Historie.

Hra Lodě byla vymyšlena ve Francii během 1. světové války. První komerční verze hry byla "Salvo", publikovaná v roce 1931 ve Spojeném království společnosti "Starex". Jiné verze hry byly vytištěné v třicátých a čtyřicátých letech.  V roce 1967 představil Milton Bradley verzi hry, která používala plastové desky a kolíky. V roce 1977 Milton Bradley také vydal elektronickou bitevní loď, následovanou v roce 1989 elektronickou mluvící bitevní lodí. V roce 2008 byla zveřejněna aktualizovaná verze bitevních lodi pomocí šestiúhelníkových políček. V aktualizované verzi obsahuje deska hráče několik ostrovů, na kterých lze umístit figurky. Lodě mohou být umístěny pouze kolem ostrovů a pouze na polovině hráčova hřiště (nemohli umístit loď na protihráčovo hřiště). Když byl natočen film "Bitevní loď", stolní hra se vrátila k původnímu stylu z roku 1967.  Bitevní loď byla jednou z nejčasnějších her, které měly být vyrobeny jako počítačová hra, s verzí propuštěnou pro Z80 Compucolor v roce 1979. Mnoho počítačových vydání této hry vzniklo od té doby.  Bitevní lodě byly také součástí Hasbro Family Game Night pro PlayStation 2 a Wii, stejně taky Xbox 360 (Xbox Live Arcade). Ty upravují pravidla, včetně velikosti mřížky (8 × 12 ve verzi NES, 8 × 8 ve verzi Game Boy), velikost lodí a např. ve verzi NES má křižník raketu, která v jednom výstřelu zasáhne 5 čtverců.  V roce 2012 byl vypuštěn akční sci-fi film Battleship, který byl inspirován stolní hrou. Na to pak byla vydána verze bitevních lodí založená na filmu, ve které jedna strana měla část cizích lodí.

Pravidla.

Pravidla hry jsou jednoduchá. Oba hráči si na své papíry připraví hrací pole pro umístění svých bitevních lodí a druhé totožné pole pro zakreslení zásahů a minutí nepřátelské flotily. Klasické hrací pole je čtverec o velikosti 10x10 čtverců. Pokud se hráči dohodnou je možné velikost hracího pole upravit. (menší pole- rychlejší hra, větší pole – hra pomalejší). Dále se hrací pole označí na jedná straně písmeny A-J (10 čtverečků) a druhá strana čísly 1-10. Na připravenou hrací plochu hráči rozmístí svou flotilu, základním pravidlem pro rozmisťováni flotily je to, aby se žádná z lodí nedotýkala jiné, jinak než maximálně rohem. Při hře se hráči vždy střídají a pokud dojde k zásahu protivníkovy lodě, protihráč oznámí, že jsem zasáhl jeho loď. Jednotlivé zásahy se zaznačí křížkem, abych nestřílel vícekrát na jedno místo. Hra končí když jeden z hráčů přijde o celou flotilu. Flotila:

Lodě, popřípadě "námořní bitva", je stolní hra pro dva hráče, ve které se hráč snaží potopit všechny lodě svého soupeře.

Battleship (also Battleships or Sea Battle) is a strategy type guessing game for two players. It is played on ruled grids (paper or board) on which each player's fleet of ships (including battleships) are marked. The locations of the fleets are concealed from the other player. Players alternate turns calling "shots" at the other player's ships, and the objective of the game is to destroy the opposing player's fleet.  "Battleship" is known worldwide as a pencil and paper game which dates from World War I. It was published by various companies as a pad-and-pencil game in the 1930s, and was released as a plastic board game by Milton Bradley in 1967. The game has spawned electronic versions, video games, smart device apps and a film.


Obsah filmu.

David zjistí, že ho žena opustila kvůli jinému muži, a tak je převezen na hotel. Manažerka hotelu mu řekne, že nezadaní lidé mají 45 dní na to, aby si našli partnera, jinak budou proměněni ve zvíře podle vlastního výběru. Davida doprovází pes, což je ve skutečnosti jeho proměněný bratr. David si jako zvíře vybere humra, kvůli jeho životnímu cyklu a lásku k moři. David se spřátelí se šišlajícím Robertem a kulhajícím Johnem, který ke svému zranění přišel, když se chtěl spojit se svou matkou, která se proměnila ve vlka. Hotel má mnoho pravidel a rituálů — masturbace je zakázána, ale pokojská poskytuje hostům sexuální uspokojení. Všichni navíc musí chodit na taneční lekce, kde se šíří propaganda výhod partnerství. Robert je přistižen při masturbaci a hotel ho potrestá tím, že mu spálí prsty v toustovači. Vztahy vyžadují, aby oba partneři měli něco společného. Johnovi je řečeno, že přijela koktající žena, ale její koktání je jen dočasné, a tak pro něj není vhodná.  Hosté si pobyt na hotelu mohou prodloužit tím, že uloví „samotáře“, tedy nezadaného člověka schovávajícího se v lese před pobytem v hotelu. Davidovi na jednom z takových lovů nabízí sexuální služby žena se zálibou v sušenkách. David ji odmítne, ona mu odvětí, že pokud si nenajde vhodný protějšek, tak spáchá sebevraždu skokem z okna hotelu. John získá podvodem náklonnost ženy, která neustále krvácí z nosu, a přesunou se do sekce párů k měsíčnímu zkušebnímu partnerství. David se rozhodne usilovat o zájem bezcitné ženy. Jejich schůzka je přerušena křikem, kdy žena se zálibou v sušenkách skočila z okna. David je z incidentu otřesen, ale před bezcitnou ženou předstírá, že si její utrpení užívá. Později bezcitná žena ve vířivce předstírá, že se dusí, ale David jí nepomůže, a tak je potěšená a naváže s Davidem vztah. Když se David jednoho dne probudí, tak zjistí, že žena ukopala k smrti jeho bratra (přeměněného v psa). David je zničený a pláče a bezcitná žena dospěje k závěru, že jí celou dobu lhal a vede ho k potrestání k manažerce hotelu. Nicméně David s pomocí pokojské uteče a bezcitnou ženu později promění ve zvíře.  David uteče z hotelu a přidá se k samotářům. Samotáři mají zcela opačná pravidla oproti hotelu, zakazují jakékoliv vztahy. David zjistí, že hotelová pokojská je skrytou agentkou samotářů, kteří se snaží hotel zničit. Samotáři se vydají do města kvůli nedostatku zásob a Davida zastaví policista. Samotáři se též vydávají na misi ke zničení hotelu. David prozradí ženě krvácející z nosu, že její milý John své krvácení jen předstírá. Další samotáři zajmou manažerku hotelu a jejího manžela, který je ochoten pro svou záchranu manželku zastřelit, čímž zničí jejich vztah. Brzy poté David, sám krátkozraký, naváže tajný vztah s krátkozrakou ženou a vymyslí si posunkový systém komunikace. Jednoho dne spolu jdou na misi do města, ale jejich vůdkyně zjistí, že se mezi nimi něco děje. Vůdkyně samotářů najde ženin deník, zjistí, že spolu plánovali společně utéct a bere ženu do města pod záminkou, že jí chce vylepšit zrak, ve skutečnosti však poručí lékaři, aby ji oslepil. Oslepená žena ve vzteku zabíjí pokojskou, kterou mylně považuje za vůdkyni samotářů. Řekne Davidovi o svém oslepnutí a snaží se najít něco dalšího, co mají společného, ale nedaří se jí to. Davidovi řekne, že na něco přijdou a že je stále rozhodnut pro útěk. David následujícího rána zajme vůdkyni a sváže ji, aby ji sežrali psi. David spolu s oslepenou ženou utíkají do města a stavují se v restauraci. David si odskočí na toaletu a je připraven najít společnou vlastnost, tedy se s pomocí steakového nože sám oslepí. Oslepená žena u stolu čeká na jeho návrat.

Natáčení.

Hlavní natáčení začalo 24. března 2014 a skončilo 9. května 2014. Natáčení proběhlo v Dublinu, který představoval „město“ a také v okolí hrabství Kerry, přesněji ve Sneemu, Dromore Woods a Kenmaru.

Humr (v originále The Lobster) je antiutopický sci-fi film z roku 2015 režiséra Yorga Lanthimose. V hlavních rolích se objevili Colin Farrell a Rachel Weisz. Film se natáčel v koprodukci Irska, Spojeného království, Řecka, Francie a Nizozemska.  Snímek byl vybrán do soutěže o Zlatou palmu na Filmovém festivalu v Cannes a nakonec získal cenu poroty. Byl taktéž uveden v sekci speciálních filmů na Mezinárodním filmovém festivalu v Torontu.

The Lobster is a 2015 absurdist dystopian black comedy film directed, co-written, and co-produced by Yorgos Lanthimos, co-produced by Ceci Dempsy, Ed Guiney, and Lee Magiday, and co-written by Efthimis Filippou. In the film's setting, single people are given 45 days to find a romantic partner or otherwise be turned into animals. It stars Colin Farrell as a newly single man trying to find someone so he can remain human, and Rachel Weisz as a woman who is also looking for a relationship, so they attempt to form one together. The film is a co-production by Ireland, the United Kingdom, Greece, France, and the Netherlands.  It was selected to compete for the Palme d'Or at the 2015 Cannes Film Festival and won the Jury Prize. It was shown in the Special Presentations section of the 2015 Toronto International Film Festival. The film was nominated for Best Original Screenplay at the 89th Academy Awards and for Outstanding British Film at the 69th British Academy Film Awards.


Historie.

V roce 1992 začala firma "Texas Instruments Defense Systems & Electronics" pracovat na programu "Joint Standoff Weapon". V prosinci 1995 dokončilo americké námořnictvo a Texas Instruments vývojové letové zkoušky pumy AGM-154A. Americké letectvo začalo s letovými zkouškami až v březnu 1996, protože proces integrace střely do stíhaček F-16 se opozdil. 6. ledna 1997 byla firma Texas Instruments koupena společností Raytheon Company, což však nemělo zásadní vliv na pokračování ve vývoji střely. Po úspěšném dokončení vývojových testů spustilo americké námořnictvo v únoru 1997 provozní zkoušky. Následovala výroba počáteční várky 111 kusů AGM-154a a v polovině roku 1998 byly pumy zavedeny do výzbroje F/A-18 amerického námořnictva a námořní pěchoty. 29. prosince 1998 byla s firmou Raytheon podepsána smlouva v hodnotě 133,9 mil. USD na spuštění plné sériové výroby pum AGM-154A (403 kusů) a na výrobu prvních 24 kusů verze AGM-154B. 25. ledna 1999 absolvovaly pumy AGM-154 JSOW svůj bojový debut, když byly použity k ničení pozemních cílů v jižním Iráku.  V rámci Evropy disponuje touto zbran Finsko, Polsko a Nizozemí.

Konstrukce a vlastnosti.

AGM-154A.

Bojová hlavice AGM-154A skládá ze 145 kusů submunice BLU-97/B. Vypuštěním jedné pumy tak lze útočit na několik cílů najednou. Každý kus submunice je tvarován tak, aby prorazil stěnu objektu, má dělený obal pro destrukci materiálu a zápalný zirkonový prstenec.  Navedení pumy na cíl zajišťuje inerciální navigační systém v kombinaci s družicovým (GPS). Dosah pumy při vypuštění v malé výšce je asi 24 km, při klouzavém letu z velké výšky je to až 64 km.  Celkové náklady na vývoj střely činily 418 mil. USD, zatímco jednotková cena pumy byla na úrovni 282 tis. USD.  Platforma: B-1, B-2, B-52, F-16, F-15E, F/A-18C/D, F/A-18E/F.

AGM-154A-1.

AGM-154A-1 je varianta AGM-154A, která neobsahuje kazetovou submunici. Má nedílnou bojovou část BLU-111/B, což je varianta hlavice, použitá i v pumě Mk-82. Je určena k ničení bodových cílů, přičemž má minimalizovat vedlejší ztráty.

AGM-154B.

AGM-154B je protipancéřová puma a její bojovou hlavici tvoří šest kusů submunice BLU-108/B se senzorovými roznětkami. Každý kus submunice vypouští čtyři projektily (celkem 24 v jedné pumě), které detekují cíl pomocí infračervených senzorů. Po detekci projektil vybuchne a vytvoří explozivní tvarovanou nálož schopnou proniknout obrněným cílům. Navedení pumy v počáteční a střední fázi letu zajišťuje inerciální navigační systém v kombinaci s družicovým (GPS). Dosah pumy při vypuštění v malé výšce je asi 24 km, při klouzavém letu z velké výšky je to až 64 km.  Celkové náklady na vývoj střely činily 228 mil. USD, zatímco jednotková cena pumy byla na úrovni 484 tis. USD.  Platforma: B-1, B-2, B-52, F-16 C/D, F-15E, F/A-18C/D, F/A-18E/F.

AGM-154C.

AGM-154C má tandemovou bojovou část Broach, která zajišťuje průnik i přes silné opevnění (bunkry, jeskyně). První nálož vytvoří v cíli díru kruhového tvaru, přes kterou vnikne do objektu druhá nálož.  V počáteční a střední fázi letu je puma naváděná prostřednictvím inerciálního systému a družicového systému (GPS). Na přesné zasažení cíle využívá AGM-154C infračervené navádění s algoritmem automatického rozpoznávání cíle. V roce 2016 střela dosáhla počáteční operační způsobilosti a v říjnu 2017 též plné operační způsobilosti.  Celkové náklady na vývoj střely činily 452 mil. USD, zatímco jednotková cena bomby byla na úrovni 719 tis. USD.  Platforma: B-1, B-2, B-52, F/A-18C/D, F/A-18E/F.

AGM-154C-1.

