Úspěchy ve Finsku a Lotyšsku.

Narodil se v roce 1865 v Züllichau v tehdejším Pruském království. Dnes toto město leží v Polsku pod jménem Sulechów.  Během první světové války velel pěší divizi ve Francii. V březnu 1918 byl odvolán ze Západní fronty a poslán do Finska. V té době tam probíhala Finská občanská válka mezi "bílými" (konzervativci vedení senátem) a "rudými" (finští komunisté podporovaní jednotkami Sovětského Ruska). Ve Finsku začal velet Baltské námořní divizi a vylodil se s ní v přístavu Hanko na jihu Finska v dubnu 1918. S vojskem se přesunul k Helsinkám, které byly v rukou rudých. Pod nátlakem se komunisté 13. dubna se v Helsinkách vzdali. Válka tak zanedlouho skončila vítězstvím bílých, a to hlavně díky pomoci německých jednotek.  Po skončení první světové války souhlasily státy Dohody se setrváním německého vojska v Pobaltí, aby se zabránilo bolševikům obsadit nově vzniklé pobaltské státy. Někteří němečtí vojáci po podepsání příměří vytvořili tzv. Železnou divizi (německy: "Eiserne Division") v Rize. Vojsko bylo postupně doplňováno dobrovolníky přijíždějícími z Německa a velitelem se stal von der Goltz. Ve stejnou dobu vytvořili místní baltští Němci pod vedením Alfreda Fletchera jednotky Baltské zeměbrany (německy: "Baltische Landeswehr"), které bojovaly za udržení moci v Pobaltí v rukou místní německé šlechty.  Sovětské Rusko zaútočilo na území Lotyšska, kde se nacházela i jeho armáda, v prosinci 1918. Spojená armáda Lotyšů a Němců byla nucena před lépe vyzbrojenou a početnější armádou bolševiků ustupovat stále na západ. V nejzoufalejším okamžiku bylo v držení spojenců pouze město Liepāja a její blízké okolí. Však v březnu 1919 se generálu von der Goltz podařilo zvítězit v několika bitvách a dobýt Ventspils (hlavní přístav Kuronska) a nakonec vstoupil vítězně i do Rigy. Rudá armáda byla nakonec téměř vytlačena z lotyšského území a státy Dohody se začaly dožadovat stažení německých vojsk z Pobaltí. Němci ale uspěli s odkladem stažení svých vojsk. Při jednání zdůrazňovali fakt, že bolševické nebezpečí není ještě zcela zažehnáno a slabé pobaltské země by se staly snadnou kořistí bolševiků bez přítomnosti německých jednotek.

Pokus o ovládnutí Lotyšska.

Jakmile byli bolševici poraženi, obrátili se Němci proti svým lotyšským spojencům. Vyvolali puč v sídle prozatímní vlády v Liepāje a převzali moc. Členové přechodné lotyšské vlády se zachránili pouze útěkem na parník Sartov. Nově vzniklou vládou byl von der Goltz prohlášen za vrchního velitele ozbrojených sil. V nově zvolené pozici se mu dokonce podařilo dobýt Rigu. Lotyšská prozatímní vláda v zoufalé situaci požádala o pomoc sousední Estonsko. Estonská vláda odpověděla vysláním 3. divize pod velením generála Ernsta Põddera. Němci mezitím dorazili k městu Cēsis na severu Lotyšska. Zde došlo k jedné z největších a nejdůležitějších bitev jak Lotyšské, tak i Estonské osvobozenecké války, která vešla do dějin jako bitva o Cēsis. Spojenecká vojska Lotyšska a Estonska dokázala porazit armádu generála von der Goltz spojenou s baltskou Zeměbranou generála Alfreda Fletchera. Zlomil se tak definitivně vývoj války ve prospěch vlád pobaltských států. Čtyři dny na to se Němci stáhli z Rigy. Do situace se diplomaticky vložily státy Dohody a opět vznesly požadavek na stažení německých jednotek z Pobaltí. Bylo vyhlášeno příměří a zastaveny estonské jednotky, které v té době mašírovaly na Rigu.

Život v Německu.

Po porážce u Cesis a po nátlaku států Dohody opustil generál Pobaltí, ale nejdřív svoje jednotky začlenil do Západoruské dobrovolnické armády, která pokračovala v boji proti nově vzniklým pobaltským státům. Po válce pak ve svých pamětech generál von der Goltz vysvětloval, že svojí činností pomáhal bělogvardějcům v boji s bolševiky v Pobaltí a chtěl s nimi zaútočit na Petrohrad. Následně by mohl v Rusku vytvořit proněmeckou vládu.  Po návratu do Německa se účastnil Kappova puče, kdy se pravicové síly neúspěšně pokusily obnovit monarchii. V meziválečném období zůstal politicky činný v pravicové Harzburské frontě. V letech 1924 - 1930 byl šéfem oddělení, které se zabývalo vojenskou výchovou mladých Němců. Poté, co se NSDAP chopila v Německu moci, se stal předsedou politicky bezvýznamného sdružení říšských důstojníků.  Zemřel v 80 letech v roce 1946 ve vesničce Bernbeuren v dnešním Bavorsku.

Gustav Adolf Joachim Rüdiger, hrabě von der Goltz (8. prosince 1865 - 4. listopadu 1946) byl německý generál během první světové války. Po válce se velkou měrou zasloužil o porážku bolševiků ve Finsku a Pobaltí. Byl také velitelem armády baltských Němců, která se neúspěšně pokoušela udržet moc v německých rukou v pobaltských státech.

Gustav Adolf Joachim Rüdiger Graf von der Goltz (8 December 1865 – 4 November 1946) was a German army general during the First World War. He commanded the Baltic Sea Division, which successfully intervened in the Finnish Civil War in the spring of 1918. Goltz stayed with his troops in Finland until December 1918 representing German interests, and in practise ruled the country as a military dictator during this period. After the Armistice of 11 November 1918, Goltz commanded the army of the Baltic German-established Government of Latvia, which in 1919 was instrumental in the defeat of the Russian Bolsheviks and their local allies in Latvia, but suffered a defeat against Estonia and was eventually unsuccessful in retaining German control over the Baltic region after the War.


Výsledky a tabulky.

Základní skupiny.

Skupina A.

Slovinsko – Grónsko 35:21 (17:9)  20. Januar 2007 (18:00) - Wetzlar  20. Januar 2007 (20:00) - Wetzlar  21. Januar 2007 (16:00) - Wetzlar  21. Januar 2007 (18:00) - Wetzlar  22. Januar 2007 (18:00) - Wetzlar  22. Januar 2007 (20:00) - Wetzlar

Skupina B.

Island – Austrálie 45:20 (26:9)  20. ledna 2007 (16:00) - Magdeburg  20. ledna 2007 (18:00) - Magdeburg  21. ledna 2007 (16:00) - Magdeburg  21. ledna 2007 (18:00) - Magdeburg  22. ledna 2007 (18:00) - Magdeburg  22. ledna 2007 (20:00) - Magdeburg

Skupina C (Berlin, Halle/Westfalen).

Německo – Brazílie 27:22 (12:10)  19. ledna 2007 (17:30)  20. ledna 2007 (19:30)  21. ledna 2007 (15:30)  21. ledna 2007 (17:30)  22. ledna 2007 (17:00)  22. ledna 2007 (19:30)

Skupina D.

Česko – Katar 37:23 (18:11)  20. ledna 2007 (15:45) - Brémy  20. ledna 2007 (18:00) - Brémy  21. ledna 2007 (15:45) - Brémy  21. ledna 2007 (18:00) - Brémy  22. ledna 2007 (18:00) - Brémy  22. ledna 2007 (20:00) - Brémy

Skupina E.

Norsko – Angola 41:13 (21:8)  20. ledna 2007 (18:15) - Kiel  20. ledna 2007 (20:15) - Kiel  21. ledna 2007 (18:15) - Kiel  21. ledna 2007 (20:15) - Kiel  22. ledna 2007 (18:15) - Kiel  22. ledna 2007 (20:15) - Kiel

Skupina F.

Chorvatsko – Maroko 35:22 (16:9)  20. ledna 2007 (16:00) - Stuttgart  20. ledna 2007 (18:00) - Stuttgart  21. ledna 2007 (16:00) - Stuttgart  21. ledna 2007 (18:00) - Stuttgart  22. ledna 2007 (18:00) - Stuttgart  22. ledna 2007 (20:00) - Stuttgart  Slovinsko – Německo 29:35 (14:17)

Osmifinále.

Skupina A (Halle/Westfalen, Dortmund).

24. Ledna 2007 (17:30)  24. Ledna 2007 (17:30)  24. Ledna 2007 (19:30)  25. Ledna 2007 (16:30)  25. Ledna 2007 (18:30)  25. Ledna 2007 (20:30)  27. Ledna 2007 (16:30)  27. Ledna 2007 (18:00)  27. Ledna 2007 (20:00)  28. Ledna 2007 (15:30)  28. Ledna 2007 (17:30)  28. Ledna 2007 (19:30)  Česko – Maďarsko 25:28 (10:17)

Skupina B.

24. Ledna 2007 (16:15) - Mannheim  24. Ledna 2007 (18:15) - Mannheim  24. Ledna 2007 (20:15) - Mannheim  25. Ledna 2007 (16:15) - Mannheim  25. Ledna 2007 (18:15) - Mannheim  25. Ledna 2007 (20:15) - Mannheim  27. Ledna 2007 (16:15) - Mannheim  27. Ledna 2007 (18:15) - Mannheim  27. Ledna 2007 (20:15) - Mannheim  28. Ledna 2007 (16:15) - Mannheim  28. Ledna 2007 (18:15) - Mannheim  28. Ledna 2007 (20:15) - Mannheim

Play off.

Čtvrtfinále.

Německo – Španělsko 27:25 (15:12)  30. Ledna 2007 (17:50) - Kolín nad Rýnem  30. Ledna 2007 (20:00) - Kolín nad Rýnem  30. Ledna 2007 (17:30) - Hamburg  30. Ledna 2007 (20:00) - Hamburg

Semifinále.

Německo – Francie 32:31pp (11:12, 21:21)  1. února 2007 (17:30) - Kolín nad Rýnem  1. února 2007 (20:00) - Hamburg

Finále.

Německo – Polsko 29:24 (17:13)  4. února 2007 (16:30) - Kolín nad Rýnem

O 3. místo.

Dánsko – Francie 34:27 (21:15)  4. února 2007 (14:00) - Kolín nad Rýnem

O 5. – 8. místo.

Chorvatsko – Španělsko 35:27 (16:12)  1. února 2007 (15:00) - Kolín nad Rýnem  1. února 2007 (17:30) - Hamburg

O 5. místo.

Chorvatsko – Rusko 34:25 (18:12)  3. února 2007 (16:30) - Kolín nad Rýnem

O 7. místo.

Španělsko – Island 40:36 (19:13)  3. února 2007 (14:00) - Kolín nad Rýnem

O 9. místo.

Maďarsko – Slovinsko 34:33 (16:16)  30. ledna 2007 (15:00) - Kolín nad Rýnem

O 11. místo.

Tunisko – Česko 25:21 (13:13)  30. ledna 2007 (15:00) - Hamburg

O 13. - 18. místo.

Skupina A.

Kuvajt – Ukrajina 23:33 (10:19)  24. Ledna 2007 (20:00) - Lemgo  25. Ledna 2007 (18:00) - Lemgo  27. Ledna 2007 (20:00) - Lemgo

Skupina B.

Egypt – Norsko 18:27 (9:12)  24. Ledna 2007 (18:00) - Lemgo  25. Ledna 2007 (20:00) - Lemgo  27. Ledna 2007 (18:00) - Lemgo

O 13. místo.

Norsko – Ukrajina 32:22 (12:12)  28. Ledna 2007 (18:00)

O 15. místo.

Jižní Korea – Argentina 38:31 (19:13)  28. Ledna 2007 (15:30)

O 17. místo.

Egypt – Kuvajt 26:22 (12:14)  28. Ledna 2007 (13:00)

O 19. - 24. místo.

Skupina A (Halle/Westf., Dortmund).

Grónsko – Austrálie 34:25 (16:12)  24. Ledna 2007 (15:30)  25. Ledna 2007 (18:30)  27. Ledna 2007 (14:00)

Skupina B (Halle/Westf., Dortmund).

Katar – Angola 27:33 (14:15)  24. Ledna 2007 (20:00)  25. Ledna 2007 (14:00)  27. Ledna 2007 (18:30)

O 19. místo.

Brazílie – Maroko 36:29 (17:12)  28. Ledna 2007 (20:00)

O 21. místo.

Angola – Grónsko 29:28 (14:12)  28. Ledna 2007 (17:30)

O 23. místo.

Katar – Austrálie 36:22 (15:14)  28. Ledna 2007 (13:00)

20. mistrovství světa v házené proběhlo ve dnech 19. 1. – 4. 2. v Německu.  Mistrovství se zúčastnilo 24 mužstev, rozdělených do osmi čtyřčlenných skupin. První dva týmy postoupily do dvou osmifinálových skupin, týmy z prvního až čtvrtého místa postoupily do play off, ostatní hráli o umístění. Mistrem světa se stalo Německo.

The 2007 World Men's Handball Championship took place from 19 January to 4 February 2007 in Germany. 24 national teams played in 12 German cities. It was the 20th edition of the World Championship in team handball and was won by the hosts.


Popis.

Stavba započala v roce 1958 a most byl otevřen 30. dubna 1963. Celková délka mostu činí 1300 metrů, z toho 963 metrů pevná část a zbývajících 337 metrů se skládá z nájezdů na obou stranách. Hlavní část je ve výšce 23 metrů nad mořem. Most je postaven z oceli, je 21 metrů široký s vozovkou v obou směrech a stezkou pro chodce. Z toho 6 metrů šířky tvoří železniční trať, kterou využívají německé dráhy Deutsche Bahn. Oblouky nad centrální částí dlouhé 268,5 metru mají rozpětí 248 metrů a dosahují do výše 45 metrů nad nejvyšším bodem mostu. Ocelová ortotropní mostovka je zavěšena na obloucích tzv. síťově uspořádanými závěsy. Most byl navržen inženýry G. Fischerem a T. Jahnkem z firmy Gutehoffnungshütte Sterkrade AG, Oberhausen – Sterkrade. Na architektonickém řešení se podílel architekt Gerd Lohmer.

