Shrnutí případu a odůvodnění.

Flaminio Costa byl občan Itálie, který vlastnil akcie v energetice. Protestoval proti znárodňování italského energetického průmyslu tím, že odmítnul zaplatit účet za elektřinu v hodnotě 1 925 lir (částka, odpovídající asi jednomu euru). Za to byl zažalován nově vzniklou státní energetickou společností ENEL. Flaminio Costa navrhl u soudu položení předběžné otázky Soudnímu dvoru o souladu zákona o znárodnění s Římskou smlouvou (čl. 102, 93, 53 a 37) a italskou ústavou. Milánský smírčí soudce ("Giudice Conciliatore") případ předal ústavnímu soudu a také se obrátil na Evropský soudní dvůr s žádostí o rozhodnutí o předběžné otázce.  Italský ústavní soud rozhodl, že na základě zásady Lex posterior derogat legi priori ("zákon pozdější ruší zákon dřívější") je italský zákon o znárodnění platný, protože byl vydán roku 1962, kdežto římské dohody byly přijaty roky 1958. Italská vláda namítla, že je žádost milánského soudce bezpředmětná, protože ESD nemůže rozhodovat o italském právu. K tomu však Soudní dvůr poznamenal, že podle čl. 177 Římské smlouvy musí soudy členských států, proti jejichž rozhodnutím není opravného prostředku, předložit předběžnou otázku Soudnímu dvoru, kdykoliv je tato otázka vnesena za řízení. Soudní dvůr také nerozhoduje o platnosti italského práva, ale pouze o intepretaci dotčených článků.  Italská vláda namítala, že jestliže je soud povinen aplikovat italské právo, nemůže se uchýlit k předběžné otázce podle čl. 177 Římské smlouvy. Soudní dvůr však řekl, že Římská smlouva vytvořila vlastní právní řád, který se stal součástí právních řádů členských států, a tudíž jsou soudy těchto států povinny aplikovat evropské právo. Vytvořením mezinárodní organizace s vlastní právní osobností ("own legal personality; own legal capacity") a pravomocemi jí danými členskými státy, tyto členské státy omezily svoji suverenitu. Tím tak vytvořily právní řád, který zavazuje jak je, tak jejich občany. Jestliže by tomu bylo opačně, pak by aplikace práva EHS byla nahodiná a nikoliv bezpodmínečná. Státy se mohou odchýlit od aplikace těchto ustanovení pouze za určitých podmínek. Právo členských států tedy nemá aplikační přednost před právem Společenství.  K interpretaci čl. 102 Římské smlouvy, který říká, že jestliže je zde "důvod k obavám", že přijetí nebo změna zákonů nebo jiných předpisů může vyvolat "narušení" ve smyslu článku 96 (soutěž na společném trhu), členský stát se "poradí s komisí"; komise má pravomoc doporučit členskému státu přijetí takové regulace, která nebude vyvolávat narušení. Soudní dvůr článek je navržen za účelem harmonizace právních předpisů (ostatně je takto ve smlouvě systematicky zařazen). Členské státy se zavázaly, že v případě jakkoliv malé možnosti narušení soutěže na společném trhu, budou další postup ohledně přijetí zákona či jiného právního předpisu, který takové narušení může vyvolat, konzultovat s komisí. Tento závazek členských států však nevytváří individuální práva, která musí státy chránit (pozitivní závazky). S ohledem na ustanovení článku má Komise povinnost zajistit jeho dodržování, avšak tento závazek nedává jednotlivcům právo se dovolávat (ve smyslu čl. 177) pozitivního závazku ze státu nebo porušení povinnosti Komise zajistit dodržování čl. 102.  K interpretaci čl. 93 Římské smlouvy. Podle čl. 93 (1) a (2) Komise, ve spolupráci s členskými státy, "průběžně zkoumá systémy podpor existující v těchto státech." S ohledem na přijetí vhodných opatření k zajištění fungování společného trhu. Podle čl. 93 (3) musí být Komise včas informována o záměrech poskytnout nebo upravit podpory, aby mohla podat své připomínky. Tato ustanovení jsou vytvořena k potlačení existujících státních podpor a k zabránění státům v zavádění nových podpor v jakékoliv formě, kterými jsou přímo či nepřímo zvýhodňovány podniky a které ohrožují, třebaže potenciálně, soutěž na společném trhu. Tento závazek státu informovat Komisi však nevytváří žádná individuální práva. Komise je povinna zajistit dodržování tohoto článku a držet neustálý dohled nad existujícími systémy podpor. Stejně jako v případě čl. 102, ani čl. 93 nevytváří možnost pro jednotlivce dovolat se porušení povinnosti ať už Komisí nebo členským státem.  K interpretaci čl. 53 Římské smlouvy. Čl. 53 říká, že "členské státy nezavedou pro státní příslušníky jiných členských států žádná nová omezení práva usazování, nestanoví-li tato smlouva jinak." Toto ustanovení stát zavazuje nejednat, a to jak ze strany členského státu, tak Komise. Tento článek má tedy přímou účinnost na vztahy mezi členskými státy a jednotlivci. Jelikož je přijetím Smlouvy tento článek stal součástí vnitrostátního práva, vytvořil tak individuální právo, které musí být pod ochranou soudní moci. Podle čl. 52 (2) říká, že svoboda usazování zahrnuje přístup k samostatně výdělečným činnostem a jejich výkon, jakož i zařizování a řízení podniků za podmínek stanovených pro vlastní státní příslušníky právem země usazení. Podle Soudního dvora je tedy čl. 53 dodržen, jestliže nejsou zavedena nová pravidla odlišná od těch, která platí pro státní příslušníky.  K interpretaci čl. 37 Římské smlouvy. Čl. 37 (1) říká, že "členské státy upraví státní monopoly obchodní povahy tak, aby na konci přechodného období byla vyloučena jakákoli diskriminace mezi státními příslušníky členských států, pokud jde o podmínky nákupu a odbytu zboží. Tento článek se vztahuje na každý subjekt, jehož prostřednictvím členský stát právní nebo fakticky, přímo nebo nepřímo kontroluje, řídí nebo významně ovlivňuje dovoz nebo vývoz mezi členskými státy. Tato ustanovení platí i pro monopoly, jež stát svěřuje jiným subjektům." Tím pádem mají státy dvojí závazek: 1. aktivní, a to regulovat státní monopoly, 2. pasivně, a to zdržet se jakýchkoliv nových opatření. Předběžná otázka se týkala především pasivního závazku. Čl. 37 (2) obsahuje absolutní zákaz, který neobsahuje žádnou výhradu prováděcího předpisu vnitrostátní povahy. Toto ustanovení má přímý účinek a vytváří tak závazky mezi členskými státy a jednotlivci. Toto ustanovení je tak přijetím Římské smlouvy součástí vnitrostátního práva a vytváří právo, které je pod ochranou soudní moci.

Rozsudek.

Soud členského státu musí použít právo Společenství bez ohledu na ustanovení práva tohoto státu. Soud také musí aplikovat čl. 177 Římské smlouvy kdykoliv vyvstane předběžná otázka stran interpretace smluv Společenství. Soudní dvůr tedy rozhodl, že je námitka italské vlády bezpředmětná  Vzhledem k tomu, že státy římskými smlouvami omezily svoji suverenitu ve prospěch společenství, stojí právní řád tohoto společenství nad právními řády jednotlivých členských zemí a členské země ho nemohou měnit.

Reference.

"V tomto článku bylo použito anglické znění rozsudku."

Flaminio Costa vs. ENEL byl soudní spor u Evropského soudního dvora (číslo 6/64). Soud v odůvodnění rozsudku v této kauze označil právo Evropské unie za nadřazené právním předpisům jednotlivých členských zemí Evropské unie.

Flaminio Costa v ENEL (1964) Case 6/64 was a landmark decision of the European Court of Justice which established the primacy of European Union law (then Community law) over the laws of its member states.


Děj.

V létě 1947 přijíždí do Spojených států francouzský literární vědec Humbert Humbert (Jeremy Irons), který má v plánu napsat učebnici francouzštiny a nastoupit na pozici učitele v New Hampshire. Aby mohl pokračovat na své knize, tak si pronajímá pokoj v domě vdovy Charlotty Hazeové (Melanie Griffithová). Dům si vybírá také díky její adolescentní dceři Dolores (Dominique Swainová), která s ním začíná flirtovat. Od dětství jej chorobně přitahují mladé dívky, které si pro sebe nazval jako „nymfičky“. Uvědomuje si, že je to částečně způsobeno raným sexuálním zážitkem s dívkou Annabel, do níž se během léta 1921 v canneském rodinném hotelu zamiloval. Dívka však zemřela o čtyři měsíce později na tyfus, aniž by jejich láska došla naplnění. Oběma bylo tehdy čtrnáct let.  Aby zůstal v přítomnosti mladé americké dívky přezdívané „Lo“, rozhoduje se oženit s její matkou, která se do něj zamilovala. Ke zlomu dochází, když Charlotte vypáčí zásuvku Humbertova stolu a přečte si jeho tajný deník, v němž ji častuje urážkami a vyznává se z lásky k malé Dolores. Rozrušená manželka slibuje, že dceru už nikdy neuvidí a odchází přes ulici odeslat právě dopsané dopisy. Na silnici ji však sráží projíždějící auto a na místě podlehá smrtelným zraněním.  Tak se učiteli francouzštiny naskýtá možnost utužit vztah s nymfičkou, kterou odjíždí vyzvednout na dívčí letní tábor. Začíná ji oslovovat „lolita“. Nejdříve nevlastní dceři nalhává, že je matka pouze zraněná. Po první noci ji v hotelovém pokoji pohlavně zneužívá, když mu lolita ukazuje „hru pro dospělé“ naučenou na táboře. Následně křižují státy Unie a noci tráví po motelech. Sexuální vztah provází epizodické krize. Emocionálně nezralá Lo se stále více nudí svým nevlastním otcem a milencem v jedné osobě. Narůstá v ní touha po nezávislosti. Humbert, který ji za pohlavní styk poskytuje drobnou platbu, se rozhoduje přijmout učitelské místo na univerzitě v Beardsley, kam společně zamíří. Poté, co zde prožijou část školního roku, neshody vyvrcholí pokusem o dívčin útěk. Humbert nalézá lolitu v restauraci a po usmíření se rozhodují pokračovat v putování do jiného města.  Učitel získává na cestě neochvějnou jistotu, že jsou sledováni. Pronásledovatelem, jehož identitu nezná, je starší dramatik Clare Quilty (Frank Langella), s nímž v létě vedl noční rozhovor v hotelu, a který je také přitahován mladými dívkami. Jednoho dne Lolita onemocní a stráví několik dnů v nemocnici na pozorování. Když ji Humbert přijede vyzvednout, dozvídá se, že ji odvezl strýc. Zmatený učitel nejdříve zuří, po spatření policisty za oknem nemocnice se uklidňuje a odchází. Následuje dlouhé a bezvýsledné pátrání. Stopa vychladla.  O tři roky později Humbert obdrží dopis od téměř osmnáctileté lolity, která po něm požaduje finanční výpomoc. V listu se svěřuje, že je na mizině a s mladým manželem čeká dítě. Učitel ji navštěvuje v chudém obydlí a marně ji přemlouvá, aby s ním odjela. Stále nevlastní dceru miluje. Po odmítnutí předává nastávající matce čtyři tisíce dolarů a odjíždí zavraždit Quiltyho. Lo mu vypověděla celý příběh, jak s dramatikem utekla do Pavor Manoru v Parkingtonu, kde ji neúspěšně nutil točit porno s dalšími dívkami a za přispění jeho služebné Vivian. Přesto dodá, že Quilty představoval jediného muže, kterého v životě milovala.  Učitel Quiltyho zastřelí v jeho domě. Humbert je dopaden a během uvěznění v listopadu 1950 umírá na infarkt myokardu. Stejný osud potkává také Dolores, která na Štědrý večer téhož roku nepřežije porod.

Výdělek.

Vzhledem k obtížnému zajištění distributora měl film pouze omezené promítání v kinech, což také znemožnilo získat nominace jednotlivých cen. První víkend dosáhly zisky nízké částky 19 492 dolarů. Celkový výdělek ve Spojených státech činil 1 147 784 dolarů. Ve srovnání s náklady 62 000 000 dolarů se tak snímek zařadil mezi největší kasovní propadáky v historii a podle stejného kritéria byl v té době hodnocen jako nejnákladnější televizní film vůbec.

Lolita () je francouzsko-americké filmové drama z roku 1997 režírované Adrianem Lynem. Představuje druhou adaptaci Nabokovova stejnojmenného románu, napsaného v roce 1955. Hlavní postavy ztvárnili Jeremy Irons jako francouzský pedagog Humbert Humbert a Dominique Swainová jako Dolores „Lolita“ Hazeová. Ve vedlejších rolích se představili Melanie Griffithová, která hrála Charlottu Hazeovou a Frank Langella jako dramatik Clare Quilty. Hudbu zkomponoval italský skladatel Ennio Morricone.  V důsledku ústředního motivu hlavního hrdiny Humberta, kterým je hebefilie, bylo obtížné ve Spojených státech nalézt distributora. Evropská premiéra se uskutečnila dříve než americká a přinesla kontroverzní odezvu. Ve Spojených státech film odvysílala kabelová televizní stanice Showtime a následně distribuci zajistila společnost The Samuel Goldwyn Company. Na americkém kontinentu snímek přinesl smíšenou kritiku a po uvedení v kinech vyšel také na nosičích VHS a DVD, které byly vyprodány.  První filmovou adaptaci románu Lolita v  roce 1962 natočil režisér Stanley Kubrick pod stejným názvem "Lolita".

