Život.

Narodil se 14. července 1936, několik měsíců před vypuknutím Španělská občanské války v chudé rodině katalánského zedníka. Otec, republikán, odešel bojovat do Madridu, kam ho později následovala i rodina. Antonio přerušil v 11 letech školní docházku a nechal se zaměstnat, aby pomohl vylepšit finanční situaci rodiny. Pracoval jako pomocník ve fotografickém studiu i jako poslíček ve vydavatelství madridského deníku ABC a ve volných chvílích se věnoval tanci.  V roce 1949 se zapsal na taneční akademii, kterou ukončil diplomem v roce 1952. Vystupoval v různých varietních pořadech v Teatro Circo Price, kde ho objevila známá španělská tanečnice a choreografka Pilar López Júlvez, pozvala ho k vystupování ve své skupině a dala mu umělecké jméno Antonio Gades. Jako první tanečník vystupoval v její skupině 9 let, v roce 1960 navštívili na společném turné Japonsko. Po celém světě pak představili vystoupení "El sombrero de tres picos", "El amor brujo" a "El concierto de Aranjuez". V tomto období vytvořil i své první samostatné dílo "Ensueño".  V roce 1962 začalo jeho působení v Itálii. V prosinci téhož roku debutoval jako první tanečník a mistr tanečního souboru v milánské La Scale ("Carmen" a "Čarodějná láska"), kde pobýval devět měsíců; účinkoval v různých televizních programech a natáčel film s Vittorio Gassmanem.  Poté co opustil taneční soubor Pilar López, vybudoval v letech 1963 a 1964 první základy budoucího Ballet de Antonio Gades. Se svým souborem pak sklízel úspěchy v New Yorku, Chicagu i Paříži.  V roce 1978 také spoluzaložil a stal se uměleckým ředitelem španělského Národního baletu (Ballet Nacional de España). V roce 1980 byl Ministerstvem kultury odvolán z místa ředitele. Spolu se členy Balletu, kteří se k němu na důkaz solidarity připojili, vytvořil Grupo Independiente de Artistas dela Danza (GIAD). Skupina debutovala v srpnu 1980 ve španělském městě Pamplona a poté odjela na turné po celé rodné zemi a po Spojených státech.  Zásadním pro něho bylo setkání s kytaristou Paco de Lucíou. Svoji tvorbou se navzájem inspirovali a ovlivňovali.  Spolupracoval úzce s režisérem Carlosem Saurou a také s Cristinou Hoyosovou, známou španělskou tanečnicí flamenca; ztvárnil hlavní mužské role v jeho filmech "Bodas de sangre" ("Krvavá svatba") v roce 1980, "Carmen" v roce 1983 a "El amor brujo" ("Čarodějná láska") v roce 1986. Vytvořil též choreografii k filmovému zpracování opery Georgese Bizeta "Carmen", režiséra Francesca Rosiho z roku 1984.  V roce 1987 byl členem poroty na 15. Mezinárodním filmovém festivalu v Moskvě. V roce 1990 cestoval po světě s vystoupením "Fuenteovejuna" (Ovčí pramen), založeném na stejnojmenné hře Lope de Vegy. V roce 1994 se vrátil ke spolupráci s Carlosem Saurou a podílel se na přípravě jeho filmu "Flamenco".  Krátce před smrtí obdržel "Řád José Martího", jeden z nejvyšších vyznamenání Kuby, který mu předal v Havaně kubánský vůdce Fidel Castro.  Zemřel v Madridu 20. července 2004 ve věku 67 let poté, co po dlouhou dobu trpěl rakovinou. Jeho popel byl téhož roku uložen na ústředním hřbitově v Santiago de Cuba. Na náměstí Plaza de la Catedral ve staré Havaně stojí jeho socha, jejímž autorem je sochař José Villa Soberón.

Soukromý život.

Zatímco pracovní partnerství s tanečnicí Cristinou Hoyosovou trvalo téměř 20 let, v soukromém životě vystřídal mnoho partnerek. Byl pětkrát ženaty, jeho manželkou byla herečka a zpěvačka Marujita Díaz (1964 – 1965) nebo herečka a zpěvačka Marisol (1982 – 1986), se kterou měl tři dcery, též herečky a zpěvačky. Další dvě děti měl z předešlého vztahu s tanečnicí Pilar San Clemente.

Politický život.

Antonio Gades byl členem Komunistické strany Španělska. Velkou polularitu si získal na Kubě, nejen pro své taneční umění, ale i pro podporu Kubánské revoluce a osobní přátelství s Fidelem Castrem. Fidel Castro, spolu s tanečnicí Alicií Alonsovou mu byli za svědky na kubánské svatbě se zpěvačkou Pepou Flores (Marisol). Splněno bylo i Gadesovo přání, aby místo jeho posledního odpočinku bylo na Kubě.

Dílo.

Antonio Gades pomohl popularizovat španělské taneční umění na mezinárodní scéně. Jeho nejvýznamnější díla jsou taneční úpravy děl Prospera Mérimée "Carmen" a Federica Garcíi Lorcy "Krvavá svatba" ("Bodas de Sangre"), stejně jako celovečerní adaptace předlohy Manuela de Fally, balet "El Amor Brujo".

Antonio Gades, vlastním jménem Antonio Esteve Ródenas, (14. listopadu 1936, Elda, Alicante – 20. července 2004, Madrid) byl španělský tanečník flamenca, choreograf a herec.

Antonio Esteve Ródenas or Antonio Gades (14 November 1936 in Elda, Alicante – 20 July 2004 in Madrid, Spain) was a Spanish flamenco dancer and choreographer. He helped to popularise the art form on the international stage. He was father of actress María Esteve and singer Celia Flores, daughters of his ex-partner Marisol, a popular actress and singer.


Historie.

Město bylo ve starověku známe jako "Dertona" a bylo pravděpodobně nejstarší kolonií pod římskou nadvládou, v nejzápadnější části Pádského údolí, na silnici spojující Janov a Piacenzu. Bylo založeno přibližně v letech 123 – 118 př. n. l. na křižovatce dvou velkých cest – Via Postumia a Via Aemilia Scauri, které později splynuly a vytvořily Via Julia Augusta. Její poloha vytvořila z Tortony důležitý vojenský opěrný bod. Strabón o ní hovoří jako o jednom z největších měst v této části Itálie a Plinius starší potvrzuje že se jednalo o římskou kolinii. Velleius zmiňuje, že byla založena za dob Římské republiky. Zdá se, že za vlády Augusta byla rekolonizována. Odtud zřejmě pochází název "Julia Dertona". Caesarův vrah Brutus se v Dertoně utábořil po bitvě u Mutiny, během pronásledování Marca Antonia a stalo se místem, kam byly v pozdějších letech císařství zpravidla umisťovány armádní sbory.  Biskupství bylo v Tortoně založeno velmi brzy, ale první biskupové jsou spíše legendární povahy, např. svatý Marcian z Tortony, první tortonský biskup a žák svatého Barnabáše – společníka sv. Pavla. Až do 9. století bylo město pod nadvládou svého biskupa. V roce 1090 se stalo svobodnou komunou, jménem "Terdona". V roce 1133 byla diecéze odtržena od arcidiecéze v Miláně a připojena k arcibiskupství v Janově.  V roce 1155 bylo město kompletně srovnáno se zemí římským císařem Fridrichem I. Barbarossou.  V průběhu středověku byla Tortona věrným spojencem Guelfů a byla několikrát zničena. Mezi lety 1260 a 1347 bylo město ovládáno řadou rozličných italských rodů a dobrodruhů jako Facino Cane, který i ve složité a nestálé situaci panující v Lombardii shromáždil řadu panství a velké bohatství, které odkázal svojí manželce Beatrix a společně se svými přáteli zinscenoval sňatek mezi ní a Filippo Maria Viscontim. Podle Machiavelliho se: ""Tímto svazekem se stal Facino velmi mocným a znovu nabyl Milán a celou Lombardii. Jako výraz své vděčnosti, jak už to tak u princů bývá, obvinil Beatrix z cizoložství a způsobil tak její krutou smrt."" Takto se Tortona v roce 1347 stala pevně součástí Milánského vévodství, v němž setrvala až do roku 1735. Poté bylo město v důsledku nepokojů následujících po Válce o polské následnictví obsazeno sardinským králem a mezi tituly Savojských byl přidán i ""hrabě z Tortony"".

Tortona je město a obec ("comune") v kraji Piemont, provincii Alessandria v severní Itálii. Leží na pravém břehu řeky Scrivia, mezi marengskou nížinou a svahy ligurských Apenin.

Tortona (; , ) is a "comune" of Piemonte, in the Province of Alessandria, Italy. Tortona is sited on the right bank of the Scrivia between the plain of Marengo and the foothills of the Ligurian Apennines.


Původ.

Logue se narodil 26. února 1880 v univerzitním městečku Adelaide v Jižní Austrálii jako nejstarší ze čtyř dětí. Vystudoval Prince Alfred College a Elder Conservatorium of Music. Stal se žákem učitele řečnictví Edwarda Reevese.

Počátky kariéry - Austrálie.

Jeho profesionální kariéra začala v australském Perthu, kde kromě výuky výslovnosti a řečnictví vyučoval i obory herectví a umělecký přednes. Tyto obory studoval na Elder Conservatorium of Music. V roce 1907 se oženil s Myrtle Gruenertovou, se kterou měl tři syny. Dva roky po svatbě se společně vydali na půlroční turné kolem světa studovat metody výuky řečnictví. Po první světové válce Logue uplatnil a také rozšířil svou znalost léčby ztráty schopnosti mluvit při terapii australských vojáků, vracejících se z bojů první světové války. Mnozí po traumatických zážitcích z bojů či po zásahu bojovým plynem přišli o schopnost mluvit. Tady Logue získal praktické zkušenosti léčby poruchy řeči. Svou metodu založil nejen na správném dýchání, ale i fyzickém cvičení, které pomáhá pacientům s dýcháním. Pro terapii Lionela Logua byl charakteristický humor, nesmírná trpělivost a velká snaha o vytvoření důvěry mezi terapeutem a pacientem.

Profesionální kariéra - Londýn.

V roce 1924 se Logue vypravil do Anglie. Původně rodina plánovala pouze krátký, dovolenkový pobyt, ale nakonec se rozhodli zůstat v Londýně. V známém lékařském centru – ulici Harley Street, si otevřel ordinaci pro léčbu vad řeči, učil také výslovnost na londýnských školách. Jeho metoda byla úspěšná a Longue se stával známým řečovým terapeutem.

Setkání s princem Albertem.

Princ Albert, vévoda z Yorku se velmi obával vystoupení na veřejnosti. Trpěl těžkou vadou řeči, silným koktáním, které bylo následkem přeučování přirozeného leváka na používání pravé ruky. Na veřejnosti prakticky nemohl mluvit vůbec. Jeho závěrečná řeč na jubilejní výstavě britského impéria ve Wembley 31. října 1925 se ukázala jako utrpení jak pro vévodu tak i pro posluchače. Vévoda se rozhodl najít způsob, jak odstranit své koktání. Lord Stamfordham doporučil vévodovi Lionela Logua. Logue předepsal vévodovi denní hodinu cvičení a zpěvu, doporučil relaxování. Léčba byla úspěšná a v roce 1927 už vévoda mluvil sebevědomě a jeho projev na zahájení parlamentu v Canbeře byl brilantní. Logue doprovázel Alberta, z něhož se po abdikaci jeho bratra Eduarda (abdikoval pro svůj vztah ke dvakrát rozvedené Američance Wallis Simpsonové), stal král Jiří VI. Přáteli zůstali až do konce svých životů.  Vnuk Lionela Logua Mark napsal spolu s Peterem Conradim knihu o vztahu jeho dědečka a vévody z Yorku, který se později po abdikaci jeho staršího bratra Eduarda stal králem Jiřím VI. Kniha byla použita jako předloha v roce 2010 pro britský film "The King's Speech" (česky: "Králova řeč"). Scénář napsal David Seidler, Lionela Logua hrál Geoffrey Rush a jeho pacienta, vévodu z Yorku Colin Firth. V únoru 2011 "The King's Speech" vyhrál čtyři Oscary, včetně ceny pro nejlepší film a ceny pro nejlepšího herce Colina Firtha v roli vévody z Yorku.

Lionel Logue (26. února 1880, Adelaide v Jižní Austrálii – 12. dubna 1953, Londýn) byl známý jako řečový terapeut, pomohl odstranit vadu řeči anglickému králi Jiřímu VI.

Lionel George Logue, CVO (26 February 1880 – 12 April 1953) was an Australian speech and language therapist and amateur stage actor who successfully treated King George VI for a pronounced stammer.


Historie.