Ukončení trajektové dopravy.

Po otevření mostu byla ukončena trajektová doprava na ostrov Fehmarn. Původní trajektová linka z Großenbrode v Německu až k mysu Gedser v Dánsku byla nahrazena novou trajektovou linkou z Puttgarden na ostrově Fehmarn do Rødby v Dánsku na ostrově Lolland. Nový most a trajektové změny přinesly značné úspory času pro silniční a železniční dopravu z Hamburku a Lübecku do Kodaně.

Historická památka.

Most byl v roce 1999 Státním úřadem pro ochranu historických památek prohlášen kulturní památkou a stal se symbolem spolkové země Šlesvicko-Holštýnsko.

Studená válka.

Vzhledem k tomu, že most byl postaven v době studené války, bylo do jeho konstrukce vloženo šest specifických míst pro uložení trhaviny, která měla být použita v případě invaze. Jejich umístění je patrné i dnes podle šesti čtvercových záplat z asfaltu. Ty byly spojeny s řídícím bodem vzdáleným asi 1 km od mostu v Heinrichsruh.

Fehmarnsundský most () je ocelový obloukový most, který spojuje německý ostrov Fehmarn v Baltském moři s německou pevninou u Großenbrode přes mořskou úžinu Fehmarnsund.

The Fehmarn Sound Bridge () connects the German island of Fehmarn in the Baltic Sea with the German mainland near Großenbrode.


Životopis.

Harnoncourt se narodil v Berlíně v rodině stavebního inženýra. Jeho celé rodné jméno je Johannes Nicolaus hrabě de la Fontaine a d’Harnoncourt-Unverzagt. Mládí prožil ve Štýrském Hradci, kam se jeho rodiče přestěhovali. V roce 1948 začal ve Vídni studovat hru na violoncello. Již v té době se začal zabývat problematikou interpretační praxe staré hudby. V letech 1952–1969 působil jako cellista u Vídeňských symfoniků. Roku 1953 založil Harnoncourt orchestr Concentus Musicus Wien (Vídeňský hudební souzvuk), orientovaný na autentickou interpretaci barokní hudby za pomoci původních nástrojů nebo jejich replik. Realizoval s ním mnoho nahrávek a získal světovou proslulost.  Od začátku 70. let se začal prosazovat jako dirigent klasických symfonických orchestrů. Vrcholem v této oblasti bylo navázání spolupráce s Vídeňskými filharmoniky v roce 1984 a s Berlínskými filharmoniky roku 1991. Harnoncourt byl i vyhledávaným operním dirigentem. Ve Vídeňské státní opeře, Salcburském festivalu či Opeře Zürich inscenoval díla od baroka po 20. století. Na Salcburském festivalu se ovšem prosadil teprve počátkem 90. let, po smrti Herberta von Karajan. Harnoncourt byl rovněž pedagogicky činný. V letech 1972–1992 vyučoval na hudební akademii Mozarteum v Salcburku interpretaci staré hudby. Harnoncourt pravidelně vystupoval na hudebním festivalu Styriarte, který se každoročně koná ve Štýrském Hradci. V roce 2009 zde dirigoval Gershwinovu operu "Porgy a Bess".  V roce 1968 vytvořil Harnoncourt filmovou roli prince Anhaltsko-Cöthenského ve filmu "Kronika Anny Magdaleny Bachové". O Harnouncourtovi byl v roce 2005 natočen televizní dokumentární film "Jede Note ist ein Kuss" (Každá nota je políbení), kde spoluúčinkovaly hudební soubory Concentus musicus Wien a Vídeňští filharmonikové.

Nikolaus Harnoncourt (6. prosince 1929, Berlín, Německo – 5. března 2016, Sankt Georgen im Attergau, Rakousko) byl rakouský dirigent, cellista, hudební publicista, jeden ze zakladatelů interpretace klasické hudby na dobové nástroje.

Nikolaus Harnoncourt (Johann Nikolaus Harnoncourt, nobility historically Johann Nikolaus Graf de la Fontaine und d'Harnoncourt-Unverzagt; 6 December 1929 – 5 March 2016) was an Austrian conductor, particularly known for his historically informed performances of music from the Classical era and earlier. Starting out as a classical cellist, he founded his own period instrument ensemble, Concentus Musicus Wien, in the 1950s, and became a pioneer of the Early Music movement. Around 1970, Harnoncourt started to conduct opera and concert performances, soon leading renowned international symphony orchestras, and appearing at leading concert halls, operatic venues and festivals. His repertoire then widened to include composers of the 19th and 20th centuries. In 2001 and 2003, he conducted the Vienna New Year's Concert. Harnoncourt was also the author of several books, mostly on subjects of performance history and musical aesthetics.


Historie.

Již více než 100 let je Repower jedním z největších poskytovatelů elektrické energie ve Švýcarsku. Byla založena v roce 1904 jako "Kraftwerke Brusio AG", ve stejném roce společnost začala se stavbou své první elektrárny − v té době největší stavby vysokotlaké vodní elektrárny v Evropě − v městě Campocologno v regionu Poschiavo v kantonu Graubünden, ve Švýcarsku. Blízkost italské hranice urychlila zapojení společnosti do mezinárodních projektů a obchodních aktivit. V roce 2000 provedly společnosti Kraftwerke Brusio AG (Poschiavo), "AG Bündner Kraftwerke" (Klosters) a "Rhätische Werke für Elektrizität AG" (Thusis) fúzi za účelem vytvoření skupiny "Rätia Energie AG", která byla následně v roce 2004 připojena "aurax ag (Ilanz)". V roce 2002 skupina zahájila obchodování v Itálii, a v roce 2007 vstoupila na německý trh a zahájila obchodování v Praze. Od roku 2009 společnost operuje rovněž v Rumunsku.  V roce 2010, se Rätia Energie AG přejmenovala na Repower AG.

Struktura akcionářů.

Akcionáři společnosti jsou:

Hlavní finanční data.

Repower připravuje své účty ve Švýcarských francích. Výsledky za rok 2014 byly oznámeny dne 2. dubna 2014.

Představenstvo.

Představenstvo zahrnuje následující členy:

Kanceláře.

Ve Švýcarsku má skupina kanceláře v Beveru, Klostersu, Küblisu, Ilanzu, Landquartu, Poschiavu a Curychu. V Itálii operuje z kanceláře v Milánu, v Německu z Dortmundu a ve střední a východní Evropě z Prahy, Bukurešti a Sarajeva.

Výroba.

Repower má své vlastní výrobní investice ve Švýcarsku, Itálii a Německu, které produkují elektřinu na bázi různých technologií: vodní, tepelná a větrná. V roce 2013 vyrobily vlastní instalace skupiny okolo 1,400 GWh elektrické energie. Kromě toho má společnost podíl v jaderných elektrárnách ve Švýcarsku a Francii.

Tepelné elektrárny.

Repower má 61% podíl ve společnosti SET S. p. A. (Milán), která provozuje kombinovanou paroplynovou elektrárnu v Teverole v italské provincii Caserta. Tato 400 MW instalace, největší elektrárna skupiny, byla uvedena do provozu na konci roku 2006.

Nukleární energie.

Repower drží podíly v jaderných elektrárnách ve Švýcarsku a ve Francii, které reprezentují instalovaný výkon okolo 50 MW.

Obnovitelná energie.

Vodní energie.

Skupina provozuje 16 ze svých vlastních hydroelektráren v kantonu Graubünden, ve Švýcarsku. Má rovněž podíly a práva odběru v dalších elektrárnách. Společnost má instalovaný výkon vodní energie celkově 444.2 MW.  Některé z těchto zařízení na výrobu vodní energie vyrábějí zelenou energii certifikovanou hvězdou naturemade. Značka hvězdy naturemade je udělována Asociací pro energii šetrnou k životnímu prostředí (VUE).

Větrná energie.

V Itálii provozuje skupina větrnou farmu v Corleto Perticara (9.3 MW) a v Luceře (26MW) a drží podíl v další větrné farmě v Giunchetto na Sicílii (podíl společnosti Repower: 11,6 MW). V Německu vlastní společnost dvě větrné farmy, v Prettinu (10 MW) a Lübbenau (16 MW).

Aktuální projekty.

Skupina v současné době plánuje nebo dodává několik výrobních projektů:

Obchodování.

Dvě třetiny obratu tvoří obchodování s energií; v roce 2013 tento obrat dosáhl skoro 11 terawatthodin. Repower operuje na nejdůležitějších evropských energetických burzách z obchodního parketu, které se nachází ve třech kancelářích v Poschiavu (Švýcarsko), Miláně (Itálie) a Praze (Česká republika). Skupina sama sebe vidí jako aktivního obchodníka, který obchoduje s elektrickými, plynovými a uhlíkovými certifikáty. Kromě tohoto, Repower takéobchoduje s elektřinou z obnovitelných zdrojů energie pro velké spotřebitele a obchodníky po celé Evropě. Na fyzické stránce obchodu Repower dodává elektrickou energii – z níž část je vyráběna samotným Repowerem, a část z ní je nakoupena z venku – velkoobchodním zákazníkům, obvykle prostřednictvím vysokonapěťové sítě. Společnost rovněž obchoduje s certifikáty na dodávku environmentální přidané hodnoty velkým koncovým spotřebitelům, nezávisle na síti. Na velkoobchodní úrovni skupina dodává standardní produkty, jako základ, špička a mimo špičku, jakož i profily.

Přenos.

Repower hrála významnou roli ve zvýšení přeshraničního výkonu mezi severní a jižní Evropou vybudováním mezinárodního vedení Bernina (380 kV/220 kV), které bylo zprovozněno v roce 2005 a převedeno provozovateli švýcarské národní sítě Swissgrid začátkem roku 2013. Repower je partnerem ve Swissgrid.  V říjnu 2009, Repower spojila síly se společností Edison a obcí Tirano pro zavedení prvního A/C obchodního vedení v Evropě. Repower a ostatní zainteresovaní partneři mají exkluzivní práva na použití vedení po dalších deset let. Běží pod zemí po celé své délce mezi Tiranem (Itálie) a Campocologno (Švýcarsko). Toto 150 kV obchodní vedení zvyšuje přeshraniční přepravní výkon o 150 MW, což pomáhá zajistit bezpečnou dodávku energie v Itálii a Švýcarsku. V současné době se plánuje nova obchodní linie mezi Val Breggaglia (Švýcarsko) a Itálii.

Prodej a distribuce.

Švýcarsko.

Společnost Repower je předním dodavatelem elektrické energie v jihovýchodním Švýcarsku. Zákazníci společnosti se rekrutují z řad domácností, průmyslových, komerčních i veřejnoprávních odběratelů, stejně jako konzumentů komunálních služeb. Společnost Repower zásobuje municipality v oblastech Engadine, Prättigau, údolí Rýna a Surselva v rámci kantonu Graubünden. Prostřednictvím komunálních služeb zásobuje zákazníky v oblastech Horní Engadin, Münstertal, údolí Poschiavo, údolí Rýna a Surselva. Švýcarští zákazníci společnosti Repower mohou využívat několik různých produktů. Standardní produkt – Aquapower – pochází ze švýcarských vodních elektráren. Dva obnovitelné produkty - Purepower (100% zelená energie z regionu Graubünden) a Solarpower (100% solární energie z regionu Graubünden) – získaly certifikovanou hvězdu naturemade, neboť splňují ta nejpřísnější kritéria ekologické kvality. Konečně pak skupina prodává nízkonákladovou zbytkovou energii z Evropy, která je označována jako Mixpower. Nabídku pak doplňuje produkt Privapower, který představuje tarif pro vlastníky solárních elektráren a jejich vlastní použití.

Itálie.

V Itálii je společnost Repower jedním z největších dodavatelů elektřiny a plynu v rámci segmentu malých a středních podniků a veřejných institucí. Aktuálně dodává přibližně čtyři procenta elektřiny spotřebovávané v rámci tohoto segmentu. Společnost zajišťuje dodávky pro cca 40 000 italských zákazníků, jejichž spotřeba činí přibližně 3,8 terawatthodiny elektřiny, a dále zásobuje dalších 15 000 zákazníků, kterým dodává asi 200 milionů metrů krychlových plynu. Společnost Repower je známá vysokými standardy zákaznických služeb a osobním přístupem ke spotřebitelům prostřednictvím rozsáhlé sítě obchodních zástupců po celé Itálii. Společnost Repower vyvíjí inovativní produkty, které jsou upravovány na míru měnícím se potřebám různých zákaznických segmentů. Nabídka zahrnuje zelenou energii (VerdeDentro), řešení elektrické mobility (Palina) a poradenské služby v oblasti energetické efektivnosti (eFFettiva).

Německo.

V Německu společnost Repower dodává elektřinu a plyn středním komerčním a průmyslovým zákazníkům s ročním odběrem pět gigawatthodin a více. Společnost analyzuje spotřebovávané objemy a výkonové profily tak, aby svou nabídku zcela přizpůsobila konkrétním potřebám jednotlivých zákazníků. Stejně jako v Itálii a Švýcarsku společnost Repower rovněž nabízí zelenou energii v Německu.

Rumunsko.

Společnost Repower je jedním ze čtyř největších nestátních dodavatelů energií v Rumunsku, když obsluhuje malé a střední korporátní zákazníky s ročními odběry 0,5 až 20 gigawatthodin elektřiny. Podíl společnosti Repower v rámci daného segmentu činí pět procent. V roce 2013 společnost v Rumunsku prodala více než 1,3 terawatthodiny elektřiny. I v Rumunsku svým zákazníkům společnost Repower nabízí řešení upravená na míru, přičemž je vnímána jako spolehlivý, zákaznicky orientovaný dodavatel elektřiny, s velmi vysokými standardy kvality.