Lolita is a 1997 drama film directed by Adrian Lyne and written by Stephen Schiff. It is the second screen adaptation of Vladimir Nabokov's 1955 novel of the same name and stars Jeremy Irons as Humbert Humbert and Dominique Swain as Dolores "Lolita" Haze, with supporting roles by Melanie Griffith as Charlotte Haze, and Frank Langella as Clare Quilty. The film is about a middle-aged male professor, Humbert, who rents a room in the house of the widow Charlotte Haze and becomes sexually attracted to her adolescent daughter Dolores, also called "Lo" or "Lolita".  Lyne's film is more overt with many of the novel's darker elements compared to Stanley Kubrick's 1962 version, which used suggestion and innuendo for comic purposes.  The film had difficulty finding an American distributor and premiered in Europe before being released in the United States. The film was eventually picked up in the United States by Showtime, a cable network, before finally being released theatrically by The Samuel Goldwyn Company. The performances by Irons and Swain impressed audiences, but, although praised by some critics for its faithfulness to Nabokov's narrative, the film received a mixed critical reception in the United States. "Lolita" was met with much controversy in Australia, where it was not given a theatrical release until April 1999.


Skupiny makrolidů.

Ketolidy.

Ketolidy jsou novou třídou antibiotik, které jsou strukturálně příbuzné s makrolidy. Mohou být využity u těch zánětů dýchacích cest, kde je bakteriální původce vůči makrolidům rezistentní. Jejich vyšší efektivita je podmíněna tím, že ke svému navázání v ribozomální podjednotce využívají dvě vazebná místa. Ještě novější fluoroketolidy využívají ke svému účinku dokonce tři vazebná místa.  Mezi ketolidy náleží:

Neantibiotické makrolidy.

Sem řadíme hlavně imunosupresiva tacrolimus, pimecrolimus a sirolimus, jejichž aktivita je příbuzná cyklosporinu.

Toxické makrolidy.

Celou škálu toxických makrolidů produkují některé bakterie, a to v podobě tzv mykolaktonů

Využití makrolidů.

Makrolidová antibiotika jsou užívána k léčbě infekcí způsobených grampozitivními bakteriemi jako jsou např. "Streptococcus pneumoniae" a "Haemophilus influenzae", které bývají častými původci zánětů dýchacích cest a měkkých tkání. K dalším kmenům bakterií citlivých na makrolidy řadíme beta-hemolytické streptokoky, pneumokoky, stafylokoky a enterokoky. Podobně jako penicilin mohou být makrolidy rovněž efektivní v léčbě nemocí způsobených původci jako jsou "Legionella pneumophila", různá mykoplasmata, mykobakterie, některé rickettsie a Chlamydia (bacterium).  Vzhledem k tomu, že antibakteriální spektrum je jen o trochu širší než u penicilinů, uplatňují se makrolidy jako náhrada v případě alergie na penicilinová antibiotika.  Ve veterinární péči je užití makrolidů velmi omezené zejména u koní a králíků (obecně nepřežvýkavých býložravců), protože makrolidy v jejich trávícím ústrojí mohou vyvolat nebezpečné metabolické reakce. Makrolidy lze využít pouze u hříbat mladších než jeden rok, a to pouze pod přímým veterinárním dozorem při podávání.

Mechanismus účinku.

Antibiotický účinek.

Makrolidy se obecně řadí typem svého účinku mezi inhibitory proteosyntézy. Jejich zásah je dán narušením procesů translace, která probíhá v ribozomální podjednotce 50S tím, že se makrolid reverzibilně naváže na P místo (P = peptidylové), čímž zabrání zahájení tvorby elongace primární struktury bílkoviny. V místě P ribozomu totiž dochází k setkání tRNA, která nese aminokyselinu methionin s příslušným kodonem (AUG) pro methionin, kterým vždy prvotní vyráběná bílkovina začíná. Navíc makrolidy zabraňují skládání (zapojování) jednotlivých aminokyselin do výsledného peptidu, protože ovlivňují funkci ribozomálního enzymu (ribozymu) nazvaného peptidyltransferáza, což je stejné jako u chloramfenikolu. Na rozdíl od makrolidů ale chloramfenikoly nevykazují sterický (prostorově-vazebný) efekt na zmiňované P-místo.. Další možný mechanismus makrolidů může spočívat v předčasném odloučení peptidyl-tRNA z ribozomu.  Farmakokinetika zejména novějších makrolidů (azithromycin, klarithromycin) posiluje terapeutický efekt tak, že se váží na makrofágy, skrze něž jsou neseny do zasažených (infikovaných) tkání, kde se hromadí.

Imunomodulační účinky.

Difuzní panbronchiolitida.

Makrolidová antibiotika (erythromycin, klarithromycin a roxithromycin) vykázala imunomodulační účinek v dlouhodobé (long-term) léčbě difuzní panbronchiolitidy, což je onemocnění postihující především asiaty, které se vyznačuje rozsáhlým (difuzním) zánětlivým zasažením plicních průdušinek (průdušinka = bronchiolus) Imunomodulační efekt je nepřímo prokazatelný tak, že v dlouhodobé terapii se uplatňují nízké dávky, které nemohou vykázat přímý antibiotický efekt. Dlouhodobá makrolidová léčba tohoto onemocnění omezuje zánětlivé procesy (potlačení množení granulocytů, lymfocytů a sekretů) v dýchacích cestách. Tyto protizánětlivé na imunomodulaci založené procesy jsou přítomné i v případě, kdy dominantním původcem chronického zánětu je na makrolidy rezistentní "Pseudomonas aeruginosa".

Rezistence.

Nejčastějším mechanismem rezistence je posttranskripční metylace 23S bakteriálního ribozomu (viz rRNA). Zprostředkování rezistence může být jak přenosem skrze plazmid tak chromozomálně (mutace). Výsledkem této metylace je zkřížená rezistence na makrolidy, linkosamidy a streptograminy. K ostatním (v případě makrolidů méně se vyskytujícím) typům získané rezistence náleží a) inaktivace léčiva jeho enzymatickým rozkladem (esterázy, kinázy); b) aktivní, na ATP závislé vypuzování (efflux) transportních bílkovin, se kterými odchází příslušné léčivo mimo bakterii.

Vedlejší účinky.

V roce 2008 upozornil časopis "British Medical Journal" na riziko vzniku myopatie při kombinování makrolidových antibiotik spolu se statinovými léčivy (určenými pro snižování hladiny cholesterolu). Je to způsobeno tím, že makrolidy brzdí enzymatický systém tzv. cytochrom P450 zejména (CYP3A4), který je důležitý pro jaterní metabolismus statinů, čímž dochází k jejich akumulaci v organismu. Makrolidy jako jsou erytromycin a klarithromycin mohou vzácně způsobit prodloužení srdečního komorového intervalu QT, který může vyvrcholit až do rizika fibrilace (míhání) srdečních komor spojeného se syndromem nazvaným torsade de pointes (vysl. "torsad d’puant"). Jiným vedlejším účinkem je nevolnost (nauzea) spojená s hromaděním žlučových produktů léčiva v enterohepatálním oběhu (opětovné vstřebávání léčiva z jater). U dětí může při užívaní erytromycinu dojít k zúžení (stenóze) vrátníku (tzv. pylorostenóza).

Makrolidy jsou skupinou léčiv, převážně antibiotik, jejichž aktivita je založena na přítomnosti makrocyklického laktonového kruhu (prstenu), který je svázan s jedním či více deoxidovaných sacharidů (obvykle desosamin → CHNO3 a kladinóza → CHO). Laktonový kruh má obvykle 14-, 15- nebo 16 členů. Makrolidy náleží mezi přírodní produkty nazývané polyketidy.

The macrolides are a class of natural products that consist of a large macrocyclic lactone ring to which one or more deoxy sugars, usually cladinose and desosamine, may be attached. The lactone rings are usually 14-, 15-, or 16-membered. Macrolides belong to the polyketide class of natural products. Some macrolides have antibiotic or antifungal activity and are used as pharmaceutical drugs.


Historie.

Chrám stojí na místě dřevěné stavby z roku 1707 a dvou následujících kamenných, které vyhořely. Jednou z nich byla nedokončená stavba italského architketa Antonia Rinaldiho z roku 1764, kterou po roce 1798 dokončil jeho krajan Vincenzo Brenna.  Po porážce Napoleona I. se car Alexandr I. Pavlovič rozhodl, že zde vybuduje národní památník. Vypsanou architektonickou soutěž vyhrál francouzský architekt Auguste de Montferrand a stavba trvala téměř 40 let (1816 až 1858). Chrám je pojmenován na počest pravoslavného světce svatého Izáka z Dalmácie, který byl patronem imperátora Petra I. Je vybudován v neoklasicistickém architektonickém stylu. Dominantou této stavby je pozlacená kupole, sahající do výšky 101 metru, na jejíž pozlacení bylo použito 100 kg čistého zlata. Do chrámu se vejde téměř 14 000 věřících. Během komunistického režimu byl chrám přeměněn na muzeum ateismu a v letech 1928 až 1990 se v něm nesměly konat bohoslužby.

Popis.

Obdélná stavba o rozměrech 111 × 97 m má na všech čtyřech stranách mohutné portiky s osmi sloupy podle římského vzoru, boční portiky jsou však hlubší, takže celek činí dojem centrální stavby s půdorysem ve tvaru řeckého kříže s kopulí uprostřed. Vnějšek chrámu člení a zdobí celkem 112 sloupů z leštěné červené finské žuly, většinou s bronzovými hlavicemi a patkami. Vnitřek je členěn na 5 × 3 klenebních polí s mohutnými pilíři, z nichž ty střední nesou vysoký tambur a kopuli. Vnitřek je vyzdoben různobarevnými kameny, některé sloupy jsou z lapisu lazuli a z malachitu.

Současnost.

Po mnoha letech chátrání a rekonstrukcí ho navštěvují tisíce turistů z celého světa. Chrám je pro veřejnost otevřen jako muzeum (vybíráno vstupné), ale v neděli a během pravoslavných svátků je určen pro pravoslavné bohoslužby.

Katedrální chrám svatého Izáka nebo Isakijevský chrám () je chrám Ruské pravoslavné církve v Petrohradu.  Je největším z petrohradských chrámů a patří mezi nejčastější cíle turistů a návštěvníků města. Je nejvyšší pravoslavnou katedrálou ve městě a druhou nejvyšší na světě (po chrámu Krista Spasitele v Moskvě). Je zasvěcen svatému Izákovi Dalmatskému, na jehož svátek se narodil Petr I. Veliký. Chrám stojí v centru Petrohradu, na Isakijevském náměstí mezi řekami Mojkou a Něvou.

Saint Isaac's Cathedral or Isaakievskiy Sobor () is a cathedral that currently functions as a museum in Saint Petersburg, Russia. It is dedicated to Saint Isaac of Dalmatia, a patron saint of Peter the Great, who had been born on the feast day of that saint. It was originally built as a cathedral but was turned into a museum by the Soviet government in 1931 and has remained a museum ever since. In 2017, the Governor of Saint Petersburg offered to transfer the cathedral back to the Russian Orthodox Church, but this was not accomplished due to the protests of St Petersburg citizens opposing the offer.


Etymologie a přítomnost Sámů.

Název parku pochází z lulejské sámštiny od slova "Badjelánnda", který se překládá jako "vyšší země" – což vyjadřuje zjednodušený popis regionu. Tři sámské vesnice Duorbun, Jåhkågasska a Sirges mají dodnes na Padjelantě své letní sobí pastviny, používají k tomu tradiční osídlení Stáloluokta, Árasluokta a Sállohávrre.

Příroda.

Park, který sousedí s Norskem na západě, je primárně tvořen rozsáhlou náhorní plošině kolem dvou neobyčejně velkých jezer Vastenjávrre a Virihávrre. To druhé je často označováno jako "nejkrásnější jezero ve Švédsku". V důsledku toho je krajina poměrně plochá a otevřená, zvláště ve srovnání s národním parkem Sarek na jeho východní hranici, který má vyloženě alpský charakter a je tvořen skalnatými kopci s několika různorodými vrcholy.

Flóra.

Většina parku se nachází nad hranicí lesa, což znamená, že jen několik druhů stromů může přežít drsné klima parku. Expozice silných větrů a studené zimy způsobují, že jediný druh stromu, který se tu může vyskytovat ve velkých početnostech je malá a robustní bříza pýřitá svalcová (horská bříza). Ta tvoří malý les (1400 ha) v severovýchodním rohu parku. Rozmanitost flóry je velmi vysoká: v oblasti bylo zaznamenáno přes 400 různých druhů nižších rostliny ("Thallophyte"), což je údajně je rekord na švédských fellech (vysočině). Je to kvůli jeho západní poloze a na křídu bohatém podloží. Některé z těchto druhů, jako jsou nízká bylina písečnice "Arenaria humifusa" a hořec "Gentiana Aurea" rostou pouze v regionech se švédskými felly a "Potentilla robbinsianais" je rostlina, která se v Evropě jen někdy nachází v Padjelantě.