Varianta pumy AGM-154C, která je vybavena Datalinkem Link 16 a určena je hlavně proti námořním cílům. Link 16 umožňuje pilotovi letadla, které JSOW vypustilo, aby v reálném čase poskytl pumě aktualizace o poloze cíle, souřadnice nového cíle nebo přerušil misi.  Platforma: F/A-18E/F, F-35A/C (od roku 2018 se softwarem Block 3F).

AGM-154 JSOW je klouzavá řízena munice typu vzduch-země středního doletu, určená k ničení pozemních a námořních cílů. Její výrobcem je americký výrobce zbraní Raytheon. Díky své modulární konstrukci může střela nést několik různých typů submunice nebo jednotlivých bojových hlavic.

The AGM-154 Joint Standoff Weapon (JSOW) is a glide bomb that resulted from a joint venture between the United States Navy and Air Force to deploy a standardized medium range precision guided weapon, especially for engagement of defended targets from outside the range of standard anti-aircraft defenses, thereby increasing aircraft survivability and minimizing friendly losses.


Stavba těla.

Saranče jsou středně velkým až velkým hmyzem. Tělo sarančí je rozděleno na hlavu, hruď a zadeček, které na sebe hladce navazují. Hlava je hypognátní, ústní ústrojí směřuje dolů a poněkud dozadu. Ústní ústrojí je kousací, složené z páru kusadel a páru čelistí, které sarančím umožňují konzumovat rostlinnou hmotu. Hlava obvykle nese velké složené oči a tykadla, která jsou poměrně krátká a skládají se obvykle z méně než 30 článků. Hřbetní destička předohrudi tvoří velký štít, pronotum, který pokračuje i na boky, kde překrývá pleuru, boční stranu tělního článku. Hřbetní destička středohrudi a zadohrudi téměř srůstá. První dva páry nohou jsou kráčivé, poslední pár je výrazně větší s dobře vyvinutým stehnem, které nese svaly potřebné ke skákání. Saranče mají obvykle dva páry dobře vyvinutých křídel, přední pár tvoří kožovité krytky, zadní pár bývá blanitý a široký. Křídla mohou být redukovaná nebo zakrnělá. Zadeček je tvořen jedenácti články, u nadčeledi Acridoidea je první článek zadečku opatřen párovým sluchovým orgánem. Zadní články zadečku jsou modifikovány pro potřeby rozmnožování: samičky mají krátké a tlusté kladélko, samečci krátké a pevné párové a nečlánkované přívěsky, štěty neboli cerky, uložené v kapse tvořené zvětšeným břišním štítkem devátého zadečkového článku.  Vnitřní anatomie sarančí je jednoduchá. Vole a žláznatý žaludek bývají velké, střední střevo se obvykle rozvětvuje na šest střevních laloků. Centrální nervový systém je tvořen třemi hrudními a třemi až sedmi abdominálními zauzlinami. Saranče dýchají vzdušnicemi, které mohou být u létavých a stěhovavých druhů modifikovány ve vzdušné vaky.

Biologie.

Saranče jsou aktivní především během dne. Mnohá saranče nejsou dobrými letci, ale v nadčeledi Acridoidea je několik výborných letců, kteří dokáží letět celé hodiny. Žijí obvykle jednotlivě. Jsou to gonochoristé a rozmnožují se pohlavně. Mnoho druhů sarančí cvrká, zvláště samečci. Zvuk vzniká třením stehen zadního páru nohou o křídelní krytky. Samečkové předávají samičce spermie v malých spermatoforech, kterých může být i několik. Samička klade vajíčka ve skupinách do půdy. Saranče žijící v mírném podzemním pásu často přezimují právě ve stadiu vajíček. Proměna je nedokonalá, z vajíček se líhne pronymfa, dalších larválních instarů je tři až šest. Nymfy se podobají dospělcům, ale nemají křídla.

Saranče, též sarančata jsou velkou skupinou hmyzu tradičně řazenou mezi rovnokřídlé jako podřád. Základní tělesnou stavbou se saranče příliš neliší od sesterské skupiny, kam patří kobylky a cvrčci. Mají protáhlé tělo, přední pár křídel je přeměněný v kožovité krytky a třetí pár nohou je uzpůsobený ke skákání. Všechna sarančata jsou býložravá. Některá z nich se za jistých okolností sdružují do velkých hejn, která dokážou způsobit značné škody na zemědělských plodinách i jiné vegetaci. Určité druhy sarančí jsou chovány jako krmný hmyz.  Saranče se vyskytují na celém světě, přičemž největší druhová pestrost je v tropech. V ČR žije asi 50 druhů. Některá saranče jsou běžným druhem, jiná jsou vzácná, jako glaciální relikt saranče horská, další jsou ohroženým druhem, například saranče vrzavá.

The Caelifera are a suborder of orthopteran insects. They include the grasshoppers and grasshopper-like insects, as well as other superfamilies classified with them: the ground-hoppers (Tetrigoidea) and pygmy mole crickets (Tridactyloidea). The latter should not be confused with the mole crickets (Gryllotalpidae), which belong to the other Orthopteran sub-order Ensifera.


Budova.

Muzejní budovu navrhl Karl Friedrich Schinkel a patří k nejkrásnějším klasicistním stavbám v Berlíně. Budova je postavena na vysokém podstavci, portikus tvoří osmnáct jónských sloupů. Zlatý nápis nad vchodem říká: "Fridrich Vilém III. na podporu studia antiky, z níž všechno vychází, založil muzeum svobodných umění 1828". Uvnitř budovy, za vstupním portikem se nachází dvoupodlažní schodišťová lodžie. Centrem budovy je pak rotunda, rozsáhlý prostor podle vzoru římského Pantheonu. V rotundě jsou vystaveny sochy antických bohů, rotunda byla zamýšlena jako impozantní vstupní prostor muzea. Výstavní místnosti jsou umístěny okolo centrální rotundy.

Historie.

Muzeum vzniklo na Muzejním ostrově jako první v roce 1830, jeho otevření se 1. 7. 1830 zúčastnil Fridrich Vilém III., na jehož přání muzeum jakožto „Svatyně umění a věd“ vzniklo. V muzeu byly původně všechny sbírky, včetně obrazů, soch i antických sbírek. Sbírka si v krátké době získala velmi dobrou pověst, a tak již v roce 1855 byla otevřena nová muzejní budova "Neues Museum", která měla sloužit pro sbírky starověkého Egypta, prehistorické a etnografické sbírky. S Novým muzeem byla stará muzejní budova spojena zastřešeným mostem, návštěvníci tak mohli procházet z jedné budovy do druhé. V roce 1904 byla sbírka obrazů přestěhována do nově vybudovaného muzea na severní špici ostrova (dnes Bodeho muzeum), v budově Starého muzea tak zůstala pouze sbírka klasických antických artefaktů. Po vypuknutí 2. světové války bylo muzeum na podzim 1939 uzavřeno, většina muzejních exponátů byla evakuována a umístěna v krytech. Poškození budovy muzea bylo značné, zanikl krytý most spojující Staré a Nové muzeum a teprve mezi roky 1958-1966 bylo muzeum zrekonstruováno podle původních Schinkelových plánů. Sbírky byly nicméně po rozdělení Berlína roztrženy mezi obě části města. Po jejich sjednocení byla zahájena rozsáhlá rekonstrukce všech budov muzejního ostrova, jejíž součástí bylo vybudování Archeologické promenády, podzemní spojovací chodby, která má zároveň sloužit jako výstavní prostor.

Sbírky.

Ve Starém muzeu je umístěna část sbírky antického umění, především plastiky, starořecké malované vázy a busty. Sály tematicky pokrývají řecké mýty a jejich zobrazování, svatyně archaického Řecka, dobu helenizmu. V prvním patře se pak nachází etruské umění a mozaiky. Součástí vystavených exponátů je především Periklova busta - římská kopie sochy od Kresila, která stála u vchodu do Athénské akropole. Andochiedeova amfora - zobrazuje postavy zápasníků, běžný motiv řeckého umění. Etruské amfory (okolo roku 400 před naším letopočtem z Vulci). Významná je též sbírka portrétů mumií, etruských uren či erotického umění starého Řecka.

Staré muzeum (německy "Altes Museum") je jedno z pěti muzeí v Berlíně v Německu, soustředěných na Muzejním ostrově. Vzniklo v roce 1830 jako první z muzejních budov a je v ní umístěna část sbírky antického umění. Budova muzea je výraznou dominantou Libosadu ("Lustgarten") a tvoří jednu ze tří pohledových stran Zámeckého náměstí (katedrála, muzeum, zámek). Muzeum je jako součást Muzejního ostrova od roku 1999 na seznamu světového kulturního dědictví UNESCO.

The Altes Museum (German for Old Museum) is a museum building on Museum Island in Berlin, Germany. Since restoration work in 2010–11, it houses the "Antikensammlung" (antiquities collection) of the Berlin State Museums. The museum building was built between 1823 and 1830 by the architect Karl Friedrich Schinkel in the neoclassical style to house the Prussian royal family's art collection. The historic, protected building counts among the most distinguished in neoclassicism and is a high point of Schinkel's career. Until 1845, it was called the "Königliches Museum" (Royal Museum). Along with the other museums and historic buildings on Museum Island, the Altes Museum was designated a UNESCO World Heritage Site in 1999.


Život.

Narodil se jako syn hraběte Mikuláše Esterházyho († 1645) a jeho manželky Kristýny Nyáryové z Bedeghse. Pavel ukončil studium u jezuitů v Trnavě a Štýrském Hradci a v roce 1652 zdědil velký rodinný majetek poté, co jeho starší bratr, hrabě Ladislav Esterházy, padl ve válce proti Turkům.  Svou vojenskou kariéru začal až v roce 1664, když se pod vedením Raimunda Montecuccoliho postavil Turkům v bitvě u Mogersdorfu.  V roce 1671 přijal asi 3000 židů, které císař Leopold I. vyhnal z Vídně. To vedlo k založení obcí v Hradsku souhrnně zvaných "Siebengemeinden". Za své zásluhy byl Pavel v následujících letech jmenován polním maršálem a vrchním velitelem vojenské hranice v jižním Uhersku. Pavel zůstal věrný Habsburkům, a proto se nezúčastnil Vešeléniho magnátské přísahy v 70. letech 17. století. Tato loajalita byla Habsburky odměněna v roce 1681, když byl jmenován palatinem. Přesto neminula válka s Turky rodinu Esterházyů beze stopy, protože během tažení Turků k Vídni, byla četná rodová území zpustošena a tamní obyvatelstvo částečně vyvražděno.  Pavel se podílel na znovudobytí Uherska, a proto jej císař v roce 1687 povýšil na knížete. Tento titul byl původně omezen jen "ad personam", to znamená pouze na jeho osobu. Od roku 1712 směl také nejstarší syn nosit knížecí titul. V roce 1703 znovu bojoval za habsburskou stranu v kuruckých válkách.  Po smrti v roce 1713 byl pohřben v rodinné hrobce ve františkánském klášteře v Eisenstadtu. Aby zabezpečil své jmění, založil po vzoru Habsburků fideikomis, a uspořádal své následnictví v poslední vůli tak, že zřídil dva majoráty pro své syny Michala a Josefa. Protože však oba synové brzy po svém otci zemřeli, byly oba majoráty po krátkém čase opět spojeny.  Pavel Esterházy byl podobně jako mnoho členů rodu hudebník, hrál na cembalo a komponoval hudbu. Jeho "Harmonia Caelestis" pro zpěv a orchestr byla v roce 1711 provedena ve Vídni.

Rodina.

Pavel se dvakrát oženil. Nejprve 7. února 1652 v Eisenstadtu se svou neteří Uršulou Esterházyovou z Galanty, dcerou svého bratra hraběte Štěpána (Istvána) a jeho manželky hraběnky Alžběty Thurzové z Betlenovců. Tento domluvený sňatek s dcerou nejstaršího bratra měl zabránit rozdělení majetku rodu. Narodilo se jim 19 dětí:  Po smrti své první manželky se Pavel oženil s Evou Thökölyovou z Kežmarku, přestože stará uherská magnátská rodina Thökölyů slula jako odpůrci císaře, zatímco Esterházyové byli vždy věřní císaři. Eva byla dcerou Štěpána hraběte Thökölyho z Kežmarku a jeho manželky Marie Gyulaffy z Rátótu. Narodily se jim následující děti:

Pavel I. hrabě, později kníže Esterházy z Galanty (maďarsky "Galánthai gróf Esterházy Pál", německy "Paul I. Esterházy de Galantha", 8. září 1635, Eisenstadt, Burgenland – 26. března 1713 tamtéž) byl císařský polní maršál a první kníže magnátské rodiny Esterházy.

Paul I, Prince Esterházy of Galántha (full German name: "Paul Fürst Esterházy von Galantha"; full Hungarian name: "galánthai herceg Esterházy Pál") (8 September 1635 – 26 March 1713) was the first Prince Esterházy of Galántha from 1687 to 1713, Palatine of the Kingdom of Hungary from 1681 to 1713, and an Imperial Field Marshal. Paul was also an accomplished poet, harpsichordist, and composer. He actively participated in various battles against the Ottoman Turks during the Fourth Austro-Turkish War (1663–1664) and the Great Turkish War (1662–1669). Paul is credited with establishing the wealth, power, and influence of the Princely House of Esterházy.


Budova.

Muzejní budova v historizujícím stylu je druhá v pořadí postavená pro Pergamonský oltář na muzejním ostrově. Zvenčí vypadá jako mezopotámský chrám v pruském stylu s detaily ve stylu pruského neoklasicizmu. Stavba muzea nebyla v podstatě nikdy dokončena. Pod jižním křídlem bylo nutno betonovým překryvem uzavřít 50 metrů hlubokou puklinu (tzv. Kolk), pozůstatek z doby ledové. Ve vstupním centrálním křídle je situována hala Pergamonského oltáře (centrální místnost muzea), severní křídlo patřilo původně Německému muzeu (Deutsches Museum), jižní křídlo hostí sbírku islámského umění.

