Klubová kariéra.

KV Mechelen.

Steven Defour působil v KV Mechelenu od roku 2002. Poté, co měl klub finanční problémy, Defour byl součástí exodu mladých talentovaných hráčů z Mechelenu. Hráč odešel v roce 2004 do klubu KRC Genk.

KRC Genk.

V sezóně 2004/05 zastával většinou pouze roli náhradníka, ale velký pokrok učinil v následující sezóně 2005/06, kdy jako 17letý mladík dokázal ve středu pole tvořit hru a rozdávat kvalitní přihrávky. Defour měl zájem odejít do nizozemského velkoklubu AFC Ajax, ale Genk tento přestup neposvětil. Po složitých rokováních nakonec podepsal smlouvu se Standardem Lutych.

Standard Lutych.

Ve Standardu se sešel s dalšími belgickými hráči a reprezentanty Axelem Witselem a Marouane Fellainim. Podepsal zde pětiletý kontrakt a v sezóně 2006/07 hrál vedle portugalského záložníka Sérgia Conceiçãa a chorvatského reprezentanta Milana Rapaiće. Na začátku sezóny 2007/08 byl ve svých 19 letech zvolen za kapitána týmu. Tato sezóna byla pro něj velmi úspěšná, neboť v ní získal belgický ligový titul a „Zlatou kopačku“, ocenění, které se uděluje nejlepšímu hráči belgické ligy. I následující sezóna 2008/09 byla vydařená, neboť Standard dokázal obhájit ligový titul v závěrečném dvouzápasovém playoff proti rivalu Anderlechtu Brusel (oba kluby měly na konci shodně po 77 bodech, v Belgii v tomto případě následuje finálové playoff). Defour v odvetném zápase 24. května 2009 dostal žlutou kartu, o vítězství Standardu 1:0 a tím i o titulu rozhodl Axel Witsel (první zápas skončil remízou 1:1).  V říjnu 2009 utrpěl zlomeninu nohy a byl mimo hru až do jara 2010. V roce 2010 byl Defour spojován se zájmem anglického fotbalového gigantu Manchester United.

FC Porto.

15. srpna 2011 přestoupil do portugalského popředního klubu FC Porto za 6 milionů €. Zde podepsal pětiletou smlouvu. Hned ve své první sezóně 2011/12 získal s klubem portugalský ligový titul, FC Porto získalo celkem 75 bodů, o 6 více než druhá Benfica Lisabon. Na začátku sezóny 2012/13 získal i portugalský Superpohár. Titul z Primeira ligy se mu podařilo s klubem obhájit, ke konci ročníku se Porto dostalo před rivala Benfiku Lisabon a svou pozici už uhájilo až do konce soutěže.

Anderlecht Brusel.

V srpnu 2014 přestoupil za 6 milionů eur z Porta do belgického popředního klubu RSC Anderlecht. Ještě v dresu Standardu Lutych rád provokoval fanoušky Anderlechtu. Jeho přestup do týmu rivala však pohoršil fans Standardu Lutych, kteří Defoura v lednu 2015 vyprovokovali obřím transparentem k reakci (napálil míč do jejich sektoru a byl vyloučen).

Burnley FC.

V srpnu 2016 přestoupil za 7,5 milionu liber šterlinků do anglického Burnley FC a stal se tak nejdražší posilou v historii týmu. Podepsal smlouvu na tři roky.

Reprezentační kariéra.

A-mužstvo.

V A-mužstvu Belgie debutoval 11. května 2006 v přátelském utkání v Nizozemsku proti národnímu týmu Saúdské Arábie. Nastoupil v základní sestavě, Belgie vyhrála 2:1.  V kvalifikaci o EURO 2008 byl stabilním členem reprezentace, ale Belgie na evropský šampionát nakonec nepostoupila. První gól vstřelil 6. září 2008 během domácího kvalifikačního utkání na Stade Maurice Dufrasne proti Estonsku, když v 75. minutě upravoval stav utkání na průběžných 2:1. Přispěl tak ke konečnému vítězství 3:2. V reprezentačním zápase 5. září 2009 v kvalifikaci na MS 2010 proti domácímu Španělsku byl u prohry 0:5. Belgie se neprobojovala na závěrečný turnaj, skončila až čtvrtá ve své kvalifikační skupině.  Trenér belgického národního týmu Marc Wilmots jej zařadil na 23člennou soupisku pro Mistrovství světa ve fotbale 2014 v Brazílii, kam Belgie nakonec suverénně postoupila z prvního místa evropské kvalifikační skupiny A. Ve třetím utkání proti Jižní Koreji skočil oběma nohama na holeň Kim Šin-uka a byl vyloučen, ale hru jeho týmu to téměř nepoznamenalo, Belgie vyhrála i v oslabení 1:0 a získala poprvé na MS v základní skupině H plný počet bodů. Se šampionátem se Belgie rozloučila čtvrtfinálovou porážkou 0:1 s Argentinou.

Reprezentační góly.

Góly Stevena Defoura v belgickém reprezentačním A-mužstvu

Steven Arnold Defour (* 15. dubna 1988, Mechelen, Belgie) je belgický fotbalový záložník a reprezentant, který od srpna 2016 působí v anglickém klubu Burnley FC. Účastník Mistrovství světa 2014 v Brazílii.

Steven Arnold Defour (born 15 April 1988) is a Belgian professional footballer who plays for Royal Antwerp F.C. as a midfielder.  In his senior career he played for Genk, Standard Liège, Porto, Anderlecht, Burnley and Antwerp, winning a combined nine honours with the second and third clubs.  Defour earned his first cap for Belgium in 2006, and represented the nation in the 2014 World Cup.


Klubová kariéra.

Chadli hrál v mládí v belgických týmech JS Thier-à-Liège a Standard Lutych a nizozemském MVV Maastricht. V létě 2007 podepsal smlouvu s nizozemským druholigovým klubem AGOVV Apeldoorn.

FC Twente.

V létě 2010 přestoupil do FC Twente, který se stal v předcházející sezóně 2009/10 nizozemským šampionem. Chadli se brzy propracoval do A-mužstva. Svůj první gól vstřelil 30. října 2010 na půdě PSV Eindhoven, když zařídil vítězství Twente 1:0. Debut v evropských pohárech zažil 14. září 2010 při domácím utkání Ligy mistrů s Interem Milán, které skončilo remízou 2:2. 29. září vstřelil svůj první gól v Lize mistrů proti domácímu anglickému celku Tottenhamu Hotspur, v 55. minutě snižoval jako střídající hráč na 2:1. Zápas nakonec skončil vítězstvím anglického mužstva 4:1. 2. listopadu přidal svůj druhý přesný zásah proti domácímu německému celku SV Werder Bremen, podílel se tak na výhře Twente 2:0. Do třetice se gólově prosadil v Lize mistrů 7. prosince 2010 opět proti Tottenhamu, v 64. minutě stanovil konečné skóre 3:3. FC Twente měl před tímto zápasem již jistou třetí příčku v základní skupině A a stvrdil tak svůj postup do Evropské ligy, zatímco Tottenham si zajistil první místo v základní skupině a postup do osmifinále Ligy mistrů.  V sezóně 2010/11 vyhrál s Twente nizozemský fotbalový pohár, ve finále 8. května 2011 porazili AFC Ajax 3:2. V roce 2011 následoval zisk nizozemského Superpoháru (Johan Cruijff Schaal).  V odvetném domácím zápase 2. předkola Evropské ligy 2012/13 26. července 2012 proti finskému celku FC Inter Turku se dvěma góly podílel na vysokém vítězství 5:0, FC Twente postoupil po této výhře a domácí remíze 1:1 do 3. předkola, kde se střetl s českým klubem FK Mladá Boleslav. Chadli dal gól 2. srpna 2012 v domácím utkání (výhra 2:0) i 9. srpna v odvetě v ČR (opět výhra 2:0). 23. srpna v následujícím předkole play-off zmírnil svým gólem porážku 1:3 proti domácímu tureckému celku Bursaspor. Odvetu 30. srpna FC Twente zvládl výhrou 4:1 po prodloužení a postoupil do skupinové fáze Evropské ligy. Chadli se tentokrát gólově neprosadil, i tak zaznamenal v předkolech celkem 5 gólů. Ve skupině L nizozemský klub skončil po šesti zápasech se 4 body na posledním čtvrtém místě a ze soutěže vypadl. Chadli se jedním gólem podílel na remíze 2:2 20. září proti německému Hannoveru 96.

Tottenham Hotspur.

V červenci 2013 přestoupil z FC Twente do anglického klubu Tottenham Hotspur, kde již působili jeho krajané a reprezentační spoluhráči Moussa Dembélé a Jan Vertonghen. 3. září 2013 v základní skupině Evropské ligy 2013/14 vstřelil gól v utkání proti domácímu ruskému celku FK Anži Machačkala, střetnutí skončilo výhrou Tottenhamu 2:0. 20. března 2014 v odvetě osmifinále Evropské ligy proti portugalskému týmu Benfica Lisabon zařídil dvěma góly remízu 2:2, Tottenham ale ze soutěže vypadl (v prvním duelu prohrál 1:3).

West Bromwich Albion.

29. 8. 2016 se stal nejdražší posilou v historii jiného anglického mužstva West Bromwich Albion, který za něj vyplatil Tottenhamu 15 milionů eur.

AS Monaco.

Na konci srpna 2018 jej z WBA koupilo Monaco, které za Chadliho zaplatilo 12 milionů eur, hráč podepsal kontrakt na tři roky.

Reprezentační kariéra.

Maroko.

Za Maroko odehrál Chadli jediné utkání, bylo to 17. listopadu 2010 proti domácímu Severnímu Irsku, střetnutí skončilo remízou 1:1. Vzhledem k tomu, že měl Nacer dvojí občanství (marocké i belgické), mohl reprezentovat obě země. 28. ledna 2011 projevil zájem reprezentovat Belgii.

Belgie.

Za Belgii mohl nastupovat, jelikož s marockou reprezentací absolvoval pouze přátelský zápas (tedy nikoli kvalifikační). V A-mužstvu Belgie debutoval v přátelském utkání 9. února 2011 na stadionu Julese Ottena v Gentu proti hostujícímu Finsku. Chadli šel na hřiště v 59. minutě za stavu 0:0, zápas nakonec skončil výsledkem 1:1.  29. března 2011 vstřelil za Belgii svůj první gól v kvalifikačním utkání proti Ázerbájdžánu, přispěl tak k výhře 4:1. Svůj druhý gól zaznamenal 29. února 2012 v přátelském utkání proti domácímu Řecku. Nacer vyrovnával ve 32. minutě na 1:1, tímto výsledkem střetnutí skončilo.  22. března 2013 nastoupil v závěru kvalifikačního zápasu ve Skopje proti domácí Makedonii, který skončil vítězstvím Belgie 2:0. Absolvoval i domácí kvalifikační utkání na MS 2014 26. března proti stejnému soupeři, Belgie zvítězila 1:0. Chadli střídal v 56. minutě Moussu Dembélého. 26. května 2014 v přípravném utkání před MS 2014 proti Lucembursku vstřelil jeden gól, Belgie rozdrtila svého souseda 5:1. Nicméně FIFA tento zápas přehodnotila jako neoficiální, neboť belgický trenér Marc Wilmots chyboval, poslal při střídání na hřiště 7 nových hráčů, přičemž v přátelských zápasech je povoleno jednomu týmu vystřídat pouze šestkrát.  Trenér belgického národního týmu Marc Wilmots jej vzal na Mistrovství světa ve fotbale 2014 v Brazílii. Se šampionátem se Belgie rozloučila čtvrtfinálovou porážkou 0:1 s Argentinou.

Nacer Chadli (* 2. srpna 1989, Lutych, Belgie) je belgický fotbalový záložník a reprezentant marockého původu, který hraje v současné době ve francouzském klubu AS Monaco. Účastník Mistrovství světa 2014 v Brazílii.

Nacer Chadli (; born 2 August 1989) is a Belgian professional footballer who plays as a winger for Anderlecht, on loan from Monaco, and the Belgium national team.  He began his career in the Eerste Divisie with AGOVV Apeldoorn, and in 2010, he was transferred to top-flight FC Twente, where he won the KNVB Cup in his first season. In 2013, Chadli joined Tottenham Hotspur, and three years later he signed for West Bromwich Albion for a club record £13 million.  Chadli played internationally for Morocco in 2010 as his father is of Moroccan descent, but switched allegiance to Belgium the following year. He has earned over 50 caps for Belgium and represented the nation at the FIFA World Cup in 2014 and 2018.


Život.

