Dějiny.

Podle pověsti byl klášter založen na místě u pramene potoka Brusnice, kde se údajně setkal biskup Vojtěch s knížetem Boleslavem na lovu. Pražský biskup Vojtěch se s mnichy řádu svatého Benedikta dostal do kontaktu během svého exilového pobytu v Itálii, kdy mimo jiné pobýval i v nejstarším západním klášteře na Monte Cassinu. V řecko-latinském benediktinském klášteře svatých Alexia a Bonifáce na římském Aventinu pak 17. dubna 990 složil řeholní sliby. Při svém návratu do vlasti pak s sebou biskup přivedl i dvanáct bratrů z tohoto kláštera, kteří potom utvořili první mnišskou komunitu nově postaveného kláštera. Posvěcení (zřejmě ještě provizorní) klášterní stavby proběhlo 14. ledna 993, jenom krátce po biskupově návratu zpět do vlasti, čímž se stal Břevnovský klášter nejstarším mužským klášterem na českém území; papež Jan XV. stvrdil jeho vznik v květnu toho roku. Vztah mezi břevnovským klášterem a římským domovským klášterem mnichů pak nejlépe ilustruje původní zasvěcení břevnovského kláštera "„ke cti Matky Boží, svatého Benedikta a svatých Bonifatia a Alexia“". Název si pak vzal klášter od přilehlé vísky Břevnové.  Zakladatelem kláštera byl český kníže Boleslav II. a stavba musela započít ještě před rokem 993, například kronikář Přibík Pulkava z Radenína tak považuje za rok založení kláštera již rok 992. Tentýž kníže o šest let později založil další benediktinský klášter na Ostrově u Davle. Prvním opatem nového kláštera se stal jistý Anastasius, zmiňovaný též jako Astrik. V polovině 11. století postavil opat Meinhard v Břevnově románskou basiliku sv. Benedikta a Vojtěcha a založil klášter v Rajhradě u Brna. Počátkem 14. století přestavěl opat Bavor z Nečtin klášter i kostel, který je od té doby zasvěcen sv. Markétě, a založil klášter v Broumově. V klášteře žila řada vynikajících mnichů, například Jan z Holešova, který patrně jako první používal diakritický pravopis. Roku 1420 klášter zničili táborité. Mniši, kteří přežili, odešli do Broumova. K obnově kláštera došlo až v polovině 16. století, koncem 17. století za opata Tomáše Sartoria vznikl dnešní Starý konvent (na počest významného obnovitele kláštera Sartoria byla po něm pojmenována blízká "Sartoriova ulice"). Současnou stavbu zahájil roku 1708 opat Otmar Zinke a svěřil ji nejlepším umělcům své doby. Bazilika je sálová vrcholně barokní stavba s dlouhým kněžištěm podle plánů Kryštofa Dientzenhofera. Bazilika byla vysvěcena roku 1715, celá stavba trvala do roku 1740. Za pruského obléhání Prahy v roce 1757 sloužil kostel jako stáj a lazaret. Břevnovský opat František Štěpán Rautenstrauch (1734–1785) se významně podílel na reformách vysokých škol, právnického a kněžského vzdělávání, a tak nebyl klášter za reforem císaře Josefa II. zrušen. V dalším období však spíš upadal, až ve 30. letech 20. století byl reformován mnichy z belgického Chevetogne. Převorem se pak stal Anastáz Opasek, od roku 1947 opat. Roku 1950 byl zatčen a dlouhodobě vězněn, klášter byl roku 1951 rozpuštěn a mniši deportováni. Do roku 1990 zde byl Archiv ministerstva vnitra. Tzv. malý neboli Sartoriův konvent využívala StB pod krycím názvem „Montážní ústav“. Po návratu opata Opaska byl klášter i kostel v letech 1991–1993 s velkou podporou zahraničních, zejména německých, klášterů důkladně opraven a povýšen na arciopatství. V roce 1997 jej navštívil papež Jan Pavel II. V současnosti (rok 2019) v klášteře žije 13 mnichů.

Popis areálu.

Dnešní barokní budovy kláštera včetně chrámu sv. Markéty, nového konventu a prelatury pocházejí převážně z let 1708–1740. Byly zbudovány na starších základech podle plánů architekta Kryštofa Dientzenhofera a pod jeho stavebním dozorem. Někdejší vstupní osa kláštera je dnes rozdělena ulicemi Bělohorskou a Patočkovou. Při proražení třídy Pionýrů (dnešní Patočkovy ulice) v letech 1952–1953 padly za oběť budovy klášterního pivovaru a sladovny s vnější ohradní zdí. Sochy sv. Benedikta nad vstupní branou a sv. Jana Nepomuckého v severozápadním rohu nádvoří jsou od Karla Josefa Hiernleho, ostatní sochy na fasádě pocházejí z dílny Matěje Václava Jäckela.

Kostel svaté Markéty.

Kostel zasvěcený svaté Markétě Antiochijské byl postaven v letech 1708–1715. Jeho zvlněná fasáda odpovídá utváření hmoty architektury na principu protínajících se elipsoidů. Na atice jsou sochy řádových světců od Matěje Václava Jäckla a na jižní stěně kopie náhrobku blahoslaveného Vintíře zasazený do barokní iluzivní malby.

Interiér kostela.

Vnitřní zařízení a výzdobu kostela navrhl Kryštofův syn Kilián Ignác Dientzenhofer. Na hlavním oltáři je v nice vsazena dřevěná pozlacená socha patronky chrámu, sv. Markéty, od lužického sochaře Matěje Václava Jäckela. Oltářní menzu čelem k lidu navrhl sochař a restaurátor Karel Stádník. V chóru jsou dvě řady barokních mnišských lavic, tzv. "stally", s řezanými figurami benediktinských patronů v nástavci. Na jižní straně je na pozdně barokním oltáři Panny Marie benediktinské obraz této řádové patronky benediktinů s Ježíškem v náručí. Do predelly téhož oltáře je vsazen zasklený rokokový relikviář s ramenní kostí sv. Markéty Antiochijské, jež byla uctívána jako patronka deště a dobré úrody, každoročně 14. července se zde konala pouť s procesím. Stříbrný gotický plenář svaté Markéty je uložen v trezoru.  Na postranních iluzivně malovaných oltářích v chrámové lodi je sedm velkých obrazů Petra Brandla z let 1715–1719. Na severní (levé) straně směrem od vchodu jsou to obrazy "Smrt sv. Václava", "Ukřižování" a "Setkání sv. Vojtěcha s knížetem Boleslavem II. u studánky". Na jižní straně "Přenesení ostatků sv. Otmara", "Smrt sv. Benedikta mezi řeholníky" a na třetím oltáři dva obrazy nad sebou: "Sv. Prokop" a "Smrt poustevníka Vintíře" (za účasti knížete Břetislava I. a biskupa Šebíře). Fresky na klenbě vymaloval Jan Jakub Stevens. Na kůru je cenný barokní prospekt varhan s figurálními dřevořezbami hrajících andílků z roku 1724. Do staré skříně byl roku 2010 vsazen nový varhanní stroj. Na jižní stěně chóru kostela je vsazen kamenný raně gotický náhrobek blahoslaveného šumavského poustevníka a diplomata Vintíře, který zemřel roku 1045 a byl uctíván jako patron českých a bavorských benediktinů.

Krypta.

Pod chórem kostela byla při archeologickém průzkumu v letech 1965–1968 odkryta část opukového kvádříkového zdiva s polosloupy a podlaha krypty trojlodní románské baziliky z poloviny 11. století.

Konvent a prelatura.

Patrový konvent, který přiléhá ze severní strany ke kostelu, vznikl v letech 1709–1719 pod vedením Kryštofa Dientzenhofera. Má jednotnou architektonickou úpravu a tři vnitřní dvory. Ze severního traktu vybíhá směrem do zahrady křídlo s letním refektářem v přízemí a knihovnou v patře. Sály, ambity a chodby jsou vyzdobeny štuky a freskami různých umělců z první poloviny 18. století. Kolem východního dvora, který nepatří do klausury, jsou v patře prostory prelatury (sídlo opata). Reprezentativní sály jsou zdobeny freskami, největší a nejznámější je Tereziánský sál v rizalitu východního křídla, který vyčnívá nad střechy ostatních budov. Stropní fresku v Tereziánském sále vytvořili v letech 1727–1728 bratři Asamové, Kosma Damián a Egid Quirin, a zobrazili na ní pověst o „Zázraku svatého Vintíře“. Poustevník, pozvaný na hostinu v postní době, nechtěl jíst maso a hostitele nechtěl urazit. Pečený páv však obživl a uletěl ze stolu. Cenná je rovněž knihovna s původními knihovními skříněmi a bohatou sbírkou starých tisků.  Starý konvent, z něhož zbylo po přestavbě tak zvané Sartoriovo křídlo (naproti kostelu k jihu) zbudoval opat Tomáš Sartorius v 60. letech 17. století. Komunitě benediktinů v čele s opatem Anastázem Opaskem sloužilo po jejich příchodu v letech 1990–1992 jako konvent, dnes je adaptováno na hotel Adalbert.  Komplex hospodářských budov zahrnuje někdejší sýpku, administrativní budovy a ovčín, který nyní slouží jako klášterní šenk.

Zahrada.

Prospekt kaskádové barokní zahrady s nedávno rekonstruovanou oranžerií, sadem, habrovým špalírem a loubím, stejně jako dva rybníky pocházejí z 2. čtvrtiny 18. století a jsou pouze menší částí někdejšího areálu, který zčásti zabralo sídliště Petřiny. V dolní části zahrady stojí v dnešní podobě barokní pavilon Vojtěška s pramenem potoka Brusnice, nad pramenem se nachází gotická křížová klenba, jediný pozůstatek někdejšího gotického kláštera. Dolní část zahrady, kde je také gloriet Josefka, kaple Lazarka, soustava barokních štol, jimiž se voda zaváděla do kláštera, terasy s fontánami a schodišti, prošla v letech 2010–2013 náročnou rekonstrukcí a bývalá oranžerie slouží jako výstavní síň. V horní části zahrady (sadu), která je oddělena plotem, dochází k výměně starých ovocných stromů novými (vykáceno má být všech více než 1 000 stromů). V současnosti se na noc zamyká jen spodní část zahrady (areál kláštera), po ukončení její rekonstrukce se ale nově plánuje na noc zamykat i horní zahradu, která sousedí s někdejším klášterním větrným mlýnem, a podle něj nazvanými kolejemi Na Větrníku.

Hřbitov.

Na nedalekém Břevnovském hřbitově odpočívá řada známých osobností (jako např. Jan Patočka nebo Karel Kryl). V kostele proběhla zádušní mše například také za Jaroslava Seiferta (1986) nebo za kontroverzního podnikatele Václava Kočku ml (2008), kteří však na zdejším hřbitově neleží.

Zajímavosti.

Opat Tomáš Sartorius byl donátorem 24. kaple Svaté cesty z Prahy do Staré Boleslavi. Kaple byly stavěny jezuity v letech 1674–1690, v horním rohu výklenku bylo jméno stavebníka a jeho znak.

Vyobrazení.

Klášter a jeho krypta se objevují na mnoha vyobrazeních, například:

Břevnovský klášter (plným názvem Benediktinské arciopatství sv. Vojtěcha a sv. Markéty v Praze-Břevnově) je nejstarší český mužský klášter, nacházející se v pražské čtvrti Břevnov. Založil jej roku 993 kníže Boleslav II. a pražský biskup Vojtěch. Od počátku v něm sídlí mnišská komunita benediktinů, která sem přišla z dolnobavorského kláštera Niederaltaich. U příležitosti 1000. výročí založení kláštera roku 1993 povýšil papež Jan Pavel II. břevnovské opatství na arciopatství. Klášter jako celek s bazilikou svaté Markéty a s Markétskou zahradou je chráněn jako národní kulturní památka České republiky. Klášter je považován za nejstarší písemně doložené místo vaření piva v celé České republice, v této tradici pokračuje Břevnovský klášterní pivovar.

Břevnov Monastery (, ) is a Benedictine archabbey in the Břevnov district of Prague, Czech Republic. It was founded by Saint Adalbert, the second Bishop of Prague, in 993 AD with the support of Duke Boleslav II of Bohemia. The first Benedictine male monastery in Bohemia, it also has the oldest tradition of beer brewing in the Czech Republic. Brewing was interrupted several times in the history, but up to today, the Břevnov Monastery Brewery brew its beer here.


Historie.

Nejstarší zmínka o oligarchii pochází ze Starověkého Řecka.  Při vzniku městských států (polis) bylo zapotřebí vyřešit dvě věci: moc (kratos) a vládu (arché). Monarchie byla již dávným přežitkem a do obecné vlády (demos) čili demokracie bylo ještě daleko, proto se k moci dostala elita měst, malá skupina aristokratů, a nastala oligarchická vláda.  Příkladem řecké oligarchie je Sparta. Ve Spartě se nejvyšší vrstva společnosti nazývala Sparťané a čítala kolem 10 000 mužů. Spartská oligarchie, nazývána Spartská hegemonie, byla ukončena až po porážce Thébami a nastolením Thébské hegemonie.  Oligarchie se ve starověku netýkala pouze Řecka, ale i Římské republiky, a to v jejím největším rozkvětu. Vládnoucí instituce byly oficiálně zachovány, ale neměly žádnou moc. Ta byla v rukou bohatých obchodníků a vlastníků pozemků.