Historie.

Budova vznikla jako poslední muzejní objekt na ostrově, určený k umístění velkých exponátů, které se do Berlína dostaly díky rozsáhlým vykopávkám a nákupům na Blízkém východě v oblasti Středomoří (začaly v roce 1875). První muzejní budova vznikla v roce 1901, jejím hlavním kusem byl zrekonstruovaný a nově vystavený Pergamonský oltář. Budova na ostrově vydržela pouze několik let, již v roce 1909 plány k expanzi sbírky vedly ke stavbě nové budovy. Architektonické plány vypracoval Alfred Messel, po jeho smrti v nich pak pokračoval Ludwig Hoffmann, který svůj plán ve spolupráci s městským architektem Wilhelmem Wille v roce 1930 realizoval. Budova měla mít tři křídla (jejich stavba byla skutečně realizována), spojená na straně řeky kolonádou (nerealizována). Stavba byla přerušena po dobu I. světové války, dokončena byla teprve v roce 1930. S budovou Bodeho muzea a Nového muzea spojoval Pergamonské muzeum pár krytých mostů, nicméně ty byly už v době stavby chápány jako provizorní.  Na počátku 2. světové války bylo muzeum uzavřeno, rozměrné kusy však nebylo možné přestěhovat do krytů, bomby proto silně poškodily Trhovou bránu z Milétu a fasádu Paláce Mshatta. Menší kusy, především vlysy Pergamonského oltáře byly sice ukryty, po válce byly nicméně odvezeny do Sovětského svazu a na jejich vrácení se čekalo až do roku 1959, k úplnému sjednocení sbírek došlo teprve po sjednocení Berlína v roce 1990. Od roku 2013, pravděpodobně do roku 2025, probíhá rekonstrukce muzejní budovy, díky níž jsou některé výstavní místnosti pro veřejnost uzavřeny. Po ukončení rekonstrukce by měly být vystaveny i dosud v depozitářích uložené kusy fasásy paláce v Mshattě, mělo by dojít k úplné reorganizaci muzejních místností a napojení muzea na Archeologickou promenádu, podzemní chodbu, spojující jednak 4 hlavní muzejní budovy ostrova (s výjimkou Staré národní galerie), která má však dále fungovat jako samostatný výstavní prostor.

Expozice.

V muzeu jsou sbírky islámského umění, starověkého blízkého východu a část sbírky klasické antiky. Nejvýznamnější kusy jsou:  Pergamonský oltář – Velký oltář vybudovaný na terase akropole v Pergamonu okolo roku 170 př. n. l. Eumenem II. K oltáři patří i vystavené vlysy znázorňující zápas bohů a gigantů (gigantomachie), symbolizující boj mezi pergamskými Řeky a barbarskými Galaty. Oltář byl odkryt pruskou expedicí v průběhu tří sezón vykopávek (1878-1886). Vystavená část je pouze jednou dochovanou částí původně čtvercové stavby.  Trhová brána z Milétu – brána, která původně stávala u vstupu na tržiště antického Milétu je vystavena jako celek (rozměry 28,29 x 6,66 metrů, výška 16,73 metrů), více než 60 % stavby je tvořeno původními kameny. Brána vznikla v 2 století našeho letopočtu jako přechod mezi agorou a tržištěm.  Ištařina brána – původně byla osmou bránou babylónského vnitřního města. Vystavěna byla kolem roku 575 př. n. l. z příkazu novobabylonského krále Nebukadnesara II. a byla zasvěcena babylonské bohyni plodnosti, lásky a války, Ištar. Většinu jejího povrchu tvoří modře glazované cihly se zvířecími motivy, především draky a býky.  Fasáda paláce v Mshattě – fasáda pouštního paláce, jehož zbytky se nachází poblíž dnešního letiště Jordánského hlavního města Ammánu. Fasáda se do Berlína dostala jako dar otomanského sultána Abdula Hamida II. císaři Vilémovi II.  Komnata z Aleppa – nejstarší dochované dřevěné panely z dob osmanské říše. Vytvořena byla kolem roku 1600 jako přijímací místnost křesťanské rezidence v syrském Aleppu. Dřevěné panely jsou bohatě ornamentálně zdobeny.

Pergamonské muzeum je jedno z pěti muzeí v Berlíně v Německu, soustředěných na Muzejním ostrově. Vzniklo v roce 1930 jako poslední z muzejních budov a je v něm umístěna část sbírky klasického antického umění, dále v něm sídlí Muzeum starověkého blízkého východu a Muzeum islámského umění. Muzeum je jako součást Muzejního ostrova od roku 1999 na seznamu světového kulturního dědictví UNESCO a díky velkolepým vystaveným artefaktům (Trhová brána, Ištařina brána, Pergamonský oltář, mozaiky, atd.) patří k nejnavštěvovanějším muzeím na ostrově.

The Pergamon Museum () is situated on the Museum Island in Berlin. The building was designed by Alfred Messel and Ludwig Hoffmann and was constructed over a period of twenty years, from 1910 to 1930. The Pergamon Museum houses monumental buildings such as the Pergamon Altar, the Ishtar Gate of Babylon, the Market Gate of Miletus reconstructed from the ruins found in Anatolia, as well as the Mshatta Facade.  The museum is subdivided into the antiquity collection, the Middle East museum, and the museum of Islamic art. It is visited by approximately 1,135,000 people every year, making it the most visited art museum in Germany (2007), and is one of the largest in the country.


Historie.

Přeskakování provazu znali již ve starověkém Egyptě (dle kreseb v egypských hrobkách). Přibližně od roku 1960 je skákání přes švihadlo regulérním sportem, předtím bylo rozšířenou a populární pouliční zábavou. První zprávy o veřejném cvičení se švihadly na území České republiky jsou z roku 1907. Později se cvičilo převážně v sokolovnách, pak v tělocvičnách a na stadiónech. V roce 1965 při 3. Spartakiádě předvedl skladbu se švihadly učňovský dorost. V desetitisícovém počtu cvičenců vyzněla tato sestava na Strahově působivě a setkala se s velkým ohlasem. Z řady českých odborníků a propagátorů tohoto sportovního odvětví lze např. uvést dvě jména: Bohumil Kos, mj. autor knihy Cvičení se švihadly, která vyšla v roce 1965. Známá a aktivní je ve cvičení a propagaci tohoto sportu Jana Beránková.

Vybavení.

Pořízení švihadla je dostupné finančně i bohatou nabídkou na trhu sportovních pomůcek. Švihadel je celá řada druhů, od běžných až po různá speciální a vysoce odolná, např. na rychlostní skákání. Při pravidelném sportování se švihadlem jsou důležité kvalitní, pohodlné a odpružené boty, které tlumí zatížení kloubního aparátu, také sportovní, volné, vzdušné a pohodlné oblečení. Délku švihadla lze snadno zjistít tak, že přišlápnutím středu švihadla špičkou nohy k podložce, má konec švihadla z obou stran těla dosahovat k podpaží.

Popis cvičení.

Cvičit lze kdekoliv, cvičení je velmi účinné především pro trénink koordinace pohybů a zvyšování kondice. Po fyzické stránce prospívá celému tělu, vhodné je k redukci hmotnosti, harmonizuje, přispívá ke zlepšení psychiky - napomáhá k odreagování od denních starostí. Obecně cvičení se švihadlem zlepšuje sportovní výkonnost a základní pohybové vlastnosti, rychlost, sílu, obratnost a vytrvalost. Technicky není náročné, základy se dají zvládnout v krátkém časovém období, i když po stránce fyzické námahy patří mezi nejnáročnější sportovní disciplíny. Zapojeny jsou svaly celého těla. Cvičit mohou všechny věkové skupiny, při vhodně zvolené délce i intenzitě cvičení. Cviky několikanásobně zrychlují srdeční činnost a dechovou frekvenci, proti klidovému stavu. Intenzitu a délku cvičení volíme podle věku, individuálních schopností a zdatnosti. Pomocí švihadla se posiluje svalstvo dolních končetin a významně se zlepšuje odrazová síla, což je důležité např. pro sporty jako jsou lehká atletika, fotbal, tenis, gymnastika, box i další bojové sporty, volejbal, basketbal, florbal, aerobik a řada dalších, takže švihadlo je obecně k tréninku vhodná pomůcka.

Disciplíny.

Základní přeskoky jsou snožmo na místě, bez meziskoku nebo s meziskokem. Z dalších možností: přeskoky z jedné nohy na druhou, snožmo vpřed, vzad, vpravo, vlevo, přeskoky se skřížením nohou, s přednožením nebo zanožením, se zkřížením paží před i za tělem, přeskoky pouze na jedné noze. Další varianty a kombinace cviků jsou pro pokročilé borce. Většinu disciplín lze provádět na rychlost i vytrvalost, na místě nebo za pohybu. Cvičit se švihadly je možné i jinak, dalších variant a sestav je celá řada. Dnes využívá švihadla většina českých škol.

Rekordy.

Rekordní zápisy ohledně švihadla jsou v nejrůznějších evidencích a záznamech v České republice i v zahraničí. Z čechů drží nejvíce rekordů Jan Skorkovský. Švihadlu se věnoval především v letech 1980 až 1990. V tréninku, za poslechu rytmické hudby absolvoval desítky miliónů přeskoků. V roce 1982 dokázal 2 204 přeskoků za deset minut. Dva tisíce přeskoků v desetiminutovém limitu zatím oficiálně v České republice i na Slovensku žádný další rekordman nepřekonal. Další rekordy Skorkovského: 723 přeskoků za tři minuty z roku 1986, 1 094 přeskoků v pětiminutovce z roku 1988. V hodinovce z roku 1982 má česko-slovenský rekord hodnotu 13 210 přeskoků a čtyři roky byl též rekordem světovým. Rekord pro nejdelší vytrvalost je 6 hodin a 60 tisíc přeskoků. V mezinárodních evidencích má Jan Skorkovský dva záznamy na světové rekordy. Ve vytrvalosti na dvě hodiny přeskočil švihadlo 23344 krát a za tři hodiny zvládl 33956 přeskoků, oba výkony jsou z roku 1986. Českým rekordem je výkon Martina Vozara, na jeden výskok 4 krát obtočil švihadlo (čtyřnásobný přeskok), pětkrát po sobě (rok 2000). Českými rekordmankami jsou například Radka Dostálová za 162 přeskoků během jedné minuty v roce 1989, Marie Janoušková se 452 přeskoky za tři minuty v roce 1987 a Pavla Sekerová za 1539 přeskoků v limitu deset minut v roce 1972.

Cvičení se švihadlem (anglicky „rope skipping“) je sportovní odvětví mnoha variant, oblíbené po celém světě. Se švihadlem lze sportovat individuálně i skupinově, rekreačně i profesionálně, vytvářejí se osobní, klubové, národní i světové rekordy. Jde o samostatný, plnohodnotný sport a také významný doplněk v rámci tréninků u mnoha sportů a sportovních disciplín.

A skipping rope (British English) or jump rope (American English) is a tool used in the sport of skipping/jump rope where one or more participants jump over a rope swung so that it passes under their feet and over their heads. There are multiple subsets of skipping/jump rope, including single freestyle, single speed, pairs, three-person speed (Double Dutch), and three-person freestyle (Double Dutch freestyle). Often separated by sex and age, events include hundreds of competitive teams all around the world. There are a few major organizations that support jump rope as a sport as seen below. In the US, schools rarely have jump rope teams, and states do not sanction official events for high school or elementary school. In freestyle events, jumpers use a variety of basic and advanced techniques in a routine of one minute, which is judged by a head judge, content judges, and performance judges. In speed events, a jumper alternates their feet with the rope going around the jumper every time one of their feet hit the ground for 30 seconds, one minute, or three minutes. The jumper is judged on the number of times the right foot touches the ground in those times.


Předehra.

Provincie Uruzgán sousedí se severními okresy neklidných provincií Kandahár a Hilmand. Z etnického hlediska jde o velmi podobné oblasti – převážně paštunské složení obyvatelstva představuje prostředí, ve kterém je Tálibán schopen aktivně působit. Na straně spojeneckých vojsk došlo k výměně posádek v srpnu 2006, kdy vojska ISAF pod nizozemským velením vystřídala americká vojska. 150 amerických vojáků bylo vystřídáno jednotkou o počtu 1 400 mužů.  Ale ani toto mnohonásobné zvýšení počtu vojáků nemohlo zaručit zcela zvládnutí bezpečnosti, protože provincie se svými téměř 22700 km² představovala 2/3 území Nizozemska (celá provincie má ale jen cca 315 000 obyvatel). Nizozemci a jim podřízené kontingenty udržovali permanentní kontrolu jen nad třemi největšími populačními centry v provincii. Zbytek území byl monitorován zejména prostřednictvím hlídek a kontrolních stanovišť.  Ve městě Čóra působilo kolem 60 nizozemských vojáků pod velením kapitána Larryho Hamerse, kteří se zaměřovali zejména na pokračování v civilních projektech spuštěných americkými vojsky. Mezi ně patřila stavba mešity či mostu. Kromě nich bylo k dispozici ještě sto afghánských policistů.

Boj.

