Popis.

Podobně jako další velké druhy racků pelichá racek středomořský dvakrát do roka – před zimou probíhá pelichání částečné, na konci hnízdění pak pelichání úplné. S postupem věku jsou tak rozlišitelné čtyři typy šatu – juvenilní/1. roku, šat 2. roku, šat 3. roku a šat adultní. Ve všech šatech se racek středomořský podobá příbuzným druhům, určování v terénu vyžaduje dobré podmínky pozorování a zaznamenání kombinace více znaků. Obecně je racek středomořský mohutný racek se štíhlou zadní částí těla, často výrazně hranatou hlavou a mohutným hákovitým zobákem. Nohy jsou delší než u racka stříbřitého, složená křídla zasahují dále za ocas.  V šatu juvenilním a prvního roku je hlava a spodina bělavá, hřbet a křídla hnědá se světlou kresbou jednotlivých per. Od příbuzných druhů se liší tmavou maskou kolem oka, kontrastně skvrnitou spodinou křídel, kresbou velkých loketních letek a tmavými vnitřními ručními letkami. Ocasní páska kontrastuje s bílým kořenem ocasu a na konci je bíle lemovaná. Zobák je černý, duhovka tmavá.  V šatu druhého roku je hřbet šedý, křídla stále s hnědými pery, hlava a spodina jsou čistě bílé. Oko začíná být světlé, kolem oka a na bocích může stále zůstávat patrné skvrnění. Zobák je světlejší, s tmavou špičkou.  V šatu třetího roku už ptáci připomínají dospělé, jen rozsah černé kresby na křídlech je větší a často mají zachovány zbytky tmavé ocasní pásky. Na krajní ruční letce se může objevit malá bílá skvrna u špičky.  Dospělí ptáci mají bílou hlavu, tělo a ocas, šedý hřbet a šedá křídla s černou kresbou ručních letek. Tato kresba je na krajní letce nejrozsáhlejší a směrem dovnitř se zmenšuje; na rozdíl od racka stříbřitého zasahuje obvykle na šest letek. Ve srovnání s rackem bělohlavým zasahuje černé zbarvení na letkách blíže ke kořenům per, černá kresba je tak rozsáhlejší. U špičky krajní letky je bílá skvrna různého rozsahu, u populací z Jaderského moře je častější celá bílá špička. Zobák je oranžový, s červenou skvrnou na dolní čelisti (zasahuje i na horní čelist). Duhovka je světlá, nohy žlutavě zabarvené. V zimě se může objevit skvrnění v okolí oka a tmavá kresba na zobáku.

Hlas.

Volání zní jako „aau--kja-kja-jak“, při vyrušení „gag-ag-ag“, varování opakované „kiou“. Hlas je podobný racku žlutonohému, hlubší a chraptivější než u racka stříbřitého. Volání se skládá z 14-25 slabik (oproti 8-14 slabikám u racka stříbřitého).

Taxonomie a fylogeneze.

V minulosti byl racek středomořský společně s rackem bělohlavým ("Larus cachinnans") považován za pouhý poddruh racka stříbřitého ("Larus argentatus"). Novější výzkumy nejprve ukázaly, že jde o dva samostatné druhy a středomořská populace byla považována za poddruh racka bělohlavého (jako "Larus cachinnans michahellis"). Další výzkumy ukázaly, že i tyto dvě populace jsou nezávislými druhy. Studie v Turecku dále ukázaly, že přes občasné křížení existuje jen omezený genetický tok mezi rackem středomořským a východními populacemi, které byly odděleny jako samostatný druh, racek arménský ("Larus armenicus"). Následující studie jižních žlutonohých populací ukázala, že jde o zcela samostatné, geneticky izolované skupiny. Jedním centrem původu jsou atlantské ostrovy, odkud racci dvakrát kolonizovali oblast Středozemního moře. První kolonizací vznikl racek arménský, jehož DNA je výrazně starší; při druhé kolonizaci pak vznikl dnešní racek středomořský. Oproti tomu východní populace velkých žlutonohých racků pocházejí z aralsko-kaspického centra, kde se v dávné době vyvinul dnešní racek bělohlavý. V dobách meziledových došlo k jeho rozšíření na sever, kde vytvořil izolované formy "heuglini/taimyrensis" a při zpětné kolonizaci původního areálu pak formu "barabensis". Tyto středoasijské formy nejsou s rackem středomořským přímo příbuzné.  Atlatské a středomořské populace jsou si geneticky velmi podobné, není tedy důvod rozlišovat je jako samostatné druhy. Pozornost si zaslouží populace, hnízdící na pobřeží Portugalska a severního Španělska, někdy rozlišovaná jako ssp. "cantabricus". Mimo genetických analýz bylo dalším poznatkem, podporujícím samostatnost obou (pod)druhů, nalezení kontaktní zóny na pobřeží Černého moře v roce 1996. Severně od rumunské Constancy byly zjištěny dvě populace, lišící se zbarvením, vzhledem i způsobem hnízdění. Racci středomořští zde hnízdí na střechách (již více než 100 let), zatímco racci bělohlaví v pobřežních lagunách. Přes dlouhodobý vzájemný kontakt zůstaly oba druhy izolované a nekříží se.

Poddruhy.

V současné době jsou obvykle rozlišovány dva poddruhy:

Rozšíření.

Hnízdění.

Hnízdní areál zahrnuje pobřežní a jezerní oblasti od Francie a Holandska po Balkánský poloostrov a Polsko, mimo to hnízdí na ostrovech v Atlantském oceánu (Azory, Madeira, Kanárské ostrovy), na pobřeží severní Afriky od Mauretánie po Egypt, na východním pobřeží Středozemního moře (Izrael, Libanon) a na jihozápadním pobřeží Černého moře na sever po Rumunsko.

Expanze po pobřeží Atlantského oceánu.

V polovině sedmdesátých let 20. století se začali šířit racci ze středomořského pobřeží Francie a odtud kolonizovali atlantské pobřeží. Koncem 90. let hnízdilo na atlantském pobřeží na sever po Normandii 80 párů; další ptáci hnízdí ve vnitrozemí Francie na sever po Massif Central.  V Británii zahnízdil pták ve smíšeném páru s rackem žlutonohým v roce 1992, první čistý pár byl zaznamenán v roce 1995. Od té doby hnízdí téměř každoročně, v posledních letech v průměru pět párů (většina smíšených), bez náznaků další expanze.  V Belgii bylo hnízdění čistých párů zaznamenáno poprvé v roce 2002, kdy dva páry vyvedly celkem šest mláďat v přístavu Zeebrugge; další dva ptáci zde hnízdili ve smíšených párech s rackem stříbřitým a rackem žlutonohým. Jde o první hnízdění čistých párů na pobřeží Severního moře.  Od roku 1985 hnízdí smíšené páry v Nizozemsku, první čistý pár byl zaznamenán v roce 2011. Oba rodiče byli kroužkovaní – samec pocházel z Itálie, samice ze Švýcarska. Vyvedené mládě bylo 14. července 2012 pozorováno na skládce odpadků v Norfolku (Velká Británie).

Šíření do vnitrozemí.

Podobně jako u kolonizace atlantského pobřeží stála na počátku kolonizace vnitrozemí populace středomořského pobřeží Francie. V polovině sedmdesátých let 20. století se začala šířit na sever podél údolí řeky Rhôny do Švýcarska. V Itálii kolonizovali Gardské jezero.  V roce 1987 zahnízdil poprvé na bavorské straně dolního Innu; v roce 1990 byla nalezena dvě hnízda u Ebensee v Rakousku a v roce 1991 zahnízdil poprvé na rakouské straně Innu. V současné době hnízdí v Rakousku každoročně do 10 párů (mimo oblast Linze také na Bodamském jezeře a v okolí Neziderského jezera). V roce 1984 zahnízdil poprvé na Slovensku.  V Polsku byl racek středomořský poprvé zaznamenán v 80. letech 20. století, původní záznamy o hnízdění nerozlišují tento druh od racka bělohlavého. V současné době hnízdí podle v Polsku všeho 5-10 párů, včetně smíšených párů s rackem bělohlavým a rackem stříbřitým. Samice, hnízdící v roce 2004 se samcem racka bělohlavého u Jankowic byla kroužkována v roce 1997 jako mládě v kolonii v severní Itálii jižně Benátek. V roce 2012 hnízdily v Polsku 4 páry, z toho tři smíšené – všechny na jezeře Mietkowském.

Mimohnízdní výskyt a šíření.

Šíření hnízdního areálu podél pobřeží Atlantského oceánu a do vnitrozemí předcházela expanze nehnízdících ptáků v době pohnízdní potulky.  V Británii (konkrétně v Essexu) začal být racek středomořský pravidelným hostem od začátku 70. let 20. století; v srpnu a září 1973-74 bylo v ústí Temže pozorováno až 12 ex. Ptáci přiletovali začátkem července a zůstávali do poloviny října, jednotliví pak přezimovali. Od poloviny 80. let došlo k nárůstu počtu, v roce 1989 přesáhl 150 ex. a v roce 1991 zde bylo zjištěno více než 400 ex. Vrchol výskytu spadal do přelomu srpna a září. V Kentu byl poprvé pozorován 22. srpna 1974, od roku 1982 začaly počty ptáků výrazně stoupat. Vrchol výskytu byl zjištěn mezi 10. a 29. červencem.  V Belgii se vyskytuje každoročně především koncem léta až několik stovek jedinců. V Rakousku se pravidelně vyskytují stovky ptáků, především na Dunaji a Emži; v oblasti Abwindenu a Astenu se na podzim zdržuje až 700 ptáků.  Do vnitrozemí začali pronikat ptáci v sedmdesátých letech 20. století podél řeky Rhôny nejprve do Švýcarska a pak dále do Rakouska. V devadesátých letech zaletovalo po vyhnízdění na Ženevské jezero ve Švýcarsku až 10 000 ex., až 1 000 ex. bylo pozorováno na Neziderském jezeře a přes 500 ex. na Bodamském jezeře. Řada ptáků zde v současné době přezimuje; např. v letech 1998-2007 zimovalo ve Švýcarsku v průměru 2 710 racků středomořských.  Vzácně zaletuje na pobřeží Skandinávie; ve Švédsku byl do roku 1997 pozorován 12×, od té doby se vyskytuje pravidelně od července do listopadu (max. 40 ex. v roce 2000 v provincii Skane). Podobný charakter má výskyt v Dánsku.  Zatoulaní ptáci byli zaznamenáni v Estonsku, Norsku, Finsku a na Islandu.

Zálety do Severní Ameriky.

Prvním záznamem z území Severní Ameriky je zástřel jedince 16. srpna 1973 na Madeleine Islands v kanadské provincii Quebec. Tento jedinec byl původně považován za křížence mezi rackem americkým ("Larus smithsonianus") a rackem žlutonohým ("Larus fuscus") poddruhu "graellsii", opětovné prošetření dokladu potvrdilo, že jde o racka středomořského, patřícího k ssp. "atlantis". Druhým záznamem bylo pozorování dospělého ptáka od 16. ledna do 15. dubna 1985 na Newfoundlandu, třetím byl pravděpodobně se vracející dospělý pták ve státě Washington v zimách 1989/90 až 1992/93. Od té doby je v malých počtech pozorován na východním pobřeží na jih po Floridu a Texas.

Výskyt v ČR.

Racci, kteří se začali objevovat v 80. letech na Ostravsku patří s největší pravděpodobností k tomuto druhu. V současné době jsou velká hejna až několika tisíc ptáků známa z Ostravska a Břeclavska. Ptáci se objevují od konce června, výskyt vrcholí v srpnu a září, většina se od října vrací zpátky na jih.

Hnízdění.

V ČR pravidelně hnízdí v počtu do 5 párů. První hnízdění bylo zaznamenáno v roce 1990 na Novomlýnských nádržích, hnízdo se dvěma vejci bylo zničeno. Od roku 1996 zde hnízdí pravidelně (1996 – 1 pár, 1997 – asi 2 páry, 1998 – 3 páry, 1999-2000 5-7 párů). Mimo to hnízdil v roce 1998 na Starém jezeře na Třeboňsku, v roce 2002-2003 na rybnících u Hodonína.

Tah.

Racek středomořský je stálý až potulný pták. Podle převažujících názorů byly středomořské populace původně stálé, migrace se vyvinula až během expanze areálu ve druhé polovině 20. století. Přelety mladých ptáků na větší vzdálenosti se začaly objevovat až v 70. letech 20. století. V současné době ptáci pravidelně táhnou po vyhnízdění k severu, kde starší ptáci pelichají a po dokončení pelichání se v říjnu vracejí zpět do oblasti hnízdišť.  Ptáci, hnízdící na pobřeží Atlantského oceánu v jihovýchodním Biskajském zálivu (ssp. "lusitanicus") jsou převážně stálí, 69% bylo zaznamenáno do 50 km od hnízdních kolonií, nejdelší zaznamenaný tah byl 680 km. Nejvzdálenější nálezy pocházejí z jihozápadního pobřeží Francie (Olonne), východního Španělska (okolí Valencie) a středního Portugalska.  V západním Středomoří byl racek středomořský považován za stálého, protože nebyl pozorován jeho tah přes Gibraltarskou úžinu. Při kroužkování ptáků na Columbretských ostrovech bylo zjištěno, že se mladí ptáci po dosažení vzletnosti posunují na sever podél pobřeží Středozemního moře a po dosažení pobřeží Francie přeletují kontinentem na pobřeží Atlantiku, kde se rozptylují od severního Portugalska po Bretaň. Dospělí ptáci jsou stálí nebo se posunují na sever později v sezóně.  Ptáci, hnízdící na pobřeží Chorvatska, táhnou v létě a na podzim převážně na sever na pobřeží Baltského a Severního moře; největší zaznamenaná vzdálenost byla 1958 km. Mimo okolní státy bylo nejvíce ptáků zaznamenáno v Rakousku a dále v Maďarsku, Německu a Polsku; na severním pobřeží byli chorvatští ptáci zaznamenáni od severovýchodní Francie po Lotyšsko. Mladí ptáci opouštějí kolonie v červenci; v zimě se většina ptáků vrací do oblasti Středomoří, část jednoletých ptáků zůstává na severu i v zimě a během následujícího jara. Starší ptáci se v zimě zdržují do 200 km od hnízdních kolonií. V hnízdní době jsou pozorování ze střední a severní Evropy jen sporadická.  Mladí ptáci severoafrické populace (Alžírsko) využívají podle prvních výsledků kroužkování dvě tahové cesty. Jedinci z východního Alžírska táhnou na sever až severozápad do východního Španělska a poté vnitrozemím do Biskajského zálivu. Ptáci ze západního Alžírska táhnou stejným směrem do Alboránského moře a Cádizského zálivu na jihu Španělska, kde tráví léto. Koncem podzimu a v zimě se vracejí zpět do severní Afriky.

