Vzhled.

Tento dlouhokřídlý papoušek je zbarven různými odstíny zelené, od světlé po temně olivovou. Čelo, temeno, holenní peří a lemování křídel je oranžové nebo červené (podle poddruhu), uzdička je černá, záda a křídla hnědavě černá s širokým zeleným okrajem. Ocasní péra jsou hnědavě černá. Horní čelist zobáku je z 1/3 rohovinově světlá, zbytek je šedočerný; spodní část zobáku je tmavá. Mezi samcem a samicí neexistuje žádný pohlavní dimorfismus, spolehlivé určení pohlaví je možné pouze endoskopicky či analýzou DNA. Mláďata jsou převážně zelená; červené a oranžové znaky jim chybí.

Poddruhy.

Papoušek konžský se vyskytuje ve třech základních poddruzích:

Výskyt.

Papoušek konžský obývá vlhké deštné lesy střední Afriky (Kamerun, Středoafrická republika, severní Angola, Keňa, severní Tanzanie, Libérie). Vyskytuje se v nížinných údolích i horských krajích až do výšky 3 500 m n. m. Tento papoušek netvoří velká hejna; žije převážně v párech nebo menších rodinných skupinách. Jako většina dlouhokřídlých papoušků umí dobře létat a za potravou se často vydává i několik desítek kilometrů. V místě jeho přirozeného výskytu není bezprostředně ohrožen vyhubením; v Česku se na něj proto nevztahuje registrační povinnost.

Potrava.

Ve volné přírodě se tento papoušek živí různými semeny, ořechy, bobulemi a ovocem.

Hnízdění.

Papoušci konžští dovezení do Česka hnízdí ve dvou obdobích: listopadu až lednu a květnu až červenci. Samice snáší 2-4 bílá vejce. Mláďata se líhnou po 28 dnech, hnízdo pak opouštějí ve stáří 10-11 týdnů, přičemž ještě další tři týdny je rodiče přikrmují.

Papoušek konžský ("Poicephalus gulielmi") je papoušek z rodu Poicephalus, stále častěji chovaný ve voliérách i v domácnostech jako domácí mazlíček.

The red-fronted parrot ("Poicephalus gulielmi"), also known as Jardine's parrot, is a medium-sized mainly green parrot distributed across wide areas of Africa. It has three subspecies. The extent and shade of the red or orange plumage on its head, thighs, and bend of wings vary depending on the subspecies.  They are popular as pets, partly because of their ability to mimic speech and copy sounds. Trapping of wild birds for the pet trade is a potential threat to wild populations; however, they are protected by CITES (appendix II) making the trade, import and export of all wild-caught parrots illegal.


Historie budovy.

Dům byl jedním z nejprestižnějších ve městě, před válkou ho obývali továrenští specialisté a pracovníci komunistické strany. Z vojenského hlediska měl dům nesmírnou hodnotu, protože přímo okolo něho vedla cesta k nedaleké řece Volze a z jeho oken bylo možné palbou z ručních zbraní pokrýt jedno z nejdůležitějších náměstí ve městě. To bylo hlavní příčinou toho, že velení sovětské 13. gardové střelecké divize označilo dům jako významný taktický bod a rozhodlo se jej prozkoumat. Úkolem byl pověřen Jakov Pavlov, spolu s dalšími třemi průzkumníky. V noci na 23. září 1942 pronikli do slabě bráněné budovy a zlikvidovali nepřátelské německé kulometné družstvo. Průzkumníci pak bránili dům do 3. října 1942, kdy jim přišel na pomoc zbytek jejich roty.  Od 3. října do 25. listopadu (58 dní) dům bránilo v obklíčení celkem 23 sovětských vojáků, průměrně jich však bylo jen 15 bojeschopných. Budovu v přestávkách mezi boji obehnali ostnatým drátem a minami, do oken umístili kulomety, na obranu před tanky přinesli protitankové pušky a dva minomety. Dům byl pravidelně pod palbou německého dělostřelectva a minometů, několikrát ho napadlo i letectvo. Během celé doby, kdy se bojovalo, žilo ve sklepení domu několik civilistů, kteří snášeli příkoří bojů o Stalingrad spolu s obránci budovy. V rukou sovětských vojáků pak dům zůstal až do konce bitvy o Stalingrad. V plánech a mapách, které byly po kapitulaci ukořistěné německým vojskům, byl Pavlovův dům vedený jako sovětská pevnost. Na počest seržanta Pavlova dostal dům jméno „Pavlovův dům“.

Symbol vytrvalosti.

Pavlovův dům se stal nehynoucím symbolem vytrvalosti a mužnosti obránců Stalingradu. Bráněný jen hrstkou obránců vytrval a nepadl ani v těch nejtěžších bojích do rukou nepřítele. Po válce byl částečně zrekonstruován a zakonzervován, východní část budovy, která je dnes muzeem, má podobu jako v době bojů.  Tento dům se stal rovněž stěžejním motivem ruského filmu Stalingrad (2013).

Pavlovův dům (: ) je cihlová trojposchoďová obytná budova stojící na okraji náměstí 9. ledna ve Volgogradu. Před druhou světovou válkou byla budova známa jako Dům odborníků. Nyní je nazván po jednom z hrdinských obránců z bitvy o Stalingrad.

Pavlov's House ( tr. "Dom Pavlova") was a fortified apartment building which Red Army defenders held for 60 days against a heavy "Wehrmacht" offensive during the Battle of Stalingrad. The siege lasted from 27 September to 25 November 1942 and eventually the Red Army managed to relieve it from the siege.  It gained its popular name from Sergeant Yakov Pavlov, who commanded the platoon that seized the building and defended it during the long battle.


Jméno.

"Alpaka" má řadu dalších názvů: pakfong, bílá mosaz, niklová mosaz, nové stříbro. V angličtině se používají označení "Nickel silver", "German Silver", "Paktong", "New Silver", "Alpacca" (či "Alpaca"). V němčině se kromě výrazu "Neusilber" setkáme rovněž s výrazy "Alpacca", "Argentan", "Minargent" či "Pakfong". Označení podle norem jsou třeba ČSN 42 3256, nebo CuNi15Zn21.

Složení.

Existuje mnoho různých definic složení slitiny; všechny však zahrnují měď (45–70 %) a nikl (5–30 %). Přidáním dalších kovů, nejčastěji zinku (8–45 %), antimonu, cínu, olova nebo kadmia, lze dosáhnout lepších vlastností slitiny, např. větší tvrdosti či odolnosti vůči korozi.  Průmyslově používaný poměr kovů je 65 % mědi, 18 % niklu a 17 % zinku.

Vlastnosti.

Alpaka je pevná látka stříbrného vzhledu. Vyznačuje se snadnou opracovatelností, tvrdostí, odolností vůči korozi a dobrou tepelnou vodivostí. Slitina sama klade relativně velký odpor elektrickému proudu, nicméně její oxidy jsou vodivé.

Použití.

Zpočátku byla alpaka oblíbena jako výchozí kov pro výrobu "postříbřeného nádobí"; povrch výrobku byl elektrolyticky pokovován.  S alpakou se setkáme v bižuterii, hračkářském průmyslu (pro dobrou elektrickou vodivost oxidů sloučeniny vhodná pro výrobu kolejnic modelových železnic), i u kvalitnějších klíčů. Dobré opracovatelnosti slitiny se využívá při výrobě hudebních nástrojů (např. činely, flétna, saxofon), odolnost vůči korozi z alpaky zase dělá vhodnou slitinu pro výrobu kapesních nožů.  Z alpaky jsou zhotoveny také některé mince (německá marka, portugalské escudo).  Příkladem technického využití je konstrukce vodovodních potrubí a topných spirál.

Historie.

První zmínka o alpace pochází z Číny, odkud byla dovážena do Evropy. Slitina nesla čínský název "Paktong" nebo "Pakfong" (, doslova „bílý bronz“); sloužila jako náhrada pravého stříbra. Její tři složky (měď, nikl a zinek) však byly určeny až v 18. století. Roku 1770 byly německé železárny v Suhlu schopny tuto slitinu zhotovit, a v roce 1823 byla vyhlášena soutěž, komu se podaří produkci natolik zdokonalit, aby se výsledná slitina co nejvíce podobala stříbru. Nezávisle na sobě byli nejúspěšnější bratři Hennigerovi v Berlíně a Ernst August Geitner v městě Schneeberg. Jiná forma slitiny byla vynalezena roku 1832 v Birminghamu (Anglie).  Alpacca byla původně ochrannou známkou obchodníka Berndorfa, v Severní Evropě se však rychle ujala jako obecný název slitiny.  S rozšířením elektrolytického pokovování po roce 1840 poskytovala alpaka vhodný základ pro nanesení stříbrného povlaku.

Alpaka je slitina mědi a niklu, dále zinku a případně dalších kovů, známá také pro svůj vzhled v Německu jako "nové stříbro". Tato slitina je často označována jako pakfong, avšak může jít o slitinu mědi a niklu s přídavkem železa nebo manganu.

Nickel silver, Maillechort, German silver, Argentan, new silver, nickel brass, albata, alpacca, is a copper alloy with nickel and often zinc. The usual formulation is 60% copper, 20% nickel and 20% zinc. Nickel silver is named due to its silvery appearance, but it contains no elemental silver unless plated. The name "German silver" refers to its development by 19th-century German metalworkers from the Chinese alloy known as (白銅) ("white copper" or cupronickel). All modern, commercially important nickel silvers (such as those standardized under ASTM B122) contain significant amounts of zinc, and are sometimes considered a subset of brass.


Dějiny.

Antika.

Nejstarší zaznamenané použití termínu makrobiotika je v Hippokratově spisu "O vzduchu, vodách a místech", jenž pojednává o vlivu prostředí a výživy na lidské zdraví.

Christoph Wilhelm Hufeland.

Slovo „makrobiotika“ použil v roce 1796 německý lékař Christoph Wilhelm Hufeland (1762–1836) ve své knize "Makrobiotika, neboli umění, jak prodloužit lidský život". Hufeland byl profesorem lékařství v Jeně a později prvním děkanem medicíny na univerzitě v Berlíně. Hufeland postuluje „životní sílu“, která se podle něj nachází nejen v živých organismech, ale v menší míře i v ostatních látkách; tuto sílu mohou posilovat nebo oslabovat vlivy prostředí. Podle Hufelandova názoru lze nemocem zabránit především správnou výživou a životosprávou.

Sagen Išizuka.

Japonský vojenský lékař Sagen Išizuka (1850–1909) během své profesní kariéry došel k názoru, že tradiční japonské lékařství je účinnější než západní medicína. Jeho dietní doporučení odpovídají tradiční japonské stravě (rozumí se před „pozápadněním“ Japonska, k němuž došlo kolem roku 1870). Podle Išizuky závisejí zdraví a dlouhověkost na rovnováze mezi sodíkem a draslíkem a kyselinami a zásadami. Jídlo je určujícím faktorem této rovnováhy. Vliv mají i další faktory, jako jsou přírodní podmínky a podnebí, fyzická aktivita nebo psychický stres.

George Ohsawa.

Išizukův následovník, filosof George Ohsawa (1893–1966) se narodil v chudé rodině samuraje a neměl prostředky na vyšší vzdělání. Kolem roku 1913 se setkal s Manabu Nišibatou (přímým žákem Išizuky) a studoval s ním v Tokiu. Později cestoval do Evropy, zejména do Paříže, kde začal šířit svou filosofii (tehdy prý přijal pseudonym „Ohsawa“ podle francouzského „oh, ça va“, což je obvyklá odpověď na otázku „Jak se máš?“). Po několika letech se vrátil do Japonska. Za druhé světové války byl za své pacifistické ideály vězněn a jen těsně unikl trestu smrti.

20. století - současnost.

Na šíření makrobiotiky na Západě se podíleli Ohsawovi žáci, k nimž patří například Mičio Kuši a Tomio Kikuči.  V Čechách je průkopnicí tohoto životního stylu Ing. Jarmila Průchová (*1928).

Kritika.

