Biografie.

Původ, mládí.

Narodila se jako dcera Magnuse I. (1480–1543), vévody sasko-lauenburského, a jeho manželky "Kateřiny" (zm. 1563), dcery "Jindřicha IV., vévody brunšvicko-lüneburského". Její starší sestrou byla Dorotea Sasko-Lauenburská, dánská a norská královna.

Manželství.

24. září roku 1531 se ve stockholmské katedrále – kostele sv. Mikuláše provdala za švédského krále Gustava I. Vasu. Než se Gustav I. Vasa s princeznou Kateřinou oženil, ucházel se neúspěšně o ruku "Kristiny Gylerster", vdovy po Stenu Sturovi mladším, regentu Švédska v letech 1512-1520. Stejně tak námluvy, o které se pokoušel v Dánsku, Polsku, Meklenbursku či Pomořansku, se nesetkaly s úspěchem. Nakonec se pětatřicetiletý Gustav oženil s Kateřinou, dcerou vévody Magnuse I., vládce relativně malého vévodství Sasko-Lauenbursko, ležícího mezi Hamburkem a Lübeckem. Svatba se konala v den nevěstiných 18. narozenin.  Literatura popisuje Kateřinu jako manželku vrtošivou, náladovou a neustále kritizující vše švédské; její manželství s Gustavem pak jako nezdařilé a nešťastné, plné konfliktů. Král však považoval sňatek za velmi výhodný po stránce politické: Kateřina byla spřízněna s dynastií Folkungů, panující ve Švédsku v 13. a 14. století; navíc díky tomuto spojení mohl navázat důležité kontakty s vládci severního Německa, stejně jako upevnit dobré vztahy s Dánskem přes Kateřininu sestru Doroteu, manželku dánského následníka trůnu prince Kristiána, pozdějšího dánského krále Kristiána III.  Z manželství Kateřiny a Gustava se narodilo jediné dítě, syn: Erik (1533–1577), pozdější švédský král v letech 1560–1568 .

Smrt.

V září roku 1535 se Kateřina, těhotná s druhým dítětem, účastnila plesu, pořádaného na stockholmském hradě na počest přijetí dánského prince Kristiána. Slavnost měla být demonstrací podpory v jeho úsilí o dánskou korunu. Při tanci královna upadla a utrpěla blíže nespecifikovaný úraz. V důsledku vzniklých komplikací (kromě jiného i předčasně porodila) 23. září, v předvečer svých 22. narozenin zemřela.  Gustavovi političtí odpůrci rozšiřovali pomluvy o tom, že král způsobil Kateřininu smrt poraněním hlavy nějakým ostrým předmětem. Současné výzkumy jejích ostatků tyto domněnky vyvrátily.  Kateřina byla pohřbena 1. října roku 1535 ve stockholmské katedrále. Po smrti jejího manžela bylo její tělo 21. prosince roku 1560 uloženo v Gustavově kapli v uppsalské katedrále po jeho pravém boku; z druhé strany byla uložena jeho druhá manželka, Kateřinina nástupkyně Markéta Eriksdotter Leijonhufvud.

Kateřina Sasko-Lauenburská (švédsky "Katarina av Sachsen-Lauenburg" (24. září 1513, Ratzeburg – 23. září 1535, Stockholm) byla jako první manželka švédského krále Gustava I. Vasy švédská královna v letech 1531–1535.

Catherine of Saxe-Lauenburg ("Katarina" in Swedish) (24 September 1513 – 23 September 1535) was the first wife of Gustav I of Sweden and thus Queen of Sweden from 1531 until her death in 1535.


Účastnická místa.

Tohoto ročníku účastnilo celkem 76 týmů z 52 členských zemí UEFA (Lichtenštejnsko neorganizuje žádnou vlastní ligovou soutěž). Každá země měla přidělen počet míst podle koeficientů UEFA. Žebříček UEFA určuje počet týmů v nadcházející sezóně, a to v první sezóně po zveřejnění žebříčku. Proto bylo rozdělení týmů v letech 2011–12 podle pořadí v žebříčku UEFA v roce 2010, ne 2011. Obhájce titulu, FC Barcelona, získala místo ve skupinové fázi prostřednictvím svého domácího ligového umístění, místo vyhrazené pro obhájce titulu tedy nebylo využito.  Níže je kvalifikační systém pro Ligu mistrů UEFA 2011/12:

Předkola.

V novém systému Ligy mistrů, se hrají dva samostatné kvalifikační turnaje. Kvalifikace mistrů (která začíná od prvního předkola) je pro kluby, které vyhrály domácí ligu a neměly nárok se kvalifikovat do skupinové fáze, zatímco kvalifikace pro týmy, které nejsou mistry (která začíná ve třetím předkole), je pro kluby, které nevyhrály domácí ligu a neměly nárok se kvalifikovat do skupinové fáze.

1. předkolo.

Los prvního a druhého předkola se uskutečnil 20. června 2011 ve švýcarském Nyonu. Úvodní zápasy se odehrály 28. a 29. června, odvety 5. a 6. července 2011.

2. předkolo.

Úvodní zápasy se odehrály 12. a 13. července, odvety 19. a 20. července 2011.

3. předkolo.

Třetí předkolo bylo rozděleno do dvou samostatných částí: jedna pro mistry a druhá pro týmy z nižších pozic. Poražené týmy se kvalifikovaly do 4. předkola Evropské ligy UEFA 2011/12. Úvodní zápasy se odehrály 26. a 27. července, odvety 2. a 3. srpna 2011. !colspan="6"|Mistrovská část  !colspan="6"|Nemistrovská část

4. předkolo.

Poražené týmy ve 4. předkole vstoupily do základních skupin Evropské ligy. Úvodní zápasy se odehrály 16. a 17. srpna, odvety 23. a 24. srpna 2011. !colspan="6"|Mistrovská část  !colspan="6"|Nemistrovská část

Základní skupiny.

Do skupinové fáze postoupilo 32 týmů, které byly rozděleny do 4 košů podle klubového koeficientu UEFA (kromě obhájce titulu z Ligy mistrů 2010/11, FC Barcelona, který byl automaticky v 1. koši) a následně byly rozlosovány do 8 skupin po čtyřech týmech, přičemž žádné dva týmy z jedné země nemohly být nalosovány do stejné skupiny.Los základních skupin proběhl ve čtvrtek 25. srpna 2011 od 18:00 v Monaku.  V každé skupině odehrály týmy 6 zápasů systémem každý s každým (jeden zápas doma, jeden venku). Termíny zápasů byly stanoveny na 13.–14. září, 27.–28. září, 18.–19. října, 1.–2. listopadu, 22.–23. listopadu a 6.–7. prosince 2011. Vítězové a druhé týmy skupin postoupily do vyřazovací fáze, přesněji osmifinále složeného z 16 týmů.  Pokud mají dva či více týmů ve skupině stejný počet bodů, existují oficiální kritéria pro určení postupového klíče:  Do skupinové fáze se tedy dostalo 32 týmů včetně jedenácti vítězů PMEZ/ Ligy mistrů, kteří dohomady získali 40 titulů. Dále pak pět týmů (Manchester City FC, SSC Neapol, Trabzonspor, FC Viktoria Plzeň a FC Oțelul Galați), které se základních skupin účastnily poprvé v klubové historii. Celkem 18 členů UEFA tak mělo ve skupinové části své zastoupení: Anglie a Španělsko bylo zastoupeno 4 kluby, Itálie, Německo a Francie 3 kluby, Rusko a Portugalsko dvěma kluby. Celkem jedenáct členů bylo zastoupeno jedním týmem, přičemž tento byl vždy mistrem své země. Kromě Trabzonsporu, který nahradil svého mistra Fenerbahçe SK kvůli ovlivňování zápasů.

Vyřazovací fáze.

V průběhu vyřazovací fáze soutěže hrál tým v každém kole proti jednomu soupeři dvojzápasovým systémem "doma-venku". Z tohoto souboje byl jeden vyřazen a druhý postoupil, díky čemuž již po 3. takto hraném kole zbyly pouze dva týmy. Ty pak utvořily finálovou dvojici a utkaly se na předem určeném (až 2 roky) neutrálním hřišti.Los osmifinálových dvojic proběhl 16. prosince 2011. Poté již následoval pouze jeden los, při kterém byl rozlosován zbytek soutěže. K tomu došlo po odehrání osmifinále, 16. března 2012.  Při losu osmifinálových dvojic bylo 16 týmů rozděleno do dvou košů po osmi. Vítězové skupin byli v koši nasazených, kvalifikanti z druhých míst jako nenasazení. Do jedné dvojice nemohly být nalosovány dva kluby, které se již utkaly v základní skupině ani dva kluby z jedné země. Zároveň bylo nalosováno, na čím hřišti souboj začne (kromě osmifinále, kde se začínalo na hřišti nenasazeného).  Při losu čtvrtfinálových dvojic a zbytku pavouku soutěže pak již kluby nebyly nijak nasazeny a mohl se utkat každý s každým včetně souboje klubů z jedné země.

Osmifinále.

První zápasy byly na programu 14. a 15. nebo 21. a 22. února, odvety pak sehrály týmy z prvního termínu 6. a 7. března, týmy z druhého termínu 13. a 14. března 2012.

Čtvrtfinále.

První zápasy byly na programu 27. a 28. března, odvety pak byly sehrány 3. a 4. dubna 2012.

Semifinále.

První zápasy byly na programu 17. a 18. dubna, odvety pak byly sehrány 24. a 25. dubna 2012.

Finále.

Finálový zápas se uskutečnil 19. května 2012. Jeho hostitelem byla Allianz Arena v Mnichově (Německo).

Liga mistrů UEFA 2011/12 byl 57. ročník klubové fotbalové soutěže zvané Liga mistrů UEFA. Pod názvem Liga mistrů UEFA se hraje od sezony 1992–93 (20. ročník), kdy byl název změněn z Poháru mistrů evropských zemí. V tomto formátu (4 předkola) se soutěž hraje 3. sezónu. Účastnilo se jí 76 celků ze 52 zemí asociace UEFA a do hlavní fáze se jich probojovalo 32.  Započata byla 1. předkolem dne 28. června 2011 a finále se odehrálo ve středu 19. května 2012.  Základních skupin se zúčastnilo 32 klubů z 18 zemí a největší zastoupení měli shodně Španělsko a Anglie, a to maximální možný počet 4 klubů. Do základních skupin se poprvé od sezony 2007/08 probojoval i český tým, kterým byl mistr Gambriunus ligy 2010/11 FC Viktoria Plzeň. Ta nakonec obsadila 3. místo v nabité skupině H a přesunula se do Evropské ligy.  Finále se odehrálo 19. května 2012 na stadiónu Allianz Arena, v Mnichově (Německo). Do něj se nekvalifikoval obhájce titulu španělský klub FC Barcelona, ale poprvé od roku 1983/84 se to povedlo domácímu týmu, respektive uživateli stadionu. FC Bayern Mnichov byl v utkání lepší a v 83. minutě se dostal do vedení. Chelsea FC se ale krátce před koncem podařilo vyrovnat a v penaltovém rozstřelu rozhodla o svém premiérovém triumfu.  Vítěz soutěže Chelsea FC se kvalifikoval na Mistrovství světa ve fotbale klubů 2012 a zároveň do Superpoháru UEFA 2012. Nejlepším střelcem se s rekordními 14 brankami stal počtvrté v řadě útočník Barcelony Lionel Messi, ale nejlepším hráčem byl později jmenován jeho spoluhráč Andrés Iniesta.

The 2011–12 UEFA Champions League was the 57th season of Europe's premier club football tournament organised by UEFA, and the 20th season in its current Champions League format. As part of a trial that started in the 2009–10 UEFA Europa League, two extra officials – one behind each goal – were used in all matches of the competition from the play-off round.  The final was held at the Allianz Arena in Munich, Germany. Chelsea's caretaker manager Roberto Di Matteo led the club to win their first Champions League title after beating Bayern Munich 4–3 on penalties in the final. As tenants of the Allianz Arena (known as Fußball Arena München for the final), this meant that Bayern were the first finalists to have home advantage since 1984. By winning the tournament, Chelsea earned a berth at the 2012 FIFA Club World Cup and 2012 UEFA Super Cup. Barcelona were the defending champions, but were eliminated by the eventual winners Chelsea in the semi-finals.


Biografie.

Narodil se v Londýně, ale po smrti jeho otce v roce 1928 se rodina odstěhovala do Exmooru, kde se začal zajímat o přírodopis. Na Eton College se po přečtení knih J. B. S. Haldana začal zajímat o Darwinovu evoluční teorii a matematiku.  Po vystudování Eton College se stal členem Komunistické strany Velké Británie a začal studovat inženýrství na Trinity College na Cambridgi. Po začátku druhé světové války se dobrovolně přihlásil do služby, byl ovšem odmítnut kvůli špatnému zraku. V roce 1941 dokončil bakalářský titul v inženýrství a během let 1942–1947 se věnoval návrhu vojenských letadel. V roce 1941 se také oženil se Sheilou Matthew, s kterou měl později dva syny a jednu dceru.  Později začal studovat genetiku octomilky obecné pod dohledem Haldana na University College London (UCL). Poté mezi lety 1952 a 1965 na UCL přednášel zoologii a prováděl výzkum v oboru populační genetiky. Mezitím se stále více rozcházel s názory komunismu a Komunistickou stranu opustil v roce 1956.  V roce 1962 se stal jedním ze zakládajících členů Univerzity v Sussexu, kde působil v letech 1965–85 a poté se tam stal emeritním profesorem. V roce 1973 formalizoval důležitý koncept v teorii her, kterému se říká evolučně stabilní strategie (ESS). V roce 1982 vydal o tomto tématu knihu "Evolution and the Theory of Games" (česky doslova "Evoluce a teorie her").  V roce 1977 se stal členem Královské společnosti a v roce 1986 získal Darwinovu medaili.  Dále se věnoval evoluci sexu a vydal knihu "The Evolution of Sex". V roce 1995 vydal spolu s biochemikem Eörsem Szathmárym knihu "The Major Transitions in Evolution" (česky doslova "Hlavní přechody v evoluci").  V roce 1991 získal Balzanovu cenu, v roce 1995 Zlatou medaili Linného společnosti a v roce 1999 obdržel Copleyho medaili a spolu s Ernstem Mayrem a Georgem C. Williamsem Crafoordovu cenu.  Zemřel na karcinom plic ve svém domě v Lewesu.

