Historie.

Pokusy o sestrojení létajícího automobilu probíhaly již od doby před druhou světovou válkou. Prvním automobilem, který podnikl skutečný let byl Waterman Arrowbile leteckého průkopníka a vynálezce Waldo Watermana. Poprvé vzlétl v roce 1937. V roce 1949 předvedl Moulton Taylor svůj létající vůz Taylor Aerocraft, ale do sériové výroby se nedostal.  V roce 1956 požádala americká armáda US Army (resp. její sekce Transportation Corps) letecké výrobce o návrhy na lehké víceúčelové vozidlo, které by kombinovalo všestrannost a operativní lehkost jeepu se schopností přeletět náročný nebo nesjízdný terén. Armádní činitelé si představovali jednoduchý a přitom robustní stroj („flying jeep“ nebo „aerial jeep“, létající jeep) schopný dopředného letu v malé výšce a režimu visení, který by po určitou dobu unesl 450 kg nákladu v letové hladině mezi 1,5 – 4 m. Návrhy vytvořilo vícero firem, z nich byly na začátku roku 1957 pro vývoj prototypů vybrány společnosti Curtiss-Wright (typ Curtiss-Wright VZ-7), Piasecki Aircraft Corporation (typ Piasecki VZ-8 Airgeep) a Chrysler (typ Chrysler VZ-6). Přes relativní životaschopnost typu VZ-8 se armáda rozhodla, že koncepce „létající jeep“ je nevhodná pro moderní bojiště a zaměřila se na vývoj konvenční helikoptéry.  V současnosti existuje několik funkčních prototypů různých vynálezců a firem, např. nizozemský PAL-V, český GyroMotion, slovenský AeroMobil nebo americké I-TEC Maverick a Terrafugia Transition (firma Terrafugia už plánuje nástupce: TF-X). Prototyp létajícího motocyklu vyvíjí jako svůj osobní projekt Australan Christopher Malloy, povoláním pilot helikoptéry.

Létající automobily a motocykly v kultuře.

Tento druh dopravního prostředku se nezřídka objevuje v literatuře a filmu (zejména science fiction). Tato vozidla vznášejí v různých výškách nad terénem, používajíce nějaký druh odpudivé síly, většinou antigravitační nebo vzduchového proudu či polštáře. Odstraňuje se tak většina třecích sil, které musejí současná vozidla překonávat. Na druhou stranu tuto třecí sílu ale nemůžou využít např. k brzdění.  Létající automobily a motocykly lze nalézt např. ve filmech "Fantomas se zlobí" (zde Citroën DS), "Blade Runner", "Návrat do budoucnosti II" nebo také ve futuristických závodních videohrách jako například F-Zero nebo wipEout.

Létající automobil je dopravní prostředek, jehož účelem je osobní přeprava, podobně jako u dnešního osobního automobilu, je však přidán i pohyb nad zemským povrchem. Přechod z jedné fáze do druhé (konverze pozemní vozidlo - letadlo nebo naopak) většinou vyžaduje určitý proces, který je nutno vykonat manuálně nebo automaticky (např. natažení/zatažení nosných křídel, vysunutí/zasunutí rotoru apod.).

A roadable aircraft is a type of flying car. It is a hybrid vehicle that combines the flying capability of an aircraft with the option of being driven as an automobile on the ground. The roadable aircraft is typically recognized as a small plane with retractable wings that can fly in the open sky and to drive along roads. Most roadable aircraft have either integrated or modular components.  In the U.S., the Defense Advanced Research Projects Agency (DARPA) has shown an interest in the concept with a $65 million program called Transformer to develop a four-person roadable aircraft by 2015. The vehicle is required to take off vertically, and have a range. AAI Corporation and Lockheed Martin were awarded contracts in late 2010 for the Phase 1 program. Lockheed Martin's design was selected to continue to Phase 3.


Shrnutí.

Seriál se odehrává v daleké budoucnosti a pojednává o tom, jak lidstvo rozvinulo svůj pokrok a jak kolonizovalo další planety. V tomto seriálu hrají ve valné většině dílů hlavní roli planety Kassiopey a Omegy, dvou planet ve vesmírné konfederaci, ve které jsou mimo jiné i jiné planety (Andromeda, Jama…) včetně Země. Kassiopee vládne diktátor, generál Prašivec (obdoba Adolfa Hitlera, Kassiopea je celkově v celém seriálu prezentována jakožto vesmírná obdoba nacistického Německa), který by rád ovládl celý vesmír. Pokusí se o to již v prvních dílech série, kdy se pokusí obsadit Zelenou planetu a soustavu Andromeda. Vždy neúspěšně, jeho pokusy většinou síly Omegy zneškodní. Následuje pár dílů, ve kterých se Omega vylodí na jiných planetách a zjišťuje, jestli tam někdo žije. Zvrat nastává v 8. díle, kdy přiletí loď, která letěla tisíc let ze Země k Andromedě. Její velitel vlastní kazety o Zemi z roku 2023, které ukradnou lidé z Kassiopey. Generál Prašivec poté předá tyto kazety své vládě s informací, že jsou z roku 3031 a vláda dojde k názoru, že Země má zastaralé technologie. Zároveň ji tím generál přiměje k názoru zřídit vojenskou základnu na jednom z měsíců Kolerrova slunce, s nejmodernějším vybavením a na práci si přivedou otroky z ostatních planet (přičemž vyhlásí Omeze válku). Petr a Psí letící základnu prozkoumat, jsou zajati, ale podaří se jim uprchnout. Nestabilní Kolerrovo slunce zanedlouho exploduje a zničí celou základnu. Lidi na základně musí zachránit vesmírné lodě Omegy, protože Kassiopea se uchází jen o svoje zbraně a materiál. V dalším díle ztroskotá nákladní loď, která zachránila otroky, ale poté jí poškodily kusy Slunce a lodí Kassiopey a ztroskotala na planetě, kde žijí obři a „pidi človíčkové”. Za záchranu členů posádky, sice Kassiopea přestane být na nějakou dobu agresivní, ale pokračuje v něčem, co by se dalo nazvat „Studená válka“. V 15. díle zjistí Psí (Vesmírná policie Omega), že ve vesmíru žijí roboti podobní lidem (Humanoidi), kteří mají velmi dobře vyvinuté technologie. V dalším díle vyšle Kassoipea raketu na zemi, kterou ovšem vyrobili Humanoidi, ale Petr, Psí a Gustav (Vesmírná policie Omega) ji zneškodní a navedou na Slunce. Na Zemi je oslavují jako hrdiny. Při zpáteční cestě objeví tajemství lodě, na které letí domů. Ovládli ji Humanoidi a posádku zajali (Nakonec se jim podaří loď osvobodit). Poté se Petr a Psí s Metrem vypraví k hvězdné mlhovině kolem planety Jama, kde je však přepadnou Humanoidi a sestřelí je. Po dlouhém pobytu na Jamě a jejím sousedním měsíci Apis, zjistí Petr a Psí, že Humanoidům vládne velký počítač, jež vlastní zbraně, které dokáží jedinou ranou zničit planetu a že jsou spojeni s Kassiopeou. V dalším díle již síly Humanoidů letí ke Kassiopee, přičemž se generál Prašivec domnívá, že ho tyto síly podpoří v úderu na Omegu, ale vojska Humanoidů ho překvapí a zaútočí na jeho armádu. Generál Prašivec dá zatknout celou vládu a začne vládnout sám. Flotila Kassiopey se brání, ale nakonec jsou všechny jsou zničeny a vesmírná flotila Humanoidů neutrpí ani jedno škrábnutí. Generál s celou armádou kapituluje. V posledním díle, vojska konfederace zaútočí v posledním sebevražedném útoku na Humanoidy, ale ty pohltí hvězda MC 4529. Ke konci se lidé z konfederace, setkávají s neznámou lodí, která je pravděpodobně bydlištěm mnohem vyspělejší civilizace, než je lidstvo. Démonický mužský a ženský hlas obdaří vyslance Omegy radami a životními moudry . Síly konfederace následné odlétají domů a chystají se na nový život, ve kterém snad ve vesmíru již zavládne mír…

Byl jednou jeden… vesmír (ve francouzském originále Il était une fois… l'Espace) je francouzsko-japonský animovaný vzdělávací televizní seriál Alberta Barillého, který má 26 dílů. Vznikl v roce 1982.  Seriál byl animován v Japonsku studiem Eiken, takže je někdy považován za anime, přičemž byl poprvé vysílán japonskou televizí Fuji TV, ačkoli až do roku 1984 pod originálním názvem "Ginga Patrol PJ" (japonsky: 銀河パトロールPJ, anglicky: "Galaxy Patrol PJ"). Vzhledem k velkému úspěchu seriálu na západě bylo japonské vysílání seriálu považováno pouze za velmi rané a získalo si malou pozornost.

The series was animated in Japan by the animation studio Eiken, and is thus considered to be anime as it also aired on Japanese TV, albeit not until 1984, under the title Ginga Patrol PJ (, "Galaxy Patrol PJ"). In contrast to the show's success in the West, the series' Japanese broadcast was consigned to an early-morning time slot and attracted little attention.


Historie.

Poblíž Semperoper se již mezi lety 1719–1849 nalézal menší operní dům, který byl schopen pojmout na 2 000 hostů. Svému účelu sloužil ale jen do roku 1763.

První stavba.

Mezi lety 1838–1841 byla naproti Rezidenčnímu zámku postavena architektem Semperem budova Královského dvorního divadla, která se svým zevnějškem blížila stylu rané renesance. Během požáru roku 1869 bylo divadlo zcela zničeno. Několik týdnů po požáru byl nedaleko postaven provizorní divadelní areál, jenž byl schopen pojmout až 1 800 lidí.

Druhá stavba.

Gottfried Semper musel kvůli své účasti na Májovém povstání roku 1849 uprchnout a nesměl se mnoho let do saského království vrátit. Druhou budovu Královského dvorního divadla, s jejíž výstavbou bylo započato už roku 1871, projektoval proto ze zahraničí. Stavbu samotnou vedl jeho nejstarší syn Manfred Semper. Druhé divadlo bylo dokončeno roku 1878.  13. a 14. února 1945 bylo divadlo spojeneckými nálety těžce poškozeno a z větší části vyhořelo.

Třetí stavba.

Po válce se hrálo od roku 1948 v prostorách Státního divadla vedle Zwingeru. V budově Semperoper probíhaly mezi lety 1946–1955 zajišťovací práce. V 60. a 70. letech pak bylo za účelem obnovy vypracováno několik koncepčních studií.  Roku 1977 byl položen základní kámen a byla zahájena náročná znovuvýstavba. Přitom byl výrazně zvětšen prostor pro diváky a bylo rozšířeno jeviště. Počet míst k sezení byl zredukován na 1 300. Jinak byla Semperoper vystavěna dle Semperových původních návrhů z 19. století. K historické opeře byla dodatečně přistavěna moderní budova, která slouží ke zkouškám. Mimo jiné se zde nalézají i správní prostory.  13. února 1985, v den 40. výročí bombardování Drážďan, byla opera opět otevřena pro veřejnost.  V rámci oslav výročí 800 let od založení Drážďan byl v lednu 2006 uspořádán operní ples (Dresdner Opernball), který navazoval na tradici plesů, jež se pravidelně konaly mezi oběma světovými válkami. Od té doby se ples koná každoročně a účastní se jej mnoho významných osobností kulturního i politického života.

Semperoper je operní scénou Saské státní opery Drážďany. Nachází se na Divadelním náměstí (Theaterplatz) v historickém centru saské metropole a nese jméno svého architekta Gottfrieda Sempera. Opera byla vystavěna v historizujícím stylu. Během sezóny 2012/2013 jí navštívilo 308 000 hostů.

The Semperoper is the opera house of the Sächsische Staatsoper Dresden (Saxon State Opera) and the concert hall of the Staatskapelle Dresden (Saxon State Orchestra). It is also home to the Semperoper Ballett. The building is located near the Elbe River in the historic centre of Dresden, Germany.  The opera house was originally built by the architect Gottfried Semper in 1841. After a devastating fire in 1869, the opera house was rebuilt, partly again by Semper, and completed in 1878. The opera house has a long history of premieres, including major works by Richard Wagner and Richard Strauss.


Výskyt.

Rostlina je mnohá staletí součásti evropské a západoasijské květeny. Byla rozšířena po velké části Evropy, od Francie na západě přes země střední i Východní Evropy, Turecko a okolí Kavkazu až za Ural do západní Sibiře a Střední Asie. Na jihu bylo její rozšíření ohraničeno severním pobřežím Středozemního moře a na severu jihem Skandinávského poloostrova. Tento výskyt nebyl v minulosti na výše uvedeném území plošný, ale jen ostrůvkovitý, postupně se však rostlina, pravděpodobně lidským přičiněním, dostala do přírody téměř ve všech evropských státech. Mnohdy lze jen stěží stanovit původnost nebo introdukci.  V České republice roste od nížin do horského pásma, nejvýše v Hrubém Jeseníku ve Velké kotlině v nadmořské výšce 1350 m n. m. Zcela však chybí na jižní Moravě.

Ekologie.