Dle klubu Sisyfos je makrobiotická dieta „jednostranná, nevyvážená a proto nevhodná a riziková. Makrobiotická výživa neobsahuje dostatek výživných látek a může dojít k těžké podvýživě“..  Zajištění dostatečného množství vápníku (1 až 1,5 g) z rostlinných zdrojů je problematické. Rovněž vstřebávání železa je rostlinnou stravou tlumeno (vznik nerozpustných sloučenin) – přitom je v populaci ČR poměrně častý nedostatek železa.

Makrobiotika (z řeckého "makrós" – velký, dlouhý a "bios" – život) je životní styl a dietní režim, který je založen na taoistickém učení jin a jang.  Makrobiotika jako základní potravinu předepisuje obilniny a doplňuje je o další potraviny (místní zelenina a další lokální produkty). Zakazuje požívání průmyslově zpracovaných potravin a většinu živočišných produktů. Makrobiotické učení také omezuje množství tekutin, zakazuje přejídání a požaduje, aby potrava byla před polknutím důkladně rozžvýkána.  Standardní makrobiotický talíř tvoří z 50 % celozrnné obilniny, z 30 % zelenina (hlavně tepelně upravená a kvašená), z 15 % luštěniny a mořské řasy, z 5 % polévky. Doplňkově lze zařadit ryby, ovoce mírného pásma, semena, ořechy, oleje apod.

A macrobiotic diet (or macrobiotics) is a fad diet based on ideas about types of food drawn from Zen Buddhism. The diet attempts to balance the supposed yin and yang elements of food and cookware. Major principles of macrobiotic diets are to reduce animal products, eat locally grown foods that are in season, and consume meals in moderation.  There is no high-quality clinical evidence that a macrobiotic diet is helpful for people with cancer or other diseases, and it may be harmful. Neither the American Cancer Society nor Cancer Research UK recommends adopting the diet.


Vývoj.

Skafandry Orlan prošly různými modely. Modely Orlan-D, Orlan-DM, Orlan-DMA a Orlan-M byly používány v kosmu; modely Orlan-GN, Orlan-T a Orlan-V byly používány pro výcvik. Původní model skafandru Orlan, s pracovní výdrží dvě a půl hodiny vyvíjený pro použití na Měsíci jako součást Sovětského lunárního programu, byl zrušen ve prospěch modelů s větší pracovní výdrží. Orlan-D již vydržel tři hodiny; Orlan-DM až devět hodin.  Skafandry Orlan jsou polopevné, což znamená, že mají pevnou kostru a helmu ale pružné ruce. Skafandry byly navrženy se zadním vstupním otvorem skrz připevněný batoh, což umožňuje relativně rychlé obléknutí (přibližně pět minut). První modely byly připojeny ke kosmické lodi kabelem, který dodával energii a zajišťoval komunikaci. Orlan-DM a následující modely byly již navrženy jako soběstačné.

Historie.

První výstup do kosmu se skafandrem Orlan byl proveden 20. prosince 1977 na sovětské vesmírné stanici Saljut 6 během mise Sojuz 26. Jurij Romanenko a Georgij Grečko zde testovali skafandr Orlan-D. Orlan-DM byl poprvé použit 2. srpna 1985 na stanici Saljut 7 kosmonauty Vladimirem Džanibekovem a Viktorem Savinychem.  Skafandry Orlan byly používány pro výstupy do kosmu na vesmírných stanicích Saljut. Na stanici Mir byly použity nové modely Orlan-DMA a Orlan-M. Orlan-DMA byl poprvé testován 26. ledna 1990 Alexandrem Viktorenkem a Alexandrem Serebrovem a Orlan-M 29. dubna 1997 Vasiliem Ciblijevem a Jerrym M. Linengerem. Orlan-M byl na stanici Mir používán až do jejího konce a nyní je používán na Mezinárodní vesmírné stanici.  Dne 3. února 2006 byl z Mezinárodní vesmírné stanice vypuštěn na dočasnou oběžnou dráhu okolo Země vysloužilý skafandr Orlan (známý též jako Radioskaf, SuitSat, Radio Sputnik) s rádiovým vysílačem umístěným v přílbě.

Výcvik.

Skafandry Orlan jsou používány ve Výcvikovém středisku Jurij Gagarina v Moskvě: Orlan-GN pro výcvik pod vodou, Orlan-T pro nácvik postupů ve vzduchové kapse a Orlan-V pro výcvik pohybu ve stavu beztíže.

"Viz též Orlan (umělkyně)"  Orlan je sada polopevných skafandrů zkonstruovaných firmou NPP Zvezda pro použití v sovětském a později ruském vesmírném programu. Slovo Orlan znamená Rusky „"mořský orel"“.

The Orlan space suit ( meaning sea eagle) is a series of semi-rigid one-piece space suit models designed and built by NPP Zvezda. They have been used for spacewalks (EVAs) in the Russian space program, the successor to the Soviet space program, and by space programs of other countries, including NASA.


Historie.

Chrám Hongandži byl založen v roce 1321 na místě mauzolea Ótani, kde byl pohřben Šinran – zakladatel sekty Džódo šinšú (Pravá sekta Čisté země). Prvním představeným chrámu se stal Šinranův pravnuk Kakunjo a zasvětil ho buddhovi Amidovi. Hongandži poprvé získal moc a důležitost v 15. století, kdy se jeho osmou hlavou stal Rennjo (1415 - 1499). Ale sekta Tendai, sídlící na hoře Hiei, viděla vzrůstající moc chrámu jako své ohrožení, a tak Hongandži třikrát napadla svou mnišskou armádou. Rennjo uprchl nejprve do provincie Wakasa a později v roce 1471 do provincie Ečizen, kde jeho stoupenci během tří měsíců vystavěli chrám Jošizaki.  Během období Sengoku (období válčících knížectví) se Oda Nobunaga obával moci mnichů z Hongandži a pokusil se chrám zničit. Deset let obléhal Išijama Hongandži v Ósace, jednu z chrámových pevností sekty Ikkó, a v roce 1580 ji dobyl.  Poté, co se v roce 1604 stal šógunem Tokugawa Iejasu, nařídil rozdělit chrám Hongandži na dva. Kjonjo, 12. představený Hongandži se stal první hlavou Higaši Hongandži (Východní Hongandži), zatímco Džunjo stanul v čele Niši Hongandži (Západní Hongandži).  Během restaurace Meidži v 60. letech 19. století stanovila vláda nová pravidla fungování náboženských organizací. Nově založené organizace "Šinšú Ótani" byla svěřena kontrola nad Higaši Hongandži.  V roce 1987 byl chrám přejmenován na „Šinšú Honbjo“ (Nové buddhistické mauzoleum) a slouží opět jako mauzoleum. V roce 1996 založil Ótani Kórin, 25. hlava chrámu, nový chrám Higaši Hongandži v kjótské čtvrti Higašijama (Východní hora).

Niši Hongandži.

V Niši Hongandži (西本願寺), stejně jako v Higaši Hongandži, se nachází obří "Goei-dó" (護衛堂; "Budova strážců") a menší "Amida-dó"　(阿弥陀堂; "Buddhova budova") uchovávající obraz buddhy Amidy. "Kura" (倉; "pokladnice") Niši Hongandži ukrývá mnoho "národních pokladů", z nichž většina je nepřístupná veřejnosti. Poměrně známá je i "šoin" (書院), studovna, která je rozdělena na dvě části – bílou studovnu "širošoin" (白書院) a černou studovnu "kurošoin" (黒書院). Kurošoin je veřejnosti uzavřena, ale Širošoin je dvakrát měsíčně veřejnosti přístupná.  Součástí Niši Hongandži jsou také "Hiunkaku" (悲運角), velký čajový pavilon, dvě jeviště divadla nó, z nichž o jednom se tvrdí, že je nejstarší v Japonsku (a tedy i na světě) a zahrady "Kokei no niwa" (固形の庭).

Higaši Hongandži.

Masivní brána chrámu Higaši Hongandži (東本願寺) je často první věcí, kterou vidí chodci mířící na sever ze stanice Kjóto. Chrám má skoro stejné uspořádání jako Niši Hongandži – také se v něm nachází "Amida-dó" a větší "Goei-dó". Goei-dó pochází z roku 1895 a soupeří s několika dalšími budovami o titul největší dřevěné budovy na světě.  Nedaleko hlavního areálu leží zahrada "Šosei-en", která je ve vlastnictví chrámu. Na jejím vybudování se prý v 17. století podíleli básník a učenec Išikawa Džozan a zahradní architekt Kobori Enšú.

Hongandži (: 本願寺; doslova "Chrám výchozího slibu") je pojmenování dvou buddhistických chrámů v Kjótu, které v minulosti tvořily jeden celek.  Od roku 1994 je Hongandži, společně s dalšími památkami v okolí Kjóta, zapsán na Seznam světového dědictví UNESCO pod názvem „Památky na starobylé Kjóto“.

, also archaically romanized as Hongwanji, is the collective name of the largest school of Jōdo Shinshū Buddhism (which further sub-divides into the Nishi and Higashi branches). 'Hongan-ji' may also refer to any one of several actual temple buildings associated with the sect.


Vedení strany.

Nejvyšším orgánem strany je sněm, který svolává předsednictvo strany nejméně jednou za dva roky. Nejvyšším orgánem strany mezi sněmy je předsednictvo strany. Předsednictvo má nejvíce 32 členů, tvoří ho předseda strany, místopředseda, krajští předsedové, předseda klubu poslanců v Národní radě SR, generální manažer a další členové zvolení sněmem.  Současní členové předsednictva jsou:  Další významní členové: Jaroslav Baška, Juraj Blanár, Jozef Buček, Tibor Glenda, Martin Glváč, Miroslav Chovanec, Mária Janíková, Peter Kažimír, Maroš Kondrót, Magda Košútová, Stanislav Kubánek, Jana Laššáková, Róbert Madej, Dušan Muňko, Oľga Nachtmannová, Pavol Pavlis, Peter Pelegrini, Ľubomír Petrák, Ľubica Rošková, Monika Smolková, Jozef Valocký, Ivan Varga, Ľubomír Vážny, Marián Záhumenský, Boris Zala, Renáta Zmajkovičová, Peter Žiga.

Historie.

Založení strany.

Stranu založil v prosinci 1999 její dnešní předseda Robert Fico, který byl původně členem Strany demokratické levice (SDĽ). Tato strana byla v době založení SMERu členem vládní koalice pod vedením Mikuláše Dzurindy. Robert Fico, ještě jako člen vládní SDĽ, začal proti této koalici vystupovat, konkrétně útočil na spolupráci se Stranou maďarské koalice (SMK), která byla vládní koalice rovněž součástí.  Hned po svém založení začal SMER působit jako alternativa, jak vůči tehdejší Dzurindově vládní koalici, tak vůči opozici. Ještě v témže volebním období (1998-2002) přijala strana do svého názvu přívlastek "třetí cesta". Podle tvrzení představitelů strany se tím definovala jako strana moderního progresivního středolevého politického proudu typu britských labouristů, nebo německé SPD.  Preference strany postupně rostly a naopak preference SDĽ klesaly. Tehdy vládní strana SDĽ se v následujících volbách do parlamentu nedostala, a k 1. lednu 2005 zanikla, když byla pohlcena právě SMERem. V těchto volbách se SMER stal se ziskem 13,6% voličských hlasů třetí nejsilnější politickou stranou na Slovensku, za Mečiarovou ĽS-HZDS a Dzurindovou SDKÚ-DS. Strana tak v Národní radě obsadila 25 poslaneckých křesel. Naproti tomu, průzkumy veřejného mínění dlouhodobě předpovídaly pro stranu lepší výsledek. SMERu se po volbách do vlády dostat nepodařilo, tu nakonec vytvořil opětovně Mikuláš Dzurinda z SDKÚ-DS (druhá vláda Mikuláše Dzurindy) a SMER zůstal v opozici. Během celého volebního období soupeřil SMER s ĽS-HZDS o vedoucí postavení v opozici. V průzkumech veřejného mínění následně SMER dosud dlouhodobě nejpopulárnější stranu ĽS-HZDS předstihl.

Integrace levicových stran.

