První zmínky (9.–11. století).

První osada na místě současného města Pinsk vznikla na přelomu 9.–10. st. na odbočce z hlavní obchodní cesty, která vedla ze Skandinávie do Řecka. Existuje předpoklad, že toto místo ještě v době př. n. l. navštívili Řekové, kteří o tom vyprávěli Hérodotovi, jež tuto oblast zaznamenal ve své čtvrté knize.  Tržní cesty byly dvě – na sever přes Polock, a na západ k hranici Polska přes řeku Pripjať, na jednom z jejíchž přítoků byla založena osada. Žádná z mnohých řek tohoto kraje není plnohodnotnou cestou bez překážek – některá místa museli cestovatelé překračovat pěšky nebo zde museli přetahovat lodi od jedné řeky k druhé. První osada Pinsk byla založena na výšině uprostřed velké bažiny v oblasti dnešního Polesí, kde na prostoru 1000 km nebylo žádné sídlo nebo místo, kde by se cestující obchodníci mohli zastavit.  První skutečné zmínky o městě Pinsk pocházejí z Nestorovy Pověsti dávných let z roku 1097 a toto datum je od roku 1921 považováno za městský svátek.  Město Pinsk obdrželo jméno v souladu s ruskou tradicí pojmenovávat města podle jména řeky anebo jejího přítoku na kterém se město nachází. Většina známých měst Kyjevské Rusi v té době měla takové názvy. Název města Pinsk je odvozen od názvu řeky Pina. Po staletí se ovšem traduje legenda, že název města Pinsk pochází od latinského slova – sosna. Z těchto míst Římané dováželi dlouhé a rovné sosny pro stavbu lodí.  Hradiště mělo trinomickou strukturu a skládalo se z hradu neboli „dětince“, předhradí a posadu. Později tři hlavní linie městského opevnění rozdělily Pinsk v 15. století na čtyři části:  Podle archeologických nálezů z let 1955–1957 lze usuzovat, že v druhé polovině 11. století se obyvatelstvo města zabývalo řemeslem, zemědělstvím, lovem a rybolovem, a také mělo obchodní spojení s Haličí, Kyjevem, a Krymem.

Období vrcholného středověku (12.–15. století).

V polovině 12. století je Pinsk velkým tržním městem Turovského knížectví, které se po rozpadu Kyjevské Rusi stalo předmětem neustálých válek mezi knížaty o kyjevské dědictví. Později po ukončení válek je Pinsk hlavním městem samostatného knížectví. Od počátku 14. století je součástí Velkoknížectví litevského. První křesťanská budova se objevuje ve 13. století – byzantský klášter Lešče. Vedle kláštera byly velké kopce, ze kterých bylo možné sledovat případné útočníky.  Základ vnitřního uspořádání města tvořily ulice. Ty byly pojmenovány po knížatech a známých měšťanech, podle národnostní příslušnosti měšťanů a podle názvů jiných měst. Zároveň existuje mnoho bezejmenných ulic, které ukazovaly jenom nějaký směr: „ulička k vodě“, „ulička k Pině“, „ulička k poli“ atd. Takových ulic bylo kolem 40. Ulici byly vyloženy dřevem, protože velká část města se nacházela na bažinatém terénu.  Architekturu 16. století představují rozmanité stavby, které hrály důležité role v městském životě a podávají svědectví o životě města v pozdním středověku. Podle soupisu z poloviny 16. století mělo město Pinsk 16 pravoslavných kostelů, jeden katolický klášter Bratrů Františkánů a jednu synagogu. Hlavní křesťanská budova 16. století byla Dmitrijevská katedrála, která byla jediná kamenná církevní budova ve městě a nacházela se na území hradu. Ostatní budovy pravoslavných kostelů byly dřevěné a postaveny v byzantském stylu s pomoci místních architektů a řemeslníků, kteří získávali své znalosti většinou od pravoslavných mnichů. Katolický kostel založil v roce 1396 velkokníže litevský Zygmunt Kiejstutowicz, označovaný později jako tyran.  První synagoga byla založena v roce 1506 za souhlasem Pinského starosty na základě získaných privilegií, která udělovala Židům stejná práva jako mají ostatní poddaní Velkoknížectví litevského, s jedinou výjimkou: Židé se nesměli usídlovat na venkově.  Ulice spojovaly kolem 700 měšťanských domů, různých vrstev a různého postavení. Byly to zpravidla dřevěné budovy, postavené z kulatého dřeva a pokryté fošnami, slámou a rákosem. Většina budov měla kamenné základy. Šlechtické dvory se nacházely blíž k městskému hradu a byly označeny rodovým erbem.  Do poloviny 16. století vládl v Pinsku kníže. Od 1521 velkokníže litevský a král polský Zikmund I. Starý daroval Pinsk své manželce, polské královně Bona Sforza z milánské vévodské rodiny Sforzů. Od 1539 je město správním centrem regionu, od roku 1566 je okresem v Berestejském vojvodství. Starostovi města náležela plná vláda s výjimkou práva udělovat privilegia obyvatelstvu. Volil svého zástupce, který měl administrativní funkci a vedl městský soud. Město mělo dva písaře – městského a okresního – a dva příslušníky agendy, kterými většinou byli pravoslavní kněží.  V roce 1581 město Pinsk získalo magdeburské právo. Podle něj byla ekonomická činnost, majetkové právo, společenský a politický život města a jeho sociální systém řízeny městským zákonodárstvím, což podporovalo roli měst jako center průmyslu a peněžního hospodářství. Město získalo svůj znak. Obyvatelé města volili rychtáře, který byl předsedou v městském shromáždění a vykonával policejní funkce. Pinský rychtář získával svůj plat z části vybraných pokut, měl slušnou část půdy ve městě a měl právo mít řeznický krám na trhu. Městskou domobranu tvořili šlechtici.

Pozdní středověk a kulturní propojování s Evropou (16.–18. století).

Na konci 16. a v první polovině 17. století žilo v Pinsku podle městského soupisu 523 měšťanů; z toho 177 osob ovládalo nějaké řemeslo:  Ve městě fungovalo několik tržišť, včetně říčního, které fungovalo až do roku 1939. Pinsk byl v pozdním středověku městem tranzitního trhu.  Na počátku 17. století se Pinsk stává důležitým místem pro všechna náboženství, která se v něm vyskytují: pravoslaví, katolictví, židovství a později i pro části pravoslavné církve spojené s katolictvím. V období nepokojů spojených s kozáckým povstáním, které v polovině 17. století postihly celé území Velkoknížectví litevského, byl Pinsk zpočátku obsazen kozáckým vojskem a potom dobyt kancléřem Velkoknížectví litevského.  V tomto období podle jednoho církevního záznamu bylo obyvatelstvo Pinska velmi bohaté a mělo hodně privilegií. Byly zde dva katolické kláštery (dominikánský a františkánský), 5 uniatských a 12 pravoslavných. V této době bylo ve městě kolem 6000 domů, každá rodina čítala přibližně 5 lidí.  Na předměstí byl na konci 17. století postaven velký hrad. Postavil jej velice známý šlechtický rod Wiśniowieccy. Hrad byl postaven ve francouzském stylu obranných hradů; městské obyvatelstvo v něm v průběhu jakýchkoli útoků získávalo útočiště.  V druhé polovině 17. století po porážce povstání kozáků a úplném zničení Pinska požárem začala velká přestavba města za podpory bohaté šlechty Velkoknížectví litevského. Uspořádání města získalo nový charakter také tím, jak se na území zvyšoval vliv římskokatolické církve – důsledkem bylo větší využívání kamenné architektury. To ovlivnilo dokonce i sociální život ve městě. Vzniklo nové centrum jak duchovního, tak světského života.  Ve městě byla otevřena lékárna, několik nemocnic, velká tiskárna, bohatá knihovna. Filosoficko-teologická škola poskytovala čtyřleté vzdělaní. Významní profesoři a učitelé přicházeli do města z celé Evropy. Ve škole studovalo kolem 700 studentů, kteří přijížděli na studium z celé „Republiky obou národů“.  Centrum se stalo posvátným místem každého člověka a periferie profánním. Ale tento stav trval pouze krátce. V novém centru vznikla nová tržiště a náměstí, stalo se místem vzájemného pronikání venkovské a městské kultury.  Od konce 17. století do města přišla nová vlna stavění kostelů a klášterů, což bylo spojeno s obnovením síly žebravých řadů a podporou katolické církve. Proměnil se fyzický prostor a společenský život. Kancléř Velkoknížectví dovolil měšťanům postavit radnici, která měla hodiny. Kontrola času stvrzená vyzváněním zvonů velkého počtu kostelních zvonic a městskými hodinami byla jedním z nástrojů organizace městského života.

Tovaryšstvo Ježíšovo neboli jezuitský řád.

Tovaryšstvo Ježíšovo zbudovalo ve městě svůj klášter, který je tvořen obrovským kostelem Blahoslavené Panny Marie a Kolegia. Klášter jezuitského řádu zde vznikl ve snaze zastavit šíření reformace a získat na katolickou stranu pravoslavné věřící poté, co byla podepsána církevní unie v roce 1596. Idea jezuitského kolegia vznikla v Paříži v Tovaryšstvu Ježíšově v čele se sv. Ignácem z Loyoly. Kolegium řádu Jezuitů neboli filosoficko-teologická škola, která byla založena v Pinsku i jiných městech Evropy, měla splňovat 15 cílů pro společnost:  Prospěšnost pro Tovaryšstvo Ježíšovo. 1. Jezuita nejlépe studuje, když učí druhého. 2. Disciplína, sebeovládání a horlivost. 3. Zdokonalování návyků v kázaní apod. 4. Jezuité nikoho nesmí nutit ke vstupu do řádu.  Prospěšnost pro studenty. 5. Získají nejlepší vzdělání. 6. Chudí, kteří nemohou platit za studium, získávají šanci na bezplatné vzdělání. 7. Studenti získávají pomoc ve správách duchovní přírody studiem Katechismu a kázání. 8. Díky neustálému vzdělávání a získání návyků si studenti mohou uvědomit čistotu svého svědomí a jsou dobročinní. 9. Studenti mohou díky vzdělávání získat mnoho zásluh a užitku, když jej využijí ke službě Bohu.  Prospěšnost pro krajinu. 10. Rodičům se uleví od finanční zátěže, spojené se vzděláním synů. 11. Budou mít vnitřní klid, protože budou vědět, že jejich děti dostanou dobrou výchovu. 12. Lidé žijící v okrese mohou získat pomoc od jezuitů, budou-li poslouchat jejich kázaní a přistoupí ke svátostem. 13. Dobrý příklad dětí ovlivní rodiče, aby žili jako dobří křesťané. 14. Tovaryšstvo Ježíšovo poskytne podporu a pomůže založit nemocnici, domy pro nové křesťany, kteří odmítli židovství, islám apod. 15. Z těch, kteří jsou nyní jen studenty, v budoucnosti mohou být opati chrámu, veřejní úředníci, spravedliví soudci, a budou tak pomáhat celé společnosti.

Kláštery a synagogy ve městě a okolí.

Žebravé řády, závislé na vlastní práci a darech dobrodinců. -Klášter Bratrů Františkánů. Podle Svatého Františka je evangelium jediným pravidlem nezbytným k řeholnímu životu; přednost dával výuce příkladem apoštolského života svých následovníků i sebe sama; -Klášter Bratrů Bernardinů. -Klášter sv. Dominika. -Klášter bratrů Benediktinů. Řehole sv. Benedikta obsahuje v 73 článcích jednak teoretický a duchovní základ mnišství a jednak návod, jak by měli řeholníci žít a chovat se ve společenství. Heslo: „Modli se a pracuj“. -Kostel sv. Karla Boromejského. -Klášter řádu bratrů blahoslavené Panny Marie na hoře Karmel, zkráceně též Řádu karmelitánů. -Klášter shromáždění Sester Mariawitki -Velká Synagoga.

Pinsk v průběhu Severní války v letech 1700–1721.

V průběhu Severní války Švédska s Ruskem v letech 1700–1721, Velkoknížectví uzavřelo unie se Švédskem a vojska švédského krále Karla XII. vstoupila na území knížectví. V roce 1706, 24. dubna, vojsko přitáhlo do Pinska a na jeho okraji rozbilo tábor. Královský životopisec zobrazil činnost svého krále ve městě, městský prostor a lidi počátku 18. století:  "„Švědský král Karel XII. v roce 1706 vstoupil do zvonice kostela bratrů Jezuitů, která byla nejvyšším místem ve městě, a dvě hodiny měl konverzace v latině z rektorem jezuitské filosofické-teologické školy. Karel XII. napsal na stěně zvonice – „Non plus ultra“ („Na druhým boku nic není“)“. Město Pinsk nachází se uprostřed velkých bažin a řek, které se v některých obdobích roku rozlévají jako moře. Tohle dává velkou možnost pro navigace. Obyvatelé s pomocí člunů dovážejí velké množství zboží po řekách do Kyjova, Varšavy a Vilna. Uprostřed bažin jsou kopce, které pomáhají obyčejným obyvatelům na malých člunech dělat daleké cestování. Městský lid jako lid v Nizozemí dopluje, kam potřebuje. Na břehu řeky je trh, který podle místních vypravení je od počátku města. Obyvatelstvo především „Řekové“ a Židé. Na rozdíl od většiny zaostalých měst je město Pinsk hodně vyspělé. Město má školy, lékárnu, dvě nemocnice, manufaktury kožedělného průmyslu, které jsou nejlepší v celém království Polském. Obyvatelé potkali nás překvapeně z toho důvodu, že dále jít vojsku už není možné. Pro všech město Pinsk bylo uklidňující a udržující pokoj uprostřed válek a státního nepokoje."