První náznaky bezpečnostního ohrožení se objevily v pátek 15. června, kdy propuklo v okolí města Čóra několik přestřelek. Srážky vyvrcholily útokem sebevražedného útočníka, který zaútočil na konvoj nizozemských vojáků v hlavním městě provincie Tarín Kót, přičemž zabil jednoho vojáka a několik Afghánců.  Druhý den americké bojové letadlo zpozorovalo skupinu asi 60 mužů blížící se k městu Čóra, ale vzhledem k tomu, že nebylo možné určit o koho jde nebyl útok povolen. Krátce na to se tři policejní stanice (Kalá'í Kala, Níází a Saráw) nacházející se na cestě mezi městy Čóra a Tarín Kot staly terčem koordinovaného útoku povstalců. Podle odhadů nizozemských vojáků se útoku účastnilo až 800 bojovníků Tálibánu, ale obecně je tento odhad považován za přehnaný.  Po propuknutí bojů byli nizozemští vojáci vysláni na pomoc stanicím v Kalá'í Kala a Niazi. Stanice Saráw byla obsazena Tálibánem. Veliteli tamní policejní stanici zabili dva bratry a jeho ženě uťali ruce. Poté, co ho donutili sledovat svou manželku, podřízli krk i samotnému veliteli. Velení nizozemského kontingentu se rozhodlo evakuovat i zbylé dvě policejní stanice. Ty následně obsadil Tálibán.  Nizozemská jednotka v okolí města Čóra se spojila s velitelem kontingentu plukovníkem Hansem van Griensvenem a žádala další rozkazy. Ten jim přikázal zůstat na místě a v případě dalšího útoku Tálibánu mu čelit.  Do akce se zapojilo i letectvo. Průzkum odhalil skupinu asi třiceti bojovníků vedených muži známými jako Kaka a Sadam soustředěnou na farmě u vesnice Kala-je Rág (anglicky Qal'ah-ye Raghu). Bojové vrtulníky Apache vypálily na farmu dvě rakety Hellfire. Mezi oběťmi bylo několik civilistů a jak se později ukázalo, i několik zahraničních bojovníků z Bosny.  V případě nastávajícího boje bylo důležité na kterou stranu se připojí místní velitel Rozi Chan, který byl známý častým měněním stran. Nakonec ale sám nabídl svých 150 – 200 bojovníků na obranu města. Podmínkou bylo, že jim musely být poskytnuty zbraně. To vyvolalo jisté obavy, protože tyto zbraně mohly být později použity proti spojeneckým nebo afghánským vojskům, ale nakonec bylo tomuto požadavku vyhověno. Dalším krokem bylo posílení kontingentu v Čóře o dalších nizozemské a australské vojáky. Část australských vojáků byla vyslána do údolí Balúčí, aby zajistila klíčovou silnici spojující města Čóra a Tarín Kót. V oblasti byli ozbrojenci nadále velmi aktivní, o čemž svědčí i raketový útok ve městě Tarín Kót, který si vyžádal život jednoho amerického vojáka.  17. a 18. června se obě strany připravovaly na rozhodující boj. Počet nizozemských vojáků v oblasti se zvýšil na 500 a vrtulníky Chinook bylo přepraveno dalších 50 afghánských vojáků. Na druhou stranu si Tálibán upevňoval kontrolu nad obydlenými oblastmi a nutil civilisty, aby mu v boji pomáhali. Tento fakt vedl k tomu, že při útocích na pozice Tálibánu umíralo i mnoho civilistů.  Letectvo bylo mimořádně aktivní. V některých okamžicích bylo v akci až šest nizozemských stíhaček F-16 útočících na cíle vytipované pěchotou. V noci ze 17. na 18. června zaznamenali holandští vojáci další ztráty. Při palbě z minometu ráže 81 mm došlo k výbuchu v hlavni zbraně, což si vyžádalo život jednoho vojáka a dalších tři zraněné.  Ráno 19. června došlo k neshodám mezi nizozemskými vojáky a vedením NATO, které zastavilo letecké operace v oblasti. Ale nizozemský velitel reagoval rychle a razantně – vyhrožoval, že stáhne svá letadla zpod velení NATO. Tento argument velení stačil a o 10:00 byla spuštěna operace Troy, které se zúčastnili nizozemští a afghánští vojáci spolu se spřátelenými milicemi. Potvrdilo se, že Tálibán nedokáže čelit koaličním vojskům v otevřeném boji a všechny tři policejní stanice se rychle dostali pod kontrolu koaličních vojsk.

Následky.

Nejdůležitějším důsledkem bojů bylo zmaření snah Tálibánu o získání kontroly nad touto významnou oblastí, což mělo dopad i na jeho činnost v jiných regionech. Podle odhadů padlo 71 bojovníků Tálibánu. Spojenecká vojska hlásila smrt dvou nizozemských, jednoho amerického, jednoho australského a šestnácti afghánských vojáků. Vysoký byl i počet civilních obětí, který podle oficiálních statistik dosáhl počtu 65.  Nizozemská armáda v bojích dokázala svou schopnost čelit silným nepřátelským útokům a sladit činnost různých svých složek. Pozemní jednotky měly oporu v dělostřelecké podpoře, kterou poskytovaly samohybné houfnice PzH 2000, jakož i v letecké podpoře kterou jim zajišťovaly letouny F-16.

Bitva o Čóru byla bitva v okolí afghánského města Čóra (3 000 obyvatel) mezi 15. – 19. červnem 2007 mezi silami NATO a povstalci z hnutí Tálibán. Město se nachází v provincii Orúzgán a je zároveň správním střediskem okresu Čóra. Pro Tálibán bylo důležitým cílem, protože představovalo spojení mezi neklidným okresem Gízáw (Gízáb) a provinčním hlavním městem Tarín Kót.

The Battle of Chora took place in and around the town of Chora (3,000 inhabitants), in Afghanistan's Orūzgān Province, during June 15–19, 2007. The fighting was between ISAF and Afghan forces on one side and Taliban forces on the other, for the control of the Chora District centre, regarded by the Taliban as a tactical target because it provides ground access from unsecured Gizab district in the north to the provincial capital of Tarin Kowt. According to some press reports, the fighting was the largest Taliban offensive of 2007 in Afghanistan, and resulted in the death of one American, two Dutch and 16 Afghan soldiers, as well as approximately 58 civilians and 71 Taliban fighters.


Historie.

Vznik legendy je vysvětlován skutečnými pískaři, kteří těžili a prodávali jemný písek k čištění podlah. Protože měli od jemného prachu zarudlé oči a zanesené plíce a protože podomní obchodníci obecně byli v minulosti vnímání jako cizorodý a podezřelý prvek, matky začaly neposlušné děti strašit Sandmannem, který je ve spánku oslepí. V Rakousku je obdobou Sandmanna postava zvaná "Pechmandl", která slepuje oční víčka smůlou.

Odraz v literatuře.

Odrazem této lidové povídačky je romantická povídka Ernsta Theodora Amadea Hoffmanna "Der Sandmann", jejíhož hrdinu neustále pronásleduje a manipuluje s ním zlověstná postava písečného muže. Motiv si vypůjčil Hans Christian Andersen, v jehož podání je ovšem skřítek zvaný "Ole Zavřiočka" kladnou postavou, která uspává děti pomocí kouzelného písku: hodným přináší příjemné sny a ty zlobivé nechá spát tvrdě, aby nerušily rodiče.

Odraz v umění.

Na toto pojetí navázal v roce 1959 východoněmecký loutkář a animátor Gerhard Behrendt, když vytvořil figurku s bradkou a červenou čepičkou, nazvanou zdrobněle "Unser Sandmännchen", která uváděla dětské podvečerní pořady ve východoněmecké televizi obdobně jako český Večerníček (ústřední píseň "Sandmann, lieber Sandmann" byla také použita ve filmu "Pražská pětka"). Pro velký úspěch poté převzala postavičku Sandmanna i západoněmecká ARD.  K uměleckým dílům inspirovaným osobou Sandmanna patří komiksové série Neila Gaimana "Sandman" a Stana Lee "Sandman", písně "Mr. Sandman" (The Chordettes), "Sandmann" (Oomph!) a "Enter Sandman" (Metallica), hrané filmy "Písečný muž" (režie Eckhart Schmidt, 1993), "Sandmann – Duch z pohádky" (režie Nico Hofmann, 1995) a "Ein Sommersandtraum" (režie Peter Luisi, 2011) a dva animované filmy se shodným názvem "The Sandman": první natočil Paul Berry v roce 1991 a druhý bratři Quayové v roce 2000. Také v českém večerníčku "Putování skřítka Hajáska" se objevuje uspávací skřítek Hajásko a jeho strýc Ole Zavřiočka z Kodaně.

Sandmann („písečný člověk“ nebo „pískař“) je postava z folklóru germánských národů. Obdobně jako antický Morfeus přináší spánek a sny. Používá k tomu písek, který sype lidem do očí, za zbytky tohoto písku jsou pokládány ospalky.

The Sandman is a mythical character in Western and Northern European folklore who puts people to sleep and encourages and inspires beautiful dreams by sprinkling magical sand onto their eyes.


Stavba.

Při náhlé prudké bouři, dne 26. července 1932 v Baltském moři, nedaleko Fehmarnu, klesla ke dnu německá školní trojstěžňová loď "Niobe", společně s 69 členy posádky. Tuto ztracenou loď chtělo německé námořnictvo nahradit, a proto zadalo stavbu nové školní lodě. Na základě smlouvy bylo v loděnicí Blohm & Voss v Hamburgu, započato s prací dne 2. prosince 1932. Loď byla postavena během pouhých 100 dní. Dne 3. května 1933 byla spuštěna a pokřtěna jako "Gorch Fock". Toto jméno jí bylo uděleno na památku německého spisovatele Johanna Kinaua, píšícího právě pod pseudonymem „Gorch Fock“, který roku 1916 zemřel v bitvě u Jutska na palubě křižníku SMS "Weisbaden". Bark "Gorch Fock" byl zařazen do německého námořnictva 26. července 1933.

Konstrukce.

Jedná se o trojstěžník s pěti ráhnovými plachtami na předním a hlavním stěžni, na zadním stěžni má dělenou vratiplachtu a vrcholovou plachtu. Předozadní oplachtění doplňují tři kosatky a sedm stěhovek. Loď byla konstruována zvláště robustně s přihlédnutím k bezpečnosti a vysoké stabilitě. Více než 300 tun balastu mělo zajistit návrat zpět do vzpřímené polohy při téměř 90° náklonu lodi.  Ocelový nýtovaný trup lodi je dlouhý 270 stop (82,1 m) o šíři 40 stop (12 m) s ponorem 17 stop (5,2 m). Maximální výtlak lodi činí 1510 tun. Hlavní stěžeň ční 41,3 m nad palubu lodi. Celková plocha 23 plachet je 18 870 čtverečních stop (1753 m). Loď je rovněž vybavena pomocným motorem o výkonu 550 hp (410 kW).

Operační služba.

"Gorch Fock" sloužil jako cvičná loď německé Kriegsmarine. Za druhé světové války byla loď zakotvena v přístavu až do 19. dubna 1944, kdy byla reaktivována. Při pokusu o únik z přístavu před blížící se Rudou armádou dne 1. května 1945 loď úmyslně potopila její posádka v mělkých vodách ostrova Rujána (Rügen). Loď byla předtím ostřelována sovětskými tanky.  Sovětský velitel stralsundské základy přikázal záchranářské společnosti B. Staude Schiffsbergung loď vyzvednout a zachránit ji. Po jistých potížích se tak stalo v roce 1947 s náklady 800 000 říšských marek. V letech 1948 až 1950 postoupila rekonstrukci a následně byla v roce 1951 nově pojmenována "Tovarišč" (rusky "Товарищ") a uvedena do služby opět jako školní loď sovětského obchodního loďstva. Jejím novým domovským přístavem se stala Oděsa na Černém moři. V roce 1957 loď vykonala plavbu kolem světa. V letech 1974 a 1976 zvítězila v závodech školních plachetnic.  Po rozpadu Sovětského svazu (1991) se "Tovarišč" plavil pod vlajkou Ukrajiny (domovským přístavem byl ukrajinský Cherson), a to až do roku 1993, kdy si stav lodi vyžádal pro nedostatek prostředků na rekonstrukci deaktivaci. V roce 1995 loď odplula do přístavu Newcastle-upon-Tyne, kde ji soukromí sponzoři chtěli nechat rekonstruovat. Tento pokus však ztroskotal pro vysoké náklady a v roce 1999 byla loď přepravena do německého přístavu Wilhelmshaven. Zde loď stála čtyři roky, než byla definitivně přepravena do Stralsundu. Dne 29. listopadu 2003 byla znovu pokřtěna "Gorch Fock". Byla rekonstruována a zpřístupněna jako muzejní loď.

Gorch Fock je bývalý německý trojstěžňový cvičný bark, první ze série cvičných školních plachetnic postavených pro Německé říšské námořnictvo v roce 1933. Plavidlo přežilo druhou světovou válku, po které bylo zabráno jako válečná reparace Sovětským svazem a zařazeno do Sovětského námořnictva pod jménem "Tovarišč" („Soudruh“). Pro německé námořnictvo byla po válce postavena nová plachetnice, která opět dostala jméno "Gorch Fock".  Původní "Gorch Fock" se po rozpadu Sovětského svazu plavil pod ukrajinskou vlajkou. V roce 1990 byla loď, pro nedostatek prostředků nezbytných k její opravě, ponechána v britském přístavu. Nakonec se podařilo získat sponzory a přepravit ji do Stralsund, který byl jejím německým domovským přístavem. Zde byla loď dne 29. listopadu 2003 znovu překřtěna na "Gorch Fock" a zpřístupněna jako muzejní loď. Plavidlo podstoupilo však rozsáhlou rekonstrukci, není technicky schopno plavby.

Gorch Fock I, (ex Tovarishch, ex Gorch Fock) is a German three-mast barque, the first of a series built as school ships for the German Reichsmarine in 1933.  She was taken as war reparations by the Soviet Union after World War II and renamed "Tovarishch". The ship was acquired by sponsors, after a short period under the Ukrainian flag in the 1990s and a prolonged stay in British ports due to lack of funds for necessary repairs.  Then she sailed to her original home port of Stralsund where her original name of "Gorch Fock" was restored on 29 November 2003. She is a museum ship, and extensive repairs were carried out in 2008.  The Federal German government built a replacement training ship which is still in service.