Početnost a trendy.

Celková populace je odhadována na 630 až 768 tisíc párů, z toho v Evropě hnízdí 310 až 580 tisíc párů.  Ve Španělsku hnízdilo po roce 2000 celkem asi 100 tisíc párů (z toho 66 tisíc na atlantském pobřeží, 33 566 párů na středomořském pobřeží a 4037-4656 párů na Kanárských ostrovech. Na Azorských ostrovech byla v roce 2004 populace odhadnuta na 4249 párů, což představuje 60% nárůst oproti roku 1984. V Portugalsku hnízdilo v polovině 90. let 22 510 párů, dalších 10 až 30 tisíc párů pak na Gibraltaru.  Na středomořském pobřeží Francie hnízdilo v roce 1920 asi 300 párů, od té doby počty rostly: 1950 – 2 000 párů, 1970 – 9 000 párů, 1983 – 21 700 párů, kolem 1990 – asi 24 000 párů. Na atlantském pobřeží hnízdilo v polovině 90. let 80 párů.  V Itálii hnízdilo v devadesátých letech asi 30 tisíc párů, dalších 4 400 párů hnízdilo na Korsice a 8 750 párů na Sardinii.  V letech 1988-1992 proběhlo sčítání na koloniích v severovýchodním Jaderském moři mezi Istrií a severní Dalmácií, sečteno bylo 12 257 až 14 167 párů.   devadesátých let byly populace na Balkáně odhadovány takto: Chorvatsko – 50 tisíc párů, Řecko – 15 tisíc párů, Bulharsko – 4 274 párů (1992).  Ve vnitrozemí hnízdilo ve Švýcarsku v letech 2007-2011 celkem 794-1029 párů.  Na Blízkém východě existují malé kolonie v Libanonu, 20-25 párů hnízdí v Izraeli. Na pobřeží Afriky hnízdí (údaje z devadesátých let) 10 párů v Mauretánii, 6 325 párů v Maroku, 2 500 párů v Alžírsku, 600-700 párů v Tunisku, několik stovek párů v Libyi; malé kolonie existují také v Egyptě.

Hnízdní biologie.

Racci středomořští často zakládají hnízdní kolonie na ostrovech, přednost dávají ostrovům nerušeným lidskou činností, větším a vzdálenějším od pobřeží. Ke stavbě hnízd si vybírají vyvýšená místa s hustší vegetací, vzdálenější od břehů ostrova. Jedním z hlavních faktorů k tomuto výběru je podle všeho ochrana před zaplavením hnízda. V jižní Francii hnízdí převážně na velkých vápencových ostrovech u pobřeží; upřednostňují přitom ostrovy v blízkosti preferovaných zdrojů potravy. Velikost kolonie je různá, v největší francouzské kolonii hnízdí až 6 111 párů; velké kolonie jsou podle výzkumů také nejstarší. Rovněž v Maroku hnízdí především na skalnatých ostrovech a strmých útesech, přičemž se vyhýbají rušení člověkem, ale drží se v dostupu k antropickým zdrojům.  Během růstu populace racků středomořských došlo k širšímu využívání hnízdění na budovách přímo ve městech; například v Itálii došlo k širšímu využití tohoto prostředí od konce osmdesátých let 20. století. Ve městě Livorno bylo zaznamenáno obvykle izolované hnízdění (na každé střeše jediný pár), racci se však chovali koloniálně při obraně hnízd. Hnízdění ve městech vede k růstu často nepříznivých interakcí s člověkem.  Asi měsíc před snášením vajec přiletují ptáci na místo hnízdění a začínají tokat. Snůška se skládá ze 2-3 vajec na kterých sedí rodiče 27-31 dnů. Mláďata se líhnou na přelomu dubna a května (Livorno, Itálie), vzletnosti dosahují 35-40 dnů od vylíhnutí a krátce poté se osamostatňují. Hnízdí jednou do roka.

Potrava.

Racci středomořští využívají rozmanité zdroje potravy, svou strategii přizpůsobují momentální potravní nabídce. K potravě patří především ryby, bezobratlí, měkkýši, vejce, drobní obratlovci. Velkou roli v potravě hrají odpadky na skládkách. Studie z oblasti Benátek ukázala, že racci využívají obvykle více zdrojů potravy, jak přírodních, tak antropogenních. Potrava nevyvedených mláďat nebyla závislá na odpadcích. Racci v Biskajském zálivu krmí svá mláďata převážně rybami (60% potravy), druhým důležitým zdrojem jsou odpadky (30%). Dospělí ptáci loví ve větší míře také kraby. Na středomořském pobřeží Španělska tvořili podstatnou část potravy mláďat drobní bezobratlí, ptáci široce využívali také skládky a odpady z rybářského průmyslu.  Racci středomořští mohou být také významnými predátory – na ostrově Selvagem Grande tvořili hlavní část jejich potravy buřňáčci běločelí ("Pelagodroma marina"), následovaní suchozemskými plži a dalšími druhy buřňáků. Energeticky představovali mořští ptáci 82,5 % potravy místní populace. V západním Středomoří je racek středomořský na některých místech významným predátorem buřňáčka malého ("Hydrobates pelagicus"), v deltě Ebra ve velké míře vybírá hnízda rybáků obecných. V kolonii u ostrova Malta je rovněž hlavní potravou buřňáček malý, mimo to využívají místní racci jako zdroj potravy ptáky, přeletující na jarním tahu Středozemní moře (kořistí se mimo jiné stává rorýs obecný, slavík obecný, linduška lesní, křepelka polní, bekasina otavní, slípka zelenonohá a další druhy menších ptáků). Je pravděpodobné, že omezení antropických zdrojů v budoucnosti povede ke zvýšené predaci mořských ptáků.  Jednou ze strategií, kterou používají racci středomořští, je kleptoparazitismus – ptáci ve smíšených koloniích napadají jiné druhy, které přinášejí mláďatům potravu a okrádají je o ni. V malé míře byl zaznamenán kleptoparazitismus například vůči rackům Audouinovým v západním Středomoří.

Racek středomořský ("Larus michahellis") je jedním z druhů velkých racků, patřících do okruhu racka stříbřitého ("Larus argentatus"), se kterým byl v minulosti spojován. Podobně jako u dalších velkých racků mají dospělí jedinci šedá záda, šedá křídla s černými špičkami letek a žlutý zobák s červenou skvrnou na dolní čelisti. Nohy dospělých ptáků jsou jasně žluté. Mladí jedinci jsou převážně hnědí s tmavě skvrnitými zády. Hnízdí převážně v oblasti Středozemního moře, dále v přilehlých částech Atlantského oceánu a Černého moře.

The yellow-legged gull ("Larus michahellis"), sometimes referred to as western yellow-legged gull (to distinguish it from eastern populations of yellow-legged large white-headed gulls), is a large gull of Europe, the Middle East and North Africa, which has only recently achieved wide recognition as a distinct species. It was formerly treated as a subspecies of either the Caspian gull "L. cachinnans", or more broadly as a subspecies of the herring gull "L. argentatus". The genus name is from Latin "Larus" which appears to have referred to a gull or other large seabird, and the species name honours the German zoologist Karl Michahelles.


Životopis.

Osman se narodil roku 1908 v Beledweyne. Své vzdělání získal na státní škole v Mogadišu, které tehdy bylo hlavním městem Italského Somálska. V letech 1929–1941 zastával různá úřednická místa ve správě kolonie. Současně se věnoval vlastním obchodům. V únoru 1944 založil Somálský klub mladých (později byl přejmenován na Somálskou ligu mladých), stal se členem jeho vedení a v roce 1946 byl jmenován tajemníkem sekce této strany v rodném Belet Weyne.  Jako zástupce Somálského klubu mladých (SYL) byl v letech 1951–1956 přerušovaně v Teritoriální radě a v roce 1953 byl jmenován viceprezidentem této rady. V roce 1954 se stal předsedou SYL, úřad zastával do r. 1956. Když byla r. 1956 Teritoriální rada změněna v Zákonodárné shromáždění, byl do něho zvolen ve všeobecných volbách za okres Belet Weyne a shromáždění ho zvolilo svým předsedou. V květnu 1958 byl znovu zvolen do funkce předsedy SYL a tento úřad zastával společně s funkcí předsedy Zákonodárného shromáždění do 1. července 1960. Post předsedy si udržel i poté, co se Zákonodárné shromáždění změnilo ve shromáždění ústavodárné.

Vrchol politické kariéry.

Jako předseda tohoto shromáždění vyhlásil Osman 1. července 1960 nezávislost Somálska a následné sjednocení dřívějšího Italského a Britského Somálska. Národním shromážděním byl na jeden rok zvolen prozatímním prezidentem a následně byl na tu samou funkci zvolen na dalších šest let. Své zájmy zaměřil na legislativu, ekonomiku a sociální oblast. Mluvil italsky, anglicky a arabsky. Hrál důležitou roli v domácí i zahraniční politice.  Osman odstoupil z úřadu po porážce ve volbách r. 1967. Byl první z vůdců mladých afrických zemí, který tak učinil, a zároveň posledním v Somálsku. O dva roky později uchopil moc v zemi Mohamed Siad Barre a udržel si ji až do r. 1991, kdy ho svrhla armáda. To předznamenalo čtrnáctileté období anarchie v zemi, která přetrvává dodnes.  Aden Abdullah Osman zemřel 8. června 2007 ve věku 99 let v nemocnici v keňském Nairobi. Zanechal po sobě osm dětí. Na jeho počest bylo ještě téhož roku přejmenováno mezinárodní letiště Mogadišu na „mezinárodní letiště Adena Abdullaha Osmana“.

Aden Abdullah Osman Daar, známý též jako Aden Adde (1908 Beledweyne, Italské Somálsko – 8. června 2007 Nairobi, Keňa), byl somálský politik, v letech 1960–1967 první prezident Somálska.

Aden Abdulle Osman Daar (, ) (December 9, 1908 – June 8, 2007), popularly known as Aden Adde, was a Somali politician who served as the first president of Somalia from July 1, 1960 to July 6, 1967. A leader of the Mudug Regional Council, he was the first President of the Somali Republic present-day known as Somalia. He previously served in the Somali Youth League In 1944. In 1946, he was named Secretary of the party's section in Beledweyne, Somalia. In 1951, the Mudug Regional Council appointed him for the Regional Council, and two years later, he became Vice President of the Regional Council. In 1944, he joined the Somali Youth League. From 1954 until 1956, he was the President of the Somali Youth League. He was re-elected in May of 1958, and he continued to hold this position simultaneously along with that of President of the Legislative Assembly until 1960.  Osman Daar was born in Beledweyne, Somalia. He studied at government schools, and worked as a community organizer. Somalia was colonized by the Italian government from 1889 to 1941. From 1929 to 1941, Osman Daar served in the Italian Colonial Administration advocating for Somalia's independence from colonization. He was a proponent for the oneness and unity of all Somalis.  In 1960, Osman Daar garnered national attention, and won the favor of the Somali people. He was formally and democratically elected as the first president of Somalia in July 1, 1960. On July 1, 1960, the United Nations approved Somalia's independence, and subsequently united with the former "British protectorate" of northern Somalia, which had already victoriously obtained its independence on June 26, 1960. His administration was focused on dismantling the legacy of colonialism and fostering unity among the Somali people.


Život a kariéra.

Otec byl nepříliš významným obchodníkem a v nevelkém domě žilo 20 příslušníků širší rodiny. Na lepší časy se začalo blýskat až v okamžiku, kdy vstoupil do obchodního partnerství v malé ocelárně v Kalkatě. Vydělával již dost peněz na to, aby mohl Lakšmímu zaplatit i studium ekonomie. Ten se po studiích vrátil do rodinného podniku a pomáhal při jeho expanzi do Indonésie, nicméně zakrátko se rozhodl jít svojí vlastní cestou.

Podnikatelská činnost.