Příklady.

Oligarchie není typická pouze pro starověk; příklady oligarchické vlády je možné nalézt například v pozdním středověku, kdy bylo po porážce řádu německých rytířů v roce 1410 nastoleno polsko-litevské společenství s názvem „Rzeczpospolita“. Z této bitvy si šlechta odnesla mnoho výhod (např. hospodářské úlevy) a svojí nově nabytou mocí vládla prostřednictvím královské rady. Panovník byl zachován, ale jeho význam byl minimální.  Novodobou ukázkou je oligarchie v Rusku, která se zrodila při pádu komunismu. V roce 1987 byl vydán Zákon o družstvech, který umožňoval soukromé vlastnictví, ale zároveň bylo Rusko svázáno velkými tržními omezeními, proto téměř okamžitě vznikl i černý trh. Oligarchie tedy může vzkvétat i v politicky regulovaném kapitalismu (s prvky korporativismu), kde se zájmy monopolních korporací prolínají s politickou mocí, čímž narůstá míra materiální a společenské polarizace (otvírající se „nůžky“ mezi nejbohatšími a nejslabšími, popř. mezi velkým korporacemi a drobným podnikáním).  Finanční oligarchie je označení stavu, kdy finančníci s kapitálem (bankéři) ovládají obchodní společnost tím, že zasedají ve správních radách jejich podniků a prosazují rozhodnutí a kroky, kterými se tato společnost bude ubírat. Může zde docházet také k propojení zájmu bank, popř. jiných ekonomicky silných korporací, s politickou sférou vlivu, které může ústit v podpoře krachujících podniků (např. formou bailoutů) z veřejných prostředků (daní) obhajované jako záchrana ekonomicky významných odvětví.

Typy oligarchií.

Modernizační oligarchie.

Modernizační oligarchie je typ systému, který je plně kontrolován byrokracií nebo důstojnickými klikami, popř. obojím. Demokratické instituce jsou zde buď silně potlačeny, nebo vůbec neexistují. Typická je též absence soutěživého stranického systému, podobně jako v jiných poručnických demokraciích. Vůdčí představitelé se velmi často ani nesnaží prohlašovat demokracii za svůj cíl. jejich prioritou je ekonomický rozvoj státu. Mezi další projevy patří rušení všeho tradičního a snaha o eliminaci problematických průvodních jevů, které vznikají při transformaci politického systému. Mezi takové jevy patří například korupce. Za typický příklad modernizační oligarchie patřilo Turecko za vlády Mustafy Kemala nebo Írán v období vlády šáha Rezy Pahlavího.

Totalitní oligarchie.

Hlavním rozdíl mezi modernizační oligarchií a totalitní oligarchií spočívá v míře prolínání politické a sociální roviny. Pro totalitní oligarchii je typická vysoká koncentrace moci v rukou vládní elity a vysoké tempo sociální mobilizace. Rozlišují se dva typy totalitarismu: bolševický – tj. sovětský – a tradicionalistický – tj. totalitní systém nacistického Německa a fašistické Itálie. V bolševické formě totalitní oligarchie politická moc proniká mnohem hlouběji do společnosti a systém je zaměřen revolučně a globálně. Národní socialismus a fašismus naproti tomu ponechává autonomii takovým institucím, jako jsou církve či ekonomické zájmové skupiny. Oba systémy jsou výrazně militantně zaměřené. Totalitní oligarchie byla také hlavní ideologií strany Ingsocu v dystopickém románu George Orwella 1984.

Tradiční oligarchie.

Za tradiční oligarchie jsou považovány především monarchie či vlády dynastií. Spíše než na ústavě jsou založeny na zvykovém právu. Rozhodující roli při tvorbě vládnoucích elit hrají příbuzenské či klientské vztahy, není zde prostor pro demokratický výběr. Možnosti změny systému jsou velmi omezené i díky záměrně silným represivním složkám, které jsou režimem velmi podporovány. Přesto se tyto systémy nedokáží zcela bránit modernizaci, byť modernizační trendy se v těchto systémech vyvíjejí spíše okrajově. Tento druh oligarchie je možno najít například v Nepálu či Jemenu).

Železný zákon oligarchie.

Železný zákon oligarchie (německy Ehernes Gesetz der Oligarchie) je politicko-sociologická teorie, jejíž autorem je německoitalský sociolog Robert Michels. Železný zákon oligarchie autor poprvé zmiňuje ve své knize Politické strany z roku 1911 (z německého originálu Zur Sociologie des Parteiwesen in der modernen Demokratie byla do češtiny přeložena v roce 1931 pod názvem Strany a vůdcové). Zákon, který byl původně pro sféru politického stranictví (např. německá SPD), Robert Michels zformuloval na obecnou tezi. Zákon „kdo říká organizace, říká  tendence k oligarchii“ tvrdí, že ve všech velkých organizacích a společnostech, v kterých dominuje organizace, nastává nevyhnutelné směřování k oligarchii, podporované složitým byrokratickým aparátem strany. Podle Michelse se to týká všech organizací, bez ohledu na to, zda byly na začátku demokratické nebo autokratické. Skupiny elit vznikají v důsledku nezbytné specializace. Příslušníci těchto elit mají větší odborné znalosti a lepší organizační schopnosti než řadoví členové, navíc jsou na fungování strany politicky i finančně závislí.Vůdcové vytvářejí kompaktní skupiny, které zvyšují jejich šance na setrvání u moci. Řadoví členové organizace mají sklon k lhostejnosti a jsou tedy vcelku ochotní přijmout své podřízené postavení a respektovat vůdce. V konečném důsledku se pasivní většina podřídí aktivní menšině.  Záleží také na velikosti a složitosti organizace – tento zákon nemusí platit pro menší organizace. Pokud tvoří organizaci velké a dobře strukturované skupiny a nejde o direktivní řízení shora, Železný zákon oligarchie neplatí. Příkladem takové organizace je již neexistující Mezinárodní unie typografů.

Oligarchie (řecky Ὀλιγαρχία, Oligarchía) či oligokracie je nedemokratická forma vlády menšiny (elit), ve které má politickou moc v rukou pouze hrstka prominentních osob (nejčastěji byrokratickoarmádně zorganizovaní příslušníci nejbohatší vrstvy ((spolu)majitelé) s politickým vlivem) téměř bez jakékoliv kontroly společnosti. Termín "oligarchie" může též označovat státní celek, v němž je tento typ vlády uplatňován. Název pochází ze spojení řeckých slov "óligon" (málo) a "archó" (panovat).

Oligarchy (; ) is a form of power structure in which power rests with a small number of people. These people may be distinguished by nobility, wealth, education, corporate, religious, political, or military control. Such states are often controlled by families who pass their influence from one generation to the next, but inheritance is not a necessary condition of oligarchy.  Throughout history, oligarchies have often been tyrannical, relying on public obedience or oppression to exist. Aristotle pioneered the use of the term as meaning rule by the rich, for which another term commonly used today is plutocracy. In the early 20th century Robert Michels developed the theory that democracies, as all large organizations, have a tendency to turn into oligarchies. In his "Iron law of oligarchy" he suggests that the necessary division of labor in large organizations leads to the establishment of a ruling class mostly concerned with protecting their own power.  This was already recognized by the Athenians in the fourth century BCE: after the restoration of democracy from oligarchical coups, they used the drawing of lots for selecting government officers to counteract that tendency toward oligarchy in government. They drew lots from large groups of adult volunteers to pick civil servants performing judicial, executive, and administrative functions ("archai", "boulē", and "hēliastai"). They even used lots for posts, such as judges and jurors in the political courts ("nomothetai"), which had the power to overrule the Assembly.


Výroba.

Řezání.

Řezání dýh je nejstarší způsob zpracování. Dřevo se řeže rámovou nebo pásovou pilou. Vznikají tak kvalitní dýhy v tloušťkách 2–4 mm. Tímto způsobem lze vyrábět dýhy i z velmi tvrdého dřeva, nebo ze dřeva s jinými vlastnostmi, nevhodnými pro loupání či krájení. Nevýhodou této metody je až 50% odpad ve formě pilin.

Loupání.

Na speciální loupací stroj je upnut špalek, který se předem zahřeje a zvlhčí horkou párou. Ve stroji se špalek otáčí proti posouvajícímu se noži. Nůž se posunuje ke středu posuvnou rychlostí odpovídající tloušťce dýhy. Tím vzniká dlouhý pás, který se pak stříhá na rozměry překližky. Výřez může být upnut centricky, nebo excentricky. Excentricky upnuté výřezy vyrábějí listy se zajímavou a pěknou texturou.

Krájení.

Dýha se vyrábí okrajováním jednotlivých listů z hranolů, podvalů nebo jinak nařezaných dílců. Pro výrobu se používají vodorovné, nebo svislé krájecí stroje. Takto se vyrábějí okrasné svrchní dýhy. Vznikají jednotlivé listy, na kterých se opakuje kresba. Okrajovaný dílec musí být při krájení hydrotermicky upraven čili napařen nebo uvařen. Hydrotermická úprava má za následek změnu barevného odstínu dřeva. Jestliže nechceme měnit barvu dřeva, vyrábíme dýhu řezanou. Po usušení se dýhy kontrolují, ukládají do svazku po 16–32 listech, čela a boky se zastřihnou, svážou a expedují. Před dýhováním se skládají do sesazenek. Používá se pro plášťování a zlepšování vzhledu konstrukčních desek (spárovka, laťovka, MDF, dřevotřísková deska (DTD) a jiné)  Směr řezu nebo krájení dává dýze základní vzhled. Pokud je řez veden podélně, (stejně jako když se řežou prkna) vznikne dýha s květovanou strukturou − fládrem. Pokud je řez veden šikmo po čtvrtině kmene, vznikne dýha s přímým vláknem.  Tloušťka 0,15–0,4mm (Mikrodýhy nejsou samonosné proto potřebují nosnou vrstvu)

Výroba sesazenek.

Sesazenky se vyrábějí vždy ze sudého počtu listů dýhy a spojují se několika způsoby buď:

Dýha je tenký list nebo pás dřeva o tloušťkách 0,3 mm − 6 mm. Používá se k výrobě povrchů nábytku a k výrobě překližky. Dýha, která netvoří povrch, se nazývá poddyžka.

In woodworking, veneer refers to thin slices of wood and sometimes bark, usually thinner than 3 mm (1/8 inch), that typically are glued onto core panels (typically, wood, particle board or medium-density fiberboard) to produce flat panels such as doors, tops and panels for cabinets, parquet floors and parts of furniture. They are also used in marquetry. Plywood consists of three or more layers of veneer. Normally, each is glued with its grain at right angles to adjacent layers for strength. Veneer beading is a thin layer of decorative edging placed around objects, such as jewelry boxes. Veneer is also used to replace decorative papers in Wood Veneer HPL. Veneer is also a type of manufactured board.


Typy konverzí.

Podle toho, co provozovatel stránek potřebuje, a co návštěvník stránek udělá, se dají rozlišovat různé typy konverzí:  O jakou konverzi provozovatel usiluje záleží zejména na jeho webových stránkách a na tom, co je cílem těchto webových stránek. Konverzí si lze stanovit samozřejmě několik. Nejčastěji se operuje s objednávkou či nákupem zboží, protože taková akce má pro provozovatele na rozdíl od ostatních typů akcí zpravidla vyšší cenu. Ale i u ostatních typů konverzí se dá určit tak zvaná cena konverze. Cena konverze je částka (i odhadnutá), kterou provozovatel stránek konverzí získá.

Konverzní trychtýř.

Celá cesta návštěvníka k dokončení konverze bývá graficky zobrazována jako trychtýř. To proto, že celkový počet uživatelů procházejících jednotlivými fázemi se stále snižuje. Každý krok znamená nějakou akci a při každé akci nějaká část návštěvníků konverzi přeruší. Lze si představit např. situaci, kdy na domovské webové stránce je umístěna grafická reklama na nějaký produkt. Kroky, které musí návštěvník vykonat, mohou vypadat například takto:  Při každém kroku přichází provozovatel stránek o nějaké návštěvníky. Proto je dobré sledovat úspěch či neúspěch jednotlivých kroků konverzního trychtýře a reagovat na získaná data.

Měření konverzního poměru.

Konverzní poměr se počítá jako počet konverzí vydělený počtem návštěv. (Někdy se počet konverzí dělí počtem zobrazených stránek nebo unikátních IP adres, ale není to běžné.) Počet návštěv se dá zjistit z nějakého počitadla a počet objednávek (konverzí) ze statistik prodejů. To je ale poněkud těžkopádné.  V praxi se často používá konverzní počitadlo, které využívá konverzní stránku. Konverzní stránka je taková stránka (v praxi spíše URL), při jejíž návštěvě je jasné, že uživatel provedl konverzi. Nejčastěji jde o stránku typu „děkujeme za objednávku“, „děkujeme za registraci“ a podobně. Existují dva způsoby, jak počítacímu systému říci, že jde o konverzní stránku:  Počitadlo na konverzní stránce zaznamená konverzi. Některé měřící systémy potom dokážou operativně počítat konverzní poměr, protože znají celkový počet návštěv na celém webu, jako počet konverzí děleno počet návštěv.

