Dětství a dospívání.

Werenskiold se narodil v Eidskogu, na Granli gaardu, jihovýchodně od Kongsvingeru v kraji Hedmark jako čtvrtý syn do důstojnické rodiny. Ve čtyřech se celá rodina přestěhovala do Kongsvingeru. Werenskiold pak vyrůstal v Kongsvingerské pevnosti. V Kongsvingeru navštěvoval základní školu a poté tři roky (1869-72) studoval na soukromé latinské škole vedené Haraldem Aarsem a Peterem Vossem v Christianii ("Aars og Voss' skole").  Po doporučení malíře Adolpha Tidemanda se vydal na univerzitu studovat malířství. V roce 1873 byl žákem norského sochaře Julia Middelthuna (1820–1886) na Škole kreslení v Christianii ("Tegneskolen i Kristiania"). Krátkou dobu, v létě 1875, také studoval v ateliéru umělce Axla Endera.

Kariéra.

Po studiu se na čtyři roky přestěhoval do Mnichova. Na jaře 1880 ochrnul na pravou paži. Hybnost do ní znovu získal po roce a půl hospitalizace a rekreace ve Švýcarsku, Horním Bavorsku a Tyrolsku. V letech 1881-83 žil v Paříži. V létě 1883 se vrátil zpět do Norska, do Telemarku. Následující rok se vrátil do Francie, kde později studoval s Léonem Bonnatem. Na jaře 1895 si udělal studijní výlet do Říma a Florencie.  Na svém kontě měl Werenskiold řadu maleb, na kterých figurovali rolníci v krajině. Během pobytu v Mnichově se začal zajímat o tvorbu ilustrací k norským pohádkám. Nakonec se mu naskytla příležitost spolupracovat s umělcem Theodorem Kittelsenem a společně ilustrovali sbírky pohádek od dvojice Asbjørnsen-Moe. Kromě toho Werenskiold ilustroval také nové vydání ságy Heimskringla a dílo "Familjen paa Gilje" od spisovatele Jonase Lie.  Kromě maleb krajin a ilustrací vytvářel také portréty známých osob Norska. V roce 1908 získal ocenění Norského národního umělce. Je také nositelem několika řádů. V roce 1890 získal řád svatého Olafa třídy rytíř, třídy komandér v roce 1905, komandér s hvězdou v roce 1930 a třídu velkokříž v roce 1995. Mimo to má také řád Dannebrog třídy komandér. Werenskiold zemřel v Bærumu v kraji Akershus. Pochován je na hřbitově "Vår Frelsers gravlund" v Oslu.

Osobní život.

Werenskiold se oženil s malířkou Sophií Marií Stoltenberg Thomesen (1849–1926). Byl otcem geologa Wernera Werenskiolda (1883–1961) a sochaře Dagfina Werenskiolda (1892–1977). Kromě toho byl také švagrem žurnalistky Fernandy Nissen a zetěm norského obchodníka a politika Thomese Thomesena.

Erik Theodor Werenskiold (11. února 1855, Eidskog - 23. listopadu 1938, Bærum) byl norský malíř a ilustrátor. Mezi jeho nejznámější práce patří ilustrace ke sbírce norských pohádek "Norske Folkeeventyr" od dvojice Asbjørnsen a Moe či ilustrace k norské verzi ságy "Heimskringla" od Snorri Sturlusona.

Erik Theodor Werenskiold (11 February 1855 – 23 November 1938) was a Norwegian painter and illustrator. He is especially known for his drawings for the Asbjørnsen and Moe collection of "Norske Folkeeventyr", and his illustrations for the Norwegian edition of the Snorri Sturlason "Heimskringla".


Architektura.

Podpora webových aplikací (platforma HTML5).

Podpora webových aplikací je umožněna použitím internetového prohlížeče na základě jádra prohlížeče WebKit, který běží v bezpečnostním sandboxu Smack. Na rozdíl od jiných systémů není „motorem“ aplikací v systému Tizen programovací jazyk Java, ale podobně znějící, avšak odlišný programovací jazyk JavaScript a značkovací jazyk HTML5, oba společně používané pro vytváření internetových aplikací a stránek. Vývojářům těchto internetových aplikací jsou k dispozici javascriptové knihovny jQuery a jQuery mobile.

Podpora nativních aplikací (platforma Bada).

Počínaje verzí systému Tizen 2.0 je umožněn vývoj nativních aplikací je podporován Tizen SDK z platformy Bada.

Podpora 64bitových aplikací.

Dne 16. září 2015 byla vydána verze Tizen 3.0 Milestones Source Code Release. Přináší nativní 64bitovou podporu, využívá jádro Linuxu verze 4.0, novou bezpečnostní architekturu, X.org je nahrazen Waylandem, WebKit2 je nahrazen prohlížečem na základě Chromium-EFL (open source verze Chrome) a mnoho dalších změn.  S majoritní verzí Tizen 3.0, 20. května 2017, přišla přímá podpora 64bitových aplikací, umožňující využití větší velikosti operační paměti, ale také poskytující možnost bezpečnostního a výkonnostního zlepšení. S touto verzí mělo přijít větší množství dalších zlepšení. První smartfon s tímto systémem byl očekáván v 1. kvartálu 2017.

Tizen IVI (In Vehicle Infotainment).

Firma Samsung také plánuje použití systému Tizen v informačních systémech automobilů. V této souvislosti je Tizen IVI 3.0 RC kompatibilní se standardem GENIVI 7.

Nasazení Tizen OS.

V říjnu 2013 byl Samsungem uveden první produkt založený na systému Tizen: chytrý fotoaparát NX300M. Mezi další produkty využívající systém Tizen patří např. chytré hodinky "Samsung Gear 2".  Září 2014: Samsung posílil vývoj systému Tizen o dalších 500 vývojářů.  Dne 1. ledna 2015 Samsung oznámil, že v roce 2015 budou všechny jeho chytré televize založeny na systému Tizen.  Dne 14. ledna 2015 Samsung oznámil příchod svého prvního smartphonu se systémem Tizen.  Prvního smartphonu se systémem Tizen se v Indii za měsíc prodalo sto tisíc kusů.  Dne 28. dubna 2016 Samsung ohlásil, že Tizen 3.0 bude uveden v září 2016, jako konkurent dosavadních systémů pro smartfony, jako jsou Android a iOS. Tento systém má přinést vícero technických novinek, jako je například nativní podpora 64bitových procesorů, výkonnější grafické rozhraní Vulkan, Bluetooth 4.2, ovládání hlasem, rozpoznávání tváří a antivirový framework pro kontrolu aplikací a obsahu. Grafický subsystém je v operačním systému Tizen 3.0 o 30 procent rychlejší než ve starším operačním systému Tizen 2.4.  Dne 23. srpna 2016 uvedl Samsung smartphon Samsung Z2 se dvěma fotoaparáty, čtyřmi procesorovými jádry, 1 GiB RAM, 8 GiB interní paměti, 4G LTE konektivitou a systémem Tizen 2.4 na indický trh.  Dne 25. ledna 2017 vyšla zpráva o nadcházejícím vypuštění prvního smartphone s 64-bitovým systémem Tizen 3.0 ve vícero zemích. Datum vydání bylo stanoven na březen 2017, na který připadá výročí 32 let mobilních telefonů Samsung.  Dne 15. května 2017 vyšla zpráva o vypuštění modelu Samsung Z4, který bude disponovat 64-bitovým operačním systémem Tizen 3.0 a dvěma fotoaparáty, předním a zadním, oba s rozlišením 5 megapixelů. Dále má být vybaven čtyřjádrovým procesorem a 1GB operační paměti. Jeho cena má vejít do výše 100$ a objeví se na vybraných trzích.  Dne 15. června 2017 byl Samsung Z4 uveden. Kromě Tizenu 3.0 s digitální asistentkou S-Voice disponuje čtyřjádrovým procesorem na 1,5GHz, 1GiB operační paměti (RAM) a 8GB interní paměti flash, rozšiřitelné až na 128GB, předním a navíc i zadním fotoaparátem, který je vhodný pro selfie, oba 5 megapixelů, oba s blesky. V závislosti na konfiguraci je možno osadit až dvě mikro SIM karty. Umožňuje také využívat služby GPS i GLONASS. Dále má WiFi, Bluetooth, přijímač FM rádia.  Firma Samsung připravuje televizní verzi (Tizen TV) virtuálního asistenta Bixby.

Tizen ([ˈtaizen]) je operační systém založený na linuxovém jádře a softwarové knihovně GNU C Library. Je zaměřen na vestavěné systémy, včetně smartphonů, tabletů, automobilových (IVI) zařízení, chytrých televizí, fotoaparátů a laptopů. Jeho licenční model zahrnuje software, který používá různé licence (které mohou být nekompatibilní s Open Source definicí) a proprietární vývojový kit (SDK). To má zajistit hladké fungování Tizenu na různých platformách a zařízeních.  Projekt Tizen je provozován Linux Foundation a spravován Technical Steering Group (TSG), v níž jsou zástupci Samsungu, Intelu a dalších.  Kromě toho existuje i asociace Tizen "(Tizen Association)", která sdružuje telekomunikační operátory a výrobce elektroniky jako Fujitsu, Huawei, Intel, KT Corporation, NEC Casio Mobile Communications, NTT DoCoMo, Orange S.A., Panasonic Mobile Communications, Samsung, SK Telecom, Sprint Corporation a Vodafone.

Tizen () is a Linux-based mobile operating system backed by the Linux Foundation but developed and used primarily by Samsung Electronics.  The project was originally conceived as an HTML5-based platform for mobile devices to succeed MeeGo. Samsung merged its previous Linux-based OS effort, Bada, into Tizen, and has since used it primarily on platforms such as wearable devices and smart TVs.  Much of Tizen is open source software, although the software development kit contains proprietary components owned by Samsung, and portions of the OS are licensed under the Flora License, a derivative of the Apache License 2.0 that grants a patent license only to "Tizen certified platforms".


Historie.

Jak jeho název vypovídá, byl vyšlechtěn v Maďarsku, a to jako lovecký pes – ohař. Stalo se tak asi ve 14. století, kdy se o tomto plemeni objevily první zmínky. Podle jiných zdrojů jim podobní psi existovali ve střední Evropě již ve středověku a byli používáni především pro lov.  Vyšlechtěn byl neúmyslně, nevedou se tedy žádné záznamy o tomto šlechtění. Pochází od východoevropských honičů, přivezených do Karpatské kotliny kočujícími kmeny Maďarů v 9. století, kteří se později křížili s místními psy – tak vznikl maďarský ohař krátkosrstý.  Moderní chov s vedením záznamů začal v roce 1920, a díky němu byl v roce 1936 maďarský krátkosrstý ohař uznán FCI jako samostatné plemeno.  Ve 30. letech 20. století byl zkřížením s německým drátosrstým ohařem získán maďarský ohař drátosrstý.  2014: V České republice se vyskytuje velmi hojně, mnohem více než maďarský ohař drátosrstý. Oblíbený je ale po celém světě, i v USA a Kanadě. K původnímu využití – k lovu – se stále používá, avšak uvidíme ho i jako společníka.

Vzhled.

Maďarský ohař krátkosrstý je středně velký a elegantní pes noblesního vzhledu, s krátkou srstí. Je jemné konstrukce – má totiž velmi lehkou kostru, ale zároveň dobře osvalené tělo. Srst neizoluje proti zimě i vodě, protože nemá tzv. podsadu, proto se toto plemeno nepřizpůsobí každému počasí. Hlava je suchá, vznešená a dobře proporcionální. Lebka je široká a klenutá. Stop dobře viditelný, ale ne výrazný. Oči má středně velké, oválnějšího tvaru, s inteligentním a živým výrazem. Uši jsou středně vysoko posazené, obrácené spíše směrem dozadu, svěšené, jejich délka tvoří 3/4 délky jeho hlavy.  Krk má středně dlouhý, dobře osvalený a mírně klenutý, bez laloku a bez límce.  Hřbet je pevný, dobře osvalený a rovný, také široký. Ocas má posazené nízko, u kořene je silný, směrem ke konci se zužuje. Většinou se kupíruje.  Přední končetiny má při pohledu zpředu rovné a paralelní, při pohledu ze strany jsou vertikální, silně svalnaté a dobrých kostí. Zadní končetiny jsou rovné a paralelní. Tlapky má oválné.

Povaha.

Je to veselý, přátelský a temperamentní pes, který je ale i velmi bystrý a inteligentní. Svému pánovi je velmi věrný a miluje celou svoji rodinu, kterou také chrání. Má méně vyvinuté lovecké pudy než maďarský ohař drátosrstý. Jeho výjimečná vůle a ochota držet se svým pánem kontakt během jejich společné práce, je jednou z jeho vrozených vlastností. Je přítulný, veselý a odolný, není ani plachý, ani agresivní, má velmi vyrovnanou povahu. K cizím se chová odtažitě, ale ne agresivně. Při ohrožení ale útočí. S ostatními zvířaty vychází povětšinou velmi dobře a není těžké ho seznámit s jinými psy. S dětmi vychází vcelku dobře, respektuje je, ale některé dětské hry mu můžou být nepříjemné…

Péče.

Srst nepotřebuje žádnou speciální péči, pokud zrovna nelíná, stačí 1× za týden vyčesat, v době línání česat každý den a je velmi vhodné podávat lososový nebo olivový olej. Časté mytí srsti šamponem jí tolik nevadí, ale nedoporučuje se.  Na pohyb je toto plemeno velmi náročné – nespokojí se s jednu procházkou denně! Baví ho veškerý pohyb – plavání, aportování, běh u kola, túry… Psovod by mu měl tento pohyb zajistit, jinak bude mít sklony k agresivitě a nervozitě, která je u jedinců tohoto plemene nežádoucí.  Do drápků ani uší se nemusí příliš zasahovat. Občasné zastřižení (1× za rok) může provést veterinář při prohlídce.

Maďarský ohař krátkosrstý () je blízkým příbuzným maďarského ohaře drátosrstého. Přezdívá se mu také „krátkosrstý maďar“ nebo jen „maďarský ohař“, což je vlastně nesprávně, protože je to označení pro více typů psů. Je to všestranně využitelný a bystrý pes.