Rostlina nejčastěji roste v polostínu až stínu, v půdách silně humózních, výživných, vlhkých, hlubokých a slabě zásaditých. Nalezneme ji nejčastěji v listnatých, méně často v jehličnatých lesích, v křovinách, roklinách nebo na stinných březích podél potoků. Roste na místech, která jsou alespoň na jaře hodně vlhká, ne však zaplavená vodou.  Hemikryptofyt, jehož vegetační pupeny jsou nízko nad zemí a proti mrazu jsou chráněny odumřelou bylinnou hmotou a sněhem, ve středoevropských podmínkách je zcela mrazuvzdorný a dlouhověký. Raší obvykle již v únoru a kvete od března do počátku května.

Popis.

Vytrvalá, vždyzelená, 5 až 10 cm vysoká bylina obsahuje fenolické sloučeniny a po rozemnutí voní po pepři. Lodyha je poléhavá až vystoupavá, krátce šupinatá a jako celá rostlina porostlá měkkými, odstávajícími chlupy. U vrcholu lodyhy rostlou dva až čtyři dlouze řapíkaté, téměř vstřícné listy. Kožovité čepele jsou ledvinovité až okrouhlé, na bázi hluboce vykrojené, celokrajné, s dlanitou žilnatinou, na vrchní straně jsou tmavozelené a na spodní světlezelené až narůžovělé.  Přímo z oddenku vyrůstají na krátkých, asi 1 cm dlouhých, spíše převislých stopkách jednotlivé květy. Obvykle pod listy ukryté květy bývají baňkovité, asi 1,5 cm dlouhé, oboupohlavní a pravidelné. Vytrvalé okvětí je tvořeno třemi lístky, které jsou z vnitřní strany tmavě purpurové a pruhované, z vnějšku purpurově hnědé a na mají špičky zakřivené do středu. V květu je dvanáct tyčinek s prašníky ve dvou kruzích, vnější jsou kratší. Spodní semeník srostlý ze šesti plodolistů je na vrchu plochý a nese krátkou čnělku s hrubou, šestilaločnou bliznou.  Plod je hnědofialová, chlupatá, vejčitá tobolka obsahující hnědá semena s bílým masíčkem. Semena roznášejí hlavně mravenci, pro které je masíčko vítanou potravou. Mimo semeny se rostlina může rozmnožit dělením trsů.

Význam.

Kopytník evropský byl hlavně ve středověku často využívanou léčivkou. Obsahuje zejména v oddenku třísloviny, pryskyřice, sliz, škrob, glykosidy, organické kyseliny, minerální látky a hlavně silici asaron, která působí na část nervové soustavy dráždivě a na část tlumivě. Po požití dále dochází k podráždění ledvin, rozšíření zorniček, celkové slabosti a může způsobit potrat. Před smrtelným důsledkem užití většího množství rostliny je dotyčný obvykle chráněn tím, že droga bývá spontánně z těla vypuzena zvracením a průjmem. V malém množství bylina zvyšuje činnost srdečního svalu, zužuje cévy, působí proti kuřáckému kašli a tlumí bolest při ischiasu a migréně. Nyní se jako léčivá rostlina v civilizované společnosti již nepoužívá.

Kopytník evropský ("Asarum europaeum") je vytrvalá, toxická, stínomilná, nenápadná bylina, která je v české krajině poměrně hojná. Je jediný druh z rozsáhlého rodu kopytník, který se vyskytuje v České republice. Je pokládán za původní druh a v lidovém léčitelství býval užíván hlavně pro vyvolání zvracení nebo průjmu.

Asarum europaeum, commonly known as asarabacca, European wild ginger, hazelwort, and wild spikenard, is a species of flowering plant in the birthwort family Aristolochiaceae, native to large parts of temperate Europe, and also cultivated in gardens. It is a creeping evergreen perennial with glossy green, kidney shaped leaves and solitary dull purple flowers hidden by the leaves. Though its roots have a ginger aroma, it is not closely related to the true culinary ginger "Zingiber officinale", which originates in tropical Asian rainforests. It is sometimes harvested for use as a spice or a flavoring. In former days, it was used in snuff and also medicinally as an emetic and cathartic.


Biografie.

Původ, mládí.

Žofie Šarlota byla jediná dcera Arnošta Augusta, hannoverského kurfiřta, a jeho manželky Žofie Hannoverské; měla tři starší a tři mladší bratry. Její nejstarší bratr Jiří Ludvík se stal v roce 1714 králem Velké Británie jako Jiří I. Prvních pět let života strávila spolu s rodiči na provinciálním zámku v Iburgu, v roce 1673 rodina přesídlila do nové rezidence – zámku v Osnabrücku a v roce 1679 po smrti Žofiina strýce Jana Bedřicha Brunšvicko-Lüneburského, z Osnabrücku do Hannoveru, kde se Žofiin otec ujal vlády kalenberského vévodství.  Protestantská rodina Žofie Šarloty z politických důvodů nevylučovala možnost svatby s katolíkem. Spolu s matkou, která se zabývala zahradním uměním, pobývala Žofie Šarlota ve Francii; hlavním cílem, který touto cestou Žofie Hannoverská sledovala, ovšem byla svatba s dauphinem, synem francouzského krále Ludvíka XIV. Tento plán však nevyšel, neboť byl v rozporu s dynastickými plány jejího otce.

Manželství a potomci.

8. října roku 1684 se provdala za ovdovělého braniborského kurprince Fridricha I. Pruského. Čtyři roky nato zemřel jeho otec a Fridrich se stal kurfiřtem a roku 1701 králem, Žofie Šarlota tak získala titul pruské královny. Žofiino manželství, uzavřené z politických důvodů, nelze označit za šťastné. Královna dala manželovi dva syny, jediný však se dožil dospělého věku. V roce 1696 dostala Žofie Šarlota jméno Lützow i s malým zámkem v těsné severozápadní blízkosti Berlína, který byl podle příkazu krále přebudován na letní zámek Lietzenburg. Tak kurfiřtka (později královna) žila relativně nezávisle; její manžel Fridrich jezdil na zámek pouze na její pozvání.  V roce 1700 byl zámek Lietzenburg přestavěn v reprezentativní trojkřídlé sídlo.  18. ledna roku 1701 byla korunována první pruskou královnou.  Žofie Šarlota je známa kromě jiného svou přízní a korespondencí s Gottfriedem Wilhelmem Leibnizem, jehož se stala žákyní. Leibniz byl přítelem a guvernérem její matky. Žofie Šarlota byla považována za intelektuálku. Hovořila plynně francouzsky, anglicky a italsky. Zvala ke svému malému dvoru v Lietzenburgu proslulé osobnosti své doby, vedle Leibnize její korespondence byla velmi čilá a bohatá i s dalšími volnomyšlenkáři (Pierre Bayle, John Toland). Její spektrum zájmů sahalo od přírody k filosofii a politická činnost jí sloužila především jako prostředek k podpoře umění a vědy. Za tím účelem založila velkou přírodovědnou akademii.  Královna byla velmi hudebně nadaná, zpívala a hrála výtečně na cembalo. V jejím dvorním divadle se hrály italské opery, kapelníky zde byli Attilio Ariosti a Giovanni Battista Bononcini.

Smrt, odkaz.

Žofie Šarlota zemřela na zánět hrtanu. 1. února roku 1705 v Hannoveru, když byla na návštěvě u své matky. Místo posledního odpočinku našla v hohenzollernské hrobce v berlínské katedrále.  Po její smrti byl zámek Lietzenburg přejmenován na Charlottenburg. Tento krok a především přestavbu zámku v reprezentativní sídlo učinil Fridrich především z dynastických důvodů, neboť nemaje vynikajících předků a nemoha se honosit velkými činy, čelil úsměškům ze strany evropských vládců a snažil se všemi prostředky svému v roce 1701 nabytému královskému titul dodat lesku. Opíraje se o tradici hannoverského domu, napřel všechny síly k vyzdvižení památky své manželky.  V jejím rodném místě je po ní pojmenováno jezero ("Charlottensee"), dále část silnice č. 55 ("Charlottenburger Ring"). V berlínském odvodu Charlottenburg bylo po ní v roce 1957 pojmenováno gymnázium ("die Sophie-Charlotte-Oberschule").

Žofie Šarlota Hannoverská (30. října 1668, zámek Iburg, Bad Iburg – 1. února 1705, Hannover) byla sňatkem braniborská kurfiřtka, pruská vévodkyně a později královna.

Sophia Charlotte of Hanover (30 October 1668 – 1 February 1705) was the first Queen consort in Prussia as wife of King Frederick I. She was the only daughter of Elector Ernest Augustus of Hanover and his wife Sophia of the Palatinate. Her eldest brother George Louis succeeded to the British throne in 1714 as King George I.


Život.

Jeho otec pocházel ze šlechtické rodiny a pracoval jako vládní úředník v Derge. Ve věku dvou let byl Namkhai Norbu rozpoznán jako reinkarnace Adzom Drugpy (1841–1934), jednoho z velkých mistrů dzogčhenu začátku minulého století.  Duchovní vůdce školy Karma Kagjü Jeho svatost 16. Gjalwa karmapa a 11. Tai situ rinpočhe, pak rozpoznali osmiletého Norbu rinpočheho také jako inkarnaci mysli Lhodug Žabdrung rinpočheho, inkarnaci velkého mistra linie Drugpa Kagjü Pema Karpa a skutečného historického zakladatele Bhútánu.  Od osmi do dvanácti let studoval Čhögjal Namkhai Norbu v klášterní koleji Derge böntö nauky madhjámiky a jógačáry, později také významné tantry, indickou a čínskou astrologii, pradžnápáramitové sútry, logiku a světské nauky. Přijal také nauky školy Sákja. Se svým strýcem Orgdžen Tendzinem se pak odebral do ústraní meditační jeskyně a přijal od syna Adzom Drugpy cykly nauk Dordže Drolö, Longčhen Ňingthig a Gongpa zangthal. Jeho osobní učitel mu pak doporučil, aby vyhledal ženu z oblasti Kadari, živoucí ztělesnění samotné Vadžrajogíní, a přijal od ní iniciaci. Mistryně Aju Khandro Dordže Paldrön (1838–1953) byla přímou žačkou velkého Džamjang Khjence Wangpa a mistra Ňagla Pema Düdula. V té době jí bylo sto třináct let a v meditačním ústraní ve tmě již trávila padesát šest let. Norbu Rinpočhe od ní obdržel termy mysli Džamjang Khjence Wangpa a také její vlastní termy.  V roce 1954 byl pozván jako představitel tibetské mládeže na návštěvu lidové Číny a působil tam jako univerzitní instruktor tibetštiny. V této době přijal od známého Gangkar rinpočheho instrukce o šesti dharmách Náropy, mahámudře a tibetské medicíně. Současně se zdokonalil v čínštině a mongolštině.  V sedmnácti letech se na popud vize, kterou měl ve snu, vrátil do rodného kraje Derge, aby se setkal se svým hlavním mistrem, [Nyala Rinpoche Rigdzin Changchub Dorje] (1825–1961/1978), který byl žákem Adzom Drugpy, Ňagla Pema Düdula a Šardza rinpočheho, proslulého bönistického mistra dzogčhenu, který uskutečnil duhové tělo. Ňagla rinpočhe byl lékařem a vedl komunitu Ňaglagar. Norbu rinpočhe od něho obdržel esenciální nauky dzogčhenu - semde, longde a mengagde. Nejdůležitější však bylo, že od něj přijal přímé uvedení do zkušenosti dzogčhenu. Norbu rinpočhe zde strávil několik měsíců, asistoval mistrovi v lékařské praxi a sloužil mu jako písař a sekretář.  Pak se vydal na dlouhou pouť do středního Tibetu, Nepálu, Indie a Bhútánu. Když se vrátil do Derge, našel svou zemi v politickém úpadku. Uprchl do Sikkimu, kde pracoval jako autor a editor tibetských učebnic. V roce 1960 odešel na pozvání profesora Giuseppe Tucciho do Itálie.  Zde působil čtyři roky jako vědecký asistent v Institutu pro Střední a Dálný východ, nadále spolupracoval s Tuccim, pořádal semináře o tibetské józe, medicíně a astrologii.  V následujících čtyřiadvaceti letech působil jako profesor Orientálního institutu neapolské univerzity, kde učil tibetštinu, mongolštinu a kulturní dějiny Tibetu. Prováděl rozsáhlý výzkum historických kořenů tibetské kultury a pátral po literárních pramenech bönistické tradice. V roce 1983 předsedal první Mezinárodní konferenci o tibetské medicíně v Benátkách. Přes všechny tyto aktivity si našel čas na to, aby od roku 1976 vedl neformální meditační soustředění v mnoha zemích světa, i když podnětem pro to, aby začal učit, byly až opakované žádosti mistrů, jako např. 16. Gjalwa karmapy.  V posledních letech svého života se Namkhai Norbu rinpočhe plně věnoval Mezinárodní komunitě dzogčhenu, jejíž centra jsou již na všech kontinentech (kromě Antarktidy). Namkhai Norbu rinpočhe představoval nesektářský proud v tibetské tradici, který podporuje vzájemnou spolupráci všech mistrů. Nově budované celosvětové centrum je v Dzamling Garu, na jihu ostrova Tenerife, evropské centrum zůstává v Merigaru, v italských horách mezi Florencií a Římem. Zde učila celá řada mistrů všech škol, např. J.S. 14. dalajlama, J.S. Sákja Trinzin, J.S. Penor rinpočhe, Khandro rinpočhe, Sogjal rinpočhe, Tai Situ rinpočhe, Dugu Čhögjal rinpočhe, Lopön Tenzin Namdak, Ňičhang rinpočhe a mnozí další.  Čhögjal Namkhai Norbu je autorem mnoha knih o buddhismu, dzogčhenu, bönu a historii Tibetu, v češtině byly dosud vydány jeho knihy ""Křišťál a cesta světla"", ""Zrcadlo"", ""Dzogčhen, přirozeně dokonalý stav"" v nakladatelství DharmaGaia a "S"nová jóga a praxe přirozeného světla"" v nakladatelství Avatar.  Na sklonku svého života (10. září 2018) byl Čhögjal Namkhai Norbu oceněn nejvyšším Řádem za zásluhy o Italskou republiku.