Repower (do května 2010 "Rätia Energie AG") je mezinárodní energetická společnost s provozní centrálou v městě Poschiavo (kanton Graubünden, Švýcarsko). Historie společnosti sahá zpět více než 100 let. Její klíčové trhy zahrnují Švýcarsko, Itálii, Německo a Rumunsko. Skupina operuje podél celého hodnotového řetězce, od výroby a obchodování až po prodej, stejně jako inovativní “New Tech Business”. Akcie Repower AG jsou kótované na Švýcarské burze SIX.  Skupina Repower zaměstnává okolo 730 lidí, plus 500 obchodních zástupců v Itálii a asi 30 učňů ve Švýcarsku.

Repower (until May 2010 "Rätia Energie AG") is an international energy utility with its operational headquarters in Poschiavo (Canton Graubünden, Switzerland). The company's history goes back more than 100 years. Its key markets include Switzerland and Italy. The group operates along the entire value chain, from generation and trading to sales.  The Repower Group employs 555 people, plus 510 sales agents in Italy and 30 apprentices in Switzerland.


Čtvercová regulární matice.

Nechť formula_1 je čtvercová regulární matice, pak číslo  kde formula_3 značí libovolnou maticovou normu, nazveme podmíněností matice formula_4 vzhledem k této normě (v praxi se nejčastěji používá formula_5 spektrální a formula_6 Frobeniova norma).  Uvažujme podmíněnost indukovanou spektrální normou. Je-li matice formula_4 symetrická pozitivně definitní (tj. normální matice s kladnými vlastními čísly), pak  kde podíl vpravo je podíl největšího a nejmenšího vlastního čísla matice formula_4.  Je-li regulární matice formula_4 normální (tedy formula_11), pak  lze zapsat ve tvaru formula_13. Místo tvrzení původního lze snadno dokázat tvrzení opačné: je-li formula_14 singulární, pak formula_15. Nechť tedy existuje formula_16 tak, že formula_17, tedy formula_18, pak  Protože formula_20 můžeme nerovnost dělit formula_21 a dostáváme shora uvedené tvrzení. (Všimněme si, že důkaz a tedy i tvrzení platí pro libovolnou multiplikativní maticovou normu a jí indukovanou podmíněnost, nejen pro normu spektrální.)  Podmíněnost (respektive její převrácená hodnota) tedy vyjadřuje vzdálenost od nejbližší singulární matice.

Podmíněnost versus determinant.

Pro rozlišení singulárních a regulárních matic se často používá determinantu matice. Velkou nevýhodou determinantu, ve srovnání s číslem podmíněnosti, je fakt, že je-li determinant nenulový ale velmi blízký nule, o vzdálenosti dané matice od nejbližší matice singulární to nic nevypovídá. V praktických výpočtech je tudíž determinant naprosto nepoužitelný. Uvažujme pro příklad skalární násobek jednotkové (tedy ortogonální a bezesporu regulární) matice  pak  V běžně používané konečné aritmetice s plovoucí řádovou čárkou (double, formula_24) je determinant této matice nulový.

Podmíněnost singulární matice jako limita.

Nechť formula_25 je matice jejíž koeficienty spojitě závisí na parametru formula_26 a nechť všechna singulární čísla matice formula_25 jsou jednoduchá pro všechna formula_26 (pak jsou též spojitými funkcemi parametru formula_26). Nechť je matice formula_25 regulární všude v nějakém okolí bodu formula_31 a zároveň formula_32 je singulární. Pak

Obdélníková matice.

Uvažujme obdélníkovou matici formula_34, která má plnou hodnost, tedy formula_35. Podmíněnost je pak opět dána podílem největšího a nejmenšího singulárního čísla  kde formula_37 je Moore-Penroseova pseudoinverze matice formula_4.  Podmíněnost obecné matice lze analogicky definovat pomocí součinu normy matice a normy její Moore-Penroseovy pseudoinverze, tedy jako podíl největšího a nejmenšího "nenulového" singulárního čísla. Takto definovaná podmíněnost je vždy konečné číslo, a je tedy různá od podmíněnosti shora uvedené čtvercové singulární matice, která byla zavedena limitním přechodem. V numerické analýze se ovšem velmi často vyskytují matice regulární, nebo alespoň plné hodnosti. Konečná podmíněnost zcela obecné matice je potřeba řidčeji.

Podmíněnost matice nebo též číslo podmíněnosti matice, je číslo, které kvalitativně charakterizuje danou matici a do značné míry determinuje chování (zejména přesnost) řady numerických maticových algoritmů.

In the field of numerical analysis, the condition number of a function measures how much the output value of the function can change for a small change in the input argument. This is used to measure how sensitive a function is to changes or errors in the input, and how much error in the output results from an error in the input. Very frequently, one is solving the inverse problem: given formula_1 one is solving for "x," and thus the condition number of the (local) inverse must be used. In linear regression the condition number of the moment matrix can be used as a diagnostic for multicollinearity.  The condition number is an application of the derivative, and is formally defined as the value of the asymptotic worst-case relative change in output for a relative change in input. The "function" is the solution of a problem and the "arguments" are the data in the problem. The condition number is frequently applied to questions in linear algebra, in which case the derivative is straightforward but the error could be in many different directions, and is thus computed from the geometry of the matrix. More generally, condition numbers can be defined for non-linear functions in several variables.  A problem with a low condition number is said to be well-conditioned, while a problem with a high condition number is said to be ill-conditioned. In non-mathematical terms, an ill-conditioned problem is one where, for a small change in the inputs (the independent variables or the right-hand-side of an equation) there is a large change in the answer or dependent variable. This means that the correct solution/answer to the equation becomes hard to find. The condition number is a property of the problem. Paired with the problem are any number of algorithms that can be used to solve the problem, that is, to calculate the solution. Some algorithms have a property called backward stability. In general, a backward stable algorithm can be expected to accurately solve well-conditioned problems. Numerical analysis textbooks give formulas for the condition numbers of problems and identify known backward stable algorithms.


Dlouhodobé příčiny občanské války.

V Tádžikistánu se za jednu z hlavních příčin považuje regionalismus, který stál v pozadí sporu mezi jednotlivými skupinami. Příslušnost k rodoklanovým strukturám má i v dnešním Tádžikistánu velmi významnou roli. Jednotlivá společenství se hlásí k rodovým občinám - "avlodům". Uvnitř těchto tradičních uskupení panují stále silné vzájemné vztahy, navzdory tomu, že sovětská politika se je snažila potlačit. Důraz na místní (regionální) příslušnost je také příčinou poměrně nízkého národního uvědomění. Průměrný Tádžik sám sebe v první řadě považuje například za Garmánce a obyvatele z ostatních tádžických regionů má za konkurenty. Tak Tádžikové zůstávají spojeni spíše na základě administrativních mechanismů než kvůli sdíleným kulturním hodnotám či pocitu národní sounáležitosti a identity.  Pro období před občanskou válkou byla typická nespokojenost. Za hlavní důvod bylo označováno uzurpování moci funkcionáři, kteří až na výjimky pocházeli z Leninabádu (jedno z hlavních center průmyslu a zemědělství nacházející se ve Ferganské kotlině) a z města Kuljab, které je situováno jižně od Dušanbe. Nespokojenost projevovali hlavně představitelé z Garmu, Kurgan-Tjube a Horského Badachšánu, kteří se cítili být na politické scéně odsunuti na okraj.  Příčinnou války bylo také vyhrocení situace kvůli střetu dvou či tří ideologických směrů. Jeden z nich usiloval o nastolení islámského chalífátu, druhý o pokračování socialistického státu a třetí o vytvoření systému, který by se podobal západním demokraciím.

Krátkodobé příčiny občanské války.

V únoru 1990 proběhlo v Dušanbe několik demonstrací vedených proti arménským uprchlíkům, které brzy přerostly v pogromy, jejichž oběťmi se stali i ruští vojáci a ženy, které se oblékaly v evropském stylu. Roznětkou nepokojů se stala mylná informace, že Arméni dostávají zdarma městské byty.  Demonstrace byly cíleny i proti nově zvolenému prezidentu Kacharu Machkamovi, který byl brzy ze své funkce odvolán. Únorové události ukázaly, že se v zemi objevila nová politická síla, která byla připravena vyzvat sovětskou elitu.  Prezidentem se stal Kadreddin Aslonov, který měl i podporu opozice a který vydal dekret o zákazu Socialistické strany Tádžikistánu (dříve Komunistická strana Tádžikistánu). Tento akt se ale nesetkal s pochopením Nejvyšší rady, která nechala Aslonova odvolat a jeho nástupcem se na podzim 1991 stal první tajemník komunistické strany Rachmón Nabíjev.  Na konci března 1991 se rozbuškou dalších nepokojů stalo odvolání všech členů vlády, kteří pocházeli z oblasti Pamíru, respektive Horského Badachšánu. Od této doby se demonstranti, organizovaní Stranou islámské obrody a financovaní z íránských peněz, natrvalo usadili před budovou Nejvyšší rady. Ve snaze o rozsáhlejší autonomii Horského Badachšánu byla vyhlášena Pamírsko-badašchánská autonomní republika. Začalo téměř dvouměsíční období nazývané "dušanbské jaro". Jako odpověď se prezident Nabijev pokusil svolat protidemonstrace, na které byli svezeni demonstranti z prezidentova rodného Kuljóbu. Když se ani takto Nabijevovi nepodařilo přečíslit opoziční demonstranty, jeho stoupenci rozdali radikálně naladěným Kuljóbcům zbraně. Na to druhá strana odpověděla vytvořením domobrany.  Opozice začala požadovat, aby předseda Tádžické Nejvyšší rady Kendžajev odstoupil a předložila vládě ultimátum, po jehož vypršení hodlala na budovu Nejvyšší rady zaútočit. 5. května 1992 byl vyhlášen výjimečný stav, byly zakázány všechny opoziční strany i jejich shromáždění. Občanská válka začala.

Začátek občanské války.

Vyhlášení výjimečného stavu situaci ještě více vyhrotilo, vyvolalo několik střetů a na ulicích Dušanbe se začali objevovat první mrtví. Opozice obsadila prezidentský palác, televizní stanici a letiště. 7. května 1992 vláda přistoupila na požadavky opozice a sesadila nejvíce viditelné představitele protiopoziční politiky. To však k uklidnění nepomohlo a 10. května 1992 se jednotky KNB (Výbor národní bezpečnosti) a ruské 201. motostřelecké divize snažily zabránit demonstrantům dostat se do budovy KNB. Povstalci tuto obranu pochopili jako vměšování se států SNS do vnitrotádžických záležitostí a objevil se nový požadavek - odchod cizích vojsk z území Tádžikistánu. Nepříznivá situace donutila Nabijeva podepsat smlouvu o vytvoření koaliční "Vlády národního usmíření.", ve které by opozice měla třetinovou účast. Opozice navíc získala podporu nejen islámských zemí ale i v Evropě, která ji považovala za "bojovníka proti komunismu".  Klid však netrval dlouho. Bezprostředně po nástupu k moci začaly islámské oddíly likvidovat ozbrojené skupiny v Kuljóbu a v Kurgan-Tjube. Kuljóbci na svou obranu vytvořili tzv. Národní frontu pod vedením bývalého kriminálníka Sangaka Safarova, zastánce tvrdého postupu proti islamistům. V létě 1992 propukly krvavé střety mezi opozičními skupinami a Kuljóbci, kteří bojovali za zachování politických privilegií vlastního klanu.

Eskalace konfliktu.

Situace se ještě zhoršila po atentátu na generálního prokurátora Nurulló Chuvajdullójeva z leninobódského regionu, který zmobilizoval do té doby víceméně pasivní severní klany. V Dušanbe se začali shromažďovat radikálně naladění uprchlíci z jihu, z oblasti Kuljóbu, kteří požadovali odstoupení Nabijeva. Brzy byli doplněni radikálními studenty, kteří se po prázdninách vraceli do škol. Poslední srpnový den vzali demonstranti útokem prezidentský palác. Nabijev uprchnul, 7. září byl ale dopaden a donucen podepsat svou rezignaci. Zároveň s touto akcí úspěšně na jihu proběhla operace islamistů, kdy se podařilo získat kontrolu nad jižním městem Kurgan-Tjube. Koncem září 1992 přišel v bojových operacích zlom, kdy kuljobské oddíly získaly Kurgan-Tjube zpět a díky ruské podpoře se jim podařilo proniknout i do centrálních oblastí.  Islamisté a jejich spojenci z Demokratické strany kvůli faktickému kolapsu státu a pokračování násilí ztratili předchozí širokou podporu obyvatelstva, což posloužilo k upevnění moci jednotek Národní fronty. Zlomovým okamžikem se ukázala být schůze Nejvyšší rady, která se udála 16. listopadu 1992 ve vesnici Arbób blízko města Chodž. Předsedou vlády se stal představitel severních klanů z Ferganské kotliny Abdumalikov Abdulložanov a předsedou Nejvyššího rady Kuljóbec Emómali Rahmónóv. Tím byla vytvořena kuljobsko-chodženská severo-jižní koalice proti východnímu Tádžikistánu, který ovládala opozice. Postup koalice byl dovršen 10. prosince 1992, kdy Dušanbe, hlavní opora opozice, padlo do rukou Safarova.  V první polovině roku 1993 Národní fronta pokračovala v provádění čistek v centrálních a jižních oblastech, které odtud vyháněly desetitisíce uprchlíků (pouze v sousedním Afghánistánu jich bylo podle různých zdrojů 60-100 tisíc). Opozice navíc zahájila mohutnou protiofenzivu, během které vytlačila vládní vojska z východních oblastí země.  V průběhu roku 1993 pokračovalo upevňování pozic Kuljóbců v centrálních orgánech země a postupné vytlačování leninobódských zástupců z mocenských struktur státu. Vztahy mezi těmito dvěma klany rozhodně nebyly jednoduché a leninobódská administrativa stále častěji hovořila o vyhlášení nové, severní autonomní oblasti. V prosinci 1993 byl do severotádžického Chodžentu proveden vojenský výsadek, který měl podobné úvahy utnout. Následkem této akce "dobrovolně" odstoupil premiér-Leninobódec Abdullodžonov a byl nahrazen jiným, konformnějším Leninobódcem Abdudžalólem Samadovem. Sám Abdullodžonov se během let 1995-96 pokoušel spojit s opozicí, avšak bez zásadnějšího výsledku.  V rámci nové severo-jižní koalice měli Leninobódci pod kontrolou ekonomická ministerstva, kdežto Kuljóbci ovládali silové složky.

