Ekologie.

V místě původu je to dvouletá a velmi často vytrvalá rostlina, ve Střední Evropě jednoletá. Na úživnost půdy není náročná, nejvíce ji vyhovují slunná místa na suchých a kamenitých stráních nebo na okraji pouště, od mořského pobřeží až do nadmořské výšky 2000 m. Jako trvalka kvete již od února, jednoletka od června do října.

Popis.

Bylina s přímou nebo vystoupavou lodyhou vysokou 10 až 60 cm. Má několik modravě zelených, řapíkatých bazálních listů velkých 10 až 30 cm, jejich čepele jsou v obryse téměř kosočtverečné a dvakrát až třikrát lichozpeřené s čárkovitými úkrojky. Lodyžní listy jsou podobné bazálním, ale směrem výše se zmenšují a zkracují se jim řapíky. Při poranění roní lodyhy bezbarvou tekutinu. Rostlina má kůlovitý kořen náchylný na poškození při přesazování.  Oboupohlavné květy na 5 až 15 cm dlouhých stopkách mají tvar malých košíčků s průměrem 6 až 8 cm, jsou dlouhotrvající a rostou jednotlivě z paždí listů. Mají dvoulistý, nahoře srostlý kalich který brzy opadává. Koruna je tvořena ze čtyř 3 cm velkých, krémových, žlutých, červených nebo oranžových plátků, které bývají na spodu oranžově skvrnité. V květu jsou dále četné tyčinky (více než 40) s vláknitými nitkami a žlutými prašníky a svrchní, podlouhlý semeník se čtyřmi nestejně dlouhými čnělkami. Po opylení ze semeníku vyroste úzká, válcovitá, 5 až 7 cm dlouhá tobolka, která se otevírá dvěma chlopněmi a obsahuje tmavohnědá, kulatá, drsná semena o průměru 1,5 mm. Ploidie druhu je 2n = 12.

Rozmnožování.

Rozmnožuje se semeny, která se na podzim (koncem září) nebo na jaře (počátkem dubna) vysejí na půdu. Rostliny velmi špatně snáší přesazování a proto je nutno je sít na stanoviště, kde požadujeme její růst. Rovněž se spolehlivě množí samovýsevem.

Význam.

Pěstuje se jako zahradní letnička, která kvete jen za slunného dne, květy se otevírají kolem 10. hodiny a okolo 16. hodiny se již zavírají. Květy mívají rozličné barvy, krémovou, růžovou, žlutou, oranžovou, karmínovou nebo fialovou. Původní druh má květy jednoduché, jsou však vyšlechtěny i plnokvěté kultivary. Rostliny pěstované v Evropě pod názvem "Eschscholzia californica" jsou křížencem různých poddruhů.  Sluncovka kalifornská obsahuje v pletivu bezbarvý latex, který má mírné analgetické a hypnotické, diuretické i spasmolytické účinky podobné působení máku. Indiáni a první přišedši evropští obyvatelé kvetoucí rostliny žvýkali při bolestech zubů, vařili z nich nálevy a uspávali jimi děti, používali pro uvolnění křečí i k léčbě mnoha vnitřních nemocí. Listy také kouřili nebo jedli vařené či pražené na horkých kamenech. Požitím nebo kouřením bylina vyvolává mírně euforické účinky podobné jako u marihuany, není ale pravděpodobně návyková.  Rostlina je dále zdrojem různých isochinolinových alkaloidů, které jsou potenciálně využitelné jako inhibitory cholinesterázy, enzymů podílejících se na vzniku neurodegenerativních onemocnění centrální nervové soustavy, jako jsou Alzheimerova a Parkinsonova nemoc. Odborné kruhy nyní zkoumají, jak látek izolovaných ze sluncovek využít pro praktickou léčbu.

Sluncovka kalifornská ("Eschscholzia californica") je jednoletá až vytrvalá bylina teplých a suchých oblastí, která je pěstovaná pro výrazné květy a nenáročnost na půdu i péči. Pochází ze Severní Ameriky, přesněji z pacifických oblastí Spojených států a Mexika. Je emblémovou „státní“ rostlinou Kalifornie, kde 6. dubna slaví její den "California Poppy Day". Rodové jméno dostala na počest německého botanika prvé poloviny 19. století Eschscholtze.

Eschscholzia californica, the California poppy, golden poppy, California sunlight or cup of gold, is a species of flowering plant in the family Papaveraceae, native to the United States and Mexico. It is cultivated as an ornamental plant flowering in summer, with showy cup-shaped flowers in brilliant shades of red, orange and yellow (occasionally pink). It is also used as food or a garnish. It became the official state flower of California in 1903.


Výskyt.

Druh je původní na velkém areálu, od tropů Afriky přes indický subkontinent a přilehlé ostrovy, Čínu, Jižní a Jihovýchodní Asii a Novou Guineu až do Austrálie, včetně většiny ostrovů v Pacifiku. Nově je sázen i v tropech Ameriky.

Ekologie.

Stromy samovolně vyrůstají na suchém kamenitém nebo písečném mořském pobřeží nad hranici přílivu, nebo v hlubokých, velmi vlhkých tropických lesích. Kalabě obvejčité nevadí prosakující brakická voda ani slané větry vanoucí od moře. Sází se do písčité půdy pro její stabilizaci, jako větrolamy nebo lemy okolo cest až do nadmořské výšky 1200 m, je však citlivá na mráz a neodolá ohni.

Popis.

Kalaba obvejčitá je středně vysoký strom dorůstající do výše až 15 m s krátkým, obvykle pokrouceným nebo nahnutým kmen o průměru do 1,5 m. Světle šedá až plavě zbarvená kůra kmene je podélně mělce popraskaná a při poranění z ní vytéká pryskyřice. Kožovité, vytrvalé, střídavě vyrůstající listy s řapíky jsou dlouhé 8 až 15 cm a široké 4 až 8 cm. Jejich oboustranně lesklé čepele jsou obvejčité až obkopinaté, na bázi jsou okrouhlé, na vrcholu tupé, po obvodě celistvé a z jejich střední žilky odbočují souběžně uspořádané žilky postranní.  Květy voskovitého vzhledu jsou na stopkách a v počtu až 15 vytvářejí pyramidální hroznovitá či latovitá květenství, která jsou až 15 cm dlouhá a vyrůstají z úžlabí listů. Květy jsou bílé, mívají asi 2,5 cm v průměru, sladce voní a otvírají se ráno ještě před východem slunce. Kališní plátky velké asi 8 mm rostou ve dvou kruzích, dva vnější plátky jsou okrouhlé a dva vnitřní obvejčité. Čtyři korunní plátky jsou bílé, asi 10 mm velké, obvejčité nebo obkopinaté s rovným vrcholem. V květu je hodně volných tyčinek (200 až 300) se žlutými prašníky, gyneceum tvoří jediný plodolist a kulovitý, svrchní, oranžový semeník s jedním vajíčkem má dlouhou, zakřivenou čnělku s plochou bliznou. Květy jsou opylovány širokou škálou létajícího hmyzu, kvetou v březnu až červnu, plody dozrávají od září do listopadu. Ploidie druhu je 2n = 32.  Plody jsou 2 až 4 cm velké kulovité či hruškovité, ve vodě plovoucí, jednosemenné peckovice s poměrně tenkým dužnatým mezokarpem. Jejich původně zelená barva se zráním mění na žlutou až nahnědlou, získávají kožovitý povrch a stávají se velmi tvrdé. Obsahují po jednom kulovitém, asi 1,5 cm velkém, hnědém, na omak mastném semeni. Asi 200 semen váži 1 kg.

Rozmnožování.

Semena jsou s plody často i do velkých vzdálenosti rozptylována kaloni neb jinými ptáky a pokud rostou na pobřeží i mořskými proudy. Při umělém rozmnožování je pro uspíšení klíčení odstraňován ze semen endokarp.  Semenáče rostou rychle, po vyklíčení vyrostou za půl roku do výše asi 50 cm. Při pěstování ve školkách požadují mladé rostlinky přistínění před poledním sluncem. Stromy začínají plodit ve věku asi 10 let.

Využití.

Ke konzumaci je vhodná pouze nedozralá dužina plodů, se zraním se stává pro lidi toxickou. Využívají se hlavně hořká semena obsahující až 60 % oleje, který se vytváří až při vysychání semen. Pro výrobu oleje se endokarp zralých semen mírně nadrtí, jádra se vyjmou a v tenkých vrstvách se asi měsíc vystaví slunci. Vylisovaný olej je polotekutý, zeleně zbarvený a obsahuje hodně kyselin a pryskyřic, má nepříjemné aroma a používá se výhradně k nepotravinářským účelům. Slouží v domácnostech na svícení, k výrobě svíček, mýdel i do barev. Na otevřené rány se používá i nazelenalá, polotekutá, vonná pryskyřice vytékající z trhlin kůry kmene.  Hlavními složkami oleje jsou kyselina olejová 49 %, kyselina linolová 21 %, kyselina palmitová 15 %, kyselina stearová 13 % a mnoho dalších specifických látek. Za studena rafinovaný olej je pro své staletím vyzkoušené regenerační, protizánětlivé, antibakteriální, zklidňující a hojivé účinky domorodci používán pod názvem „Olej Tamanu“ v kosmetice i farmacii. Vzrostlý strom může ročně přinést 50 kg suchých plodů a 18 kg oleje.  Dřevo stromu má narůžovělé až červenohnědé jádro jasně ohraničené od světlé běli. Je tvrdé, středně těžké (560 až 800 kg/m³), odolné při použití pod vodou a termitům vzdorné. Používá se k výrobě uměleckého nábytku, schodišť a dalších namáhaných výrobků ve stavebnictví a stolařství, dělají se z něj i součástky hudebních nástrojů. Místní obyvatelé z něho vyrábějí kanoe nebo krátké lodní stěžně, kýly či žebra nevelkých lodí. Kůra stromu obsahuje až 15 % taninu a má antiseptické účinky.

Kalaba obvejčitá ("Calophyllum inophyllum") je statný, stálezelený strom pocházející z teplých a vlhkých tropů Starého světa. Tento druh ze širokého rodu kalaba je dřevina okrasná i užitková a vysazuje se v tropech téměř po celém světě.

Calophyllum inophyllum is a large evergreen plant, commonly called tamanu, mastwood, beach calophyllum, beautyleaf or . It is native to tropical Asia and Wallacea. Due to its importance as a source of timber for the traditional shipbuilding of large outrigger ships, it has been spread in prehistoric times by the migrations of the Austronesian peoples to the islands of Oceania and Madagascar, along with other members of the genus "Calophyllum". It has since been naturalized in regions in the East African coast. It is also a source of the culturally important tamanu oil.


Život.

Altan-chán byl druhým synem džinonga Bars Boluda a vnukem Dajan-chána, který sjednotil Mongoly v pokusu o obnovení slávy říše Jüan. Po smrti otce roku 1519 Altan-chán převzal vládu nad tümedskými Mongoly, zatímco jeho starší bratr Gün Bilig vládl v Ordosu. Po bratrově smrti roku 1542 převzal i jeho panství a stal pánem celého pravého křídla Mongolů s titulem Töšeetü-sečen-chán.  Poté, co roku 1547 zemřel Bodi-Alagh-chán, nejvyšší mongolský vládce, Altan-chán zaútočil na jeho syna a nástupce Darajsunga a donutil ho k útěku na východ. Roku 1551 s ním uzavřel mír, podle něhož Darajsung uznal nadřazenost Altan-chána a přiznal mu titul Gegen-chána. Poté byl Altan-chán nejmocnějším vládcem Mongolska a měl možnost tlačit na Ojraty a mingskou Čínu. Roku 1554 založil město Chöch chot (Modré město), které se stal jeho hlavním sídlem a řemeslnickým i obchodním centrem jeho panství.  V letech 1529, 1530 a 1542 Altan-chán provedl velké nájezdy na čínské území. Roku 1550 obešel Velkou čínskou zeď a dostal se s armádou až na předměstí Pekingu, které vypálil. Pod mongolským tlakem mingský císař Ťia-ťing připustil uzavření míru a dohody o obnovení obchodu s Mongoly. Nakrátko byly otevřeny trhy s koňmi v Ta-tchungu a Süan-fu. Po několika měsících je však mingské úřady uzavřely a Mongolové se vrátili k nájezdům. Trvalý mír s říší Ming uzavřel až roku 1571, již s dalším císařem Lung-čchingem, od kterého obdržel titul "Šun-i-wang" (Poslušný a spravedlivý kníže).  Po století míru mezi Mongoly a Ojraty Altan-chán uskutečnil proti východomongolským Ojratům i několik tažení, ve snaze o sjednocení kočovných kmenů. Zaútočil na ně roku 1552, Ojrati však opustili vrchoviny Orchonu a ustoupili na západ. Roku 1562 na ně zaútočil znovu a donutil je ustoupit až k Irtyši.  Podporoval šíření a upevnění vlivu buddhismu v Mongolsku, za tím účelem navázal vztahy s lámou Sönam Gjamccho, představeným klášterů Sera a Däpung, pozval ho do Mongolska, přijal buddhismus a Sönam Gjamcchovi udělil titul dalajláma (titul byl zpětně přiznán i dvěma Sönam Gjamcchovým předchůdcům).

Altan-chán (, doslova „Zlatý chán“; 1507–1582), rodným jménem Anda (), z rodu Bordžiginů byl od roku 1519 chánem tümedských Mongolů a od roku 1542 nejvlivnějším mongolským chánem. Podařilo se mu sjednotit Mongolsko, od chalchských Mongolů na severu po čacharské kmeny na jihu.