Význam konverzí v měřeních návštěvnosti.

Komerčně zaměřené webové stránky mohou mít různé cíle. Jen zcela výjimečně je ovšem takovým cílem návštěvnost. Návštěvnost se relativně snadno měří, a tak je velmi často brána jako hodnocení kvality stránky. Skutečnou komerční kvalitu stránky ale představuje souhrnný zisk. Zisk je prostý součet ceny konverzí.  V praxi je možno sledovat velké množství různých konverzních poměrů. Například lze sledovat, přes která slova lidé přicházejí z vyhledávačů a zda (v jaké míře) objednávají. Získané poznatky se využívají v optimalizaci stránek. Provozovatelé webů, kteří sledují konverze, dosahují velmi dobrých výsledků, protože vědí, co vydělává. Mohou se pak na to soustředit a věci, které nevydělávají, neřešit.

Konverze na internetu označuje situaci, kdy návštěvník webových stránek vykoná provozovatelem žádanou akci, jež má pro něj zejména obchodní užitek. Konverze je tak jedním z nástrojů internetového marketingu. Statistická pravděpodobnost, že se z návštěvníka stránky stane zákazník, se označuje jako konverzní poměr (angl. "conversion rate"), příp. míra konverze.

In electronic commerce, conversion marketing is marketing with the intention of increasing "conversions--"that is, site visitors who are paying customers. The process of improving the conversion rate is called conversion rate optimization. However, different sites may consider a "conversion" to be a result other than a sale. Say a customer were to abandon an online shopping cart. The company could market a special offer, like free shipping, to convert the visitor into a paying customer. A company may also try to recover the customer through an online engagement method, such as proactive chat, to attempt to assist the customer through the purchase process.


Životopis.

Narodil ve španělském městě Sanchidrián kolem roku 1548 jako sedmé dítě Francisca Luise de Victoria a Franciscy Suárez de la Concha. Když 29. srpna 1557 jeho otec předčasně zemřel, bylo mu teprve devět let. Rodina nežila v bídě díky nejstaršímu Tomásovu bratrovi, který finančně vypomáhal ovdovělé matce výnosy ze zděděného majetku jejich podnikavého dědečka. Kolem roku 1558 se stal Tomás Luis zpěvákem ve sboru ávilské katedrály. Ihned po svém nástupu se mohl skladatel konfrontovat s jednou z nejvýznamnějších hudebních osobností tehdejšího Španělska, Gerónimo de Espinar, který tehdy působil v Ávile jako ředitel katedrálního kůru. Podle dochovaných kapitulních akt vyučoval sboristy kontrapunktu a harmonii, některé také hře na varhany a dalším disciplínám. Avšak jen několik měsíců po Victoriově příchodu (21. října 1558) Espinar náhle umírá. Teprve v červnu roku 1559 se pro katedrálu podařilo nalézt odpovídající náhradu v osobě Bernardina de Ribera. Ten působil v Ávile až do roku 1563, kdy odchází do Toleda. Je téměř jisté, že to byl právě Ribera, který nesmazatelně ovlivnil hudební rozvoj a rozhled Tomáse Luise, a to jak množstvím vlastních skladeb, které byly v ávilské katedrále za jeho působení nepochybně provozovány, tak prováděním skladeb evropských mistrů, jejichž tvorba v omezené míře pronikla i do španělského prostředí.  Victoria však nebyl ovlivněn pouze studiem polyfonní sborové literatury a návazných teoretických disciplin. Již od raného věku se mu s největší pravděpodobností dostalo i výcviku ve hře na klávesové nástroje a především ve hře na varhany pod vedením katedrálních varhaníků. Ávila byla již v té době proslavena jejich skvělými schopnostmi a výkony. Nejznámějšími mistry královského nástroje zde byli především Damián de Bolea, Bernabé del Águila a především Antonio de Cabezón, jenž byl se svým hráčským uměním proslaven po celém Španělsku. Jeho žena, Luisa Núñez, pocházela z významné ávilské rodiny. Jejich dům byl od sídla Victoriů vzdálen jen několik set metrů. Cabezón působil v Ávile v letech 1538 – 1560. Existují však také dohady, že se mladý Victoria setkával nejen s hudebníky starší generace, ale také se svými vrstevníky. Pravděpodobně se znal a setkával s Bartolomé de Escobedo, který působil na papežském dvoře a byl spřízněn s rodinou de Victoriovy matky. Je možné, že právě od něj vzešel impuls započít studia v Římě.  Posledním a zřejmě nejdůležitějším faktorem, který nasměroval skladatelův život ke klasickému typu studia a přísně křesťanskému pohledu na svět, byl jeho vstup do nově založené ávilské jezuitské školy. Chlapecká škola sv. Jiljí se ve městě zdárně rozvíjela od roku 1554 a byla dle tehdejších dokladů vysoce hodnocena, především pro svůj ucelený výukový systém.

Působení v Římě.

Zlom ve Victoriově životě nastal zřejmě poté, co jeho hlas dokončil mutační proměnu a nemohl pokračovat ve zpěvu v katedrálním sboru. Pravděpodobně na doporučení učitelů ve škole sv. Jiljí byl poslán do Říma, aby zde studoval na jezuitském kolegiu. Toto Collegium Germanicum bylo založeno 1540 jezuitou Ignácem z Loyoly. Přicházeli sem studenti z celé Evropy, ale především z německy mluvících zemí. Ti se po ukončení svého pobytu v Římě vraceli jako kněží do svých domovů, kde kladně působili při modernizaci církevních zvyklostí, liturgie a především hudby. Ta se na Collegiu stala pro studenty součástí každodenní práce a povinností. Jen v kostele sv. Apolináře, který sloužil potřebám Collegia, bylo v dobách největšího hudebního rozmachu ročně slouženo až 200 mší, na kterých různými způsoby participovali studenti, ať již jako hudebníci nebo (kon)celebranti. Dle zakládací listiny mohli být do Collegia přijímáni jen studenti ve věku mezi patnácti a jednadvaceti lety. V době, kdy na kolej přichází mladý Victoria, existovaly na koleji dva typy studentů – malá skupina německy mluvících studentů připravujících se na misionářskou a kazatelskou dráhu, a skupina tzv. "convittori", tedy neněmeckých studentů, kteří si svá studia platili. Sem patřil i Victoria. Průměrný celkový počet žáků se pohyboval přibližně kolem dvou set.  Kolegium také mělo několik mecenášů a podporovatelů. K nejvýznamnějším patří především augsburský arcibiskup Otto von Truschess von Waldburg. Je pravděpodobné, že se s Victoriou poznal již za své španělské cesty rok před tím, než Tomás Luis vstoupil do kolegia v roce 1565. Skladatel se kardinálovi za jeho ochrannou ruku (a pravděpodobně i za jeho finanční podporu) odvděčil tím, že mu přímo dedikoval svoji první vydanou sbírku motet. Druhým významným mužem v pozadí byl španělský král Filip II. I jemu se později Victoria věnoval některé své skladby.  Casimiri, který se mimo jiné zabýval hodnocením souvislostí a vzájemných vztahů římských hudebníků, konstatoval, že se v průběhu svého studia musel Tomás Luis setkat s nejvýznamnějším hudebními osobnostmi své doby. Protože kolegium bylo jen nedaleko od Římského semináře, kde studovali například synové Giovanni Pierluigiho da Palestrina, oba mimořádně hudebně nadaní, muselo k setkání mladých hudebníků, a později i jejich otce, zákonitě dojít. Palestrina, aby mohl zaplatit nákladná studia svých synů, pracoval v semináři jako „maestro di capella“, stejně jako později Victoria.

V aragonských službách.

Počínaje lednem 1569 byl přijat do služeb aragonského kostela svaté Marie monserratské v Římě jako „cantor y soñador del órgano“ s měsíčním platem jednoho scuda. Jeho povinnosti sestávaly ze tří základních dovedností – jako varhaník, jako zpěvák a také jako kapelník (regenschori). Dnes bychom mohli jeho tehdejší práci nazvat jako ředitel hudby (podobně jako například J.S.Bach v Lipsku ap.). Je zajímavé pozorovat, jak podobně začínal svoji hudební kariéru Palestrina, jehož první místo jej posadilo na varhanní lavici v katedrále jeho rodného města. Victoria však na rozdíl od Palestriny aktivně pokračoval v dráze varhaníka až téměř do posledních dnů svého života po návratu do Madridu po roce 1600.  V letech 1569–1574, kdy řídil kůr u sv. Marie Monserratské, si vydělával na živobytí také zpěvem v jiných španělských kostelech v Římě, především v chrámu San Giacomo degli Spagnoli. Z účtů farnosti například vyplývá, že kostel zaplatil Victorovi mezi léty 1573–1582 za několikero vydání jeho skladeb a za jeho služby jako zpěváka při různých slavnostních bohoslužbách. Dokumentovány jsou také jeho služby v chrámu SS. Trinitá dei Pellegrini.  Daleko pravidelnějším zdrojem příjmů se však pro něj stala práce pro jeho almu mater, Collegium Germanicum. Nejprve jen příležitostně, ale později od roku 1571 pravidelně byl zaměstnáván jako učitel. Za svoji práci byl odměňován jedním a půl scudem měsíčně a bezplatným bydlením a stravou.  V roce 1572 vyšla tiskem jeho první sbírka motet. V úvodu, který věnoval Jeho eminenci kardinálu Ottovi von Truschess, píše mimo jiné:  Victoria v dlouhém a komplikovaně sestaveném úvodu pro kardinála klade na první místo především fakt, že byl k hudbě přiveden až po příchodu do Říma, tedy po intervenci kardinála a skladatelově odjezdu do Itálie. Je samozřejmě do očí bijící, že Victoria nezískal veškeré hudební dovednosti až v Římě, ale to, co potřebuje talent k dosažení úspěchu, totiž praxi, znalosti a vytříbenou techniku, mu dodal až přístup do hudební elity tehdejšího světa.  Roku 1573 již Victoria zastával dva významné hudební posty. V Collegiu Germanicu a také v Římském semináři. V kolegiu byla téhož roku vydána nová pravidla, ve kterých se výrazně zvýšila preference hudebního vyučování na úkor samotné liturgiky, je zřízen pravidelný sbor a kapelníkem je jmenován právě Victoria. V semináři byl zaměstnán jako maestro di capella, a to přibližně od podzimu 1571. Je pravděpodobné, že se stal nástupcem Palestrinovým, který z této pozice odešel v září téhož roku poté, co jeho dva synové složili závěrečné zkoušky.  V jubilejním roce založení kolegia, tedy roku 1575, konečně vykrystalizovaly majetkové poměry kolegia tím, že na něj papež Řehoř XIII. konečně převedl vlastnictví chrámu, který byl kolegiu do té doby pouze svěřen do péče (chrám sv. Apolináře v Římě). Současně s tímto faktickým posunem se Victoria (v té době zastávající funkci „moderator musicae“) stal i faktickým kapelníkem a ředitelem hudby v tomto hlavním kolejním kostele. Protože jej jeho povinnosti při budování pravidelného sboru a při frekvenci až několika vystoupení týdně zřejmě časově velmi zaneprázdnily, ukončil své působení v chrámu santa Maria di Monserrato. Avšak pro Victoriu byl nový rektor velkým a horlivým zastáncem liturgické hudby jako takové, včetně výuky a provozování i nejnáročnější polyfonní hudby té doby (což do té doby nebylo v duchovních kruzích nikterak obvyklé). Poměr duchovní a hudební výuky se oproti původnímu směřování kolegia výrazně změnil ve prospěch hudby. U přijímacích zkoušek začali být upřednostňováni studenti vykazující hudební nadání nebo pěvecký talent.

Duchovní kariéra.

Rok 1575 nebyl pro Victoriu důležitý jen pro budování jeho hudební kariéry, ale také pro začátek jeho kariéry duchovní. Ve dnech 6. a 13. března se konala zkouška mající osvědčit jeho znalosti v liturgii, výkladu bible a v dalších souvisejících dovednostech. Nejprve byl ustanoven jáhnem, 25. dubna byl vysvěcen na kněze. Bylo mu pouhých dvacet sedm let. Po svém vysvěcení opouští Victoria místo ředitele hudby na kolegiu a 8. června 1578 začal pracovat jako kaplan v kostele san Girolamo della Carità, na tomto místě strávil dalších 7 let, až do 7. května 1585. Victoria zde však od počátku nebyl nijak finančně zajištěn, vyjma stravy a bydlení sestávaly jeho příjmy jen z příležitostných darů španělských chrámů a mecenášů. Teprve roku 1579, kdy papež Řehoř XIII. provedl reformu finančního hospodaření církve, mu byla osobním papežovým přípisem přiznána penze 200 dukátů ročně a několik dalších menších beneficií z jiných farností, ve kterých Victoria působil. Jeho celkový pravidelný roční příjem z těchto požitků činil asi 307 dukátů.  Během doby, kdy byl Tomás Luis duchovním v kostele S. Girolamo, publikoval několik dalších sbírek svých skladeb. Nejprve v roce 1576 soubor mší, hymnů a žalmů, v roce 1581 pak dvě sbírky žalmů a antifon.  V roce 1583 byla vydána kniha devíti mší obsahující i známé Rekviem a věnovaná španělskému králi Filipu II. V témže roce stačil ještě Victoria dokončit a připravit k tisku upravené a doplněné vydání knihy motet (svého prvního díla). V roce 1585 vychází jeho největší dílo "Officium Hebdomadae Sanctae" a druhý soubor motet.  Pokud se zaměříme na osobnosti, kterým Victoria dedikoval svá díla, narazíme na zajímavý soubor myšlenek skladatele. Soubory Cantica B. Virginis a Hymni totius anni byly věnovány v prvním případě kardinálovi Michele Bonellimu (příteli z dob studií na Collegiu Germanicu asi z roku 1565) a v případě druhém papeži Řehořovi XIII. Obě věnování vypovídají pravděpodobně o vděku k oběma osobnostem, dost možná o jejich podpoře směrem k Victoriovi. Další dvě dedikace, španělskému králi Filipu II. a jeho tehdy třiadvacetiletému zeti Karlu Emanuelovi Savojskému, jenž se 11. března 1585 v Zaragoze oženil s Filipovou dcerou princeznou Kateřinou, vypovídají o únavě hudebníka vcházejícího do druhé půle života, vyčerpaného stálým bojem o peníze i neutuchající špatně placenou hudební prací v Itálii. Jakkoliv byl v Itálii i Římě znám, uznáván i ctěn, zatoužil po návratu do rodného kraje.