The Vizsla () is a dog breed from Hungary and belongs to the FCI group 7 (Pointer group). The Hungarian or Magyar Vizsla are sporting dogs and loyal companions. The Vizsla's medium size is one of the breed's most appealing characteristics. As a hunter of fowl and upland game, the Vizsla has held a prominent position among sporting dogs – that of household companion and family dog.  The Vizsla is a natural hunter endowed with an excellent nose and outstanding trainability. It was bred to work in fields, forests or bodies of water. Although they are lively, gentle-mannered, demonstrably affectionate and sensitive, they are also fearless and possess a well-developed protective instinct.


Rozšíření.

Jako většina těchto rostlin pochází z oblastí okolo Středozemního moře, za druhé místo původu je udávána oblast Tibetu v Číně. V současnosti je kedluben nejvíce rozšířen ve střední a západní Evropě, kam přišel s expanzí Římské říše. Ve vzhledově odlišné podobě se pěstuje i na severu indického subkontinentu a v Japonsku.

Popis.

Kedluben je dvouletá rostlina, vysoká okolo 20 až 50 cm, která v prvém roce vytváří typickou nadzemní stonkovou hlízu (bulvu) 10 až 15 cm velkou. Ta vzniká zkrácením a sekundárním ztluštěním nevětveného stonku, bočním růstem meristémového pletiva u vegetačního vrcholu. Z hlízy vyrůstající dlouze řapíkaté listy s podlouhlými, elipsovitými až okrouhlými čepelemi, které jsou po obvodě zkadeřené a vroubkované, bývají téměř dvakrát delší než řapík. Hlíza bývá kulovitá, elipsoidní nebo svrchu zploštělá, na povrchu může mít barvu šedozelenou až žlutozelenou nebo fialovou, shodně bývají zbarveny i listy. Uvnitř hlízy je šťavnatá dužina bílé barvy. Kořenový systém je nehluboce rozvětvený.  Druhým rokem vyrůstá stonek (košťál) nesoucí na vrcholu mnohokvěté hroznovité květenství se čtyřčetnými oboupohlavnými žlutými květy. Podlouhle kopinaté kališní lístky jsou přitisknuté ke žlutým korunním, které jsou na vrcholu plytce vykrojené a vespod mají dlouhý nehtík. Plodem je šikmo odstávající válcovitá dvoupouzdrá šešule s výraznými žilkami a zobáčkem, obsahuje černá kulovitá semena.  Kedluben má občasnou tendenci k přechodu z dvouleté na jednoletou rostlinu, např. při delším poklesu teplot k 0 °C ve stádiu tří pravých lístků. Tehdy nedojde k vytvoření hlízy a rostlina vybíhá do květu.

Význam.

Kedluben je jedna z nejrozšířenějších košťálových zelenin, průměrná roční spotřeba v České republice činí asi 2,5 kg na osobu. Konzumují se nejčastěji lehce stravitelné hlízy (syrové, vařené, smažené) nebo listy (obvykle vařené), které mají násobně více vitamínu C a vápníku než hlízy.  Rostlina je také nezanedbatelným zdrojem sodíku, draslíku, hořčíku, vápníku, manganu, železa i fosforu, včetně vitamínů skupiny B a kyseliny nikotinové, pantotenové a listové. Obsahuje také hodně vlákniny, její rozpustná forma mírně snižuje hladinu cholesterolu a nerozpustná se podílí na průchodnosti střev. Kedluben má málo kalorií a v poslední době se objevují i jeho potenciální účinky proti rakovině tlustého střeva.

Pěstování.

Ideální půda pro jeho pěstování je hlinitá až hlinitopísčitá s dostatkem humusu a minerálních látek. Díky rychlému vývoji a slabým kořenům je rostlině nutno zajistit přiměřený dostatek vláhy; při suchu často bulvy dřevnatí a při nadměrném vlhku praskají.  Kedlubny se obvykle pěstují z předpěstované sadby. Jsou odrůdy vhodné k rychlení ve skleníku a dále rané, polorané a pozdní určené pro pěstování na záhoně. Odrůdy k rychlení mají vegetační dobu 60 až 80 dnů, u raných je 70 až 90 dnů a pozdních až 150 dnů.  Hlavní dělení je na odrůdy bílé (větší) a modré (ranější a odolnější proti praskání). Specifickou českou bílou pozdní odrůdou je 'Gigant' s bulvami 3 až 4 kg těžkými, které nepraskají, nedřevnatí a dobře se skladují. Nejdůležitější vlastnosti, na které jsou kedlubny šlechtěny, je rychlost růstu, nízká tendence hlíz k dřevnatění i praskání a slabý sklon k vybíhání do květu, zanedbatelná není ani odolnost proti půdním chorobám, např. nádorovitosti košťálovin. Mezi hlavní živočišné škůdce patří housenky běláska zelného.

Kedluben nebo kedlubna ("Brassica oleracea" var. "gongylodes"), někdy nesprávně nazývána jen brukev, je vyšlechtěnou varietou druhu brukev zelná a řadí se mezi nejžádanější košťálové zeleniny, její původní forma se ve volné přírodě nevyskytuje.

Kohlrabi (from the German for cabbage turnip; "Brassica oleracea" Gongylodes Group), also called German turnip, is a biennial vegetable, a low, stout cultivar of wild cabbage. It is the same species as cabbage, broccoli, cauliflower, kale, Brussels sprouts, collard greens, Savoy cabbage, and gai lan.  It can be eaten raw or cooked. Edible preparations are made with both the stem and the leaves. Despite its common names, it is not the same species as turnip.


Historie.

Dějiny ostrova souvisí s dějinami blízké Kréty. V zálivu Mirabello, v nemž ostrov leží, zřídili nejprve pevnost Benátčané, do jejichž vlastnictví ostrov přešel ve 13. století. Byla považována za nedobytnou, zajímavostí však je, že stavba pevnosti stojící dnes na ostrově se datuje až k roku 1579. Je tedy možné, že pevnost existovala již dříve a Benátčanům poskytovala dostatečnou ochranu. Mýtus o nedobytnosti vyvrátili až roku 1645 Turci, kteří po obležení Kréty ostrov nakonec dobyli i s blízkou Spinalongou. Dobytí ostrova jim však trvalo celkem neuvěřitelných 70 let. V opuštěné pevnosti si turecké obyvatelstvo zřídilo své příbytky a obživou jim bylo pašování. O výnosu černého trhu dokládá také enormní nárůst obyvatel ostrova až do roku 1898, kdy se ostrov opět dostal pod krétskou správu.  Většina z téměř tisícovky muslimských rodin se odmítala z ostrova stěhovat. Odpor byl ukončen až roku 1903, kdy krétská vláda rozhodla, že bude na ostrově zřízeno leprosárium. Důvodem byla výhodná poloha ostrova (izolovaný, ale dobrá poloha pro zásobování) i snaha o vyhoštění rodilých Turků.  Podmínky pro nemocné na ostrově ovšem byly tristní. První dodávka 400 malomocných, které většinou násilím odtrhli od rodin a dopravili na ostrov, si nebyla schopná najít obydlí v domech, které byly opuštěny po tureckém vysídlení, a živořila. Podmínky se zlepšily až s transportem další várky nemocných z řecké pevniny. Jednalo se většinou o vzdělanější nemocné a ti se již byli schopni o sebe postarat. Problémy se zásobováním i tak přetrvávaly - chyběl zejména lékařský personál a voda, která se musela dovážet. Nemocní na ostrově obnovili záchytný systém pro udržení vody po Benátčanech i tureckou prádelnu. Dokonce zřídili i kamenolom k těžbě materiálu na opravu domů.  Smrt byla na ostrově bohužel na denním pořádku. Jediným východiskem, jak pomoci nemocným, byly amputace, proto nebylo výjimkou naleznout nemocného bez končetin. Po příchodu vzdělanější vrstvy na ostrov sice dostávali obyvatelé od řecké vlády nízký důchod, ten však často šetřili až na pohřeb. Pohřbívalo se buď do společné betonové jámy, nebo do malých hrobů. Tento způsob pohřbívání pro majetnější by ovšem zaplnil hroby celou plochu ostrova, proto po čtyřech letech byly pohřbení přeneseni také do pohřební jámy. Na ostrově postupně vznikla komunita, která i přes odpor řecké vlády zajistila například pravidelné mše pravoslavné církve či dokonce svatební obřady. Ze sňatků se zrodilo několik dětí, které byly ovšem matkám ihned po porodu odebírány a umístili je do speciálního domova pro sirotky v Athénách. Pokud neonemocněli leprou až do věku 18 let, mohli se začlenit do řecké společnosti.  Podmínky na ostrově byly zlepšeny od roku 1932, kdy byl novým guvernérem jmenován dr. Grammatikakis. Zajistil stavbu nové nemocnice, dopravu elektrického generátoru na ostrov a postupně byly umožněny i návštěvy nemocných jejich rodinami. Z ostrova se ovšem nikdo z nemocných nemohl dostat, jedna manželka nemocného dokonce sebrala jeho injekční stříkačku a po použití po čase opravdu onemocněla leprou. Dostala se tedy za svým manželem na Spinalongu natrvalo. Byly vydávány ostrovní noviny, zřízeno kino, divadlo,a dokonce i tančírna v jedné z taveren.  Druhá světová válka v podstatě ostrov minula. Němečtí vojáci se ostrovu zdaleka vyhýbali a kontrolovali jen, aby nemocní ostrov neopouštěli. Kromě jediného incidentu, při němž byl zastřelen muž, tak boje žádné jiné oběti nepřinesly.  Roku 1954 padlo usnesení řecké vlády, že má být poslední evropské leprosárium zrušeno a nemocní mají být přemístěni do nemocnic. Rozhodnutí narazilo na odpor většiny obyvatel ostrova. Posledních třicet jich ostrov opustilo o tři roky později, některým z nich se díky modernějším metodám léčby podařilo uzdravit a zapojit se do normálního života.  Dnes slouží ostrov jako turistická atrakce a je hojně navštěvován turisty z blízké Kréty.

Etymologie.

Název ostrovu dali Benátčané a v překladu znamená "dlouhý trn".

Spinalonga je malý ostrov poblíž Kréty v Egejském moři. V minulosti ostrov sloužil jako leprosárium, které bylo zrušeno jako poslední oficiální v Evropě.

Spinalonga () is an island located in the Gulf of Elounda in north-eastern Crete, in Lasithi, next to the town of Plaka. The island is further assigned to the area of Kalydon. It is near the Spinalonga peninsula ("large Spinalonga") – which often causes confusion as the same name is used for both. The official Greek name of the island today is Kalydon.  During Venetian rule, salt was harvested from salt pans around the island. The island has also been used as a leper colony. Spinalonga has appeared in novels, television series, and a short film.


Hráčská kariéra.

Finsko.

Mezi lety 1995 a 1998 hrál v juniorském týmu IFK Helsinky a za stejný klub odehrál v sezóně 1997/1998 svůj první profesionální zápas. Celkově odehrál osm zápasů a vstřelil v nich svůj první gól. V sezóně 1998/1999 cestoval mezi juniorským a seniorským týmem IFK a následně byl poslán na celou sezónu do Espoo Blues.  Ačkoli jej v roce 1999 draftoval ve třetím kole jako celkově sedmdesátého hráče tým Florida Panthers do NHL, zůstal ve Finsku a sezónu 1999/2000 odehrál v dresu Kärpätu Oulu, který v té době soutěžil ve finské druhé lize. Se stejným týmem v následující sezóně postoupil do nejvyšší finské ligy. V sezóně 2000/2001 nastřílel 28 gólů a stal se tak druhým nejlepším střelcem týmu Kärpat Oulu.

NHL.

V sezóně 2001/2002 opustil Hagman Finsko, aby hájil barvy týmu Florida Panthers. Ve své první sezóně v NHL odehrál 78 zápasů, nastřílel 10 gólů a celkově nasbíral 28 bodů. V březnu 2002 byl jmenován nováčkem měsíce a přestože v sezóně 2002/2003 nasbíral pouze 23 bodů, hrál v týmu mladých hvězd v NHL All-Star Game roku 2003.  Za sezónu 2003/2004 v NHL nasbíral rovněž 23 bodů a na sezónu 2004/2005 odešel z důvodu přestávky NHL do švýcarského HC Davos. Zde odehrál 44 zápasů a získal 40 bodů a pomohl svému týmu k zisku mistrovského titulu. Sezónu 2005/2006 začal opět v NHL v týmu Florida Panthers, ale po 30 zápasech byl vyměněn do týmu Dallas Stars za právo výběru v sedmém kole draftu.  Svůj stý bod v NHL získal v zápase proti Vancouver Canucks 23. října 2006. Ve své nejlepší sezóně 2007/2008 nastřílel celkem 27 gólů a nasbíral 41 bodů. Pomohl Dallasu osmi vítěznými góly a 28. ledna 2008 v zápase proti Chicago Blackhawks nastřílel svůj první hattrick. V této sezóně také podepsal čtyřletý kontrakt za 12 miliónů dolarů s Toronto Maple Leafs.  Na cestě ke své druhé dvacetigólové sezóně 2008/2009 dosáhl mnoha úspěchů. 17. listopadu 2008 hrál proti Boston Bruins svůj pětistý zápas v NHL, 22. února 2009 proti New York Rangers získal svůj dvoustý bod a 28. března vstřelil Bostonskému týmu svůj stý gól. Většinu sezóny 2009/2010 strávil v Torontu, a se dvaceti góly byl nejproduktivnějším střelcem týmu, avšak 31. ledna 2010 se stál součástí velké výměny. Toronto jej spolu s Jamalem Mayersem, Mattem Stajanem a Ianem Whitem vyměnilo za Diona Phaneufa, Fredrika Sjöstörma a Keitha Aulieho do týmu Calgary Flames. Hagman dokončil sezónu s 25 góly a celkovými 44 body rozdělenými mezi Toronto a Calgary.  V prvních čtrnácti zápasech (z nichž ještě šest strávil na střídačce) sezóny 2011/2012 vstřelil pouze jeden gól a získal tři asistence. Následně byl vyřazen z týmu a 11. listopadu přesunut do týmu Abbotsford Heat z nižší americké soutěže a Flames jej nabídli jako volného hráče k prodeji za polovinu platu. 14. listopadu 2011 byl přesunut do týmu Anaheim Ducks s podmínkou, že Flames doplatí zbylou polovinu platu po celou dobu smlouvy. Pro následující sezónu se vrátil do Evropy, kde podepsal smlouvu s ruským týmem Lokomotiv Jaroslavl z KHL.  Za sezónu v Jaroslavli odehrál 49 zápasů, ve kterých si připsal 12 gólů a 8 asistencí. V dalších šesti zápasech playoff zůstal bez bodu.  V červenci 2013 jej na jednu sezónu angažoval Ässät Pori z nejvyšší finské ligy.