Poznámka k titulu Namkhai Norbu Rinpočheho "Čhögjal".

Titul "Čhögjal" znamená "dharmarádža" neboli "král dharmy". Je jedním z titulů, jež byly uděleny Namkhai Norbu Rinpočhemu, když byl ještě jako dítě rozpoznán Jeho svatostí 16. Gjalwa Karmapou a jinými významnými tibetskými lamy jako reinkarnace velkého mistra Pema Karpa. Ten sjednotil celou řadu královských rodů a založil stát dnes nazývaný Bhútán. Pema Karpo a jeho pozdější reinkarnace se stali světskými a duchovními vládci této země. I když Čhögjal Namkhai Norbu není v žádném politickém svazku s Bhútánem, narodil se a vyrostl v Tibetu, jeho předchůdci měli v Bhútánu podobnou pozici jako dalajlamové v Tibetu. Namkhai Norbu rinpočhe nemá žádné politické ambice, ale jako inkarnace mysli Pema Karpa je držitelem titulu Čhögjal a manifestuje duchovní aspekt aktivity svých předchůdců ve změněných podmínkách moderního světa.  Čhögjal Namkhai Norbu byl také rozpoznánjako reinkarnace velkého dzogčhenového mistra Adzom Drugpy, který žil na přelomu 19. a 20. století v Tibetu. Adzom Drugpa byl rovněž reinkarnací Pema Karpa. Má se za to, že proudy myslí dvou oddělených, ale simultánních reinkarnací Pema Karpa, jež se projevily jako dharmarádžové v Bhútánu a Adzom Drugpa v Tibetu, byly znovu sjednoceny v osobě Čhögjal Namkhai Norbua.

Bibliografie.

Čhögjal Namkhai Norbu je autorem mnoha knih, věnujících se tématu nauky dzogčenu, které byly přeloženy do mnoha jazyků, včetně češtiny.

Čhögjal Namkhai Norbu (tibetsky: ཆོས་རྒྱལ་ནམ་མཁའི་ནོར་བུ་; 8. prosince 1938 ve východním Tibetu – 27. září 2018 v Merigaru West, nad městečkem Arcidossem v Toskánsku v Itálii) byl učitel dzogčhenu.

Namkhai Norbu () was a Tibetan Dzogchen master. When he was two years old, Namkhai Norbu was recognized as the 'mindstream emanation', a tulku, of the Dzogchen teacher Adzom Drugpa (1842–1924). At five, he was also recognized as a mindstream emanation of an emanation of Shabdrung Ngawang Namgyel (1594–1651). From an early age, Namkhai Norbu undertook an accelerated course of study, attending monastic college, taking retreats, and studying with renowned teachers, including some of the most important Tibetan masters of his time. Under the tutelage of these teachers, he completed the training required by the Buddhist tradition in both Sutrayana and Tantrayana. At the age of sixteen, he met master Rigdzin Changchub Dorje (1826–1961/1978), who became his principal Dzogchen teacher.  In 1960, he came to Italy at the invitation of Professor Giuseppe Tucci, and served as Professor of Tibetan and Mongolian Language and Literature from 1964 to 1992 at the Naples Eastern University. Namkhai Norbu was widely recognized as a leading authority on Tibetan culture, particularly in the fields of history, literature, and Traditional Tibetan medicine and astrological sciences such as the Tibetan calendar. In 1983, he hosted the first International Convention on Tibetan Medicine, held in Venice, Italy.  In 1976, Namkhai Norbu began to give Dzogchen instruction in the West, first in Italy, then in numerous other countries. He quickly became a respected spiritual authority among many practitioners, and has created centers for the study of Dzogchen worldwide. On 10 September 2018, the Italian government gave its highest award, Commander of the Order of Merit of the Italian Republic, to him from President Sergio Mattarella. The Tibetan government in exile regarded him as having been “the foremost living Dzogchen” teacher at the time of his death in 2018.


Historie.

Proměny názvu.

Poprvé je písemně doložen název města v roce 1243 v podobě "Tachlim," posléze se objevuje rovněž jako "Thanglim", "Tanchlym," "Tanclim" či "Tanclam." Bez náslovného "T" je poprvé doloženo 1283 ("Anclem") a vyskytuje se také jako "Anclim" (1285), pojmenování však není dlouho ustáleno. Roku 1321 se zcela poprvé objevuje v podobě "Anklam".  Jméno města pochází z polabštiny, dnes už mrtvého jazyka západoslovanské větve slovanských jazyků, a odvozuje se od slovanského lokátora jménem "Tąglim."  Od roku 1990 nese město znovu přízvisko hanzovní město.

Nejstarší dějiny.

V 1. století před n. l. je doloženo osídlení Germány. V 8. a 9. století obsadili území u Baltského moře slovanské kmeny, u řeky Pěny se usadil slovanský kmen z kmenového svazu Luticů. Šlo o pohanské kmeny Polabských Slovanů, které zde byly během následujících staletí násilně nuceny k přijetí křesťanství.  Roku 1153 byl nedaleko Anklamu na břehu řeky Pěny založen vévodou Ratiborem I. a biskupem Adalbertem Pomořanským nejstarší pomořanský klášter Stolpe, údajně na místě, kde byl pohany ubit Ratiborův bratr Wartislav I.  V následujících letech se tento pobaltský region stal významným střediskem dálkového obchodu a začali sem přicházet noví osídlenci z Flander. Zatímco roku 1243 je Anklam poprvé zmíněn ještě jako "oppidum," roku 1264 již jako "civitas" (město). Jeho rozvoj a bohatství spočívalo především na rybolovu a obchodování s rybami. Roku 1283 je přijat mezi hanzovní města. Roku 1325 obdrželo město právo razit mince.  Ve 13. století byla vybudována na náměstí gotická radnice s impozantními základy cca 40 x 14 m. Roku 1462 je v pramenech zmíněna prachárna. 1549 je k radnici přistavěna věžička se zvonem, tzv. sanktusník. Budova vyhořela, byla silně poškozena při válečných konfliktech, vždy však byla obnovena, na přelomu let 1841/42 ale bylo rozhodnuto o její demolici.  Od roku 1535 ovládla město reformace. Roku 1555 byla založena první lékárna, v roce 1565 zasáhla město morová epidemie a připravila ho o třetinu obyvatel.  Až do třicetileté války využívali obyvatelé Anklamu čtyřkilometrový vodovod, pozoruhodnou technickou stavbu, která přiváděla vodu do města a vyžívala k tomu až pětimetrového přemostění.

17. a 18. století.

Roku 1605 vypukl ve městě opět mor, padlo mu za oběť 1400 lidí.  V průběhu třicetileté války utrpěl Anklam velké škody, město bylo střídavě plundrováno jak císařským, tak švédským vojskem. Po vestfálském míru 1648 připadlo Švédsku a stalo se švédským pohraničním městem s vojenskou posádkou.  Nevyhnuly se mu ani další válečné konflikty, kdy město bylo obsazeno střídavě Branibory, Prusy, Poláky, Švédy či Rusy. Během velké severní války, při pobytu ruských pluků v roce 1713, mělo být na rozkaz Petra Velikého město zničeno jako msta za lednové vypálení města Altony (Hamburk) Švédy. Rozkaz měl o pašijové neděli provést ruský generálmajor baron von Staff. Dostal se ale do sporu s dánským komodorem Christianem Thomsenem Karlem (Carlssonem). Došlo k souboji, ve kterém byl Dán zabit, generálmajor uvězněn a rozkaz tedy nemohl být uskutečněn. Následující pondělí byl rozkaz odvolán, neboť se dánskému králi podařilo u cara úspěšně intervenovat. Carlsson je od té doby považován za zachránce města. Po uzavření míru 1720 bylo město rozděleno. Jižní část připadla Prusku, zatímco sever města Švédům.

19. a 20. století.

Po porážce Prusů u Jeny a Auerstedtu v roce 1706 vtáhli do Anklamu Francouzi a setrvali zde až do roku 1709.  Na počest batalionu domobrany, který se zúčastnil v r. 1813 bitvy národů u Lipska, zasadili obyvatelé města 6 topolů, které ještě v 21. století lemují ulici s názvem Lipská alej. Po Vídeňském kongresu 1815 připadla Prusku i severní, do té doby švédská část města.  Na přelomu let 1841/42 byla zbořena stará radnice a správa města se přestěhovala do bývalého vojenského lazaretu. V roce 1876 se stal radnicí celní úřad. Budova byla zničena při náletu v roce 1945. V roce 1853 se konala ve městě poslední veřejná poprava.  V roce 1860 překročil počet obyvatel města 10 000. O tři roky později byl Anklam připojen k železniční síti, trať Angermünde–Pasewalk–Anklam–Stralsund byla pobočnou větví berlínsko-štětínské železnice.  V roce 1848 se v Anklamu narodil Otto Lilienthal, který společně se svým bratrem Gustavem experimentoval s konstrukcí létajícího stroje a jehož pokusy inspirovaly bratry Wrightovy. V roce 1921 bylo ve městě zavedena elektřina.  Při volbách v březnu 1933 zvítězila v Anklamu NSDAP (52,5 % hlasů) a po převzetí moci Hitlerem začalo i zde pronásledování Židů. Místní synagoga byla vypálena (1938). Americké nálety zničily v roce 1943 a 1944 značnou část města. 29. dubna 1945 obsadila město Rudá armáda. V čase, kdy představitelé města jednali se sovětským vojenským velením o předání města bez boje, bombardovala město německá Luftwaffe. Leteckými nálety 1943–1945 a požáry bylo zničeno 80 % vnitřního města. Z komplexu středověkých cihlových a barokních staveb nezbylo nic. Centrum města muselo být kompletně obnoveno, bylo přistoupeno k nové výstavbě. Po válce přišlo do města na 5000 přesídlenců. V roce 1989 dosáhlo město počtu 21 300 obyvatel. Od té doby ale počet obyvatel neustále klesá, v roce 2017 mělo město 12 521 obyvatel.

Anklam je město v Německu ve spolkové zemi Meklenbursko-Přední Pomořansko. Nachází se na březích řeky Peene ("Pěna")"," přibližně 6 kilometrů odtud vytváří řeka estuár a její vody pak vtékají do Štětínského zálivu. Řeka Peene je jedním z jeho tří přítoků.  Vzhledem k jeho poloze se mu říká – stejně jako severněji položenému Wolgastu – „brána na ostrov Usedom“, neboť poblíž obou měst jsou postaveny jediné dva mosty, které spojují ostrov s pevninou.  Je rodným městem průkopníka létání Otto Lilienthala.

Anklam [], formerly known as Tanglim and Wendenburg, is a town in the Western Pomerania region of Mecklenburg-Vorpommern, Germany. It is situated on the banks of the Peene river, just 8 km from its mouth in the "Kleines Haff", the western part of the Stettin Lagoon. Anklam has a population of 14,603 (2005) and was the capital of the former Ostvorpommern district. Since September 2011, it has been part of the district of Vorpommern-Greifswald.


Historie.

Původní panství na místě dnešního zámku se datuje kolem roku 1400. Postupně bylo opevněno jako obhajitelný obytný hrad - i s příkopem a padacím mostem. Kurfiřt Christián I., který dostal hrad roku 1569 jako léno, také položil základní kámen zámeckého kostela. Majitelé se střídali do roku 1694, kdy panství koupil další kurfiřt Johann Georg IV.. Ten jej daroval své konkubíně, stejně jako jej později August Silný věnoval své souložnici hraběnce Cosel. V roce 1718, poté, co Cosel upadla v nemilost, bylo rozhodnuto areál přestavět, aby sloužil pro reprezentaci a zábavu "slušné společnosti".  Krátce po stavebním dokončení areálu roku 1791 se zde konalo významné diplomatické jednání, jehož závěry vstoupily do dějin jako Pilnická deklarace. Za druhé světové války bylo Pillnitz zasaženo bombardováním a po válce nepříliš šťastně opraveno pro drážďanské muzejní sbírky uměleckého řemesla a jejich depozitáře.

Současnost.

V letech 2015 - 2019 začala celková rekonstrukce budov, včetně nové historické a muzejní expozice. K sezóně roku 2019 jsou kompletně opraveny exteriéry a z interiérů asi jedna polovina včetně instalace zámecké kuchyně (suterén), výstav nádobí, příborů, nábytku a kamen, dále umělecko-historická expozice s vedutami Pillnitz, Drážďan a a okolí a další expozice o panovnících a slavných osobnostech okresu Drážďany a horního Saska. Sál Pillnitzké konference je po průzkumu omítek prázdný a čeká na svou obnovu. Byla dokončena rekonstrukce skleníků a parků (včetně nové výsadby rostlin) a rekonstrukce monumentálního schodiště od zámku až k Labi. V areálu jsou stánky s občerstvením i zahradní restaurace s michelinskou hvězdou.  Pillnitz se tak stalo polyfunkčním centrem starého i nového umění, turistiky a rekreace.