Přehled.

Godot si klade za cíl nabídnout plně integrované vývojové prostředí pro hry. Umožňuje vývojářům vytvořit hru od začátku aniž by bylo třeba dalších nástrojů na rozdíl od nástrojů pro tvorbu obsahu (vytváření graficky, hudby atd). Architektura hry je postavena na konceptu vnořených „scén“ v hierarchii stromu. Všechny herní zdroje, od skriptů po grafiku, jsou uloženy na disku jako součást souborového systému počítače (spíše než databáze). Toto řešení ukládání dat je použito kvůli jednodušší spolupráci týmu vývojářů pomocí řízení verzí.

Programování.

Hry v Godotu jsou vytvořeny buď v C++ nebo pomocí vlastního skriptovacího jazyka s názvem GDScript, vysokoúrovňový, dynamicky psaný programovací jazyk velmi podobný Pythonu. Na rozdíl od toho Pythonu, GDScript má striktní deklarování proměnných a je optimalizována pro architekturu Godota na bázi scén. Vývojáři Godotu uvedli, že testovali mnoho alternativních skriptovacích jazyků třetích stran předtím, než se rozhodli pro použití vlastního jazyka pro lepší optimalizaci a integraci editoru.  Godot je dodáván s editorem kódu s automatickým odsazováním, zvýrazněním syntaxe a našeptávačem. Je také vybaven ladicí funkcí s možností nastavit breakpointy a animační program.  Godot má také svůj vlastní vestavěný fyzikální engine pro 2D i 3D mód, který podporuje detekci kolizí, tuhé těleso, statické tělo, postavy, vozidla, raycasts a klouby.

Vykreslování.

Grafický engine používá OpenGL ES 2.0 pro všechny podporované platformy. Engine podporuje průhlednost, normal mapping, specularity, dynamické stíny pomocí stínových map a celoobrazovkové efekty aplikované po zpracování jako FXAA, bloom, DOF, HDR, gama korekce a mlhu.  Godot používá zjednodušenou jazyk pro psaní shaderů, který se podobá GLSL. Shadery můžete využít k texturování, 3D vykreslování, jakož i k 2D vykreslování. Tyto shadery jsou rozděleny na Vertex a fragment oddíly. Je zde také možnost vytvořit stínovacích manipulací uzlů ve vizuálním editoru.  Godot má 2D grafický engine, který může fungovat nezávisle na druhém 3D enginu. Příklady funkcí 2D enginu zahrnuje světla, stíny, shadery, GUI, Sprity, skládání dlaždic, paralaxní scrolling, polygony, animace, fyziku a částice. Je také možné míchat 2D s 3D nebo 3D s 2D pomocí tzv. výřezu uzlů.  Godot obsahuje zabudovaný systém pro animace s GUI pro editaci kosterních animacích, mixování, animační stromy, morfování a realtime filmové scény. Vzhledem ke konstrukci založené na uzlech,a téměř jakákoli proměnná definována nebo vytvořený jako herním entita může být animována.

Platformy.

Godot podporuje nasazení na různých platformách. V rámci projektu, má vývojář možnost vydání na do mobil, web, stolní počítače a konzole. Godot také slouží ke specifikaci komprese textur a nastavení rozlišení pro každou platformu kterou hra podporuje.  V současné době mezi podporované platformy patří Windows, OS X, Linux, FreeBSD, Android, iOS, BlackBerry 10, HTML5, PlayStation 3, Playstation Vita a Nintendo 3DS. K dispozici je také podpora ve vývoji pro Runtime Windows.

Historie.

Vývoj Godotu zahájil Juan „reduz“ Linietsky a Ariel „punto“ Manzur v roce 2007. V únoru 2014 byl zdrojový kód Godotu uvolněn pro veřejnost na GitHub v rámci licence MIT.  Dne 15. prosince 2014, Godot dosáhl verze 1.0, ta označuje první stabilní verzi a bylo v ní doplněn lightmapping, podpora navmesh a dalších shaderů.  Dne 21. května 2015, byly vydána verze 1.1, s mnohem lepším automatickým dokončováním v editoru kódu, vizuálním shader editorem, novým API pro operační systém pro správu obrazovky a okna s podporu multi-monitorů, přepsaným 2D enginem, novou 2D podporou pro navigačních polygonů, mnohem lepší mixérem COLLADA vývozce a novým temným vzhledem. Nový 2D engine zahrnuje shadery, materiály, nezávislé Z-uspořádání per-uzel, světla, stíny s polygonální uzávěrů, normální mapování, back-buffer skládání vylepšená podpora izometrických dlaždic a podpora distance-field fontů.  Dne 4. listopadu 2015, se Godot připojil k Software Freedom Conservancy.  Dne 22. června 2016, Godot obdržel 20 000 dolarů od Mozilla Open Source Support (MOSS) v rámci ocenění "Mise Partners", které mají být použity k přidání WebSocketů, WebAssembly a podpory WebGL 2.0 .  Verze 3.0 byla vydána 29. ledna 2018, přidává vylepšené 3D vykreslování, podporu VR, a podporu C# (přes Mono). Také byl nahrazen zabudovaný 3D fyzický backend Bullet fyzickou engine.

Seznam her.

Mnoho her od OKAM Studio bylo vytvořeno pomocí Godot engine. Existuje také mnoho komunitně vyvíjených open-source her.

O názvu.

Hlavní vývojář Juan Linietsky uvedl v prezentaci, že název Godot souvisí s hrou od Samuela Becketta Čekání na Godota, neboť představuje nikdy nekončící přání přidávat nové funkce do enginu, tak aby se dostat blíže ke kompletnímu produkt, kterým ale nikdy nebude.

Godot je 2D a 3D multiplatformní open source herní engine pod licencí MIT vyvinutý komunitou, byl interně používán v několika společnostech v Latinské Americe, předtím než byl uvolněn jako open-source a zpřístupněn veřejnosti. Vývojové prostředí běží na Windows, macOS a Linux (oba 32 a 64 bit) a může vytvářet hry cílené na PC, konzole, mobily a webu.

Godot is a 2D and 3D, cross-platform, free and open-source game engine released under the MIT license. It was initially developed for several companies in Latin America prior to its public release. The development environment runs on multiple operating systems including Linux, macOS, and Windows. Godot can create games targeting PC, mobile, and web platforms.


Rodina.

Lady Eleonora Hollandová se narodila v roce 1386 v Uphollandu v Lancashire v Anglii jako jedno z dětí Tomáše Hollanda, 2. hraběte z Kentu a Alice FitzAlanové, dcery 10. hraběte z Arundelu Richarda FitzAlana. Eleonora měla stejné jméno jako její starší sestra, manželka Rogera Mortimera, 4. hraběte z March, které se říkalo Aliénor. Obě se jmenovaly po babičce z matčiny strany. Eleonořin otec byl polorodý bratr Richarda II. Anglického. Měli stejnou matku. Eleonořin bratr Tomáš Holland, 1. vévoda ze Surrey, byl v roce 1400 sťat v Cirencesteru davem rozzuřených občanů za svou roli v Epiphany Rising (neúspěšné povstání proti Jindřichovi IV.). Tomášovým dědicem hrabství Kent se stal další z Eleonořiných starších bratrů, Edmund Holland, jehož spoludědičkou se Eleonora stala.  Jejími prarodiči byli Tomáš Holland, 1. hrabě z Kentu a Jana z Kentu, matka krále Richarda II. ze svého druhého manželství s černým princem Eduardem. Prarodiči z matčiny strany pak byli Richard FitzAlan, 10. hrabě z Arundelu a Eleonora z Lancasteru.

Manželství a potomci.

Eleonora se 23. května 1399 stala první manželkou sira Tomáše Montacuta, syna Jana Montagu, 3. hraběte ze Salisbury a Maud Francisové. V době svatby jí bylo třináct let. Tomáš se později stal jedním z nejdůležitějších velitelů Stoleté války. Eleonora nepřevzala titul hraběnky ze Salisbury do 14. června 1409, kdy byl titul hraběte ze Salisbury Tomášovi nominálně obnoven. Tomáš dosáhl navrácení majetku, který byl zabaven jeho otci za účast na povstání Epiphany, za kterou byl v roce 1400 spolu s Eleonořiným bratrem Tomášem popraven. Eleonořin strýc Jan Holland, 1. vévoda z Exeteru, který byl také součástí spiknutí, rozvášněnému davu unikl a byl chycen v Essexu, poté byl na příkaz Eleonořiny tety, Jany FitzAlanové, tchyně Jindřicha IV., popraven.  Tomáš a Eleonora si vytvořili domov v Bisham Manor v Berkshire. Měli spolu jednu dceruː  Eleonora zemřela někdy po roce 1413. Pohřbena byla v opatství Bisham.  Tomáš se podruhé oženil před rokem 1424. Jeho druhou manželkou se stala Alice Chaucerová, vnučka věhlasného autora Geoffreyho Chaucera. Jejich manželství bylo bezdětné. Tomáš byl 27. října 1428 smrtelně raněn při obléhání Orléans a zemřel po několika dnech, 3. listopadu 1428.  Alice, dcera Tomáše a Eleonory, se stala po otci suo jure 5. hraběnkou ze Salisbury. Přes Alici byla Eleonora babičkou Richarda Nevilla a prababičkou Cecílie Bonvillové, která se stala jednou z nejbohatších anglických dědiček 15. století. Eleonora byla také pra praprababičkou královny Kateřiny Parrové, šesté a poslední manželky Jindřicha VIII.

Eleonora Hollandová (1386 – po roce 1413) byla anglická šlechtična, dcera Tomáše Hollanda, 2. hraběte z Kentu, nevlastního bratra krále Richarda II. Byla první manželkou Tomáše Montagu, 4. hraběte ze Salisbury.

Eleanor Holland, Countess of Salisbury (1386- after 1413), was an English noblewoman, the daughter of Thomas Holland, 2nd Earl of Kent, a half-brother of King Richard II of England. She was the first wife of Thomas Montagu, 4th Earl of Salisbury. One of her brothers was Edmund Holland, 4th Earl of Kent, to whom she was co-heiress. She is not to be confused with her eldest sister Alianore Holland, Countess of March who bore the same name.


Život a kariéra.

Sciama se narodil v Manchesteru v Anglii jako syn Nelly Adesové a Abrahama Sciamy. Měl Syrsko-Židovský původ, jeho otec se narodil v Manchesteru a jeho matka se narodila v Egyptě, oba ale měli kořeny v Aleppu v Sýrii.  Sciama získal doktorát v roce 1953 na univerzitě v Cambridgi pod vedením Paula Diraca, jeho disertace se týkala Machova principu a setrvačnosti. Jeho práce později ovlivnila formování skalárně-tenzorové teorie gravitace.  Učil na Cornellově univerzitě, King's College v Londýně, Harvardově univerzitě a Texaské univerzitě v Austinu, většinu své kariéry ale strávil v Cambridgi (50 a 60 léta) a na Oxfordské univerzitě (70 a raná 80 léta). V roce 1983 se přestěhoval z Oxfordu do Terstu, kde se stal profesorem astrofyziky na Mezinárodní škole pro pokročilá studia (SISSA), a konzultantem Mezinárodního centra pro teoretickou fyziku.  Během 90 let dělil čas mezi Terst a Oxford, kde působil jako hostující profesor až do konce života.  Sciama vytvořil spojení mezi některými tématy v astronomii a astrofyzice. Zabýval se rádiovou astronomií, rentgenovou astronomií, kvasary, anizotropií reliktního záření, mezihvězdným a mezigalaktickým prostředím, astročásticovou fyzikou a povahou temné hmoty. Nejvýznamnější byla ale jeho práce v obecné relativitě, s a bez kvantové teorie a černých děr. Pomohl oživit klasickou relativistickou alternativu k obecné relativitě známou jako Einsteinova-Cartanova gravitace.  V začátcích své kariéry podporoval Hoyleovu teoriiustáleného stavu vesmíru, a spolupracoval s jejími hlavními zastánci Hoylem, Hermannem Bondim a Thomasem Goldem. Když ale důkazy začaly v 60. letech hovořit proti ustáleném stavu vesmíru (reliktní záření), Sciama teorii opustil.  Během posledních let života se Sciama začal zajímat o problém temné hmoty v galaxiích. Věnoval se teorii temné hmoty, která se skládá z těžkých neutrin.  Řada předních astrofyziků a kosmologů moderní éry úspěšně absolvovala doktorské studium pod Sciamovým vedením, zejména: Sciama také silně ovlivnil Rogera Penrose, který mu věnoval svou knihu "The Road to Reality". Skupina, kterou vedl v 60. letech v Cambridgi (zahrnovala Ellise, Hawkinga, Reese, a Cartera) se ukázal jako velmi vlivná.  Sciama byl roku 1982 zvolen členem Královské společnosti. Byl také čestným členem Americké akademie umění a věd, Americké filozofické společnosti a Akademické obce Lincei v Římě. Sloužil jako prezident Mezinárodní společnosti pro obecnou relativitu a gravitaci (1980-1984).  V roce 1959 se oženil s Lidií Dinaovou, sociální antropoložkou. Měl s ní dvě dcery.  Jeho práce na SISSA a Oxfordské univerzitě vedla k vytvoření série přednášek na jeho počest, Dennis Sciama Memorial Lectures. V roce 2009 pojmenoval Ústav kosmologie a gravitace na University of Portsmouth novou budovu jeho jménem a o dva roky později získal jeho jméno také nový superpočítač.  Byl ateista.

V populární kultuře.