Altan Khan of the Tümed (1507–1582; ; Chinese: 阿勒坦汗), whose given name was Anda ( in Mongolian; 俺答 in Chinese), was the leader of the Tümed Mongols and de facto ruler of the Right Wing, or western tribes, of the Mongols. He was the grandson of Dayan Khan (1464–1543), a descendant of Kublai Khan (1215–1294), who had managed to unite a tribal league between the Khalkha Mongols in the north and the Chahars (Tsakhars) to the south. His name means "Golden Khan" in the Mongolian language.


Jméno.

Včela se vědecky jmenuje "Megachile pluto" a české jméno dosud nemá, nicméně rod "Megachile" patří mezi tzv. včely čalounice. Místní domorodci včelu nazývají „raja ofu“ neboli „král včel“.

Pozorování v přírodě.

Včelu "Megachile pluto" objevil Brit Alfred Russel Wallace roku 1858 na indonéském ostrově Bacan. Poté ji spatřila až britská vědecká expedice v roce 1981. Na třech indonéských ostrovech ji tehdy studoval Američan Adam Messer. Následně se ji pokusilo najít několik dalších vědeckých expedic, ale kvůli jejímu skrytému způsobu života se jim to nepodařilo a tak už se vědci začali domnívat, že definitivně vyhynula. Nicméně v únoru roku 2019 se podařilo najít mezinárodnímu týmu samici na indonéských Severních Molukách.

Popis.

"Megachile pluto" je největším známým druhem včely. Samice dosahují délky těla 38 až 39 milimetrů a rozpětí křídel 63 milimetrů. Samci jsou menší, bývají dlouzí okolo 23 milimetrů. Na hlavě má včela výrazně prodloužená kusadla. Je porostlá lesklým hnědým až černým chmýřím, na zadečku má příčný bílý pruh.

Způsob života.

Vzhledem k nepočetné populaci a skrytému způsobu životu je život tohoto druhu málo zmapován. Včela je endemitem, obývajícím nížinné lesy ostrovů Bacan, Halmahera a Tidore. Živí se pylem. Velké čelisti jí slouží ke sběru pryskyřice dvojkřídláčovitých stromů. Pryskyřici mísí s dřevěnými vlákny a vytváří směs, z níž si staví hnízda (buňky a tunely). Do hnízda naklade vajíčko a k němu umístí kuličku tvořenou směsí pylu a nektaru. Hnízda mohou obsahovat několik až mnoho desítek komůrek. Úroveň sociálního chování včel není známa. Obvykle jich žije několik pospolu, ale navzájem si nevypomáhají. Včely obývají vnitřek termitišť stromového druhu "Microcerotermes amboinensis," nicméně jejich komůrky se s tunely termitů neprotínají. Důvod, proč včely žijí v termitištích, není znám. Zřejmě se v nich může nacházet vhodné mikroklima, vyloučit se rovněž nedá ochrana před predátory a parazity.

Megachile pluto je druh včely žijící na souostroví Moluky. Objevil ho roku 1859 při své cestě po Indonésii Alfred Russel Wallace, proto bývá v angličtině nazýván také "Wallace's giant bee" (Wallaceova obří včela). Pak včela nebyla dlouho pozorována a soudilo se, že vyhynula, až roku 1981 podal americký entomolog Adam Messer zprávu o setkání s tímto druhem. Mezinárodní svaz ochrany přírody ji hodnotí jako zranitelný druh.

Megachile pluto, also known as Wallace's giant bee or raja ofu/rotu ofu ("king/queen of the bees" in Indonesian), is a very large Indonesian resin bee. It is the largest known living bee species. It was believed to be extinct until several specimens were discovered in 1981. There were no further confirmed sightings until two were collected and sold on eBay in 2018. A live female was found and filmed for the first time in 2019.


Historie.

Marcin Jakubowski Ph.D. založil skupinu v roce 2003. V posledním roce jeho disertační práce na University of Wisconsin, měl pocit, že jeho kariéra byla příliš uzavřen od světových problémů, a chtěl jít jinou cestou. Po promoci se věnoval výhradně OSE.  OSE se dostalo na světovou scénu v roce 2011, kdy Jakubowski představil svůj Global Village Construction Set TED Talk. Krátce poté, co GVCS vyhrálo Green Project Contest časopisu Make. Internetové blogy Gizmodo a Grist produkoval detailních prvky OSE. Jakubowski se od té doby stal Shuttleworth Foundation Fellow (2012) a TED Senior Fellow (2012).  Open Source Ecology se vyvíjí také v Evropě jako "OSE Europe".

Factor e Farm.

Factor e Farm je hlavním ústředím, kde jsou stroje prototypovány a testovány. Farmě samotná slouží také jako prototyp. K dispozici je velká zahrada, včetně ovocných stromů, stejně jako skleník pro produkci potravin.

Současný pokrok.

Od roku 2014 byly ke dvanácti z navržených padesáti strojů vytvořeny plány a prototypy. Ke čtyřem z nich byla zpracována kompletní dokumentace. V říjnu 2011 shromáždila kampaň na Kickstarteru 63 573 USD na výdaje projektu a výstavby výcvikového zařízení projekt byl financován nadací Shuttleworth a je semifinalistou na Focus Forward Film Festival.

Seznam strojů.

The Global Village Construction Set (GVCS) zahrnuje těchto 50 průmyslových strojů:

GVCS replikace.

Během října 2011 byla dokončena první úspěšná duplikace Global Village Construction Set třetí stranu. Jason Smith spolu s Jamesem Sladem a jeho organizace Creation Flame vytvořil fungující open source CEB press. skupina v Baltimore v Marylandu a skupina v Dallasu v Texasu také začaly výrobu z strojů GVCS.

Open Source Ecology (OSE) je komunita zemědělců, inženýrů, architektů a příznivců, jejímž hlavním cílem je případná výroba "Global Village Construction Set" (GVCS). Dle Open Source Ecology je GVCS "otevřená technologická platforma, která umožňuje snadné zhotovení 50 různých průmyslových strojů, které umožní vybudovat malou civilizaci s moderním komfortem." Skupiny v Oberlinu v Ohiu, v Pensylvánii, New Yorku a Kalifornii vytváří plány a staví prototypy za účelem jejich převedení do Missouri. Stroje jsou konstruovány a zkoušeny na "Factor e Farm" na venkově v Missouri. V současné době studie 3D-tisku OSE experimentuje s RepRap, podle návrhu koncepce udržitelného rozvoje.

Open Source Ecology (OSE) is a network of farmers, engineers, architects and supporters, whose main goal is the eventual manufacturing of the Global Village Construction Set (GVCS). As described by Open Source Ecology "the GVCS is an open technological platform that allows for the easy fabrication of the 50 types of industrial machines that it takes to build a small civilization with modern comforts". Groups in Oberlin, Ohio, Pennsylvania, New York and California are developing blueprints, and building prototypes in order to pass them on to Missouri. The devices are built and tested on the "Factor e Farm" in rural Missouri. Recently, 3D-Print reports OSE has been experimenting with RepRap 3-D printers as suggested by academics for sustainable development.


Námět.

Geniální a výstřední zoolog, profesor Vladimír Ipatjevič Persikov, náhodou objeví úžasné stimulační účinky červeného světla na embrya. Organismy, které jsou ve fázi vývoje ozářeny paprskem, jejž profesor Persikov objevil (např. zárodky ve vejcích), se začnou vyvíjet mnohem rychleji a dosahují větších rozměrů než "originály". Navíc jsou agresivní a neuvěřitelně rychle se rozmnožují.  Právě tou dobou se po celé zemi rozšířil kuřecí mor a ředitel sovchozu (státem vlastněného zemědělského podniku v bývalém SSSR) "Červený paprsek" Alexandr Semjonovič Osud se Persikovův objev rozhodne využít pro obnovu chovu slepic. Na základě příkazu shora Osud zabaví kamery, pomocí kterých profesor Persikov prováděl pokusy, a odveze je. Osud ze zahraničí objedná slepičí vejce a Persikov hadí, krokodýlí a pštrosí vejce pro experimenty. Persikovova zásilka je však nedopatřením doručena Osudovi. Když na "slepičích" vejcích Osud vidí "nějaké svinstvo", volá profesoru Persikovovi, který se domnívá, že je to omyl, protože "svinstvo" na vejcích být nemůže, a proto Osudovi řekl, ať je neumývá.  Osud zahájí ozařování vajec, ale z oranžerie s vejci dva vylíhnuté zárodky záhy uniknou. Když si následujícího dne chce zaplavat v rybníku, spatří obrovského hada. Had zabije Osudovu ženu Máňu, samotnému Osudovi se podaří utéct. Druhý den ráno se dostaví na železniční stanici Dugino, která se nachází 20 verst od sovchozu. Tam se setkává s agenty GPU a vypráví jim, co se stalo. Ti mu sice nevěří, přesto se ozbrojí a okamžitě jedou do sovchozu. Osud odjede vlakem do Moskvy. Když agenti Ščukin a Polajtis do sovchozu dorazí, nikoho tam nenajdou. Sotva však nahlédnou do oranžerie, spatří obří hady a v nerovném boji s nimi záhy umírají. Persikov, připraven experimentovat, obdrží slepičí vejce. Profesor je tímto omylem pobouřen. Jeho asistent, docent Ivanov, mu ukazuje "zvláštní přílohu" k nejnovějšímu vydání novin, kde je snímek anakondy obřích rozměrů... z provincie Smolenska! Persikovovi dochází, že došlo ke strašlivému omylu: slepičí vejce byly zaslány jemu a hadí Osudovi do sovchozu. Za "svinstvo" Osud považoval síťový vzor na hadích vejcích. Plazů neustále přibývá; je jich celá horda, pohybující se směrem k Moskvě, která smete vše, co jí stojí v cestě.  V boji s plazy zasahují i vojska Rudé armády, ale nemohou je zastavit ani pomocí chemických zbraní.  Hlavní město, stejně jako zbytek země, zachvátila panika; šílený dav v domnění, že plazy vypustil Persikov, s běsněním vpadne do ústavu, kde profesor pracuje, a zabije ho. Nicméně v noci z 19. na 20. srpna náhle udeří hrozné mrazy - minus 18 stupňů. Dvoudenní mráz plazi nepřežili. A přestože se ještě po dlouhou dobu z mrtvol plazů a lidí šířila epidemie, hlavní nebezpečí pominulo.  Ačkoli se profesor Pjotr Stěpanovič Ivanov, bývalý poradce profesora Persikova a nyní vedoucí ústavu, snažil záhadný paprsek získat znova, nevyšlo to. "Je zřejmé, že k tomu kromě znalostí bylo potřeba i něco zvláštního, co měl pouze jediný člověk na světě - nebohý profesor Vladimír Ipaťjevič Persikov."

Historie publikace.

Povídka byla poprvé publikována v 6. čísle časopisu "Nědra" roku 1925. Je také součástí sborníků: Ve zkrácené podobě, nazvané "Paprsek života", byla povídka "Osudná vejce" otištěna v periodiku "Rudá panorama" číslo 19 až 22 roku 1925 (přičemž v čísle 22 již pod názvem "Osudná Vejce").

Zajímavá fakta.

Děj knihy odkazuje na román "Pokrm bohů", který roku 1904 napsal Herbert Wells. V románu dva vědci vynalezli prášek, který výrazně stimuluje růst živočichů a rostlin. Experimenty s práškem na staré farmě vedou k nepředvídatelným důsledkům, v Anglii se objeví monstra útočící na lidi (obří krysy a vosy). Objevily se také obří slepice, rostliny i lidé.  V povídce je přímo zmínka o tomto románu:  — Ano, — pokračoval Ivanov, — získáte světové renomé… Až se mi z toho točí hlava. Chápejte — pokračoval vášnivě, — hrdinové Wellsových knih jsou ve srovnání s vámi břídilové... A já si myslel, že jsou to všechno pohádky... Vzpomínáte na jeho "Pokrm bohů"?  — Аha, to je román, — poznamenal Persikov.  — No ovšem, a jak známý, panebože!  — Zapomněl jsem už, o čem to bylo, — odpověděl Persikov, — pamatuji se, že jsem ho četl, ale nevzpomínám si už na obsah.  Podle názoru A. A. Klimentova chování protagonistů povídky odpovídá výroku O. von Bismarcka: ,Revoluci připravují géniové, uskutečňují fanatici a jejími plody se těší podvodníci." Génia zde představuje Persikov, který zformuloval revoluční myšlenku v oblasti biologie, fanatika Ivanov, který sestrojil kamery, díky nimž byly myšlenky Persikova zrealizovány, a podvodníka Osud, který se zjevil odnikud a stejně náhle zase zmizel.  V sovětském filmu "Psí srdce" (1988) režiséra Vladimíra Bortko se objevil Nikolaj Nikolajevič Persikov, ředitel moskevského veterinárního institutu, který je jmenovcem profesora Vladimíra Ipaťjeviče Persikova.  Myšlenka životodárného paprsku mimochodem zazněla v americkém hororu "Frankenstein" (1931), natočeném podle divadelní hry Peggy Wembling v adaptaci Johna Balderstona, není však zmíněna v následném pokračování filmu a v řadě překladů tato pasáž zcela chybí.  Ke střetu vojenských jednotek s pštrosími hejny skutečně došlo v roce 1932, sedm let po jeho prvním vydání, nikoli však v Rusku, nýbrž Austrálii, kde několik vojáků z australské armády, vyzbrojených kulomety Lewis, ostřelovalo přemnožené emu (kteří se až do roku 1980 řadili k pštrosům), ohrožující místní farmáře.

Kritika.

Filolog Boris Sokolov věnoval tomuto dílu kapitolu v knize "Michail Bulgakov: tajemství tvorby". Sokolov se domnívá, že prototypem profesora Persikova mohl být sovětský biolog Alexandr Gurvič , který objevil mitogenetické záření, a Vladimir Lenin.