Fauna.

Padjelanta hostí velmi omezený počet savců, s nízkým počtem různých druhů, z nichž téměř všechny mají malé populace. Ze savců to jsou většinou lumíci a sobi, stejně jako predátoři, kteří je požírají, v tomto případě rosomák a liška polární. Oba druhy trvale žijí na území parku.  Množství ptáků v Padjelantě je naopak velmi bohaté a představuje většina druhů spojených s švédskými holými horami, felly – a regionem fellových jezer. Nejtypičtější druhy na vřesovištích jsou kulík zlatý, liduška luční i bělořita, bělokura horského, kulíka hnědého a kolihu malou lze také poměrně často vidět. V jezerech a jejich okolí žije spousta kachen jako je hoholka lední čírka obecná a turpan černý stejně jako mnoho bahňáků, kam patří lyskonoh úzkozobý, jespák bojovný, jespák šedý a vodouš rudonohý.  Les na severovýchodě je také místem velké rozmanitosti a hostí druhy jako je čečetka zimní, budníček větší, strnad severní slavík modráček a drozd cvrčala.  Žije tu také mnoho ptáků, kteří nejsou omezeny jen na jednu oblast, ale jsou rozšířeni po celém parku. Sem patří husa malá, raroh lovecký, orel skalní, orel mořský, bekasina větší, káně rousná a chaluha malá. Během let, kdy jsou rozšířeni lumíci, se dá dokonce vidět sovice sněžní, která je jinak v Padjelantě vzácná.  V parku také žije velké množství ryb, obzvláště hustě jsou jimi osídlena jezera Vastenjávrre a Virihávrre.

Historie.

Padjelanta, vzhledem k jejímu bohatství luk a ryb, je již dlouho atraktivní pro lidi. Park byl obýván již od mladší doby kamenné (jeden důkaz je mnoho padacích jám, které tady byly nalezeny a které se datují k tomuto období). Dokonce i dnes jsou jezera využívány Sámi pro rybolov. Od zrodu moderní vědy byla oblast také zajímavá pro vědce, zejména pro studium flóry, fauny a geologie.

Turistika.

Parkem prochází dobře známá dálková pěší trasa nazvaná Padjelantaleden (česky "Padjelantí cesta"), která vede mezi Kvikkjokkem na jihovýchodě a buď Vaisaluoktou nebo Änonjalme pod Áhkká na severu. Stezka je dlouhá asi 160 km. Všechny koncové body cesty leží mimo hranice parku, což znamená, že turisté musí cestovat minimálně jeden den před vstupem na území Padjelanty.  Podél této stezky je několik chatových lokalit, které poskytují ubytování pro návštěvníky. Původně byly turistické objekty v rámci parku řízeny Švédskou agenturou pro životní prostředí, později přešly do péče výše uvedených sámských obcí, a to pod názvem "Badjelánnda Laponia turistiku" (BLT). Další chaty na trase jsou udržovány Švédským turistickým svazem (STF). V Stáloluokta je sauna a během turistické sezóny lze v chatách také dokoupit proviant.  Je třeba poznamenat, že Padjelantaleden je letní stezka a není tu žádné zimní tyčové značení, když je půda pokryta sněhem. Ani chaty nejsou v zimě obsazeny, i když na všech chatách je vždy alespoň jeden pokoj v tuto dobu otevřený (jako takzvaný zimní prostor).  Parkem prochází další dálková turistická trasa zvaná Nordkalottleden, avšak její trasa je na území parku po většinu cesty stejná s Padjelantaleden.  Zajímavostí je, že švédské centrum nepřístupnosti (tj. místo, které je v maximálně vzdálené od civilizace) se nachází v Padjelantě. Dle je to od bodu v jihovýchodní zátoce v jezeře Rissájávrre ležícím na hranici Národního parku Sarek přibližně 47 km v jednom směru k nejbližší silnici. Izolace tohoto místa je však částečně iluzí, protože navštěvovaná pěší trasa Padjelantaleden a konkrétně chata "Tuottar" jsou ve skutečnosti jen méně než 5 km daleko.

Národní park Padjelanta (, ) je národní park v severním Švédsku, na norské hranici, na území komuny Jokkmokk v kraji Norrbotten v Laponsku. Rozkládá se na ploše 1 984 km, což z něj činí největší národní park v zemi. Sousedí s národními parky Sarek, Stora Sjöfallet a norským parkem Rago.  Název "Padjelanta" v sámštině znamená „horní země“, což docela dobře vystihuje geografii místa. Park je vskutku především vysokohorskou planinou Skandinávského pohoří, s nadmořskou výškou asi 700 m, s mírnými zvlněnými kopci. Tato krajina ostře kontrastuje s oblastmi, které hraničí s parkem, které mají výrazně alpský charakter. Na jihu je hranice obou oblastí méně ostrá, přímo v parku se nachází několik vysokých vrcholů. Mírný terén je způsoben podložím tvořeným svory a vápenci, které nejsou příliš odolné vůči erozi. Říční systém je velmi bohatý, park se nachází u prameniště řeky Lule a několika jejich hlavních přítoků. Jednou z hlavních charakteristik Padjelanty je však přítomnost velkých jezer, zejména Virihaure a Vastenjaure.  Padjelanta, stejně jako zbytek Laponska, které se nachází kolem, se často označuje jako „největší a dosud nedotčená oblast“ v Evropě. Ve skutečnosti je území parku obýváno asi 7 000 let Sámi, kočovnými obyvateli severní Evropy. Zpočátku se živili jako sběrači a lovci, zejména soba polárního, ale postupně vyvinuli kulturu založené na chovu tohoto polodomácího zvířete spojenou s kočováním. Padjelanta se stala jednou z jejich hlavních horských pastvin; v parku se nachází velké množství sámských táborů, často v blízkosti velkých jezer. Švédové oblast poprvé využívali v 17. století v dole Kevdekare, ve kterém se těžilo stříbro. Po uzavření dolu bylo motivací pro návštěvu této oblasti především botanické zkoumání parku. Padjelanta má zvláště bohatou květenu s řadou vzácných druhů, i když leží skoro celá nad hranicí lesa. Od 20. století se také rozvíjí cestovní ruch.  Spojení turistických a ochranářských asociací vedené botanikem Stenem Selanderem se zasloužilo, že oblast byla v roce 1962 vyhlášena národním parkem, čímž zachránilo Padjelantu před hrozbami spojenými s výstavbou vodních elektráren. Park a region byly v roce 1996 přidány na Seznam světového dědictví UNESCO, částečně pro nedotčenou přírodu a také pro dosud přítomnou sámskou kulturu.  Dnes je pro Sámi park stále důležitým místem pro pastevectví sobů. Je také turistickou destinací, kterou prochází několik skvělých turistických tras, jako jsou dálkové pěší trasy Padjelantaleden a Nordkalottleden. Mezi zajímavost tohoto místa patří velká jezera známá svou krásou.

Padjelanta () is a national park in Norrbotten County in northern Sweden. Established in 1963, it is the largest national park in Sweden with an area of , and part of the UNESCO World Heritage Site Laponia established in 1996.


Kněz.

Studoval v semináři v Bombaji a zde také přijal 8. prosince 1958 kněžské svěcení z rukou kardinála Valeriana Graciase, tehdejšího arcibiskupa Bombaje. Pracoval jako kněz v rodné arcidiecézi, v letech 1961 až 1964 studoval v Římě. Na Papežské lateránské univerzitě získal doktorát z kanonického práva a vystudoval také Papežskou církevní akademii. V roce 1964 začal pracovat v diplomatických službách Svatého stolce. Jako člen personálu státního sekretariátu připravoval návštěvu papeže Pavla VI. na Mezinárodním Eucharistickém kongresu v Bombaji. V letech 1965 až 1973 působil jako sekretář na několika nunciaturách - v Dánsku, Norsku, Švédsku, Finsku, na Islandu, v Indonésii, Madagaskaru, Komorách a Mauretánii. Následujících devět let byl vedoucím sekce státního sekretariátu pro SSSR a další socialistické státy.

Biskup.

Dne 8. května 1982 ho papež Jan Pavel II. jmenoval pro-nunciem v Ghaně, Togu a Beninu a titulárním arcibiskupem, biskupské svěcení mu udělil kardinál Agostino Casaroli 19. června téhož roku. V červnu 1987 se stal nunciem v Jižní Koreji, v říjnu 1991 nunciem v Albánii. V této zemi plnil v letech 1992 až 1996 funkci apoštolského administrátora jižní Albánie. 8. listopadu 1997 byl jmenován arcibiskupem Bombaje.

Kardinál.

Při konsistoři 21. února 2001 ho papež Jan Pavel II. jmenoval kardinálem. O pět let později, v květnu 2006, se stal prefektem Kongregace pro evangelizaci národů. Jeho jméno bylo při konkláve v roce 2005 zahrnováno mezi tzv. papabile, tedy možné nástupce zemřelého papeže Jana Pavla II. Kromě rodného jazyka hovořil anglicky, francouzsky, italsky a španělsky. Dne 10. května 2011 při dosažení kanonického věku rezignoval na funkci, jeho nástupcem v čele Kongregace pro evangelizaci národů se stal kardinál Fernando Filoni. Dne 19. června 2017 zemřel v Římě.

Ivan kardinál Dias (14. dubna 1936 Bombaj – 19. června 2017 Řím) byl indický římskokatolický kněz, arcibiskup Bombaje, vatikánský diplomat, vysoký úředník římské kurie.

Ivan Cornelius Dias (14 April 1936 – 19 June 2017) was an Indian Cardinal of the Roman Catholic Church. He was Prefect of the Congregation for the Evangelization of Peoples from 2006 to 2011, Archbishop of Bombay from 1996 to 2006, and before that a papal diplomat in the Balkans, East Asia, and West Africa. He was elevated to the rank of cardinal in 2001.


Život.

Narodil se roku 1611 v Gdaňsku, přímořské metropoli tehdejší Republiky obou národů, do rodiny bohatých pivovarníků. Roku 1630 vystudoval právo na Leidenské univerzitě a o rok později se vydal na cestu Evropou, během níž navštívil mj. Paříž a Londýn. V roce 1634 se usadil ve svém rodném městě, kde působil jako pivovarník a člen městské rady.  Od roku 1639 se stala jeho hlavním zájmem astronomie. V té době však stále zastával funkci gdaňského rádce, jež se zabýval soudnictvím a zdravotnictvím. V roce 1641 na svém domě postavil hvězdárnu, kterou vybavil výbornými přístroji, včetně vlastnoručně zhotoveného dalekohledu bez tubusu s ohniskovou vzdáleností 45,7 m. 29. ledna 1660 ji navštívil polský král Jan Kazimír II. Vasa s královnou Ludovikou Marií Gonzagovou.  Hevelius pozoroval sluneční skvrny, objevil libraci Měsíce a mezi lety 1642–1645 se věnoval mapování měsíčního povrchu. Výsledky mapování publikoval v díle "Selenographia" (1647). Objevil čtyři komety (v letech 1652, 1661, 1672 a 1677; kometa z roku 1661 je pravděpodobně totožná s kometou Ikeya-Zhang) a také navrhl myšlenku, že podobná tělesa obíhají po parabolických drahách okolo Slunce. V atlase nebe "Firmamentum Sobiescianum" (1690; titul na počest Jana Sobieského) zavedl a pojmenoval jedenáct nových souhvězdí, z nichž sedm bylo přijato mezi oficiální.  26. září 1679 Heveliovou hvězdárnu, přístroje a knihy zničil požár. Tuto katastrofu popsal v předmluvě k dílu "Annus climactericus" z roku 1685. Rychle obnovil škody, aby mohl pozorovat Velkou prosincovou kometu roku 1680. Při požáru utrpěl šok a jeho zdraví se zhoršilo. Zemřel v den svých 76. narozenin, 28. ledna 1687.

Dílo.

Mezi Heveliovy práce patří: Posmrtně v roce 1690 byly vydány:

Johannes Hevelius, pol. (28. ledna 1611 Gdaňsk – 28. ledna 1687 tamtéž) byl gdaňský astronom, pivovarník a po mnohá léta člen tamější městské rady. Je považován za zakladatele lunární topografie.

Johannes Hevelius (in German also known as "Hevel"; ; – 28 January 1687) was a councillor and mayor of Danzig (Gdańsk), Kingdom of Poland. As an astronomer, he gained a reputation as "the founder of lunar topography", and described ten new constellations, seven of which are still used by astronomers.


Systém ICTV.