Reprezentace.

Hagman poprvé reprezentoval Finsko na Mistrovství světa juniorů v roce 1998, které se odehrávalo v Helsinkách. Finové, přes všechna očekávání, turnaj vyhráli. Na tomto mistrovství vstřelil Hagman vítězný gól v prodloužení proti Rusku a následně popsal vítězství na domácím turnaji jako jeden z největších milníků své kariéry. V roce 1999 se také zúčastnil juniorského mistrovství světa, zde však finský tým úspěch nezopakoval a skončil na pátém místě.  Zranění Ville Peltonena krátce před Olympijskými hrami v roce 2002, otevřelo Hagmanovi dveře k možnosti poprvé reprezentovat svou zemi na seniorském turnaji. Ve čtyřech zápasech ve finském dresu vstřelil jeden gól. Později, na jaře roku 2002, odehrál první ze svých čtyř po sobě jdoucích Mistrovství světa. Na světovém poháru 2004 byl součástí týmu, který skončil na druhém místě, on sám vstřelil za celý turnaj jednu branku v pěti zápasech.  Druhá Hagmanova účast na Olympijádě se odehrála v Turíně roku 2006. V osmi odehraných utkáních získal pouze jednu asistenci, nicméně byl součástí silné týmové obrany, která v sedmi zápasech dostala pouze pět gólů. Tažení finského týmu na těchto hrách skončilo až prohraným finálovým zápasem. Tento zápas skončil 3:2 a Finové tak získali stříbrnou medaili. Pro Hagmana byl tento výsledek zklamáním zvláště proto, že tým podlehl svému odvěkému hokejovému rivalovi ze Švédska.  Po drtivé porážce 6:1 od hokejistů USA na Olympijádě ve Vancouveru v roce 2010, následoval zápas o třetí místo s týmem Slovenska. Slováci měli na začátku třetí třetiny jasně nakročeno k zisku bronzových medailí. Hagman však svým gólem na začátku poslední třetiny odstartoval finskou kanonádu a pomohl otočit zápas z 3:1 na konečných 3:5 a získal tak svou druhou olympijskou medaili.

Osobní život.

Hagmanův otec Matti byl prvním finským hráčem v NHL, a společně se také stali první finskou dvojicí otec a syn, kteří oba hráli v NHL. Jeho strýc je Kai Haaskivi, bývalý profesionální fotbalista a člen národního týmu.  Na jaře 2005 oznámil své zasnoubení s Pirrittou Hanulou s vicemiss Finska 2003. 8. července 2006 byli oddáni v Helsinkách, v únoru 2007 se jim narodil syn Lukas a v září 2009 dcera Lila.

Niklas Hagman (* 5. prosince 1979, Espoo, Finsko) je finský profesionální lední hokejista hrající v současnosti za tým HC Fribourg-Gottéron ve Švýcarské hokejové lize. V roce 1999 jej ve třetím kole jako celkově 70. hráče draftoval tým NHL Florida Panthers. Svůj první zápas v NHL odehrál v roce 2001. Dále hrál za týmy NHL Dallas Stars, Toronto Maple Leafs, Calgary Flames a Anaheim Ducks, v KHL za tým Lokomotiv Jaroslavl, ve finské lize za IFK Helsinky, Espoo Blues a Kärpät Oulu a ve švýcarské lize za HC Davos.  Hagman také reprezentoval Finsko na dvou Olympijádách, V roce 2006 získal stříbrnou a v roce 2010 bronzovou medaili. Byl také součástí finského týmu, který hrál finále Světového poháru v roce 2004. Finsko reprezentoval na pěti seniorských a dvou juniorských světových šampionátech. Z juniorského mistrovství světa v roce 1998 má zlatou medaili.

Niklas Hagman (born December 5, 1979) is a Finnish former professional ice hockey forward. He was a third round pick of the Florida Panthers, 70th overall, at the 1999 NHL Entry Draft and made his National Hockey League (NHL) debut with Florida in 2001. He has also played for the Dallas Stars, Toronto Maple Leafs, Calgary Flames and Anaheim Ducks in the NHL, Lokomotiv Yaroslavl in the KHL, HIFK, Espoo Blues and Kärpät in the SM-liiga and HC Davos in the Swiss National League A.  An accomplished international player, Hagman has represented Finland at three Winter Olympic Games, winning a silver medal in 2006 and bronze at 2010. He played on the Finnish team that reached the final of the 2004 World Cup of Hockey, has appeared in five World Championships and twice played at the World Junior Championships, winning a gold medal in 1998.


Výskyt.

Druh je rozšířen (vyjma nejsevernějších oblastí) v celé pevninské Evropě. Jeho výskyt dále mozaikovitě pokračuje v asijském mírném podnebném pásu až po Japonsko. V české krajině je všeobecně rozšířen a není považován za ohrožený, nejčastěji jej lze spatřit v pahorkatinách a podhůřích. Jeho slabý lokální výskyt může být zapříčiněn nadměrnou chemizaci polí, přeměnou různorodého porostu na velkých plochách v monokulturu nebo zalesňováním nevýnosných luk.  Dospělí motýli nežijí v koloniích, jednotlivě si hledají partnery i rostliny s nektarem nebo vhodné ke kladení vajíček. Žijí na otevřených biotopech jako jsou louky, břehy řek nebo okraje světlých lesů, milují vlhká a prosluněná místa. Otevřená populační struktura a vysoká rozptýlenost samiček dovoluje osídlovat i území pozměněná lidskou činností na kterých nacházejí dostatek vhodné flory k obživě i rozmnožování.

Vzhled.

Denní motýl který je popisován jako středně velký, rozpětí jeho křídel je od 35 do 50 mm. Ze všech bělásků má nejzřetelnější pohlavní dichroismus, na koncích bílých předních křídel samečci mají výrazné oranžové skvrny, u samiček jsou tyto skvrny nenápadné v různých odstínech šedi. U obou pohlaví jsou na zadních křídlech horní strany bílé a spodní strany jsou posety zelenavě žlutými a šedými skvrnkami poskytují sedícímu motýlu dobré maskování.

Životní cyklus.

Tento druh má pouze jedinou generaci za rok. V závislosti na nadmořské výšce se první dospělci líhnou z kukel od dubna do června. O něco dříve obvykle vylétají samečci, s malým opožděním a na rozptýleném prostoru samičky. Protože se samičky páří jen jednou v životě, jsou ihned po vylíhnutí aktivně vyhledávány pářeni chtivými samečky. Dospělci žijí nejdéle šest týdnů.  Po oplodnění samičky hledávají po širokém okolí vhodné rostliny pro nakladení vajíček která kladou jednotlivě blízko květů nebo přímo do nich. Vajíčka jsou oranžová a upozorňují ostatní že je "rostlina obsazena", tak se zabrání pozdějšímu kanibalismu housenek.  Housenky běláska řeřichového jsou modrozelené nebo šedozelené s bílým pruhem po bocích a jsou poseté jemnými černými skvrnkami, jejich vývoj je velmi rychlý. Živí se květy i semeny, přibližně do konce července dorůstají do velikosti 3 cm a pak se kuklí do nahoře zašpičatělé kukly přilepené k rostlině. V té přečkají do jara následujícího roku, v případě nepříznivých podmínek se mohou ojediněle vylíhnou až napřesrok.

Význam.

Protože se housenky živí na planě rostoucích rostlinách které bývají považované za plevelné, nejsou bělásci řeřichoví považování za škůdce. Mezi nejčastější spásané patří druhy z čeledě brukvovitých česnáček lékařský a řeřišnice luční, k dalším pak rostlinné druhy např. hořčice polní, huseník lysý, kokoška pastuší tobolka i penízek rolní.

Bělásek řeřichový ("Anthocharis cardamines") je jediný druh motýla rodu "Anthocharis", který žije v České republice. V čeledi běláskovitých náleží do podčeledě bělásků (Pierinae).

Anthocharis cardamines, the orange tip, is a butterfly in the family Pieridae, which contains 1100 species of butterfly. "A. cardamines" is mainly found throughout Europe and temperate Asia (Palearctic) The males feature wings with a signature orange pigmentation, which is the origin of "A. cardamines"' common name.  Males and females of this species occupy different habitats: males mostly frequent the edges of forests whereas females frequent meadows. "A. cardamines" feeds on most plants found within its habitat but the females selectively oviposit on young inflorescence of crucifers.  Mating is usually controlled by females as virgin females found in flight are always pursued by males immediately. Females can signal different meanings to the approaching males by using their abdomen. There is evidence that mated females have an anti-aphrodisiac and that their usage of the abdomen has a closely related function in presenting these pheromones to males.  This species has been affected by changing temperatures, and its first appearance has shifted forward 17.3 days in the Spring.


Výskyt.

Druh pochází z míst na hranicích Indie s Čínou odkud se v minulosti rozšířil téměř na celý indický subkontinent, do Střední i Malé Asie, Japonska i Afriky. V Evropě se v současnosti pěstuje jen řídce na jihozápadě, zato v Asii je hojně rozšířenou plodinou. Pěstuje se také v Americe a jako plevelná rostlina se rozšířila téměř po celé zeměkouli včetně Austrálie a Oceánie.  Je přizpůsobivá ke kvalitě půdy a dobře se ji daří v oblastech s vyššími denními teplotami. Po vyklíčení potřebuje mladá rostlinka dostatek vody, později roste i za poměrného sucha, svým dlouhým kořenem dokáže získat vláhu z velké hloubky.

Popis.

Jednoletka s přímou lodyhou která dorůstá do výše 50 až 150 cm a roste z kořene sahajícího do hloubky až 1 m. Na bázi dřevnatějící lodyha se v horní třetině dělí do dlouhých větví a ve spodní části bývá řídce porostlá štětinatými chlupy. Její bazální i spodní lodyžní listy, 20 × 8 cm velké, jsou lyrovitě peřenodílné s jedním až třemi páry segmentů a se široce vejčitým segmentem koncovým. Vejčité čepele se na bázi se zužují do dlouhého řapíku, po obvodě jsou nepravidelně zubaté a na spodní straně bývají řídce chlupaté. Horní listy lodyhy jsou celistvé, obkopinaté až čárkovité, mají krátký řapík nebo jsou přisedlé, směrem vzhůru se zmenšují a přecházejí v listeny květenství. Variabilita tvarů bazálních i lodyžních listů je u tohoto druhu velmi silná a proto bývá u brukve sítinovité popisováno množství nižších taxonů.  Čtyřčetné oboupohlavné květy na stopkách mají podlouhlé kališní lístky o délce 4 až 6 mm. Vejčité až obvejčité žluté korunní lístky, 8 až 11 mm dlouhé, mají asi 4 mm velký nehtík a na vrcholu jsou obvykle okrouhlé nebo mají plytký zářez. Šest čtyřmocných tyčinek dlouhých 4 až 7 mm nese podlouhlé prašníky. Květy bývají ze dvou třetin opyleny samosprašně (lepkavý pyl je těžký a na velkou vzdálenost nedoletí) a zbytek je opylován létajícím hmyzem kterému rostlina poskytuje hodně pylu i nektaru.  Plody jsou 3 až 6 cm dlouhé a 3 až 4 mm široké, válcovité nebo mírně čtyřhranné, dvoudílné šešule s kuželovitým bezsemenným vrcholem. Obsahují tmavá až světle hnědá semena mající 1 až 2 mm v průměru.

Význam.

Semena brukve sítinovité obsahují 30 až 40 % oleje se silnou hořčičnou silicí který se obvykle používá při výrobě "ostřejších" hořčic; pro snadnější pěstování vytlačuje tento druh původně užívanou brukev černou. V Indii je vylisovaný olej hlavním potravinářským olejem a používá se také v kosmetice a pro výrobu průmyslových maziv.  V asijských a afrických oblastech jsou tradičně pěstovány odrůdy brukve sítinovité s měkkými lodyhami a velkými listy s dužnatými řapíky, ty se sklízejí postupně a jedí jako syrová, vařená, smažená či konzervovaná zelenina bohatá na vitamín C a další minerální látky, nově se tyto způsoby konzumace šíří i v Severní Americe.  V evropských podmínkách se brukev sítinovitá používá ve dvou typech, jeden je tmavosemenný (nesprávně černá hořčice) a druhý žlutosemenný. Tmavosemenný má pravidelná hnědá semena s typickým síťováním na povrchu a přidává se při výrobě kremžské hořčice. Žlutosemenný má drobná, sytě žluté semena s vyšším obsahem silice a přidává se při výrobě orientálních hořčic.  Důležitou vlastností rostliny je schopnost odstraňovat tzv. fytoextrakcí toxické kovy z půdy. Jedná se o schopnost vytahovat z půdy a ve vysoké koncentraci zabudovávat ve svém pletivu kontaminanty Pb, Cd, Ni, Zn, Cu, Cr, Co, Hg i některé radionuklidy. Po dozrání se tyto rostliny sklidí a spálí nebo chemicky zpracují.

Brukev sítinovitá ("Brassica juncea") je jednoletá žlutě kvetoucí rostlina, druh ze širokého rodu brukev. Dříve se rostlina pro svá olejnatá semena místně pěstovala i ve Střední Evropě, nyní se zde vyskytuje jen sporadicky jako neofyt, jako plevel občas zavlečený osobní nebo nákladní dopravou.  Tento tetraploidní druh pravděpodobně vznikl hybridizací mezi brukví řepákem ("Brassica rapa") a brukví černou ("Brassica nigra"), jeho ploidie je 2n = 36.

Brassica juncea, commonly brown mustard, Chinese mustard, Indian mustard, leaf mustard, Oriental mustard and vegetable mustard, is a species of mustard plant.


Výskyt.