V pořadí třetí německý cisterciácký klášter byl založen Adelaidou z Lohry, manželkou hraběte Volkmara z Klettenbergu, společně s prvním opatem Jindřichem I. (1127-1128). Fundace byla podpořena králem Lotharem III. a potvrzena v roce 1137 papežem Inocentem II. První řeholníci sem přišli roku 1129 z kláštera Kamp v Porýní, se kterými se měla zakladatelka setkat během své pouti do Kampu, a měla jim nabídnout kolonizaci svojí země. Klášter byl výhodně situován k potoku Wieda (u cisterciáků bylo umisťování klášterů k vodním tokům prakticky pravidlem) a k jižním svahům pohoří Harz. Krátce nato započaly práce na stavbě románské baziliky, která byla vysvěcena v roce 1137. V následujících letech se Walkenried postaral o dvě vlastní dceřiné fundace: Pforta (1137), poblíž Naumburgu a klášter Sittichenbach (1141) poblíž Eisleben.  Klášter záhy velmi zbohatl a získal pozemky až v Porýní a v Pomořansku. Mniši věnovali nejvíce pozornosti zkulturňování a podmaňování krajiny, především těžbě kovů, hutnictví a slévárenství, výrobě dřevěného uhlí a také budování rybníků. Ke kultivaci úzmí okolo řeky Helme až do Durynska nes nazývanému Goldene Aue, využívali systém vodních děl "Oberharzer Wasserregal". Ve 13. století žilo v klášteře, ze kterého se mezitím stalo jedno z nejbohatších opatství v Německu, asi 100 mnichů a 200 konvršů. V roce 1209 započala za podpory císaře Oty IV. stavba nově baziliky, navržené v klášteře Morimond. Jeden z největších kostelů v severním Německu a přilehlý ambit byly dokončeny v gotickém slohu a v roce 1290 byly vysvěceny Sigfriedem II. z Querfurtu. Pozici správců zastávali až do svého zániku v roce 1260 hrabata z Klettenbergu tato funkce následně přešla na hrabata z Hohensteinu.  V důsledku morové epidemie která postihla oblast Harzu v polovině 14. století a značně zredukovala populaci, začala těžba i zemědělská výroba stagnovat a opatství ztrácelo svůj vliv a bohatství. Začátkem 16. století už prostory obývalo jen 12 mnichů a opat. Německá selská válka přivedla Walkenried na pokraj zničení, když se ke klášteru na Velikonoce 1525 přiblížil dav asi 800 rolníků. Opat Paulus (1520-1536) společně s mnichy uprchl a vzal s sebou také klášterní archiv. Klášter byl zpustošen, byla zbořena kostelní věž a vážně poškozeny klenební podpory.  V rámci protestantské reformace se z opatství v roce 1542 za vlády císaře Karla V. stalo na základě Říšské bezprostřednosti říšské opatství a jeho představitelé byli říšskými preláty. Nicméně další opat Jan VII. byl velmi světského a výstředního charakteru a v roce 1546 přijal se svými mnichy Luteránství. Jako odpověď podal patron opatství hrabě Ernst z Hohensteinu stížnost habsburskému (katolickému) císaři a ten nařídil vrátit věci do původního stavu, ale jeho rozkaz byl ignorován. Po smrti hraběte se celé jeho hohensteinské panství přiklonilo k protestantství a v roce 1548 vznikla ve Walkenriedu latinská škola. Do roku 1578 vedli klášter čtyři luterští opati, tehdy jmenoval hrabě z Hohensteinu jako správce svého syna, po jehož smrti v roce 1593 přenechala kapitula při katedrále v Halberstadtu správu Hohensteinu a Walkenriedu Brunšvicko-Wolfenbüttelským knížatům.  V opatství byla cisterciácká řehole na krátko obnovena během třicetileté války a to v letech 1629-1631. Vestfálský mír znamenal konec protestantského kláštera a ten byl v roce 1648 sekularizován. Latinská škola v jeho prostorách byla zrušena v roce 1668. Vévodové z Wolfenbüttelu ovládali statky někdejšího kláštera v Amt (druh hospodářsky správního zřízení), do kterého byly začleněny sousední vesnice Zorge a Hohegeiß.  Od té chvíle začalo být opatství systematicky rozebíráno, jako zdroj stavebního kamene. Gotický kostel byl silně poškozen už od doby zničení jeho věže rolníky v roce 1525; do dnešní doby se z něj zachovalo pouze několik málo reliktů. Také knihovna padla za oběť sedláckému povstání, ale archivy jsou naštěstí zachovány v knihovně vévody Augusta ("Herzog August Bibliothek") ve Wolfenbüttelu. Naopak budovy samotné klausury jsou obecně dobře zachovány. Kapitulní síň sloužila od roku 1570 jako luteránský kostel. Demolice objektů byla zastavena v roce 1817 a první rozsáhlé práce na obnově klášterních budov započaly v roce 1876. Od roku 1977 jsou prostory ve správě okresu Osterode. V roce 2006 zde bylo otevřeno museum.

Walkenried (německy "Kloster Walkenried") je bývalé cisterciácké opatství, ležící ve vesnici Walkenried ve spolkové zemi Dolní Sasko v Německu. Bylo založeno v roce 1127 na jižním okraji pohoří Harz. Od roku 2010 jsou zbytky kláštera jako součást sofistikovaného systému přehrad a vodních děl – "Oberharzer Wasserregal" zapsány na seznam světového kulturního dědictví UNESCO.

Walkenried Abbey () was a Cistercian abbey located in the village of Walkenried in Lower Saxony, Germany. Founded in 1127 on the southern rim of the Harz mountain range, the remnants of the monastic complex since 2010 are part of the Upper Harz Water Regale World Heritage Site.


Život.

Schönbein se narodil v německém Metzingenu, ve třinácti letech šel do učení do chemické a farmaceutické firmy v Böblingenu. Díky svému nadšení, získal potřebné dovednosti a znalosti, aby mohl požádat a uspět u zkoušky u profesora chemie v Tübingenu. Po úspěšném složení zkoušky a několika přesunech, získal v roce 1828 místo na Basilejské univerzitě, kde v roce 1835 získal profesorskou pozici. V Basileji zůstal až do své smrti v roce 1868 a je zde i pohřben.

Ozón.

Během experimentů s elektrolýzou vody, které prováděl na univerzitě v Basileji, zaznamenal nezvyklý zápach v laboratoři. To byl první důkaz toho, že se povedlo připravit nový, dosud neznámý produkt. Tento, jak se domníval nový prvek, pojmenoval ozón, z řeckého "οζω, ozó, voním", podle intenzivního zápachu i v nepatrných koncentracích.

Výbušniny.

I přes manželčin zákaz Schönbein příležitostně experimentoval doma, v kuchyni. Jednoho dne v roce 1845 rozlil směs kyseliny dusičné a sírové. K setření použil bavlněnou kuchyňskou zástěru. Když ji pak pověsil uschnout nad sporák, došlo k jejímu zapálení a velmi prudkému spálení, zdálo se, že zástěra zmizela. Důvodem byla nitrace celulózy v bavlně, za vzniku nitrocelulosy, nitro skupiny slouží jako vnitřní zdroj kyslíku, při zahřátí pak dochází ke kompletní a prudké oxidaci.  Schönbein rozpoznal možnosti nové sloučeniny. Klasický černý střelný prach, který byl již 500 let využíván na bojištích, uvolňuje při explozi černý dým, který znečišťuje vojáky, zbraně i celé bojiště. Nitrocelulóza se zdála být kandidátem na bezdýmný střelný prach pro děla a náboje. Proto tuto sloučeninu pojmenoval "střelná bavlna".  Pokusy o výrobu střelné bavlny pro vojenské účely byly zprvu neúspěšné, protože v továrnách docházelo k častým explozím a rychlost hoření bavlny byla příliš vysoká. Roku 1884 se podařilo Paulu Vieillemu úspěšně připravit bezdýmný střelný prach, který nazval Poudre B. V roce 1891, James Dewar a Frederick Augustus Abel připravili tzv. Kordit, což je bezpečná směs nitroglycerinu a nitrocelulózy používaná ve formě vláken.

Christian Friedrich Schönbein (18. října 1799 Metzingen – 29. srpna 1868 Baden-Baden) byl německo-švýcarský chemik. Je známý především díky vynálezu palivových článků a objevu střelné bavlny a ozónu.

Christian Friedrich Schönbein HFRSE(18 October 1799 – 29 August 1868) was a German-Swiss chemist who is best known for inventing the fuel cell (1838) at the same time as William Robert Grove and his discoveries of guncotton and ozone.


Založení.

Poloha "villa Amelungsborn," západně od dnešního Stadtoldendorfu byla původně součástí dědičných držav hrabat z Northeimu.  Sigfried IV., poslední hrabě Northeim-Boyneburgu a Homburgu věnoval 20. listopadu 1135 půdu v Amelungsbornu cisterciáckému klášteru, jenž byl osídlen mnichy z mateřského kláštera Kamp.  Zdá se, že založením kláštera a blízkého hradu Homburg (postaveného zhruba ve stejnou dobu) se hrabě Sigfried snažil upevnit moc a zapezpečit část svého území, ležícího daleko od jeho rodového sídla v severním Hesensku.  Zakládací listina se nedochovala, ačkoli existuje papežské potvrzení Honoria II., datované 5. prosince 1129. Každopádně interval šesti let mezi založením kláštera a jeho obydlením řeholníky zapadá do obecného harmonogramu cisterciáckých fundací.  Klášter byl vysvěcen hildesheimským biskupem Bernhardem I. v roce 1135. První amelungsbornský opat, Jindřich I. byl nevlastním bratrem zakladatele, Sigfrieda IV. a byl jmenovaný v roce 1141.

Vývoj a dceřiné kláštery.

Nový klášter prosperoval a brzy byl schopen rozšířit cisterciácký řád o další kláštery. Již v roce 1138 byl mnich z Amelungsbornu jmenován opatem v klášteře Mariental (je to jiný klášter než Marienthal) poblíž Helmstedtu. V roce 1145 osídlil (12 mnichů a opat) z Amelungsbornu dceřiný klášter Riddagshausen poblíž Braunschweigu.  Amelungsborn byl taktéž mateřským klášterem kláštera Doberan v dnešní obci Bad Doberan poblíž Rostocku, jejž řeholníci osídlili v roce 1171 a opětovně v roce 1176 na popud misionářského biskupa Berna (někdejšího mnicha v klášteře Amelungsborn), který se v roce 1155 stal biskupem v Meklenburku a když bylo sídlo biskupství v roce 1160 přesunuto, také prvním schwerinským biskupem.  Klášter se stal nejbohatším opatstvím ve welfské sféře vlivu a byl úzce propojen s kolonizací německého východu. Okolo roku 1280 čítala komunita asi 50 řeholníků a 90 konvršů.  I po odcizení jejich meklenburských majetků, převážně okolo měst Satow a Dranse, ve 14. století, zůstával klášter rozsáhlým pozemkovým vlastníkem a to zejména díky štědrosti pánů z Homburgu, nástupců zakladatele a hrabat z Eversteinu, kteří mu darovali řadu majetků mezi řekami Vezerou a Leine, mezi nimi i půdu v Allersheimu poblíž Holzminden, Schnedinghausen u Moringenu, Erzhausen, Bruchhof a Holtershausen u Greene. Klášter také vlastnil majetky ve městech Einbeck, Höxter a Hameln a lesy kolem samotného opatství.

Poreformační období.

V průběhu první poloviny 16. století upadal klášter stále více do vlivu Welfů. V roce 1549 byl Amelungsborn nucen postoupit lukrativní hospodářství v Allersheimu věvodovi Jindříchu I. Mladšímu, Brunšvickému.  Vévoda Julius Brunšvický uchopil v roce 1568 reformaci do svých rukou a konvertoval klášter na luteránský. První luteránský opat Andreas Steinhauer (zemřel 1588) založil v klášteře školu, díky níž se v tomto ohledu stal klášter velmi známým.  Vévoda Karel I. Brunšvický v roce 1760 přesunul klášterní školu do města Holzminden a sloučil ji s místní městskou školou, předchůdcem současného gymnázia.  V roce 1806, za vlády císaře Napoleona byl klášter Amelungsborn rozpuštěn, ale funkce opata kupodivu nezanikla. Když byla v roce 1875 přidělena správa školy státu, funkce kláštera jako vzdělávací instituce zanikla. Titul opata z Amelungsbornu se ale zachoval jako čestný titul pro starší členy brunšvického kléru.  Od roku 1912 je pozice z politických důvodů neobsazená. V roce 1914 kostel přestoupil pod správu Hanoverské státní církve (Landeskirche Hannover). Církevní senát převzal práva předchozích pozemkových vlastníků a zodpovědnost za klášter.

Druhá světová válka.

Za druhé světové války, 8. dubna 1945 byl klášter i klášterní zeď vážně poškozeny americkým bombardováním, při honbě za prchajícími jednotkami SS. Kostel utrpěl obzvláště těžké škody a jižní část hlavní chrámové lodi a východní okno z roku 1350 bylo zcela zničeno. Rekonstrukce a restaurátorské práce probíhaly v letech 1954 až 1959.

Obrození.

V roce 1960 byl 54. opatem kláštera Amelungsborn jmenován Christhard Mahrenholz. Shromáždil komunitu a založil společenství laiků "Familiaritas". V roce 2008 se komunita skládala z osmi řeholníků a opata, zatímco laické společenství "Familiaritas" čítalo okolo třiceti členů.

Amelungsborn také Amelunxborn ( "Kloster Amelungsborn") je cisterciácké opatství ležící poblíž Negenbornu a Stadtoldendorfu v okrese Holzminden ve Vezerské vrchovině ve spolkové zemi Dolní Sasko v Německu. Po klášteře Walkenried je druhou nejstarší cisterciáckou fundací v Dolním Sasku. Přečkal německou reformaci tím, že se z něj stal luteránský klášter a společně s klášterem Loccum (také původně cisterciáckým) je jedním ze dvou nepřetržitě fungujících luteránských klášterů v Německu. Konventní kostel sv. Panny Marie je zároveň farním kostelem klášterem založených vesnic Negenborn a Holenberg.