Osudná vejce je fantastická povídka Michaila Bulgakova, poprvé publikovaná v roce 1925. V tomtéž roce byla otištěna také ve zkrácené podobě pod názvem „Paprsek života“. Hrdiny své povídky z roku 1924 Bulgakov zasazuje do roku 1928.

The Fatal Eggs (, ) is a satirical science-fiction novella by Mikhail Bulgakov, a Soviet novelist and playwright whose most famous work is "The Master and Margarita". It was written in 1924 and first published in 1925. The novel became quite popular, but was much criticised by most Soviet critics as a mockery of the Russian Revolution of 1917 and the leadership of Soviet Russia.


Život.

Narodil se na území dnešního Běloruska (tehdy Ruská říše) do německo-lotyšské rodiny. Studoval na gymnáziu v Mogilevu a Kyjevě, které ukončil v r. 1909 zlatou medailí. Vystudoval matematiku na univerzitě v Kyjevě, kde působil od r. 1913 až do Říjnové revoluce. Věnoval se teorii grup a získal titul soukromého docenta. V r. 1916 publikoval monografii "Abstraktní teorie grup (Абстрактная теория групп"). Po r. 1917 se zapojil do politického života, byl jedním z hlavních tvůrců systému sovětské vědy. V r. 1920 se vrátil k pedagogické práci a byl jmenován profesorem Moskevské univerzity. V letech 1924–1941 byl hlavním redaktorem Velké sovětské encyklopedie. V r. 1927 byl na vědeckém pobytu na univerzitě v Göttingenu, kde se zabýval problémy moderní algebry a napsal jednu ze svých nejlepších prací pojednávající o teorii grup. V r. 1928 se zúčastnil první sovětsko-německé expedice organizované Akademií věd SSSR, jejímž cílem bylo prozkoumat nejvyšší vrcholy západní části pohoří Pamír. V r. 1929 založil katedru vyšší algebry fyzikálně-matematické fakulty Moskevské univerzity, kterou vedl až do r. 1949.  V letech 1930-1934 vedl arktické expedice na parnících Sedov, Sibirjakov a Čeljuskin, jejichž cílem bylo prokázat, že po severní námořní cestě je možné proplout z evropské části Sovětského svazu až na Dálný východ. Při poslední plavbě se parník Čeljuskin v únoru 1934 dostal v Čukotském moři do sevření ledových ker a potopil se. Posádka a cestující v počtu 104 osob se stačila přemístit s potřebnými zásobami na led, odkud byli během března a dubna letecky transportováni na pevninu. V posledních dnech pobytu na kře Šmidt těžce onemocněl a musel být převezen do nemocnice ve městě Nome na Aljašce. V letech 1932 - 1938 byl Otto Šmidt náčelníkem hlavní správy Severní mořské cesty.  V letech 1939–1942 byl místopředsedou Akademie věd Sovětského svazu. Věnoval se vědecké činnosti v oblasti matematiky, geofyziky a kosmogonie. Z jeho popudu byl v r. 1938 zřízen Ústav teoretické geofyziky, který Otto Šmidt řídil až do r. 1948, jeho odděleni vzniku Země až do posledních let svého života. V posledních patnácti letech svého života se velmi intenzivně zabýval otázkami kosmogonie, a to zejména vypracováním nové hypotézy o vzniku Země a planet.  Otto Šmidt byl třikrát ženatý, měl 3 syny: Vladimíra (1920–2008), Sigurda (1922–2013) a Alexandra (1934–2010). Zemřel 7. září 1956 v Moskvě a je pochován na Novoděvičím hřbitově.

Ocenění.

Otto Schmidt byl za svou práci 27. června 1937 vyznamenán titulem Hrdina Sovětského svazu, třikrát obdržel Leninův řád a řadu dalších vyznamenání a ocenění. Jeho jméno nese Šmidtův ostrov v Karském moři, poloostrov na pobřeží Čukotského moře a nedaleké sídlo městského typu, Mys Šmidta v Čukotském autonomním okruhu, mys Shmidt Point v Antarktidě, stejně jako jej nesl geofyzikální institut Sovětské akademie věd.  Na jeho počest byl pojmenován asteroid, který objevila v roce 1948 sovětská astronomka Pelageja Fjodorovna Šajn – (2108) Otto Schmidt.  Měsíční kráter Schmidt nese jméno Otto Šmidta, německého astronoma J. F. J. Schmidta a německého optika Bernharda Schmidta.  První sovětský ledoborec užívaný pro vědecký výzkum, který byl spuštěn na vodu v roce 1979, nesl jméno "Otto Schmidt".  Šmidtovo jméno nesou ulice v Mogilevu, Lipecku a Kyjevě. Od roku 1995 uděluje Institut fyziky Země Ruské akademie věd „Cenu Otto Šmidta“ za významný základní výzkum v Arktidě.

Odkazy.

Reference.

Otto Juljevič Šmidt, uváděn též jako Otto Juljevič Schmidt, rusky "Отто Юльевич Шмидт" (, Mogilev – 7. září 1956, Moskva) byl běloruský a sovětský matematik, astronom, geofyzik, filozof, jazykovědec, encyklopedista a polárník.  Velel několika sovětským polárním expedicím, například výpravě do Země Františka Josefa (1929–1930) či expedici Sever. V matematice se věnoval abstraktní teorii grup, aplikoval ji v topologii a také v teoretické fyzice. Zabýval se rovněž kosmologií – zformuloval zcela novou teorii vzniku sluneční soustavy.

Otto Yulyevich Shmidt (Born Otto Friedrich Julius Schmidt; ; – 7 September 1956), better known as Otto Schmidt, was a Soviet scientist, mathematician, astronomer, geophysicist, statesman, academician, Hero of the USSR (27 June 1937), and member of the Communist Party.


Historie.

Film je autorským zfilmováním divadelní hry Emila Braginského a Eldara Rjazanova s názvem „"Ironie osudu aneb Jednou o silvestrovské noci"“ (z toho právě byla převzata druhá část názvu filmu. Tato divadelní hra, která byla napsána v roce 1969 a hned od uvedení filmu byla úspěšně inscenována v několika divadlech po celém Sovětském svazu. Tato divadelní hra má stejný námět.  Na podzim roku 1975, těsně před oficiální televizní premiérou, zhlédli film televizní diváci v Gruzii v rámci programu Sovětského festivalu televizních filmů (který se odehrával v Tbilisi), na němž film obsadil první místo. Od „Ironie osudu“ započalo ve tvorbě Rjazanova období filmů, v nichž je propojena komičnost a vážnost, což má blíže k melodramatu a dokonce k tragikomedii. (Podle názoru režiséra je předchůdcem tohoto období film „Pozor na auto“.

Adaptace.

Existuje knižní adaptace (drama s podrobnými režijními poznámkami) „Ironie osudu“, která byla publikována v jednom z několika sborníků filmových scénářů Eldara Rjazanova. Jsou v ní nepodstatné rozdíly v porovnání s filmem. Například tam je scéna, ve které Žeňa poskytuje první pomoc matce Nadi, když se jí udělalo špatně od srdce.

Děj.

Film začíná satirickým animovaným úvodem o vytvoření a rozšíření typových architektonických projektů, jež v zemi vytvořily stejnorodou zástavbu v různých městech (tvůrce animace – Vitalij Peskov). Moskva, nová výstavba. Nenapravitelný 36letý starý mládenec a chirurg Jevgenij Michajlovič Lukašin plánuje oslavit Nový rok se svou nevěstou Galjou v bytě, jenž nedávno dostali na adrese: 3. ulice Stavbařů, dům č. 25, byt 12. Jevgenij se chystá o novoroční noci požádat Galju o ruku a povídá ji o tom, že už žádal o ruku jednu ženu, ale potom si to náhle rozmyslel a utekl do Leningradu. Galja se chystala odejít, aby se večer mohla znovu vrátit k Lukašinovi a oslavit s ním Nový rok. Na důkaz svých vážných úmyslů Žeňa Lukašin dává Galje klíče od nového bytu.  Před oslavou Nového roku Žeňa a jeho přátelé Pavlik, Saša a Míša odjíždí, již podle jejich staré tradice, do sauny. Tam se pořádně opíjejí a poté jedou na letiště vyprovodit Pavlika, který musí letět za sovu manželkou do Leningradu. Letadlem však opilý Saša a Míša nechtěně posílají polo spícího Žeňu. Probouzí se až na Leningradském letišti, volá si taxi a řidiči diktuje svou moskevskou adresu, na níž se v Leningradě nachází přesně takový typový dům jako v Moskvě. Žeňa jde po schodech do bytu, jenž považuje za svůj a odemyká typový zámek klíčem od svého moskevského bytu. V bytě s typovým sovětským nábytkem je stejný nepořádek po nastěhování, jako i v jeho opravdovém bytě, takže bez jakéhokoli podezření. Žeňa vysílený po dlouhém dni a alkoholu usíná. Po chvíli se do bytu vrací učitelka ruského jazyka a literatury Naděžda Vasiljevna Ševeljova, která v tomto bytě žije a chystá se oslavit Nový rok se svým ženichem Ippolitem Georgijevičem. Se zděšením nachází u sebe doma spícího cizího člověka, a tak se ho snaží vzbudit a vyhnat, než přijde Ippolit.  Žeňa se všemožně brání. Z jeho úhlu pohledu vtrhla do jeho bytu cizí žena a z nejasné příčiny ho vyhání pryč. V důsledku zmateného vysvětlování a vzájemného ukázání si pasů vychází pravda najevo: Galja čeká Žeňu v Moskvě a on se nachází v Leningradě, kam již předtím utekl od bývalé nevěsty. V tom příchází Ippolit, který Nadě ztropí scénu a Žeňa odchází. Avšak brzy zjišťuje, že nemá peníze na lístek do Moskvy, a proto se vrací, aby si půjčil. Naďa souhlasí, že mu pomůže. V Ippolitovi to vyvolává další výbuch žárlivosti a naštvaně odchází. Žeňa se neúspěšně snaží Ippolita dohnat. Naďa již vystřízlivělému Žeňovi dovoluje zůstat, aby se mohl dovolat Galje a vysvětlit jí co se stalo, ale když se konečně dovolá své milované zjišťuje, že ho nechce ani slyšet. Hrdinové se nuceně nachází v jednom pokoji a postupně k sobě začínají pociťovat vzájemné sympatie. Poté znova přichází Ippolit. Kvůli tomu, že je Žeňa stále ještě v bytě, jde situace do tuhého. Naděžda je vyhání z domu oba. Jelikož si Žeňa zapomněl brašnu se saunovou metličkou, tak se znova vrací a Naďa mu sama nabízí, aby zůstal. Poté přichází již opilý Ippolit. Během toho, co zpívá, pije a sprchuje se přímo v oblečení, vysvětluje oběma, jak těžké je během tak krátké doby zničit staré a vytvořit nové. Poté odchází nadobro.  Naďa otřesená Ippolitovými slovy usoudí, že s Žeňou to nemá budoucnost, a to co se stalo, byla pouze hra. Žeňa odlétá zpět do Moskvy s fotografií Nadi, kterou ji předtím vzal. Avšak Naďa zjišťuje, že Žeňa opět zapomněl brašnu s metličkou a pochopila, že je to osud, a ještě ten den přilétá do Moskvy, aby navždy zůstala se svým milovaným.

Natáčení filmu.

Jako typový dům s adresou 3. ulice Stavitelů 25 byly ve filmu použity dva panelové domy stojící v moskevské čtvrti Troparjovo-Nikulino na adrese Vernadskova třída 113 (dům Nadi Ševeljove) a Vernadskova třída 125 (dům Ženi Lukašina). Ve skutečnosti byly tyto prototypy typového domu postaveny podle experimentálního projektu, který byl realizován ve třech budovách na téže třídě. V roce 2003 byly na stěnách domů hlavních hrdinů (Ženi a Nadi) umístěny dvě pamětní desky, z nichž jedna byla odcizena. 29. prosince roku 2007 byly pamětní desky obnoveny a opět slavnostně odkryty za účasti Eldara Rjazanova.

Casting.

Postavu Lukašina mohl ztvárnit Andrej Mironov. Říká se však, že Mironov neměl úspěch u ženského publika, což bylo v rozporu s námětem filmu – nikdo by mu jeho výkon neuvěřil. Jeho účast byla proto ve filmu zamítnuta. O tutéž roli se také zajímali Pjotr Veljaminov, Stanislav Ljubšin a Innoketij Smoktunovskij. Mjagkov byl v podstatě vybrán náhodou.  O roli Nadi Ševeljove se ucházelo mnoho sovětských hereček: Ljudmila Gurčenko, Valentina Talyzina, Světlana Nemoljajeva a další. Avšak Rjazanov žádnou ze zmíněných umělkyň do role neobsadil. Po zhlédnutí skandálního (podle sovětských úvah zbytečně erotického) polského filmu Anatomie lásky, v němž hlavní ženskou roli (Evu) ztvárnila herečka Barbara Brylska, se Rjazanov rozhodl pozvat na casting filmu Ironie Osudu právě Brylskou. Barbara Brylska do té chvíle rusky prakticky nemluvila a filmový štáb musel herečce některé věci objasňovat v angličtině. O roli Nadi se ucházely:  Podle prvotního plánu si měl postavu Ippolita zahrát Oleg Basilašvili. Během natáčení však zemřel Basilašviliho otec a krátce poté i herec Efim Kopeljan, kolega Basilašviliho z Velkého dramatického divadla G. A. Tovstonogova v Petrohradě. Pod vlivem těchto události ukončil Oleg Basilašvili spolupráci na filmu. Na začátku března byl proto do role Ippolita obsazen Jurij Jakovlev. Na fotografii Ippolita, kterou Žeňa vyhodil z okna a Naďa ji následně zvedá venku ze sněhu, je vyobrazen právě Basilašvili.