Johann Heinrich Lambert se narodil roku 1728 ve městě Mylhúzy. Pocházel ze skromné rodiny. Kvůli špatné finanční situaci rodiny, mu nezbývalo nic jiného než se vzdát svého snu o vzdělání. Ve 12 letech musel opustit školu a začal pomáhat svému otci, který byl krejčím. Ve svém volném čase se věnoval samostudiu, hlavně pak studiu francouzského a latinského jazyka. V 15 letech, vzhledem k jeho vynikajícímu rukopisu, pracoval jako úředník v železárnách v Seppois. O dva roky později byl jmenován jako sekretář Johanna Rudolfa Iselina, redaktora Balera Zeitunga a později profesora práva na univerzitě v Basileji. Poté začal Lambert studovat v oboru filozofie a humanitních a přírodních věd. Nicméně svůj zájem věnoval spíše matematice a astronomii.  Ve věku 20 let se stal soukromým učitelem synů hraběte Salis z Chur, kterým byl bezmála 10 let. Během těchto let se také spřátelil se členy šlechtických rodin ze Švýcarska. Mezi předměty, které své žáky učil, patřila: matematika, zeměpis, dějepis, katechismus a v neposlední řadě také jazyky. Během této doby, svou touhu po poznání uspokojoval studiem v rodinné knihovně. Zde byly položeny základy pro Lambertovu vědeckou kariéru. Deník Monatsbuch, který začal psát roku 1752, zaznamenává jeho práci měsíc po měsíci. V psaní deníku pokračoval až do své smrti. Během těchto let se zapojil do astronomických pozorování a zkonstruoval několik přístrojů pro vědecké experimenty. Lambert získal členství v literárních a vědeckých spolcích v Basileji. Na žádost Švýcarské vědecké obce, začal s pravidelným meteorologickým pozorováním, jehož výsledky prezentoval roku 1755.  Od rodu 1756 do roku 1758, spolu se svými studenty, podnikl několik expedičních cest do Evropy, což mu dalo jedinečnou možnost setkat se s matematiky v německých a italských státech, Nizozemsku a Francii. Jejich první zastávkou byl Göttingen, kde se Lambert zúčastnil přednášky Bernoulise a Eulera. Zde se také seznámil s  astronomem Tobiasem Mayerem.  Další dva roky strávil v Nizozemsku a to především v Utrechtu, kde se seznámil s vyhlášenými fyziky. Jednou z nejdůležitějších událostí Lambertova života bylo vydání jeho knihy „"Les propriétés remarquables de la route de la lumière par les airs et en général par plusieurs milieux réfringens, sphériques et concentriques“." Roku 1758 se vrátil, společně se svými studenty, zpět do Chur, kde se se svými studenty a s jejich rodinou rozešel.  Doufal, že si najde stálou pozici na univerzitě v Göttingenu. Avšak to se zdálo jako nedosažitelné, a tak se přesunul do Curychu. Zde se zapojil do astronomického pozorování a byl zvolen členem městské vědecké obce. Během pobytu v Curychu publikoval knihu „"Die freie Perspektive oder Anweisung jeden perspektivischen Aufriß von freyen Stücken und ohne Grundriß zu verfertigen“." Poté se vrátil zpět do rodných Mylhúz, kde strávil několik měsíců se svou rodinou.  Následující roky pro něho byly poněkud hektické. V roce 1759 se spřátelil se slavným výrobcem vědeckých přístrojů Georgem Friedrichem Branderem. Přijal nabídku z Bavorské akademie věd, avšak rozdílné názory zapříčinili, že zde dlouho nevydržel. Chvíli poté dostal nabídku z Pruské vědecké akademie v Berlíně, kterou přijal. Byl přivítán skupinou švýcarských vědců v čele s Johannem Georgem Sulzerem. Kvůli svému chování a odlišným názorům byl jmenován až v roce 1765. Král Fridrich II. Veliký dokonce řekl, že byl na akademii přijat zatím „největší hlupák“. Nicméně Fridrich II. Veliký brzo změnil svůj názor. Uchvácen jeho věděním a myšlením mu nejen zvýšil plat, ale také ho jmenoval členem nové hospodářské komise akademie. Navíc byl zvolen do výboru pro zlepšení zeměměřičství. Pro jeho přínos akademii byl v roce 1770 poctěn titulem.

Práce.

Matematika.

Lambert jako první člověk zavedl pojem hyperbolické funkce v trigonometrii. Cílem bylo snížit množství výpočtů při řešení goniometrických problémů. Navíc vyřešil goniometrické rovnice pomoci nekonečné řady. Také se zajímal o neeuklidovský prostor. Dalším jeho významným příspěvkem v oblasti matematiky byl jeho důkaz, že Eulerovo číslo a číslo pí jsou iracionální, ke kterému použil řetězový zlomek pro funkci tan x.

Mapové zobrazení.

Lambert byl první matematik, který se dokázal vypořádat s obecnými vlastnostmi kartografických zobrazení a významně přispěl k teorii konstrukce map. Poprvé uvedl matematické podmínky pro mapové zobrazení (zachování úhlů a ploch) a provedl i jejich praktické návrhy. Také popsal konstrukci křivky určující skutečnou vzdálenost mezi dvěma místy na mapě. To vše pro sedm jím zveřejněných mapových zobrazení. Jeho mapové zobrazení jsou stále základem pro moderní teorie v této oblasti. Ačkoliv Lambert svým zobrazením nedal jméno, dnes jsou známa jako Lambertovo konformní kuželové, Transverzální Mercatorovo, Lambertovo ekvivalentní azimutální, Lagrange-Lambertovo, Lambertovo ekvivalentní válcové, transverzální ekvivalentní válcové a Lambertovo ekvivalentní kónické zobrazení. První tři mají zásadní význam.

Fyzika.

Lambert vynalezl první praktický vlhkoměr. V roce 1760 vydal knihu „"Photometria sive de mensure et gradibus luminis colorum et umbra"", která se zabývala fotometrii a konceptem světla. V této knize zmínil základní předpoklady pro osvětlení. Jako první formuloval zákon o absorpci světla, známý také jako Beer-Lambertův zákon. Je to matematické vyjádření závislosti absorpce elektromagnetického záření od vlastností materiálu, přes který záření prochází. Beer-Lambertův zákon zní přesně takto „Prochází-li světelný paprsek prostředím, které je schopno absorbovat, je intenzita paprsku vstupujícího vyšší než intenzita paprsku prošlého tímto prostředím“. Také jako první přišel s termínem „albedo“.

Filozofie.

Lambert také zaujímá místo v historii filozofie. Zajímal se především o logiku. V návaznosti na nápady Leibnize, se pokusil vytvořit "„ars characteristica combinatoria“" neboli logický kalkul. Jeho nejvýznamnější vydanou knihou v oblasti filozofie byla kniha „"Neues Organon oder Gedanken über die Erforschung und Bezeichnung des Wahren und dessen Unterscheidung vom Irrthum und Schein“" vydaná v roce 1764. V této knize shrnuje úvahy o logické stavbě poznání, pravidlech myšlení a metodách vědeckých důkazů, rozvíjí myšlenky symbolického jazyka s cílem omezit nejednoznačnost pojmů. Ve své druhé velké filozofické práci „"Anlage zur Architektonik oder Theorie des Einfachen und Ersten in der philosophischen und mathematischen Erkenntniß“" navrhl reformu v metafyzice, pramenící z nespokojenosti s Wolfovým systémem. Od roku 1765 si dopisoval s Immanuelem Kantem, který poté zamýšlel, že by mu věnoval knihu "„Kritika čistého rozumu“". Nicméně práce na knize byla zpožděna a kniha byla vydána až po Lambertově smrti.

Astronomie.

Lambertův příspěvek v astronomii je pozoruhodný. Je známo, že se zajímal o geometrii kuželoseček. Přišel s jednoduchými výpočty drah komet. Lambert ve své knize "„Cosmologische Briefe über die Einrichtung des Weltbaues“" rozvinul teorii vesmíru a mlhovinovou hypotézu. V knize došel k závěru, že hvězdy kolem Slunce jsou součástí skupiny, která spolu putuje po Mléčné dráze. Dále přišel s teorií, že je v galaxii mnoho takových seskupení (hvězdných systémů).  V roce 1770 navrhl jednoduchou metodu určení, zda je vzdálenost mezi Zemí a Sluncem větší než vzdálenost od Země k dané kometě. Založil astronomický časopis "„Berliner astronomisches Jahrbuch order Ephermeriden“" a navrhl zveřejnění specializovaných trigonometrických a astronomických tabulek, za účelem zjednodušení rutinní práce.

Johann Heinrich Lambert (26. srpen 1728, Mylhúzy – 25. září 1777, Berlín) byl švýcarský matematik, fyzik, astronom a filozof narozený v Alsasku, na území dnešní Francie. Většinu svých děl psal německy. Proslul především svým matematickým důkazem, že číslo π je iracionální. Jako první též aplikoval hyperbolické funkce v trigonometrii. Jeho studie o kuželosečce umožnily přesnější a jednodušší výpočty drah komet. Spekuloval i o neeuklidovském prostoru. Známý je též jeho vzorec určující vztah mezi úhly a plochou hyperbolického trojúhelníku. Patřil k průkopníkům kartografické projekce. Vynalezl první vlhkoměr. V oblasti optiky významně přispěl k formulování Beer–Lambertova zákona a definoval Lambertův kosinus zákon. Jeho astronomické práce patřily k prvním, které rozvíjely mlhovinovou hypotézu. Významná je jeho teorie světla (fotometrie), proto po něm byla pojmenována jednotka světelného jasu. Ve filozofii je nejznámější jeho kniha "Neues Organon", kde zkoumal vztah subjektivního a objektivního a věnoval se sylogistice. Známá je jeho korespondence s Immanuelem Kantem.  Je po něm pojmenován měsíční kráter Lambert.

Johann Heinrich Lambert (, "Jean-Henri Lambert" in French; 26 August 1728 – 25 September 1777) was a Swiss polymath who made important contributions to the subjects of mathematics, physics (particularly optics), philosophy, astronomy and map projections. Edward Tufte calls him and William Playfair "The two great inventors of modern graphical designs" ("Visual Display of Quantitative Information", p. 32).


Klubová kariéra.

Oriol Romeu fotbalově vyrůstal v mládežnických strukturách klubu Espanyol Barcelona, odkud přešel do věhlasné mládežnické akademie FC Barcelony. Poté se propracoval až do rezervního týmu katalánského velkoklubu.  V létě 2011 odešel do londýnského celku Chelsea FC. V červenci 2013 jej Chelsea poslala na roční hostování do španělského klubu Valencia CF.

FC Barcelona.

14. srpna 2010 nastoupil v základní sestavě A-týmu v prvním zápase dvoukolového španělského Superpoháru proti Seville, Barcelona prohrála venku 1:3. Do odvety 21. srpna již Romeu nezasáhl, Barcelona zvítězila na Camp Nou 4:0 a trofej získala pro sebe. Ve španělské La Lize debutoval Oriol 15. května 2011 v zápase s hostujícím celkem Deportivo de La Coruña (remíza 0:0). Romeu se dostal na hřiště v 82. minutě. Byl to jeho jediný ligový zápas za A-tým Barcelony.

Chelsea FC.

4. srpna 2011 byl zkompletován jeho přestup do anglického celku Chelsea FC. Zde dostal dres s číslem 6. S Chelsea vyhrál ve své první sezóně 2011/12 Ligu mistrů a FA Cup.  25. září 2012 v utkání anglického ligového poháru proti Wolverhamptonu Wanderers vstřelil gól, Chelsea zvítězila 6:0. V Evropské lize 2012/13 postoupil s Chelsea (po vyřazení v základní skupině Ligy mistrů) až do finále proti Benfice Lisabon. 15. května 2013 získala Chelsea titul v Evropské lize po vítězství 2:1 ve finále nad Benfikou Lisabon, Romeu v zápase nenastoupil.

Reprezentační kariéra.

Mládežnické reprezentace.

Oriol Romeu působil v několika mládežnických reprezentacích Španělska. S reprezentací do 17 let vyhrál v roce 2008 Mistrovství Evropy U17 konané v Turecku, Španělsko porazilo ve finále Francii 4:0. Se španělskou reprezentací do 20 let se zúčastnil Mistrovství světa hráčů do 20 let 2011 v Kolumbii, kde byl jeho tým vyřazen ve čtvrtfinále proti Brazílii v penaltovém rozstřelu.  Oriol Romeu byl v létě 2012 napsán na soupisku pro Letní olympijské hry 2012 v Londýně. Španělsko (které mělo na soupisce i hráče z A-mužstva) zde bylo po vítězství na Euru 2012 největším favoritem, ale po dvou prohrách 0:1 (s Japonskem a Hondurasem) a jedné remíze s Marokem (0:0) vypadlo překvapivě již v základní skupině D. Romeu nastoupil do utkání proti Japonsku a Maroku.

Oriol Romeu Vidal (* 24. září 1991, Ulldecona, Španělsko) je španělský fotbalový záložník, který působí od roku 2015 v anglickém klubu Southampton FC.

Oriol Romeu Vidal (; born 24 September 1991) is a Spanish professional footballer who plays as a defensive midfielder for English club Southampton.  He began his career at Barcelona, playing mainly in its reserves. In 2011, he joined Chelsea for €5 million, spending time on loan at Valencia and VfB Stuttgart before moving to Southampton four years later.  Romeu represented Spain up to under-21 level, and was part of their under-17 team which won the 2008 European Championship. He also played for the country at the 2012 Olympics.


Klubová kariéra.

Tello se narodil v katalánském městě Sabadell. S fotbalem začal v malém klubu CF Can Rull, odkud přešel do věhlasné mládežnické akademie FC Barcelony. Odtud odešel na jednoroční hostování do regionálního klubu CF Damm. V roce 2008 podepsal smlouvu s klubem RCD Espanyol.  V červnu 2010 odešel do rezervního týmu katalánského velkoklubu FC Barcelona a postupně se propracoval až do prvního mužstva. V sezóně 2011/12 získal s klubem prvenství v Copa del Rey. Sezóna 2012/13 skončila úspěšně, po vyřazení v semifinále Ligy mistrů Bayernem Mnichov získal se svými spoluhráči titul ve španělské lize.  S Barcelonou postoupil ze základní skupiny H do vyřazovacích bojů Ligy mistrů 2013/14, katalánský tým v ní obsadil se ziskem 13 bodů první místo. V posledním utkání skupiny 11. prosince 2013 vstřelil jednu branku proti skotskému týmu Celtic FC a přispěl tak k drtivému vítězství 6:1.  V červenci 2014 odešel na dvouleté hostování do FC Porto, součástí smlouvy byla i opce na případnou koupi. V Portu působil do ledna 2016, poté šel na hostování do Itálie do klubu ACF Fiorentina.  V červenci 2017 přestoupil z FC Barcelona do jiného španělského klubu Betis Sevilla. Podepsal zde pětiletou smlouvu.