Dějiny architektury města Pinsk od konce 18. století do poloviny 20. století.

V předvečer rozdělení Polsko-Litevského státu obojích národů, navštívil Pinsk poslední král Stanislav August Poniatowski, jako král Stanislav II., polský trůn který se dostal z vůle carevny Kateřiny II. Na počest krále byl záložen palác, který musel byt součást uliční zástavby na konci 18. století. Tento palác podle záznamů budoval městský šlechtic Butrimovič, jehož jméno dodnes nese. Na stavbě pracovalo hodně měšťanů a venkovanů. Palác byl postaven ve stylu pozdního baroka s přechodem ke klasicismu, a také podle improvizace architekta. Pro obyvatele města byl tento palác symbolem krásy a občas tam byly pořádány městské plesy.  V roce 1794 poté, co byl Pinsk připojen k Rusku, byla provedena městská inventarizace. Podle záznamů ve městě sídlilo 3716 lidí, 548 domů, z nichž jen 2 byly kamenné. Podle mapy konci 18. století město Pinsk nemá zas tak novověké uspořádání – geometricko-vizuální organizace městského prostoru. Ve 20.–30. letech 19. století ve městě už bylo 12 kamenných domů. Častým typem staveb ve městě byly: židovské mini-obchody a zároveň hospody, obchody, restaurace, hotely. Objevuji se nová městská architektura – mnohobytové domy, které většinou dřevěné a dvou-, třech- patrové. Kamenná architektura se rozvíjí jen v centru města. Každá budova měla dekorativní zdobeni podle vkusu majitelů.  V letech 1812, 1830 a 1863 se obyvatelé Pinska bouřili proti ruské nadvládě. V polovině 19. století ve městě fungovala dvě koželužství, měďárenský podnik, dva pivovarské podniky, jeden podnik na výrobu cigaret, mlynářství, školy.  Na konci 19. století do města přišel průmysl. Občané z Rakouska-Uherska otevřeli první velký podnik na výrobu zápalek a zpracování dřeva. Průmyslové změny vedly k proměnám městského životního prostoru.  Poté, co bylo zrušeno nevolnictví v Rusku v roce 1861, se do města stěhují venkované. Mění se sociální diferenciace společnosti, což se projevuje na bydlení různých sociálních tříd.  Urbanismus konci 19. století přebudoval město podle moderního stylu. Ulici jsou vyrovnané. Založené nové náměstí, gymnasií, banky, obchody, hotely, restaurace, nádraží, podniky, například podnik stavby lodí. Pro obyvatelstvo města jejich městský prostor patří každému dokonce i když je výrazná sociální diferenciace. Plán města na konci 19. století odráží uklidnění a upevnění městského prostoru. Městská architektura 19. a počátku 20. století je autentická a nemá žádné podoby kdekoliv ve světě, protože většinou architekty byly sami obyvatele města. K roku 1904 ve městě bylo 6830 domů. Podle sčítání v roce 1897 ve městě sídlilo 28368 lidí, ale v roce 1904 – 32960 lidí. Demografický růst obyvatelstva vedl k vybudování 3 nemocnic, 2 středních škol a 9 mateřských. Od roku 1890 do roku 1915 ve městě proběhlo 10 stávek.

Polské město Pinsk v letech 1921–1939.

V letech 1915–1919 město obsadily armády Německa a Rakouska-Uherska. Válečná hranice proběhla v několika kilometrech od města. Podle záznamů obyvatelé města klidně vycházeli z cizinci. Cizinci otevírali podniky, restaurace, herny a divadla. Existoval přímý železniční spoj s Berlínem přes Varšavu. Revoluce v Rusku neměla na město žádný vliv. Poté skončení války, Pinsk připadl Polsku podle Říšské mírové smlouvy od roku 1921.  V meziválečném období se město stává předmětem zajmu různých národních vrstev, především bohatých lidí a inteligence. Městský prostor prochází novým stadiem uspořádání – staré dřevěné domy většinou zmizely z centru města na okraj. Nové urbanistické myšlení i mnohotvárnost města v důsledku přítomnosti 4 národnostních skupin zdokonaluje městský prostor. Politické hnuti, vědecké společnosti, trhy, národní obchody, restaurace, divadla, plesy, doprava, školy – všechno jsou součást života polského města Pinsk s převládajícím židovským obyvatelstvem. První skutečná mapa města, která ukazuje jeho geograficky prostor v přírodě, se objevuje v roce 1923. Ukazuje, že město bylo pod tlakem přírody, žilo podle ní a městský prostor s ní bojoval o přežití. Dřevěný kryt ulic úplně zmizel. Ulice byly nově kryty kamením a zvláštní dlažbou. Nové budovy byly zaznamenány na fotografiích z 30. let. Slavné městské trhy, jarmarky jsou místem každodenního seskupení lidí, kde člověk trávil svůj čas nakupuje zboží a komunikuje z venkovskou kulturou, která po celá století byla spojena s městem. Městu přisouzena okresní soudní správa, buduje se vojenská jednotka říčního loďstva a první most přes řeku, které spojoval novou silnice přes bažinu z venkovem, které dojížděli na svých člunech.  Pinsk ve 30. letech byl městem několika kultur – ruské, židovské a polské. Ve městě byly velice známé lidí s kterými lidí se potkávali pří osobních příležitostech jako v průběhu divadelního představení, vojskové prohlídky, církevní liturgie. Venkovské obyvatelstvo, neboli obyvatelé Polesí pojmenovali si jako „tutajšy“ co znamenalo „zdejší“. Městské obyvatelstvo komunikovalo s touto kulturou v průběhu tržních hodin, a venkované nakupovali ve městě potřebný věci a odjížděli zpět do vesnic.

Vpád sovětských okupantů 17. září 1939.

Proměna městské architektury, městského života, kultury, klid a pokoj, harmonie s přírodou apod. zmizely z Pinska s počátkem druhé světové války, přesně 17. září 1939 poté, co Sovětský svaz s Hitlerem zaútočili na Polsko. Po ukončení druhé světové války z města zmizeli Poláci, které sovětská vláda povraždila nebo odeslala do sibiřských koncentračních táborů, a Židé, které většinou zabila hitlerovská mašina smrti. Chybějící obyvatelstvo sovětská vláda přivezla z Východu a ve městě je nazývali „vostočniky“ neboli „lidé z východu“.  Sovětský socialistický realismus zničil veškerou krásu města: centrum, hřbitov, uliční zástavbu konce 19. století. Uprostřed města byly stavěny podniky, rozšířeny ulice a zničeny památníky kultury a umění, které se obyvatelstvo v průběhu staletí snažilo chránit.

Současnost.

V Pinsku sídlí římskokatolická diecéze a je zde zachováno množství barokních, převážně církevních památek; židovské a chasidské památky a synagógy byly v průběhu 20. století většinou zničeny a holocaustem byla zdecimována místní židovská komunita, tvořící na počátku 20. století většinu obyvatel města.

Pinsk (; ; ) je historické město v jižním Bělorusku, poprvé vzpomínané již roku 1097. V roce 2006 zde žilo 131 000 obyvatel.  Pinsk leží v Brestské oblasti na silnici a železnici Brest – Homel, v historickém regionu Polesí, nedaleko hranic s Ukrajinou.  Pinsk je také přístavem na řece Pině, součásti Dněpersko-bugského kanálu, který nedaleko odtud ústí do řeky Pripjať. V okolí se rozkládají rozsáhlé Pinské močály a lesy, proto je v Pinsku zastoupen především dřevozpracující průmysl.

Pinsk (; ; , "Pins'k"; ; Yiddish/, ) is a city in Brest Region of Belarus, in the Polesia region, at the confluence of the Pina River and the Pripyat River. The region was known as the Marsh of Pinsk and is southwest of Minsk. The city's population is about 138,202.  The historic city has a restored city centre, with two-story buildings from the 19th century and the early 20th century. The centre has become an active place for youths of all ages with summer theme parks and a new association football stadium, which houses the city's football club, FC Volna Pinsk.


Nejstarší fáze merimdské kultury (Ursicht, kolem roku 4 800 př. n. l.).

Keramika.

Tato kultura je charakteristická je keramikou bez příměsi organického materiálu, hlazenou i nehlazenou. Ozdobným, i když vzácným, motivem je tzv. rybí kost.

Hospodářství.

Hospodářství pravděpodobně tvořilo zemědělství, chov ovcí, skotu, prasat a rybolov a lov.

Střední fáze merimdské kultury (Mittleren Merimdekultur, 5 500 – 4 500 př. n. l.).

Keramika a ostatní výrobky.

Mezi obdobím nejstarší fáze a střední fáze došlo zřejmě k hiátu v osídlení. Keramika obsahuje příměs slámy, ale má stále jednoduchý tvar. Kamenné nástroje měly oboustranné ostří, poprvé se objevují šípy s konkávní základnou.

Hospodářství.

Osídlení bylo hustší, byly nalezeny stopy po jednoduchých oválných příbytcích ze dřeva a proutí a zásobnice zapuštěné do podlah domů.  Hospodářství tvořilo zemědělství, ale chov dobytka v této době získává na důležitosti.

Mladší fáze merimdské kultury (Jüngeren Merimdekultur, 4 600 – 4 100 př. n. l.).

Keramika a ostatní výrobky.

Vývoj tvaru keramiky směřuje k uzavřeným tvarům. Jako výzdobný prvek se používá hlazení keramiky. Ta má tmavě červenou nebo černou barvu. Byly vyráběny nástroje z kostí, slonoviny a lastur. Nalezeno bylo též několik figurek.

Hospodářství.

Obydlí tvořily hliněné příbytky a chatrče hustě vystavěné podél úzkých ulic. Stěny byly omazány hlínou smíšenou se slámou, střechu tvořily větve a rákosí. Jednotlivé domy měly své vlastní sýpky.

Hroby.

Mezi domy byly nalezeny mělké oválné hroby s téměř žádnou pohřební výbavou, čímž se lišily od hrobů z Horního Egypta. Zde byly v této době hroby umísťovány mimo osady a měly bohatou pohřební výbavu. Je však možné, že většina hřbitovů merimdské kultury zůstává neobjevena a v osadě byly pohřbíváni pouze nedospělí jedinci.

Následující kultura.

Z Merimdské kultury, Fajjúmské kultury a kultury el-Omari vznikla pravděpodobně kultura Maadí. Tato kultura byla ovlivněna též kulturami Předního východu a později kulturou Nakáda I

Merimdská kultura je kultura, která se rozvinula v Merimdě Bení Salámě ve starověkém Egyptě v období 5000 – 4 100 př. n. l. Byla objevena na začátku 20. století a rozdělena na tři části – na nejstarší fázi (Ursicht), střední fázi (Mittleren Merimdekultur) a mladší fázi (Jüngeren Merimdekultur) označovanou též jako „klasická“ kultura Merimda.

The Merimde culture (also Merimde Beni-Salame or Benisalam) () was a Neolithic culture in the West Nile Delta in Lower Egypt, which corresponds in its later phase to the Faiyum A culture and the Badari culture in Predynastic Egypt. It is estimated that the culture evolved between 4800 and 4300 BC. Merimde also refers to the archaeological site of the same name.


Život.

Mládí a nástup na trůn.

Balduinova matka, Jolanda Flanderská, byla sestrou prvních dvou latinských císařů Balduina I. a Jindřicha I. Balduinův otec Petr z Courtenay byl v pořadí třetím vládcem latinského císařství (také známého jako "Romania". Po Petru z Courtenay nastoupil na císařský trůn jeho starší syn Robert, který však roku 1228 zemřel. Na trůn proto usedl jedenáctiletý Balduin II. Protože nový císař nebyl ještě plnoletý, stal se jeho poručníkem a regentem císařství starý francouzský rytíř a titulární jeruzalémský král Jan z Brienne. V roce 1234 se Balduin II. oženil s dcerou svého poručníka Marií. Císař se zcela ujal vlády nad asijským císařstvím o tři roky později, ve věku dvaceti let. Roku 1237 také zemřel císařský regent Jan z Brienne a Balduin se tak o vládu již nemusel s nikým dělit.

Poslední císař.