Amelungsborn Abbey, also Amelunxborn Abbey ("Kloster Amelungsborn"), is a Lutheran monastery in Germany. It is located near Negenborn and Stadtoldendorf, in the "Landkreis" of Holzminden in the Weserbergland. It was the second oldest Cistercian foundation in Lower Saxony, Germany, after Walkenried Abbey. It survived the Reformation by becoming Lutheran, and with Loccum Abbey, also previously Cistercian, is one of the only two Lutheran monasteries in Germany with an uninterrupted tradition. The abbey church, St. Mary's, is also the parish church of the abbey's former estate villages Negenborn and Holenberg.


Historie.

V roce 1009 se Herswithehusen stal majetkem požehnaného Meinwerka, biskupa z Padebornu. Klášter zde byl založen 28. května 1140, jako dceřiný klášter opatství Kamp, padebornským biskupem Bernardem I. Stavba byla dokončena zasvěcením konventního chrámu v roce 1165.  Mezi lety 1185 a 1243 založil Hardehausen tři dceřiné kláštery. V roce 1185 Marienfeld v oblasti Münsteru, 1196 Bredelar poblíž Marsbergu a v roce 1243 Scharnebeck u Lüneburgu. Kromě toho získal Hardehausen v roce 1293 ženský klášter Wilhelmshausen, který následně vyklidil a obnovil jej v roce 1320 s novou řeholní komunitou.  Během třicetileté války bylo opatství vyrabováno a zničeno. Při následné rekonstrukci, která probíhala mezi lety 1680 a 1750, získalo svoji dnešní podobu.  V roce 1803 byl klášter sekularizován a mniši byli vyhnáni. Kostel byl v roce 1812 zbořen a jeho vybavení i vybavení kláštera prodáno nebo vydraženo. Klášterní statky byly pronajaty jako státní majetek.  Cisterciácká komunita byla v Hardehausen na krátko obnovena 1927, ale zanikla na základě rozkazu o rozpuštění vydaným národními socialisty v roce 1938, při té příležitosti byly budovy a pozemky prodány společnosti Henschel z Kasselu od které je získala "Verein für katholische Arbeiterkolonien" (Unie pro katolické pracovní kolonie). V roce 1944 se do Hardehausen přesunul "Nationalpolitische Erziehungsanstalt" (Národní institut pro politické vzdělávání) z Bensbergu. K tomuto období se také váže nasazení 30 vězňů z koncentračního tábora Buchenwald na nucené práce v Hardehausen.  Od roku 1945 je bývalý klášter využíván ke vzdělávací činnosti současné arcidiecéze v Padebornu. Je zde umístěno "Jugendhaus Hardehausen" (od roku 1945) a od roku 1949 také "Landvolkshochschule Anton Heinen" zajišťující edukaci dospělých z celého okresu. V roce 1970 byly budovy rozšířeny a upraveny, aby mohly lépe plnit své vzdělávací funkce.

Hardehausen (německy "Kloster Hardehausen") je bývalé cisterciácké opatství nedaleko Warburgu v okrese Höxter, ve spoklové zemi Severní Porýní-Vestfálsko, v Německu.

Hardehausen Abbey ("Kloster Hardehausen") is a former Cistercian monastery located near Warburg in the district of Höxter in the east of North Rhine-Westphalia, Germany.


Historie.

V listině císaře Oty I. darované klášteru v Quedlinburgu a datované rokem 956, je zmíněn skalní/ jeskyní kostel zasvěcený svatému Michalovi, také známý jako "Volkmarskeller" (toto jméno nese jeskyně dodnes), poblíž pramene Eggeröder. Stejná listina také zmiňuje poustevnu uctívaného poustevníka Liutbirga, která bývá tradičně kladena do těsné blízkostí jeskynního kostela. Posvátnost učinila místo velmi přitažlivým a záhy se kolem něj vytvořila náboženská komunita.  V roce 1139 zde Beáta II., abatyše kláštera v Quedlinburgu založila cisterciácký klášter, který byl v roce 1146 osídlen řeholníky z kláštera Kamp. Po několika letech byl klášter přesunut z původního místa u skalního kostela na místo současné. Začal rychle prosperovat a zbohatl, ale nikdy nezaložil žádné dceřiné opatství.  Klášter byl za německé selské války v roce 1525 rolníky vyrabován. Kostel byl nenávratně poškozen a nebyl již nikdy obnoven. K sakrálním účelům se začala využívat bývalá kapitulní síň. Zbývající budovy byly vypleněny a poničeny v roce 1533 Wilhelmem z Haugwitz. V roce 1543 rezignoval poslední katolický opat a jeho funkci převzalo hrabství Blankenburg. Pod jeho vedením založila, teď už protestantská, komunita v roce 1544 školu.  Po smrti posledního hraběte v roce 1599, přešly všechny majetky včetně kláštera Michaelsberg do rukou Vévody Brunšvického, který jmenoval opatem svého bratra. Ten se svého postu vzal v roce 1624 a místo něj začali brunšvičtí vévodové jmenovat protestantské teology.  V období třicetileté války, mezi lety 1629-1631 a 1636-1640 se do Michaelsbergu nakrátko vrátila cisterciácká komunita.  V roce 1690 se stal klášter majetkem vévodství Brunšvicko-Lüneburského. Za opata Eberhardta Finena, v roce 1717 zde byl založen seminář pro protestantské kněze a ten fungoval souběžně se školou do roku 1721, kdy byla uzavřena a opatství bylo ponecháno výhradně jako kněžský seminář a mužská klášterní kolegiáta. V tomto období byly provedeny výrazné stavební úpravy které měly mimo jiné za následek přeměnu části západního křídla klausury na barokní kostel.  Během francouzské okupace v roce 1808 bylo opatství uzavřeno. Poté byly budovy používány výhradně k zemědělským účelům, především jako ubytování pro zemědělské dělníky a tím začalo období dlouhé devastace kláštera.

Nadace kláštera Michaelstein.

V roce 1945 byly klášterní majetky zabaveny a přerozděleny v rámci pozemkových reforem nové komunistické vlády v NDR. Částečná rekonstrukce klášterních budov proběhla v roce 1956, ale větší opravy začaly až v roce 1968 z iniciativy Telemannova komorního orchestru a jeho dirigenta Dr. Eitelfriedricha Thoma. V roce 1977 bylo zřízeno kulturní a výzkumné zařízení , které dalo základ pozdějšímu "Institut für Aufführungspraxis der Musik des 18ten Jahrhunderts" (Institut pro performanci hudby 18. století).  V roce 1988 bylo vytvořeno muzeum se sbírkou historických hudebních nástrojů. Ve stejném roce vzniklo z hudebníků Telemannova komorního orchestru uskupení hrající na historické hudební nástroje s názvem "Barockensemble des Telemann-Kammerorchesters".  Pro nedostatek finančních se v roce 1995 dostal Telemannův komorní orchestr do likvidace, ale barokní soubor dále pokračoval ve hře na historické instrumenty a převzal jméno původního komorního orchestru. V roce 1997 byl institut změněn na "Stiftung Kloster Michaelstein - Musikinstitut für Aufführungspraxis" a od roku 2001 sídlí v budově kláštera Michaelstein také Sasko-Anhaltská zemská hudební akademie.  Od roku 2000 byl orchestr od institutu pozvolna oddělován a usiloval o nezávislost. Po určité době došlo k rozštěpení hudebníků. Část z nich pokračuje ve hře na historické nástroje jako "Telemannisches Collegium Musicum," zatímco druhá část, pod vedením vdovy po Dr. Eitelfriedrichu Thomovi, funguje nadále pod starým názvem "Telemann-Kammerorchester," ovšem dnes už bez jakékoli spojitosti s klášterem Michaelstein.  Někdejší klášterní budovy, využívané jak nadací ("Stiftung") tak hudební akademií, hostí řadu hudebních událostí, zejména sérii koncertů známých jako "Michaelsteiner Klosterkoncerte," na kterých často figurují "Kammerchor Michaelstein" (Michaelsteinský komorní sbor) a zmíněný "Telemanisches Collegium Michaelstein Orchestra." Komentované prohlídky klášterního komplexu, zahrnujícího i bylinné a užitkové zahrady s výkladem historie kláštera i ukázkou dobových hudebních nástrojů probíhají v průběhu celého roku. Hudební knihovna se nachází v západním křídle kláštera a bývá často zpřístupňována veřejnosti. Vrcholem celého roku je každoroční "Michaelsteiner Klosterfest" (Michaelsteinský klášterní festival).  Kromě toho pořádá nadace semináře a přednášky na evropské úrovni a podporuje probíhající výzkumy.

Další památky.

Při vnější zdi barokního kostela v západním křídle přeživšího klášterního okrsku, jsou uloženy ostatky Quedlinburské a Grandersheimské abatyše Beáty I. (zemřela 1061), dcery císaře Jindřicha III. Ta byla původně pohřbena v klášteře v Quedlinburgu, jehož kostel ale v roce 1070 vyhořel a její tělo bylo do Michaelsteinu přeneseno patrně v šedesátých letech 12. století.  Blízký "Mönchemühle" (mnišský mlýn) ležící na potoce "Goldbach", je bývalou klášterní lisovnou oleje.

Michaelstein (německy "Kloster Michaelstein") je bývalé cisterciácké opatství, nyní sídlo "Stiftung Kloster Michaelstein - Musikinstitut für Aufführungspraxis" (Nadace kláštera Michaelstein – Hudebního institutu pro performanci), poblíž města Blankenburg v pohoří Harz, ve spolkové zemi Sasko-Anhaltsko v Německu.

Michaelstein Abbey (Kloster Michaelstein) is a former Cistercian monastery, now the home of the "Stiftung Kloster Michaelstein - Musikinstitut für Aufführungspraxis" ("Michaelstein Abbey Foundation - Music Institute for Performance"), near the town of Blankenburg in the Harz in Sachsen-Anhalt, Germany.


Geografie.

Město Blankenburg (Harz), leží na severním okraji pohoří "Harz", ve výšce asi 234 m n. m. Nachází se západně od Quedlinburgu, jižně od Halberstadtu a východně od Wernigerode. Severozápadní částí městského centra protéká potok Goldbach.

Historie.

Stopy po osídlení tohoto území pocházejí již z paleolitu, ale první písemná zmínka o Blankenburgu je z roku 1123, kdy saský vévoda a pozdější král a císař Svaté říše římské Lothar III. jmenoval Poppa, synovce biskupa Reinharda z Blankenburgu hrabětem na hradě, stojícím na holé vápencové skále na místě současného hradu. Od něj bylo také odvozeno jméno města ("Blank" = něm. holý).  Hrabě Poppo I. z Blankenburgu velmi pravděpodobně pocházel z franckého rodu Reginbodonenů. Jeho potomci byli mimo jiné pány nedalekého hradu Regenstein a začali se po něm i psát. Ten byl lénem od Halberstadtského biskupství.  V roce 1180/82 byl Blankenberg zpustošen císařem Fridrichem I., protože slíbil loajalitu Jindřichu Lvovi z rodu Welfů. V roce 1386 byl opět masivně poničen.  Po smrti posledního hraběte z Regensteinu v roce 1599, přešlo léno zpět do majetku vévodů Brnušvicko-Lüneburských. V průběhu třicetileté války na Blankenberg zaútočil Albrecht z Valdštejna a v roce 1625 jej dobyl. Devět dělových koulí zaseknutých v městských hradbách obléhání dodnes připomíná.  Vévodové Brunšvicko-Lünenburští si z města vytvořili v 17. století svoje druhé sídlo a to za vlády vévody Ludvíka Rudolfa (1690-1731) zažilo období rozkvětu. V této době bylo hrabství Blankenburg povýšeno na říšské knížectví, ale ("Reichsfürstentum"), ale v roce 1731, poté, co se stal Ludvík Rudolf vévodou, bylo znovu sjednoceno s vévodstvím Brunšvicko-Lünenburským, pod nímž už zůstalo. Z této doby se nám také zachoval dnešní "malý zámek" s jeho terasovitými zahradami. Od roku 1807, do roku 1813 byl Blankenberg součástí Vestfálského království.  Během sedmileté války se město díky své neutralitě stalo útočištěm pro brunšvický dvůr. Ludvík XVIII. se ve městě skrýval po svém útěku z Dillingenu, a to v letech 1796 až 1798.

Hospodářství a infrastruktura.

Nejdůležitějšími ekonomickými odvětvími jsou v Blankenburgu turismus a lázeňský a zdravotní průmysl. Kromě toho zde najdeme několik malých a středně velkých podniků. Největším průmyslovým koncernem ve městě je firma "FEW Fahrzeug- und Entwicklungswerk Blankenburg GmbH" se 160 zaměstnanci, která vznikla kolem roku 1973. Druhým největším zaměstnavatelem ve městě je se svými ca 60 zaměstnanci "Harzer Werke Motorentechnik", který vznikl z železáren založených kolem roku 1870.

Blankenburg (Harz) je město a lázeňský resort v okrese Harz, ve spolkové zemi Sasko-Anhaltsko, v Německu. Leží při severním úpatí pohoří Harz, 19 kilometrů jihozápadně od města Halberstadt.  Po požáru v roce 1836 bylo z velké části přestavěno. Nachází se zde například stará radnice, hrad s rozmanitými sbírkami, muzeum starožitností a několik kostelů. Ve městě sídlí lázně, nabízející koupele s borovým jehličím a nemocnice zaměřená na nervová onemocnění. V blízkosti je skála zvaná "Teufelsmauer" (Čertova zeď), ze které lze vidět pláně i rokle v pohoří Harz.

