. His second album "Big Fish Theory", which contains the singles "BagBak", "Big Fish", and "Rain Come Down", incorporates avant-garde, dance, and electronic influences. It was released on June 23, 2017, to further acclaim from critics. On November 2, 2018, Staples released his third studio album, "FM!".