První mírové rozhovory.

První mírové rozhovory se konaly až v dubnu 1994 v Moskvě pod záštitou OSN. Projednávala se především otázka uprchlíků, odzbrojování a ukončení nepřátelských akcí. Radikální křídla obou stran konfliktu ale jakoukoliv dohodu odmítala a to vedlo k vzájemnému obviňování z nedodržování dohod. Obzvláště těžká byla pozice vůdce opozice Núrího, protože jádrem území ovládaného opozicí byla hluboká, těžko kontrolovatelná údolí Pamíru, která byla plná partyzánských uskupení jednajících na vlastní pěst. V květnu 1994 byla předložena nová ústava, která je založena na bázi prezidentského systému s jednokomorovým parlamentem. 6. 11. 1994 se konaly prezidentské volby, ve kterých byl potvrzen ve funkci prezident Rahmónov.  Při parlamentních volbách v únoru 1995 nedošlo k podstatnějším změnám v rozdělení moci. Opozice si stěžovala, že jsou stále zakázány její nejdůležitější strany (Demokratická strana a Islámská strana obrody) a že nebyla zrušena cenzura. Nakonec do parlamentu usedli jenom dva zástupci opozice ze Strany lidové jednoty. Nevraživost proti režimu byla ještě více vyhrocena.

Válka pokračuje.

Navzdory mírovým rozhovorům probíhaly tvrdé boje se střídavými úspěchy pro obě strany. Nejčastěji se bojovalo v oblasti centrálního Tádžikistánu (Garm, Tavildara) a v oblastech při hranici s Afghánistánem (kolem řek Amudarja a Pjandž). Scénář obvykle vypadal tak, že s tajícím sněhem opoziční gerilové skupiny atakovaly pozice vládních vojsk, získaly některá území a na podzim se opět stáhly. Kromě toho se opozice soustředila na atentáty na vysoké vládní představitele v Dušanbe. Občas ze svých pozic v Afghánistánu ostřelovala pohraniční vládní a ruské pozice. Území teoreticky ovládaná opozicí byla fakticky řízena konkrétním polním velitelem a plnění rozkazů opozičních vůdců záleželo na jeho libovůli.  Fragmentace moci na vlastním tádžickém území způsobila rozmach obchodu s narkotiky, který se pro místní obyvatelstvo často stal jediným zdrojem příjmu. Brzy bylo vytvořeno několik významných struktur, které na nelegálním obchodu vydělávaly ohromné peníze. Jedním z nejvíce významných byl badašchánský "opiový král" Leše Gorbo, zastřelený v roce 1994.  Vlastní velení opozičních sil se nacházelo v Afghánistánu, opozice sama sebe nazývala exilovou vládou. Vůdcem opozice se stal významný islámský činitel Saíd Abdulló Núrí. Podporu opozice dostávala především od Afghánistánu a Íránu, ale navázala i kontakty s nejvyššími představiteli v Rusku, USA a Evropě.  Vládní prezident Ráhmónóv se ke konci války začal zbavovat zastánců nejtvrdší linie, často bývalých kriminálníků. Tato snaha vedla k dalšímu rozkolu a k faktickému otevření další fronty. Západ a jihozápad země (včetně města Kurgan-Tjube a strategické hliníkárny ve městě Tursunzóde) ovládl odbojný plukovník Mahmud Chudojberdyjev, podporovaný Uzbekistánem a spojený s některými kriminálními živly Národní fronty. Jeho elitní, I. zvláštní brigáda ministerstva obrany byla de facto v systému vládních vojsk autonomní jednotkou. Na rozdíl od zbytku tádžické armády byla dobře vycvičená a vyzbrojená, což dávalo Chudojberdyjevovi silnou politickou pozici a on se ji nezdráhal využít.  V říjnu 1996 se v Alma-Atě sešli představitelé Ruska, Uzbekistánu, Kyrgyzstánu a Kazachstánu, aby prodiskutovaly problém vítězícího Talibanu v Afghánistánu. Obávali se, že talibský režim poskytne tádžických povstalcům výraznou podporu. Kdyby se Tádžikistánu Talibové zmocnili, vzniklo by tak nebezpečí konfliktu, který by mohl zachvátit celý středoasijský region, a tak výrazně otřást statem quo. Proto bylo rozhodnuto posílit ruské jednotky dislokované na afghánsko-tádžické hranici na 20 000 mužů. Rusové bojovali proti tádžické opozici nejen v Tádžikistánu, ale podnikali i výpady na afghánské území ve snaze zničit rebelské základny.  Za souhlasu Talibanem sesazeného prezidenta Rabbaniho byla vytvořena bezpečnostní zóna široká až 25 km, která umožňovala pronásledovat povstalce do afghánského vnitrozemí. S ruskou armádou spolupracovaly zbytky afghánských netalibanských jednotek formované v "Severní alianci".  Po ovládnutí Kábulu Talibanem Rusové změnili taktiku a začali na tádžického prezidenta Rachmonova tlačit, aby se s povstalci nějak domluvil.

Další fáze občanské války.

Rachomonovy snahy dospět k příměří ale byly sabotovány z jeho vlastních řad. Došlo ke střetu mezi 1. a 11. brigádou vládního vojska. Plukovník Chudojberdyjev se zmocnil kasáren v Kurgan-Tjube a pak se svou armádou obklíčil Dušanbe. Jednak chtěl získat kontrolu nad jižními oblastmi, jednak chtěl zabránit vstupu 450 opozičních ozbrojenců, kteří měli chránit povstalecké delegáty během dušanbských mírových rozhovorů.  Podepsání mírové dohody bylo neustále ohrožováno akcemi různých ozbrojených skupin, které se nechtěly vzdát kontroly nad ekonomickými zdroji a kontroly nad cestami, kterými proudily afghánská narkotika.

Konečný mír.

Představitel opozice Núrí se 11. 12. 1996 sešel s prezidentem Rachmonovem v severním Afghánistánu, kde podepsali příměří, které ale nepřineslo reálné výsledky. "Všeobecná dohoda o ustanovení míru a národním usmíření" byla nakonec podepsána v Moskvě 23. 12. 1996 Rachmonovem, Núrím, a Gerd-Dietrichem Merrem, zmocněncem OSN pro Tádžikistán. Ceremonie se účastnil např. ruský prezident Jelcin, představitelé Íránu a dalších zemí zapojených jako pozorovatelé do procesu mírových rozhovorů. Formálně sice byla válka ukončena, ale někteří polní velitelé (např. právě Chudojberdyjev ) s příměřím nesouhlasili, a tak ještě v létě 1997 probíhaly boje mezi vládními a protivládními oddíly. Polní velitel Džumambaj Chodžijev zvaný Namangání se pokusil realizovat v Uzbekistánu, kdy několikrát proniknul do Fergánské kotliny s cílem vyhlásit tam islámský chalífát.  V září 1997 se Núrí vrátil po pětiletém exilu v Afghánistánu a Íránu zpět do Tádžikistánu. Na konci ledna 1998 vyhlásil Rachomov amnestii pro všechny rebely a souhlasil s jmenováním 1. zástupce premiéra z řad islámských vůdců. V dubnu 1997 byla s Ruskem dohodnuta přítomnost jeho vojsk na 25 let a v listopadu 1999 byly vyhlášeny první volby. Strana islámské obrody a Demokratická strana byly legalizovány. Ostatní opoziční strany se mohly voleb účastnit za podmínky, že nasbírají 100 000 podpisů. Dostaly na to ale příliš málo času a navíc jejich snaha byla Rachmonovem sabotována.  Rachomonov získal ve volbách 96,9 % hlasů, přičemž kandidát Strany islámské obrody získal pouhá 2 %. Přes zjevnou manipulaci Núrí s výsledky souhlasil, protože se chtěl vyhnout dalšímu pokračovaní občanské války.  Mírový proces, zahrnující demilitarizaci povstalců, legalizaci opozice a přiznání široké autonomie Horskému Badachšánu jakožto i přítomnost ruské armády významně přispívá ke stabilizaci poměrů.  K další stabilizaci došlo po americké invazi do Afghánistánu, kdy radikální islámské síly přišly o velmi důležitou podporu Talibů. Navíc byla v zemi zřízena vojenská základna, sloužící americkým, indickým a francouzským silám.

Důsledky.

Tádžikistán zůstal po válce v troskách. Zemřelo 50 až 100 tisíc lidí, na milion a půl obyvatel ze země uprchlo. Byla zničena infrastruktura, ekonomika se propadla na samé dno. Obyvatelstvo přežívalo z darů mezinárodních organizací. Ruská menšina, která zastávala funkci intelektuální elity (učitelé, doktoři apod.) ze země odešla, což jenom znásobilo obtíže poválečné obnovy.  Centrální vláda prakticky rezignovala na kontrolu nad územím Horského Badachšánu, který se tak stal důležitým tranzitním regionem pro afghánská narkotika.

Tádžická občanská válka vypukla v květnu 1992 povstáním tadžických klanů z Gharmu a Horského Badachšánu proti vládě Rachmóna Nabíjeva, ve které dominovali představitelé Leninabádu a Kulje. Zprvu roztříštěné povstalecké skupiny byly sjednoceny pod hlavičkou tzv. "Spojené tádžické opozice". Občanská válka byla ukončena s pomocí OSN v červnu 1997.

The Tajikistani Civil War (), also known as the Tajik Civil War, began in May 1992 when regional groups from the Garm and Gorno-Badakhshan regions of Tajikistan rose up against the newly-formed government of President Rahmon Nabiyev, which was dominated by people from the Khujand and Kulob regions. The rebel groups were led by a combination of liberal democratic reformers and Islamists, who would later organize under the banner of the United Tajik Opposition. The government was supported by Russian border guards.  The main zone of conflict was in the country's south, although disturbances occurred nationwide. The civil war was at its peak during its first year and dragged on for five years, devastating the country. An estimated 20,000 to 100,000 people were killed by June 1997 and about 10 to 20 percent of the population were internally displaced. On 27 June 1997, Tajikistan president Emomali Rahmon, United Tajik Opposition (UTO) leader Sayid Abdulloh Nuri and Special Representative of the United Nations Secretary-General Gerd Merrem signed the ""General Agreement on the Establishment of Peace and National Accord in Tajikistan"" and the ""Moscow Protocol"' in Moscow, Russia, ending the war.


Mládí a studium.

Vyrůstal se třemi bratry v silně katolickém prostředí v tehdy německé Vratislavi. Po odsunu Němců z Polska v roce 1945 a smrti otce v témže roce se jeho rodina usadila v durynské obci Körner. Meisner se vyučil bankovním úředníkem a v roce 1951 vstoupil do magdeburského kněžského semináře, v němž dodatečně složil maturitní zkoušku. V letech 1959 až 1962 studoval filosofii a teologii v Erfurtu, kde byl také 8. dubna 1962 vysvěcen na jáhna a 22. prosince 1962 na kněze. Následně působil jako farní vikář v lázeňském městě Heilbad Heiligenstadt a poté v Erfurtu. V roce 1969 získal doktorát teologie na Papežské univerzitě Gregoriana v Římě. V roce 2015 se pak stal jedním z laureátů Ceny ÚSTR za svobodu, demokracii a lidská práva.

Biskup v Erfurtu a Berlíně.

Dne 17. března 1975 byl Meisner jmenován pomocným biskupem erfurtsko-meiningenským a titulárním biskupem vinským. Biskupské svěcení přijal 17. května téhož roku z rukou Huga Aufderbecka, tehdejšího apoštolského administrátora erfurtsko-meiningenské diecéze. Dne 22. dubna 1980 jej papež Jan Pavel II., s nímž se osobně znal již řadu let, jmenoval biskupem berlínským. Do úřadu byl uveden 17. května téhož roku. Berlínské biskupství se svou východní a západní částí diecéze patřilo v době rozděleného Německa z hlediska církevní politiky k nejobtížnějším biskupským úřadům.  V letech 1982–1989 předsedal Berlínské biskupské konferenci (pro území tehdejší Německé demokratické republiky). V konzistoři 2. února 1983 byl jmenován kardinálem.

Arcibiskup kolínský.

Po smrti kolínského arcibiskupa Josepha kardinála Höffnera v roce 1987 byl Meisner jmenován 20. prosince 1988 jeho nástupcem; do úřadu byl uveden 12. února 1989. Jeho biskupské heslo znělo "Spes nostra firma" (2Kor 1, 7; česky "Máme pevnou naději").  V listopadu 2011 se jako zvláštní papežský legát zúčastnil oslav 800. výročí narození sv. Anežky České v Praze. Dne 28. února 2014 byla přijata jeho rezignace.  Kardinál Meisner zemřel 5. července 2017 během léčebného pobytu v bavorských lázních Bad Füssing.

Joachim kardinál Meisner (25. prosince 1933, Vratislav-Leśnica – 5. července 2017, Bad Füssing) byl německý římskokatolický kněz a emeritní arcibiskup v Kolíně nad Rýnem.

Joachim Meisner (25 December 1933 – 5 July 2017) was a German cardinal of the Catholic Church. He was the immediate past Archbishop of Cologne, serving from 1989 until his resignation was accepted by Pope Francis in 2014. He previously served as Bishop of Berlin from 1980 to 1989, and was created a cardinal in 1983. He was widely considered to be Germany's leading conservative Roman Catholic figure.