Již od smrti Balduinova strýce, císaře Jindřicha roku 1216, bylo Latinské císařství pomalu v úpadku, zato Byzantská říše v Nikáji neustále rostla a všechny naděje, že Jan z Brienne dokáže nepříznivý vývoj zvrátit a křižácké císařství posílit zklamaly.  Skutečná vláda latinského císaře se v době Balduina II. rozprostírala již jen nad hlavním městem Konstantinopolis a jeho nejbližším okolím. Finanční situace císařství byla zoufalá a císařovou hlavní starostí bylo téměř celý život objíždět evropské dvory a snažit se získat nějakou pomoc. Roku 1236 odjel z Konstantinopole na Západ pro podporu. Navštívil Řím, Francii a Flandry, kde se snažil získat peníze a vojáky pro dobytí ztracených křižáckých pozic na maloasijském pobřeží. Roku 1237 Balduin II. zastavil relikvii Trnová koruna za velké peníze u Benátčanů. Jeho úsilí se setkalo s úspěchem a roku 1240 se přes německé země a Uhry vrátil do Konstantinopole v čele početného evropského vojska. Okolnosti mu však zabránily cokoliv významného s novou armádou podniknout a roku 1245 odcestoval znovu na západ, nejprve do Itálie, a poté do Francie, kde strávil dva roky. Během Balduinovy nepřítomnosti v Konstantinopoli vládli císařovna Marie z Brienne a Filip z Toucy. I tentokrát měl císař štěstí a výměnou za některé relikvie získal finanční pomoc od francouzského krále Ludvíka, s nímž se roku 1249 zúčastnil sedmé křížové výpravy do Egypta.  Extrémní ekonomická nouze Latinského císařství donutila Balduina vydat svého syna Filipa do rukou Benátčanů jako rukojmí za jejich půjčku peněz. Z benátského zajetí byl Filip později vykoupen kastilským králem Alfonsem X. Zbytek své vlády Balduin II. strávil cestováním po západní Evropě a doprošování se pomoci od evropských vladařů. Roku 1261 byla samotná Konstantinopolis dobyta nikájským císařem Michaelem VIII., čímž byla obnovena Byzantská říše a Balduinova vláda, jakož i Latinské císařství skončilo. Z obleženého města se císaři podařilo uprchnout na benátské galéře do Negropontu, odtud dále přes Athény a Apulii nakonec do Francie.  I jako pouze titulární latinský císař dělal Balduin II. to samé, co v posledních letech své skutečné vlády - cestoval po evropských dvorech a prosil o pomoc při dobývání svého císařství nazpět. V roce 1267 odjel do Itálie, kde své naděje upřel na bratra krále Ludvíka IX., sicilského krále a titulárního krále jeruzalémského Karla z Anjou. Karel o myšlence na dobytí Konstantinopole vážně uvažoval, domácí problému mu však zabránili od pokusů ji realizovat. V květnu 1267 podepsal Balduin II. s Karlem dohodu z Viterba, čímž se Balduin vzdal práv na latinský trůn ve prospěch Karla. V dalších letech Balduin i jeho syn Filip žili z penze, kterou jim zajistil Karel z Anjou. V říjnu 1273 se ve Foggii Filip z Courtenay oženil s Karlovou dcerou. Několik dní po svatbě svého syna Balduin II. vydechl naposledy a byl pohřben v katedrále v Barlettě.

Balduin II. z rodu Courtenay (francouzsky , řecky , 1217 – říjen 1273) byl francouzský rytíř, markrabě z Namuru a poslední křižácký latinský císař v Konstantinopoli.

Baldwin II, also known as Baldwin of Courtenay or Baldwin the Broke (; late 1217 – October 1273), was the last Latin Emperor ruling from Constantinople.


Původ.

Podle tradice školy Kagjüpa Šest dharm Náropy vyučoval původně sám Siddhártha Gautama, zvaný Buddha. Avšak známé se staly až později, na počátcích školy Kagjüpy. Tradice Kagjüpa, někdy také označovaná jako linie ústního odkazu, sahá zpět k velkému indickému MahásihoviTilopovi, který žil v severní Indii na přelomu 10. a 11. století. Tilopa dostal čtyři zvláštní transmise a stal se tak držitelem linie těchto tradic. První ze čtyř zvláštních transmisí obdržel Tilopa od Nágardžuny. Skládá se ze dvou tanter: Sangwa düpa (skt. "guhjasamádža") a Denšhi, které obsahují meditační praxe Iluzorní tělo (tib. "gjulju") a Přenos vědomí (tib. "phowa"). Druhá zvláštní transmise pochází od Nagpopy. Obsahuje tantru Gjuma čhenmo (skt. "mahámája") a meditaci Vědomé snění (tib. "milam"). Třetí zvláštní transmisi dostal Tilopa od Lawapy. Skládá se z tantry Demčhog a meditační praxe Jasné světlo (tib. ösel). Čtvrtou zvláštní transmisi přijal Tilopa od dákyně Kalpy Sangmo. Obsahuje tantru Gjepa dordže (skt. hévadžra) a meditační praxi Vnitřní teplo (tib. "tummo"). Meditace Přechodný stav (tib. bardo) v sobě zahrnuje prvky meditací Iluzorní tělo a Vědomé snění a je tedy chápána jako rozšíření těchto dvou nauk.  Tilopa těchto šest nauk předal svému žákovi Náropovi, který je systemizoval do tzv. Šesti dharm Náropy a ty dodnes tvoří jeden z hlavních pilířů tradice Kagjü. Náropa předal učení Marpovi, velkému překladateli, který se vydal z Tibetu hledat nauky do Indie. Když se Marpa vrátil do Tibetu, přinesl tyto metody s sebou, a začal je vyučovat v Tibetu. Milaräpa, Marpův hlavní žák, se stal jedním z nejslavnějších Ngagpů Sněžné země. Díky své vytrvalosti při meditační praxi Velké pečeti a Šesti dharm Náropy dosáhl hluboké realizace. Gampopa, hlavní žák Milarepy, poté předal tato učení prvnímu karmapovi. Tímto způsobem jsou díky nepřerušené tradici karmapů tato učení předávána a praktikována až do dnešních dnů. Současným držitelem Šesti dharm Náropy je 17. karmapa.

Šest Dharm Náropy (Tib. ནཱ་རོ་ཆོས་དྲུག་ Nāro Chödrug, wilie.na-ro'i-chos-drug), evropskou a západní kulturou chybně překládáno též Šest Náropových jóg. Jsou to metody buddhistické meditace, používané především v linii Kagjü tibetského buddhismu. Jejich cílem je realizace podstaty mysli, dosažení osvícení prostřednictvím energetického aspektu mysli. Společně s Velkou pečetí, která pracuje s vědomím mysli, představují dva hlavní pilíře nauk linie Karma Kagjü. Sestávají z následujících meditací:

The Six Dharmas of Nāropa (), also called the Six Yogas of Nāropa, are a set of advanced Tibetan Buddhist tantric practices and a meditation sādhanā compiled in and around the time of the Indian monk and mystic Nāropa (1016-1100 CE) and conveyed to his student Marpa Lotsawa. The six dharmas were intended in part to help in the attainment of Buddhahood in an accelerated manner.


Systematika.

Rod babirusa je součástí monotypické podčeledi Babyrousinae. Jsou známy celkem čtyři druhy: Všichni členové rodu byli považováni za poddruhy jediného druhu: "B. babyrussa" (babirusa celebeská). Nicméně po rozdělení na několik druhů je toto odborné pojmenování užíváno pro populace z ostrova Buru a přilehlých ostrovů, zatímco nejznámější druh, babirusa celebeská, nese vědecké jméno "B. celebensis".

Vzhled.

Dospělá babirusa dorůstá délky těla 90 až 110 cm, ocas měří 30 cm, výška v kohoutku dosahuje 65 až 75 cm a hmotnosti 80 až 100 kg. Tělo má válcovitý tvar a poměrně vysoké, štíhlé nohy, prozrazující dobrého běžce. Kůže je lysá, nebo řídce porostlá štětinami (u druhu z ostrova Buru jsou štětiny poněkud hustší) a silně vrásčitá, ocas nemá na konci štětičku a je výrazně kroužkovaný. Na rozdíl od ostatních druhů prasat má samice na břiše pouze dva struky. Hlava má klínovitý tvar se štíhlým rypákem, oči a boltce jsou malé. Na hlavě samců zaujmou dlouhé, tenké kly. Kly ze dolní čelisti směřují vzhůru, kly z horní čelisti prorůstají kůží na rypáku a zahýbají se do půlkruhu nebo do spirály. Měří až 30 cm, jsou však měkké a křehké, takže se nehodí k boji ani k rytí. Samci je používají pouze při vzájemném imponování. Jako obranou zbraň je babirusa může využívat pouze po omezenou dobu, než se začnou postupně stáčet dozadu. Domorodcům na Sulawesi kly připomínaly parohy, proto babirusa dostala své jméno. Slovo babirusa je složeno z indonéských slov "babi" (prase) a "rusa" (jelen), takže doslova znamená "prasojelen".

Chování a rozmnožování.

Babirusa je skrytě žijící živočich. Přes den se zpravidla ukrývá v podrostu, močálech nebo mangrovových bažinách. Nejaktivnější je ráno a večer, po setmění, kdy se vydává za potravou. Ráda se válí v bahně a dobře plave, koupe se často i v moři a je schopná přeplavat zátoky a úžiny o šířce několika km. Je také rychlým a vytrvalým běžcem. Babirusy jsou mlčenlivá zvířata, kromě funění a krátkého, tichého chrochtání se ozývají jen vzácně. Babirusy nejsou příliš společenské, samice s mláďaty žijí v malých rodinných tlupách čítajících 6-10 zvířat, dospělí samci jsou vždy samotáři. V období říje, které obvykle nastává dvakrát ročně, se samci připojují k samičím tlupám. Poté následuje páření. Březost samic trvá 137 - 160 dnů. Samice babirusy rodí pouze 1 nebo 2 mláďata, která jsou však po porodu samostatnější a více vyvinutá než u jiných druhů prasat. Stará se o ně velmi pečlivě a chrání je před nepřáteli až do dalšího vrhu. Mláďata jsou jednobarevně hnědá až rezavá a rodí se porostlá poměrně hustou srstí.

Potrava.

Babirusa je všežravec. Živí se například ovocem (oblíbené je mango a mombín), semeny, ořechy, houbami, ale také larvami brouků, které vybírá ze zetlelých kmenů palem. Na mořském břehu někdy žere kraby, leklé ryby nebo jiné mršiny. Na rozdíl od ostatních druhů prasat sbírá potravu výhradně na povrchu země, nikdy neryje. V zajetí se živí stejnou potravou jako prase domácí, především trávou, zeleninou, bramborami a obilným šrotem.

Babirusa v českých zoo.

Pro svůj atraktivní vzhled a nenáročnost jsou babirusy oblíbenými chovanci zoologických zahrad. Při vhodném ošetřování se dožívají 18-22 let a občas se v zajetí i rozmnožují. V Česku je chovají v ZOO Jihlava a do roku 2012 se chovaly i v ZOO Děčín.

Babirusa ("Babyrousa") je rod prasete, vyskytující se v Indonésii, především na ostrově Sulawesi a několika přilehlých ostrovech (např. Togian a Mangole). Žije v tropickém deštném lese a v bažinách. Bizarní vzhled jí dodává lysá, vrásčitá kůže, poměrně vysoké končetiny a zejména prodloužené, hákovitě či spirálovitě stočené kly samců.

Cardiac glycosides are a class of organic compounds that increase the output force of the heart and increase its rate of contractions by acting on the cellular sodium-potassium ATPase pump. Their beneficial medical uses are as treatments for congestive heart failure and cardiac arrhythmias; however, their relative toxicity prevents them from being widely used. Most commonly found as secondary metabolites in several plants such as foxglove plants, these compounds nevertheless have a diverse range of biochemical effects regarding cardiac cell function and have also been suggested for use in cancer treatment.


Poloha.

Geomorfologický celek Steinberge se dělí na pohoří Loferer Steinberge a Leoganger Steinberge. "Loferské kamenné hory" jsou od svého vyššího souseda "Leogangských kamenných hor" odděleny sedlem Römer Sattel (1194 m) a údolím potoka Römerbach. Na severu vymezuje hranici masivu dolina Strubtal, táhnoucí se podél potoků Haselbach a Loferbach tekoucích zde ve směru spojnice měst Lofer - Waidring. Údolí odděluje "Loferské kamenné hory" od Chiemgauských Alp. Dlouhé údolí Saalachu odděluje horstvo od Berchtesgadenských Alp. Západ území je ohraničen jezerem Pillersee.

Geografie.

Loferským kamenným horám dominují tři vrcholy (Ochsenhorn, Hinterhorn, Reifhorn), které vytvářejí charakteristickou kulisu především městu Lofer. Převyšují tamní údolí o takřka 2 kilometry. Úpatí hor je zelené, plné luk a pastvin. Hory z něj ostře vystupují skalnatými stěnami. Mezi nimi se nachází jakási krasová planina a vyprahlá vápencová pole. Pohoří tvoří hlavní hřeben protínající všechny nejvyšší vrcholy, který se táhne ve směru východ - severozápad. Na sever je potom vystrčena jedna rozsocha s dominantním vrcholem Breithorn (2413 m) k jihu vysílá pohoří další boční hřeben k vrcholu Geislhörner 2291 m. V uzlovém bodě Groses Hinterhorn (2504 m) se hlavní hřeben dělí do písmene „Y“ a již samostatná západní větev pokračuje ostrým cimbuřím hor Groses Rothorn (2409 m) a Ulrichshorn (2155 m).

Turismus.

Loferské kamenné hory poskytují návštěvníkům řadu možností. Jednak to jsou odvážně vedené zajištěné cesty Nackter Hund (Groses Hinterhorn) a Nurracher Hohenweg (obt. II.UIAA, rozsocha vrcholů Groses Rothorn a Ulrichshorn) a druhou možností je přechod masivu pod skalními stěnami. Turistům a horolezcům slouží v celém masivu pouze jedna chata Schmidt-Zabierow Hütte (1960 m) a bivakovací bouda na cestě Schärdinger steig. Pod západními svahy hor leží horské jezero Pillersee (835 m).

Loferer Steinberge je pohoří ležící na severu Rakouska ve spolkové zemi Salcbursko. Horopisně se řadí do větší skupiny pohoří Steinberge. Nejvyšší horou je Grosses Ochsenhorn (2513 m).

The babirusas, also called deer-pigs () are a genus, Babyrousa, in the swine family found in Wallacea, or specifically the Indonesian islands of Sulawesi, Togian, Sula and Buru. All members of this genus were considered part of a single species until 2002, the babirusa, "B. babyrussa", but following that, was split into several species. This scientific name is restricted to the Buru babirusa from Buru and Sula, whereas the best-known species, the north Sulawesi babirusa, is named "B. celebensis". The remarkable "prehistoric" appearance of these mammals is largely due to the prominent upwards incurving canine tusks of the males, which actually pierce the flesh in the snout.  All species of babirusa are listed as threatened by the International Union for Conservation of Nature (IUCN), shown on their Red List since at least 2010 and current in 2017.


Rozšíření.