V roce 2004 se Robertu Ficovi podařilo uskutečnit projekt sjednocení levicových stran. Tři levicové strany s dlouhodobě zanedbatelnými volebními preferencemi Strana demokratické levice (SDĽ), Sociálnědemokratická alternativa (SDA) a Sociálnědemokratická strana Slovenska (SDSS) se tak dohodly na společné integrací se SMERem.  Integraci schválily sněmy jednotlivých stran na podzim roku 2004 a od 1. ledna 2005 strany SDĽ, SDA a SDSS zanikly. SMER si následně změnil název na současný "SMER - sociálna demokracia" (česky "SMĚR - sociální demokracie"). Významný politický zisk pro SMER z této integrace byl zisku nových voličů a získání značky sociální demokracie. Strana se následně stala členem Strany evropských socialistů (PES) a získala mezinárodního zakotvení v Socialistické internacionále.

Kritika.

Dne 4. července 2006 socialistická frakce Strana evropských socialistů (PES) v Evropském parlamentu odhlasovala návrh pozastavit členství straně SMER – sociálna demokracia v důsledku její povolební spolupráce s nacionalistickou Slovenskou národnou stranou, což se, podle vyjádření P. N. Rasmussena a M. Schulze, předsedů Strany evropských socialistů „neslučuje se sociálně-demokratickými hodnotami včetně respektování práv menšin a demokracie“.

Volební období.

2002–2006.

Po volbách v září 2002 se SMER se ziskem 13,6 % voličských hlasů stal třetí nejsilnější politickou stranou na Slovensku za HZDS a SDKÚ a obsadil tak 25 poslaneckých křesel v NR SR. Tento výsledek lze pro stranu, která se poprvé zúčastnila ve volbách, považovat za velký úspěch. Vedení SMERu však nebylo plně spokojené, jelikož průzkumy veřejného mínění dlouhodobě předpovídaly pro stranu daleko lepší výsledek. Straně se po volbách nepodařilo dostat do vlády, a tak zůstala v opozici a vlastně po celé volební období soupeřila s HZDS o vedoucí postavení v opozici. V soupeření o slovenského opozičního voliče slavila úspěch. V průzkumech veřejného míněni předstihla do té doby dlouhodobě nejpopulárnější stranu HZDS a od roku 2004 si udržovala stabilní první místo s preferencemi těsně pod 30 %, zatímco preference druhé strany v pořadí, HZDS, byly okolo 15 %.

Poslanecký klub SMERu v NR SR.

Poslanci SMERu zvolení ve volbách v roce 2002: Edita Angyalová, Jaroslav Baška, Monika Beňová, Juraj Blanár, Jozef Buček, Jozef Burian, Dušan Čaplovič, Miroslav Číž, Igor Federič, Robert Fico, Darina Gabániová, Bohumil Hanzel, Miroslav Chovanec, Robert Kaliňák, Maroš Kondrót, Jana Laššáková, Róbert Madej, Dušan Muňko, Milan Murgaš, Pavol Paška, Igor Šulaj, Ivan Varga, Ľubomír Vážny, Boris Zala, Renáta Zmajkovičová  Místo Moniky Beňové, která byla zvolena za poslankyni Evropského parlamentu, se v roce 2004 stal poslancem náhradník Peter Oremus. Po jeho úmrtí v roce 2006 jej nahradil Marián Záhumenský.  V březnu 2005 posilnil poslanecký klub SMERu Dušan Jarjabek, bývalý člen ĽS-HZDS a Vojtech Tkáč, bývalý člen ĽS-HZDS a Ľudové únie. Poslanecký klub SMERu se tak stal nejsilnějším poslaneckým klubem v parlamentu a jediným, kterému se počet členů během volebního období zvýšil.

2006-2010.

Po parlamentních volbách, v kterých strana SMER-SD s výrazným odstupem od ostatních stran zvítězila, postavila vládní koalici s SNS a ĽS-HZDS s Robertem Ficem jako premiérem.

2010-2012.

Ve volbách v červnu 2010 zvítězila strana SMER-SD se ziskem 34,79 %. Prezident Ivan Gašparovič pověřil sestavením vlády Roberta Fica, jelikož však nebyl schopen koaliční vládu sestavit, druhý pokus byl prezidentem udělen již lídryni SDKÚ-DS Ivetě Radičové, jejíž strana skončila ve volbách druhá se ziskem 15,42 %.  I když si SMER-SD oproti minulým volbám polepšila o necelých 6 % a získala více než dvojnásobný počet hlasů než druhá v pořadí SDKÚ-DS, odešla do opozice. Opakovala se tak situace, která již na Slovensku nastala po volbách 1998 a 2002, kdy zvítězila HZDS, avšak její předseda Vladimír Mečiar nebyl schopen vládu sestavit. Pověřen tak byl vždy předseda druhé nejsilnější strany.

2012-2016.

Po předčasných parlamentních volbách, ve kterých strana SMER-SD zvítězila ještě s výraznějším odstupem od ostatních stran než ve volbách minulých, sestavila vládu opět v čele s Robertem Ficem. V této vládě zasedli pouze členové SMERu a nestraníci za tuto stranu nominovaní.

Volební výsledky.

Volební výsledky z voleb do Národní rady SR a Evropského parlamentu, ve kterých se zúčastnila strana SMER, respektive SMER-SD.

Volební preference.

Volební preference strany v procentech, tučně vyznačené preference znamenají překročení hranice 5 % potřebné pro vstup do parlamentu. V období do března 2009 pocházejí preference z průzkumů Štatistického úradu SR (od července 2006 do dubna 2007 se zkoumaly sympatie k politické straně), od dubna 2009 podle agentury Focus s následujícími výjimkami: červenec, srpen a listopad 2010, leden, duben a srpen 2011, červen a říjen 2012, červen až říjen 2013 dle agentury Median SK; rok 2015 dle agentur Polis a Focus.

SMER – sociálna demokracia, zkráceně SMER-SD (: "SMĚR – sociální demokracie"), je politická strana působící na Slovensku. Profiluje se jako strana se sociálnědemokratickým zaměřením. V letech 2006–2010 byla vládní stranou, do voleb v roce 2012 působila v opozici. Ve volbách 10. března 2012 ale získala nadpoloviční většinu mandátů a sestavila vládu. Jejím předsedou je Robert Fico.  Podle oficiálních údajů měla strana k 31. prosinci 2007 15 855 členů.

Direction – Social Democracy (, Smer – SD) is a social-democratic and left-wing populist political party in Slovakia. It is led by former Prime Minister of Slovakia Robert Fico. Smer-SD was the largest party in the National Council following the parliamentary election held on 5 March 2016, but has since dropped to being the 2nd-largest party after the parliamentary election held on 29 February 2020.


Historie.

Projekt FVWM vytvořil Rob Nation v roce 1993 (oficiální vydání bylo 1. června 1993 ve verzi 0.5.x) poté, co objevil mnoho omezení tehdy standardního window manageru twm. Původně jej začal hackovat proto, aby zjistil, proč twm spotřebovává tolik paměti, postupně však začal přidávat i nové vlastnosti. Rob Nation byl už v té době slavným autorem emulátoru terminálu rxvt, a na zkoušku do balíčku rxvt přidal i FVWM. Ukázalo se, že to byl výborný nápad, a FVWM začalo mnoho lidí používat.  Rob Nation se přestal podílet na vývoji FVWM už v roce 1994, a novým správcem se stal Charles Hines (od FVWM verze 2.0). Od roku 1998 vyvíjí FVWM skupina dobrovolníků bez hlavního správce.  Poslední stabilní verze je 2.6.7.  Písmeno F znamenalo původně , později se vývojáři rozhodli význam počátečního písmena vypustit.

Vlastnosti.

FVWM obsahuje velké množství vlastností, přičemž většinu lze vypnout při kompilaci.  Největší výhodou FVWM oproti jiným window managerům jsou jeho extrémní možnosti konfigurace. Samotný konfigurační soubor připomíná zdrojový soubor programovacího jazyka (i když trochu zvláštního). Nevýhodou je, že konfigurace FVWM je velmi náročná na znalosti, proto většina lidí používá pouze modifikovaný konfigurační soubor od několika málo odborníků. Existují dokonce i projekty, které se zabývají čistě vytvářením konfigurace pro FVWM. (FVWM-Crystal).V současné době (8/2009) je tento projekt zastaven.

Odvozené programy.

FVWM se pro své stabilní a dobře napsané jádro stal základem pro mnoho dalších window managerů. Z těch známějších jsou to například Xfce, Enlightenment, Afterstep, WindowMaker, dále pak Bowman, Lesstif's NWM, MLVWM, HaZe, SCWM, AmiWM a další.

Odkazy.

Externí odkazy.

Česky:  Anglicky:

FVWM, F Virtual Window Manager (F nemá žádné oficiální vysvětlení) je správce oken pro X Window System. Uživatelé FVWM na něm oceňují jeho rychlost, nenáročnost a extrémní konfigurovatelnost.

The F Virtual Window Manager is a virtual window manager for the X Window System. Originally a twm derivative, FVWM has evolved into a powerful and highly configurable environment for Unix-like systems.


Život.

Narodil se jako Pavel Dmitrijevič Turčaninov ("Павел Дмитриевич Турчанинов"). Roku 1907 publikoval "Asociační anarchismus", knihu obhajující „volné sdružování nezávislých jedinců“. Paul Avrich ve své studii "Ruští anarchisté" tvrdí, že byl ovlivněn individualistickým anarchismem Maxe Stirnera, ostatní autoři ale tvrdí, že tento vliv nebyl tak výrazný.  Po jeho návratu ze Sibiře roku 1917 požíval velké obliby mezi moskevskými dělníky jako učitel. Také působil jako sekretář Moskevské federace anarchistických skupin, která byla založena v březnu 1917. Na jaře 1918, v reakci na potlačování opozice a svobodného projevu vůbec, založili moskevští anarchisté Černou armádu, v níž hrál významnou roli.  V noci z 12. srpna zaútočila Čeka na anarchistická centra v Moskvě a Černá armáda jim kladla ozbrojený odpor. Při tom bylo zabito nebo raněno čtyřicet anarchistů a asi pět set jich bylo zajato.  Roku 1919 vstoupil do skupiny zvané Podzemní anarchisté, kde publikoval dvě čísla novin, které odsuzovaly komunistickou diktaturu jako nejkrutější tyranii v dějinách lidstva. 25. září 1919 zorganizovalo několik levicových sociálních revolucionářů a anarchistů bombový útok na hlavní budovy moskevského výboru ruské komunistické bolševické strany na protest rostoucí represi. Dvanáct komunistů bylo zabito a čtyřicet pět dalších zraněno, mezi nimi i prominentní bolševik a redaktor deníku "Pravda" Nikolaj Bucharin.  V srpnu 1921 moskevská "Izvestia" publikovala oficiální zprávu, že deset „anarchistických banditů“ bylo zastřeleno bez výslechu nebo soudu. Jeden z nich měl být i Lev Černyj, ačkoli Paul Avrich tvrdí, že dvě z jeho knih dokazují, že nebyl popraven v srpnu, ale v září. On sám se ale pravděpodobně bombového útoku na Moskevský výbor Komunistické strany nezúčastnil, dostatečným důvodem k jeho zastřelení bylo jeho spojení s Podzemními anarchisty. Komunisté odmítli dát jeho tělo jeho rodině k pohřbu, což podnítilo zprávy o jeho umučení.

Lev Černyj (rusky "Лев Чëрный", 1878 – 21. září 1921) byl ruský anarchistický básník, uvězněný carským režimem na Sibiři pro své anarchistické aktivity.

Lev Chernyi (; died September 21, 1921) was a Russian individualist anarchist theorist, activist and poet, and a leading figure of the Third Russian Revolution. In 1917, Chernyi was released from his political imprisonment by the Imperial Russian regime, and swiftly became one of the leading figures in Russian anarchism. After strongly denouncing the new Bolshevik government in various anarchist publications and joining several underground resistance movements, Chernyi was arrested by the Cheka on a charge of counterfeiting and in 1921 was executed without trial.


Pythagorejské koma.

Pythagorejské koma je rozdíl mezi dvanácti čistými kvintami a sedmi oktávami. Dvanáctá čistá kvinta tedy nesouhlasí se sedmou čistou oktávou (např. v řadě "C–G–D–A–E–H–F#–C#–G#–D#–A#–E#–H#" se "H#" nerovná "C", "H#" je o pythagorejské koma vyšší než "C").  Pythagorejské koma:

Syntonické koma.