Sciama byl zobrazen v řadě biografických projektů o svém nejslavnějším studentovi Stephenu Hawkingovi:

Dennis William Siahou Sciama (18. listopadu 1926 – 18./19. prosince 1999) byl britský fyzik, který díky své vlastní práci a práci jeho studentů, hrál hlavní roli v rozvoji britské fyziky po druhé světové válce. Je považován za jednoho z otců moderní kosmologie.

Dennis William Siahou Sciama, (; 18 November 1926 – 18/19 December 1999) was a British physicist who, through his own work and that of his students, played a major role in developing British physics after the Second World War. He was the Ph.D supervisor to many famous cosmologists, including Stephen Hawking, Martin Rees and David Deutsch; he is considered one of the fathers of modern cosmology.


Mládí.

Šklovskij se narodil v Hluchivě, městě v ukrajinské části ruské říše, do chudé ukrajinské židovské rodiny. Po absolvování sedmileté střední školy pracoval jako předák na stavbě Bajkalsko-Amurské magistrály. V roce 1933 začal studovat Fyzikálně-matematickou fakultu Moskevské státní univerzity.  Studoval až do roku 1938, kdy začal vyučovat postgraduální kurz v oddělení astrofyziky na Šternbergově astronomickém institutu, kde zůstal pracovat až do konce života. Zemřel v Moskvě ve věku 68 let.

Výzkum.

Specializoval se na teoretickou astrofyziku a radiovou astronomii, dále na studium slunečních korón, supernov, kosmického záření a jejich původu. V roce 1946 ukázal, že rádiové záření přicházející k nám ze Slunce pochází od ionizované vrstvy jeho koróny. Vyvinul matematické metody pro rozlišení mezi tepelnými a netepelnými rádiovými vlnami v Mléčné dráze. Dále je známý pro svůj návrh, že záření z Krabí mlhoviny je synchrotronovým zářením, ve kterém neobvykle energické elektrony zatáčejí prostřednictvím magnetického pole při rychlosti blízké rychlosti světla. Šklovskij navrhl, že kosmické záření z výbuchu supernovy do vzdálenosti 300 světelných let od Slunce by mohlo být zodpovědné za některá hromadná vymírání života na Zemi.  V roce 1959 zkoumal orbitální pohyby Marsova vnitřního satelitu Phobosu. Došel k závěru, že jeho oběžná dráha je ve stádiu rozpadu, a poznamenal, že pokud tento by byl tento rozpad přičítán tření o atmosféru Marsu, pak by satelit musel mít výjimečně nízkou hustotou. V této souvislosti vyslovil návrh, že by Phobos mohl být dutý, a pravděpodobně umělého původu. Tento výklad byl později vyvrácen podrobnějším studiem, ale zjevný náznak mimozemského vlivu podnítil představivost veřejnosti, i když je nejasné, jak vážně Šklovskij toto tvrzení myslel. Nicméně Šklovskij a Sagan argumentovali pro vážné úvahy o "paleokontaktu" s mimozemšťany na počátku historické éry a pro zkoumání mýtů a náboženských tradic na důkaz takového kontaktu.  Jeho kniha z roku 1962 ("Vesmír, život, inteligence"), byla rozšířena a znovu vydána v roce 1966 americkým astronomem Carlem Saganem, který je podepsán jako spoluautor, pod názvem "Intelligent Life in the Universe" (1966). Šlo o první komplexní diskusi o této oblasti. Diskutovali biologické stejně jako astronomické otázky předmětu, její unikátní formát, střídající se odstavce napsali Šklovskij i Sagan, čímž prokázali hluboké vzájemné porozumění a mohli tak vyjádřit své názory bez kompromisů.  V roce 1967, ještě před objevem pulsarů zkoumal Šklovskij v rentgenovém a optické záření objekt Scorpius X-1 a správně dospěl k závěru, že záření přichází z akreující neutronové hvězdy.

Citace.

V září 1965, učinil následující prohlášení, pokud jde o vyhlídky lidstva do budoucnosti:

Osobní život.

Jeho monografie, "Five Billion Vodka Bottles to the Moon: Tales of a Soviet Scientist," byla publikována po jeho smrti v roce 1991 nakladatelstvím W. W. Norton & Co.  V této své knize Šklovskij připomíná svou návštěvu Philipa Morrisona, který v roce 1959 se svým kolegou Giuseppe Cocconim z Cornellovy univerzity sepsal článek do časopisu Nature, který ohlašuje začátek moderního pátrání po mimozemském životě, a jejich diskusi o těchto otázkách.  Byl známý pro jeho ostrý vtip a extrémní sympatie. Kolegové v oddělení astronomie na Kalifornské univerzitě v Berkeley vzpomínají jeho návštěvu v roce 1970. Jako autor knihy "Intelligent Life in the Universe" byl tázán postgraduálním studentem, zda jsou pozorování UFO v Sovětském svazu stejně běžná jako ve Spojených státech. "Ne," odpověděl. "V této oblasti jsou Američané daleko vyspělejší než my."

Josif Samuilovič Šklovskij (; – 3. března 1985) byl sovětský astronom a astrofyzik. Je znám díky své práci v teoretické astrofyzice a jiných tématech, jakož i jako autor knihy z roku 1962 o mimozemském životě, jejíž revidovanou a rozšířenou verzi pomohl napsat americký astronom Carl Sagan v roce 1966 jako "Intelligent Life in the Universe".  V roce 1960 obdržel Leninovu cenu a v roce 1972 Medaili Catheriny Bruceové. Asteroid 2849 Šklovskij a kráter Šklovskij (na Marsově měsíci Phobosu) jsou pojmenovány na jeho počest. Od roku 1966 byl korespondenčním členem Sovětské akademie věd.

Iosif Samuilovich Shklovsky (; sometimes transliterated "Josif, Josif, Shklovskii, Shklovskij") (1 July 1916 – 3 March 1985) was a Soviet astronomer and astrophysicist. He is remembered for work in theoretical astrophysics and other topics, as well as for his 1962 book on extraterrestrial life, the revised and expanded version of which was co-authored by American astronomer Carl Sagan in 1966 as "Intelligent Life in the Universe".  He won the Lenin Prize in 1960 and the Bruce Medal in 1972. Asteroid 2849 Shklovskij and the crater Shklovsky (on the Martian moon Phobos) are named in his honor. He was a Corresponding Member of Soviet Academy of Sciences since 1966.


Historie.

Proces objevil Carl Friedrich Claus, německý chemik pracující v Anglii. Roku 1883 na svůj postup získal britský patent. Proces byl později značně modifikován německým koncernem IG Farben. V současnosti se také využívají dále modifikované varianty s vyšším stupněm konverze (SuperClaus atd.)

Popis procesu.

Rafinací zemního plynu a ropy se vzniká odpadní kyselý plyn, obsahující oxid uhličitý, sulfan a malé množství uhlovodíků.  Plyny s obsahem HS vyšším než 25 % mohou být Clausovým procesem zpracovány přímo, v případě nižších vstupních koncentrací se používá upravený proces (předehřev plynů, rozdělení toků atd.).  Clausův proces lze rozdělit do dvou hlavních fází: termické a katalytické.

Termická fáze.

Během termické fáze se plyn obsahující sulfan spaluje s nižším než stechiometrickým množstvím vzduchu za teplot nad 850 °C, a následně se elementární síra vysráží v navazujícím chladiči procesního plynu.  Obsah HS a koncentrace dalších hořlavých složek (uhlovodíky nebo amoniak) určují místo, kde dochází k hoření vstupního plynu. Kyselé plyny bez jiných hořlavých komponent kromě HS jsou spalovány odděleně od centrální komory pece podle následující chemické reakce:  Jedná se o silně exotermní totální oxidaci sulfanu za vzniku oxidu siřičitého, který je dále zreagován v následujících reakcích. Nejdůležitější z nich je Clausova reakce:  Celková reakce je:  Tato rovnice ukazuje, že v samotné termické fázi dochází ke konverzi dvou třetin sulfanu na síru.  Plyny s obsahem amoniaku jsou spalovány v centrální komoře pece. Do komory je vháněno množství vzduchu dostatečné na to, aby došlo ke kompletnímu spálení všech uhlovodíků a amoniaku. Objemový poměr vzduchu a kyselého plynu je udržován tak, aby celkově 1/3 všeho sulfanu (HS) byla konvertována na SO. Tím je zajištěno dosažení stechiometrického poměru pro Clausovu reakci v následující katalytické fázi.  Oddělení spalovacích procesů zajišťuje dodržení přesných potřebných množství vzduchu pro jednotlivé procesy v závislosti na složení vstupního plynu. Kvůli snížení objemu procesního plynu nebo dosažení vyšších spalovacích teplot je někdy do komory dávkován čistý kyslík. V průmyslové praxi se využívá několika technologií využívajících kyslíkové nízko- nebo vysokoobohacování spalovacího vzduchu, pro které jsou také konstruovány speciální hořáky.  Běžně v termické fázi dochází k přeměně 60 až 70 % celkového množství sulfanu na síru.  Hlavní část horkých plynů vycházejících ze spalovací komory proudí přes chladič procesního plynu a ochladí se natolik, aby obsažená síra zkondenzovala. Teplo předané ochlazením procesního plynu a kondenzační teplo slouží k výrobě středo- nebo nízkotlaké páry. Zkondenzovaná síra je odváděna z chladiče.  Síra v termické fázi tvoří vysoce reaktivní diradikály S, které se slučují na alotrop S

Vedlejší reakce.

Během termálního kroku Clausovy reakce dochází k těmto dalším reakcím:

Katalytický krok.

Clausova reakce pokračuje katalytickou fází s aktivovaným oxidem hlinitým nebo oxidem titaničitým, která dále zvyšuje výnos síry. Další sulfan (HS) reaguje s oxidem siřičitým (SO), vytvořeným spalováním v peci podle Clausovy reakce, a vzniká další plynná elementární síra.  Jeden z uvažovaných mechanismů uvádí, že S(6) a S(8) desorbují z aktivní vrstvy katalyzátoru se současnou tvorbou stabilní cyklické elementární síry.  Katalytické získávání síry sestává z tří kroků: ohřev, katalytická reakce a chlazení s kondenzací. Tyto tři kroky jsou normálně opakovány maximálně třikrát.  Prvním krokem v katalytické fázi je ohřev plynu. Tím se zabrání kondenzaci síry na katalytickém loži a tím jeho zanesení a znehodnocení. Požadované provozní teploty každého jednotlivého katalytické stupně se dosáhne ohřevem plynu v přehřívačích ("reheater").  V průmyslové praxi se užívá několika metod opětovného ohřevu:  Běžně doporučovaná provozní teplota prvního katalytického stupně je 315 °C až 330 °C (teplota katalytického lože). Tato vysoká teplota v prvním stupni také napomáhá hydrolyzovat karbonylsulfid (COS) a sirouhlík (CS), které vznikají v peci a nelze je v Clausově procesu jinak odstranit.  Účinnost katalytické konverze roste s klesající teplotou, je však nutné zabezpečit, aby pracovní teplota v každém stupni byla nad teplotou rosného bodu síry. Běžné provozní teploty navazujících katalytických stupňů jsou 240 °C pro druhý stupeň a 200 °C pro třetí stupeň.  Proud procesního plynu z katalytických reaktorů se v navazujícím kondenzátoru zchladí na asi 150–130 °C. Kondenzační teplo je využito na výrobu páry v plášťovém prostoru kondenzátoru.  Proudy zkapalněné síry z chladičů, kondenzátorů a koncového separátoru jsou odvedeny do odplynovací jednotky, kde se odstraní plyny rozpuštěné v síře, především HS.  Zbytkový plyn ("tail gas") z Clausova procesu stále obsahuje hořlavé složky a sirné sloučeniny (HS, H a CO). Je buď spálen nebo dále odsířen v jednotce čištění zbytkových plynů.

Clausův proces s teplotou pod rosným bodem síry.

Konvenční Clausův proces popsaný výše má omezení konverze kvůli dosažení reakční rovnováhy. Jako u všech exotermních reakcí, vyšší stupeň konverze lze dosáhnout snížením reakční teploty. Clausův reaktor však musí pracovat při teplotě vyšší než je rosný bod síry (120–150 °C) aby nedošlo k zanesení katalyzátoru zkapalněnou sírou. Řešením tohoto problému je paralelní zapojení dvou reaktorů, kde jeden je provozní a druhý rezervní. Jakmile se první reaktor nasytí adsorbovanou sírou, přepne se vstupní proud do rezervního reaktoru. První reaktor se následně regeneruje proudem procesního plynu předehřátého na 300–350 °C, který odpaří síru. Tento proud se odvádí do kondenzátoru, kde se síra odloučí.

Bilance procesu.

Na každou tunu získané síry je vyrobeno 2,6 tuny páry.  Fyzikální vlastnosti elementární síry vyrobené Clausovým procesem se mohou lišit od vlastností síry získané využitím jiných postupů. Síra se obvykle převáží v kapalném stavu (bod tání je 115 °C). V případě běžné síry se její viskozita rychle zvyšuje při překročení teploty 160 °C kvůli formování polymerních řetězců; toto však neplatí pro síru získanou Clausovým procesem. Další anomálií je klesající rozpustnost zbytkového HS v kapalné síře s její klesající teplotou. To znamená, že jedovatý a výbušný sulfanový plyn se může hromadit v horní části zásobníku kapalné síry, kde dochází k jejímu chladnutí. Vysvětlením této anomálie je endotermní reakce síry se sulfanem na polysulfan.