Návrat do vlasti.

Podle nejnovějších výzkumů se jako nejpravděpodobnější datum jeho návratu do Španělska jeví rok 1587, kdy je zadokumentován jeho nástup do funkce osobního kaplana královny vdovy Marie, která na sklonek svého života uchýlila do královského kláštera bosých klarisek v Madridu. V této pozici sloužil až do královniny smrti v roce 1603, tedy celých šestnáct let. Současně byl také sbormistrem chlapeckého sboru zřízeného při klášteru. Až do své smrti v roce 1611 sloužil také jako klášterní varhaník. Pochopení jeho poslední životní kapitoly si však zaslouží obsáhlejší pojednání.  Klášter de las Descaltzas de Santa Clara de la Villa v Madridu, se kterým byl závěr skladatelova života tak nerozlučně spjat, byl založen roku 1564. První abatyše, Sor Juana de la Cruz, se těšila přízni a konexím v nejvyšších španělských společenských vrstvách. Její bratr, Francisco de Borja, byl vévodou z Gandíi, dokud se nestal třetím představeným španělské větve Společenstva Ježíšova. Hlavním klášterním patronkou byla Joanna, sestra krále Filipa II. V klášteře neplatila pro ženské konventy tak typická přísná separace, sestry se v omezené míře (především na mších) mohly setkávat s hudebníky, zpěváky a hojně i učenci. Od klášterní budovy, kde přebývaly řádové sestry, však byly ostatní budovy (dům kaplana, zpěváků atd.) přísně odděleny. Odděleně se podávalo i jídlo. Denně se povinně sloužily alespoň dvě mše, většinou za doprovodu zpěvu i varhan. V roce 1578 na popud reformy papeže Řehoře XIII. nařídil král zdvojnásobit počet zpěváků na 12, aby „každý hlas mohl být zpíván třemi pěvci“. Zdvojnásobeny byly také platy. Roční příjem zpěváka byl zvýšen na 400 dukátů, sbormistr – capellán mayor – pobíral 800 dukátů. Polyfonní hudba se zpívala na každý velký liturgický svátek, stejně jako na Velký pátek a Velikonoční neděli. Místo sbormistra bylo obsazováno tajnou volbou, a to doživotně. Pro kapelníka byl také ještě vyčleněn plat 10.000 maravediů za výuku mladých chlapců – zpěváků ve sboru. Plat varhaníka byl stanoven na 40.000 maravediů ročně. V roce 1601 byl počet chlapců – sboristů – zvýšen na šest, aby byla pokryta zvýšená poptávka po zpěvu při některých částech liturgického roku (např. ve Svatém týdnu). Tito chlapci dostávali roční plat 50 dukátů a měli povinnost účastnit se denních zkoušek a vyučování polyfonie, zpěvu a chorálu. Ve stejném roce byl také kolektiv hudebníků doplněn o fagotistu (bajón) s ročním platem 40.000 maravediů s povinností „asistovat sboru se svým nástrojem a sloužit při denní hudbě v kapli“.  Královna vdova María, jíž sloužil Victoria až do její smrti jako osobní kaplan a zpovědník, byla velmi významnou členkou evropských panovnických dvorů. Jelikož měla významný vztah i k českým zemím, je na místě malá poznámka. Žila v letech 1528 – 1603. Byla ve vztahu k třem evropským císařům – byla dcerou císaře římského a krále španělského Karla V., manželkou císaře římského a krále českého a uherského Maxmiliána II. a matkou římských císařů a českých a uherských králů Rudolfa II. a Matyáše. Po smrti svého manžela 12. října 1576 se rozhodla již dále nesetrvávat v Praze a se svou neoddanější dcerou ze svých 15 patnácti dětí – princeznou Margaretou – odjíždí roku 1581 z českého hlavního města. Do Madridu dorazily o rok později. Útočiště nalezly až do konce svého života v klášteře Descalzas Reales v Madridu, jenž se stal pro obě domovem až do jejich smrti. Pro Victoriu se fakt, že se stal královniným zpovědníkem, stává v prvé řadě „vstupenkou“ do vyšší společnosti. Život v Madridu, který se stal novým hlavním městem Španělska až v roce 1560 po definitivním sjednocení říše, měl však pro skladatele i další pozitiva. Když pomineme život v luxusních poměrech královského kláštera, znamenal pro něj návrat především kontakt se svou rodinou. Denně se setkával se svým nejstarším bratrem Dr. Agustínem de Victoria, jenž byl stejně jako Tomás Luis osobním kaplanem královny vdovy, a také s dalším bratrem žijícím v Madridu, Jeanem Luisem. Díky benevolenci kláštera si mohl také užívat vcelku velké svobody pohybu mimo klášter, a dokonce i za hranicemi Španělska. Takto podnikl roku 1592 cestu do Říma, kde připravil k vydání svoji sbírku mší Missae quatuor, quinque, sex, et octo vocibus concinendae, kterou dedikoval synu královny vdovy kardinálu Albertovi, budoucímu vládci španělského Holandska. V Římě jej také zastihla zpráva o porážce tureckého vojska u Záhřebu. Čtyřmi římskými kardinály byla pak slavena velká mše a na večerních nešporách zpívali zpěváci nové Victoriovo moteto Surge Debora et loquere canticum.  Po svém návratu z roční cesty do Říma se Victoria vrací do kláštera Descalzas Reales ke královně vdově opět jako její soukromý kaplan. Celých sedmnáct let, kdy stál po boku královně vdově, však skladatel sloužil konventu zároveň jako maestro di capilla bez nároků na další plat. Po její smrti 26. února 1603 se však této funkce vzdal a v konventu nadále působil jen jako varhaník.  Je zajímavé, že ač Victoria zřejmě často pomýšlel na odchod z Madridu do některé z diecézí, kde by mohl jako tehdy již proslavený hudebník lehce najít místo v některé z katedrál, nepřesvědčila jej nakonec ani nabídka z rodné Ávily, která přišla kolem roku 1587. Hlavním důvodem se zdají být peníze, jelikož roční příjem v katedrále se pohyboval maximálně okolo 900 dukátů, přičemž Victoriovy příjmy v klášteře spolu s různými požitky za vydané skladby a jinými vedlejšími příjmy činily už tehdy přibližně 1227 dukátů ročně. Navíc měl v klášteře mnohem více času na komponování i katalogizace a úpravy svých starších skladeb, např. další upravené vydání knihy motet z roku 1589. V tomtéž roce bylo vytištěno další jeho dílo – Duchovní zpěvy.  Ve starších životopisech Tomáse Luise de Victoria je jeho závěrečná kapitola života v klášteře většinou popisována jako žití člověka na výsluní královského blahobytu, avšak bez jakéhokoliv hmotného zajištění. Teprve poslední průzkumy dokumentů ve Španělsku dokazují, že skladatel sice nežil ve velkém hmotném nadbytku, ale chudobou přece jen netrpěl. Po roce 1600 dostával jen za varhanní hru pro klášter plat 40 000 maravediů ročně. V roce 1606 mu byla tato renta zvýšena zásahem samotného krále Filipa III. na 75 000 maravediů. V roce 1604 byly v klášterním kostele známým vlámským varhanářem v královských službách Hansem Brevosem zbudovány zcela nové moderní varhany, což zajisté přispělo k částečnému zaplašení myšlenek na odchod skladatele do důchodu. Roku 1611, v předtuše brzkého konce, využil Victoria svého vlivu u krále a doporučuje mu v případě své smrti jako svého nástupce Peréze de Medrano. Jen o osm týdnů později, v sobotu 27. srpna 1611 skladatel zemřel. Pohřben byl s velkými poctami v klášteře Descalzas Reales.  V několika dostupných zahraničních pramenech lze nalézt několik více či méně obsáhlých statí shrnujících Victoriovu finanční situaci po roce 1600, jenž vypovídá o obtížných finančních poměrech i tak zavedených skladatelů, jakým Tomás Luis nepochybně byl. Pokusme se tedy shrnout předešlé publikované výsledky.  Největším zdrojem skladatelových příjmů byly zcela jistě dary španělských diecézí a katedrál. Nejednalo se však o dary jako takové, moderním jazykem bychom je mohli spíše nazvat tantiémami za provozování Victoriových skladeb. K výběru těchto peněz byli většinou zmocněni profesionální agenti. Tito agenti měli také za úkol doručovat objednané výtisky do jednotlivých chrámů a škol. Pro ilustraci můžeme zmínit alespoň výběr 900 reálů z Limy roku 1598, 50 dukátů z katedrály v Málaze roku 1604, dar 100 dukátů za několik knih hudby pro arcivévodu Alberta roku 1604 atd. Nepochybně dostával také přímé platby za prodej notového materiálu. Z roku 1598 je například známa objednávka v celkové výši 200 sestav jednotlivých hlasových knih, po jejich zhotovení v roce 1600 byly rychle rozprodány. Podobně se zachoval Victoriův dopis určený urbinskému vévodovi Francescovi Maria II. della Rovere s dotazem, zdali již zaslaný komplet 1600 knih partů dorazil do Urbina. Celkové náklady na tisk údajně dosáhly 2500 reálů (227 dukátů), přičemž prodejní cena jedné sestavy byla 150 reálů (asi 14 dukátů). Celkový profit z této zakázky byl tedy asi 1133 dukátů, což se rovnalo všem jeho ostatním ročním příjmům. Stejně tak Victoria zřejmě finančně zaznamenal stále vyšší počet svých vydávaných skladeb v Římě, jen ve Španělsku pak po svém návratu publikoval třikrát (1592, 1600 a 1605). Po smrti královny vdovy vydaná sbírka "Officium Defunctorum" byla dokonce v luxusním provedení na přepychovém papíře velkého formátu. Mimo tyto nepravidelné příjmy pobíral Victoria již výše zmíněný plat jako varhaník, což spolu s faktem, že měl v klášteře zdarma stravu a bydlení, představovalo již samo o sobě slušný základ. Z těchto faktů tedy vyplývá, že skladatel nikdy netrpěl větším hmotným nedostatkem, protože se dokázal díky vlastní práci a podnikavosti při rozšiřování své hudby v závěru života dostatečně finančně zajistit.

Tomás Luis de Victoria (asi 1548, Ávila (Sanchidrián) – 1611, Madrid) byl španělský hudební skladatel období zvaného Siglo de Oro.

Tomás Luis de Victoria (sometimes Italianised as "da Vittoria"; c. 1548 – 27 August 1611) was the most famous composer in 16th-century Spain, and was one of the most important composers of the Counter-Reformation, along with Giovanni Pierluigi da Palestrina and Orlando di Lasso. Victoria was not only a composer but also an accomplished organist and singer as well as a Catholic priest. However, he preferred the life of a composer to that of a performer.


Historie.

Po smrti Freddie Mercuryho v listopadu 1991 přišli zbývající členové Queen s nápadem zorganizovat koncert na Freddieho počest, a také vydělat peníze na výzkum AIDS a rozšířit povědomí o této nemoci.  Při udílení Brit awards v únoru 1992 Brian May a Roger Taylor oznámili svůj záměr veřejnosti. Když se poté začaly prodávat vstupenky, všech 72 000 se jich prodalo během dvou hodin, přestože nebyli zatím oznámeni žádní účastníci kromě zbývajících členů Queen.

Koncert.

Koncert začal krátkými vystoupeními kapel, které ovlivnila hudba Queen, mezi nimi byli Metallica, Extreme, Def Leppard a Guns N' Roses. Mezi kapelami byly promítány videoklipy o Freddiem, zatímco se na pódiu připravovalo další vystoupení.  V druhé části koncertu se představili zbývající členové Queen, Roger Taylor, John Deacon a Brian May spolu se zpěváky a kytaristy, kterými byli Roger Daltrey, Tony Iommi, James Hetfield, Elton John, George Michael, Seal, David Bowie, Robert Plant, Axl Rose, Liza Minnelli a další.