John Maynard Smith, FRS (6. ledna 1920 – 19. dubna 2004) byl britský teoretický evoluční biolog a genetik. Původně byl leteckým inženýrem během druhé světové války a udělal si druhý titul v genetice pod dohledem J. B. S. Haldana. Mezi jeho hlavní přínos patří uplatnění teorie her v evoluční biologii a zabýval se např. evolucí sexu.

John Maynard Smith (6 January 1920 – 19 April 2004) was a British theoretical and mathematical evolutionary biologist and geneticist. Originally an aeronautical engineer during the Second World War, he took a second degree in genetics under the well-known biologist J. B. S. Haldane. Maynard Smith was instrumental in the application of game theory to evolution with George R. Price, and theorised on other problems such as the evolution of sex and signalling theory.


Rozšíření.

Je endemitem filipínského ostrova Palawan, kde žije asi na 20 lokalitách ve dvou chráněných oblastech El Nido Marine Reserve a St Paul's Subterranean River National Park. Žije skrytým životem v hustých místech primárních i sekundárních lesích v nížinách i ve zvlněném terénu až do nadmořské výšky 800 metrů. Jeho početní stavy se odhadují na méně než 10 000 jedinců.

Popis.

Středně velcí ptáci, samci váží až 436 gramů a dosahující délky až 50 cm, z toho polovina připadá na ocas. Samice jsou menší, váží asi 322 gramů a jsou asi o 10 cm menší. Samec má na černém temeni hlavy vysokou zelenou chocholku, hřbetní a křídelní péra jsou při bázi černé a dále jsou široce obroubené zeleně a modře. Ocasní a nadocasní péra mají po dvou řadách velkých modravých, částečně nafialovělých, černě orámovaných "ok". Krk a spodní část těla má černé. Jeho tváře jsou bílé, okruží očí jsou červená. Nenápadnější samice má na hlavě menší chocholku barvy tmavě hnědé. Stejně zbarvenou, ale se světlejšími skvrnami, má i horní část těla. Její tváře a hrdlo jsou světle hnědé. Jejich zabarvení je činí méně nápadnou při výchově potomstva.  Jeho potrava se skládá ze semen, bobulí, ořechů, ovoce, kořínků, listů, hmyzu, a dalších drobnějších bezobratlých živočichů.

Rozmnožování.

Při komplikovaných námluvách se samci před samicemi předvádějí svým nádherným peřím, dopředu nataženou chocholkou, tančí okolo ní a přinášejí v zobáku jídlo. Lze je v přírodě najít v párech nebo v malých skupinkách, pro skrytý způsob života není jisté, zda se jedná o polygamní nebo monogamní druh. Hnízdo si připravuje samice sama, bývá to jen mělký důlek vystlaný listím ukryty v křoví. Po snesení 3 až 5 okrových vajíček s tmavými skvrnami na nich sama sedí 18 až 20 dnů. Vylíhnutá kuřata jsou schopna si sama najít potravu, přesto je samice několik týdnů zahřívá a opatruje.

Ohrožení.

Lov tohoto bažanta je na celém ostrově nezákonný, ale lze jen stěží dodržování zákazu uhlídat. Pro chudé místní obyvatele je jeho maso velmi žádoucí a krásným peřím se tradičně zdobí. Mimo to jsou nelegální těžbou dřeva, v současnosti také zakázanou, zmenšovány oblíbené biotopy ve kterých žije.  Početní stavy bažanta palawanského se odhadují na méně než 10 000 jedinců a soustavně klesají. V Červeného seznamu IUCN byl zařazen mezi zranitelný druh a v CITES byl zařazen do přílohy I mezi nejvíce ohrožené druhy, s nimiž je jakýkoliv mezinárodní obchod zakázán.

Chov v zoo.

V rámci Evropy byl v létě 2019 chován přibližně v šesti desítkách zoo. V Česku se jednalo o tři zoo:

Chov v Zoo Praha.

Bažant palavánský byl v Zoo Praha chován nejprve v letech 1963 až 1973 a poté byl chov obnoven v roce 1988. První úspěšný odchov však byl zaznamenán až v roce 1995. V roce 2018 se vylíhla a byla odchována dvě mláďata, takže na konci roku 2018 v pražské zoo chovali čtyři jedince. Další mládě se vylíhlo v květnu a následně také v červnu 2019. Od 28. září 2019 je tento druh k vidění v novém Rákosově pavilonu v dolní části zoo. Jedná se o jeden z druhů ptačí expozice Filipín.

Bažant palavánský "(Polyplectron napoleonis)", někdy také bažant palavanský nebo bažant palawanský, je druh vzácného bažanta z rodu "Polyplectron" s velmi výrazným vybarvením peří a výraznou chocholkou na hlavě samce.

The Palawan peacock-pheasant ("Polyplectron napoleonis") is a medium-sized (up to 50 cm long) bird in the family Phasianidae.  The Palawan peacock-pheasant is featured prominently in the culture of the indigenous peoples of Palawan. The bird is also depicted in the official seal of the city of Puerto Princesa.


Historie.

V roce 1901 byla ve Stockholmu založena společnost AB Lux na výrobu kerosenových lamp. S nástupem elektrifikace však společnost musí hledat nové uplatnění, které později nachází ve výrobě vysavačů.  První myšlenky na moderní vysavač se zrodily v roce 1908 ve Vídni, kdy švédský obchodník Axel Wenner-Gren během své návštěvy města zahlédl ve výloze zvláštně vypadající stroj. Byl to vysavač americké značky Santo, který sestával z motoru a čerpadla. Vážil 20 kilo a prodával se za cenu přibližně 73 amerických dolarů. O dva roky později zakládá inženýr Sven Carlstedt společnost Elektromekaniska AB, která začíná vyrábět vysavač Salus pro švédský trh, který je v podstatě kopií amerického modelu Santo.  V roce 1912 začíná obchodník Axel Wenner-Gren spolupracovat se společností AB Lux a výsledkem jejich spolupráce je vysavač Lux I o hmotnosti 14 kg. Současně odstartovala éra přímého prodeje. Prodejci křižují ulicemi a na vozíku za sebou táhnou těžký vysavač. S hospodyněmi se snaží domluvit termín návštěvy u nich v domácnosti.  Historické milníky:  V současnosti je prezidentem globální společnosti Electrolux Jonas Samuelson. Generálním ředitelem společnosti "Electrolux Domácí spotřebiče CZ" je od roku 2012 Martin Svoboda.

Významné produkty.

Lux I (1912).

Axel Wenner-Gren uvádí na trh první vysavač Lux I vyrobený společností Lux ve Stockholmu (váha 14 kilogramů, cena 44 dolarů).

Model V (1921).

Na rozdíl od dobových těžkých a neskladných vysavačů byl Model V navržen tak, aby ležel na podlaze na dvou tenkých kovových kolejnicích. Tato novinka se stala světovým standardem po desetiletí. Poprvé umožnila jednoduché vysávání v domácnosti. Kolejnice byly inovací samotného zakladatele značky Axela Wenner-Grena. Konstrukce vysavače pak odrážela tehdejší trend v průmyslové výrobě, který vzešel od německého architekta Petera Behrensena.

První chladnička D-fridge (1924).

V roce 1922 představili dva stavební inženýři Baltzar von Platen a Carl Munters svůj vynález: zařízení, které vytváří chlad prostřednictvím vody. Tento proces byl založen na důmyslném využití procesu absorpce. O dva roky později společnost Electrolux tento vynález koupila. V následujícím roce se rozběhla sériová výroba prvních chladniček pod značkou Electrolux. První chladnička nesla název D-fridge, byla ochlazována vodou, a proto musela být připojena k vodovodu. O šest let později, v roce 1931 byla pod názvem L1 představena první vzduchem chlazená chladnička.

Kuchyňský robot Assistent (1939).

Na žádost výrobce navrhl švédský inženýr a designér Alvar Lenning kompaktnější verzi profesionálního kuchyňského robota, aby mohl být používán v domácnosti. Kuchyňský robot Electrolux Assistent se svým typickým designem stal ikonickým výrobkem společnosti.

První myčka na světě (1959).

V té době nebyla většina kuchyní pro myčku uzpůsobena. Nicméně první model myčky Electrolux s označením D10 mohl být instalován do větších kuchyní a bez nutnosti náročných úprav. Myčce se přezdívalo "kulatá plechovka".

Trilobite (2001).

První robotický vysavač na světě.

Electrolux je švédský koncern se sídlem ve Stockholmu a celosvětově patří mezi největší výrobce domácích a profesionálních spotřebičů.Působí na více než 150 světových trzích, kde ročně prodá přes 60 milionů výrobků.  Společnost Electrolux vyrábí nejen vysavače (sáčkové, bezsáčkové, tyčové i robotické), ale také chladničky, myčky, pračky, sušičky, varné desky, trouby, vinotéky, sporáky, klimatizace, čističky vzduchu a malé kuchyňské spotřebiče. Do koncernu Electrolux patří také další značky, jsou to AEG, Zanussi, Anova, Frigidaire a Westinghouse. V roce 2018 dosáhl prodej výrobků společnosti Electrolux hodnoty 124 mld. SEK (cca 293 mld. českých korun) a společnost zaměstnávala 54 000 zaměstnanců.  Od svého založení v roce 1919 má společnost na svém kontě mnohá prvenství. Jako první například uvedla na trh vysavač pro domácí použití a hovorový výraz „lux“ je odvozen právě z původního názvu společnosti.

Electrolux AB (commonly known as Electrolux, ) is a Swedish multinational home appliance manufacturer, headquartered in Stockholm. It is consistently ranked the world's second largest appliance maker by units sold after Whirlpool.  Electrolux products sell under a variety of brand names (including its own), and are primarily major appliances and vacuum cleaners intended for consumer use. The company also makes appliances for professional use. Electrolux has a primary listing on the Stockholm Stock Exchange and is a constituent of the OMX Stockholm 30 index.


Historie.

Rada řádu (Conseil de l'Ordre de la Libération) má pět členů, kteří rozhodují o záležitostech týkajících se řádu. Prvním kancléřem se v roce 1941 stal Georges Thierry d’Argenlieu, který funkci zastával do roku 1958. Generál de Gaulle zastával funkci velmistra řádu, po jeho smrti nebyla funkce velmistra obsazena.  Dekretem z 23. ledna 1946 bylo udělování řádu zastaveno. Nicméně de Gaulle ve funkci velmistra učinil dvě výjimky, když řád propůjčil 18. června 1958 Winstonu Churchillovi a 2. dubna 1960 králi Jiřímu VI. (posmrtně).  Celkem bylo uděleno 1061 řádů, z nichž pět získala města Grenoble, Nantes, Paříž, Vassieux-en-Vercors a Île-de-Sein a 18 vojenské jednotky. 271 řádů bylo uděleno in memoriam. Vyznamenáno bylo celkem 60 cizinců 22 národností, mezi nimi i čtyři občané Československa: Josef Ryšavý (vyznamenán 9. září 1942), Bohumil Vazač (7. března 1945), Otto Wagner (7. března 1945) a Viktor Perner (16. října 1945).  Nejmladším vyznamenaným byl Mathurin Henrio, který zemřel ve věku 14 let. Řád rovněž obdrželo šest žen, z nich čtyři in memoriam.  Dne 4. května 2011 po smrti Rudolfa Eggse ve věku 96 let bylo žijících 35 "compagnons de la Libération".

Řádová dekorace.

Řád je vyroben z bronzu a tvoří ho čtvercová deska, na které leží kolmo dolů meč. Rukojeť a špička meče přesahují přes desku. Na pochvě leží černý lotrinský (patriarší) kříž. Na zadní straně je místo kříže čtyřřádkový latinský nápis PATRIAM SERVANDO - VICTORIAM TULIT (Službou vlasti napomáhá vítězství).  Řád se nosí na levé straně hrudi na světle zelené stuze se čtyřmi svislými černými pruhy - po okrajích dva širší, uprostřed dva tenčí. Zelená barva symbolizuje naději a černá smutek.

Ordre de la Libération (česky "Řád osvobození") je francouzské vyznamenání. Založil ho velitel Forces françaises libres a pozdější francouzský prezident generál Charles de Gaulle dne 16. listopadu 1940 v Brazzaville. Byl určen k vyznamenání jednotlivcům i institucím, které se mimořádně zasloužily za osvobození Francie a jejích kolonií během druhé světové války. Nositelé řádu se nazývají "compagnon de la Libération". Řád se skládá jen z jedné třídy, a mezi francouzskými státními vyznamenáními zaujímá co do významnosti druhé pořadí, po Řádu Čestné legie, následován je "Médaille militaire".

The Order of Liberation () is a French Order which was awarded to heroes of the Liberation of France during World War II. It is a very high honour, second only after the "Légion d’Honneur" (Legion of Honour). Very few people, military units and communes were ever awarded it; and only for their deeds during World War II. A different order, the "Médaille de la Résistance" ("Resistance Medal"), was created and awarded for lesser but still distinguished deeds by members of the Resistance.


Život.