S výjimkou větší části Pyrenejského poloostrova, Řecka, středomořských ostrovů a Islandu se vyskytuje v celé Evropě a Malé Asii, dále na východ zasahuje do střední Sibiře po Altaj a Bajkalské jezero.<br>  V České republice žije všude – od nížin po hřebeny hor, kde vystupuje i nad horní hranici lesa.

Ekologie.

Nejhojnější je v listnatých a smíšených lesích s bohatým podrostem, žije i ve smrčinách, v kosodřevině, břehových porostech, travinách, polních remízcích, parcích a také v kamenných sutích či rákosinách. V zimě se na venkově stahuje k obytným budovám. Je čilý hlavně za soumraku a v noci, ale lze se s ním setkat i za denního světla, zejména při přemnožení. Obratně leze v křovinách i po stromech až do několikametrové výšky. Obývá území o rozloze 0,1–0,7 ha a je pohyblivější než jiné stejně velké druhy hrabošů.
  Staví nevelké hnízdo z mechu a listí a spíše než v zemi je ukrývá pod pařezy, v kořenech stromů a mezi kameny. Na hnízdo navazuje systém nor s mnoha východy, úkrytovými chodbami a zásobárnami.
  Norník rudý má pestrý jídelníček a během roku ho mění. Nejméně rozmanitý jej má zjara (zelené části rostlin, semena, klíčící semenáčky dřevin). V létě a k podzimu jídelníček postupně obohacuje o houby a lesní plody, přičemž ze žaludů a bukvic si dělá i zásoby. Jako jediný z našich hrabošů se ve větší míře zajímá o živočišnou potravu, která může tvořit více než třetinu jídelníčku (hlavně brouci, larvy hmyzu včetně housenek, pavouci nebo zdechliny).
  Rozmnožuje se od konce března do září až října, za příznivého počasí a bohaté úrody žaludů či bukvic i v zimě. Březost trvá 16–18 dní. Pokud zabřezne bezprostředně po porodu čili post partum (u hlodavců poměrně běžné), prodlouží se březost na 19–20 (30) dní. Ve vrhu bývá 4–5 (1–9) mláďat, která po narození váží asi 2 g a sají necelé tři týdny. Protože pohlavně dospívají brzo, jsou mladé samice schopny zapojit se do rozmnožování již 1–2 týdny po opuštění hnízda. (V přírodě tak činí pouze jedinci z jarních a časně letních vrhů.)
  Hanzák uvádí, že v přírodě se dožívá nanejvýš dvou let.. Norník rudý má celou řadu přirozených nepřátel mezi šelmami, dravci či sovami, a proto ve volné přírodě jsou dvakrát přezimující jedinci vzácností. V zajetí může žít norník rudý i několik let. Představuje významný modelový druh často využívaný při ekologických studiích.

Norník rudý ("Myodes glareolus", synonymum "Clethrionomys glareolus"), dříve též hraboš lesní, hraboš rudý, je hlodavec z čeledi myšovití (Muridae), jediný zástupce rodu norník žijící na území České republiky.  Jeden z našich nejběžnějších druhů drobných savců. Od jiných hrabošů se snadno pozná podle nápadně červenavě rezavého zbarvení na hřbetě, větších ušních boltců a delšího ocasu (obvykle 45–60 % délky těla). Břicho mívá světlejší, nažloutlé, v zimní srsti až čistě bílé; tlapky jsou světlé.

The bank vole ("Myodes glareolus"; formerly "Clethrionomys glareolus") is a small vole with red-brown fur and some grey patches, with a tail about half as long as its body. A rodent, it lives in woodland areas and is around in length. The bank vole is found in much of Europe and in northwestern Asia. It is native to Great Britain but not to Ireland, where it has been accidentally introduced, and has now colonised much of the south and southwest.  The bank vole lives in woodland, hedgerows and other dense vegetation such as bracken and bramble. Its underground chamber is lined with moss, feathers and vegetable fibre and contains a store of food. It can live for eighteen months to two years in the wild and over 42 months in captivity and is mostly herbivorous, eating buds, bark, seeds, nuts, leaves and fruits and occasionally insects and other small invertebrates. It readily climbs into scrub and low branches of trees although it is not as versatile as a mouse. It breeds in shallow burrows, the female rearing about four litters of pups during the summer.


Popis.

V buddhistické ikonografii jsou tyto božstva zobrazovány v hrůzostrašné podobě. Vzhled dharmapálů je původem z indického náboženského umění, z kultu tančícího mnohorukého boha Šivy a jeho manželky Kali. Jsou zobrazeny jako nízké, strašidelné bytosti s velkými svaly a čelistmi, připravenými pohltit každého, kdo se odváží jít proti Dharmě. Často mají více ruk i noh, jejich barva kůže je tmavá, většinou červená, modrá nebo černá. Do široka otevřené tři oči jsou podlity krví. Výzdoby z useknutých hlav, lebek a kostí jsou součásti jejich oblečení. Jejich zlé tváře vyjadřují odpor vůči světským požitkům, jejich mocné svaly znamenají schopnost porazit zlo. Tyto božstva mají více pohlaví, mezi ně patří jak muži, tak i ženy. I přesto, že jsou dharmapálové zobrazováni v hněvivé podobě, jsou pokládáni za bódhisattvy či přímo buddhy. O hlavních funkcích dharmapály se říká, že má zabránit vnitřním a vnějším překážkám, které brání duchovním praktikům v dosažení duchovních realizací, a také rozvíjet nezbytné podmínky pro jejich praktikování.  Dharmapálové se objevují i v mahájánovém buddhismu. Neexistuje klášteř v Tibetu, který by nebyl chráněn „ochráncem dharmy“. Tibet nemůžeme považovat za první místo, kde se vyskytuje tento jev. Tradice má kořeny ještě od doby starověké Indie, kdy mahajanisté se hodně spoléhali na ochránce Dharmy.

Původ.

V buddhistické mytologii existuji legendy o tom, jak byli démoni přeměněni na dharmapal magickou mocí svatých. Jak se říká v jedné z legend, Padmasambhava porazil mnoho božstev tibetského náboženství Bön, které dříve bránily šíření buddhismu v Tibetu. Padmasambhava dal demonům na vybranou - stát se ochráncem Buddhová učení, či rozpuštění do prázdnoty. Většína božestv vybrala první variantu.

Klasifikace.

Zpočátku rozlišovali čtyři dharmapály - strážci čtyř světových stran.  Klasický tibetský seznam obsahuje 8 dharmapál.

Dharmapála (wylie: chos-skyong, čínsky: , japonsky: ) je typ hněvivého božstva ve vadžrajánovém buddhismu. Slovo je složeno ze sanskrtských slov "dharma" („nauka“, „dharma“) a "pála" (doslova „ochránce“). Do češtiny by se tak pojem dharmapála dal přeložit jako „ochránce dharmy“. Dharmapálové chrání nejen dharmu, ale ostatní buddhisty, kteří následuji svoji stezkou.  K nejznámějším dharmapálům patří např. Mahákála.

A dharmapāla (, Chinese: 達磨波羅, 達摩波羅, , 護法鬼神, 諸天鬼神, 護法龍天, 諸天善神, ) is a type of wrathful god in Buddhism. The name means ""Dharma" protector or defender" in Sanskrit, and the "dharmapālas" are also known as the Defenders of the Law (Dharma), or the Protectors of the Law. There are two kinds of dharmapala, Worldly Protectors and Wisdom Protectors. Only Wisdom Protectors are enlightened beings.


Překlad slova.

Mahákála je sanskrtské slovo spojené ze slov "mahá" („velký“) a "kála" („černý“). Jeho tibetské jméno je Gonpo Phyag (wylie: mGon po phyag).

Popis.

Mahákála se objevuje ve všech školách tibetského buddhismu, můžeme se však setkat s vyobrazením v různých formách, které mají zřetelně různé kvality a aspekty. Je na něj nahlíženo jako na vyzáření buddhovských aspektů, například Avalókitéšvary, (skt., tib. Čenrezig) nebo Čakrasamvary (skt., tib. Korlo Demčog). Mahákála je typicky zobrazován v černé barvě. Stejně jako všechny barvy jsou absorbovány a rozpuštěny v černé barvě, tak se říká, že všechna jména a formy jsou smíseny s Mahákálou, symbolizující jeho všezahrnující, absolutní podstatu. Černá barva může také reprezentovat absenci jakékoli barvy a také v tomto případě to znamená, že podstatou Mahákály je nekonečný prostor. Tento princip je v sanskrtu známý jako „nirguna“ – poza všechny kvality a formy. Mahákála je skoro vždy zobrazován s korunou z lebek, což symbolizuje transformování pěti negativních emocí v pět moudrostí. Různé formy Mahákály se od sebe liší různými detaily, nejvýraznější je pravděpodobně různý počet rukou. Existují také Mahákálové bílé barvy s několika hlavami, bez genitálií, stojící na mnoha různých věcech, držících rozličné zbraně v rukách a majících různé ozdoby.

Manifestace.

Dvouruký Mahákála.

Dvouruký Mahákála se nazývá Bernag Čhen (Černý plášť) a je hlavním ochráncem linie Karma Kagjü tibetského buddhismu. Je na něj také nahlíženo jako na hlavního ochránce Karmapů. Dvouruký Mahákála má tři krví podlité oči, vyceněné tesáky, zbraně a náhrdelník z uťatých hlav. Jeho hlava zabírá třetinu jeho výšky a má mohutné svalnaté ruce a nohy. Pod černým pláštěm nosí kostěný ornament nejvyšší radosti a jeho pravá ruka drží sekáček, který odetíná všechny překážky na cestě k osvícení, zatímco miska z lebky v jeho levé ruce obsahuje krev a srdce ega – významem tohoto symbolu je překonání rušivých emocí. Silné tlapy zadupávají připoutanost a žádostivost. Sluneční disk pod ním představuje nejvyšší probuzenou moudrost a plameny, které ho obklopují, vyjadřují intenzitu jeho soucitu.  Dvouruký Mahákála se v hrozivé formě neobjevuje proto, že by byl něčím negativním, ale spíše z důvodu, že znázorňuje sílu, která překonává veškerou negativitu a ničí všechny překážky, které blokují náš duchovní růst. Strašlivý vzhled je volen proto, aby chránil bytosti před utrpením a v podstatě představuje soucit všech buddhů. Síla Černého pláště je ve skutečnosti vedena nejvyšší moudrostí, kterou reprezentuje třetí oko („oko moudrosti”). Pět lebek v koruně na vrcholku hlavy je znakem, že dosáhl nejvyšší moudrosti, která je neoddělitelná od soucitu. Na vyobrazeních jiných buddhovských forem můžeme vidět, že mají koruny z pěti klenotů, které znázorňují pět moudrostí. Lebky v koruně Černého pláště znázorňují stejných pět moudrostí, s důrazem na aspekt přeměny. Dá se říci, že ukazují nevědomost, kterou Mahákála překonal a přeměnil v moudrost. Dvouruká forma Mahákály chrání především mysl.

Čtyřruký Mahákála.

Různé formy čtyřrukého Mahákály (skt. Chatur-bhuja Mahakala, tib. (Wylie): mGon po phyag bzhi pa) jsou hlavními ochránci škol Karma Kagjü a Drikung Kagjü tibetského buddhismu. Čtyřruký Mahákála se objevuje také ve škole Ňingmapa, i když hlavní ochránce jejich nejvyšší nauky – Velké dokonalosti (skt. Mahá Ati, tib. Dzogčhen) je Ékadžati. Čtyři ruce této manifestace Mahákály symbolizují čtyři pozitivní karmy nebo činy, které jsou hlavní aktivitou tohoto buddhovského aspektu:  Čtyřruká forma Mahákály držící luk, šíp, meč a knihu, je vyzářením bódhisattvy Maňdžušrího a ochraňuje řeč.

Šestiruký Mahákála.

Šestiruký Mahákála (skt: Shad-bhuja Mahakala, tib. (Wylie): mGon po phyag drug pa) je ochránce školy Gelugpa tibetského buddhismu a jeho manifestace je považována za divokou emanaci Milujících očí (skt. Avalókitéšvara, tib. Čenrezig), bódhisattvy soucitu. Jeho symbolika je popisována takto: Šest rukou znamená úspěšné završení šesti vysvobozujících činů, parámit, které jsou praktikovány a přiváděny k dokonalosti bódhisattvy během jejich postupného duchovního tréninku. V rukách drží různé nástroje a zbraně.  Existuje také bílá šestiruká forma Mahákály (skt. Shad-bhuja Sita Mahakala, tib. (Wylie): mGon po yid bzhin nor bu), která je populární ve více školách vadžrajány a také mezi mongolskými buddhisty školy Gelug. V tomto případě je tento Gynkar aspektem bohatství, podporující materiální situaci praktikujících dharmu. Ikonografie a symbolika je rozličná – jeho lebeční miska v ruce obsahuje různé drahokamy, spíše než krev a srdce ega jako u jiných Mahákálů, a hlavu má ozdobenou také drahokamy. Šestiruký Mahákála, který je ochráncem těla, drží málu z lebek, dordže (skt. vadžra), nůž odtínající překážky a kápalu.