Koncert na VHS a DVD.

Koncert byl původně vydán na VHS, ale v důsledku časového omezení byly vynechány poslední dvě písně od Extreme, první dvě od Def Leppard, celé vystoupení Spinal Tap a píseň "„Innuendo“".  Na DVD byl koncert vydán v dubnu 2002 a na britském žebříčku se dostal na první místo. DVD se ale dostalo pod ostrou kritiku, protože neobsahovalo první část koncertu. Stejně jako VHS verze, neobsahuje na přání Roberta Planta ani DVD píseň Innuendo, protože Plant tvrdí, že jeho hlas byl ve špatném stavu. Kromě toho byla nahrávka ořezána z originálního formátu 4:3 na širokoúhlý 16:9.

Vystoupení.

Doprovodní hudebníci.

Queen také doprovázeli tito hudebníci:

The Freddie Mercury Tribute Concert byl koncert, který se uskutečnil na velikonoční pondělí, 20. dubna 1992 ve Wembley, v Londýně a byl vysílán do celého světa. Koncert byl poctou zpěvákovi skupiny Queen, Freddie Mercurymu a výtěžek byl věnován na výzkum AIDS. Šlo také o poslední vystoupení Johna Deacona s Queen (v roce 1997 ale vystoupil s Brianem Mayem, Rogerem Taylorem a Eltonem Johnem). Ze zisků z koncertu byla založena charitativní organizace The Mercury Phoenix Trust.

The Freddie Mercury Tribute Concert for AIDS Awareness was a benefit concert held on Easter Monday, 20 April 1992 at Wembley Stadium in London, England for an audience of 72,000. The concert was produced for television by Ray Burdis, directed by David Mallet and broadcast live on television and radio to 76 countries around the world, with an audience of up to one billion. The concert was a tribute to Queen's lead vocalist, Freddie Mercury, who died of AIDS on 24 November 1991. The show marked bassist John Deacon's final full-length concert with Queen (save a short live appearance with Brian May, Roger Taylor and Elton John in 1997). The profits from the concert were used to launch The Mercury Phoenix Trust, an AIDS charity organisation.


Charakteristiky mince.

Pražský groš byl na svoji dobu poměrně těžká a velká stříbrná mince. Hmotnost mince se pohybovala mezi 3,5–3,7 g s velkou ryzostí 933/1000 stříbra. Pražský groš se dělil na 12 menších peněz, tzv. parvů (lat. = "malý"). Po celou dobu své ražby měla mince v podstatě stále stejný obraz líce i rubu. Lícní strana nesla obraz české královské koruny a v dvojitém opisu jméno panovníka a text "DEI GRATIA REX BOEMIE" ("Z Boží milosti král český"). Rub mince nesl obraz českého heraldického lva a opis "GROSSI PRAGENSES" ("Groše pražské").

Historie.

Ražbu mince podnítil nález bohatých stříbrných ložisek v Kutné Hoře a hospodářský rozvoj země, která tehdy patřila k nejvyspělejším v Evropě. Václav II. si proto pozval do Čech italské právní a finanční rádce. Mezi nimi sem roku 1292 přišel také právník Gozzius z Orvieta (také známý jako Gozzo z Orvieta), aby králi pomáhal se zákonodárnou činností. Na Václavův příkaz sestavil nový horní zákoník "Ius regale montanorum", jehož součástí byla také mincovní reforma. Tou se zaváděla ražba pražského groše a zakazoval se oběh neraženého stříbra.  Mince se razila ve Vlašském dvoře v Kutné Hoře. Za její vzor sloužil francouzský groš Ludvíka IX. z roku 1266, nazývaný "gros tournois" – tourský groš.  Přestože si král Václav II. přál, aby mince byla „stálá“ a „věčná“, tak postupem doby klesala jak váha mince (až na 2,4 g), tak i ryzost mince (562/1000). Přesto byla mince velmi oblíbená a pronikla až za hranice českých zemí.  V době husitských válek přechodně skončila ražba pražského groše, ovšem zůstal jako početní jednotka (kdy přesně se nerazilo není jisté, od 20. let 15. století, od r. 1433 se uvažuje o příležitostných ražbách, plně obnoveno za reformy Jiřího z Poděbrad, tedy po roce 1469). Po měnové reformě Jiřího z Poděbrad byl stanoven pevný poměr 2 míšenské groše se rovnají 1 pražskému. Ražbu groše ukončil roku 1547 Ferdinand I., kdy ji vystřídal stříbrný tolar.  Jako díl tolaru byl od roku 1573 ražen bílý groš (podle vzoru pražského groše raženého 1547) a od roku 1576 ještě poloviční malý groš (první mince s českým popisem znějícím MALEY GROSS). Přesto pražský groš platil dál a teprve patent Ferdinanda III. roku 1644 definitivně ukončil jeho oběh.

V peněžním systému.

Podle reformy Václava II. se razil pražský groš z pražské hřivny (tj. asi 253,17 g) – ovšem Josef Smolík poukázal, že se v této době používala řada dalších hřiven (zřejmě jako početní jednotka i jako mincovní jednotka). Z pražské hřivny se razilo 64 grošů, velmi rychle se prosadila početní jednotka kopa grošů (tj. 60 grošů). Přepočet na starší brakteátovou měnu byl stanoven 6 brakteátů = 1 groš.  Původně se pro vnitřní trh počítalo se jedním druhem drobné mince, s parvem (12 do groše), v roce 1384 byly zavedeny další dva druhy drobných peněz, jejich nominální hodnota byla 1 groš = 7 penízů (nummi) = 14 haléřů = 28 obolů (oboli). Za husitství nastala v mnoha ohledech nouzová situace, groše se nerazily, naopak prosadily se drobné mince s malým podílem stříbra (kalíšky a flútky).  Mezinárodní trh si vyžádal ražbu zlatých mincí (od Jana Lucemburského raženy příležitostné zlaté), na které nebyl groš pevně navázán (poměr se pohyboval okolo půl kopy, ovšem s poklesem ryzosti groše se poměr zvyšoval). I po prosazení tolaru jako výchozí mince měnové soustavy byl poměr stanoven 1 tolar = 30 grošů (takto byl vymezen i pozdější bílý groš).

Pražský groš (, , ) byla stříbrná mince, kterou nechal na základě mincovní reformy, zpracované italskými právníky a bankéři, razit od roku 1300 český král Václav II. Mince byla ve své době ve střední Evropě široce užívaným platidlem. Její název pochází z latinského výrazu "denarius grossus" – tlustý denár.

The Prague groschen (, , , ) was a groschen-type silver coin that was issued by Wenceslaus II of Bohemia since 1300 in the Kingdom of Bohemia and became very common throughout Medieval Central Europe.


Historie.

Sopwith Pup byl velmi uznávaný letoun. Byl příjemný pro pilotáž, jednoduchý pro údržbu a spolehlivý. Jeho velká křídla byla výhodná pro stoupání i obratnost, především ve vysokých výškách. Jeho motor měl nižší výkon než motor německého Albatrosu D.III, ale podle vyjádření britského leteckého esa Jamese McCuddena byl schopen dvou otáček na prostoru, který Albatros potřeboval k jednomu otočení.  Sopwith Pup byl vyvinut dle návrhů Harryho Hawkera, šéfa testovacích pilotů firmy Sopwith Aviation. Bylo u něj použito několik pohonných jednotek, především rotační motor Le Rhône 9C či rotační motory Gnome Monosoupape a Clerget 7Z.  Letoun byl použit s velkým úspěchem u jednotek RFC i RNAS. První stroj se dostal na západní frontu v říjnu 1916 u nově vzniklé 8. squadrony RNAS. Typ se tak zapojil do bojů právě probíhajících na Sommě. V polovině roku 1917 byl Pup u frontových jednotek nahrazován typem Sopwith Camel. Naopak od července 1917 byl nasazen v záloze ("Home Defence" - domobrana) k obraně proti německým těžkým bombardérům (např. Gotha G.IV) a zepelínům. Některé tyto stroje nesly kromě kulometu též osm raket Le Prieur.  Pupy jednotek RNAS také byly součástí hledání cesty vedoucí k operacím letadel z palub letadlových lodí. Z paluby lodi Sopwith Pup poprvé vzlétl dne 28. června 1917. Startoval přitom z šestimetrové plošiny, umístěné na lehkém křižníku HMS Yarmouth. Dne 21. srpna 1917 pak Flt.Cdr. Bernard Arthur Smart, startující s letounem Sopwith Pup z téže lodi, sestřelil německou vzducholoď L 23. Startovací plošiny pak dostaly další lodě Royal Navy a tyto letouny operovaly i z nosičů letadel HMS Campania, HMS Manxman a HMS Vindex. Problémem však bylo to, že letoun po akci neměl kde přistát a buď přistál na pozemní základně, anebo na mořské hladině. Řešením se staly operace z palub letadlových lodí.  V srpnu 1917 se stal Sopwith Pup pilotovaný Edwinem Dunningem prvním letounem, který přistál na palubě pohybující se letadlové lodi (HMS "Furious"). Zajímavé je, že "Furious" tehdy měla startovací palubu pouze na přídi (na zádi byla dělová věž s kanónem ráže 457 mm, kterou od startovací paluby oddělovala nástavba, kterou pilot musel objet) a při přistání ho pouhýma rukama zachytil a brzdil palubní personál. Dunning se zabil při třetím pokusu o přistání poté, když se jeho Pup převrhl z okraje lodi.  Ke konci války byl tento typ pro svoji nezáludnost a příjemnou pilotáž používán u jednotek RAF jako cvičný letoun. Celkem jich bylo vyrobeno 1770 kusů

Zahraniční uživatelé.

Šest strojů bylo v létě 1917 dodáno do Belgie. Po válce byly čtyři Pupy, létající původně u RNAS, prodány do Řecka. Austrálie zakoupila 12 letounů, které byly dodány v roce 1919. Japonsko zakoupilo 50 kusů tohoto letounu. Jediný kus byl dodán do Ruska. Nizozemsko získalo jeden stroj, který na jeho území nouzově přistál a druhý zakoupilo.

Uživatelé.

Austrálie (AFC, RAAF), Nizozemsko, Rusko, Řecko, Spojené království (RAF, RFC, RNAS)

Sopwith Pup byl britský stíhací letoun nasazený v 1. světové válce, vyráběný firmou Sopwith Aviation Company a jeho oficiální název byl Sopwith Scout. Dostal přezdívku "Pup" (Štěně), protože vypadal jako menší verze dvoumístného letounu Sopwith 1½ Strutter. Přezdívka "Pup" nebyla používána oficiálně, protože byla údajně považována za ponižující. V současné době je však rozšířenější než oficiální název.

The Sopwith Pup was a British single-seater biplane fighter aircraft built by the Sopwith Aviation Company. It entered service with the Royal Flying Corps and the Royal Naval Air Service in the autumn of 1916. With pleasant flying characteristics and good manoeuvrability, the aircraft proved very successful. The Pup was eventually outclassed by newer German fighters, but it was not completely replaced on the Western Front until the end of 1917. Remaining Pups were relegated to Home Defence and training units. The Pup's docile flying characteristics also made it ideal for use in aircraft carrier deck landing and takeoff experiments.


Vývoj města.

Území, na němž se rozkládá současné město, bylo osídleno již v době prehistorické. První písemnou zmínkou o zdejších sídlech je Dánská kniha počtů, v níž se zmiňují vesnice "Jeraius" (tj. Järve), "Kuckerus" (Kukruse) a "Terauscula" (Tõrvasküla). Dnešní město však vzniklo až po otevření těžby ropných břidlic v roce 1916. Sídliště horníků a průmyslová zóna zpracovatelských závodů, které vznikly na území mezi vesnicemi Järve a Kohtla, byly od roku 1924 považovány za samostatné nové sídlo pod jménem Kohtla-Järve. S růstem těžby rostlo i energetické a chemické využívání ropných břidlic, které zase podněcovalo další nárůst těžby. Rychle rostoucí sídlo Kohtla-Järve získalo roku 1946 status města. Jako pracovní síla byli sovětskými úřady přiváženi ruskojazyční obyvatelé, takže Estonci se záhy stali menšinou.  V následujících letech byla ke Kohtla-Järve postupně připojována další sídla spjatá s těžbou ropných břidlic, a to jak bezprostředně přiléhající, tak vzdálená. Roku 1949 tak byly k městu připojeny přilehlá Kohtla a vzdálené Kukruse, roku 1960 Jõhvi, Ahtme a Sompa, roku 1964 Kiviõli, Oru, Püssi a Viivikonna. Mezi jednotlivými vzdálenými částmi na některých místech ještě zůstávaly původní lesy, jinde se rozprostíraly povrchové doly.  V roce 1991 se od města Kohtla-Järve opět oddělily Jõhvi, Kiviõli a Püssi, čímž se územní roztříštěnost města ještě zvýšila.

Územní a administrativní členění města.