Mittalovo heslo zní „časy se mění, ocel je věčná“. Mittalova strategie byla založena především na restrukturalizaci a modernizaci upadajících oceláren. Levně koupil, zainvestoval a z prodělávajících továren se rázem staly továrny ziskové. Zároveň však myslel i na suroviny, a proto jeho snahou bylo zakoupit co nejvíce dolů na železnou rudu a uhlí. Díky tomu mohl dosáhnout podílu až 40% samozásobitelství, což je nejvíce v oboru.  K nejzajímavějším převzetím patří Mittalovy akvizice v Irsku, kde koupil ocelárnu za 1 libru (asi 40 korun) spolu s jejími dluhy a v Kazachstánu, kde dokázal z naprosto ztrátové ocelárny v Temirtau udělat ziskový podnik produkující téměř sedm milionů tun oceli ročně.  V roce 2003 koupil Mittal ostravskou Novou huť. Do množství zemí, kde podniká, tak přibyla i Česká republika, kde zaměstnává zhruba devět tisíc lidí. O dva roky později se pak jeho společnost stala největším výrobcem oceli poté, co koupil americkou International Steel Group.  V roce 2006 se nejdiskutovanějším tématem ocelářského světa stala Mittalova snaha o „nepřátelské“ převzetí světové dvojky v oboru, Arceloru. Záležitost byla uzavřena 25. června 2006, kdy správní rada Arceloru schválila sloučení s holdingem Mittal. Skupina ArcelorMittal se stala největší ocelářskou skupinou na světě, která vyrábí asi 110 milionů tun oceli ročně.  Mittal je znám svým sklonem k utrácení, za rodinné sídlo ve viktoriánském stylu v Londýně, utratil neuvěřitelných 128 milionů dolarů, což je největší částka, kterou kdy kdo za nákup nemovitosti k soukromému bydlení zaplatil. Zároveň neskrblí ani při podpoře labouristické strany. V roce 2003 věnoval Tonymu Blairovi na kampaň 125.000 liber. A šestidenní pompézní svatba jeho dcery Vanishi ve Versailles se s cenou 55 milionů dolarů stala nejdražší svatbou všech dob. Jeho jmění bylo v roce 2006 odhadováno na cca 25 miliard dolarů (Mittalova rodina vlastní 88 % akcií Mittal Steel).  V roce 2007 vydělal několik miliard a jeho majetek je nyní odhadován na 32 miliard dolarů.

Lakšmí Mittal (लक्ष्मी निवास मित्तल) (často se i v českém tisku používá anglický přepis jména Lakshmi Mittal; * 15. června 1950, Sadulpur, Rádžastán, Indie) je šéf a majoritní akcionář firmy ArcelorMittal, největší ocelářské skupiny na světě. Jeho jméno je odvozeno dle hinduistické bohyně Lakšmí.

Lakshmi Niwas Mittal (; born 15 June 1950) is an Indian steel magnate, based in the United Kingdom. He is the chairman and CEO of ArcelorMittal, the world's largest steelmaking company. Mittal owns 38% of ArcelorMittal and holds an 20% stake in Queens Park Rangers F.C..  In 2005, "Forbes" ranked Mittal as the third-richest person in the world, making him the first Indian citizen to be ranked in the top ten in the publication's annual list of the world's richest people. In 2007, Mittal was considered to be the richest Asian person in Europe. He was ranked the sixth-richest person in the world by "Forbes" in 2011, but dropped to 82nd place in March 2015. He is also the "57th-most powerful person" of the 72 individuals named in "Forbes"' "Most Powerful People" list for 2015. His daughter Vanisha Mittal's wedding was the second-most expensive in recorded history.  Mittal has been a member of the board of directors of Goldman Sachs since 2008. He sits on the World Steel Association's executive committee, and is a member of the Global CEO Council of the Chinese People's Association for Friendship with Foreign Countries, the Foreign Investment Council in Kazakhstan, the World Economic Forum's International Business Council, and the European Round Table of Industrialists. He is also a member of the board of trustees of the Cleveland Clinic.  In 2005 "The Sunday Times" named him "Business Person of 2006", the "Financial Times" named him "Person of the Year", and "Time" magazine named him "International Newsmaker of the Year 2006". In 2007, "Time" magazine included him in their "Time 100" list.  In 2019, Forbes named him in the list of India's Richest 2019.


Poloha.

Sever území je dán tokem řeky Rhôna, který odděluje "Walliské Alpy" od Bernských Alp. Jižní okraj je tvořen hlubokým údolím Valle d'Aosta. To tvoří hranici mezi "Walliskými" a Grajskými Alpami. Krátkou západní hranici s masivem Mont Blanc tvoří údolí Val Ferret. Na východě je od Lepontských Alp dělí řeka Toce (Val Antigorio, Val d´Ossola a Lago Maggiore).

Geologie.

Geologicky je pohoří tvořeno hned několika typy hornin – vulkanickými, sedimentárními a metamorfovanými. Typickým zástupcem je zelený serpentit a amfibolity. V masivu Monte Rosy však můžeme narazit na několik minerálů – arsenopyrit, argentifer a další.

Rozdělení pohoří – horopis.

Pohoří pro svou velkou rozlohu (8 300 km²) a mnohdy zcela odlišnou tvář dělíme na několik celků.

Zalednění.

"Walliské Alpy" jsou nejvíce zaledněným masivem Alp. Většina velkých ledovců je soustředěna na sever území (Švýcarsko). Největšími ledovci jsou Findelgletscher, Glacier Otemma, Zmuttgletscher, Gornergletscher. Jejich povrch je dnes 112 km². Na italské straně je zalednění minimální. Pouze v oblasti hlavního hřebene najdeme v pásmu Matterhorn – Breithorn – Monte Rosa.

Turismus.

Turisticky je pohoří velmi dobře zpřístupněno. Do závěru všech severních dolin vedou dobré silnice, podhorské obce a sportovní střediska jsou připravena ubytovat mnoho tisíc hostů. Největší turistický nápor narazíme především ve dvou nejslavnějších centrech pohoří – Saas-Fee a v Zermattu. Zde je preventivně zaveden zákaz vjezdu motorových vozidel. Jezdí zde originální elektromobily. Opak je v dolinách Aniviers, Hérens, Bagnes či Binntal. V nich narazíme na člověka jen zřídka. V dolinách Valtournenche, Gressoney, Valsesia a Anzasca je díky lanovkám možno snadno a pohodlně dospět až k ledovému dechu hor. Vzhledem k profilu pohoří s množstvím velmi vysokých hor, těžko schůdných sedel a ledovci, se běžná turistika příliš neprovozuje. Jedná se zde o vysokohorskou turistiku či horolezectví.

Walliské Alpy, také Penninské Alpy (, , ) představují vedle skupiny Mont Blanc nejvýznamnější a také nejvíce vyhledávanou oblast Alp. Obrovské území tohoto gigantického valu vysokých štítů a mohutných ledovců je geograficky rozděleno mezi Švýcarsko a Itálii. Na území "Walliských Alp" se nachází více jak 35 vrcholů vyšších 4000 metrů. Pohoří se tak svou průměrnou výškou zařazuje na první místo v Evropě.

The Pennine Alps (, , , ), also known as the "Valais Alps", are a mountain range in the western part of the Alps. They are located in Switzerland (Valais) and Italy (Piedmont and the Aosta Valley).


Původ Ilyrů.

První historické zmínky o Ilyrech pocházejí z počátku 5. století př. n. l. od řeckého historika Hekataia z Mílétu, který popsal několik ilyrských kmenů, mezi nimi například Japygy (sídlící v jižní Itálii) či Taulanty. Hérodotos označil Ilyry ve svých Dějinách za sousedy Triballů, Dardánů a Makedonců.  Původ Ilyrů se pokouší vysvětlit dvě teorie: podle první a převládající došlo patrně v době eneolitu k proniknutí indoevropských kmenů na Balkán, kde se smísily s místním obyvatelstvem a výsledkem toho byl vznik Ilyrů a Thráků. K etnogenezi těchto národů mělo tudíž dojít až na Balkáně. Dále ovšem existuje starší teorie tzv. „ilyrské invaze“, podle níž měla někdy po roce 1300 př. n. l. nastat velká migrace ilyrských kmenů z rovin střední Evropy (z dnešního Maďarska) směrem na jihozápad, do prostoru jejich pozdějšího osídlení. Hojný výskyt názvů thráckého původu v Ilýrii vedl mnoho badatelů k závěru, že původními obyvateli tohoto území byli Thrákové, kteří byli později buď podrobeni, nebo vytlačeni právě Ilyry. Tento vpád měl zapříčinit přesun thráckých kmenů na východ, tím však byli dominovým efektem uvedeni do pohybu jednak Frýgové, kteří se následně usadili v centrální Malé Asii, a jednak Dórové, čímž začala dórská invaze do Řecka.

Ilyrská společnost, náboženství a kultura.

V době železné se Ilyrové žijící v horských oblastech věnovali pastevectví dobytka, zatímco v nížinách se pozvolna prosazovalo zemědělství. Ilyrská společnost se členila do rodových svazů. Na základě archeologických nálezů lze doložit, že jednotlivým kmenům vládli lokální náčelníci, jejichž rodiny zaujímaly vůči ostatnímu obyvatelstvu privilegované sociální postavení.  V náboženství Ilyrů sehrávalo významnou roli obětování lidí. Podle starověkého historika Arriána prý ilyrský náčelník Kleitus před tím, než svedl bitvu s Alexandrem Velikým, obětoval tři chlapce, tři dívky a tři berany. O vlastních božstvech toho není mnoho známo. Ilyrské město "Rhizón" (nynější Risan v Černé Hoře) mělo prý vlastního ochránce jménem Medauras, jenž byl vyobrazován jako jezdec na koni nesoucí dlouhé kopí. Podle řecké mytologie byl Illyrios, syn Kadma a Harmonie, vládcem Ilýrie a praotcem všech Ilyrů.  V 6. století př. n. l. se na pobřeží Ilýrie začali usazovat první řečtí osadníci. Vzájemné vztahy mezi Ilyry a řeckými obcemi ("poleis") sice nenabývaly vždy jen mírových podob, přesto docházelo od jejich vzniku k šíření řeckého kulturního vlivu v Ilýrii. Domorodé elity nakupovaly od Řeků jejich keramiku a jiné luxusní výrobky. Ve velkých a bohatě vybavených mohylových hrobech v severní Albánii a v okolí Ochridského jezera bylo nalezeno mnoho artefaktů jako třeba zbraně, různé ornamenty, kusy oděvů či keramické nádoby, včetně zboží importovaného z Řecka. Ilyrové věřili, že všechny tyto předměty jsou nezbytné k cestě zemřelé osoby do posmrtného života. Sílící řecký vliv se projevoval také ve vzniku a výstavbě prvních opevněných sídel (například "Byllis" nebo "Berat"). Současně probíhaly zásadní změny v hospodářství a ve struktuře ilyrské společnosti. Řemesla a obchod získávala na významu a Ilyrové se postupem času stále více orientovali na námořní plavbu v Jaderském moři. V souvislosti s tím nastal rovněž rozmach pirátství.

Ilyrská království.

Od konce 5. století př. n. l. se v Ilýrii zformovalo mnoho drobných knížectví, která se příležitostně slučovala v mocnější, avšak obvykle jen krátkodobě trvající státní útvary. Zhruba od 4. století př. n. l. vzrůstá počet písemných zpráv řeckých historiků týkajících se Ilyrů. Z této doby je znám také ilyrský král Bardyllis, který válčil s Molossy v Épeiru. V roce 359 př. n. l. zahynul v boji s ním makedonský král Perdikkás III. Klíčovými městy jeho království byl "Lissus" (dnešní Lezha v Albániei) a "Epidamnos" (taktéž známý jako "Dyrrhachium", dnes Durrës / Drač). Nicméně Perdikkův nástupce Filip II. Makedonský dokázal Bardyllise rozhodně porazit, načež Makedoňané získali kontrolu nad územím sahajícím až k Ohridskému jezeru. V roce 335 př. n. l. odrazil Filipův syn Alexandr Makedonský vojsko ilyrského náčelníka Kleita. Ilyrští kmenoví vůdci a vojáci poté doprovázeli Alexandra na jeho výpravě proti perské říši.  Po Alexandrově smrti bylo nezávislé ilyrské království obnoveno. V roce 312 př. n. l. obsadil král Glaukias Epidamnos. Ve druhé polovině 3. století př. n. l. se jádro ilyrského království nacházelo poblíž dnešního albánského města Skadar (starověká "Scodra"), přičemž zahrnovalo velkou část severní Albánie, Černou Horu a Hercegovinu. Za královny Teuty napadli Ilyrové římské obchodní lodě plavící se v Jaderském moři, čímž poskytli Římanům záminku k vojenskému zásahu na Balkáně. V následných ilyrských válkách, odehrávajících se v letech 229 až 219 př. n. l., si Římané podmanili ilyrské osady v údolí řeky Neretvy a účinně tak odstranili hrozbu pirátství. Ilýrie si nicméně nadále udržela nezávislost. Za vlády Gentia, jenž byl posledním ilyrským králem, však od Ilyrů odpadli v roce 180 př. n. l. Dalmatové. Po porážce Gentiova vojska v roce 168 př. n. l. se Římané zmocnili jeho hlavního města Scodry. Ilyrský král byl zajat a o tři roky později přiveden do Říma. Jižní Ilýrie se po roce 167 př. n. l. stala formálně nezávislým římským protektorátem. Rovněž Dalmatové byli někdy kolem roku 156 př. n. l. přinuceni poddat se Římu.

Pod nadvládou Římanů.