Druh pocházející z východního Středomoří byl v minulosti zavlečen na celé území Evropy (vyjma nejsevernějších částí) a do Afriky. Druhotně se vyskytuje téměř po celé Asii, v Americe i Austrálii, je považována za rostlinu kosmopolitně rozšířenou. Dříve se brukev černá ve Střední Evropě také pěstovala, v současnosti se zde (až na výjimky) již neseje. V České republice je vyhodnocena jako zdomácnělý archeofyt, v teplejších oblastech se příležitostně vyskytuje jen jako málo škodlivý plevel.  Brukev černá dává přednost dobře osvětleným nebo jen mírně zastíněným místům s vlhkou a výživnou propustnou půdou s dostatkem humusu a dusíku. Nejčastějším místem výskytu jsou mokřady, břehy vodních toků či nádrží a obhospodařovaná vlhká pole. Vyskytuje se také na písčitých půdách a to obvykle při okrajích příkopů okolo cest, stejně jako na smetištích, rumištích či železničních náspech. Vzrůstnost rostliny je pak přímo úměrná dostatku živin.

Popis.

Jednoletka s lodyhou 60 až 150 cm vysokou vyrůstající z tenkého kořene. Lodyha, která je ve spodní části porostlá štětinatými chlupy, se silně rozvětvuje do dlouhých, široce rozevřených prutnatých větví. Na humózních vlhkých půdách může vyrůst i do výše 250 cm.  Přízemní listy jsou dlouze řapíkaté a jejich podlouhlé nebo vejčité čepele bývají průměrně 15 × 5 cm velké. Jsou lyrovitě peřenodílné nebo peřenosečné s jedním až třemi páry bočních segmentů, podstatně větší koncový segment je vejčitý a po obvodě hrubě zubatý. Výše postavené celokrajné, úzce vejčité až kopinaté lodyžní listy jsou přisedlé a směrem k vrcholu se zmenšují.  Po odkvětu prodlužující se hroznovitá květenství jsou vrcholová nebo úžlabní a jsou tvořená světložlutými oboupohlavnými květy na stopkách. Čtyři kopinaté, vodorovně odstávající kališní lístky bývají 5 mm dlouhé. Čtyři světložluté korunní lístky s tmavými žilkami mají dlouhý nehtík, na konci jsou zaoblené a bývají dlouhé asi 9 mm. V květu je šest tyčinek, čtyři delší (5 mm) a dvě kratší (3 mm). Srostlé plodolisty tvoří jediný pestík s bliznou. Kvete od června do srpna, semena dozrávají od července do září. Ve květech je hodně pylu a nektaru, opylování se účastní spíše mouchy a včely než motýli a vosy.  Plody jsou vzpřímeně rostoucí dvoudílné šešule které jsou přitisklé k ose plodenství. Jsou zploštělé, čtyřhranné, až 2 cm dlouhé a 2 mm široké, na vrcholu mají výrazný zploštělý zobáček a jejich chlopně jsou nad semeny vypuklé. Obsahují čtyři až osm 1 mm velkých kulovitých semen s hrubě mřížkovaným osemením červenohnědé až černé barvy. Semena jsou silně štiplavá.

Význam.

Semena mají okolo 40 % hořčičného oleje a obsahující dráždivý allylisothiokyanát, produkt rozkladu sirného glukosinolátu - sinigrinu. Na prášek rozemletá semena se používají k aromatizaci potravin. Tento olej má ale hodně kyseliny erukové a ze zdravotních důvodů jsou v potravinářství v zemích Evropské unie a ve Spojených státech amerických stanoveny maximální limity kyseliny erukové v tucích. Proto se šlechtí odrůdy se sníženým obsahem kyseliny erukové. Na indickém subkontinentu je hořčičný olej nedílnou součásti místních pokrmů, stejně jako semena v různé úpravě (vařená, smažená, pražená).  V minulosti bývala drcená semena brukve černé neodmyslitelnou součásti "ostřejších" hořčic vyráběných v Evropě, v současnosti jsou ale nahrazována semeny brukve sítinovité která je plodnější a snáze se pěstuje i sklízí. V Asii i Africe místní obyvatelé z mladých rostlin hojně konzumují syrové listy nebo vařené lodyhy.  Olej se mimo potravinářství používá také při výrobě kosmetiky nebo se upravuje na průmyslová maziva. Rostliny nejsou pro svou ostrou chuť vhodným krmivem pro býložravce, zkrmují se však vylisované pokrutiny.  Sušená a drcená semena smíchaná s vodou se používají k obkladům proti kašli, zánětům, svalovým bolestem, revmatismu a k prokrvení kůže, dlouhodobě přiložené obklady však vedou k podráždění kůže. Vnitřní užití zvyšuje chuť k jídlu a usnadňuje trávení, ve větších dávkách působí projímavě. Oleje se užívá také k podpoře růstu vlasů nebo bývá obsažen v přípravcích odpuzující psy a kočky.

Externí odkazy.

Brukev černá ("Brassica nigra") je jednoletá, obvykle okolo 1 m vysoká, rozvětvená bylina kvetoucí asi 1 cm velkými, světle žlutými květy. Je jedním z mnoha druhů rodu brukev, je významná hlavně svými ostře chutnajícími semeny.

Brassica nigra, or black mustard, is an annual plant cultivated for its black or dark brown seeds, which are commonly used as a spice. It is native to tropical regions of North Africa, temperate regions of Europe, and parts of Asia.


Život.

Bennett se narodil v Broadstairs, v hrabství Kent. Vyrůstal však během Druhé světová války v Devonu. Jeho matka, Joan Esther, roz. Spink, byla klavíristka. Studovala u Gustava Holsta a zpívala při prvním profesionálním uvedení jeho orchestrální suity "Planety". Otec, Rodney Bennett (1890-1948), byl autor dětských knih a básník.  Bennett byl žákem Leighton Park School v Readingu. Ve studiu pokračoval na Královské hudební akademii. Jeho učiteli byli Howard Ferguson, Lennox Berkeley a Cornelius Cardew. V roce 1955 se zúčastnil letního "Kurzu nové hudby" v Darmstadtu, kde poznal seriální hudbu. Strávil pak dva roky v Paříži jako žák Pierra Bouleze.  V letech 1963–1965 vyučoval na Královské hudební akademii. V roce 1970 odešel do Spojených států a přednášel na "Peabody Institute" v Baltimoru. Vrátil se do Anglie a mezi roky 1994 a 2000 byl vedoucím katedry skladby na Královské akademii.  Bennett vystupoval pravidelně také jako jazzový klavírista se zpěváky jako byli Cleo Laine, Marion Montgomery, Mary Cleere Haran a Claire Martin. V pozdějších letech byl, vedle hudebních aktivit, znám také jako výtvarný umělec, autor koláží.  Richard Rodney Bennett zemřel 24. prosince 2012 v New Yorku a je pohřben na hřbitově Green-wood Cemetery v Brooklynu

Ocenění.

V roce 1975 získal cenu BAFTA za nejlepší hudbu k filmu "Vražda v Orient expresu" a opakovaně byl na ni nominován (v roce 1970 za "Tajný obřad", 1971 za "Postavy v krajině", 1973 za "Lady Caroline Lamb", 1978 za "Equus", 1980 za "Amíky" a 1995 za "Čtyři svatby a jeden pohřeb"). Dále byl třikát nominován na cenu BAFTA v kategorii původní televizní hudby: v roce 1985 za TV film "The Ebony Tower", 1986 za seriál "Tender Is The Night" a 2001 za minisérii "Gormenghast"). Celkem třikrát byl také nominován na Oscara za původní hudbu: v roce 1967 za "Daleko od hlučícího davu", 1971 za "Mikuláše a Alexandru" a 1974 za "Vraždu v Orient expresu". Za dva posledně jmenované byl nominován i na Cenu Grammy a za televizní adaptaci klasické detektivky Agathy Christie "Smysluplná vražda" ("Murder with Mirrors", 1985) také na Cenu Emmy.  Třikrát získal britskou skladatelskou cenu Ivor Novello: v roce 2001 za hudbu k minisérii BBC "Gormenghast", v roce 2004 za klasickou hudbu. Rovněž za své poslední zkomponované dílo "A Colloquy with God" byl nominován na Britskou skladatelskou cenu v kategorii sborové skladby.  V roce 1977 byl jmenován komandérem a v roce 1998 rytířem Řádu britského impéria. Magazín "Gay Times" ho v roce 1995 nominoval jako jednoho z nejvlivnějších gayů v hudbě.

Dílo.

Bennett zkomponoval více než 200 koncertních skladeb a hudbu k 50 filmům a televizním inscenacím. Po 50 let byl rovněž skladatelem a interpretem jazzových písní. Ve svých koncertních skladbách vycházel z techniky evropské avantgardy. Byl silně ovlivněn svým učitelem Piere Boulezem. V posledních letech svého života se postupně vracel k tonální hudbě.

Richard Rodney Bennett (29. března 1936 Broadstairs, Kent, Anglie – 24. prosince 2012 New York) byl anglický hudební skladatel, od roku 1979 žijící v New Yorku, známý zejména z oblasti filmové hudby, ale také autor koncertních děl a jazzový umělec.

Sir Richard Rodney Bennett (29 March 193624 December 2012) was an English composer of film, TV and concert music, and also a jazz pianist and occasional vocalist. He was based in New York City from 1979 until his death there in 2012.


Děj.

Hubert Minel je šestnáctiletý student umělecké školy v Montréalu. Žije se svou rozvedenou matkou Chantal, kterou nesnáší pro její jednání, které se mu zdá manipulativní a egoistické. Chtěl by se osamostatnit, ovšem školu mu platí matka z jeho dědictví po babičce, se kterým on může volně disponovat až bude dospělý. Chtěl by si pronajmout byt, ve kterém by mohl žít spolu se svým spolužákem a přítelem Antoninem, ovšem matka, ač mu to nejprve slíbí, si to posléze rozmyslí. Chantal se jednoho dne náhodou dozví od Antoninovy matky, že jejich synové spolu mají vztah. Při práci na školním projektu si Hubert vymyslí, že jeho matka zemřela, aby s ní nemusel dělat pohovor. Když se to jeho matka dozví, jejich vztah se ještě zhorší. Když uteče z domu, rodiče se společně dohodnou, že pošlou syna do internátní školy. Hubert zde však dlouho nevydrží a ze školy uteče za Antoninem. Matka doma objeví videokameru, na kterou Hubert zaznamenává své pocity k ní. Hubert s matkou se pokusí svůj vztah urovnat.

Ocenění.

Film byl uveden na MFF v Cannes v sekci Quinzaine des réalisateurs a získal zde tři ceny ze čtyř – cenu filmové Konfederace "C.I.C.A.E." (Confédération Internationale des Cinémas d'Art et d'Essai), cenu Společnosti dramatických autorů a skladatelů (Société des auteurs et compositeurs dramatiques) a "Prix Regards Jeune".  Film získal nominaci na cenu "César" v kategorii nejlepší zahraniční film.  Na festivalu québeckých filmů "Jutra" získal film ceny v kategoriích nejlepší film, nejlepší herečka v hlavní roli a nejlepší scénář. Nominaci získal dále v kategoriích nejlepší herec v hlavní roli a nejlepší režie.  Film získal Prix Lumière jako nejlepší francouzskojazyčný film.  Mezinárodní filmový festival v Rotterdamu – cena "MovieSquad".  V roce 2010 byl vybrán, aby reprezentoval kanadskou kinematografii na cenu "Oscar" v kategorii nejlepší zahraniční film, ovšem do užší nominace se nedostal.

Zabil jsem svou matku ("J'ai tué ma mère") je kanadský hraný film z roku 2009, který režíroval Xavier Dolan podle vlastního scénáře a hrál v něm hlavní roli. Ve filmu s biografickými prvky popisuje vztah dospívajícího syna k matce.

I Killed My Mother () is a 2009 Canadian drama film written, directed, produced by and starring Xavier Dolan, in his directorial debut. Loosely autobiographical, it follows the complicated relationship between a young man (Dolan) and his mother (Anne Dorval). The film attracted international press attention when it won three awards from the Director's Fortnight program at the 2009 Cannes Film Festival. After being shown, the film received a standing ovation. It was shown in 12 cinemas in Quebec and 60 in France.


Děj.