Současné město se člení v šest městských částí, rozložených v sedmi oddělených územích. Byť v celém městě v současnosti žije jen přibližně 45 tisíc obyvatel, nejzápadnější a nejvýchodnější část města jsou od sebe vzdáleny přes 40 km, tedy přibližně jako nejvýchodnější a nejzápadnější část o dva řády lidnatějšího Londýna. Plochou i počtem obyvatel největšími městskými částmi jsou "Ahtme" (na plánku vpravo 1) a "Järve" (na plánku 2), v nichž žije přibližně po 16 tisících obyvatelích buď. Zbylých několik tisíc obývá menší městské části "Oru" (na plánku 3), "Sompa" (4) a "Kukruse" (5).

Průmysl.

Průmysl Kohtla-Järve je už od jeho vzniku úzce spjat s těžbou ropné břidlice a jejím užitím v energetice či dalším zpracováním v chemickém průmyslu. Po opětném osamostatnění Estonska v roce 1991 ovšem došlo k výraznému poklesu těžby v souvislosti s poklesem vývozu do Ruska i s restrukturalizací estonské ekonomiky. Kohtla-Järve se stalo jedním z měst s nejvyšší nezaměstnaností, mnoho ruskojazyčných obyvatel se odstěhovalo do Ruska nebo do Tallinnu. Nehledě na tento vývoj tvoří průmyslová odvětví spojená s těžbou ropné břidlice i nadále drtivou většinu kohtlajärvské průmyslové výroby. Podniky i správa města se snaží krizi čelit technologickou modernizací a důrazem na co největší zpracování suroviny přímo v místě její těžby. Těžební průmysl je stále významnou částí průmyslové produkce (těžební podniky "Narva Karjäär", "Estonia" a "Viru"), její těžiště se však přesouvá k chemickému průmyslu (výrobce živičného oleje "Viru Keemia Grupp", výrobce minerálních hnojiv "Nitrofert", výrobce benzoové kyseliny "Velsicol"). Rozvinutá je též výroba stavebnin ("Silbet", "Kohtla-Järve Raudbetoontoodete Tehas", "Sikford" a několik dalších firem). Významně se rozvíjí lehký průmysl, který ve městě dříve téměř nebyl zastoupen, především oděvní výroba pro export ("Virulane", "Nirgi" a další firmy).

Kultura.

Jakožto velmi mladé sídlo se Kohtla-Järve nemůže honosit architektonickými památkami, mimo několik zajímavějších budov postavených ve stylu socialistického realismu. Současný kulturní život města je však poměrně bohatý. Každý týden proběhne ve městě několik desítek kulturních pořadů v městském kulturním domě ("Kohtla-Järve Kultuurikeskus"), v městských klubech ("Kukruse Klubi", "Sompa Klubi", "Ahtme Klubi", "Oru Klubi") či v prostorách dalších vzdělávacích a kulturních institucí. Ve městě působí dvě umělecké školy ("Ahtme Kunstide Kool", "Kohtla-Järve Kunstide Kool") a městská knihovna o dvanácti pobočkách, která provozuje též čítárnu s bezplatným přístupem k internetu. Hlavní výstavní síní je "Valge saal" ("Bílá síň"). Město má též své sportovní centrum a zimní stadion.  Z kulturních sdružení působících v Kohtla-Järve je možno jmenovat městský orchestr ("Kohtla-Järve Linnaorkester"), soubor estonských lidových tanců "Virulane", taneční soubory "Rõõm", "Rütm" a "Antares", dětský taneční soubor "Vallatud" a ženský pěvecký sbor "Kaja".  Ve městě se nachází též světově jedinečné Muzeum ropných břidlic ("Põlevkivimuuseum"). Vedle expozice představující dějiny i současnost těžby a zpracování ropných břidlic vystavuje muzeum též řadu dalších vlastivědných exponátů.

Kohtla-Järve je estonské město a samosprávná jednotka kraje Ida-Virumaa. Je významným centrem průmyslu, zejména energetického a chemického. Město je zvláštní svou územní roztříštěností, vzniklou postupným připojováním nespojitě vznikajících průmyslových zón a následným osamostatněním některých z nich; v současnosti město sestává ze sedmi územně oddělených částí.

Kohtla-Järve (Russian: Кохтла-Ярве) is a city and municipality in north-eastern Estonia, founded in 1924 and incorporated as a town in 1946. The city is highly industrial, and is both a processor of oil shales and is a large producer of various petroleum products. The city is also very diverse ethnically: it contains people of over 40 ethnic groups Only 21% of the population are ethnic Estonians; most of the rest are Russians. Kohtla-Järve is the fifth-largest city in Estonia.  Kohtla-Järve is unusual among the municipalities of Estonia due to its territory being made of seven discontiguous parts. The two main parts, Järve (Kohtla-Järve proper) and Ahtme, both with populations around 20,000, are located about 10 km apart. Several other settlements in north-eastern Ida-Viru county, connected to oil shale mining, are administered as districts of Kohtla-Järve; the farthest, Sirgala, is 40 km east of Järve. In the Soviet time, the town of Jõhvi was also incorporated into Kohtla-Järve.


Etiologie.

Méně často vyvolávají erysipel i beta-hemolytické streptokoky skupiny B, C a G, "Haemophilus influenzae" ev. "Staphylococcus aureus". U nemocných s poruchou imunity mohou erysipel vyvolat i jiné baktérie.

Výskyt.

Vyskytuje se zhruba 200 případů na 100 000 obyvatel, postihuje převážně mladé nebo starší jedince. Erysipel vzniká zejména u lidí oslabených, po traumatu, podchlazení a s oslabenou imunitou (diabetici). Vstupní branou infekce jsou čerstvá nebo stará poranění (po otevřených frakturách), vředy na dolních končetinách, ragády při dermatomykózách na končetinách, lymfostáza na končetinách (při městnání srdečním, po exenteraci axilárních uzlin), erose u vchodu nosního při rýmě. Kromě dolních a horních končetin postihuje obličej (víčka, uši) a může postihnout i vulvu nebo penis, kde je často komplikován nekrózou a gangrénou.

Klinický obraz.

Onemocnění začíná prudkým vzestupem teplot ke 40 °C spojeným s celkovou zchvácenností, zimnicí a třesavkou, bolestmi hlavy, nauzeou až zvracením. Teprve v průběhu následujících hodin až 1 dne, výjimečně 2 dnů, se objevují kožní projevy. Jde o zarudnutí, palpační citlivost a mírný edém v místě infekce. Ložisko je spíše růžové až světle červené barvy, přesně ohraničené a do okolí se šíří jazykovitými výběžky. Kůže v místě postižení je lesklá. Můžeme nalézt hmatné a bolestivé spádové uzliny. Nejčastěji se erysipel vyskytuje na dolních končetinách a na tvářích.  Kromě tohoto typického obrazu může mít erysipel charakter vesikulózní ("e. vesicullosum") až bulózní ("e. bullosum") s hemoragiemi do puchýřků a okolí. Někdy mohou ložiska přecházet v nekrózu ("e. gangrenosum") nebo flegmónu. Tyto formy se vyskytují převážně na dolních končetinách.  Typickým jevem u erysipelu jsou recidivy onemocnění, předpokládá se, že po zhojení zůstává streptokok opouzdřen v tkáni a za vhodných podmínek (oslabení organismu) se opět aktivuje. V klinickém obrazu mohou v těchto případech chybět některé celkové příznaky jako horečka, zvracení – bývá jen nauzea nebo bolest hlavy. Erytém rovněž nemusí být tak výrazný a typický. Při recidivách erysipelu dochází ke sklerotizaci podkožních lymfatických cév, tím dochází k edému končetiny a následně vývoji elefantiázy.  V laboratorních vyšetřeních zjišťujeme zvýšení sedimentace erytrocytů, leukocytózu a vzestup ASLO. Výtěry provedené z míst bran vstupu nebývají příliš přínosná, protože pozitivita je kolem 25 %. Pokud brána vstupu není zřejmá, tak kožní stěry jsou negativní, proto na zahájení terapie tyto metody nemohou mít vliv.

Diagnóza.

Diagnóza je postavena na klinickém obrazu, tj. vysokých teplotách následovaných vznikem ostře ohraničeného erytému a někdy může pomoci i anamnéza (časté recidivy). Diferenciální diagnóza: při diagnostice erysipelu musíme především vyloučit cellulitidu (dříve nazývanou flegmónou, dle MKN-10 dg.L03). postihuje hlubší vrstvy podkoží, není tak přesně ohraničená, šíří se i přes fascie a na svaly a způsobuje větší edém.  Průběh může být akutní (častěji), subakutní, nebo chronický. Odlišení těchto 2 onemocnění je však v některých případech poměrně obtížné, protože mají mnoho společného. Dále je nutné vyloučit tromboflebitidu, která přichází v úvahu jak při dif. dg., tak při komplikacích. Varikózní, hypostatický či kontaktní ekzém nemají celkové příznaky a šíří se pomalu. Erytéma migrans (I. stadium lymské boréliózy) probíhá pomalu a bez celkových a lokálních subj. příznaků. Angioneurotický (Quinckeho) edém probíhá akutně, ale nemívá zarudnutí. Erysipeloid má charakteristickou lokalisaci na prstech rukou a bývá snadno prokazatelný kontakt postiženého se skotem nebo rybami. Incipientní stadium herpes simplex a herpes zoster nemívá celkové příznaky. Erytéma nodózum má tuhé a bolestivé podkožní infiltráty, nejčastěji na bércích. Průběh není akutní, většinou bez celkových projevů a jde o projev jiného závažného onemocnění.

Terapie.

V terénu je možné léčit pacienty s jasnou diagnózou, nekomplikované formy (ne erysipel vesikulózní, bulózní či gangrenózní), pacienty bez celkových poruch imunity, s výskytem erysipelu mimo obličej a dále pacienty s častýni recidivami dobře reagujícími na antibiotika.  Protože vyvolavatel erysipelu – beta-hemolytické streptokoky, jsou stále dobře citlivé na penicilin, je penicilin lékem první volby. Pokud klinický obraz umožňuje ponechat pacienta doma, volíme phenoxymethylpenicillinum (V-Penicilin, Pencid a další) v dávce 0,5 g p.o. po 6 hodinách u dospělého. Minimální doba podávání antibiotika je 9 dní. Čím dříve od začátku příznaků je penicilin nasazen, tím má onemocnění kratší průběh.  Při alergii na penicilin je lékem druhé volby erythromycin (250 mg á 6 hod.) event. jiné makrolidové ATB. V terapii nesmíme opominout léčit možnou bránu vstupu – vředy, ragády a další. Děti s erysipelem v obličeji, kde je pravděpodobnost etiol. agens "Haemophilus influenzae", odesíláme ihned k hospitalisaci.

Lokální léčba.

Lokální léčba má podpůrný charakter, mírnící subjektivní obtíže pálení. Zde je vhodné aplikovat chladné obklady (chladná voda,lépe ledové obklady nebo moderní ochlazovací gely), nebo adstringentní octanové obklady = liq. aluminii aceticotartarici = sol. Burowi. Dále je vhodné použít protizánětlivé masti např. Ung. Ichtamoli nebo Ichtoxyl.

Komplikace.

Protože je erysipel vyvolaný beta-hemolytickým streptokokem, je nutno s odstupem 2-3 týdnů po onemocnění vyloučit revmatickou horečku nebo postreptokokovou glomerulonefritidu (vyšetřit moč a sedimentaci erytrocytů, poslech srdce). Pozor na případy, kdy se revmatická vada srdeční vyvine bez jakýchkoliv předchozích příznaků revmatické horečky! Pokud se objeví lymfangoitida a lymfadenopatie, je nutné kontrolovat uzliny v průběhu a po ukončení terapie abychom předešli komplikaci při event. kolikvaci. V některých případech může erysipel přejít v cellulitidu (flegmónu, viz dif.dg.), rozšířit se na fascie a svaly a způsobit fasciitidu, myositidu nebo subkutánní abscesy.  Při podezření na rozvíjející se hlubokou tromboflebitidu podáme antikoagulancia a odešleme pac. k hospitalisaci. Pokud se rozvíjí elefantiáza, je nutné terapii konzultovat s cévním a kožním lékařem.

Profylaxe.

Klasickou profylaxí je podávání benzatinbenzylpenicilinu (Pendepon, Retarpen) 1,2 mil.-2,4 mil. I.U. i.m. každé 3-4 týdny. V současné době vysodávkovaných tablet penicilinu je možné přechodně (v době dovolených), výjimečně trvale podávat phenoxymethylpenicilin (Pencid, Penbene) 1,5 mil.I.U. 2× denně.

Erysipel (latinsky "erysipelas"), lidově též růže nebo Oheň svatého Antonína, je akutní erytémové onemocnění kůže a vrchní vrstvy podkoží vyvolané většinou beta-hemolytickými streptokoky skupiny A. Onemocnění nezanechává imunitu.

Erysipelas, also known as St. Anthony's fire, is a relatively common bacterial infection of the superficial layer of the skin (upper dermis), extending to the superficial lymphatic vessels within the skin, characterized by a raised, well-defined, tender, bright red rash typically on the face or legs, but can occur anywhere in skin. It is a form of cellulitis and is potentially serious.  Erysipelas is usually caused by the bacteria "Streptococcus pyogenes", also known as "group A β-hemolytic streptococci", through a break in the skin such as from scratches or an insect bite. It is more superficial than cellulitis, and is typically more raised and demarcated. The term is from Greek ἐρυσίπελας, meaning "red skin".  In animals, erysipelas is a disease caused by infection with the bacterium "Erysipelothrix rhusiopathiae". The disease caused in animals is called Diamond Skin Disease, which occurs especially in pigs. Heart valves and skin are affected. "Erysipelothrix rhusiopathiae" can also infect humans, but in that case the infection is known as erysipeloid.