Pocházel ze švédskojazyčné rodiny, otec byl právník. Dětství prožil v Tyrvää na jihozápadě Finska. Základní malířské vzdělání získal v Helsinkách. Od roku 1884 studoval na pařížské Julianově akademii. Ve svých raných dílech vycházel z realismu, který přesně zobrazoval finskou přírodu a prostý život, např. "Chlapec a vrána" (1884), "Stará žena s kočkou" (1885), "První hodina" (1889) nebo "Kočka a pes" (1890).  V roce 1890 se oženil s Mary Slöövou a usadil se v Helsinkách. Jejich malá dcerka Impi Marjatta zemřela na záškrt v roce 1894. O rok později se narodila druhá dcera Kirsti a v roce 1898 syn Jorma. Jeho obrazy z tohoto období vyjadřují určitou agresivitu ("Obrana Sampo, Kullervovo prokletí, Joukahainenova pomsta").  Účast na světové výstavě v Paříži v roce 1900 mu přinesla postavení vedoucího umělce ve Finsku. Pořídil si dům s ateliérem v Ruovesi, v oblasti národního parku Helvetinjärvi. V roce 1904 se zotavoval u jezera Keitele po malárii, kterou se nakazil ve Španělsku. Vytvořil zde několik obrazů s námětem jezera, na nichž jsou patrné vlivy symbolismu a secese.  V roce 1906 se přestěhoval do Leppävaary, kde si upravil starý dům a zřídil si v něm i ateliér.  V období finského národního obrození ke svému švédskému příjmení připojil podle finského způsobu přídomek Kallela. Od roku 1907 jeho oficiální jméno znělo Akseli Gallen-Kallela. Jako velký vlastenec svým dílem podporoval národní uvědomění a snahu o nezávislost Finska.  Celý život hodně cestoval po světě, kromě Evropy navštívil i USA a Afriku. S rodinou pobýval v roce 1909 určitý čas ve východní Africe (dnešní Keňa). Kromě 150 obrazů ovlivněných expresionismem přivezl z Afriky sbírku etnografických předmětů a zoologických exponátů. V Itálii studoval freskovou malbu.  V roce 1911–1913 si postavil ateliér v Tarvaspää poblíž Helsinek. Během první světové války byl pověřen funkcí vedoucího kartografického úřadu a tiskového střediska. Jako blízký spolupracovník generála Mannerheima se podílel na finské občanské válce. Navrhoval vlajky, uniformy a státní symboly nezávislého Finska.  Při pobytu v USA v letech 1923 a 1924 se seznámil s domorodým uměním obyvatel Nového Mexika. Po návratu do Finska přistavěl podle svého návrhu k ateliéru v Tarvaspää obytný dům.  V roce 1928 pracoval na velkých freskách ve Finském národním muzeu. Svou práci na úpravě původního vydání eposu Kalevala, započatou v roce 1925, už nestačil dokončit. Zemřel na zápal plic 7. března 1931 ve Stockholmu, během zpáteční cesty z přednášky v Kodani. Jeho hrob se nachází na hřbitově Hietaniemi v Helsinkách.

Dílo.

Gallenova tvorba byla velmi různorodá: kromě obrazů maloval také fresky, navrhoval nábytek, šperky i textilie. Jako architekt navrhl mimo jiné stavby i vlastní dům s ateliérem v Tarvaspää. Roku 1961 v něm bylo zřízeno muzeum věnované jeho životu a dílu.  Častým námětem jeho obrazů byly výjevy z finského venkova, krajiny a portréty. Do počátečního realismu záhy začal pronikat symbolismus a následně i secese. Tyto vlivy jsou patrné např. ve freskové výzdobě Juseliova mauzolea v Pori (1901–1903) nebo finského pavilonu na světové výstavě v Paříži (1900). V této fresce se nejvíce projevují jeho politické názory a touha po nezávislosti Finska.  Ve svém díle se zejména zaměřoval na finskou mytologii, kam spadá i cyklus monumentálních ilustrací k finském národnímu eposu "Kalevala", který také přispěl k finskému národnímu uvědomění.

Akseli Gallen-Kallela, narozený jako Axél Waldemar Gallén (26. dubna 1865 Pori – 7. března 1931 Stockholm), byl finský malíř a designér, vedoucí představitel tzv. "zlatého věku finského umění" v období 1880–1910. Jeho neznámějším dílem je cyklus ilustrací k finskému národnímu eposu Kalevala.

Akseli Gallen-Kallela (26 April 1865 – 7 March 1931) was a Finnish painter who is best known for his illustrations of the "Kalevala", the Finnish national epic ("illustration, below"). His work is considered very important for the Finnish national identity. He changed his name from Gallén to Gallen-Kallela in 1907.


Biografie.

Původ a mládí.

Kryštof II. se narodil jako syn dánského krále Erika Klippinga a jeho manželky "Anežky Braniborské" (zm. 1304), dcery braniborského markraběte Jana I. (jejím druhým nanželem se po smrti Erika Klippinga stal "Gerhard II. Šlesvicko-Holštýnský"). Jeho starším bratrem byl Erik Menved.  Již v roce 1315 musel Kryštof prchnout ze země, neboť vyšly najevo jeho snahy o získání trůnu. Přesto po smrti svého staršího bratra, krále Erika Menveda (13. listopadu 1319), který ještě na smrtelné loži varoval před tím, aby mu byla předána vláda, se v roce 1320 stal – jako jediný právoplatný následník – panovníkem zadlužené a vnitřními rozpory zmítané země. Aby stoho dosáhl, musel podepsat závazek, kterým většinu reálné vlády předal do rukou bohaté šlechty a biskupů a zavázal se splatit dluhy vzniklé za Erika Menveda.  Svými značnými aktivitami v severním Německu si Kryštof zajistil silný politický vliv. Získání pozice lenníka bylo však tak nákladné, že král musel (nelegálně) stanovit v zemi nové daně. Vedlo to ke vzpouře a povstání v Jutsku a na ostrově Fyn. V té situaci roku 1326 se musel Kryštof opět zachránit útěkem z Dánska. Přes obrovskou půjčku a ozbrojený pokus navrátit se král odpor nepřekonal a musel se vrátit do Německa; jeho vláda byla přerušena na tři roky. Na trůn dočasně nastoupil jedenáctiletý Valdemar III.  V roce 1329 využiv neshod mezi jinými uchazeči o vládu se Kryštof vrátil na trůn. Byl však králem pouze podle jména, reálnou vládu nikdy nezískal – ta zůstala v rukou věřitelů (především holštýnských hrabat Gerharda a Johanna) – a nezbavil se ani svého obrovského dluhu.  Po Kryštofově smrti 2. srpna 1332 započalo v Dánsku 8 let trvající bezvládí (interregnum), v historické literatuře zvané "dobou Gerharda a Johanna".

Manželství a potomci.

Před rokem 1307 se oženil s Eufemií Pomořanskou, dcerou pomořanského knížete Bohuslava IV. Z jejich manželství vzešlo šest potomků, jen tři se však dožili dospělosti:  Král Kryštof II. zemřel 2. srpna 1332. Byl pochován po boku své manželky v klášterním kostele cisterciáckého kláštera v Sorø, kde se zachoval jejich náhrobek.

Kryštof II. Dánský (29. září 1276 – 2. srpna 1332) byl dánský král v letech 1320 – 1326 a 1329 – 1332. Je považován za jednoho z nejhorších panovníků v historii této země.

Christopher II (; 29 September 1276 – 2 August 1332) was king of Denmark from 1320 to 1326 and again from 1329 until his death. He was a younger son of Eric V. His name is connected with national disaster, as his rule ended in an almost total dissolution of the Danish state.


Popis.

Evangeliář z Kellsu má dnes 340 pergamenových listů, které byly v 19. století oříznuty na rozměr 330×250 mm. Neznámý počet listů na začátku a na konci se v průběhu staletí ztratil. Na velmi kvalitních pergamenových listech a dvojlistech je napsána různobarevným inkoustem v majuskulním latinském písmu, které se nazývá ostrovní unciála. Výzdoba knihy nebyla úplně dokončena a některé miniatury jsou jen načrtnuty. Kniha je v pozoruhodně dobrém stavu a byla v minulosti několikrát převázána, naposledy roku 1953 do čtyř svazků.

Obsah.

Na začátku knihy je neúplný seznam hebrejských jmen, která se v evangeliích vyskytují, stručný přehled obsahu evangelií, životopisy evangelistů a přehled Eusebiových kánonů, tradičních oddílů evangelií před jejich rozdělením na kapitoly ve 13. století. Následují texty čtyř evangelií až do Jan 17,13. Zbytek Janova evangelia chybí. Badatelé se domnívají, že původně obsahovala ještě dopis papeži Damasovi I., v němž mu Jeroným vysvětluje účel svého překladu; ten je obsažen ve všech zachovaných evangeliářích tzv. Lindisfarnské školy, do níž Kniha z Kellsu také patří.

Historie.

Název pochází od opatství v Kells (asi 60 km SZ od Dublinu), kde byla kniha po staletí uložena. Její texty, písmo i výtvarný styl ji řadí do velké skupiny iroskotských latinských rukopisů, které vznikaly od konce 6. do počátku 9. století. Jsou dílem jedné školy, kterou založil svatý Kolumba v klášteře Iona na Vnějších Hebridách u západního pobřeží Skotska a rozšířila se až na evropský kontinent. Většina badatelů se dnes kloní k názoru, že rukopis byl započat na Ioně a dokončen snad v Kellsu.  Nejstarší doklad o uložení knihy v Kellsu je kronikářská zpráva, že byla roku 1007 ukradena. Našla se o několik měsíců později, bez zlatem pobitých desek. Klášter v Kellsu byl ve 12. století zrušen, ale kniha zůstala ve farním kostele. Roku 1654 ji vojáci Olivera Cromwella uložili v Dublinu a roku 1661 byla věnována knihovně Trinity College.  Knihu popularizuje animovaná pohádka, o životě na opatství v období vzniku knihy, s názvem "Brendan a tajemství Kellsu" z roku 2009.

Kniha z Kellsu (, ), známá i jako "Kniha sv. Kolumby", je bohatě iluminovaný rukopisný evangeliář psaný v latině. Obsahuje čtyři novozákonní evangelia společně s dalšími texty. Byl napsán keltskými mnichy těsně před rokem 800 a je uložen v Dublinu, v knihovně Trinity College, MS A. I. (58).  Texty evangelií jsou většinou ve znění tradičního latinského překladu Vulgaty, ale obsahují některé pasáže ze starších biblických překladů, známých jako Vetus Latina. Jedná se o mistrovskou práci západní kaligrafie a představuje jedinečnou ukázku ostrovního umění raného středověku. Je často považována za nejcennější irský národní poklad.

The Book of Kells (; ; Dublin, Trinity College Library, MS A. I. [58], sometimes known as the Book of Columba) is an illuminated manuscript Gospel book in Latin, containing the four Gospels of the New Testament together with various prefatory texts and tables. It was created in a Columban monastery in either Britain or Ireland and may have had contributions from various Columban institutions from both Britain and Ireland. It is believed to have been created  800 AD. The text of the Gospels is largely drawn from the Vulgate, although it also includes several passages drawn from the earlier versions of the Bible known as the Vetus Latina. It is a masterwork of Western calligraphy and represents the pinnacle of Insular illumination. It is also widely regarded as one of Ireland's finest national treasures. The manuscript takes its name from the Abbey of Kells, which was its home for centuries.  The illustrations and ornamentation of the Book of Kells surpass that of other Insular Gospel books in extravagance and complexity. The decoration combines traditional Christian iconography with the ornate swirling motifs typical of Insular art. Figures of humans, animals and mythical beasts, together with Celtic knots and interlacing patterns in vibrant colours, enliven the manuscript's pages. Many of these minor decorative elements are imbued with Christian symbolism and so further emphasise the themes of the major illustrations.  The manuscript today comprises 340 leaves or folios; the recto and verso of each leaf total 680 pages. Since 1953, it has been bound in four volumes. The leaves are high-quality calf vellum; the unprecedentedly elaborate ornamentation that covers them includes ten full-page illustrations and text pages that are vibrant with decorated initials and interlinear miniatures, marking the furthest extension of the anti-classical and energetic qualities of Insular art. The Insular majuscule script of the text appears to be the work of at least three different scribes. The lettering is in iron gall ink, and the colours used were derived from a wide range of substances, some of which were imported from distant lands.  Today, it is housed at Trinity College Library, Dublin which usually has on display at any given time two of the current four volumes, one showing a major illustration and the other showing typical text pages. A digitised version of the entire manuscript may also be seen online.


Životopis.

Raný život a diplomatická kariéra v Japonsku.

Narodil se roku 1860 ve městě Su-čou v provincii Ťiang-su. Roku 1882 dokončil střední školu. O tři roky později se stal asistentem čínského státníka Li Chung-čanga. V roce 1891 byl jmenován tajemníkem na čínské ambasádě v Tokiu. Pracoval na čínských konzulátech v Tokiu (čtvrť Cukii) v Osace a v Kóbe. Během svého pobytu v posledním zmíněném městě měl čilé styky s místní čínskou komunitou a pomáhal založit její spolek. Setkal se také s řadou japonských vlivných politiků a vědců, např. Ito Hirobumi, Mucu Munemicu a Naito Toradžiro.

Návrat do Číny a život za republiky.

Po vypuknutí první čínsko-japonské války roku 1894 byl Čeng nucen Japonsko opustit. Vrátil se tedy do Číny, kde se připojil k sekretariátu Čang Č'-tunga, císařského poradce pro reformy. Později dostal vysokou pozici v čínské zahraniční politice. Po neúspěšném programu Sto dní reforem zastával vysoké vládní pozice ve střední a jižní Číně. Po revoluci roku 1911 zůstal Čeng loajální císaři a odmítl vykonávat úřady v nově vzniklé republice. Místo toho se stáhl z veřejného života a žil v ústraní v Šanghaji, kde se věnoval kaligrafii, poezii, umění a psal rozsáhlé kritické články, namířené proti Kuomintangu, který považoval za „bandu zlodějů“.

V blízkosti císaře, spolupráce s Japonci.