Mahákála (sanskrt, doslova „ochránce dharmy“) je jméno tzv. dharmapály (ochránce) objevujícího se v tibetském a japonském vadžrajánovém buddhismu. V japonském buddhismu je Mahákála známý pod jménem "Daikoku", náleží do čtvrté třídy buddhovských aspektů ("tenbu") a je řazen mezi tzv. sedm bohů štěstí. V théravádě („Malá cesta“) a mahájáně („Velká cesta“) přijímají buddhisté útočiště ve Třech klenotech – jsou jimi Buddha, dharma a sangha. Ve vadžrajáně („Diamantová cesta“) přijímají praktikující buddhisté útočiště ještě navíc ve Třech kořenech – těmi jsou Lama, jidamy a ochránci. Mahákála patří mezi ochránce na cestě k osvícení, respektive ochránce Buddhova učení – dharmy (v sanskrtu Dharmapála). Jak je pro ochránce dharmy typické, jsou zobrazováni v tzv. hněvivé podobě. Mahákála představuje většinou hněvivý projev soucitu bódhisattvy Avalókitéšvary. Celkem se projevuje v 75 formách, které symbolizují nejrůznější emoce. Často je zobrazován společně se svou družkou Palden Lhamo (tib.).

Mahākāla is a deity common to Hinduism, Buddhism and Sikhism.  According to Hinduism, Mahākāla is a manifestation of Shiva and is the consort of the goddess Mahākālī; he most prominently appears in the sect of Shaktism.  Mahākāla also appears as a protector deity known as a dharmapala in Vajrayana Buddhism, particularly most Tibetan traditions as Citipati, and in Chinese Esoteric Buddhism and in Shingon Buddhism. He is known as "Dàhēitiān" and " Daaih'hāktīn" (大黑天) in Mandarin and Cantonese, "Daeheukcheon" (대흑천) in Korean, "Đại Hắc Thiên" in Vietnamese, and "Daikokuten" (大黒天) in Japanese.  In Sikhism, Mahākāla is referred to as Kal, who is the governor of Maya.


Jednotlivé symboly.

Slunečník.

Slunečník neboli také deštník značí křídla buddhismu. Bezpečí, které poskytuje tomu, kdo se vydá jeho cestou. Chrání především před utrpením a temným silami zla.

Zlaté ryby.

Symbol dvou zlatých ryb reprezentuje řeku Ganga a její přítok řeku Jamuna. V běžném životě přináší štěstí, bohatství a svobodu, naznačuje to také zvolený druh ryby - kapr. V celé Asii je tato ryba považována za posvátnou. V buddhismu představuje odvahu a nebojácnost. Chrání před utonutím v řece utrpení.

Váza.

Symbol vázy, nádoby s pokladem či posvátné vázy je spojován se štěstím, krásou a bohatstvím. Také to symbolizuje dlouhověkost, zdraví a prosperitu.

Lotos.

Symbol lotosu nese mnoho významů, mimo jiné představuje přirozenost lidstva. Stejně jako kořeny rostliny, které vedou skrz bahnitou část, prorostou, aby vytvořily listy a následně květ. To znázorňuje vznik lidstva, povstání z bahnitého základu, aby poté mohlo rozkvést. V přeneseném slova smyslu to také naznačuje cestu k osvícení, původ čistoty duše, a mysli. Voda pod plovoucím květem má představovat touhy a chtíče. (související: Lotos)

Pravotočivá mušle.

Dříve byla lastura využívána jako roh, který oznamoval určitou činnost či sděloval informace. V buddhismu tón pravotočivé mušle představuje příjemný hluboký tón dharmy, znamení k probuzení učedníků před Buddhovo učením. Také to reprezentuje Buddhovo myšlenky.

Nekonečný uzel.

Nekonečný uzel nebo také věčný uzel zobrazuje propojenost všeho. Vzájemné propojení náboženství a světskosti, moudrosti a soucitu. Také je to symbol nekonečna, kde se nevyskytuje ani začátek ani konec a Buddhova moudrost a soucit jsou velmi dalekosáhlé.

Praporec vítězství.

Symbol praporce značí vítězství nad bojem. Byl často vyobrazován na vlajkách ve válce. Z hlediska buddhismu se stává vzorem k překonání svých tužeb, nenávistí a chtíčů při cestě za osvícením. Stejně jako Buddha překonal své touhy k dosáhnutí nirvány. (související: Mara)

Kolo.

Kolo neboli kolo dharmy značí symbol transformace a točí se od té doby, co Buddha poprvé předal své učení žákům. Je sestaveno z osmi dílů, kde každý má svůj význam (pochopení, myšlení, řeč, jednání, život, usilování, záměry, meditace).

Sekvence významu symbolů v Buddhismu.

Jednotlivé symboly se v Buddhismu používají v následném pořadí: slunečník, zlaté ryby, váza, lotos, pravotočivá mušle, nekonečný uzel, praporec vítězství a kolo dharmy. Ve výsledku se jednotlivě propojují a provází danou osobu během duchovní cesty.  Schovat se pod slunečník buddhismu, být vždy mírumilovný a harmonický s ostatními, zbohatnout vnitřní moudrostí a soucitem, vážit si čistoty své mysli a svých jednání, naslouchat vzácným slovům svaté dharmy, vynaložit velké úsilí k dosažení osvícení, zvítězit nad bludy a klamy a nakonec pomáhat ostatním otočením kola dharmy.

Osm šťastných symbolů (; ) je název pro osm symbolů, které jsou oblíbenými vyobrazeními zejména v tibetském buddhismu. Jedná se původně o tradiční indické symboly, které buddhismus přejal a mírně si je upravil pro své potřeby. Osm šťastných symbolů se vyskytuje i např. v džinismu, ale zde nejsou tak oblíbené jako v buddhismu. Osm šťastných symbolů tvoří následující vyobrazení:  Jejich kombinace může být různá, mohou být vyobrazovány společně vedle sebe, odděleně nebo dokonce všechna v jednom vyobrazení najednou, každopádně by se měly vyskytovat v tomto pořadí. Jsou často vyobrazovány nejen na modlitebních praporcích, zdech domů, klášterů a chrámů , ale i na tělech zemřelých. Dříve to byly symboly královské hodnosti. Využívali se při některých královských ceremonií, včetně korunovací. Věří se, že tyto symboly nabídl Bůh Buddhovi ve stavu nirvány.  V čínském buddhismu zastupují symboly osm životně důležitých orgánů, u kterých se využívá odlišné pořadí. Kolo představuje srdce, pravotočivá mušle značí žlučník, praporec vítězství plíce, slunečník slezinu, symbol lotosu játra, váza by měla naznačovat břišní oblast, symbol zlatých ryb představuje ledviny a nekonečný uzel střeva.

The Ashtamangala is a sacred suite of "Eight Auspicious Signs" endemic to a number of religions such as Hinduism, Jainism, and Buddhism. The symbols or "symbolic attributes" () are yidam and teaching tools. Not only do these attributes (or energetic signatures) point to qualities of enlightened mindstream, but they are the investiture that ornaments these enlightened "qualities" (Sanskrit: "guṇa"; ). Many cultural enumerations and variations of the Ashtamangala are extant.


Geografie.

Leží v nadmořské výšce 20 metrů jižně od Tel Avivu v metropolitní oblasti Guš Dan, nedaleko od pobřeží Středozemního moře, od kterého je odděleno sousedním městem Bat Jam. Leží v hustě osídlené oblasti, která je etnicky zcela židovská.  Město je na dopravní síť napojeno pomocí četných komunikací v rámci aglomerace Tel Avivu, zejména dálnice číslo 20,dálnice číslo 4, dálnice číslo 44 a dálnice číslo 1.  Dálnici číslo 20 od roku 2011 sleduje i nová železniční trať Tel Aviv – Bnej Darom, na níž se nacházejí železniční stanice Comet Cholon, železniční stanice Cholon Wolfson, železniční stanice Bat Jam Joseftal a železniční stanice Bat Jam Komemijut.

Dějiny.

Cholon vznikl roku 1933. Jméno odkazuje na biblické město "Cholón" citované v Knize Jozue 15,51 Zároveň je odvozeno od hebrejského slova "„chol“", což znamená písek - odkaz na písečné duny, které do 1. poloviny 20. století lemovaly pobřeží Středozemního moře v této oblasti. Podle jiného zdroje vznikla obec až roku 1936 sloučením pěti čtvrtí: "Šchunat Am", "Greene" (založena roku 1933), "Agrobank", "Kirjat Avoda" a "Moledet". 8. července 1940 byla obec povýšena na místní radu (malé město) a 14. listopadu 1950 na město. Prvním starostou Cholonu po roce 1950 byl Chajim Kugel, bývalý československý politik a poslanec Národního shromáždění republiky Československé za Židovskou stranu z let 1935-1938.  Uvádí se, že v Cholonu je druhá největší průmyslová zóna v Izraeli po Haifě (o druhé místo soupeří s městem Petach Tikva). Na severozápadním okraji města stojí Wolfsonova nemocnice otevřená roku 1980.

Kultura.

Cholon každoročně hostí karnevaly při oslavách svátku Purim. Název cholonského karnevalu je "Adlojada" (עדלאידע), ve významu „když nevíš“, což odkazuje na nadměrnou konzumaci alkoholu v tento svátek. Město v tento svátek uzavře silnice, do kterých se vypraví tisíce dětí v barevných kostýmech.  Ve městě se nachází četné parky a rekreační oblasti a je známé pro velké množství zeleně. Park na rohu Rehovot HaHistadrut a Eilat je známý pro turnaje ve vrchcábech "„šeš beš“", které se zde konají každý den.

Demografie.

Cholon je město s kulturně rozmanitou skladbou populace. Žijí zde sefardští, evropští, gruzínští a afričtí židovští imigranti stejně jako velká populace Rusů (hlavně Židů, ale také etnických Rusů), kteří v uplynulých letech emigrovali do Izraele. V jihovýchodní části města žije malá komunita Samaritánů (sekta s židovskými kořeny), pro které funguje Cholon jako jejich světové centrum.  Podle údajů z roku 2009 tvořili naprostou většinu obyvatel Židé – přibližně  osob (včetně statistické kategorie „ostatní“, která zahrnuje nearabské obyvatele židovského původu, ale bez formální příslušnosti k židovskému náboženství, přibližně  osob).  Jde o velkou obec velkoměstského typu s dlouhodobě mírně rostoucí populací. K 31. prosinci 2017 zde žilo  lidí.

Cholon ( , arabsky حولون, v oficiálním přepisu do angličtiny Holon) je město v Izraeli v Telavivském distriktu. Starostou je Motti Sasson.

Holon ( ) is a city on the central coastal strip of Israel, south of Tel Aviv. Holon is part of the metropolitan Gush Dan area. In it had a population of . Holon has the second-largest industrial zone in Israel, after Haifa.


První generace (2006–2015).

Prodej a výroba.

Automobilka Ford vstoupila na trh s novou koncepcí MPV, pro niž nebyla na prvním místě velikost vnitřního prostoru, ale důraz byl kladen především na sportovně laděný vzhled a jízdní vlastnosti blížící se klasickým osobním automobilům s karosérií typu kombi. Nový model byl velmi pozitivně přijat zákazníky a na některých trzích vykazoval lepší prodejní výsledky než zavedený Ford Galaxy. Vozidel první generace se do roku 2014 prodalo asi 400 tisíc kusů. Produkce obou typů společně s modelem Mondeo byla soustředěna do továrny v belgickém Genku.

Design.

Modely S-MAX a Galaxy druhé generace byly v letech 2005 a 2006 prvními zástupci tzv. kinetického designu, který přinesl do designu nových vozů značky Ford nové dynamické linie, které měly znázorňovat energii v pohybu. Proti modelu Galaxy má S-MAX první generace výraznější hrany a řadu neobvyklých doplňků. Například mlhová světla jsou netradičně umístěna z vnitřní spodní strany předních světlometů, na místě běžné pozice mlhovek se nachází nasávací otvory. Za předními koly jsou odvětrávací průduchy, jedná se však jen o imitaci, která nemá žádnou praktickou funkci. Čelní sklo a přední sloupek plynule navazuje na kapotu, střecha se se směrem dozadu obloukovitě svažuje. Vůz bylo možné doplnito o individuální sady vybavení interiéru a exteriéru v rámci programu Ford Individual.

Přehled motorizací.

V nabídce pro ČR bylo šest motorů, na některých trzích se prodává také 2.0 TDCi ve verzi 96 kW. Většina motorů se dodává s šestistupňovou manuální převodovkou (1.8 TDCi také s pětistupňovou a 2.3 Duratec s šestistupňovou automatickou), poháněna jsou vždy přední kola. Přeplňovaný pětiválcový motor Duratec 2.5 má původ u Volva, pohání také Ford Focus ST. Pozn.: * 5stupňová manuální převodovka, ** 6stupňová automatická převodovka, FFV = spaluje benzín i bioetanol, /s funkci overboost.

Statistika registrací v ČR.

Zdroj: SDA-CIA Zdroj: Kraftfahrt-Bundesamt

Druhá generace (od roku 2015).

Nová generace byla představena veřejnosti v roce 2014 a na trh se dostala o rok později. Výroba vozu se v roce 2015 přesunula z belgického Genku do španělské Valencie.

Design.

Předlohou pro druhou generaci vozu byla designová studie Ford S-MAX Concept z roku 2013. Výraznou změnou oproti první generaci je nová přední maska s chladičem, jehož vzhled je inspirován vozidly značky Aston Martin.

Motory.

S-MAX druhé generace je na evropském trhu nabízen se dvěma benzínovými a čtyřmi turbodieselovými motory v různých provedeních pro manuální a automatickou (PowerShift) převedovku nebo pohon všech čtyř kol (AWD).

Ford S-MAX je MPV střední třídy značky Ford. První generace byla představena v roce 2006 na ženevském autosalónu jako alternativa k novému Galaxy druhé generace. V následujícím roce 2007 byl zvolen vítězem ankety Car of the Year. Druhá generace tohoto vozu byla představena na Ženevském autosalónu v roce 2014, výroba a prodej byli zahájeny v roce 2015. S-MAX obou generací používá stejnou podvozkovou platformu jako model Galaxy a sdílí s ním část motorové palety, má však delší a nižší karosérii s výrazně sportovnějšími tvary.