Pro Římany měla Ilýrie značný strategický a hospodářský význam. Na pobřeží leželo mnoho důležitých obchodních středisek. Hlouběji ve vnitrozemí se pak nacházela bohatá naleziště zlata, stříbra a železné rudy. V Ilýrii začínala klíčová římská silnice na Balkáně: via Egnatia, která vedla z města Dyrrhachium až do Byzantia na východě. V 1. století př. n. l. zde byla ustavena římská provincie "Illyricum", jež zaujímala pruh území od města Lissus až k poloostrovu "Histria" na severu. V roce 59 př. n. l. bylo Illyricum společně s Předalpskou Galií a Galií Narbonensis svěřeno do správy Juliu Caesarovi. Vnitrozemní oblasti si Římané podrobili teprve za Augusta, kdy byly hranice Illyrica posunuty během panonských válek ("Bellum Pannonicum") až k řece Dunaji.  Poté, co Tiberius rozdrtil v roce 9 nebezpečné panonské povstání, do něhož se zapojili i Ilyrové, byla provincie Illyricum rozpuštěna a její teritorium rozděleno mezi nově utvořené provincie "Pannonia" na severu a "Dalmatia" na jihu. Od tohoto momentu zůstávaly místní kmeny loajální vůči Římu, což přispělo k pozvolnému rozšíření latinské kultury a romanizaci obyvatelstva. Zdejší muži, kteří byli z dřívějších dob proslulí pro svoji agresivní náturu a vojenskou zdatnost, sloužili velice ochotně jako vojáci v římských legiích. Za císařství se proto Ilýrie stala jedním z klíčových rezervoáru lidských zdrojů pro římskou armádu. Z tohoto regionu pocházelo mnoho význačných římských císařů, mezi něž náleželi Decius, Claudius II. Gothicus, Aurelianus, Diocletianus, Konstantin Veliký, stejně jako byzantští císaři Anastasius I. a Justinián I. Buď za Konstantina I., nebo za vlády jeho syna Konstantia II. byla z italské prefektury vydělena prefektura Illyricum, která zahrnovala Noricum, Panonii, Krétu a celý Balkánský poloostrov, kromě Thrákie.  Od 5. století trpěla Ilýrie ničivými útoky Vizigótů, Hunů a Ostrogótů. Když pominula doba nájezdů těchto barbarských kmenů, objevili se na západním Balkáně Slované. Ti se mezi 6. a 8. stoletím trvale usadili na někdejším území Ilyrů a postupně asimilovali zbytky místního obyvatelstva, které přečkalo předchozí vpády. V současnosti se v této oblasti nacházejí státy Slovinsko, Chorvatsko, Bosna a Hercegovina, Černá Hora a Srbsko. Asimilaci se ubránily pravděpodobně pouze kmeny v jižní Ilýrii – na území dnešní Albánie – které si tak zřejmě zachovaly svůj původní jazyk.

Odkaz.

Užívání slova "Illyria" bylo znovu vzkříšeno za Napoleona Bonaparta, který vytvořil tzv. ‚Ilyrské provincie‘, jež v letech 1809 až 1813 náležely k území Francie. Po skončení napoleonských válek až do roku 1849 nesla jedna z částí rakouského císařství označení Ilyrské království. Především v chorvatských politických a literárních kruzích vznikla v 19. století idea ilyrismu – panslovanská myšlenka nezávislosti a sjednocení všech jižních Slovanů.

Ilyrové a Albánci.

Teorie příbuzenství starověkých Ilyrů a současných Albánců zůstává dosud velice sporná. Hlavně albánští, ale i někteří zahraniční historikové jsou toho názoru, že albánština je moderní verze někdejšího ilyrského jazyka. Protože se ale dochovalo jen velmi málo nápisů v ilyrštině, je značně obtížné prokázat spojitost mezi těmito jazyky. Vedle teorie ilyrského původu Albánců se také zvažuje možnost jejich pozdějšího příchodu do kdysi Ilyry osídlených oblastí. Nejpravděpodobnější se jeví varianta, podle níž sice existuje určitá vazba mezi Ilyry a dnešními Albánci, nicméně přítomnost Ilyrů na území dnešní Albánie představovala jen jeden z řady prvků působících v rámci etnogeneze albánského národa.

Ilýrie (albánsky "Iliria"; řecky Iλλυρία, "Illyría"; latinsky "Illyricum") bylo ve starověku území rozkládající se na západě dnešního Balkánského poloostrova, jež obývaly divoké kmeny Ilyrů – starověkého národa indoevropského původu, dorozumívajícího se ilyrskými jazyky.  Vymezení kmenů, které lze s jistotou označit za ilyrské, činí historikům dodnes vážné potíže, neboť před dobytím Římany se Ilyrové nikdy zcela nesjednotili, a proto nelze přesně stanovit hranice jejich země. Například Delmatové, kteří jazykově náleželi k Ilyrům, byli jen po určitý čas poddanými ilyrských králů, přičemž během vlády Gentia, posledního ilyrského krále, nabyli opět nezávislosti. Samotní Římané označovali za Ilýrii západní část Balkánského poloostrova kromě Řecka. Mezi Ilyry byly řazeny také některé poměrně odlišné etnické skupiny jako Liburni či Panonové. Už ve starověku se navíc pro území západního Balkánu často užívalo i názvu Dalmácie.

In classical antiquity, Illyria (; , "Illyría" or , "Illyrís"; , see also: "Illyricum") was a region in the western part of the Balkan Peninsula inhabited by numerous tribes of people collectively known as the Illyrians. Besides them, this region was also settled, in various times, by some tribes of Celts, Goths and Thracians. Illyrians spoke Illyrian languages, a group of Indo-European languages, which in ancient times perhaps had speakers in some parts in Southern Italy. The geographical term Illyris (distinct from "Illyria") was used to define approximately the area of northern and central Albania down to the Aoös valley, including in most periods much of the lakeland area.


Nástin událostí.

Koloniální rozpory mezi Francií a Velkou Británií vyvrcholily na podzim roku 1898 Fašodskou krizí, po které se francouzský ministr zahraničních věcí Théophile Delcassé rozhodl ustoupit Velké Británii, neboť si byl vědom, že bez její podpory není schopen prosadit žádné významnější cíle své zahraniční politiky. Po rozpoutání rusko-japonské války (1904) došlo k intenzivnějším jednáním mezi oběma evropskými koloniálními velmocemi. Francie ani Velká Británie se nechtěly války na Dálném Východě účastnit (obě totiž byly vázány spojeneckými smlouvami s bojujícími stranami: rusko-francouzská a britsko-japonská aliance). Definitivní vyřešení sporů tak korunovala vzájemná dohoda z 8. dubna 1904. Nedořešeny byly jen malé otázky (Nové Hebridy, Newfoundland, západní Afrika), ale podstatné bylo především jádro smlouvy, které sestávalo z „koloniálního obchodu“. Francie se vzdala svých mocenských ambicí v Egyptě výměnou za možnost svého nerušeného zájmu v Maroku. Současně se obě země dohodly na svobodné plavbě Suezským průplavem (resp. došlo k potvrzení konvence z roku 1888, která tento status určila), a svoboda plavby byla přiznána také Gibraltarskému průlivu. Marocký Tanger získal status mezinárodního města.  Dalšími dvěma konvencemi došlo ke kompromisnímu vyřešení otázky Siamu a Nového Foundlandu. Siam byl rozdělen podél řeky Menam, a zatímco západní část připadla Velké Británii, východní část, která se nacházela v blízkosti Francouzské Indočíny, se stala francouzskou sférou vlivu. Pokud jde o Nový Foundland, Francie si podržela práva rybolovu v tamních vodách, ale vzdala se svých privilegií a výsad na pobřeží, za což získala teritoriální zisky v západní Africe a rovněž rozšíření práv plavby po Čadském jezeře. Velká Británie uznala francouzský protektorát nad Madagaskarem.  Dohodu podepsali francouzský velvyslanec v Londýně Paul Cambon a britský ministr zahraničí lord Lansdowne.  Původní text dohody neměl žádné další politické či vojenské implikace a nebyl namířen proti Německu. Jeho jednání v průběhu první a druhé marocké krize však prohloubilo francouzsko-anglickou spolupráci, jež vyústila do společných jednání generálních štábů s potencionalitou aktivního konfliktu s Německem. Formální spojeneckou smlouvu Francie a Velká Británie podepsaly až po zahájení první světové války.

Srdečná dohoda ( "Entente cordiale") byla smlouva o koloniích uzavřená mezi Francií a Velkou Británií na zámku v Clouds nedaleko Londýna 8. dubna 1904. Jednalo se o 3 konvence, jejich prostřednictvím byly odstraněny britsko-francouzské rozpory v mimoevropských oblastech (Francie získala volné ruce pro svou politiku v Maroku, zatímco Británie získala volné ruce v Egyptě, jehož součástí byl od roku 1899 i Súdán). Dohoda ukončila "tradiční" nepřátelství obou velmocí, vytvořila předpoklady pro další spolupráci a spojenectví a stala se zárodkem Trojdohody.

The Entente Cordiale () (English: Cordial Agreement) was a series of agreements signed on 8 April 1904 between the United Kingdom and the French Republic which saw a significant improvement in Anglo-French relations. Beyond the immediate concerns of colonial expansion addressed by the agreement, the signing of the Entente Cordiale marked the end of almost a thousand years of intermittent conflict between the two states and their predecessors, and replaced the "modus vivendi" that had existed since the end of the Napoleonic Wars in 1815 with a more formal agreement. The Entente Cordiale was the culmination of the policy of Théophile Delcassé, France's foreign minister from 1898, who believed that a Franco-British understanding would give France some security against any German system of alliances in Western Europe. Credit for the success of the negotiation belongs chiefly to Paul Cambon, France's ambassador, and to the British foreign secretary Lord Lansdowne.  The most important feature of the agreement was that it recognised that the UK was in full control of Egypt and likewise France in Morocco (with the proviso that France's eventual dispositions for Morocco include reasonable allowance for Spain's interests there). At the same time, Britain ceded the Los Islands (off French Guinea) to France, defined the frontier of Nigeria in France's favour, and agreed to French control of the upper Gambia valley, while France renounced its exclusive right to certain fisheries off Newfoundland. Furthermore, French and British proposed zones of influence in Siam (Thailand), which was eventually decided not to be colonised, were outlined, with the eastern territories, adjacent to French Indochina, becoming a proposed French zone, and the western, adjacent to Burmese Tenasserim, a proposed British zone. Arrangements were also made to allay the rivalry between British and French colonists in the New Hebrides.


Vývoj.

Vyvinut byl z typu Antonov An-8 a šlo o vojenskou verzi letounu Antonov An-10. První prototyp poprvé vzlétl 16. prosince 1957. Mezi lety 1957 a 1973 bylo vyrobeno celkem 1248 ks An-12 mnoha vojenských i civilních verzí. Verze An-12BP vstoupila do služby u sovětského letectva v roce 1959.  Tento čtyřmotorový hornoplošník, zkonstruovaný v SSSR (na dnešní Ukrajině), vybavený zadními nákladovými dveřmi, měl u sovětských vojsk dobrý ohlas. Létal však i u civilních uživatelů a byl vyráběn i v Číně. Univerzální An-12 sloužil v Afghánistánu a fungoval jako letadlo ECM (elektronické vedení boje) a také jako experimentální letadlo. Jeho piloti jsou názoru, že tažný kůň An-12 "Cub" je nenahraditelný. Toto těžkotonážní turbovrtulové letadlo se sice na rozdíl od svého amerického protivníka C-130 již čtvrt století nevyrábí, piloti však plány na nahrazení An-12 proudovými dopravními stroji považují za předčasné. An-12 je v bývalém SSSR důvěrně známý a je stále používán jako vojenské nákladní letadlo. Aeroflot navíc používá malý počet An-12 jako nákladní stroje. Na rozdíl od C-130 nemá civilní An-12 přetlakovou kabinu a používá jiný způsob pro nakládání vzadu, který potřebuje přídavné pozemní vybavení. Navíc nemůže jako C-130 přistávat na nezpevněných plochách v blízkosti boje s délkou pouze 1 500 m. Pokud je však k dispozici pomocné vybavení a letiště, je An-12 šampiónem mezi dopravními letadly své třídy.

Nasazení.

Válka Indie s Pákistánem 1971.

Ve válce v roce 1971 mezi Indií a Pákistánem měly An-12 za úkol napadat pákistánská vojska a obrněná vozidla. Indie přestavěla některé An-12BP na provizorní bombardovací letadla. Ze zadních otvorů bylo shazovaných 16 tun bomb na paletách.

Elektronický boj.

Verze pro elektronické vedení boje, označované v NATO jako Cub-C má aktivní vysílače pro rušení telekomunikace a radaru. Navíc může shazovat radarové klamné cíle (Chaff) a mást tak radarový průzkum.

Invaze do ČSSR.

Stroj An-12 byl nasazen také při invazi do ČSSR, když 20. srpna 1968 před 22h přistál na Ruzyňském letišti a sloužil pak pro elektronické navádění letadel. 227 transportních letadel An-12 bylo dále použito k výsadkům.

Specifikace (An-12BP).

Podle "Global Aircraft", "Airliners.net"

Antonov An-12 (v kódu NATO "Cub") je sovětský čtyřmotorový turbovrtulový transportní letoun. Jde o vojenskou verzi civilního Antonovu An-10. Po více než tři desetiletí byl An-12 standardním nákladním a výsadkovým transportním letounem sovětského letectva. Celkem bylo postaveno 1 234 ks. Dva letouny An-12 sloužily i v československém letectvu a po rozdělení země v roce 1993 si každý stát ponechal jeden z letounů. V ČR zůstal stroj s vojenskou imatrikulací 2105 a na Slovensku 2209.

The Antonov An-12 (Russian: Антонов Ан-12; NATO reporting name: Cub) is a four-engined turboprop transport aircraft designed in the Soviet Union. It is the military version of the Antonov An-10 and has many variants. For more than three decades the An-12 was the standard medium-range cargo and paratroop transport aircraft of the Soviet air forces. A total of 1,234 were eventually built.


Jak funguje.

Prohledávání do šířky je algoritmus či metoda, která postupuje systematickým prohledáváním grafu přes všechny uzly. Nepoužívá při svém prohledávání žádnou heuristickou analýzu. Pouze prochází všechny uzly a pro každý projde jejich všechny následovníky. Přitom si poznamenává předchůdce jednotlivých uzlů a tím je poté vytvořen strom nejkratších cest k jednotlivým uzlům z kořene (uzlu v kterém jsme začínali).  Z hlediska algoritmu, veškeří následovníci uzlu získaní expandujícím uzlem jsou vkládani do FIFO fronty. FIFO fronta znamená, že první uzel, který do fronty vstoupil jí také první opustí. V typických implementacích jsou uzly, které nebyly ještě objeveny, označeny jako FRESH. Uzly které se dostávají do fronty, které jsou v této chvíli právě vyšetřovány na jejich následníky jsou označeny jako OPEN a naposled uzly, které z fronty byly už vybrány a už s nimi nebudeme pracovat, jsou označeny jako CLOSE. Close uzly již nikdy v tomto běhu algoritmu nebudou prozkoumávany, mají vyplněné všechny informace. To znamená vzdálenost od kořenového (počátečního) uzlu, stav uzlu (CLOSE) a předchůdce.