Mezinárodní komise pro klasifikaci virů (International Committee on Taxonomy of Viruses - ICTV) klasifikuje jednotlivé druhy virů podobně jako buněčné organismy do říší, kmenů (případně i podkmenů), tříd, řádů (podřádů), čeledí (podčeledí) a rodů (podrodů). Nejvyšším taxonem, nadřazeným říším, je realm. Systém ICTV důsledně používá metagenomický přístup. Snahou je přitom respektovat fylogenetickou příbuznost, tedy na základě genetické informace sdružovat taxony dané úrovně do skupin, u kterých lze předpokládat společného předka.  Standardními příponami v taxonomii jsou: Virologická nomenklatura nemá předepsáno binomiální názvosloví pro druhy, třebaže probíhají diskuse o jeho možném zavedení, které by mělo odstranit nejednotný přístup (názvy virových druhů jsou tvořeny mnoha různými způsoby vedoucími k výsledným jednoslovným až šestislovným názvům)).  Podle názvoslovného kódu ICTV se názvy všech vyšších taxonů píší stejně jako jména druhů kurzívou.  Aktuální klasifikace byla přijata v červenci 2019 a ratifikována v březnu 2020. Viry (druhy uznané ICTV) jsou systematicky kategorizovány do 4 realmů; vedle nich jeden řád, 24 čeledí a tři rody zůstávají nezařazeny.  Klasifikace ICTV zahrnuje také viroidy (nezařazené čeledi "Avsunviroidae" a "Pospiviroidae"), vybrané virofágy (čeleď "Lavidaviridae") a jiné satelitní viry (např. v čeledích "Parvoviridae", "Tombusviridae" a "Virgaviridae" a nezařazených rodech "Albetovirus", "Aumaivirus", "Papanivirus", "Virtovirus"), retrotranspozony (čeledi "Metaviridae" a "Pseudoviridae" z řádu "Ortervirales") a satelitní nukleové kyseliny (nezařazené čeledi "Alphasatellitidae" a "Tolecusatellitidae").  V následujícím přehledu (do úrovně rodů) jsou navíc pro úplnost uvedeny i dosud neuznané navrhované taxony, vždy označené závorkou "(neuznaný/á)". Návrh plyne z uvedené reference (zpravidla vědeckého periodika nebo webové složky ICTV s návrhy, u kterých dosud neskončil proces k jejich uznání).

Duplodnaviria.

Realm: "Duplodnaviria" (1 říše)

Monodnaviria.

Realm: "Monodnaviria" (4 říše)

Riboviria.

Realm: "Riboviria" (2 říše)

Varidnaviria.

Realm: "Varidnaviria" (2 říše)

Baltimorova klasifikace.

Baltimorova klasifikace je systém klasifikace virů do sedmi skupin podle typu genetického materiálu, který je obsažen ve virových částicích, a způsobu jeho přepisu do virové mRNA. Klasifikaci poprvé navrhl v roce 1971 David Baltimore, pozdější nositel Nobelovy ceny za fyziologii nebo lékařství. V jeho původním návrhu bylo šest skupin virů (I.-VI.), sedmá skupina byla vytvořena pro později objevenou skupinu hepadnavirů s unikátně stavěným genomem. Systém umožňuje zjednodušit si nesmírně komplikované a rozmanité typy forem a životních cyklů, jimiž viry oplývají, ale protože není hierarchicky strukturovaný, na skutečnou systematiku tisíců známých virů již nestačí. Vzhledem k definici skupin nemůže začlenit viroidy, v tradičním pojetí nezahrhuje ani retrotranspozony a satelitní nukleové kyseliny (pojetí ICTV tyto tři skupiny mezi viry řadí a taxonomicky je klasifikuje).  Jedná se tak o jednoduché, jednoúrovňové, dosud běžně používané třídění, které dříve (do r. 2019, kdy byl vytvořen první realm – "Riboviria", zahrnující skupiny III.-V.) bylo možno až na drobné výjimky nadřadit systému ICTV. To ale neznamená, že se u skupin Baltimorovy klasifikace jedná o fylogeneticky přirozené taxony; ani jejich vymezení podle genomu nemusí být úplně přesné vzhledem k podřazeným nižším taxonům ICTV. To je důvod, proč Baltimorova klasifikace postupně zastarává.

Systém LHT.

Systém navrhli v r. 1962 André Lwoff, R. W. Horne a P. Tournier. K zařazení druhů využili standardní taxony kmen, podkmen, třída, řád, podřád, čeleď, podčeleď a rod. Kritériem sdružování byly společně sdílené vlastnosti, nikoli napadané organismy. 5 hlavních charakteristik používaných ke klasifikaci bylo: V témž roce byla klasifikace schválena Prozatímním výborem pro nomenklaturu virů (Provisional Committee on Nomenclature of Virus – PNVC) Mezinárodní asociace mikrobiologických společností (International Association of Microbiological Societies – IAMS).  V dnešní době se již systém LHT nepoužívá, ale názvy některých taxonů přetrvávají v systému ICTV. Do úrovně čeledí vypadal následovně:

Klasifikace virů je vzhledem k jejich rozmanitosti a proměnlivosti problematičtější než u buněčných organismů. Existuje proto více možných přístupů a z nich vzniklých klasifikačních systémů.  Nejstarší klasifikační systémy virů vycházely z klasifikace napadaných organismů. Byla to například Holmesova klasifikace z r. 1948, aplikující linnéovskou biologickou nomenklaturu a členící viry na fágy (napadající bakterie), fytofágy (napadající rostliny) a zoofágy (napadající živočichy).  Později se viry začaly klasifikovat podle strukturních fyzikálních a chemických vlastností, jako je nosič genetické informace (RNA nebo DNA), velikost, tvar a symetrie kapsidy apod. K takovým klasifikačním systémům patří např. hierarchická klasifikace LHT z roku 1962, dnes již zastaralá.  Aktuální snahou biologických klasifikačních systémů je přirozenost z hlediska fylogenetické příbuznosti. O tu se snaží podrobný, každoročně aktualizovaný systém Mezinárodního výboru pro taxonomii virů (ICTV).  V současnosti se stále používá zjednodušená klasifikace podle nosiče genetické informace a způsobu jejího přepisu, tak zvaná Baltimorova klasifikace z r. 1971. V některých aspektech je však již neslučitelná s moderní fylogenetickou klasifikací ICTV.  Vzhledem k tomu, že není známo příliš typů subvirových činitelů (viroidy, satelitní viry včetně virofágů, satelitní nukleové kyseliny včetně virusoidů), dlouho pro ně neexistoval odpovídající systém a byly klasifikovány pouze podle nosiče genetické informace, případně i její velikosti. Výjimkou byl klasifikační systém viroidů podle Florese z roku 1998, revidovaný Dienerem v r. 2001, používající čeledi a rody. Později byl včleněn do systému ICTV, do kterého jsou od r. 2015 zahrnuty i vybrané satelitní viry (včetně virofágů) a satelitní nukleové kyseliny, obojí se snahou respektovat jejich pravděpodobnou fylogenetickou příbuznost k jiným virům.

Virus classification is the process of naming viruses and placing them into a taxonomic system. Similar to the classification systems used for cellular organisms, virus classification is the subject of ongoing debate and proposals. This is mainly due to the pseudo-living nature of viruses, which is to say they are non-living particles with some chemical characteristics similar to those of life, or non-cellular life. As such, they do not fit neatly into the established biological classification system in place for cellular organisms.  Viruses are mainly classified by phenotypic characteristics, such as morphology, nucleic acid type, mode of replication, host organisms, and the type of disease they cause. The formal taxonomic classification of viruses is the responsibility of the International Committee on Taxonomy of Viruses (ICTV) system, although the Baltimore classification system can be used to place viruses into one of seven groups based on their manner of mRNA synthesis. Specific naming conventions and further classification guidelines are set out by the ICTV.  A catalogue of all the world's known viruses has been proposed and, in 2013, some preliminary efforts were underway.


Historické právní úpravy odkazu.

Římské právo.

V římském právu bylo možné odkaz zřídit už podle zákona XII. desek, ale jen testamentem a navíc pouze předem určenými formulemi. Tím se původně lišil od fideikomisu, který měl podobný význam, ale jeho ustavení se dělo zcela neformálně, nejčastěji formou prostého dopisu (z tohoto způsobu pořízení pro případ smrti se pak vyvinul dovětek k testamentu, neboli kodicil). Podle předepsaných rozkazovacích formulí se odkazy dělily ve čtyři druhy: Nemuselo jít přitom jen o konkrétně určenou věc, odkaz mohl být i alternativní, legatář pak mohl volit mezi několika věcmi, případně určenými pouze druhově. Odkázat celé dědictví bylo možné jen ve formě tzv. univerzálního fideikomisu. Nebezpečí, že odkazy dědictví příliš zatíží, případně zcela vyčerpají, bylo postupně snižováno ("lex Furia" z 2. stol. př. Kr., "lex Voconia" z roku 169 př. Kr.), až roku 40 př. Kr. byl přijat Falcidiův zákon, který stanovil, že testamentárním dědicům musela zůstat alespoň čistá čtvrtina dědictví, tzv. falcidiánská kvarta. Odkazy, které by tuto čtvrtinu přesahovaly, byly v této míře neplatné.  Pro nabytí předmětu odkazu byla nutná nejen smrt zůstavitele ("dies cedens", doba vzniku práva na budoucí odkaz), ale také skutečné nabytí dědictví testamentárními dědici ("dies veniens", doba vzniku práva na už existující odkaz). Odkaz bylo možné změnit ("translatio legati"), stejně tak odvolat ("ademptio legati"), a to pak stejnou formou, jakou byl zřízen, pouze vyslovenou v negativním znění. Kromě své formálnosti byly odkazy omezeny také tím, že onerátem mohl být jen dědic ustanovený testamentem (testamentární dědic) a honorátem mohl být pouze ten, kdo měl způsobilost tímto dědicem být. Tyto osoby také mohly splývat v jedné, jestliže bylo více spoludědiců, pak mohlo jít o tzv. prealegat, kdy byli obtíženi všichni dědicové (v poměru svých dědických podílů), tedy i odkazovník ve svůj prospěch.  Přísná formálnost odkazů vedla k tomu, že jejich druhy byly navzájem kombinovány a následně "SC Neronianum" stanovilo, že pokud by odkaz přímo neodpovídal některému druhu, měl být považován za legát damnační. Další vývoj navíc směřoval k postupnému sbližování s fideikomisy, které se počátkem principátu staly právně vynutitelnými. Sjednocení obou odkazovacích možností pak bylo realizováno justinánskou kodifikací římského práva.

Všeobecný zákoník občanský (ABGB).

Všeobecný zákoník občanský z roku 1811 odkazy nepojímal jako institut dědického práva, ale jako zvláštní druh obligace. Upraveny byly v ustanoveních § 647–694 a šlo v zásadě o klasický damnační legát. Nebylo již možno odkázat celé či poměrnou část dědictví jako u univerzálního fideikomisu, ale pouze konkrétní věc, případně opět umožnit volbu mezi několika věcmi. Naopak bylo možné odkazy zatížit celé dědictví a kromě toho bylo umožněno zřídit odkaz ve prospěch neurčité skupiny osob, např. chudých či služebných.

Občanské zákoníky 2. poloviny 20. století.

Občanský zákoník z roku 1950 upravoval odkaz v § 537. Pojetí dědického práva v tomto zákoníku do značné míry setřelo rozdíl mezi dědictvím a odkazem, neboť bylo umožněno, aby dědictvím byla i jednotlivá věc nebo právo (§ 511).  Občanský zákoník z roku 1964 již institut odkazu vůbec neupravoval.

Odkaz dle občanského zákoníku.

Občanský zákoník upravuje odkaz v §§ 1477, 1478 a 1594 až 1632.  Dle § 1477 odst. 1 je odkaz právním institutem, kterým se odkazovníku zřizuje pohledávka na vydání určité věci (či věci určitého druhu) nebo na zřízení určitého práva. Odkazy připadají k tíži všem dědicům podle poměru jejich podílů. Každému dědici však musí zůstat alespoň čtvrtina dědictví nezatížená odkazy.

Zřízení odkazu.

Zůstavitel může odkaz zřídit následujícími způsoby: Dle § 1595 může odkaz zřídit každý, kdo je způsobilý pořizovat závětí. Pokud zůstavitel není způsobilý pořizovat závětí, může ze svého majetku odkázat jinému jen předměty malé hodnoty.

Nabytí odkazu.

Odkazovník nabývá právo na odkaz pro sebe a pro své nástupce okamžikem smrti zůstavitele (pokud zůstavitel nestanovil jinak). Způsob nabytí odkázané věci je stejný jako u nabytí vlastnického práva.  Pokud zůstavitel neurčí jinak, jsou okamžitě splatné odkazy jednotlivých věcí, práv k jednotlivým věcem, menších odměn pro zaměstnance a odkazy veřejně prospěšné, dobročinné či podobné. Jiné odkazy jsou splatné až rok po smrti zůstavitele.

Odmítnutí odkazu.

Odkazovník může nabytí odkazu odmítnout stejným způsobem, jakým se odmítá dědictví. V takovém případě se na něho hledí, jako by právo na odkaz vůbec nenabyl.

Význam odkazu.

Dle důvodové zprávy k občanskému zákoníku spočívá výhoda odkazu v tom, že odkazovník na rozdíl od dědice není zatížen povinností přispět na úhradu zůstavitelových dluhů. Odkaz je proto možné využít například při poskytnutí věcí zůstavitelem k dobročinným účelům, aniž by charitativní organizace podstupovala riziko předluženého dědictví nebo musela čekat na výsledek dědického řízení.

Odkaz (lat. "legatum", něm. "Vermächtnis") je institut dědického práva, spočívající v jednostranném právním jednání pro případ smrti, kterým zůstavitel dává na úkor pozůstalosti určitou majetkovou výhodu někomu, kdo není jeho dědicem. Dědic odkazem obtížený se nazývá "onerát" a ten, v jehož prospěch je odkaz zřízen, je odkazovník, "legatář" nebo také poctěný, "honorát".

A bequest is property given by will. Historically, the term "bequest" was used for personal property given by will and "deviser" for real property. Today, the two words are used interchangeably.  The word "bequeath" is a verb form for the act of making a bequest.