The Ford S-Max (stylized as Ford S-MAX) is an MPV produced by Ford Europe for the European market. Ford also describes the S-Max as an SAV (sports activity vehicle). Introduced at the 2006 Geneva Motor Show, the S-Max went on sale alongside the new generation Galaxy in June 2006.  The S-Max is intended to be sporty as a saloon, and spacious as an MPV. It shows inspiration from the seven-seater large MPV Galaxy, and compact MPV Ford C-Max. The S-Max has received many positive reviews and awards, and was voted European Car of the Year 2007 on 13 November 2006. Ford had plans to sell the S-Max in Japan under the then subsidiary brand Mazda, but they are no longer viable since the latter's split.


Životní pouť.

Jan Potocki se narodil v roce 1761 na Ukrajině, v bohaté aristokratické rodině. Studoval ve Švýcarsku a pak na lodích suverénního maltézského řádu pronásledoval středomořské korzáry. Neklidně putoval mezi carským dvorem v Petrohradu a francouzskými encyklopedisty v Paříži. Byl jmenován vedoucím badatelské skupiny, která měla provázet ruské poselstvo do Číny. Provázel jej slavný orientalista Heinrich Julius Klaproth, který později po Potockém nazval vzdálené korejské souostroví. Poselstvo dorazilo až na čínské hranice, ale tam došlo k roztržce, protože hrdí Rusové se odmítli podrobit ponižujícímu ceremoniálu a do země vůbec nebyli vpuštěni.Hrabě Potocki, nazývaný „poslední Polák“, byl jedním z prvních lidí, kteří po boku aeronauta Jeana Pierra-Francoise Blancharda vzlétli v balónu do nebes. Považoval se hlavně za učence. Sestavil archeologický atlas Ruska a pracoval v oboru slovanských starožitností. Četnými nitkami je spojen s Pavlem Šafaříkem a Janem Kolárem. Vědci si jej na rozdíl od cara Alexandra příliš necenili, a tak dal zklamaný hrabě celý náklad jedné své knihy naházet do rybníka. Ve svých dedukcích byl stejně odvážný jako při bojích s korzáry a takoví lidé nemají v Akademii naštěstí pro obě strany co dělat.  Někdy kole roku 1803 začal Potocki předčítat své nemocné manželce "Příběhy tisíce a jedné noci", a to pravděpodobně ve francouzské Gallandově verzi. Když byl hotov, začal psát vlastní pokračování, které vyšlo v Petrohradu v letech 1804–5 bez udání autora v počtu sto kusů. Tak vzniklo první vydání "Rukopisu nalezeného v Zaragoze" (francouzsky "Manuscrit trouvé à Saragosse", polsky "Rękopis znaleziony w Saragossie"). Následovala různá doplněná obskurní vydání. Jeden příběh přejal Washington Irving, ale připisoval jej jinému autorovi. Pařížský časopis, kde "Rukopis" vycházel na pokračování, jej uváděl jako dílo hraběte Cagliostra. A.S. Puškin začal "Rukopis" překládat ve verších do ruštiny – a možná v ponurém duelantu Zareckém v Evženu Oněginovi zní něco z Potockého. Kanonické znění románu bylo z četných fragmentárních děl známých například pod názvem "Uprostřed oběšenců" sestaveno desetiletí po Potockého smrti. Do němčiny bylo přeloženo s Cailloisovou předmluvou až v roce 1961. I český překlad vznikl spojením tří různých vydání – německého, polského a francouzského.  Hrabě Potocki patřil mezi svobodné zednáře, ale tyto informace jsou vždy matoucí. Mozart byl především Mozartem a Potocki hlavně Potockým. Posledních deset let svého života trávil na svém statku v Podolí. Podle legendy si ze stříbrného víka samovaru vlastnoručně ulil stříbrnou kouli, kterou mu posvětil jeho dvorní kaplan. Údajně řekl: "Bože, jsi-li, slituj se nad mou duší, jestli nějakou mám." Pak si prostřelil hlavu.

Jan Nepomucen Potocki (8. března 1761 – prosinec 1815) byl polský prozaik, historik, archeolog, lingvista, cestovatel a dobrodruh aristokratického původu. Bývá označován jako „poslední Polák“.

Count Jan Potocki (; 8 March 1761 – 23 December 1815) was a Polish nobleman, Polish Army Captain of Engineers, ethnologist, Egyptologist, linguist, traveler, adventurer, and popular author of the Enlightenment period, whose life and exploits made him a legendary figure in his homeland. Outside Poland he is known chiefly for his novel, "The Manuscript Found in Saragossa".


Historie.

Rádio bylo založeno v roce 1929, krátce po vzniku samostatného městského státu Vatikán. Pro potřeby rozhlasu byla ve Vatikánských zahradách postavená nová budova, dnešní vysílací centrum Marconi. První vysílání zahájil 12. února 1931 sám Pius XI. latinskou promluvou. V roce 1936 bylo rádio uznáno Mezinárodní radiofonní unií (UIR). V témže roce byly vytvořeny nové kanceláře a rozhlasová studia v paláci Lva XIII. při severní kruhové věži leonské zdi.  Již během druhé světové války se vysílalo v devíti jazycích a po roce 1945 se počet jazykových mutací ještě zvýšil. Také se rozšířil redakční tým. Kvůli potřebě silnějších vysílačů byla roku 1954 zahájena stavba vysílacího střediska v Santa Maria di Galeria, severozápadně od Říma. Pius XII. ho slavnostně otevřel 27. října 1957.  Protože stávající prostory již nestačily potřebám rozrůstajícího se rozhlasového studia (vysílání probíhalo již v 32 jazycích), bylo 29. ledna 1970 otevřeno nové sídlo Vatikánského rozhlasu v Palazzo Pio, západně od Andělského hradu. Rychlý rozvoj techniky na konci 20. století ovlivnil i Radio Vatikán.  Stanice v současnosti vysílá v 37 jazycích a pracuje v něm na 200 osob z celkem asi 61 národností. Současným generálním ředitelem je Federico Lombardi.

České vysílání.

O vysílání v češtině se zasadil především pražský arcibiskup Josef Beran, který již během svého prvního pobytu v Římě požádal 23. února 1947 o zvláštní vysílání pro Československo. V té době jeho snahu podporovala i československá vláda. První české vysílání se konalo 22. dubna 1947 u příležitosti zahájení jubilejních svatovojtěšských oslav za účasti také českých studentů semináře. Pravidelně se začalo vysílat 24. prosince 1947. Původně existovalo pro Československo jen jedno společné vysílání, v roce 1949 došlo k jeho rozdělení na českou a slovenskou sekci. Na počátku vyslání stál P. Julius Fiřt, spirituál Nepomucena, české koleje. Po Únoru 1948 bylo třeba předkládat vysílání ke kontrole vatikánské cenzury. Po roce 1950 nastal úkol informovat o pravém stavu katolické církve, zejména proti Katolické akci v Československu. Roku 1953 přichází P. Petr Ovečka, který spolu se slovenským knězem Osuským produkovali také latinské vysílání (které nebylo rušeno).Roku 1970 nastoupil P. Josef Koláček. Byly rovněž přenášeny české mše.  V současné době šíří české vysílání kromě samotného Radia Vatikán též Radio Proglas.

Vysílací centrum Marconi.

Vysílací stanice Marconi je původní budovou vatikánského rozhlasu, pojmenovanou na počest vynálezce bezdrátového vysílání, držitele Nobelovy ceny a tvůrce Rádia Vatikán, Guglielmo Marconiho. Při budově jsou umístěny vysílací antény.  Nad vstupem do budovy je umístěn výklenek s erbem Pia XI., na jehož přání byl rozhlas vybudován. Uvnitř se nachází malé muzeum Radia Vatikán (Museo tecnico Radio Vaticana), vystavující zejména stovky přístrojů, užívaných v sedmdesátileté historii Vatikánského rozhlasu.

Vatikánský rozhlas, v originále Radio Vaticana, je oficiální rozhlasová stanice Vatikánu, kterou na přání papeže Pia XI. vybudoval slavný italsko-irský vynálezce Guglielmo Marconi. Hlavním sídlem Vatikánského rozhlasu je severní věž v leonských hradbách s přilehlým palácem Lva XIII. Vedením rádia jsou od jeho počátků pověřeni jezuité. Autorem světoznámé znělky rádia "Kristus kraluje, Kristus vítězí" (Christus regnat, Christus vincit, Christus imperat) je český hudební skladatel Jan Kunc.  Už od počátku panovala představa, že úkolem rádia je pokrýt co největší část světa vysíláním a pomáhat tak v komunikaci Svatého stolce s věřícími a šíření katolické víry. Radio původně nevysílalo žádné reklamy, což se změnilo v červenci 2009.

Vatican Radio (; ) is the official broadcasting service of Vatican City.  Set up in 1931 by Guglielmo Marconi, today its programs are offered in 47 languages, and are sent out on short wave, DRM, medium wave, FM, satellite and the Internet. Since its inception, Vatican Radio has been maintained by the Jesuit Order. Vatican Radio preserved its independence during the rise of Fascist Italy and Nazi Germany. Following the outbreak of World War II, a week after Pope Pius XII ordered the programming, Vatican Radio broadcast the news that Poles and Jews were being rounded up and forced into ghettos.  Today, programming is produced by over two hundred journalists located in 61 different countries. Vatican Radio produces more than 42,000 hours of simultaneous broadcasting covering international news, religious celebrations, in-depth programs, and music. The current general director is Father Federico Lombardi, S.J.  On 27 June 2015, Pope Francis, in a "motu proprio" ("on his own initiative") apostolic letter, established the Secretariat for Communications in the Roman Curia, which absorbed Vatican Radio effective 1 January 2017, ending the organization's 85 years of independent operation.


Život.

Mládí.

Dilgo Khjence rinpočhe se narodil v roce 1910 v údolí Denhok v Khamu ve východním Tibetu do rodiny, která pocházela přímo od tibetského krále z devátého století n. l., Thisonga Decäna [790–858]. Jeho otec byl ministr krále oblasti Derge. Když bylo rinpočhemu sedm let, byl veřejně rozpoznán Žečhenen Gjalcchabem rinpočhem (1871-1926) v klášteře Žečhen – jednom ze šesti hlavních klášterů školy Ňingmapy jako znovuzrození Džamjanga Khjenceho Wangpa. Během několik dalších let obdržel plné vyškolení od mnoha učitelů, především učení o meditaci, rozsáhlé nauky dharmy, zvláště pak tanter.

Intenzivní meditační trénink.

Jeho kořenový lama byl Žečhen Gjalcchab rinpočhe a Dzongsar Khjence Čhökji Lodö (1893-1959) byl jeho další hlavní duchovní mistr. Potom co dokončil Ngöndro, "Čtyři přípravná cvičení", strávil rinpočhe většinu z dalších třinácti let v tichém odosobnění (intenzivní meditační praxe v ústraní) na tichých místech na vzdálených poutních místech a jeskyních blízko svého rodiště. Po tomto odosobnění, když bylo rinpočhemu dvacet osm let, strávil mnoho let se svým učitelem Dzongsarem Khjencem Čhökji Lodem. Potom co obdržel mnoho iniciací z cyklu Rinčhen Terdzo (kolekce objevených pokladů – tzv. "term"), požádal svého učitele o strávení zbytku svého života na osamělém odosobnění. Ale odpověď jeho učitele zněla: „Čas přišel pro tebe, abys učil a předal ostatním nespočetné drahocenné nauky, které jsi obdržel“. V Tibetu se stal známým díky svým schopnostem předávat učení každé buddhistické linie v závislosti na tradici každého. Později na rinpočeho nahlížel i Dalajláma jako na svého hlavního učitele v tradici Ňingmapy a Dzogčhenu.

Odchod do exilu.

Po čínské okupaci Tibetu, která vyústila v občanské nepokoje, odešel Dilgo Khjence rinpočhe do exilu. Usídlil se v klášteře Žečhen Teňi Dhargjä Ling v Nepálu a stal se duchovním poradcem královské rodiny Bhútánu. Postavil také novou stúpu v Bódhgaji a připravil plány na vybudování sedmi dalších stúp ve významných poutních místech, spojených se životem Buddhy. Hodně cestoval po Indii, jihovýchodní Asii i na Západě, včetně Francie, Velké Británie a USA.

Jeden z nejvýznamnějších mistrů Ňingmapy.

V roce 1976 navštívil Dánskou královskou knihovnu a požádal je, aby mu ukázali všechny původní rukopisy. Vybral z nich šest svazků, které nebyly k dispozici ani v Indii a nechal z nich udělat kopie. Mezi nimi byly i některé termy původně nalezené "tertönem" (ten, kdo nalézá skryté nauky - termy) Ňang Ral Ňima Özerem. Během roku 1980 dvakrát navštívil Tibet. Byl uznáván jako jeden z nejvýznamnějších mistrů školy Ňingmapa a stal se známým především realizováním praxe Atijógy. Napsal mnoho komentářů, meditativních textů a básní a proslavil se vynikající učeností a moudrostí. Měl také významný podíl na úsilí o zachování tibetského duchovního dědictví shromažďováním a publikováním mnoha vzácných buddhistických textů, které by jinak byly provždy ztraceny.  Příznivci tibetského buddhismu nahlíželi na Dilga Khjence rinpočheho jako na učitele učitelů, realizovanou bytost, který byl známý také jako opravdová velmi dobrá bytost. Celý svůj život věnoval zachování a rozšíření Buddhovy Dharmy a dodnes je mezi tibetskou diasporou, stejně tak jako na Západě nahlížen s údivem a úctou. Byl jedním z mála tibetským lamů, kteří nesli titul Jeho Svatost.