Obecná implementace v pseudokódu.

1 void BFS (Graph G, Node s) {

Popis algoritmu.

Na počátku algoritmu se provede inicializace. Poté se nastaví počáteční hodnoty pro jediný uzel, u kterého známe všechny informace a to pro počáteční uzel (viz stav při inicializaci). Nyní se rozběhne cyklus, který běží dokud je FIFO fronta neprázdná. Neprázdná fronta znamená, že máme stále uzly s kterými pracujeme, jelikož do této fronty jsou vkládány pouze uzly s kterými nyní pracujeme. Na počátku cyklu z fronty vyjmeme uzel. Pro všechny následníky tohoto uzlu budeme zjišťovat jestli mají stav FRESH. Stav FRESH znamená, že uzel nebyl ještě nalezen ani prozkoumán. Když bude tato podmínka týkající se stavu splněna, nastaví se informace pro tyto uzly. Stav OPEN, vzdálenost od počátku o jedna větší než uzel kterého je tento uzel následník. Vzdálenost je větší právě o jedna z důvodu, že je mezi těmito uzly pouze jedna hrana. Naposled se pro tyto následníky uzlu (u) nastaví předchůdce právě na hodnotu (u). Po nastavení všech těchto vlastností je uzel vložen do fronty. Když jsou prohledáni všichni následníci daného uzlu, tak se uzel uzavře, stav uzlu se bude rovnat CLOSE.

Použité datové struktury.

1) FIFO fronta - fronta, do které jsou ukládány uzly s kterými právě pracujeme. To znamená, ve frontě jsou uzly,

Stav při inicializaci.

Všechny tyto datové struktury jsou na počátku algoritmu inicializované. Fifo fronta je inicializovaná jako prázdná fronta. V poli vzdáleností mají všechny prvky na počátku hodnotu nekonečno. Nekonečno je nastaveno proto, jelikož by cesta byla nekonečně daleká neboli, že neexistuje. Opačná hodnota nula je nastavena na začátku pouze uzlu počátečnímu, z kterého bude algoritmus začínat svůj běh. Nulová vzdálenost znamená, že se jedná o totožný uzel. Pole stavů je nastaveno na počátku na hodnoty FRESH pro všechny uzly mimo prvnímu který má stav OPEN. Pole předchůdců je nastaveno na null pro všechny uzly. Nakonec se do fronty vloží uzel s (startovací uzel). Velikosti jednotlivých polí jsou nastaveny na velikost schodnou s počtem uzlů v grafu.

Časová složitost.

Asymptotická časová složitost algoritmu je O(|"V"| + |"E"|), kde "V" je množina vrcholů a "E" je množina hran grafu.

Prostorová složitost.

Prostorová složitost je O(|"V"| + |"E"|). Řečeno jinak, prostorová složitost je formula_1, kde B je nejvyšší stupeň větvení stromu a M je nejvyšší délka cesty ve stromě. Tento velký nárok na prostor ve srovnání s nárokem prohledávání do hloubky je důvod, proč je prohledávání do šířky nepraktické pro rozsáhlejší problémy.

Prohledávání do šířky (anglicky "Breadth-first search", zkráceně "BFS") je grafový algoritmus, který postupně prochází všechny vrcholy v dané komponentě souvislosti. Algoritmus nejprve projde všechny sousedy startovního vrcholu, poté sousedy sousedů atd. až projde celou komponentu souvislosti.

Breadth-first search (BFS) is an algorithm for traversing or searching tree or graph data structures. It starts at the tree root (or some arbitrary node of a graph, sometimes referred to as a 'search key'), and explores all of the neighbor nodes at the present depth prior to moving on to the nodes at the next depth level.  It uses the opposite strategy as depth-first search, which instead explores the node branch as far as possible before being forced to backtrack and expand other nodes.  BFS and its application in finding connected components of graphs were invented in 1945 by Konrad Zuse, in his (rejected) Ph.D. thesis on the Plankalkül programming language, but this was not published until 1972. It was reinvented in 1959 by Edward F. Moore, who used it to find the shortest path out of a maze, and later developed by C. Y. Lee into a wire routing algorithm (published 1961).


Životopis.

Paul Signac se narodil 11. listopadu 1863 v Paříži. Absolvoval kurz architektury. V osmnácti letech se rozhodl pro kariéru malíře. Rozhodnutí učinil poté, co se zúčastnil výstavy obrazů Clauda Moneta. Miloval moře a rád ho také maloval. Plavil se kolem pobřeží Evropy a maloval krajiny, které ho na jeho cestách zaujaly. V pozdějších letech také namaloval řadu akvarelů francouzských přístavních měst.  V roce 1884 se setkal s Claudem Monetem a Georgesem Seuratem. Byl zaujat systematickými pracovními metodami Seurata a jeho teorií barev a stal se jeho věrným podporovatelem, přítelem a obhájcem jím popisovaných technik neoimpresionismu a pointilismu. Pod Seuratovým vlivem opustil krátké tahy štětcem typické pro impresionismus, aby experimentoval s metodou řady malých teček jasných barev, které se měly kombinovat a míchat nikoli na plátně, ale v oku diváka, což je definující rys pointillismu. Mnoho Signacových obrazů jsou krajinomalby francouzského pobřeží. Signac velmi rád maloval mořské pobřeží, říční krajinu, přístavy. Každé léto opustil Paříž, odcestoval na jih Francie do vesnice Collioure nebo do St. Tropez, kde si koupil dům a kam zval své přátele.  Paul Signac, Albert Dubois-Pillet, Odilon Redon a Georges Seurat byli mezi zakladateli Salonu nezávislých. Sdružení vzniklo v Paříži 29. července 1884 a pořádalo velké výstavy se sloganem:„Žádná porota ani ceny“ (Sans jury ni récompense). Účelem Salonu nezávislých založeného na tomto principu bylo umožnit všem umělcům prezentovat bez omezení svá díla a vystavit je svobodnému veřejnému posouzení. Po další tři desetiletí jejich každoroční výstavy určovaly umělecké trendy počátku 20. století.  V roce 1905 na Salonu nezávislých vystavoval Henri Matisse proto-fauvistický obraz "Luxe, Calme et Volupté (Luxus, klid a potěšení)." Pracoval v divizionistické technice v jasných barvách. Matisse obraz namaloval v roce 1904, po létě stráveném prací v St. Tropez na francouzské riviéře ve společnosti Paula Signaca a Henri-Edmonda Crosse. Obraz je Matissovým nejdůležitějším dílem, ve kterém použil divizionistickou techniku obhajovanou Signacem. Matisse tuto techniku poprvé přijal po přečtení Signacovy eseje "d'Eugène Delacroix au Néo-Impressionnisme" z roku 1898. Signac koupil dílo po výstavě Salonu nezávislých v roce 1905. V roce 1908 byl Signac zvolen předsedou 24. Salonu.  V roce 1886 se Signac v Paříži setkal s Vincentem van Goghem. V roce 1887 oba umělci společně pravidelně jezdili do Asnières-sur-Seine, kde malovali kavárny nebo okolí řeky. Van Gogh zpočátku obdivoval Signacovu techniku volné malby. V březnu 1889 Signac navštívil Van Gogha v Arles. Příští rok Signac podnikl krátkou cestu do Itálie, kde navštívil Janov, Florencii a Neapol.  V roce 1888 se Signac po seznámení s díly Élisée Recluse, Petra Kropotkina a Jeana Gravese přiklonil k myšlence anarchismu. Ti všichni podporovali a rozvíjeli myšlenky anarchistického komunismu. Se svými přáteli Angrandem Crossem, Maximilienem Lucem a Camillem Pissarrem přispěl k článku Jeana Gravese "Les Temps Nouveaux" v "New Times". Jeho finanční podpora byla značná; v letech 1895 až 1912 posílal pravidelně šeky a daroval své obrazy do pěti loterií. Signacův obraz z roku 1893, "In the Time of Harmony" ("Ve věku harmonie") byl původně nazván "In the Time of Anarchy" ("Ve věku anarchie"), ale politická represe zaměřující se na anarchisty ve Francii v této době ho přinutila změnit název dříve, než dílo mohlo být vystaveno v galerii. Signac miloval plavbu. Cestovat začal v roce 1892, navštívil se svou malou lodí téměř všechny přístavy Francie, plavil se do Nizozemska a kolem Středozemního moře až do Konstantinopole. Vrátil se do St. Tropez, který „objevil“. Signac si z pobytu v různých přístavech přivezl zpět živé, barevné akvarely, načrtnuté v rychlosti v plenéru. Z těchto náčrtů tvořil velká studiová plátna, která jsou pečlivě zpracována v malých, mozaikových čtverečcích barvy, zcela odlišných od jednotlivých pestrobarevných bodů, které Seurat používal dříve.  Sám Signac experimentoval s různými médii. Stejně jako olejomalby a akvarely vytvářel lepty, litografie, a mnoho náčrtů perem a inkoustem složených z malých pracných teček. Neoimpresionisté ovlivnili příští generaci: Signac inspiroval Henri Matisse a André Deraina, a tak hrál rozhodující roli ve vývoji fauvismu.  Jako prezident Salonu nezávislých od roku 1908 až do své smrti, Signac povzbuzoval mladší umělce jako byl Matisse, aby vystavovali svá kontroverzní díla ve stylu fauvismu a kubismu. Signac sloužil jako porotce s Florencem Meyerem Blumenthalem při udělování Prix Blumenthal (Ceny Blumenthal), udělované v letech 1919 až 1954 malířům, sochařům, dekoratérům, rytcům, spisovatelům a hudebníkům.

Osobní život.

Dne 7. listopadu 1892 se Signac oženil s Berthe Roblès na radnici 18. pařížského obvodu. Svědci svatby byli Alexander Lemonier, Maximilien Luce, Camille Pissarro a Georges Lecomte. V listopadu 1897 se Signac přestěhoval do nového bytu v Castel Béranger, který mu postavil Hector Guimard. O něco později, v prosinci téhož roku, získal dům v Saint-Tropez zvaný La Hune. Zde si Signac nechal postavit velké studio, které slavnostně otevřel 16. srpna 1898.  V září 1913 si pronajal dům v Antibes, kde se usadil s Jeanne Selmersheim-Desgrange, neoimpresionistickou malířkou. Dne 2. října 1913 se jim narodila dcera Ginette. St. Tropez a apartmán v Castel Beranger přenechal Berthe: po zbytek života zůstali přáteli. Signac uznal Ginette jako svou legitimní dceru 6. dubna 1927. Do té doby byla nelegitimní dcerou. Jeho vnučka Françoise Cachin se stala uměleckou historičkou.  Paul Signac zemřel na sepsi v Paříži 15. srpna 1935 ve věku 71 let. Jeho tělo bylo zpopelněno a pohřbeno 18. srpna na hřbitově Père Lachaise.  Některé známé obrazy jsou: "In the Time of Harmony" ("V čase harmonie"), "Femmes au puits" ("Ženy u studny"), "Port St. Tropez" ("Přístav St. Tropez"), "The Papal Palace" ("Papežský palác") a "The Demolisher" ("Bourač").  V roce 2010 bylo v hotelu Spaander ve Volendamu kde se připravovala výstava mnoha obrazů, objeveno dosud neznámé Signacovo dílo. Signac zřejmě tímto obrazem platil za svůj pobyt v roce 1894. Olej bez názvu v ceně 100 000 EUR, představující pohled na přístav, byl pověšen v recepci hotelu na rezavém hřebíku.

Spisovatel.

Signac zanechal několik důležitých děl o teorii umění, mezi nimi je "Od Eugène Delacroixe k Neoimpresionismu", publikované v roce 1899; monografie věnovaná Johanovi Barthold Jongkindovi (1819–1891), vydaná v roce 1927; několik úvodů do katalogů uměleckých výstav; a mnoho dalších dosud nepublikovaných spisů.  Politicky byl anarchista, stejně jako mnoho jeho přátel, včetně Félixe Fénéona a Camille Pissarra.

Paul Signac, rodné jméno Paul Victor Jules Signac, (11. listopadu 1863, Francie, Paříž – 15. srpna 1935, Francie, Paříž) byl francouzský malíř. Patří k nejvýznamnějším mistrům neoimpresionismu. Ve spolupráci s Georgesem Seuratem pomohl vyvinout pointillistický styl.

Paul Victor Jules Signac ( , , ; 11 November 1863 – 15 August 1935) was a French Neo-Impressionist painter who, working with Georges Seurat, helped develop the Pointillist style.


Původ.

Pobyt v suce připomíná biblické vyprávění o tom, jak židé putovali čtyřicet let pouští, než se usadili v Zaslíbené zemi. Suka přitom znázorňuje obtíže cesty, ale je též podobenstvím boží ochrany, která „jako oblak“ obklopovala Izrael.  Židovský filosof Maimonides tvrdil, že pobyt v suce je každoroční připomínkou skutečnosti, že snadný život mohou vystřídat horší časy.

Stavba.