Roku 1929 bývalý čínský císař, nyní zajatec v Zakázaném městě, Pchu I, povolal Čenga k sobě, aby mu pomohl reorganizovat císařskou domácnost. Stal se císařovým blízkým poradcem a pomohl mu odjet do zahraniční koncese v Tiencinu potom, co byl vyhnán ze zakázaného města. Tajně se zde stýkal s japonskými diplomaty a tajnými společnostmi v Číně a diskutoval s nimi o možnosti obnovit vládu dynastie Čching v japonci okupovaném Mandžusku. Po Mukdenském incidentu a následné japonské okupaci Mandžuska roku 1931 hrál Čeng důležitou roli při vytváření státu Mandžukuo a o rok později se stal jeho prvním ministerským předsedou. Čeng také složil slova jeho první národní hymny. Po celou dobu své služby tomuto státu Čeng doufal, že by se Mandžukuo mohlo stát odrazovým můstkem k obnově císařství v celé Číně, ale brzy zjistil, že Japonci – skuteční vládci Mandžukua, jeho nadšení nesdílí.  Jako předseda vlády státu Mandžukuo Čeng často nesouhlasil s postupy japonské okupační moci. Roku 1935 ze zdravotních důvodů odstoupil a o tři roky později, roku 1938 zemřel za záhadných okolností. Byl mu vystrojen honosný státní pohřeb.

Dílo.

I když je Čeng většinou znám právě pro svoji spolupráci s Japonci, je mnohými ceněn také jako vynikající básník a kaligraf. Jeho deník dodnes slouží historikům jako cenný zdroj.

Čeng Siao-sü (zjednodušená čínština: 郑孝胥; tradiční čínština: 鄭孝胥; pinyin: Zhèng Xiàoxū; Wade–Giles: Chêng Hsiao-hsü) (2. dubna 1860- 28. března 1938) byl čínský politik, státník, diplomat a umělec. Byl loajální čínské dynastii Čching V letech 1932-1935 byl předsedou vlády v Japonci řízeném loutkovém státu Mandžukuo.

Zheng Xiaoxu (Cheng Hsiao-hsu; ; Hepburn: "Tei Kōsho") (2 April 1860 – 28 March 1938) was a Chinese statesman, diplomat and calligrapher. He served as the first Prime Minister of Manchukuo.


Historie.

Caliban vznikl v roce 1997 v Německém městě Hattingenu a v té době se pojmenovali jako "never Again". Po půl roce kapela nahrála jako demo první dva songy, které nikdy nevydali. Nahrávky odeslali do mnoha nahrávacích společností a poštěstilo se jim u Lifeforce Records . První EP kapely vyšlo v létě roku 1998. Aby se kapela více dostala do povědomí publika, uspořádala turné po celé Evropě s kapelami jako Morning Again, Earth Crisis a Cro-Mags.  Po evropském turné v roce 1999 skupina nahrála svůj debut "A Small Boy and a Grey Heaven" (v překladu "Malý chlapec a šedé nebe"). O CD bylo sepsáno mnoho recenzí v magazínech a mnoho hardcorových a metalových zinů. Kapela byla nazvána něčím mezi Slayer, Poison the Well a Hatebreed. Také vydali první "split-CD" s Heaven Shall Burn pojmenované "The Split Program".  "Vent" (v překladu "Větrák") vyšlo v dubnu 2001. "Vent" vydalo Imperium Records v Evropě a Howling-Bull Records v Japonsku. Krátce po vydání se kapela zúčastnila Japonského Festivalu "Beast-Feast 2001" v Yokohama Aréně. Zahrála si tedy na stejném pódiu, jako Slayer, Pantera, Machine Head, Biohazard a Morbid Angel.  V srpnu roku 2002 Caliban nahrál a vydal třetí řadové album nazvané "Shadow Hearts" (v překladu "Ztracená srdce"). Toto album bylo mnohem harmoničtější a melodičtější, než předchůdci. Rok 2004 přinesl prostřednictvím nahrávacích společností Roadrunner Records v Evropě (a Abacus Recordings v USA) čtvrté řadové album s názvem "The Opposite from Within" (ve volném překladu "Uvnitř opaků"), za kterým stál producent Anders Fridén, vokalista kapely In Flames.  V červenci 2005 kapela vydala 2. split-CD s přáteli z Heaven Shall Burn, zvané "The Split Program II". V únoru následujícího roku pak kapela vydala album "The Undying Darkness" (v překladu "Nesmrtelná temnota") a zúčastnila se koncertů s kapelami jako All Shall Perish, Bleeding Through a I Killed The Prom Queen v rámci turné "Darkness over Europe".  25. května 2007 vyšlo dosud předposlední řadové album kapely - "The Awakening" s pomocí producenta Bennyho Richtera. Album se umístilo na 36. místě v Německých hitparádách.  V roce 2009 se kapela vydala na turné s thrash-metalovou formací Kreator na "Chaos Over Europe Tour", kdy navštívila i Českou republiku. Také začali pracovat na novém albu, které vydala společnost Century Media Records. Album vydané 24. srpna 2009 se jmenuje "Say Hello to Tragedy" (ve volném překladu "Řekni ahoj tragédii"). Toto album se, stejně jako předchůdce, umístilo na 36. místě žebříčků Německých hitparád. V říjnu a listopadu se kapela pustila do turné "Beastfest European Tour 2009" s kapelami jako Suicide Silence, Maroon a americkými Emmure a After the Burial.  Caliban se v únoru 2011 pustilo do nahrávání EP s názvem "Coverfield", které vyšlo v květnu. Album obsahuje 4 songy a další, tentokrát LP, má vyjít v roce 2012.

Caliban je pětičlenná metalcorová Kapela z Německa. Do roku 2011 vydali 7 studiových alb a dvě split alba s kapelou Heaven Shall Burn.

Caliban are a German metalcore band from Essen. They have released eleven studio albums to-date, and two split albums with Heaven Shall Burn.


Život.

Narodil se ve Francii, v malé obci Les Loges, v departementu Seine-Maritime. Podrobnosti z jeho mládí nejsou známy. Do Itálie patrně přišel již v raném věku a žil v oblasti severní Itálie. Existuje obraz z roku 1511 o němž muzikologové soudí, že zobrazuje Verdelota v Benátkách ve společnosti italského zpěváka.  V letech 1523–1525 byl sbormistrem v Baptisteriu San Giovanni ve Florencii a patrně v letech 1523–1527 působil v katedrále Santa Maria del Fiore.  V roce 1526 spolupracoval Niccolou Machiavellim na vzniku známé satirické komedie Mandragora. Hra byla napsána v roce 1518, ale provedena byla až v roce 1526. Byla věnována papeži Klementu VII. z rodu Medicejů. Machiavelli byl nucen žít v exilu, jelikož byl podezřelý ze spiknutí proti vládnoucímu rodu Medicejských. Verdelot, i když stranil Florentské republice proti Medicejským, se snažil hrát politickou hru na obě strany. Písně, které Verdelot napsal do Machiavelliho hry, jsou považovány za jedny z prvních madrigalů.  Kromě toho, že stranil Florentské republice, patrně i podporoval náboženského a politického reformátora a fanatického kazatele Savonarolu, o čemž svědčí náznaky v některých jeho dílech ("In te domine speravi", "Ecce quam bonum", "Letamini in domino").  Verdelot byl patrně zabit v bojích o Florencii v letech (1529–1530) nebo při následné morové epidemii. Po roce 1530 o něm neexistují žádné informace.  Někteří muzikologové soudí, že Verdelot byl naživu až do doby okolo roku 1540. Tyto domněnky jsou založeny na některých nejednoznačných odkazech na současné událostí v dílech publikovaných ve třicátých letech. Několik knih madrigalů publikovaných v Benátkách koncem třicátých let obsahuje jeho skladby. Jedna z těchto sbírek je věnována výhradně Verdelotovi. Mohl se přestěhovat do Benátek, aby se vyhnul pomstě vítězných Medicejů. V každém případě byl mrtev v roce 1552, kdy ho spisovatel Ortenzo Landi uvádí jako zesnulého.

Dílo.

Autorství mnoha skladeb z té doby není jednoznačné. Verdelotovy duchovní skladby byly publikovány ve třech svazcích americkým Ústavem hudební vědy ve sbírce "Corpus mensurabilis musicae" (ed. Anne-Marie Bragard, ). První svazek vydaný v roce 1966 obsahuje mše, písně a Magnificat a následující dva svazky (1973 a 1979) moteta.

Philippe Verdelot (mezi roky 1480 a 1485 Les Loges, Seine-Maritime, Francie – mezi 1530 a 1532 neznámo kde) byl francouzský hudební skladatel období renesance, který většinu svého života prožil v Itálii. Je obecně považován za otce italského madrigalu

Philippe Verdelot (1480 to 1485–1530 to 1540) was a French composer of the Renaissance, who spent most of his life in Italy. He is commonly considered to be the father of the Italian madrigal, and certainly was one of its earliest and most prolific composers; in addition he was prominent in the musical life of Florence during the period after the recapture of the city by the Medici from the followers of Girolamo Savonarola.


Životopis.

Před válkou.

Čang Ťing- chuej se narodil roku 1871 v Tchaj-anu, jihozápadně od Mukdenu, dnešní provincie Liao-ning. Po vypuknutí první čínsko-japonské války a v poměrně nízkém se připojil k banditům pod velením čínského vojenského vůdce Čang Čuo-lina, který pracoval pro Japonce již v období rusko-japonské války. Po pádu dynastie Čching byly tyto jednotky přijaty do nově vznikající armády republiky. V té době se stal Čang velitelem 27. Pěší brigády tzv. Pej-jangské armády, která byla po smrti Jüan Š'-kchaje roku 1916 rozdělena mezi různé vzájemně znepřátelené frakce. V té době také Čang opustil Čang Čuo-lina a přidal se k jeho rivalovi Wu Pchej-fuovi, ale později přešel zpátky. Ten ho jmenoval ministrem války v Čínské Republice, kde Čang Čuo-lin v pozici nahradil Jüan Š'-kchaje. Jako ministr války působil od května 1926 do černa 1927. V letech 1928-1929 byl ve stejné vládě ministrem podnikání. V té době byl také guvernérem v Charbinu a ředitelem Čínské dálněvýchodní železnice. Po smrti Čang Čuo-lina se však nepohodl s jeho nástupcem Čang Süe-liangem. Roku 1929 se na celonárodní konferenci v Nankingu setkal s Čankajškem.

Kariéra v Mandžukuu.

Roku 1932 se stal Čang ministrem obrany v Mandžukuu. I přes námitky císaře Pchu Iho nahradil v roce 1935 Čeng Siao-süa na postu předsedy vlády. Jako ten hrál bezvadně roli loutky a ve všem vyhovoval Japoncům. Zatímco Japonci řídili všechny aspekty všedního dne v Mandžukuu, ministerský předseda trávil svůj čas přepisováním Buddhistických textů. Pouze jednou se vyslovil při rozhodnutí japonské okupační správy - při nuceném prodeji pozemků japonským kolonistům . Roku 1943 zastupoval Mandžukuo na Velké východoasijské konferenci svolané Japonci v Tokiu.  Roku 1943 o něm časopis Time publikoval falešnou zprávu, podle které měl otrávit celou svoji rodinu a svého Japonského poradce a pak sám spáchat sebevraždu. Čang ale zastával svůj úřad až do sovětské invaze roku 1945.

Po válce.

Roku 1945 byl zajat sověty a až do roku 1950 vězněn na Sibiři. Poté byl předán do ČLR. Zemřel o 14 let později na zástavu srdce.

Čang Ťing-chuej (zjednodušená čínština: 张景惠; tradiční čínština: 張景惠; pinyin: Zhāng Jǐnghuì ; Wade–Giles: Chang Ching-hui); 1871 – 1. listopad 1959) byl čínský generál a politik působící v 1. polovině 20. století, zvláště v období Éry Militaristů v Číně a druhé světové války, kdy spolupracoval s Japonci a byl v druhým ministerským předsedou státu Mandžukuo.

Zhang Jinghui (Chang Ching-hui; ; Hepburn: "Chō Keikei"); (1871 – 1 November 1959) was a Chinese general and politician during the Warlord era. He is noted for his role in the Japanese puppet regime of Manchukuo in which he served as its second and final Prime Minister.


Život a tvorba.

Činnost v rozhlase.

David Grossman se narodil v Jeruzalémě Jicchakovi a Michaele Grossmanovým; otec pocházel z Polska, matka z Jeruzaléma. Jeho mladší bratr Nir se stal sportovním novinářem. Rodiče jej vedli k literatuře, včetně literatury jidiš. Již ve věku devíti let psal reportáže.  Po vojenské službě v jednotce 8200 začal pracovat v rádiu a studovat filosofii a divadlo na Hebrejské univerzitě v Jeruzalémě. Jeho první povídka vyšla v literárním časopise Siman kri'a. Záhy po ukončení studií začal za své povídky dostávat ocenění (1979 Neumannova cena, 1980 Cena Ariho Hiršona). Dále pracoval v rádiu Kol Jisra'el jako reportér, rozhlasový herec a hlasatel dětského pořadu "Kočka v pytli" ( חתול בשק, "Chatul be-sak"), kde také poprvé uvedl svou knihu "Duel" jako rozhlasovou hru.

Téma izraelské politiky.

Jako spisovatel se Grossman nakonec prosadil v 80. letech. Roku 1983 vyšel jeho první román "Úsměv jehněte", v němž vykreslil život na Západním břehu Jordánu pod izraelskou vládou. Kniha se dočkala zfilmování a následujícího roku obdržel také Cenu předsedy vlády pro hebrejskou literaturu. Své dojmy se Západního břehu popsal rovněž v sérii článků "Žlutý vítr", které vyšly také v knižním vydání roku 1987 krátce před vypuknutím první intifády: "„uprchlíci se změnili v lidi, kteří jakoby se nacházeli v minulosti, na jiném místě, v lidi, kteří mají pouze jedinou možnost: čekat.“"  Roku 1988 Grossman opustil rádio Kol Jisra'el na protest proti omezením, která byla na reportéry uvalena, zejména co se týkalo tématu Palestinců. Dále však psal články, vedené myšlenkou míru a porozumění mezi Židy a Araby. Své články nakonec vydal také knižně roku 2003 pod názvem "Smrt jako způsob života: Izrael deset let po Oslo". Od roku 2004 předsedá neziskové organizaci Kešet – centrum na obranu demokracie v Izraeli.  Kritika izraelské politiky vůči Palestincům a Arabům zesílila ještě více poté, co jeden z jeho synů padl jako voják roku 2006 při druhé libanonské válce, jen dva dny poté, co Grossman spolu s Amosem Ozem a A. B. Jehošuou uspořádal tiskovou konferenci, při níž vyzvali izraelskou vládu k ukončení války.