Video.

Od roku 1990 ruská kinematografická společnost „Krupnyj plan“ («Крупный план») vydávala film na videokazetách. V letech 1995–1999 vycházel za spolupráce se společností „Videomir“ («Видеомир»). Začátkem roku 2000 byl film znova vydán na VHS společností „Master tejp“ («Мастер Тэйп»).  V roce 2000 byl film digitálně restaurován, očíslován a vydán distributorem Twister na DVD s hudbou Dolby Digital 5.1 (Surround) s ruskými a anglickými titulky, ruským a anglickým menu a doplňujícími filmografiemi a texty písní. V roce 2003 film vydala na DVD také společnost „Krupnyj plan“ («Крупный план») s hudbou Dolby Digital 5.1 (Surround) a 1.0 (Mono) a s ruskými titulky.

„Ironie osudu aneb Rozhodně správná koupel!“ je sovětský dvoudílný televizní film režiséra Eldara Rjazanova, který byl natočen v roce 1975 a poprvé se objevil na televizních obrazovkách v SSSR 1. ledna 1976 v 17:45 na prvním programu CT (Sovětská centrální televize). V současné době je film každoročně vysílán 31. prosince na Prvním kanále. Je odhadováno, že premiéru zhlédlo 100 milionů diváků; již 7. února film opakovali v reakci na nesčetná přání ze strany diváků. Do roku 1978 podle Fjodora Razzakova film „v TV vidělo řádově 250 milionů lidí“. Film byl promítán také v kinech (295 kopií, okolo 7 milionů diváků). V roce 1977 byla filmu udělena Státní cena SSSR.

The Irony of Fate, or Enjoy Your Bath! (; trans. "Ironiya sudby, ili S lyogkim parom!") is a 1976 Soviet romantic comedy television film directed by Eldar Ryazanov. The screenplay was written by Emil Braginsky and Ryazanov, loosely based on the director's 1971 play, Once on New Year's Eve (). Filmed in 1975 at the Mosfilm Studios, "The Irony of Fate" doubles as a screwball comedy and a love story tinged with sadness. It was one of the most successful Soviet television productions and remains a highly popular New Year's Eve classic in Russia and the post-Soviet space.


Příklady.

Všechny monosacharidy jsou redukující, neboť mají aldehydovou (a patří tedy mezi aldózy) skupinu, nebo mají ketonovou skupinu a mohou se tautomerizovat. Patří sem například galaktóza, glukóza, glyceraldehyd, fruktóza a ribóza.  Mnoho disacharidů jako celobióza, laktóza a maltóza jsou také redukující, protože jedna ze dvou jednotek může otevřít řetězec a vytvořit necyklickou aldehydovou formu.  Sacharóza a trehalóza jsou neredukující, protože jsou v nich vazbou spojeny oba anomerické uhlíky, takže se žádný z cyklů nemůže otevřít. U polymerů glukózy jako jsou škrob a jeho deriváty, například maltodextrin a dextrin, makromolekula začíná redukujícím sacharidem s volnou aldehydovou skupinou. Produkty jejich hydrolýzy obsahují více redukujících sacharidů, zastoupení redukujících sacharidů v těchto produktech se nazývá dextrózový ekvivalent (DE).  Glykogen je velmi rozvětvený polymer glukózy, jenž je zásobním sacharidem živočichů. Je to redukující polysacharid s pouze jedním redukujícím koncem, každá větev má neredukující konec. Při rozkladu za účelem získávání energie jsou jednotlivé glukózy odštěpovány od neredukujících konců.

Důkazy redukujících sacharidů.

K důkazu přítomnosti redukujících sacharidů se používá několik látek. Dva z nich spočívají ve využití měďnatých kationtů: Benedictovo činidlo (Cu ve vodném roztoku citronanu sodného) a Fehlingovo činidlo (Cu ve vodném roztoku vinanu draselno-sodného), které se smíchají s roztokem hydroxidu sodného. Redukující sacharid způsobí redukci měďnatých kationtů na měďné, čímž vznikne sraženina oxidu měďného. Citronan či vinan zabraňují reakci Cu s hydroxidovými anionty, kdy by se vytvořil nerozpustný hydroxid měďnatý a reakce by neproběhla.  Další možností je Tollensovo činidlo, připravované z dusičnanu stříbrného rozpouštěním ve vodném roztoku amoniaku. Při jeho přidání do roztoku aldehydu se vysráží stříbrné „zrcátko“  Kyselina 3,5-dinitrosalicylová umožňuje i kvantitativní stanovení. S redukujícím sacharidem reaguje za vzniku kyseliny 3-amino-5-nitrosalicylové, jejíž koncentraci, závislou na původní koncentraci redukujícího sacharidu, lze zjistit pomocí spektrofotometrie.

Význam v lékařství.

Fehlingovo činidlo se dlouhou dobu používalo k diagnostice diabetu, při němž prudce roste glykemie (obsah glukózy v krvi) z důvodu nedostatečné produkce inzulinu (diabetes 1. typu) nebo neschopnosti buněk na něj reagovat (diabetes 2. typu) Měřením množství oxidačního činidla redukovaného glukózou lze stanovit obsah glukózy v krvi nebo moči, což umožňuje určit správnou dávku inzulinu, čímž se glykemie dostane na normální hodnoty.

Význam v potravinářské chemii.

Maillardova reakce.

<br> Karbonylové skupiny redukujících sacharidů reagují s aminoskupinami aminokyselin za vzniku různých, zdraví prospěšných i škodlivých, látek. Tento soubor reakcí, jež snižují celkovou kvalitu potravin, se nazývá Maillardova reakce. Jedním z jejích produktů je akrylamid, neurotoxin a možný karcinogen, jenž vzniká z asparaginu a redukujících sacharidů při zahřátí na vysoké teploty (nad 120 °C).

Kvalita potravin.

Obsah redukujících sacharidů ve víně, džusech a cukrové třtině je ukazatelem kvality těchto produktů a sledováním úrovně redukujících sacharidů během výroby potravin se dosahuje jejich zkvalitnění. Nejčastěji se používá Lane-Eynonova metoda, která spočívá v titraci redukujících sacharidů s Cu z Fehlingova činidla za přítomnosti methylenové modře, což je běžný redoxní indikátor. Metoda je ovšem nepřesná, nákladná a citlivá na nečistoty.

Redukující sacharidy jsou sacharidy, které mohou fungovat jako redukční činidla, protože mají volnou aldehydovou nebo ketonovou funkční skupinu.  Ketózy se musí tautomerizovat na aldózy, aby mohly mít redukční účinky.  Redukující jsou všechny monosacharidy a také některé disacharidy a další oligosacharidy i polysacharidy, pokud mají poloacetalový hydroxyl. Neredukující oligo- a polysacharidy nemají poloacetal a tak se nemohou přeměnit na necyklickou formu s aldehydovou/ketonovou skupinou; zůstávají tedy v cyklické podobě. Redukující oligosacharidy nemají na glykosidové vazby využity všechny poloacetalové hydroxyly a tak zůstává některý z nich (vždy na jednom z koncových monosacharidů) volný.  Redukující sacharidy reagují při tepelné úpravě jídla s aminokyselinami v Maillardově reakci za vzniku mnoha různých látek, z nichž některé určují vůni jídla.

A reducing sugar is any sugar that is capable of acting as a reducing agent because it has a free aldehyde group or a free ketone group. All monosaccharides are reducing sugars, along with some disaccharides, some oligosaccharides, and some polysaccharides. The monosaccharides can be divided into two groups: the aldoses, which have an aldehyde group, and the ketoses, which have a ketone group. Ketoses must first tautomerize to aldoses before they can act as reducing sugars. The common dietary monosaccharides galactose, glucose and fructose are all reducing sugars.  Disaccharides are formed from two monosaccharides and can be classified as either reducing or nonreducing. Nonreducing disaccharides like sucrose and trehalose have glycosidic bonds between their anomeric carbons and thus cannot convert to an open-chain form with an aldehyde group; they are stuck in the cyclic form. Reducing disaccharides like lactose and maltose have only one of their two anomeric carbons involved in the glycosidic bond, while the other is free and can convert to an open-chain form with an aldehyde group.  The aldehyde functional group allows the sugar to act as a reducing agent, for example, in the Tollens' test or Benedict's test. The cyclic hemiacetal forms of aldoses can open to reveal an aldehyde, and certain ketoses can undergo tautomerization to become aldoses. However, acetals, including those found in polysaccharide linkages, cannot easily become free aldehydes.  Reducing sugars react with amino acids in the Maillard reaction, a series of reactions that occurs while cooking food at high temperatures and that is important in determining the flavor of food. Also, the levels of reducing sugars in wine, juice, and sugarcane are indicative of the quality of these food products.


Objev.

Vrak byl objeven v létě roku 1982 díky skicám "kovových keksů s oušky" Mehmeta Çakira, v nichž byly rozpoznány ingoty tzv. typu "hovězí kůže" (obdélné ingoty, které svým tvarem připomínají hovězí kůži). Turečtí potápěči pro mořské houby byli často poučováni týmem Institutu podmořské archeologie (Institute of Nautical Archaeology – INA), jak během svých ponorů rozpoznat vraky pravěkých lodí. Çakirovy nálezy podnítily Oğuze Alpözena, ředitele Muzea podmořské archeologie v Bodrumu, k vyslání průzkumného týmu muzejníků a archeologů z INA za účelem lokalizování vraku lodi a záchrany jeho nákladu. Tým objevil několik měděných ingotů pouhých 50 metrů od Uluburunského pobřeží.

Předpokládaná trasa lodi.

V souvislosti s nálezy objevenými na palubě lodi je zřejmé, že loď vyplula buď z kyperských nebo syrsko-palestinských přístavů. Loď z Uluburun nepochybně plula do oblasti západního Kypru, o jejím cíli se lze pouze dohadovat na základě výskytu artefaktů, odpovídajících typům nalezeným na palubě. Předpokládá se, že cílovou destinací plavby byl některý z přístavů v Egejském moři. Jako nejpravděpodobnější možnost se jeví přístav na ostrově Rhodos, který byl v této době v oblasti Egejského moře důležitým překladištěm. Podle výzkumníků měl být finálním cílem nákladu některý z mykénských paláců v pevninském Řecku.

Datování.

Peter Kuniholm z Cornellovy univerzity v Ithace (stát New York) odebral vzorky cedrového a dubového dřeva pro dendrochronologické datování stáří nalezeného dřeva, a tím i k absolutnímu datování nálezu. Výsledky ukazují na rok 1305 př. Kr., ale vzhledem k tomu, že se nedochovaly žádné podkorní letokruhy, je vysoce pravděpodobné, že se loď potopila až po tomto roce. Původ dřeva byl shledán na území dnešního Libanonu, Kypru (cedr) a Turecka (dub).  Z obsahu a výzdoby keramických nálezů lze vyvodit interval, v němž loď klesla ke dnu. Bylo to na konci amarnského období, ale nemohla se potopit po smrti egyptské královny Nefertiti (̝†1338 př. Kr.), jak svědčí unikátní nálezy zlatých skarabeů s jejím jménem, nalezené na palubě. Po smrti panovníků se totiž upomínky na jejich vládu ničily. V současnosti je uznávané datování havárie na závěr 14. století př. Kr..  Původ artefaktů nalezených na palubě lodi se geograficky pohybuje od severní Evropy, přes Afriku, Sicílii, Sardinii až po dalekou Mezopotámii. Předměty se zdají být produkty devíti nebo deseti kultur. Různé provenience ukazují, že oblast Egejského moře byla v pozdní době bronzové velmi důležitým mezinárodním distributorem zboží.  Podle rekonstrukcí vědců různých oborů vrak z Uluburnu ilustruje prosperující námořní síť v pozdně bronzovém mediteránním prostoru. Inventář obrovského množství luxusních předmětů, královských darů i surovin vedl k hypotéze, že na lodi mohli plout i mykénští státníci doprovázející drahocenné dary.

Loď.

Loď byla poháněna větrem (plachtou) a veslaři a byla řízena kormidelníkem. Rozmístění fragmentů vraku a nákladu ukazuje, že loď byla dlouhá asi 15 až 16 metrů.

Náklad.

Většina nákladu se skládala ze surovin, které byly obchodním artiklem a které byly před tímto nálezem známy primárně z antických textů nebo z maleb z egyptských hrobek. Nálezy odpovídají mnoha královským darům zmiňovaným v dopisech z Amarny nalezených v El-Amarně v Egyptě.

Výzkum a výkopy.

Institut podmořské archeologie započal výzkumy v roce 1984 pod vedením svého zakladatele George F. Basse a pokračoval pod vedením Cemala Pulaka, viceprezidenta institutu pro oblast Turecka, který řídil výzkumy od roku 1985 do roku 1994. Vrak ležel v hloubce 44 až 52 metrů na strmém skalnatém svahu plném pískových kapes. Polovina zaměstnanců participujících na výzkumu žila v táboře vybudovaném na jihovýchodním ostrohu, který se lodi kdysi patrně stal osudným. Zbytek týmu pobýval na palubě lodi Virazon - plavidla INA. Výzkumníci využívali podvodních telefonních budek a vzduchového výtahu. Lokalita byla i geodeticky zaměřena. Jako pomůcky pro orientaci exkavátoři užívali pásmo a kovové čtverce. Po dokončení terénních prací v září 1994 se veškeré úsilí soustředilo na konzervaci, studium a vzorkování pro různé analýzy v konzervátorské laboratoři v muzeu podvodní archeologie v Bodrumu.