Blankenburg (Harz) is a town and health resort in the district of Harz, in Saxony-Anhalt, Germany, at the north foot of the Harz Mountains, southwest of Halberstadt.  It has been in large part rebuilt since a fire in 1836, and possesses a castle, with various collections, a museum of antiquities, an old town hall and churches. There are pine-needle baths and a psychiatric hospital. Gardening is a speciality. The nearby ridge of rocks called the "Teufelsmauer" (Devils Wall) offers views across the plain and into the deep gorges of the Harz.


Historie.

Za autora konceptu disociace je považován francouzský filosof a psycholog Pierre Janet (1859–1947). Na rozdíl od jiných koncepcí disociace (jako například Freudova pojetí v rámci jeho psychoanalytické teorie) ji Janet nepovažoval za obranný mechanismus. Podle Janeta docházelo k disociaci pouze u jedinců s vrozeným oslabením mentálního fungování, ve stresu náchylným k hysterii. I přesto, že se v mnoha jeho případových studiích objevovaly traumatické zážitky, Janet disociaci nikdy nepovažoval za obranu proti těmto zážitkům – právě naopak, trval na tom, že se jedná o jakýsi mentální nebo kognitivní deficit. Trauma považoval za jeden z mnoha stresorů, které mohou zhoršit už tak narušenou „mentální efektivitu“ hysterického jedince a spustit záplavu hysterických (dnes „histriónských“ či „disociativních“) symptomů.  Přestože byla v posledních dvou desetiletích devatenáctého století disociace středem zájmu, zejména v Anglii a ve Francii, s příchodem nového tisíciletí tento zájem rychle opadl. Dokonce i Janet přesměroval svoji pozornost k jiným problematikám, zato v Americe zájem o disociaci mezi lety 1890 a 1910 vrcholil, jak je patrné z díla Williama Jamese a mnoha dalších bostonských psychologů. Nicméně i v Americe zájem o disociaci kvapem ustoupil pod náporem akademického zájmu o psychoanalýzu a behaviorismus. Po velkou část dvacátého století se disociací zabýval jen málokdo a diskutovat se o ní znovu začalo až v souvislosti s publikací neodisociační teorie Ernesta Hilgarda (1977) a s publikační činností dalších autorů v 80. letech 20. století, kteří se věnovali mnohočetné poruše osobnosti.  V posledních letech zájem o disociaci jakožto klinický jev stoupá v souvislosti s posttraumatickou stresovou poruchou, disociativní poruchou identity a kontroverzí, která je s ní spojená, a také v souvislosti s neurozobrazovacími technikami a relevantními populačními výzkumy.  Z historického hlediska je možné zmínit ještě jeden z kořenů psychopatologického konceptu disociace, a to koncept Eugena Bleulera, který zkoumal disociaci ve vztahu ke schizofrenii.

Diagnóza.

K diagnostikování disociace se nejběžněji používá Škála disociativních prožitků (Dissociative Experiences Scale). Jádrovými symptomy disociativních poruch jsou podle DSM-IV depersonalizace, derealizace a psychogenní amnézie. V běžné populaci zaznamenalo 60–65 % respondentů z klinického hlediska nezávažné disociativní prožitky, což svědčí o jejich vysoké prevalenci. Dále se k diagnóze a zhodnocení míry disociace používá SCID-D (strukturovaný klinický rozhovor).

Souvislost s traumatem, týráním a zneužíváním.

Disociace je často popisována jako jeden ze souboru symptomů zažívaných některými oběťmi nejrůznějších traumat z dětství (včetně fyzického a psychického týrání či pohlavního zneužívání). Tato tvrzení podporují i výzkumná zjištění o korelační souvislosti disociace a traumat prožitých v minulosti. Disociace se velmi často objevuje u traumatizovaných osob, zároveň však existuje mnoho jedinců, kteří prožili nějaké trauma, a přesto žádné disociativní symptomy nevykazují.  Disociace v dospělosti v kombinaci se zážitkem jakéhokoli zneužívání v dětství či jinými zážitky interpersonálního násilí přispívá k narušení vzorců rodičovského chování, které může dále přispívat k cyklické povaze domácího násilí a způsobených traumat.  Symptomy disociace na bázi prožitého traumatu mohou zahrnovat depersonalizaci, emoční oploštělost, apatii nebo amnézii týkající se vzpomínek na traumatickou událost. Na teoretické rovině může disociace v případě závažného traumatu představovat dočasně efektivní obranný mechanismus. Z dlouhodobého hlediska je však disociace spojována se snížením schopnosti psychického fungování a přizpůsobení jedince. Další symptomy často pozorované spolu s disociací u obětí traumatických událostí zarhnují úzkosti, PTSD, nízké sebevědomí, somatizační obtíže, deprese, chronické bolesti, selhávání v interpersonálních vztazích, abúzus látek, sebepoškozování a suicidální myšlenky nebo jednání. Tyto symptomy mohou být často prezentovány jako zdroje obtíží a maskovat tak skutečné jádro problému.  V rámci klinické populace byla zjištěna souvislost mezi vysokou mírou disociativních symptomů (včetně amnézie vztahující se ke konkrétním vzpomínkám na trauma) a zneužíváním v dětství - obzvlášť chronickým zneužíváním s počátkem v nízkém věku. V neklinickém vzorku populace dospělých žen byla nejčastěji zvýšená míra disociace uváděna v souvislosti s pohlavním zneužíváním před 15. rokem věku výrazně starší osobou. Korelace byla zjištěna také s fyzickým týráním a pohlavním zneužíváním v dětství. Míra disociace se přímo úměrně zvyšovala s rostoucí závažností pohlavního zneužívání.  Přehledový článek z roku 2012 podporuje současnou hypotézu, že nedávno prožité trauma může ovlivňovat jedincovo hodnocení vzdálenější minulosti, měnit minulé prožitky a vést ke stavům disociace.

Psychoaktivní látky.

Psychoaktivní látky mohou často navodit dočasné disociativní stavy. Mezi látky s disociativními účinky patří například ketamin, oxid dusný, alkohol, tiletamin, marihuana, dextrometorfan, PCP, metoxetamin, šalvěj divotvorná, atropin a ibogain.

V psychologickém kontextu zahrnuje pojem disociace široké spektrum prožitků od lehčí formy odloučení od bezprostředního okolí až po závažnější odloučení od fyzických či emočních prožitků. Nejtypičtějším znakem všech disociativních jevů je odloučení od reality, spíše než úplná ztráta kontaktu s realitou, jako je tomu u psychotických onemocnění.  Míru disociace lze znázornit v rámci určitého kontinua. V lehčích případech je možné brát disociaci jako formu copingového či obranného mechanismu ve snaze zvládat, minimalizovat či snášet stres (a to i v podobě konfliktu či znudění). Na nepatologické rovině lze o disociaci mluvit i v případě běžných událostí, jako je denní snění nebo také nepatologické změněné stavy vědomí.  Patologičtější formou disociace jsou potom disociativní poruchy se změnami nebo beze změn identity a prožitků týkajících se vlastní osoby jedince. Takovéto změny mohou zahrnovat: pocity neskutečnosti vlastní osoby či okolního světa (depersonalizace a derealizace); ztrátu paměti (amnézie); ztrátu vlastní identity a/nebo přijetí nové identity (disociativní fuga); fragmentace identity či já na několik samostatných vědomých celků (disociativní porucha identity, dříve známá jako mnohočetná porucha osobnosti) a komplexní posttraumatickou stresovou poruchu (PTSD).  Disociativní poruchy mohou být vyvolány traumatickou událostí, ale může jim předcházet pouze stres, užití psychoaktivních látek nebo se mohou vyskytnout bez jakékoli rozpoznatelné příčiny. V MKN-10 jsou disociativní poruchy klasifikovány v jedné kategorii spolu s konverzními poruchami,  kdežto v DSM spadají všechny disociativní poruchy do samostatné kategorie.  Disociativní poruchy se mohou, ale nemusí pojit s amnézií. Kvůli nečekané a do velké míry nevysvětlitelné povaze jsou disociativní poruchy typicky prožívány jako velmi znepokojující autonomní narušení obvyklých způsobů chování a fungování jedince.

Dissociation is any of a wide array of experiences from mild detachment from immediate surroundings to more severe detachment from physical and emotional experiences. The major characteristic of all dissociative phenomena involves a detachment from reality, rather than a loss of reality as in psychosis.  Dissociation is commonly displayed on a continuum. In mild cases, dissociation can be regarded as a coping mechanism or defense mechanisms in seeking to master, minimize or tolerate stress – including boredom or conflict. At the non-pathological end of the continuum, dissociation describes common events such as daydreaming. Further along the continuum are non-pathological altered states of consciousness.  More pathological dissociation involves dissociative disorders, including dissociative fugue and depersonalization disorder with or without alterations in personal identity or sense of self. These alterations can include: a sense that self or the world is unreal (depersonalization and derealization); a loss of memory (amnesia); forgetting identity or assuming a new self (fugue); and separate streams of consciousness, identity and self (dissociative identity disorder, formerly termed multiple personality disorder) and complex post-traumatic stress disorder.  Dissociative disorders are sometimes triggered by trauma, but may be preceded only by stress, psychoactive substances, or no identifiable trigger at all. The ICD-10 classifies conversion disorder as a dissociative disorder. The Diagnostic and Statistical Manual of Mental Disorders groups all dissociative disorders into a single category.  Although some dissociative disruptions involve amnesia, other dissociative events do not. Dissociative disorders are typically experienced as startling, autonomous intrusions into the person's usual ways of responding or functioning. Due to their unexpected and largely inexplicable nature, they tend to be quite unsettling.


Rodina.

Narodil se ve Lvově, kde byl jeho otec tehdy místodržitelem. Byl druhorozeným synem generála a rakouského ministra zahraničí knížete Alexandra Dietrichstein-Mensdorff-Pouillyho a hraběnky Alexandry Dietrichsteinové (1824-1906). Jeho starší bratr Hugo byl dědicem knížecího titulu a statků na jižní Moravě v Mikulově. Na Moravě zůstala provdaná i sestra Marie Gabriela (1858-1889), manželka hraběte Hugo Kálnokyho, majitele Letovic. Manželem mladší sestry Klotyldy (1867-1942) byl významný uherský politik hrabě Albert Apponyi.

Diplomatická kariéra.

V roce 1884 vstoupil do diplomatických služeb, od roku 1886 působil jako attaché v Paříži. Od roku 1889 byl v Londýně, kde od roku 1896 zastával funkci velvyslaneckého rady. V letech 1904-1914 byl rakousko-uherským velvyslancem ve Velké Británii. Díky jeho příbuzenským vazbám na britskou královskou rodinu (byl bratrancem krále Eduarda VII.) byly i v době napjaté mezinárodní situace před první světovou válkou zachovány korektní diplomatické vztahy mezi Vídní a Londýnem.  Po začátku první světové války se vrátil do Vídně, později se zúčastnil mírových jednání a v roce 1918 byl jedním z kandidátů na funkci rakousko-uherského ministra zahraničí. Jako anglofila jej ale odmítl spojenecký Berlín. V roce 1917 byl jmenován doživotním členem rakouské panské sněmovny, z čestných dvorských hodností obdržel tituly c.k. tajného rady a komořího. I když byl po zániku monarchie penzionován, uplatnění našel i v Rakouské republice a v roce 1919 byl jedním z vyjednavačů u vzniku Společnosti národů.  Později žil převážně ve Vídni, několikrát ale ještě navštívil Velkou Británii. Nakonec zemřel ve skromných poměrech ve Vídni 15. června 1945 ve věku 83 let.

Albert hrabě Mensdorff-Pouilly-Dietrichstein ("Albert Viktor Julius Josef Michael Graf von Dietrichstein-Mensdorff-Pouilly") (5. září 1861 Lvov – 15. června 1945 Vídeň) byl rakousko-uherský diplomat původem z francouzského rodu Mensdorff-Pouilly, který vlastnil rozsáhlé majetky na Moravě a v Čechách.

Albert Viktor Julius Joseph Michael Graf von Mensdorff-Pouilly-Dietrichstein (5 September 1861 – 15 June 1945) was an Austro-Hungarian diplomat who served as Ambassador to London at the outbreak of World War I.


Historie.

Hydroxylamin poprvé připravil (v podobě hydrochloridu) německý chemik Wilhelm Clemens Lossen reakcí cínu s kyselinou chlorovodíkovou za přítomnosti dusičnanu ethylnatého. V čisté podobě jej poprvé připravil roku 1891 nizozemský chemik Lobry de Bruyn a Francouz Léon Maurice Crismer.

Deriváty.

Pokud je substituován vodík hydroxylové skupiny, vznikají "O"-hydroxylaminové deriváty, při substituci vodíku aminoskupiny jde o "N"-hydroxylaminy. Podobně jako u obyčejných aminů, i zde existují primární, sekundární a terciární hydroxylaminy.  Ke sloučeninám s hydroxylaminovou skupinou patří například "N-terc-"butylhydroxylamin a "N,O-"dimethylhydroxylamin.

Výroba.

NHOH se vyrábí několika různými způsoby. Nejčastější je Raschigův proces, kde je dusitan amonný ve vodném roztoku redukován oxidem siřičitým za vzniku hydroxylamido-N,N-disulfonátového aniontu:  NHNO + 2 SO + NH + HO → 2 NH + N(OH)(OSO).  Aniont se následně hydrolyzuje, přitom se vytváří (NHOH)SO:  N(OH)(OSO) + HO → NH(OH)(OSO) + HSO.  Pevný hydroxylamin se získá reakcí s kapalným amoniakem, síran amonný, vedlejší produkt této reakce, se odstraní filtrací a amoniak se odpaří.