Syntonické koma, zvané také Didymické koma, je interval s poměrem frekvencí 81:80, tedy asi 21,51 centů. Je to rozdíl mezi Pythagorejskou a Didymickou (čistou) velkou tercií a také mezi velkým a malým celým tónem.  Pythagorejská velká tercie vznikne čtyřmi kvintovými kroky (např. "C–G–D–A–E"), zmenšenými o dvě oktávy:  Čistá Didymická tercie má podíl frekvencí 5:4. Rozdíl mezi pythagorejskou a čistou tercií (čili Syntonické koma) je tedy:  V Didymickém ladění má velký celý tón velikost 9:8, malý celý tón má velikost 10:9. Jejich rozdíl je také syntonické koma:  Syntonické koma je interval důležitý pro 1/4-koma středotónové ladění. Zmenšením čistých kvint o čtvrtinu syntonického koma je ve stupnici možné získat čisté velké Didymické tercie. Zároveň jsou malé i velké celé tóny nahrazeny celými tóny jednotné „střední“ velikosti.

Schisma.

Schisma je rozdíl mezi osmi čistými kvintami s čistou velkou tercií a pěti oktávami, lze ho vytemperovat schismatickým laděním.  Výpočet schismatu:  Schisma se dá také definovat jako rozdíl mezi Pythagorejským a Syntonickým koma:  Schisma je též rozdíl mezi syntonickým koma a diaschismatem:

Diaschisma.

Diaschisma je rozdíl mezi třemi oktávami a čtyřmi čistými kvintami s dvěma čistými velkými terciemi, lze ho vytemperovat diaschismatickým laděním.  Výpočet diaschismatu:

Jako koma se v hudbě označuje malý interval vyjadřující rozdíl mezi několika různými čistými intervaly přítomnými v alikvotních tónech. Koma postihuje skutečnost, že čisté intervaly nelze libovolně kombinovat (což s sebou přináší řadu problémů v systémech hudebního ladění); například čistou oktávu (poměr frekvencí 2:1) nemůžeme dostat žádnou kombinací čistých kvint (poměr frekvencí 3:2), jelikož formula_1 pro libovolná dvě přirozená čísla "n" a "m".  Již v antice byly popsány nejznámější typy kom: Pythagorejské koma, Syntonické koma a jejich rozdíl, Schisma.

In music theory, a comma is a very small interval, the difference resulting from tuning one note two different ways. The word "comma" used without qualification refers to the syntonic comma, which can be defined, for instance, as the difference between an F tuned using the D-based Pythagorean tuning system, and another F tuned using the D-based quarter-comma meantone tuning system. Intervals separated by the ratio 81:80 are considered the same note because the 12-note Western chromatic scale does not distinguish Pythagorean intervals from 5-limit intervals in its notation. Other intervals are considered commas because of the enharmonic equivalences of a tuning system. For example, in 53TET, B and A are both approximated by the same interval although they are a septimal kleisma apart.  The word "comma" came via Latin from Greek κόμμα, from earlier *κοπ-μα = "an act of cutting".  Within the same tuning system, two enharmonically equivalent notes (such as G and A) may have a slightly different frequency, and the interval between them is a comma. For example, in extended scales produced with five-limit tuning an A tuned as a major third below C and a G tuned as two major thirds above C are not exactly the same note, as they would be in equal temperament. The interval between those notes, the diesis, is an easily audible comma (its size is more than 40% of a semitone).  Commas are often defined as the difference in size between two semitones. Each meantone temperament tuning system produces a 12-tone scale characterized by two different kinds of semitones (diatonic and chromatic), and hence by a comma of unique size. The same is true for Pythagorean tuning. In just intonation, more than two kinds of semitones may be produced. Thus, a single tuning system may be characterized by several different commas. For instance, a commonly used version of five-limit tuning produces a 12-tone scale with four kinds of semitones and four commas.  The size of commas is commonly expressed and compared in terms of cents – fractions of an octave on a logarithmic scale.


Rozdělení horolezeckých lan.

Dělení dle Franka a Kubálka:

Podle délky.

Zatímco na umělých stěnách obvykle stačí délka 30 až 40 metrů, ve skalním a horském terénu je většinou potřeba alespoň 50 a víc metrů. Horské a vícedélkové cesty se zajištěnými štandy bývají zpravidla dimenzovány na určitou délku lana, například 60 m.

Podle povrchové úpravy.

Horolezecká lana bývají vystavována náročným podmínkám, jako je například voda, sníh, led nebo písek, jež způsobují postupné mechanické a chemické opotřebení. V zimních podmínkách je například běžné, že lano zvlhne a voda v laně následně zmrzne, čímž může dojít ke zhoršení vlastností materiálu a horší manipulaci s lanem. Výrobci proto nabízejí různé úpravy povrchu a impregnace zabraňující navlhnutí nebo vniku nečistot skrz oplet. Existují také lana vyráběná speciálně pro lezení na umělých stěnách (tzv. indoor).

Materiál.

Horolezecká lana byla v minulosti (cca do 60. let 20. století) vyráběna z přírodních materiálů (např. konopí, sisal, bavlna). Tato lana měla výrazně menší dynamickou pevnost a byla náchylná k hnilobě. Od průmyslového zavedení polyamidových vláken se již tyto materiály neužívají. K zlepšení vlastností horolezeckých lan se provádí různé chemické úpravy jejich vláken. Hlavně jsou chráněna proti vlhkosti, oděru a nečistotám.

Pádový faktor.

Horolezecká lana se zkouší absolvováním normových pádů na zkušebním pádostroji při předepsaném pádovém faktoru. Např. zkoušené jednoduché lano musí bez přetržení absolvovat 5 normových pádů se zkušebním závažím z pevné hmoty (ocel, beton) o hmotnosti 80 kg. U dynamických horolezeckých lan není udávaná statická pevnost, ale je udávána pevnost dynamická – počet zachycených normových pádů.

Horolezecké lano slouží lezci k jištění při výstupu v těžkém horském terénu, při sportovním lezení na cvičných stěnách, lezení na ledu a pro další outdoorové aktivity, kde je nutné chránit osoby proti pádu. Jsou využívána i pro slanění (sestup pomocí lana) v místech, kde nelze použít klasický sestup z výšky – např. skalní (nebo jinou) stěnou.  Dnešní horolezecká lana jsou zhotovena z polyamidu, který má výborné pevnostní parametry, ale hlavně je jako jediný schopen efektivně tlumit rázové síly, které vznikají při zachycení pádu lezce. Tzv. dynamická lana jsou konstruována jako pletená s jádrem a opletem (systém Kernmantel).  Obdobnou konstrukci má i statické lano (lano s nízkou průtažností), které má při zatížení menší průtažnost a tím i výrazně menší schopnost tlumení rázových sil. Statické lano najde uplatnění při budování lanovek a statických jištění, používá se také jako lano pracovní.

A dynamic rope is a specially constructed, somewhat elastic rope used primarily in rock climbing, ice climbing, and mountaineering. This 'stretch' is what makes it 'dynamic', in contrast to a static rope that has very low elongation under load. Greater stretch allows a dynamic rope to absorb the energy of a sudden load such as from a fall more slowly, reducing the peak force and therefore the chance of catastrophic failure. Kernmantle ropes are the most common type of dynamic rope, and nylon has replaced all natural materials such as hemp (Manila rope) since 1945 for durability and strength.


Historie.

Řemesla vznikla souběžně s postupující specializací lidských činností - některé práce, vyžadující vysokou odbornost a/nebo zručnost postupně začali vykonávat jedinci, touto odborností či zručností vynikající. Rozvoj (daného) řemesla byl nejprve zajišťován po dědické linii – předáváním zkušeností potomkům. Od raného středověku se v Evropě ustálil proces řemeslnické kvalifikace, v němž si mistři řemeslníci kromě členů svých rodin vybírali cizí učedníky, které za finanční odměnu vyškolili, a dále absolventy bez praxe, tzv. tovaryše, kteří zvyšovali produktivitu jejich práce. Zkušený mistr se věnoval činnostem, vyžadujícím nejvyšší kvalifikaci, zatímco učňové připravovali materiály a základní výrobní technologie. Tovaryši vykonávali rutinní a snazší práce, a tak získávali potřebné znalosti, zpravidla 3-4 roky praxe mimo místo, v němž se vyučili. S rozvojem měst začaly ve 12.-13.století vznikat první profesní organizace řemeslníků, sdružující představitele daného řemesla ve městě či regionu – řemeslné cechy. Ty na sebe převzaly část úřední agendy, dosud zatěžující členy svých sdružení – cenovou politiku, kontrolní funkci, organizačně technické a sociální zabezpečení. Cechy zavedly jednotné pracovní normy - cechovní pravidla (pořádky), závazné pro výkon práce (například mistrovské kusy, tovaryšské zkoušky) a do značné míry i garantovaly minimální kvalitativní úroveň výkonu řemesla v daném místě. nejstarší cechovní sdružení jsou známa ze severní Itálie (Florenice, Milano, Pisa) a z Francie (Paříž). V zemích české koruny cechy vznikaly od 1.poloviny 14.století, například v Praze (1319 řezníci, 1324 zlatníci, následovali nožíři, kováři, zbrojíři, krejčí, tkalci a soukeníci, ševci, vyšívači, malíři a štítaři, hrnčíři, pasíři a další). S rozvojem průmyslové výroby a dalším rozvojem společnosti od počátku 19.století cechy byly spíše na překážku, snažily se zakazovat strojní výrobu a svobodné podnikání, proto byly postupně formou zákonů zrušeny, v Čechách roku 1852. Kolem poloviny 19.století evropská řemeslná výroba začala upadat, na její podporu koncem 19. století vzniklo například obrodné hnutí Arts and Crafts, dále ji začal organizovat stát. Cechy proměněné spíše v profesní spolky a často označované termínem "grémium" se dnes věnují jen samotnému řemeslu.

Současnost.

Současné platné zákonodárství České republiky rozlišuje následující řemeslné živnosti:

Řemeslo je určitý druh manuální dovednosti, provozovaný za účelem obživy, resp. vytváření zisku. Pro řemeslné práce je charakteristický vysoký podíl ruční práce, spojený s používáním specializovaných nástrojů a pomůcek. Řemeslné práce se staly základem pro průmyslovou výrobu. V přeneseném významu slova se v nejširším smyslu slova jedná ale i o intelektuální dovednosti a osobní schopnosti doplněné (nikoliv nutně, ale velice často manuální) příslušnou zručností, odbornou erudicí a zkušeností resp. praxí daného jedince (např. umělecké řemeslo nemůže vykonávat každý, vyžaduje i tvůrčí schopnosti, které nejsou každému dány, třeba vymyslet a předložit vlastní originální umělecký návrh apod.). S dalším rozvojem a pokrokem stále více stoupají nároky na intelektuální úroveň řemeslníků a přibývá řemesel, kde je středoškolské či vysokoškolské vzdělání samozřejmostí.

A craft or trade is a pastime or a profession that requires particular skills and knowledge of skilled work. In a historical sense, particularly the Middle Ages and earlier, the term is usually applied to people occupied in small-scale production of goods, or their maintenance, for example by tinkers. The traditional term "craftsman" is nowadays often replaced by "artisan" and rarely by "craftsperson" (craftspeople).  Historically, the more specialized crafts with high value products tended to concentrate in urban centers and formed guilds. The skill required by their professions and the need to be permanently involved in the exchange of goods often demanded a generally higher level of education, and craftsmen were usually in a more privileged position than the peasantry in societal hierarchy. The households of craftsmen were not as self-sufficient as those of people engaged in agricultural work and therefore had to rely on the exchange of goods. Some crafts, especially in areas such as pottery, woodworking, and the various stages of textile production, could be practiced on a part-time basis by those also working in agriculture, and often formed part of village life.  Once an apprentice of a craft had finished his apprenticeship, he would become a journeyman searching for a place to set up his own shop and make a living. After he set up his own shop, he could then call himself a master of his craft.  This system of a stepwise approach to mastery of a craft, which includes the obtainment of a certain amount of education and the learning of skills, has survived in some countries of the world until today. But crafts have undergone deep structural changes since and during the era of the Industrial Revolution. The mass production of goods by large-scale industry has limited crafts to market segments in which industry's modes of functioning or its mass-produced goods would not or cannot satisfy the preferences of potential buyers. Moreover, as an outcome of these changes, craftspeople today increasingly make use of semi-finished components or materials and adapt these to their customers' requirements or demands and, if necessary, to the environments of their customers. Thus, they participate in a certain division of labour between industry and craft.