Stavební dějiny.

Přestavba 1720-1735.

Přestavba byla provedena podle návrhu "Matthäuse Daniela Pöppelmanna" v barokním až rokokovém stylu. Vodní palác a jeho zrcadlový obraz horní palác, byly postaveny podle vzoru bran do císařského paláce v Pekingu (3 spojené pavilony), ale také benátských a římských vil. Zároveň bylo postaveno schodiště k řece a chrám Venuše v parku. Dílem stavitele "Pöppelmanna" je i malý kostel Weinbergkirche v nedalekých vinicích. Druhým známým architektem, který se na stavbě zámku podílel, byl "Zacharias Longuelune", který dodal francouzské klasicistní prvky a obdélníkové tvary architektuře a zajistil rokokové malby šlechtických her v interiéru (Hra na slepou bábu, Houpačka, Milostné vyznání, aj.).

Přestavba 1778-1791.

Kurfiřt Friedrich August III. zámek již od předchozí rekonstrukce dlouhodobě užíval jako letní rezidenci a dal provést jeho druhou přestavbu. Dřevěná křídla paláce byla nahrazena kamennými. V parku vznikly nové pavilony: anglický (1776) a čínský (1804). Přestavbou byl pověřen "Christian Friedrich Exner" podle plánu architektů "Christiana Traugotta Weinliga" a "Johanna Daniela Schadeho".

Přestavba 1819-1826.

Požár roku 1818 zcela zničil původní zámek (Vodní palác a Horní palác zůstaly ušetřeny). Král Friedrich August I. dal vybudovat Nový palác pod vedením stavitele "Christiana Friedricha Schurichta". V komplexu budov, které leží na okraji zámeckého areálu, se nachází mimo jiné neoklasicistní sál, pivovar a katolická kaple.  Za posledních 200 let se zámek Pillnitz změnil z provinčního zámečku v kurfiřtský a královský palác a odrážel tak vzestup svých majitelů, rodu Wettinů, na společenském žebříčku. Poskytoval dostatek prostoru pro diplomatická jednání, odpočinek, vědu i umění.

Zámecký park.

Vnitřní dvůr zámku je zároveň barokní rajskou zahradou, obklopený třemi budovami, které jsou pojmenované podle jejich polohy vzhledem k Labi anebo podle období dostavby: horní, vodní a nový palác: "Bergpalais (1722–1723), Wasserpalais (1720–1721), Neues Palais (1819-1826)". Zahrada kolem zámku byla za držení saských kurfiřtů postupně značně rozšířena. Kolem roku 1723 vznikl velký zámecký park nad horním palácem. Roku 1778 byl park rozšířen o anglickou zahradu, roku 1790 o čínskou zahradu a ještě později o sbírku jehličnatých stromů. Dnes zahrnuje zámecký park šest různě koncipovaných zahrad o celkové rozloze 28 hektarů a prezentuje kolekci rostlin z celého světa. Mezi nimi je i nejstarší japonská Kamélie "(Camellia japonica)" v Evropě, která byla přivezena a zasazena v roce 1801. Park doplňují pavilóny a budovy jako např. dům palem (Palmenhaus) a oranžérie.

Zámek Pillnitz leží na pravém břehu Labe v obci Pillnitz, dnes části Drážďan. Sloužil jako rezidenční sídlo saských kurfiřtů a králů. Svým vzhledem je zámek příkladem evropského stylu zvaného chinoiserie, který napodobuje čínské exteriéry a interiéry. Zejména v období rokoka od druhé čtvrtiny 18. století byl tento styl populární a měl ztělesňovat údajně ideální čínský svět - velmi kultivovaný a civilizovaný.

Pillnitz Castle () is a restored Baroque palace at the eastern end of the city of Dresden in the German state of Saxony. It is located on the bank of the River Elbe in the former village of Pillnitz. Pillnitz Castle was the summer residence of many electors and kings of Saxony; it is also known for the Declaration of Pillnitz in 1791.  The Pillnitz Castle complex consists of three main buildings, the Riverside Palace ("Wasserpalais") on the riverfront; the Upper Palace ("Bergpalais") on the hillside, both Baroque with Chinoiserie elements; and the later Neoclassical New Palace ("Neues Palais"), which links them together on the east side. The buildings enclose a Baroque garden and are surrounded by a large public park.  Today, the palace houses the Arts and Crafts Museum ("Kunstgewerbemuseum") of the Dresden State Art Collections and a Palace Museum ("Schlossmuseum").


Historie.

Není přesně známo, kdy byl klášter založen. V dokumentech napsaných do 16. století nejsou o klášteru zmínky. V pozdějších dokumentech se data založení pohybují v rozmezí od 10. do 15. století. Podle jedné tradice byl klášter založen v 10. století řeckým mnichem Sergiem a jeho karelským společníkem Hermanem. Heikki Kirkinen se přiklání k domněnce, že klášter byl založen ve 12. století. Současní historici považují i tento údaj za příliš časný. Podle odborného konsenzu byl klášter založen až na konci 14. století. John H. Lind a Michael C. Paul kladou dobu založení kláštera mezi roky 1389 a 1393. Podložili to mnoha různými zdroji včetně „Příběhu Valaamského kláštera“, rukopisu ze 16. století, podle kterého byl klášter založen za dob úřadujícího arcibiskupa Ioanna II. Novgorodského.  Pravdou však zůstává, že Valaamský klášter byl severní základnou pravoslaví proti pohanům a později západní základnou proti katolíkům z Tavastie, Savonie a Švédské Karélie.  V dobách švédského tažení v 16. století byla ruská hranice posunuta východním směrem. Následkem toho byl klášter v roce 1578 napaden luteránskými Švédy a mnoho mnichů a noviců bylo zabito. Po dalším švédském útoku byl klášter mezi lety 1611 a 1715 opuštěný, budovy byly do základů spáleny a karelská hranice mezi Ruskem a Švédskem byla posunuta až k Ladožskému jezeru. V 18. století byl klášter velkoryse opraven a v roce 1812 přešel pod Finské velkoknížectví.  V roce 1917 byla vyhlášena finská nezávislost a finská pravoslavná církev se osamostatnila od konstantinopolského patriarchátu. Valaamský klášter se stal nejdůležitějším klášterem finské pravoslavné církve. Liturgický jazyk byl změněn ze slovanského na finský a liturgický kalendář z juliánského na gregoriánský. Tyto změny vedly k dlouhotrvajícím sporům uvnitř valaamské komunity.  O území okolo kláštera bojoval Sovětský svaz s Finskem během druhé světové války. Během zimní války v roce 1940 byl klášter evakuován a 150 mnichů bylo přesídleno do města Heinävesi. Jelikož evakuován byl i koněvský a pečenžský klášter, zůstal valaamský klášter jediným finským pravoslavným klášterem.  Při pokračovací válce v letech 1941 až 1944 došlo k pokusu o opravu klášterních budov na Valaamu, ale po obsazení Sovětským svazem r. 1944 sloužil klášter jako vojenská základna.

Navrácení církvi.

V roce 1989 byl klášter navrácen pravoslavné církvi, pod patronát patriarchy Alexeje II., který klášter v dětství navštěvoval (klášter je stavropigiální, podléhá přímo patriarchovi). Klášter, jehož budovy byly pečlivě opraveny, získal nad ostrovem značnou zákonnou moc, aby si udržel status duchovní instituce nezávislé na světské moci. Po neúspěšných soudních sporech s klášterem se mnoho obyvatel rozhodlo ostrov opustit.

Valaamský klášter, či Valaamský monastýr () je pravoslavný klášter nacházející se v Karélii na ostrově Valaam v Rusku, největším ostrově Ladožského jezera, největšího jezera v Evropě.

The Valaam Monastery, or "Valamo Monastery" is a stauropegic Orthodox monastery in Russian Karelia, located on Valaam, the largest island in Lake Ladoga, the largest lake in Europe.


Biografie.

Narodil se 28. dubna roku 1676 v Kasselu jako třetí syn hesensko-kasselského landkarběte Karla (1654–1730) a jeho manželky "Marie Amálie Kuronské" (1653–1711).  Dostalo se mu na jeho dobu vynikajícího vzdělání, po jehož dokončení uskutečnil cestu do Holandska, Švýcarska, Itálie, Dánska a Německa. 31. května roku 1700 se oženil se svou sestřenicí Luisou Doroteou Pruskou (1680–1705), jedinou dcerou pruského krále Fridricha I. a jeho manželky Alžběty Henrietty Hesensko-Kasselské. Luisa Dorotea zemřela v roce 1705, nezůstavivši žádných potomků.  Záhy po započetí války o španělské dědictví (1701) byl Fridrich svým otcem vyslán v čele pomocného sboru do Nizozemí, kde se až do uzavření Utrechtského míru v roce 1713 účastnil bojů na straně koalice.  V roce 1710 započal Fridrich jednání o novém sňatku, a sice se sestrou švédského krále Karla XII. Ulrikou Eleonorou. Jednání byla úspěšná a koncem roku 1714 přibyl Fridrich do Stockholmu, kde se 24. března následujícího roku uskutečnila svatba.  V roce 1716 se Fridrich účastnil tažení do Norska, kde utrpěl vážné zranění. V tomtéž roce byl ustanoven hlavním velitelem švédských vojsk a v roce 1718 se účastnil tažení, v němž Karel XII. padl. Po této neočekávané králově smrti, aby zajistil své manželce trůn, přikázal uvěznit "Georga Heinricha von Görtze", který byl vůdčí osobností strany podporující nároky vévody Karla Fridrich Holštýnsko-Gottorpského, jejího synovce, syna starší Ulričiny sestry Hedviky Žofie.  Když "Riksdag" v roce 1719 potvrdil volbu Ulriky Eleonory královnou, přála si učinit svého manžela spoluvládcem, ten však se nehodlal spokojit s tímto postavením. Bezmezná oddanost královny svému manželovi mu dovolila mít silný vliv na vládu. Titul hlavního velitele, dříve pouze čestný, mu dál možnost reálně ovlivňovat vojenské otázky. Stál za rozhodnutím odstoupit Brémy a Verden Hannoveru a část Pomořanska ve prospěch Pruska, aby je přitáhl spolu s Anglií na svou stranu proti Rusku.

Švédský král.

Jeho vliv a nerozhodnost královny vedly k tomu, že Riksdag přistoupil na plán Ulriky Eleonory vzdát se trůnu ve prospěch Fridrichův. 24. března roku 1720 byl zvolen králem pod jménem Frederik I. a 3. května téhož roku byl ve Stockholmu korunován. Jeho instalace na trůn však znamenala další omezení královské moci.  Již za rok Frederik ztratil mnoho svých příznivců, což bylo z velké části způsobeno s uzavřením pro Švédsko značně nevýhodného Nystadstkého míru v roce 1721. Kromě toho nevůli vyvolávaly i jeho pokusy rozšířit své pravomoci na úkor současné formy vlády. To vedlo k posílení tzv. "holštýnské strany". Od roku 1723 přestal Frederik hrát v politice Švédska významnou roli.  V roce 1730 se stal i hesenským lankrabětem, vládu v Hesensku však prakticky delegoval na svého bratra Viléma.  Frederik zůstal pro Švédy cizincem, nenaučil se ani jejich jazyku. Jeho záliba v požitcích postupně přerostla v bohapustou zhýralost. Jeho čas vyplňovaly lov, pitky a milostné avantýry.  Od roku 1730 udržoval víceméně stálý vztah s dvorní dámou "Hedvikou Ulrikou Taube", dcerou člena Riksdagu Edvarda Taube. Časem dostala titul "říšské hraběnky von Hessenstein"; porodila králi dva syny a dvě dcery. Po smrti Ulriky Eleonory v roce 1741 s ní uzavřel morganatický sňatek; manželství však netrvalo dlouho, neboť Hedvika zemřela již v roce 1744.  V roce 1748 ranila Frederika několikrát mrtvice a 25. března roku 1751 ve Stockholmu zemřel, nezůstaviv žádného legitimního potomka a následníka.  Jeho nástupcem zvolil Riksdag Adolfa Fridricha z rodu Holstein-Gottorp.

Frederik I. Švédský, také Fridrich I. Hesensko-Kasselský (švédsky "Fredrik I", německy "Friedrich I"; 28. dubna 1676, Kassel – 25. března 1751, Stockholm) byl švédský král v letech 1720–1751 a lankrabě hesensko-kasselský.

Frederick I (; 28 April 1676 – 5 April 1751) was prince consort of Sweden from 1718 to 1720, and King of Sweden from 1720 until his death and (as "Frederick I") also Landgrave of Hesse-Kassel from 1730. He ascended the throne following the death of his brother-in-law absolutist Charles XII in the Great Northern War, and the abdication of his wife, Charles's sister and successor Ulrika Eleonora, after she had to relinquish most powers to the Riksdag of the Estates and thus chose to abdicate. His powerless reign and lack of legitimate heirs of his own saw his family's elimination from the line of succession after the parliamentary government dominated by pro-revanchist Hat Party politicians ventured into a war with Russia, which ended in defeat and the Russian tsarina Elizabeth getting Adolph Frederick of Holstein-Gottorp instated following the death of the king.


Život.