Subjektivní a objektivní dobrá víra.

Subjektivní dobrá víra.

Subjektivní dobrá víra je v právním prostředí označována jako psychická kategorie. Jedná se o vnitřní stav právnické nebo fyzické osoby, které je přesvědčená o správnosti svého jednání, což přináší danému člověku ochranu. Účelem subjektivní dobré víry je zmírňování nepříznivých následků. V právním řádu je především součástí skutkové podstaty jednotlivých zastoupení, dále se tento pojem objevuje v rodinném právu i jinde v občanském zákoníku, dále také např. v zákoně o ochranných známkách.  Při posuzování subjektivní dobré víry nezbývá nic jiného, než vycházet z právních domněnek, které zní:

Objektivní dobrá víra.

Objektivní dobrá víra je chápána jako právní zásada s mravním obsahem, je velice blízká kategorii dobrých mravů. Rozděluje se na aktivní a pasivní složku. Aktivní složka je Téglem definována jako „vlastní (aktivní) chování samotného subjektu (směřující vůči jinému subjektu např. za účelem splnění povinnosti vzešlé z určitého závazkového vztahu), které je v konkrétním případě v souladu s pravidly slušnosti, poctivosti a morálky, prosté jakékoliv snahy druhý subjekt oklamat, podvést, poškodit atd. Je to tedy poctivé, slušné, férové aktivní chování ve vztahu ke třetím osobám.“ Pasivní složka představuje očekávání (a z něj plynoucí přesvědčení) stejně férového jednání od druhého účastníka právního úkonu.

Historie dobré víry.

Dobrá víra zcela jistě není něčím, co by bylo právu známo jen krátkou dobu. Naopak, jedná se o instituci starou v podstatě jako právo samo, ne-li dokonce o figuru starší než právo. Již římští právníci s tímto pojmem hojně pracovali. Bona fides představuje kategorii, která relativně brzo získala v římském právu pozici všeobecného právního principu. Pojmu "fides", resp. "bona fides" se dostalo v římské právnické literatuře mimořádného ohlasu. Tato instituce došla svého výrazu v pracích takových juristů, jakými byli Paulus, Ulpianus, Gaius, Papinianus, Celsus či Modestinus. I přes zájem těchto a mnohých dalších právníků mnoha zemí a mnoha staletí není dodnes uvedená kategorie (či právní pojem) uspokojivě vysvětlena.  Slovem "fides" Římané původně označovali jednu z bohyní, která reprezentovala, resp. personifikovala věrnost ("die Treue") a pravdomluvnost ("die Wahrhaftigkeit"). Pojem "fides" bývá často překládán jako poctivost, věrnost danému slovu, mravní povinnost splnit závazek, ale i důvěra v poctivost jiného či důvěryhodnost. Prapůvod pojmu dobré víry lze spatřovat v obyčejovém právu ("mos", "consuetudo", "mores maiorum"). Zajímavé ovšem je, že „"Neexistují žádné, tedy ani právní, psané prameny, které by se k tomuto problému vztahovaly, pokud se týká počátků zkoumaného pojmu. Dobrou víru totiž nemůžeme omezovat pouze na dobu, kdy se tento fenomén institucionalizoval, kdy se objevil v právních textech. Bona fides je mnohem starší, snad lze dokonce říci, že je starší než právo samo. Fides v obecném právním významu, tedy jak soukromého tak i veřejného práva, byla nejen chráněna právními normami, ale stejně tak, nebo spíše na prvním místě rovněž náboženskými představami. Její porušení totiž mělo za následek narušení smíru s bohy (pax deorum), vzbuzení jejich hněvu – (ira deorum) vyvolávající dvojí důsledek – právní odpovědnost a zároveň nutnost usmíření (piaculum).“

Dobrá víra (lat. "bona fides" – často v ablativu: "bona fide" = v dobré víře, angl. "good faith", fr. "bonne foi", něm. "guter Glauben") je právní pojem a zároveň psychická kategorie. V dobré víře je ten, kdo je důvodně přesvědčen o oprávněnosti svého jednání. Pokud o neoprávněnosti svého jednání věděl, nebo objektivně vzhledem ke všem okolnostem vědět měl, v dobré víře být nemůže. Uplatňuje se zejména v soukromém právu, kde platí, se vychází z domněnky, že ten, kdo jednal určitým způsobem, jednal poctivě a v dobré víře. Jejím opakem je špatná víra ("mala fides").

Good faith (), in human interactions, is a sincere intention to be fair, open, and honest, regardless of the outcome of the interaction. While some Latin phrases have lost their literal meaning over centuries, this is not the case with "bona fides"; it is still widely used and interchangeable with its generally accepted modern-day English translation of "good faith". It is an important concept within law and business. The opposed concepts are bad faith, "mala fides" (duplicity) and perfidy (pretense). In contemporary English, the usage of "bona fides" is synonymous with credentials and identity. The phrase is sometimes used in job advertisements, and should not be confused with the "bona fide" occupational qualifications or the employer's good faith effort, as described below.


Život.

Narodil se jako pohrobek hraběte Roberta z manželství s Matyldou, dcerou brabantského vévody Jindřicha II. Jeho otec byl mladším synem krále a zahynul na křížové výpravě. Robert šel v otcových šlépějích, na letnice roku 1267 byl královským strýcem pasován na rytíře a již ve dvaceti letech se zúčastnil křížové výpravy do Egypta. Soudobí kronikáři nešetřili chválou na jeho chrabrost v boji.  15. srpna 1271 jej bratranec Filip III. během své královské korunovace poctil výsadou nést meč "Joyeuse" a v letech následujících stoupala Robertova hvězda výš a výš. Podílel se na pádu králova oblíbence Petra z La Brosse. V září 1282 se přesunul do Itálie, kde jeho strýc Karel utrpěl po Sicilských nešporách velkou ztrátu v podobě ostrovní části Sicilského království. Byl Karlovi nápomocen až do jeho smrti na počátku roku 1285 a poté byl jmenován do funkce regenta, protože následník trůnu byl do roku 1288 v aragonském vězení. Koncem roku 1291 byl Robert králem Filipem III. povolán zpět do vlasti.  Po návratu do Francie se opět osvědčil v královských službách. Zdá se, že v královské radě patřil k zastáncům ostré linie a ve sporu s papežem Bonifácem VIII. byl "vyznavačem královského náboženství".  Roku 1296 vedl tažení do Akvitánie, v únoru 1297 porazil Angličany u Bonnegarde. V létě téhož roku v bitvě u Furnes porazil Vlámy vedené hrabaty Vítem z Dampierre a Walramem z Jülichu. V bitvě byl vážně zraněn Robertův jediný syn a o rok později na následky zemřel. V létě 1302 byl Robert jmenován velitelem nového tažení do vzpurných Flander, kde v bitvě u Courtrai našel svou smrt.  Byl pohřben v cisterciáckém klášteře Maubuisson a zřejmě dcera Mahaut byla objednavatelkou jeho dřevěné jezdecké sochy, která stála v bazilice Notre Dame v Boulogne-sur-Mer, významném poutním místě té doby. Roku 1309 poskytla finanční dar, aby byla u otcova památníku pravidelně sloužena mše a rozsvěceny svíce.

Robert II. z Artois ( "Robert II d'Artois", 1250 – 11. července 1302, Kortrijk) byl hrabě z Artois, regent neapolského království a vášnivý milovník turnajového klání..

Robert II (September 1250 – 11 July 1302) was the Count of Artois, the posthumous son and heir of Robert I and Matilda of Brabant. He was a nephew of Louis IX of France. He died at the Battle of the Golden Spurs.


Pozadí vzniku a klasifikace.

Po podpisu washingtonských dohod se závody v námořním zbrojení nezastavily – pouze se přesunuly od bitevních lodí a bitevních křižníků k do té doby druhořadým kategoriím, jako byly křižníky a torpédoborce. Následující londýnská odzbrojovací konference přidala omezení i na tyto kategorie. Podle článku III.16 londýnské smlouvy nesmělo císařské námořnictvo k 31. prosinci 1936 překročit v kategorii torpédoborců celkový limit 105 500 T standardního výtlaku. Podmínky smlouvy dále neumožňovaly stavbu dalších jednotek třídy "Fubuki" (limit 16 880 T v jednotkách převyšujících standardní výtlak 1500 T třída "Fubuki" již překročila, ale rozestavěné torpédoborce směly být dokončeny). Vzniklou situaci chtělo císařské námořnictvo řešit stavbou dvanácti torpédoborců třídy "Hacuharu" schválených v rámci „doplňovacího programu pomocných plavidel z roku 1931“ (známějšího jako „1. doplňovací program“ ~ ~ "Dai–iči–dži hodžú keikaku", či neoficiálně „program prvního kruhu“ ~ ~ "Maru iči keikaku"). Tím ale císařské námořnictvo vyčerpalo svůj limit pro kategorii torpédoborců. Používat torpédoborce v roli "keibikan" ( ~ válečná loď strážící přístav) by v nastalé situaci byl luxus, který si nemohlo císařské námořnictvo dovolit. Proto se "Kaigun gunreibu" ( ~ námořní generální štáb) pokusil obranu námořních základen a přilehlých vod zajistit plavidly mimo omezení londýnské smlouvy – tedy do 600 T standardního výtlaku (jestliže měly být vyzbrojeny torpédy). Kvůli novým plavidlům císařské námořnictvo obnovilo klasifikační kategorii "suiraitei", která byla předtím zrušena 15. ledna 1924. Od dělení na další třídy ale bylo – na rozdíl od staré kategorie "suiraitei" – upuštěno. Stejně jako předchozí "suiraitei" ani nová kategorie nespadala do kategorie "gunkan" ( ~ válečná loď).  Podle původních požadavků "Kaigun gunreibu" měly nové torpédovky mít rychlost 30 uzlů (55,6 km/h), dosah 3000 námořních mil (5556 km) při 14 uzlech (25,9 km/h) a výzbroj složenou ze tří 127mm kanónů typu 3. roku a čtyř (2xII) 533mm torpédometů s celkovou zásobou osmi torpéd. To vše při standardním výtlaku maximálně 600 T. Nové torpédovky tak měly při menším výtlaku a menší maximální rychlosti, ale se silnější výzbrojí, plnit úkoly torpédoborců II. třídy ( "nitó kučikukan"). 2/3 zkouškový výtlak ale u původního návrhu vycházel na 720 tun, což znamenalo, že by se nepodařilo dodržet 600T limit u standardního výtlaku. "Kaigun kansei honbu" ( ~ námořní technický úřad) proto musel plány budoucí třídy "Čidory" přepracovat. Kvůli londýnským limitům by stačilo snížit 2/3 zkouškový výtlak asi o 40 tun, ale rozpočtová omezení počátkem 30. let si vynutila redukci až na 535 T standardního, či 615 t zkouškového výtlaku.  Navzdory nutnosti omezit výtlak nových plavidel, "Kaigun gunreibu" trval na zachování jejich bojového potenciálu. Úspory se tedy musely najít kdekoliv jinde, například využitím tehdy nového elektrického svařování a lehkých slitin. Nýty a některé další konstrukční prvky byly zmenšeny, aby se ušetřila další hmotnost. Vypracováním projektu F-46 (jak znělo projektové označení budoucí třídy "Čidory") byl pověřen "zósen taisa" ( ~ námořní kapitán–lodní konstruktér) Kikuo Fudžimoto a jeho tým, který tou dobou pracoval i na projektu F-45 (budoucí třída "Hacuharu"), kde použil obdobné odlehčovací postupy. Práce na detailním návrhu začaly koncem roku 1930.  I přes snahu o redukci hmotnosti měl výsledný projekt F-46 (stejně jako F-45) přetížené nástavby a byl nestabilní. Tomu ale (až na zvětšení šířky přidáním výdutí) nebyla věnována pozornost, neboť se všeobecně věřilo, že moderní loď se nemůže převrátit.

Konstrukce.

Trup a podpalubí.

Celkem 82 metrů dlouhý trup byl konstruován z menších sekcí, které byly v maximální možné míře sestaveny na zemi a teprve poté umístěny na skluz loděnice a tam svařeny dohromady. Postupovalo se přitom (alespoň z počátku) od centrální sekce směrem k přídi a zádi. Při sestavování bylo v maximální možné míře použito svařování, což si vynutilo použití nelegované ocele, kterou jako jedinou dokázaly loděnice v Japonském císařství počátkem 30. let svařit. Ke spojování prvků z vysokotažné a Dücol ocele muselo být použito nýtování. Jelikož nýtování s sebou přinášelo nechtěný nárůst hmotnosti, byly použity zmenšené nýty a vysokotažná a Dücol ocel byla omezena pouze na nejdůležitější nosné prvky.  Trup byl dělen na několik sekcí, navzájem oddělených příčnými vodotěsnými přepážkami. Podélná vodotěsná přepážka nebyla instalována, neboť se předpokládalo, že plavidla jsou příliš malá, než aby se při nesymetrickém zaplavení nepřevrátila. Přední část měřila 25,5 metrů (projekt, měřeno od přední svislice) a odzdola nahoru byla jednotlivými palubami rozdělena následovně:  Za přídí následovala celkem 14,0 metrů dlouhá sekce kotelen s palivovými nádržemi po stranách (liché č. 3 a 5 na levoboku a sudé č. 2 a 4 na pravoboku) a za nimi následovala 15,4 metrů dlouhá sekce strojoven se zesíleným kýlem. Kotelny i strojovny zabíraly většinu hloubky trupu, která byla 4,4 m.  Zadní část měřila od zadní (pomocné) strojovny po zadní projektovanou svislici 22,6 metrů a byla odzdola nahoru dělena následovně:

Můstek.

Můstek měl celkem čtyři úrovně: dolní patro na přední palubě, druhé patro tvořil horní můstek ( "džóbu kankjó"), třetí patro tvořil uzavřený navigační můstek ( "rašin kankjó") a nad ním se nacházela plošina s 2m dálkoměrem.