Stavba Suky začíná po skončení svátku Jom kipur a povinnost pobývat v této chýši připadá na první noc svátku Sukot, kdy se odříkávají požehnání při vstupu dovnitř a při jídle (Kiduš, nad vínem, nad chlebem). O prvním večeru se též před Šehechejanu říká požehnání nad pobytem v suky ("lejšev ba-suka"). V diaspoře je o druhém večeru toto pořadí obrácené. V případě, že hrozí, že by radost ze splnění příkazu zkazilo špatné počasí, sní se jídlo v domě. Suka má mít minimálně tři stěny, včetně části pro vchod, a její střechu tvoří "schach", což je vrstva přírodního materiálu. Stěny by měly být dostatečně pevné, aby snesly sílu normálního větru. Lze je postavit z dřevěných prken, kamene, cihel nebo tyčí spojených plátnem, závěsem či jiným materiálem. Stěny se však nemusí stavět zvlášť pro suku. Všechny nebo alespoň některé mohou tvořit např. stěny domu, garáže, atd. Suka musí být tak veliká, aby v ní alespoň jeden člověk mohl pohodlně sedět a jíst. Minimální povolená výška činí deset dlaní (cca 3 stopy nebo 1 metr) a maximální dvacet loktů (cca 36 stop nebo 10 metrů). Co do zastavěné plochy žádná omezení nejsou. V Izraeli se zejména v kibucech a u hotelů stavějí suky úctyhodných rozměrů. V zastavěných čtvrtích se suky staví na balkonech, ale je třeba dbát na to, aby nad střechou suky nebyl další balkón. V takovém případě by nebyla splněna micva. Většina bytů ve čtvrtích zbožných židů má speciální sukové balkóny, které přes sebe vzájemně nepřečnívají. Z pohledu Halachy je však nejdůležitější zastřešení ("schah").

Střešní materiál.

Střešní materiál (hebr. "schach") musí být přírodní a podle Halachy musí vyrůstat ze země. Před použitím na zastřešení musí být odseknut nebo odřezán. Materiál na pokrytí střechy se liší v závislosti na klimatických podmínkách. Používají se však hlavně větve, listoví, sláma, bambus, etc. V teplých oblastech např. středozemí a Izraele se používají palmové větve. Naopak v oblastech mírného podnebí se používají například větve z jehličnanů. Obecně platí, že větve by měly být položeny dost nahusto, aby skýtaly stín, zároveň však musí umožňovat pohled na hvězdy. Ty symbolizují „oblak Slávy“, který v jeden a týž okamžik zahaluje a zjevuje Boží přítomnost. Na stavbu střechy je však zakázáno vše co nesplňuje podmínku micvy a to např. látka, kůže, kov, kožešiny nebo hlavní větve.

Dekorace.

Podle tradice se suka slavnostně vyzdobuje. Fantazii se přitom meze nekladou. Používá se ovoce, plody Izraele, čtyři druhy, barevné papírové ozdoby, speciálními obrázky či kresby (Jeruzaléma, Chrámu, slavných talmudských učenců, biblických motivů atd.), girlandy, pláštíky na Tóru, svatební baldachýny, vystřihovánky, ušpizin s formulace, které vítají slavnostní „hosty“, atd. Čím složitější, tím lepší. Pro děti skýtá výzdoba suky možnost, jak se vyřádit a oblíbit si svátek Sukot.

Ušpizin.

Jako ušpizin se nazývá sedm „svatých hostů“, které pán domu ("ba'al ha-bajit") tradičně vítá o svátku Sukot. Tato myšlenka se zakládá na zákoně o pohostinnosti ("hachnasat orchim"), který dodržoval Abrahám. Když se vejde do suky, je zvykem odříkat speciální formuli, která zve patriarchy a čtyři další biblické osobnosti, aby se duchovně zúčastnili rodinné oslavy svátku. V současné době věší často zbožní židé do suky nástěnné desky a schémata znázorňující ušpizin i s textem předepsaného „uvítání“. Všechny tyto „svaté hosty“ spojuje skutečnost, že část svého života strávili putováním bez jistoty přístřešku. Přicházejí v následujícím pořadí: Stejně jako jindy v roce, tak i během svátku Sukot se dbá na pohostinnost a do suky se lidé snaží zvát hosty. Kromě rodinných příslušníků a přátel i ty, kteří z různých důvodů nemají vlastní suku.

Suka (: , doslova „budka“, „stánek“ nebo „chýše“) je dočasné obydlí, které židé používají během svátku Sukot. Společně se čtyřmi druhy se jedná o nejdůležitější a nedílnou součást tohoto svátku. Zákony o stavbě suky a o dodržování svátku Sukot obsahuje traktát Suka v Mišně a v Talmudu. V Bibli je suka zmíněna v Leviticu: Podle přikázání Tóry musí všichni nábožensky plnoletí muži (po Bar micva) v suce sedět nebo pobývat. Na ženy a dívky se tato povinnost nevztahuje, ale pokud chtějí, tak mohou také v suce pobývat. Zbožní židé v suce nejen jedí, ale po dobu trvání svátku také spí. Nemocní, lidé na cestách, ženy a nezletilí jsou z plnění této micvy vyňati, i když ženy a nezletílí se běžně přidávají k mužům.

A or succah (; ; plural, "" or "sukkos" or "sukkoth", often translated as "booth") is a temporary hut constructed for use during the week-long Jewish festival of Sukkot. It is topped with branches and often well decorated with autumnal, harvest or Judaic themes. The Book of Vayikra (Leviticus) describes it as a symbolic wilderness shelter, commemorating the time God provided for the Israelites in the wilderness they inhabited after they were freed from slavery in Egypt. It is common for Jews to eat, sleep and otherwise spend time in the "sukkah". In Judaism, Sukkot is considered a joyous occasion and is referred to in Hebrew as "Yom Simchateinu" (the day of our rejoicing) or "Z'man Simchateinu" (the time of our rejoicing), and the sukkah itself symbolizes the frailty and transience of life and its dependence on God.


Život.

Dětství a dospívání.

Georg Büchner byl nejstarší ze šesti dětí obvodního lékaře Ernsta Karla Büchnera a jeho ženy Louise Caroline Büchnerové, rozené Reußové. Všem se během života dostalo uznání:  V roce 1816 se rodina přestěhovala do Darmstadtu, kam otec nastoupil jako obvodní lékař. Od roku 1821 učila osmiletého Georga jeho matka, a to čtení, psaní a počítání. Přiblížila mu základy Bible a učila jej také mnoho lidových písní, které později hrály důležitou roli v jeho dílech. Díky své matce se seznámil s díly Friedricha Schillera, s jehož náhledem na svět se měl Büchner v průběhu života kriticky zaobírat.  Poněkud obtížný vztah měl naproti tomu Georg Büchner k otci. Ernst Büchner byl přesvědčený stoupenec Napoleona, a to proto, že ukončil revoluční bouře. Místo ve zdravotní radě získal svou vlastní pílí, a proto byl i ke svým dětem přísný.  Přestože se v gymnaziálním vysvědčení Georga Büchnera objevují dobré známky z latiny a řečtiny, nezajímal se příliš o tyto starověké jazyky. O to víc si vážil v té době ve školách zanedbávaných přírodních věd, až na matematiku, ve které vykazoval pouze podprůměrné snažení. Jednou si zapsal na okraj sešitu: „Živote! K čemu je třeba těch mrtvých hloupostí?“ Nejintenzivněji se věnoval historii, především historii Francouzské revoluce, která později našla uplatnění v jeho díle "Dantonova smrt". Nejspíše v zimních měsících přelomu roku 1829/30, sepsal Büchner v rámci rétorického cvičení v hodině němčiny kompozici „Smrt čtyř set hrdinů z Pforzheimu“. Koncem září roku 1830 přednesl u příležitosti školní oslavy „Řeč na obranu Cata z Utiky“, jenž byl vášnivým zastáncem Římské republiky. Cato spáchal z lásky ke svobodě sebevraždu, přesněji proto, že podle něj byli lidé pod Césarovou vládou pouze otroky.

Studium ve Štrasburku.

9. listopadu 1831, ve věku 18 let, se Georg Büchner zapsal na fakultu medicíny na Štrasburské univerzitě, aby zde do roku 1833 studoval anatomii. Bydlel v domě evangelického faráře Johanna Jakoba Jaeglého, známého rodiny z matčiny strany, a seznámil se zde s jeho dcerou Vilemínou (Wilhelmine). V prosinci zažil ve Štrasburku příjezd poražených generálů polského povstání, které bylo potlačeno carskými oddíly. Tyto a další události popsal v listech rodičům. Büchner zastával čím dál častěji názor politické svobody. Jedním z takových případů byla jeho přednáška z 24. května 1832 o politických poměrech v Německu, pronesená před studentským spolkem.  Téhož roku se tajně zasnoubil s Vilemínou Jaeglé (1810-1880), které psal tzv. "Fatální dopisy". V nich formuluje Büchner svůj program člověka jako „Subjektu“ dějin: Člověk nemůže aktivně zasáhnout do všepohlcujícího procesu dějin, nýbrž stává se pouhou hračkou, „pěnou na vlně“.  Roky strávené ve Štrasburku nazval později Büchner svými nejšťastnějšími, neboť ve Francii v době Červencové revoluce bylo politické klima mnohem otevřenější než v Darmstadtu. Není prokázané, zda byl členem francouzské "Společnosti lidských práv", jisté však je, že mu byla předlohou pro společnost, kterou později založil.

Univerzita Gießen.

V listopadu 1833 přestoupil Georg Büchner na univerzitu v Gießenu, protože byly povoleny pouze dva roky studia v zahraničí (mimo Hesensko-Darmstadtsko). Zde v Hesenském velkovévodství bezprostředně zažil šikanu a násilnosti ve státě. Od této chvíle již nemohl událostem pouze přihlížet.  V tomto období začínají Büchnerovy zdravotní potíže. Nepoznamenal ho pouze odchod od jeho milé, ale především ho neuspokojovala celková situace. V porovnání se Štrasburkem mu učitelé v Gießenu neměli co nabídnout. Sice zde vyučoval Justus Liebig chemii, ale Büchner se zajímal pouze o filosofii a medicínu. Později mu byl jeden z jeho učitelů, doktor Johann Bernhard Wilbrand, předlohou k omezenému a nelidskému Doktorovi v dramatu "Vojcek".  Ani se studenty nebyl spokojen. Sice se zde objevovaly opoziční snahy, ty však nebyly pro Büchnera dostatečně radikální. Krom toho kritizoval, že studenti nechtějí svůj spolek rozšiřovat. Büchner se přimlouval za to, aby byli přizváni i měšťané. Proto založil spolu s bývalými kamarády ze studií v Darmstadtu (kteří v té době stejně jako on studovali v Gießenu), dalšími studenty – mezi nimi August Becker a Friedrich Jacob Schütz – a několika řemeslníky tzv. „Společnost pro lidská práva“. Tato tajná organizace byla založena podle francouzského příkladu a za cíl si kladla převrat politických poměrů. Připojilo se však jen málo členů.  Již na počátku roku 1834 byl Büchner představen Friedrichu Ludwigu Weidigovi, vůdci opozice Hesensko-Darmstadtska. Docházelo však čím dál častěji k neshodám. Weidig se přikláněl k tomu, aby ve spolku byli také majetní liberálové, průmyslníci a obchodníci, protože jen tak byla prý šance realizovat revoluční myšlenky. Naproti tomu Büchner zastával názor, že hlavním problémem byla materiální nerovnost a chudoba lidí na venkově. A právě proto byl oponentem koalice s majetnými.  V červenci 1834 vyšel "Posel hesenského venkova" ("Der Hessische Landbote"), který sepsal Büchner v době pobytu v Badenburgu (Gießen) a který byl proti jeho vůli kompletně přepracován F.L.Weidigem. Jedná se o leták, který pod heslem "„Mír chýším! Válku palácům!“" vybízel hesenské venkovany k revoluci proti útlaku. Weidig vyškrtl pasáže, které byly v konfliktu s názory liberálních spojenců, čímž vzal spisu podle Büchnera jeho základní záměr. I přes zmírnění Weidigovými škrty byl spis mnohými liberálními a průmyslovými odpůrci ostře kritizován. U venkovanů měl však úspěch, pročež byl v září 1834 vydán druhý náklad, jehož obsah však byl ještě více zmírněn členem Společnosti Leopoldem Eichelbergem. Spis se vyznačuje tím, že používá statistiky a tím jasně a přehledně ukázal venkovanům, že svými daněmi financují přemrštěné výdaje dvora. V srpnu byl Karl Minnigerode, jeden z členů Společnosti, chycen se 150 výtisky a uvězněn. 4. srpna byl na příkaz univerzity Büchnerův pokoj v jeho nepřítomnosti prohledán. Den poté byl Büchner vyslýchán, avšak ne uvězněn.

Útěk do Štrasburku.

Roku 1835 sepsal Büchner během pěti týdnů "Dantonovu smrt" ("Dantons Tod") a poslal rukopis Karlu Gutzkowi s prosbou o rychlé publikování. Potřeboval totiž peníze na plánovaný útěk. "Dantonova smrt" popisuje ztroskotání Francouzské revoluce. V rozporu s historickým Dantonem, který neuspěl kvůli taktické chybě, rozpozná literární Danton už od začátku nesmyslnost svého počínání. Poté, co Georg Büchner nereagoval na obsílku friedberského vyšetřujícího soudce, byl na něj vystaven zatykač, a tak 9. března utekl přes Weißenburg do Štrasburku. Peníze na útěk však neměl z "Dantonovy smrti", protože vyšetřování se vyostřila již před uzavřením dohody. Na poslední chvíli se svěřil Büchner své matce, která mu peníze dala. Jeho otec s ním po útěku sice přerušil veškeré kontakty, dovolil však matce, aby ho i nadále finančně podporovala.  "Dantonova smrt" byla publikována na konci července 1835. Ještě toho léta přeložil dvě dramata: "Lucretia Borgia" a "Marie Tudorovna" od Victora Huga. Na podzim se zabýval povídkou "Lenz", ve které popisuje duševní utrpení spisovatele Jakoba Michaela Reinholda Lenze.  V zimě roku 1835 se věnoval znovu výzkumu. Zkoumal nervový systém ryb a následující rok dokončil svou disertaci „Pojednání o nervovém systému parmy obecné“. Na jaře představil svou práci během několika přednášek Společnosti pro přírodní vědu. Na základě toho byl přijat jako člen a práce byla společností publikována. V tomtéž období vznikla veselohra "Leonce a Lena", se kterou se chtěl zúčastnit soutěže vyhlášené vydavatelstvím Cotta’sche Verlagsbuchhandlung. Zmeškal ale uzávěrku a rukopis obdržel zpět nepřečtený.