Vystudoval inženýrství a učil ve varšavské židovské komunitě na střední škole. Během let 1927 – 1934 byl varšavským radním a nadto byl roku 1931 zvolen do polského senátu 4. října roku 1939 jen pár dní po obsazení Varšavy nacisty se Czerniaków stal hlavou 24členného Judenratu (židovské rady), jehož úkolem bylo plnění nacistických nařízení v později vzniklém ghettu.  Vzhledem k přípravám Němců na masovou deportaci varšavských Židů do nově postaveného vyhlazovacího tábora Treblinka bylo Judenratu uloženo vypracovat seznamy Židů k deportaci. 22. července 1942 Judenrat obdržel od SS instrukce, které tvrdily, že všichni varšavští Židé budou „přesídleni“ na východ. Výjimkou byli Židé pracující německý válečný průmysl, personál nemocnic, členové Judenratu se svými rodinami a členové policie v ghettu s rodinami. V průběhu dnu se Czerniakówovi podařilo sehnat další výjimky pro hrstku jednotlivců, v to počítaje například kanalizační dělníky, manžele žen pracující v továrnách a některé středoškolské studenty. Avšak přes všechny své prosby nebyl schopen získat výjimky pro sirotky ze sirotčince Janusze Korczaka. Nacistické rozkazy také stanovovaly počet deportovaných na 6000 denně; ti měli být dodáváni Judenratem a shromažďováni židovskou policií. V případě nesplnění rozkazu mělo být okamžitě popraveno přibližně sto zajatců, mezi kterými byli zaměstnanci Judenratu i Czerniakówova vlastní manželka. Poté, co si uvědomil skutečnost, že deportace znamená smrt, Czerniaków prosil o ušetření sirotků. Když neuspěl, vrátil se do své kanceláře a spolkl kyanidovou kapsli, kterou u sebe nosil. Své ženě zanechal dopis na rozloučenou, kde uvedl: a svému spolupracovníku z Judenratu napsal: Czerniaków si vedl deník od 6. září 1939 do dne své smrti. Publikován a přeložen do angličtiny byl roku 1979. Adam Czerniaków je pohřben na hřbitově v ulici Okopowa ve Varšavě. Byl ztvárněn Donaldem Sutherlandem ve filmu Vzpoura z roku 2001. Výňatky z jeho deníku jsou použity v novém dokumentárním filmu Nedokončený film.

Adam Czerniaków (30. listopadu 1880, Varšava – 23. července 1942, tamtéž) byl polsko-židovský inženýr a senátor v předválečném Sejmu. 23. července 1942 spáchal ve Varšavském ghettu sebevraždu požitím kyanidové tablety. Stalo se tak pouhý den po začátku masové deportace Židů z Varšavského ghetta do vyhlazovacích táborů.

Adam Czerniaków (30 November 1880 – 23 July 1942) was a Polish engineer and senator who was head of the Warsaw Ghetto Jewish Council ("Judenrat") during World War II. He committed suicide on 23 July 1942 by swallowing a cyanide pill, a day after the commencement of mass extermination of Jews known as the Grossaktion Warsaw.


Děj.

Děj celého filmu je pojat jakožto volné vzpomínkové pásmo odehrávající se během natáčení snímku "Snídaně u Tiffanyho".

1. díl.

Děj začíná v raném dětství v době kdy s rodinou žil i její otec Joseph Ruston, Audrey mnoho let vzpomínala především na jejich společnou návštěvu lunaparku s dětským kolotočem, kdy s ní její otec tančil držíc jí v ve svém náručí. Následuje bolestný odchod jejího otce od rodiny. Dále jsou zde vyobrazeny události před 2. světovou válkou, kdy Audrey pobývala na dívčí škole v Anglii (celý život měla po svém otci britské státní občanství), zde také zahájila svá první studia tance. Neplánovaný návrat letecky do Nizozemska k matce Elle těsně před vypuknutím 2. světové války, kdy se na londýnském letišti po letech opět setkala se svým otcem Josephem Rustonem, který byl během jejího odletu (coby britský fašista) zatčen a posléze internován. Následuje velmi těžké období nacistické okupace Nizozemska, kdy Audrey pobývala v rodovém sídle svého dědečka v Arnhemu (její nedobré zážitky z nepříliš povedené spojenecké operace Market Garden zde byly zcela vynechány - část této operace probíhala přímo na pozemcích jejich rodiny van Heemstra), včetně zapojení její rodiny do nizozemského protifašistického odboje. Následuje scéna z vysvobození Holandska Spojenci, její poválečný pobyt v Londýně a studium baletu (zcela vynechány zde byly poválečné události v Nizozemsku). Odchod z baletní školy a účinkování v londýnských kabaretech (zcela vynechána byla její práce modelky), natáčení prvních malých filmových rolí v nevýznamných britských filmech, kde se náhodně seznámila s bohatým velkopodnikatelem lordem Jamesem Hansonem. Účinkování v britsko-francouzské filmové komedii "Monte Carlo Baby" z roku 1952, při kterém se Audrey náhodně seznámila s francouzskou spisovatelkou Colette, která zrovna v Monte Carlu v době natáčení filmu pobývala. Colette Audrey nabídla účinkování v divadelní hře "Gigi" na Broadwayi v New Yorku, šlo o hru, jenž byla vytvořena podle úspěšného Colettina stejnojmenného románu. V době, kdy se Audrey v Londýně ucházela o tuto divadelní roli přišla další nabídka od režiséra hollywoodského filmu studia Paramount Pictures "Prázdniny v Římě" Billy Wildera. Následuje ukázka z kamerových zkoušek k tomuto filmu, které byly natáčeny v roce 1951 režisérem Thoroldem Dickinsonem v Londýně.

2. díl.

Druhý díl začíná jejím příchodem do newyorského Fultonova divadla na Broadwayi. Následují problémy, které se odehrávaly během divadelních zkoušek (Audrey nebyla studovaná herečka a divadelní práci se učila na poslední chvíli), úspěšná premiéra hry, večírek po premiéře, rozchod s lordem Jamesem Hansonem. Scény z natáčení filmu "Prázdniny v Římě" s Gregory Peckem, který ji poté seznámil se svým dobrým přítelem režisérem a hercem Melem Ferrerem. Návštěva Audrey v Paříži u módního návrháře a kostýmního výtvarníka Huberta de Givenchy, který ji poprvé navrhoval šaty do filmu "Sabrina". Následuje ukázka z natáčení filmu "Sabrina", kde se seznámila a prožila milostný románek s kolegou a přítelem Williamem Holdenem. Dále pak sblížení s hercem a režisérem Melem Ferrerem a jejich svatba, účinkování ve hře "Ondine" na Broadwayi včetně vyhlášení nominace a následně i zisku Oscara za film "Prázdniny v Římě" (vynechán je ale zisk ceny Tony za Ondinu a natáčení několika dalších filmů, o nichž zde padne pouze krátká slovní zmínka). Následuje ukázka z natáčení filmu "Příběh jeptišky", který se částečně odehrává v Africe v někdejším Belgickém Kongu. Zde se také poprvé osobně setkala s bývalou řádovou sestrou Gabriellou van der Mal, kterou v tomto filmu ona sama hrála. Poté pak utrpěla těžký úraz páteře během natáčení filmového westernu "Co se nepromíjí" v Mexiku, kdy těhotná spadla z arabského koně, po níž následoval jeden z jejích potratů. Během hospitalizace v nemocnici je jí doručen jeden z dopisů od jejího otce Josepha Rustona, předešlé otcovy listy jí matka Ella úmyslně zatajovala. Audrey se za svým otcem poté vydá na osobní návštěvu do Irska, kde otec po 2. světové válce trvale žil. Následuje narození prvního syna Seana H. Ferrera a jeho křest ve Švýcarsku.  Celý snímek pak končí natáčením závěrečné scény z filmu "Snídaně u Tiffanyho" (zde se vyskytuje i slovní zmínka o přípravě k natáčení filmu "My Fair Lady"), z tohoto filmu zde pak v závěru zazní i známá filmová píseň "Moon River".

Příběh Audrey Hepburnové (org. "The Audrey Hepburn Story") je americký životopisný televizní film režiséra Stevena Robmana z roku 2000 o proslulé herečce Audrey Hepburnové. Hlavní roli zde ztvárnila americká herečka, zpěvačka a režisérka Jennifer Love Hewittová, která byla i koproducentkou tohoto snímku.

The Audrey Hepburn Story is a 2000 American biographical drama television film based on the life of actress and humanitarian Audrey Hepburn. Covering the years 1935 to the 1960s, it stars Jennifer Love Hewitt, who also produced the film. Emmy Rossum and Sarah Hyland appear as Hepburn in her early years. The film was shot in Montreal, Canada, and premiered on ABC on March 27, 2000.


Historie.

Původní renesanční budovu nechal v letech 1559 - 1563 postavit kurfiřt August jako zbrojnici podle návrhu Caspara Voigt von Wierandta. Roku 1705 nechal August zvaný Silný budovu rozšířit. Po roce 1877 byly zbraně přesunuty do městské části Albertstadt na pravém břehu Labe a zbrojnice ztratila svou funkci.  Ke konci 19. století byla budova přestavěna na muzeum. Architektem přestavby se stal Carl Adolf Canzler. Roku 1889 byla přestavba dokončena a budova byla pojmenována Albertinum na počest saského krále Alberta.  Budova byla velmi poničena při bombardování Drážďan roku 1945, dočkala se však brzy opravy. Sbírka soch a plastik se po rekonstrukci budovy vrátila na své původní místo, avšak mnoho děl od Hermanna Prella bylo při bombardování zničeno. Od roku 1959 sem byly pro nedostatek výstavních prostorů umístěny části jiných sbírek, například sbírky porcelánu ("Porzellansammlung"), sbírky mincí ("Münzkabinett") nebo část sbírky "Grünes Gewölbe". Roku 1965 sem byla umístěna galerie "Noví mistři". V červnu roku 2004 se výstava mincí ("Münzkabinett") a "Grünes Gewölbe" vrátily zpět do Rezidenčního zámku ("Rezidenzschloss").  Během povodní v srpnu 2002 byla budova silně poškozena a podzemní místnosti plné soch a obrazů byly zaplaveny. Zaměstnanci galerie zachraňovali díla na poslední chvíli. Po těchto špatných zkušenostech s podzemním depozitářem byl přijat návrh umístit depozitář do 17 metrové výšky. Přestavba byla finančně velmi náročná. Nemalou částkou přispěli mnozí umělci (např. Gerhard Richter a Georg Baselitz), kteří vydražili celkem 46 svých děl a přispěli 3,4 miliony Euro na přestavbu. Od ledna 2006 do 18. června 2010 bylo Albertinum kvůli stavebním pracím uzavřeno. Z galerie se stala pomyslná archa současného umění. Díky této rekonstrukci je Albertinum nyní jedno z nejmodernějších muzeí Evropy.

Sbírky.

Sbírka soch a plastik.

Sbírka soch a plastik v Albertinu obsahuje díla od první poloviny 19. století do současnosti. Výstava moderního sochařství začíná díly francouzského sochaře Auguste Rodina, považovaného za předchůdce různých stylů, které se objevovaly ve 20. století. Dále jsou zde například díla od Hermanna Glöcknera, Maxe Klingera a Tonyho Cragga.

Galerie Noví mistři.

Prohlídkový okruh v galerii Noví mistři je zahájen dílem průkopníka moderny a nejznámějšího německého umělce romantismu, Caspara Davida Friedricha (1774-1840). Po Friedrichovi následují v chronologickém pořadí další romantičtí umělci (Carl Gustav Carus, Johan Christian Dahl, Adrian Ludwig Richter), francouzští a němečtí impresionisté (Claude Monet, Edgar Degas, Max Liebermann, Max Slevogt) a expresionisté (Otto Dix). Dále také umělci Ernst Ludwig Kirchner, Karl Schmidt-Rottluff a představitelé drážďanské secese (Bernhard Kretzschmar, Carl Lohse). Prohlídkový okruh je zakončen díly Gerharda Richtera.

Archiv Gerharda Richtera.

Gerhard Richter je významný německý malíř, narozený roku 1932 v Drážďanech. Je autorem například nástěnné malby v Muzeu hygieny v Drážďanech, kterou vytvořil v roce 1958. Jeho archiv vznikl v únoru roku 2006 s jeho podporou a v úzké spolupráci s Atelierem umělců v Kolíně nad Rýnem. Archiv je hlavním zdrojem informací o tomto umělci. Nacházejí se zde všechny knihy, katalogy, noviny, fotografie či videa, která o Gerhardu Richterovi byla publikována. Podstatnou část archivu tvoří nepublikované dokumenty, písemnosti, korespondence a fotografie.

Albertinum je novorenesanční budova nacházející se na východním konci Brühlovy terasy ve Starém městě v saských Drážďanech; název je přeneseně užíván i pro sbírku soch a plastik a galerii s názvem Noví mistři, které jsou v budově umístěny.

The Albertinum () is a modern art museum. The sandstone-clad Renaissance Revival building is located on Brühl's Terrace in the historic center of Dresden, Germany. It is named after King Albert of Saxony.  The Albertinum hosts the New Masters Gallery ("Galerie Neue Meister") and the Sculpture Collection ("Skulpturensammlung") of the Dresden State Art Collections. The museum presents both paintings and sculptures from Romanticism to the present, covering a period of some 200 years.


Dějiny chrámu.