Biografie.

Narodil se ve Lvově, mládí prožil na území Polska. V roce 1944 před příchodem sovětské armády opustil spolu s rodinou Ukrajinu a emigroval do Rakouska. V letech 1944–1949 žil v Salcburku, později v USA. Zde studoval filozofii a teologii na univerzitách v Stanfordu, Washingtonu a New Yorku. Studoval rovněž na Papežské univerzitě Urbaniana v Římě. V letech 1958 až 1969 přednášel na univerzitě ve Stanfordu, následující tři roky vyučoval na Urbanianu.  Kněžské svěcení v byzantském ritu přijal 30. března 1958 v katedrále ve Stamfordu. V letech 1966–1969 působil jako duchovní v řeckokatolické farnosti v městě Kerhonkson. V roce 1972 roku vstoupil do řádu studytů (MSU – Monaci Studiti Ucraini), od roku 1974 byl představeným kláštera v Grottaferrata.  Dne 2. dubna 1977 mu arcibiskup Josip Slipyj tajně udělil biskupské svěcení (bez předchozího papežského potvrzení). V roce 1993 se vrátil na Ukrajinu s úkolem vytvořil klášter svého řádu v ternopilské archieparchii.  V roce 1995 byl synodem biskupů Ukrajinské řeckokatolické církve vybrán za exarchu kyjevsko-vyšegorodského. O rok později získal potvrzení svého biskupského svěcení od papeže Jana Pavla II. a 22. února tohoto roku byl jmenován titulárním biskupem Nisa di Licia. Na podzim téhož roku se stal pomocným biskupem lvovského arcibiskupa s titulem koadjutora a mimořádnými pravomocemi. Po smrti kardinála Ljubačivského 23. prosince 2000 byl jmenován apoštolským administrátorem lvovské arcidiecéze.  Dne 25. ledna 2001 ho synod biskupů Ukrajinské řeckokatolické církve zvolil vyšším arcibiskupem Lvova a následně získal potvrzení svého titulu od papeže Jana Pavla II. Ten ho také v 21. února téhož roku při konzistoři jmenoval kardinálem.  V roce 2005 se účastnil konkláve po smrti Jana Pavla II. Od srpna téhož roku jako vrcholný představitel Ukrajinské řeckokatolické církve získal titul vyššího/vrchního arcibiskupa kyjevsko-haličského. Následujících pět let se snažil o vznik řecko-katolického patriarchátu na Ukrajině.10. února 2011 rezignoval na svoji funkci. Jeho nástupcem se stal Svjatoslav Ševčuk. Zemřel 31. května 2017.

Lubomyr kardinál Huzar, MSU (ukrajinsky "Любомир Гузар; "26. února 1933 Lvov – 31. května 2017) byl ukrajinský řeckokatolický kněz, emeritní vyšší arcibiskup kyjevsko-haličský, kardinál.

Lubomyr Husar MSU (, Liubomyr Huzar; 26 February 1933 – 31 May 2017) was the major archbishop (first elected in independent Ukraine) of the Ukrainian Catholic Church, a minority church in Ukraine but the largest "sui juris" Eastern church in full communion with the Holy See. He was also a Cardinal of the Catholic Church. After the transfer of the see of Lviv to Kiev in 2005, he was the Ukrainian Catholic Major Archbishop of Kiev-Galicia. In February 2011 he became Major Archeparch Emeritus after he resigned due to ill health.


Mládí, vstup do řádu.

Původní křestní jméno van Straatena znělo Philip, byl druhým ze čtyř dětí. Původně se chtěl stát učitelem a v roce 1932 se zapsal na univerzitu v nizozemském Utrechtu.  Cítil však duchovní povolání, a tak se hlásil do řádu kapucínů, neboť obdivoval jeho chudobu a prostotu. Přijímající lékař mu však řekl, že pokud by oslaben tuberkulózou žil podle přísných pravidel řádu, bude do tří měsíců mrtev. Vstup do řádu mu proto nepovolil, což van Straatena zcela zdeptalo. Téhož roku vstoupil v belgickém klášteře Tongerlo v blízkosti Antverp do premonstrátského řádu, přičemž přijal jméno Werenfried (Bojovník za mír). Kvůli tuberkulóze však jeho zdraví zůstávalo stále příliš křehké na to, aby převzal povinnosti kněze, opat však souhlasil s tím, aby se stal jeho sekretářem.

Církev v nouzi.

Van Straaten v klášteře založil časopis. Na Vánoce 1947 v něm zveřejnil článek, který změnil jeho život. Jednalo se o výzvu věřícím k pomoci 14 milionům Němců, kteří byli po 2. světové válce vyhnáni ze svých domovů ve střední a východní Evropě a z nichž 6 milionů bylo římskokatolického vyznání.  Mnoho z nich pobývalo v táborech, zbudovaných často jako původně válečné koncentrační tábory, malá část z nich žila také v Nizozemsku a Belgii. Obecně trpěli podvýživou a nedostatkem lékařské péče. Odezva na van Straatenovu výzvu byla nečekaně silná.  Svou přezdívku „Špekpáter" (něm. "Speckpater", angl. "Bacon Priest") získal již v této době díky svým apelům na vlámské sedláky, aby německým uprchlíkům – tedy dřívějším nepřátelům - věnovali jídlo: podařilo se mu při tom od nich získat mj. několik tun slaniny.  Jeho práce vyústila v založení organizace Církev v nouzi (něm. "Kirche in Not", angl. "Aid to the Church in Need"), která sídlí v německém městě Königstein im Taunus. V době studené války pokračoval v podpoře církve za železnou oponou. Původně tak byl součástí názvu ještě dovětek Pomoc východnímu kněžstvu (něm. "Ostpriesterhilfe").

Riskantní cesty do zahraničí.

Vybaven falešným pasem a v přestrojení, podnikal van Straaten cesty na tajné schůzky do zemí komunistického bloku. Nebál se nebezpečí. Když se v říjnu 1956 z Budapešti nakrátko stáhla sovětská vojska, ihned tam vyrazil. Poprvé se tam tehdy setkal s vězněným maďarským arcibiskupem Józsefem Mindszentym, který na něj velmi zapůsobil.  V roce 1962 jej papež Jan XXIII. požádal o rozšíření jeho práce do Latinské Ameriky. V roce 1972 jej Vatikán dále vyslal do Burundi, zmítaného boji mezi Tutsii a Hutuy. Po příletu sem byl zatčen. Po jedné noci se mu podařilo uprchnout, skrýt se na nunciatuře a po několika dnech se dostat ze země.  Jeho největším příznivcem na papežském stolci se stal Jan Pavel II., který mu byl blízký svým antikomunismem. Když byl Karol Wojtyła ještě krakovským arcibiskupem, stavěl se na odpor komunistickým úřadům při stavbě kostela ve městě Nowa Huta. Zastánci stavby měsíce prováděli stavební práce po nocích, zatímco komunistické úřady výsledky jejich snah přes den ničily. Kostel byl nakonec dostavěn a komunisty s odporem akceptován. Stavební materiály už tehdy platila Církev v nouzi.  Van Straaten odsuzoval „velké kacířství komunismu“, ale neváhal také ostře kritizovat Západ za to, že fakticky propadá „ateismu materialismu“. Společnost, která nemá úctu k nejslabším a nejchudším a která dokonce zabíjí milióny dětí interrupcemi, je podle něj v nebezpečí zatracení.  Po celý život horlivě pracoval a ještě když mu bylo přes 80 let, dvakrát cestoval do Ruska. Po pádu sovětského režimu prosazoval pomoc ruské ortodoxní církvi. Způsobil tím pozdvižení mezi příznivci nadace. Ani někteří ruští představitelé církve nepřijímali pomoc bez problémů, protože se domnívali, že může jít o plán Vatikánu, jak podkopat moc pravoslavné církve. Van Straaten zemřel v Německu krátce po svých 90. narozeninách.

(Philip) Werenfried van Straaten OPraem (17. ledna, 1913, Mijdrecht, Nizozemsko – 31. ledna 2003, Bad Soden, Německo), známý jako Špekpáter, byl premonstrátský kněz, který založil a postupně vybudoval mezinárodní charitativní organizaci Církev v nouzi.  Impulsem pro její vznik byla pomoc Němcům vyhnaným po 2. světové válce ze střední a východní Evropy, později se zaměřila na pomoc církvím potlačovaným komunistickými režimy. Díky neúnavné činnosti van Straatena rozšiřovala své aktivity z Evropy na další kontinenty. V současnosti ročně podporuje kolem 5000 projektů náboženských aktivit v mnoha zemích po celém světě.

Werenfried van Straaten, born Philippus Johannes Hendricus van Straaten O. Praem. (January 17, 1913 – January 31, 2003), was a Dutch Roman Catholic priest and social activist. He was a Premonstratensian priest expatriate in Germany, who became known for his humanitarian work, particularly as founder of the international Catholic association Aid to the Church in Need. He was known affectuously as the ""Bacon Priest".


Životopis.

Judith se narodila v Teheránu. Její rodiče Elizabeth a Richard Rumeltovi ale byli Američané. V současné době žije v Amherst, Massachusetts, se svým manželem a třemi kočkami.  Nejdříve začala psát pod pseudonymem Cassandra Clairová Fanfiction na Harryho Pottera a Pána prstenů. Jmenují se The Draco Trilogy a The Very Secret Diaries.  Později začala psát trilogii Nástroje smrti už pod upraveným pseudonym Cassandra Clareová. Tato trilogie se pak rozrostla celkem na 6 dílů. Ve svém vytvořeném světě zůstala a přišla s trilogií Pekelné stroje a vydala první dva díly trilogie Dark Artifices.  Jedna z věcí typických pro Cassandru Clareovou je boření tabu. Ve světě, který zahrnuje Kroniky lovců stínů a k nim přidružené knihy, existují určitá pravidla a věci, které Spolek netoleruje nebo velice špatně snáší. Jedná se například o vztahy mezi lovci stínů a podsvěťany nebo homosexualitu. Dalo by se říci, že to, co Spolek toleruje a netoleruje, má být jakási alegorie na chování společnosti ve skutečném světě.

Bibliografie.

Kroniky lovců stínů.

Knižní série "The Wicked Powers".

Připravovaná trilogie.

Knižní série "The Eldest Curses".

Připravovaná trilogie.

Knižní série "The Last Hours".

Připravovaná trilogie.

Média.

Film.

V roce 2012 byl vydán první díl série Nástroje smrti. Hlavními hrdiny jsou Lily Collins (Clary Frayová), Jamie Campbell Bower (Jace Wayland) a Robert Sheehan (Simon Lewis). Film vešel do kin v roce 2013.  Bylo oznámeno, že druhý dil bude natočený pod taktovkou stejného režiséra Heralda Zwarta. Produkce měl začít v roce 2013, poté byla odložena na rok 2014. Natáčení bylo zrušeno kvůli vysokému rozpočtu.

Televizní seriál.

12. dubna 2014 bylo oznámeno, že kniha bude adaptována do televizního seriálu. Epizody budou jednu hodinu dlouhé. V únoru 2015 bylo oznámeno, že seriál se bude jmenovat "Shadowhunters" a ne The Mortal Instruments (anglický název). Seriál bude vysílán stanicí ABC Family. Katherine McNamara byla obsazena do hlavní role Clary Fray, Dominic Sherwood byl obsazen do role Jace Waylanda, Alberto Rosende do role Simona Lewise, kamaráda Clary. Emeraude Toubia získala roli Isabelle Lightwood. Na stránce ČSFD získa hodnocení 54%.  02 ledna 2017 ABC TV Network odvysílala první díl druhé série pod názvem ""The Guilty Blood"". Poslední díl této série pod názvem ""Beside Still Water"" byl odvisílán 14. srpna téhož roku.  ""On Infernal Ground"", první díl třetí a závěrečné série, byl odvysílán 20. března 2018 a ""All Good Things..."" jako poslední díl 6. května 2019.  Během vysílání třetí série se po sociálních sítích jako Instagram nebo Twitter kampaň na pokračování pod hashtagy "#saveshadowhunters" a "#saveshadowhuntersseason4." Konkrétně na Instagramu je těmito hashtagy dohromady označeno skoro 400 tisíc příspěvků vybízející tvůrce k pokračování.

Judith Rumeltová, nepřechýleně Judith Rumelt (* 24. července 1973 Teherán, Írán) je americká spisovatelka. Knihy vydává pod pseudonymem Cassandra Clare. Proslavila se fantasy hexalogií Nástroje smrti.

Judith Lewis (née Rumelt, born July 27, 1973), better known by her pen name Cassandra Clare, is an American author of young adult fiction, best known for her bestselling series ""The Mortal Instruments".


Popis.

Socha z malovaného vápence představuje muže, konkrétně písaře, v sedící poloze. Postava je oděna do sukně sahající až po kolena. V ruce drží napůl srolovaný svitek papyru. Pravděpodobně nejvýraznější částí sochy je její obličej. Ten je zpracován mnohem detailněji než zbytek celého těla, i když ruce, prsty a nehty jsou rovněž pečlivě vymodelované. Ruce jsou v psací poloze. Zdá se, že socha v minulosti ve své ruce svírala štětec, který se však nedochoval. Samotná postava je robustní a má široký hrudník. Bradavky jsou vytvořeny ze dřeva. Výška sochy je 53,7 cm.  Zvláštní pozornost si zaslouží zpracování očí. Ty byly vyrobeny s důrazem na každý detail. K jejich výrobě byl použit bílý magnezit s červeně žilkovanou strukturou a dále vykládané kusy lesklého horského křišťálu. Zadní strana křišťálu byla pokryta vrstvou organického materiálu, který dával duhovce barvu a zároveň sloužil jako lepidlo. Oči drží na svém místě díky dvěma měděným sponám. Obočí bylo namalováno jemnými linkami z přírodního barviva.