Reakce.

Hydroxylamin reaguje s elektrofily, například s alkylačními činidly: R-X + NHOH → R-ONH + HX R-X + NHOH → R-NHOH + HX.  Reakcí s aldehydy a ketony vznikají oximy: RC=O + NHOH∙HCl, NaOH → RC=NOH + NaCl + HO

Použití.

Hydroxylamin a jeho soli se používají jako redukční činidla v mnoha organických a anorganických reakcích. Také mohou fungovat jako antioxidanty mastných kyselin.  Při syntéze polyamidu 6 se cyklohexanon nejprve převádí na oxim, z něhož Beckmannovým přesmykem za přítomnosti kyseliny sírové vznikne kaprolaktam. Hydroxylamoniumnitrát, dusičnan hydroxylaminu, byl zkoumán jako pohonná hmota pro rakety, jak ve vodném roztoku, tak jako pevná látka.

Bezpečnost.

Hydroxylamin může při zahřívání vybouchnout. Rychlost rozkladu 50% roztoku NHOH urychlují železnaté a železité soli. Hydroxylamin a jeho deriváty jsou mnohem bezpečnější ve formě solí.  Tato látka dráždí kůži, dýchací cesty a oči. Může být vstřebána kůží, je škodlivá při polknutí a pravděpodobně jde o mutagen.

Hydroxylamin je chemická sloučenina obsahující aminovou a hydroxylovou funkční skupinu. Jedná se o bílou nestabilní hygroskopickou krystalickou látku. Nejčastěji se používá ve vodném roztoku. Používá se k výrobě oximů a také je meziproduktem nitrifikace.

Hydroxylamine is an inorganic compound with the formula NHOH. The pure material is a white, unstable crystalline, hygroscopic compound. However, hydroxylamine is almost always provided and used as an aqueous solution. It is used to prepare oximes, an important functional group. It is also an intermediate in biological nitrification. In biological nitrification, the oxidation of NH to hydroxylamine is mediated by the enzyme ammonia monooxygenase (AMO). Hydroxylamine oxidoreductase (HAO) further oxidizes hydroxylamine to nitrite.


Požadavky.

Připojení k Internetu.

Vzdáleně spravován může být jakýkoliv počítač s Internetovým připojením (TCP/IP nebo Local Area Network).  Pro bezpečnou správu musí uživatel nainstalovat nebo povolit serverový nástroj na hostitelském systému, aby mohl být viděn. Poté může uživatel/klient přistupovat k hostitelskému systému z jiného počítače používající nainstalovaný nástroj.  Obvykle by oba systémy měly být připojeny k internetu s tím, že musí být známa IP adresa serveru/hosta. Vzdálená správa je tedy méně praktická pokud hostitel používá vytáčené připojení, které není neustále online a často má Dynamickou IP.

Spojení.

Když se klient připojí k hostitelskému počítači, obvykle se objeví okno zobrazující plochu hostitele. Klient pak může kontrolovat hostitelský počítač, jako by on/ona seděli přímo za ním.  Dražší verze desktopových systémů z řady Windows NT (např. Windows XP, Windows 7, Windows 10) mají zabudovanou podporu vzdálené správy s názvem Vzdálená správa počítače, která používá protokol RDP, avšak je omezena na možnost připojení jediného uživatele (po připojení nemůže pracovat ani uživatel, který u desktopu sedí). Serverové verze řady Windows NT nabízejí pomocí stejného protokolu tzv. Remote Desktop Services, které umožňují pracovat na počítači (serveru) pomocí vzdáleného přístupu více uživatelům zároveň. Příkladem volně šiřitelné a multiplatformní alternativy je nástroj VNC, který nabízí podobné funkce.  V unixových systémech je vzdálená správa typicky standardní součástí a není uměle omezována.

Běžné úkoly, pro které se používá vzdálená správa.

Hackování.

Počítače infikované malwarem jako Trojský kůň (program) někdy otevírají zadní vrátka do počítače a umožňují útočníkovi hacknutí a ovládání počítače. Útočník tak může přidávat, upravovat nebo mazat soubory.

Bezdrátová vzdálená správa.

Software Vzdálená správy se v poslední době začal objevovat na bezdrátových zařízení, jako je například BlackBerry, Pocket PC.  Obecně tato řešení neposkytují plný dálkový přístup, jako je VNC nebo Terminal Services, ale umožňují správcům provádět různé úkony, jako restart počítače, resetování hesla a zobrazení protokolů událostí systému, čímž se sníží nebo dokonce eliminuje potřeba systém správcům nosit notebook nebo být v dosahu kanceláře.

Vzdálená správa je v informatice označení pro jakoukoliv metodu ovládání počítače ze vzdáleného místa (typicky pomocí počítačové sítě, Internetu).  Programy umožňující vzdálenou správu jsou stále běžnější a používanější zejména, když je obtížnější nebo nepraktické být fyzicky u používaného systému. Vzdáleným místem můžeme chápat vedlejší místnost nebo druhý konec světa. Může jít o legální nebo nelegální (cracking) vzdálený přístup (tzv. Owned, využití Trojského koně a podobně).

Remote administration refers to any method of controlling a computer from a remote location. Software that allows remote administration is becoming increasingly common and is often used when it is difficult or impractical to be physically near a system in order to use it. A remote location may refer to a computer in the next room or one on the other side of the world. It may also refer to both legal and illegal (i.e. hacking) remote administration (see Owned and Trojan).


Popis.

"TOS-1 Buratino" je postaven na osvědčeném podvozku tanku T-72, na kterém je nainstalované odpalovací zařízení pro 30 raket ráže 220 mm. Rakety jsou vybaveny termobarickou hlavicí o hmotnosti 100 kg. Samotnou munici tvoří dvě nálože. První nálož, která exploduje v předem určené výšce, rozptýlí explozivní hmotu do okolí, kde společně se vzduchem vytvoří vysoce explozivní aerosolový mrak. S odstupem několika sekund potom další nálož vzniklou směs zapálí, čímž dojde k explozi, která má několikanásobně větší sílu, než klasické trhaviny. Vzniká tak mohutná tlaková vlna s obrovskou ničivou silou. Celý ničivý efekt je umocněn podtlakem vzduchu, který se tvoří za tlakovou vlnou. Plamenomet tak dokáže zničit až 8 budov najednou a navíc způsobuje devastující škody na 4 kilometry čtvereční. Kromě samotného ničivého účinku dochází při použití této zbraně i k silnému psychologickému efektu na napadené jednotky.  Bojové vozidlo BM-1, na kterém je nainstalováný raketový systém, má hmotnost 45,3 t. Je dlouhé 9,5 m a široké 3,6 m. Jeho posádku tvoří 3 muži - velitel, střelec, řidič. BM-1 pohání vznětový motor V-84 o výkonu 630 kw (840 koňských sil). Vozidlo dokáže vyvinout rychlost až 60 km/h a na jedno natankování přejde do 550 km. Zbraň je schopna vystřelit na cíl 30 raket za 15 sekund a dosah zbraně činí 500-3 500 m.  Kromě vozidla BM-1 a samotných raket se systém TOS-1 skládá ještě ze dvou přepravně-nakládacích vozů TZM-T, které jsou postaveny také na podvozku tanku.  V roce 2001 byla vyvinuta nová verze "TOS-1A Solncepjok" s vylepšeným balistickým počítačem a palebným dosahem 6 000 m. Počet raket na spouštěcího zařízení byl snížen z 30 na 24. Odpalovací zařízení je chráněno pancéřováním, které odolá munici ráže 7,62 mm ze vzdálenosti od 620 m. Čas, který uplyne od zastavení vozidla až po bojovou připravenost k palbě, je 90 sekund. Rakety jsou následně vystřelovány každou 0,5 sekundu. To znamená, že při odpalování raket jednotlivě proběhne celá salva za 12 sekund a při střelbě v párech je všech 24 raket vystřelených do 6 vteřin.

TOS-1 ( „tjaželaja ogňomjotnaja sistema“) je sovětský 30-hlavňový (původní systém, Ob.634 nebo TOS-1M) nebo 24-hlavňový (Ob.634B nebo TOS-1A) raketomet a termobarická zbraň ráže 220 mm na podvozku tanku T-72.  TOS-1 byl navržen k likvidaci nepřátelského personálu v opevněních i otevřené krajině nebo lehce obrněných vozidlech. Prvních bojových testů se dočkal v letech 1988–1989 v pandžšírském údolí během války v Afghánistánu. Veřejnosti byl TOS-1 poprvé představen roku 1999 v Omsku.  V září roku 2015 ohlásila organizace OBSE přítomnost systému TOS-1 v řadách rebelů na východní Ukrajině.  V říjnu roku 2015 byl systém TOS-1 použit syrskou armádou proti povstalcům ve městě Hamá.

TOS-1 (, Heavy Flamethrower System) is a Soviet 220mm 30-barrel (original system, Ob.634 or TOS-1M) or 24-barrel (Ob.634B or TOS-1A) multiple rocket launcher and thermobaric weapon mounted on a T-72 tank chassis. TOS-1 was designed for defeating enemy personnel in fortifications, in open country, and in lightly armoured vehicles and transport. First combat tests took place in 1988–1989 in the Panjshir Valley during the Soviet–Afghan War. The TOS-1 was shown for the first time in public in 1999 in Omsk.  TOS-1 is not assigned to the artillery units of the Russian Armed Forces but is found in Russian NBC Protection Troops (). That is why it does not have a GRAU index, but rather an RKhBZ index—МO.1.01.00.


Osifikace.

Během prenatálního vývoje dochází k primární osifikaci, přitom vznikají v diafýzách dlouhých kostí osifikační centra (jádra). Primární centra rostou longitudinálně a současně s jejich růstem vzniká dalšími procesy dřeňová dutina kosti a dále také plášťová a spongiozní část kosti. Výsledkem primární osifikace je fibrilární, vláknitá kost, která ještě není definitivní. Během dalšího vývoje plodu vznikají sekundární osifikační centra v epifýzách dlouhých kostí, která rostou radiálně. Výsledkem sekundární osifikace je lamelární kost, která je již definitivní tvarem i strukturou. Všechna centra osifikace procházejí určitým počtem morfologických stadií, jejichž určení je základem pro stanovení kostního věku. Nejlépe k tomuto účelu slouží rentgenový snímek ruky, kde je na malé ploše soustředěno velké množství osifikačních jader a také je snadno dostupná k vyšetření .

Metody určení kostního věku.

Pro určení kostního věku jsou v současnosti nejvyužívanější metody TW2, TW3 a GP. První metoda TW2 byla vytvořena Brity Tannerem a Whitehousem a je založena na hodnocení tvaru, velikosti a prostorových vztahů kostí ruky. Posuzuje se distální epifýza kosti vřetenní (radia) a loketní (ulny), dále první, třetí a pátý metakarp, falangy prvního, třetího a pátého prstu, sedm karpálních kůstek a dále se hodnotí osifikace skeletu ruky jako celku. Každá z kostí dostane podle stupně zralosti písmeno B až I (písmeno A patří dosud nezaloženým kostem) a pro bližší specifikaci je každý stupeň zralosti definován ještě slovy, náčrtem a dvěma rentgenovými snímky příslušné kosti. Dále je každému stadiu přidělena číselná hodnota – skóre. Součet jednotlivých hodnot dává dohromady SMS (skeletal maturity score), které může dosahovat hodnoty 0-1000. Dosahuje-li skóre hodnoty 1000 znamená to plnou kostní zralost, tj. ukončený růst skeletu.  TW3 je metoda, která postupně nahrazuje TW2. TW3 vychází z TW2, princip skorování a postupu kost po kosti je tentýž. Mezinárodní tým pod vedením prof. Tannera inovoval ale způsob hodnocení kostního věku . Protože dnes je biologické zralosti dosahováno dříve, bylo třeba recentních dat – Tannerův tým tedy pozměnil interpretaci kostního věkupodle nového souboru z roku 2001, pocházející z belgické, španělské a americké populace(Am. evropského původu). Rozdíl mezi hodnocením podle TW2 a TW3 pro děti od 9 let činí 1 rok, u dětí pod 9 let jsou výsledky stejné. Poslední z nejhojněji využívaných metod hodnocení kostního věku je Greulich-Pyle, založena na porovnávání rentgenogramů s fotografickými standardy GP atlasu. Fotografie jsou doprovázené textem a porovnávají se odděleně chlapci (29 předloh) a dívky (31 předloh). Pracuje se s rentgenovým snímkem celého skeletu ruky najednou, nikoliv jednotlivě. GP metoda je rychlejší a méně pracná, ale také výrazně méně přesná, jak ukázal i článek The Reliability of the Greulich and Pyle Atlas When Applied to a Modern Scottish Population z roku 2013, kde vědci testovali GP metodu na souboru 406 jedinců skotské populace a ukázalo se, že při odhadu věku podle G-P metody došlo u chlapců do věku 13 let k podhodnocení věku a naopak u mužů starších 17 let k nadhodnocení. Je to tedy metoda stále použitelná i na moderní populaci, ale je vhodné počítat s odchylkou.

Využití.