Vrak z Uluburun je vrak lodi z pozdní doby bronzové datovaný na konec 14. stol. př. Kr., objevený poblíž východních břehů Uluburnu (Grand Cape) necelých 10 km jihovýchodně od města Kaş v jihozápadním Turecku. Vrak byl objeven v létě roku 1982 Mehmedem Çakirem, místním potápěčem z vesnice Yalıkavak poblíž Bodrumu, hledajícím mořské houby.  Mezi lety 1984 a 1994 proběhlo na lokalitě jedenáct po sobě jdoucích výzkumů, trvajících 3-4 měsíce, při nichž potápěči provedli 22 413 ponorů, a odhalili jeden z nejdůležitějších nálezových souborů z pozdní doby bronzové ve Středozemním moři.

The Uluburun Shipwreck is a Late Bronze Age shipwreck dated to the late 14th century BC, discovered close to the east shore of Uluburun (Grand Cape), and about miles southeast of Kaş, in south-western Turkey. The shipwreck was discovered in the summer of 1982 by Mehmed Çakir, a local sponge diver from Yalıkavak, a village near Bodrum.  Eleven consecutive campaigns of three to four months' duration took place from 1984 to 1994 totaling 22,413 dives, revealing one of the most spectacular Late Bronze Age assemblages to have emerged from the Mediterranean Sea.


Život.

Pocházel z buržoazní rodiny. Studoval na Wittelsbachově gymnáziu, odkud byl pro špatný prospěch vyhozen. V osmnácti se stal vedoucím organizace Komunistického svazu mládeže v jižním Bavorsku. V roce 1933, kdy se k moci dostali nacisté, byl vězněn 3 měsíce v koncentračním táboře v Dachau. Po propuštění byl i nadále pronásledován a díky tomu upadl do hlubokých depresí.  V květnu 1935 se oženil s Angelikou Albertovou. Našel si práci v nakladatelství a začal cestovat po Itálii. K psaní literárních děl ho přivedl mnichovský soukromý učitel Günther Herzfeld. Ve psaní ho přerušila válka. V roce 1940 musel poprvé narukovat. V roce 1941 se vrátil a začal pracovat jako distributor kosmetické firmy ve Frankfurtu. Zde si začal milostný románek s Giselou Groneuer, která se později stala jeho druhou ženou. V roce 1942 umírá jeho matka v terezínském ghettu. V roce 1943 znovu narukuje do armády a v roce 1944 dezertuje a přechází k americké armádě.  V roce 1945 se vrací zpět do Německa do Darmstadtu. V roce 1946 do roku 1947 pracoval jako redakční asistent Ericha Kästnera v Mnichově. Později spolu s Hansem Wernerem Richterem vydává vlastní časopis "Texte und Zeichen", který byl pro údajný nihilismus zakázán. V 60. letech se přestěhoval do Švýcarska. Svým odchodem protestoval proti politickému, sociálnímu a kulturnímu rozvoji Spolkové republiky Německa. V roce 1972 získal švýcarské občanství. Žil jako úspěšný spisovatel na volné noze. Se svou druhou ženou hodně cestovali. Od roku 1970 byl členem Německé akademie pro jazyk a literaturu.  Poslední roky života strávil na dialýze. Zemřel 21. února 1980 na selhání ledvin.

Kritika Andersche.

""Alfred Hellmuth Andersch je nedílnou součástí literatury a intelektuálního života Německa po roce 1945." (Karl Otto Conrady)"  ""Dlužím mu hodně, neboť on mě proslavil. Byl to on, kdo mě obeznámil s kulturním děním. Naučil mě všechny triky, ukázal mi mé šance a rizika. K mému štěstí hlavně v praxi." (Hans Magnus Enzensberger)"  ""Myslím, že každé hodnocení literárního díla, které Alfred Andersch jako mistr německé prózy nepolitizoval, by byl výsměch." (Max Frisch)"

Alfred Hellmuth Andersch (4. února 1914, Mnichov – 21. února 1980, Berzona) byl německý-švýcarský spisovatel a kritik. Byl redaktorem literárních časopisů a zakládající člen skupiny 47. Ve svých dílech popisuje především lidi na okraji společnosti. Ústředním tématem je svobodná vůle jedince.

Alfred Hellmuth Andersch (; 4 February 1914 – 21 February 1980) was a German writer, publisher, and radio editor. The son of a conservative East Prussian army officer, he was born in Munich, Germany and died in Berzona, Ticino, Switzerland. Martin Andersch, his brother, was also a writer.


Taxonomie.

Tomistoma úzkohlavá byla dříve řazena do čeledi krokodýlovití (Crocodylidae) a monotypického rodu tomistoma ("Tomistoma"). Do této čeledi byl rod zařazen na základě anatomických znaků. Molekulární analýza z roku 2007 nicméně objevila genové sekvence společné pouze s gaviály a tento druh by tedy měl být přeřazen do čeledi gaviálovití (Gavialidae).  Druh objevil H. Schlegel, po němž nese druhové jméno a popsal jej Salomon Müller roku 1838. Rodové jméno "tomistoma" znamená v překladu z řečtiny "ostrá tlama".

Výskyt.

Tomistoma úzkohlavá se vyskytuje v jihovýchodní Asii, a sice 5° severně a jižně od rovníku. Vyskytuje se na ostrovech Sumatra, Borneo a na západní Jávě a také na Malajském poloostrově. Největší populace se vyskytují na Kalimantanu a na Sumatře, populace na Jávě je pravděpodobně malá, v Thajsku i Vietnamu je druh již pravděpodobně vyhuben.  Tomistoma úzkohlavá se může vyskytovat v řadě sladkovodních biotopů (nížinné sladkovodní bažinaté lesy, zaplavené lesy, bažiny, jezera, objevuje se i v druhotných lesních stanovištích) avšak pro jeho život je nutná také suchá zem, na kterou klade vejce a vyhřívá se zde na slunci. Maximální nadmořská výška činí 200 m n. m.

Popis.

Tomistoma úzkohlavá měří 4 až 5 m, avšak mohou existovat i větší exempláře, hmotnost je odhadována na 93 až 210 kg. U druhu je vyvinut pohlavní dimorfismus, samci jsou větší než samice a dosahují velikosti minimálně pěti metrů. Trup je hydrodynamicky stavěn, ocas dobře osvalený. Podobně jako gaviál indický má tomistoma úzkohlavá dlouhé čelisti, je v nich 76 až 84 zubů. Oči s nosními otvory leží na vrchu hlavy, které zůstávají nad hladinou, když se krokodýl potopí. Zbarvení je u samců i samic včetně mláďat tmavé, na břiše krémové, ocas je posázen černými pruhy, tmavé skvrny se nacházejí rovněž na čelistech tohoto druhu.

Chování.

O chování tomistomy úzkohlavé nebylo zjištěno dostatečné množství informací. Většinu času tráví ponořena pod vodou s vyčnívajícíma očima a nozdrami, avšak je schopna i ponoru až na dvě hodiny, čehož dosáhne zpomalením metabolismu. Vyhřívání na slunci u tohoto druhu není časté. Velikost teritoria nebyla zjištěna, avšak jedinci chovaní v zajetí k sobě neměli agresivní sklony. Tomistomy se dorozumívají hmatem, čichem a zrakem, na rozdíl od ostatních druhů krokodýlů jsou naopak spíše tiché. Na velké části těla má tento druh smyslové orgány citlivé na tlak okolní vody, čímž vyhledává kořist. Jejich čelisti jsou vhodné na chytání ryb, avšak na rozdíl od indického gaviála může tomistoma požírat i jiná zvířata, například savce, zaznamenány byly útoky na makaky jávské ("Macaca fascicularis") či prasata divoká ("Sus scrofa"). Je oportunistickým živočichem, nepohrdne různými druhy potravy.

Rozmnožování.

Rovněž rozmnožování není důkladně prozkoumáno a bylo zaznamenáno jen 20 hnízd z volné přírody. Nastává dvakrát za rok v období dešťů, kdy samci obyčejně připlavou k samici a začnou kolem ní plavat. Páří se vždy jednou denně po dobu až jednoho týdne. Samice následně naklade do hnízda, které postaví z listí a rašeliníku a jehož výška se odhaduje na 45 až 60 cm, snůšku o průměrném počtu 30 vajec měřících 9,5 × 6,2 cm a vážících 155 g, což je mezi krokodýly maximální hmotnost. Po 90−100 dnech se vylíhnou mláďata. Neexistují důkazy k tomu, že by se tomistomy o svá mláďata staraly, což je vzácnost mezi krokodýly. Kvůli tomu patrně některá mláďata padnou za oběť predátorům, žerou je například divoká prasata a větší plazi. Pohlavní dospělosti je dosaženo ve dvaceti letech, což je na krokodýly hodně. Ve volné přírodě se druh může dožít 60 až 80 let.

Ohrožení.

Tomistoma úzkohlavá je vedena Mezinárodním svazem ochrany přírody jako zranitelný druh s klesající populací o 2 500 až asi 10 000 kusech. Nebezpečí způsobuje ztráta přirozeného prostředí − bažinatých lesů, v současné době především jako následek rozšiřování plantáží olejných palem. Dalším nebezpečím jsou divoká prasata, která žerou vejce těchto krokodýlů, někdy jsou rovněž vysbírávána lidmi. Lov pro kůži probíhal mezi 50. až 70. lety 20. století, nicméně ke komerčnímu lovu již nedochází, i protože není pro svou kůži příliš ceněn. Lokální odlov jedinců a vajec z volné přírody však stále představuje menší hrozbu. Mimo to se některé tomistomy mohou zamotat do rybářských sítí.  Druh je zapsán na Úmluvu o mezinárodním obchodu s ohroženými druhy volně žijících živočichů a rostlin v první příloze. Od 90. let 20. století probíhají výzkumy a sčítání jedinců ve volné přírodě, které mimo to přinesly některé informace o ekologii druhu. Ochrana druhu je však stále omezena, prakticky všechny ochranné iniciativy byly doposud prováděny primárně dobrovolnicky a s omezenými prostředky.

Tomistoma úzkohlavá, známá též jako gaviál sundský, krokodýl úzkohlavý a sundský gaviál ("Tomistoma schlegelii"), je krokodýl z čeledi gaviálovití (Gavialidae) a jediný žijící zástupce rodu tomistoma ("Tomistoma"). Druh popsal Salomon Müller v roce 1838. Obývá jihovýchodní Asii. Mezinárodní svaz ochrany přírody jej řadí mezi zranitelné druhy.

The false gharial ("Tomistoma schlegelii"), also known as the Malayan gharial and the Sunda gharial, is a freshwater crocodilian in the family Gavialidae. It is native to Peninsular Malaysia, Borneo, Sumatra, and Java. It is listed as Vulnerable on the IUCN Red List, as the global population is estimated at around 2,500 to 10,000 mature individuals.  The specific name "schlegelii" honors German herpetologist Hermann Schlegel.


Politická kariéra.

Byl druhorozeným synem 3. vikomta Townshenda a mladším bratrem polního maršála 1. markýze Townshenda. Studoval v Nizozemí a na univerzitě v Oxfordu a od roku 1747 až do smrti byl členem Dolní sněmovny. Brzy začal zastávat nižší úřady ve státní administrativě, byl lordem komisařem pro obchod a kolonie (1749–1754) a lordem admirality (1754–1755). V letech 1756–1761 zastával post pokladníka v úřadu nejvyššího komořího a v roce 1757 byl jmenován členem Tajné rady, zároveň byl státním sekretářem bez portfeje (1757–1761).  Po smrti 3. vévody z Marlborough dočasně spravoval úřad generálního polního zbrojmistra (1758–1759) a v letech 1761–1762 byl státním sekretářem války, poté prezidentem úřadu pro obchod a kolonie (1763). V Grenvillově vládě odmítl přijmout post prvního lorda admirality (1763), poté byl generálním intendantem armády (1765–1766) a nakonec ministrem financí (lord kancléř pokladu 1766–1767).  Ve znalostech v oblasti obchodu a finančnictví se mu ve své době málokdo vyrovnal, vynikal inteligencí a na půdě parlamentu proslul jako vynikajicí řečník. V politice však nebyl příliš zásadový, svou nestálostí a snahou udržet se ve vysokých úřadech získal řadu nepřátel. Ve funkci ministra financí vyvinul značnou aktivitu a zastínil i W. Pitta staršího, který tehdy čelil značné kritice a postupně rezignoval na veřejné dění. Charles Townshend těsně před svou předčasnou smrtí (2. září 1767) prosadil v parlamentu cla na dovoz zboží z kolonií. Tyto tzv. Townshendovy zákony vedly ke vzbouření v koloniích v Severní Americe (Bostonské pití čaje), následně k válce za nezávislost a nakonec vzniku Spojených států.  V roce 1755 se oženil s Caroline Campbell (1717–1794), dcerou významného skotského státníka 2. vévody z Argyllu a vdovou po hraběti z Dalkeithu. Manželství zůstalo bezdětné.

Sir Charles Townshend (28. srpna 1725 Londýn – 4. září 1767 Londýn) byl britský státník ze šlechtického rodu Townshendů, mladší bratr maršála 1. markýze Townshenda. Byl dlouholetým poslancem a zastával vládní úřady, jako ministr financí krátce před svou smrtí prosadil tzv. Townshendovy zákony ("Townshend Acts", 1767), které byly bezprostřední příčinou americké války za nezávislost.

Charles Townshend (28 August 1725 – 4 September 1767) was a British politician who held various titles in the Parliament of Great Britain. His establishment of the controversial Townshend Acts is considered one of the key causes of the American Revolution.