Pohon.

Rychlost kolem 30 uzlů (55,56 km/h), kterou požadoval "Kaigun gunreibu", mělo zajistit opětovné využití přehřáté páry. K přehřáté páře se císařské námořnictvo vrátilo u lodí doplňovacího programu pomocných plavidel z roku 1931 poté, co v polovině 20. let od ní upustilo po přetrvávajících problémech s korozí na třídě "Furutaka".  Přehřátou páru o teplotě 350 °C a tlaku 30 kg/cm (2,94 MPa) generovaly dva vysokotlaké vysokoteplotní vodotrubné kotle "Ro-gó Kanpon šiki" ( ~ Typ technického odboru císařského námořnictva model B). Vůbec poprvé v císařském námořnictvu tak byla použita taková teplota a tlak. Oba kotle byly vybaveny předehřívači vzduchu a každý se nacházel v samostatné kotelně. Obě kotelny (umístěné za sebou: č. 1 přední, č. 2 zadní) měly každá délku 7,0 m, šířku 5,2 m a výšku 4,2 m. Kouřovody z obou kotlů byly svedeny do jednoho komínu.  Za kotelnami následovala 15,4 m dlouhá sekce strojoven, která měla vnitřní šířku 7,0 m a výšku 3,9 m. Přibližně 3/4 délky sekce zabírala přední (hlavní) strojovna se dvěma sestavami parních turbín "Kanpon" umístěnými vedle sebe. Každá sestava se skládala z jedné vysokotlaké a jedné nízkotlaké turbíny, které přes jednostupňovou převodovku poháněly po jedné hřídeli s lodní vrtulí o průměru 2,0 m a stoupáním 2,26 m. Pro plavbu cestovní rychlostí byla v každé sestavě instalována jedna cestovní turbína, která byla přes převodovku napojena na hřídel vysokotlaké turbíny. Celkový výkon byl projektován na 11 000 koňských sil na hřídeli (8090,5 kW), tedy 5500 koňských sil (4045,2 kW) na sestavu. To mělo při 520 otáčkách lodních vrtulí za minutu stačit na dosažení rychlosti 30 uzlů. Vzhledem k nárůstu hmotnosti se ale této rychlosti nepodařilo dosáhnout a i když "Manazuru" při zkouškách dosáhla výkonu 11 950 koňských sil na hřídeli (8789,2 kW), maximální rychlost byla kolem 28 uzlů (51,9 km/h).  Zadní čtvrtinu sekce strojoven zabírala pomocná strojovna se dvěma 55KVA turbogenerátory a jedním 25KVA dieselgenerátorem. Elektrické kabely byly opatřeny papírovou izolací.

Výzbroj.

Silná výzbroj představovala jednu z příčin nestability torpédovek třídy "Čidory". Hlavňová výzbroj byla založena na třech 127mm kanónech typu 3. roku – sice tedy poloviční, než výzbroj „speciálních torpédoborců“ I. třídy, ale pořád silnější, než výzbroj torpédoborců II. třídy, které (i když byly větší než "Čidory") nesly pouze tři 120mm kanóny typu 3. roku. Jeden 127mm kanón byl umístěn v jednohlavňové uzavřené lafetaci modelu A na přídi, zatímco na zádi se nacházela dvouhlavňová uzavřená lafetace modelu B se zbývajícími dvěma 127mm kanóny. Lafetace modelu A i B bylo – alespoň teoreticky – možno použít i k protiletadlové palbě. Projekt F-46 vznikal v době, kdy byly lafetace modelu A a B teprve ve vývoji. Jak se během stavby prvních jednotek ukázalo, výsledná hmotnost lafetací byla větší, než se původně očekávalo a proto bylo kvůli podélné pevnosti nutné zesílit horní palubu. Dvouhlavňová lafetace modelu B měla nakonec hmotnost 30,975 metrických tun a jednohlavňová lafetace A 18,5 metrických tun.  Řízení palby 127mm kanónů bylo stejné, jako na torpédoborcích I. třídy, jak (bez dalších podrobností) uvádí "Kaigun Zósen Gidžucu Gaijó". Pravděpodobně se ale jednalo centrální řízení palby založené na metodě „sleduj zaměřovač“ ("cuibi haššin", ""). K měření vzdálenosti cíle sloužil jeden dvoumetrový dálkoměr instalovaný na vrcholu můstku. Při nočním boji bylo možné cíl ozářit 75cm světlometem instalovaným na plošině za komínem.  Protiletadlovou výzbroj – vedle možnosti použít 127mm kanóny hlavní baterie – představoval (podle Lengerera) jeden 13,2mm kulomet instalovaný na plošině za světlometem. Podle Nišidy se ale mělo jednat o jednohlavňový 40mm kanón typu HI.  Hlavní výzbroj torpédovek třídy "Čidory" představovaly dva otočné dvouhlavňové 533mm torpédomety typu 6. roku, které byly (jako na jediné třídě) opatřené čelním ochranným štítem. 5400 kg vážící torpédomety byly otáčeny manuálně a to rychlostí přibližně 5,14 °/s. Kromě čtyř 533mm torpéd typu 89 nabitých v torpédometech byla další čtyři torpéda uložena v zásobnících (po dvou na každé straně komína) s rychlonabíjecím zařízením. K zaměřování torpéd sloužily pravděpodobně torpédové zaměřovače typu 90 nebo 91 ( "(gjorai) hóiban"), které doplňovaly panely řízení palby typu 92 ( "haša šikiban").  Protiponorkovou výzbroj tvořil dvounásobný vrhač hlubinných náloží typu 94 ( "bakurai tóšaki") na zádi, který doplňoval rychlonabíjecí zásobník. Podle Lengerera je počet nesených hlubinných náloží nejasný, ale pravděpodobně se mělo jednat o devět až osmnáct kusů. Samotný zásobník u vrhače pojal šest hlubinných náloží a další dvě nálože mohly být uloženy již připravené k použití na vrhači.  Pro minolovné účely byly na zádi umístěn velký jednolodní odminovač ( "tenkan-šiki dai sókaigu") se dvěma paravány (pravděpodobně středního typu).

Problémy s nadváhou a stabilitou.

Již během stavby se zjistilo, že některé komponenty překročily plánovanou hmotnost a že plavidla budou mít problémy se stabilitou. Distribuce hmotnosti u "Čidory" a "Tomozuru" byla následující:  Kvůli těžším lafetacím 127mm kanónů musela být zesílena horní paluba (konstruktéři neměli v době návrhu projektu F-46 k dispozici skutečné hmotnosti lafetací, neboť ty byly teprve ve vývoji) a jenom samotný trup nakonec vyšel o více než 50 tun těžší. Po spuštění "Čidori" na vodu se ukázalo, že těžiště je posunuté o 300 mm výš, než předpokládal projekt. Loděnice v Maizuru o tom informovala "Kaigun kansei honbu" a pokračovala v dokončování "Čidori". Při zkušebních plavbách "Čidori" ukázala svoji nestabilitu, když při 8/10 výkonu a vychýlení kormidla o pouhých 15 ° dosahoval náklon 30 °.  Stabilita měla být zvýšena zmenšením plochy kormidla z 2,91 m na 2,33 m a instalací bočních výdutí, které začínaly na úrovni horní paluby a končily pod čarou ponoru (šířka na vodorysce tak vzrostla o 0,7 m), takže jejich větší část se nacházela (za normálního stavu) nad hladinou. Náklon při 8/10 výkonu a plném vychýlení kormidla (35 °) se podařilo snížit na méně než 20 °, což bylo považováno za dostatečné…

Incident "Tomozuru" a následná rekonstrukce.

Obdobné úpravy, které byly provedeny na "Čidori", byly provedeny i na následujících jednotkách. V ranních hodinách 12. března 1934 se v bouři při návratu z nočního cvičení převrátila torpédovka "Tomozuru", přičemž zahynulo 100 mužů posádky, včetně kapitána. Příčinou katastrofy byla malá stabilita, vlny a vítr opírající se do pravoboku, které při snaze o změnu kurzu doprava způsobily převrácení na levobok. Odpoledne téhož dne byla kýlem vzhůru driftující torpédovka nalezena a následně odtažena do suchého doku v Sasebu. Incident ukázal na podcenění stability nejenom u třídy "Čidori", ale i u dalších lodí císařského námořnictva.  Zpráva komise vyšetřující incident byla hotová 2. dubna téhož roku. Na jejím základě bylo přistoupeno k rozsáhlé rekonstrukci všech čtyř jednotek třídy "Čidori". Ta spočívala v sejmutí bočních výdutí (kvůli zajištění stabilnější dělostřelecké platformy; šířka na vodorysce se tak vrátila k původně projektované hodnotě), instalaci 98 tun balastu pod kýl, snížení můstku o jedno patro odstraněním horního můstku, snížení předního stožáru a komínu a v neposlední řadě redukci výzbroje. Torpédová výzbroj byla redukována odstraněním zadního torpédometu a zásobníků s náhradními torpédy. Zbývající dvouhlavňový torpédomet byl opatřen ochranným štítem. 127mm kanóny v zakrytovaných lafetacích byly nahrazeny za tři 120mm kanóny typu 3. roku v jednohlavňových lafetacích modelu G s ochranným štítem. Dva kanóny byly umístěny na přídi a zádi místo původních 127mm kanónů, třetí kanón byl umístěn na místo demontovaného torpédometu.  Po incidentu 4. loďstva, který odhalil nedostatečnou pevnost svařovaných trupů japonských plavidel, byly svařované spoje trupu zesíleny a zkouškový výtlak u "Čidori" vzrostl na 815 tun.

Pozdější modifikace.

Za druhé světové války došlo k posílení protiletadlové a protiponorkové výzbroje. To je nejlépe zdokumentováno na případu "Hacukari", která se dočkala kapitulace. Paravány a zadní 120mm kanón byly odstraněny. Protiletadlová výzbroj se skládala ze dvou 25mm dvoukanónů typu 96 umístěných na plošině před můstkem a na zadní nástavbě, které doplňovalo šest 25mm kanónů stejného typu v jednohlavňových lafetacích (dva na palubě po stranách můstku, jeden za světlometem na místě 13,2mm kulometu a tři na palubě na zádi) – celkem tedy deset hlavní. Konkrétní složení protiletadlové výzbroje na zbývajících jednotkách je nejasné, neboť mimo jiné záleželo i na osobních stycích velitele, či "fukučó" ( ~ výkonný důstojník) s lidmi v loděnici. Vzhledem k tomu, že se ale všechny jednotky dočkaly roku 1945, lze i u nich předpokládat obdobné úpravy.  Protiponorková výzbroj byla posílena až na 48 kusů hlubinných pum. Ty mohly být svrhávány z (pravděpodobně) dvou skluzavek na zádi a vystřelovány do boků vrhači hlubinných náloží. Bokorysy ve Fukui i "Šókai, goei kantei, kaibókan, suiraitei" shodně ukazují tři vrhače na zádi – buďto se může jednat o tři dvouhlavňové (tzv. "Y-hó", či ) typu 94 nebo šest jednohlavňových (tzv. "K-hó", či ) typu 3 v zákrytu.  Další spornou otázkou ve výzbroji třídy "Čidori" je (ne)instalace hydrofonu a sonaru. Před incidentem "Tomozuru" a následnou přestavbou Lengerer jejich instalaci neuvádí. Po přestavbě měly – podle oficiálních plánů – jednotky nést sonar typu 91 a hydrofon, ale Lengerer je k jejich skutečné instalaci skeptický.  K instalaci radarů pravděpodobně nedošlo – bokorysy ve Fukui, ani "Šókai, goei kantei, kaibókan, suiraitei" jejich charakteristické antény nezaznamenávají.

Třída Čidori ( "Čidori-gata") sestávala ze čtyř torpédovek ( "suiraitei") japonského císařského námořnictva, postavených v letech 1931 až 1934. Jednotky třídy "Čidory" vznikly jako malá, ale silně vyzbrojená plavidla, která by nespadala do limitů ustanovených londýnskou námořní konferencí. Snaha o umístění silné výzbroje na malý trup s sebou přinesla problémy se stabilitou, které v noci na 12. března 1934 vedly k tzv. Incidentu "Tomozuru" ( "Tomozuru džiken") – převrácení torpédovky "Tomozuru" za bouře. To donutilo císařské námořnictvo přehodnotit nároky na stabilitu nejenom u třídy "Čidory", ale i u všech ostatních lodí císařského námořnictva. Pro třídu "Čidory" to znamenalo přidání balastu, odlehčení nástaveb a redukci výzbroje.  Všechny čtyři jednotky se zúčastnily bojů v Pacifiku, ale pouze jedna se dožila konce války. Dvě jednotky byly potopeny americkými palubními letouny a jednu jednotku potopila americká ponorka.

The was an Imperial Japanese Navy class of torpedo boats that were built before and served during the Second World War. The design initially proved to have too much armament for its small displacement, and the capsizing of shortly after completion in heavy weather resulted in a scandal which called into question the basic design of many Japanese warships of the time. After extensive modification, the class became satisfactory sea-boats and saw service in the Battle of the Philippines and the Dutch East Indies campaign as escorts and continued in that role for the rest of the war. Three were sunk during the war and the fourth was seized by the British at Hong Kong after the end of the war, where it was scrapped later.


Programové teze hnutí.

Sdružení vystupovalo původně pod následujícími výzvami:  Základní teze k 15. 8. 2012 byly:

Historie.

Vznik.

Politické hnutí ANO 2011 navazuje na sdružení Akce nespokojených občanů 2011 (v současnosti pod zkratkou ANO) založené v roce 2011 podnikatelem Andrejem Babišem na podporu jeho kritiky ekonomiky, společnosti a korupce, se kterou začal vystupovat ve sdělovacích prostředcích na podzim 2011. Sdružení získalo rychle podporu několika tisíc občanů. Ke dni 14. listopadu 2011, tedy 19 dní po založení sdružení, bylo pod výzvou podepsáno 10 142 občanů. 15. prosince 2011 se podpora dále zvýšila na 17 161. Sdružení se poté během roku 2012 transformovalo na politické hnutí ANO 2011 registrované 11. května 2012 v Praze.