Historie skupiny.

Začátky.

V roce 1988 začali Martial a Cédric účinkovat v rádiové show na lokální stanici FM. Martial pořad uváděl a Cédric pracoval jako DJ. Show se vysílala dva roky a pomohla jim vybudovat si stálou základnu fanoušků. Když pořad skončil, Cédric získal práci na populární stanici Skyrock.  O několik let později potkal Cédric R.V., který přišel do Skyrocku, aby živě vystoupil se svojí skupinou Meanwhile. Právě ukončil sedmileté studium na prestižní Paris Conservatoire a uměl hrát na kytaru, basovou kytaru, akordeon a klávesy. Cédric a R.V. si padli okamžitě do oka a začali společně uvažovat o založení skupiny.  Mezitím si Martial vybudoval kariéru jako skladatel. Díky jednomu z přátel svého bratra poznal krásy keltské kultury a okamžitě se jimi nechal strhnout. Začal objevovat hudbu bretaňských folkových zpěváků, jako jsou Dan Ar Braz, Yann-Fanch Kemener nebo skupina Tri Yann. Jeho první písně byly rovněž ovlivněny románem Jeana Markala L´épopée Celte, v němž autor barvitě popisuje starověké keltské lidové umění a život druidů a keltských válečníků.

Vznik skupiny.

Krátce po svém seznámení se Cédric a R.V. dali dohromady ještě s Martialem a vytvořili Manau. Ihned se pustili do práce a unikátně skloubili keltské rytmy s rapovými beaty. Jedna z jejich demo nahrávek se dostala až na stůl kreativního ředitele nahrávací společnosti Polydor. Na toho zapůsobila mimořádná originalita jejich hudby natolik, že jim okamžitě nabídl smlouvu na první singl. Skupina začala pracovat na písni "La Tribu de Dana", která vyšla v květnu 1998. Rychle se vyhoupla až na vrchol hitparád a do dnešního dne se jí prodalo neuvěřitelných 1,7 miliónů kopií, z toho 1,5 miliónů v prvních měsících po jejím vydání. „La tribu de Dana“ v překladu znamená „kmen Dany“, což je název božského národa v irské mytologii. Ačkoliv zněla tato píseň velmi moderně, starším posluchačům připadala povědomá. Refrén písně byl totiž cover verzí melodické linky slavného folkového hitu ze sedmdesátých let "Tri Martolod" zpěváka Alana Stivella. Ten podal na skupinu okamžitě žalobu. Manau se hájili tím, že jeho píseň představovala jen základní linku, která byla pozměněna natolik, že se již nedala považovat za plagiát.

První album.

Úspěch prvního singlu povzbudil obchodní ředitele Polydoru, kteří požádali Manau, aby natočili debutovou desku. Ačkoliv byla doba, kterou na nahrávání dostali, mimořádně krátká, pustili se ihned do práce. Na pomoc si přizvali Loïca Taillebresta, známého folkového hudebníka, který je proslulý svými vystoupeními s bombarde a dudami.  Své debutové album "Panique celtique" dokončili po pouhých pár týdnech strávených v nahrávacím studiu. Album vyšlo v červenci 1998 a podle očekávání se vyhouplo na vrchol francouzské albové hitparády. Téměř ihned po jeho vydání se ho prodalo přes 500 tisíc nosičů a o rok později už to byl jeden milion.  Popularita Manau mnohonásobně narostla. Brzy začali být zváni na různé hudební festivaly včetně slavného festivalu Francofolies v la Rochelle a každoročního hudebního festivalu v Marseilles. Také společně vystoupili s francouzskou legendární folkovou skupinou Tri Yann na festivalu Saint-Renan v Bretani.

Změny.

Začátkem roku 1999 se skupina vydala na velké turné po celé Francii, uprostřed něhož obdržela cenu v soutěži Victoires de la Musique (Francouzské hudební ceny), která se pořádá každým rokem v únoru v Paříži, za nejlepší rap/groove album roku. Krátce nato se Hervé rozhodl Manau opustit a věnovat se své staré kapele MeanWhile.  Z úspěšného tria pokořujícího vrcholky hitparád se stalo úspěšné duo. To však fanouškům nijak nevadilo a nadále Martiala a Cédrica na koncertech hlasitě podporovali.

Další album.

Manau se znovu přihlásili o slovo na podzim roku 2000 se svým druhým albem nazvaným "Fest Noz de Paname". Rok strávili v nahrávacím studiu a zdokonalovali svůj zvuk. Po osmi měsících, které strávili prakticky bez přestávky koncertováním, jejich zvuk výrazně vyzrál. Odklonili se od svého „keltského rapu“, který je proslavil, a začali experimentovat s novými žánry a spolupracovat s dalšími umělci. Jejich nové album obsahuje dva duety – jeden s Maurane a druhý s americkou jazzovou zpěvačkou Dee Dee Bridgewater.

Manau je francouzská hudební skupina založená roku 1998. Ve svých písních míchá tradiční keltské melodie s moderními hiphopovými beaty. Původními členy skupiny byli Martial Tricoche, Cédric Soubiron a R. V. (Hervé) Lardic.Ten Manau po čase opustil a nahradil ho Gregor Gandon. Ačkoliv skupina v současné době sídlí v Paříži, všichni její členové se hrdě hlásí k rodné Bretani. Jméno skupiny pochází ze starého galského názvu pro ostrov Man.  V Česku poprvé vystoupili v roce 2006 na SázavaFestu.

Manau () is a French hip hop group formed in 1998, known for their fusing of traditional Celtic melodies with modern hip hop beats. It was initially composed of Martial Tricoche, Cédric Soubiron, and R.V. (Hervé) Lardic until R.V.'s departure and replacement by Gregor Gandon. Although the band is currently based in Paris, all of the members can trace their roots back to Brittany. The group's name comes from the old Gaelic name for the Isle of Man.


Život.

Předpoklady pro svou rozsáhlou uměleckou činnost získal Heyse od svých rodičů (otec byl lingvista univerzitní profesor, matka pocházela z hudebního prostředí). Vystudoval klasickou filologii v Berlíně a pak v Bonně filologii románskou se zvláštním zaměřením na provensálštinu (roku 1852 napsal dizertační práci týkající se trubadúrské poezie).  Již jeho první práce, tragédie "Francesca da Rimini" (1850, "Franzeska von Rimini") a výpravné básně "Urica" (1851) a "Bratři" (1852, "Die Brüder") byly přijaty s neobyčejnou přízní, která ještě vzrostla v souvislosti s vydáváním jeho novel. Roku 1854 ho bavorský král Maximilián II. povolal do Mnichova, poskytl mu velkorysou penzi (které se Heyse roku 1867 vzdal) a ustanovil ho svým dvorním básníkem. Heyse pak prokázal úžasnou tvůrčí činnost, která zahrnovala skoro všechny hlavní literární žánry: lyriku, epickou poezii, novely, romány i divadelní hry. Se svým přítelem, básníkem Emanuelem Geibelem, stál v čele skupiny spisovatelů, kteří oponovali rostoucím tendencím přiklánět se k realismu.  Heysovo rozsáhlé dílo oslavuje harmonickou krásu a odmítá jakékoliv prvky ošklivosti. Proslavil se zejména svými novelami. Dále je autorem několika románů a mnoha dramatických děl (tragedie, komedie i jednoaktovky). Překládal především Williama Shakespeara a díla italské a španělské literatury. V roce 1910 mu byla udělena Nobelova cena za literaturu "„… jako vysoké uznání za dokonalé a idealismem prodchnuté umění, které uplatnil během dlouhé a významné činnosti jako lyrik, dramatik, autor románů a světově proslulých novel“" (citace z odůvodnění Švédské akademie).

Dílo.

Novely.

Heyse napsal téměř sto novel, které vyšly ve vice než dvaceti sbírkách. Většina z nich jsou díla formálně neobyčejně dokonalá, jemně fabulovaná, harmonická a slunná s pečlivou psychologií postav. Nejdůležitější sbírky jsou:

Romány a další prózy.

Heyse se snažil ve svých románech řešit některé moderní společenské a mravní problémy a zdůvodnit svůj idealistický světový názor. Proto v nich vystupuje často polemicky (například proti naturalismu).

Básně.

Z epické tvory lze například jmenovat:  Z lyrických básnických sbírek jsou nejznámější

Odkazy.

Externí odkazy.

Paul Johann Ludwig von Heyse (15. března 1830, Berlín – 2. dubna 1914, Mnichov) byl německý básník, prozaik, dramatik a překladatel, pokračovatel klasicistních tradic v německé literatuře, nositel Nobelovy ceny za literaturu za rok 1910.

Paul Johann Ludwig von Heyse (15 March 1830 – 2 April 1914) was a distinguished German writer and translator. A member of two important literary societies, the "Tunnel über der Spree" in Berlin and "Die Krokodile" in Munich, he wrote novels, poetry, 177 short stories, and about sixty dramas. The sum of Heyse's many and varied productions made him a dominant figure among German men of letters. He was awarded the Nobel Prize for Literature in 1910 "as a tribute to the consummate artistry, permeated with idealism, which he has demonstrated during his long productive career as a lyric poet, dramatist, novelist and writer of world-renowned short stories." Wirsen, one of the Nobel judges, said that "Germany has not had a greater literary genius since Goethe." Heyse is the fifth oldest laureate in literature, after Sully Prudhomme, Theodor Mommsen, Alice Munro and Jaroslav Seifert.


Menhiry v ČR.

Nejznámějším českým kamenem, považovaným za menhir, je tzv. "Kamenný pastýř", stojící v poli mezi obcemi Telce a Klobuky na Slánsku. Je 330 cm dlouhý. Býval prý kdysi obklopen kruhem devíti kamenů - odtud snad pochází název „pastýř“ .  Mezi další předpokládané menhiry v ČR patří například kámen z Jemníků na Slánsku, který byl v roce 2003 znovu vztyčen. Měří asi 1 m a je tvořen slepencem. Další dva povalené menhiry se pak nachází na svazích Slánské hory. Jejich délka je 200 a 150 cm. Dalším menhirem, který se vyskytuje na Slánsku, je ten u obce Kamenný Most. Ten je asi 1 metr vysoký a je na něm vyrytý latinský kříž.  Další menhiry se nachází na Žatecku. Jeden severně od obce Drahomyšl ("Zakletý mnich"), další na zahradě žateckého muzea (původem z obce Březno. Další údajný menhir leží na kopci nad obcí Kluček a jiný žulový menhir se nachází asi 1 km jihozápadně od obce Líčkov; je na něm vytesán letopočet 1905.  Na Lounsku se pak vyskytují tyto památky: menhir v lounském muzeu (pochází od obce Selibice), "Baba" u obce Slavětín a menhir v Orasicích.  Známý je i dolnochaberský "Zkamenělý slouha". Je to asi 160 cm vysoký menhir nacházející se u plotu rodinného domu v Ládevské ulici v Praze - Dolních Chabrech. V okolí se nacházejí ještě další kameny, které mohou být také menhiry.  Již nedochovaný menhir stával v Ratiboři u Chyšek na zahradě rodinného statku. Tento byl před rokem 1990 odstřelen na popud místního JZD.

Odkazy.

Literatura.

Publikace o českých megalitech (výběr z novějších publikací)

Menhir (z bretonštiny "men" – kámen a "hir" – dlouhý) je kamenný blok svisle zasazený do země. Vyskytují se po celém světě. Obvykle beze stop opracování, zřídka je naznačená lidská postava, případně oděv a zbraně. Menhirové sochy jsou známé ze severozápadní Francie, Španělska, Korsiky. Mívají falický charakter, ale jsou i místy s ženskými znaky . Někdy tvoří řady alignement nebo kruhy (kromlech). Vznikají od pozdního neolitu do 2. poloviny 1. tisíciletí př. n. l. . Slovo menhir je novodobá umělá složenina, používající bretonská slova. V samotné bretonštině se pak pro menhir používá slovo "peulvan". Je možné, že české slovo balvan a bretonské peulvan mají společný původ.