Mládí a politická kariéra.

Narodil se jako nejstarší syn 1. vikomta Townshenda (1630–1687), který vlastnil statky v hrabství Norfolk. Po otcově smrti zdědil peerský titul a rodový majetek (1687), po dosažení zletilosti vstoupil do Sněmovny lordů (1696), mezitím studoval v Cambridge. V politice byl původně přívržencem toryů, později se stal jedním z hlavních představitelů whigů. Od roku 1701 až do smrti zastával úřad místodržitele v hrabství Norfolk. Do vlády vstoupil s víceméně čestnou funkcí velitele královské tělesné stráže (1707–1714), od roku 1707 byl též členem Tajné rady.  Za války o španělské dědictví se uplatnil jako diplomat, v letech 1709–1711 byl vyslancem na mírovém kongresu v Haagu, později se zúčastnil závěrečných jednání o ukončení války (1713–1714). Získal přízeň Jiřího I. a v letech 1714-1716 byl státním sekretářem zahraničí, z úřadu ale musel odstoupit po intrikách svých nepřátel (hrabě Stanhope, hrabě ze Sunderlandu), dostal se i do sporu ohledně směřování zahraniční politiky s Jiřím I. Úřad místokrále v Irsku, který zastával od února do října 1717, byl v podstatě formou nemilosti.

Ministr zahraničí.

Po smíření se Stanhopem se vrátil do vlády jako lord prezident Tajné rady (1720–1721), krátce po krachu Jihomořské společnosti zaujal vlivné postavení po boku svého švagra Roberta Walpola a vévody z Newcastle. V letech 1721–1730 byl státním sekretářem zahraničí a zároveň předsedou Sněmovny lordů, v roce 1724 získal Podvazkový řád. Po smrti Jiřího I. se potýkal s nepřízní jeho nástupce Jiřího II. a nakonec byl jeho vliv eliminován ze strany R. Walpola. Koncem dvacátých let se dosud dlouholetí přátelé dostali do sporu ohledně zahraniční politiky. Zatímco Townshend trval na spojenectví s Francií, Walpole prosazoval sblížení s Rakouskem a Španělskem. V roce 1729 využil Townshendovy nepřítomnosti a uzavřel smlouvu se Španělskem. S tím se Townshend nesmířil a v roce 1730 opustil vládu, Walpole pak mohl rekonstruovat kabinet podle vlastních představ.  I když se předpokládalo, že Townshend po rezignaci na vládní posty povede opozici ve Sněmovně lordů, ten proti očekávání rezignoval na další veřejnou činnost a odešel do soukromí na své statky v Norfolku. Věnoval se zefektivňování zemědělství a nákladem 15 000 liber nechal přestavět rodové sídlo Raynham Hall.  Jeho první manželkou byla Dorothy Pelham (1681–1711), dcera 1. barona Pelhama, podruhé se oženil s Dorothy Walpole (1684–1726), sestrou Roberta Walpola. Z obou manželství pocházelo dvanáct dětí, čtyři synové zasedali v Dolní sněmovně a zastávali nižší státní úřady, nejmladší syn George (1716–1769) byl admirálem. Dvě dcery se provdaly do rodu Cornwallisů.

Literatura.

KOVÁŘ, Martin: Velká Británie v éře Roberta Walpola; Praha, 2004;

Charles Townshend, 2. vikomt Townshend ("Charles Townshend, 2 Viscount Townshend of Raynham") (18. dubna 1674 – 21. června 1738) byl britský státník a diplomat ze šlechtického rodu Townshendů. Uplatnil se v diplomatických jednáních za války o španělské dědictví, později byl několikrát členem britské vlády, nejdéle jako ministr zahraničí. Jeho přičiněním se z venkovské šlechtické rodiny Townshendů stala vlivná politická dynastie v dějinách Velké Británie.

Charles Townshend, 2nd Viscount Townshend, (; 18 April 167421 June 1738) was an English Whig statesman. He served for a decade as Secretary of State for the Northern Department, 1714–1717, 1721–1730. He directed British foreign policy in close collaboration with his brother-in-law, prime minister Robert Walpole. He was often known as Turnip Townshend because of his strong interest in farming turnips and his role in the British Agricultural Revolution.


Život.

Hendrik Goltz se narodil v Německu poblíž hranice se španělským Nizozemskem v umělecké rodině. Jeho dědeček Hubrecht von Hinsbeck, alias Goltzius byl malíř a starosta Venlo, prastrýc Syberdt Goltz sochař, otec a bratr Jan byli malíři, bratranec byl umělec a medievalista. Hendrik ve věku jednoho roku utrpěl úraz - oheň mu popálil a trvale znetvořil pravou ruku. Přesto byl od dětství talentovaným kreslířem a po školení u svého otce, malíře skla v Duisburgu, se roku 1575 stal žákem nizozemského humanisty, teologa a rytce, exulanta v Xantenu, Dircka Volkertszoon Coornherta. Jeho úraz, který později zaznamenal vlastní detailní kresbou (1588), se nakonec stal výhodou při rytecké práci, protože umožnil pevně držet burinu a pracovat silou svalů celé ruky.  Roku 1577 se přestěhoval do Haarlemu a roku 1579 se zde oženil s bohatou vdovou Margarethou Jansdr. Manželství zůstalo bezdětné, ale svatbou získal dostatek financí k založení vlastního nakladatelství v Haarlemu (1582), kterým prolomil dosavadní monopol Antwerp ve vydávání uměleckých grafických listů. Roku 1583 se zde seznámil s vlámským malířem a historikem umění Karlem van Manderem, který mu ukázal kresby Bartholomea Sprangera. Goltzius s Manderem a místním malířem Cornelisem van Haarlem založil malířskou Akademii. Goltzius měl mnoho žáků, kteří v rytinách napodobovali jeho manýristický styl (Jakob de Gheyn II., nevlastní syn Jacob Matham, Pieter de Jode I., Jan Saenredam, Jan Muller). Jedním z žáků Akademie, který se později oženil s jeho mladší sestrou Sofií (1595), byl malíř, rytec, kartograf a vynálezce Cornelius Drebbel. Karel van Mander se stal jeho životopiscem.  Roku 1590 cestoval do Hamburku, Mnichova a odtud do Itálie. Důvodem k jeho cestě byly zhoršující se duševní deprese. Přes Benátky, Bolognu a Florencii přijel roku 1591 do Říma. Tam kreslil antické památky a díla Michelangela a Rafaela, portrétoval řadu umělců (Giambologna). Navštívil také Neapol a Pozzuoli. Vrátil se roku 1591 přes Mnichov do Haarlemu. Roku 1600, ve věku 42 let, skončil s grafickými technikami a po zbytek života se věnoval olejomalbě. Zemřel 1. ledna 1617 a je pohřben v kostele sv Bavo v Haarlemu

Dílo.

Z díla Hendricka Goltziuse se zachovalo více než 500 kreseb, 160 rytin a 50 obrazů nebo sérií rytin. Jako grafik dovedl k dokonalosti vytváření "tonálního efektu" změnou tloušťky ryté linie. K dosažení ještě jemnějšího stínování užil tečkovací techniku v kombinaci se šikmým šrafováním (Faëthón, 1588). V letech 1593 - 1594 vytvořil cyklus šesti desek se scénami ze života Marie a dětství Krista, které jsou považovány za jeho mistrovská díla. Byl schopen reprodukovat styly různých grafiků jako Dürer, Lucas van Leyden, Federico Barocci, Parmigianino, Raphael nebo Jacopo Bassano. V grafickém listu s Obřezáním Krista napodobil tak dokonale Dürera, že list byl odborníky považován za nepublikované dílo německého mistra. Svými grafickými reprodukcemi obrazů Bartholomea Sprangera proslavil sebe i malíře a byl velmi ceněn císařem Rudolfem II., na jehož dvoře Spranger působil.  Úraz v dětství, který znetvořil jeho ruku, chápal jako jakousi zkoušku ohněm. Ve svém domě vytvořil na zdi monumentální grisaillovou kresbu připomínající antický reliéf, na které římský hrdina Gaius Mucius Scaevola obětuje ruku v ohni na oltáři, aby zachránil svůj lid.  Za Goltziova mistrovská díla jsou považovány kresby perem a olejomalby, kterými dokonale reprodukoval své grafické listy. Kromě rytin byl také autorem několika šerosvitových dřevořezů. Z malířů, jejichž díla měl možnost poznat v Itálii, ho nejvíce inspiroval Tizian. Roku 1612 navštívil v Haarlemu Rubense. V malířské akademii, kterou založil, zavedl malování podle živého modelu. Na svých cestách v okolí Haarlemu pořizoval skici krajin a stal se tak jedním z předchůdců proslulé školy nizozemských krajinářů. Za jeho nejslavnější obraz je považována Danaë (Los Angeles County Museum of Art).

Hendrik Goltzius, též Goltz (leden-únor 1558, Mühlbracht, nyní Bracht-am-Niederrhein – 1. ledna 1617, Haarlem) byl nizozemský grafik, kreslíř a malíř, představitel severského manýrismu.

Hendrick Goltzius, or Hendrik, (; ; January or February 1558 – 1 January 1617) was a German-born Dutch printmaker, draftsman, and painter. He was the leading Dutch engraver of the early Baroque period, or Northern Mannerism, lauded for his sophisticated technique, technical mastership and "exuberance" of his compositions. According to A. Hyatt Mayor, Goltzius "was the last professional engraver who drew with the authority of a good painter and the last who invented many pictures for others to copy". In the middle of his life he also began to produce paintings.


Rozšíření.

V prvé polovině 19. století se tato plodina dostala do Evropy, kde se až do 2. světové války pěstovala v Itálii a Německu. Do dalších zemí, např. Nového Zélandu, Austrálie, Spojených států amerických a Japonska byla zavedena v polovině osmdesátých let minulého století. Do České republiky byl jakon poprvé dovezen z Nového Zélandu roku 1993 ve spolupráci České zemědělské university v Praze a Výzkumného ústavu bramborářského v Havlíčkově Brodě.

Ekologie.

Ve své domovině roste v teplých údolích i na osluněných svazích v nadmořské výšce do 3000 m. Pro úspěšný růst potřebuje dostatek vláhy, nevhodné jsou půdy těžké a zamokřené. Není ovlivňován prodlužováním či zkracováním délky dne, je velmi citlivý na mráz.  Množivé stonkové hlízy se vysazují do řádků (podobně jako brambory) na konci dubna při teplotě půdy okolo 5 °C. V nížinách má vegetační dobu dlouhou šest až sedm měsíců, ve výškách okolo 3000 m osm až devět měsíců, její ukončení signalizuje zasycháním odkvetlých vrcholů. Při pokusech v ČR byla zjištěna průměrná vegetační doba 157 dnů, výnos hlíz vhodných ke konzumaci asi 40 t/ha, vhodných na množení 10 t/ha a zelené hmoty 20 t/ha. Hlízy skladujeme v chladu, během skladování sládnou, rychleji se jejich cukernatost zvyšuje vystavením slunečním paprskům. Hlízy lze v temperovaných skladech uchovávat do května následujícího roku.

Popis.

V domovině vytrvalá a v evropských podmínkách jednoletá, sytě zelená až nafialovělá bylina s nadzemní části tvořenou třemi až pěti chlupatými lodyhami dosahující výšky okolo 2 m. Lodyha je pevná, dutá, čtyřhranná, větvená, hustě olistěná a porostlá velkými, vstřícně vyrůstajícími šípovitými listy. Na vrcholech hlavních lodyh na sklonku vegetace vyrůstají v latách drobné, asi 3 cm velké úbory se žlutými až oranžovými květy, ve středu úboru jsou oboupohlavné trubkovité a po obvodě samičí jazykovité. Po opylení vznikají drobné, černé, většinou sterilní, asi 2 mm velké nažky, které se běžně v evropských podmínkách vůbec nevyvíjejí. Ploidie druhu je 2n = 60.  Rostliny tvoří dva druhy hlíz, krátké stonkové hlízky sloužící k vegetativními rozmnožování a ztloustlé, kořenové hlízy pro které se jakon pěstuje. Stonkové hlízky vyrůstají na bazální části stonku, jsou na povrchu světle červené až tmavě fialové a nejsou vhodné ke konzumaci, slouží pouze k rozmnožování; pohlavní rozmnožování jakon téměř ztratil. Každým rokem narůstají na objemu a mohou být před sázením rozděleny na několik části.  Kořenové hlízy jsou řepovitého či kulovitého tvaru, někdy jsou nepravidelně zkroucené, rostou ve svazku po pěti až dvaceti kusech a jedna váží od 0,2 do 0,5 kg. Čerstvé hlízy jsou načervenalé až šedohnědé a na vzduchu jejich tenká pokožka rychle tmavne. Pod touto slupkou je nejedlá kůra s pryskyřičnou příchutí a pod ní křehká, chutná a šťavnatá dužina bílé až krémově žluté barvy.

Význam.

Hlízy jakonu vykazují z hlediska složení blízkou shodu s hlízami brambor. V čerstvém stavu obsahuje asi 70 % vody a má tudíž nízkou energetickou hodno. Sušina je ze 70 % tvořena sacharidy a z nich 60 % tvoří fruktany inulinového typu a zvláště oligomery známe svou schopnosti udržovat tlusté střevo v dobrem zdravotním stavu. Z listů byly izolované látky s podobnou aktivitou jako inzulin, které snižují zvýšenou hladinu krevního cukru a při její normální výši nepůsobí.  Hlízy se obvykle jedí jak syrové, tak je lze i tepelně zpracovat vařením nebo pečením. Na trzích se prodávají jako ovoce mezi jablky a hruškami, nikoliv mezi bramborami. Jelikož hlízy obsahují poměrně vysoké množství inulinu, jsou vhodnou potravinou pro diabetiky. Listy čerstvé nebo sušené se používají na přípravu čaje při léčbě diabetu a cholesterolu.