Reprezentační kariéra.

Mládežnické reprezentace.

Hrál za španělské mládežnické reprezentace. Se španělskou reprezentací do 20 let se zúčastnil Mistrovství světa hráčů do 20 let 2011 v Kolumbii, kde byl jeho tým vyřazen ve čtvrtfinále Brazílií v penaltovém rozstřelu. S týmem do 21 let vyhrál Mistrovství Evropy hráčů do 21 let 2013 v Izraeli, kde mladí Španělé porazili ve finále Itálii 4:2.  Cristian Tello byl v létě 2012 napsán na soupisku španělského výběru do 23 let pro Letní olympijské hry 2012 v Londýně. Španělsko (které mělo na soupisce i hráče z A-mužstva) zde bylo po vítězství na EURU 2012 největším favoritem, ale po dvou prohrách 0:1 (s Japonskem a Hondurasem) a jedné remíze s Marokem (0:0) vypadlo překvapivě již v základní skupině D. Tello nastoupil do všech tří utkání, vždy střídal.

A-mužstvo.

V A-mužstvu Španělska přezdívaném "La Furia Roja" debutoval 14. 8. 2013 v přátelském zápase proti domácímu týmu Ekvádoru (výhra 2:0).

Cristian Tello Herrera [kristijan telo erera] (* 11. srpna 1991, Sabadell, Španělsko) je španělský fotbalový záložník nebo útočník a reprezentant, od července 2017 hráč klubu Betis Sevilla.

Cristian Tello Herrera (; born 11 August 1991) is a Spanish professional footballer who plays as a forward or winger for Real Betis.  He spent his youth at Espanyol and Barcelona, playing for both clubs' reserves before breaking through into the first team of the latter. He also spent one and a half seasons in Portugal with Porto and as many in Italy with Fiorentina, returning to Spain with Betis in 2017.  Tello represented Spain at the 2012 Olympics, and was part of the under-21 squad which won the European Championship in 2013. He won his first full cap in 2013.


Obsah.

Na 9GAG se přidávají obrázky, videa či animace, často nepřesně zvané GIF, se zábavnou tematikou. Motiv obrázku může být jakýkoliv, převládají však vtipné gagy na různorodá témata. Například situace z každodenního života, reakce na aktuální události, atd. K tomu jsou často využívané tzv. „Rage Comics“. Také mohou být pro vyjádření vtipu použity zpracované obrazy slavných osobností či situací. Příkladem mohou být stripy s hercem Robertem Downey Jr. nebo Barackem Obamou. Struktura 9GAGu se dělí na tři části: „Fresh“, „Trending“, „Hot“. Ve Fresh sekci jsou zobrazeny všechny nové příspěvky. Zde se pomocí hlasovacího systému vybírají ty uživatelsky atraktivnější příspěvky. Při dostatečném množství hlasů se soubor přesune do části Trending. Pokud se obrázek stane opravdu oblíbeným a získá dostatek hlasů, je přesunut do hlavní sekce, Hot. Tato část je nejvíce navštěvovaná a je očekáván mnohem větší nárůst hlasů. Od roku 2013 se obsah oficiálně dělí i na „Cute“ (z anglického „roztomilý“), Geeky (geekovský) a „GIF“, kde jsou zahrnuty animace.

Spor s 4chan.

Příčina.

V roce 2011 byl uživateli 9GAGu vyprovokován spor s komunitou další oblíbené stránky 4chan.org. Zastánci 9GAGu prohlašovali, že jsou skutečnými autory obrázků, označovaných jako z 4chanu. Těm nahrával fakt, že každý obrázek z 9GAGu byl označen.

Plány.

Tato situace vyústila v útoky uživatelů 4chanu na 9GAG. A to formou spamu. Měly proběhnout tzv. „operace 9GAG“ a „operace Deepthroat“. Během nich měly být založeny tisíce falešných účtů, přes které byly na server nahrány soubory s pornografií, násilnými obrázky a dalším materiálem. Následně měly být ještě před smazáním administrátory příspěvky hlasováním přesunuty na Hot page.

Útok.

20. prosince 2011 útok oficiálně začal. Zprvu byla většina příspěvků smazána, avšak moderátoři přestali stíhat a vlny nevhodného materiálu zaplnily stránku. Tyto útoky trvaly přes 40 hodin. Nicméně o půlnoci na 21. prosince začal i DDoS útok. Po nějaké době se stal 9GAG pro některé oblasti nedostupný, pro ostatní byl velmi pomalý.

Další útoky.

Po tomto útoky zamýšleli uživatelé 9GAGu odvetu v podobě DDoS útoku. Jeden z nich byl ve skutečnosti zastánce 4chanu a navedl je na špatné koordináty a tak se pokusili poškodit sami sebe. Když si to uvědomili, provedli masivní útok na hlavní stránku 4chanu a podařilo se jim ji na krátkou chvíli vyřadit z provozu.

9GAG je sociální médium, založené na principu uživatelského nahrávání obrázků či videí. Tato média mívají nejčastěji zábavnou tematiku, obrázky se řadí většinou mezi tzv. „internetové memy“.  9GAG založili v Hongkongu v roce 2008 Ray Chan, Chris Chan, Marco Fung, Brian Yu a Derek Chan. Servery se však nachází ve Spojených státech amerických.  Tato webová stránka se stala jednou z nejúspěšnějších zábavných internetových platforem na světě. Měsíční návštěvnost činí přes 67 milionů unikátních uživatelů a více než 2 miliardy zhlédnutých stránek.

9GAG is a Hong Kong–based online platform and social media website, which allows its users to upload and share "user-generated content" or other content from external social media websites. Since the platform for collections of Internet memes was launched on July 1, 2008, it has grown in popularity across the social media such as Facebook, Twitter, and Instagram.


Životopis.

Mládí.

Jeho prarodiče byli mexického původu. Jeho matka pracovala jako modelka, vystupovala v televizní show "Let's Make a Deal". Navarro byl z celé rodiny jediný kdo neuměl španělsky. Důvodem bylo to, že se jeho rodiče roku 1974 rozvedli a on trávil většinu času s matkou. Později vystudoval "Notre Dame High School" v Sherman Oaks a "University High School" v Los Angeles.  V březnu 1983 byla jeho matka zavražděna. Její vrah a přítel John Riccardi byl zatčen roku 1991. Po matčině smrti se Navarro přestěhoval k otci.

Hudební kariéra.

V sedmi letech si koupil svou první kytaru poté, co slyšel písně Jimiho Hendrixe. Roku 1986 se připojil k nově vzniklé skupině Jane's Addiction. Bubnoval v ní jeho přítel z dětství Stephen Perkins. Skupina se stala na alternativně rockové scéně populární. Roku 1991 se však skupina kvůli vnitřním problémům rozpadla.  Když v srpnu 1991 odešel ze skupiny Guns N' Roses kytarista Izzy Stradlin, její frontman Axl Rose si přál jako Stradlinova nástupce právě Navarra. Nakonec se v ní však neukázal. Roku 1993 založil skupinu "Deconstruction" s baskytaristou Jane's Addiction Ericem Averym a bubeníkem Michaelem Murphym. Než se kapela roku 1994 rozpadla, vydala jedno stejnojmenné album.  V září 1993 se přidal ke skupině Red Hot Chili Peppers. Poprvé se se skupinou objevil na Woodstocku '94. Jediné album, které s RHCP vydal, bylo One Hot Minute. Navarro radikálně změnil zvuk celé kapely zejména díky používání mnoha kytarových efektů, což nebylo u RHCP příliš obvyklé. Album, které tak znělo více metalově než funkově, si sice vedlo poměrně dobře a jenom v USA se ho prodalo na 2 miliony kusů, ale mnozí fanoušci kapely i sami hudebníci ho nepovažují za to nejlepší z díla skupiny. Roku 1998 byl navíc kvůli zhoršující se závislosti na heroinu vyhozen. Roku 2001 vydal sólové album Trust No One. Přitom byla obnovena skupina Jane's Addiction, do níž se vrátil.  Když byli Red Hot Chili Peppers roku 2012 uvedeni do Rock and Roll Hall of Fame, Navarro v ní uveden nebyl. Dokonce s uvedením nepočítal a ani nechtěl být uveden.  Objevil se ve dvou dílech seriálu Zákon gangu. V jednom dílu seriálu hraje zvukaře.

Osobní život.

Byl třikrát ženatý. Poprvé se oženil roku 1990 s maskérkou Taniou Goddardovou, roku 1994 s Rhian Gittinsovou. V roce 2003 se oženil s modelkou Carmen Electra, s níž se rozvedl roku 2006.

David Michael "Dave" Navarro (* 7. června 1967) je americký kytarista, který se proslavil ve skupině Jane's Addiction. Hrál také s Red Hot Chili Peppers nebo The Panic Channel.

David Michael Navarro (born June 7, 1967) is an American guitarist, singer, songwriter, presenter and actor.  Navarro is a member of the alternative rock band Jane's Addiction (four studio albums) and a former member of the Red Hot Chili Peppers (one album). He also released one solo album "Trust No One" (2001). Navarro has also been a member of the Jane's Addiction spin-off bands, Deconstruction and The Panic Channel. AllMusic's Greg Prato described him as "one of alternative rock's first true guitar heroes", with an eclectic playing style that merges heavy metal, psychedelia, and modern rock.  "He's one of the last great guitarists," says Henry Rollins, former Black Flag singer, who saw him playing with Jane's Addiction.  Navarro is also host and one of the judges on "Ink Master", an American tattoo competition reality show now in its thirteenth season on Paramount Network.


Klubová kariéra.

Působil postupně v dánských klubech Brøndby IF a Esbjerg fB, odkud odešel do italského Udinese Calcio. Druhou sezónu šel hostovat do nizozemského týmu NEC Nijmegen. Od roku 2011 hrál dva roky v belgickém Club Brugge KV, v roce 2013 podepsal čtyřletou smlouvu s německým bundesligovým mužstvem 1. FSV Mainz 05.  V závěru letního přestupového okna 1. září 2014 odešel na hostování do nizozemského AFC Ajax s opcí na přestup.

Reprezentační kariéra.

Zimling hrál za dánské reprezentační výběry od kategorie do 16 let včetně výběru do 21 let. Reprezentoval svou krajinu na Mistrovství Evropy hráčů do 21 let 2006 v Portugalsku, kde Dánsko skončilo po remízách s Itálií (3:3) a Nizozemskem (1:1) a prohře s Ukrajinou (1:2) se dvěma body na poslední čtvrté příčce základní skupiny B.

A-mužstvo.

V A-týmu Dánska zažil debut 6. února 2008 v přátelském utkání s domácím Slovinskem. Byla to vítězná premiéra, Dánsko porazilo svého soupeře 1:2. Zimling šel na hřiště v 66. minutě.  První gól za seniorskou reprezentaci vstřelil v kvalifikačním utkání na MS 2014 s Českou republikou na Andrově stadionu v Olomouci 22. března 2013. V 82. minutě zvyšoval na 3:0 pro hosty, tímto výsledkem Dánsko porazilo ČR. Nastoupil v základní sestavě i v dalším kvalifikačním utkání 26. března 2013 v Kodani proti hostujícímu Bulharsku, které skončilo remízou 1:1. Dánsko získalo z 5 zápasů jen 6 bodů a kleslo na čtvrté místo za Českou republiku. Účast Niki Zimlinga na vrcholových turnajích:

EURO 2012.

Niki hrál i na Euru 2012, kde se Dánsko střetlo v základní skupině B („skupina smrti“ – nejtěžší základní skupina na turnaji) postupně s Nizozemskem (9. června, výhra 1:0), Portugalskem (13. června, prohra 2:3) a Německem (17. června, prohra 1:2). Zimling nastoupil ke všem třem utkáním v základní sestavě, ale proti Portugalsku byl již po 16 minutách stažen z hrací plochy. Dánsko získalo celkem 3 body a umístilo se na třetí příčce ve skupině, což na postup do čtvrtfinále nestačilo.

Niki Dige Zimling (* 19. dubna 1985, Tårnby, Dánsko) je dánský fotbalista a reprezentant, který od roku 2014 hostuje v nizozemském týmu AFC Ajax z německého klubu 1. FSV Mainz 05. Hraje na postu defenzivního záložníka. Mimo Dánska hrál v Nizozemsku, Německu, Itálii a Belgii.  V roce 2006 získal v Dánsku ocenění „Talent roku do 21 let“.

Niki Dige Zimling (born 19 April 1985) is a retired Danish professional footballer and currently the sporting director of Kolding IF.  He was named 2006 Danish "under-21 Talent of the Year", and has played 24 games for the Danish national team.


Hra.