Kremační ceremonie.

Během finální kremační ceremonie, které probíhaly v listopadu roku 1992 během tří dnů ve městě Paro v Bhútánu bylo přítomno přes sto důležitých lamů, královská rodina a ministři Bhútánu, pětset západních žáků a celkem okolo padesát tisíc jeho žáků a obdivovatelů.

Citáty.

„Očekávat, že budeme šťastní, aniž se vzdáme negativního jednání, je jako strkat ruce do ohně a doufat, že nás nespálí.“  „Tibeťané věřili v Tibetu dvěma buddhům – Karmapovi a Dilgovi Khyentse Rinpocheovi.“

Dilgo Khjence rinpočhe (1910 – 28. září 1991) byl mistr buddhismu Vadžrajánové cesty, učenec, básník, láma a mezi lety 1987-1991 hlavní představitel a držitel nauk školy Ňingmapy tibetského buddhismu.

Dilgo Khyentse Rinpoche () (c. 1910 – 28 September 1991) was a Vajrayana master, scholar, poet, teacher, and head of the Nyingma school of Tibetan Buddhism from 1987 to 1991.  As the primary custodian of the teachings of Jamyang Khyentse Wangpo, Dilgo Khyentse was the de facto custodian of the vast majority of Tibetan Buddhist teachings. He taught many eminent teachers, including the Dalai Lama. After the Chinese invasion of Tibet, his personal effort was crucial in the preservation of Tibetan Buddhism.


Historie.

Jistou podobnost s flash mobem lze najít u politických demonstrací, ačkoliv podstata flash mobu je specificky apolitická, jeho hlavní náplní je spíše performance.  První známý flash mob byl organizován v květnu 2003 na Manhattanu Billem Wasikem, senior editorem "Harper's Magazine". Až do března 2006 byl původ flash mobu neznámý, dokud se k jeho autorství Wasik v magazínu Harper článkem nepřihlásil. Hlavní vlna flash mobu proběhla právě v roce 2003 a dle některých publicistů je síla flash mobu v jeho základní podobě vyčerpána. Nicméně i v historii lze zaznamenat akce, které by šlo takto označit.

Zaznamenáníhodné akce.

Flash mob v ČR.

Dne 25. listopadu 2003 se měla stát terčem prvního českého internetového flash mobbingu Radka Pilná, bloggerka známá pod přezdívkou Černovláska. Akce však skončila dříve, než začala.  Aktivně se flash mob akcemi zabývá např. sdružení Děsír a PunkPrague. Web Sanctuary.cz pořádá od roku 2008 každoročně v květnu akci Zombie Walk, více informací o ní najdete na samostatném webu www.zombiewalk.cz Dále se v České republice začalo vyskytovat malé hnutí "Unknown Name", které zorganizovalo například Freezing Prague 2008, jehož se zúčastnily stovky lidí.  30. května se uskutečnil flash mob v brněnské galerii Vaňkovka. Brněnská filharmonie s Pavlem Šporclem zde zahráli Smetanovu Vltavu. Cílem flash mobu byla propagace filharmonie.  Ve středu 28. srpna 2013 se v Praze uskutečnil flash mob "Zatanči svůj sen", který byl součástí globálního flash mobu "Dance Your Dream" na památku 50. výročí projevu Martina Luthera Kinga Mám sen.

Největší Flash mob na mostě.

Dne 1. září 2012 se v Budapešti v rámci Genfestu uskutečnil největší flash mob na mostě, který kdy byl vytvořen. Akce se zúčastnilo asi 13 000 převážně mladých lidí z celého světa. V ramci flash mobu se konal také velký průvod Budapeští, kterého se zúčastnili všichni účastníci Genfestu (a zároveň poté flash mobu). Průvod končil na onom mostě, kde se uskutečnil již zmíněný rekordní flash mob.

Jiné významy.

V angličtině se výraz "flash rob" začal používat i pro případy, kdy se skupina lidí sejde za účelem páchání zločinu, například rabování, výtržností, napadání kolemjdoucích apod.

Flash mob (často psáno i "flashmob") je blesková zábavná akce, při níž se náhle vyskytne vícero lidí v předem určený čas na předem určeném místě spojených jistou společnou myšlenku (stejné oblečení, chování apod.).  "Webster's New Millennium Dictionary of English" definuje "flash mob" jako „skupinu lidí, kteří se organizují na internetu a rychle se shromažďují na veřejných místech, udělají něco bizarního a zmizí.“

A flash mob (or flashmob) is a group of people who assemble suddenly in a public place, perform for a brief time, then quickly disperse, often for the purposes of entertainment, satire, and artistic expression. Flash mobs may be organized via telecommunications, social media, or viral emails.  The term, coined in 2003, is generally not applied to events and performances organized for the purposes of politics (such as protests), commercial advertisement, publicity stunts that involve public relation firms, or paid professionals. In these cases of a planned purpose for the social activity in question, the term smart mobs is often applied instead.  The term "flash rob" or "flash mob robberies", a reference to the way flash mobs assemble, has been used to describe a number of robberies and assaults perpetrated suddenly by groups of teenage youth. Bill Wasik, originator of the first flash mobs, and a number of other commentators have questioned or objected to the usage of "flash mob" to describe criminal acts.Flash mob has also been featured in some Hollywood movie series, such as stepup.


Vývoj.

Blackburn Shark byl nejprve vyvíjen jako soukromá iniciativa společnosti Blackburn. Firma reagovala na specifikace "S.15/33" na vývoj průzkumného a torpédového bombardovacího letounu s tříčlennou posádkou. V přední kabině seděl pilot, v zadní pozorovatel a střelec. Kabina byla otevřená u verze Mk I a u verze Mk III uzavřená průhledným překrytem. Výzbroj se skládala z pevného kulometu 7,7 mm, pohyblivého kulometu umístěného na oběžném kruhu a podvěšeného torpéda či odpovídajícího nákladu pum.  První prototyp s motorem Armstrong Siddeley Tiger IV o výkonu 700 k poprvé vzlétl 24. srpna 1933 a jeho testy začaly v listopadu téhož roku. Palubní zkoušky na letadlové lodi HMS Courageous byly úspěšné a Blackburn Shark se stal vítězem soutěže. Sériová výroba byla objednána v srpnu 1934 a znovu v lednu 1937.  První prototyp byl později vybaven plováky a v dubnu 1935 absolvoval řadu dalších testů. Celkem bylo pro britské námořní letectvo postaveno 238 letounů Blackburn Shark. Dalších šest letounů verze Mk IIA bylo dodáno Portugalsku.

Operační nasazení.

RAF.

Sériová výroba dala celkem 16 kusů varianty Mk I (s motorem Tiger IV), 126 kusů varianty Mk II (s výkonnějším motorem Tiger VI o 760 hp) a 95 kusů varianty Mk III (krytá kabina, motor Bristol Pegasus III o výkonu 800 hp).  Na přelomu 1937/1938 bylo 22 strojů upraveno pro vlekání cílů a sloužily k výcviku až do roku 1942. V době vypuknutí druhé světové války, operovalo menší množství Sharků v Singapuru. Poté, co Japonsko vstoupilo do války, byly tyto Sharky nasazení proti japonské invazi.

Royal Canadian Air Force.

RCAF si od FAA zapůjčilo sedm kusů varianty Mk II. Stroje byly používány od roku 1936 při pobřežním hlídkování. V roce 1939 byly zapůjčeny další dva kusy Mk III, kreté následovalo 17 identických strojů vyrobených v kanadské licenci firmou "Boeing Aircraft of Canada" ve Vancouveru. Ty měly silnější motor Bristol Pegasus IX o výkonu 840 hp. Sharky sloužící v RCAF létaly (často s plováky) do srpna 1944. Pět z nich bylo poté přesunuto na Trinidad, kde sloužily v letecké škole pro pozorovatele.

Blackburn Shark byl britský palubní torpédový bombardér, stavěný v druhé polovině 30. let 20. století. Byl používán britským námořním letectvem, kanadským letectvem a portugalským námořnictvem. Už v roce 1937 byl považován za zastaralý a později byl ve službě nahrazen typem Fairey Swordfish.

The Blackburn Shark was a British carrier-borne torpedo bomber built by the Blackburn Aircraft company in England. It first flew on 24 August 1933 and went into service with the Fleet Air Arm, Royal Canadian Air Force, Portuguese Navy, and the British Air Observers' School, but was already obsolescent by 1937 and in the following year, replacement by the Fairey Swordfish began.


Anatomie.

Vnější stavba.

Tělo raka se skládá ze srostlé hlavohrudi a článkovaného zadečku, který je zakončen ocasní ploutvičkou. Na hlavohrudi se nachází ústní otvor, smyslové orgány a článkované kráčivé končetiny (pereopody neboli pereiopody), kterých má rak 5 párů. Dlouhá tykadla (antény) slouží jako hmatový orgán a u báze je porůstají brvy (vlásky) obsahující čichové buňky. Krátká tykadla (antenuly) mají u báze uložen orgán rovnováhy (statocysta) neboli polohorovnovážný orgán, v němž jsou drobné částice sedimentu zvané statolity. Když se rak převrátí, statolity mění polohu, narážejí do obrvené výstelky a informace o poloze jsou přenášeny nervy do nadjícnové nervové uzliny suplující funkci mozku. Složené (fasetové) oči jsou neseny na pohyblivých stopkách.  Rak říční má vysokou schopnost regenerace a může mu dorůst dokonce i oko.

Vnitřní stavba.

Pohybuje se díky svalům přichyceným na vnitřní straně krunýře. Dýchá pomocí žaber. Jeho cévní soustava je otevřená. Důležitým prvkem cévní soustavy je vakovité srdce. Srdce nasává tekutinu ze všech částí těla a vypuzuje ji krátkou cévou dopředu. Z cévy se tělní tekutina vylévá a dostává se ke všem buňkám. Na jiných místech se tekutina nasává do jiných cév a vrací se zpátky do srdce. Má žebříčkovitou nervovou soustavu. Jeho vývin je přímý.

Výskyt.

Vyskytuje se v celé Evropě mimo Španělsko, severní Anglii a Irsko. V ČR se v současnosti vyskytuje přibližně na osmi stech lokalitách. Jeho stavy značně klesly v důsledku znečištění vod chemickými látkami a také kvůli tzv. račímu moru, což je plísňové onemocnění.

Predátoři.

K přirozeným predátorům raka patří například vydra říční nebo úhoř říční. Nepůvodním predátorem je například norek americký či ondatra.

Rak říční ("Astacus astacus", také "Astacus fluviatilis", "Potamobius astacus") je sladkovodní korýš z řádu desetinožců, jeden ze dvou původních druhů raků v Česku. Dorůstá délky až 25 cm. Žije v tekoucí vodě, je velmi citlivý na její znečištění a je proto bioindikátorem čistoty vodních toků. Dožívá se 15 až 20 let.

Astacus astacus, the European crayfish, noble crayfish, or broad-fingered crayfish, is the most common species of crayfish in Europe, and a traditional food source. Like other true crayfish, "A. astacus" is restricted to fresh water, living only in unpolluted streams, rivers, and lakes. It is found from France throughout Central Europe, to the Balkan Peninsula, and north as far as parts of the British Isles, Scandinavia and Finland, and Eastern Europe. Males may grow up to 16 cm long, and females up to 12 cm.


Vývoj.

Blackburn Ripon byl vyvinut jako náhrada jednomístného torpédového bombardéru Blackburn Dart. Projekt začal na základě specifikací "21/23", požadujících dálkový průzkumný letoun s dvoučlennou posádkou. První prototyp, vybavený kolovým podvozkem vzlétl 17. dubna 1926. Druhý prototyp s plováky vzlétl 26. srpna 1926. Při leteckých testech se letoun utkal s prototypy letounů "Handley Page Harrow" a "Avro Buffalo", ovšem ani jeden z nich nebyl úspěšný. Ripon proto byl přepracován, dostal výkonnější motor, větší směrovku a byla změněna šípovitost křídel. Upravený prototyp se pak stal vítězem soutěže.  Na základě objednávky bylo následně vyrobeno 90 sériových Riponů. Použitím výkonnějšího motoru a draku Riponu vznikl následující typ Blackburn Baffin. Celkem bylo takto upraveno 68 kusů letounů Ripon.

Služba.

Ripon vstoupil do služby ve Fleet Air Arm v lednu 1929, kdy byly první Ripony zařazeny do stavu "462. letky" torpédových bombardérů na palubě HMS Furious. Letouny obvykle sloužily s pevným podvozkem a z palub letadlových lodí. Pevný podvozek ale bylo možné vyměnit za plováky, což se stávalo jen zřídka. V letkách byly Ripony používány až do roku 1933, kdy bylo letectvo reorganizováno a vznikly větší squadrony. Ripony pak byly ve stavu squadron čísel 810., 811. a 812. Poslední kusy byly z aktivní služby vyřazeny v roce 1935 a ve službě nahrazeny Blackburny Baffin.  Finské letectvo zakoupilo jeden vzorový kus Riponu vyrobený přímo Blackburnem a dalších 25 kusů bylo postaveno ve finsku v licenci. Byly poháněny různými hvězdicovými motory. První kus měl motor Bristol Jupiter VII o výkonu 580 k, dalších sedm kusů mělo motory Gnome-Rhône Jupiter VI o výkonu 480 k, ty následovalo osm kusů s motory Armstrong Siddeley Panther o výkonu 535 k a posledních deset letounů mělo motory Bristol Pegasus o výkonu 580 k. Finské letectvo své Ripony používalo k průzkumu. Za války operovaly pouze v noci poté, co byl jeden kus v roce 1939 sestřelen sovětským stíhačem. Ze služby byly vyřazeny v roce 1944.