Historie jeho vzniku a vývoje je těsně spjata s narůstající mocí duchovních vládců Salzbuska. Na místě dnešní katedrály byl první kostel postaven biskupem Virgilem ve druhé polovině 8. st. Na konci 12. st. byl nahrazen obrovskou románskou stavbou, což byla pětilodní bazilika a měl to být největší románský kostel mimo území Itálie. Bohužel tato stavba byla 11. prosince 1598 z velké části zničena požárem. Arcibiskup Markus Sittikus pověřil svého italského stavitele a architekta Santina Solariho stavbou nového chrámu. Solari sloučil raně barokní styl s prvky staré římské architektury, a tak vznikl první raně barokní chrám na severní straně Alp.  Dne 25. září 1628, uprostřed válečné vřavy třicetileté války, byl chrám slavnostně vysvěcen arcibiskupem Paridem Lodronem. Slavnost vysvěcení chrámu byla největší a nejmonumentálnější, jakou kdy Salzburk zažil. V 50. letech 17. st. bylo dokončeno i západní průčelí stavbou nárožních věží. V roce 1944 byla při jednom z náletů na Salzburk, který byl baštou nacismu, zničena kupole chrámu a část oltáře. Po několika letech stavebních prací byl chrám obnoven ve své bývalé kráse a v roce 1959 nově vysvěcen.

Exteriér.

Salcburská katedrála je první kostel severně od Alp, který přesně odpovídá italským barokním vzorům. Architekt Solari přijel do Salcburku z Říma, odkud čerpal inspiraci zejména z  kostela Il Gesù (kupole) a baziliky sv. Petra (zaoblené závěry transeptu). Kupole vysoká 72 m spolu s věžemi, které jsou ještě o 7 m vyšší, dotváří charakteristickou siluetu Starého města.  Střední fasádě západního průčelí dominují tři vstupní arkády, oddělené mohutnými pilastry, před kterými jsou monumentální sochy sv. Petra a Pavla (uprostřed s atributy klíčů a meče) a patronů katedrály i města sv. Ruperta a sv. Virgila (po stranách s atributy sudem soli a modelem chrámu). Brány v arkádách nesou symboly víry, lásky a naděje (zleva). Nad dolní římsou jsou pak menší sochy čtyř evangelistů. Nad horní římsou je štít, ve kterém jsou dva erby. Lev v levém erbu byl erbovním zvířetem hraběte Parise z Lodronu, který byl arcibiskupem v letech 1619-53, kozorožec v pravém erbu je pak symbol předchozího arcibiskupa Marka Sitticha, hraběte z Hohenemsu, který byl ve funkci hlavy arcidiecéze v letech 1612-19.  Tři letopočty na mřížích vstupních bran připomínají, že byl chrám ve své historii třikrát vysvěcen, a to v letech 774, 1628 a 1959.

Interiér.

Interiér katedrály pojme až 10.000 lidí. Hlavní loď sama nemá žádná okna a přijímá jen malé množství světla z kaplí a oratoří, které mají několik oken. Hlavním zdrojem světla se tak stává chór a prostor transeptu. Hlavní malířská výzdoba – fresky a oltářní obraz, jsou dílem Donata Mascagniho. V pravém transeptu na prvním oltáři od presbytáře je obraz Karla Škréty. Zde je také vstup do krypty, kde je panteon salcburských biskupů. Je zde i hrobka sv. Virgila z 8. století. Z vybavení katedrály je nejstarší  velká románská bronzová křtitelnice ulitá v roce 1311 mistrem Jindřichem. Spočívá na čtyřech ležících lvech z 12. st. a ukazuje na své spodní straně pod oblouky galerii biskupů. V této křtitelnici byl pokřtěn Wolfgang Amadeus Mozart (jako "Joannes Chrysostomus Wolfgangus Theophilus") a najdete ji hned v první kapli nalevo od vchodu. Varhany jsou z roku 1703. Jednou z  nejmladších součástí katedrály je kazatelna na pravé straně hlavní lodě z roku 1959.

Hudba v salzburské katedrále.

Wolfgang Amadeus Mozart ve službách salzburských knížat-biskupů Ondřeje Jakuba z Ditrichštejna a později Zikmunda Kryštofa ze Schrattenbachu zkomponoval ve své funkci dvorního chrámového varhaníka několik mší a duchovní skladby určené právě pro tento chrám.

Katedrála svatých Ruperta a Virgila čili Salzburský dóm ( "Kathedrale der Heiligen Rupert und Virgil" nebo "Salzburger Dom") je katedrála v rakouském Salzburgu, hlavní kostel katolické salzburské arcidiecéze a nejvýznamnější sakrální stavba města. Je zasvěcena sv. Rupertovi Salzburskému a Virgilovi. Architektem byl Ital Santino Solari a nádherná fasáda a mohutná kupole dómu vykazují typické znaky raného baroka.

Salzburg Cathedral () is the seventeenth-century Baroque cathedral of the Roman Catholic Archdiocese of Salzburg in the city of Salzburg, Austria, dedicated to Saint Rupert and Saint Vergilius. Saint Rupert founded the church in 774 on the remnants of a Roman town, the cathedral was rebuilt in 1181 after a fire. In the seventeenth century, the cathedral was completely rebuilt in the Baroque style under Prince-Bishop Wolf Dietrich von Raitenau to its present appearance. Salzburg Cathedral still contains the baptismal font in which composer Wolfgang Amadeus Mozart was baptized.


Historie.

Peter Thelenius a Cesar Zamini založili skupinu v roce 1992. Zpěvačku Zetmu objevily přes úřad práce. V roce 1993 podepisují smlouvu s EMI Records, kde vydávají svůj první singl ""Move Me"". Následující rok navazují na singl ""Move Me"" hitem ""The Promise Man"", se kterým dosáhli 1. místa ve Švédské hitparádě. Následuje album "Basic Injection" a další diskotékové hity ""Touch"" a ""Leave It Behind"".  V roce 1995, opouští Zetma skupinu (kvůli těhotenství), a na její místo nastupuje Saunet Sparell. Vydávají nové album "The Ultimate Ride" (obsahující hity ""The Ride"" a ""The Fiddle""). Petr a Caesar začínají mít neshody ohledně budoucnosti kapely, což vrcholí odchodem Cesara ze skupiny. Peter poté pokračuje s kapelou sám. Třetí album "Star Tracks" zvukově připomíná disko 70. let. Poté skupinu opouští i Saunet Sparell protože, jak řekla, Theleniusovi záleželo jen slávě, a tak projekt "Basic Element" na čas opouští scénu. V roce 1997, vydává Peter sólové album "Trust Then Pain" pod jménem "Petrus". Basic Element se vrací o rok později s novým albem "The Earthquake" (které obsahuje klasický zvuk eurodance) a novou zpěvačkou Marií Fredriksson (nezaměňovat ze zpěvačkou Roxette Marie Fredriksson).  Od roku 1999, si oba dva členové dávají dlouhou přestávku, ale v roce 2005 se skupina již podruhé vrací, tentokrát s předělávkou jejich hitu z roku 1995 ""This must be a dream"", a s novým členem, Mathiasem Olofsonem. V únoru 2006, vydávají nový singl ""Raise the Gain"" s trochu odlišným zvukem. Dne 7. února 2007, skupina vydává comebackové album "The Empire Strikes Back". Později v roce 2007, opouští Marie Fredriksson kapelu a je nahrazena Andreou Myrander a přichází i rapper Jonas Wesslander . Další album vydávají v roce 2008 jmenuje se "The Truth". Poté skupina vydává nový singl ""Got U Screaming"" (2010). Mezi lety 1994 - 2009 vydala skupina 6 alb po celém světě a prodala více než 1,5 milionů nahrávek.  V Lednu 2011, bylo na domovské stránce kapely oznámeno že Andrea Myrander oficiálně skupinu opouští. O několik měsíců později, přesněji v květnu 2011, proběhlo během koncertu oznámení o vydání nového singlu ""Turn Me On"". Byl zveřejněn na YouTube 27. května.

Externí odkazy.

https://web.archive.org/web/20160109095819/http://basicelement.net/ (oficiální stránka)  http://www.myspace.com/basicelementse (MySpace profil)  http://www.discogs.com/artist/Basic+Element (diskografie)

Basic Element je švédská eurodance skupina působící v polovině 90. let 20. století, která se v roce 2005 vrátila a začala vydávat nový materiál.  Skupina působila ve Švédském Malmö ve složení: rapper a zpěvák Peter Thelenius (Petrus), klávesista Cesar Zamini, akordeonista Branko Nuss, a zpěvačka Zetma Prembo. Později ve skupině působily zpěvačky Saunet Sparell, Marie Fredriksson (nezaměňovat ze zpěvačkou Roxette Marie Fredriksson) a Andrea Myrander. V současnosti ve skupině působí jen Peter Thelenius (Petrus) a Jonas Wesslander.

Basic Element is a Swedish Eurodance hip-hop group formed in 1992. The group returned in 2005 and is still releasing new material.  From Malmö in Sweden the group originally consisted of rapper/singer Peter Thelenius (Petrus), and keyboardist Cesar Zamini, accordion Branko J. Nuss, and vocalist Zetma Prembo. Later vocalists were Saunet Sparell, Marie Fredriksson (not to be confused with the Roxette singer Marie Fredriksson). Currently, the band consists out of Peter Thelenius and Jonas Wesslander. Branko J. Nuss continues to post on his YouTube channel, "Branko w/ an Accordion", but only independent works after he left the group in 2014.


Rozšíření.

Původem je z Evropy a z mírného podnebného pásma Asie a severní Afriky. Druhotně se rozšířil do Severní Ameriky, Austrálie i na Nový Zéland.  Patří mezi světlomilné rostliny, na stinný místech roste na jižních svazích, na písečných dunách na severních. Typickými místy výskytu jsou úhory, málo udržovaná pole, louky a pastviny, skládky, rumiště, okraje lesů a cest, příkopy. Roste hlavně na živiny bohatých půdách kde je dostupná vláha.

Popis.

Je to dvouletá nebo krátce vytrvalá rostlina jejíž lodyha vyrůstá z hlavního vřetenovitého kořene dosahující až do hloubky 70 cm. Rýhovaná lodyha, po celé délce ostnatá se v horní části rozvětvuje. Listy jsou tuhé s vyniklými žlutými žilkami, na horní straně jsou zelené a na spodní běloplstnaté. V prvém roce ze semene vyroste těsně k zemi přiléhající listová růžice která přezimuje. Má pichlavé listy vejčité až obkopinaté, jejich čepele jsou ploché, mělce laločnaté až peřenoklané, v druhém roce se listy zkadeří, po vytvoření lodyhy často uschnou. V druhém roce z růžice vyraší květonosná lodyha hustě obrostlá po celé délce sbíhavě kopinatými až podlouhle kopinatými peřenoklanými nebo peřenodílnými listy, na rubu kadeřavě vlnatými. Listy mají dva, tři i více postranních laloků trojúhelníkového nebo vejčitě kopinatého tvaru zakončených dlouhými žlutavými ostny o délce 2 až 15 mm.  Nachové, světle fialové nebo bělavé květy jsou sestaveny v úborech o průměru od 3 do 5 cm. Úbory vyrůstají jednotlivě nebo jsou po dvou až třech sestaveny do chudého okolíku. Zákrov kulovitého nebo vejčitého tvaru o velikosti 2,5 až 3,5 cm bývá někdy jemně pavučinatý. Listeny zákrovu jsou na černohnědé špičce zakončeny ostny o délce 2 až 3,5 cm, vnější listeny jsou esovitě zakřivené. Květy jsou většinou oboupohlavné, někdy jsou květy po obvodu samičí nebo sterilní. Korunní trubka dosahuje délky 2,5 až 3,5 cm. Vykvétá v rozmezí července až října, rostlina kvete po dobu 1 až 6 týdnů. Květy jsou opylovány hmyzem, mohou se opylit vlastním i cizím pylem.  Plodem jsou vejčité žlutohnědé, hnědé nebo černě pruhované nažky 3 až 4 mm dlouhé s chmýrem o délce 20 až 30 mm. Opadavý pérovitý chmýr napomáhá při rozšiřování semen větrem, většina semen přesto doletí jen do vzdálenosti 1,5 násobku výšky rostliny. Průměrný jedinec vyprodukuje až 50 000 nažek, při samoopylení květů je jich míň a jsou větší. Protože se jedná o rostlinu monokarpickou, po vytvoření semen (což bývá v převážné ve druhém roce) lodyha i celá rostlina usychá.

Význam.

Pcháč obecný je řazen mezi plevelné rostliny, jeho škodlivost však není veliká. Rozmnožování lze úspěšně zabránit zamezením vysemenění, na kypřených nebo kosených pozemcích se proto nevyskytuje. V případě potřeby vymýcení rostlin vzešlých z náletu větrem roznesených nažek, např. z okrasného trávníku, se používá selektivní herbicid. Hovězí dobytek se při pastvě jeho ostnatým listům a lodyhám záměrně vyhýbá a tím snižuje okolní konkurenci jiných rostlin. Čerstvá nebo usušená píce s pcháčem může způsobit dobytku poranění a záněty zažívacího ústrojí. Jeho semena jsou vítanou pochoutkou pro některé ptáky, například pro stehlíka.

Kříženci.