Poslední měsíce v Curychu.

Koncem července 1836 předložil Büchner filozofické fakultě Univerzity Curych svou práci pod francouzským názvem: "„Mémoire sur le systéme nerveux du barbeau“" (Cyprinus Barbus L.) a byl 3. září 1836 na základě posudku profesorů Lorenze Okena, Heinricha Rudolfa Schinze, Carla Löwiga a Oswalda Heera v nepřítomnosti jmenován doktorem filozofie. 18. října 1836 se přesunul do Curychu, 5. listopadu 1836 měl zkušební přednášku "„O lebečních nervech“" a byl jmenován soukromým docentem. Jeho přednášku "„Zootomické demonstrace“", během které vyučoval na základě vlastnoručně připravených preparátů anatomii ryb a obojživelníků, navštěvovalo jen málo studentů. Jeden z nich, August Lüning, na ně však ještě o 40 let později nadšeně vzpomínal.  Ještě ve Štrasburku, před přestěhováním do Curychu, začal Georg Büchner pracovat na "Vojckovi". Náčrtky vzal s sebou do Švýcarska, dílo však zůstalo pouze ve fragmentech.  Na následující semestr plánoval Büchner další přednášku, ke které však již nedošlo. 2. února 1837 těžce onemocněl na tyfus, možná se nakazil při práci na svých preparátech. Jeho sousedi, němečtí uprchlíci Caroline a Wilhelm Schulzovi, se kterými se přátelil od doby, kdy opustil Štrasburk, se o něj starali a zpravili o situaci Vilemínu Jaeglé. Georg Büchner zemřel 19. února za přítomnosti své nevěsty a manželů Schulzových. Pohřben byl na městském hřbitově „Krautgarten“ v Curychu, na místě současného Domu umění. Rozloučit se s ním přišlo několik stovek lidí, krom jiných také kolegové z univerzity a oba curyšští starostové. Ostatky z původního hřbitova byly roku 1875 přemístěny na tzv. „Germaniahügel“ (Germánský vrch).

Historie vydání.

Čtrnáct let po smrti Georga Büchnera vydal jeho bratr Ludwig "Spisy z pozůstalosti". "Vojcek" mezi nimi nebyl, krom jiného proto, že písmo bylo vybledlé a z větší části nečitelné. Rakouský spisovatel Karl Emil Franzos publikoval roku 1879 dílo "Georg Büchner: Sebrané spisy a ručně psaná pozůstalost", čímž byl fragment poprvé v silně přepracované úpravě zpřístupněn veřejnosti. Na základě sporů Vilemíny Jaeglé a Büchnerových sourozenců o pozůstalost zveřejnil domněnku, že Büchnerova snoubenka zničila dílo "Pietro Aretino" z odporu k ateistickým tendencím díla. K tomu však neexistují žádné podklady. Ona sama uvedla, že získala zpět výhradně osobní korespondenci.

Karl Georg Büchner (17. října 1813 v Goddelau, Hesenské velkovévodství – 19. února 1837 v Curychu) byl německý, respektive hesenský spisovatel, lékař, vědec a revolucionář. Navzdory tomu, že stačil za svůj krátký život napsat pouze několik děl, patří k nejvýznamnějším spisovatelům tzv. doby předbřeznové (tj. doby před březnem 1848) a německé literatury vůbec.

Karl Georg Büchner (17 October 1813 – 19 February 1837) was a German dramatist and writer of poetry and prose, considered part of the Young Germany movement. He was also a revolutionary and the brother of physician and philosopher Ludwig Büchner. His literary achievements, though few in number, are generally held in great esteem in Germany and it is widely believed that, had it not been for his early death, he might have joined such central German literary figures as Johann Wolfgang von Goethe and Friedrich Schiller at the summit of their profession.


Materiály.

Prsten je nejčastěji vyroben z kovu:  Prsten může být celý

Podoba, tvar a výzdoba.

Prsten se skládá z obroučky a hlavy, je-li hlava tvořena drahokamem, pak se nazývá osazna či krapna. Prsten bývá na obroučce zdoben různými plastickými motivy, zvláště ornamenty, hlavičkami šelem, pletencem, lístkovými motivy nebo rytými nápisy (které mohou být na vnější nebo vnitřní straně obroučky). Hlava prstenu může být osazena drahými kameny broušenými do podoby pečetní plochy tzv. intaglie, nebo do nejrůznějších tvarů brusů. Od středověku se drahokamy v prstenech někdy nahrazovaly dubletami (tabulky křišťálu s barevnou fólií) nebo imitacemi, tj. skelnými pastami.

Význam.

Prsteny odedávna neslouží primárně jako ozdoba, ale jako nositelé určitého významu: ochranného, záslibného, magického či náboženského. Například podle řecké mytologie mají prsteny připomínat hrdinství Titána Prométhea, který pro lidi ukradl božský oheň a za to byl potrestán přikováním ke skále; poté, co ho hrdina Héraklés osvobodil, musel jako připomínku svého trestu nosit na prstě kovový článek řetězu, jež ho poutal, se vsazeným kamínkem ze skály, ke které byl přikován. Na Prométheovu počest pak lidé začali nosit prsteny.  Ve starověkém Řecku měly prsteny vždy symbolickou hodnotu a v mytologii měly některé zvláštní prsteny magickou moc, kterou propůjčovaly svým nositelům jako například králi Gýgovi.

Měření.

Při výběru prstenu je třeba dát pozor na jeho správnou velikost. Tu pomohou určit ve zlatnictví pomocí měřicích kroužků. Doma lze určit velikost pomocí provázku, který omotáme kolem prstu a následně změříme jeho délku nebo pomocí papírových proužků s předtištěnými hodnotami.

Prsten je šperk v podobě malého kroužku navlékaného na prst ruky nebo nohy, podobně jako se náramek navléká na zápěstí a předloktí paže.

A ring is a round band, usually of metal, worn as ornamental jewellery. The term "ring" by itself always denotes jewellery worn on the finger; when worn as an ornament elsewhere, the body part is specified within the term, e.g., earrings, neck rings, arm rings, and toe rings. Rings always fit snugly around or in the part of the body they ornament, so bands worn loosely, like a bracelet, are not rings. Rings may be made of almost any hard material: wood, bone, stone, metal, glass, gemstone or plastic. They may be set with gemstones (diamond, ruby, sapphire or emerald) or with other types of stone or glass.  Although some wear rings as mere ornaments or as conspicuous displays of wealth, rings have symbolic functions concerning marriage, exceptional achievement, high status or authority, membership in an organization, and the like. Rings can be made to sport insignia which may be impressed on a wax seal or outfitted with a small compartment in which to conceal things. In myth, fable, and fiction, rings are often endowed with spiritual or supernatural significance.


Životopis.

Chossudovsky se narodil ruskému židovskému emigrantu, kariernímu diplomatu Evgeny Chossudovsky a Irské protestantce Rachel Sullivan. Byl přijat na univerzitu v Ottavě v roce 1968. Učil jako hostující profesor na akademické půdě v západní Evropě, Jižní Americe a Jihovýchodní Asii, fungoval jako ekonomický poradce ve vládách rozvojových zemí a pracoval jako konzultant pro mezinárodní organizace včetně projektů jako je Rozvojový program OSN (UNDP), Africká rozvojová banka, Africký institut Spojených národů pro ekonomický rozvoj a plánování (AIEDEP), Fond obyvatelstva OSN (UNFPA), Mezinárodní organizace práce (ILO), Světová zdravotnická organizace (WHO), Ekonomický výbor OSN pro Latinskou Ameriku a Karibskou oblast (ECLAC). V roce 1999 se Chossudovsky přidal k Mezinárodnímu fondu pro výzkum míru a budoucnosti jako poradce.  Chossudovsky je bývalý prezident Kanadské asociace výzkumu Latinské Ameriky a Karibiku. Je členem organizací, které zahrnují Výbor na fiskální a ekonomické reformy (COMER), Geopolitická drogovou hlídku (OGD) a Mezinárodní koncil lidského zdraví (IPHC).  Je aktivním členem protiválečného hnutí v Kanadě, rozsáhle psal o válce v Jugoslávii. Byl angažován v propagaci alternativních teorií o útocích na New York z 11. září 2001. Jeho článek "Pravda skrytá za 9/11: Kdo je Usáma bin Ládin" byl pravděpodobně vůbec první, který zpochybňoval Bushovo trvání na tom, že bin Ladin je za útoky na Světové obchodní centrum a Pentagon zodpovědný. Je častým přispěvatelem do periodik "Le Monde diplomatique", "Third World Resurgence" (Vzkříšení třetího světa) a "Covert Action Quarterly" (Čtvrtletník tajných operací). Jeho publikace byly přeloženy do více než dvaceti jazyků. Jeho poslední kniha nese název "America's "War on Terrorism“" (Americká „Válka proti terorismu“). Píše v angličtině a francouzštině.

Centrum pro výzkum globalizace.

V roce 2001 založil centrum pro výzkum globalizace a stal se ředitelem a redaktorem. Se sídlem v Montrealu se popisuje jako "nezávislá výzkumná a mediální organizace", která poskytuje analýzy, které nejsou pokryty mainstreamovými médii.  Centrum pro výzkum pro výzkum globalizace je známo propagací konspiračních teorií a nepravd.  Mezi konspirační teorie, které zastává jsou o novém světovém řádu, očkování, spiknutí farmaceutistického průmyslu, použití jaderných zbraní USA v Iráku a Afghánistánu, geneticky modifikovaných rostlin, které jsou k odlidnění země, Islámském státu vytvořeným CIA, chemtrails, HAARP, popírání genocidy v Bosně, Rwandě, nasazení chemických zbraní v Sýrii, které vlády Spojených států, Velké Británie, Turecka, Saúdské Arábie, Francie, Izraele připisují připisují Bašáru Asadovi, a mnoha dalších včetně dlouhodobých spekulací o invazi USA do Íránu .  Foreign Policy poznamenává, že centrum prodává knihy a videa, která mají 'odkrývat' jak útoky 11. září byly s 'největší pravděpodobností operace tajných služeb' k 'dalším cílům korporátní globalizace'.

Michel Chossudovsky (* 1946) je kanadský ekonom, poradce, novinář a spisovatel literatury faktu. Je emeritním profesorem ekonomie na univerzitě v městě Ottawa . Od roku 2001, je prezident a ředitel Centra pro výzkum globalizace, které publikuje konspirační teorie a falešné zprávy Chossudovsky sám je propagátorem konspiračních teorií o 11. září..

Michel Chossudovsky (born 1946) is a Canadian economist, author and conspiracy theorist. He is professor emeritus of economics at the University of Ottawa and the president and director of the Centre for Research on Globalization (CRG), which publishes conspiracy theories. Chossudovsky has promoted 9/11 conspiracy theories.  In 2017, the Centre for Research on Globalization was accused by NATO information warfare specialists of playing a key role in the spread of pro-Russian propaganda. The CRG was also accused of spreading Chinese propaganda.


Životopis.

Erik Mongrain se naučil na kytaru jako samouk ve věku 14 let. Jako chlapec se zajímal především o sporty, ale zaujala ho kytara a začal se učit sám hrát podle sluchu. Erik začal hrát na elektrickou kytaru, ale poté, co vyslechl díla Johanna Sebastiana Bacha se začal se zajímat i o kytaru klasickou. Naučil se číst noty a začal komponovat.  Erik Mongrain se brzy inspiroval dílem skupiny Metallica, Jimiho Hendrixe a Kurta Cobaina. Když mu bylo 18 let, slyšel dílo kytaristy Dona Rosse a řekl: „Byl to pro mne objev, našel jsem se v tom.“ Později byl Erik ovlivněn Michaela Hedgeseem. Erik také začal experimentovat s technikou známou jako lap tapping, při které hráč položí kytaru na svůj klín a poklepává na struny na hmatníku oběma rukama.

Současné dílo.

Erik Mongrain hraje na živých koncertech ve Spojených státech, Kanadě a v Británii. Začínal s pouliční produkcí, a pokračuje ve vystoupeních na ulicích a v metru a současně hraje na koncertech i v televizi. Erikova hudba bude součástí dokumentu z produkce Lance Trumbulla pro Everest Peace Project. V nedávné době se objevil na úvodní stránce Guild Magazine. Vyšel o něm článek na Le Journal de Montréal a na Journal Espagnol Granada, kde psali: „návštěvník (Granady) … objevuje dobré hudebníky, někdy skvělé, kteří dotvářejí skvělou atmosféru města … jedenadvacetiletý Erik Mongrain, je jedním z nich… Tento mladý interpret nehraje obvyklým způsobem, místo toho si klade svou kytaru na kolena jako klávesnici… před objevem tohoto způsobu hry, známé jako ‚tapping‘, studoval klasickou kytaru jako samouk“  Erik vydal své první album "Fates" v prosinci roku 2006 na své internetové stránce jako soubor písní, které je možno zakoupit a stahovat jednotlivě. CD disk ve fyzické podobě byl vydán v červnu 2007 (v Japonsku v květnu).  Mongrain byl pozván na premiéru kampaně «World Music Heritage», kytarovým duem Gontiti organizovanou státní japonskou rozhlasovou a televizní korporací NHK, vysílání začalo v květnu 2007. Záznam byl natočen v ulicích Montrealu a v bazilice svatého Josefa, která je známá svou dobrou akustikou.  V létě 2008 byl Mongrain na turné v Evropě a to ve Francii, Belgii, Německu a ve Velké Británii. Vystupoval také ve své vlasti v provincii Québec. Mezitím společnost iVideoTune natočila čtyři klipy, mimo jiné i "Equilibrium", jeho poslední skladbu.