Cílem této hry je co nejdéle utíkat policistovi a jeho psovi. Hra začíná, když policista najde vaši postavu, jak sprejuje po vlaku. Jakmile začnete hrát, začíná vás policista honit a vy mu utíkáte a mezitím se musíte vyhýbat překážkám nebo protijedoucím vlakům. Když stále běžíte, můžete v některých úsecích narazit na různá vylepšení jako například Coin magnet, Super Sneakers, Jetpack aj. Pokud dvakrát kliknete na obrazovku, aktivujete si hoverboard, který vás ochrání na 30 sekund před nabouráním. Jakmile nabouráte, policista vás chytne a hra končí, ale můžete se nechat ušetřit. Nejprve zaplatíte 1 klíč, potom 2 klíče, 4 klíče atd. Pořád se cena zdvojnásobuje.

Historie.

První verze hry byla vydána v říjnu 2012. Jmenovala se „Subway Surfers: Halloween“. V každé verzi se objeví limitovaná postava. V Halloweenu „Zombie Jake“. Na konci listopadu byla vydána druhá verze „Subway Surfers: Holiday“, ve které se objevila limitovaná postava „Elf Tricky“. V lednu začala již zmíněná „World Tour“. Cesta začala po New Yorku, kde byla limitovaná postava Tony. V únoru vyšla aktualizace „Subway Surfers: Rio“, v níž naleznete další limitovanou postavu se jménem Carmen. V březnu vznikla verze „Subway Surfers: Rome“, ve které nebyla jen nová limitovaná postava, ale i sbírka 100 velikonočních vajec. Když je všechny posbíráte, získáte za ně nový hoverboard Chicky. Dne 4. dubna 2013 vyšla nová aktualizace „Subway Surfers: Sydney“, kde byl přidán natrvalo nový hoverboard s názvem Great White, ale hlavně limitovaná postava Kim.  V květnu se Subway Surfers přestěhovalo do hlavního města Japonska Tokia, kde budete muset při běhání sbírat panenky, za které získáte nové věci. V červnu navštívili Miami, kde byl natrvalo přidán nový hoverboard Hot Rod, který má speciální vylepšení v podobě zrychlení. Dále se rozšířily obleky hlavních postav, kterými jsou Jake a Tricky. Tyto obleky nejsou za peníze, ale za klíče, které sbíráte ve hře, nebo je můžete dostat v Mystery boxech, někdy musíte nasbírat věc v uvedeném počtu (např. ve verzi Rome se první týden soutěží o 10 klíčů, musíte ale nasbírat 40 kraslic), nově i za splnění úkolů v Awards (od verze Rome). Jako vždy se tam rozjela sbírka různých figurek, kterými tentokrát byli plameňáci. Červencová aktualizace vyšla 27. června a s ní i město Paříž, kde se rozšířily obleky pro Tagbota se Spikem a sbírají Eiffelovy věže. Na začátku srpna 2013 vyšla nová aktulizace „Subway Surfers: Bejing“, sbírají se dráčci a nová postava se jmenuje Sun. Objevilo se i nové skákadlo. V září přišel update v Moskvě, kde nalezneme limitovanou postavu Alex.  V říjnu vyšla halloweenská verze Subway Surfers v New Orleans, kde se nyní sbírají dýně a novou postavou je Eddy. Poté, 21. listopadu 2013, vyšla vánoční verze v Londýně, kde se rozšířily obleky pro Frizzy, sbírají se vánoční stromky a novou limitovanou postavou je Jamie a hoverboard Snowflake. 2. ledna 2014, vyšla aktualizace „Subway Surfes: Mumbai“, sbírají se lekníny a limitovanou postavou je Jay. Nový oblek dostali Frank a Tasha. 23. ledna. 2014 vyšla opět verze Miami, kde se sbírají plameňáci. Postavou je zde Nick. Dne 13. února 2014 vyšla verze „Seoul“. Limitovanou postavou je zde Mina a limitovaný hoverboard je Bubblegum. Zde se sbírají zelení roboti. 6. března 2013 vyšla verze „New York“ a limitovaná postava je Tony. Zde se sbírají hlavy Sochy svobody. 27. března 2014 vyšla verze „Mexico City“ a limitovaná postava je Rosa. Zde se sbírají chili papričky. V dubnu vyšla velikonoční verze v Římě a limitovanou postavou je Roberto. Zde se sbírají velikonoční vajíčka. V květnu 2014 vyšla verze „Subway Surfers: Vancouver“, speciálni postavou je tady Olivia, která má i druhý outfit (Skate Outfit) a speciálni hoverboard je Moose. Sbírají se taky javorové listy.  V květnu 2014 taky vyšla další verze, „Subway Surfers: Tokyo“, ve kterém je speciálni postava Harumi i s Meow Outfitem a speciálni hoverboard je Kitty. Sbírají se tady panenky. V této verzi byl taky natrvalo přidán nový hoverboard, Windglider, který má special power (Air Drift). Koncem června vyšla verze São Paulo. Sbírají se fotbalové míče a limitovaná postava je Edison. Následuje další verze Paříž, kde se sbírají opět Eiffelovy věže. Pak vyšla verze Los Angeles, kde se sbírají filmové klapky, limitovaná postava je Wayne. Srpnová aktualizace přenesla Subway Surfers do Pekingu, kde je limitovanou postavou Sun. V září 2014 vyšla verze Cairo, sbírají se brouci, limitovaná postava je Jasmine a limitovaný hoverboard je Croc. 9. října 2014 vyšla opět halloweenská verze v New Orleans, limitované věci: postava Eddy, hoverboard Pumpkin. Zde se sbírají dýně. 6. listopadu vyšla verze Bangkok, s limitovanou postavou Noon. V týdenním lovu se sbírají mušle. Poslední verze roku 2014 vznikla 3. prosince 2014 opět v Londýně. Zase se sbírají vánoční stromky, ale za ně dostáváte dárky, ve kterých jsou dost hodnotné věci např. 12 klíčů, nový hoverbord aj. Tentokrát však není limitovaný Jamie, ale sněhulák Buddy.  První verze v roce 2015 je v Las Vegas. Tato verze vznikla až o den později, 2. ledna 2015, limitovanou postavou je Rex a dočasný hoverboard Roller. Zde se sbírají piky z karet. 22. ledna 2015 opět vyšla verze v Soulu. Limitovaná postava je Mina se třemi outfity a hoverboard Bubblegum. Sbírají se zelení roboti. 12. února vyšla verze Havaj, ve které je limitovanou postavou Izzy. Další aktualizace proběhla dne 6. března 2015, kde se hra znovu vrátila do Bombaje. Velikonoční verze byla vytvořena 27. března v Paříži a 16. dubna v Arábii s limitovanou postavou Amira a hoverboardem Old Dusty. Dne 14. května vyšla verze Los Angeles 2 a 4. června verze Venice.  Ve verzi Řím 2 přišla společnost Kiloo s novinkou. Jedná se o tzv. Awards, kdy máte uložené úkoly. Pokud je splníte, dostanete jako odměnu bronzový, stříbrný či zlatý sprej s klíčemi. Na začátek se nabízí 3 klíče, pak 5 klíčů a nakonec 8 klíčů. Ve verzi Soul 2 se poprvé objevily Mini Mystery Boxy, které můžete získat za zhlédnutí komerčního videa. Jednou byla soutěž World Tour také v Praze.

Postavy.

Zde jsou názvy postav, které jsou v Subway Surfers.

Subway Surfers je jedna z nejrozšířenějších her na mobilech. Jedná se o hru, ve které hráč utíká mezi vlaky před policistou, jenž hráče chytil, jak sprejuje po jednom z vlaků. Hra byla navržena dánskou společností Kiloo. V této hře probíhá cesta kolem světa s názvem World Tour. Každý měsíc se Subway Surfers hraje v jiném městě. Například v Las Vegas, v Soulu nebo na Havaji. První verzi této hry (1.0.0) je možné nainstalovat i na PC.  Zahájena byla v říjnu 2012. Funguje pro operační systémy Windows, iOS, Android a Windows Phone. Ve hře existuje mnoho postav, které lze koupit či získat. Začíná se s postavou jménem Jake, kterou ve hře naleznete již od začátku. Dalšími postavami jsou také Tricky, která se dá získat, když najdete v Mystery boxech tři čepice. Nebo je tu také Fresh, kterého dostanete za nalezení padesáti rádií. V každém městě je dostupná jedna speciální postava, která je limitovaná, takže poté již nepůjde koupit.

Subway Surfers is an endless runner mobile game co-developed by Kiloo and SYBO Games, private companies based in Denmark. It is available on Android, iOS, Kindle, and Windows Phone platforms and uses the Unity game engine. In the game, players take the role of young graffiti artists who, upon being caught in the act of applying graffiti to ("tagging") a metro railway site, run through the railroad tracks to escape from the inspector and his dog. As they run, they grab gold coins, power-ups and other items along the way while simultaneously dodging collisions with trains and other objects, and can also jump on top of the trains and surf with hoverboards to evade the capture until the character crashes on an obstacle, getting caught by the inspector or getting hit by a train. Special events, such as the Weekly Hunt, can result in in-game rewards and characters.  "Subway Surfers" was released on 24 May 2012 with updates based on seasonal holidays. Since January 2013, updates have been based on a "World Tour" theme, which updates the setting of the game every three (or four, usually for seasonal holidays) weeks.  In 2017, "Subway Surfers" was the most downloaded game across the globe.  In March 2018, "Subway Surfers" became the first game on the Google Play Store to cross the one billion downloads threshold. In May 2018, "Subway Surfers" crossed the two billion download mark. App Annie reported "Subway Surfers" as the #2 downloaded game of all time in iOS App Store.  In December 2019, SYBO Games announced that Subway Surfers, according with AppAnnie statistics, crossed the 2.7 billion download mark.  In addition to the mobile game, SYBO Games introduced the "Subway Surfers" animated series and "SUBSURF" lifestyle brand. Subway Surfers is the most downloaded mobile game from 2012 to 2019.


Historie vzniku.

Západní vítězné mocnosti 2. světové války dorazily do Berlína až o tři měsíce později než Rudá armáda, Sovětská okupační moc se mezitím zmocnila rozhlasu v Berlíně a založila v jeho budově v Masurenallee v Berlíně-Charlottenburgu Berlínský rozhlas. Klíčové funkce byly obsazeny Němci věrnými Moskvě. Západní okupační mocnosti se marně dožadovaly u Spojeneckého velitelství čtyř okupačních mocností vlastních vysílacích časů v Berlínském rozhlase. Když se jim nepovedlo ani postavit tuto stanici pod kontrolu čtyř mocností, podnikli Američané a Britové opatření ke zřízení nezávislých rozhlasových stanic ve svých sektorech. Vzhledem k nedostatku vlastních kontinentálních vysílačů nařídil U.S. Headquarter Berlin ve svém sektoru znovuzřízení rozhlasu po drátě ("Drahtfunk") k 17. prosinci 1945. Tato stanice podléhala přímému dozoru Information Services Control Section jako oprávněnému správnímu orgánu. Proto se zpočátku vysílalo pod názvem „"Drahtfunk im amerikanischen Sektor"“ (DIAS). NDR systematicky rušila příjem tohoto vysílače s tvrzením: „Financování vysílače se provádí tajnými kanály Central Intelligence Agency (CIA), která tímto vysílačem pokrývá NDR americkou propagandou.“

Program.

RIAS 1.

Od začátku byl RIAS pokrokový svým programovým řešením a působil jako příklad pro západoněmeckou rozhlasovou scénu. Programy stanice se řídily svým heslem „Svobodný hlas svobodného světa“. Od 24. října 1950 přenášela stanice každou neděli v poledne hlasy tzv. Berlínského zvonu svobody z schöneberské radnice. Pak následovalo předčítání „Slavnostního slibu svobody“:  „"Věřím v nedotknutelnost a důstojnost každého jednotlivého člověka. Věřím, že všem lidem bylo Bohem dáno stejné právo na svobodu. Slibuji, že budu klást odpor každé tyranii a každému útoku na svobodu, kdekoliv by se kdy vyskytly."“  Pořady, které byly šity na míru různým skupinám obyvatelstva, a podrobnými politickými zprávami stanice poskytovala rozsáhlý balík informací. Zatímco podíl politických programů ve veřejnoprávních sdělovacích prostředcích dosahoval v padesátých letech pouze kolem 15 procent, u RIASu to bylo asi 34 procent. RIAS také zavedl jako první na německém území vícehodinové magazíny aktualit. Hlavním bodem politických zpráv a komentářů byl nejen Berlín, ale i dění v NDR. Speciálně pro berlínské posluchače zavedl první berlínský vládnoucí starosta Ernst Reuter pořad "Kde nás tlačí bota", v kterém pokračovali jeho nástupci až do roku 1978.  RIAS šel příkladem také na poli kultury a zábavy. Vystoupení Komorního sboru RIASu založeného již v počáteční době a Symfonického orchestru RIASu patřily ke kulturním vrcholům v Berlíně. Brilantním pozorovatelem a kritikem berlínské kulturní scény byl Friedrich Luft, jehož "Hlas kritiky" byl vysílán poprvé 7. února 1946 a objevoval se na programu každý týden až do smrti Lufta v roce 1990.  Taneční orchestr RIASu byl v oboru zábavné hudby aktivní i daleko mimo Berlín. Zvláště pod vedením Wernera Müllera doprovázel četné veřejné akce na Spolkovém území stejně jako v televizi. RIAS se považuje také za průkopníka hitparády v německém rozhlase. Dříve než odstartovala v roce 1958 v Radiu Luxembourg první hitparáda, měl RIAS na programu už v roce 1949 "Šlágr týdne". Jako první německá stanice začal také RIAS v sedmdesátých letech dvacátého století s vysíláním maratónských popových nocí pod názvem "Rock over RIAS". 30. září 1985 se změnila stanice RIAS 2 na 24-Stunden-Popmusik-Kanal (Čtyřiadvacetihodinový kanál popu) a sloužila jako vzor pro mnoho ostatních programů pro mládež. Po postavení Berlínské zdi překonával RIAS éterem rozdělující hranici svým nedělním pořadem pozdravů s názvem "Hudba nezná hranic".  RIAS byl zřizovatelem těchto hudebních těles:  Zvláštní podíl na zábavním programu RIASu měl Hans Rosenthal. Zavedl úspěšné rozhlasové soutěže "Wer fragt, gewinnt - Kdo se ptá, zvítězí" a "Allein gegen alle - Sám proti všem", které byly převzaty později také jinými stanicemi, a rozhlasový kabaret "Rückblende - Zpětný pohled". Vynalezl analýzu poslechovosti, protože jeho pořadem "Klingendes Sonntagsrätsel - Nedělní zvuková hádanka" se měřil ohlas na vysílání stanice RIAS 2 prostřednictvím vysílače v bavorském Hofu.  K dalším populárním pořadům RIASu patřil 149krát vysílaný kabaret "Die Insulaner - Ostrované" s Günterem Neumannem, který měl premiéru 25. prosince 1948. A dále série rozhlasových her " Damals war’s-Geschichten aus dem alten Berlin - Tenkrát to bylo-příběhy ze starého Berlína", která byla vysílána mezi lety 1964 a 1987, měla celkem 462 pokračování a kterou si vysloužil první ostruhy Curth Flatow, pozdější úspěšný autor televizních seriálů. Další rozhlasové hry byly série od Michaela Kosera o dobrodružstvích všestranného vědce "Profesor van Dusen" (79 dílů), "Pension Spreewitz" (150 dílů) a "Es geschah in Berlin - Stalo se v Berlíně " (499 dílů). V letech 1947 až 1972 vysílal Fritz Genschow zvaný "Strýček Tobiáš z RIASu" s "tetou Erikou" a dětmi z RIASu každou neděli od 10 hodin stejnojmenný pořad pro děti.