Gilbert Grape (Johnny Depp) je mladík, který žije v malém městečku Endora na středozápadě Spojených států amerických se svojí rodinou - mladšími sestrami Amy (Laura Harringtonové) a Ellen (Mary Kate Schellhardt), mentálně zaostalým bratrem Arniem (Leonardo DiCaprio) a matkou Bonnie (Darlene Cates). Jejich otec spáchal před sedmi lety sebevraždu v jejich rodinném domku, a jejich starší bratr Larry kdysi beze slova odešel. Jeho odchod a otcova smrt velmi poznamenala jejich matku, která se z kdysi nejkrásnější dívky v okolí změnila v morbidně obézní, životem unavenou ženu, která už sedm let nevyšla z domu. Grapeovi žijí poklidným životem, nad kterým se ale vznáší chmurný mrak. Doktoři totiž Arniemu při narození dali maximálně deset let života. Nyní je mu sedmnáct a může kdykoliv zemřít. Film se odehrává v době jeho osmnáctých narozenin, které všichni považuji za zázrak. Arnie vyžaduje neustálou péči, což je pro Grapeovy a zejména pro Gilberta velmi náročný úkol. Gilbert je mladík, který pracuje v místní samoobsluze, stará se o domácnost a touží po něčem lepším. Arnieho miluje, ale je pro něj velmi těžké se o něj starat. Má poměr se ženou místního pojišťovacího úředníka paní Carverovou, chce pro svou rodinu lepší dům a přeje si, aby jeho patnáctiletá sestra Ellen konečně dospěla a matka se zvedla od televize a začala cvičit aerobik. Městem projíždí skupina aut s karavany. Jedné dívce s babičkou se porouchá auto, takže jsou nuceny v Endoře zůstat. Dívka, Becky (Juliette Lewis), se v obchodě seznámí s Gilbertem, a začnou se často vídat. Becky chce vidět Gilbertovu matku, ten se za ní ale stydí a nechce Becky vzít domů. Becky je zvláštní dívka. Není typicky hezká, má krátké ježaté vlasy, ale je velmi milá a zvláštně moudrá a Gilbertovi učaruje. Ti dva se do sebe postupně zamilují. Gilbert je vnitřně rozpolcený. Na jednu stranu chce opustit maloměsto, ale na tu druhou cítí povinnost postarat se o rodinu a hlavně o Arnieho. Arnieho velmi láká místní vodárenská věž, na kterou často leze. Jednoho dne místnímu šerifovi dojde trpělivost a Arnieho odveze na stanici. Když se to dozví jeho matka, poprvé po mnoha letech se zvedne z gauče a jede pro něj na stanici. Když s ním vychází z budovy, venku je srocen dav a všichni se na ní dívají, což ji velmi zahanbí a rozruší. Všichni se připravují na Arnieho osmnácté narozeniny a plánuje se velká oslava. Den před ní se ale rodina dostane do konfliktu, když Gilbert ve vzteku uhodí Arniheo a ten uteče. Gilbert pak nasedne do auta a odjede. Amy s Ellen se vydají hledat Arnieho. Gilbert vyjede ven z města a chvíli váhá, jestli jet dál, nakonec se ale otočí a zamíří k Becky. K té zatím přišel i otřesený Arnie. Becky ho uklidní a chce ho odvézt domů, ale dřív přijedou Amy s Ellen a Arnieho odvezou. Gilbert to vše sleduje zpovzdálí. Becky si ho všimne a ti dva si pak spolu celou noc povídají. Gilbert se jí konečně otevře a řekne jí vše o své matce i otci. Druhý den má Arnie narozeniny. Gilbert přijíždí domů a oslava je v plném proudu. Gilbert se s Arniem usmíří a potom se vydá za svou matkou, která se schovává v domě, nechce, aby jí lidé viděli. Gilbert jí řekne, že se a ní nestydí. Pak přijíždí Becky a Gilbert jí představí své matce, která je potěšená Beckyinou laskavostí. Beckyině babičce se podaří opravit auto, takže pokračují dál v cestě a Becky se musí rozloučit s Gilbertem. Paní Grapeová se rozhodne, že je čas na změnu, a zvedne se z gauče. Těžce vyjde schody do patra a rozhodne se, že bude spát ve své staré ložnici. Všechny děti jsou na ní velmi pyšné. Jejich radost ovšem netrvá dlouho, protože ještě tentýž den zemře, pravděpodobně na infarkt. Pohřební služba jí kvůli její obezitě nemůže dostat ven z domu, proto odjede pro posily. Gilbert nemůže snést představu, že venku bude dav a všichni se jí budou smát, proto on a jeho sourozenci vynesou všechen nábytek a dům zapálí. Tak končí jedna etapa jejich života. O rok později Ellen odejde na střední školu a Amy začne pracovat v pekařství. Gilbert s Arniem jsou volní a můžou jít, kam chtějí - rozhodnou se, že budou cestovat karavanem s Becky. Film končí jejich opětovným šťastným shledáním.

Ocenění.

Leonardo DiCaprio byl za svou roli v tomto filmu nominován na Oscara a Zlatý glóbus.

Reakce.

Film získal mezi diváky na největších filmových databázích spíše velmi dobré hodnocení.

Co žere Gilberta Grapea (v americkém originále: What's Eating Gilbert Grape) je americký dramatický film z roku 1993. Režisérem filmu je Lasse Hallström. Hlavní role ve filmu ztvárnili Johnny Depp, Juliette Lewis, Leonardo DiCaprio, Mary Steenburgen a Darlene Cates. Film je adaptací stejnojmenného románu Petera Hedgese z roku 1991.

What's Eating Gilbert Grape is a 1993 American drama film directed by Lasse Hallström and starring Johnny Depp, Juliette Lewis, Darlene Cates, and Leonardo DiCaprio. The film follows 24-year-old Gilbert (Depp), a grocery store clerk caring for his morbidly obese mother (Cates) and his mentally impaired younger brother (DiCaprio) in a sleepy Midwestern town. Peter Hedges wrote the screenplay, based on his 1991 novel of the same name. The film was well-received; DiCaprio received his first Academy Award nomination for his role.


Život.

Mládí.

Narodil v Polisene, nedaleko Parmy v severní Itálii, jako jediné dítě místního sýraře. Zpíval v kostele a záhy se začal objevovat v dětských operních rolích v divadle sousedního města Busetta. Školu opustil ve svých jedenácti letech a začal pracovat v sýrárně v Parmě, kde pracoval i jeho otec. V šestnácti letech se dostal na parmskou konzervatoř a studoval zpěv u maestra Ettore Campogalliani, tehdy jako baryton.  Během druhé světové války se Bergonzi zapojil do odbojové činnosti a v roce 1943 byl internován v německém zajateckém táboře. O dva roky později byl tábor osvobozen sovětskou armádou a Carlo se vydal na 106 km dlouhou cestu, aby se dostal do amerického tábora. Cestou však onemocněl tyfem, ze kterého se zotavoval téměř rok. Když se po válce se vrátil do konzervatoře v Parmě vážil jen něco málo přes 36 kg.

Operní kariéra.

Debutoval v roce 1948, ještě jako baryton, v roli Figara v Rossiniho opeře "Lazebník sevillský", kterou provedl s organizací bývalých válečných zajatců. Nicméně honorář za toto vystoupení nepokryl ani jeho cestovní náklady. Jako baryton odzpíval celou řadu rolí, nicméně postupně si uvědomoval, že jeho hlasu lépe odpovídá tenorová poloha a po přeškolení debutoval jako tenor v roce 1951 v titulní roli opery "Andrea Chénier" skladatele Umberta Giordana v divadle Teatro Petruzzelli v Bari. V témže roce vystoupil v římském Koloseu na koncertě věnovaném padesátému výročí smrti Giuseppe Verdiho a italský rozhlas jej angažoval k nahrávce méně známých Verdiho oper. Realizovány byly opery "I due Foscari", "Giovanna d'Arco" a "Simon Boccanegra".  Na nejslavnější italské scéně, v milánské opeře La Scala, debutoval v titulní roli opery Jacopo Napoliho "Masaniello", která je založena na příběhu italského rybáře 17. století, který se stane revolucionářem. V Metropolitní opeře v New Yorku poprvé vystoupil v roce 1956 v roli Radama ve Verdiho opeře "Aida". V Metropolitní opeře pak zpíval po 30 let. Jeho poslední rolí byl Rodolfo v opeře "Luisa Millerová" jeho nejoblíbenějšího skladatele Verdiho v roce 1988.  V 80. letech se jeho pěvecké výkony s postupujícím věkem zhoršovaly a Bergonzi se tak více věnoval činnosti koncertní a pedagogické.

Osobní život.

V roce 1950 se oženil s Adele Aimi, se kterou měl dva syny. První z nich se narodil v den, kdy Carlo absolvoval svůj tenorový debut. Vlastnil dům v Miláně a restauraci a hotel v Bussetu. Hotel nazval "I Due Foscari" podle Verdiho opery.  Zemřel v pátek 25. července 2014 v nemocnici "Auxologico Institution" v Miláně, kde byl hospitalizován. Je pochován na hřbitově "Vidalenzo" v rodném Polesine.

Carlo Bergonzi (13. července 1924, Polisene, Itálie – 25. července 2014, Milán) byl italský operní tenorista. I když se představil v řadě veristických rolí, či klasických rolích bel cantových, je především spojen s operami Giuseppe Verdiho, včetně řady skladatelových méně známých děl, které pomáhal oživit.

Carlo Bergonzi (13 July 1924 – 25 July 2014) was an Italian operatic tenor. Although he performed and recorded some bel canto and verismo roles, he was above all associated with the operas of Giuseppe Verdi, including many of the composer's lesser known works he helped revive. He sang more than forty other roles throughout his career.


Dějiny.

Rané dějiny (do roku 1746).

V roce 1288 se objevuje první zmínka o dvorním statku Angerfeldhof na místě dnešního Tereziana.  V roce 1614 panující Habsburkové zakoupili hospodářství na samé hranici Vídně, a renovovali je. "Favorita", jak nový statek pojmenovali, se stal císařským letním sídlem a vyhlášeným dějištěm představení ve druhé polovině 17. století.  Poté, co byla roku 1683 rezidence vypálena jako následek bitvy u Vídně, byla posléze v dalších desetiletích vystavěna vznosnější barokní "Nová Favorita". Tři císaři Svaté říše římské - Leopold I., Josef I. a Karel VI. v rezidenci sídlili. Když v roce 1740 císař Karel VI. v "Nové Favoritě" zemřel, jeho nejstarší dcera Marie Terezie odmítla více do budovy vstoupit.

Založení a činnost Tereziana (1746–1957).

V roce 1746 se Marie Terezie rozhodla prodat palác jezuitům za 30 tisíc rakouských zlatých s podmínkou, že zde vybudují vzdělávací instituci, která by vychovávala mladé talentované muže pro civilní službu. Jak bylo stanoveno ve dvou zakládacích listinách, nově ustavená “císařská akademie” pod záštitou Marie Terezie byla založena na principu přísného výběru, nejvyšších pedagogických a vědeckých standardů a výuce “moderních” cizích jazyků.  Po smrti Marie Terezie roku 1773, její syn, císař Josef II., zrušil řád Tovaryšstva Ježíšova a Terezianum bylo dočasně uzavřeno. O více než 20 let později, v roce 1797, císař František II. Terezianum znovu otevřel, tentokrát pod vedením piaristů. Týž panovník také dokončil budovu s dnešní neoklasickou fasádou a vystavěl pomocné budovy včetně bazénu pro plavecký výcvik. Po revoluci v roce 1848 se František Josef I., rozhodl otevřít školu take pro “měšťanské syny” a podřídit ji veřejné správě. V roce 1883 byla konsulární akademie, nejstarší vzdělávací zařízení v oblasti mezinárodních vztahů na světě (založená Marií Terezií jako Orientální akademie roku 1754 a později přejmenovaná), přemístěna do "Nové Favority". Sídlila v samostatném křídle budovy až do roku 1905, kdy se znovu přestěhovala do domu na Boltzmanngasse, kde dnes sídlí Velvyslanectví USA v Rakousku.  Po skončení první světové války byla většina školního majetku v Rakousku, Maďarsku a dalších částech habsburské monarchie rozprodána. V roce 1938, po “anšlusu” Rakouska Nacistickým Německem, bylo Terezianum přeměněno na Národní politický institut vzdělání. Během druhé světové války byla škola poškozena natolik, že mohla být znovu otevřena teprve po celkové rekonstrukci v roce 1957.

Novodobé dějiny (1964–2000).

V roce 1964 byla v "Nové Favoritě" obnovena Diplomatická akademie jako nástupce konsulární akademie. Mezi její absolventy patří například někdejší generální tajemník OSN a rakouský prezident Kurt Waldheim, a další evropští ministři a vysocí státní úředníci.  Na Terezianu byla na přelomu 80. a 90. let 20. století zavedena koedukace – první učitelky nastoupily roku 1988, první studentky byly přijaty o rok později, 1989; Roku 1993 byla jmenována první ředitelka školy.

Terezianum dnes.

Filosofie.

V souladu se zakládacími listinami Marie Terezie se dnešní Terezianum zaměřuje na výuku a výchovu “sebevědomých Rakušanů a Evropanů se širokým rozhledem”. Osvojením si principů tolerance a lidskosti se škola snaží připravit své absolventy na zastávání “odpovědných úloh ve společnosti.” Principy Tereziana zahrnují vynikající akademické dovednosti, společenskou odpovědnost a mezinárodní úspěch.

Mezinárodní zaměření.

Před první světovou válkou byla povinná výuka vedle němčiny také v maďarštině, kdežto výuka v angličtině, francouzštině, italštině, polštině, češtině, slovinštině, srbochorvatštině a rumunštině byla volitelná. Dnes učební osnovy školy vyžadují, aby se studenti učili třem cizím jazykům (angličtině, francouzštině a ruštině) a také latině. Volitelná je pak výuka ve španělštině, italštině, portugalštině, maďarštině, polštině, japonštině a čínštině, kdy rodilí mluvčí pomáhají při výuce. Studentům jsou k dispozici výměnné jazykové programy. Zahraniční studenti v letech 15 až 18 se na Terezianu mohou ucházet o tří, pěti nebo desetiměsíční studijní programy. Tímto způsobem v roce 2009 studovali žáci ze 27 různých států. Terezianum je členem sítě 18 mezinárodních partnerských škol, mezi nimž jsou:

Mimořádné aktivity.

Terezianum se navíc účastní půlročně pořádaných setkání studentů „Modelový Evropský parlament“ který je má připravit pro budoucí vedoucí role v Evropské unii.

Významní absolventi.

Terezianum často označovaná za jednu z nejvybranějších škol v Rakousku, po více než 260 let ovlivňovala dějiny Rakouska i Evropy. Její absolventi zahrnují nositele Nobelovy ceny, politické osobnosti, ale také spisovatele a myslitele v mnoha disciplínách:

Theresianum, neboli Tereziánská akademie ve Vídni, někdy zvaná "Nová Favorita", (německy "Öffentliche Stiftung der Theresianischen Akademie in Wien / Neue Favorita") je soukromá internátní škola v ulici Favoritenstraße 15 ve 4. vídeňském obvodě Wieden. Školu založila roku 1746 rakouská panovnice Marie Terezie, po níž je pojmenována.

Theresianum (or Theresian Academy; German: "Stiftung Theresianische Akademie") is a private boarding and day school governed by the laws for public schools in Vienna, Austria. It was founded in 1746 by Empress Maria Theresa of Austria.


Vznik a vývoj.