Znalost kostního, resp. biologického věku je důležitá z mnoha důvodů: pediatři dokáží z této znalosti posoudit správný vývoj dítěte, popř. odhalit onemocnění, vývojové vady nebo nedostatečnou péči, související s opožděnou osifikací (- primární či hypofyzární trpaslictví, příp. eunuchoidismus, , podvyživené děti, celiakie, těžký rachitis, adrenokortikotropní hyperfunkce – Cuschingův syndrom, homocystinurie, fenylketonurie, mukopolysacharidozy, metafysární dysplazie, spondylometafysární dysplazie, , chronická ledvinná nedostatečnost, vrozené srdeční vady, mukoviscidóza, dětí trpící nočním pomočováním) nebo naopak se zrychlenou osifikací (- , hypergonadismus (pubertas praecox), juvenilní revmatoidní artritis, nádory epifýzy, nadledvin, hypofýzy, , hypertyreóza, exogenní obezita, kongenitální lues, progerie, konstituční (cerebrální) gigantismus – m. Sotos, - s kožní pigmentací a předčasnou pubertou – McCuneho-Albrightův-Sterbergův syndrom). Z hlediska sportovního lékařství je kostní věk vodítko pro určení vhodného zatížení v tréninku, předpovězení období nejlepších výkonů jedince, dobu a stupeň rozvoje fyzických schopností apod. Při studiu kosterních pozůstatků, ať už z hlediska vědy nebo kriminalistiky za účelem identifikace jedince, je kostní věk jediným možným ukazatelem věku zemřelého.

Zdroje.

1. Dylevský, I. 2007. Obecná kineziologie. 1. Vyd. Praha: Grada.  2. Greulich, W. W. a Pyle, S. I. 1959. Radiographic atlas of skeletal development of the hand and wrist. 2. Vyd. Stanford California: Stanford University Press.  3. Hackman L, Black S. 2013. The Reliability of the Greulich and Pyle Atlas When Applied to a Modern Scottish Population. Journal of Forensic Sciences 58(1): 114-119  4. Krásničanová, H. Kostní věk. Kompendium pediatrické auxologie [online]. 2005 [cit. 2015-12-20]. Dostupné z: http://www.ojrech.cz/lesny/kompendium/bone_age.htm  5. Krásničanová, H. a Kuchyňková, I. 2002. Nová metoda hodnocení kostního věku TW3 a první výsledky jejího využití u nás. Československá pediatrie 57(2): 62-66.  6. Masaříková, H. Hodnocení kostního věku. Přednáška k předmětu Dětská radiologie. Brno: LF MU [online]. 2016 [cit. 2016-01-10]. Dostupné z: http://telemedicina.med.muni.cz/pdm/detska-radiologie/res/f/hodnoceni-kostniho-veku.pdf  7. Novotný, J. Biologický věk. Kapitoly sportovní medicíny [online]. 2003 [cit. 2015-12-05]. Dostupné z: https://is.muni.cz/do/fsps/e-learning/kapitolysportmed/pages/19-5-antropologie.html  8. Tanner, J. M. a kol. 1983. Assessment of skeletal maturity and prediction of adult height (TW2), London: Academic Press

Kostní věk je jeden z několika parametrů (dále např. mentální věk, kalendářní věk, aj.) využívaných při posuzování věku dítěte. Tento parametr je určen stupněm osifikace kostí jedince, která začíná již prenatálně, ale především se jedná o postnatální procesy. Posouzení kostní zralosti postkraniálního skeletu/kostní věk - je považováno za nejpřesnější metodu pro určení biologického věku dítěte. Existují velké rozdíly mezi lokalitami i mezi postupem osifikace u jednotlivých generací, proto se při posuzování věku využívá pouze údajů z posledních deseti let, získaných u evropské a severoamerické populace. Pohlavní dimorfismus činí přibližně dva roky – dívky jsou skeletálně zralejší.

Bone age is the degree of maturation of a child's bones. As a person grows from fetal life through childhood, puberty, and finishes growth as a young adult, the bones of the skeleton change in size and shape. These changes can be seen by x-ray. The "bone age" of a child is the average age at which children reach this stage of bone maturation. A child's current height and bone age can be used to predict adult height. For most people, their bone age is the same as their biological age but for some individuals, their bone age is a couple of years older or younger. Those with advanced bone ages typically hit a growth spurt early on but stop growing sooner, while those with delayed bone ages hit their growth spurt later than normal. Children who are below average height do not necessarily have a delayed bone age; in fact their bone age could actually be advanced which if left untreated, will stunt their growth.  At birth, only the metaphyses of the "long bones" are present. The long bones are those that grow primarily by elongation at an epiphysis at one end of the growing bone. The long bones include the femurs, tibias, and fibulas of the lower limb, the humeri, radii, and ulnas of the upper limb (arm + forearm), and the phalanges of the fingers and toes. The long bones of the leg comprise nearly half of adult height. The other primary skeletal component of height is the spine and skull.  As a child grows the epiphyses become calcified and appear on the x-rays, as do the carpal and tarsal bones of the hands and feet, separated on the x-rays by a layer of invisible cartilage where most of the growth is occurring. As sex steroid levels rise during puberty, bone maturation accelerates. As growth nears conclusion and attainment of adult height, bones begin to approach the size and shape of adult bones. The remaining cartilaginous portions of the epiphyses become thinner. As these cartilaginous zones become obliterated, the epiphyses are said to be "closed" and no further lengthening of the bones will occur. A small amount of spinal growth concludes an adolescent's growth.


Antarktický ledový příkrov.

Antarktický ledový příkrov je největší samostatná masa ledu na Zemi. Pokrývá plochu o velikosti téměř 14 milionů km² a obsahuje 30 milionů km³ ledu. V ledových příkrovech je zadržováno kolo 90 % sladké vody z celého zemského povrchu. Pokud by roztály, mořská hladina by stoupla o 58 metrů. Trend celokontinentální průměrné teploty povrchu Antarktidy je pozitivní a výrazný s hodnotou > 0,05 °C/desetiletí od roku 1957.  Transantarktické pohoří rozděluje Antarktický ledový příkrov na dvě nerovnoměrné části. Menší Západoantarktický ledový příkrov a Východoantarktický ledový příkrov. Východní antarktický příkrov zaujímá hlavní část pevniny, ale dno Západního ledového příkrovu je více než 2 500 metrů pod hladinou moře. Bylo by mořským dnem v případě, že by tam nebyl ledový příkrov. Západní ledový příkrov je klasifikován jako příkrov na mořské bázi, což znamená, že jeho dno leží pod hladinou moře a jeho okraje vtékají do plovoucích ledových šelfů. Západní ledový příkrov je ohraničen Rossovým ledovým šelfem, šelfem Ronne a ledovcovými splazy, odkud odtéká voda do Amundsenova moře.

Grónský ledový příkrov.

Grónský ledový příkrov zabírá okolo 82 % povrchu Grónska a pokud by roztál, hladina moře se zvedne o 7,2 metrů. Odhadované změny v množství Grónského ledového příkrovu naznačují, že taje rychlostí asi 239 krychlových kilometrů ročně. Tato měření pochází ze satelitu NASA s označením Gravity Recovery and Climate Experiment (GRACE), který byl spuštěn v roce 2002, jak uvedla stanice BBC v srpnu 2006.

Dynamika ledového příkrovu.

Pohyb ledu závisí hlavně na toku ledovců směrem k moři, jejichž aktivita je určována celou řadou procesů. Jejich pohyby jsou výsledkem cyklických zrychlení proložených delšími obdobími neaktivity, jak v hodinovém, tak ve stoletém měřítku.

Předpovídané důsledky globálního oteplování.

Ledové příkrovy Grónska a pravděpodobně i Antarktidy v poslední době ztrácí na objemu, protože ztráty způsobené táním a zrychlením toku ledovců a ledových proudů jsou vyšší než kumulace sněhu. Podle Mezivládního panelu pro změny klimatu (Intergovernmental Panel on Climate Change – IPCC) úbytek hmotnosti ledových příkrovů na Antarktidě a v Grónsku se mezi lety 1993 a 2003 podílel na vzestupu hladiny moře o 0,21 ± 0,35 a 0,21 ± 0,07 mm/rok.  IPCC odhaduje, že ztráta objemu ledu kvůli zmenšování Grónského ledového příkrovu bude i nadále rychlejší než přibývání sněhu. Budoucí přírůstek sněhu na Antarktickém ledovém příkrovu byl v jeho zprávě Fyzikální základy z r. 2013 odhadován jako rychlejší než ztráty způsobené táním. Nicméně, slovy IPCC: "„Dynamické procesy související s tokem ledu nejsou v současných modelech zahrnuty, ale nedávná pozorování naznačují, že tyto procesy by mohly zvýšit zranitelnost ledových příkrovů vůči oteplování, což by mělo za následek vzestup hladiny moře. Porozumění těmto procesům je omezené a o jejich významnosti nepanuje žádná shoda.“" Proto je zapotřebí více výzkumů, které by zlepšily spolehlivost předpovědí reagování ledových příkrovů na globální oteplování.  Účinky na ledové útvary zvyšující se teplota urychlí. Když se led rozpouští, méně slunečního světla se odrazí zpět do vesmíru a více ho absorbuje oceánská voda, což způsobí další zvyšování teploty. Tento systém pozitivní zpětné vazby založený na albedu se v určitém bodě v budoucnu může stát nezávislý na klimatických změnách, což způsobí obrovské ztráty ledu v ledovcích.

Ledový příkrov je ledová masa, která pokrývá terén a je větší než 50 000 km². Alternativní český název je ledový štít (lze se setkat i s  názvem „kontinentální ledovec“). Jediné současné ledové příkrovy se nachází v Antarktidě a Grónsku. V poslední době ledové, při posledním glaciálním maximu pokryl ledový příkrov Laurentide velkou část Severní Ameriky, Weichselian severní Evropu a Patagonský ledový příkrov jih Jižní Ameriky.  Ledové příkrovy jsou řádově větší než ledové šelfy nebo ledovce. Masy ledu pokrývající méně než 50 000 km² se nazývají ledové čepice. Ledové příkrovy i ledové čepice jsou obvykle zdrojem pro řadu ledovců (horninou ohraničených proudů ledu) po celém svém obvodu.  I když je povrch ledového příkrovu studený, jeho základ je zpravidla teplejší vlivem geotermálního tepla. V místech, kde dochází k tání, rozpuštěná voda promazává ledový příkrov a dochází k jeho rychlejšímu toku. Tento proces vyvolává rychle tekoucí kanály v ledovém příkrovu, které se nazývají ledové proudy (obdoba ledovce, ale ohraničená na bocích ledem místo pevnou horninou).  Současné ledové příkrovy jsou z geologického hlediska relativně mladé. Antarktický ledový příkrov byl na počátku oligocénu tvořen malou ledovou čepicí (možná několika). Mnohokrát ustupoval a mnohokrát postupoval, až do pliocénu, kdy zabral téměř celou Antarktidu. Grónský ledový příkrov se až do pozdního pliocénu nevyvíjel vůbec, ale s prvním kontinentálním zaledněním se zřejmě vytvořil velmi rychle. To mělo na rozdíl od pomalu se tvořícího antarktického ledového příkrovu za následek neobvyklý efekt, který umožnil velmi dobře zachovat fosílie rostlin, které kdysi v Grónsku rostly.

An ice sheet, also known as a continental glacier, is a mass of glacial ice that covers surrounding terrain and is greater than . The only current ice sheets are in Antarctica and Greenland; during the last glacial period at Last Glacial Maximum (LGM) the Laurentide Ice Sheet covered much of North America, the Weichselian ice sheet covered northern Europe and the Patagonian Ice Sheet covered southern South America.  Ice sheets are bigger than ice shelves or alpine glaciers. Masses of ice covering less than 50,000 km are termed an ice cap. An ice cap will typically feed a series of glaciers around its periphery.  Although the surface is cold, the base of an ice sheet is generally warmer due to geothermal heat. In places, melting occurs and the melt-water lubricates the ice sheet so that it flows more rapidly. This process produces fast-flowing channels in the ice sheet — these are ice streams.  The present-day polar ice sheets are relatively young in geological terms. The Antarctic Ice Sheet first formed as a small ice cap (maybe several) in the early Oligocene, but retreating and advancing many times until the Pliocene, when it came to occupy almost all of Antarctica. The Greenland ice sheet did not develop at all until the late Pliocene, but apparently developed "very rapidly" with the first continental glaciation. This had the unusual effect of allowing fossils of plants that once grew on present-day Greenland to be much better preserved than with the slowly forming Antarctic ice sheet.


Historie.

Mayen byl již v časech Římanů významným ekonomickým centrem. Od konce 3. století až do středověku se zde obchodovalo především s keramikou, a to do celé střední Evropy. V prehistorických dobách se v okolí města těžila ložiska čediče. Samotné jméno "Mayen" pravděpodobně vzniklo z původního názvu "Megina". Toto jméno bylo pro město používáno již od roku 847 a pravděpodobně se jednalo o upravené keltské slovo "Magos", volně přeloženo jako "pole". V 8. století ve městě Mayen sídlil vévoda Siegfried Falcký. Mayen byl oficiálně uznán obcí v roce 1041, status města mu byl udělen až roku 1291 a to Rudolfem I. Habsburským. V tu dobu status města od Rudolfa získaly i obce Bernkastel, Welschbillig , Montabaur a Saarburg.  Během druhé světové války, zejména během spojeneckých náletů 12. prosince 1944 a 2. ledna 1945, bylo zničeno téměř 90 % města. Po skončení války obyvatelé v referendu rozhodli, že za zbývající peníze město přestaví. Až do roku 1973 tvořil Mayen samostatný zemský okres (registrační značka MY), po tomto roce byla ale zemská správa přesunuta do blízkého města Koblenz a zemský okres byl přejmenován na Mayen-Koblenz a nová registrační značka byla MYK. Koblenz si ale držel a stále drží vlastní značku KO.