RIAS 2.

RIAS 2 byl zřízen 1. listopadu 1953 jako druhý rozhlasový program a vysílal na středních a velmi krátkých vlnách z vysílačů Berlin-Britz a Hof.  30. září 1985 se stal RIAS 2 čtyřiadvacetihodinovým programem pro mladé (Jingle: "Jugendwelle RIAS 2 auf neun vier drei"). "Berliner Zeitung" hovoří při zpětném pohledu o ohromujícím startu: ""Jen v Západním Berlíně získal RIAS 2 najednou 300 tisíc posluchačů průměrně na hodinu."" Také ve Východním Berlíně a v NDR byl RIAS 2 populární. ""Pro mnohé východoněmce patřilo západní vysílání k životu jako grilované kuře a kola.""

RIAS TV.

22. srpna 1988 odstartoval RIAS v Berlíně svůj televizní program RIAS-TV. Stanice zavedla jako první "Snídani s televizí" a tento formát programu byl později převzat také jinými stanicemi.

Po znovusjednocení.

V roce 1990 vzhledem k znovusjednocení Německa bylo pokračování stanice nejisté. Nejprve zvažovaly Spojené státy další existenci rozhlasu RIAS na základě zprávy od U.S. Advisory Commission on Public Diplomacy 1989/90, aby byl zabezpečen ve střední Evropě i nadále „"důležitý informační zdroj o demokracii a Spojených státech pro 16 milionů východních Němců"“.  Dne 1. dubna 1992 převzala RIAS-TV německá stanice Deutsche Welle, která nadále produkovala a vysílala televizní program pro zahraničí pod názvem DW-TV. 19. května 1992 byla podepsána mezi vládami Spolkové republiky Německo a USA smlouva o založení Komise RIASu Berlin, která vstoupila v platnost 26. října 1992. Komise měla za úkol „"pokračovat v tradici německo-americké spolupráce v rozhlase a umožnit jako novou tradici v transatlantickém mediálním dialogu setkávání a vztahy mezi rozhlasovými žurnalisty na obou stranách oceánu"“.  Dne 1. června 1992 byla stanice RIAS 2 privatizována a přejmenována na rs2. rs2 dnes vysílá v Berlíně na stejném VKV kmitočtu 94,3 MHz jako dříve RIAS 2 a na stejné síti dalších VKV frekvencí v Braniborsku. VKV kmitočet RIASu 2 v Hofu 91,2 MHz byl v roce 1992 zrušen. Někdejší berlínský středovlnný kmitočet 855 kHz RIASu 2 se používá dnes pro digitální přenosy a zvláštní vysílání německého rozhlasu. RIAS 1 (FM 89,6 MHz) zprvu dále pokračoval a k 1. lednu 1994 se spojil s DS Kultur a Deutschlandfunkem ve stanici s názvem DeutschlandRadio Berlin (dnes Deutschlandfunk Kultur). Tento program tvoří spolu se stanicemi Deutschlandfunk a Deutschlandfunk Nova Deutschlandradio (veřejnoprávní sdružení). Hudební tělesa se dnes převážně sdružují v Rozhlasové orchestry a sbory a.s. Berlín.  Bývalá budova rozhlasu RIAS se nachází na náměstí Hans-Rosenthal-Platz, pojmenovaném po populárním moderátorovi. Budova leží přímo mezi čtvrtěmi Schöneberg a Wilmersdorf u parku Rudolpha Wildeho resp. u Volksparku Wilmersdorf s tzv. hřištěm RIASu a dnes je sídlem vysílače Deutschlandfunk Kultur.

Osobnosti.

RIAS stál v prvních letech pod dohledem Služeb pro kontrolu informací (Information Control Services) Velitelství USA v Berlíně. Od r. 1965 byl podřízen Informační agentuře Spojených států při Ministerstvu zahraničí USA. Nejdříve byl veden čtyřčlenným direktoriem, sestávajícím z ředitele, zástupce ředitele, šéfa produkce a náčelníka správy, jejichž místa byla obsazována Američany. Od r. 1989 byl už jen ředitel Američan. Sestavování programu bylo výhradně v německých rukou. K nejznámějším šéfredakorům RIASu patří pozdější politik SPD Egon Bahr, který zastával toto místo od r. 1950 do r. 1959.  Známí moderátoři RIASu byli Curth Flatow, Fred Ignor, John Hendrik, Lord Knud, Barry Graves, Nero Brandenburg, Desirée Persh, Ian McConnachie, Henry Gross, Juan Liebig, Uwe Golz, Andreas Dorfmann, Oliver Dunk, Gregor Rottschalk, Peter Kohagen, Christian Graf, Uwe Wohlmacher, Rik De Lisle, Dennis King, Konstantin Klein, Uwe Hessenmüller a Hans Rosenthal.  Vývěsními štíty v oboru politického zpravodajství byli Jürgen Graf, Lutz Meunier, důležití korespondenti Günter Graffenberger (Švédsko), Jürgen Choar (USA), Ulrich Sahm (Izrael, dnes korespondent N24), Gustav Chalupa (bývalá Jugoslavie).  Oddělení rozhlasových her řídili např. známí režiséři Hanns Korngiebel und Ivo Veit, který mimo jiné inscenoval serii rozhlasových her "Damals war’s-Geschichten aus dem alten Berlin - Tenkrát to bylo-příběhy ze starého Berlína".

Technický rozvoj.

Dne 7. února 1946 vysílal poprvé „Drahtfunk im amerikanischen Sektor“ (DIAS - rozhlas po drátě v americkém sektoru) prostřednictvím telefonních linek v americkém sektoru. První budovou rozhlasu byl tehdejší telegrafní úřad v Schönebergu. Vysílalo se denně od 17 do 24 hodin na dlouhých vlnách na frekvencích 210 a 245 kHz. Od června 1946 byl vysílací režim rozšířen i na britský sektor. První kontinentální středovlnný vysílač, pojízdný agregát armády Spojených států byl uveden do provozu v září roku 1946 a tím byl dovršen přechod DIASu na RIAS. Vysílač byl instalován na budoucím vysílacím místě RIASu v berlínské čtvrti Britz a zpočátku vysílal jen o síle pouhých 800 W na vlnové délce 610 kHz. V červnu 1947 byl nahrazen starým vysílačem wehrmachtu z roku 1935 o výkonu 20 kW. Dne 6. července 1948 byla zasvěcena nová rozhlasová budova v Kufsteiner Straße 69. Po nasazení krátkovlnného vysílače „Stimme Amerikas“ ("Hlas Ameriky") v Mnichově od 6. července 1948, a po zdokonalení anténového zařízení v Britzu byl 1. listopadu 1948 připojen dvacetikilowatový středovlnný vysílač v hornofalckém městě Hof. Z toho bylo zřejmé, že se vysílání RIASu mělo rozšířit z Berlína na celou sovětskou okupační zónou Německa. Protože už od začátku tento vysílač zastával názory ovlivněné USA, stal se rychle trnem v oku vládcům NDR, založené v roce 1949. Nejvyšší soud NDR prohlásil 27. června 1955 RIAS za špionážní, sabotérskou a zločineckou organizaci. Už před tím se začalo s pokrýváním celého prostoru NDR sítí rušiček, tj. vysílačů, které rušily poslech některých západních vysílačů. To přimělo RIAS k obrovskému rozmachu technického vybavení.  Poté, co byl roku 1949 berlínský středovlnný vysílač v roce 1949 zesílen na 100 kW a 7. srpna 1951 začal vysílat druhý krátkovlnný vysílač z Britzu, byl v březnu 1953 uveden do provozu první vysílač na velmi krátkých vlnách v Britzu, který byl relativně odolný proti rušení. Od 15. ledna 1953 se z Berlína vysílalo na střední vlně 989 kHz s výkonem 300 kW, což byl tenkrát nejsilnější vysílací výkon ve střední Evropě. Aby se vyhnulo východoněmeckému rušení alternativními vysílacími časy z různých vysílacích míst, byl 1. listopadu 1953 nastartován program RIAS 2 a zároveň byla dána do provozu nová středovlnná a ultrakrátkovlnná frekvence v Berlíně. V průběhu roku 1954 přibyly ještě dvě další středovlnné frekvence a ve spolupráci se zahraničním vysílačem USA "Hlas Ameriky" mohla být využita i dlouhovlnná frekvence. Celkem měl RIAS v polovině padesátých let dvacátého století k dispozici čtyři středovlnné frekvence, které se používaly střídavě ve dne v noci ze střídajících se vysílacích míst v Berlíně a v Hofu. K tomu připočtěme ještě dvě VKV frekvence z Berlína a jednu dlouhovlnnou a jednu krátkovlnnou frekvenci. Jako nejefektivnější se projevily VKV a krátké vlny, jejichž rušení bylo skoro nemožné. Teprve po zavedení ženevského vysílacího plánu z roku 1978 byly odpojeny východoněmecké rušičky a RIAS mohl přejít ke konstantnímu vysílacímu provozu.

RIAS („"Rundfunk im amerikanischen Sektor"“, tj. „Rozhlas v americkém sektoru“) byla rozhlasová stanice se sídlem v západoberlínském obvodu Schöneberg (Kufsteiner Straße), založená vojenskou správou USA po 2. světové válce. Vysílala od roku 1946 do roku 1993 dva rozhlasové programy a od roku 1988 do roku 1992 jeden televizní program.

RIAS (; "Radio in the American Sector") was a radio and television station in the American Sector of Berlin during the Cold War. It was founded by the US occupational authorities after World War II in 1946 to provide the German population in and around Berlin with news and political reporting.


Biografie.

Původ, mládí.

Narodil se jako první syn/třetí dítě z manželství švábského vévody Fridricha I. a jeho druhé manželky Agnes z Waiblingenu. Jeho bratrem byl král Konrád III. Štaufský a synem císař Fridrich Barbarossa.

Vévoda.