V letech 1893 – 1917 byla jako standardní typ nákladní lokomotivy pruských státních drah dodávána řada G 7 na mokrou páru s pojezdem tvořeným čtyřmi spřaženými nápravami a s vlečným tendrem. V roce 1902 dodala lokomotivka Vulcan ve Štětíně třináct lokomotiv tohoto typu s instalovaným Schmidtovým přehřívačem. Lokomotivy nesly označení Saarbrücken 2100–2112.  V dalších letech pokračovala výroba lokomotiv G 8 v několika německých lokomotivkách, a to až do roku 1913. Celkem jich bylo vyrobeno 1.054 kusů. První pruské nákladní lokomotivy na přehřátou páru z počátku trpěly řadou „dětských nemocí“. Omezení nápravového tlaku na 14 t způsobilo mnoho problémů, neboť snaha o snížení hmotnosti vedla k poddimenzování mnoha součástí. V průběhu výroby došlo k několika úpravám – hned v roce 1903 byl zvětšen průměr válců na 575 mm, v roce 1904 na 590 mm a později na 600 mm. Měnila se i plocha roštu, přímá i nepřímá výhřevná plocha, plocha přehřívače a uspořádání kotlových trubek. Parní dóm se přesunul dopředu na 2. prstenec válcového kotle, změnil se i tvar dýmnice.  Sedm lokomotiv bylo pokusně osazeno souproudými válci (typ Stumpf), deset dalších bylo vybaveno Lentzovým ventilovým rozvodem. Ani jedna z těchto úprav nebyla přínosem ve srovnání se standardním provedením.  Lokomotivy bývaly spřaženy s tendry typů pr 3 T 12, pr 3 T 16,5 a pr 2'2' T 16.  Německé říšské dráhy převzaly v roce 1925 656 lokomotiv a označily je řadou 55.16–22 (55 1601–2256), v roce 1935 přišlo dalších 12 strojů ze Sárska. Během druhé světové války přibyly další lokomotivy z obsazeného Polska, které dosatly čísla v intervalu 55.1604 – 55.1710 po zrušených strojích.

Řada G 8 mimo Německo.

Československo.

V roce 1919 zakoupilo Československo 15 lokomotiv G 8 z válečné kořisti Spojených států. Stroje byly převzaty v Is-sur-Tille, zprovozněny a následně transportovány do Československa. Ve skutečnosti se jednalo o 13 lokomotiv G 8 a dvě G 8.1. Bez ohledu na tuto skutečnost byla lokomotivám přidělena čísla 273N01-15, přičemž stroje G 8.1 obdržely čísla 10 a 15. V roce 1925 byly všechny lokomotivy nově označeny jako 425.001-15 (původní inventární čísla byla zachována). Lokomotivy byly přiděleny výtopně Trenčianská Teplá, později přešly do Nových Zámků. V roce 1939 byly předány MÁV a přeznačeny na 410.501-502 (G 8.1) a 410.601-613 (G 8). Po válce se vrátily k ČSD pouze 425.005 a 007, ale v tak špatném stavu, že do provozu již nezasáhly.

Itálie.

V roce 1919 získala Itálie jako válečnou reparaci 22 lokomotiv G 8, které FS označily 422.001 - 022. Z počátku byly sustředěny v Miláně. Ve druhé polovině třicátých let začalo jejich vyřazování, které přerušil v roce 1940 vstup Itálie do války. Jako poslední dojezdila u FS 422.001 v roce 1958.  Lokomotivy 422.009 a 022 byly v roce 1946 prodány Società Funivie di Savona, která provozuje lanovky mezi přístavem a překladišti uhlí v Savoně. Obě lokomotivy zde sloužily na posunu až do roku 1973, poté byly zakoupeny piemontským železničním muzeem v Saviglianu. Lokomotiva 422.009 byla v letech 1990 - 1995 opravena, 422.022 byla zrušena.

Turecko.

První lokomotivy řady G 8 se objevily v dnešním Turecku během 1. světové války jako součást válečných dodávek z Německa. Jednalo se o 46 strojů německých drah dodaných CFOA (Chemins de Fer Ottomans d'Anatolie - anatolské otomanské dráhy), označených 44001 - 44046. Dalších 10 lokomotiv dodala v roce 1924 lokomotivka Linke-Hoffmann železnici Smyrna - Cassaba (SCP, nyní Izmir - Turgutlu). Těmto strojům byla u TCDD přidělena čísla 44047 - 44056.  Stroje 44057 - 44061 pocházely od DHP (Damas Hama et Prolongement) a TCDD je zakoupily v roce 1944. Tyto stroje pocházely z válečné reparace Francii - z celkem 71 lokomotiv jich 48 bylo v roce 1939 prodáno DHP, vlivem válečných událostí byly převzaty až v roce 1941. Stroje 44062 - 44083 pocházely pravděpodobně z železnic vzniklých rozdělením Bagdádské dráhy, většina z nich byla také součástí válečných dodávek. Je ale možné, že 13 z nich zakoupily TCDD od železnic Alsaska-Lotrinska v roce 1934. Údajně existovala i lokomotiva 44087.  Řada 44001 dojezdila v 80. letech, lokomotiva 44079 byla provoznuschopná prodána v roce 1987 do Německa. Lokomotiva 44015 v muzeu v Ankaře byla vyřazen k 20.11.1990.

Rumunsko.

Po 1. světové válce v rámci poválečného vyrovnání obdržely CFR 37 lokomotiv G 8, které obdržely čísla 4805 - 4843. Všechny byly vyřazeny do roku 1938.

Poválečné rozdělení.

Německo.

DB získaly po válce 205 strojů této řady, DR 50 strojů. Poslední z nich dojezdily u DB v roce 1955, u DR v roce 1969.

Rakousko.

V Rakousku zůstaly po válce stroje 55 1681, 1881 a 2180. 55 1881 byla v roce 1950 předána DB, obě zbylé lokomotivy byly přeznačeny na řadu 755 s původními inventárními čísly. 755.2180 byla vyřazena v roce 1954, 755.1681 v roce 1957.

Polsko.

Lokomotivy G 8, které zůstaly po válce v Polsku, přeznačily PKP na řadu Tp 3. Po druhé světové válce zůstaly lokomotivy G 8 po celé Evropě. Část lokomotiv z území Československa bylo vráceno PKP, zbylých 29 strojů převzaly ČSD a označily 424.500-528. Lokomotivy byly přiděleny výtopnám na severu Čech – do Podmokel, Ústí nad Labem, Chomutova a Lovosic, kde nahradily starší řady 344.3, 413.2 a 414.0. Postupně byly samy nahrazeny lokomotivami řady 534.03 z poválečné výroby. Poslední 424.0 byly vyřazeny v roce 1958.

G 8 byla čtyřspřežní nákladní lokomotiva Pruských státních drah na přehřátou páru. Byla vyráběna ve dvou variantách – od roku 1902 s nápravovým tlakem 14 t a od roku 1913 tzv, zesílená G 8, později označená jako G 8.1, s nápravovým tlakem 17 t. Zesílená varianta s více než 5.000 kusy byla nejpočetnější typem lokomotivy pro zemské dráhy.

The Prussian Class G 8 locomotives were eight-coupled, superheated, freight locomotives operated by the Prussian state railways. There were two variants: the G 8 built from 1902 with a 14 tonne axle load and the "reinforced G 8" ("verstärkte G 8") built from 1913 (later designated the G 8.1) with a axle load. The latter was the most numerous German state railway ("Länderbahn") locomotive, over 5,000 examples being built.


Námět a historie vzniku.

Maurice Ravel si ke zhudebnění vybral ironickou komedii s mírně erotickým nádechem autora Franc-Nohaina, který nejprve nebyl nápadem Ravela zhudebnit toto dílo nadšen. Když ale uslyšel první Ravelovy hudební ukázky, změnil názor a stal se i autorem libreta k opeře. Ravel si vybral tento text hlavně proto, že se děj odehrává v hodinářském krámku. Mohl tak hudebními prostředky vzdát hold své velké zálibě v hodinových, hracích a jiných mechanických strojcích. Španělský motiv se objevuje výrazněji zejména v závěrečné habaneře.  Maurice Ravel věnoval svoji první operu svému otci, který tím byl velmi poctěn. Od dokončení opery v roce 1907 k její premiéře v roce 1911 však uběhly čtyři roky, během kterých Ravelův otec zemřel. Ravel se chtěl osobně účastnit všech příprav na premiéru své opery v Opéra-Comique v Paříži dne 19. května 1911. Byla uvedena spolu s operou "Thérèse" skladatele Julese Masseneta, ale bez velkého úspěchu; po prvních devíti představeních byla stažena z repertoáru.  Daleko většího úspěchu se dočkala při uvedení v Opéra national de Paris 5. prosince 1921 s belgickou sopranistkou Fanny Heldy v roli Concepción. Do Opéra-Comique se vrátila v roce 1945, kde je na repertoáru dodnes. Mimo Francii byla uvedena nejprve v londýnském Royal Opera House v Covent Garden v roce 1919 a pak následovala další světová města: Chicago a New York (1920), Brusel (1921), Basilej a Rotterdam (1923), Praha (1924), Hamburg, Stockholm (1925), Buenos Aires (1932), Káhira (1934). V Kanadě byla uvedena poprvé na festivalu v Montrealu v roce 1961.

Obsah.

Opera se skládá z předehry a jednoho dějství o 21 obrazech.  Místo a doba: Toledo, Španělsko, 18. století  "Hodinářský krámek a dílna hodináře Torquemady v Toledu"  Do hodinářského krámku a dílny postaršího hodináře Torquemady přichází mezkař Ramiro, aby si nechal seřídit hodinky, které mu daroval jeho strýc, toreador, protože při svém povolání potřebuje nutně znát přesný čas.  Hodinář je právě na odchodu a vyzývá mezkaře, aby počkal, až se vrátí, že mu hodinky seřídí. V krámku stojí na čestném místě dvoje vzácné kastilské stojací hodiny a hodinářova hezká, mladá žena Concepción žádá svého manžela, aby jedny z nich vynesl po schodech do ložnice, že by se jí tam líbily. Manžel odpovídá, že na to nemá dost sil a odchází.  Když se mezkař na chvíli vzdálí, přichází do krámku mladý student a básník Gonzalve, který je do Concepción zamilovaný. Concepción totiž využívá toho, že její manžel odchází pravidelně jeden den v týdnu, aby provedl údržbu a seřízení radničních hodin, a dává si v krámku dostaveníčko se svými ctiteli. Tentokrát ale ruší její plány přítomnost mezkaře a proto poručí Gonzalvovi, aby se schoval do jedněch ze stojacích hodin. Když se mezkař objeví, poprosí ho, zda by nemohl vynést hodiny po schodech do ložnice, aby se mohla podívat, jak by se tam hodily.  Mladý mezkař, který je trochu neohrabaný při navazování známostí se ženami, se rád chopí tohoto úkolu a snadno vynese hodiny i s obsahem nahoru. Potom se vrátí do krámku a roztoužená Concepción odchází do ložnice. Po chvíli ale zjistí, že Gonzalve se, tak jako vždy, chystá vyznávat jí lásku krásnými slovy namísto činy. Nechá ho proto v hodinách a sejde dolů, aby požádala Ramira o snesení hodin zpět do krámku, že se jí v ložnici nelíbí. Když jde mezkař nahoru pro hodiny, přichází do krámku další nápadník, tlustý, starý bankéř don Iñigo Gomez. Když Concepción slyší, že se po schodech blíží Ramiro s hodinami, poručí Gomezovi, aby se schoval do druhých hodin. To se mu sice podaří, ale svoji tloušťkou se v hodinách zaklíní a nemůže se hnout.  Se sladkým úsměvem požádá Concepción Ramira, zda by neodnesl ještě ty druhé hodiny, třeba se tam budou vyjímat lépe. Mezkař opět s lehkostí vynese i druhé, ještě těžší, hodiny do ložnice a vrátí se. Concepción jde nahoru a když zjistí, že Gomez je v hodinách zaklíněný, zavolá Ramira, aby je zase vrátil dolů. Oboje hodiny s nápadníky stojí v krámku na svém místě a Concepción, okouzlená silou mezkaře, ho pozve nahoru do své ložnice.  Když Gonzalve zaslechne, že se hodinář vrací, vystoupí z hodin a předstírá, že si je se zájmem prohlíží. Také zaklíněný Gomez otevře dveře od hodin a když hodinář vstoupí, oba předstírají, že si je podrobně prohlížejí i zevnitř, za účelem jejich koupě.  Hodinář je velice potěšen vyhlídkou na dobrý obchod, když vchází rozzářená Concepción s mezkařem Ramirem, který konečně silou vyprostí Gomeze z hodin. Všichni jsou teď spokojení. Hodinář proto, že udělal dobrý obchod, básník Gonzalve a bankéř Gomez proto, že zdařile utajili své zálety a Concepción s mezkařem Ramirem proto, že se jim podařilo naplnit svoji milostnou touhu.  Na konci opery se pětice protagonistů obrací do hlediště a zpívá závěrečné ponaučení jako parafrázi z Boccaccia  "Mezi více nápadníky, jen tomu se uspět zdaří,
 kdo přijde v pravou lásky chvíli,
 a zde byla řada na mezkaři!"

Hudba.

V předehře zachytil autor atmosféru hodinářského krámku s různými zvuky tikajících hodin. V samotné opeře pak nekomponoval sbory, ale dává významnou roli textu a nutí zpěváky odhalit své tváře i v herectví. Ze španělských motivů je uplatněna jota, malagueña a habanera.

Španělská hodinka (v originále "L'Heure espagnole") je první ze dvou oper francouzského skladatele Maurice Ravela. Jedná se o jednoaktovou hudební komedii (opéra-bouffe) pro pět solistů a orchestr, z roku 1907. Autorem libreta byl Maurice Étienne Legrand, píšící pod pseudonymem Franc-Nohain. Premiéra opery se konala 19. května 1911 v divadle Opéra-Comique v Paříži.

L'heure espagnole is a French one-act opera from 1911, described as a "comédie musicale", with music by Maurice Ravel to a French libretto by Franc-Nohain, based on Franc-Nohain's 1904 play ('comédie-bouffe') of the same name The opera, set in Spain in the 18th century, is about a clockmaker whose unfaithful wife attempts to make love to several different men while he is away, leading to them hiding in, and eventually getting stuck in, her husband's clocks. The title can be translated literally as "The Spanish Hour", but the word "heure" more importantly means "time" – "Spanish Time", with the connotation "How They Keep Time in Spain".  The original play had first been performed at the Théâtre de l'Odéon on 28 October 1904. Ravel began working on the music as early as 1907, and the opera was first performed at the Opéra-Comique on 19 May 1911.


Životopis.