Jedná o proměnlivý druh s řadou vnitrodruhových taxonů. Je schopen vytvářet křížence s jinými druhy. Na území ČR byli nalezeni tito kříženci: Cirsium acaule × vulgare, Cirsium eriophorum × vulgare, Cirsium heterophyllum × vulgare, Cirsium oleacerum × vulgare, Cirsium palustre × vulgare.

Odkazy.

Externí odkazy.

Pcháč obecný ("Cirsium vulgare") je silně ostnatá plevelná rostlina s lodyhou vysokou až 150 cm kvetoucí nachovými nebo světle fialovými květy.

Cirsium vulgare, the spear thistle, bull thistle, or common thistle, is a species of the Asteraceae genus "Cirsium", native throughout most of Europe (north to 66°N, locally 68°N), Western Asia (east to the Yenisei Valley), and northwestern Africa (Atlas Mountains). It is also naturalised in North America, Africa, and Australia and is an invasive weed in some areas. It is the national flower of Scotland.  The plant provides a great deal of nectar for pollinators. It was rated in the top 10 for most nectar production (nectar per unit cover per year) in a UK plants survey conducted by the AgriLand project which is supported by the UK Insect Pollinators Initiative. Marsh Thistle, "Cirsium palustre", was ranked in first place while this thistle was ranked in sixth place. It also was a top producer of nectar sugar in another study in Britain, ranked third with a production per floral unit of (2323 ± 418μg).


Kvalifikace na Mistrovství světa ve fotbale 1994

Kvalifikační skupiny.

Celkem 130 týmů sehrálo alespoň jeden kvalifikační zápas. Bylo jich sehráno 497 a padlo v nich 1446 branek (tj. 2,91 na zápas).

Afrika (CAF).

"(40 týmů bojujících o 3 místenky)"  Ačkoliv se přihlásilo celkem 40 reprezentací, čtveřice z nich se na poslední chvíli odhlásila. Zbylých 36 týmů bylo rozlosováno do 9 skupin po 4 celcích, kde se utkali dvoukolově každý s každým doma a venku. Devítka vítězů skupin následně postoupila do druhé fáze, kde byla rozlosována do tří skupin po třech. Zde se znovu utkal každý s každým dvoukolově doma a venku. Vítězové jednotlivých skupin postoupili na MS.

Asie (AFC).

"(30 týmů bojujících o 2 místenky)"  V první fázi bylo 30 celků rozlosováno do 6 skupin po 5 týmech, ve kterých se utkali dvoukolově na dvou centralizovaných místech. Vítězové skupin následně postoupili do druhé fáze, kde utvořili jednu šestičlennou skupinu, ve které se utkali jednokolově na jednom centralizovaném místě každý s každým. První dva týmy postoupily na MS.

Evropa (UEFA).

"(38 týmů bojujících o 12 místenek)"  Celkem 38 týmů bylo rozlosováno do 6 skupin po šesti, resp. sedmi týmech. Vzhledem k tomu, že kvůli válce v Jugoslávii byla vyloučena, jedna ze skupin skončila jako pětičlenná. Ve skupinách se týmy utkaly dvoukolově každý s každým doma a venku. První dva celky z každé skupiny postoupily na MS.

Jižní Amerika (CONMEBOL).

"(9 týmů bojujících o 3 nebo 4 místenky - baráž proti vítězi baráže mezi celky z CONCACAF a OFC rozhodla o držiteli čtvrté místenky)"  Devítka týmů byla rozlosována do dvou skupin po 4, resp. 5 týmech. se nesmělo účastnit kvůli incidentu z minulé kvalifikace. Ve skupinách se celky utkaly dvoukolově každý s každým doma a venku. Z pětičlenné skupiny postoupily první dva týmy na MS. Ze čtyřčlenné skupiny postoupil přímo pouze vítěz. Druhý tým postoupil do mezikontinentální baráže proti vítězi mezikontinentální baráže mezi vítězem zóny OFC a druhým celkem zóny CONCACAF.

Oceánie (OFC).

"(7 týmů bojujících o 0 nebo 1 místenku - baráž proti týmu ze zóny CONCACAF a následně proti týmu z Jižní Ameriky rozhodla o držiteli této místenky)"  Po odhlášení jednoho z přihlášených celků byla zbylá šestice rozlosována do dvou skupin po třech týmech. Tam se utkali dvoukolově každý s každým doma a venku. Vítězové skupin se následně utkali systémem doma a venku o postup do mezikontinentální baráže proti druhému týmu zóny CONCACAF. Vítěz této baráže se následně utkal s týmem z Jižní Ameriky o místenku na MS.

Severní, Střední Amerika a Karibik (CONCACAF).

"(22 týmů bojujících o 1 nebo 2 místenky - baráž proti týmu ze zóny OFC a následně proti týmu z Jižní Ameriky rozhodla o držiteli této místenky)"  V zóně CONCACAF byly tři kvalifikační fáze. Týmy a byly nasazeny přímo do druhé fáze. V první fázi bylo 20 celků rozděleno podle geografických hledisek do Karibské a Středoamerické zóny. V Karibské zóně se 14 týmů (po předkole zredukovaných na 12) utkalo vyřazovacím systémem doma a venku utkalo o tři postupová místa do druhé fáze. Ve Středoamerické zóně byla šestice týmů rozlosována do dvojic a utkala se systémem doma a venku o tři postupová místa do druhé fáze. Ve druhé fázi byla osmička týmů rozlosována do dvou skupin po čtyřech celcích. Ti se utkali dvoukolově každý s každým doma a venku a první dva týmy z každé skupiny postoupily do třetí fáze. Tam čtveřice reprezentací utvořila jednu skupinu, ve které se opět utkali dvoukolově každý s každým doma a venku. Vítěz skupiny postoupil na MS. Druhý tým se utkal v mezikontinentální baráži proti vítězi zóny OFC. Vítěz této baráže se následně utkal s týmem z Jižní Ameriky o místenku na MS.

Mezikontinentální baráže.

Poprvé v historii tu byla dvě kola mezikontinentální baráže, tj. některé z konfederací měly alokovány pouze čtvrtiny místa.

CONCACAF vs. OFC.

Druhý celek zóny CONCACAF () se utkal s vítězem zóny OFC ().  "Celkové skóre dvojzápasu bylo 3:3, o postupu do další fáze mezikontinentální baráže rozhodl penaltový rozstřel, neboť ho vyhrála 4:1."

Vítěz první baráže vs. CONMEBOL.

Vítěz baráže CONCACAF vs. OFC () se utkal s celkem na druhém místě jedné ze skupin zóny CONMEBOL ().  " zvítězila celkovým skóre 2:1 a postoupila na Mistrovství světa ve fotbale 1994."

V kvalifikaci na Mistrovství světa ve fotbale 1994 se národní týmy ze šesti fotbalových konfederací ucházely o 22 postupových míst na závěrečný turnaj. Pořadatelské USA spolu s obhájcem titulu - Německem měli účast na závěrečném turnaji jistou. Kvalifikace se účastnilo 147 zemí.  <nowiki>*</nowiki> Poloviny a čtvrtiny míst znamenají místa v mezikontinentální baráži.

The 1994 FIFA World Cup qualification was a series of tournaments organised by the six FIFA confederations. The 1994 FIFA World Cup featured 24 teams with one place reserved for the host nation, United States, and one place for the defending champions, Germany. The remaining 22 places were determined by a qualification process, in which 147 teams, from the six FIFA confederations, competed. Most of the successful teams were determined within these confederations, with a limited number of inter-confederation play-offs occurring at the end of the process.  Thirteen teams withdrew: Liechtenstein, Cuba, Gambia, Burkina Faso, Malawi, Mali, Mauritania, São Tomé and Príncipe, Sierra Leone, Sudan, Uganda, Myanmar and Western Samoa, and three team were excluded: Yugoslavia and Libya due to UN sanctions, and Chile for the El Maracanazo cheating incident during 1990 qualification.  A total of 130 teams played at least one qualifying match. A total of 497 qualifying matches were played, and 1446 goals were scored (an average of 2.91 per match).  The first qualification match, between Dominican Republic and Puerto Rico, was played on 21 March 1992, and the Puerto Rican forward Marcos Lugris scored the first goal in qualification. Qualification ended on 17 November 1993, when European qualification ended and the OFC–CONMEBOL play-off match was played. Eighteen of FIFA's twenty-four top-ranked countries eventually qualified.


Biografie.

Francis Darwin se narodil roku 1848 v Down House, Downe, Kent. Byl třetím synem a sedmým dítětem Charlese Darwina a jeho manželky Emmy.  Darwin studoval na Trinity College, Cambridge nejprve matematiku, poté přešel na přírodní vědy a promoval v roce 1870. Pak šel studovat medicínu na Lékařské škole svatého Jiřího v Londýně a roku 1875 dosáhl bakalářského titulu, ale medicínu nepraktikoval.  Darwin byl třikrát ženatý a dvakrát vdovcem. Jeho první manželkou byla Amy Ruck. Svatba proběhla v roce 1874, Amy však roku 1876 zemřela čtyři dny po narození jejich syna Bernarda, který se později stal spisovatelem knih o golfu. V září 1883 se oženil s Ellen Crofts a spolu měli dceru Frances Crofts Darwin, básnířku, jež si vzala básníka Francise Cornforda a stala se známou pod manželovým příjmením. Ellen zemřela v roce 1903. Třetí manželkou se stala Florence Henrietta Fisher, s níž měl Francis svatbu tentýž rok, kdy byl pasován na rytíře. Florence byla dcerou Herberta Williama Fishera a vdovou po Fredericu Williamu Maitlandovi. Její sestra Adeline Fisher byla první manželkou Darwinova bratrance, kdysi eliminovaného Ralpha Vaughana Williamse.  Francis Darwin pracoval se svým otcem na fototropismu a spolupracovali na knize Síla pohybu v rostlinách z roku 1880. Jejich experimenty ukázaly, že děložní lístek mladého travního semena řídí jeho růst za světlem porovnáváním reakcí semen s pokrytou a nepokrytou koleoptií. Tyto pozorování později vedly k objevení auxinů.  Darwin byl 8. června 1882 zvolen následovníkem Královské společnosti. V tom samém roce zemřel jeho otec. Francis editoval publikaci "Autobiografie Charlese Darwina" a produkoval knihy z dopisů z korespondence svého otce, jako "Život a dopisy Charlese Darwina" (1887) a "Více dopisů Charlese Darwina". Dále editoval Vnímání Původu druhů Thomase Huxleyho.  Francis Darwin byl pohřben v kapli Ascension-Parish-Burial-Ground v Cambridge.

Sir Francis Darwin, FRS (16. října 1848 - 19. září 1925), byl synem britského přírodovědce a vědce Charlese Darwina a následovník otce v botanice.

Sir Francis "Frank" Darwin (16 August 1848 – 19 September 1925) was a British botanist. He was a son of the naturalist and scientist Charles Darwin, and brother of George Howard Darwin, Horace Darwin, and Leonard Darwin.


Matematická definice.

Gabrielův roh je vytvořen rotací grafu formula_1 v oboru formula_2 (tím se odstraní asymptota v bodě "x" = 0) v trojrozměrném prostoru okolo osy x. Objev byl sice učiněn s použitím Cavalieriova principu před vynalezením kalkulu, nicméně dnes lze použít k výpočtu objemu a povrchu rohu mezi "x" = 1 a "x" = "a", kde "a", diferenciální a integrální počet. Užitím integrace (viz Rotační těleso a Rotační plocha) je možné spočítat objem formula_3 a povrch formula_4:  formula_7 může být zastoupeno jakýmkoliv číslem, ale z rovnice lze vyčíst, že objem části rohu mezi formula_8 a formula_9 nikdy nepřesáhne formula_10. Nicméně s rostoucím a se "bude" k "formula_10" více a více přibližovat. Matematicky řečeno se objem "blíží "formula_10", když se formula_7 blíží nekonečnu". Užitím notace limit lze objem vyjádřit jako: Platí to, protože blíží-li se formula_7 nekonečnu, formula_16 se blíží nule. To znamená, že objem je roven formula_10(1-0), což se rovná formula_10.  Co se týče povrchu, výše zmíněná rovnice ukazuje, že povrch je větší než formula_19 krát přirozený logaritmus formula_7. Přirozený logaritmus nemá žádnou horní hranici pro formula_7 blížící se nekonečnu. Roh má tedy nekonečně velký povrch, čili:  nebo

Zjevný paradox.

Když byly objeveny vlastnosti Gabrielova rohu, byla skutečnost, že rotace nekonečné křivky okolo osy "x" generuje objekt konečného objemu, považována za paradoxní. Vysvětlením ovšem je, že hraniční křivka, formula_25, je jednoduše "zvláštním" případem –podobně jako harmonická řada(Σ1/"x"), v níž po sobě následující plošné 'segmenty' se nezmenšují dostatečně rychle, aby mohla limita konvergovat. Pro objemové segmenty (Σ1/"x") a fakticky pro "kteroukoliv" obecně konstruovanou křivku vyššího stupně (např. "y" = 1/"x") toto neplatí a rychlost poklesu v odpovídající řadě je dostatečně velká na to, aby řada konvergovala ke konečnému limitnímu součtu.  Christiaan Huygens a François Walther de Sluze objevili rotační povrch s příbuznými vlastnostmi: nekonečně vysoké pevné těleso s konečným objemem(takže je možné toto těleso vyrobit s konečným množstvím materiálu), které obepíná nekonečně velkou dutinu. Toto těleso bylo získáno rotací nenulové části z Dioklovy kisoidy formula_26 definované na okolo osy "y". De Sluze tento objekt popsal jako "nádobu k pití, která málo váží, ale kterou ani největší pijan nedokáže vyprázdnit".  Tyto dva paradoxy společně tvořily část rozsáhlého sporu nad povahou nekonečnosti. Tímto sporem se zabývalo mnoho klíčových myslitelů tehdejší doby, mezi něž patří např.Thomas Hobbes, John Wallis a Galileo Galilei.