Po otcově smrti se stal švábským vévodou a spolu s bratrem budoval rodové državy. Soustředil se na území středního Porýní a Alsaska, Konrád pak na území Franků. V roce 1108 se účastnil na výpravě proti Kolomanovi Uherskému. V letech 1110-1111 doprovázel císaře Jindřicha V. Sálského na výpravě do Itálie. Za vzpoury zachoval císaři věrnost a díky tomu za další italské výpravy v roce 1116 ho císař jmenoval správcem říše; to mu umožnilo další budování rodových držav.  Po smrti císaře Jindřicha V. Sálského († 23. května 1125), jež znamenala vyhasnutí sálské dynastie, se 14. srpna téhož roku v Mohuči sešli říšští páni s cílem vybrat jeho nástupce. Fridrich Jednooký byl jedním z kandidátů, pravděpodobně ho však Jindřich V. za svého nástupce nedoporučil. Průběh volby nelze rekonstruovat, došlo při ní k revoltě. Za krále byl vybrán Lothar III. Fridrich volbu uznal, složil hold, odmítl však složení lenní přísahy. Zakrátko došlo k neshodám ve věci oddělení královských statků od rodových držav sálské dynastie. Fridrich a Konrád zdědili rodové majetky Jindřicha V. kolem Rýna - území na levém břehu získal Fridrich, na pravém pak Konrád. Královské statky museli bratři vrátit Lotharovi. Právě jejich vymezení od rodových držav vyvolalo spory.  Na jednání v Řezně v listopadu roku 1125 Lothar zažádal o vrácení královských statků. Když Fridrich s Konrádem nereagovali, uvalil na ně říšskou klatbu. V lednu následujícího roku 1126 v Goslaru se říšská knížata rozhodla zaútočit na Štaufy ve Švábsku. Lotar a jeho spojenci bez boje obsadili Horní Lotrinsko, Alsasko a Franky, ale zaútočit na Švábsko se neodvážili. Atak na Švábsko se nezdařil. Roku 1127 Lothar musel přerušit obléhání Norimberku. Po králově neúspěchu ho někteří spojenci z Dolního Lotrinska a z Franků opustili. Za války Fridrich přišel o oko, není však známo, jak k tomu došlo. Zmrzačení mu znemožnilo brát se o korunu.  V roce 1127 se Fridrichův bratr Konrád vrátil z poutě do Svaté země. V prosinci byl vybrán za německého vzdorokrále a svěřil bratrovi velení vojsk. Fridrich roku 1128 dobyl Špýr, zatímco Konrád bez úspěchu válčil v Itálii. Roku 1130 se válečná karta obrátila. Lothar dobyl Špýru nazpět a nedlouho poté zemřela Fridrichova žena Judita, v tomtéž roce dobyl Lotar i Norimberk. V roce 1131 Štaufové ztratili Alsasko. Jejich državy se smrskly na statky ve Švábsku a Východních Francích. V této situaci Lothar rezignoval na další oslabování Štaufů a soustředil se na reformu Říše a italskou politiku.  Kolem roku 1132 se Fridrich podruhé oženil, a to s Anežkou z Saarbrückenu, spojenou rodem stojícím v opozici vůči Lotharovi. Po návratu z Itálie v roce 1134 zahájil Lothar opět válku se Štaufy. Fridrich nevydržel současný útok Lothara od severu a Jindřicha Černého od jihu a na jaře roku 1135 se Lotharovi v Bamberku vzdal, jeho bratr Konrád tak učinil na podzim téhož roku. Po složení slibů věrnosti a po pomoci v italském tažení získali Štaufové císařovu náklonnost. Konrád se oženil s Gertrudou ze Sulzbachu, švagrovou Jindřicha Černého.

Smrt.

Roku 1147 Fridrich Jednooký zemřel v Alzey a byl pohřben v benediktinském klášteře Walbourg. Jeho syn Fridrich Barbarossa se stal švábským vévodou a roku 1152 německým králem.

Manželství, potomci.

Roku 1120 se Fridrich oženil s Juditou, dcerou Jindřicha Černého z rodu Welfů († 22. února 1130 n. 1131). Z jejich manželství se narodily dvě děti, syn a dcera:  Po Juditině smrti se roku 1132 nebo 1133 oženil s Anežkou ze Saarbrückenu. Z tohoto manželství se narodily tři děti, syn a dvě dcery:

Fridrich II. Švábský, zvaný "Jednooký" (německy "Friedrich II., der Einäugige", 1090 – 4. dubna 1147, Alzey) byl švábský vévoda v letech 1105 – 1147.

Frederick II (1090 – 6 April 1147), called the One-Eyed, was Duke of Swabia from 1105 until his death, the second from the Hohenstaufen dynasty. His younger brother Conrad was elected King of the Romans in 1138.


Život.

Narodil se do chudé rodiny v Trapezuntu, černomořském přístavu dnes v severovýchodním Turecku, učitelé si však všimli jeho nadání a poslali ho na studia do Konstantinopole. Roku 1423 odcestoval na Peloponnés ke slavnému novoplatonikovi Gemistu Pléthónovi, kde absolvoval studium "Artes liberales" s důrazem na matematiku a astronomii a nadchl se pro Pléthónovo pojetí platónismu. Po návratu do Konstantinopole vstoupil do kláštera a patrně přijal jméno starověkého egyptského poustevníka Bessariona. Roku 1436 se stal opatem a roku 1437 ho byzantský císař Jan VIII. Paleologos ustanovil metropolitou v Nikaji. Císaře pak doprovázel na cestě do Itálie, kde chtěl císař získat vojenskou pomoc proti tureckému ohrožení. Prvním krokem mělo být odstranění tzv. východního schizmatu, rozštěpení křesťanské církve na východní (ortodoxní) a západní (katolickou) v roce 1054. Bessarion byl členem byzantské delegace na koncil ve Florencii a vedl tu její část, která podporovala sjednocení. Z jeho spisů vyplývá, že nebyl veden politickým oportunismem svého císaře, ale upřímným přesvědčením, že římská církev byla blíž pravdě. 6. července 1439 četl ve florentské katedrále deklaraci řeckého sdružení církví ve prospěch sjednocení, za přítomnosti papeže Evžena IV. a císaře Jana. Po návratu do Řecka byl ostře kritizován odpůrci sjednocení, kdežto papeže si získal natolik, že ho 18. prosince 1439 jmenoval kardinálem. Bessarion se trvale přestěhoval do Itálie a se svými spolupracovníky přivezl velmi bohatou knihovnu kvalitních řeckých rukopisů starověkých filosofů i křesťanských teologů. V jeho římském sídle se scházeli řečtí učenci a uprchlíci, které kardinál podporoval, když jim dával knihy opisovat a překládat do latiny Platóna i Aristotela a mnoho dalších. Bránil a obhajoval rané humanisty, například německého matematika a astrologa Regiomontana nebo Mikuláše Kusánského, s nímž se velmi spřátelil.  Stal se postupně arcibiskupem v Sipontu a v příměstských diecézích v Sabině a ve Frascati. Při papežské volbě (konkláve) 1455 byl jedním z vážných kandidátů, protože jako Řek nebyl zapleten do boje italských frakcí Orsiniů a Colonnů. V letech 1450-1455 byl legátem v Boloni a sloužil i jako papežský diplomat v různých zemích, například roku 1471 u francouzského krále Ludvíka XI., kterého se marně snažil získat pro křížovou výpravu proti Turkům. Za tyto služby mu přítel Aeneas Silvius Piccolomini, papež Pius II., udělil formální titul latinského patriarchy v Konstantinopoli. Jako „první z kardinálů“ předsedal konkláve v roce 1464 a 1471 a o rok později zemřel v Ravenně.

Dílo.

Bessarion patřil k největším učencům své doby. Sám přeložil Xenofontova "Memorabilia" a Aristotelovu "Metafyziku" a snažil se jeho učení smířit s Platónovým. Jeho nejvýznamnější dílo je obhajoba platónské filosofie proti Jiřímu z Trabizondu a vydal také své listy a modlitby. V Benátkách, kterým odkázal svou knihovnu se 482 řeckými a 264 latinskými rukopisy, tím založil dóžecí knihovnu Marciana. Díky Bessarionovi se zachoval jediný exemplář spisu "Bibliotheca", bohatého pramene o řecké mytologii, a řada dalších děl.

Basilius Bessarion (2. ledna 1403, Trapezunt – 18. listopadu 1472, Ravenna), před vstupem do řehole snad "Johannes Bessarion", byl byzantský biskup, římský kardinál, filosof, učenec a církevní politik. Hlavní představitel snahy o sjednocení východní a západní církve před pádem Konstantinopole. V letech 1437 – 1440 nicejský arcibiskup, účastník řecké delegace na koncilu ve Florencii (1438-1439), od roku 1439 kardinál. Je po něm pojmenován kráter Bessarion na přivrácené straně Měsíce.  Po dobytí Konstantinopole Turky se přestěhoval do Itálie, kam se svými spolupracovníky přivezl množství kvalitních řeckých rukopisů, jejichž studium podnítilo italský renesanční humanismus. Zemřel v Ravenně a je pohřben v bazilice Dvanácti apoštolů v Římě.

Basilios (or Basilius) Bessarion (Greek: Βασίλειος Βησσαρίων; 2 January 1403 – 18 November 1472), a Catholic cardinal bishop and the titular Latin Patriarch of Constantinople, was one of the illustrious Greek scholars who contributed to the great revival of letters in the 15th century. He was educated by Gemistus Pletho in Neoplatonic philosophy. Later, he became a cardinal, and was twice considered for the papacy. He has been mistakenly known also as Johannes Bessarion or Giovanni Bessarione due to an erroneous interpretation of Gregory III Mammas.


Historie.

Roku 1635 založil jezuita a ostřihomský arcibiskup Péter Pázmány v Trnavě první uherskou univerzitu, která měla jen artistickou a teologickou fakultu. Pázmány ovšem počítal s tím, že by se měla přestěhovat do tehdejšího hlavního města Uher "Posonie", dnešní Bratislavy. 1667 se rozšířila o právnickou a 1767 lékařskou fakultu. Po osvobození Uher od Turků a po zrušení jezuitského řádu rozhodla císařovna Marie Terezie roku 1777 o přestěhování do paláce v Budíně a roku 1784 se jako "Královská uherská univerzita" přestěhovala do Pešti, což je levobřežní (východní) část dnešní Budapešti. Roku 1844 nahradila latinu jako vyučovací jazyk maďarština a od roku 1895 tu mohly studovat i ženy.  Roku 1921 byla přejmenována na "Univerzitu Pétera Pázmánye" a od roku 1950 je pojmenována po maďarském fyzikovi a někdejším rektorovi Lorándu Eötvösovi. V roce 1949 byla vyčleněna lékařská fakulta jako Semmelweissova univerzita a teologická fakulta, z níž roku 1992 vznikla Katolická univerzita Petra Pázmánye. Při velké reformě v 90. letech byl počet fakult rozšířen a k univerzitě přičleněny další instituty.

Popis.

V roce 2012 studovalo na osmi fakultách univerzity 30 767 studentů, z toho 1400 doktorských. Měla 1424 profesorů, docentů a asistentů, 24 z nich byli členové Maďarské akademie věd. Rektorem byl prof. Barna Mezey.  Univerzita je členem Coimbra Group, Asociace evropských univerzit (EUA) a dalších mezinárodních sdružení. V mezinárodních žebříčcích se umisťuje spolu s univerzitou v Segedíně jako nejlepší maďarská univerzita mezi 300.–400. místem. Hlavní budova je na "Múzeum körüt", fakulty jsou na několika místech v Budapešti a v novém kampusu v Lágymányos.

Univerzita Loránda Eötvöse v Budapešti (maďarsky "Eötvös Loránd Tudományegyetem") je nejstarší a nejvýznamnější maďarská univerzita, vzniklá z původně jezuitské univerzity, založené roku 1635 v Trnavě, přestěhováním do Budína roku 1777. Má osm fakult, asi 1400 vyučujících a přes 30 tisíc studentů.

Eötvös Loránd University (, ELTE) is a Hungarian public research university based in Budapest. Founded in 1635, ELTE is one of the largest and most prestigious public higher education institutions in Hungary. The 28,000 students at ELTE are organized into eight faculties, and into research institutes located throughout Budapest and on the scenic banks of the Danube. ELTE is affiliated with 5 Nobel laureates, as well as winners of the Wolf Prize, Fulkerson Prize and Abel Prize, the latest of which was Abel Prize winner Endre Szemerédi in 2012.  The predecessor of Eötvös Loránd University was founded in 1635 by Cardinal Péter Pázmány in Nagyszombat, Kingdom of Hungary, (today Trnava, Slovakia) as a Catholic university for teaching theology and philosophy. In 1770, the University was transferred to Buda. It was named Royal University of Pest until 1873, then University of Budapest until 1921, when it was renamed Royal Hungarian Pázmány Péter University after its founder Péter Pázmány. The Faculty of Science started its autonomous life in 1949 when The Faculty of Theology was separated from the university. The university received its current name in 1950, after one of its most well-known physicists, Baron Loránd Eötvös.


Kariéra.

Coleman studoval na Grambling State University (GSU). Během studií hrál americký fotbal za GSU Tigers pod trenérem Eddiem Robinsonec. Po škole se stal policejním důstojníkem v Arlingtonu v Texasu, kde pracoval jako důstojník od roku 1989 do roku 2000.  Coleman cvičil v tělocvičně Metroflex, kterou vlastní amatérský kulturista Brian Dobson. Dobson nabídl Colemanovi volné členství, aby ho vycvičil na nadcházející soutěž kulturistiky Texasu. Coleman získal první místo jak v kategorii těžké váhy, tak v celkových kategoriích. Porazil dokonce samotného Dobsona. První profesionální závod vyhrál v roce 1995 – Kanada Pro Cup. V následujícím roce opět zvítězil. Dále následovalo vítězství v Grand Prix Ruska. V roce 1998 poté vyhrává nejprestižnější kulturistický titul Mr. Olympia a získává odměnu 110 000 dolarů. Od roku 2001 mu přibývá největší soupeř Jay Cutler, kterého se mu ale daří porážet. Díky zisku 8 titulů v letech 1998–2005 se stává největší ikonou v historii kulturistiky. První porážku od Cutlera zaznamenává až v roce 2006.  V roce 2009 se Mr. Olympia nezúčastnil z nedostatku času na trénink. Na rok 2010 sice ohlásil veliký návrat, ale už k němu nedošlo.  V roce 2001 získává v ocenění od guvernér Texasu Rick Perry pro vynikající výsledky v kulturistice a pro podporu tělesné zdatnosti.  Navštívil místa jako Brazílie, Rakousko, Čína a Austrálie, ale nejvíce se proslavil v USA, kde natočil tři tréninková videa: The Unbelievable, The Cost of Redemption, and On the Road. V těchto videích dává tipy pro pokročilé vzpírání, ale varuje před nadměrným přetěžováním a nevhodnou formou. Při cvičení preferuje Coleman volné závaží než stroje, aby maximalizoval flexibilitu a rozsah pohybu. V roce 2011 začal Ronnie Coleman s prodejem výživy sportovních a wellness produktů kulturistům a dalším sportovcům.