A menhir (from Brittonic languages: "maen" or "men", "stone" and "hir" or "hîr", "long"), standing stone, orthostat, or lith is a large man-made upright stone, typically dating from the European middle Bronze Age. They can be found solely as monoliths, or as part of a group of similar stones. Menhirs' size can vary considerably, but they are generally uneven and squared, often tapering towards the top.  They are widely distributed across Europe, Africa and Asia, but most numerous in Western Europe; particularly in Ireland, Great Britain, Brittany and France, where there are about 50,000 examples, while there are 1,200 menhirs in northwest France alone. Standing stones are usually difficult to date, but pottery, or pottery shards, found underneath some in Atlantic Europe connects them with the Beaker people. They were constructed during many different periods across pre-history as part of the larger megalithic cultures in Europe and near areas.  Some menhirs have been erected next to buildings that often have an early or current religious significance. One example is the South Zeal Menhir in Devon, which formed the basis for a 12th-century monastery built by lay monks. The monastery later became the Oxenham Arms hotel, at South Zeal, and the standing stone remains in place in the ancient snug bar at the hotel.  Where menhirs appear in groups, often in a circular, oval, henge or horseshoe formation, they are sometimes called megalithic monuments. These are sites of ancient religious ceremonies, sometimes containing burial chambers. The exact function of menhirs has provoked more debate than practically any other issue in European pre-history. Over the centuries, they have variously been thought to have been used by Druids for human sacrifice, used as territorial markers, or elements of a complex ideological system, or functioned as early calendars. Until the nineteenth century, antiquarians did not have substantial knowledge of prehistory, and their only reference points were provided by classical literature. The developments of radiocarbon dating and dendrochronology have significantly advanced scientific knowledge in this area.


Historie.

Město je pojmenováno po velšském mnichovi Maclouovi, který zde v 6. st. šířil křesťanství. Saint-Malo se nejvíce proslavilo díky svým mořeplavcům. Jacques Cartier objevil v roce 1534 ústí řeky St Lawrence v Kanadě a prohlásil toto území za francouzské. V 17. st. bylo město největším přístavem ve Francii. Námořníci, korzáři, měli právo od krále napadat cizí lodě. René Duguay-Trouin v roce 1711 obsadil Rio de Janeiro, které patřilo Portugalcům. Díky námořním objevům a také pirátské činnosti bylo St-Malo v 16. až 19. st. velmi bohatým městem. V roce 1944 utrpělo velké škody při bombardování, bylo obnoveno.

Město a památky.

Hlavním místem turistického zájmu v Saint-Malo je opevněné Staré Město, "La Ville Intra-Muros". Staré Město leží na výběžku pevniny do oceánu a po celém obvodu ho obklopují mohutné hradby. Do města lze vstoupit pouze několika branami, jako "Porte St-Vincent", "Porte St-Thomas" nebo "Grande Porte" z 15. st. Vnitřní část města tvoří dlážděné ulice s honosnými až šestipodlažními domy z 18. st. V ulicích jsou obchody, kavárny, rybí restaurace. V centru města leží "katedrála St-Vincent" původem z 12. st., v letech 1944–1972 byla restaurována. Ve východní části města, směrem k pevnině, leží "hrad Chateau de St-Malo" ze 14. až 15. st. Ve střední části zámku je mohutná věž z roku 1424, sídlí zde muzeum zaměřené na dějiny města a námořní výpravy.  V bezprostředním okolí Starého Města jsou dva menší ostrůvky, které je možné navštívit za odlivu. Na severním ostrově je tvrz "Fort National" z konce 17. st.

Vývoj počtu obyvatel.

"Počet obyvatel"

Saint-Malo [sen malo], je francouzské přístavní město v zálivu Lamanšského průlivu mezi Bretaní a Normandií. Maximální rozdíl přílivu a odlivu je až 15 m kvůli nestálé pobřežní čáre.  Středisko cestovního ruchu, východně leží Le Mont-Saint-Michel.

Saint-Malo (, , ; Gallo: "Saent-Malô"; ) is a historic French port in Ille-et-Vilaine, Brittany on the English Channel coast.  The walled city had a long history of piracy, earning much wealth from local extortion and overseas adventures. In 1944, the Allies heavily bombarded Saint-Malo, which was garrisoned by German troops. The city changed into a popular tourist centre, with a ferry terminal serving the Channel Islands of Jersey and Guernsey, as well as the Southern English settlements of Portsmouth, Hampshire and Poole, Dorset.  The famous transatlantic single-handed yacht race, Route du Rhum, which takes place every 4 years in November, is between Saint Malo and Point-à-Pitre in Guadeloupe.


Historie stanice.

Stanice se nachází v jihovýchodní části centra města, pod místem, kde se nacházely pravoslavné kostely a hřbitovy. Ty byly během stavby stanice odstraněny.  Stanice je konstruována jako mělce založená, jen 8 m pod povrchem země. Postavena byla tak, že její stěny vznikly na povrchu a poté byly spuštěny do výkopu. Díky tomu se ušetřilo místo, kterého moc nebylo; v okolí se nachází budova Dumy a v době výstavby zde stál také i Hotel Moskva. Složité podmínky byly také v podzemí; místem kde se měl nacházet výkop procházelo velké množství různých vodovodních vedení. Při stavbě navíc došlo k neštěstí, když nashromážďěná dešťová voda prolomila jednu nově vzniklou klenbu a zaplavila staveniště. Výstavba sice byla zastavena, nikdo však nebyl zraněn a po nějaké době se práce vrátily do původního stavu.  Ochotnyj rjad se otevřel veřejnosti 15. května roku 1935. O dalších devět let později, roku 1944 byl pomocí eskalátorů napojena na sousední stanici, Těatralnou. Odstraněno muselo být i původní lampové osvětlení, které nahradilo zavěšené. Vzhledem k přetížení jediné tehdy existující přestupní chodby byla nakonec v roce 1974 otevřena ještě druhá, a tak se rozdělil proud cestujících. O dalších 30 let později proběhly rozsáhlé rekonstrukční práce, díky nim se například vyměnilo osvětlení, a některé stěny byly obnoveny do původního stavu.

Konstrukce stanice.

Původně byl Ochotnyj rjad plánovaný jako dvojlodní stanice, podobná těm, co se nacházejí v Londýnském metru. Lazar Kaganovič, který tehdy vedl celý projekt metra se však rozhodl její konstrukci změnit na trojlodní.  Stanice má dva výstupy, jeden na každém konci nástupiště. Jižní vestibul byl umístěn v prvním podlaží Hotelu Moskva a severní, který je společný i pro stanici Těatralnaja se nachází na rohu ulic Tverskaja a Ochotnyj rjad. Přestupní chodby vycházejí z prostředku střední lodi stanice pod její úroveň.  Obklad stanice tvoří mramor původem z Itálie (sloupy), je to jediná ze stanic v celé síti metra, kde se nachází dovezený materiál (výjimkou je samozřejmě stanice Pražskaja), dále také keramické dlaždice (stěny za nástupištěm).

Název stanice.

Ochotnyj rjad byl přejmenováván snad nejvíce ze všech stanic v Moskevském metru. Jeho projektový název zněl "Ochotnorjadskaja", otevřen byl ale pod názvem současným. Mezi 25. listopadem 1955 a rokem 1957 nesl název "Imeni Kaganoviča" podle Lazara Kaganoviče, který stavbu prvního úseku metra vedl. 30. listopadu 1961 se název stanice znovu změnil, nově na "Prospekt Marksa" (dodnes je ve stanici umístěna mozaika se portrétem Karla Marxe). Originální a současný název byl opět obnoven 5. června 1990.

Ochotnyj rjad () je jedna ze stanic Moskevského metra. Nachází se na nejstarším, prvním, úseku Sokolničeské linky. Otevřena byla 15. května 1935.

Okhotny Ryad () is a station on the Sokolnicheskaya Line of the Moscow Metro. It is situated in the very centre of Moscow in the Tverskoy District, near the Kremlin, Manezhnaya Square and State Duma. It is named after a nearby street, which name literally means "hunters' row".


Děj legendy.

Frixos a zlatý beran.

V Orchomenu v Bojótii vládl král Athamás, který měl se svou manželkou Nefelé, bohyní oblaků, dvě děti: Frixa a Hellé. Když později Athamás zapudil Nefelé a oženil se s Ínó, dcerou thébského krále Kadma, nastaly dětem krušné časy. Macecha je nenáviděla a nastrojila úklady tak, že Athamás nakonec souhlasil s tím, aby obě děti byly obětovány a země tak uchráněna před hrozbami neúrody a hladu, který hrozil vypuknout. V poslední chvíli před obětním obřadem se objevil zlatý beran, poslaný matkou Nefelé, posadil si děti na hřbet a odletěl s nimi do daleké Kolchidy (země na východním černomořském pobřeží). Cestou však Hellé spadla do moře a utonula.  Aiétés, kolchidský král, Frixa přijal vlídně a přátelsky. Frixos obětoval zlatého berana bohům za ochranu uprchlíků a zlatou kůži berana věnoval králi. Ten ji dal zlatými hřeby přibít na rozložitý vysoký dub v Areově háji. Dal ji hlídat strašnému draku, který nikdy neusnul, na stráži byli ještě dva býci s kovovými rohy a ohnivými nozdrami. Věštec Aiétovi řekl, že bude žít a kralovat tak dlouho, pokud bude vlastnit zlaté rouno.  Frixos v dospělosti dostal za ženu královskou dceru Chalkiopé, měli čtyři syny. Po Frixově smrti se však k nim jejich děd Aiétés choval natolik zle, že se odhodlali k útěku, chtěli se navrátit do Orchomenu, rodiště svého otce.

V Iólku.

Po mnoha letech se téma zlatého rouna objevilo ve městě Iólku v Thessálii, které založil Krétheus, po něm měl převzít vládu Aisón, ale vlády se zmocnil jeho nevlastní bratr Peliás, úskočný i krutý. Aisón i proto ochránil svého syna Iásona hned po narození, dal ho na vychování kentauru Cheirónovi. Když Iásón dospěl, vrátil se do Iólku a žádal od krále Pelia vrácení moci. Peliás ho neodmítl, ale stanovil si jako podmínku hrdinský čin, nejraději získání zlatého rouna. Iásón tento téměř nesplnitelný úkol přijal. Nechal postavit velkou pevnou loď "Argó", získal skvělou posádku složenou z hrdinů, siláků a slavných mužů, bylo jich padesát, pro výpravu Argonautů do Kolchidy pro zlaté rouno.

Do Kolchidy.

Cesta byla dlouhá, nebezpečná, plná nástrah. Nikdo dosud do Kolchidy neplul, takže zkušenost posádky, ale také ochrana a podpora bohů, byly nutné. Všechny příběhy jsou vylíčeny v rozsáhlé báji o Argonautech.  Posádka překonala všechna nebezpečenství a po dlouhé době skutečně doplula do Kolchidy. Cestou do její posádky dokonce přibyli čtyři synové Frixa, kteří byli právě na útěku z Kolchidy. Král Aiétés statečné mořeplavce přijal, vyslechl Iásónovo přání, ale protože neměl v úmyslu zlaté rouno vydat, stanovil si nesplnitelnou podmínku: Iásón musí s býky s kovovýma rohama a plamennými nozdrami zorat pole, zasít dračí zuby a až ze zubů vyrostou vojáci, musí je pobít, to vše v jednom dni. Když úkol splní, zlaté rouno dostane. Jestli ne, plánoval král záhubu všech Řeků. Iásón úkol přijal. Byl odhodlán usilovat o zlaté rouno nejprve po dobrém, nepůjde-li to, byl rozhodnut použít i násilí.  Sám by ho ovšem nesplnil, od začátku měl pomoc bohů, zejména Héry a Athény a hned poté královské dcery Médeii, mocné kouzelnice. Tu zasáhl do srdce šíp boha Eróta a Médeia se z lásky stala Iásonovou největší pomocnicí. Dala mu kouzelnou mast, která způsobila jeho jednodenní nezranitelnost a poradila, jak zdolat válečníky z dračích zubů. Tak se Iásonovi podařilo splnit úkol.  Aiétés však pojal ihned podezření, a to přímo k některé ze svých dcer. Médeia měla silné výčitky svědomí, že zrazuje svého otce, avšak její láska k Iásonovi byla větší a toužila stát se jeho ženou a odjet s ním do Řecka. Proto se připravili oba k útěku, v posvátném háji pomocí kouzel omámila draka, Iásón sebral rouno, doběhli k lodi a rychle odplouvali. Král Aiétés je marně pronásledoval i se svým synem Apsyrtem, který zradou Médei zahynul mečem Iásonovým.