Téma holokaustu.

Roku 1986 vyšla Grossmanova kniha "Viz LÁSKA", jež se zabývá traumatem holokaustu, které se přenáší i z rodičů na děti, které jej nezažily. Sám Grossman v rozhovoru pro Le Monde uvedl: "„Není to ve skutečnosti kniha o holocaustu ani o vyhlazovacích táborech. Ani výhradně o židech či speciálně o Izraelitech. Je to kniha o jizvách, jež si člověk uchovává od dětství v mozku.“" Grossman v knize rovněž upozornil, že „nacista“ se může zrodit v každém z nás, a snažil se tento proces rozluštit, jak uvedl v rozhovoru pro MF Dnes: "„Kladl jsem si otázku, jak se normální lidská bytost, což většina nacistů byla, může během velice sofistikovaného procesu stát vrahem. Já jsem se krok po kroku snažil ukázat proces, v němž se člověk postupně vzdává morálních principů a formuluje slova tak, aby nevěděl, aby se hájil před následky toho, co dělá, a jak nakonec skončí jako velice výkonná součást vražedné mašinerie … Ovšem vědět, jak se z člověka stane nacista, je pro mě zásadní i jako součást sebeobranného mechanismu, abych byl já a můj národ vůči obdobným svodům imunní.“"

Další témata a styl tvorby.

Roku 2000 vydal Grossman knihu "Mít s kým běžet", jejímž stěžejním tématem jsou lidé žijící na ulicích současného Jeruzaléma, a následujícího roku získal za toto dílo Sapirovu cenu. Roku 2006 byla kniha zfilmována.  Při své tvorbě Grossman velmi často využívá prostředků moderní literatury, jako například změny úhlu pohledu, zachycení proudu vědomí, míšení představ s realitou.

David Grossman ( דויד גרוסמן, * 28. února 1954, Jeruzalém) je izraelský spisovatel a esejista. Jeho knihy se dočkaly překladu do mnohých jazyků. Za své dílo obdržel několikeré ocenění, mj. Sapirovu cenu roku 2001 za knihu "Mít s kým běžet" a Bialikovu cenu roku 2004.

David Grossman (; born January 25, 1954) is an Israeli author. His books have been translated into more than 30 languages.  He addressed the Israeli–Palestinian conflict in his 2008 novel, "To the End of the Land". Since that book's publication he has written a children's book, an opera for children and several poems. His 2014 book, "Falling Out of Time", deals with the grief of parents in the aftermath of their children's death. In 2017, he was awarded the Man Booker International Prize in conjunction with his frequent collaborator and translator, Jessica Cohen, for his novel "A Horse Walks Into a Bar". In 2018, he was awarded the Israel Prize for literature.


Historie.

V prvním "ročníku" 1955/58 se hrálo nejdříve ve skupinách a vítězové skupin postoupili do semifinále.  Od "ročníku" 1958/60 se hrálo bez skupin s 16 týmy.  V ročníku 1961/62 hrálo 28 týmů.  Od sezony 1962/63 hrálo 32 týmů.  Od sezony 1964/65 hrálo 48 týmů.  Od sezóny 1966/67 byl název změněn na Veletržní pohár.  Od sezóny 1968/69 hrálo 64 týmů.  V roce 1971 převzala řízení soutěže oficiálně UEFA. Veletržní pohár byl nahrazen Pohárem UEFA. 2 nejúspěšnější týmy Veletržního poháru, FC Barcelona a Leeds United, spolu 22. září 1971 sehráli utkání o věčné vlastnictví původního poháru. V Barceloně vyhrála Barcelona 2:1. V Poháru UEFA bylo zrušeno pravidlo Veletržního poháru, podle kterého smělo z jednoho města hrát v ročníku jen jedno mužstvo.  V letech 1961/62 až 1966/67 bylo Československo reprezentováno týmy z Brna (1× Spartak KPS, poté 5× Spartak ZJŠ) jakožto veletržního města. Poté hrály v poháru týmy z jiných měst dle ligového umístění.

Finalisté Veletržního poháru.

Zdroj: Poznámka: první výsledek je vždy z domácího utkání vítězného týmu.  Utkání o věčné vlastnictví poháru (1971): FC Barcelona – Leeds United 2:1

Nejúspěšnější kluby, země, hráči a trenéři.

Nejúspěšnějšími týmy jsou FC Barcelona se 3 trofejemi a FC Valencie a Leeds United se 2.  Španělské týmy vyhrály 6×, anglické 4×.  Nejlepšími střelci v historii jsou Waldo Machado (31 gólů), Peter Lorimer (20), Flórián Albert, Ferenc Bene a José Antonio Zaldúa (19).  2 trenéři vyhráli 2×: Alejandro Scopelli a Don Revie.

Veletržní pohár byla klubová fotbalová soutěž mezi evropskými týmy. Soutěž vznikla v roce 1955 z iniciativy místopředsedy UEFA E. Thommena (Švýcarsko) jako „Mezinárodní pohár měst pořádajících průmyslové veletrhy“ (International Industries Inter-Cities Cup), určená pro vybraná mužstva měst, také zvaná Veletržní pohár. Od začátku 60. let se mohly přihlašovat ligové kluby z veletržních měst, jež se nekvalifikovaly do PMEZ nebo PVP. Od konce 60. let se mohly kvalifikovat týmy z kterýchkoli měst na základě ligového umístění.

The Inter-Cities Fairs Cup, sometimes referred to as the European Fairs Cup, Fairs Cities' Cup, or simply as the Fairs Cup, was a European football competition played between 1955 and 1971. The competition was the idea of FIFA vice-president and Executive Committee member Ernst Thommen, Italian Football Federation President and FIFA Executive Committee member Ottorino Barassi, and the English Football Association general secretary and president of FIFA from 1961 to 1974, Stanley Rous. As the name suggests, the competition was set up to promote international trade fairs. Friendly games were regularly held between teams from cities holding trade fairs and it was from these games that the competition evolved. The competition was initially only open to teams from cities that hosted trade fairs and where these teams finished in their national league had no relevance. Early competitions also featured a "one city, one team" rule. After 1968, it was sometimes referred to as the Runners-up Cup, with teams now qualifying based on league position.  The cup was organised by the Fairs Cup Committee which was led by senior FIFA officials. Stanley Rous served as the committee chairman, Ernst Thommen as committee secretary until his death in 1967 and Ottorino Barassi as a committee member. With the support of such individuals, there was no need for the approval of the international governing bodies until 1971, when after few years of negotiations, it came under the auspices of UEFA. With new ownership came a new name (UEFA Cup), new trophy and new regulations.  While the Inter-Cities Fairs Cup is recognised as the predecessor to the UEFA Cup, it was not organised by UEFA. Consequently, UEFA does not consider clubs' records in the Fairs Cup to be part of their European record. However, FIFA does view the competition as a major honour.


Popis.

Davidie je opadavý strom dorůstající výšky 12 až 20 metrů. Listy jsou střídavě postavené, 8 až 15 cm dlouhé, široce vejčité se srdčitou bází, na okraji ostře pilovité a poněkud připomínající listy lípy. Na líci jsou listy lesklé, na rubu lysé nebo šedavě plstnaté. Na podzim se zbarvují zlatožlutě až červenofialově. Květy jsou nahloučené v kulovitých květenstvích podepřených 2 nestejně velkými, až 16 cm dlouhými bílými listeny. Kvete v květnu až červnu. Plodem je 3 až 4 cm dlouhá červenohnědá peckovice obsahující 3 až 5 semen.

Rozšíření.

Davidie roste přirozeně v horských smíšených lesích jižní Číny v provinciích Kuej-čou, Chu-pej, Chu-nan, S’-čchuan a Jün-nan v nadmořských výškách 1100 až 2600 m.  Davidie byla objevena v Číně v roce 1869, první semena přišla do Evropy kolem roku 1897. V Čechách byla první davidie vysazena v roce 1910 v Průhonickém parku, kde roste dodnes.

Taxonomie.

V dřívějších taxonomických systémech (Tachtadžjan, Dahlgren) byl rod davidie řazen do samostatné monotypické čeledi "Davidiaceae" v rámci řádu dřínotvaré ("Cornales"). V Cronquistově systému byla davidie vřazena do čeledi tupelovité ("Nyssaceae"). Ve starších verzích systému APG je řazen do široce pojaé čeledi "Cornaceae". Ve verzi APG IV z roku 2016 dochází ke změně a rod "Davidia" je spolu s dalšími 4 rody přeřazen do čeledi "Nyssaceae".  Jsou známy 2 variety davidie listenovité: "Davidia involucrata" var. "involucrata" a "D. involucrata" var. "vilmoriniana". Zatímco v Česku pěstovaná var. "viltmoreana" má listy na spodní straně lysé nebo jen za mlada řídce chlupaté, typová varianta má spodní stranu listů hustě pýřitou.

Význam.

Davidie je pěstována jako okrasná dřevina, nápadná především v době květu. Rostlinu lze vysazovat jako solitéru, je vhodná pro sbírkové účely. Je vysazena např. v Dendrologické zahradě v Průhonicích, Průhonickém parku a Arboretu Žampach.

Rozmnožování a pěstování.

Davidii je možno množit vegetativně letními řízky nebo hřížením mladých výhonů. Možné je i roubování na vlastní kořen. Výsev semen je komplikovanější pro nutnost dlouhé stratifikace.  Pro pěstování davidie je třeba chráněná poloha a doporučuje se i zimní kryt. Vyžaduje vlhkou, živnou a humózní půdu.

Externí odkazy.

Davidie listenová ("Davidia involucrata") je jediný druh rodu davidie ("Davidia") z čeledi tupelovité ("Nyssaceae"). Je to opadavý strom s jednoduchými střídavými listy, pocházející z Číny. V době květu je nápadná velkými bílými listeny podepírajícími kulovitá květenství. Je pěstována i v České republice jako okrasný strom.

Davidia involucrata, the dove-tree, handkerchief tree, pocket handkerchief tree, or ghost tree, is a medium-sized deciduous tree in the family Nyssaceae. It was previously included with tupelos in the dogwood family, Cornaceae. It is native to South Central and Southwest China from Hubei to southern Gansu, south to Guizhou, Sichuan and Yunnan, but is widely cultivated elsewhere.


Dětství.

Narodil se v Nashvillu v Tennessee jako syn vizážistky Julie Miller a zpěváka a skladatele country Paula Overstreeta. Má staršího bratra Nashe, starší sestru Summer a tři mladší sestry, Harmony, Skye a Charity. Byl pojmenován po stejnojmenném hudebním termínu (v češtině Chord znamená akord). Jeho bratr Nash je také hudebník a je členem skupiny Hot Chelle Rae. Byl vychováván na farmě u Nashvillu. Rodiče ho povzbuzovali v hudbě a tak se jako malý učil na mandolínu a poté ještě začal hrát na kytaru, flétnu, bicí a klavír. Když byl v pubertě, byl modelem pro značky Famous Footwear a Gap.

Kariéra.

Film, TV.

Overstreet se začal hraní věnovat po maturitě v roce 2007. Po dvou neúspěšných letech začal svou hereckou kariéru v internetovém seriálu "Private" jako Josh Hollis. Také se na pár minut objevil v epizodě seriálu "iCarly" s názvem "iSpeed Date" a v nevysílaném pilotu seriálu "No Ordinary Family". Jeho první filmová role byla v roce 2009 v thrilleru The Hole a v roce 2011 ve filmu "A Warrior's Heart" spolu s Ashley Greene a Kellanem Lutzem.  Na začátku druhé série si zahrál Chord vedlejší roli výměnného studenta a sportovce Sama Evanse v americkém muzikálovém seriálu "Glee". Získal roli, když na konkurzu zazpíval „Easy“ od Commoderes a „I Don't Want to Be" od Gavina DeGrawa. Později zpíval píseň „Billionaire“ od Travieho McCoye a Bruno Marse jako studio test a nakonec tuto píseň zpíval i v první epizodě druhé série spolu s „Every Rose Has Its Thorn“ od Poison. Hrál roli Rockyho v epizodě The Rocky Horror Glee Show, epizodě věnované muzikálu "Rocky Horror Picture Show".

Hudba.

13. prosince 2011 Chord zveřejnil jednu ze svých písniček, s názvem "Beautiful Girl". V roce 2011 se také objevil ve videoklipu skupiny Hot Chelle Rae k písničce "Tonigh Tonight".  V srpnu 2016 vydal svůj první sólo singl „Homeland“, prostřednictvím nahrávacích společností Island Records a Safehouse Records. Hudební video mělo premiéru 7. října 2016. 3. února 2017 vydal další singl „Hold On“. Jeho první EP "Tree House Tapes" se čtyřmi skladbami vyšlo 12. května 2017.

Odkazy.

Profil na Mezinárodní filmové databázi

Chord Overstreet (* 17. února 1989) je americký herec a zpěvák. Jeho nejznámější role je Sam Evans v televizním seriálu Glee.

Chord Paul Overstreet (born February 17, 1989) is an American actor and musician. He is known for his role as Sam Evans on the Fox television series "Glee" (2009–2015).  On August 26, 2016, he released his debut single, "Homeland", through Island Records and Safehouse Records.


Biografie.

Původ a mládí.

Erik se narodil jako syn dánského krále Kryštofa I. a jeho manželky Markéty Sambiria.  V roce 1259, když bylo Erikovi deset let, zemřel nečekaně jeho otec (patrně byl zavražděn) a Erik vstoupit na dánský trůn; kvůli jeho nízkému věku za něj fakticky do roku 1264 vládla jeho matka.

Boj o trůn.