Osobní život.

Coleman je oddaný křesťan.  Jeho první manželka byla libanonsko-francouzská osobní trenérka Rouaidou Christine Achkare. Svatbu měli 28. prosince 2007 v Bejrútu, ale krátce poté se rozvedli.  V roce 2008 žalovala Colemana žena, která otěhotněla ze spermie, kterou daroval kalifornské spermabance. Žena s nezveřejněnou identitou porodila předčasně trojčata v červnu 2007, ale jedno z nich zemřelo o několik měsíců později.  11. dubna 2016 se Coleman oženil s jeho dlouholetou přítelkyní, osobní trenérkou Susan Williamsonovou, se kterou má čtyři děti. Další tři má z předešlých vztahů.

Ronnie Dean Coleman (* 13. května 1964) je bývalý profesionální americký kulturista, držitel osmi titulů za sebou v soutěži Mr. Olympia. Je vysoký 180 cm a v době soutěží váží 140 kg, mimo soutěž až kolem 150 kg.

Ronnie Dean Coleman (born May 13, 1964) is an American retired professional bodybuilder. The winner of the Mr. Olympia title for eight years in a row, he is widely regarded as one of the greatest bodybuilders of all time. Alongside his eight Mr. Olympia wins, he held the record for most wins as an IFBB professional with 26 titles (since broken by Dexter Jackson).


Důvod.

Vinné sklepy chrání alkoholické nápoje od potenciálně škodlivých vnějších vlivů poskytnutím temna a stálé teploty. Víno je přírodní potravinový produkt, rychle podléhající zkáze. Nechají-li se vystavené teplu, světlu, vibracím nebo střídáním teplot a vlhkost, všechny typy vína se mohou zkazit. Pokud je dobře skladováno, nejen že si zachová svoji kvalitu, ale mnohému se zlepší vůně, chuť a složitost jak zraje.

Podmínky.

Víno může být uspokojivě skladováno při teplotách mezi 7–18 °C pokud jsou změny teploty pozvolné. Teplota 13 °C, nacházející se ve jeskyních byly používány pro skladování ve Francii. Jsou ideální pro dlouho i krátce zrající vína. Víno obecně zraje při teplotě nižší jinak a pomaleji, než při teplotě vyšší. Když teplota výrazně kolísá okolo 14 stupňů nebo více, způsobí to dýchání vína přes korek, což výrazně urychlí proces stárnutí. Okolo teploty 10–14 °C budou zrát vína běžně.

Aktivní versus pasivní.

Vinné sklepy mohou být chlazeny jak pasivně tak aktivně. Aktivní vinné sklepy jsou vysoce izolované a je třeba je dobře postavit. Vyžadují si speciální klimatizaci a chladicí systémy k udržení požadované teploty a vlhkosti. Ve velmi suchém podnebí může být nutné použití aktivních zvlhčovačů, ale ve většině oblastech to není nutné. Pasivní vinný sklep musí být umístěn v přirozeně chladném a vlhkém prostředí s minimálními teplotními výkyvy během roku – například sklep v mírné podnebí. Pasívní sklepy mohou být méně předvídatelné, ale provoz je zdarma a nehrozí jim výpadky elektřiny.

Diskuse o vlhkosti.

Někteří odborníci na víno vidí důležitost vlhkosti na správné skladování vína. V magazínu "Wine Spectator", Matt Kramer uvádí francouzskou studii, která tvrdí, že relativní vlhkost uvnitř lahve je udržována na 100 % bez ohledu na použitém uzávěru nebo orientaci lahve. Avšak Alexis Lichine říká, že nízká vlhkost může být problémem, protože může způsobit předčasné stárnutí přírodních korků a předčasně vyschnout. K udržení požadované vlhkosti bylo doporučeno jeden palec štěrku, pokrývající podlahu, která je periodicky kropena trochou vody. Samozřejmě světoznámé francouzské jeskyně si přirozeně drží relativní vlhkost okolo 60 %.

Konstrukce vinného sklepa.

Vinné sklepy byly historicky konstruovány s kvelbenými stropy z různých materiálů. Vinný sklep může být budován jako samostatně stojící objekt, sklep v otevřené jámě, sklep budovaný na povrchu, sklep hloubený, sklep jako rozšiřující objekt nebo sklep hloubený pod jinou stavbou. První ucelený přehled na legislativní požadavky, konstrukci a realizaci sklepa v českém prostředí podává Jiří Faltýnek v knize Sklepy v zahradě.

Vinný sklep nebo vinný sklípek je skladovací místnost na víno v lahvích nebo sudech nebo méně častěji v demižonech, amforách nebo plastových nádržích. V "aktivním" vinném sklepě jsou velice důležité faktory jako je teplota a vlhkost, které jsou udržovány klimatizační jednotkou. Oproti tomu "pasivní" vinné sklepy nemají kontrolu klimatizace a obvykle jsou stavěny pod zemí k omezení teplotních odchylek. Nadzemní vinný sklep je často nazýván "vinárna", zatímco malý vinný sklípek (méně než 500 lahví) je někdy označen jako "vinná komora". Personál zodpovědný za skladování, péči o víno a servírování vína ve velkých středověkých domech byl označen anglickým termínem "buttery".

A wine cellar is a storage room for wine in bottles or barrels, or more rarely in carboys, amphorae, or plastic containers. In an "active" wine cellar, important factors such as temperature and humidity are maintained by a climate control system. In contrast, "passive" wine cellars are not climate-controlled, and are usually built underground to reduce temperature swings. An aboveground wine cellar is often called a "wine room", while a small wine cellar (fewer than 500 bottles) is sometimes termed a "wine closet". The household department responsible for the storage, care and service of wine in a great mediaeval house was termed the buttery. Large wine cellars date back over 3700 years.


Princip pohybu.

Klíčovou součástkou waveboardu je Caster, který je k základní desce namontován ve sklonu 30 °. V počáteční pozici je caster v jedné ose se směrem jízdy a deska waveboardu je přitom k povrchu země nejblíže. Když je deska jezdcem vychýlena do strany, caster se natočí a desku oproti povrchu země nepatrně nadzvedne. Vznikne tak potenciální energie. Následně se tato energie přemění v sílu, která posune waveboard dopředu. A to proto, že hmotnost jezdce tlačí na desku shora a caster se opět natočí do své nejnižší počáteční polohy, při které je deska k povrchu země nejblíže. Výhodou jízdy na waveboardu je to, že ho lze pohánět dopředu bez toho, aby se jezdec musel odrážet nohou od země (a to i do kopce).

Historie vývoje.

Princip waveboardu byl vynalezen v Koreji roku 2003. V roce 2004 byly první waveboardy dodávány na americký trh pod názvem Casterboard. V Evropě se začaly prodávat v roce 2005. Na trhu v České republice se waveboardy poprvé objevily v roce 2009. Jsou zde známé pod označením waveboard, snakeboard, ripstik, casterboard, vigorboard, landsurf board.  Světově známé značky waveboardů jsou The Wave od firmy Street Surfing a RipStik od firmy Razor – obě pocházejí z USA a mají své výrobky patentovány.

Základní jízda.

Pro nácvik základní jízdy je vhodný velmi mírný svah či rovina Po zvládnutí tohoto pohybu waveboard jede, aniž by se jezdec odrážel nohou od země. Zatáčka se provede naklopením přední desky do požadovaného směru.

Triky.

S waveboardem lze provádět celou řadu triků – od těch základních až po ty pokročilé jako jsou Kickflip a Nollie. Na waveboardu lze také jezdit slalom či z mírného kopce podobně jako na snowboardu.

Bezpečnost při jízdě.

Při jízdě je třeba dávat pozor na překážky (kamínky, klacíky), o které by se mohlo přední kolečko zaseknout. Není možné jezdit na měkkém či kluzkém povrchu jako je voda, olej, bláto či písek. Pro jízdu není vhodná ani zámková dlažba. Přestože se dá s waveboardem dobře jezdit na asfaltu, nejezdí se tam, kde jezdí auta. V každém případě je při jízdě doporučená bezpečnostní helma a chrániče na lokty, kolena a dlaně (jako pro in-line brusle)

Zdravý pohyb.

Jízda na waveboardu spojuje zábavu se sportem. Při jízdě ve tvaru vlny se svalstvo zapojuje rovnoměrně a klouby se nepřetěžují. Vylepšuje se rovnováha a s ní i celá koordinace těla. Je to rovněž velmi dobrá průprava pro další sporty.  Nezávislá studie Salfordské University (USA) zjistila, že v porovnání s klidovým stavem se během jízdy na waveboardu zvýší v průměru srdeční tep o 127 % a výdej energie o 435 %. Studie dále změřila, že výdej energie během jízdy na waveboardu (407 kcal/h) byl o 133 % vyšší než při chůzi 5 km/h (174.5 kcal/h). Autoři universitní studie tak došli k závěru, že jízda na waveboardu může být vhodnou aktivitou pro zvyšování fyzické kondice a výdej energie a to zejména pro ty, kteří nemají v oblibě klasické sporty. Zároveň je to účinný nástroj pro boj s dětskou obezitou.

Waveboard (foneticky "vejvbord") je sportovní vybavení používané ve skateboardingu. Skládá se ze 2 desek spojených torzní tyčí. Ta je zpravidla vyrobená z pružných nýtovaných ocelových plátů (zapouzdřených v kovové či plastové trubce) či z vysoce pružného nylonového plastu. Ke každé desce je pomocí casteru upevněno jedno kolečko. Obě kolečka jsou při otáčení na sobě nezávislá. Caster je kolem své osy otočný o 360°. Délka waveboardu je obvykle 85 cm a váží cca 3 kg.

A caster board or vigorboard is a two-wheeled, human-powered land vehicle. Other names are waveboard, "J-board", and RipStik (sometimes written "rip stick"), both of which are derived from commercial brands.  A caster board has two narrow platforms known as "decks" that are joined by a "torsion bar", which consists of a metal beam, usually coated by rubber, that houses a strong spring. One polyurethane wheel is mounted to each deck with a caster so that each wheel can steer independently, and each caster has a steering axis that is tilted about 30° back from the vertical.


Biografie.

Původ, mládí.

Alfréd (plným jménem německy "Alfred Alexander Wilhelm Ernst Albert", anglicky "Alfred Alexander William Ernest Albert Saxe-Coburg and Gotha, Prince of Edinburgh") byl nejstarší potomek a jediný syn ze šesti dětí vévody z Edinburghu Alfréda Sasko-Kobursko-Gothajského, druhého syna britské královny Viktorie, a jeho manželky, ruské velkokněžny Marie Alexandrovny, dcery ruského cara Alexandra II.  Roku 1893 zemřel bez následníka Ernst II., vévoda Sasko-Kobursko-Gothajský, bratr jeho děda z otcovy strany. Jeho nejbližší příbuzný, princ waleský Eduard, se nemohl stát jeho nástupcem, neboť byl již oficiálním následníkem britského trůnu, proto trůn přešel na otce prince Alfréda, jenž v té době nosil titul vévody z Edinburghu. Po nastoupení otce na trůn dostal Alfréd titul "jeho královská výsost princ následník Sasko-Kobursko-Gothajský".  Rané dětství strávil Alfréd se svými rodiči a sestrami v rezidenci Clarence-House. Poté, co se jeho otec stal vévodou sasko-koburko-gothajským, přesídlila rodina na zámek Rosenau u Coburgu.  Princ byl velmi nadané, ale také velmi citlivé dítě. Jeho čistě německá výchova však byla velmi přísná, ba tvrdá. Jeho vychovatelem byl tyranský domácí učitel dr. Rolfs, který chlapce s oblibou před svědky ponižoval. Alfréd také velmi trpěl odloučením od svých sester a svého otce, který jako aktivní důstojník námořnictva byl často mimo domov. Jeho matka, která platila za bezcitnou a tvrdou ženu, přísnou výchovu svého syna podporovala. Jeho dětství a mládí bylo nešťastné a neradostné, pouze mimo domov se cítil spokojen a pookřál.

Zasnoubení.

8. ledna roku 1895 byla zveřejněna zpráva o zasnoubení Alfréda a vévodkyně Elsy Württemberské, starší z dcer-dvojčat württemberského vévody Evžena Württemberského a jeho manželky, velkokněžny Věry Konstantinovny. Ze svatby však sešlo kvůli princově sebevraždě.

Nemoc.

Princ Alfréd sloužil jako poručík v pruské armádě, v 1. gardovém pluku v Postupimi, jako voják se však také necítil nikterak spokojen. Stále častěji se utíkal k milostným avantýrám s ženami, jejichž původu ani stav neodpovídaly jeho postavení. Roku 1897 se oženil s Irin Mabel Fitzgerald. Jeho matka, carova dcera, trvala na tom, aby toto nerovné spojení bylo anulováno.  Roku 1898 se u prince projevily těžké příznaky onemocnění syfilidou, kterou se zřejmě nakazil ještě v době služby v britské gardě. Proto se v lednu roku 1899 neúčastnil oficiálních oslav stříbrné svatby svých rodičů (brali se 23. ledna roku 1874); jeho nepřítomnost byla oficiálně zdůvodněna "nervovou depresí", podle jiných pramenů pak měl onemocnět tuberkulózou. O týden později, 6. února roku 1899, Alfréd zemřel. Zanedbaná namoc, v té době neléčitelná a především zcela společensky nepřijatelná, v každém případě způsobila těžký psychický rozvrat.  Přesné okolnosti jeho smrti nejsou zcela jasné. Podle oficiálního známení dvora zemřel na úbytě, podle The Times na "nádor", zatíco společenský zpravodaj dvora "Complete Peerage" hovořil o tom že "se princ zastřelil".  Princ se postřelil, když se rodina sešla u příležitosti zmíněných rodinných oslav. Byl odvezen na zámek Friedenstein ve městě Gotha v Durynsku, kde strávil tři dny; poté ho jeho matka, jež se obávala skandálu, poslala – vzdor radám ošetřujícího lékaře – ke zotavení do sanatoria Martinsbrunn poblíž Meranu v jižních Tyrolích. Zde Alfréd 6. února roku 1899 v 16:15 hod. ve věku 24 let zemřel.  Jeho ostatky byly převezeny do Německa a zde uloženy ve vévodském mauzoleu v Coburgu. Vévoda Alfréd kladl smrt syna za vinu své ženě a odešel od ní. Své hoře utápěl v alkoholu.