Návrat do Iólku.

Po návratu král Peliás proradně odmítl předat vládu Iásonovi, za to zaplatil životem. Médeia mu slíbila vrátit mládí, místo toho přiměla jeho dcery, aby mu otevřely žíly a pak nechala Pelia zemřít. Za tuto vraždu Iásón a Médeia byli z Iólku vyhnáni.  O ústředním bodu tohoto příběhu, zlatém rounu, není dále žádné zmínky.

Původ legendy.

Původ legendy o zlatém rounu souvisí pravděpodobně s technikou rýžování zlata, využívající pro odplavení nežádoucích příměsí proud vody. V rýžovacích splavech se pro zachytávání zlatých zrnek upevňují na dno příčky a ovčí kožešiny, nebo jiné překážky na zpomalení pohybu těžkých částic a sedimentaci zrnek zlata. Kožešina se po rýžování vyjmula i se zachyceným zlatem. Odtud „zlaté rouno“. Podle jiných názorů se mohlo jednat o zlatavě zbarvenou kožešinu asijského kopytníka takina čínského.

Zlaté rouno (, "chrysómallon déras") byla kůže s vlnou ze zlatého berana, která se stala symbolem královské moci a později důvodem velké výpravy Argonautů do země Kolchidy. Příběh o rounu a následné výpravě pro něj náleží k nejznámějším řeckým mýtům, jenž se rozšířil po celém antickém světě.

In Greek mythology, the Golden Fleece (, "Chrysómallo déras") is the fleece of the golden-woolled, winged ram, Chrysomallos, which was held in Colchis. The fleece is a symbol of authority and kingship.  It figures in the tale of the hero Jason and his crew of Argonauts, who set out on a quest for the fleece by order of King Pelias, in order to place Jason rightfully on the throne of Iolcus in Thessaly. Through the help of Medea, they acquire the Golden Fleece. The story is of great antiquity and was current in the time of Homer (eighth century BC). It survives in various forms, among which the details vary.


Výskyt.

Přirozeně se vyskytuje v mírném pásu severní polokoule a velmi často se pěstují některé odrůdy.

Morfologie.

Květy jabloně jsou narůžovělé, pětičetné, s kalichem a korunou, oboupohlavné, sdružené v chocholíky. Květní lístky srůstají v pohárek, ze kterého se vyvíjí dužina plodu. Plodem je jablko – malvice s asi 5–12 semeny v jádřinci, jde o plod dužnatý, dozrávající v přírodních podmínkách v období srpna–září.

Významné druhy.

Rod "Malus "zahrnuje přibližně 35 druhů a z nich jsou nejvýznamnější:

Jabloň lesní.

Jabloň lesní ("Malus sylvestris") se nachází v Evropě až po Ural. V 21. století je kriticky ohrožena. Nebývá vyšší než 10 metrů. Hustě rozvětvená koruna začíná již nízko nad zemí. Mladé větvičky bývají kůlovitě zakončené. Borka šedohnědá šupinatá.

Jabloň domácí.

Jabloň domácí ("Malus × domestica") je více druhový kříženec, který dal vzniknout naším kulturním odrůdám. Je to kříženec "Malus pumila". Šlechtitelskou činností byla po celém světě vypěstována pestrá škála odrůd, známé jsou např. Jonathan, Ontario, Golden Delicious, Spartan. Jabloň je v České republice nejpěstovanější ovocnou dřevinou.

Jabloň nízká.

Jabloň nízká ("Malus pumila") má původ v Zakavkazsku. Je to velmi významný druh pro šlechtění podnoží a vznikly 2 typy podnoží: janče-> "Malus pumila var. paradisica.", jančata mají křehký kořen. duzén-> "Malus pumila var. milis"

Jabloň Sieversova.

Jabloň sieversova ("Malus sieversii") pochází z Asie a slouží k šlechtění. Je to opadavý strom dorůstající do výšky 5–12 m, vzhledem velmi podobný kulturním jabloním. Jeho plod je největším ze všech druhů rodu "Malus", až 7 cm v průměru, takže se velikostí vyrovná mnoha soudobým odrůdám jablek.Tento druh nedávno pěstovala americká služba pro zemědělský výzkum (United States Agricultural Research Service), v naději, že naleznou genetické informace, které by měly cenu pro šlechtění moderních jabloní. Některé, ale ne všechny, z výsledných stromů vykazují mimořádnou odolnost proti chorobám. Rozptyl jejich individuální odezvy na onemocnění je sám o sobě znamením toho jak jsou geneticky rozmanitější než dnešní kulturní jabloně.

Jabloň drobnoplodá.

Jabloň drobnoplodá ("Malus baccata") se používá ke šlechtění.

Pěstování jabloní.

Odrůdy jabloní.

Ovocné odrůdy jabloní lze dělit podle více kritérií, například podle použití, způsobu růstu nebo podle pomologických znaků či podle doby zrání.  Sklizeň probíhá do 15. srpna. Tyto odrůdy mají krátkou dobu skladovatelnosti.  Sklizeň probíhá do 15. srpna až do 20. září. Skladovatelnost je přibližně 2–8 týdnů.  Sklizeň probíhá do 20. září až do 30. září. Skladovatelnost je přibližně 8–12 týdnů.  Sklizeň probíhá od konce září. Skladovatelnost je přibližně 12–24 týdnů.

Tvarování.

Při pěstování jabloní jsou využívány různé tvary ovocných dřevin, které se liší vedením výhonů, výškou štěpování nebo založení korunky a podobně. Různé odrůdy jabloní jsou různě tvarovány a udržovány i s ohledem na způsob růstu a tvoření plodů.  Spur-typy se vyznačují méně bujným vzrůstem a krátkými internodii. Spur-typy se často využívají, protože jsou vhodné pro pěstování nižších tvarech. Na počátku 21. století jsou vyšlechtěny sloupovité jabloně (jedná se o svislý kordon), sloupovité jabloně nazýváme též – baleríny, kolumnární, sloupovité nebo sloupcovité jabloně. Tyto tvary jsou vhodné pro silně zahuštěné krátkověké výsadby, kdy je cílem vysoký výnos z malé intenzivně ošetřované plochy, podobně jako je tomu u palmet (kordón).

Řez.

Prořezávání spočívá v odstranění nadbytečných nebo nežádoucích větví ze stromů a rostlin. Bez ohledu na význam prořezávání, je výrazný rozdíl v názorech mezi ovocnáři na řez jabloní jako takový a je třeba připustit, že je předmětem, který obecně není zcela prozkoumán.  Prořezávání snižuje asimilační plochu. V některých případech, například při výsadbě je nutné snížit asimilační plochu, protože kořeny byly omezeny a tím se snižuje schopnost stromu přijímat vodu z půdy. Pokud je ponechána plná asimilační plocha, je zde nebezpečí, že odpařování může být tak velké, jak oslabí podstatně strom, nebo dokonce způsobí jeho úhyn během suchého léta. Prořezávání snižující asimilační plochu může být také nutné případě starých stromů, jejichž koruny se staly velmi velkými, v případě slabých stromů, v případě stromů rostoucích v půdě, kde kořeny jabloní nejsou schopny proniknout hluboko, a v případě stromů, jejichž dřevo bylo silně poškozeno během zimy.

Poškození vlivem nízkých teplot.

Vegetační klid jabloní nastává když je pod 6 °C. Při teplotách nad 6 °C jabloně přerušují vegetační klid. Kritická teplota pro květ je přibližně -2 °C. Pro poupě přibližně -1,5 °C až -4 °C. Dřevo zmrzne když je přibližně -35 °C, za určitých okolností může být kritická teplota -10 °C až -20 °C, základní podmínkou pro zamrznutí při nižších teplotách je rychlá změna teplot. Při výrazně nízkých teplotách po období teplot kolem 0 °C může dojít k poškození mrazem. Při jasném počasí se osluněná část stromu zahřeje při následném ochlazení během noci, okolo -15 °C, dojde poškození. Tvoří se mrazové trhliny, mrazové desky na kmeni. Významné jsou poškození květů vlivem chladného počasí během kvetení a mladých plůdků.

Historie jabloní.

Pěstování jabloní začalo 300 př.n.l. a na počátku našeho letopočtu byla jablka u Římanů velmi oblíbená. Římané jabloně uměli i roubovat. Na území ČR se s určitostí začaly jabloně pěstovat v 9.století. Další rozkvět pěstování byl během vlády Karla IV. V ČR byl dalším mezníkem rozvoje pěstování začátek 19. století, kdy také vznikla pomologická společnost, která registrovala odrůdy.

V kultuře.

Jabloně a jablka doprovází člověka od počátku historie. Jako jabloň bývá zobrazován, například na obrazech Lucase Cranacha staršího, biblický Strom poznání v rajské zahradě, ze kterého Adam a Eva ochutnali zakázané ovoce. V bibli se ovšem o onom stromě a jeho plodu nepíše nic bližšího. V řecké mytologii hlídaly jabloň se zlatými jablky Hesperidky, ale neuhlídaly před bohyní sváru Eris, která z plodu učinila jablko sváru, který posléze vedl k trojské válce.

Odkazy.

Externí odkazy.

Jabloň ("Malus") je rod opadavých listnatých stromů z čeledi růžovitých, patří mezi jádroviny. Jabloně široce pěstované pro plody zvané jablka jsou označovány jako taxonomický druh jabloň domácí, na křížení současných odrůd se ovšem podílelo více druhů rodu jabloň. Jabloň je cizosprašný strom. Je převážně diploidní, triploidní. Jabloně patří mezi dlouhověké stromy. Běžně se dožívají 60–80 let i nad 100 let a dorůstají výšky až 15 metrů v závislosti na druhu, odrůdě a podmínkách. V ovocnářské praxi se uplatnily pupenové mutace (trvalá změna genotypu) na určité části stromu, které nazýváme spur-typy.

Malus ( or ) is a genus of about 30–55 species of small deciduous trees or shrubs in the family Rosaceae, including the domesticated orchard apple ("M. domestica" syn. "M. pumila") – also known as the eating apple, cooking apple, or culinary apple. The other species are commonly known as crabapples, crab apples, crabtrees, or wild apples.  The genus is native to the temperate zone of the Northern Hemisphere.


Status.

CTA není jako vláda uznána žádným státem. Od vlád některých zemí i od mezinárodních organizací však dostává finanční pomoc pro tibetskou exilovou komunitu v Indii.  Území Tibetu je v současné době kontrolováno vládou Čínské lidové republiky, což Ústřední tibetská správa pokládá za nelegitimní vojenskou okupaci. Dle CTA je Tibet svrchovaným státem s dlouhou tradicí nezávislosti. Současná politika CTA však nežádá plnou nezávislost Tibetu, jako spíše autonomní statut, podobný jako má Hongkong nebo Macao.  CTA má své sídlo v indickém městě Dharamsala, kde se 14. dalajláma usadil po svém útěku z Tibetu v roce 1959. „Historické území Tibetu“, jež tato vláda nárokuje, zahrnuje Tibetskou autonomní oblast, provincii Čching-chaj a velké části provincií Kan-su, S’-čchuan a Jün-nan.

Činnost.

CTA vykonává mnoho vládních funkcí v rámci tibetské exilové komunity v Indii, která čítá kolem 100 000 členů. Provozuje řadu škol, zdravotnických zařízení, kulturních aktivit a projektů podporující ekonomický rozvoj. Mimo to finančně podporuje stovky Tibeťanů, kteří utekli z Tibetu, a přišli do Indie, obvykle přes Nepál. Indická vláda svolila tomu, že CTA vykonává v severní Indii dohled nad záležitostmi tibetské komunity.  Od roku 1971 vydává CTA Tibeťanům žijícím mimo Tibet dokument, známy jako Zelená kniha. Více než 90 procent tibetských emigrantů je držitelem tohoto dokumentu. Slouží jako potvrzení o platbě dobrovolné daně a je představiteli CTA označována jako „pas vyhnaných Tibeťanů, kteří požadují svá práva od tibetské exilové vlády“. Platnost dokumentu je 5 let.