Části města.

Po komunálních reformách v roce 1970 byly čtyři vesnice z okolí Mayenu sloučeny s tímto městem. Oficiálně se tedy nacházejí v katastru města a většina polí a zemědělských ploch patří právě k těmto čtyřem obcím.

Infrastruktura.

Město má výhodou pozici mezi silnicemi A 61 (Kolín nad Rýnem → Ludwigshafen) a 48 (Trier → Koblenz). Možné je i vlakové spojení a z Andernachu, Neuwiedu a Koblenzu navíc jezdí každou hodinu do Mayenu autobusy.  V Mayenu lze také najít obchodní centra, několik supermarketů a obchody se známými obchodními řetězci. Je zde kino, několik čerpacích stanic... Většina větších obchodů a nákupních center se nachází v nákupní zóně na okraji města směrem na Koblenz. Samotné centrum města je vzhledem atraktivní a vede zde kvalitní pěší zóna. Město má také vlastní nemocnici se záchranou službou.

Škola.

V Mayenu se nachází několik škol, mimo jiné odborná škola pro veřejnou správu, dvě gymnázia, přičemž jedno z nich je zaměřeno na ekonomii, reálka, odborná škola, základní školy a také školy se zaměřením na postižené děti. V místních kasárnách se nachází také škola "Bundeswehru", kde se vojáci připravují především na psychologické a teoretické záležitosti vojenství. V Německu se jedná o jedinečnou školu.

Známé osobnosti.

Mezi nejznámější osobnosti, které jsou, nebo byly, s Mayenem spojeny patří:

Partnerská města.

Mayen podepsal smlouvy o spolupráci s těmito městy:

Mayen je město v německé spolkové zemi Porýní-Falc, v zemském okrese Mayen-Koblenz. K městu patří i okolní obce Alzheim, Kürrenberg, Hausen-Betzing, Hausen a Nitztal. Ke 31. prosinci 2014 mělo město 18 626 obyvatel. Městem protéká říčka Nette, která se vlévá do Rýna. V Mayenu se zpracovává čedič, břidlice a vyrábí se zde lepenka.

Mayen is a town in the Mayen-Koblenz District of the Rhineland-Palatinate Federal State of Germany, in the eastern part of the Volcanic Eifel Region. As well as the main town, additional settlements include Alzheim, Kürrenberg, Hausen-Betzing, Hausen and Nitztal. Mayen is the administrative centre of the Vordereifel ‘Collective Municipality’, although it is not part of the municipality.


Alžírsko.

V ozbrojených silách Alžírska vznikla hodnost sborového generála v roce 1994 a představuje jejich nejvyšší hodnostní stupeň. Nižší hodností je generálmajor.

Československo.

V Československé armádě vznikla hodnost sborový generál () v roce 1947 a zanikla v roce 1953, kdy byla v rámci celkové změny systému generálských hodností nahrazena hodností generálplukovník.  Nižší hodností byl divisní generál a vyšší armádní generál.  Hodnost nebyla nutně spojena s velením armádnímu sboru (jejichž velitelé byli často v hodnosti divizního generála, podobně jako za první republiky), a mezi její držitele patřili například i velitel letectva Alois Vicherek nebo náčelník Hlavního štábu Šimon Drgáč.  Označení hodnosti bylo původně tvořeno zkříženými meči a třemi zlatými pěticípými hvězdami na náramenících lemovaných zlatou sutaškou, stejného typu jako užívali vyšší důstojníci, a po roce 1951 třemi stříbrnými hvězdami na vyztužených náramenících sovětského typu s dekorativním lomeným dezénem žluté (na slavnostní uniformě zlaté) barvy.

Francie.

Ozbrojené síly Francie užívají hodnost sborového generála jak u armády (, doslova generál armádního sboru) tak u letectva (, generál vzdušného sboru).  V roce 1921 se ve francouzských předpisech týkajících se označení generálských hodností poprvé objevilo označení čtyřmi hvězdami pro funkci „divizní generál velící armádnímu sboru“ ("général de division commandant un corps d'armée") a v roce 1939 z ní vznikla hodnost sborového generála v nynější podobě.  Nižší hodností je divizní generál a vyšší armádní generál ("général d'armée", resp. u letectva "général d'armée aérienne"). Hodnost "général de corps d'armée" existuje i u Gendarmerie nationale.

Chorvatsko.

V ozbrojených silách Chorvatska existuje hodnost sborového generála () jak u vojsk pozemních tak u letectva a sil protivzdušné obrany. V soustavě hodností NATO odpovídá stupni OF-9. Nižší hodností je "general pukovnik" a vyšší "stožerni general".

Itálie.

Italské ozbrojené síly užívají hodnost sborového generála jak u armády (), tak i letectva ("generale di squadra aerea").  Nižší hodností je divizní generál ("generale di divisione", u letectva "generale di divisione aerea"). Vyšší hodností je generál ("generale"), ta je však v současnosti vyhrazena jen náčelníku generálního štábu italských ozbrojených sil ("Stato Maggiore della Difesa"), proto existuje mezistupeň „sborový generál se zvláštními pověřeními“ ("generale di corpo d'armata con incarichi speciali" a "generale di squadra aerea con incarichi speciali") jehož nositel je po dobu výkonu vyšší funkce (například náčelníka hlavního štábu letectva či pozemních sil) označen distinkcemi vyššího stupně "generale", ale s jednou z hvězd, resp. hodnostních prýmků, lemovanými červeně, a formálně stále zůstává držitelem hodnosti pouze sborového generála.  Ekvivalentní hodnost u jiných než bojových složek armády, například technických či týlového zabezpečení, je označována jako "tenente generale" (generálporučík).  Hodnost "generale di corpo d'armata" je užívána i bezpečnostními sbory jako jsou "Carabinieri" a "Guardia di Finanza".

Kuba.

Ozbrojené síly Kuby užívají hodnost "General de Cuerpo de Ejército" u letectva i pozemních sil. Nižší hodností je "General de División" a vyšší "General de Ejército".

Švýcarsko.

Švýcarské ozbrojené síly užívají hodnost "sborový velitel" (, , , , zkratkou "cdt C" a "KKdt") jako hodnost pro nejvyšší důstojníky ve své velitelské struktuře, například pro náčelníka generálního štábu a vrchní velitele pozemních a vzdušných sil. Odpovídá hodnosti generálporučíka jiných států.  Nižší hodností je divizionář. "Sborový velitel" je nejvyšší hodností ozbrojených sil Švýcarska v čase míru, vyšší hodnost generál je udílena Spolkovým shromážděním pouze v době války či ohrožení země vrchnímu veliteli veškerých ozbrojených sil.

Sborový generál je generálská hodnost existující v ozbrojených silách některých zemí pro generály velící sboru či zastávající jiné významné postavení. Nižší hodností typicky bývá divizní generál a vyšší armádní generál.  Odpovídá přibližně hodnosti generálporučíka ostatních armád a v systému hodností NATO dle standardizačního ujednání STANAG 2116 stupni OF-8.  Příklady zahrnují například francouzskou hodnost "général de corps d'armée", italskou "generale di corpo d'armata" či "general de cuerpo del ejército" užívanou armádami některých latinskoamerických zemí.

Golden moles are small insectivorous burrowing mammals endemic to Southern Africa, where their Afrikaans names are gouemolle or kruipmolle (singular "gouemol" or "kruipmol"). They comprise the family Chrysochloridae and as such they are taxonomically distinct from the true moles, family Talpidae, and other mole-like families, all of which, to various degrees, they resemble as a result of evolutionary convergence.


Popis a taxonomie.

Levharti cejlonští jsou obvykle o něco větší než jejich příbuzní v Indii. Je u nich vyvinutý výrazný pohlavní dimorfismus co se velikosti týče. Dospělé samice váží okolo 30 kg, zatímco samci v průměru 56 kg, přičemž nejsou výjimkou i 75 kg velcí jedinci. Největší zaznamenaný kus vážil cca 90 kg (samec z Yala z roku 2003). Délka těla včetně ocasu se pohybuje od 180 do 240 cm, délka lebek od 173 do 217 mm. Řadí se tak k největším poddruhům "Panthera pardus". Srst má barvu rezavě hnědou s hustě posazenými černými skvrnami.  Levhart je v sinhálštině nazýván "kotiya" (či "kutiya", කොටියා), což je i jeho trinomické jméno, a v tamilštině "chiruththai" (சிறுத்தை). Častěji než "kotiya" se v současnosti používá výraz "diviyā" (දිවියා), neboť slovo "kotiya" značí spíš tygra. Poddruh popsal Dr. Paulus E. P. Deraniyagala v roce 1956 na základě porovnání s levhartem indickým ("Panthera pardus fusca"). Cejlonský má menší lebku a jinak zbarvenou srst. Vyzdvihl i rozdíl v chování - cejlonský levhart bývá méně agresivní. Existenci samostatného poddruhu potvrdil v 90. letech 20. století i výzkum DNA, který nicméně zredukoval počet levhartích subspecií na 8 (1996), resp. 9 (2001), přičemž ještě v 80. letech jich bylo udáváno téměř 30. K oddělení levharta cejlonského od indického došlo zhruba před 10 000 lety na konci pleistocénu.

Biotop a rozšíření.

V dřívějších dobách byl levhart cejlonský rozšířený téměř po celém ostrově, ale postupně se jeho výskyt fragmentoval. Stopy jeho existence byly zaznamenány na zhruba 50 % plochy ostrova, nicméně ověřeno je, že dospělí jedinci schopní rozmnožování žijí na 11 000 km² čili asi na 1/6 Srí Lanky. V současnosti se jeho největší populace nachází v Yala National Park na jihovýchodě a Wilpattu National Park na severozápadě. Ačkoliv levharti preferují život v různých typech lesů, jsou schopni existovat v nezalesněné (savany) i v lidmi silně pozměněné krajině (plantáže). Jsou natolik přizpůsobiví, že žijí i na okrajích větších sídel např. města Kandy.

Populace.

Ačkoliv bylo provedeno několik výzkumů, odhady populace se různí. IUCN předpokládá, že celkový počet jedinců se pohybuje mezi 700-950. Jiné zdroje udávají 500-900 či dokonce 200-2 000. Velká část toho počtu žije v nějakým způsobem chráněných oblastech (národní parky, chráněné oblasti, rezervace atd.). Na některých územích je poměrně vysoká hustota jejich výskytu (Block I of Ruhuna, rezervace Yala udává téměř 18 kusů na 100 km²). Žádná subpopulace však není větší než 250 jedinců. Populační trend je úbytek, a to hlavně v důsledku lovu jak komerčního, tak po konfliktech s lidmi.  Dalších přibližně 70 levhartů žije v zajetí po celém světě, včetně českých ZOO Brno, ZOO Jihlava a ZOO Ostrava. Na Slovensku je chován v Zoo Bratislava.

Biologie.

Levhart cejlonský je samotářský lovec. Je aktivní především v noci, ale nikoliv výhradně. Na Srí Lance jde o vrcholového predátora bez přirozených nepřátel (kromě člověka). Loví především jeleny axise ("Axis axis"), muntžaky ("Muntiacus muntjak"), dikobrazy ("Hystrix indica") a sambary ("Cervus unicolor"). K jeho další kořisti patří divoká prasata ("Sus scrofa"), zajíci ("Lepus nigricollis"), hulmani rudolící ("Trachypithecus vetulus"), kančilové ("Moschiola meminna"), makakové ("Macaca sinica"), veverky, ptáci a plazi. Dokáže zabít i mladé buvoly ("Bulbalus"). Domácí zvířata napadá velmi vzácně, v zásadě jen když nemůže najít přirozenou kořist. Např. podle nedávného průzkumu z oblastí centrální Srí Lanky nebylo v jeho kořisti zaznamenáno jediné domácí zvíře, ale oblast a vzorek byl příliš malý, než aby šlo zobecňovat. Pokud už útočí na domácí zvířata, je jeho oblíbenou kořistí pes.  Chováním se cejlonský poddruh poněkud liší od svých bratranců z jiných míst Asie a Afriky. Není příliš plachý (zvláště samci), před člověkem prchá méně často než jiní levharti. Má se za to, že není tak teritoriální, neboli je poněkud tolerantnější k jedincům svého poddruhu. Málokdy si tahá kořist na stromy, neboť na ostrově se nevyskytují konkurenti, kteří by mu jí mohli ukrást. Levhart cejlonský žije bez soupeření s jinými velkými kočkami cca 16 500 let, kdy jsou zaznamenány poslední fosilní stopy existence tygrů, přičemž asi před 37 000 lety zmizeli ze Srí Lanky lvi. Na ostrově nežijí ani hyeny, vlci a dhoulové, což rovněž ovlivňuje chování levhartů směrem k vyšší „sebedůvěře“. Jedinými potravními konkurenty těchto koček tak mohou být občas medvědi pyskatí a ojedinělými predátory krokodýli mořští.  Rozmnožování může probíhat celoročně, ale častější je v období mezi dubnem a červnem. Doba březosti je 90-113 dní. Vrh tvoří nejčastěji 2 mláďata (vzácněji 3). Ty zůstávají s matkou 1,5-2 roky. Pohlavní zralosti dosahují po 2-2,5 letech. Délka života v divočině je 10-15 let, v zajetí to může být až 22.

Hrozby.

Historie.