Nástupnictví sasko-koburského trůnu.

Po smrti dědičného prince bylo nutno uspořádat znovu následnictví trůnu vévodství Sachsen-Coburg und Gotha. Protože mladší bratr vévody Alfréda, třetí syn královny Viktorie princ Artur Sasko-Koburský, se za sebe i za svého syna následnictví zřekl, byl nástupcem sasko-koburského trůnu ustaven čtyřiadvacetiletý syn již zemřelého dalšího mladšího bratra Leopolda, vévody z Albany, čtvrtého syna královny Viktorie, Karel Eduard, 2. vévoda z Albany.

Alfréd Sasko-Koburský (* 15. října 1874, Buckinghamský palác, Londýn – 6. února 1899, Meran) byl dědičný princ a následník trůnu vévodství Sachsen-Coburg und Gotha, designovaný 2. vévoda z Edinburghu a princ Spojeného království Velké Británie a Irska. Pocházel z dynastie Sasko-Kobursko-Gothajské.

Alfred, Hereditary Prince of Saxe-Coburg and Gotha (Alfred Alexander William Ernest Albert; 15 October 1874 – 6 February 1899), was the son and heir apparent of Alfred, Duke of Saxe-Coburg and Gotha. He died aged 24 under circumstances still not entirely clear. He was a first cousin of King George V of the United Kingdom, Kaiser Wilhelm II of Germany, Tsar Nicholas II of Russia and brother of Queen Marie of Romania.


Dětství a počátky kariéry.

Narodil se 9. října 1920 ve městě Chattanooga v americkém státě Tennessee jako William Emanuel Huddleston. O tři roky později se s rodinou přestěhoval do Lorain v Ohiu a za dva roky, v roce 1925, se usadil v Detroitu v Michiganu, kde mu jeho otec změnil příjmení na Evans. Zde brzy začal hrát na saxofon a studoval jej na Miller High School. Svou profesionální kariéru zahájil po ukončení školy v roce 1938 a během zbytku třicátých a většiny čtyřicátých let koncertoval s mnoha různými hudebníky jako sideman; jako profesionální hudebník vystupoval pod jménem Bill Evans. Roku 1949 se stal členem orchestru Dizzyho Gillespieho, ale brzy poté odešel a vrátil se ke studiím; studoval kompozici, hru na flétnu a později ještě hoboj na Wayne State University. V roce 1950 konvertoval k Islámu a své dosavadní jméno Bill Evans si změnil na Yusef Abdul Lateef.

Vlastní kariéra.

Své první album jako leader nazvané "Jazz Mood" vydal v roce 1957; podíleli se na něm Curtis Fuller (pozoun), Hugh Lawson (klavír), Ernie Farrow (kontrabas), Louis Hayes (bicí) a Doug Watkins (perkuse). Album vyšlo u společnosti Savoy Records a zde zůstal až do roku 1959. Následně několik let nahrával pro různá vydavatelství (Verve, New Jazz, Prestige, Argo, Riverside a Moodsville) než se roku 1963 usadil u Impulse! Records. Od roku 1963, vedle aktivního koncertování a nahrávání, pokračoval ve studiuích na Manhattan School of Music, kde roku 1969 získal bakalářský a o rok později i magisterský titul v oboru hudby. Roku 1971 se na stejné škole začal věnovat také pedagogické činnosti.  Když v roce 1966 vypršela jeho smlouva s Impulse!, rozhodl se ji již neobnovovat a přešel k Atlantic Records, kde zůstal až do roku 1991. Když roku 1991 odešel od Atlantic, založil si vlastní vydavatelství YAL Records.  Zemřel ve svých třiadevadesáti letech v prosinci 2013 na rakovinu prostaty. Své poslední turné odehrál v létě toho roku.

Pocty a ocenění.

Za své album "Yusef Lateef's Little Symphony" z roku 1987 získal cenu Grammy v kategorie nejlepší album stylu New Age. V roce 2010 získal ocenění NEA Jazz Masters. Režisér Nicolas Humbert o něm v roce 2004 natočil dokumentární film "Brother Yusef".

Yusef Abdul Lateef (9. října 1920 − 23. prosince 2013) byl americký multiinstrumentalista (hlavními nástroji jsou tenorsaxofon a flétna) a hudební skladatel. Svou kariéru zahájil koncem třicátých let hraním v různých swingových orchestrech. Roku 1950 konvertoval k Islámu a změnil si své jméno na Yusef Abdul Lateef. Své první album jako leader vydal roku 1957 a do své smrti jich vydal více než čtyři desítky. Mimo vlastních alb hrál i na albech dalších hudebníků, mezi které patří Cannonball Adderley, Archie Shepp, Donald Byrd nebo Art Farmer. Řadu let se mimo své aktivní kariéry věnoval také pedagogické činnosti. Mimo hudby se také věnoval malování a psaní básní, románů a sepsal rovněž vlastní autobiografii. Zemřel ve svých třiadevadesáti letech v prosinci 2013 na rakovinu prostaty. Své poslední turné odehrál v létě toho roku.

Yusef Abdul Lateef (born William Emanuel Huddleston; October 9, 1920 – December 23, 2013) was an American jazz multi-instrumentalist, composer, and prominent figure among the Ahmadiyya Community in America.  Although Lateef's main instruments were the tenor saxophone and flute, he also played oboe and bassoon, both rare in jazz, and also used a number of non-western instruments such as the bamboo flute, shanai, shofar, xun, arghul and koto. He is known for having been an innovator in the blending of jazz with "Eastern" music. Peter Keepnews, in his "New York Times" obituary of Lateef, wrote that the musician "played world music before world music had a name".  Lateef wrote and published a number of books including two novellas entitled "A Night in the Garden of Love" and "Another Avenue", the short story collections "Spheres" and "Rain Shapes", also his autobiography, "The Gentle Giant," written in collaboration with Herb Boyd. Along with his record label YAL Records, Lateef owned Fana Music, a music publishing company. Lateef published his own work through Fana, which includes "Yusef Lateef's Flute Book of the Blues" and many of his own orchestral compositions.


Klubová kariéra.

S Janovem podepsal tříletý kontrakt 27. srpna 2012. V roce 2014 se vrátil do nizozemského klubu AZ Alkmaar, kde již působil v letech 2008–2012. V květnu 2015 podepsal dvouletý kontrakt s PSV Eindhoven.

Reprezentační kariéra.

Mládežnické reprezentace.

Simon Poulsen hrál za dánské reprezentační výběry od kategorie do 19 let. S reprezentací do 21 let se v roce 2006 zúčastnil Mistrovství Evropy hráčů do 21 let, které se konalo v Portugalsku. Dánům se na turnaji příliš nevedlo, se dvěma body skončili po remízách s Itálií (3:3) a Nizozemskem (1:1) a prohře s Ukrajinou (1:2) na poslední čtvrté příčce základní skupiny B.

A-mužstvo.

V A-týmu Dánska zažil debut 28. března 2007 pod trenérem Mortenem Olsenem v Duisburgu v přátelském utkání s domácím Německem. Byla to vítězná premiéra, Dánsko porazilo soupeře 1:0, Poulsen nastoupil na hřiště v 77. minutě (za stavu 0:0).  Nastoupil i v kvalifikaci na MS 2014. Hrál např. v utkání s Českou republikou na Andrově stadionu v Olomouci 22. března 2013, kde Dánsko porazilo ČR 3:0. Hrál v základní sestavě i v dalším kvalifikačním utkání 26. března 2013 v Kodani proti hostujícímu Bulharsku, které skončilo remízou 1:1. Dánsko získalo z 5 zápasů jen 6 bodů a kleslo na čtvrté místo za Českou republiku.  Účast Simona Poulsena na vrcholových turnajích:

Mistrovství světa 2010.

Zúčastnil se Mistrovství světa 2010 v Jihoafrické republice, kde se Dánsko utkalo v základní skupině E postupně s Nizozemskem (14. června, prohra 0:2), Kamerunem (19. června, výhra 2:1) a Japonskem (24. června, prohra 1:3). Odehrál všechna tři utkání v základní sestavě. Dánsko skončilo se třemi body na nepostupovém třetím místě tabulky a se světovým šampionátem se rozloučilo.

EURO 2012.

Poulsen hrál i na Euru 2012, kde se Dánsko střetlo v základní skupině B („skupina smrti“ - nejtěžší základní skupina na turnaji) postupně s Nizozemskem (9. června, výhra 1:0, dostal žlutou kartu), Portugalskem (13. června, prohra 2:3) a Německem (17. června, prohra 1:2). Ke všem třem zápasům nastoupil v základní sestavě, Dánsko získalo 3 body a umístilo se na třetí příčce, což na postup do čtvrtfinále nestačilo.

Simon Busk Poulsen (* 7. října 1984, Sønderborg, Dánsko) je dánský fotbalista, který od roku 2015 hraje na postu obránce v nizozemském klubu PSV Eindhoven. Mimo Dánska hrál v Itálii a Nizozemsku.

Simon Busk Poulsen (born 7 October 1984) is a retired Danish professional footballer who played as a left-back. He has played 31 games for the Denmark national football team. He is currently the assistant coach of SønderjyskE.


Začátek.

Guerlain byla založen v roce 1828, kdy Pierre-François Pascal Guerlain otevřel svůj první obchod na 42, rue de Rivoli v Paříži. Prodával parfémy, které vyráběl sám za pomoci svých synů Aime a Gabriela. Získal si přízeň pařížské šlechty a roku 1840 otevřel nový obchod na 15, rue de la Paix v roce 1840, v centru pařížské módní scény. Největší úspěch přišel v roce 1853 s vytvořením "Eau de Cologne Imperiale" pro francouzského císaře Napoleona III. a jeho manželku císařovnu Eugénii, který získal pro Guerlaina titul oficiálního dodavatele parfémů pro krále.

Druhá generace.

Po smrti zakladatele se stal hlavním parfumérem syn Aimé, který je autorem např. "Fleur d'Italie" (1884) a "Eau de Cologne du Coq" (1894). Nejslavnější je však "Jicky" z roku 1889, která je prvním parfémem obsahujícím syntetické složky.

Třetí generace.

Gabrielovi synové Jacques a Pierre zdědili značku. Aimého synovec Jacques byl autorem mnoha z nejznámějších klasických vůní Guerlain: "Mouchoir de Monsieur" (1904), "Après L'Ondée" (1906), "L'Heure Bleue" (1912), "Mitsouko" (1919), "Vol de Nuit" (1933), a Guerlainovy vlajkové lodi "Shalimar" (1925).

Čtvrtá generace.

Jean-Paul Guerlain byla posledním rodinným parfumérem. Vytvořil klasické pánské vůně "Vetiver" (1959) a "Habit Rouge" (1965), "Coriolan" (1990) dále "Chant d'Arômes" (1962), "Chamade" (1969), "Nahéma" (1979), "Jardins de Bagatelle" (1983) a "Samsara" (1989). Jean-Paul Guerlain odešel v roce 2002 po problémech s rasisticky motivovanými výroky v televizní debatě.

Přechod pod LVMH.

Obecně je tento krok vnímán jako rozchod s tradicí. Rodina Guerlain prodala společnost konsorciu Moët Hennessy Louis Vuitton (LVMH) v roce 1994.  Parfuméry pod LVHM vedle Jean-Paula Gaultiera byli Mathilde Laurent, Maurice Roucel, neteř Jean-Paula Patricia de Nicolaï, avšak v roce 2008 byl hlavním parfumerém jmenován Švýcar Thierry Wasser (dříve Firemnich). Pro Guerlain vytvořil Iris Ganache (2007) a Quand Vient la pluie (2007). Jean-Paul Guerlain zůstal ve firmě na pozici jeho poradce. Uměleckou ředitelkou domu je Sylvaine Delacourte.

Guerlain je francouzský parfémový dům, který patří mezi nejstarší na světě. V letech 1828 byl Guerlain rodinným podnikem, v roce 1994 byl převzat nadnárodní investiční společností LVMH. Společným tónem jeho parfémů je tzv. "Guerlinade"; parfém tohoto jména byl uveden do prodeje v roce 1921.

Guerlain () is a French perfume, cosmetics and skincare house, which is among the oldest in the world. Many traditional Guerlain fragrances are characterized by a common olfactory accord known as the "Guerlinade". The house was founded in Paris in 1828 by the perfumer Pierre-François Pascal Guerlain. It was run by the Guerlain family until 1994, when it was bought by the French multinational company LVMH. Its flagship store is 68, Avenue des Champs-Elysées in Paris.