Clausův proces je v současnosti nejpoužívanějším postupem pro odsíření ropy a zemního plynu a současně hlavním průmyslovým procesem výroby síry. Elementární síra se při něm získává spalováním sulfanu na oxid siřičitý a následnou katalytickou reakcí oxidu siřičitého se zbylým sulfanem. Proces patentoval německý chemik Carl Friedrich Claus v roce 1883 a postupem času se stal průmyslovým standardem.  Sulfan vzniklý například hydrodesulfurací rafinérských produktů je v Clausových jednotkách přeměněn na síru. Tato reakce probíhá ve dvou krocích:  Naprostá většina ze světové roční produkce 64 milionů tun síry v roce 2005 vznikla jako vedlejší produkt rafinérií a jiných závodů na zpracování uhlovodíků. Síra se používá na výrobu kyseliny sírové nebo pro výrobu léčiv, kosmetiky, hnojiv a gumárenských produktů. Elementární síra se používá jako hnojivo a pesticid.

The Claus process is the most significant gas desulfurizing process, recovering elemental sulfur from gaseous hydrogen sulfide. First patented in 1883 by the chemist Carl Friedrich Claus, the Claus process has become the industry standard. C. F. Claus was born in Kassel in the German State of Hessen in 1827, and studied chemistry in Marburg before he emigrated to England in 1852. Claus died in London in the year 1900.  The multi-step Claus process recovers sulfur from the gaseous hydrogen sulfide found in raw natural gas and from the by-product gases containing hydrogen sulfide derived from refining crude oil and other industrial processes. The by-product gases mainly originate from physical and chemical gas treatment units (Selexol, Rectisol, Purisol and amine scrubbers) in refineries, natural gas processing plants and gasification or synthesis gas plants. These by-product gases may also contain hydrogen cyanide, hydrocarbons, sulfur dioxide or ammonia.  Gases with an HS content of over 25% are suitable for the recovery of sulfur in straight-through Claus plants while alternate configurations such as a split-flow set up or feed and air preheating can be used to process leaner feeds.  Hydrogen sulfide produced, for example, in the hydro-desulfurization of refinery naphthas and other petroleum oils, is converted to sulfur in Claus plants. The reaction proceeds in two steps:  The vast majority of the 64,000,000 tonnes of sulfur produced worldwide in 2005 was byproduct sulfur from refineries and other hydrocarbon processing plants. Sulfur is used for manufacturing sulfuric acid, medicine, cosmetics, fertilizers and rubber products. Elemental sulfur is used as fertilizer and pesticide.


Pozadí události.

V březnu roku 1945 začínala být válečná situace Německa neudržitelná a zoufalá. Bylo jasné, že se blíží konec války, a většina dříve zabraného území byla znovu osvobozena. Bitva v Ardenách dopadla pro Německo neúspěšně a spojenecké armády postupovaly z východu i ze západu na Německo. Hitler však odmítl složit zbraně a namísto kapitulace vydal toto nařízení, které mělo zabránit tomu, aby německé prostředky padly do rukou nepřítele.

Reakce Speera a výkon rozkazu.

Albert Speer, Hitlerův hlavní architekt a tehdejší ministr zbrojního a válečného průmyslu, byl tímto výnosem šokován, rozkazu tedy bezprostředně neuposlechl. V průběhu dalších dní Speer v doprovodu Walthera Rohlanda a jeho kolegů z rúrského štábu ministerstva zbrojení objížděl západní kraje Německa se záměrem vymluvit župním vedoucím jejich očekávanou ochotu splnit Hitlerův rozkaz (částečně za užití obvykle nacistické argumentace o nutnosti zachovat objekty a zařízení pro válečnou produkci, která byla pro dosažení vítězství nezbytná). Speer župní vedoucí přesvědčil, že Hitlerovy evakuační rozkazy jsou neproveditelné. Albert Speer přednesl Hitlerovi žádost o zrušení tohoto rozkazu. Hitler mu nevyhověl a dal mu 24 hodin, aby svůj postoj přehodnotil. Po této lhůtě Speer vyjádřil Hitlerovi podporu a rozhodl se rozkazu uposlechnout, ale jen naoko. Přiměl Hitlera, aby původní směrnici z devatenáctého března doplnil o nové nařízení, jež ministrovi zbrojení dávalo výhradní pravomoc rozhodovat o ničení průmyslových objektů a infrastruktury. Jako ministr nadále pokračoval v maření rozkazu zničit celé vnitřní území nacistického Německa, což Hitler podle všeho minimálně tušil a tajně to toleroval. Tím zamezil proměně Německa ve ,spálenou zemi", kterou diktátor předtím nařídil (třebaže Wehrmacht během ústupu zničil řadu důležitých mostů). Speer si do svých akt poznamenal Hitlerův souhlas s tím, že na rozdíl od obrovského Ruska neměla taktika ,spálené země" pro tak malé území jako Německo význam. Bezprostředně poté rozeslal patřičně pozměněný Hitlerův rozkaz, jenž nově ponechával způsob provedení výhradně na ministrovi zbrojení. Třetího dubna odpověděl na žádost župního vedoucího Ueberreithera (Dolní Podunají) o povolení zničit vodárny a elektrárny: ,Podle Vůdcova nařízení z 30. 3. 1945 se politika spálené země ruší." A zdůraznil, že dočasné vyřazení z provozu ,plně uspokojuje Vůdcem sledovaný cíl". Velitelství Wehrmachtu (Oberkommando der Wehrmacht, OKW) 3. dubna prohlásilo, že i přes vůdcův rozkaz zničit všechna zařízení, které by nepřítel mohl využít, bylo v některých případech účelnější demolici nahradit ,dlouhodobým vyřazením z provozu" (německy: "nachhaltige Unterbrechung"), které by mohlo skončit, jakmile by se naskytla možnost mosty znovu obsadit. Ve věci ničení vojensky důležitých zařízení si Wehrmacht evidentně chtěl vyhradit právo rozhodnout dle vlastního uvážení. Rozkaz tedy v plném dosahu proveden nikdy nebyl, demolice se dotkla pouze pár vybraných objektů. Přesně měsíc po upraveném vydání znění rozkazu dne 30. dubna spáchal Adolf Hitler sebevraždu.

„Nařízení o demolicích v Říši“ (německy: "Befehl betreffend Zerstörungsmaßnahmen im Reichsgebiet"), později znám jako „Neronův rozkaz“ (německy: "Nerobefehl"), byl příkaz vydaný 19. března 1945 Adolfem Hitlerem, který nařizoval zničení všech vojenských, dopravních, zpravodajských, průmyslových a zásobovacích zařízení a staveb a také veškerých cenných věcí na území Třetí říše, které by mohly být nepřítelem zabrány a zneužity ve válce. Dále také měli občané Německa okamžitě opustit území získané Sověty pod sankcí zastřelení. Dohlížitelem na splnění rozkazu měl být Albert Speer, ministr zbrojního a válečného průmyslu nacistického Německa a hlavní architekt Adolfa Hitlera. Jméno příkazu nese název podle legendárního požáru Říma, ke kterému došlo roku 64 n. l, a který je nejčastěji přičítán císaři Nerovi.

The Nero Decree () was issued by Adolf Hitler on March 19, 1945 ordering the destruction of German infrastructure to prevent their use by Allied forces as they penetrated deep within Germany. It was officially titled Decree Concerning Demolitions in the Reich Territory ("Befehl betreffend Zerstörungsmaßnahmen im Reichsgebiet") and has subsequently become known as the Nero Decree, after the Roman Emperor Nero, who supposedly engineered the Great Fire of Rome in 64 AD. The decree was deliberately disobeyed by Albert Speer.


Číslice.

Čísla v hebrejštině od nuly do jednoho milionu. Hebrejská abeceda se už jen omezeně používá pro vyjádření číslic, je rozšířená na kalendářích. V jiných případech se používají arabské číslice. Základní a řadové číslovky se musí rodem shodovat s podstatným jménem, které popisují. Není-li takové podstatné jméno (například telefonní číslo), používá se ženský rod. Pro řadové číslice větší než deset se používají základní číslovky a čísla nad hodnotu 20 nemají žádný rod.

Řadové číslice.

Poznámka: Pro řadová čísla větší než 10 se místo toho používají číslovky základní.

Základní číslice.

Poznámka: Pro čísla větší než 20 se rod neuplatňuje.

Mluvení a psaní.

Základní a řadové číslovky se musí se shodovat v rodě (mužský nebo ženský; smíšené skupiny jsou považovány za mužské) s podstatným jménem, které popisují. Není-li takové podstatné jméno (například telefonní číslo nebo číslo domu v uliční adrese), používá se ženský rod. Řadové číslovky musí také souhlasit s počtem a jednoznačným postavením jako ostatní přídavná jména. Základní číslice předcházejí podstatné jméno (např. šloša jeladim), s výjimkou číslice jedna, která ho následuje (např. jeled echad). Číslo dvě je zvláštní - číslice šnajim (m.) a štajim (ž.) se mění na šnej (m.) a štej (ž.), když jsou následované podstatným jménem, které počítají. Pro řadové číslice (čísla určující pozici) větší než deset se používají číslice základní.

Výpočty.

Hebrejský numerický systém funguje na aditivním (sčítacím) principu, ve kterém jsou přidány číselné hodnoty písmen, aby dohromady vytvořily celek (celé číslo). Například 177 je reprezentováno jako קעז, které (zprava doleva) odpovídá 100 + 70 + 7 = 177.  Matematicky tento typ systému vyžaduje 27 znaků (1-9, 10-90, 100-900). V praxi se poslední písmeno, "tav" , (které má hodnotu 400) používá v kombinaci se sebou samým a/nebo jinými znaky od "kof" (100) kupředu směřujíc, aby se vytvořila čísla od 500 výše. Alternativně dvaceti dvou znaková hebrejská číselná sada se někdy rozšiřuje na 27 za použití pěti "sofit" (koncových) forem hebrejských písmen.

Klíčové výjimky.

Podle konvence jsou čísla 15 a 16 reprezentována jako ט"ו (9 + 6) a ט"ז (9 + 7), respektive, aby se vyhnuly použití kombinací dvou písmen י-ה (10 + 5) a י-ו (10 + 6), které jsou alternativou psané formy pro Boží jméno v každodenní psaní. V kalendáři se toto projevuje každý úplněk, protože všechny hebrejské měsíce začínají při novém měsíci.  Kombinace, která by vyhláskovala slova s negativními konotacemi jsou někdy vyloučena přehazováním pořadí písmen. Například 744, které by mělo být napsáné jako תשמ"ד (ve smyslu "vy/to budete/bude zničeni/o"), může místo toho být psáno jak תשד"מ nebo תמש"ד (znamenající "konec démona").

Využití koncových písmen.

Hebrejský číselná soustava se někdy rozšiřuje o pět poslední písemných forem - ך (500), ם (600), ן (700), ף (800), ץ (900), která jsou pak použita k označení čísel od 500 do 900.  Alternativní formy pro čísla 500 až 900 jsou ת״ק (500), ת״ר (600), ת״ש (700), ת״ת (800), תת״ק (900).

Geršajim.

Geršajim (U + 05F4 v Unicode a připomínající dvojité uvozovky) (někdy mylně označované jako "merkcha'ot," což jsou hebrejsky dvojité uvozovky) se vkládají před (vpravo) poslední (vlevo) písmeno, což znamená, že posloupnost písmen reprezentuje slovo spíše než číslo. Používají se v případě, kdy je číslo představované dvěma nebo více hebrejskými číslicemi (např. 28 → כ"ח ).  Podobně se jednoduchý Gereš (U + 05F3 v Unicode, podobající se jednoduchým uvozovkám) připojuje (vlevo) po jednom písmenu ukazujíc, že znak reprezentuje číslo spíše než (jednoznakové) slovo. Používá se v případě, kdy je číslo reprezentováno jedinou hebrejskou číslicí (např. 100 → ק' ).  Je třeba poznamenat, že Gereš a Geršajim pouze naznačují ""ne (normální) slovo"." Kontext obvykle určuje, zda označují číslo nebo něco jiného (například ""zkratku"").  Alternativní způsob se používal ve starých rukopisech a stále se používá na novodobých náhrobcích, kdy se dává tečka nad každý znak číslice.

Desítkový systém.

V tisku se pro většinu účelů v moderní hebrejštině používají arabské číslice. Hebrejské číslice se dnes používají hlavně pro zápis dnů a roků hebrejského kalendáře; s odkazem na tradiční židovské texty (zejména na biblické kapitoly a verše a na talmudská folia); jako odrážky nebo číslované seznamy (podobně jako "A," "B," "C", "atd." v češtině); a v numerologii (gematrie).

Tisíce a formáty data.

Tisíce se počítají odděleně a počet tisíců předchází zbytku čísla ("vpravo" , protože hebrejština se čte zprava doleva). Neexistují žádné zvláštní značky znamenající, že "počet" začíná nad tisíci, což může teoreticky vést k nejednoznačnosti, i když se někdy používá znak jednoduché uvozovky po znacích. Při zadávání roku hebrejského kalendáře v současném tisíciletí pisatelé obvykle vynechávají tisíce (kterých je v současnosti pět [ ]), ale pokud není, tak se bere, že to znamená 5 * 1000, bez dvojznačnosti. Současný izraelské mince zobrazují i tisíce.

Příklady data.

"Pondělí, 15. adar 5764" (kde 5764 = 5 (× 1000) + 400 + 300 + 60 + 4; a 15 = 9 + 6):  "Čtvrtek, 3 Nisan 5767" (kde 5767 = 5 (× 1000) + 400 + 300 + 60 + 7):  Chcete-li vidět, jaké je "dnešní" datum zapsáno v hebrejském kalendáři, podívejte se například na hebrejský převodník dat.

Poslední roky.

5780 (2019 - 20) = תש"ף  5779 (2018-19) = תשע"ט  5778 (2017-18) = תשע"ח  5772 (2011-12) = תשע"ב  5771 (2010-11) = תשע"א  5770 (2009-10) = תש"ע  5769 (2008-09) = תשס"ט  5761 (2000-01) = תשס"א  5760 (1999-1900) = תש"ס

Podobné systémy.