Historie.

Firma byla zapsána do obchodního rejstříku 1. března 1995 jako ŠKODA DOPRAVNÍ TECHNIKA s. r. o., od 10. prosince 2004 působí pod názvem ŠKODA TRANSPORTATION s.r.o., od 1. dubna 2009 se současnou právní formou akciové společnosti. V letech 1995–2001 byla majitelem Škody Transportation společnost ŠKODA a. s. (IČO 00213101), od roku 2003 pak ŠKODA HOLDING a. s. (IČO 26163632, dříve Divide et impera a.s.). V roce 2006 Škoda Holding zanikla fúzí sloučením se společností HQU International, a.s. (IČO 26502399), která se později přejmenovala na Škoda Holding (v roce 2010 pak na ŠKODA INVESTMENT a.s.).  V roce 2003 koupila mateřskou Škodu Holding firma Appian Group se sídlem v Nizozemsku a s nejasnou vlastnickou strukturou. Ta zahájila ve společnosti restrukturalizaci s cílem zaměřit se pouze na dva hlavní výrobní obory – klasickou energetiku a dopravní strojírenství. Roku 2004 byla odprodána Škoda JS a Škoda Kovárny a Hutě a v roce 2009 Škoda Power, takže se ze Škody Holding stala pouze prázdná slupka. Samotná Škoda Transportation odkoupila několik společností z oboru dopravy a stala se hlavní součástí skupiny, za rok 2010 poprvé sestavila konsolidovanou účetní závěrku a dosáhla konsolidovaných tržeb ve výši 12,1 mld. Kč. V roce 2010 se vlastníkem Škody Transporation stala ŠKODA HOLDING a.s. (IČO 28423518, dříve BTY Czech, a.s.), v roce 2011 pak společnost SKODA INDUSTRY (EUROPE) se sídlem na Kypru, která se v roce 2013 přejmenovala na CEIL (CENTRAL EUROPE INDUSTRIES) LTD. V listopadu 2017 podepsala skupina PPF smlouvu na 100% podíl ve Škodě Transportation a další aktiva, mj. ochrannou známku Škoda. Výsledná cena byla zveřejněna v červnu 2018 a činila 326 milionů eur, tj. v přepočtu 8,3 miliardy korun podle kurzu z dubna 2018.

Vlastníci.

V dubnu 2010 se vlastníkem Škody Transporation stala ŠKODA HOLDING a.s. (IČO 28423518, dříve BTY Czech, a.s.), Dne 20. září 2010 bylo oznámeno, že společnost Škoda Transportation byla prodána skupinou Appian čtyřem fyzickým osobám, a to dvěma manažerům společnosti Appian (Marek Čmejla a Jiří Diviš) a dvěma manažerům Škody Holding (Tomáš Krsek a Michal Korecký). Pravděpodobní noví vlastníci oznámili, že uvažují o uvedení akcií společnosti na burzu. Podle některých mediích šlo jen o formalitu, když tito vlastníci již dávno ovládali dceřinou Appian Group. V listopadu 2011 se stal dalším akcionářem Jaromír Šilhánek, šéf dceřiné společnosti Škoda Electric, a další tři akcionáře společnost získala v roce 2012. Prvním byl Josef Bernard, který začínal ve Škodovce jako technik a později byl šéfem Škody Transportation, a dalšími Marek Krsek a Tomáš Ignačák spojený především s firmou Pars nova. Devátým akcionářem se v roce 2014 stal Michal Kurtinec. V lednu 2015 nahradil Josefa Bernarda ve funkci Tomáš Ignačák a je současným generálním ředitelem společnosti.  Od března 2011 je v obchodním rejstříku jako jediný akcionář Škody Transportation zapsána společnost Skoda Industry (Europe), kterou mají ovládat výše uvedení vlastníci. Vlastní jí však společnost Maranex Finance registrovaná na Marshallových ostrovech a společnost Conitor Terra registrovaná na Guernsey. Skoda Industry (Europe) se v roce 2013 přejmenovala CEIL (Central Europe Industries). Svým neznámým vlastníkům Škoda Transportation vyplatila v letech 2010 až 2013 dividendy v celkové výši přes 16 mld. Kč. V roce 2015 98,75 % akcií jediného akcionáře nepřímo vlastní Tomáš Krsek, Michal Korecký, Marek Čmejla a Jiří Diviš. Se svým jediným akcionářem má společnost uzavřených několik dlouhodobých úvěrových smluv, v roce 2015 mu společnost dluží 2 mld. Kč s úrokem 10 % p.a.  Dlouhodobým zájemcem o koupi Škoda Transportation byla čínská CRRC Zhuzhou Locomotive (), dceřiná společnost čínské CRRC Corporation Limited (). Podle tehdejší ministra průmyslu Jana Mládka zájemce požadoval garanci, že privatizace Škody Transportation proběhla nezpochybnitelným způsobem, kterou mu odmítl poskytnout. Později se o koupi Škody Transportationsy ucházel Siemens a spekulovalo se o zájmu o koupi skupinou Energetický a průmyslový holding. Smlouvu na koupi akcií Škodu Transportation a souvisejících aktiv nakonec uzavřela v listopadu 2017 skupina PPF. Transakce byla dokončena v dubnu 2018, celková částka dosáhla výše 326 milionů eur. Dne 7. května 2019 oznámila skupina PPF, že prodala svůj 10% podíl ve Škodě Transportation, cena nebyla zveřejněna.

Produkty.

V oblasti tramvají modernizovala Škoda Dopravní technika v 90. letech 20. století celkem 26 plzeňských tramvají Tatra T3 na typ T3M.0 (tovární označení Škoda 01T; 1993–1999) a 20 libereckých tramvají T3 na typ T3M.04 (tovární označení Škoda 02T; 1995–1999). V roce 1997 vyrobila první vlastní tramvaj Škoda 03T (též LTM 10.08, „Astra“, „Anitra“), která byla postupně do roku 2006 dodána do pěti českých tramvajových provozů. Na ni navázaly další typy, z nichž některé byly také exportovány. Nejmodernějšími typy tramvají jsou stroje dodávané pod obchodním jménem Škoda ForCity.  Pro pražské metro modernizovala Škoda Transportation v letech 1996–2011 soupravy 81-71 na typ 81-71M. V roce 2003 vyrobila prototyp nového vozu metra typu 6Mt. Podílela se také na výrobě a modernizaci souprav 81-553 pro Kazaň a Kyjev (souprava Slavutyč) a podílí se na výrobě souprav NěVa pro Petrohrad. Na začátku roku 2020 podepsala smlouvu na dodávku souprav metra pro Varšavu.  Vyrábí elektrické lokomotivy typu 109E (řada 380 ČD a 381 ZSSK) a modernizuje elektrické lokomotivy 71E na typ 71Em (řada 163 → řada 363.5 ČD Cargo). V oblasti železniční dopravy v roce 2020 společnost nechystala žádný nový typ lokomotivy, namísto toho se zaměřovala na vývoj a výrobu elektrických jednotek, jako jsou například RegioPanter (typ 7Ev) a InterPanter (typ 10Ev).

Další činnost.

Škoda Transportation založila v roce 2005 společně se Západočeskou univerzitou v Plzni science center Techmania, Mezi cíle science centra patří znovuoživení zájmu mládeže o studium techniky a celkové zvýšení povědomí veřejnosti o vědě a technice. V roce 2015 Techmanii navštívilo přes 271 tisíc turistů, stala se tak třetím nejnavštěvovanějším turistickým místem v Plzni.  Společnost je příjemcem dvou investičních pobídek ve formě slevy na daně z příjmů v celkové možné výši 1 mld. Kč.

Skupina Škoda Transportation.

Škoda Transportation je mateřskou společností skupiny, která zahrnuje další firmy věnující se strojírenství a elektrotechnice: Škoda Electric, Škoda Vagonka, Škoda Polska (Polsko), Pars nova, MOVO, POLL, Sibelektroprivod (Rusko) a Ganz-Skoda Electric (Maďarsko). Celá tato skupina měla v roce 2013 téměř 3500 zaměstnanců a dosáhla tržeb 14,6 miliardy korun. Společnost také vlastní 32 % podíl ve společnosti Pragoimex.  V roce 2011 koupila Škoda Transportation firmu Autobusová doprava-Miroslav Hrouda ze Zbiroha. Hlavním důvodem této akvizice bylo, aby Škoda mohla v ostrém provozu testovat nově vyvíjené a vyráběné hybridní autobusy.  V roce 2013 založila Škoda Transportation v německém Mnichově dceřinou společnost Škoda Transportation Deutschland GmbH. Cílem německé Škodovky je vytvořit obchodně-technicko-servisní jednotku, která bude zodpovědná za rozvoj obchodních aktivit skupiny Škoda Transportation na německém, rakouském a švýcarském trhu. V tomtéž roce Škoda koupila ostravskou společnost Lokel, která se specializuje na projektování a dodávky elektrovýzbroje pro kolejová vozidla.  V roce 2015 Škoda Transportation koupila většinový podíl ve finské společnosti Transtech Oy, která se zabývá výrobou nízkopodlažních tramvají a dvoupodlažních železničních vozů.  V roce 2016 Škoda Transportation založila ve Spojených státech amerických novou dceřinou společnost Škoda Transportation USA. Hlavním cílem je vytvořit v USA plnohodnotné zázemí sestávající z business developmentu (identifikace a rozvoj obchodních příležitostí), technického oddělení, nákupu a projektového managementu až po výrobu. Založení firmy je prvním krokem plánované expanze na severoamerický trh.

ŠKODA TRANSPORTATION a.s. je česká strojírenská firma sídlící v Plzni. Působí v oblasti dopravního strojírenství, vyrábí kolejová vozidla pro městskou dopravu a železnici a navazuje na historii závodů Škoda.

Škoda Transportation a.s. is a Czech engineering company that continues the legacy of Škoda Works' rolling stock manufacturing that started at the end of 19th century in Pilsen. Following the first world war, the Works commenced locomotive production in a separate factory dedicated to that purpose. This factory became a separate company in the 1990s. Today, Škoda Transportation develops and manufactures electric rail vehicles for urban and railway transport.  Škoda Transportation fully or partially owns a number of other companies active in the field of development and manufacturing of rolling stock, electric motors and related products in several European countries. In April 2018, the European Commission cleared purchase of the group by PPF, a financial and investment group incorporated in the Netherlands.  Škoda Transportation group of companies is among the world's largest manufacturers of trams and propulsion units for trolleybuses and a significant regional producer of railway vehicles.


Dějiny.

Předkové Abchazů (Abazgové, Apsilové) zakládali rané státy už od 1. stol. Ve 4.–6. stol. mezi ně proniklo z Byzance křesťanství. V 8. stol. vzniklo Abchazské království, které se v 10. stol. stalo součástí sjednocené Gruzie. Po jejím rozpadu vzniklo samostatné Abchazské knížectví, které se v 16. stol. dostalo pod osmanskou nadvládu a začal do něj pronikat sunnitský islám.  V letech 1810–1917 byla Abcházie spolu s Gruzií (Tifliskou gubernií) součástí Ruska. Po bolševické revoluci se Abcházie stala jako Svazová republika součástí Sovětského svazu. Ve 30. letech Stalin odebral Abchazské SSR status svazové republiky a připojil ji jako Abchazskou ASSR ke Gruzii. Vlivem přistěhovalectví Gruzínů a Rusů a tvrdé politiky gruzinizace (zejména za Stalinovy vlády, ale i později) se pod sovětskou nadvládou stali Abchazové ve své zemi méně než 18procentní menšinou.  Po rozpadu SSSR propukl separatistický konflikt (1992–1993), který vedl k masakrům na civilním obyvatelstvu na obou stranách, nicméně díky podpoře Ruska a pomoci příslušníků ostatních národů žijících v Abcházii a díky pomoci od Čečenců se Abchazům povedlo se od Gruzie odtrhnout. V roce 2008 byl stát Abcházie uznán Ruskem, Venezuelou, Nikaraguou a dvěma ostrovními tichomořskými státy Tuvalu a Nauru. Zbytek světového společenství, včetně EU, samostatnost Abcházie neuznalo. Abchazové tvoří podle sčítání lidu z roku 2011 těsnou nadpoloviční většinu obyvatel Abcházie - 50,7%.

Jazyk.

Abcházština patří do severokavkazské jazykové rodiny a zapisuje se upravenou cyrilicí. Do r. 1926 se abchazština nezapisovala vůbec, později se používala upravená latinka, od r. 1938 do 1954 byli Abchazové nuceni psát gruzínskou abecedou, která je pro severokavkazské jazyky nevhodná. Teprve poté byla vytvořena – se zpožděním cca 16 let oproti ostatním „mladopismennym“ jazykům SSSR – moderní abchazská abeceda, kterou používají Abchazové dosud.

Abchazové jsou kavkazská etnická skupina hovořící abchazštinou. Přes 120 000 Abchazů (2011) žije v separatistické Abcházii a minimálně 39 tisíc v Turecku. Turečtí Abchazové mluví už většinou turecky.