Podle záznamů se zdá, že levharti začali být ve větší míře zabíjeni až od doby britské okupace Srí Lanky. Byli považováni za škůdce a za jejich kůže se vyplácela odměna. Jen v letech 1872–1899 bylo usmrceno 8 873 levhartů. Toto zabíjení pokračovalo i ve 20. století, tentokrát hlavně jako „sport“. Například v Britském muzeu přírodní historie je 8 lebek levhartů, které skolil jediný lovec během osmi měsíců začátkem 20. století. Je s podivem, že i přesto si levharti podrželi vnitrodruhovou genetickou variabilitu.

Současnost.

Největší hrozbou pro levharty je stále lov. Pytláci s částmi těl levhartů dále obchodují především v Indii. Jako mnoho jiných zvířat jsou i tyto kočky používány na přípravu „léků“ v tradiční čínské medicíně. Dalším problémem jsou občasné střety s lidmi a jejich domácími zvířaty, které mají za následek pronásledování a zabití těch levhartů, kteří si dovolili poškodit lidi a jejich majetek (často za použití pastí a otrávených návnad). Tyto incidenty nejsou však tak časté a ani lidožroutství ostrovních levhartů není tak běžné jako v Indii: za posledních 50 let zemřely po útocích těchto koček jen dvě ženy. Mimo národní parky ještě zvířata ohrožuje ničení životního prostředí a tím i ubývání přirozené kořisti. Hlavním problémem v tomto směru je úbytek lesů a fragmentace přirozeného prostředí v souvislosti s růstem lidské populace (cca 20 mil. v roce 2012). Turismus má dvě strany. Sice může levharty vyrušovat hlavně v době páření, ale na druhou stranu přináší do země peníze, které pak následně mohou být využity při jejich ochraně, neboť právě tyto šelmy jsou jedním z lákavých cílů pro turisty.

Ochrana.

Levharti jsou v současnosti chráněni podle nařízení „Flora and Fauna Ordinance of Sri Lanka“ (FFPO, 1992), kdy za zabití nebo prodej těchto koček a jejich částí hrozí velká pokuta či odnětí svobody až na 5 let.

Levhart cejlonský ("Panthera pardus kotiya") je poddruh levharta, který se vyskytuje pouze na Srí Lance. Jedná se o poměrně velkou subspecii s výrazným pohlavním dimorfismem. Ve svém biotopu jde o vrcholového predátora, který se živí živočichy až do velikosti mladého buvola. Ve volné přírodě žije asi 800 zvířat a poddruh je podle norem IUCN veden jako ohrožený. Hlavní hrozbou pro tuto kočkovitou šelmu je nelegální lov.

The Sri Lankan leopard ("Panthera pardus kotiya") is a leopard subspecies endemic to Sri Lanka. It was first described in 1956 by the Sri Lankan zoologist Paules Edward Pieris Deraniyagala.  Since 2008, the Sri Lankan leopard has been listed as Endangered on the IUCN Red List. The wild population is roughly estimated at 700–950 individuals as of 2015.


Výskyt.

Psi Darwinovi se vyskytují pouze ve dvou oblastech, a to na ostrově Chiloé a částečně i v pevninské Jižní Americe. Ostrov je vzdálený zhruba 30 km od pobřeží Chile, je zhruba 200 km dlouhý a 64 km široký a psi ho obývají téměř celý až na obydlené části na severu ostrova. Od roku 1970 jsou pozorováni také v NP Nahuelbuta na území Chile vzdáleném asi 600 km od populace na ostrově. K životu dávají přednost lesům. Na ostrově jsou lesy složeny z jehličnatých, stálezelených a ovocných stromů, zatímco v NP Nahuelbuta z blahočetů ("Araucaria") a buků. Psi se zde vyskytují v nadmořské výšce od 950 do 1462 m.

Popis.

Pes Darwinův měří 48 až 59 cm, hmotnost se pohybuje mezi 1,8−4 kg. Uši měří zhruba 6 až 7 cm, ocas je dlouhý cca 22 cm a mohutně osrstěný. Tělo je dlouhé, nohy naopak krátké. Srst má černošedé zbarvení, na bradě a podbřišku je bílá. U tohoto druhu není vyvinut zřetelný pohlavní dimorfismus, ale samci mají horní špičáky umístěny dál od sebe, což vytváří širší tlamu. Psi Darwinovi mají celkem 42 zubů. Celkový vzorec zubů je 3/3-1/1-4/4-2/3.

Chování.

Psi Darwinovi žijí většinou samotářsky a setkávají se pouze v období rozmnožování, nicméně jejich teritoria se mohou překrývat. Je běžné, že rodiče sdílí jedno teritorium se svými potomky. Nejsou známy žádné informace o komunikaci mezi jedinci stejného druhu, nicméně pravděpodobně používají různé čichové vjemy a hlasové projevy. Rozmnožování začíná v říjnu a po období gravidity se samici narodí 2−3 mláďata, která vyvede z doupěte zhruba v prosinci. V únoru jsou pak odstavena od mateřského mléka. Existují důkazy, že tento druh může být monogamní, nicméně zatím neexistuje příliš mnoho informací o reprodukci tohoto druhu. Psi se živí různorodou potravou, například malými savci, plazy nebo ptáky, ale také brouky a dalšími bezobratlými, nebo také ovocem a semeny. Složení potravy se mění v závislosti na ročním období. Na ostrově Chiloé psi loví také drůbež a vybírají skládky, při hledání potravy někdy vniknou i do domů.

Ohrožení.

Na světě žije méně než 2500 psů Darwinových, 90 % populace se nachází na ostrově Chiloé. Lidmi jsou loveni coby škodlivá zvířata zabíjející jim například drůbež nebo pro kožešinu. Nebezpečí pro psy Darwinovy představují také psi domácí, kteří je napadají či na ně přenášejí choroby. Některé populace jsou ohroženy ztrátou přirozeného prostředí. Potenciální stavba mostu mající spojovat ostrov s pevninou, by pak mohla způsobit introdukci nových predátorů na ostrov.  Dle mezinárodního svazu ochrany přírody je druh ohrožený a jeho populace klesá. Je zapsán na seznam CITES II a od roku 1929 chráněn chilskými zákony. Vyskytuje se v národním parku Nahuelbuta a v národním parku Chiloé, jediné známé exempláře v zajetí jsou chování ve Fauna Andina blízko Villarricy.

Pes Darwinův ("Lycalopex fulvipes") je psovitá šelma z rodu "Lycalopex", který tvoří s dalšími 5 druhy. Jako první psa odchytil Charles Darwin v roce 1834 na jihovýchodní části ostrova Chiloé, v roce 1943 ho chytil Wilfred Hudson Osgood v ústí řeky Inio. Druh popsal William Charles Linnaeus Martin roku 1837 a je pojmenován po Darwinovi. Vyskytuje se pouze v Chile a na ostrově Chiloé, dle Mezinárodního svazu ochrany přírody je od roku 2016 ohrožený (do té doby byl veden jako kriticky ohrožený). Ve volné přírodě žije méně než 2500 jedinců.

Darwin's fox or Darwin's zorro ("Lycalopex fulvipes") is an endangered canid from the genus "Lycalopex". It is also known as the zorro chilote or zorro de Darwin in Spanish and lives on Nahuelbuta National Park (Araucanía Region), the Valdivian Coastal Range (Los Ríos Region) in mainland Chile and Chiloé Island. This small, dark canine weighs , has a head-and-body length of and a tail that is .  Darwin's fox was first collected from San Pedro Island off the coast of Chile by the naturalist Charles Darwin in 1834. It was long held that Darwin's fox was a subspecies of the South American gray fox ("L. griseus"); however, the discovery of a small population of Darwin's fox on the mainland in Nahuelbuta National Park in 1990 and subsequent genetic analysis has clarified the fox's status as a unique species. In 2012 and 2013 the presence of the Darwin's fox at Oncol Park, Alerce Costero National Park and the Valdivian Coastal Reserve was confirmed through camera trapping.


Původní Café racer.

První café racery byly motorky anglické výroby, povětšinou Norton, Triumph, BSA a Royal Enfield. Jejich majitelé se snažili sériově vyráběné kusy upravit do podoby, která se více blížila tehdejšímu vzhledu závodních motorek. Mladí příznivci tehdejších café racerů se scházeli povětšinou v kavárnách, nejvyhlášenější z nich je Ace Cafe na severozápadě Londýna, pamětníci tvrdí, že název café racer vznikl díky jedné z kratochvílí, kdy se závodilo v tom, kdo nejrychleji přejede z jedné kavárny do druhé. Z majitelů takto upravovaných motorek se pomalu v průběhu 60. let 20. století začala tvořit subkultura, které se říká Rockers nebo "Ton-Up Boys". "The Ton" je označení pro překročení rychlosti 100 mil za hodinu.

Evoluce café raceru.

První café racery byly britské motorky v rukou nadšenců, většinou mladých Britů, kteří vytvořili kult café raceru a subkulturu, která žije ještě dnes. V průběhu 70. let začala sláva britských motorek upadat a začaly se objevovat alternativy japonských výrobců. Oblíbenými nástupci britských motorek se staly tříválcové dvoutakty od Kawasaki, později Kawasaki Z1 představená 1972. Následovaly v roce 1969 představené Hondy CB v kubatuře od 350–750 cm³. Od roku 1977 si velká většina výrobců všimla zájmu o motocykly s robustním motorem, jednoduchým trubkovým rámem, ale především vzhledem odvíjejícím se z původních café racerů. V roce 1976 přišlo Moto Guzzi se svým modelem Le Mans, pojmenovaným po vytrvalostním 24hodinovém závodu v Le Mans. Harley-Davidson vyprodukoval nepříliš oblíbený model XLCR, který byl vybaven legendárním 45° V-twinem o obsahu 1000 ccm, původně používaném ve Sportstru. Facelift do stylu café racer se nesetkal s velkou oblibou, XLCR se vyráběl v letech 1977–1979, dnes je žádaným artiklem nadšenců a sběratelů. V průběhu sedmdesátých let se většina výrobců včetně BMW, Benelli, Bultaco a Derbi snažila alespoň o vzhledové modifikace, které standardní, většinou cestovní motocykly alespoň vzhledově přiblížily fenoménu café racer.  Devadesátá léta byla ve znamení supersportů. Předhánění hlavních japonských výrobců motocyklů dalo vzniknout řadě Ninja od Kawasaki a pokračování serie CB od Hondy. Valná většina motocyklů díky své složitosti nesloužila jako dobrý základ stavby, proto café racer poněkud upadá do zapomnění a určitě není hlavním proudem. Kolem roku 2000 velmi roste oblíbenost staveb ze značky Harley-Davidson, mnoho z nich se podobá původním café racerům, to dává pojetí úplně nový rozměr.  Dnes se scéna stavitelů posunula do garáží, které se přímo zabývají stavbami v tomto stylu a neodkazují se jen ke stylu café racer, v průběhu let na základě vlastností, které má motocykl splňovat vzniklo mnoho dalších stylů jako například tracker nebo scrambler. Jako základy se používají téměř všechny motorky, nicméně většina z nich sahá po starých karburátorových motorech. Tahouny dnešní scény jsou především BMW se všemi boxerovými modely, Honda s modely CB550, CB750, CX500 a Yamaha s modely TT a SR.

Café racer v České republice.

Českou republiku fenomén Café racer kvůli minulému režimu minul. Přestože se v té době v Československu upravovaly dostupné motorky, nelze tvrdit, že se jednalo o café racery. Po revoluci došlo k obrovskému rozmachu motocyklů, nejvíc staveb bylo zpočátku ze značky Harley-Davidson, dnešní scéna je založena na iniciativě jednotlivců, kterou zaštiťuje český Café racer club. Dále se stavbami ve stylu café racer zabývá několik menších garáží.  V roce 2017 založili dva velcí nadšenci do custom motorek (Radek Karko a Jakub Frey) obchod s barem pod názvem Klasick Wheels. Kromě samotného obchodu, začali pořádat několik pravidelných akcí, výstav a závodů pro podobné milovníky upravovaných motorek.  Web obchodu: https://www.klasickwheels.cz

České a Slovenské café racer garáže.

Spark Plug Motorcycles - česká dílna  Je garáž zabývající se úpravou a přestavbou motorek. Převážně Hond a BMW z osmdesátých let. Mezi jejich tvorbu patří například motorka BMW R100 pro bratry Matěje a Petra Formana, k jejich padesátinám.  Web Garáže

Café racer je charakteristický způsob stavby motocyklů. Tento fenomén se začal objevovat v průběhu 50. let 20. století v Anglii. Jednalo se o lehké, nepříliš výkonné motorky, které si jejich mladí majitelé upravovali pro dosažení co nejvyšší maximální rychlosti. K těmto úpravám patřila především redukce hmotnosti, ovládání a podvozek byly často modifikovány na úkor pohodlí při dlouhých cestách. Design prvních café racerů byl inspirován motorkami, které v šedesátých letech závodily v rámci mistrovství světa silničních motocyklů. Charakteristickými znaky café raceru jsou minimalismus, maximální redukce hmotnosti, nízká řídítka 'clubman' nebo 'clip on', nádrž s výřezy pro kolena a velmi často jednomístná sedačka se zadní částí, na kterou se v případě závodních motorek v minulosti umísťovalo číslo.

A café racer is a lightweight, powerful motorcycle optimized for speed and handling rather than comfort – and for quick rides over short distances. With bodywork and control layout recalling early-1960s Grand Prix road racing motorcycles, café racers are noted for their visual minimalism, featuring low-mounted handlebars, prominent seat cowling and elongated fuel tank – and frequently knee-grips indented in the fuel tank.