Volby do Poslanecké sněmovny Parlamentu ČR 2013.

V březnu 2013 hnutí vypustilo ze zkratky rok založení a prezentuje se dále jen jako ANO. Se samostatnou kandidátní listinou hnutí poprvé kandidovalo v předčasných volbách do Poslanecké sněmovny konaných na podzim roku 2013. V nich obdrželo 927 240 hlasů (18,65 %) a se 47 mandáty se stalo druhou nejsilnější volební stranou. Hnutí ANO bylo nejúspěšnější volební stranou ve Středočeském, Libereckém, Královéhradeckém a Ústeckém kraji. V rámci hnutí byl nejúspěšnějším kandidátem lídr pražské kandidátní listiny Andrej Babiš s 18 955 preferenčními hlasy (19,62 %), za ním se umístil herec Martin Stropnický, který vedl jihomoravskou kandidátní listinu a získal 10 203 (10,25 %) preferenčních hlasů.

Program a veřejná prezentace hnutí.

Během předvolební kampaně v roce 2013 hnutí ANO 2011 zdůrazňovalo novost a nepolitičnost svých kandidátů v kontrastu se stávajícím establishmentem. Široce používalo například heslo "Nejsme politici. Makáme". Samotný program hnutí byl však kritizován pro bezobsažnost a nekonkrétnost. Vzhledem k tomu, že hnutí vzniklo krátce před parlamentními volbami, nebyl program hnutí do začátku volební kampaně kompletní a doplňoval se a procházel změnami během předvolební kampaně.  Dle slov Andreje Babiše stála předvolební kampaň okolo sedmdesáti milionů korun. Mezi největší sponzory patřili sám Andrej Babiš (29,5 mil Kč) a společnosti DEZA (10 mil Kč), Lovochemie (6 mil. Kč), Precheza (6 mil Kč.), Fatra (3 mil. Kč) a Synthesia (3 mil. Kč), všechny z holdingu Agrofert. Na úspěchu hnutí ve volbách se výrazně podílela poradenská společnost Penn Schoen Berland. Služeb této společnosti v minulosti využívala i strana ČSSD, pro kterou zpracovávala kampaně od roku 2006.  Těsně před termínem voleb se v médiích objevilo prohlášení, že „dvojka“ kandidátní listiny v kraji Vysočina Miloslav Bačiak zatajil svou minulost důvěrníka u vojenské kontrarozvědky (tzv. „politruk“). Sám Bačiak slíbil, že v případě zvolení svůj mandát složí. Miloslav Bačiak nakonec byl zvolen se ziskem 1 207 preferenčních hlasů. Svůj poslanecký mandát složil 19. listopadu 2013. Babiš později prohlásil, že Bačiaka ihned vyloučili z ANO 2011. Hnutí do voleb vedli tři krajští lídři, kteří bývali členy Komunistické strany Československa, jmenovitě předseda hnutí Andrej Babiš, Martin Komárek a Josef Vozdecký.  Po volbách 2013 byl vedením strany schválen tzv. etický kodex, který poslance zavázal ke čtyřem bodům: zaprvé musí všechny návrhy zákona konzultovat se svým poslaneckým klubem, zadruhé během výkonu mandátu nesmějí přestoupit k jinému poslaneckému klubu, zatřetí při vážných tématech nesmějí hlasovat proti usnesení poslaneckého klubu a konečně začtvrté, každý měsíc musí věnovat sedm tisíc korun z platu hnutí ANO. Na dodržování kodexu dohlíží vedení poslaneckého klubu a poslanci, který tento kodex poruší hrozí pokuta až 52 000 korun. To je však díky ústavně garantovanému volnému mandátu poslanců právně nevymahatelná sankce.  Od 20. listopadu 2013 začali zástupci hnutí ANO jednat o společné vládě s ČSSD a KDU-ČSL. Hnutí ANO především usilovalo o zisk ministerstev financí, vnitra a pro místní rozvoj. Také trvalo na postu místopředsedy poslanecké sněmovny, vedení pěti sněmovních výborů a obsazení funkcí prvních náměstků na ministerstvech, která nepovedou. Po volbách Babiš oznámil, že by mohl vést ministerstvo financí, ale prezident Zeman po ministrech požadoval lustrační osvědčení, které Babiš neměl a kvůli svému slovenskému soudnímu sporu ohledně své údajné spolupráce s orgány StB ho zatím ani získat nemohl. Navíc sám odmítl o osvědčení požádat. Babiš proto v listopadu 2013 začal preferovat vytvoření funkce vicepremiéra pro ekonomiku, kterou by obsadil.

Vládní koalice po volbách 2013.

Dne 6. ledna 2014 byla podepsána koaliční smlouva politických stran ČSSD, ANO a KDU-ČSL. V poslanecké sněmovně měla koalice většinu 111 hlasů. Vládu tvořilo sedmnáct ministrů, politické hnutí ANO získalo šest rezortů. Vicepremiérem a ministrem financí se stal Andrej Babiš, ministrem obrany Martin Stropnický, ministryní pro místní rozvoj Věra Jourová, ministrem životního prostředí Richard Brabec, ministryní spravedlnosti Helena Válková a ministrem dopravy Antonín Prachař. Po oznámení kandidátů se z řad ekologů snesla kritika na Richarda Brabce, který dříve působil v podniku Lovochemie (který vlastní Agrofert a který sponzoroval kampaň hnutí ANO), a tím prosazoval zájmy českého chemického průmyslu. Dne 29. 1. 2014, devadesát pět dní od konání voleb, jmenoval prezident Miloš Zeman vládu ČSSD, ANO a KDU-ČSL. Učinil tak poté, co se koalice zavázala k prosazení služebního zákona, který mimo jiné umožnil Andreji Babišovi se stát ministrem financí i bez dodání lustračního osvědčení.

Volby do Evropského parlamentu 2014.

V roce 2014 hnutí kandidovalo do voleb do Evropského parlamentu. Lídrem kandidátní listiny byl zvolen Pavel Telička. Při v té době rekordně nízké účasti 18,2 % voličů hnutí získalo 244 501 hlasů (16,13 %) a 4 mandáty z celkového počtu 21. Z českých stran tak získalo nejvíce hlasů. Mandáty obdrželi Pavel Telička (s 50 784 přednostními hlasy), dále Petr Ježek, Dita Charanzová a Martina Dlabajová. Ihned po vyhlášení výsledků voleb předseda hnutí Andrej Babiš potvrdil, že započnou vyjednávání s evropskou frakcí Aliance liberálů a demokratů pro Evropu (ALDE). Na začátku června 2014 hnutí podalo oficiální žádost o přijetí s podporou bývalého evropského komisaře Pavla Teličky. V říjnu 2017 ukončil europoslanec Telička spolupráci s hnutím ANO pro názorové neshody s předsedou hnutí Babišem.

Sněmy hnutí.

Sněm v roce 2015.

Ve dnech 28. února a 1. března 2015 se v Praze konal III. sněm hnutí. Andrej Babiš na něm obhájil post předsedy (získal 186 hlasů = 100 % z platných odevzdaných hlasovacích lístků), 1. místopředsedou se stal Jaroslav Faltýnek (získal 153 hlasů ze 188 možných, tj. 82 %). Řadovými místopředsedy byli zvoleni v prvním kole Petr Vokřál (125 hlasů, tj. 66 %), Jaroslava Jermanová (124 hlasů, tj. 66 %), Radmila Kleslová (109 hlasů, tj. 58 %) a ve třetím kole Jan Volný (96 hlasů, tj. 51 %).

Sněm v roce 2017.

Ve dnech 25. a 26. února 2017 se v Praze konal IV. sněm hnutí. Andrej Babiš na něm obhájil post předsedy (získal 195 hlasů = 95 % z platných odevzdaných hlasovacích lístků) a Jaroslav Faltýnek pak pozici 1. místopředsedy (získal 142 hlasů, tj. 69 %). Řadovými místopředsedy byli zvoleni Martin Stropnický (174 hlasů), Petr Vokřál (173 hlasů), Richard Brabec (171 hlasů) a Jaroslava Pokorná Jermanová (169 hlasů).

Volby do Poslanecké sněmovny Parlamentu ČR 2017.

Ve dnech 20. a 21. října 2017 proběhly volby do Poslanecké sněmovny Parlamentu ČR. Ty vyhrálo hnutí ANO 2011 s 29,64 % platných hlasů a v důsledku volebního systému získalo 78 poslaneckých mandátů z 200 (39 %).  Podle průzkumu zpravodajského portálu Hlídací pes, jehož výsledky byly uveřejněny i v německém tisku, přeběhla při parlamentních volbách v říjnu 2017 mj. jedna třetina dřívějších přívrženců ČSSD a jedna čtvrtina přívrženců KSČM k Babišovu hnutí ANO 2011.

Program a veřejná prezentace hnutí.

Programem hnutí ANO před volbami do Poslanecké sněmovny Parlamentu ČR 2017 byl růst ekonomiky, omezení předražených státních zakázek, rychlá výstavba dálnic, efektivní a transparentně fungující zdravotnictví a funkční justice. Zdůrazněny byly čtyři body:

Vládní koalice po volbách 2017.

Prezident Miloš Zeman pověřil lídra ANO 2011 Andreje Babiše dne 31. října 2017 jednáním o sestavení nové vlády. Dne 6. prosince 2017 jej jmenoval premiérem. Podle vyjádření obou aktérů měla být vláda jmenována 13. prosince 2017, po seznámení prezidenta s ministerskými adepty. Podle Babiše prezident souhlasil s posunem termínu, aby se už jako předseda jmenované vlády mohl 14. prosince zúčastnit summitu prezidentů a premiérů Evropské unie v Bruselu. Zeman chtěl rovněž osobně podpořit získání sněmovní důvěry pro Babišovu vládu.  Po ustavení své první vlády v prosinci 2017 odmítl Andrej Babiš vládní spolupráci s SPD a KSČM. Podle politologa Jiřího Pehe Babiš věděl, že by ho přímá účast těchto politických stran v jeho vládě mohla poškodit v očích těch nadnárodních organizací, na nichž závisí ekonomika i bezpečnost České republiky (tj. EU a NATO).  Po svém neúspěchu ve volbách se Česká strana sociálně demokratická (ČSSD) začala zabývat i otázkou, jak se má postavit k případné politické spolupráci s ANO 2011. První Babišovu menšinovou vládu nechtěla sociální demokracie podpořit, dočasný předseda strany Milan Chovanec však nevyloučil jednání s ANO 2011 při druhém pokusu Andreje Babiše o sestavení kabinetu. ČSSD se podle něj „mohla s ANO o budoucnosti země bavit, pokud jednání nebude mít formu diktátu“. Babiš sám zmínil, že na další vývoj bude mít vliv vedle tehdy se blížícího sjezdu ČSSD i kongres ODS v lednu 2018. Po sjezdu ČSSD, který se konal 18. února 2018, začala tato strana pod vedením svého nového předsedy Jana Hamáčka vyjednávat s ANO 2011 o účasti na vládě. Zatímco ČSSD pro sebe požadovala pět ministerských křesel včetně ministerstev vnitra a spravedlnosti (resorty, které mají váhu ve spojitosti s kauzou Čapí hnízdo), bylo ANO 2011 tehdy ochotno přiznat ČSSD jen čtyři ministerstva.  Začátkem dubna 2018 skončilo první vyjednávání mezi ČSSD a ANO 2011 o společné vládě neúspěchem. Jedním z důvodů byla tehdy neochota ANO 2011 přenechat sociálním demokratům post ministra vnitra. Představitelé ČSSD Jan Hamáček a Jiří Zimola navštívili 4. dubna prezidenta republiky Miloše Zemana. Podle informací "Lidových novin" jim prezident doporučil trvat na svých požadavcích a neustupovat. Premiér v demisi Andrej Babiš byl podle svých slov připraven podřídit se Zemanově vůli. „Když prezident řekne, že pověří vyjednáváním o vládě někoho jiného z hnutí ANO, tak to budu akceptovat,“ řekl Babiš.  Prezident Zeman dne 6. června 2018 podruhé jmenoval Andreje Babiše premiérem a vyzval jej, aby mu předložil seznam příštích členů vlády, se kterými se chtěl seznámit. Od 27. června 2018 je Babiš poté, co jej prezident Zeman podruhé jmenoval premiérem, předsedou své druhé vlády. Tuto menšinovou vládu sestavil jak ze zástupců ANO 2011, tak ČSSD. Babiš a ministři složili do rukou prezidenta předepsaný slib. Prezident Zeman nejmenoval ministrem zahraničí zástupce sociálních demokratů a poslance Evropského parlamentu Miroslava Pocheho, takže toto ministerstvo vede zatím z pověření předseda strany a ministr vnitra Jan Hamáček. ČSSD obdržela ve vládě celkově pět křesel včetně jí zprvu odepíraného ministerstva vnitra, ANO 2011 dostala deset křesel. 10. července podepsalo hnutí ANO 2011 s ČSSD koaliční smlouvu. Dne 12. července 2018 krátce po půlnoci získala Babišova vláda důvěru Poslanecké sněmovny poměrem hlasů 105 (pro) ku 91 (proti). Přispěla k tomu Komunistická strana Čech a Moravy, která již před sestavením vlády měla v úmyslu ji podpořit při hlasování o důvěře a posléze ji tolerovat.

Činitelé hnutí.

Předsednictvo.