Historie.

Skulptura sedícího písaře byla nalezena francouzským archeologem Augustem Mariettem 19. listopadu 1850 v Sakkáře, konkrétněji v mastabě,stojící vedle aleje sfing vedoucí k Sarapeu. Přesné místo nálezu je však neznámé, neboť původní Mariettův deník byl ztracen. Dokumenty popisující tyto vykopávky byly vydány až po jeho smrti. Identita Sedícího písaře zůstává nadále neznámá. Půlkruhový podstavec naznačuje, že se socha původně nacházela na větším kusu kamene, na kterém pravděpodobně bývalo jeho jméno a titul. Socha pochází zřejmě z přelomu 4. a 5. dynastie a je obvykle spojována s osobou vezíra Pehernefera. Někteří odborníci se domnívají, že socha představuje vysokého úředníka Sechemka či provinčního guvernéra Kajeho. Samotné datování sochy je rovněž nejasné, neboť je možné, že pocházela dokonce až ze 6. dynastie. Pro ranější období ale hovoří fakt, že byl písař vymodelován v pozici při psaní, kdežto sochy písařů pocházejících z období po 5. dynastii byly většinou vyobrazeny při čtení.

Socha Sedícího písaře je jednou z nejznámějších soch starověkého Egypta. Dílo zobrazuje sedícího písaře při práci. Skulptura byla nalezena v Sakkáře roku 1850 a pochází z přelomu 4. a 5. dynastie, konkrétně z let 2620-2500 př. n. l. V současné době se nachází v pařížském Louvru, kde je součástí stálé expozice egyptských památek.

The sculpture of the Seated Scribe or Squatting Scribe is a famous work of ancient Egyptian art. It represents a figure of a seated scribe at work. The sculpture was discovered at Saqqara, north of the alley of sphinxes leading to the Serapeum of Saqqara, in 1850 and dated to the period of the Old Kingdom, from either the 5th Dynasty,  2450–2325 BCE or the 4th Dynasty, 2620–2500 BCE. It is now in the Louvre Museum in Paris.  It is a painted limestone statue, the eyes inlaid with rock crystal, magnesite (magnesium carbonate), copper-arsenic alloy, and nipples made of wood.


Popis.

Xenotoka červenoocasá je jedna z mála viviparních, tedy pravých živorodých akvarijních ryb. Oproti mnoha jiným živorodým rybkám tento druh rodí svá mláďata ocasem napřed. Naproti tomu ovoviviparní, nepravé živorodky rodí svá mláďata v jikerném obalu,který při opuštění těla matky praskne. Tělo rybky silně připomíná kapra. Samice je olivové barvy, samec mívá ocas zbarvený do červena. V akváriích byly prošlechtěny formy s více či méně odlišným zabarvením, vždy se ale jedná převážně o červenou a žlutou barvu. Obě pohlaví mívají na skřelích modře zabarvenou skvrnu. Dorůstá délky 7 až 8 cm, vzácně kolem 10 cm. Je všežravec, s oblibou požírá komáří larvy.

Výskyt.

V přírodě se vyskytuje pouze v Mexiku, je tedy endemitem. Konkrétně žije v Rio Grande a jejích přítocích u města Tepic ve státě Nayarit. Jde v přírodě o velmi vzácnou rybu. Traduje se, že v minulosti za ni hrozil trest smrti. Je velmi přísně chráněná a eviduje se v červené knize ohrožených druhů zvířat. Mezi akvaristy poměrně rozšířená. Vláda Mexika již několikrát od akvaristů tuto rybku vykupovala a vracela zpět do volné přírody. To je jasně doložitelná ukázka zásluhy akvaristů - díky nim má tato velmi zajímavá a vzácná živorodka šanci alespoň na život v akváriích, jelikož jak již bylo řečeno v přírodě již téměř neexistuje. V osmdesátých letech minulého století jakýsi neznámý akvarista dostal od tamější vlády povolení pro odchyt několika jedinců -to možná tuto zajímavou rybku zachránilo pro budoucí generace akvaristů.

Chov.

Voda by měla mít neutrální pH, ale při výkyvech o l stupeň nahoru i dolů nebyly za 20 let chovu zaznamenány žádné negativní účinky. To samé platí i o tvrdosti vody. S úspěchem lze použít vodu 5 - 25°dGH. Xenotoka červenoocasá je vysloveně všežravec. Nepohrdne komářími larvami, suchými vločkami ani jiným zcela běžným krmením. Doporučuje se do krmení přidávat zelenou složku - salát a špenát. Chov je jednoduchý při dodržení několika zásad - kvalitní krmení, teplota kolem 20 - 26 °C a dostatek vody. Nádrže by měly mít kolem 200 litrů vody a více. Je dobré chovat samce se samicemi v poměru 1 : 2.

Rozmnožování.

V těle matky dojde k oplodnění vajíčka a samice během 55 - 60 dní (podle teploty vody) porodí životaschopné jedince. V akváriích je však třeba vytvořit úkryty, jelikož samice jsou kanibalové. S úspěchem lze použít tzv. porodničku - tedy v akváriu plovoucí nádobku se sítí tak, aby oky sítě propadla mláďata při porodu a samice na ně nemohla.

Xenotoka červenoocasá, známa též pod názvy gudea červenoocasá, gudea Eisenova, živorodka červenoocasá, živorodka mexická, gudea mexická a živorodka Eisenova, je drobná sladkovodní rybka původem ze středního Mexika. Je chována též jako akvarijní ryba.

The redtail splitfin, or redtail goodeid, ("Xenotoca eiseni") is a species of goodeid fish from the family Goodeidae and subfamily Goodeinae. Like other members of Goodeinae, the redtail splitfin is native to Mexico and a livebearer. However, the goodeid mating system differs in several ways from the more common livebearing fish from the family Poeciliidae that includes guppies and swordtails. While no goodeid species is a very popular aquarium fish, the redtail splitfin is one of the most popular. Only the male has the red-orange tail for which it is named. Its specific name honours the collector of the type, Gustav Eisen (1847-1940) who was Curator of Marine Invertebrates at the California Academy of Sciences in San Francisco, California.


Kariéra.

Matka Christiny Klein (Keriakoulla Klein) pocházející z Řecka provozuje v městské části Bering stánek s občerstvením a její německý otec (Bernd Klein) pracuje jako motorista. Christina vyrůstala spolu se svým o 4 roky starším bratrem Andreasem ve Stolbergeru (konkrétně v Büsbachu).  Christina začala projevovat svůj talent už jako malá. Byla členkou školní kapely, kde zpívala hlavně hitparádové hity. Zúčastnila se soutěže Star Search, nicméně při vystoupení zapomněla text, a kvůli tomu nemohla být ke spatření v televizi. V září roku 2004 vystoupila v soutěži Kiddy Contest – rakouské pěvecké soutěži pro děti, kde zazpívala přezpívanou píseň „Mandy“ od Barryho Manilowa pod názvem „Handy“. Zde si ji všimla dcera hudebního producenta Boba Arnze a s tím i posléze podepsala smlouvu. Svoji kariéru odstartovala pod pseudonymem LaFee a 10. března 2006 se objevil její debutový singl Virus, který se – silně podporován časopisem Bravo a televizní stanicí Viva – dostal do německých a rakouských hitparád na 14. místo. Za tento hit jsou zodpovědní skladatel Gerd Zimmermann a Bob Arnz. Její druhy singl Prinzesschen se vyšplhal na 11. místo německé hitparády. Následovaly hity jako Was ist das a Mitternacht. Svůj herecký debut uskutečnila LaFee v seriálu Ninas Welt, který byl vysílán od listopadu 2006 do začátku roku 2007.Později byla chvíli vidět v seriálu Gute Zeiten, schlechte Zeiten. 6. července roku 2007 vyšlo její druhé studiové album nesoucí název Jetzt erst recht se startovním singlem Heul doch, které dostalo ocenění zlaté desky v Německu i v Rakousku. Její největší vystoupeni se konalo 31. prosince 2006 před Braniborskou bránou před více jak jedním milionem diváků. 27. června 2008 byla vydána kompilace se singlem Shut Up, kde byly vybrány písně z prvních dvou alb a jejich anglicky přezpívané verze. 25. srpna 2007 měla LaFee vystoupení v rámci open-air akce Schau-nicht-weg u Braniborské brány před 119 000 lidmi.  Začátkem ledna 2009 následovalo se singlem Ring frei její třetí stejnojmenné studiové album, které se dostalo na 5. místo rakouské albové hitparády, dostalo zlaté ocenění a celosvětově se ho prodalo více než 100000 kusů. Koncem stejného roku spatřila světlo světa druhá kompilace s názvem Best Of. Hlavním singlem kompilace byla píseň Jetzt erst recht, která byla nicméně, jakožto celé album propadákem a umístila se až na 94. místě německé singlové hitparády. Tehdy LaFee opustila svého manažera Boba Arnze. Následovala pauza, kterou LaFee vysvětlila tím, že si potřebovala odpočinout od kariéry a věnovat se více rodině a přátelům, protože přece jenom celé své dospívání strávila na pódiu a ve studiu a měla pocit, že jí něco uniká. Odloučila se od svého týmu a přiměla své vydavatelství, aby jí změnili smlouvu. Po dvouleté pauze se v květnu 2011 LaFee vrátila v novém stylu s blonďatým afro účesem. Její singl Ich bin dosáhl 80. místa německé hitparády. Ich bin se stalo titulní písní pořadu Family Stories vysílaném na RTL2. Studiové album Frei dosáhlo 14. místa v Media-Control-Charts. 11. listopadu 2011 vyšel druhý singl nesoucí název Leben wir jetzt. Tento obsadil 43. místo hitparády VIVA-Clipcharts.  Koncem března 2012 se LaFee zúčastnila jakožto hudební kmotra KiKa show Dein Song. Přispěla písní Zeig Dich! – titulní písní k filmu Hanni a Nanni 2 – která byla 11. května 2012 vydána jako singl. V září 2012 se objevily její fotky v časopise Playboy.

Kapela.

Součástí kapely, která stála za LaFee byli: kytara - Ricky Garcia, bicí - Tamon Nuessner, baskytara - Goran Vujic a klávesy - Klaus Hochhäuser. Ze začátku byl baskytaristou Omar Ibrahim, který ale kvůli studiu koncem roku 2006 z kapely odešel. V prosinci roku 2009 oznámila kapela na její webové stránce odloučení od LaFee z důvodu neshody názorů týkajících se hudebního stylu a dále pokračovala se zpěvačkou Janou Wall jako nová kapela s názvem Tief.

Styl.

Hudebně spadá LaFee do jednoduchého tvrdého kytarového rocku. Na koncertech je povětšinou doprovázena muzikanty v černých brýlích. Písně LaFee pojednávají mimo jiné o sexuálním zneužívání, násilí, touze po smrti, psychických poruchách jako bulimie nebo o dětech ovlivněných problémy svých rodičů. Její texty bývají jak tvrdé a hrubé, tak rozpustilé a provokující, což je spojené i s tím, že nebývá moc slyšet v rádiu. Její úspěchy spočívají skoro výlučně v jejich živých vystoupeních a neustálou podporou médii, jako například časopisem Bravo. LaFee se na veřejnosti objevuje oděna především do tmavých barev. Zpravodajským serverem Frankfurter Rundschau byla vylíčena jako mix Shakiry a gotické myšky. Nápadné je její falešné tetování na levém spánku, které tvoří písmena L a F (již už jej ale nenosí). Příznivci LaFee jsou různí. Zatímco se velká část fanoušků nachází mezi žáky základních skol a většina publika je mezi šesti až čtrnácti lety, holdují její hudbě i dospělí.

Diskografie.

Studiová alba  Kompilace

Ocenění.

Echo  Bravo Otto  Goldene Stimmgabel  Nick Kids’ Choice Awards (Deutschland)  Jetix-Award

LaFee (* 9. prosince 1990, Stolberg; pravým jménem Christina Klein) je německá pop-rocková zpěvačka.  Od roku 2006 vydala LaFee 4 alba, která se všechna umístila v německých hitparádách a prodalo se jich přes milion. Jak její debutové album, tak rovněž druhé album Jetzt erst recht (2007) dosáhly v Německu a Rakousku vrcholu hitparád.

Christina Klein (born December 9, 1990), better known by her stage name LaFee, is a German singer-songwriter who has sold more than one million records worldwide. She is most famous in mainland Europe, particularly in German-speaking countries.  Since 2006, LaFee released four studio albums, three of them with her band. They all made it into the German charts. Both the debut album and the successor "Jetzt erst recht" (2007) reached the top of the album charts in Germany and Austria.


The Last Temptation (Alice Cooper album)

Komiks.

Za scénářem komiksu inspirovaného albem stojí Neil Gaiman, grafickou podobu obstaral kreslíř Michael Zulli. Komiks vyšel u Marvel Comics, později ho přetisklo nakladatelství Dark Horse Comics. Česky komiks vydalo Comics Centrum v roce 2003.