Abdžadské číslice jsou až do čísla 400 stejné s hebrejskými číslicemi. Řecké čísla se liší od těch hebrejských od čísla 90 a vyšších, protože v řecké abecedě neexistuje ekvivalent pro "tsadi" (צ).

Systém hebrejských číslic je kvazidesítková abecední číselná soustava používající písmena hebrejské abecedy. Vznikl úpravou systému řeckých číslic na konci 2. století před naším letopočtem.  Současná číselná soustava se také označuje jako "hebrejské abecední číslice", aby se odlišila od dřívějších systémů psaní číslic používaných v klasické antice. Tyto systémy se vyvinuly z užívání aramejského a fénického písem doloženého kolem roku 800 př. n. l. z tzv. "samařských ostraka" a někdy známého jako "hebrejsko-aramejské číslice", které odvozuje svůj původ od egyptských hieratických číslic.  Řecký systém byl přijat v helénistické judaismu a používal se v Řecku od asi 5. století před naším letopočtem.  V tomto systému není žádný znak pro nulu a numerické hodnoty pro jednotlivá písmena se sčítají. Každé jednotce (1, 2, …, 9) je přiřazen samostatný znak, každé desítce (10, 20, …, 90) samostatný znak a čtyřem prvním stovkám (100, 200, 300, 400) také samostatný znak. Vyšší stovky (500, 600, 700, 800 a 900) jsou reprezentovány součtem dvou nebo tří znaků, které představují první čtyři stovky. Pro vyjádření číslic od 1000 do 999 999 se používají opakovaně stejná písmena jako tisíce, desetitisíce a statisíce. Ve značné míře používá tyto transformace gematrie (židovská numerologie).  V dnešním Izraeli se skoro ve všech případech (peníze, věk, datum v občanském kalendáři) používá desetinný systém arabských číslic (0, 1, 2, 3, atd.). Hebrejské číslice se používají pouze ve speciálních případech, například při používání hebrejského kalendáře nebo v číslovaném seznamu (obdoba a, b, c, d, atd), podobně jako se římské číslice používají na Západě.

The system of Hebrew numerals is a quasi-decimal alphabetic numeral system using the letters of the Hebrew alphabet. The system was adapted from that of the Greek numerals in the late 2nd century BCE.  The current numeral system is also known as the "Hebrew alphabetic numerals" to contrast with earlier systems of writing numerals used in classical antiquity. These systems were inherited from usage in the Aramaic and Phoenician scripts, attested from c. 800 BC in the so-called Samaria ostraca and sometimes known as "Hebrew-Aramaic numerals", ultimately derived from the Egyptian Hieratic numerals.  The Greek system was adopted in Hellenistic Judaism and had been in use in Greece since about the 5th century BC.  In this system, there is no notation for zero, and the numeric values for individual letters are added together. Each unit (1, 2, ..., 9) is assigned a separate letter, each tens (10, 20, ..., 90) a separate letter, and the first four hundreds (100, 200, 300, 400) a separate letter. The later hundreds (500, 600, 700, 800 and 900) are represented by the sum of two or three letters representing the first four hundreds. To represent numbers from 1,000 to 999,999, the same letters are reused to serve as thousands, tens of thousands, and hundreds of thousands. Gematria (Jewish numerology) uses these transformations extensively.  In Israel today, the decimal system of Arabic numerals (ex. 0, 1, 2, 3, etc.) is used in almost all cases (money, age, date on the civil calendar). The Hebrew numerals are used only in special cases, such as when using the Hebrew calendar, or numbering a list (similar to a, b, c, d, etc.), much as Roman numerals are used in the West.


Kampaň.

Kampaň proti čtyřem škůdcům začala v roce 1958 z iniciativy Mao Ce-tunga a užšího vedení komunistické strany Číny, kteří chtěli udělat z Číny čistou zemi bez epidemií. Proto rozhodli, že musí dojít k likvidaci tzv. čtyř metel: komárů, much, krys (potkanů) a vrabců. První tři byli na seznam zařazeni kvůli šíření nakažlivých chorob jako tyfus, malárie a mor. Vrabci, zvláště pak vrabci polní, byli vybráni, neboť se předpokládalo, že jejich hlavní potravou jsou obilná zrnka, jichž prý každoročně zkonzumují 4,5 kg, tudíž údajně připravovali čínský lid o tisíce tun úrody ročně. Za účelem zabíjení zmíněných živočichů došlo k mobilizaci masy obyvatel, měl se zapojit každý občan starší pěti let. Vláda zahájila obrovskou propagandistickou kampaň provázenou mnoha slogany a plakáty. Nechala zhotovit velké množství plácaček na mouchy. Byly pořádány soutěže mezi školami, úřady a jinými pracovišti, kdo zabije víc škůdců. Zabití komáři a mouchy byli váženi, mrtvým krysám byly uřezávány a počítány ocásky. Zvláště ochotně, ba přímo nadšeně se do akce zapojili školáci, kteří velkou část vyučování trávili honem na škůdce. Nejviditelněji se kampaň projevila v boji proti vrabcům (a s nimi i jiným ptákům). Lidé se vyzbrojili vzduchovkami, praky, hrnci, pánvemi, klacky a jinými primitivními nástroji a pomůckami a pronásledovali vrabce, kdekoliv to bylo možné. Buď je zabíjeli přímo, likvidovali jim hnízda a rozšlapávali vajíčka, nebo dělali rámus a znemožňovali na hluk citlivým ptákům přistávat. Akce byly koordinovány a probíhaly tak, aby vrabci nemohli odlétnout na klidnější místo. Unavení ptáci pak padali z nebe buď mrtví nebo naprosto vysílení a nebyl problém je na zemi dobít.

Výsledek.

Během necelých dvou let byla populace čínských vrabců téměř zlikvidována. Odhaduje se, že jich Číňané zabili možná až 1 miliardu. Krys bylo zabito okolo 1,5 miliardy, mrtvých much naváženo cirka 100 000 tun, komárů přes 10 000 tun. Kampaň měla i zajímavé diplomatické konsekvence. Část vrabců našla útočiště na pozemcích některých zahraničních vyslanectví. Na polskou ambasádu poslali Číňané žádost o vstup za účelem likvidace místních vrabců. Zaměstnanci odmítli. „Antivrabčí“ komando vybavené bubny a hrnci pak ambasádu obklíčilo. Následovaly dva dny nepřetržitého lomozu a rachotu, jejichž výsledkem bylo vyhubení této lokální vrabčí populace. Poláci museli mrtvé ptáky sbírat lopatami.

Důsledky.

V dubnu 1960 už bylo jasné, že se kampaň proti vrabcům otočila proti svým vykonavatelům. Nikdo před začátkem akce podrobně nezkoumal a neřešil potravní návyky vrabců. V roce 1959 provedli biologové z čínské akademie věd pitvu několika vrabců a konečně se „zjistilo“, že jejich hlavní potravou byl hmyz, nikoliv obilná semínka. Protože však už nežili vrabci a mnozí další ptáci, došlo k nekontrolovanému rozmnožení mnoha druhů hmyzu, především sarančat a housenek. Úroda místo aby vzrostla, výrazně poklesla. Kampaň tak nechtěně přispěla k rozvíjejícímu se hladomoru, způsobenému dalšími nepromyšlenými, živelnými a absurdními akcemi v zemědělství zavedenými v rámci skoku vpřed. Mao nakonec nařídil vyřadit vrabce ze seznamu a místo nich na něj zapsat štěnice. Úřady se pokusily situaci zvrátit a vrabci byli dokonce dováženi ze SSSR. Bylo však již pozdě. Čínská populace těchto ptáků byla prakticky vyhlazena, ekologická rovnováha na mnoho let narušena a mnoho lidí za to zaplatilo životem. Přesný počet mrtvých lidí v důsledku kampaně proti čtyřem škůdcům není znám, odhady však hovoří o nejméně 20 milionech.

Následné kampaně.

V červnu 1998 došlo v provinčním velkoměstě Čchung-čchingu k pokusu navázat na starší kampaň. Ve městě se objevily plakáty vybízející k likvidaci čtyř škůdců. Vrabci byli v tomto případě nahrazeni nikoliv štěnicemi, ale šváby. Podobná akce proběhla ve stejném roce v Pekingu. Kampaň nicméně vyvolala jen malé nadšení, a to i z toho důvodu, že většina lidí už ony škůdce dávno zabíjela z vlastní vůle.

Kampaň proti čtyřem škůdcům či Kampaň proti čtyřem metlám (čínsky: 除四害运动) nebo také Kampaň dostaň vrabce (čínsky: 打麻雀运动) se řadí mezi jednu z úvodních akcí v rámci Velkého skoku vpřed. Proběhla v Čínské lidové republice v letech 1958 až 1962. Jejím cílem bylo vyhubit čtyři živočišné škůdce, za něž byli označeni komáři, mouchy, krysy a vrabci. Nejviditelnějšího výsledku dosáhla kampaň na vrabcích, kteří během dvou let z území Číny téměř vymizeli. Výsledkem této exterminace bylo přemnožení hmyzu a výrazné snížení výnosů obilí, což spolu s dalšími akcemi v rámci skoku vpřed způsobilo vypuknutí hladomoru.

The Four Pests Campaign (), was one of the first actions taken in the Great Leap Forward in China from 1958 to 1962. The four pests to be eliminated were rats, flies, mosquitoes, and sparrows. The extermination of sparrows is also known as Smash Sparrows Campaign () or Eliminate Sparrows Campaign (), which resulted in severe ecological imbalance, being one of the causes of the Great Chinese Famine. In 1960, Mao Zedong ended the campaign against sparrows and redirected the fourth focus to bed bugs.


Popis.

"Tahina spectabilis" je robustní, oboupohlavná palma menšího vzrůstu, dorůstající výšky od 4 do 10 metrů. Kmen je solitérní, přímý, na bázi cibulovitě ztlustlý. Listy jsou dlanitozpeřené, induplikátní, velké, s asi 4 metry dlouhou čepelí a 3,5 metru dlouhým, beztrnným řapíkem. Listy jsou na rubu pokryté tenkou vrstvou bělavého vosku. "Hastula" je dobře vyvinutá. Květenství je vrcholové, vícenásobně větvené, asi 4 metry dlouhé a nápadně čnící nad korunou listů. Květy mají trojčetný kalich a korunu, obsahují 6 tyčinek a semeník srostlý ze 3 plodolistů. Rostlina vykvétá pouze 1x za život podobně jako talipot a poté odumírá. Plody jsou široce eliptické, za zralosti žlutozelené peckovice s vytrvalým okvětím, asi 3 až 3,5 cm dlouhé. Obsahují jediné semeno.

Historie objevu.

K objevu této palmy došlo při rodinném pikniku v září roku 2005 a zprvu byla považována za lontar ("Borassus"). Při detailním zkoumání fotografií se ukázalo rozměrné květenství této palmy a objevily se otázky jestli se nejedná o asijský talipot ("Corypha umbraculifera") jakožto pozůstatek pěstování z koloniálních dob. Této hypotéze ale nenahrávaly beztrnné řapíky. V lednu následujícího roku pak byla na odlehlou lokalitu vedena výprava a nasbíraný materiál byl v botanické zahradě v Kew podroben důkladnému zkoumání. Ukázalo se, že se jedná o zcela nový a dosud nepopsaný druh i rod palmy. Spolu s morfologickým popisem byla provedena i analýza DNA, která rozkryla příbuzenské vztahy k ostatním rodům podčeledi "Coryphoideae".

Rozšíření a ochrana.

Druh byl popsán až v roce 2008 a je znám z jediné nevelké lokality na pobřeží severozápadního Madagaskaru. Vyskytuje se zde jen asi 90 exemplářů různých velikostí (z toho asi 30 dospělých, plodných jedinců) a několik set jednolistých semenáčů. Palmy zde rostou v nízké nadmořské výšce na úpatí vápencových výchozů. Druh je zapsán v Červeném seznamu ohrožených druhů IUCN jako kriticky ohrožený.

Ekologické interakce.

Rostlina vytváří v květenství velké množství nektaru. Květy navštěvují zejména včely, vosy a mouchy. Mladé plody konzumuje černě zbarvený papoušek vaza velký ("Coracopsis vasa"), o způsobu šíření semen však není nic bližšího známo.

Taxonomie.

Rod "Tahina" je v rámci taxonomie palem řazen do podčeledi "Coryphoideae" a tribu "Chuniophoeniceae". Sesterským rodem je podle výsledků molekulárních studií monotypický rod "Kerriodoxa", který je endemitem Thajska. Další blízce příbuzné rody jsou "Chuniophoenix" pocházející z Číny a Indočíny a "Nannorrhops" z jihozápadní Asie a Arábie.

Tahina spectabilis je druh palmy a jediný druh rodu Tahina. Je to menší, robustní palma s dlanitými listy a rozměrným květenstvím čnícím nad listovou korunou. Rostlina je jednodomá, vykvétá jen jednou za život a poté odumírá. Plodem je nevelká peckovice. Druh byl objeven v roce 2005 na nevelké lokalitě v severozápadním Madagaskaru a o tři roky později byl popsán. Jedná se o kriticky ohrožený druh.

Tahina spectabilis, the tahina palm, is a species of gigantic palm that is found only in the Analalava District of northwestern Madagascar. It can grow tall and has leaves over across. An individual tree was discovered when in flower in 2007; it was first described the following year as a result of photographs being sent to Kew Gardens in the United Kingdom for identification. The palm is thought to live for up to fifty years before producing an enormous inflorescence and subsequently dying. Fewer than one hundred individuals of the species are thought to exist and the International Union for Conservation of Nature has rated it as "critically endangered".