Dо roku 1264 vládl pod poručnictvím své matky. V roce 1261 byla králova armáda rozbita spojenými silami Šlesvicka a Holštýnska pod velením biskupa" Jakoba Erlandsena", s nímž bojoval již jeho otec. Erik a jeho matka byli zajati a v letech 1261–1262 byli vězněni v Holštýnsku, posléze pak byli převezeni do Braniborska. V roce 1264 byl Erik po intervenci papeže Urbana IV. a německých knížat osvobozen.  Neustálý boj mezi Erikem a jeho stoupenci na jedné straně a rodinou předešlého krále Аbela na straně druhé přiměla královnu Markétu napsat papeži Urbanovi IV. dopis (kolem 1262/1263) s prosbou o svolení k tomu, aby i žena mohla být dědičkou dánského trůnu, a tedy dát šanci některé ze sester Erikových stát se vládnoucí královnou Dánska v případě smrti mladého krále (v té době neměl ještě děti). Papež souhlasil, ale tento scénář nebyl realizován, neboť nakonec na trůn nastoupil Erikův syn jako Erik VI. Dánský.  Svou vládu započal zapojením se do politiky Švédska, kde o trůn válčili Magnus Birgersson a Valdemar I. Švédský. Erik stál střídavě na straně jednoho i druhého; nakonec se v roce 1277 se svými vojsky pustil hlouběji do Švédska. Byla to nákladná politika a aby ji Erik ufinancoval, devalvoval dánskou měnu (ve středověku byl běžný způsob vládce vylepšit své finance ten, že se zmenšovaly – osekávaly – mince z drahých kovů; jedna z verzí původu jeho přízviska "Klipping" – dánsky "at klippe" = "osekat" – vychází právě z této skutečnosti). Kromě toho se Erik silně zadlužil u církve.  Tato finanční politika vyvolala nespokojenost dánských velmožů a církve, Erik se také pokoušel ovládnout církev i šlechtu; konflikt s nimi skončil Erikovým úspěchem. Po smrti svého bratrance, šlesvického vévody, v roce 1272 získal Erik kontrolu nad Šlesvickem a v roce 1276 vzdor stanovisku šlechty určil svým následníkem svého syna Erika. V roce však 1282 přinutili krále ke každoročnímu jednání (tzv. "danehoffer"), na nichž se společně rozhodovalo o příští politice Dánska. Král také musel podepsat zákon, v důsledku kterého se zřekl části své moci ve prospěch "danehofu"; tento zákon zvaný "Håndfæstning" lze považovat za první formu dánské ústavy.

Erikova smrt.

22. listopadu roku 1286 byl Erik v malé vesničce Finderup u Viborgu zavražděn a poté pohřben v katedrále ve Viborgu. Jeho smrt – byl proboden ve spánku – náleží k záhadám dánského středověku, nikdy nebyla objasněna. Mnozí mocní dvořané v čele s maršálem "Stigem Andersenem Hvidem" byli postaveni mimo zákon, dodnes však není jasné, zda skutečně měli k vraždě nějaký vztah či se na ní nějakým způsobem podíleli. Smrt krále však znamenala, že ztratili téměř všechnu moc a vliv, kterou jim poskytl zákon z roku 1282, neboť nový král tímto zákonem vázán nebyl. Někteří historici uvažovali o vévodovi jižního Jutska jako o možném vrahovi, ale prokázat tuto verzi se nepodařilo.

Manželství a potomci.

1. listopadu roku 1273 se ve Šlesviku oženil s Anežkou Braniborskou, dcerou braniborského markraběte Jana I. (1213–1266) a jeho třetí manželky Juty Saské (oba náleželi askánské dynastii). Novomanželé se znali odedávna, neboť Erik byl v dětství více než tři roky rukojmím na dvoře jejího otce. Jedním z podmínek osvobození mladého krále byl závazek pojmout za manželku - podle tradice bez věna – právě Anežku.  Jejím druhým manželem se v roce 1293 stal holštýnský hrabě "Gerhard II. Slepý" (1252/54-1312).  Z manželství Erika a Anežky se narodili následující potomci:

Erik V. Dánský, zvaný "Klipping (Glipping)" (1249 – 22. listopadu 1286, Finderup u Viborgu) byl dánský král v letech 1259 – 1286.

Eric V Klipping (1249 – 22 November 1286) was King of Denmark (1259–1286) and son of King Christopher I of Denmark. From 1259-1266, he ruled under the auspices of his competent mother, Margaret Sambiria (1230-1282). Between 1261 and 1262, the young King Eric was a prisoner in Holstein following a military defeat. Afterwards, he lived in Brandenburg, where he was initially held captive by John I, Margrave of Brandenburg (c. 1213-1266) .


Popis.

Dřín obecný je rozkladitý keř nebo strom dorůstající výšky až 7 metrů. Dřevo je velmi tvrdé. Kmen může mít u země průměr až 25 cm. Borka je tmavě hnědá, odlupující se v tenkých plochých šupinách. Listy jsou vstřícné, eliptické, vejčité nebo kopinaté, na líci svěže zelené a lesklé, na rubu světlejší. Čepel listů je na obou stranách přitiskle chlupatá dvouramennými chlupy, mimo to jsou chomáčky chlupů v paždí žilek na rubu listů. Žilnatina je zpeřená, se 3 až 5 páry postranních žilek. Řapík je 5 až 10 mm dlouhý, svrchu mírně žlábkatý.  Žluté oboupohlavné květy se rozvíjejí před olistěním v březnu a dubnu, někdy i dříve. Květenství jsou okolíkovitě stažená a rozvíjejí se na krátkých holých větévkách. Jsou podepřena 4 žlutavě až hnědě zelenými, 6 až 12 mm dlouhými listeny. Květní stopky jsou 4 až 9 mm dlouhé, hustě chlupaté. Kalich je tvořen trubkou s nepatrnými zuby. Korunní lístky jsou jen 2 až 2,6 mm dlouhé, trojúhelníkovitě kopinaté až vejčité. Tyčinky jsou čtyři, max. 1,5 mm dlouhé. Semeník má na vrcholu krátkou čnělku s hlavatou bliznou. Plodem je červená lesklá 10 až 30 mm dlouhá peckovice, obsahující žlutohnědou podélně rýhovanou podlouhlou pecku.  Celkový areál rozšíření dřínu obecného zahrnuje teplejší oblasti Evropy a jihozápadní Asii. Centrum jeho výskytu je v Malé Asii a na Balkáně. Jedná se o starou kulturní rostlinu a je možné, že na českém území není zcela původní. Je to teplomilná a suchomilná dřevina, rostoucí převážně na kamenitých, mělkých a vysýchavých půdách na zásaditých podkladech. Je to charakteristický prvek lesostepní xerotermní vegetace (svaz "Quercion pubescenti-petraeae") a společenstev teplomilných křovin ("Prunion fruticosae"). Jeho výskyt v ČR je soustředěn do dvou oblastí: termofytika středních a severozápadních Čech (především Český kras, České středohoří a Dolní Povltaví) a jižní a střední Moravy. Místy přesahuje i do teplejších poloh mezofytika.

Využití.

Červené plody dřínu zvané dřínky jsou jedlé. Mají natrpklou sladkokyselou chuť a velký obsah vitamínu C. Jsou místně využívány jako ovoce, na výrobu zavařenin, sirupů, kompotů, džemů. Dříve se využívaly jako léčivo při trávicích poruchách. Z tvrdého dřeva dřínu se vyráběly tkací člunky. Ze semen se praží náhražka kávy. V lidovém léčitelství se používají plody, listy, ale zejména kůra. Z plodů se vyrábí slovenský alkoholický nápoj drienkovica (obvykle 52% nebo 53% alk. obj.).  Dřín má hodnotu i jako okrasný keř, nápadný především časným kvetením a na podzim jasně zbarvenými plody. Pěstuje se v řadě kultivarů, lišících se zejména tvarem, velikostí a zbarvením plodů, dále zbarvením listů a vzrůstností a hustotou větví. Existují i ovocné odrůdy s velkými plody, např. kultivary 'Jolico', 'Pioneer' a 'Macrocarpa'. Kultivar 'Xanthocarpa' má plody žluté, 'Elegantissima' a 'Variegata' mají panašované listy, 'Aurea' má listy jasně žlutozelené.

Pěstování.

Dřín obecný vyžaduje lehkou a teplou, neutrální nebo zásaditou půdu. Semena pro výsev je možno sbírat až do listopadu, po jejich vyčištění od dužiny a lehkém přesušení je třeba je ihned vysít. Na sucho uskladněné osivo přeléhá a potřebuje 18 měsíční stratifikaci. Kultivary se očkují na podnož stejného druhu.

Dřín obecný ("Cornus mas"), česky též dřín jarní, je listnatá dřevina vyskytující se i v teplejších oblastech České republiky. Plody dřínu jsou jedlé.

Cornus mas, the Cornelian cherry, European cornel or Cornelian cherry dogwood, is a species of flowering plant in the dogwood family Cornaceae, native to Southern Europe and Southwestern Asia.


Biografie.

Narodil se v Moskvě a ve dvaceti letech byl jedním z prvních sovětských Židů, kteří za vlády Leonida Brežněva imigrovali do Izraele. Získal izraelské občanství, žil v kibucu Bejt ha-Šita a studoval hebrejštinu v ulpanu. Podle svých slov původně zamýšlel sloužit v izraelské armádě, ale nakonec se přestěhoval do Francie, kde založil překladatelskou firmu. V roce 1982 pak firma "Gaydamak Translations" otevřela pobočku v Kanadě. V té době se začal věnovat mezinárodnímu obchodu, a to jak importu, tak exportu. Po pádu Sovětského svazu navázal vztahy s Ruskem a Kazachstánem a založil řadu firem po celé Evropě.  Ve Francii si v 90. letech vysloužil uznání vlády za pomoc při záchraně dvou zajatých francouzských pilotů ve válce v Bosně, stejně jako dvou francouzských agentů tajné služby zajatých rebely na Kavkaze. Podle Gajdamaka byly tyto operace tajné. Nadto si vysloužil uznání za své přispění v oblasti zemědělství. Bývalý francouzský ministr vnitra Charles Pasqua potvrdil, že někdejší prezident Jacques Chirac osobně schválil veřejné vyzdvižení Gajdamakových zásluh.  Gajdamakovi bylo uděleno čestné občanství Angoly a je držitelem francouzského, kanadského, ruského a izraelského pasu. Vlastní dům v Caesarei, je ženatý s Irene Cirolnikovou a má tři děti. Hovoří rusky, francouzsky a anglicky. Má též základní znalost portugalštiny a hebrejštiny.  V prosinci 2008 se objevily zprávy, že se Gajdamak přestěhoval z Izraele do Moskvy. V únoru následujícího roku pak zprávy, že Gajdamak usiluje o získání ruského občanství, o které přišel emigrací do Izraele.

Angolská aféra.

V říjnu 2009 byl Gajdamak společně s francouzským magnátem Pierrem Falconem usvědčen z prodeje zbraní do Angoly během občanské války, která v zemi panovala v letech 1993 až 1998, o celkovém objemu 790 milionů dolarů, a porušení Lusackého protokolu. V nepřítomnosti byl odsouzen k šesti letům odnětí svobody, avšak jeho odsouzení bylo 29. dubna 2011 zrušeno odvolacím soudem. Gajdamak žije v Izraeli a Francie se neúspěšně pokoušela o jeho vydání (mezi tím se izraelské právo změnilo a vydání svých občanů k trestnímu stíhání již umožňuje).

Politika.

V únoru 2007 Gajdamak založil stranu Sociální spravedlnost, zaměřující se na socioekonomická témata. Ačkoli byla organizace založena jako sociální hnutí, již při jejím vzniku oznámil, že může být v případě jistých okolností transformována na politickou stranu. K tomu došlo v červenci téhož roku a koncem roku 2007 se strana přihlásila do komunálních voleb, které se konaly v roce 2008.  Gajdamak se neúspěšně ucházel o post jeruzalémského starosty, avšak získal pouze 3,6 % hlasů a jeho strana se nedostala do městské rady. Během předvolební kampaně se ucházel i o hlasy palestinských Arabů žijících ve východním Jeruzalémě. Oslovil velkého jeruzalémského muftího Muhammada Ahmada Husseina, palestinské politické představitele a získal pro volbu jistou formu podpory.  Svoji politiku označuje jako „aktivní pomoc“, zaměřenou na různé části izraelské společnosti. Ve svém projevu ze srpna 2008 se však vyslovil proti jeruzalémskému pochodu Gay Pride a prohlásil, že by raději zemřel, než aby umožnil, aby se tato akce opakovala.

Sportovní kluby a média.

V červenci 2005 se stal sponzorem basketbalového klubu ha-Po'el Jeruzalém. Následující měsíc daroval 400 tisíc dolarů izraelsko-arabskému fotbalovému klubu Bnej Sachnin. Téhož dne ohlásil koupi majoritního podílu (55 %) fotbalového klubu Bejtar Jeruzalém a dva dny na to oznámil koupi celého klubu. Je patronem řady židovských charit a prezidentem Kongresu židovských náboženských komunit a organizací Ruska (KEROOR), což je nejstarší ruská zastřešující organizace židovských institucí. V létě 2008 oznámil, že je jeho syn Alexandr majitelem fotbalového klubu Portsmouth, což bylo potvrzeno Premier League. V březnu 2006 ohlásil svou nabídku ke koupi francouzského deníku "France Soir", prostřednictví své společnosti "Moscow News". Již v roce 2004 zakoupil ruský deník "Moskovskie Novosti", propustil několik výše postavených novinářů, a učinil z deníku provládní tisk, přičemž do jeho čela jmenoval proputinovského šéfredaktora. Tento počin byl v souvislosti se svobodou slova vnímán negativně a vyvolal otázky na Gajdamakovy možné vazby na Kreml.  V červenu 2007 vyjednával dohodu o zakoupení řetězce nekošer supermarketů Tiv Ta'am. Podle médií plánoval uzavření obchodů během šábesu a ukončení prodeje vepřových produktů. O několik dní později však dohoda zkrachovala, což vedlo k soudnímu sporu.  V červenci 2009 oznámil své rozhodnutí vzdát se majitelství klubu Bejtar Jeruzalém ve prospěch Jicchaka Kornfeina a Gumy Aguiara, kteří budou mít na starost nákup a prodej hráčů, respektive financování klubu.