Děj.

Hlavním protagonistou je ustrašený patnáctiletý chlapec Steven hledající zábavu. Steven je v příběhu prolínajícím sny s realitou pokoušeného přízračným principálem, aby se navždy připojil k jeho snovému divadlu skutečna – nejúžasnějšímu Guignolu. Postava Stevena se objevuje již v textech na albu "Welcome to My Nightmare" i pozdějších Cooperových albech, principál se nepředstavuje, ale v komiksovém zpracování používá pro Alice Coopera typickou jevištní image s cylindrem a líčením okolo očí.  Album otvírá skladba „Sideshow“ ("Doprovodný program"), následuje „Nothing's Free“ ("Nic není zadarmo"), dávající tušit háček.  Skladby „Bad Place Alone“ ("Sám na špatném místě"), „Lost in America“ ("Ztracen v Americe") a „You're My Temptation“ ("Jsi mé pokušení") jsou částmi hry, které principál pro Stevena připravil, aby ho přesvědčil, že ho v obyčejném životě nic nečeká a zlákal ho k tomu, aby v divadle zůstal navždy.  Steven opouští divadlo („Stolen Prayer“ – "Ukradená modlitba") a vrací se do skutečného života, nadále ale svádí boj s pokušením („Unholy War“ – "Nesvatá válka"). Následující dvě písně popisují sny. V baladě „It's Me“ ("Jsem to já") vystupuje dobrá andělská postava, v „Lullaby“ ("Ukolébavka") naopak pod postelí ožívají Stevenovy dětské noční můry. Album uzavírá „Cleansed By Fire“ – "Očista ohněm". Steven se vrátil do divadla aby odmítl principálovu nabídku a snové divadlo nechává shořet.  Sám Alice o albu v rozhovoru pro on-line magazín HM prohlásil: „The Last Temptation pro mě mělo dobrou dějovou linku, bylo o dítěti kterému bylo nabídnuto vše, a samozřejmě to byla paralela ke Kristu pokoušenému na poušti. "[...]" Cirkus je jakoby synonymem světa. Showman "[principál]" synonymem pro věci spojené se Satanem.“

The Last Temptation je dvacáté studiové album rockera Alice Coopera. Vyšlo u vydavatelství Epic Records v červenci 1994. Jedná se o první nahrávku po Cooperově konverzi ke křesťanství a jeho první konceptuální album od vydání "DaDa". Je pojato jako temná mravoučná bajka, popisující příběh chlapce Stevena pokoušeného přízračným principálem, aby se připojil k jeho snovému divadlu a zůstal v něm navždy. Ke skladbám „Lost in America“ a „It's Me“ vznikl videoklip.  Na námětu alba spolupracoval Cooper se spisovatelem a komiksovým scenaristou Neilem Gaimanem, ten na motivy alba vytvořil i stejnojmenný komiks (česky vyšel pod názvem Alice Cooper: Poslední pokušení).

The Last Temptation is the thirteenth solo studio album by rock singer Alice Cooper, released in July 1994 via Epic Records. It centers on a boy named Steven (also the name of the protagonist in Cooper's earlier work, "Welcome to My Nightmare"), and a mysterious showman. The showman, with apparent supernatural abilities, attempted with the use of twisted versions of morality plays to persuade Steven to join his traveling show, "The Theater of the Real - The Grand-est Guignol!", where he would "never grow up".


Historie.

Hrady byly zakládány již od 11. století na ochranu hranice s Aragonským královstvím. Během albigenské křížové výpravy proti katarům byly mnohé pobořeny, ovšem poté opět obnoveny jako královské pevnosti. Po uzavření Pyrenejského míru v roce 1659 byla hranice mezi Francií a Španělskem posunuta směrem na jih a hrady ztratily svůj strategický význam. Následně byly opuštěny a zchátraly.

Pravé katarské hrady.

Jako pravé katarské hrady se označují pevnosti, které během albigenské křížové výpravy (1209-1229) sloužily přívržencům katarského hnutí jako základny pro obranu jejich života a víry. Byly buď založeny samotnými katary a nebo jejich majitelé (např. hrady Lastours, Termes) patřili ke šlechtě podporující katary.  V počátcích katarského hnutí zde stálo jen málo hradů. Kataři žili pod ochranou měst (např. v Carcassonne) nebo v opevněných horských sídlech, někdy pod ochranou hradu sympatizujícího pána, a chráněných příkopy a/nebo kamennými hradbami. Takové pevnosti (pravé katarské hrady) se nacházely např. v Laurac, Lastours, Fanjeaux, Mas-Saintes-Puelles a jinde. Tyto byly během křížové výpravy zničeny a mnohé později znovu vybudovány jako královské hrady, např. Montségur, Termes nebo Puilaurens.

Nepravé katarské hrady.

Tzv. nepravé katarské hrady se nacházejí rovněž v Pays Cathare, ale byly vystavěny až po ukončení tažení proti albigenským po roce 1229, případně 1240 z příkazu francouzského krále nebo jeho správců, aby zamezily opětovnému propuknutí katarství a zabránily separatistickým tendencím v Okcitánii. Současně sloužily jako obranné pevnosti francouzské koruny proti mocenským nárokům aragonského krále.  Jednou z prvních královských pevností byla Cité de Carcassonne, jejíž stavba byla zahájena v roce 1240 po pokusu Raimunda II. Trencavela o dobytí města. Následovala linie hradů zvaná "pět synů carcassonských" (hrady Aguilar, Peyrepertuse, Puilaurens, Quéribus a Termes).

Katarské hrady (francouzsky "châteaux cathares") je obecné označení středověkých hradů v dnešním regionu Languedoc-Roussillon v jihovýchodní Francii. Pojem zahrnuje tzv. pravé a nepravé katarské hrady.

Cathar castles (in French "Châteaux cathares") is a modern term used by the tourism industry (following the example of "Pays Cathare" – Cathar Country) to denote a number of medieval castles of the Languedoc region. Some had a Cathar connection, in that they offered refuge to dispossessed Cathars in the thirteenth century. Many of these sites were replaced by new castles built by the victorious French Crusaders and the term is also applied to these fortifications despite having no connection with Cathars. The fate of many Cathar castles, at least for the early part of the Crusade, is outlined in the contemporary Occitan ""Chanson de la Croisade"", translated into English as the "Song of the Cathar Wars".


Formát.

"The Mighty Boosh" se soustředí na příhody ze života Howarda Moona (hraje ho Julian Barratt) a Vince Noira (Noel Fielding). První série začíná a často i končí před zataženou oponou, kde Howard a Vince uvádí diváky do příběhu nebo se zde za dějem epizody ohlíží. Tuto část ale tvůrci ve druhé sérii opustili a místo toho každý díl začíná v bytě hlavních postav a diváci už se přímo neoslovují. Postavy v seriálu působí dojmem, že jsou si vědomi toho, že jsou součástí televizního pořadu, a zejména Vince často prolamuje pomyslnou čtvrtou stěnu, když se obrací na diváky a komentuje situaci.  V několika epizodách se objevují takzvané "crimps", tedy humorné nonsensové písně, které Fielding s Barrattem přednáší "a cappella" a často je doprovází drobnými gesty a mimikou. Pro texty těchto písní je typické, že většinou nedávají smysl a slova v nich nemusí navzájem souviset. Termín "crimp" se poprvé objevil ve třetí epizodě třetí řady seriálu.

Obsazení.

Ústřední obsazení tvoří pět postav:  V seriálu je řada vedlejších postav, které se v průběhu sérií objevují opakovaně:  V "The Mighty Boosh" se objevila také řada významných hostů:

Historie.

Původně rádiový pořad "The Mighty Boosh" se na televizních obrazovkách poprvé objevil v roce 2004, kdy se BBC rozhodla natočit osm dílů první řady. Do režisérského křesla usedl Paul King a produkce se ujala společnost Baby Cow Productions.  První série televizní verze "The Mighty Boosh" dále rozpracovávala děj rádiového pořadu. Poprvé byla odvysílána na BBC Three 18. května 2004. Od 9. listopadu pak běžela i na BBC Two, i když epizody byly v jiném pořadí a došlo k cenzuře některých nadávek.  Druhá řada se začala vysílat na BBC Three 26. července 2005. Třetí série potom odstartovala 15. listopadu 2007 také na BBC Three.  V roce 2012 uvedla Česká televize všechny tři řady pořadu.

The Mighty Boosh je britský komediální seriál, za jehož vytvořením stojí Julian Barratt, Noel Fielding a další herci a umělci (kteří jsou společně známí pod jménem "The Mighty Boosh"). "The Mighty Boosh" je komediální fantasy, ve kterém se pojí osobitý humor s odkazy na populární kulturu. V jednotlivých dílech se často objevují propracovaná hudební čísla z různých žánrů, například electro, heavy metal, funk nebo rap. Seriál je známý tím, že zpopularizoval styl zvaný "crimping", což jsou v podstatě drobné skladby přednášené a cappella, které se objevují ve všech třech sériích. Julian Barratt pro seriál napsal hudbu, kterou následně prezentuje s Noelem Fieldingem. Fielding zase stojí za četnými grafickými a výtvarnými prvky seriálu.  Seriál hojně využívá animované scény, loutky a speciální efekty. Mnohé postavy hrají sami Barratt a Fielding, zatímco další představují zbylí členové "The Mighty Boosh" Rich Fulcher, Dave Brown a Michael Fielding.

The Mighty Boosh is a British comedy television show created by Julian Barratt, Noel Fielding and others (collectively known as The Mighty Boosh).  "The Mighty Boosh" is a surreal comic fantasy, often featuring elaborate musical numbers in different genres, such as electro, heavy metal, funk, and rap. The show has been known for popularising a style called "crimping"; short "a cappella" songs which are present throughout all three series. Julian Barratt wrote the music within the show, and performs it with Noel Fielding. Fielding also designed many of the show's graphics and artwork.  The show takes place in a surreal universe following Howard Moon (Barratt) and Vince Noir (Fielding), two eccentric, failing musicians, as well as Naboo, a mystic alien shaman, and Bollo, a gorilla and Naboo's familiar. They frequently have adventures while they pursue fame.  The TV series has many animated sequences, puppets and special effects. Barratt has said that he approached Fielding with the idea of doing a show like "The Goodies", as if it were a complete "world" rather than simply a sketch show. Barratt and Fielding play many of the recurring and one-off characters themselves, with other characters being played by other Boosh members Rich Fulcher, Dave Brown, and Michael Fielding.  In 2019, "The Mighty Boosh" was ranked 98th on "The Guardian"'s list of the 100 best TV shows of the 21st century.


Biografie.

Narodil se v srbské rodině ve městě Vršac v Rakousko-Uhersku (dnešní Srbsko) a za první světové války sloužil jako plukovník rakousko-uherské armády. Po válce sloužil v „národní armádě“ admirála Miklóse Horthyho a poté, co se stal Horthy maďarským regentem byl povýšen na generála a v letech 1925 až 1933 působil jako vojenský attaché v Berlíně. V roce 1927 si pomaďarštil příjmení na Sztójay a v letech 1933 až 1935 pracoval na maďarském ministerstvu obrany.  V roce 1935 byl jmenován maďarským velvyslancem v nacistickém Německu a tuto diplomatickou pozici zastával až do roku 1944. Z této pozice udržoval úzké styky s nacistickým režimem. Po německé okupaci Maďarska v březnu 1944 byl Horthy donucen odvolat premiéra Miklós Kállaye a nahradit jej premiérem, který by s Německem spolupracoval. Horthy navrhl Sztójaye, který se 23. března 1944 stal premiérem a ministrem zahraničí. Jako premiér legalizoval radikální fašistickou stranu Šípových křížů pod vedením Ference Szálasiho, rozpustil odbory, nechal zatknout politické oponenty a zvýšil maďarskou účast v bojích na východní frontě. Za jeho vlády byla zavedena přísná protižidovská legislativa a z Maďarska bylo do vyhlazovacích táborů deportováno na 600 tisíc Židů.  V srpnu téhož roku však Horthy Sztójayovu proněmeckou vládu sesadil a nahradil ji novou, pod vedením Gézy Lakatose. Tato vláda začala jednat se Spojenci o příměří a zastavila deportace Židů. Německo ale v Maďarsku intervenovalo a donutilo Horthyho abdikovat ve prospěch Szálasiho, který se stal novým premiérem a vůdcem Maďarska. Po svém sesazení z postu premiéra se Sztójay vzhledem ke svému chabému zdraví odebral do sanatoria. V dubnu 1945 uprchl z Maďarska, když německá vojska vytlačila Rudá armáda. Později byl zajat americkou armádou a v říjnu téhož roku byl vydán do Maďarska, kde stanul před lidovým soudem v Budapešti. Byl shledán vinným z válečných zločinů a zločinů proti maďarskému lidu a odsouzen k trestu smrti. V roce 1946 byl v Budapešti popraven zastřelením.

Döme Sztójay (rodným jménem "Demeter Sztojakovich", : Димитрије Стојаковић; 5. ledna 1883 – 22. srpna 1946) byl maďarský generál a diplomat srbského původu, který během druhé světové války působil krátce jako maďarský premiér. Po válce byl shledán vinným z válečných zločinů a zločinů proti maďarskému lidu, a v roce 1946 byl popraven.