Na V. sněmu ANO 2011, který se konal dne 17. února 2019 v Praze, bylo zvoleno předsednictvo hnutí v následujícím složení:

ANO 2011 (zkratka ANO) je české populistické politické hnutí, které v roce 2012 založil Andrej Babiš. Hnutí ANO 2011 navazuje na občanské sdružení Akce nespokojených občanů, které bylo založeno krátce předtím na podzim 2011 po několika veřejných vystoupeních Andreje Babiše ve sdělovacích prostředcích, ve kterých velmi kriticky hodnotil stav společnosti a silně kritizoval korupci. Hnutí se zaměřilo na voliče nespokojené s dosavadními etablovanými politickými subjekty. Mezi hlavní deklarované cíle ANO 2011 patří prosazení fungujícího státu a boj s korupcí. Zakladatel Andrej Babiš je od počátku předsedou hnutí. Od března 2013 byla jeho první místopředsedkyní Věra Jourová, která ale v říjnu 2014 v důsledku svého schválení do funkce evropské komisařky z vedení hnutí odešla. Dalšími tvářemi strany jsou mj. předseda Poslanecké sněmovny Radek Vondráček a první místopředseda hnutí Jaroslav Faltýnek.  Deklarovaným cílem hnutí je zúčastňovat se voleb na všech úrovních a prosazovat více podpůrné prostředí pro podnikatele a živnostníky, odstranit korupci a politikaření a podpořit růst zaměstnanosti. Předseda Babiš, který je od počátku dominantní postavou hnutí, je popsal jako „pravicovou stranu se sociálním cítěním“. Dne 14. listopadu 2014 bylo hnutí ANO na 35. kongresu Aliance liberálů a demokratů pro Evropu (ALDE), která působí jako politický subjekt v rámci Evropské unie, oficiálně přijato za jejího člena. Na sjezdu ANO 2011 v únoru 2019 definoval Andrej Babiš hnutí jako „catch all party“ – stranu pro všechny. Z hlediska stranické typologie je ANO 2011 řazeno mezi strany typu firmy.  Krátce po svém vzniku hnutí výrazně uspělo ve volbách do Poslanecké sněmovny v roce 2013, ve kterých získalo 18,65 % hlasů a 47 mandátů, umístilo se tak na druhém místě za ČSSD. Tyto dvě strany vytvořily vládní koalici společně s KDU-ČSL. O rok dříve, tedy v roce 2012, několik kandidátů ANO 2011 neuspělo v senátních volbách.  Volby do Poslanecké sněmovny Parlamentu České republiky 2017 hnutí ANO 2011 vyhrálo se ziskem 29,64 % hlasů a 78 mandátů z 200. V současné době vládne v Česku druhá vláda Andreje Babiše, ve které jsou zastoupeni politici za ANO 2011 a pět ministrů za Českou stranu sociálně demokratickou (ČSSD). Vládu podporuje Komunistická strana Čech a Moravy (KSČM).

ANO 2011 is a populist political party in the Czech Republic. The party was founded by Andrej Babiš, the second-richest person in the Czech Republic, owner of the Agrofert conglomerate, and Mafra media group, and the current Prime Minister of the Czech Republic. It is based on the former movement Action of Dissatisfied Citizens (, ANO). "Ano" means "yes" in Czech.


Nejasnosti kolem faraona.

Kolem tohoto faraona panují velké nejasnosti. Některé zdroje říkají, že Sanacht a Nebka jsou jedna a ta samá osoba. Nebka je uveden jako první faraon 3. dynastie jak v Turínském listu tak i v Abydoském královském seznamu a v Manethu. Tuto domněnku dokládá i pečeť, která byla nalezena v Mastabě K2 blízko Beit Challafu. Je na ní zobrazeno Sanachtovo jméno společně s výrazem ”ka” ze jména ”Nebka”. Ovšem těžko se to může brát jako nezvratný důkaz.  Jiné zdroje uvádějí, že by Sanacht měl být v hierarchii umístěn až za Chabu či Huneje, tedy panovníky konce 3. dynastie. Další zdroj Westcar Papyrus umisťuje Nebku za krále Džosera. Tento krok je argumentován faktem, že v hrobce Chasechemueje, posledního vladaře 2. dynastie, byla nalezena pečeť s Džoserovým jménem, což by mohlo znamenat, že Džoser byl Chasechemuejův syn, který ho po jeho smrti pohřbil a stal se jeho nástupcem. Další možností by bylo, že Nebka a Džoser byli sourozenci, avšak této teorii se nedostává velké podpory.

Historický odkaz.

Sanachtovo jméno se objevuje na části pískovce ve Wadi Maghara na sinajském poloostrově, blízko tyrkysových a měděných dolů. Reliéf zobrazuje krále s červenou korunou Dolního Egypta. U reliéfu je zaznamenáno pouze jeho Horovo jméno - Sanacht.  Jeho jméno bylo také vyobrazeno v malé pyramidě na ostrově Elefantina. Stejně jako Hunej a Snofru vybudoval mnoho malých pyramid po celé zemi, které však nebyly využívány jako hrobky. Tento fakt podporuje ideu, že Sanacht žil v pozdější době 3. dynastie.

Sanacht, možná také Nebka, byl prvním nebo druhým faraonem 3. dynastie ve starověkém Egyptě. Vládl přibližně v letech 2610–2593 př. n. l.

Sanakht (also read as Hor-Sanakht) was an ancient Egyptian king (pharaoh) of the Third Dynasty during the Old Kingdom. His chronological position is highly uncertain, and it is also unclear under which Hellenized name the ancient historian Manetho could have listed him. Many Egyptologists connect Sanakht with the Ramesside cartouche name "Nebka". However, this remains disputed because no further royal title of that king has ever been found; either in contemporary source or later ones. There are two relief fragments depicting Sanakht originally from the Wadi Maghareh on the Sinai Peninsula.


Vývoj a popis.

Práce na Modelu 219 začaly v roce 1944. Letoun měl být náhradou za hlídkové bombardéry dlouhého doletu PB4Y Privateer a přizpůsobený pro kladení námořních min. První let letoun vykonal 20. října 1946. Letoun byl velký a složitý. Byl poháněn dvojicí 28 válcových hvězdicových motorů Pratt & Whitney R4360 Wasp Major. Ke zvýšení výkonu při vzletu a v boji letoun nesl i dva proudové motory Allison J33, které byly namontovány v zadní části zvětšených motorových gondol. Vstupy vzduchu byly vzadu pod hvězdicovými motory. Proudové motory, podobně jako u jiných letounů s touto kombinací motorů, spalovaly benzín a nikoliv letecký petrolej.  Letoun byl vybaven tříbodovým podvozkem s příďovým kolem, které bylo zatahovatelné směrem dopředu. Hlavní podvozek byl osazen vždy jedním kolem a byl zasouván do křídla bez krytu. To znamenalo, že strany kol byly vidět, i když kolo bylo zasunuto.  Letoun měl silnou obrannou výzbroj. Na nose nesl věžičku Emerson s dvojicí 20mm kanónů, na zádi měl věžičku Martin rovněž s dvojicí 20 mm kanónů a na hřbetě věžičku Martin s dvojicí kulometů 12,7 mm. Pumovnice byla podle britského vzoru dlouhá a mělká, na rozdíl od krátkých a hlubokých pumovnic používaných v amerických bombardérech. To dávalo letounu větší pružnost vzhledem k nesené výzbroji. Tato výzbroj zahrnovala dlouhá torpéda, bomby, miny, hlubinné pumy a přídavné palivové nádrže.

Operační historie.

US Navy si místo tohoto letounu zvolila menší, jednodušší a levnější letoun P2V Neptune pro námořní hlídkovou službu. Přesto v roce 1947 objednalo 19 letounů pro kladení min ve velké rychlosti. P4M vstoupil do služby u 21. námořní průzkumné letky (VP-21) v roce 1950. Letka byla umístěna v Port Lyautey (nyní Kenitra) ve Francouzském Maroku. U letky VP-21 sloužily až do února 1953.  Od roku 1951 bylo 18 zbývajících letounů P4M upraveno pro elektronickou zpravodajskou činnost (SIGINT neboli „signals intelligence“). Letouny byly přeznačeny na P4M-1Q a nahradily letouny PB4Y-2 Privateer. Posádka byla zvětšena na 14 mužů a později na 16, aby obsluhovala veškeré elektronické odposlouchávací zařízení. Letoun byl vybaven velkým množstvím rozličných antén.  Od října 1951 zahájily letouny elektronické výzvědné lety z americké námořní letecké základny Sangley Point na Filipínách (a později z Iwakuni v Japonsku) pod krycím označením běžné námořní hlídkové letky (VQ-1). Letouny prováděly dlouhé mise podél pobřeží Vietnamu, Číny, Koreje a Sovětského svazu v přísném utajení. Během radiové komunikace letouny běžně vystupovaly jako běžné hlídkové letouny P2V Neptune a často létaly s falešnými sériovými čísly.  Jeden Mercator byl sestřelen poblíž Šanghaje čínskými stíhačkami 22. srpna 1956, přičemž všech 16 členů posádky na palubě zahynulo. Další P4M-1Q byl napaden dvojicí severokorejských letounů MiG-17 16. června 1959. Letoun utrpěl vážné poškození a zadní střelec byl těžce zraněn. Letouny rovněž působily z Maroka (VQ-2). Jeden z nich byl zachycen poblíž ukrajinského pobřeží sovětskými MiGy. Aby jim unikl, letěl s použitím všech motorů, čímž však spotřeboval množství paliva. Letoun se nakonec zřítil do Středozemního moře, přičemž celá posádka zahynula.  Letouny Mercator byly nahrazeny stroji EA-3 Skywarrior, které byly schopné působit z letadlové lodi a tím měly i větší možnosti použití. Část povinností převzaly i větší letouny Lockheed WV-2Q Warning Star. Konečné stažení ze služby proběhlo v roce 1960 a zbývající letouny P4M byly sešrotovány.

Varianty.

XP4M-1 P4M-1 P4M-1Q

Specifikace (P4M Mercator).

"Technické údaje pocházejí z článku na stránkách „Vectorsite.net“".

Uživatelé.

USA

Martin P4M Mercator byl námořní hlídkový letoun postavený společností Glenn L. Martin Company. Mercator byl neúspěšný uchazeč v soutěži vyhlášené americkým námořnictvem (US Navy) na námořní hlídkový bombardér dlouhého doletu. Soutěž nakonec vyhrál letoun Lockheed P2V Neptune. Mercator zažil omezenou službu jako elektronický průzkumný letoun dlouhého doletu. Jeho největší zvláštností bylo, že byl poháněn kombinací pístových a proudových motorů.

The Martin P4M Mercator was a maritime reconnaissance aircraft built by the Glenn L. Martin Company. The Mercator was an unsuccessful contender for a United States Navy requirement for a long-range maritime patrol bomber, with the Lockheed P2V Neptune chosen instead. It saw a limited life as a long-range electronic reconnaissance aircraft. Its most unusual feature was that it was powered by a combination of piston engines and turbojets, the latter being in the rear of the engine nacelles.


Život.

Narodila se v roce 1911 (stát Oklahoma), ještě v dětství se Mary Robinsonová Brownová přestěhovala do Texasu a později do Kalifornie. Po absolvování San Jose State College získala stipendium na Chouinard Art Institute v Los Angeles, kde jejími pedagogy byli umělci jako Pruett Carter, Russell Morgan a Lawrence Murphy. V roce 1934 se vdala za Lea Everetta Blaira.

Kariéra.

Po práci v různých animátorských společnostech začali s manželem v roce 1940 pracovat pro Walta Disneye. Po tom, co opustila na krátkou dobu studia, v roce 1941 cestovala po jihoamerických zemích s Waltem a Lilian Disneyovými a dalšími umělci kvůli průzkumu trhu v rámci programu amerického prezidenta Franklina D. Roosevelta – Dobrá sousedská politika.  Začátek padesátých let byl pro studia Walta Disnee velmi rušný, takřka každoročně vyprodukovali nový film. V tomto období to byli nejznámější filmy, které jsou přisuzované Mary Blairové – Popelka (1950), Alenka v říši divů (1951), Petr Pan (1953). Po dokončení Petra Pana se stala nezávislou grafičkou a ilustrátorkou, vytvářela reklamní kampaň pro společnosti Nabisco, Pepsodent, Maxwell House a další. Ilustrovala také víceré knihy, z nichž některé jsou v tisku dodnes. Navrhovala také vánoční a velikonoční výzdobu pro Radio City Music Hall.  Na žádost Walta Disneye začala pracovat na atrakci nazvané Malý svět (It's a Small World). Atrakce s přispěním Pepsi-Coly byla umístěná v pavilóně na podporu UNICEF po dobu světové výstavy v roce New Yorku (1964). Atrakce se později přestěhovala do Disneylandu a byla vícekrát zreplikovaná, např. v tokijském nebo pařížském Disneylandu. Mary Blairová zemřela v roce 1978 na krvácení do mozku.  Mary Blairová inspirovala mnoho současných grafiků a ilustrátorů, posmrtně získala několik ocenění. Nejznámějším je kromě Legendy Walta Disneye také Winsor McCay, které získala v roce 1996.

Mary Blairová, rozená Mary Robinsonová (21. října 1911 McAlester, Oklahoma – 26. července 1978 Soquel, Kalifornie) byla americká výtvarnice, grafička a ilustrátorka, která se významným způsobem podílela na výrobě animací pro společnost Walta Disneye, vytvořila koncept pro filmy jako Alenka v říši divů, Petr Pan, Píseň jihu a Popelka. Ilustrovala také knihy pro děti. Získala ocenění jako Legenda Dysneye v roce 1991.

Mary Blair (born Mary Browne Robinson; October 21, 1911 – July 26, 1978) was an American artist, animator, and designer. She was prominent in producing art and animation for The Walt Disney Company, drawing concept art for such films as "Alice in Wonderland", "Peter Pan", "Song of the South" and "Cinderella". Blair also created character designs for enduring attractions such as Disneyland's It's a Small World, the fiesta scene in El Rio del Tiempo in the Mexico pavilion in Epcot's World Showcase, and an enormous mosaic inside Disney's Contemporary Resort. Several of her illustrated children's books from the 1950s remain in print, such as "I Can Fly" by Ruth Krauss. Blair was inducted into the group of Disney Legends in 1991.