Narodil se 12. května 1963 v Tulse. Na kněze byl vysvěcen 12. července 1991 a byl inkardinován do diecéze Tulsa. Svá studia filosofie dokončil na "Saint Meinrad Seminary College" v Indianě, kde studoval Lauretiho v umění. Poté dále studoval teologii jako student Severoamerické papežské koleje v Římě.  Roku 1990 získal na Papežské Gregoriánské univerzitě titul bakaláře teologie, později na Papežském institutu Jana Pavla II. pro studium manželství a rodiny získal licentiát z teologie (1992).  Na Papežské Gregoriánské univerzitě získal licentiát a doktorát z kanonického práva (1998 a 1999). Současně byl studentem Papežské církevní akademie.  Po vysvěcení zastával následující pozice: farní vikář Katedrály Svaté Rodiny Nazaretské v Tulse, zvláštní sekretář biskupa Tulsy a vikář pro diecézní náboženskou výchovu.  Dne 1. července 1999 vstoupil do diplomatických služeb Svatého stolce. Pracoval na apoštolské nunciatuře v Nigérii a od roku 2002 v Sekci pro všeobecné záležitosti Státního sekretariátu. Kromě své rodné angličtiny ovládá italštinu, francouzštinu, němčinu a španělštinu.  Dne 16. července 2009 byl jmenován asesorem Pro všeobecné záležitosti Státního sekretariátu. V této funkci nahradil Gabriela Giordana Cacciu který byl ve stejný den jmenován apoštolským nunciem v Libanonu.  Papež František jej chirografem jmenoval sekretářem pěti členů papežské komise zodpovědné za šetření na Institutu pro skutky zbožnosti. Předsedou komise je kardinál Raffaele Farina, členem komise je kardinál Jean-Louis Tauran, biskup Juan Ignacio Arrieta Ochoa de Chinchetru je koordinátorem, Mons. Alfred Xuereb je delegátem komise a poslední členkou je profesorka Mary Ann Glendon.  V současné době je také předsedou Výboru pro finanční zabezpečení.  Dne 9. února 2016 jej papež František jmenoval titulárním arcibiskupem z Marcianopolis a apoštolským nunciem Botswaně a v Jihoafrické republice.  Dne 13. února 2016 byl jmenován apoštolským nunciem v Lesothu a Namibii.

Mons. Peter Bryan Wells (* 12. května 1963, Tulsa) je americký římskokatolický kněz, arcibiskup a apoštolský nuncius v Botswaně, Jihoafrické republice, Lesothu a Namibii.

Peter Bryan Wells (born May 12, 1963) is an American prelate of the Catholic Church who has spent his career in the diplomatic service of the Holy See. He has worked in Rome in the administration of the Secretariat of State and in foreign postings. He has been an archbishop and a nuncio since 2016.


Děj.

První série se skládá z 26 dílů, v nichž se seznamujeme s hlavními postavami – Tarou, Kat, Abigail, Sammym, Christianem a Ethanem. Tara a Sammy jsou nejhorší tanečníci na akademii, ale Tara to na konci roku dotáhne na hlavní roli v závěrečném představení. Každý řeší nějaký problém. Tara se psychicky vyrovnává s nátlakem akademie. Sammy se snaží přesvědčit otce, aby změnil názor na balet. Kat řeší rodiče, kteří se o ní nestarají. Abigail se snaží být nejlepší baletkou. Christian se vyrovnává s životem na akademii a Ethan je nejhezčí kluk na škole a chce být choreografem, jako jeho otec.  Druhá série má také 26 dílů, a vesměs se točí kolem soutěže Prix de Fonteyn a seznamujeme se s Grace a Benem.  Třetí série, která má 13 dílů, popisuje situace, kdy se už studenti začínají připravovat na život ve společnosti a usilují o angažmá.

Film.

Dne 22. dubna 2015 byla veřejnosti oznámena produkce filmu s názvem "Dance Academy: The Movie". Přípravy na natáčení začaly 17. dubna 2016 a samotné natáčení probíhalo od 29. května 2016 do 22. července 2016. Natáčelo se převážně v australském Sydney a poslední tři týdny v New Yorku. Premiéra filmu v Austrálii proběhla 6. dubna 2017. Herecké obsazení je podobné jako ve třetí sérii. Ve filmu se neobjevuje Grace Whitneyová (Isabel Durant). Příběh začíná 18 měsíců po událostech ze třetí série a sleduje Taru, jak si plní svůj sen baletní hvězdy. Oficiální trailer k filmu byl zveřejněn 26. prosince 2016.

Taneční akademie (v anglickém originále Dance Academy) je australský televizní seriál o studentech, kteří navštěvují světově známou Národní taneční akademii v Sydney. Hlavní postava seriálu, Tara Websterová, zažívá se svými přáteli radostné avšak i strastiplné cesty k tomu, stát se primabalerínou.

Dance Academy is an Australian teen-oriented television drama produced by Werner Film Productions in association with the Australian Broadcasting Corporation and ZDF. Series one premiered on 31 May 2010, and series two began airing on 12 March 2012. Series three premiered on ABC3 on 8 July 2013 in Australia.  A film sequel to the television series, "Dance Academy: The Movie", was released by StudioCanal in Australian cinemas on 6 April 2017.


Námět a historie vzniku.

Námětem opery věnované dětem i jejich rodičům je příběh o tom, jak se věci, hračky, knihy, rostliny a zvířata v domě i na zahradě vzbouří proti zlobivému dítěti, které je ve chvíli vzdoru ničí a ubližuje jim. Teprve, když dítě projeví lítost a dobrotu, dají se věci zase do pořádku.  Libreto vzniklo z původního podkladu pro balet, který si objednal Jacques Rouché, ředitel Pařížské opery, u spisovatelky Colette. Ta svoje dílo nazvala "Ballet pour ma fille" ("Balet pro mou dceru"). Přání zhudebnit její text projevilo hned několik skladatelů. Colette si vybrala ke spolupráci Maurice Ravela a v letech 1919 – 1925 vznikla opera–balet s názvem "L'Enfant et les Sortilèges" ("Dítě a kouzla"), ve které vystupují kromě postav také věci, zvířata, ptáci, rostliny a jeden živel (oheň). Opera–balet měla premiéru v Monte Carlu 21. března 1925. Pocity publika i kritiky po monacké premiéře byly smíšené, ale pak následovala další úspěšná uvedení na světových operních scénách: Praha a Lipsko (1927), Vídeň (1929), San Francisco (1930), Florencie (1939), Oxford (1958). V Kanadě byla uvedena filmová verze vyrobená společností CBC Television v roce 1950.

Obsah.

Opera má jedno dějství, skládající se ze dvou částí  Místo: starý venkovský dům v Normandii

1. část.

"Bohatě zařízený pokoj ve starém venkovském domě"  Do pokoje venkovského domu vchází matka sedmiletého chlapce, aby se zeptala, zda má už hotový početní úkol do školy. Chlapec matce odmlouvá a ta ho nazve lenochem a rozzlobená odejde z místnosti.  Chlapec se ze vzdoru a vzteku, že byl pokárán, vrhá na věci, které ho obklopují, rozbíjí je a ničí. Když se mu únavou začnou zavírat oči zjistí, že nešťastné objekty v jeho pokoji ožívají. Slohový nábytek (židle a křeslo Ludvík XV.), čínský porcelán (konvice a šálek na čaj), hodiny–pendlovky, oheň v krbu, pohádkové postavy z knížky (princezna, pastýř a pastýřka), dokonce i jeho početní sešit v podobě muže se sborem číslic, kočka i kocour, začínají mluvit. Vznášejí svá obvinění proti dítěti, které jim ubližovalo a žádají pro něho přísný trest.

2. část.

" Zahrada u domu"  Scéna se mění na zahradu, kde rostliny, ptáci i zvířata, která tam žiji se přidávají k obžalobě za chování malého chlapce a všichni touží po pomstě. Dítě ve strachu volá svoji matku, ale všechny bytosti se na ně vrhnou. Dítě se je snaží zahnat a jak všichni prchají, dojde ke zranění malé veverky. Chlapec si s lítostí uvědomí, že tohle nechtěl a veverku ošetří.  Oživlé bytosti se vrací zpět a když vidí, že chlapec ošetřil veverku, usoudí, že dítě má dobré srdce a odpustí mu. Zatím co se dítě vyčerpáním zhroutí, rozhodnou se pomoci mu vrátit se do domu a spolu s ním v závěrečném sboru přivolávají jeho matku. Opera konči dvěma slabikami, které zpívá dítě „Maman“.

Hudba.

Pohádkovou atmosféru příběhu podtrhl autor impresionistickou hudbou pro velký orchestr, která byla na dobu vzniku velmi moderní a novátorská. Maurice Ravel uplatnil při komponování celou řadu hudebních žánrů od jazzu po foxtrot, ragtime, polku a valčík. Objevují se zde i netradiční hudební nástroje jako struhadlo na sýr, lomozící klika, bič ap.  V pěvecké části je zastoupeno osm hlasových oborů (tenor, kontraalt, soprán, koloraturní soprán, mezzosoprán, mezzo/kontraalt, baryton a bas). Jeden z hlasových oborů je tak přiřazen dvojicím nebo skupinám představitelů. Kromě sólových rolí jsou zastoupena i dueta, smíšený sbor dospělých a sbor dětí.  Celkové pojetí díla posouvá tuto operu– balet směrem k oblasti muzikálu.

Dítě a kouzla, v originále "L'Enfant et les Sortilèges" je opera–balet z roku 1925, druhá ze dvou oper francouzského skladatele Maurice Ravela. Jedná se o lyrickou fantazii, skládající se ze dvou částí, na libreto spisovatelky Colette. Premiéra opery se konala 21. března 1925 v Opéra de Monte-Carlo. Autorem choreografie byl George Balanchine, orchestr dirigoval Victor de Sabata.

L'enfant et les sortilèges: Fantaisie lyrique en deux parties ("The Child and the Spells: A Lyric Fantasy in Two Parts") is an opera in one act, with music by Maurice Ravel to a libretto by Colette. It is Ravel's second opera, his first being "L'heure espagnole". Written from 1917 to 1925, "L'enfant et les sortilèges" was first performed in Monte Carlo in 1925 conducted by Victor de Sabata.  After being offered the opportunity to write a musical work, Colette wrote the text in eight days. Several composers had proposed to Colette that she write to music, but she was only excited by the prospect of Ravel.


Historie.

Jakožto nejstarší plemeno Iberského poloostrova, není tedy jeho původ znám. První písemné informace o něm se objevili až v 16. století, v okolí města Castro Laboreiro, podle kterého je toto plemeno pojmenované. Lehce připomíná mastifa, který je dle neověřených informací považován za vzdáleného předka tohoto plemene.  Vyšlechtěni byli nejspíše neúmyslně, protože o křížení nejsou žádné dokumenty. Později se ale začalo využívat jako hlídač a honácký pes, který chrání stáda skotu nebo ovcí před vlky a medvědy. Dnes se využívají i v dalších bezpečnostních složkách - u policie a záchranářů.

Chov plemene v České republice.

První jedinci plemene byli do České republiky přivezeni teprve v roce 2011, byla to fenka Aanna a přivezl si ji chovatel mopsů Otakar Konečný, vlastnící chovatelskou stanici Otakon. Další jedinec plemene přijel v lednu roku 2012 a to pes Czar. Další fena přiletěla do Čech až v říjnu 2012, fenka Troia. Na podzim 2014 chovatel plánoval první vrh štěňat, ten se ale neuskutečnil.

Vzhled.

Je to velký a molossoidní pes téměř obdélníkovitého formátu, s hustou a přiléhající srstí, která dobře kryje proti zimám v horských podmínkách a vodě. Má i podsadu. Srst pokrývá celé tělo a nevytváří na krku límec ani praporek na ocasu. Tělo je těžší konstrukce.  Hlava je vyvážená, jemných linií. Kůže na hlavě je bez vrásnění. Je delší. Stop není dobře viditelný ani vyznačený. Čelisti mají nůžkovitý skus. Uši jsou krátké, suché a osrstěné. V klidu přiléhají k lícím, ale při nastražení nejsou úplně přilehlé, také vysoko nasazené. Oči jsou mandlovitého tvaru, tmavě hnědé a mají výraz poněkud "přísný".  Krk je dobře nasazený, rovný, osvalený a dobře osrstěný. Srst na něm nevytváří límec. Hřbet je rovný, taktéž osvalený a dlouhý. Úplně bez laloku. Ocas je nekupírovaný, dlouhý a zahnutý do šavle. Při akci by neměl být nesen nad hřbetem. Ocas nad hřbetní linií je nepřípustný.  Nohy jsou dlouhé, osvalené, nesmí být do "O". Tlapy kulaté, skoro kočičí s tmavými drápky.

Povaha.

Bystrý, inteligentní a neúplatný pes se sklony hlídat majetek rodiny i svůj. S ostatními zvířaty nemá dobrý vztah, proto potřebuje od nízkého věku socializovat, aby u něj později nenastaly problémy s agresivitou. Potyčky nevyvolává, ale nenechá si líbit povyšování a útoky dominantních jedinců a je schopný je rázně uzemnit, proto není dobré chovat na jednom pozemku dva samce.  Děti je schopný tolerovat, ale měli by být seznámené s tím, co smí a nesmí. Ani od nich si nenechá líbit některé věci - sahání do uši, píchání do očí a jiné dětské hrátky musí být tabu, pokud má být vztah mezi nimi dobrý.  Také je tvrdohlavý, ale pokud majitel ví jak na to, velmi rychle se vycvičí a povely si pamatuje dlouho — má výbornou paměť, a stejně jako povely si dokáže zapamatovat i špatné zkušenosti s některými vnějšími podněty (automobily, MHD, vlaky, dětské kočáry...). Převýchova je velmi složitá. Potřebuje pevné vedení a výcvik je nutností.  Má i honácké vlohy.

Péče.

Vycházky a volný pohyb vyžaduje, bez něj se může stát nervózní, ale i agresivní. Veškerý pohyb je pro něj příjemný, má rád plavání, běhání při kole, cestování... Hodí se proto i pro psí sporty, jako je agility nebo flyball.  Výcvik i výchova jsou nutností. Potřebuje pevné vedení, ale zároveň nesmí být moc bit, aby si nevytvořil obranou pasivní reakci. Je i čistotný a nebývá u něj problém s čistotností v domě.  Nejlépe mu je na zahradě, která mu dopřeje mnoho volného prostoru, v domě nebo bytě se cítí špatně, protože zde nemá tolik pohybu.