Filantropie a služba komunitě.

Gajdamak věnoval finanční prostředky řadě izraelských organizací, mezi něž patří například Magen David Adom či Hacola. Přislíbil též dar ve výši 50 milionů dolarů pro Židovskou agenturu, ale nabídku stáhl, když byla agentura varována před možným podezřezním z praní špinavých peněz. Nakonec této organizaci věnoval 10 milionů dolarů.  Během druhé libanonské války v roce 2006 nechal Gajdamak na pláži u kibucu Nicanim postavit stanovou vesnici pro tisíce rodin, které uprchly z ostřelovaného severu země a neměly kam jít. Celkem Gajdamak přispěl částkou 15 milionů dolarů (500 tisíc denně). V listopadu 2006 financoval týdenní dovolenou v Ejlatu pro stovky obyvatel jihoizraelského Sderotu, kteří jsou ohrožováni neustálými raketovými útoky z Pásma Gazy.

Aféra banky ha-Po'alim.

V říjnu 2009 byl Gajdamak obviněn Telavivským distriktním soudem z pro podezření z praní špinavých peněz prostřednictvím banky ha-Po'alim. Obviněno bylo dále několik manažerů banky a italsko-izraelský podnikatel Nachum Galmor.

Arkadij Alexandrovič Gajdamak ( ארקדי אלכסנדרוביץ' גאידמק, Аркадий Александрович Гайдамак; * 8. duben 1952) je izraelsko-ruský podnikatel, filantrop a nositel Řádu čestné legie. V dubnu 2011 jej pařížský odvolací soud zprostil obvinění z nezákonného obchodování se zbraněmi. V minulosti byl majitelem izraelského fotbalového klubu Bejtar Jeruzalém a v únoru 2007 oznámil založení izraelského sociálního hnutí Sociální spravedlnost, které se v červenci téhož roku stalo politickou stranou. V komunálních volbách v roce 2008 se neúspěšně ucházel o post starosty Jeruzaléma, avšak ve volbách získal pouze 3,6 % hlasů.

Arcadi Aleksandrovich Gaydamak (; ; born 8 April 1952 in Moscow, USSR) is a Russian-born French-Israeli businessman, philanthropist, and President of the Congress of Jewish Religious Communities and Organizations of Russia (KEROOR). He emigrated to Israel at the age of 20 and lived on a kibbutz, then moved to France and opened a translation bureau.  In the 1990s he was awarded the French "Ordre national du Mérite" and the "Ordre du Mérite agricole" for actions taken to rescue personnel in the War in Bosnia. In the AngolaGate scandal, he was convicted of failure to declare income. On 24 November 2015, he started serving a prison sentence at Fresnes prison in France for that tax issue.  In the early 21st century, Gaydamak returned to Israel, where he founded Social Justice, a movement that became a political party. He ran for mayor of Jerusalem but did not win. He bought Hapoel Jerusalem, a professional basketball club. He also bought two newspapers, one in France and one in Russia. He directed the latter to take a pro-government/Vladimir Putin editorial stance. In Israel he has been a generous philanthropist.


Historie.

"Pověst dávných let" zmiňuje Polock k roku 862 a od 10. do 12. století byl sídelním městem polockých knížat, kteří ovládali podstatnou část dnešního Běloruska. Nejmocnější z nich Vseslav Brjačislavič vládl v letech 1044–1101 a pamětní nápis jeho syna Borise je dodnes na velkém balvanu u chrámu Svaté Sofie. Polock byl sídlem biskupa, původní katedrála byla postavena v letech 1044–1066, a v letech 1120–1173 žila v Polocku řeholnice Eufrosina Polocká, která zakládala kláštery, opisovala knihy a podporovala umění. Zachovala se církevně slovanská kázání biskupa Cyrila Turavského (1130–1182).  Roku 1240 Polock podrobila litevská knížata a roku 1307 jej anektoval litevský velkokníže Vytenis. Kolem roku 1490 se zde narodil první běloruský tiskař František Skorina (Skaryna), který své překlady biblických knih tiskl v Praze. Roku 1498 přijalo město Magdeburské právo a v Republice obou národů od 1569 bylo sídlem vévody. Polock se stal místem ostrých politicko-náboženských střetů mezi ruským pravoslavím a litevskými uniaty. Roku 1563 Polock dobyl car Ivan Hrozný, ale o 15 let později zase ztratil. Štěpán Báthory zde roku 1580 založil jezuitskou kolej, jejímž prvním rektorem se stal Petr Skarga. Při prvním dělení Polska roku 1772 připadl Polock Rusku a ztratil na významu, roku 1812 za napoleonských válek se blízko města odehrály dvě bitvy.  Když roku 1941 Polock dobyla německá armáda, žilo zde asi 45 tisíc obyvatel, z toho asi 60 % Židů; přežilo jich jen asi 550, ostatní byli vyvražděni. Podle Ottova slovníku zde bylo 23 synagog, z nichž žádná nezůstala. Při osvobozování v roce 1944 bylo město téměř úplně zničeno a po válce muselo být vystavěno znovu, zčásti jako satelitní Novopolock.

Ekonomika a doprava.

V Polocku je řada průmyslových závodů jako výroba skleněných vláken a velké potravinářské a dřevozpracující závody.  Polock má civilní letiště a je důležitým dopravním uzlem. Má přímé železniční spojení s Gomelem, Minskem, Moskvou, Rigou, Vilniusem, Vitebskem a dalšími městy. Pravidelné autobusové spojení do Minsku, Petrohradu, Rigy, Vitebska aj. Polock je také důležitý uzel ropovodů.

Polock, bělorusky Polack je historické město v severním Bělorusku, ve vitebské oblasti v místě, kde se do Západní Dviny (Daugava) vlévá říčka Polota. Od ní se odvozuje i jméno města. Poprvé se připomíná k roku 862 a ve středověku bylo sídlem mocných polockých knížat. Západně od města leží satelitní město Novopolock.

Polotsk (; ; ; ) is a historical city in Belarus, situated on the Dvina River. It is the center of the Polotsk District in Vitsebsk Voblast. Its population is more than 80,000 people. It is served by Polotsk Airport and during the Cold War was home to Borovitsy air base.


Historie.

Klášter založil roku 1093 bezdětný porýnský falckrabě Heinrich s manželkou, kteří sídlili na hradě Laachu na druhém břehu jezera. Název Laach totiž pochází z latinského "lacus", jezero. První mniši přišli z nedalekého Trevíru a položili základy celého kostela. Dědic panství však klášter svěřil brabantskému opatství Affligem (v dnešní Belgii), odkud roku 1138 přišlo 40 mnichů a klášter byl povýšen na samostatné opatství. Roku 1158 už byla velká část kláštera i kostela hotova, takže ji mohl trevírský arcibiskup vysvětit. Východní věže a empora byla dokončeny 1177, počátkem 13. století i západní průčelí s nartexem a před ním byl vybudován jakýsi rajský dvůr, který má ovšem sloupy i na vnější straně. Do roku 1250 byly i dřevěné stropy v kostele nahrazeny klenbami. Následovalo 150 let rozkvětu a v 15. století se klášter stal střediskem humanistické vzdělanosti.  V 18. století přibyly další barokní budovy kláštera, ale po obsazení Francouzi byl klášter, kde tehdy žilo jen 17 mnichů, roku 1802 sekularizován a zrušen. Movitý majetek byl prodán v dražbě a klášter měl být proměněn ve věznici. Po Napoleonově porážce připadl klášter roku 1815 Prusku a klášterní budovy koupil roku 1820 trevírský premiér a dal je přestavět na rodinné sídlo. Roku 1863 získali kostel i klášter jezuité, kteří zde zřídili studium a zavedli název „Maria Laach“. Roku 1892 však pruský stát jejich kolej zrušil a jezuité nabídli budovy opět benediktinům. Klášter osídlili mniši z Beuronu a roku 1893 byl kostel znovu vysvěcen. 15. října 1893 byl novým opatem zvolen Willibrord Benzler, rodák z Hemeru.  Beuronští mniši se velice věnovali liturgii a přitahovali také konzervativně naladěné příznivce, kteří se po roce 1918 nemohli smířit s republikou. Také opat Herwegen počátkem 30. let výslovně podporoval Hitlera, od něhož očekával „duchovní obnovení“ Německa. Na druhé straně, když roku 1934 nacisté odvolali mladého primátora Kolína nad Rýnem Konrada Adenauera, poskytl mu v klášteře asyl a klášter sice zůstal jediný v Porýní, který nacisté nezkonfiskovali, nicméně byl předmětem stálé pozornosti gestapa. V roce 1941 se do Maria Laachu uchýlil významný historik Basilius Ebel, dřívější opat kláštera v Trevíru, který nacisté rozprášili, protože se v něm skrylo mnoho Židů. Ebel zde pak byl v letech 1946-1966 opatem a klášter se stal důležitým místem židovsko-křesťanského dialogu. Od roku 1956 probíhala důkladná restaurace kostela, který se tak sice přiblížil svému původnímu vzhledu, ztratil však dost ze své historické patiny. Klášter dnes vedle liturgie provozuje a učí různá umělecká řemesla, pěstuje ovoce a léčivé byliny.

Popis.

Kostel je trojlodní bazilika se dvěma chóry, dlouhým východním (E) a kratším západním (B), se dvěma příčnými loděmi a celkem šesti věžemi: dvě hlavní nad obojím křížením a po dvou nižších na obou stranách příčných lodí. Ty jsou u východní příčné lodi čtyřhranné, u západní okrouhlé. Celkově se tedy drží schématu, podle něhož se stavěly císařské dómy ve Špýru, Mohuči a Wormsu. Navíc má Maria Laach západní předsíň (narthex) a před ním ještě čtvercový ambit (A) s malou vnitřní zahrádkou a sloupořadím na vnitřní i vnější straně. Historizující kamenná kašna uprostřed je z roku 1937.  Vnitřek kostela, z něhož byly při restaurování odstraněny barokní oltáře, je poměrně prostý. Ve východním chóru, který byl určen pro mnichy, se zachoval baldachýnový oltář z roku 1256, na některých sloupech jsou fresky světců z let 1491-1512.  Kostel má 6 zvonů z roku 1891 a 6 dalších z roku 1991. Velké varhany s 66 rejstříky, třemi manuály a pedálem jsou z roku 1910.

Opatství Maria Laach (do roku 1863 pouze opatství Laach) je středověký benediktinský klášter v Porýní-Falcku, nacházející se asi 40 km jižně od Bonnu. Leží v pohoří Eifel, blízko jezera Laach. Byl založen roku 1083 a po zrušení 1802 obnoven roku 1893 jako součást beuronské kongregace benediktinského řádu. Mohutný klášterní kostel Panny Marie a svatého Mikuláše patří mezi vrcholné románské stavby v Německu.

Maria Laach Abbey (in German: "Abtei Maria Laach", in Latin: "Abbatia Maria Lacensis" or "Abbatia Maria ad Lacum") is a Benedictine abbey situated on the southwestern shore of the Laacher See (Lake Laach), near Andernach, in the Eifel region of the Rhineland-Palatinate in Germany. It is a member of the Beuronese Congregation within the Benedictine Confederation. The abbey was built in the 11th-12th centuries and was originally known as "Abtei Laach" ("Abbatia Lacensis" or "Laach Abbey", meaning the "Lake Abbey") until 1862 when the Jesuits added the name "Maria".


Sbírka.

Malířství.

Sbírka maleb nabízí přehled nizozemského malířství od 15. století přibližně do roku 1900. Důraz je kladen především na holandské mistry 17. století. Muzeum vlastní také malou sbírku vlámských a italských mistrů.

Sochařství a užité umění.

Sbírka sochařství a užitého umění se skládá ze soch, nábytku a dřevěných obkladů, zlatnictví, keramiky, skla, textilu, kovových předmětů a mnoha dalších. I tato sbírka má mezinárodní charakter, zaměřuje se však na nizozemské umění.

Asijské umění.

Sbírka asijského umění nabízí přehled vývoje především čínského, japonského, indického a indonéského umění z asijského úhlu pohledu. Do sbírky patří i čínský a japonský exportní porcelán, koloniální nábytek a stříbro.

Národní grafická sbírka.

Národní grafická sbírka spravuje národní sbírku umělecké kresby, grafiky a národní sbírku fotografií.

Oddělení historie.

Historická sbírka obsahuje malby, modely lodí, zbraně, vlajky, zlaté a stříbrné předměty, kostýmy, dokumenty, kuriozity a významné předměty různého charakteru, které se pojí s politickou a válečnou historií Nizozemska. Předměty pochází ze sbírek místodržitelů, admiralit, komor nizozemské Východoindické a Západoindické společnosti a ze soukromých sbírek. Důraz je kladen na sbírku 17. a 18. století.

Síň slávy.

Muzeum má několik mistrovských děl, která jsou prezentována ve velké síni slávy, jenž tvoří značnou část muzea. Na konci tohoto sálu se nachází nejznámější dílo celé sbírky, Noční hlídka holandského malíře Rembrandta.

Historie.