Erik Mongrain (* 12. dubna 1980 v Montrealu, Québec, Kanada) je kanadský skladatel a kytarista známý svým jedinečným stylem hry na akustickou kytaru a svým používáním techniky „lap-tapping“ na westernové kytaře.

Erik Mongrain (born April 12, 1980 in Montreal, Quebec, Canada) is a Canadian composer and guitarist. He has a unique and dark acoustic style, with a wide array of different techniques, approaches and textures reminiscent of Michael Hedges.


Použití.

Břidlice se dříve používaly jako krytina na pokrývání střech, v současnosti je toto využití omezeno na opravy historických staveb nebo specifické oblasti s tradičním použitím břidlice (např. Bretaň ve Francii a některé oblasti Belgie). Dříve se z nich vyráběly břidlicové psací tabulky pro použití ve školách, na něž se psalo pisátkem (rydlem, kaménkem). Z břidlice se též vyrábějí desky pro kulečníkové stoly, břidlicové brousky.  Břidlice může být upravena do střešních tašek ve stylu šindelů nebo střešních tašek s určitým tvarem. Břidlice lze dělit na tenčí pláty, které jdou následně snadno stohovat. Tvar, barva i povrch zůstávají po rozdělení stejný. Největší rozmach zažily břidlicové střechy v Evropě od roku 1870 do první světové války, za což břidlice vděčí své extrémně nízké absorbitě vody. Index absorbity vody je pouhých 0,4% nebo míň, což dělá z břidlice voděodolný materiál. V dnešní době se břidlice řadí mezi luxusnější střešní krytiny. Vyniká především přirozenou přírodní krásou a trvanlivostí. Trvanlivost střechy z břidlicového šindele nebo tašek se odhaduje až na stovky let. Díky velmi nízké absorbitě vody je materiál velmi odolný i v průběhu mrazů. Díky své nízké vodivosti má navíc i izolační vlastnosti.  Přichycení břidlicových tašek pak probíhá pomocí hřebíků nebo speciální háků, které jsou velmi podobné těm, které mají běžné střešní tašky. V Anglii probíhala fixace pomocí dvojitých hřebů do dřevěných latí, popř. přímo na dřevěné bednění, tedy podkladnou vrstvu z dřevěných prken. Hřebíky byly nejdříve z mědi, později pak z hliníku a dalších nereznoucích alternativ. Trvanlivost takové střechy byla při správné instalaci klidně i 80 až 100 let.  Někteří dodavatelé břidlice navíc zmiňují další výhody, pokud má taška z břidlice vlastní hák

Další využití břidlice ve stavebnictví.

Kromě střech jsou pak kusy břidlice používány též jako obklad nebo dlažba. Velké využití mají v exteriérech jako vhodná dlažba pro chodníky, schody nebo skládaný obklad, tzv. wall cladding. Před nebo po instalaci dlaždic se navíc používají různé chemické nátěry, které výrazně zlepšují odolnost dlaždic vůči vlhkosti či mrazu. Navíc pomáhají i různě zahradit nedokonalý povrch obkladů.  Kromě dlažby a obkladů se břidlice používala dokonce i jako zdící materiál v 19. století ve Velké Británii. Konkrétně v oblastech Blaenau Efestiniog a Bethesda ve Wales. Díky svým vlastnostem a nízké absorbitě vlhkosti se navíc břidlice používala i pro podřezávání a dodatečnou hydroizolaci zdí. V současnosti se břidlice používá především jako obklad nebo dlažba, často v kombinaci s dalšími materiály. Břidlicové střechy již patří spíše mezi luxusní střešní krytiny pro svou náročnost na dovoz a současně i instalaci na krov.

Břidlice je označení pro usazené částečně metamorfované horniny s jemnou zrnitostí vzniklé z jílovců a prachovců. Obsahuje především minerály biotit, muskovit a andalusit. Pokud jsou břidlice dále vystaveny vyššímu tlaku a teplotě, vznikají z nich přeměnené horniny označované jako krystalické břidlice. Břidlice mívají černou až šedou barvu; vyznačují se dobrou rovinnou štěpností, takže z nich lze snadno vytvářet tenké desky. Relativní permitivita ε břidlice je 6,5 až 7,5.  Díky dobrým izolačním vlastnostem včetně izolace vůči elektřině, se břidlice používala i jako součást různých elektrických rozvaděčů a relé pro elektrické motory. Někteří pak používají dodnes břidlice pro ostření nožů. V místech těžby břidlice se kvalitní pláty břidlice používaly i pro náhrobní kameny.  Břidlice obsahují metan, který je možno těžit jako tzv. břidlicový plyn. Hořlavé ropné břidlice se využívají jako nepříliš kvalitní palivo.  V Česku se hojně vyskytují např. v Nízkém Jeseníku a Barrandienu. Díky nízké tepelné vodivosti se z moravských břidlic vyráběly soustružením za druhé světové války i těsnící kroužky pro německé rakety V-2.  V protikladu k břidlicím stojí skaliny, tj. metamorfované horniny se všesměrovou strukturou, které proto nelze štípat.  Břidlice také může obsahovat fosilie organismů.

Slate is a fine-grained, foliated, homogeneous metamorphic rock derived from an original shale-type sedimentary rock composed of clay or volcanic ash through low-grade regional metamorphism. It is the finest grained foliated metamorphic rock. Foliation may not correspond to the original sedimentary layering, but instead is in planes perpendicular to the direction of metamorphic compression.  The foliation in slate is called "slaty cleavage". It is caused by strong compression causing fine grained clay flakes to regrow in planes perpendicular to the compression. When expertly "cut" by striking parallel to the foliation, with a specialized tool in the quarry, many slates will display a property called fissility, forming smooth flat sheets of stone which have long been used for roofing, floor tiles, and other purposes. Slate is frequently grey in color, especially when seen, en masse, covering roofs. However, slate occurs in a variety of colors even from a single locality; for example, slate from North Wales can be found in many shades of grey, from pale to dark, and may also be purple, green or cyan. Slate is not to be confused with shale, from which it may be formed, or schist.  The word "slate" is also used for certain types of object made from slate rock. It may mean a single roofing tile made of slate, or a writing slate. They were traditionally a small, smooth piece of the rock, often framed in wood, used with chalk as a notepad or notice board, and especially for recording charges in pubs and inns. The phrases "clean slate" and "blank slate" come from this usage.


Historie.

Po dobytí Konstantinopole.

Po pádu Konstantinopole do rukou křižáků roku 1204 se očekávalo jak křižáky, tak Byzantinci, že se vůdce čtvrté křížové výpravy Bonifác z Montferratu stane novým byzantským císařem. Nicméně Benátčané pociťovali, že Bonifác je příliš těsně vázán k Byzantskému císařství stejně jako jeho bratr Konrád z Montferratu, který byl ženatý s příslušnicí byzantské císařské rodiny. Benátčané potřebovali za císaře někoho, s kým by mohli snadněji manipulovat. S jejich podporou byl císařem nově zřízeného Latinského císařství zvolen Balduin IX. Flanderský.

Založení Soluňského království.

Bonifác tuto situaci, leč neochotně, akceptoval. Vydal se proto dobýt Soluň, po Konstantinopoli druhé největší město Byzantské říše. Bonifác nejprve soupeřil s latinským císařem Balduinem, který si na Soluň také brousil zuby, ale Bonifác spor vyhrál tak, že vyměnil svá přisvojená území na Krétě s Benátčany za Soluň. Následně vytáhl na město a později v roce 1204 jej dobyl a zřídil si zde své panství – Soluňské království, které bylo vazalským státem k latinskému císařství, ačkoliv titul "král" nebyl nikdy oficiálně používán. Pozdější zdroje ze 13. a 14. století naznačují, že si Bonifác dělal na Soluň nároky, protože se jeho mladší bratr Renier oženil v roce 1180 s Marií Komnenovnou  Království se rozkládalo při Egejském pobřeží v Thrákii, Thessálii a Makedonii. Hranice ve vnitrozemí byli však velmi proměnné, protože Soluňské království bylo prakticky po celou dobu své existence neustále ve válečném stavu s Bulharskem, které chtělo dobýt zbytky Byzantské říše pro sebe a jedním z řeckých nástupnických států byzantské říše, Epirským despotátem. Království se také muselo z počátku vypořádat s útoky sesazeného byzantského císaře Alexia III., který obsadil Korint, ten byl však rychle poražen. Po zlikvidování hrozby, kterou představoval Alexios III. Bonifác dobyl ostrov Euboja, kde vybudoval vazalské Negropontské panství a pomohl několika dalším křižákům při ustavení Athénského vévodství a Achajského knížectví, které se staly vazaly Soluňského království.

Lombardské povstání.

Bonifácova vláda trvala méně než dva roky. Poté byl bulharským carem Kalojanem vlákán do léčky a 4. září 1207 zabit. Vláda přešla na Bonifácova syna Demetria, který však byl v té době nezletilý, proto za něj vládli příslušníci nižší šlechty lombardského původu. Tito šlechtitci pod vedením regenta Umberta II. započali spiknutí za účelem dosazení Bonifácova staršího syna Viléma VI. na trůn a otevřeného odtržení od latinského císaře Jindřicha Flanderského. Jindřich roku 1209 vpochodoval do země a spiklence donutil, aby se mu podrobili. Následně Jindřichův bratr Eustach se stal regentem za nezletilého Demetria.

Válka s Epirským despotátem a pád království.

Této situace využil epirský despota a bývalý Bonifácův spojenec Michael I. Komnenos Dukas a v roce 1210 se svými bulharskými spojenci zaútočil. Jindřich Flanderský Michaela a Bulhary odrazil, ale po Michaelově smrti v roce 1214 jeho bratr a nástupce Theodor Komnenos Dukas znovu na Soluňské království zaútočil. Válka trvala dalších devět let, kdy Theodor postupně dobyl území celého království, kromě samotné Soluně a latinský císař musel na obranu území Soluňského království šetřit, protože byl příliš zaneprázdněn bojem se stále mocnějším Nikájským císařstvím v Anatolii. V roce 1224 Theodor konečně dobyl samotnou Soluň a území Soluňského království se stalo součástí Epirského despotátu; v témže roce dosáhl Bonifácův syn Demetrios dostatečného věku, aby se mohl chopit vlády.

Soluňští králové v letech 1204 až 1224.

Titulární soluňští králové po roce 1224.

O titul soluňského krále se přihlásil rod z Montferratu a ti ho drželi až do roku 1284, kdy přešel na burgundské vévody. Latinský císař Balduin II. slíbil dát titul Hugovi IV., pokud by se znovu stal latinským císařem.

Soluňské království (italsky "Regno di Tessalonica", řecky Βασίλειον Θεσσαλονίκης) byl křižácký stát vzniklý po čtvrté křížové výpravě na území bývalé (a později znovu obnovené) Byzantské říše. Existence Soluňského království trvala jen dvacet let.

The Kingdom of Thessalonica () was a short-lived Crusader State founded after the Fourth Crusade over conquered Byzantine lands in Macedonia and Thessaly.


Obvyklé úkoly.

Typický systém pro správu dokumentů řeší následující problémy

Porovnání modelů.

Systémy EDM mají z principu databázové jádro. Podle toho, jestli jsou založeny na relačním, dokumentovém nebo objektovém modelu, vyplývají také jejich výhody a omezení.

Relační model.

EDM systémy založené na relačním modelu využívají následujících prostředí (v abecedním pořadí):  Aplikace

Dokumentový model.

EDM systémy založené na dokumentovém modelu využívají následujících prostředí  Aplikace  Výhodou tohoto modelu je distribuovaný systém, tzn. že aplikace může být umístěna na více než jednom serveru, co umožňuje snadné vyjmutí dílčích částí archivu, snadná zálohovatelnost, přenositelnost, a využívání této části bez nebo s omezeným síťovým připojením.

Objektový model.

EDM systémy založené na objektovém modelu využívají následujících prostředí  Aplikace

Systém pro správu dokumentů ve stavebnictví.

Specifikum dokumentů ve stavebnictví jsou grafické podklady - především výkresy. K jednotlivým výkresům mají rovněž přístup oddělené skupiny lidí od investorů až po specialisty. Avšak sledování změn ve výkresech neprobíhá jako u textových dokumentů, naopak vyvstává požadavek zobrazit původní i novou verzi překryvnou formou, což je nejvýhodnější.  Problematiku v současnosti posouvá i nový model práce s výkresy. BIM (Building information model) říká, že projekt stavby se nemá skládat z výkresů a ostatních dokumentů, ale jediného stavebního modelu, který v sobě implementuje všechny informace o stavbě, a to 4 rozměrnou formou - tj. 3 rozměrný informační model stavby vyvíjející se v čase. Časem se však nemyslí pouze verzování informačního modelu stavby, ale taktéž postup výstavby v čase (harmonogram stavby).

Správa dokumentů nebo také Systém pro správu dokumentů (' nebo '), je počítačový systém určený ke správě elektronických dokumentů a/nebo zdigitalizovaných papírových dokumentů, tj. např. dokumentů převedených do digitální podoby skenováním.  Termín "správa dokumentů" se překrývá s termínem "systém pro správu obsahu". Zatímco systémy pro správu obsahu obvykle pomáhají uživatelům s procesem tvorby dokumentu, systémy pro správu dokumentů oproti tomu obsah dokumentů neřeší a berou dokumenty jako atomické prvky.

A document management system (DMS) is a system used to receive, track, manage and store documents and reduce paper. Most are capable of keeping a record of the various versions created and modified by different users (history tracking). In the case of the management of digital documents such systems are based on computer programs. The term has some overlap with the concepts of content management systems. It is often viewed as a component of enterprise content management (ECM) systems and related to digital asset management, document imaging, workflow systems and records management systems.