Döme Sztójay (5 January 1883 – 22 August 1946) was a Hungarian soldier and diplomat of Serb origin, who served as Prime Minister of Hungary in 1944, during World War II.


Život.

Věrný lenník francouzského krále.

Narodil se jako druhý syn Viléma z Dampierre a Markéty, dcery flanderského hraběte Balduina IX. a budoucí dědičky své bezdětné sestry Johany Flanderské. Hraběnka Markéta byla provdaná podruhé, první sňatek byl papežem prohlášen za neplatný a na syny z tohoto svazku bylo až do roku 1249 pohlíženo jako na levobočky. Sama Markéta protežovala syny z druhého manželství z čehož plynula tzv. válka o následnictví, v níž z pozice lenního pána opakovaně zasahoval i francouzský král Ludvík IX. Roku 1235 se sestry dohodly, že dědictví se rozdělí mezi Markétiny syny na sedminy, z nichž dvě dostanou synové z Avesnes a pět sedmin Dampierrové.  Po smrti staršího bratra Viléma při rytířském turnaji byl Vít roku 1252 na matčin návrh uznán francouzskou regentkou za nástupce ve flanderském hrabství a následně se na matčin popud pokusil zmocnit Zeelandských ostrovů. Roku 1253 byl poražen v bitvě u Walcherenu a se svými společníky zajat holandským regentem Florisem. Prostřednictvím Ludvíka IX. byl po zaplacení výkupného a na základě "péronnského ustanovení" v roce 1256 společně s bratrem Janem propuštěn. Až do roku 1278 vládl společně se svou matkou, která ke konci života abdikovala v jeho propsěch a odešla do klášterního ústraní ve Flines.  Vít z Dampierre byl často u Ludvíkova dvora, a v roce 1270 se zúčastnil královy křížové výpravy. Po měsíci neúspěšného obléhání Tunisu kruciáta skončila smrtí Ludvíka IX. a křižáci se postupně vrátili domů. Hrabě zůstal věrným vazalem francouzského krále i během vlády Filipa III. a zúčastnil se po jeho boku řady vojenských dobrodružství. Po Filipovi III. nastoupil na trůn jeho syn Filip IV. a situace se změnila.

Námluvy s Anglií.

Filip IV. obsadil roku 1294 Akvitánii, která patřila anglickému králi. Ten na oplátku uvalil obchodní embargo na francouzské spojence, což se dotklo i Flander, které byly závislé na dodávkách anglické vlny. Již roku 1293 Vít z Dampierre uzavřel s anglickým králem Eduardem I. dohodu o sňatku dcery Filipy s anglickým následníkem. Tzv. smlouva z Lierre byla zpečetěna v létě 1294 a Vít z Dampierre jejím podepsáním změnil osud své rodiny i celých Flander.  V září téhož roku seznámil se svými plány francouzského krále Filipa IV. jako svého lenního pána. Ten nesouhlasil, následovalo zatčení a do vězení byli zároveň s hrabětem vsazeni i jeho dva synové. Na svobodu se všichni tři dostali na počátku roku 1295 výměnou za Filipu, kterou francouzský král požadoval. Vztahy mezi flanderským hrabětem a jeho lenním pánem se nadále zhoršovaly, Filip IV. začal důrazně zasahovat do správy hrabství a dosadil tam své zástupce.  Na počátku roku 1297 Vít z Dampierre uzavřel spojenectví s Eduardem I. a se všemi náležitostmi vypověděl lenní slib francouzskému králi. Ten pak považoval Flandry za své a Víta z Dampierre tituloval pouze jako markýze z Namuru, což byla část jeho panství připadající k říši. Na základě smlouvy z Melunu se hrabě dočkal také exkomunikace. V létě téhož roku francouzské vojsko vniklo do Flander, obsadilo pár měst a v bitvě u Furnes byl hrabě bez podpory anglického spojence se svým chabým vojskem poražen.  Za zprostředkování papežských legátů bylo uzavřeno tříleté příměří a na jaře 1298 se znepřátelené strany sešly v Římě. Své zástupce vyslal francouzský král i král anglický. Flanderský hrabě vyslal své dva syny Roberta z Béthune a Jana z Namuru. Papež Bonifác VIII. úspěšně usmířil oba krále a dohodl sňatky mezi jejich rodinami. Vít z Dampierre zůstal zcela osamocen a opuštěn všemi spojenci. Unavený starý hrabě předal vládu nad Flandrami nejstaršímu synovi Robertovi z Béthune.  Na počátku roku 1300 vnikli Francouzi znovu do Flander a v létě se Dampierrové v Gentu vzdali. Vít z Dampierre, Robert z Béthune a Vilém z Crèvecœuru byli zajati a odvezeni do rytířské vazby ve Francii. Synové z druhého manželství odjeli do Namuru a hrabství přešlo do správy královských úředníků. Zvýšení daní vyvolalo napětí mezi obyvatelstvem. Bohatá města navázala spojení s dosud svobodnými syny starého hraběte - Vítem a Janem Namurskými, kteří povolali na pomoc synovce Viléma z Jülichu. Doutnající sud vzpoury vybuchl v Bruggách, kde byli při tzv. "jitřních hodinkách" povražděni všichni Francouzi. Filip IV. poslal do Flander trestnou výpravu pod velením zkušeného Roberta z Artois. Mladí Dampierrové ho v létě 1302 společně s vlámskou domobranou porazili svými holemi v bitvě u Courtrai. Francouzský král pak urychleně uzavřel roku 1303 tzv. pařížský mír s Anglií a s Vlámy dohodl příměří. Dokonce propustil na svobodu hraběte a jeho syna Viléma z Crèvecœuru. 20. září 1303 se dohodli na příměří, které mělo trvat do 17. května následujícího roku. Zimní jednání nepřinesly žádné ovoce. V srpnu 1304 porazil Filip Vlámy u Zierikzee a u Mons-en-Pévèle.  Starý hrabě se vrátil do francouzského vězení, kde na jaře 1305 v požehnaném věku 80 let zemřel. Jeho ostatky byly pohřbeny v klášteře Flines. Smlouva z Athis-sur-Orge byla uzavřena v červnu téhož roku a jeho syn Robert za cenu četných ústupků a válečných reparací získal zpět Flanderské hrabství.

Potomstvo.

1. manželství ∞ 1246 Matylda z Béthuné († 1264) 2. manželství ∞ 1265 Isabela Lucemburská († 1298)

Vít z Dampierre ( "Gui de Dampierre", vlámsky "Gwyde Dampierre", 1226 – 7. března 1305, Compiègne) byl flanderský hrabě a markrabě namurský. Po celý život byl poslušným vazalem francouzských králů a to až do roku 1294, kdy podpisem sňatkové dohody s anglickým králem změnil svůj osud. Zemřel v kmetském věku ve francouzském vězení. Zachoval se jeho žaltář, dnes v majetku brusselské královské knihovny.

Guy of Dampierre (French: "Gui de Dampierre", ) ( – 7 March 1305, Compiègne) was the Count of Flanders (1251–1305) and Marquis of Namur (1268–1297). He was a prisoner of the French when his Flemings defeated the latter at the Battle of the Golden Spurs in 1302.


Jméno.

Šošoni si mezi sebou ve svém jazyce říkali "Newe", což znamená ,Lidé z údolí". Pro indiány z Planin byli známí jako "Snake" ("Hadi"). Slovo "Šošon", odkazující na druh vysoké trávy z které si tito indiáni často stavěli své příbytky, se pro označování lidu Newe patrně rozšířil po výpravě Lewise a Clarka. Později toto jméno přijali za své i samotní indiáni.

Historie.

Předci Šošonů přešli spolu s ostatními Indiány do Severní Ameriky v jediné migrační vlně okolo 12 – 13 tisíc let př. n. l., kdy za doby ledové klesla hladina světového oceánu a mezi Asií a Severní Amerikou se vytvořila tzv. Beringova šíje. Kmeny Šošonů se usadily na úbočích Skalistých hor a v oblasti Velké pánve, kde se živili lovem menší zvěře a sběrem divokých plodů. Východní větev Šošonů se po roce 1500 pokoušela usadit v severozápadní oblasti Velkých planin, avšak neustálé boje s Šajeny a Lakoty je nakonec donutily stáhnout se do hor směrem na jihozápad. Na přelomu 17. a 18. století se pak část Šošonů vydala se na jih od řeky Platta. Španělé tuto odtrhlou šošonskou větev později poznali jako Komanče. S Šošony se na své expedici, která proběhla v letech 1804 až 1806, setkali též cestovatelé Meriwether Lewis a William Clark. Na jejich výpravě k Tichému oceánu jim průvodkyni a tlumočnici dělala Šošonka Sacagawea (Ptačí žena).  Od 50. let 19. století v souvislosti s nově vypuklou vlnou zlaté horečky se na území obývané Šošony začaly hrnout zástupy kolonistů, které indiány zatlačovaly dál na západ. V roce 1845 se populace Šošonů odhadovala na zhruba 4 500. Život indiánů se s přibývajícím proudem bílých kolonistů rychle měnil. Pod vedením náčelníka Wash-a-kie se sjednocené šošonské kmeny spojily s bělochy proti nepřátelským kmenům Černonožců, Šajenů a Siouxů.  Po potyčkách s bělochy v Idahu však došlo 29. ledna 1863 k masakru u Bear River, kde bylo zabito více než 350 Šošonů. Po dalším vyhrocení situace došlo v letech 1864 až 1868 k tzv. Hadí válce, v níž se západní Šošoni spojili s Bannoky proti vládě Spojených států. V roce 1868 byli východní Šošoni usazeni v rezervaci na území kolem řeky Wind River ve Wyomingu. Na stranu svých příbuzných proti vládě USA se Šošoni přidali i v roce 1878 ve válce Bannoků. Na straně armády Spojených států znovu bojovali proti odvěkým nepřátelům Šajenům, Arapahům a Lakotům ve válce v roce 1876. Oblast Velké pánve byla od 70. let pod úplnou kontrolou USA a většina místních indiánů byla donucena se zapojit do námezdné práce či byla závisla na vládě.  V roce 1937 napočítalo Bureau of Indian Affairs 3 650 severních a 1 201 západních Šošonů. V současnosti žije něco přes 12 000 lidí hlásících se k šošonskému etniku. Většina jich žije v rezervacích.

Kultura.

Většina příslušníků Šošonů (tedy Severní a Východní) obývala suchou a hornatou oblast Velké pánve a úbočí Skalistých hor. Kvůli neustálému hledání potravy tito indiáni nebudovali stálé vesnice, nýbrž žili kočovným životem v malých roztroušených skupinách. Přístřešky ve svých tábořištích budovali z borovicových větví krytých sušenou trávou nebo kůrou. Mezi složky jejich potravy patřila malá zvěř, oříšky, kořínky, traviny, semínka, v blízkosti řek ryby, ale také hmyz a hadi. Pro nedostatek kožešin z větších zvířat užívali Šošoni z Velké pánve pro zhotovování šatů kůží menší zvěře (králíků, svišťů, ptáků).  Poté, co s příchodem Španělů došlo k znovurozšíření koně po americkém kontinentě, se Šošoni brzy stali jejich výbornými chovateli a do 18. století se velmi rozšířil právě obchod s koňmi. Východní Šošoni, obývající západní okraj Velkých planin, se v kultuře a způsobu života dík koním nejvíce ze všech Šošonů přiblížili prérijním indiánům.  Mezi proslulé řemeslo indiánských kmenů Velké pánve patřilo košíkářství.

Jazyk.

Jazyk šošonů se nazývá šošonština. Dnes touto řečí dokáže plynně hovořit jen několik stovek lidí.

Šošoni, anglicky Shoshone, jsou severoamerický, indiánský, původně kočovnický národ patřící do juto-aztécké jazykové rodiny. Dělí se na tři hlavní skupiny. Severní Šošony, kteří obývali východ dnešního státu Idaho, západ Wyomingu a severovýchod Utahu. Východní Šošony původně žijící ve Wyomingu, severním Coloradu a Montaně, které však války s Šajeny, Lakoty a dalšími indiánskými kmeny donutili přesídlit okolo roku 1750 dále na jihozápad. A západní Šošony obývající centrální Idaho, severozápadní Utah, Nevadu a Kalifornii.  Po roce 1700 byla část Šošonů dalšími kmeny vytlačena na jih až k řece Arkansas. Tuto skupinu, která vynikala v chovu koní, později Evropané znali jako Komanče.  Nejslavnějším Šošonem je nepochybně náčelník Wash-a-kie, který se zasloužil o přežití svého kmene v krizových časech poloviny devatenáctého století. Nejznámější Šošonkou je Sacagawea, která doprovázela Meriwethera Lewise a Williama Clarka na jejich cestě k Tichému oceánu.  Na počátku 21. století žije něco okolo 12 000 Šošonů v rezervacích v Kalifornii, Idahu, Nevadě, Utahu a Wyomingu.

The Shoshone or Shoshoni ( or ) are a Native American tribe with four large cultural/linguistic divisions:  They traditionally speak the Shoshoni language, part of the Numic languages branch of the large Uto-Aztecan language family. The Shoshone were sometimes called the Snake Indians by neighboring tribes and early American explorers.  Their peoples have become members of federally recognized tribes throughout their traditional areas of settlement, often co-located with the Northern Paiute people of the Great Basin.