Cao de Castro Laboreiro je psí plemeno původ z Portugalska z okolí města Castro Laboreiro. Také o jedno z nejstarších plemen z Iberského poloostrova.

The Castro Laboreiro Dog (, 'dog of Castro Laboreiro'), also known as the Portuguese cattle dog or Portuguese watchdog, is an "extremely ancient" dog breed of the livestock guardian type, originating from Castro Laboreiro in the northern mountains of Portugal.


Dějiny.

Cividale má velmi bohaté a významné dějiny. V předřímské době zde existovalo prosperující keltské osídlení a toto území patřilo mezi nejvýznamnější střediska keltské kultury. Od 3. století patřilo dnešní Furlánsko Římu. Římští občané zpočátku založili ve Furlánsku kolonii Aquileia. Cividale bylo založeno v roce 50 př. n. l. Juliem Caesarem. Usadili se zde římští veteráni a později i civilní římští občané. Město bylo pojmenováno podle Caesara "Civitate Forum Iulia" (Město Juliovo Fórum). Kolem města byly postaveny hradby, jejichž základy jsou viditelné i dnes. V římské době bylo Cividale třetím nejvýznamnějším městem kraje, po Aquilei a Iulium Carnicum.  Rozmach přišel až po pádu Říma. V roce 452 dobyl Attila Aquileiu, zničil ji a část jejího obyvatelstva se přesunula do Cividale. Město zaznamenalo příliv obyvatelstva i poté, co Avaři dobyli Iulium Carnicum. V roce 568 severní Itálie ovládli Langobardi a z Cividale udělali své hlavní město. V té době byl název zjednodušen na "Civitate". Město prožívalo velký kulturní i strategický rozmach. Langobardi byli ovlivněni vyspělou kulturou římského obyvatelstva, které na dvoře langobardských králů udržovalo vyspělou kulturu. Cividale se stalo i sídlem biskupa z Aquileie. V 8. století severní Itálii i Cividale ovládli Frankové. Význam města pokračoval i v této době, stalo se významným obchodním střediskem kraje. Ve 13. století vedoucí úlohu převzalo Udine, kde přesídlil i patriarcha z Aquileie, který dosud sídlil v Cividale. Od 15. století patřilo město Benátské republice, po napoleonských válkách Habsburkům. Obyvatelé města se chtěli spojit s nově vzniklou Itálií, což se podařilo v roce 1866.

Památky.

Město je bohaté na staré památky, největší část zabírá právě staré město, které patří mezi největší v severní Itálii. Budovy pocházejí ještě ze středověku, často z langobardské doby. Nejvýznamnější památky jsou:

Ipogeo Celtico.

Město se pyšní i unikátní keltskou památkou, tzv. "Ipogeo Celtico", tedy "Keltské hypogeum". Jde o umělou jeskyni, kterou vytesali do skály staří Keltové. Nacházejí se zde velké kamenné busty. Jeskyně sloužila k sakrálním účelům. V římské době byly tyto obřady zrušeny a Římané v jeskyně udělali vězení.

Tempietto longobardo.

Langobardský chrám, kostel postavený v 8. století místními zručnými římskými staviteli a sochaři. Nacházejí se zde velké reliéfy a sloupy v pozdně římském a raně středověkém slohu, kde můžeme pozorovat i byzantský vliv. Kostel je postaven na kopci, nad řekou Natisone a patří mezi nejvýznamnější raně středověké památky v Evropě. Chrám je od roku 2011 součástí světového kulturního dědictví UNESCO spolu s dalšími stavbami z období Langobardů pod společnoou položkou „Mocenská střediska Langobardů v Itálii“.

Ponte del Diavolo.

Jednou z hlavních památek města je i tzv. "Ponte del Diavolo" - "Ďáblův most", ke kterému se váže i městská legenda. Přes most se vstupuje do starého města. Most byl postaven v 15. století, ale původní stavba zde stála již v 13. století. Legenda říká, že obyvatelé Cividale neuměli postavit přes prudkou řeku most a tak poprosili o pomoc ďábla, který slíbil, že most postaví, ale vezme si duši prvního, kdo přes most projde. Po dostavění mostu však obyvatelé města nechali přes most přejít psa a tak dal ďábel obyvatelům klid.  V rozsáhlém starém městě Cividale se nachází mnoho velkých i malých kostelů, náměstí a starých budov. Středověké město je tak rozsáhlé, že se někdy přirovnává ke francouzskému Carcassonne. Novější památkou města je i socha Julia Caesara, zakladatele města. Socha je kopií původní sochy v Římě.

Svátek sv. Donáta.

"Palio di San Donato" je svátek na počest patrona města, sv. Donáta. Tento svátek je středověkého původu a je to největší lidová slavnost Furlánska. Svátek se koná jednou ročně v srpnu. Celé město se přemění do středověké podoby, obyvatelé nosí tradiční středověké šaty, všude na zemi je sláma a na stěnách domů pochodně. Konají se zde různé slavnosti, jako tradiční souboj různých okolních měst v hodu sekerou, běh, kterého se účastní zástupci městských částí a tradiční středověká divadla, veselice, průvody těžkooděnců, bubeníků a občanů. Z všude umístěných reproduktorů hraje středověká hudba a na jednom místě starého města se vždy postaví středověká vesnice, kde se podávají různá jídla. Jídla se prodávají na každém rohu města, všude jsou stoly a středověké hospody. Svátek sv. Donáta patří mezi typické italské městské oslavy na počest svatých.

Obyvatelstvo.

Obyvatelé Cividale jsou Italové-Furláni (Friulové), kteří hovoří samostatným románským jazykem, furlanštinou. V Cividale se mluví místním dialektem furlanštiny.

Cividale del Friuli (furlansky "Cividât", slovinsky "Čedad", latinsky "Civitate Forum Iulia") je město v severní Itálii v kraji Furlansko-Julské Benátsko, 15 kilometrů od provinčního města Udine. Městem protéká řeka Natisone.

Cividale del Friuli ( (locally ); ; ) is a town and "comune" in the Province of Udine, part of the North-Italian Friuli-Venezia Giulia "regione". The town lies above sea-level in the foothills of the eastern Alps, by rail from the city of Udine and close to the Slovenian border. It is situated on the river Natisone, which forms a picturesque ravine here. Formerly an important regional power, it is today a quiet, small town that attracts tourists thanks to its medieval center.


Rozšíření.

Vyskytuje se téměř po celém světě. Od Severní Afriky, přes Evropu (včetně České republiky), blízký východ, Asii, Indický subkontinent, až po Malajsii a Australasii. Vyskytuje se také na Americkém kontinentu, kde je považovaný za exotický plevel, nicméně existují důkazy, že se zde nacházel už v předkolumbovské éře.

Popis.

Má hladký, načervenalý, většinou plazivý stonek. Listy jsou střídavě seskupeny v lodyhy a stopky. Žluté květy jsou až 6 milimetrů široké. V závislosti na množství srážek se na rostlině objevují kdykoliv během roku. Semena se tvoří v malém lusku, který se otevře, když dospějí. Šrucha zelná má bulvu se sekundárními vláknitými kořeny a je schopna tolerovat chudé, zhutněné půdy a sucho.

Užití.

V kuchyni.

Pro svoji mírně kyselou a slanou chuť je používána v kuchyních v téměř celé Evropě, na Blízkém východě, v Asii a v Mexiku. Jedlé jsou stonky, listy i poupata květů. Šrucha může být využita jako součást salátu, opečena na pánvi či připravena jako špenát. Je vhodná také do polévek a omáček. Australští domorodci z ní dělají chleba.  Šrucha je velmi významná svým, mezi rostlinami mimořádně vysokým, obsahem ω-3 mastných kyselin, zejména kyseliny α-linolenové a kyseliny eikosapentaenové.

V tradiční medicíně.

Šrucha zelná je součástí tradiční čínské medicíny. Mezi její aktivní složky patří: noradrenalin, vápenaté soli, dopamin, DOPA, kyselina jablečná, kyselina citronová, kyselina glutamová, kyselina asparagová, niacin, alanin, glukóza, fruktóza a sacharóza. Betakyaniny izolované ve šruše zlepšily poznávací schopnosti u starých myší.  Je také klinicky účinná léčení ustního onemocnění lichen planus a listy jsou využívány pro léčbu hmyzího či hadího uštknutí, při popáleninách, vředech, bacilární úplavici, průjmech, hemoroidech, poporodním či vnitřním krvácení. Je však zakázaná podávat během těhotenství a lidem s nachlazením a slabým zažíváním.

Zajímavosti.

Plinius starší doporučoval nosit rostlinu jako amulet proti veškerému zlu (Historia naturalis).

Externí odkazy.

Šrucha zelná ("Portulaca oleracea") nazývaná také portulák nebo šrucha obecná je jednoletá rostlina z čeledi šruchovité ("Portulacaceae"). Může dosahovat velikosti až 40 centimetrů.

Portulaca oleracea (common purslane, also known as verdolaga, red root, or pursley) is an annual succulent in the family Portulacaceae, which may reach in height.  Approximately forty cultivars are currently grown.  Its specific epithet "oleracea" means "vegetable/herbal" in Latin and is a form of ().


Obecné.

Tento styl se však neustále vyvíjí, protože je založen na současné populární kultuře a na současném dění „na ulici“.To je důvod proč je tak problematické jej přesně definovat. Přesto existují jisté obecné znaky, podle nichž můžeme streetwear identifikovat. Základním znakem je, že se jedná hlavně o oblečení ležérní, pohodlné, jako je tričko, džíny, tenisky a kšiltovka. Dále se dají snadno identifikovat podle velkých potisků, které obsahují logo, nebo jméno značky umístěných někde na oblečení, či doplňcích. Ačkoliv je to oblečení stvořené pro každodenní nošení, najdou se i tací, kteří se jej nechtějí vzdát vůbec nikdy. Některé celebrity jako Kanye West, nebo Pharrell Williams, jsou schopni si jej vzít i na červený koberec.

Původ.

Obecně se bere, jako původ hnutí Los Angeles ne přelomu 70. a 80. let dvacátého století. Shawn Stussy, tamní designer surfů, začal vyrábět potištěná trička, na která umístil stejnou značku, kterou označoval i svá surfařské prkna. Když se svým nápadem začínal, nabízel své trička na kapotě svého vozu. Později, když si jeho nabídka získala svou oblibu mezi lidmi, začal je dodávat i do butiků. Tímto upevnil podstatu definice „streetwear“ jako rozmanitý, životní styl založený na značce trička a iluzi pocitu její exkluzivity. Ta je podpořena limitovanou, nebo sběratelskou edicí kusů, jako jsou malosériově vyráběné tenisky od předních producentů sportovního oblečení. Mnoho lidí také zastává názor, že streetwearové oblečení se objevilo jako reakce na masově vyráběné oblečení z obchoďáku.

Historie.

Na počátku se streetwearové značky nechaly esteticky inspirovat od punkového stylu „udělej si sám“ a pozdější hip hop kulturou. Známé značky jako Adidas a Kangol se vytvořily a připojily k začínající hip hop kultuře v 80. letech. Značka Nike ovládla svými teniskami ulice na přelomu 80. a 90. let, když se jim povedlo na svou stranu od konkurenční společnosti Adidas, přetáhnout začínající basketbalovou hvězdu Michaela Jordana. Ostatní značky, mezi které patří Champion, Carhartt a Timberland jsou úzce propojené s hip hop scénou, jako jsou Wu-Tang Clan a Gang Starr. Od poloviny do konce 90. let měl velký vliv na streetwearový styl americký profesionální sport. Kluby jako jsou notoricky známí Chicago Bulls, přinesly do ulic své klubové kšiltovky a bundy. S příchodem tzv. „bling“ hip hop kultury, která odkazuje na okázalé a propracované šperky a doplňky, jsme mohli sledovat vzrůst popularity luxusních značek, jako jsou Gucci, nebo Fendi, a to jen díky tomu, že se objevovaly v hip hopových videích. V pozdních 90. létech si streetwearové značky zašly pro inspiraci do Japonska. Japonské značky vzaly své oblečení na úplně novou úroveň. Do „směsi“ přidali pop kulturní vlivy, jako jsou hračky, hry, anime a mnohé další. Po roce 2000 začal být významným činitelem internet a komunikace. Existence internetu umožnila všem, kdo měli zájem projevit svou kreativitu, vytvořit si svůj styl, nebo jen vyjádřit svůj názor. A jak se ukázalo, takových bylo mnoho.  V současnosti existuje již v podstatě nekonečná řada značek, které se hlásí ke streetwear kultuře a neustále přibývají další. Mezi nejznámější značky patří například Supreme, A Bathing Ape (zkráceně BAPE), Palace, Thrasher, 10 Deep, Black Scale, HUF, AMMO, Versace, Stussy, Anti Social Social Club, Hood By Air, North Face, Billionare Boys Club, Vans. Jako zastupitele českých značek můžeme uvést Girls Without Clothes, Life Is Porno, Pattern, My dear a další.

Streetwear, v doslovném překladu „pouliční oblečení“ je osobitý styl oblékání, který má svůj původ v subkultuře basketbalistů, surfařů a skejťáků, která se dále rozrostla o prvky hip hop módy, japonské street módy a takzvané haute couture (pojem označující oblečení šité na míru a vyrobené v Paříži).  Streetwear je spjatý s tzv. hypebeast a sneakerhead komunitou či kulturou. Jde o lidi, kteří si i za nemalé peníze kupují oblečení od známých streetwearových i jiných značek a také se o streetwear zajímají a sledují jeho dění a nejnovější trendy. Sneakerheadi dostali název podle jejich záliby a zájmu o boty či tzv. sneakers.  Boty a sneakers jsou se streetwear komunitou hodně spjaty.

Streetwear is a style of casual clothing which became global in the 1990s. It grew from California surfskate culture, and eventually New York hip hop fashion to encompass elements of sportswear, punk and Japanese street fashion. Eventually haute couture became an influence. It commonly centers on "casual, comfortable pieces such as jeans, T-shirts, baseball caps, and sneakers", and exclusivity through intentional product scarcity. Enthusiasts follow particular brands and try to obtain limited edition releases.