Abkhazians, or Abkhaz (Abkhaz: Аԥсуаа, "Aṕswaа"), are a Northwest Caucasian ethnic group, mainly living in Abkhazia, a disputed region on the Black Sea coast. A large Abkhaz diaspora population resides in Turkey, the origins of which lie in the population movements from the Caucasus in the late 19th century. Many Abkhaz also live in other parts of the former Soviet Union, particularly in Russia and Ukraine.


1908 – 1911.

Ernst Heinkel se už od mládí zajímal o vše co souviselo s létáním. V letech 1907 — 1911 studoval na Vyšší technické škole ve Stuttgartu, poté byl na praxi ve slévárně. Jako student zažil 5. srpna 1908 havárii vzducholodi LZ 4 v Echterdingenu u Stuttgartu. Přesvědčil se, že budoucností létání jsou jen letadla těžší vzduchu. Po neštěstí se věnoval studiu stavby letadel. V roce 1909 navštívil první mezinárodní leteckou show ve Frankfurtu. O rok později postavil podle předlohy H. Farmana svůj první dvouplošník. Následoval bezpočet zkušebních letů na pláni "Cannstatter Wasen" ve Stuttgartu-Bad Cannstattu. Let z 19. července 1911 málem zaplatil svým životem, letadlo se při letu nad městskou částí "Untertürkheim" ze čtyřicetimetrové výšky zřítilo a Heinkel se těžce zranil.

1911 – 1922.

Přes nehodu se Heinkel rozhodl letadla stavět dál. 1. října 1911 nastoupil jako konstruktér do firmy Luft-Verkehrs-Gesellschaft A.G. (L.V.G.). V té době se také Ernst Heinkel oženil  V prosinci 1912 přešel k firmě Albatros, kde pod jeho vedením vznikl pozorovací letoun Albatros B.II. V roce 1914 přešel Heinkel k firmě Hansa-Brandenburg, kde jako technický ředitel vyvíjel mezi jinými i hydroplány. Během první světové války navrhl více než 30 typů letadel, používaných vzdušnými silami Německa i Rakouska-Uherska.  Následkem dohody z Versailles nemohl nikdo v Německu vyrábět letadla. Heinkel si tedy v rodném Grunbachu otevřel malou dílnu, kde předělával vojenská vozidla na civilní. V roce 1920 navrhl Heinkel pro firmu "Caspar-Werke" v Travemünde další vylepšení svých strojů Hansa-Brandenburg, které od roku 1921 v licenci vyráběla firma Svenska Aero AB v Lidingö, založená C. Bückerem, později zakladatelem společnosti Bücker.

1922 – 1933.

V roce 1922 založil Ernst Heinkel ve Warnemünde vlastní firmu Ernst Heinkel Flugzeugwerke. Kvůli omezením německé letecké výroby, stanoveným Versailleskou smlouvou po prohrané válce, musel Heinkel sehnat zahraničního partnera, který by jeho letadla vyráběl v zahraničí v licenci. Jedním z partnerů se stalo japonské císařské válečné námořnictvo, pro které v licenci vyráběla Svenska Aero AB hydroplány, startující z lodí pomocí katapultu. Naproti tomu v Německu mohl katapult sloužit pouze na velkých civilních dopravních lodích ke startu letadel s poštou. Heinkel instaloval jediný katapult na lodi Bremen.  Na zakázku pro společnost Lufthansa vyvinul Heinkel He 70, nejrychlejší dopravní letadlo své doby. Stroj dosahoval s nevýkonnými motory BMW VI rychlost přes 370 km/h, se silnějšími motory Rolls-Royce přes 400 km/h.

Ernst Heinrich Heinkel (24. ledna 1888, Grunbach, dnes součást obce Remshalden – 30. ledna 1958 Stuttgart) byl německý konstruktér a výrobce letadel.

Dr. Ernst Heinkel (24 January 1888 – 30 January 1958) was a German aircraft designer, manufacturer, Wehrwirtschaftsführer in the Third Reich, and member of the Nazi party. His company Heinkel Flugzeugwerke produced the Heinkel He 178, the world's first turbojet aircraft and jet plane, and the Heinkel He 176, the first rocket aircraft.


Mládí.

Narodil se roku 1886 na Sicílii (někdy bývá chybně uváděno datum 1868). Jako mladík se věnoval studiu náboženství, chtěl se stát knězem. Studia však zanechal a věnoval se zločinu.  Po 1. světové válce připlul poprvé do Ameriky, pak se několikrát vrátil na Sicílii. Trvale se ve Spojených státech usídlil kolem roku 1923. Přicestovala za ním také jeho žena Elisabetta (zemřela roku 1964).  Podle jedné verze mohl Maranzana do New Yorku poslat mafiánský předák z Palerma, Vito Cascio Ferro.

Little Caesar.

Salvatore Maranzano byl puntičkářský, autoritativní a měl rasistické předsudky. Stejně jako Joe Masseria nechtěl, aby v mafii fungovali Židé a Irové.  Jeho největší zálibou byla římská říše, především obdivoval Julia Caesara. Z toho vznikla jeho přezdívka Little Caesar.  Uměl latinsky a své proslovy často doplňoval latinskými frázemi. Potrpěl si na formalitu.  Mezi Maranzanovy činnosti patřilo pašování drog, organizovaná prostituce a za prohibice obchod s alkoholem.  Část Manhattanu tehdy kontroloval Joe Masseria a tím křížil Maranzanovy zájmy. Maranzano chtěl rozšířit svá teritoria a sféry vlivu a dostal se tak do konfliktu nejen s Masseriou, ale i s ostatními newyorskými klany.

Castellamarská válka.

Na jedné straně stáli imigranti z okolí města Castellammare del Golfo, které vedl Salvatore Maranzano, na druhé straně byl Joe Masseria a muži z ostatních částí Sicílie a přilehlých regionů. V průběhu války však toto rozdělení přestalo platit, protože lidé přecházeli z jedné strany na druhou.  Lucky Luciano, který pracoval pro Masseriu, byl v říjnu roku 1929 přepaden a vážně pořezán na krku a obličeji. Přepadení měl mít na svědomí Salvatore Maranzano (chtěl, aby Luciano přešel na jeho stranu). Luciano útok přežil a s Maranzanem se dohodl. Luciano slíbil, že připraví Masseriovu vraždu. Stalo se tak 15. dubna 1931 v restauraci, ve které Masseria obědval. Čtyři muži vešli dovnitř a Masseriu zastřelili.  Maranzano se tak stal vítězem Castellamarské války. Luciano byl jeho hlavním mužem a Maranzano sám se prohlásil Capem di tutti capi, bossem všech bossů. Newyorské klany se svými šéfy měly být Maranzanovi podřízeny.  Lucky Luciano a další gangsteři však s Maranzanovou nadvládou nesouhlasili. Oboustranná nedůvěra vyústila v přípravu několika vražd. Zabit měl být nejen Luciano, ale i Vito Genovese nebo Frank Costello. Vražda Maranzana však byla v té době již také naplánovaná.

Smrt.

Dne 10. září 1931 byl Salvatore Maranzano ve své kanceláři, když dovnitř vešli čtyři daňoví úředníci, kteří předtím odzbrojili Maranzanovy stráže. Byli to převlečení Lucianovi lidé. Maranzana nejprve pobodali a poté zastřelili.  Luciano toho dne zabil ještě několik dalších Maranzanových mužů. Stal se nejmocnějším mužem newyorské mafie.  Provedl několik významných změn ve struktuře mafie. Zrušil místo Capa di tutti capi a vytvořil tzv. Komisi, která se skládala z jednotlivých bossů. Otevřel mafii pro Židy, Iry a jiné etnické skupiny. Reorganizoval pět hlavních newyorských rodin (Maranzanovo rozdělení s několika změnami). Zbytky Maranzanovy říše byly přiděleny Bonannovi, vznikl z toho klan Bonanno. Kromě toho existoval klan Genovese, Colombo, Gambino a Lucchese. Mafie tak dostala moderní podobu, která v podstatě platí dodnes.

Salvatore Maranzano (1886 Castellammare del Golfo, Sicílie, Itálie – 10. září 1931 New York, USA) byl jeden z předních mafiánských bossů ve 20. letech 20. století. Pokoušel se prosadit jako Capo di tutti capi, boss všech newyorských bossů, což nakonec vedlo k jeho smrti.

Salvatore Maranzano (; July 31, 1886 – September 10, 1931) was an organized crime figure from the town of Castellammare del Golfo, Sicily, and an early Cosa Nostra boss who led what later would become the Bonanno crime family in New York City. He instigated the Castellammarese War in 1930, to seize control of the American Mafia, winning the war after the murder of rival faction head, Joe Masseria, in April 1931. He then briefly became the Mafia's "capo di tutti capi" ("boss of all bosses") and formed the Five Families in New York City, but was murdered on September 10, 1931, under the orders of Charles "Lucky" Luciano, who established an arrangement in which families shared power to prevent future turf wars: The Commission.


Historie.

Budova byla postavena, aby sloužila jako nové sídlo pro firmu Standard Oil Company. Po jejím dokončení v roce 1973 byla nejvyšší v Chicagu a čtvrtá na světe, po jednom roce ji ale přerostl Willis Tower (dříve Sears Tower), který se stal zároveň nejvyšší budovou světa. Výstavba stála asi 120 milionů dolarů.

Jméno a vlastníci budovy.

Po svém dokončení se budova jmenovala Standard Oil Building, ale v roce 1985 hlavní nájemník Standard Oil Company změnil název na Amoco, a tak se i budova přejmenovala na Amoco Building. Amoco v roce 1998 budovu prodala firmě Blackstone Group za odhadovanou částku 430–440 milionů dolarů. Dne 30. prosince 1999 byl mrakodrap přejmenován na Aon Center, podle Aon Corporation, která se stala hlavním nájemcem budovy. Od května roku 2003 budovu vlastnila společnost Wells Real Estate Investment Trust Inc (od roku 2007 jako Piedmont Office Realty Trust, Inc.), která ji získala za 465 či 475 milionů dolarů.  Od roku 2015 patří budova dvěma investorům, Marku Karasickovi a Victoru Gersteinovi, kteří ji koupili za 713 milionů dolarů. Správa náleží americké firmě Jones Lang LaSalle (JLL), která tu má své sídlo.

Plány.

V roce 2018 přišli majitelé s řadou zajímavých návrhů. Asi nejzajímavější z nich je atrakce nazvaná "Sky Summit" za 185 miliónů dolarů, což je jakási kabina umístěná na střeše budovy, kterou hydraulická ramena doslova přehodí přes okraj střechy. Zatímco bude volně viset nad zemí, lidé se z poměrně velké výšky pokochají výhledem na město a pro některé z nich to bude jistě adrenalinový zážitek. Kromě tohoto a nového vstupního pavilonu by ještě měly vzniknout velmi neobvyklé výtahy, které by byly umístěny zvenčí, v „ukrojených“ rozích budovy (viz reportáž).

Konstrukce budovy.

Budova vzdáleně připomíná jak vzhledově, tak i konstrukčně bývalá "dvojčata" newyorského Světového obchodního centra. Má podobné ocelí vyztužené jádro ve kterém vedou výtahy a schodiště. Další ocelové nosníky vedou po obvodu budovy.  Její plášť tvořilo přibližně 43 000 desek z carrarského mramoru. Necelý rok po dostavbě se ale jedna deska uvolnila a spadla na střechu nedaleké budovy, poté následovala kontrola opláštění, která zjistila nespočetně mnoho vad, proto byly opraveny a připevněny pomocí nerezových ocelových pásků. Mezi lety 1990 až 1992 proběhla úplná rekonstrukce pláště. Mramorové desky byly nahrazeny deskami z bílé žuly. Odhadovaná cena této rekonstrukce byla asi 80 milionů dolarů.  Nejvyšší podlaží mrakodrapu bývají různobarevně osvětleny; oranžově na Den díkuvzdání, zeleně nebo červeně během vánoc, ale třeba také růžově na tzv. Pink October (Breast Cancer Awareness Month – měsíc povědomí o rakovině prsu).

Aon Center, dříve Standard Oil Building nebo Amoco Building, je 346 metrů vysoký mrakodrap v Chicagu v Illinois (přesně 346,3 m, což je uznávaná výška). K dubnu 2020 je tak třetí nejvyšší budova Chicaga a dvanáctá nejvyšší ve Spojených státech. Postaven byl původně jako Standard Oil Building v roce 1972 podle návrhu Edwarda Durrella Stonea (1902–1978).

The Aon Center (200 East Randolph Street, formerly Amoco Building) is a modern supertall skyscraper just east of the Chicago Loop, Chicago, Illinois, United States, designed by architect firms Edward Durell Stone and The Perkins and Will partnership, and completed in 1974 as the Standard Oil Building. With 83 floors and a height of 1,136 feet (346 m), it is the fourth-tallest building in Chicago, surpassed in height by Willis Tower, Trump International Hotel and Tower, and Vista Tower.  The building is managed by Jones Lang LaSalle, which is also headquartered in the building. Aon Center formerly housed the world headquarters of Aon and Amoco. Aon still maintains headquarters of its US operations there. The building is also the co-headquarters of Kraft Heinz.