Jakon ("Smallanthus sonchifolius") syn. "Polymnia sonchifolia", je statná, vytrvalá rostlina pocházející z teplejších oblastí jihoamerických And. Byl znám již v dobách Incké říše a jako potravina je pro hlízy stále pěstován hlavně v Bolívii, Ekvádoru, Kolumbii a Peru.

The yacón ("Smallanthus sonchifolius") is a species of perennial daisy traditionally grown in the northern and central Andes from Colombia to northern Argentina for its crisp, sweet-tasting, tuberous roots. Their texture and flavour are very similar to jicama, mainly differing in that yacón has some slightly sweet, resinous, and floral (similar to violet) undertones to its flavour, probably due to the presence of inulin, which produces the sweet taste of the roots of elecampane, as well. Another name for yacón is Peruvian ground apple, possibly from the French name of potato, "pomme de terre" (ground apple). The tuber is composed mostly of water and fructooligosaccharide.


Život.

Hickstead se narodil 2. března 1996 v Nizozemsku chovateli Jan van Schijndel. Byl zapsán do Chovatelského svazu holandského teplokrevníka, ale v krvi měl i holštýny a plnokrevníky.

Nový majitel.

V roce 2003 koupila Hicksteada kanadská stáj Ashlanda Johna Fleischhackera a Erica Lamazeho. V tu dobu bylo Hicksteadovi 7 let a jezdec Lamaze v něm viděl velký skokový potenciál, a proto se spolu začali ihned účastnit soutěží v parkurovém skákání.

Kariéra.

První větší výsledky přišly v roce 2006. Hickstead vyhrál se svým týmem Pohár národů na Floridě, umístil se na třetím místě v Grand Prix Cáchy a vyhrál Duke Energy Cup v Calgaře v Kanadě a za výhru obdržel jeden milion dolarů. V roce 2007 vyhrál Hickstead s Ericem Lamaze čtyři poháry v soutěži ATCO Power Queen Elizabeth II Cup. Ve stejném roce vyhráli stříbro s týmem a bronz v jednotlivcích na Panamerických hrách. Rok 2008 byl pro Hicksteada a jeho jezdce asi tím nejúspěšnějším. Nejdříve vyhráli Grand Prix v Ženevě. Poté se společně zúčastnili Olympijských her v Pekingu, kde získali zlato v jednotlivcích a stříbro s týmem. Jednalo se tak o vůbec první zlatou medaili pro Kanadu z jezdecké disciplíny. Rok 2009 nebyl příliš úspěšný, až na pár vítězství v soutěžích CSIO a podobných. Ovšem hned následující rok 2010 se Hicksteadovi opět dařilo. Hickstead vyhrál Grand Prix v Cáchách a velmi dobře se umístil i na Světových jezdeckých hrách v Kentucky. V tomto roce byl Hickstead jmenován nejlepším koněm na WEG v parkuru a získal titul 'Nejlepší kůň na světě'. V roce 2011 vyhrál Hickstead hned několik Grand Prix, a to Grand Prix Řím, La Baule a Calgary. Hickstead se měl s Ericem Lamaze zúčastnit Olympijských her v Londýně roku 2012, a po nich ve svých 15. letech ukončit svou sportovní kariéru. Toho už se však nedožil...

Smrt.

Hicksteadův poslední parkur se odehrál 6. listopadu 2011 na Světovém poháru ve Veroně. Společně s Ericem Lamaze dokončil parkur s jednou chybou (4 trestné body) a všichni diváci nadšeně tleskali. Poté se stalo něco nečekaného. Náhle se Hicksteadovi podlomily nohy a spadl na zem. Eric Lamaze rychle seskakuje, okamžitě přispěchají veterináři a jeho jezdec se ho ještě marně snaží zvednout. Veterinářům se však nepodaří Hicksteada zachránit. V celé aréně zavládlo ticho. Ostatní jezdce Hicksteadova smrt natolik zasáhla, že se rozhodli v závodu nepokračovat. Po pitvě bylo prokázáno, že slavný parkurový kůň zemřel v důsledku ruptury (tj. prasknutí) aorty. Hickstead byl zpopelněn a na jeho počest byla postavena jeho socha v Calgary v Kanadě.

Hickstead (2. března 1996, Nizozemsko - 6. listopadu 2011, Verona) byl KWPN hřebec kanadské stáje Ashlanda Johna Fleischhackera a Erica Lamazeho. Právě Eric Lamaze se stal jeho jezdcem a společně vybojovali mnoho úspěchů, včetně olympijského zlata a stříbra v parkurovém skákání.  Otcem Hicksteada byl velmi úspěšný hřebec Hamlet a děd z matčiny strany byl známý Eckstein, vítěz mnoha Grand Prix a světových pohárů. Hnědák Hickstead měl KVH asi 160 cm. Za svou kariéru dokázal vyhrát více než 4 miliony dolarů.

Hickstead (March 2, 1996 – November 6, 2011) was a stallion ridden by Canadian Eric Lamaze. With rider Lamaze, he was an Olympic gold and silver medalist in show jumping. Hickstead was owned by Torrey Pines and Ashland Stables Inc.  A Dutch Warmblood, Hickstead was high and bay in colour. He was born in Belgium. During his career, he won more than $4 million CDN.


Morfologie.

V rámci skupiny lze pozorovat určitou morfologickou variabilitu, ale většinou lze říci, že se jedná o černě či hnědě zbarvené druhy s nevýraznou křídelní žilnatinou, s 16 a více článkovanými, párovými tykadly. Samičky mají často výrazné kladélko, které se velice liší dle druhu hostitele, do kterého samičky kladou svá vajíčka. Například druhy, které kladou vajíčka do larev motýlů ze skupiny Microlepidoptera mají zpravidla delší kladélko, protože musí probodnout rostlinnou tkáň, ve které jsou larvy ukryty. Během evoluce vzniklo mnoho dalších přizpůsobení kladélek a způsobů vyhledávání různých hostitelů.

Parazitizmus.

Většina lumčíkovitých je parazitoidy, tedy parazity, kteří kladou svá vajíčka do hostitelů, ve kterých se vyvíjejí jejich larvy. Larvy postupně zevnitř hostitele vyžírají, a to povětšinou tak, aby hostitel vydržel co nejdéle živý a přijímal potravu. Poté se v něm zakuklí, přemění a opustí ho, aby vyhledali opačné pohlaví a zplodili další generaci. Hostitel konečnou fázi povětšinou nepřežije, protože dojde k fatální destrukci jeho těla. Hostiteli lumčíkovitých jsou larvy jiného hmyzu, hlavně brouků (Coleoptera), dvoukřídlých (Diptera) a motýlů (Lepidoptera). Poměrně častá je kooperace s endosymbiotickým virem, který zničí, či inhibuje hostitelův imunitní systém, aby nenapadal vajíčka a larvy v jeho těle. Jedná se o takzvaný polydnavirus.

Původ.

Skupina je poprvé datována z období křídy a během evoluce prodělávala radiaci korelující s radiací kvetoucích rostlin a jejich herbivory, kteří jsou hlavními hostitely.

Taxonomie.

Čeleď je monofyletickou skupinou zařazenou do podřádu štíhlopasí (Apocrita), kteří mají zadeček spojen s hrudí úzkou stopkou a jejich larvy jsou beznohé.  V rámci čeledi se rozlišuje 47 podčeledí (dle BioLibu 46):

Lumčíkovití (Braconidae) jsou poměrně velkou skupinou blanokřídlého hmyzu. Je známo přibližně 17 000 popsaných druhů, ale další tisíce pravděpodobně stále čekají na své popsání. Jedná se o ekologicky významnou skupinu parazitoidů.

The Braconidae are a family of parasitoid wasps. After the closely related Ichneumonidae, braconids make up the second-largest family in the order Hymenoptera, with about 17,000 recognized species and many thousands more undescribed. One analysis estimated a total between 30,000 and 50,000, and another provided a narrower estimate between 42,000 and 43,000 species.


Dětství a vzdělání.

Ella Eyre se narodila v Ealingu v západním Londýně. Její otec je jamajského původu a matka pochází z Malty. Než se vydala na profesionální hudební dráhu, věnovala se plavání.  Navštěvovala střední školu Millfield a BRIT School, kde se věnovala hudebnímu divadlu. V roce 2011 si ji všiml manažer při hlasových zkouškách a v červenci 2012 uzavřela spolupráci s vydavatelstvím Warner/Chappell Music a krátce na to podepsala smlouvu s hudebním vydavatelstvím Virgin EMI.

Hudební kariéra.

V prosinci 2012 spolupracovala s britskou indie-rockovou hudební skupinou Bastille na coververzích dvou songů, a to písní „No Scrubs“ skupiny TLC a „Angels“ hudební skupiny the xx. Úspěch v kariéře zaznamenala v dubnu 2013 při spolupráci s elektronickou hudební skupinou Rudimental na jejich společné písni „Waiting All Night“. Singl se v britské hitparádě UK Singles Chart vyšplhal na nejvyšší příčku. V srpnu 2013 se objevila jako vokalistka po boku rappera Wiz Khalify v písni „Think About It“ producenta Naughty Boy. V listopadu 2013 byl tento song uveden jako čtvrtý singl alba "Hotel Cabana". Spolupracovala také na songu „Someday (Place in the Sun)“ rappera Tinieho Tempaha z alba "Demonstration", který nikdy nevyšel jako samostatný singl, ačkoliv se v hitparádě jednotlivců umístil na 87. pozici.  V prosinci 2013 vyšlo její debutové EP Deeper, jehož titulní píseň dosáhla 72. příčky. Za rok 2014 obdržela ocenění za druhé místo ve výběru kritiků při udělování cen BRIT Awards a také druhé místo v anketě Sound of... V letech 2014 a 2015 vydala tři sólové singly, a to písně „If I Go“, „Comeback“ a „Together“, které se všechny umístily mezi top 20 singly hitparády UK Singles Charts. Jako textařka se také podílela na singlu „Changing“ hudebního dua Sigma a zpěvačky Palomy Faith, jenž se v září 2014 dostal v britské hitparádě na první pozici žebříčku. Poté obdržela cenu MOBO Awards pro nejlepšího nováčka.  V únoru 2015 vyšel singl „Gravity“ britského DJ Freshe, na kterém se Ella Eyre spolupodílela. V květnu 2015 napsala text k songu „Black Smoke“, který zazpívala na soutěži Eurovision Song Contest 2015 německá zpěvačka Ann Sophie. V průběhu roku 2015 podporovala koncertní turné zpěváka Ollyho Murse a stala se tváří reklamní kampaně na parfém Diamonds značky Emporio Armani. V srpnu 2015 vydala debutové album "Feline", které bylo následováno představením singlu „Good Times“. Během září 2015 byla uvedena její coververze písně „Swing Low, Sweet Chariot“, kterou nazpívala jako úvodní píseň pro Mistrovství světa v ragby 2015. V listopadu 2015 získala ocenění MOBO Award pro nejlepší zpěvačku. Následovalo její koncertní turné po Spojeném království. V roce 2016 se objevila v reality show "Drive".

Renata Francouzská (25. října 1510 - 12. června 1574), mladší přeživší dítě Ludvíka XII. a Anny Bretaňské. Sňatkem s Herkulem II. d'Este, vnukem papeže Alexandra VI., se stala vévodkyní z Ferrary. Ve svém pozdějším životě byla významnou podporovatelkou protestantismu a spojencem Jana Kalvína.

Renée of France (25 October 1510 – 12 June 1574), was the Duchess of Ferrara from 31 October 1534 until 3 October 1559 due to her marriage to Ercole II d'Este, grandson of Pope Alexander VI. She was the younger surviving child of Louis XII of France and Anne of Brittany. In her later life she became an important supporter of the Protestant Reformation and ally of John Calvin.


Herní systém.

Ve dvou základních skupinách hrálo vždy pět týmů systémem každý s každým. Vítězství se počítalo za tři body, v případě nerozhodného výsledku si oba týmy připsaly bod a následovalo 5 min. prodloužení a v případě nerozhodného výsledku samostatné nájezdy. Tato kritéria rozhodovala o držiteli bonusového bodu.  Z obou skupin postoupila čtveřice mužstev, která si zahrála čtvrtfinále křížovým způsobem (vítězové skupin se čtvrtými týmy z opačných skupin, druzí si zahráli se třetími). Páté týmy základních skupin si zahrály spolu sérii na dva vítězné zápasy, poražené mužstvo ze série sestoupilo z elitní skupiny.  V playoff se v případě nerozhodného výsledku po základní hrací době prodlužovalo deset minut (ve finále dvacet), případně následovaly samostatné nájezdy. Vítěz zápasu postoupil dále.  V nižších divizích I, II a III byly týmy rozděleny podle výkonnosti do skupin A a B (ve III. divizi skupiny nejsou). Vítěz A skupiny I. divize postoupil mezi elitu, poslední sestoupil do B skupiny a nahradí jej v příštím ročníku vítěz skupiny B. Nejhorší tým B skupiny I. divize sestoupil do A skupiny II. divize, jejíž vítěz postoupil do B skupiny I. divize a poslední sestoupil do B skupiny. V B skupině II. divize postoupil vítěz do A skupiny a poslední sestoupil do III. divize, jejíž vítěz jej nahradil.

Účastníci.