Dochovaný kus.

Dodnes se zachoval jediný kus, označený kódem "RI-140". Je vystaven ve finském muzeu Päijät-Häme.

Blackburn Ripon byl britský palubní dvouplošný torpédový bombardér a průzkumný letoun. Poprvé vzlétl v roce 1926. V letech 1930–1935 byl používán jako torpédový bombardér na lodích Fleet Air Arm. Letouny Ripon byly prodány také do Finska, kde se účastnily bojů zimní války a pokračovací války a vyřazeny byly až v roce 1944.

The Blackburn T.5 Ripon was a British carrier-based torpedo bomber and reconnaissance biplane which first flew in 1926. It was used by the Fleet Air Arm as a torpedo bomber from 1930 until 1935. Ripons were also sold to Finland, where they continued to be used in action in the Winter War and the Continuation War until 1944.


Historie.

Původní osadu s kostelem založili premonstrátští mniši z Litomyšle a nazvali ji podle zde protékající řeky Svitavy, o něco později sem začali přicházet němečtí osadníci povolaní olomouckým biskupem, kteří založili novou ves s kostelem sv. Jiljí, původní Svitava postupně s novou vsí splynula. Oblast v okolí Svitav se tak stala předmětem sporu mezi olomouckým biskupstvím a litomyšlským klášterním panstvím, roku 1256 byl spor urovnán ve prospěch olomouckého biskupství.  Svitavy byly do roku 1945 součástí německého jazykového ostrova Hřebečsko. Při sčítání v roce 1910 se 9 471 obyvatel města hlásilo k německé národnosti a 123 obyvatel k české. Po odsunu bylo město osídleno čekým obyvatelstvem.

Svitavský klášter.

Svitavské převorství vzniklo zřejmě v období povýšení litomyšlského biskupství. K roku 1364 známe jméno prvního doloženého převora svitavského kláštera. Od roku 1417 se svitavští převorové stali administrátory litomyšlského biskupství. Písemností o svitavském klášteru je velmi málo. Kolem roku 1556 odevzdali Svitavské převorství olomouckému biskupovi a svitavští premonstráti odešli do Hradištského kláštera u Olomouce.

Části města.

Svitavy se člení na čtyři místní části nacházejících se na čtyřech jim odpovídajících katastrálních územích:  Dříve byly součástí města i dnes samostatné obce Hradec nad Svitavou, Javorník a Opatovec.

Doprava.

Svitavy leží na železniční trati Brno – Česká Třebová, která je součástí I. tranzitního koridoru. Ve zdejší stanici zastavují rychlíky mezi Prahou a Brnem, ne však vlaky kategorie EuroCity. Odbočuje zde také lokální trať do Poličky a Žďárce u Skutče.  Svitavy jsou silničním uzlem celostátního významu, kříží se zde dálkové silnice propojující východní Čechy, Vysočinu, střední a jižní Moravu a Kladsko. Z evropské silnice E442 vedené po silnici I/35 se zde odpojuje evropská silnice E461 (silnice I/43). Dále odsud vycházejí silnice I/14 (severně od Svitav) a silnice I/34.

Zajímavosti.

Po městě a jeho okolí vede 12 km dlouhá naučná stezka "Českomoravské pomezí", která informuje o historii města či řadě zemských hraničních kamenů v okolních lesích.  V červenci roku 1904 v blízkosti Svitav ztroskotal balón "Sirius" jenž byl vypuštěn ve Vídni. Čtyři důstojníci byli zraněni.

Školství.

Ve městě je šest mateřských škol, šest základních škol, z toho jedna neúplná. Pro některé děti je tu speciální mateřská a základní škola. Je zde gymnázium s osmiletým i čtyřletým studiem. Dále obchodní akademie, střední zdravotnická škola a učiliště.

Požárníci.

Ve Svitavách působí Hasičský záchranný sbor České republiky se sídlem na Olbrachtově ulici. Ředitelem HZS územního odboru Svitavy je plk. Ing. Oldřich Jedlička (r. 2020).  Dále působí ve Svitavách Jednotka sboru dobrovolných hasičů Svitavy od roku 2009. Velitelem jednotky je Petr Lédl (r. 2020).  Z historie: Svitavský hasičský obvod v roce 1906 byl součástí Deutscher Feuerwehr-Landesverband für Mähren (založen r. 1869) s 13 sbory a 750 členy. Starosta: Konrad Randa (Svitavy) a místostarosta: Rudolf Duchatschek (Chrastová),

Partnerská města.

Město spolupracuje s několika zahraničními městy

Svitavy () jsou město ležící v Pardubickém kraji v okrese Svitavy, 59 km severozápadně od Olomouce. Žije zde obyvatel. Jsou součástí Mikroregionu Svitavsko. Svitavy se nacházejí v jihovýchodním výběžku České tabule, známém jako Svitavská pahorkatina, který však už zasahuje do povodí Moravy. Městem protéká řeka Svitava, která pramení v lese nedaleko města. Téměř celé území města leží na severozápadní Moravě, velice malá nezastavěná severovýchodní část území však dříve náležela ke k.ú. Opatovec, tudíž leží v Čechách.

Svitavy (; ) is a town in the Pardubice Region of the Czech Republic. The town has a population of 17,000 and is also the district administrative centre. It is the birthplace of Oskar Schindler and an important centre of the Czech Esperanto movement, with an Esperanto museum that is part of the city museum.


Historie.

Léta 1917–1928.

Lewis a Chance Vought, který byl dříve hlavním inženýrem u Wright Company bratří Wrightů, svou společnost "Lewis and Vought Corporation" založili v roce 1917. Když v roce 1922 Lewis odešel do důchodu, změnila se společnost na "Chance Vought Corporation". Firma sídlila v New Yorku v Queensu.  Chance Vought zemřel v roce 1930, ale do té doby vytvořil řadu stíhacích, cvičných, průzkumných letounů a létajících člunů. Cvičný letoun Vought VE-7 se zapsal historie tím, že v roce 1922 vzlétl z paluby americké letadlové lodě USS Langley a stal se tak prvním americkým palubním letounem. Vought se tehdy více zaměřil na palubní letouny a tak brzy vznikl palubní stíhač Vought VE-11 a průzkumný letoun Vought O2U Corsair, první nositel tradičního jména firmy.  V roce 1928 Vought ovládl holding United Aircraft and Transport Corporation, ale Vought byl v jeho rámci zachován jako samostatná divize (podobně jako divize Boeing, Pratt & Whitney, Sikorsky a Stearman).

Léta 1930–1960.

I průběhu světové hospodářské krize Vought pokračoval ve stavbě letadel. Po smrti svého zakladatele se ale společnost přestěhovala do "East Hartfordu" v Connecticutu. V roce 1934 byl holding "United Aircraft and Transportation Corp." zákonem donucen rozdělit se na několik společností. Vznikl tak samostatný Boeing, aerolinie United Airlines a samotná "United Aircraft Corp.", ve které zůstal i Vought. V roce 1939 se Vought přesunul do "Stratfordu" ve státě Connecticut, kde už v té době sídlila divize Sikorsky a obě firmy zde byly sloučeny do společnosti "Vought-Sikorsky Aircraft" (v roce 1942 se ale opět osamostatnil).  Ze strojů vyvinutých ve třicátých letech se tři dočkaly nasazení ve druhé světové válce. Prvním byl střemhlavý bombardér Vought SB2U Vindicator, který byl v době vstupu USA do války už poněkud zastaralý. Dále šlo o hydroplán Vought OS2U Kingfisher, stavěný ve velkých sériích a používaný jak v US Navy, tak v britském námořnictvu.  V roce 1938 začal pod vedením hlavního konstruktéra Rexe Bisela vývoj prototypu "XF4U", ze kterého později vznikl slavný stíhací letoun Vought F4U Corsair. K prvnímu letu stroje došlo v roce 1940 a během války byl vyráběn ve velkých sériích. F4U byl vyráběn až do roku 1952 a na jeho výrobě se podílela řada dalších firem, jako například Goodyear a Brewster.  V roce 1949 se firma opět přestěhovala. Velení US Navy totiž došlo k závěru, že je příliš riskantní mít oba své hlavní letecké výrobce soustředěné na východním pobřeží USA. Celý Vought se tedy s celkem 1 300 zaměstnanci a 27 miliony liber materiálu přestěhoval do texaského Dallasu, kde převzal továrnu původně vlastněnou společností North American. Ve své době se jednalo o úctyhodný logistický výkon. V roce 1954 se pak Vought zcela osamostatnil na mateřském koncernu a vytvořil samostatnou společnost Chance Vought Aircraft Inc.  Společnost v té době dodávala US Navy řadu palubních stíhacích letounů, se kterými se snažila navázat na tradici úspěšného F4U Corsair. Projekt neortodoxně řešeného stíhače Vought XF5U Flying Flapjack však skončil fiaskem, konzervativněji řešený Vought F6U Pirate byl pro nízké výkony zrušen po stavbě 33 kusů a opět odvážně řešený Vought F7U Cutlass se ve službě příliš neosvědčil.  Zlom nastal až se strojem Vought F-8 Crusader, jehož vývoj začal v roce 1957. Crusader byl jedním z prvních nadzvukových stíhacích letounů US Navy a také poslední stíhací letoun US Navy, vybavený pouze kanóny (řízené střely dostaly až pozdější verze). Konstrukce Crusaderu byla natolik pokroková, že v 60. letech byl na jeho základě ještě vyvinut úspěšný palubní útočný letoun Vought A-7 Corsair II, který se uplatnil především ve vietnamské válce, ale sloužil až do války v Perském zálivu.

Léta 1960-1990.

V roce 1962 Vought koupil americký podnikatel "James Ling" a tím vznikla společnost Ling-Temco-Vought (LTV). Firma v té době pracovala rozdělená na divize "Vought Aeronautics"a "Vought Missiles and Space" a i v následujících letech prošla řadou reorganizací.Vought v té době již nevyvinul vlastní bojový letoun a fungoval začal fungovat jako subdodavatel částí letounů jiných výrobců. V roce 1992 odkoupil leteckou divizi Voughtu zbrojařský koncern Northrop společně s "Carlyle Group" (vlastnily přesně po 50% akcií), zatímco divize vyrábějící řízené střely byla prodána firmě "Loral Corporation".

Léta 1990 až po současnost.

V roce 1994 odprodal nedávno vzniklý koncern Northrop Grumman své akcie Voughtu. Od roku 2000 je Vought, přejmenovaný na Vought Aircraft Industries, Inc. zcela ve vlastnictví Carlyle Group. V současnosti je Vought i nadále především subdodavatelem jiných výrobců. Ve značné míře se podílí na stavbě typů Boeing 747, Boeing 787 a dodává komponenty i pro typy Lockheed Martin/Boeing F-22 Raptor, Lockheed Martin F-35 Lightning II a Bell/Boeing V-22 Osprey.  V roce 2003 se Vought spojil s dalším leteckým výrobcem vlastněným Carlyle Group, firmou "Aerostructures Corp.", která sídlí ve městě Nashville v Tennessee. Nashvillská pobočka Voughtu vyrábí komponenty dopravních letounů Airbus A319, Airbus A320, Airbus A330 a Airbus A340.

Vought je jméno amerického leteckého výrobce. Oficiální jméno společnosti se v minulosti často měnilo. Postupně byla pojmenována Lewis and Vought Corporation, Chance Vought, Vought Sikorsky, LTV Aerospace a Vought Aircraft Companies. Současný název společnosti je Vought Aircraft Industries.  Svou úplně první společnost založil Chance Milton Vought společně s Birdseyem Lewisem v roce 1917. Letoun firmy Vought byl prvním americkým letounem, který vzlétl z americké letadlové lodi. V masovém měřítku začala firma vyrábět v době druhé světové války. Tehdy se jejím nejznámějším výrobkem stal palubní stíhací letoun Vought F4U Corsair. V následujících dvou dekádách byly vyvinuty ještě především úspěšné typy Vought F-8 Crusader (stíhací letoun) a Vought A-7 Corsair II (útočný letoun).  V roce 1961 se Vought stal součástí konglomerátu Ling-Temco-Vought a v 90. letech ho pohltil zbrojařský koncern Northrop Grumman společně s korporací Carlyle Group. Po reorganizaci firma obdržela své nynější jméno "Vought Aircraft Industries" a v letectví působí dodnes. Stal se z ní však subdodavatel součástí pro jiné letecké výrobce. Od 60. let nepřišel s vlastním úspěšným typem.

Vought was the name of several related American aerospace firms. These have included, in the past, Lewis and Vought Corporation, Chance Vought, Vought-Sikorsky, LTV Aerospace (part of Ling-Temco-Vought), Vought Aircraft Companies, and Vought Aircraft Industries. The first incarnation of Vought was established by Chance M. Vought and Birdseye Lewis in 1917. In 1928, it was acquired by United Aircraft and Transport Corporation, which a few years later became United Aircraft Corporation; this was the first of many reorganizations and buyouts. During the 1920s and 1930s, Vought Aircraft and Chance Vought specialized in carrier-based aircraft for the United States Navy, by far its biggest customer. Chance Vought produced thousands of planes during World War II, including the F4U Corsair. Vought became independent again in 1954, and was purchased by Ling-Temco-Vought in 1961. The company designed and produced a variety of planes and missiles throughout the Cold War. Vought was sold from LTV and owned in various degrees by the Carlyle Group and Northrop Grumman in the early 1990s. It was then fully bought by Carlyle, renamed Vought Aircraft Industries, with headquarters in Dallas, Texas. In June 2010, the Carlyle Group sold Vought to the Triumph Group.