Základ sbírky Rijksmusea tvoří sbírka umění, kterou nashromáždila dynastie místodržitele v průběhu staletí. Poté, co poslední místodržitel v roce 1795 uprchl ze země, byla zbývající umělecká sbírka zabavena Batávskou republikou. Její velká část byla Francouzi poslána do Paříže. 19. listopadu 1798 bylo z iniciativy tehdejšího ministra financí Alexandera Gogela rozhodnuto zbývající sbírku sestávající z italského umění, portrétů Oranžských a národních rarit, zařadit do národního muzea podle francouzského vzoru. Toto muzeum pod názvem Národní umělecká galerie se poprvé otevřelo roku 1800 v paláci Huis ten Bosch v Haagu. Jeho první ředitel, amsterdamský obchodník s uměním Cornelis Sebille Roos (1754 – 1820), byl zodpovědný za první nákupy uměleckých děl, včetně obrazu Ohrožená labuť Jana Asselijna. Když v roce 1806 na trůn usedl Ludvík Bonaparte jako král holandský, bylo muzeum přejmenováno na Královské muzeum.  V roce 1808 bylo na pokyn Ludvíka Bonaparta muzeum přestěhováno do Amsterdamu a společně se sbírkou města Amsterdamu, včetně Noční hlídky, o rok později přemístěno do Královského paláce na Damu. Nový ředitel Cornelis Apostool byl pověřen sestavením katalogu objektů. Roku 1817 byla sbírka Říšského muzea, jak bylo po korunovaci Viléma I. nazýváno, přemístěna do budovy Trippenhuis ze 17. století. Po pádu Napoleona v roce 1815 byla z Paříže navrácena významná část uměleckých děl. Byla sem přemístěna také sbírka grafik z Haagu, zatímco kolekce historických předmětů byla přestěhována do Sbírky rarit, která byla zřízena v roce 1820 v Haagu. Pod vedením nového ředitele muzea Cornelia Apostoola (1808 – 1844) bylo uskutečněno minimum významných nákupů uměleckých děl.  V průběhu let byla sbírka muzea rozšiřována také díky odkazu významných osobností a veřejné sbírce. Značným přínosem pro muzeum bylo odkázání sbírky 224 obrazů amsterdamského bankéře Adriaana van der Hoopa, kterou v roce 1854 přenechal městu Amsterdam. Přestože nikdo ve význam 224 obrazů, které měly do města přilákat nové návštěvníky, nevěřil, museli majetní občané sbírku podpořit, jinak by obrazy zmizely v zahraničí. V roce 1885 byla dokončena stavba současné budovy muzea podle návrhu architekta P. J. H. Cuyperse. Tato budova mimo sbírky Rijksmusea nabízela místo i pro díla žijících mistrů, která se od roku 1838 nacházela v Muzeu žijících mistrů v Haarlemu, a sbírky Nizozemského muzea dějin a umění v Haagu, která vytvořila základ sbírky Nizozemské dějiny.  V předvečer druhé světové války byla část sbírky umístěna do bezpečí a její místo nahradily expozice současného umění. Velká část muzejní sbírky byla v dubnu 1942 ukryta ve speciálním trezoru vybudovaném za tímto účelem v podzemních chodbách vršku Sint Pietersberg u města Maastricht. Tímto se uvolnilo místo ve východním křídle muzea k výstavě sbírky Nizozemského železničního muzea. Ve válečném období uspořádalo Rijksmuseum několik proněmeckých výstav jako Současné umění Vestfálska a Dolního Porýní (srpen 1941), Ženské práce v Německu, Německé ženy pracují pro svůj národ (říjen 1941), Německá kniha dneška (únor 1942) a Umění fronty (leden 1943).

Budova muzea.

V roce 1885 se muzeum přestěhovalo do současné budovy v centru města. Muzeum bylo otevřeno v pondělí 13. července tehdejším ministrem vnitra Janem Heemskerkem. Muzeum se nachází v budově, kterou speciálně pro tento účel navrhl nizozemský architekt P. J. H. Cuypers. Cuypers kombinoval gotické a renesanční prvky ve stylu neogotiky. Budova má bohaté zdobení odkazující na národní (středověkou) historii. Stavba měla pomoci k dosažení jednotného architektonického stylu, o který se v 19. století usilovalo. Cuypers chtěl vytvořit národní stylistický výraz, styl, který by symbolizoval Nizozemsko. Na tvorbu ornamentů a dekorací byla vypsána soutěž. Vítězi ve tvorbě obrazů se stali Bart van Hove a J.F. Vermeylen, nástěnné malby vytvořil Georg Sturm a autorem vitrážových oken je W. F. Dixon.

Zahrada a přilehlé budovy.

Kolem muzea se nachází zahrada navržená Cuypersem vybudovaná v letech 1884 až 1916, kterou uzavírá kovaný železný plot. V jihozápadní části zahrady se nachází fragmenty monumentů z různých oblastí Nizozemska. Nachází se zde i Fragmentengebouw, kde jsou fragmenty rovněž zakomponované. Vzorem takovéto muzejní zahrady se sochami a fragmenty monumentů byly mimo jiné Muzeum Cluny v Paříži a Germánské národní muzeum v Norimberku.  Ke komplexu muzea patří také bývalá ředitelská vila (1883) a umělecká škola (1891), rovněž navržené Cuypersem. Ředitelská vila byla do roku 1945 užívána jako služební bydliště ředitele, poté začala být využívána jako budova správy muzea. Pro lepší spojení mezi centrem a jižní částí města, která v té době byla ještě ve výstavbě, byl uprostřed budovy postaven průchod Museumstraat, původně otevřený pro veškerou dopravu a od roku 1931 pouze pro cyklisty. Mnoho ředitelů muzea poté usilovalo o uzavření tohoto průchodu, který se podle nich měl stát součástí muzea. Zpočátku byl z průchodu výhled na dva dvory, které byly v padesátých letech zastavěny a využity jako další výstavní prostor. Během velké renovace mezi lety 2003 až 2013 se velmi diskutovalo o tom, zda by průchod měl být znovuotevřen i pro cyklisty či nikoliv. 13. května 2013 byl průchod nakonec otevřen i pro cyklisty.

Obnovené Rijksmuseum.

V průběhu let bylo muzeum několikrát přestavováno, čímž interiér ztratil velkou část svého původního charakteru. Částečně z důvodu stále se zvyšující návštěvnosti nebylo muzeum schopné splňovat požadavky předního mezinárodního muzea. V roce 2003 proto začala velká přestavba, kterou nikdy předtím žádné národní muzeum neuskutečnilo. Během rekonstrukce bylo navráceno mnoho původních prvků, díky kterým budova opět získala svou původní slávu.  Přestavba jižního křídla muzea byla dokončena v roce 1996. Původní přístavba Drucker-uitbouw, navržená Josephem Cuypersem byla podle sponzora přejmenována na Philipsvleugel. Toto křídlo muzea bylo poté využíváno jako dočasný muzejní prostor během velké přestavby hlavní budovy (2003 – 2013). V roce 2013 byl ve dvoře muzea otevřen Asijský pavilon, navržený Cruzem y Ortizem. Od roku 2013 bylo křídlo Philipsvleugel zrekonstruováno na prostor pro krátkodobé výstavy a kavárnu s restaurací. 1. listopadu 2014 bylo toto křídlo otevřeno veřejnosti. 29. dubna 2003 bylo Rijksmuseum po usnesení inspekce práce na několik dnů uzavřeno pro veřejnost z důvodu zvýšeného množství azbestu ve vzduchu. Začátkem prosince 2003 byla kvůli přestavbě uzavřena velká část muzea, která měla trvat několik let, ale pro různá zpoždění trvala skoro deset let. Po devíti letech uzavření muzea byla hlavní budova 13. dubna 2013 znovu otevřena. Během té doby bylo pro veřejnost otevřeno Philipsvleugel.  Náklady celkové přestavby, renovace a modernizace Rijksmusea činily 375 milionů eur. Rijksmuseum přispělo částkou 45 milionů eur a dále bylo podpořeno sponzory Philips, ING a BankGiro Loterij. Noční hlídka byla během této doby k vidění v Philipsvleugel spolu s nejvýznamnějšími díly 17. století. Mezi lety 2003 až 2013 dosáhlo Philipsvleugel 8,5 milionu návštěvníků.  16. května 2015 získalo muzeum ocenění Evropské muzeum roku, cenu pro muzea, která byla v posledních dvou letech otevřena, zmodernizována nebo rozšířena. Porota ocenila nové členění Rijksmusea, zrestaurování nástěnných maleb, Asijský pavilon a vícejazyčné informace pro návštěvníky. Kromě titulu sestává cena také z ročního zapůjčení sochy Henryho Moorea The Egg.

Znovuotevření.

Od 18. března 2003 do 12. dubna 2013 bylo muzeum zcela uzavřeno pro veřejnost. Během přestavby byla nejvýznamnější díla 17. století od prosince 2003 do 17. března 2013 vystavena pro veřejnost v křídle Philipsvleugel. Zde se konaly také menší výstavy. Oficiální znovuotevření královnou Beatrix se konalo 13. dubna 2013 a od tohoto dne bylo Rijksmuseum otevřeno veřejnosti. Od znovuotevření se výrazně zvýšil počet návštěvníků: v roce 2013 to bylo 2 200 000 návštěvníků, přibližně 7 až 10 tisíc denně. Dvanáct měsíců po znovuotevření přišlo 2,7 milionu návštěvníků, z nich asi dvě třetiny z Nizozemska. Z přibližně jednoho milionu zahraničních návštěvníků byla většina Američanů a dále Němci. Tento počet je přibližně o 30% vyšší než před znovuotevřením.

Pobočka.

Rijksmuseum mělo pobočku v terminálu letiště Schiphol za pasovou kontrolou. Byla otevřena 9. prosince 2002 princem Vilémem Alexandrem a byla zcela sponzorována ING. Byla zde umístěna stálá výstava děl zlatého věku a ročně zde byly organizovány tři krátkodobé expozice. Letiště Schiphol bylo prvním letištěm na světě s takovým muzeem. V roce 2009 ho navštívilo na 100 000 návštěvníků. V říjnu 2014 byla pobočka muzea uzavřena z důvodu přestavby.

Rijksmuseum Amsterdam, zkráceně Rijksmuseum, je největší a nejvýznamnější muzeum Nizozemska. Nachází se na náměstí Museumplein v jižní části Amsterdamu a ve více než 200 sálech nabízí přehled nizozemského umění a historie. Sbírka mimo jiné obsahuje díla holandských mistrů 17. století jako Rembrandt, Vermeer a Hals. Rijksmuseum je ve vlastnictví státu a spadá pod vedení veřejné správy.

The Rijksmuseum (; ) is a Dutch national museum dedicated to arts and history in Amsterdam. The museum is located at the Museum Square in the borough Amsterdam South, close to the Van Gogh Museum, the Stedelijk Museum Amsterdam, and the Concertgebouw.  The Rijksmuseum was founded in The Hague on 19 November 1798 and moved to Amsterdam in 1808, where it was first located in the Royal Palace and later in the Trippenhuis. The current main building was designed by Pierre Cuypers and first opened in 1885. On 13 April 2013, after a ten-year renovation which cost € 375 million, the main building was reopened by Queen Beatrix. In 2013 and 2014, it was the most visited museum in the Netherlands with record numbers of 2.2 million and 2.47 million visitors. It is also the largest art museum in the country.  The museum has on display 8,000 objects of art and history, from their total collection of 1 million objects from the years 1200–2000, among which are some masterpieces by Rembrandt, Frans Hals, and Johannes Vermeer. The museum also has a small Asian collection, which is on display in the Asian pavilion.


Charakteristika.

Cesmína ostrolistá je stálezelený, vzpřímeně rostoucí a hustě větvený keř nebo strom dorůstající výšky 2 až 8, výjimečně až 15 metrů. Letorosty jsou zelené až purpurově červené, lysé nebo krátce chlupaté. Listy jsou kožovité a tuhé, na líci leskle tmavě zelené, na rubu světle zelené, 4 až 8 cm dlouhé. čepel listů je vejčitá až eliptická, na okraji zvlněná a hrubě ostnitá. Řapíky jsou 5 až 16 mm dlouhé. Listy starých exemplářů bývají i celokrajné, bez ostnů. Květy jsou 4četné, bílé nebo lehce načervenalé, široké asi 8 mm. Kvete v květnu až červnu. Plody jsou kulovité, jasně červené, asi 1 cm velké peckovice.  Tento druh je přirozeně rozšířen v atlantské, subatlantské a středomořské části Evropy a v severní Africe. K nám nezasahuje, nejbližší lokality jsou v Německu. Ve Středomoří roste ve vlhčích stinných polohách nižších hor.

Využití.

Cesmína ostrolistá je ceněná stálezelená dřevina, celoročně dekorativní sytě zelenými lesklými listy a v zimě i jasně červenými plody. Kultivarů je obrovské množství, většinou se jedná o samičí klony. Některé kultivary mají skvrnité či světle vroubené listy (např. 'Argenteomarginata', 'Aureovariegata' a 'White Cream'), jiné mají listy celokrajné a bez trnů ('Integrifolia', 'Heterophylla'), existují i kultivary se žlutými a dokonce i bílými plody ('Bacciflava', 'Fructo Alba'). První cesmína byla v Čechách vysazena již v roce 1880 v zámeckém parku na Sychrově.  V Anglii je snítka cesmíny s červenými plody tradičním symbolem Vánoc podobně jako v českém prostředí jmelí.  Listy cesmíny ostrolisté jsou využívány také lékařsky např. při zánětu pohrudnice, kataru a neštovicích. Tvrdé dřevo se využívalo v řezbářství.

Cesmína ostrolistá ("Ilex aquifolium") je stálezelený keř, rostoucí v západní a jižní Evropě a v severní Africe. Je to ceněná okrasná dřevina a je pěstována i v ČR.

Ilex aquifolium, the holly, common holly, English holly, European holly, or occasionally Christmas holly, is a species of flowering plant in the family Aquifoliaceae, native to western and southern Europe, northwest Africa, and southwest Asia. It is regarded as the type species of the genus "Ilex", which by association is also called "holly". It is an evergreen tree or shrub found, for example, in shady areas of forests of oak and in beech hedges. In the British Isles it is one of very few native evergreen trees. It has a great capacity to adapt to different conditions and is a pioneer species that repopulates the margins of forests or clearcuts.  "I. aquifolium" can exceed 10 m in height, but is often found at much smaller heights, typically tall and broad, with a straight trunk and pyramidal crown, branching from the base. It grows slowly and does not usually fully mature due to cutting or fire. It can live 500 years, but usually does not reach 100.  "Ilex aquifolium" is the species of holly long associated with Christmas, and previously the Roman festival of Saturnalia. Its glossy green prickly leaves and bright red berries (produced only by the female plant) are represented in wreaths, garlands and cards wherever Christmas is celebrated. It is a subject of music and folklore, especially in the British tradition. It is also a popular ornamental shrub or hedge, with numerous cultivars in a range of colours.