Účast měla jako pořadatelská země jistou reprezentace USA a jako postupující tým z nižší skupiny Bělorusko. Dále se turnaje účastnila mužstva, která se umístila do 9. místa na MSJ 2017. Během šampionátu si zajistila postupem do čtvrtfinále účast mužstva Švédska, Kanady, Česka, Dánska, Švýcarska, Slovenska a Ruska. Poslední účastník vzešel ze souboje o udržení - Finsko.

Základní skupiny.

O udržení.

"Všechny časy zápasů jsou uvedeny ve středoevropském čase (UTC +1)." "Série na dvě vítězná utkání, sestoupilo do skupiny A I. divize pro rok 2019"

Play off.

Medailisté.

Kanada  Brankáři: Colton Point, Carter Hart Obránci: Jake Bean, Conor Timmins, Callan Foote, Cale Maker, Dante Fabbro, Kale Clague, Victor Mete Útočníci: Dillon Dube, Jonah Gadjovich, Boris Katchouk, Maxime Comtois, Taylor Raddysh, Tyler Steenbergen, Drake Batherson, Michael McLeod, Brett Howden, Sam Steel, Alex Formenton, Jordán Kyrou, Robert Thomas Trenér: Dominique Ducharme, Tim Hunter a Trevor Letowski  Brankáři: Filip Larsson, Filip Gustavsson, Ek Olle Eriksson Obránci: Gustav Lindström, Linus Högberg, Timothy Liljegren, Rasmus Dahlin, Jesper Sallgren, Erik Brännström, Jacob Moverare Útočníci: Tim Söderlund, Marcus Davidsson, Glenn Gustafsson, Elias Pettersson, Linus Lindström, Fredrik Karlström, Alexander Nylander, Isac Lundeström, Jesper Boqvist, Axel Jonsson Fjällby, Lias Andersson, Fabian Zetterlund, Oskar Steen Trenér: Tomas Montén  Brankáři: Jeremy Swayman, Jake Oettinger, Joseph Woll Obránci: Ryan Lindgren, Quinn Hughes, Adam Fox, Dylan Samberg, Scott Perunovich, Andrew Peeke, Mikey Anderson Útočníci: Ryan Poehling, Brady Tkachuk, Josh Norris, William Lockwood, Casey Mittelstadt, Joey Anderson, Kailer Yamamoto, Patrick Harper, Logan Brown, Kieffer Bellows,Riley Tufte, Trent Frederic, Max Jones Trenér: Bob Motzko, Greg Brown, Kris Mayotte

Turnajová ocenění.

Nejužitečnější hráč.

Casey Mittelstadt

Statistiky.

Kanadské bodování.

Toto je pořadí hráčů podle dosažených bodů, za jeden vstřelený gól nebo přihrávku na gól získal hráč jeden bod.  "Záp. = Odehrané zápasy; G = Góly; A = Přihrávky na gól; B = Kanadské body; +/− = Plus/Minus; TM = Počet trestných minut"

Hodnocení brankářů.

Pořadí nejlepších pěti brankářů na mistrovství podle úspěšnosti zásahů v procentech, brankář musel mít odehráno minimálně 40% hrací doby za svůj tým.  "Záp. = Odchytané zápasy; Čas = Čas na ledě (minuty); OG = Obdržené góly; POG = Průměr obdržených gólů na zápas; Úsp% = Procento úspěšných zásahů; ČK = Čistá konta"

I. divize.

Skupina A I. divize proběhla od 10. do 16. prosince 2016 v Courchevelu a Meribelu ve Francii.

Skupina B.

Skupina B I. divize proběhla od 9. do 15. prosince 2017 v Bledu ve Slovinsku.

II. divize.

Skupina A.

Skupina A II. divize proběhla od 10. do 16. prosince 2017 v Durmfries ve Velké Británii.

Skupina B.

Skupina B II. divize proběhla od 10. do 16. ledna 2018 v Bělehradě v Srbsku.

III. divize.

Turnaj.

III. divize proběhla od 22. do 28. ledna 2018 v Bulharsku za účasti těchto celků.

Kvalifikace o další ročník.

Kvalifikace o příští ročník III. divize proběhla 5. a 6. února 2018 v Kapském městě v Jižní Africe za účasti a u. Vzhledem k odstoupení u se hrála místo turnaje série na dvě vítězná utkání. Domácí vyhráli 1:0 a 5:4 a zajistili si místo ve III. divizi pro následující ročník.

42. Mistrovství světa juniorů v ledním hokeji 2018 se konalo od 26. prosince 2017 do 5. ledna 2018 v americkém městě Buffalo. Jedno z utkání bylo sehráno pod širým nebem na fotbalovém stadionu ve městě Orchard Park. Juniorské mistrovství světa se na území USA konalo již pošesté.

The 2018 World Junior Ice Hockey Championships was the 42nd edition of the Ice Hockey World Junior Championship, and was hosted by the city of Buffalo, New York at the KeyBank Center and HarborCenter. It opened on December 26, 2017 and closed with the gold medal game on January 5, 2018. It was the sixth time that the United States has hosted the IHWJC, and the second time that Buffalo has done so, previously hosting in 2011.  A preliminary round game between Canada and the United States was played outdoors at New Era Field in nearby Orchard Park, New York on December 29, 2017. It was the second outdoor game held at any top-level IIHF world championship, the first being the opening game of the 2010 IIHF World Championship.


Politická kariéra.

Narodil se jako nejstarší syn premiéra Georga Grenvilla a jeho manželky Elizabeth Wyndham (1719–1769). Po studiích v Etonu se zapsal na oxfordskou univerzitu, studium ale nedokončil. V roce 1774 podnikl kavalírskou cestu po Itálii a habsburské monarchii, téhož roku byl zvolen do Dolní sněmovny (1774–1779). Po strýci zdědil v roce 1779 peerské tituly a vstoupil do Sněmovny lordů, zároveň přijal jméno "Temple"-"Grenville" (od roku 1784 užíval jméno "Nugent-Temple-Grenville"). V letech 1782-1783 místokrál v Irsku (ve svých 29 letech byl nejmladším místokrálem v novodobé historii). V této funkci dokázal prosadit určitou legislativní nezávislost Irska na londýnské vládě, stal se také prvním velmistrem nově založeného Řádu sv. Patrika.  Po odvolání lorda Northa a Ch. J. Foxe byl jmenován ministrem vnitra a zahraničí, oba úřady ale zastával jen čtyři dny (v prosinci 1783). V roce 1784 povýšen na markýze z Buckinghamu, v roce 1786 obdržel Podvazkový řád a v letech 1787-1789 byl znovu místokrálem v Irsku. Ve věku 36 let ukončil politickou kariéru, částečně ze zdravotních důvodů, roli sehrály ale i osobní vlastnosti. I když byl politikem nepochybných schopností, jeho kariéře škodilo povýšené chování se sklony urážet okolí, k jeho osobě měl výhrady i král Jiří III. Až do smrti zastával již jen méně významný post lorda-místodržitele v hrabství Buckingham, v roce 1810 získal čestný doktorát v Oxfordu.

Rodina.

Jeho manželkou byla Mary Elizabeth Nugent (1756–1812), pro niž byl v roce 1800 obnoven titul baronky z Nugentu, zaniklý úmrtím jejího otce (1788). Dědicem titulu barona Nugenta byl mladší syn George Grenville (1789–1850), starší syn Richard (1776–1839) byl pokračovatelem linie markýzů a následně vévodů z Buckinghamu.

George Grenville, 1. markýz z Buckinghamu (respektive "George Nugent-Temple-Grenville") ("George Grenville, 1 Marquess" "of Buckingham, 3 Earl Temple, 4 Viscount Cobham") (17. června 1753 – 11. února 1813) byl britský státník z rodu Grenvillů, dvakrát byl místokrálem v Irsku. Jeho mladším bratrem byl premiér William Wyndham Grenville.

George Nugent-Temple-Grenville, 1st Marquess of Buckingham, (17 June 1753 – 11 February 1813; known as The 3rd Earl Temple between 1779 and 1784) was a British statesman.


Vznik.

Zola ho psal mezi dubnem 1884 až lednem 1885, nejdříve byl publikován jako tzv. románový fejeton v časopisech "Gil Blas" (listopad 1884 – únor 1885) a "La Vie populaire" (duben – červenec 1885), knižně vyšel roku 1885. Podle profesorky literatury Idy-Marie Frandonové se Zola při psaní díla inspiroval románem "Sans Famille" od Hectora Malota a znalosti z oblasti hospodářství čerpal z díla "La Science Économique" od ekonoma Yvese Guyota. Zcela určitě využíval také informace o hornictví z knihy francouzského inženýra Louise Simonina "La vie souterraine".

Analýza.

Jedná se o sociálně-kritické dílo, v němž Zola dal najevo, že plně chápe zoufalou situací svých hrdinů – horníků. To vnímali i samotní horníci, a když pak spisovatel zemřel, tak někteří navštívili jeho pohřeb a skandovali tam název tohoto jeho románu. Pomocí živočišných metafor v něm Zola mistrně vykresluje kontrast mezi drsným životem dělníků, který je plný beznaděje a bezstarostností vyšších společenských tříd. Na rozdíl od jeho ostatních románů je úvodní část Germinalu klidná, bez dějových zvratů, ke gradaci dochází až zhruba ve čtvrtině děje. Kniha se z pohledu hlavních hrdinů vyznačuje temnou atmosférou, jen její závěr je poměrně optimistický.

Děj.

Francie, 60. léta 19. století. Mladý strojník Étienne (Štěpán) Lantier přišel o práci, a tak chodí po kraji a hledá jinou. Nalezne ji v uhelném dolu u města Montsou. Pracuje zde v partě horníka Maheua, u jehož početné rodiny začne časem bydlet. Práce v dole je velice těžká, riskantní a špatně placená. Maheuovým stačí výdělek sotva na jídlo a to mají ještě dluhy. Naproti tomu vlastníci a vedoucí pracovníci velké důlní společnosti si žijí v přepychu a na horníky se někdy dívají přezíravě. Štěpán se časem s Maheuem spřátelí a zalíbí se mu také jeho dcera Kateřina. Než s ní ale stačí navázat bližší vztah, podlehne Kateřina naléhání hrubiánského horníka Chavala. S bídnou situací horníků se Štěpán nedokáže smířit a zajímá se o socialistické a anarchistické myšlenky. Postupně se radikalizuje. O svých myšlenkách také debatuje s ostatními horníky, na které začne mít velký vliv a přesvědčí je, aby založili podpůrnou pokladnu pro případ stávky.  Když během hospodářské krize sníží důlní společnost mzdy, je to už pro horníky neúnosné a vypukne stávka. Štěpán se stane hornickým vůdcem. Časem začnou horníci hladovět, ale a frustrovaní horníci se rozhodnou zabránit v práci dělníkům, kteří se stávky neúčastní a uchýlí se k násilí. Začnou ničit doly a mlátit horníky, kteří nestávkují. Kamením napadnou i zástupce důlní společnosti. Je povolána armáda. Maheuovým zemře hlady jedno jejich dítě, ale stávka stále pokračuje. Nakonec dojde ke srážce mezi horníky a vojáky, jež chrání důl a dělníky, co se stávky neúčastní. Několik horníků je při tom zastřeleno, jedním z nich je i Maheu. Stávka poté skončí, do práce se vrátí i Štěpán. Důl je ale ve špatném stavu a navíc ho tajně poničí Štěpánův přítel, anarchistický strojník Suvarin. Roubení dolu se zhroutí a jeho chodby jsou zaplaveny. V jedné z nich uvízne Štěpán s Kateřinou, která se předtím rozešla s násilnickým a majetnickým Chavalem. I ten ale s nimi v chodbě zůstane. Když začne Kateřinu obtěžovat, Štěpán ho zabije. Než se k nim po více než devíti dnech prokopají záchranné čety horníků, Kateřina zemře. Poté, co se Štěpán zotaví, vydá se do Paříže, aby mohl pracovat pro dělnické hnutí.

Adaptace.

Kniha se dočkala několika filmových a jedné televizní adaptace, naposledy byla zfilmována v režii Clauda Berriho roku 1993. Určitý počet snímků se také pravděpodobně od 30. let 20. století románem pouze inspiroval. Následující seznam obsahuje pouze klasické adaptace románu:

Zajímavost.

Podle hrdiny románu si zvolil původní pseudonym "Maheu" český spisovatel Jiří Mahen. Pseudonym "Mahen" údajně vzniknul sazečovým omylem, Jiří Mahen si ho však ponechal.

Germinal (1885) je třináctý román francouzského spisovatele Émila Zoly z jeho knižního cyklu "Rougon-Macquartové".  Odehrává se v 60. letech 19. století a popisuje boj francouzských horníků za lepší životní podmínky. Název knihy odkazuje na vzestup socialistického a anarchistického hnutí: germinal byl ve francouzském revolučním kalendáři prvním jarním měsícem (z výrazu "germination", který znamená „klíčení“, „rašení“).  Většinou odborníků je považován za jeho pravděpodobně nejlepší dílo. Podle Havelocka Ellise „se zdá, že se jedná o jedinou knihu, která Zolu nakonec přežije“.

Germinal is the thirteenth novel in Émile Zola's twenty-volume series "Les Rougon-Macquart". Often considered Zola's masterpiece and one of the most significant novels in the French tradition, the novel – an uncompromisingly harsh and realistic story of a coalminers' strike in northern France in the 1860s – has been published and translated in over one hundred countries and has additionally inspired five film adaptations and two television productions.  "Germinal" was written between April 1884 and January 1885. It was first serialized between November 1884 and February 1885 in the periodical "Gil Blas", then in March 1885 published as a book.  The title () refers to the name of a month of the French Republican Calendar, a spring month. "Germen" is a Latin word which means "seed"; the novel describes the hope for a better future that seeds amongst the miners. As the final lines of the novel read: