Funkce.

V železných jádrech z masivního materiálu vznikají působením proměnlivého magnetického pole indukované vířivé proudy. Ty jsou mimo využití v zařízeních pro indukční ohřev nežádoucí. Při přenosu elektrického výkonu se jádro vířivými proudy úměrně frekvenci zahřívá. Abychom se nežádoucímu zahřívání vyhnuli,zhotovují se železná jádra pro elektrické stroje skládaná z izolovaných plechů, nebo vinutá z pásku (například toroidy). Magneticky měkké materiály se působením elektromagnetického pole chovají jako magnety a po zániku pole se vracejí do nemagnetického stavu. Obyčejné trafoplechy mohou být využívány s indukcí nejvýše 1,3 T (Tesla). Speciálně vyvinuté železo-křemíkové slitiny mohou pracovat s indukcí až 1,75 T.

Konstrukční provedení.

Běžná železná jádra se skládají z výstřižků ze železných plechů, předem alespoň jednostranně izolovaných. V minulosti se plechy izolovaly olepením papírem. Moderní plechy se izolují pokrytím fosfátovou vrstvou. Obvyklá tloušťka plechů pro nízkofrekvenční aplikace je 0,5 mm. Pro měniče, využívající vyšší frekvence nebo pro nízkoztrátové aplikace se využívají plechy tloušťky 0,35 mm. Vinutá jádra (toroid, C-jádro) se vinou z izolovaných pásků právě tloušťky 0,35 mm. Klasickým tvarem, široce používaným pro transformátory je tvar EI. Při lisováním vzniknou v každém cyklu dva díly E a dva díly I. Při tom nevzniká žádný odpad, proto se tyto plechy také někdy označují jako bezodpadové. Velikosti plechů se označují zkratkou EI, přesné rozměry jsou definovány v ČSN EN 60740-1. Za písmeny EI následuje číselný údaj, který označuje "šířku středního sloupku v milimetrech", na schematickém obrázku označené pod písmenem "d". Ostatní geometrické rozměry je možné z tohoto základního rozměru odvodit. Příkladně šířka plechu (největší rozměr) "a" je vždy právě trojnásobkem rozměru "d". Pro síťové transformátory je obvyklé vkládat plechy do cívky (kostry cívky) střídavě. To znamená, že na jedné straně se střídá vždy tvar E s tvarem I. Tím se minimalizuje vzduchová mezera. Pokud vkládáme všechny plechy jedním směrem, můžeme vytvořit definovanou vzduchovou mezeru, což je významné u síťových tlumivek. Kruhové plechové výstřižky pro motory a generátory mají obvykle výřezy, které po složení plechů do paketu vytvoří drážky pro vinutí.

Spékatelné plechy.

Plechy mohou být pokryty speciálním lakem, takže se následným zahřátím slepí dohromady. Účelem je zlepšení mechanických vlastností a snížení hluku způsobeného vibracemi. Tato metoda může nahradit impregnaci nebo svařování.

Výroba a složení.

Plechy pro elektrotechniku jsou obvykle válcovány ze slitiny železa s křemíkem (obsah křemíku 3,5 - 4,5 %).

Transformátorová ocel je speciální typ magneticky měkké oceli s příměsí křemíku (tj. železo-křemík), která je používána pro výrobu transformátorových plechů (slangově "trafoplech", "dynamoplech", také elektrotechnický plech, statorový plech, rotorový plech). Využívá se pro stavbu elektrických strojů (elektromotor, generátor, transformátor).

Electrical steel (lamination steel, silicon electrical steel, silicon steel, relay steel, transformer steel) is an iron alloy tailored to produce specific magnetic properties: small hysteresis area resulting in low power loss per cycle, low core loss, and high permeability.  Electrical steel is usually manufactured in cold-rolled strips less than 2 mm thick. These strips are cut to shape to make laminations which are stacked together to form the laminated cores of transformers, and the stator and rotor of electric motors. Laminations may be cut to their finished shape by a punch and die or, in smaller quantities, may be cut by a laser, or by wire EDM.


Průběh morové epidemie.

Podle tehdejších pramenů pandemie kulminovala mezi třetím a šestým měsícem od jejího vzniku, poté začala postupně ustupovat, přestože na mnoha místech se nemoc udržela další tři roky. Poté nastal na delší dobu útlum, což způsobilo krátké hospodářské oživení a pravděpodobně umožnilo císaři Justiniánovi sponzorovat rozsáhlou expedici eunucha Narsa do Itálie, jež úspěšně pokořila tamější Ostrogóty. O osm let později se mor znova vrátil, aby se opakoval v intervalech zhruba kolem čtyř let, a to až do roku 622.  Během následujících 50 let zahubily periodicky se opakující epidemie zhruba polovinu obyvatelstva v zemědělských oblastech a o něco menší počet v sušších krajích. Novější výzkumy ale ukazují na značně nadhodnocené důsledky.  Rozsáhlé epidemie moru pokračovaly opakovaně vždy jednou za generaci až zhruba do poloviny 8. století, kdy z dodnes nejasných důvodů přestaly.

Důsledky morové epidemie.

Mor měl drastický dopad na ekonomiku, kulturu a společnost východořímské říše i dalších oblastí Evropy a Asie. Notná část měst se z této pohromy nikdy nevzpamatovala a zůstala neosídlena. V případě byzantské vlády to vedlo k značnému útlumu příjmů, takže zatímco původně mohla říše sestavit armádu profesionálních vojáků čítající zhruba 25 000 až 30 000 mužů, později se jednalo o pouhých 10 000 mužů. Situace impéria byla o to těžší, že povětšinou nomádské kmeny usazené v blízkosti jejích hranic morem příliš zasaženy nebyly.  V takovém případě mohl kmen o síle 25 000 mužů bez problémů konkurovat hlavním složkám početně oslabené byzantské armády, k čemuž v následujících obdobích opakovaně docházelo a bylo jedním z faktorů, jež umožnily rozmach islámu ve středomořském regionu. Na druhou stranu rozsáhlé vylidněné oblasti s úrodnou půdou připadly vládě, která je později mohla použít pro zavedení systému themat, v rámci nichž hospodařili na svých polích svobodní rolníci fungující zároveň jako vojáci.

Justiniánský mor byla pandemie probíhající za vlády východořímského císaře Justiniána I., jejíž příčinou byl pravý mor. Z prvních ohnisek v Etiopii se roku 541 nákaza rychle rozšířila do Egypta, odkud se vinou právě probíhajícího byzantsko-perského konfliktu rapidně šířila po celém Středomoří a dál jak například do Mezopotámie, tak opačným směrem do Galie a Irska. Roku 542 zasáhla pandemie Konstantinopol, kde zemřela vinou nákazy asi třetina obyvatelstva. Podstatně byla v této době zasažena zejména Malá Asie.

The Plague of Justinian or Justinianic Plague (541–549 AD) was the beginning of the first plague pandemic, the first Old World pandemic of plague, the contagious disease caused by the bacterium "Yersinia pestis". The disease afflicted the entire Mediterranean Basin, Europe, and the Near East, severely affecting the Sasanian Empire and the Roman Empire and especially its capital, Constantinople. The plague is named for the Roman emperor in Constantinople, Justinian I (r. 527–565), who according to his court historian Procopius contracted the disease and recovered in 542, at the height of the epidemic which killed about a fifth of the population in the imperial capital. The contagion arrived in Roman Egypt in 541 and spread around the Mediterranean Sea until 544; in Northern Europe and the Arabian Peninsula it persisted until 549.  In 2013, researchers confirmed earlier speculation that the cause of the Plague of Justinian was "Yersinia pestis", the same bacterium responsible for the Black Death (1347–1351). The latter was much shorter, but still killed an estimated one-third to one-half of Europeans. Ancient and modern "Yersinia pestis" strains closely related to the ancestor of the Justinian plague strain have been found in Tian Shan, a system of mountain ranges on the borders of Kyrgyzstan, Kazakhstan, and China, suggesting that the Justinian plague originated in or near that region.  The Plague of Justinian is the first and the best known outbreak of the first plague pandemic, which continued to recur until the middle of the 8th century. Some historians believe the first plague pandemic was one of the deadliest pandemics in history, resulting in the deaths of an estimated 25–100 million people during two centuries of recurrence, a death toll equivalent to as much as half of Europe's population at the time of the first outbreak. The plague's social and cultural impact has been compared to that of the Black Death that devastated Eurasia in the fourteenth century. Research published in 2019 argued that the two-hundred-year-long pandemic's death toll and social effects have been exaggerated, comparing it to the modern third plague pandemic.


Raný život a vzdělání.

Narodil se v Cincinnati v Ohiu. Základní vzdělání Biersack získal na Katolické základní škole (Catholic elementary school) jak se zmínil v mnoha rozhovorech. Kvůli tomu, jak se Andy oblékal, a kvůli hudbě kterou poslouchal, byl terčem šikany ve škole. Tato šikana je vyobrazena v klipu Knives and pens. Biersack chodil do Cincinnatské Školy pro tvůrčí a herecké umění (School for Creative and Performing Arts) obor drama a vokální hudba. Školu nedokončil, protože šest dní poté co oslavil osmnácté narozeniny, se přestěhoval do Los Angeles, aby mohl zahájit svou potenciální kariéru.

Hudební kariéra.

Black Veil Brides.

Když mu bylo šestnáct let Andy a pár jeho kamarádů založili jejich první skupinu nazvanou ‘Biersack’ (I když měli pouze jeden koncert). Tento projekt nakonec vyrostl do toho, co je dnes známé jako Black Veil Brides. V září 2009 Black Veil Brides podepsali smlouvu s StandBy Records. Psaní nových písní a příprava turné začalo okamžitě. V prosinci 2009 kapela uskutečnila své první turné po USA s názvem "On Leather Wings". Debutové album skupiny We Stitch These Wounds bylo vydáno 20. července 2010 a hned první týden po uvedení na trh se prodalo přes 10 000 kopií. 14. června vydala skupina své druhé album Set The World On Fire přes Lava Music/Universal Republic Records. Třetí album má název Wretched and Divine: The Story of the Wild Ones a bylo vydáno 8. Ledna 2013. Čtvrté album se jmenuje "IV" a bylo vydáno minulý rok. Páté album vyšlo 12. leden 2018 pod názvem Vale.

Andy Black.

V květnu 2014 Andy prozradil časopisu Kerrang!, že začal pracovat na novém projektu mimo Black Veil Brides, který se bude jmenovat Andy Black. Vysvětluje, že zvolil cestu sólového umělce, kvůli tomu, že hudba, které by se chtěl věnovat, se radikálně liší v porovnání se skupinou. Andyho inspirací k projektu byla jeho láska k osmdesátým létům a goth hudbě, a proto bude spolupracovat s bývalým producentem Black Veil Brides Johnem Feldmannem. Album s názvem The Shadow Side vyšlo 6. května 2016.

Herecká kariéra.

Poté, co opustil školu a přestěhoval se do Los Angeles, se pokoušel prosadit také v herectví. Zahrál si malou roli v AT&T "Confetti" stejně tak v Montana Meth "Jumped". Andy byl také hostující hvězdou v Funny or Die internetovém seriálu Average Joe. Hrál také v díle Legion of the black, což je doprovodný film k jejich poslednímu albu.  Nejnovější snímek, kde získal hlavní roli, se jmenuje American Satan. Do kin šel v říjnu 2017.

Osobní život.

Náboženský pohled.

V rozhovoru pro Loudwire Biersack řekl: „Nejsem věřící člověk, ale vyrostl jsem ve věřící rodině. Byl jsem na pohřbu mého dědečka, člověka, kterého jsem měl moc rád, všichni mluvili o tom, jak šel do nebe a jaké je to v nebi. Vždy jsem s tím bojoval, rád bych věřil, že můj dědeček hraje v oblacích na Xboxu 360 nebo dělá další skvělé věci, co v nebi mají, ale nemůžu.“

Styl života.

Řekl: Nikdy jsem neočekával, že bych se měl dožít čtyřiceti let. Vykouřím dvě krabičky denně a piju jako velbloud. Nikdy jsem doopravdy nepřemýšlel o smrti. Vím, že jednoho dne umřu, ale pokud budu moct dosáhnout svých cílů a žít do té doby, přesně tak jak chci, nebudu mít žádné výčitky, až umřu. Nesnažím se sám sebe zranit jako Iggi nebo Marilyn Manson nebo tak, je to jen vedlejší produkt chaosu bytí na jevišti.

Změny uměleckého jména.

Biersackovo umělecké jméno bylo nejprve Andy Sixx až do roku 2011, kdy se rozhodl upřednostňovat jeho rodné jméno Andy Biersack, i když stále ještě přijímá ‘’Sixx’’ jako přezdívku. Používá také pseudonym Andy Black ve svém sólovém projektu.

Andrew Dennis Biersack (* 26. prosince 1990 Cincinnati) je americký zpěvák skladatel písní a pianista. Je zakladatelem a hlavním zpěvákem americké glammetalové skupiny Black Veil Brides. Byl jednou z nejoblíbenějších tváří na internetových stránkách Myspace.com. Jeho manželka je o čtyři roky starší zpěvačka Juliet Simms. Andy je znám tím, že maluje a píše poezii, jeho největší vášní je rozhodně komiksový superhrdina Batman. V květnu roku 2014 zahájil svůj sólový hudební projekt pod přezdívkou Andy Black.

Andrew Dennis Biersack (born December 26, 1990), formerly known as Andy Six, is an American singer, pianist and actor. He is the founder and lead vocalist for the American rock band Black Veil Brides, and is its only remaining original member. In May 2014, he started a solo music project under the moniker Andy Black and released his debut album, "The Shadow Side", in 2016.


Život.

Korunní princ.

Karel byl jediným synem krále Viléma I. a jeho třetí ženy, princezny Pavlíny. Studoval na univerzitách v Tübingenu a Humboldtově univerzitě v Berlíně. Dne 18. ledna 1846 se v Palermu zasnoubil s 23letou velkokněžnou Olgou Nikolajevnou, dcerou ruského cara Mikuláše I. a jeho manželky Šarloty Pruské (Alexandry Fjodorovny). Velkolepá svatba se odehrála na zámku Petěrgof nedaleko Petrohradu dne 13. července 1846. Novomanželský pár pak za jásotu obyvatelstva 23. září přicestoval do Stuttgartu, hlavního města Württemberského království. Zde se usadil ve vile Berg, jedné z prvních staveb novorenesance v Německu.  Manželství nedošlo naplnění a pár neměl děti, pravděpodobně v důsledku možné Karlovy homosexuality. Roku 1863 proto adoptovali Olžinu neteř Věru Konstantinovnu, dceru jejího bratra velkoknížete Konstantina Nikolajeviče.

Württemberský král.

Po smrti svého otce 25. června 1864 byl Karel 12. července intronizován. Byl liberálnější než svůj otec, a proto k 24. prosinci 1864 obnovil svobodu tisku a sdružování a k 26. březnu 1868 zavedl všeobecné, rovné, bezprostřední a tajné volební právo lidových poslanců do druhé komory parlamentu. Vnitropoliticky nabral takový liberální kurz, že odvolal vedoucí ministry Josepha von Linden a Karla von Varnbüler. V zahraniční politice v úvodních letech svého vládnutí dovedl Württemberg od spojenectví s Rakouským císařstvím ke spolku s Pruskem. Tak Württemberg uznal v roce 1866 rozpuštění Německého spolku a uzavření tajného obranného i útočného svazku s Pruskem, v souladu s ostatními jihoněmeckými státy. Přesto oficiálně dvůr, vláda i lid zastával protipruské postoje.  V říjnu 1870 odjel na soukromý pobyt do svého sídla ve Friedrichshafenu. V listopadu téhož roku přistoupilo Württembersko jako poslední země k Severoněmeckému spolku a zúčastnil se po boku Pruska prusko-francouzské války. Skutečnost, že král v politicky kritických chvílích trávil svůj čas v soukromí, i mimo zemi, a zároveň opomíjel svoje panovnické závazky, byla pro správu země na obtíž, avšak z druhé strany to bylo pro württemberskou vládu velmi výhodné, neboť mohla vládnout bez omezujících zásahů krále.  V roce 1871 se Württembersko stalo jedním ze spolkových států Německého císařství, což mělo za následek významné omezení württemberské suverenity. Království ztratilo své dosavadní mezinárodní postavení, ale na oplátku získalo větší bezpečnost z vnějšku i zevnitř. Poštovní a telegrafní služby, finanční svrchovanost, starost o kulturu, stejně jako správa železniční dopravy zůstala v jeho rukou, stejně jako vlastní vojenská správa.  Dne 3. října 1891 se Karel vrátil ze svého obvyklého letního pobytu v Friedrichshafenu a Bebenhausenu smrtelně nemocen a o tři dny později, 6. října 1891, zemřel. Pohřben byl v hrobce zámeckého kostela ve Starém zámku (Altes Schloss) ve Stuttgartu.

Karel I. Fridrich Alexandr (6. březen 1823, Stuttgart – 6. říjen 1891, Stuttgart) byl v pořadí třetí württemberský král vládnoucí v letech 1864 až 1891.

Charles (; 6 March 1823 – 6 October 1891) was King of Württemberg, from 25 June 1864 until his death in 1891.


Historie.

Svoje nároky na území Španělské Sahary vznesla v r. 1963 také Mauritánie. V 60. letech vznikaly ve Španělské Sahaře zárodky hnutí proti cizí nadvládě, které později vyústily ve vznik Lidové fronty na osvobození Sakia al-Hamra a Rio de Oro (Fronta Polisario). V roce 1969 se obě provincie Španělské Sahary staly španělskými zámořskými provinciemi a jejich zástupci zasedli v kortesech. V r. 1974 vyhlásilo Španělsko referendum o sebeurčení, ale Maroko se postavilo proti. Na jeho návrh proběhla u Mezinárodního soudního dvora arbitráž, která ve svém výroku přiznala obyvatelům Španělské Sahary právo na sebeurčení. Tři týdny nato zorganizoval marocký král Hasan II. "Zelený pochod", kdy na území Španělské Sahary vpochodovalo na 300 000 neozbrojených Maročanů. Následně bylo zahájeno vyjednávání mezi Španělskem, Marokem a Mauritánií, které vešlo ve známost jako "Madridské dohody". Na jejich základě se 26. února 1976 Španělsko se ze svých zámořských provincií stáhlo.

Pokračování historie.

Po odchodu Španělska vyhlásila 28. 2. 1976 Fronta Polisario na území Západní Sahary samostatnou Saharskou arabskou demokratickou republiku. V březnu téhož roku uzavřelo Maroko a Mauritánie dohodu o rozdělení území Západní Sahary, severní část Saguía el Hamra dostalo Maroko a jižní Río de Oro připadlo Mauretánii. Obě země vyslaly na svá nová území vojska, spousta lidí odtud uprchla do Alžírska. Fronta Polisario za alžírské peníze začala podnikala útoky na okupační armády. Mauretánie po vojenských neúspěších i z finančních důvodů uzavřela s Frontou příměří, uznala ji jako legitimního vládce a stáhla se za hranice. Fronta Polisario postupně kontrolovala až 75 % území Západní Sahary.  Změna nastala, až když Maroko dostalo pomoc od USA a Francie, tehdy dobyla asi 80 % území. V roce 1982 se Západní Sahara stala oficiálně členem Organizace africké jednoty (OAJ) z které na protest Maroko vystoupilo. OSN i OAJ se snažily přimět Maroko i Frontu Polisario k jednání. Návrh na mírové řešení byl roku 1988 přijatý, v roce 1991 skončily vzájemné vojenské akce. Na rok 1992 bylo naplánováno referendum o sebeurčení obyvatel, vyvstal problém se seznamy voličů a referendum se nekonalo.  Na základě tzv. Houstonských dohod z roku 1997 se mělo referendum uskutečnit pod dohledem OSN v roce 1998, z podnětu Maroka se neuskutečnilo stejně jako další roku 2001. Nato OSN vypracovala první a pak druhý plán s postupným pětiletým přechodným obdobím a následným referendem v roce 2005. Maroku tyto plány nepřijalo a navrhlo v roce 2007 svůj vlastní plán autonomie, který pro změnu nepřijala zase Fronta Polisario. Od té doby se mezi oběma stranami konají pod patronaci OSN řídce další dialogy.

Poštovní známky.

Španělsko začalo vydávat pro Španělskou Saharu poštovní známky v roce 1924, byly to definitivní známky s názvem POSSESSIONES ESPAÑOLAS DEL SAHARA OCCIDENTAL. Od r. 1926 by název pozměněn na SAHARA ESPAÑOL a v roce 1960 se hlavní titul změnil na ESPAÑA s podtitulem SAHARA. Poslední emise vyšla v r. 1975.

Španělská Sahara (španělsky Sahara Español, arabsky صحراء الاسبانية [Sahra'a Al Esbania]) byl španělský správní celek ležící na pobřeží Atlantského oceánu na území dnešního sporného území Západní Sahara. Vznikl v roce 1924 sloučením Španělskem ovládaných území Rio de Oro, Sakia al-Hamra a La Agüera, Zanikl v roce 1976 odchodem Španělů a rozdělením území mezi Maroko, Mauritánii a Saharskou arabskou demokratickou republiku.  Území se původně nazývalo Possessiones Españolas del Sahara Occidental (Španělské državy na západní Sahaře) a pod názvem "Sahara Español" je známo od roku 1926. V letech 1946 až 1958 bylo začleněno do Španělské západní Afriky.  V r. 1924 Španělé formálně sjednotili svoji správu nad protektorátem Sakia al-Hamra, kolonií Rio de Oro a územím s nejasným postavením La Agüera v jediný správní celek Possessiones Españolas del Sahara Occidental s hlavním městem Villa Cisneros. V roce 1926 se název změnil na Sahara Español. Až do 30. let zůstala španělská přítomnost omezena na pobřeží. V té době vzrostl význam území díky vzmáhající se letecké dopravě, která byla omezena doletem letadel, a tak zde vzniklo několik letišť. Ve 40. letech byl zahájen intenzivní průzkum území, což vedlo k nalezení ložisek surovin, z nich nejvýznamnější byly fosfáty. V letech 1946 až 1958 bylo začleněno do Španělské západní Afriky. Maroko po osamostatnění v r. 1956 vyhlásilo svoje územní nároky na území, která na něm byla v minulosti závislá. Tyto nároky byly částečně uspokojeny po krátké válce v r. 1958, která měla za následek rozpad Španělské západní Afriky. Španělská Sahara, která byla obnovena téhož roku, se skládala ze dvou provincií Rio de Oro a Sakia al-Hamra a jejím hlavním městem se stal nedávno založený Al-´Ajún.

Spanish Sahara (; "As-Sahrā'a Al-Isbānīyah"), officially the Province of the Sahara, was the name used for the modern territory of Western Sahara when it was occupied and ruled by Spain between 1884 and 1975. It had been one of the most recent acquisitions of the Spanish Empire as well as one of its last remaining holdings, which had once extended from the Americas to the Spanish East Indies.  Spain gave up its Saharan possession following Moroccan demands and international pressure, mainly from United Nations resolutions regarding decolonisation. There was internal pressure from the native Sahrawi population, through the Polisario Front, and the claims of Morocco and Mauritania. After gaining independence in 1956, Morocco laid claim to the territory as part of its historic pre-colonial territory. Mauritania claimed the territory for a number of years based on its history, but dropped all claims in 1979.  In 1975, Morocco occupied much of the territory, now known as Western Sahara, but the Polisario Front, promoting the sovereignty of an independent Sahrawi Arab Democratic Republic (SADR), fought a guerrilla war for 16 years against Morocco. In 1991, the UN negotiated a ceasefire and has tried to arrange negotiations and a referendum to let the population vote on its future. Morocco controls the entire Atlantic coast and most of the landmass, population and natural resources of Western Sahara.


Biografie.

Dětství.

Alban Uzoma Nwapa se narodil jako jedno z deseti dětí v rodině střední vrstvy v Ogutě, ve státě Imo v Nigérii. Většinu svého mládí strávil v rodném městě, kde skončil rovněž střední církevní školu.

Raná kariéra.

Když mu bylo 23, odcestoval do Švédska a dal se na studium zubařiny. Aby si mohl svá studia zafinancovat, začal s produkcí vlastní hudby. Během těchto let pracoval jako DJ v dobře známém stockholmském klubu zvaném Alphabet Street. Jeho jméno se dostalo rychle do povědomí veřejnosti, obzvláště poté, co začal začleňovat svůj zpěv do prezentovaných nahrávek. Po dokončení svých studií si otevřel lékařskou praxi, ale role DJ mu zůstala jako vedlejší pracovní poměr. V roce 1990 se setkal s hudebníkem a producentem Deniiz Pop z vydavatelství SweMix a spolu s rapperkou Lailou El Khalifi nahráli a vydali Albanovu první oficiální hudební nahrávku s názvem "Hello Africa", kterou pojmenoval kvůli jeho lásce k domovině. Alban Uzoma Nwapa tehdy začal vystupovat pod uměleckým jménem Dr. Alban, kterým odkazoval na jeho lékařská studia.

Dr. Records.

Jeho debutové album "Hello Africa" obsahovalo singly: "Hello Africa" a "No Coke", obou hitů se prodalo více než milion nosičů. V polovině 90. let si Dr. Alban založil vlastní hudební společnost s názvem Dr. Records. V roce 1996 vydal s Dr. Records hudební album "Born in Africa". Tento projekt nenavazoval přímo na úspěchy jeho předešlých nahrávek. Mezi jeho nejúspěšnější pozice v hudebních žebříčcích patřilo 12. místo ve Finsku, ve Švýcarsku a Švédsku bylo album 37., v Německu 52. a 41. v Rakousku. V roce 1997 pod názvem The Very Best of 1990-1997 vydal Alban kompilaci, která se dostala do žebříčků pouze v Rakousku, Švédsku a Německu. V témže roce vydal i studiové album "Believe", které se vyšplhalo na 27. místo ve Švédsku, 30. místo ve Finsku a 41. místo v Rakousku. Koncem roku 1998 ve spolupráci spolu s německým projektem Sash! vydal Alban nahrávku "Colour the World", která v evropských žebříčcích zaznamenala mírný úspěch. V roce 2000 Dr. Alban vydal singl "What Do I Do", který byl dva týdny ve švédském singlovém žebříčku na 43. pozici. Albanovo následující album "Prescription" se stalo ve všech hudebních žebříčcích propadákem.

Návrat na scénu.

Po letech absence na hudební scéně v roce 2007 Dr. Alban vydal nové studiové album "Back to Basics". To bylo prodávané pouze přes internet přes jeho oficiální webovou stránku. V Rusku byla tato edice v prodeji i na CD a na audiokazetách. V roce 2008 vydal společně s popovou hvězdou 90. let Haddawayem singl nazvaný "I love the 90's", kterým Alban připomíná, že nezapomněl na své kolegy z 90. let a v textech také zmiňuje některé z největších hitů eurodance scény: "Rhythm is a dancer", "What is Love", "Scatman", "All that she wants" a samozřejmě i jeho vlastní "It's my life". 15. února 2014 se Alban spojil spolu s Jessicou Folcker a nazpíval s ní píseň "Around the World", se kterou se ucházel o šanci reprezentovat Švédsko v dánské Kodani na soutěži Eurovision Song Contest 2014.

Alban Uzoma Nwapa (* 26. srpna 1957 ve městě Oguta, stát Imo, Nigérie), známý pod pseudonymem Dr. Alban, je nigerijský hudebník a producent. Jeho hudebními vzory v dospívání byli umělci jako Fela Kuti a James Brown. Žije a pracuje ve Stockholmu (Švédsko). Než začal s muzikou, živil se jako zubař. Jeho hudba je řazena do skupiny Eurodance/hip-hop reggae kombinovaný stylem dancehall. Celosvětově prodal přes 16 milionů nosičů.. Proslavil se svým hitem "It's My Life" z roku 1992.

Alban Uzoma Nwapa (born 26 August 1957), better known by his stage name Dr. Alban, is a Swedish recording artist and producer with his own record label, Dr. Records. His music can best be described as Eurodance/hip-hop reggae in a dancehall style. He has sold an estimated 16 million records worldwide and is most famous for his worldwide 1992 hit "It's My Life", from the album "One Love".


Ekologie.

Rezervace Camargue se rozkládá v největší západoevropské deltě, mezi dvěma rameny řeky Rhôny ("Petit Rhône" a "Grand Rhône"). Na severu sousedí s městem Arles. Celková výměra rezervace neustále mírně roste kvůli obrovskému množství sedimentů, které při svém ústí vyplavuje řeka Rhôna. Bahno, donesené říčním proudem, dosahuje každý rok objemu až 20 milionů m³. Severní část oblasti Camargue tvoří zemědělské půdy, kde se pěstují především obiloviny, vinná réva, ale také rýže. Jih a střed se vyznačují brakickým solným ekosystémem. Tvoří jej unikátní pestrá mozaika písečných dun, rákosin, brakických jezer, lužních lesů, salin a pastvin ve spojení s mořským pobřežím. Slaná či sladká voda je klíčovým prvkem celé oblasti, neboť v podobě jezer, rybníků a mokřadů tvoří téměř třetinu rozlohy přírodního parku. Velká část vodních ploch vznikla ze slepých říčních ramen.  Typická solná jezera se nazývají "étang". Největším z nich je s rozlohou více než 6500 hektarů Étang de Vaccarès, přezdívané „Velké moře“. Jako významné hnízdiště ptáků je chráněné již od roku 1927. Dosahuje délky až 12 km a jeho hloubka přitom nikde není vyšší než 2 m.  Všudypřítomná voda je ovšem problémem pro trvalé osídlení. Četné povodně, které zasáhly Camargue během 19. století, vyústily v roce 1859 ve vybudování ochranné hráze (francouzsky "Digue à la Mer") o délce 20 km a výšce 2,5 m.  Velký význam pro oblast Camargue má sůl, která se tu získává již po staletí. Průmyslová těžba začala v 19. století, kdy byla také postavená těžařská obec Salin de Giraud. V jejím okolí se nachází mělké pánve, v nichž se postupně odpařuje mořská voda a zanechává po sobě krystalickou sůl.

Fauna a flóra.

Přírodní park Camargue je domovem pro nespočet druhů rostlin i živočichů. Mezi typickou květenu patří limonka, tamaryšek, rákos, slanorožec, divoké kosatce a divoký rozmarýn. Jalovce rostoucí až do výšky 6 metrů tvoří lesík Bois des Rièges mezi mořem a jezerem "Étang du Vaccarès".  Park je také velmi důležitým prostorem pro nejrůznější druhy ptactva. Nalézá se na strategicky významném místě pro migrující ptáky, kteří je na svých tazích využívají k odpočinku. V Camargue nacházejí dostatek místa i potravy. Miliony ptáků zastupuje na 400 různých druhů, především vrubozobých a bahňáků. Některé druhy tu i hnízdí, například kulík mořský, racek tenkozobý, zrzohlávka rudozobá, pisila čáponohá, koliha velká, bukač velký, bukáček malý, rybák obecný, lyska černá, volavka červená, volavka rusohlavá, volavka vlasatá, volavka stříbřitá i moták pochop. Vyskytují se tu i tenkozobec opačný a ouhorlík stepní, kteří na jiném místě ve Francii nehnízdí.  Žije tu ale i velké množství hmyzu, včetně údajně nejdivočejších komárů ve Francii.

Býci.

Zdejší býci mají černou barvu a rohy zaokrouhlené nahoru. Žijí zde polodivoce hlavně v bažinách. Jsou menšího vzrůstu a prodávají se na býčí zápasy nebo je jejich maso použito jako pokrm v místních dušených jídlech.

Koně.

Camargské plemeno je jedno z nejstarších plemen koní. Jsou příbuzní se svými prehistorickými předky, kteří byli nalezeni v jižní Francii. V této oblasti žili divoce stovky let, a tak přežijí vlhké teplé léto i chladnou zimu. Typická je pro ně bílá barva a menší vzrůst. Tradičně se používají k práci s místním dobytkem.

Plameňáci.

Plameňáci jsou jedním ze symbolů přírodního parku Camargue. Je to totiž jediné místo ve Francii a jedno z mála kolem Středozemního moře, kde se vyskytují ve volné přírodě. Hejna můžou čítat až 20 000 párů. Svá hnízda si staví z bahna a živí se převážně planktonem. Vítanou potravou plameňáků je také žábronožka solná, které se velmi dobře daří právě v prostředí se zvýšeným obsahem soli.

Parc Naturel régional de Camargue je přírodní park v oblasti Provence na jižním pobřeží Francie (departementy Bouches-du-Rhône a Gard). Proslulá oblast mokřadů o rozloze přes 1000 km² v deltě Rhôny při pobřeží Středozemního moře hostí až 400 druhů zvířat včetně plameňáků, turů a camargských koní. Je jednou z nejdůležitějších oblastí svého druhu v Evropě.  Oblast je chráněná od roku 1970, v roce 1977 pak získala statut biosférické rezervace. V roce 1986 byla ramsarskou úmluvou označena za mokřad mezinárodního významu.

The Camargue (, , , ; ) is a natural region located south of Arles, France, between the Mediterranean Sea and the two arms of the Rhône delta. The eastern arm is called the "Grand Rhône"; the western one is the "Petit Rhône".  Administratively it lies within the "department" of Bouches-du-Rhône, (Mouths of the Rhône), and covers parts of the territory of the communes of Arles, Saintes-Maries-de-la-Mer, and Port-Saint-Louis-du-Rhône. A further expanse of marshy plain, the Petite Camargue (little Camargue), just to the west of the "Petit Rhône", lies in the department of Gard.  Camargue was designated a Ramsar site as a "Wetland of International Importance" on 1 December 1986.


Název.

Původně se dům nazýval "Maison du Trappeur" - „Zálesácký dům“. Současná přezdívka by se dala přeložit jako „lodní prádelna“. Dům je rozdělen do malých pokojů a jejich vstupy na chodbu tak připomínaly parník, což je původ prvního slova "Bateau" (loď). Druhé slovo "Lavoire" (prádelna) bylo přidáno v ironickém slova smyslu, neboť v celém domě byl jen jeden přívod vody.

Historie.

Dům byl postaven kolem roku 1860 na místě bývalé tančírny, která byla uzavřena roku 1830 následkem poklesu půdy. V roce 1889 jej nechal majitel přestavět na ateliéry pro umělce. Jako první se zde v roce 1892 usadil malíř Maxime Maufra, po svém návratu z Bretaně. Dům se stal rychle místem setkání mnoha umělců. Mezi lety 1900 až 1904 se zde vytvořily dvě skupiny umělců. Italové, z nichž nejznámější byl Ardengo Soffici, a Španělé, kteří se shromáždili kolem Francisca Durria de Madrón. Pablo Picasso sem přišel v roce 1904 a svůj ateliér zde měl až do roku 1912. Jeho modré období právě skončilo a začal tvořit obrazy z růžového období, které trvalo do roku 1907. V té době zde působili Kees van Dongen, Juan Gris, Constantin Brâncuşi, Amedeo Modigliani, Pierre Mac Orlan nebo Max Jacob. Bateau-Lavoir ztratil svůj význam po první světové válce ve prospěch čtvrti Montparnasse na levém břehu, kde se nachází obdobný dům La Ruche.

Osobnosti v Bateau-Lavoir.

Mezi početnými osobnostmi, které se zde vyskytovaly, patří např. Henri Matisse, Georges Braque, Fernand Léger, André Derain, Raoul Dufy, Maurice Utrillo, Jean Metzinger, Louis Marcoussis, Guillaume Apollinaire, Alfred Jarry, Jean Cocteau, Raymond Radiguet, Gertrude Steinová, Charles Dullin, Ambroise Vollard, Maurice Denis, Kees van Dongen, Marie Laurencin, Pablo Picasso a další.

Bateau-Lavoir je dům na Montmartru v Paříži na "Place Émile-Goudeau", ve kterém na přelomu 20. století měli ateliéry mnozí později slavní umělci. Dům v květnu 1970 vyhořel (zůstala pouze fasáda, která je chráněná jako historická památka) a roku 1978 byl kompletně rekonstruován. Dnes se zde nachází 25 uměleckých ateliérů.

The Bateau-Lavoir ("Washhouse Boat") is the nickname of a building in the Montmartre district of the 18th arrondissement of Paris that is famous in art history as the residence and meeting place for a group of outstanding early 20th-century artists, men of letters, theatre people, and art dealers. It is located at No. 13 Rue Ravignan at Place Emile Goudeau, just below the Place du Tertre.  A fire destroyed most of the building in May 1970 and only the façade remained, but it was completely rebuilt in 1978.


Historie.

Vestfálské království bylo vytvořeno v roce 1807 spojením území okupovaných Pruským královstvím (Hannoverské kurfiřtství, Magdeburské vévodství) a některých pruských spojenců (Brunšvicko-Wolfenbüttelsko, Hesensko-Kasselsko) po Tylžském míru. Hlavním městem byla zvolena dosavadní hesenská metropole Kassel a králův dvůr sídlil ve zdejším zámku Wilhelmshöhe, který byl přejmenován na Napoleonshöhe. Království se stalo součástí Rýnského spolku  Z Vestfálska se měl stát Napoleonův "modelový stát". Král Jérôme již 7. prosince 1807, následující den po svém prvním příjezdu do Kasselu, podepsal ústavu, která udělala z království první monarchii v Německu s moderní ústavou. Ústava zaručovala rovnost práv pro všechny obyvatele, rušila robotu, propouštěla nevolníky a zrovnoprávňovala Židy. Byl také zaveden Napoleonův občanský zákoník, metrický systém, zrušeny cechy a uvedena možnost svobodného podnikání. Jediné, co zůstalo při starém, byla omezená možnost svobodného projevu a cenzura.  V roce 1810 muselo Vestfálsko podstoupit své kraje Sever (centrum Stade) a Dolní Labe (centrum Lüneburg) Francii. Navíc muselo poskytovat císařství finanční podporu a vojenské jednotky pro probíhající války. Významné množství mužů ztratilo Vestfálsko během ruského tažení, velké ztráty zaznamenala například vestfálská garda v bitvě u Borodina.  Po porážce a ústupu Napoleona z Ruska nastal vestfálský soumrak. V září 1813 ruští kozáci obklíčili Kassel, porazili zdejší francouzskou posádku a obsadili město. Do 1. října bylo celé království obsazeno ruskými vojsky, avšak již o tři dny později se Jérôme Bonaparte vrátil s francouzskými vojáky a znovu obsadil hlavní město. Kozáci opět oblehli město. Zánik Vestfálska přišel po Napoleonově prohře v bitvě u Lipska z 19. října 1813, kdy Rusové rozpustili království a obnovili status quo z roku 1806.

Vestfálské království byl historický stát, který existoval v letech 1807 až 1813 na území dnešního Německa. Formálně nezávislý suverénní stát byl ve skutečnosti vazalem Francouzského císařství, ovládaný bratrem francouzského císaře Napoleona I. Jérômem. Království bylo pojmenováno po regionu Vestfálsko, ačkoliv jen malá část aktuálně ležela v této oblasti.

The Kingdom of Westphalia was a kingdom in Germany, with a population of 2.6 million, that existed from 1807 to 1813. It included territory in Hesse and other parts of present-day Germany. While formally independent, it was a vassal state of the First French Empire and was ruled by Napoleon's brother Jérôme Bonaparte. It was named after Westphalia, but this was a misnomer since the kingdom had little territory in common with that area; rather the kingdom mostly covered territory formerly known as Eastphalia.  Napoleon imposed the first written modern constitution in Germany, a French-style central administration, and agricultural reform. The Kingdom liberated the serfs and gave everyone equal rights and the right to a jury trial. In 1808 the Kingdom passed Germany's first laws granting Jews equal rights, thereby providing a model for reform in the other German states. Westphalia seemed to be progressive in immediately enacting and enforcing the new reforms.  The country was relatively poor but Napoleon demanded heavy taxes and payments and conscripted soldiers. Few of the men who marched into Russia with Napoleon in 1812 ever returned. The Kingdom was bankrupt by 1812. When Napoleon was retreating in the face of Allied advances in 1813, the Kingdom was overrun by the Allies and (in 1815) most of its territories became Prussian ruled. Most of the reforms, however, remained in place.


Přehled.

Skoro všechny rostliny, řasy a některé bakterie (především sinice) patří mezi (foto)autotrofní organismy, které získávají uhlík z anorganických látek, zpravidla oxidu uhličitého (CO) a syntetizují si z něj, obvykle za použití vody (HO), organické sloučeniny (primárně sacharidy). K tomuto biochemickému procesu získávají potřebnou energii ze slunečního záření. Tato schopnost je základní výrobní složkou biosféry, je nezbytná pro životaschopnost všech neautotrofních organismů a nepostradatelnou součástí celosvětového ekosystému.<ref name="Campbell/Reece_176">Campbell/Reece 2006, str. 176</ref> Některé prokaryotické organismy, zejména sinice a archea pomáhají svému hostiteli fixovat dusík z oxidu dusičitého (NO). Tento proces probíhá enzymaticky, pomocí enzymu nitrogenázy a dodáním energie rozkladem ATP. U fotoautotrofů se využívá k tomuto procesu světlo, a proto se takový proces označuje jako fotofosforylace.<ref name="Campbell/Reece_180">Campbell/Reece 2006, str. 180</ref> Chemoautotrofní organismy využívají CO jako zdroj uhlíku a energii získávají oxidací nějaké anorganické látky, například sirovodíku (HS), amoniaku (NH) nebo dvojmocných iontů železa (Fe).  Organismy, které získávají potřebné organické látky konzumací jiných organismů nebo jejich produktů se nazývají heterotrofní. Patří sem živočichové, houby, prvoci a většina bakterií. Pro všechny heterotrofní organismy, které získávají potřebnou energii a organické látky potřebné pro biosyntézu z potravy, je důležité udržovat fyziologický stav v určitém rozmezí. Pokud není příjem a výdej energie v rovnováze, dochází k závažným problémům. Příkladem organické homeostáze je udržování acidobazické rovnováhy nebo tělesné teploty. Téměř všechny heterotrofní organismy, včetně člověka, jsou svou výživou závislé na fotoautotrofních organismech, které jsou pro ně zdrojem živin. Živiny jsou většinou chemické látky, které potřebují organismy, aby mohly žít a vyvíjet se, nebo látky, které získávají organismy z vnějšího prostředí a využívají je k látkové výměně. Poskytují organismům energii, podporují látkovou výměnu a slouží jako zásobní látky. U živočichů se tento biochemický proces, jehož cílem je získání živin z potravy, nazývá trávením.  Nepostradatelnou součástí výživy jak prokaryotických, tak i eukaryotických organismů je voda, protože tvoří prostředí pro důležité chemické reakce v buňce. U autotrofních organismů je voda součástí biochemických procesů, při kterých vznikají z jednoduchých anorganických látek organické sloučeniny. U heterotrofních organismů je voda rozpouštědlem, ve kterém se rozptýlí částice jiných látek, a také součástí mnoha látkových přeměn.

Výživa živočichů.

Heterotrofní živočichové získávají energii, organické látky (většinou uhlíkaté sloučeniny) a základní živiny z potravy. Potravu dále zpracovávají v biochemickém procesu zvaném trávení, jehož cílem je získání živin a energie. Trávením se potrava rozkládá na jednodušší látky a rozmělňuje na části, které jsou dostatečně malé, aby mohly být absorbovány v těle a dále využity například v buněčném dýchání nebo při biosyntéze. Uhlíkaté sloučeniny jsou v těchto procesech zdrojem stavebních látek a ATP je zdrojem energie. Pokud není získaná energie okamžitě využita, je ukládána v podobě glykogenu v játrech a svalech a také v podobě podkožního tuku. Během trávení a vstřebávání probíhá řada energeticky náročných procesů, například peristaltika a exocytóza, při kterých se energie spotřebovává a podle druhu živočicha a potravy se tato spotřeba pohybuje od 3 do 30 %.<ref name="Campbell/Reece_866">Campbell/Reece 2006, str. 866</ref>  V potravě musí živočišný organismus přijímat především sacharidy, esenciální aminokyseliny, esenciální mastné kyseliny, v menším množství vitamíny a podle druhu živočicha v malých nebo větších dávkách minerální látky. Velmi důležitý je i příjem vody.

Příjem potravy.

Metabolismus glukózy.

Metabolismus glukózy je řízen hormonálně a je důležitý pro udržení homeostázy. V živočišných organismech je glukóza ukládána v podobě glykogenu v játrech a svalových buňkách a je důležitým energetickým zdrojem buňky. Pokud jsou zásobárny glykogenu naplněny a příjem energie stále převyšuje spotřebu, je nadbytek glukózy ukládán v podobě tuků. Jakmile jsou zásoby glykogenu a tuků vyčerpány, začne organismus trpět podvýživou. Naopak při dlouhodobém nadměrném příjmu energie začne organismus tuku skladovat příliš mnoho a vzniká obezita. Ukládání a využívání tuků řídí hormon leptin, který je produkován tukovými buňkami. Vysoká hladina leptinu vyvolává snížení chuti k jídlu a aktivuje mechanismy, které spotřebovávají energii a ubývání tělesného tuku. To pak vede ke snížení hladiny leptinu v krvi a vyvolává zvýšenou chuť k jídlu a přibírání na váze. Tyto mechanismy udržují tělesnou hmotnost kolem určité hodnoty. Některé podněty a jejich antagonisté se nyní zkoumají jako možné léky pro obezitu u lidí, u kterých způsobují tyto mechanismy větší kolísání hmotnosti.<ref name="Campbell/Reece_852">Campbell/Reece 2006, str. 852</ref>

Esenciální aminokyseliny.

Živočichové potřebují k syntéze bílkovin aminokyseliny a většina druhů si asi polovinu z nich dokáže vyrobit. U heterotrofních organismů jsou štěpeny v žaludku během trávení skupinou enzymů zvaných proteázy. Kombinací asi dvaceti základních proteinogenních aminokyselin jsou tvořeny všechny známé bílkoviny. Aminokyseliny jsou tedy základními stavebními jednotkami peptidů a bílkovin a z hlediska výživy jsou to také aminokyseliny, které jsou základní živinou. Z těchto aminokyselin zařazujeme osm mezi esenciální aminokyseliny a dvě mezi semiesenciální (vhodné jenom pro mladé organismy), které si tělo neumí syntetizovat a musí je přijímat v potravě. Jestliže potrava neobsahuje dostatek esenciálních aminokyselin, vzniká jejich nedostatek, který se projevuje fyzickými i mentálními poruchami. Esenciální aminokyseliny jsou přítomny v mase, vejcích, sýru a dalších potravinách živočišného původu, které zajišťují jejich přísun v potřebném poměru. Potraviny rostlinného původu je třeba kombinovat, protože bílkoviny některých rostlinných produktů mohou jednu, či více esenciálních aminokyselin postrádat a při jednostranné výživě může docházet k různým poruchám; například kukuřice neobsahuje lysin, ale obsahuje methionin a fazole zase neobsahují methionin, ale obsahují lysin apod. Živočišný organismus neumí příliš dobře aminokyseliny ukládat a nedostatek třeba i jediné může vést ke zpomalení syntézy bílkovin a zároveň i k blokování a použití jiných.<ref name="Campbell/Reece_853">Campbell/Reece 2006, str. 853</ref>

Esenciální mastné kyseliny.

Většinu mastných kyselin si dovede živočišný organismus nasyntetizovat, ale esenciální mastné kyseliny si nasyntetizovat nedokáže a musí být obsaženy v potravě. Mastné a esenciální mastné kyseliny jsou součástí mnoha biologicky důležitých látek. Fosfolipidy mají například strukturní funkci v buněčné membráně a glykolipidy fungují jako transmembránové receptory v lipidové dvouvrstvě a jako látky, které pomáhající zakotvit neurony do nervové tkáně. Nejvydatnějším zdrojem energie, který se podílí na stavbě mnoha struktur jsou lipidy (obecně nazývané tuky). Hromadí se zejména v tukové tkáni a patří spolu s bílkovinami a sacharidy k základním živinám.  Podle skupenství rozlišujeme pevné tuky, u nichž převažují nasycené mastné kyseliny, a oleje, které obsahují větší množství nenasycených mastných kyselin. Termíny nasycený a nenasycený tuk se v souvislosti s výživou používají velmi často, protože dieta bohatá na nasycené tuky je jedním z několika faktorů, které mohou přispívat ke kardiovaskulárnímu onemocnění, známému jako ateroskleróza. Ve společnosti začaly mít tuky negativní význam také proto, že stav, při kterém přirozená energetická rezerva uložená v tukové tkáni stoupne nad obvyklou úroveň může i poškozovat zdraví (otylost). Živočichové uskladňují své dlouhodobé zásoby potravy do tukových buněk, které bobtnají a scvrkávají se společně s tím, jak je tuk ukládán a uvolňován ze zásob pod pokožkou. Tato podkožní vrstva tepelně izoluje tělo a je charakteristicky tlustá například u velryb, tuleňů a většiny dalších vodních savců.<ref name="Campbell/Reece_70">Campbell/Reece 2006, str. 70</ref>

Vitamíny.

Vitamíny, až na některé výjimky, si heterotrofní organismy nedokážou samy vyrobit, a proto je musí získávat prostřednictvím stravy. Některé vitamíny může organismus získat metabolickou přeměnou provitamínů; například schopnost organismu získat vitamín A z provitamínu A. Vitamíny jsou bezpodmínečně nutné pro růst a životaschopnost všech heterotrofních organismů. V lidském organismu mají především funkci katalyzátorů biochemických reakcí.  Podle rozpustnosti dělíme vitamíny na rozpustné v tucích a rozpustné ve vodě. Mezi vitamíny rozpustné ve vodě patří například skupina B-komplex, které slouží často jako koenzymy v důležitých metabolických procesech. Dalším známým vitamínem z této skupiny je vitamín C, který je potřebný k tvorbě pojivových tkání, podporuje vstřebávání železa, stimuluje tvorbu bílých krvinek, vývoj kostí, zubů a chrupavek a celkově podporuje růst. Většina živočichů a rostlin si tento vitamín dokáže vyrobit sama a nepotřebuje žádné jeho přídavky. Lidský organismus je v tomto smyslu velmi "zvláštní", protože si nedokáže přirozenou cestou vitamín C vyrobit.  Nadbytek vitamínů rozpustných ve vodě není ve většině případů škodlivý, protože je vylučujeme v moči. U vitamínů rozpustných v tucích (A, D a K) to však nefunguje a jejich přebytek může způsobovat otravu organismu. Zvláštním vitamínem je vitamín F, který se někdy zařazuje mezi esenciální mastné kyseliny. Funkce vitamínu E není přesně známa, ale spolu s vitamínem C pravděpodobně chrání fosfolipidy v buněčných membránách proti oxidaci. Vitamínové preparáty, nazývané antioxidanty, často také vitamín E obsahují.  Při nedostatku vitamínů, tzv. hypovitaminóze, se mohou objevovat poruchy funkcí organismu, nebo i velmi vážná onemocnění. Doporučené dávky vitamínů jsou až doposud sporné. Podle jedněch odborníků na výživu jsou dávky stanovené RDA dostatečné, existuje však i názor, že tyto dávky jsou příliš nízké a někteří se dokonce domnívají, že velké dávky vitamínů posílí jejich positivní účinky. Výzkum stále pokračuje a hledá se hlavně vhodné dávkování vitamínů C a E.<ref name="Campbell/Reece_855">Campbell/Reece 2006, str. 855</ref>

Minerální látky.

Minerální (anorganické) látky potřebné pro výživu živočichů jsou v podstatě chemické prvky, které přijímají heterotrofní organismy ve stravě. Do této skupiny nepatří chemické prvky obsažené v organických látkách; uhlík, vodík, dusík a kyslík.  Chemické prvky potřebují živočichové pro svoji výživu ve větším (hmotnostní prvky) nebo v malém množství (stopové prvky) a v živočišných organismech plní různé funkce; například vápník (Ca), fosfor (P) a fluor (F) jsou důležitou součástí zubů a kostí, draslík (K), chlór (Cl) a sodík (Na) udržují acidobazickou rovnováhu a hospodaření s vodou, zinek (Zn), měď (Cu), mangan (Mn) a molybden (Mo) jsou součástí enzymů, kobalt (Co) a selen (Se) jsou součástí vitamínů, jód (I) je důležitou součástí hormonu štítné žlázy, síra (S) je součástí některých aminokyselin, železo (Fe) je součástí hemoglobinu, hořčík (Mg) je důležitý při uvolňování energie z glukózy, chrom (Cr) je důležitý pro správný metabolismus cukrů a tuků, apod.

Zpracování potravy.

Organické látky, přijímané v podobě bílkovin, tuků nebo sacharidů nedovede živočich využít v podobě makromolekul a proto dochází ke štěpení (trávení) těchto vysokomolekulárních látek na jednodušší, které využívá organismus buď pro syntézu vlastních stavebních látek nebo k energetické výměně uvnitř buňky (ATP). Při příjmu a zpracování živin dochází ke komplexním změnám organických molekul, které tvoří metabolické dráhy. Jako celek se metabolismus zabývá hospodařením s materiálem a energetickými zdroji buňky. Některé metabolické cesty uvolňují energii tím, že rozloží složité molekuly na jednoduché sloučeniny. Tyto degradační procesy jsou označovány jako katabolické (rozkladné) dráhy. Hlavní katabolickou dráhou je buněčné dýchání, při kterém jsou glukóza a další sloučeniny přeměněny na CO a HO. Skladné anabolické dráhy naopak energii spotřebovávají ke stavbě složitých molekul s jednodušších. Příkladem anabolismu je syntéza proteinů z aminokyselin.<ref name="Campbell/Reece_88">Campbell/Reece 2006, str. 88</ref>  Aby mohly živiny přejít z trávicí soustavy do těla, jsou vstřebávány, převážně v tenkém střevě, kde střevní šťávy, žluč a enzymy ze slinivky břišní dokončují rozklad makromolekul a vzniklé jednoduché látky jsou pak přes střevní stěnu vstřebávány do krve. V lumenu tenkého střeva je dokončeno trávení sacharidů, bílkovin, nukleových kyselin a tuků. Další dva oddíly tenkého střeva: lačník a kyčelník slouží hlavně k vstřebávání vody. Vstřebávání vody dokončuje tlusté střevo, kde je zpětně získáno asi 90 % vody z trávicí soustavy. Nestrávené zbytky se v tlustém střevě zahušťují a jsou konečníkem vylučovány.<ref name="Campbell/Reece_863">Campbell/Reece 2006, str. 863-866</ref>

Lidská výživa.

Výživa lidí je závislá na konzumaci potravin v nezměněném nebo upraveném stavu. Mohou být rostlinného, živočišného nebo jiného původu. Zvláštní kategorie tvoří potraviny pro zvláštní výživu, doplňky stravy nebo potravními doplňky. Jejich kvalita může být vylepšována přídatnými látkami jako jsou barviva, konzervanty, emulgátory nebo sladidla, nebo i jinak obohacovány například vitamíny nebo stopovými prvky. Energetická hodnota potravin se obvykle vyjadřuje v kilokaloriích nebo joulech.

Zdravá výživa.

Zdravá výživa udržuje organismus v rovnováze čili v homeostázi. Aby se zabránilo chronickým chorobám, jako jsou například obezita, srdeční choroby, cukrovka nebo rakovina, je podle dat uvedených ve sborníku Světové zdravotnické organizace nutné, aby konzumované potraviny obsahovaly vyvážené množství živin, dostatečné množství vody, ale především ovoce a zeleninu. Zdravá výživa vyžaduje vyvážený příjem základních živin (bílkoviny, sacharidy a tuky), doplňkových živin (vitamíny, stopové prvky a vlákniny) a dostatečné množství vody, aby nenastala intoxikace organismu nadměrnou spotřebou určité látky. Množství výživy však záleží na individuálních předpokladech. Nízkovýživová strava je pak spojena s vyšší pravděpodobností rakoviny.

Zvláštní výživa.

Zvláštní výživa je nutná například při onemocnění, kdy je třeba zvýšit účinky léčby a pomoci léčebně ovlivnit stav těla a jeho tělesné procesy. Podobně jako může být nedostatečná výživa důvodem progrese nemoci, může být cílená nutriční intervence významným preventivním i léčebným faktorem. Energie získaná v potravě je využita k udržení homeostázy, a ta která není okamžitě využita, je ukládána v podobě glykogenu v játrech a ve svalech a také v podobě tuku. Pokud je strava energeticky chudá, trpí živočichové, včetně člověka podvýživou.<ref name="Campbell/Reece_869">Campbell/Reece 2006, str. 869</ref>

Výživa rostlin.

Většina rostlin jsou (foto)autotrofní organismy, které se udržují při životě příjmem oxidu uhličitého ze vzduchu a vody a výživných látek z půdy. Z těchto látek dokáží rostliny vyrábět fotosyntetickou asimilací organické látky. Důležitým předpokladem pro tento proces je světlo (většinou sluneční záření) a zelené barvivo (chlorofyl), které pohlcuje světlo a přeměňuje v chloroplastech světelnou energii na chemickou.<ref name="Campbell/Reece_195">Campbell/Reece 2006, str. 195</ref> Přežití všech rostlinných organismů závisí na vyváženém příjmu a výdeji vody buňkou. Rostlinné a jiné buňky, které mají pružné buněčné stěny, regulují přebytek vody zpětným tlakem (turgor) a při nedostatku vody se plazmatická membrána od buněčné stěny odtahuje, což se navenek projevuje sesycháním až odumřením (plazmolýza).<ref name="Campbell/Reece_153">Campbell/Reece 2006, str. 153</ref>

Výživné látky.

Rostliny potřebují k růstu devět makrobiogenních a minimálně osm mikrobiogenních prvků. Toto bylo zjištěno na základě rozboru chemického složení sušiny. Asi 95 % hmotnosti sušiny rostlin tvoří organické látky a jenom 5 % je tvořen látkami anorganickými. Většinu organické hmoty tvoří uhlovodíky, které rostlina přijímá v různých formách: Mezi osm základních mikroelementů patří: Mikroelementy fungují především jako katalyzátory a rostliny je vyžadují jenom ve velmi malém množství. Přesto může jejich nedostatek způsobit v porostech rostlin velké škody, například nedostatek hořčíku nebo železa způsobuje žloutnutí listů, což může rostlinu natolik oslabit, že přestane i růst a zahyne.

Úloha půdy.

Struktura a chemické složení půdy jsou vedle biogeografické polohy a podnebí nejhlavnějšími faktory, které určují, jestli se rostliny v daných podmínkách adaptují na minerálové složení a půdní typ, ať už se jedná o přírodní ekosystém či zemědělskou oblast. Na rozhraní půda-rostlina se odehrávají biochemické procesy, které podmiňují zachování mnoha ekosystémů na Zemi. V půdě se nachází částice různých velikostí, které vznikly rozdrobňováním matečné horniny a spolu s těmito částečkami tvoří půdní humus. Humus zabraňuje slepování jílovitých částic a je zodpovědný za drolivou strukturu půdy, díky které je v půdě zadržována voda a zároveň mají kořeny rostlin v porézní půdě k dispozici kyslík. Humus je rovněž rezervoárem minerálních látek, které postupně pronikají do půdy, zatímco mikroorganismy rozkládají organickou hmotu.

Kationtová výměna.

Mnoho půdních minerálů, zejména ty s pozitivním nábojem (kationty), jako např. draslík (K), vápník (Ca) a hořčík (Mg) jsou pomocí elektrostatických sil poutány k negativně nabitým částicím půdy. Avšak k tomu, aby kořeny rostlin mohly absorbovat výživné látky, musí dojít k jejímu uvolnění z vazby na částice, aby se staly pro rostlinu lépe dostupné. Kationty se stávají pro rostliny dostupnými v okamžiku, kdy jsou ve vazbě na jílové částice nahrazeny půdními vodíkovými ionty (H). Tato kationtová výměna je stimulována kořenovými vlásky, které vylučují H do půdního roztoku. Právě z tohoto důvodu je péče o půdní strukturu velmi důležitá. Záporně nabité anorganické látky (anionty), jako např. dusičnany (NO), fosforečnany (PO) a sírany (SO) mají tendenci k odplavování, protože se neváží na částice půdy příliš pevně a rostliny pak trpí jejich nedostatkem.<ref name="Campbell/Reece_770">Campbell/Reece 2006, str. 770-772</ref>

Symbióza a parazitismus.

Kořeny rostlin jsou součástí rozsáhlých podzemních společenstev, jako jsou například určité druhy hub a bakterií. Během dlouhého evolučního vývoje vznikl mezi kořeny rostlin a těmito organismy úzký symbiotický vztah jehož výsledkem je usnadnění získávání živin, z něhož těží obě strany. Dvěma nejdůležitějšími příklady symbiózy mezi rostlinami a jinými organismy jsou biologická fixace dusíku bakteriemi v hlízkách rostlin z čeledi bobovitých a symbiotické seskupení hub a rostlinných kořínků (mykorhiza).  Adaptační mechanismy pro zlepšení výživy rostlin jsou ale i takové, které mohou případnému hostiteli i škodit. Nazýváme je rostlinným parazitismem nebo rostlinným predátorstvím. Parazitické rostliny získávají živiny napojením na hostitelova vodivá pletiva, nebo nepřímo přes houbová vlákna mykorhizy a masožravé rostliny doplňují svou potřebu na minerální výživu vstřebáváním těl živočichů. Existuje ale i mnoho přechodných forem, jako například jmelí, které je zelené, a tedy schopné fotosyntézy, ale roste převážně na dubech a odčerpává mízu hostitelského stromu pomocí střebadel a doplňuje tím svoji výživu.<ref name="Campbell/Reece_775">Campbell/Reece 2006, str. 775-781</ref>

Výživa hub.

Houby jsou heterotrofní organismy, které přijímají živiny absorpcí. Svou potravu tráví prostřednictvím hydrolytických enzymů, které jsou vylučovány do potravy. Tyto enzymy se nazývají exoenzymy a jejich úkolem je rozkládat složité molekuly na jednodušší sloučeniny, které může houba vstřebat a dále využít. Schopnost vstřebávat živiny je bezprostředně spojená s funkcí, kterou mají houby v přírodě. Je to funkce saprofytů, parazitů a symbiontů. Houby a bakterie patří v přírodě mezi nejdůležitější dekompozitory, kteří zásobují ekosystémy anorganickými látkami. Tyto látky využívají rostliny i živočichové pro svoji výživu a bez jejich přítomnosti by živočichové i rostliny odumřeli, protože by se prvky, jako například uhlík a dusík nevracely zpět do svého koloběhu. Existují dokonce i přesvědčivá svědectví, že houby a živočichové se vyvinuli ze společného předka - prvoka a rozbory ribozomální RNA a proteinů ukazují, že houby jsou dokonce více příbuzné živočichům než rostlinám.<ref name="Campbell/Reece_631">Campbell/Reece 2006, str. 631</ref>

Mycelium.

Kromě kvasinek, které jsou jednobuněčné, jsou těla hub složena z drobných vláken, hyf, které vytvářejí mycelium. Mycelium (podhoubí) je shluk vzájemně propletených vláken, které slouží zejména houbám a některým bakteriím jako vyživující síť. Vlákna mohou být rozdělena septy (přepážkami) na jednotlivé buňky, nebo tato septa chybějí a celé mycelium je tvořeno jednou buňkou. Mycelium pronikající půdou se nazývá mycelium vegetativní a část nad půdou je mycelium vzdušné nebo reproduktivní. Symbiotické seskupení kořínků rostlin a houbových hyfů se nazývá mykorhiza. Rostlina poskytuje houbě vhodné prostředí pro život a zásobuje ji například sacharidy. Houbové hyfy zase zvyšují povrch kořenového systému rostliny, čímž se zvyšuje možnost absorpce vody.<ref name="Campbell/Reece_617">Campbell/Reece 2006, str. 617-628</ref>

Výživa prvoků.

V rámci protist neboli prvoků existuje mnoho rozmanitých způsobů výživy, než je tomu kdekoliv jinde u eukaryotických organismů. Většina protist má aerobní metabolismus a využívá mitochondrií k buněčnému dýchání. Někteří z nich obsahují chloroplasty a jsou fotoautotrofní a jiní zase absorbují organické látky nebo tráví potravu a jsou tedy heterotrofní. Patří sem i mixotrofní organismy, které kombinují fotosyntézu s heterotrofní výživou. Vedle kategorie protista patří do této říše i řasy a protista s absorpčním způsobem výživy podobné houbám. Většina protist žije ve vodním prostředí a je nepostradatelnou složkou mořských i sladkovodních potravních sítí. Nejznámější je fytoplankton, který je zodpovědný za produkci neméně poloviny celé fotosyntetické produkce organického materiálu a neuvěřitelnou hojnost a rozmanitost heterotrofních protist, prokaryot a živočichů. Zatímco u rostlin a živočichů jsou jednotlivé funkce rozděleny mezi celou řadu specializovaných buněk, každý jednobuněčný prvok je organismem stejně kompletním jako například jednotlivá rostlina nebo živočich. K protistům však řadíme nejen jednobuněčné a mikroskopické organismy, ale i některé vcelku jednoduché mnohobuněčné formy nebo obrovské organismy se složitou strukturou, jako například mořské řasy.<ref name="Campbell/Reece_548">Campbell/Reece 2006, str. 547-548</ref>

Nitrobuněčné trávení.

Na rozdíl od živočichů, kde obvykle probíhá většina trávicích procesů mimo buňky, tráví prvoci veškerou potravu uvnitř svých buněk (nitrobuněčně). Trávicím orgánem je potravní vakuola, kde je potrava pohlcována fagocytózou nebo pinocytózou. Potravní vakuola se sloučí s lyzozomem, který obsahuje hydrolytické enzymy a trávení pak probíhá v organele obalené membránou.  Celá řada rozmanitých druhů protist využívá k pohybu a získávání potravy panožky, například měňavky. Většina těchto organismů jsou heterotrofové, kteří se živí převážně bakteriemi, jinými protisty nebo odumřelou organickou hmotou. Patří sem i druhy symbiotické a parazitické. Většina měňavek žije volně a například měňavka úplavičná vyvolává u člověka amébní úplavici. Tyto organismy se šíří kontaminovanou pitnou vodou, potravinami nebo trávicím ústrojím.

Výživa prokaryot.

Způsob výživy prokaryot záleží na tom, jak jejich organismus získává z vnějšího prostředí energii a uhlík. Druhy, které získávají energii ze světla se označují jako fototrofní a druhy, které získávají energii z chemických látek jsou chemotrofní. Potřebuje-li prokaryotní organismus k životu pouze anorganickou sloučeninu CO označujeme jej jako autotrofní a heterotrofní prokaryota vyžadují pro výrobu organických látek nejméně jednu organickou živinu, například glukózu. Zkombinujeme-li tyto čtyři skupiny, dostaneme čtyři možné vztahy prokaryotních organismů k výživě: fotoautotrofní, chemoautotrofní, fotoheterotrofní a chemoheterotrofní.

Metabolismus dusíku.

Metabolismus dusíku (N) je u prokaryot příkladem rozmanitosti ve výživě. Dusík, který je nezbytnou složkou bílkovin a nukleových kyselin, dokáží prokaryota použít k látkové výměně z většiny dusíkatých látek. Některé chemoautotrofní bakterie v půdě, jako je například "Nitrosomonas" přeměňují amoniak (NH) na nitrity (NO) v oxidačním procesu nitrifikace. Tento proces probíhá ve dvou fázích; v první fázi se přeměňuje amoniak na dusitany (nitritace) a ve druhé fázi na dusičnany (nitratace):  Jiné druhy bakterií, "Pseudomonas" denitrifikují půdní nitrity (NO)nebo nitráty (NO) a navrací tím do atmosféry vzdušný dusík (N). Některé druhy nitrogenních bakterií žijí v symbiotickém vztahu s kořeny hospodářsky významných rostlin z čeledi bobovitých, jako jsou hrách, fazol, sója, podzemnice olejná, vojtěška nebo jetel. Na kořenech těchto rostlin se vyskytují hlízky složené z rostlinných buněk obsahujících bakterie rodu "Rhizobium". Symbiotický vztah mezi rostlinou a bakterií je vzájemně prospěšný. Bakterie dodávají rostlině dusík a rostlina zásobuje bakterie uhlovodíky. Z většiny amonných iontů vzniklých fixaci dusíku jsou přímo v hlízkách syntetizovány aminokyseliny, které jsou prostřednictvím xylému transportovány do stonků a listů.<ref name="Campbell/Reece_776">Campbell/Reece 2006, str. 776</ref>  Schopnost fixovat vzdušný dusík je zase jedinečnou vlastností některých sinic. Dochází při něm k přeměně vzdušného dusíku (N) na amoniak (NH). Tato jedinečná schopnost sinic umožňuje začlenit dusík do organických sloučenin a ve smyslu výživy jsou tak sinice nejsoběstačnějšími organismy ze všech. Příkladem metabolických schopností sinic je "Anabaena", která má buňky specializované na fixaci dusíku ze vzduchu, které se nazývají heterocysty. Jinou jedinečnou schopností prokaryot je využití vzdušného kyslíku k buněčnému dýchání, jak v aerobním tak i anaerobním prostředí.

Vnější prostředí a ekosystém.

Organismus je časově a prostorově ohraničený otevřený systém, který komunikuje s vnějším prostředím, na kterém je závislý; jak na neživých faktorech jako je například podnebí, teplota nebo světlo, tak i na vztazích mezi živými organismy navzájem jako například symbióza, parazitismus nebo predátorství. Uvnitř těchto systémů proudí živiny od primárních producentů (autotrofní organismy) přes primární konzumenty (býložravci) až k sekundárním konzumentům (masožravci) a tak cirkulují uvnitř celého ekosystému.

Biogeochemické cykly.

Po zániku organismu dochází činností dekompozitorů k navrácení atomů těchto prvků do atmosféry, vody a půdy a tím dojde k doplnění zdrojů anorganických látek, které rostliny a ostatní autotrofní organismy použijí k vytvoření nové organické hmoty. Tyto procesy, které probíhají mezi biotickými (živými) a abiotickými (neživými) složkami biotopu tvoří biogeochemické cykly. Většina živin je soustředěna ve čtyřech základních zdrojích, které dále posuzujeme zda jsou dostupné nebo nedostupné:  Obecný popis biogeochemických cyklů, které probíhají mezi těmito čtyřmi zdroji je znázorněn na obrázku vpravo, kde jsou šipkami znázorněny biologické a geologické procesy, díky nimž dochází k pohybu látek mezi jednotlivými zdroji. Rychlost s jakou jednotlivé prvky cirkulují v ekosystémech je závislá na rychlosti rozkladných procesů. Faktory, které tyto dekompoziční procesy ovlivňují jsou: teplota, přítomnost vody, přítomnost kyslíku (O), chemické složení půdy a v neposlední řadě i vliv člověka na ekosystémy a biosféru.<ref name="Campbell/Reece_1209">Campbell/Reece 2006, str. 1209</ref

Výživa je soubor biochemických procesů, kterými organismy přijímají organické a anorganické látky nezbytné pro svůj život z vnějšího prostředí. V širším slova smyslu se jako výživa označuje nauka o některých stránkách látkové výměny, zejména o příjmu živin, jejich účelu, přeměnách a využití.  Podle způsobu získávání uhlíku pro tvorbu vlastních organických látek rozeznáváme organismy autotrofní, heterotrofní a mixotrofní a podle klasické biologické klasifikace organismů rozeznáváme živočichy (včetně člověka), rostliny, houby, prvoky a prokaryota.  Heterotrofové, tedy většina živočichů, získávají organické látky trávením stravy, zatímco autotrofní organismy, kam patří většina rostlin, řasy a sinice, je získávají asimilací anorganického uhlíku a jeho fixací fotosyntézou. Prokaryota, prvoci, houby a některé druhy parazitických rostlin jsou metabolicky mnohem různorodější skupinou a jejich způsob výživy záleží na tom, jaký zdroj energie a uhlíku získává organismus z vnějšího prostředí. Patří sem, zejména chemoheterotrofní organismy.<ref name="Campbell/Reece_533">Campbell/Reece 2006, str. 533</ref>  Požadavky různých organismů na výživu se zkoumají také s ohledem na ekosystém, ve kterém žijí a návaznosti metabolismu autotrofních a heterotrofních organismů v potravních řetězcích.

Nutrition is the science that interprets the nutrients and other substances in food in relation to maintenance, growth, reproduction, health and disease of an organism. It includes ingestion, absorption, assimilation, biosynthesis, catabolism and excretion.  The diet of an organism is what it eats, which is largely determined by the availability and palatability of foods. For humans, a healthy diet includes preparation of food and storage methods that preserve nutrients from oxidation, heat or leaching, and that reduces risk of foodborne illnesses. The seven major classes of human nutrients are carbohydrates, fats, fiber, minerals, proteins, vitamins, and water. Nutrients can be grouped as either macronutrients or micronutrients (needed in small quantities).  In humans, an unhealthy diet can cause deficiency-related diseases such as blindness, anemia, scurvy, preterm birth, stillbirth and cretinism, or nutrient excess health-threatening conditions such as obesity and metabolic syndrome; and such common chronic systemic diseases as cardiovascular disease, diabetes, and osteoporosis. Undernutrition can lead to wasting in acute cases, and the stunting of marasmus in chronic cases of malnutrition.


Historie.

Do 12. století patřila oblast Východních kantonů k Vévodství Limburk, od roku 1288 po bitvě o Worringen náležela Brabantskému vévodství. V 15. století přešly Východní kantony pod správu španělských Habsburků a od roku 1713, po podepsání Utrechtského míru, náležely rakouské větvi Habsburků. Mezi lety 1794 - 1815 bylo území součástí francouzského departementu Ourthe.  Oblast dnes známá jako Východní kantony sestává z 11 obcí, z nichž devět je součástí Německojazyčného společenství a obce Malmedy a Waimes (německy "Weismes") tvoří součást Francouzského společenství. Východní kantony byly do roku 1920 součástí Rýnské provincie v Prusku, označované jako kraje Eupen a Malmedy. Po porážce Německa během první světové války se podle Versailleské smlouvy stalo území součástí Belgie. Oblast byla takto označována jako "cantons rédimés" (přeložitelné jako "vykoupené kantony").  Po uzavření Versailleské smlouvy se v oblasti Východních kantonů konalo referendum, v němž měli občané vyjádřit názor na politické uspořádání oblasti. Na mnohé obyvatele byl během referenda vyvíjen tlak, jehož účelem bylo získání co nejvíce hlasů pro setrvání oblasti ve federaci s Belgií. Nátlak byl vyvíjen především ze strany vůdce belgické armády Hermana Baltia. Mnohým obyvatelům bylo vyhrožováno, že budou vyhoštěni do Německa, pokud nedají hlas pro Belgii. I proto lze referendum považovat za silně zmanipulované a neobjektivní.  Ve 20. letech došlo mezi vládami Německa a Belgie k několika jednáním, která měla umožnit Německu odkoupení oblasti. Tato situace měla zlepšit poválečnou finanční situaci Belgie. Původně mělo jít až o 200 milionů zlatých marek. Do jednání nakonec vstoupila francouzská vláda, která ukončila veškerá jednání.  Východní kantony zůstaly součástí Belgie pouhých 20 let, když byly v roce 1940 během druhé světové války přičleněny opět k Německu. Většina obyvatel přičlenění k Německu přivítala, protože se považovala národnostně za Němce. Po porážce Německa v roce 1945 byla oblast opět přičleněna k Belgii. V následujících letech získávaly v oblasti velký vliv belgické federální a valonské regionální úřady, aby tak docházelo k oslabení vlivu Německa i němčiny jako jazyka.  V 60. letech byla Belgie rozdělena na čtyři jazykové oblasti, mezi něž patřila Vlámská oblast, Frankofonní oblast, bilingvní město Brusel a germanofonní Východní kantony. Od roku 1973 je pak platné dělení, které se zachovalo dodnes - Vlámský region, Valonský region a Region Brusel-hlavní město jako oficiální územně správní jednotky a Vlámské, Francouzské a Německojazyčné společenství jako jazykové komunity. Legislativu v Německojazyčném společenství pak vykonává parlament, který sídlí v Eupenu a Rada Německojazyčného společenství (německy "Rat der Deutschsprachigen Gemeinschaft"). Společenství disponuje rozsáhlou mírou autonomie, především v kulturních a jazykových oblastech, ale je i nadále součástí frankofonního Valonského regionu. V posledních letech se stále častěji objevují návrhy na vznik nového regionu a převod pravomocí Valonského regionu pouze pro Německojazyčné společenství. Velkým zastáncem této politiky je také představitel společenství Karl-Heinz Lambertz.

Administrativní dělení.

Německojazyčné společenství sestává z devíti obcí:

Obyvatelstvo.

Demografie.

1. ledna 2007 žilo v Německojazyčném společenství 73 675 obyvatel, což představuje cca 0,73% populace celé Belgie a hustotu zalidnění 86,3 obyvatel / km. Nejlidnatějším a zároveň hlavním městem je Eupen. Oblasti s výrazně vyšší hustotou zalidnění ve společenství jsou kantony na severu, naopak jižní kantony disponují nižší hustotou zalidnění: Nejvyšší hustotu zalidnění má pak obec Kelmis (577,9 ob. / km), nejnižší obec Büllingen (36,2 ob. / km). Celonárodní průměr Belgie činí 346,7 ob. / km. Ve společenství žije 49,72% mužů a 50,28% žen (celonárodní průměr - muži 48,95%, ženy 51,05%).

Vyznání.

Nejrozšířenějším náboženstvím ve společenství je římskokatolické, které spadá pod Diecézi Lutych. Ta je dále dělena na tři děkanáty a 32 farností. V menší míře se vyskytuje také protestantství.

Vláda.

Společenství má vlastní parlament a vládu, která je jmenována na funkční období 5 let. V čele stojí premiér. Vláda má čtyři ministry:

Hospodářství a cestovní ruch.

Severní kantony.

Oblast čtyř severních kantonů je specifická průmyslem, především zpracováním plastů, hliníku, výrobou čokolády, papírenským průmyslem a strojírenstvím. Velký význam pro rozvoj průmyslu má pak napojení na evropskou silnici E40 a belgickou železniční síť.  Mezi turistické pamětihodnosti patří přehrada v Eupenu, významná architektonická budova od Johanna Josefa Couvena, hrnčířské muzeum v Raerenu, dále zámek v Eyneburgu u Kelmisu a mnohé další.

Jižní kantony.

Ekonomiky jižních kantonů jsou rozvíjeny především prostřednictvím zemědělství a dřevozpracujícího průmyslu. Cestovní ruch tvoří velkou část příjmů celé oblasti.  Mezi turistické atrakce patří přírodní park Hautes Fagnes, středověký hrad Reuland, přehrada v Bütgenbachu a další.

Německojazyčné společenství Belgie (také "Germanofonní společenství Belgie", , , ) je nejmenší ze tří společenství v Belgii. Německojazyčné společenství se rozkládá pouze v provincii Lutych ve Valonském regionu při státních hranicích s Německem, Nizozemskem a Lucemburskem. Svou polohou je součástí euroregionu Máza-Rýn. I přesto, že má společenství vlastní vládu a parlament, nejedná se o územně samosprávnou jednotku; výkon státní správy spadá pod pravomoce Valonského regionu. Společenství zahrnuje devět z jedenácti obcí tzv. Východních kantonů (německy "die Ostkantone"). Hlavním městem společenství je Eupen.  Společenstvím v Belgii se rozumí rozdělení země podle jazykového principu na Vlámské, Francouzské a Německojazyčné společenství. Jednotlivá společenství reprezentují na kulturní, společenské a politické úrovni jazykové skupiny obyvatelstva (komunity). Mezi jejich kompetence patří některé regionální záležitosti jako je školství, regionální hospodářský rozvoj nebo energetika. Většina právních úkonů je však vykonávána na úrovni vyšších územních celků (regionů) nebo jsou podřízeny přímo belgické federální vládě v Bruselu.  V okolí měst Bleiberg, Welkenraat a Baelen v provincii Lutych je rozšířena němčina, ale oblasti ke společenství nepatří. K Německojazyčnému společenství nepatří ani oblasti v provincii Lucemburk, kde je rozšířena lucemburština, také germánský jazyk. Většina obyvatel společenství hovoří jedním ze západogermánských dialektů němčiny.

The German-speaking Community of Belgium ( , DG; ; ) or Eastern Belgium (; ; ) is one of the three federal communities of Belgium. Covering an area of within the province of Liège () in Wallonia, it includes nine of the eleven municipalities of East Cantons (). Traditionally speakers of Low Dietsch, Ripuarian, and Moselle Franconian varieties, the local population numbers over 77,000—about 0.70% of the national total.  Bordering the Netherlands, Germany and Luxembourg, the area has its own parliament and government at Eupen. The German-speaking Community of Belgium is composed of the German-speaking parts of the lands that were annexed in 1920 from Germany. In addition, in contemporary Belgium there are also some other areas where German is or has been spoken (the difference line between German, Dutch, Luxembourgish and Limburgish is very slight since they are all part of the same dialect continuum) that belonged to Belgium even before 1920, but they are not currently officially considered part of the German-speaking Community of Belgium: Bleiberg-Welkenraedt-Baelen in northeastern province of Liège and Arelerland (the city of Arlon and some of its nearby villages in southeastern province of Belgian Luxembourg). However, in these localities, the German language is declining due to the expansion of French.


Výroba a skladování.

Kumys se vyrábí z kobylího mléka. Na jedno dojení se získá necelý litr. S výrobou kumysů se začíná zpravidla na jaře, kdy má kobyla první hříbě. Klisny se při dojení nepřivazují, protože by pak mléko mělo horší chuť. Dříve se mléko dojilo do "saby" (velkého měchu z kobylí kůže) a poté se mléko tlouklo "bišpekem" (dřevěná palice). Pokud se mléko nalilo do "saby" večer, bylo ráno připraveno k použití (cca 12 hodin). Měch se vyráběl výhradně z kůže klisny, která uhynula přirozenou smrtí a kůže se pak vydělávala ve sraženém kumysu. Jakmile začne být kumys mírně nakyslé chuti, je možné jej konzumovat, ale lepšího výsledku se docílí pokud je několik dní odleželý, ne však příliš dlouho, jelikož se poté zkazí. Kumys by měl být skladován ve stínu a chladu, položený na studené zemi, kde je ochlazován a na víku zase ohříván nahřátou látkou. Výsledná konzistence by měla mít stejnou hustotu jako původně nadojené mléko. Dojení a skladování do "saby" je dnes spíše ojedinělé, v hojné míře se využívají plastové nádoby. Dříve se pro převoz kumysu používal "tursuk" (kožený vak), dnes jsou však hojně používány plastové láhve nebo kanystry.

Chuť.

Kumys má nakyslou až štiplavou chuť, která se dá srovnat s acidofilním perlivým mlékem. Kumys je výživný a spolu s pečivem tvoří základní stravu pastevců. Řada cizinců má však s jeho strávením potíže. Často je na vině nádoba a způsob jakým je nápoj uchováván (otevřené plastové barely, nalétaný hmyz, apod.).  Kumys se slabším obsahem alkoholu (do 1 %), se používá spíše na léčebné účely – bronchitida, chudokrevnost, tuberkulóza (např. v sanatoriu Kníže Josef v Nałęczówě ve východním Polsku).

Podávání.

V minulosti se u Kazachů a Kyrgyzů udržovala tradice podávání kumysu. Například pro hosty byl určen kumys od tříleté klisny, a pro bojovníky zase kumys vyrobený z mléka pětileté klisny, které mělo nahořklou chuť. Lišily se také nádoby, ze kterých se kumys pil: Dnes se v Kyrgyzstánu kumys pije z klasických porcelánových šálků – "pial", podobně jako čaj. Např. sibiřští Jakuti ale dodnes pijí kumys z tradičních dřevěných džbánků na třech nožkách zvaných "čorony".

Kumys (mongolsky айраг, kazašsky қымыз, kyrgyzsky кымыз, baškirsky "ҡымыҙ" uzbecky a tatarsky qimiz, rusky кумыс) je středoasijský alkoholický nápoj z kvašeného kobylího mléka. Nápoj je široce rozšířen jak ve Střední Asii, tak i v evropské části Ruska.

Kumis (also spelled kumiss or koumiss or kumys, see other transliterations and cognate words below under terminology and etymology - , "qymyz") is a fermented dairy product traditionally made from mare's milk but also a variant with donkey milk. The drink remains important to the peoples of the Central Asian steppes, of Huno-Bulgar, Turkic and Mongol origin: Kazakhs, Bashkirs, Kalmyks, Kyrgyz, Mongols, and Yakuts. Kumis was historically consumed by the Khitan, Jurchen, and Han Chinese of North China as well.  "Kumis" is a dairy product similar to "kefir", but is produced from a liquid starter culture, in contrast to the solid "kefir" "grains". Because mare's milk contains more sugars than cow's or goat's milk, when fermented, "kumis" has a higher, though still mild, alcohol content compared to "kefir".  Even in the areas of the world where "kumis" is popular today, mare's milk remains a very limited commodity. Industrial-scale production, therefore, generally uses cow's milk, which is richer in fat and protein, but lower in lactose than the milk from a horse. Before fermentation, the cow's milk is fortified in one of several ways. Sucrose may be added to allow a comparable fermentation. Another technique adds modified whey to better approximate the composition of mare's milk.


Život.

O životě svaté Rozálie toho není mnoho známo. Narodila se kolem roku 1130 na Sicílii do normanské šlechtické rodiny Sinibaldi. Rozálie pravděpodobně nejprve vstoupila do kláštera, ale klášterní život se jí údajně zdál být příliš pohodlný, proto se rozhodla odejít a žít jako poustevnice. Usadila se v jeskyni na Monte Pellegrino poblíž Palerma, kde také zemřela a byla pohřbena křesťany, kteří ji údajně uctívali už za jejího života.  V roce 1624 vypukla v Palermu morová epidemie. Podle legendy epidemie ustala poté, co byly ostatky svaté Rozálie přeneseny a pohřbeny v palermském dómu.

Kult.

Svatá Rozálie je patronkou Palerma a ochránkyní proti moru. Její svátek připadá na 15. červenec, kdy byla pohřbena. Dalším památným dnem Rozálie je 4. září, kdy údajně zemřela.  Rozáliin kult byl velmi rozšířen především v 17. a 18. století v Itálii a to hlavně na Sicílii, kdy se rozšířil prostřednictvím jezuitského řádu. Nesčetní poutníci vyhledávali poutní místo na Monte Pellegrinu (dodnes jedno z nejnavštěvovanějších poutních míst v celé Itálii). Také hrob v palermském dómě je dodnes navštěvován nesčetnými věřícími.  Rozáliin kult se dostal i do Čech a na Moravu. Je jí zasvěceno několik kapliček: hřbitovní kaple sv. Rozálie v Radnicích v Plzeňském kraji, další kaple se nachází v Roudnici nad Labem v Ústeckém kraji, v okrese České Budějovice je poutní kaple sv. Rozálie v Chlumci, v okrese Písek je poutní kaple zasvěcená svaté Rozálii v Bernarticích, barokní kostelík je také v Tuchoměřicích ve Středočeském kraji a kapličky sv. Rozálie v Uhřicích a Vážanech na Vyškovsku v Jihomoravském kraji. Kostel svaté Rozálie se nachází v Horních Věstonicích na Břeclavsku. Ve vsi Radostíně na Vysočině se začátkem září koná pouť sv. Rozálie u kapličky jí zasvěcené.

Zobrazování.

Rozálie je zobrazována jako poustevnice s nepokrytými vlasy, většinou v hnědém oděvu. Na hlavě má věnec bílých růží, v rukou často kříž a umrlčí lebku. Protože byla vzývána jako ochránkyně proti moru, často je znázorňována ve společnosti dalších morových patronů – Rocha, Šebestiána atd.

Svatá Rozálie (1130 – 4. září 1166) je křesťanská světice uctívaná zejména jako ochránkyně proti nakažlivým nemocem. Podle tradice se narodila na Sicílii do vysoce postavené rodiny. Žila klášterním, později asketickým životem v osamění. Když byly v roce 1624 nalezeny její ostatky, byly převezeny do Palerma, kde poté skončila morová epidemie.

Saint Rosalia (1130–1166), also called La Santuzza or ""The Little Saint"", and in Sicilian as "Rusulia", is the patron saint of Palermo in Italy, and three towns in Venezuela: El Hatillo, Zuata, and Anzoátegui. She is especially important internationally as a saint invoked in times of plague (disease). Today she is being invoked by the citizens of Palermo to protect the city from Covid-19.


Biografie.

Frederik se narodil jako nejstarší syn, druhý z pěti dětí krále Kristiána III. Dánského a jeho manželky Dorotey Sasko-Lauenburské. Narodil se do neklidné doby, kdy jeho otec byl pro své luteránské vyznání značnou částí obyvatelstva odmítán. Po Kristiánově vítězství v občanské válce, známé jako "Hraběcí válka", byl Frederik v roce 1536 jmenován princem následníkem Dánska. V roce 1559 Kristián III. zemřel a Frederik nastoupil na trůn.  Měl vojenské sklony a zájem uspořádat ekonomický rozvoj a zvýšit vojenskou moc svého království, především námořní moc v Baltském moři. V roce 1559 dosáhl svého prvního vítězství dobytím Dithmarschenu, regionu vzdorujícího uznat dánskou nadvládu, a to při společné operaci se svým strýcem Adolfem Holštýnsko-Gottorpským. To ho přivedlo k angažmá v Severské sedmileté válce (1563–1570), zbytečném konfliktu s jeho bratrancem Erikem XIV. Švédským, který poškodil jak Dánsko, tak Švédsko.  Pro první léta jeho vlády byl charakteristický vzrůst nepřátelství se Švédskem, který vyústil ve výše zmíněný ozbrojený konflikt - Severskou sedmiletou válku. Frederik počítal s podporou početných žoldnéřských německých jednotek, již i získal, ale válka nebyla úspěšná. Z důvodů špatné organizace nemohl uskutečnit útok na Stockholm v roce 1563 a jeho jednotky se musely v zimě stáhnout na jih do Skåne. V roce 1564 převzali iniciativu Švédové, proniknuvše do Norska – jež tak bylo dobyto – a devastovavše také dánské provincie Blekinge a Halland. V létě Frederik získal půjčku na financování obléhání Stockholmu, ale záměr skončil naprostým fiaskem a vojsko muselo odtáhnout. Nový pokus v říjnu opět ztroskotal a Královská rada ztratila trpělivost. Za této situace se Frederik musel obrátit na starého nepřítele svého otce, Pedera Oxe.  Peder Oxe dostal od krále důležitá privilegia, včetně participace v Královské radě, a společně s ní převzal vládu. Přiměl šlechtu vzít na sebe část financování dluhů a Rada schválila dvojnásobné zvýšení platby mýtného v Öresundu. Administrativní schopnosti Oxeovy a vypuknutí vnitřních konfliktů ve Švédsku byly rozhodujícími faktory, jež zabránily větší katastrofě pro Dánsko a Norsko.  Mír se Švédskem byl uzavřen v roce 1570 ve Štětíně za podmínek, jež nebyly příznivé ani pro jednu stranu. Dánsko zůstalo nejsilnější severskou zemí a byla potvrzena příslušnost sporné provincie Jämtlandu k Norsku. Avšak škody materiální i lidské, jež Dánsko utrpělo ve válce, byly pro Frederikovo království katastrofální, zjevné bylo i omezení námořní moci Dánska.  Zahraniční politika, ke které se Frederik II. po konfliktu uchýlil, byla naprostá neutralita, a jeho dobré vztahy s protestantskými mocnostmi se omezily na morální podporu. Od anglické královny Alžběty dostal Podvazkový řád. Obklopil se zkušenými rádci, kteří byli schopni vést království správnou cestou.  Dosáhnuv míru, rozhodl se Frederik k budování paláců a zámků. v roce 1567 založil Fredrikstad, první město v Norsku pojmenované na počest krále. Pro kontrolu plavby přes Öresund a pro zajištění příjmů z povolení průjezdu obchodních lodí rozhodl o vybudování největší severské pevnosti Kronborgu; byla vystavěna v letech 1574–1584 díky nárůstu poplatků z Öresundu. Šlechta mu postoupila různé pozemky v Dánsku, takže král mohl sjednotit řadu osobních majetků. V roce 1560 získal Hillerødsholm v Hillerødu na severu ostrova Sjælland; zde pak inicioval stavbu zámku Frederiksborg.  Byl milovníkem slavností, vína a lovu., stejně jako věd a umění. Byl rovněž patronem slavného astronoma Tychona Brahe.  Frederik II. zemřel v klášteře Antvorskov 4. dubna roku 1588 ve věku 53 let. Anders Sørensen Vedel, kněz odpovědný za pohřeb, řekl při obřadu, že smrt byla způsobena alkoholismem, který krále sužoval. Pochován byl v katedrále v Roskilde, místě posledního odpočinku dánských králů; zde odpočívá dodnes.

Manželství a potomci.

V roce 1571 přibyla na návštěvu do Kodaně teta Frederika II., Alžběta Dánská se svým manželem, meklenburským princem Ulrichem III. a čtrnáctiletou dcerou Žofií, o kterou se Frederik zajímal. K uzavření manželství bylo zapotřebí vyjádření teologické fakulty Kodaňské university, neboť příští snoubenci byli blízce příbuzní (Žofiina matka a Frederikův otec byli po otci sourozenci, třebaže měli každý jinou matku). Povolení bylo uděleno a po krátkých zásnubách bylo manželství uzavřeno. Svatba Frederika a Žofie se konala 20. července roku 1572 v Kodani a následujícího dne byla nová dánská královna v katedrále Panny Marie v Kodani korunována.  Sňatek byl – tak jako většina svazků v té době – sjednán z dynasticko-politických důvodů. Přes to i přes velký věkový rozdíl mezi manželi (23 let) bylo jejich manželství šťastné. Královna často doprovázela manžela na cestách po zemi a věnovala se především rodinnému životu. Král, který se podepisoval ""FS"", tvrdil, že to neznamená "Fredericus Secundus", ale "Fredericus & Sophia".  Z manželství a Frederika II. a Žofie vzešli následující potomci:

Frederik II. Dánský (1. července 1534, Haderslev, Dánsko – 4. dubna 1588, Slagelse) byl dánský a norský král (1559–1588). Jeho panování je charakterizováno růstem královských financí, jenž mu dovolil budovat zámky a paláce.

Frederick II (1 July 1534 – 4 April 1588) was King of Denmark and Norway and Duke of Schleswig from 1559 until his death.


Ingredience.

Mongolští kočovníci stále žijí z produktů zvířat, jako je hovězí dobytek, ovce, koně, kozy, velbloudi, jaci a také divoká zvěř. Maso se buď uvaří do polévek či knedlíčků (chušúr), nebo se usuší na zimu ("borts"). Mongolská strava obsahuje mnoho živočišného tuku, který byl hlavně v minulosti důležitý pro Mongoly k překonání chladné zimy (až -40° C) a tvrdé práce. Mléko a smetana (hlavně kobylí či kravské) sloužily k výrobě různých nápojů, stejně tak jako k výrobě jogurtů či sýrů.  Oblíbenými obilovinami jsou ječmen a rýže. Z ječmenné mouky se nejčastěji připravují nudle, těsto na knedlíčky či ječmená kaše. Nudle se tradičně přidávají do polévek, nebo do různých směsí masa, popřípadě i zeleniny. Vzácněji se používá i zelenina – například brambory, zelí, vodnice, cibule nebo česnek (kterým se také pokrmy dochucují).

Tradiční pokrmy.

Většina tradičních jídel je tvořena masem. Mongolové vaří mnoho druhů knedlíčků či placek z ječmenné mouky plněných masem. Chušúr jsou velké smažené knedlíky plněné výhradně skopovým masem. Dalším typem knedlíků jsou buuz, malé knedlíčky plněné masem a vařené v páře, nebo banš, masové knedlíčky vařené ve vodě. Maso se také často dusí ("cuivan", "budaatai huurga"), nebo přidává do nudlových polévek ("guriltai šol"). "Cuivan" je nudlová směs se zeleninou a masem.  Nejpozoruhodnější způsob přípravy jídla je využíván hlavně při oslavách kdy se maso (společně se zeleninou) připraví na nahřátých kamenech. Buď se použije jehněčí maso ("chorchog") nebo vykostěný svišť či koza, do kterých se kameny nakladou ("boodog").  Poté co se mléko zbaví smetany ("öröm"), připravují se z něj sýry ("byaslag"), sušený tvaroh ("aaruul"), jogurty a kefíry.  Tradičním dezertem je smažené těsto "boorcog", podobné koblihám.

Tradiční nápoje.

Typickým mongolským nápojem je "ajrag" (kumys), což je zkvašené kobylí mléko nakyslé chuti s nízkým obsahem alkoholu. Dalším oblíbeným nápojem je slaný mléčný čaj ("süütei tsai"), lehký mléčný likér (shimiin arkhi) či různé kefíry a jogurtové nápoje. V důsledku ruského vlivu je zde oblíbená vodka či jiné obilné destiláty.

Mongolská kuchyně (mongolsky: Монгол хоол) je vzhledem k stepním podmínkach, ve kterých Mongolové postaletí žili, velmi strohá a jednoduchá. Nejvíce využívá produktů z masa, mléčných výrobků a živočišných tuků. Využití zeleniny i různého koření je omezeno. Vzhledem k blízké zeměpisné poloze i hlubokými historickými vazbami mezi Čínou a Ruskem je mongolská kuchyně ovlivněna čínskou a ruskou kuchyní méně než by se dalo čekat.

Mongolian cuisine predominantly consists of dairy products, meat, and animal fats. The most common rural dish is cooked mutton. In the city, steamed dumplings filled with meat—"buuz"— are popular.  The extreme continental climate of Mongolia has influenced the traditional diet. Use of vegetables and spices are limited. Due to geographic proximity and deep historic ties with China and Russia, Mongolian cuisine is also influenced by Chinese and Russian cuisine.


Výstavba.

Trať byla vybudována z iniciativy francouzské koloniální správy Francouzské západní Afriky, kterou vyvolaly objevy bohatých nalezišť železné rudy v okolí horského masivu "Kidjat Idždil". Přípravné práce na výstavbě, které započaly v r. 1940, přerušila druhá světová válka a byly obnoveny v r. 1952. Stavbu investovala akciová společnost "Société Anonyme des Mines de Fer de Mauritanie" (MIFERMA), která přijala formální rozhodnutí o zahájení výstavby 21. března 1960. První kilometr byl slavnostně uveden do provozu 5. března 1961 a stavba byla dokončena 25. března 1963. Slavnostní zahájení provozu na celé trati se uskutečnilo až 16. června 1963 za účasti mauritánského prezidenta, přestože kolaudace proběhla 21. dubna a první vlak tratí projel již 1. června.  V r. 1974 byla trať znárodněna jako součást majetku společnosti MIFERMA a její správa přešla pod státní podnik "Société Nationale Industrielle et Minière" (SNIM). V letech 1976 až 78 se trať stala cílem útoků a sabotáží ozbrojenců fronty Polisario.  V nejbližších letech se plánuje modernizace trati, aby se zvýšila její využitelnost, a rovněž vybudování nové vlečky do povrchového dolu Guelb al-Aouj.

Tunel Šúm.

Trasa byla projektována tak, aby vedla mauritánským územím podél hranice se Západní Saharou. Trať vede od Atlantského oceánu východně až ke zlomu hranice poblíž města "Šúm" (Choum) a tam se stáčí na sever. V tomto zlomu byla trasa původně projektována v úpatí horského útesu, které ovšem leží na území Západní Sahary, tehdy spravované Španělskem. Francouzi a Španělé nenalezli dohodu, která by umožnila exteritoriální vedení železnice, údajně kvůli nadneseným španělským požadavkům. Proto musel být vybudován útesem tunel, který leží na mauritánské straně hranice. Tunel, který vede ve značném spádu žulovým masivem, je 1 893 m dlouhý a byl nazván památníkem evropské blbosti v Africe.  Když v r. 1976 jižní část Západní Sahary připadla na krátkou dobu Mauritánii, byl v r. 1978 vybudován obchvat tunelu v délce 5 km, který vede relativně rovnou pouští. Od toho roku není tunel v provozu.

Popis.

Na trati jsou 2 nádraží (mimo vleček k dolům a přístavu) a 7 zastávek, které jsou ve vzdálenostech zhruba 60 km. Trať nemá automatické zabezpečení, řízení provozu je zajišťováno vysílačkami. Nejmenší poloměr oblouku je 1 000 m, největší podélný sklon 5 ‰. Průměrná rychlost vlaků je 38 km/h. Ročně se po trati přepraví asi 14 miliónu tun nákladu a její roční výkon je 16,6 miliardy tunokilometrů.

Provoz.

Vlaky.

Na trati je provozována především nákladní doprava železné rudy. Nákladní vlaky, které patří k nejdelším na světě, jsou dlouhé až 2,5 km a skládají se z 200 až 210 vozů s nákladem 84 t na každém z nich při osovém zatížení brutto 26 t. Nákladní vlaky, doplněné služebními vagóny, jsou provozovány denně (3 v každém směru) a jsou taženy 3 až 4 dieselelektrickými lokomotivami General Motors EMD SD40 o výkonu 2 430 kW.  Některé vlaky jsou kvůli přepravě automobilů provozovány jako smíšené a jsou doplněny doprovodnými osobními vozy (I. a II. třída). Jednou až dvakrát ročně jsou ze Šúmu do Zouaretu vypravovány tzv. pouštní vlaky; jde o osobní vlaky pro turisty, které jsou taženy staršími dieselovými lokomotivami CC Alsthom. V červenci 2018 dostala železnice nové přírůstky do vozového parku. Jedná se o 3 osobní vozy Českých drah řady B249, které už nejsou potřebné. Prodej vozů zařídila česká obchodní firma SSS Trade s.r.o..

Údržba.

Provoz této extrémní trati vyžaduje značnou údržbu, která je zabezpečována speciálními pracovními četami. Jejich základny jsou od sebe vzdáleny cca 150 km a jejich hlavním úkolem je odstraňování navátého písku, což se provádí především ručně lopatami. Kromě toho je správa trati vybavena speciálním vlakem, který trať pravidelně projíždí a zametá písek z kolejí, a dále automatickou podbíječkou.

Mauritánská železnice je jedinou železniční tratí v Mauritánii. Jedná se jednokolejnou trať normálního rozchodu o délce 704 km. Spojuje povrchové doly na železnou rudu v oblasti "Zouérat" s přístavem Nuadhibú. Je provozována "Société Nationale Industrielle et Minière" (Státní průmyslový a důlní podnik).

The Mauritania Railway is the national railway of Mauritania. Construction of the line began in 1960, with it opening in 1963.. It consists of a single, railway line linking the iron mining centre of Zouerate with the port of Nouadhibou, via Fderik and Choum. The state agency "Société Nationale Industrielle et Minière" (National Mining and Industrial Company, SNIM) controls the railway line.  Since the closure of the Choum Tunnel, a section of the railway cuts through the Polisario Front-controlled part of the Western Sahara ().