Organizace.

Podle ústavy, schválené v roce 1991, má CTA své demokratické instituce: exilový parlament , který tvoří 45 členů (po deseti zástupcích mají tři tradiční regiony Tibetu: Ü-Cang, Kham a Amdo; pět tradičních škol tibetského buddhismu má po dvou zástupcích a pět zastupuje Tibeťany v zahraničí: dva z Evropy, jeden z Australasie, jeden ze Severní ameriky a jeden z Kanady), soustavu soudních komisí a vládu (tibetsky: བཀའ་ཤག, Kashag) v jejímž čele stojí přímo volený předseda (tibetsky: སྲིད་སྐྱོང༌, Sikyong) . Ten je nejvyšším představitelem exilové vlády, jelikož od března 2011 si totiž 14. dalajlama – do té doby hlava exilové vlády – ponechal jen roli duchovního vůdce a svých politických funkcí se vzdal. Současným předsedou vlády je od voleb v roce 2011 Lozang Sanggjä z Národní demokratické strany Tibetu.

Ústřední tibetská správa (zkratka "CTA" z anglického ) je exilová vláda země. Považuje se za oprávněnou a legitimní vládu Tibetu. Často je proto nazývána „"tibetská exilová vláda"“.

The Central Tibetan Administration (, , literally Exile Tibetan People's Organisation) or CTA is an organisation based in India. The CTA is also referred to as the Tibetan Government in Exile which has never been recognized by China. Its internal structure is government-like; it has stated that it is "not designed to take power in Tibet"; rather, it will be dissolved "as soon as freedom is restored in Tibet" in favor of a government formed by Tibetans inside Tibet. In addition to political advocacy, it administers a network of schools and other cultural activities for Tibetans in India. On 11 February 1991, the CTA became a founding member of the Unrepresented Nations and Peoples Organization (UNPO) at a ceremony held at the Peace Palace in The Hague, Netherlands.


Historie.

Historie sběratelství sahá hluboko za moderní koníčky. Mezi první „sběratele“ lze řadit vysoko postavené členy pravěkých kmenů (praktikující kostrové pohřby), kteří si nechávali nasbírané objekty pro posmrtný život při sobě. Ve středověku světští představitelé často sbírali relikvie a na zámcích šlechta často vlastnila velké zásoby nalovených vycpaných zvířat, kůží a lebek s parohy. V době kolonizace bylo módou sbírat různé předměty od domorodých kmenů jako masky a brože. Ve dvacátém století lidé často sbírali známky, ex libris a za druhé světové války se do populární kultury dostaly také baseballové karty.

Psychologie.

Carl Gustav Jung byl přesvědčen, že sběratelství pochází z evolučně vyvinutého lidského pudu z doby lovců a sběračů. Sigmund Freund se domníval, že jde o trauma z mládí kontrolovat vylučování. Werner Muensterburger zase tvrdil, že základy lidské tendence shromažďovat materiální bohatství jsou položeny v raném dětství, když si osamocené dítě hledá náhradu matky v hračkách. V podobném duchu uvažoval psychoanalytik Donald Winnicott: Ve své teorii popisuje tranzitivní objekty ("comfort objects"), které pomáhají nahradit chybějící matku. Podle Winnicotta jsou pak tyto objekty, vůbec první, které člověk v životě získá, tím, co pomáhá vytvořit dítěti koncept teorie mysli – a tedy i vlastní identitu. V extrémním případě může vášeň sběratelství přerůst i v diagnostikovanou chorobu známou jako Diogenův syndrom.

Sběratelské obory.

Jen v pražském Klubu sběratelů kuriozit je evidováno přes 200 netradičních sběratelských oborů. Sběratelé tzv. tradičních oborů jsou organizováni v řadě jiných klubů po celém světě, někdy se sdružují do celých svazů (nejznámější je filatelistický). Naproti tomu mnohé další obory jsou natolik specifické, že svou organizační základnu nemají.

Organizace a akce sběratelů.

Sběratelé mají tendenci své sbírky prezentovat na odborné i laické veřejnosti, což se děje na výstavách, v galériích i jinými způsoby. Většina z nich se zúčastňuje specializovaných společenských akcí, jako jsou burzy a výměnná setkání, vernisáže, aukce.  Většina z pokročilých sběratelů se sdružuje do sběratelských kroužků, klubů. Tyto mnohdy registrují jako společenské organizace, spolky. Pokud jich je sběratelská základna dostatečně početná a sběratelských útvarů více, utváří zájmová sběratelská sdružení včetně celorepublikových i mezistátních. Vydávají své specializované časopisy, věstníky, mají webové stránky.  V návaznosti na šíři základny pak pořádají krajské, celostátní i mezinárodní výstavy.

Sběratelství je koníček – hobby, který spočívá v získávání specifického druhu předmětů (popřípadě i zážitků s nimi spojených), založeném na specifickém zájmu sběratele a jejich uchovávání ve sbírce. Tyto sbírky bývají většinou kvalitně roztříděné, zkatalogizované a atraktivně vystavené.  Sbírají se rozličné předměty, od mincí, Kinder figurek, obalů od čaje, brouků až po sbírání automobilů. Většina kvalitních sbírek byla v minulosti základem pro vznik profesionálních muzeí.

The hobby of collecting includes seeking, locating, acquiring, organizing, cataloging, displaying, storing, and maintaining items that are of interest to an individual "collector". Collections differ in a wide variety of respects, most obviously in the nature and scope of the objects contained, but also in purpose, presentation, and so forth. The range of possible subjects for a collection is practically unlimited, and collectors have realised a vast number of these possibilities in practice, although some are much more popular than others.  In collections of manufactured items, the objects may be antique or simply collectable. Antiques are collectable items at least 100 years old, while other collectables are arbitrarily recent. The word "vintage" describes relatively old collectables that are not yet antiques.  Collecting is a childhood hobby for some people, but for others a lifelong pursuit or something started in adulthood. Collectors who begin early in life often modify their aims when they get older. Some novice collectors start purchasing items that appeal to them then slowly work at learning how to build a collection, while others prefer to develop some background in the field before starting to buy items. The emergence of the internet as a global forum for different collectors has resulted in many isolated enthusiasts finding each other.


Historie typu.

Prototyp XF9C-1 (výrobní číslo 8731) vznikl na základě specifikace US Navy na malý palubní stíhací letoun z 10. května 1930. Jeho soupeři v soutěži o nový palubní stíhač byli General Aviation XFA-1 a Berliner-Joyce XFJ-1. Jednalo se o jednomístný samonosný dvouplošník. Devítiválcový hvězdicový motor Wright R-975C Whirlwind poháněl dvoulistou vrtuli. Trup byl kovový, stejně jako kostra křídel, která byla potažena plátnem. Stavba prototypu byla objednána 30. června 1930 a první let se konal v březnu 1931. Záhy se ale ukázalo, že koncepce malého palubního stíhače je nevyhovující a námořnictvo se rozhodlo vydat jinou cestou. Proto se XF9C-1, i když ze soutěže vyšel jako nejlepší, sériové výroby nedočkal.  Shodou okolností se ale v té době hledal vhodný kandidát na parazitní stíhačku pro právě US Navy přebíranou novou vzducholoď "USS Akron (ZSR-4)". Hlavním požadavkem byly malé rozměry, kvůli velikosti hangáru "Akronu" a dobrý výhled vzhůru (kvůli přistávacímu manévru) a dolů (pro průzkumné účely). To XF9C-1 splňoval a tak byl v "Naval Aircraft Factory" upraven pro nasazení z mateřských vzducholodí a přesunut do Lakehurstu v New Jersey. Úprava spočívala zejména v montáži záchytného háku s vodící lištou nad horní křídlo před kabinou pilota, kterým se měl letoun zavěsit na speciální hrazdu pod vzducholodí. První zachycení pod vzducholodí USS Los Angeles (ZR-3) (ex LZ 126) proběhlo 17. října 1931.  Firma Curtiss se rozhodla v roce 1931 postavit na vlastní náklady ještě druhý prototyp XF9C-2 (v.č. 9264), který byl poháněn motorem Wright R-975E-3. Vlivem úspěchů prvního prototypu pak námořnictvo tento druhý prototyp v roce 1932 odkoupilo a zároveň objednalo dodávku šesti sériových F9C-2 (sériová čísla 9056 až 9061) založených právě na druhém prototypu. Na první pohled se od prototypu XF9C-1 lišily podvozkem s "bačkorama". Později byl i XF9C-2 přeznačen na F9C-2. První sériový F9C-2 vzlétl 14. dubna 1932, první přistání F9C-2 na "USS Akron" se uskutečnilo 29. června 1932 a všech šest stíhaček převzalo námořnictvo do září 1932. Všechny F9C-2 i prototyp XF9C-1 byly přiřazeny na "USS Akron" s domovskou základnou v Lakehurstu. Vzducholoď měla teoreticky (stejně jako později její sesterská vzducholoď "USS Macon") nést čtyři stíhačky v hangáru, zavěšené na kolejnicích na stropě hangáru a pátou zavěšenou na výsuvné startovací/přistávací hrazdě. Hangár na "USS Akron" se ale ukázal být moc malý a tak vzducholoď nesla zpravidla jenom tři stíhačky zavěšené v hangáru. Na "USS Macon" byl hangár zvětšen, takže z "Maconu" operovaly většinou čtyři stíhačky. Možnost zavěsit pátou na výsuvnou hrazdu se moc nevyužívala, neboť v případě poruchy motoru by ostatní stíhačky zůstaly zablokovány v hangáru. Po katastrofě "Akronu" 3. dubna 1933 byly všechny stíhačky přiděleny na "USS Macon". Pro operace z "Maconu" byly některé stíhačky zbaveny podvozku (nebyl potřeba — startovalo se i přistávalo se ve vzduchu) a pod trup byla umístěna přídavná palivová nádrž. Vypuštění letounu probíhalo tak, že letoun byl zavěšen na výsuvnou hrazdu, hrazda byla vysunuta z hangáru pod vzducholoď a letoun se s nastartovaným motorem odpojil. Po startu následoval krátký propad, než letadlo nabralo potřebnou rychlost. Při přistávání byla opět vysunuta hrazda a pilot se snažil zaklesnout hák stíhačky do hrazdy. Kvůli proudění vzduchu kolem trupu vzducholodi a vznikajícím turbulencím se jako nejlepší metoda přistání ukázalo přiblížení zezadu zespodu, kdy ve stoupavém letu stíhačka ztratila rychlost a bylo snazší se poté zaklesnout hákem na hrazdu. Stíhačka pak byla vtažena zpátky do hangáru a umístěna na parkovací místo. Časem se povedlo celý přistávací manévr secvičit tak, že trval pouhých 15 minut — od otevření vrat hangáru po jejich opětovné zavření.  Při katastrofě "USS Macon" 12. února 1935 byly ztraceny všechny čtyři nesené stíhačky (sériová čísla 9058-9061). O osudu zbývajících strojů (9056, 9057 a oba prototypy) se prameny rozcházejí. Po katastrofě již pro ně nebylo využití a tak jsou postupně vyřazovány a sešrotovávány (během let 1936, 1937 a 1940). Do dnešní doby se dochoval pouze jeden exemplář v "Národním muzeu námořního letectva" (National Museum of Naval Aviation), NAS Miramar na Floridě s výrobním číslem 9056. Je ale možné, že se ve skutečnosti jedná o prototyp XF9C-2 v markingu prvního sériového stroje F9C-2, a nebo o stroj, sestavený z několika strojů (tomu by nakonec i odpovídaly nejasnosti v pramenech, který že ze strojů to nakonec skončil v muzeu)…

Curtiss F9C „Sparrowhawk“ ("Krahujec") byl jednomístný stíhací dvouplošník, operující jakožto parazitní letoun ze vzducholodí amerického námořnictva USS Akron (ZSR-4) a USS Macon (ZSR-5).

The Curtiss F9C Sparrowhawk is a light 1930s biplane fighter aircraft that was carried by the United States Navy airships and . It is an example of a parasite fighter, a small airplane designed to be deployed from a larger aircraft such as an airship or bomber.