Gabrielův roh (rovněž nazývaný Torricelliho trumpeta) je geometrický útvar, který má nekonečně velký povrch a přesto obepíná konečný objem. Tento název odkazuje na tradiční pojetí archanděla Gabriela jako anděla, jenž bude troubit na roh při oznámení Soudného dne, a spojí tak nekonečno s božskostí. Vlastnosti tohoto tvaru byly poprvé studovány italským fyzikem a matematikem Evangelistou Torricellim.

Gabriel's horn (also called Torricelli's trumpet) is a particular geometric figure that has infinite surface area but finite volume. The name refers to the Christian tradition identifying the archangel Gabriel as the angel who blows the horn to announce Judgment Day, associating the divine, or infinite, with the finite. The properties of this figure were first studied by Italian physicist and mathematician Evangelista Torricelli in the 17th century.


Počáteční kariéra.

Narodil se v zámožné rodině ve Sternenfelsu (asi 40 km severozápadně od Stuttgartu) v roce 1900. V Tübingen vystudoval administrativní právo a v letech 1919–1920 byl členem později zakázaného antisemitského hnutí "Deutschvölkischer Schutz und Trutzbund" a jeho teroristické složky "Organisation Consul". V roce 1932 se oženil s Luise-Gabrielou von Gültlingenstal, s níž měl čtyři děti, a stal se členem nacistické strany. V tomtéž roce se stal členem gestapa, 1934 byl jmenován jeho vedoucím ve Württembersku a brzy byl přidělen do hlavní kanceláře "Sicherheitsdienst" (SD). Roku 1937 se stal náčelníkem Gestapa ve Wroclawi a po připojení Rakouska v roce 1938 velitelem okrsku Dunaj (Vídeň), jímž zůstal i když povýšil na "SS-Standartenführera". Byl formálním nadřízeným Adolfa Eichmanna s nímž spolupracoval na tzv."územním řešením", tj. deportaci téměř sto tisíc Židů do lublinského kraje na nucené práce, kde pak vznikly vyhlazovací tábory Belzec, Sobibor a Majdanek.  Kvůli názorovým rozporům s Reinhardem Heydrichem přešel na Ministerstvo zahraničí a byl velitelem SD v Protektorátu Čechy a Morava pod "SS-Brigadeführerem" Karlem Hermannem Frankem a v roce 1940 v Norsku, kde byl povýšen na "SS-Oberführera".

"Einsatzgruppe A".

V červnu roku 1941 byl Stahlecker povýšen na "SS-Brigadeführera" a generálmajora policie. Převzal vedení "Einsatzgruppe A" v naději, že tak podpoří svou kariéru v "RSHA" ("Hlavní říšský bezpečnostní úřad"), politickou policií a zpravodajskou organizaci nacistického Německa.  "Einsatzgruppe A" následovala "Skupinu armád Sever" a působila v Baltských státech a oblastech Ruska až k Leningradu. Jejím cílem bylo shánět a vraždit Židy, Romy, komunisty a další „nežádoucí“ osoby. V zimě roku 1941 hlásil Stahlecker do Berlína, že "Einsatzgruppe A" zavraždila asi 249 420 Židů. Franz Walter Stahlecker byl zabit v boji se sovětskými partyzány 23. března 1942 nedaleko obce Krasnogvardějsk (dnes předměstí Petrohradu).

Franz Walter Stahlecker (10. října 1900 – 23. března 1942) byl velitelem bezpečnostních složek SS, to jest "Sicherheitspolizei" (bezpečnostní policie) a "Sicherheitsdienst" (SD, Bezpečnostní služba) v říšském komisariátu Ostland v letech 1941-1942. Stahlecker velel "Einsatzgruppe A", nejvražednější ze čtyř aktivních "Einsatzgruppen", což byla komanda smrti během Holokaustu na území Německem okupované východní Evropy.

Franz Walter Stahlecker (10 October 1900 – 23 March 1942) was commander of the SS security forces ("Sicherheitspolizei" (SiPo) and the "Sicherheitsdienst" (SD)) for the "Reichskommissariat Ostland" in 1941–42. Stahlecker commanded "Einsatzgruppe A", the most murderous of the four "Einsatzgruppen" (death squads during the Holocaust) active in German-occupied Eastern Europe. He was killed in action by Soviet partisans and was replaced by Heinz Jost.


Historie zbrojnice.

Původ zbrojnice sahá k Albrechtu Udatnému, který v 15. století založil v Rezidenčním zámku vévodský zbrojní kabinet. Z něj se později stala zbrojnice, která byla úschovnou oblíbených zbraní, zejména zbraní určených k turnajům a příslušné výzbroje.  S cílem vytvořit cílenou sbírku uměleckých předmětů začal ale až kurfiřt August Saský v 16. století. Finanční prostředky pro rostoucí sbírku mu tehdy zajišťovala těžba stříbra v Krušných horách a rušení klášterů a kostelů v rámci reformace, stejně tak i vzkvétající saský obchod a prosperující zemědělství.  O lovecké zbraně a vybavení pak sbírku rozšířil Johan Georg I. Johan Georg III. ke sbírce připojil orientální zbraně, které vlastnil jako válečnou kořist z bitvy s Turky u Vídně v roce 1683. V této době byla sbírka rozšířena nicméně jen nepatrně. Saský kurfiřt a polský král August Silný se o sbírání zbraní příliš nezajímal. Ani za jeho vlády na přelomu 17. a 18. století se sbírka příliš nerozrostla. Nejvýznamnější předměty sbírky z dob Augusta Silného jsou kord Petra Velikého a korunovační roucho, které August nesl při své korunovaci na krále Polska.  Syn Augusta Silného, saský kurfiřt a polský král August III., nechal oproti svému otci sbírku výrazně rozšířit. Za jeho vlády byla totiž založena rozsáhlá sbírka střelných zbraní, jež dnes zahrnuje 3 000 kusů.  Roku 1831 se zbrojnice dostala pod státní správu a byla přejmenována na Královské historické muzeum. O rok později byla přesunuta do areálu Zwingeru. Aby bylo možné stěhovací práce zaplatit, muselo být mnoho zbraní prodáno, čímž se sbírka výrazně zmenšila. Další stěhování se uskutečnilo roku 1877, tentokrát do budovy Johannea poblíž Frauenkirche, kde zůstala zbrojnice až do 2. světové války.  Během 2. světové války byly historické zbraně z důvodů ochrany před nálety uschovány v pevnosti Königstein v Saském Švýcarsku a v několika zámcích v okolí Drážďan. Po válce nechala sovětská okupační správa odvézt zbraně do Leningradu. V roce 1958 se vrátila sbírka opět do Drážďan. Zbrojnice byla zpřístupněna pro veřejnost už roku 1959. Tehdy se nalézala ve východním křídle Semperovy galerie ve Zwingeru, kde zůstala až do září roku 2012. Od února 2013 je zbrojnice umístěna opět v Rezidenčním zámku, v tzv. Obřím sále, který má na délku 60 metrů a je největším prostorem zámku.

Turecká komnata.

Turecká komnata je součástí zbrojnice v Rezidenčním zámku. Do turecké komnaty nasbírali saští kurfiřtové v průběhu několika staletí orientální umělecká díla. Velká část těchto děl byla diplomatickými dary nebo cílenými nákupy. Jen relativně malou část představují válečné kořisti z různých bitev proti Osmanům. K nejvýznamnějším z více než 600 exponátů patří 20 metrů dlouhý, 8 metrů široký a 6 metrů vysoký hedvábný třístěžňový stan ze 17. století, jenž je vyrobený z bavlněné látky a zdobený aplikacemi ze saténu, bavlny a pozlacené kůže. Velká část objektů byla nashromážděna Augustem Silným. Návštěvníky jistě překvapí osm ručně vyřezávaných dřevěných koní v životní velikosti. Váži 150 kilo a každý z nich je unikátně ozdobený. Turecká komora patří k světově nejvýznamnějším sbírkám osmanského umění.

Zbrojnice v Drážďanech patří ke Státním uměleckým sbírkám Drážďany (Staatliche Kunstsammlungen Dresden) a řadí se ke světově nejproslulejším sbírkám zbraní, brnění a historických textilií. Až do 30. let 19. století nebyla zbrojnice uměleckou sbírkou, ale sloužila kurfiřstké reprezentaci. Teprve se zánikem saské monarchie po 1. světové válce nabyla sbírka svého historicko-uměleckého významu.  Zbrojnice se nacházela do září roku 2012 v budově Semperovy galerie ve Zwingeru. Od 19. února 2013 je sbírka přístupná veřejnosti v Obřím sále Rezidenčního zámku ve Starém městě. Osmanská část zbrojnice, zváná turecká komora (Türckische Cammer), je jako stálá výstava součástí expozic v Rezidenčním zámku od roku 2010.  Sbírka zahrnuje celkem 10 000 různých předmětů - brnění, helmy, štíty, meče, šavle, pušky apod., jež pochází z 15.-18. století. Z kapacitních důvodů mohou návštěvníci zbrojnice obdivovat jen část této sbírky, zhruba 1 300 předmětů.

The Dresden Armoury or Dresden Armory (German: Rüstkammer), also known as the Dresden Historical Museum (German: "Historisches Museum Dresden"), is one of the world's largest collections of ceremonial weapons, armour and historical textiles. It is part of the Dresden State Art Collections and is located in Dresden Castle in Dresden.  The Turkish Chamber (German: "Türkische Kammer") is a separate collection within the Dresden Armoury that is focused on art from the Ottoman Empire.


Clipping v přehledu.

Pokud nutíte zesilovač k většímu zesílení, než dokáže jeho napájení dodat, bude zesilovat signál jen do maximální kapacity dodávané napájením. Je to jeho tzv "maximální zesílení" bez zkreslení signálu. Když tato situace nastane, zesilovač začne ořezávat signál na své maximální zesílení, čemuž se říká „clipping“ (z angličtiny). Další signály (vlny), které by přesáhly tuto hodnotu, jsou jednoduše odříznuty a odejmuty z výstupu. Čím větší je „clipping“ (čím více zesilujete), tím více se mění sínusový signál na obdélníkový signál.  Mnozí hráči na elektrofonickou kytaru záměrně přebudí svůj kytarový zesilovač tak, aby získali požadovaný zvuk (podívejte se také na Kytarové zkreslení).  Zesilovače mají napěťové, proudové a teplotní limity. Ke clippingu může dojít při omezení napájení zesilovače nebo na koncovém stupni. Některé zesilovače jsou schopny dodat špičkový výkon (neoříznutý signál) na krátkou dobu, dokud není vyčerpán zdroj napájení nebo dokud se nezačne zesilovač přehřívat.

Efekty clippingu.

Ve výkonových zesilovačích má signál z operačního zesilovače v clippingu dvě charakteristiky, které můžou poškodit připojený reproduktor.

Digitální clipping.

V digitálním zpracování signálu nastane ořez, když je signál omezen rozsahem počtu bitů. Například v systému 16-bitů (integer) je 32767 největší kladná hodnota, které lze dosáhnout, a je-li při zpracovávání amplituda signálu dvojnásobná (například 64000), tak se zkrátí na pouhých 32767. Clipping je více vhodný pro digitální systémy, protože v digitálním hardwaru je dovoleno tzv. "přetečení". Ignorování některých chybějících bitů a někdy dokonce i některých vzorků, má za následek hrubé zkreslení signálu.

Předcházení clippingu.

Jak je vidět na osciloskopu, vlna v důsledku ořezávání není úplná sinusoida. Aby se tomu zabránilo, může celkovou úroveň snížit mixer nebo limiter, který může dynamicky snižovat úroveň hlasitých částí, které by mohly překračovat horní hranici (clippovat).  Není jednoduché eliminovat veškerý clipping, například při použití filtrování (vysokofrekvenční filtr) můžete dosáhnout toho, že některé frekvence srazíte a některé můžete mít schválně nastavené na clipping. Někteří tzv. "audiofilové" dokonce používají zesilovače, jejichž výstupní výkon je větší, než dokáží jejich reproduktory snést.

Detekce clippingu.

Clipping v obvodu lze zjistit porovnáním původního vstupního signálu s výstupním signálem, který byl upraven o změny v aplikovaném zisku. Např. pokud má obvod 10 dB aplikované zesílení, může být testován na clipping zeslabením výstupního signálu o 10 dB a porovnáním se vstupním signálem. Jestliže je v obvodu přítomen clipping, zjistíte to tak, že výstupní napětí bude ve srovnání nižší. Elektrický rozdíl napětí mezi dvěma signály můžou indikovat ukazatelé, jako je červená LED dioda, a tento rozdíl napětí může být v obvodu použit pro řídící elektroniku, která může clipping korigovat.

Clipping je forma průběhu zkreslení, ke kterému dochází, když je zesilovač přebuzen a snaží se dodávat výstupní napětí nebo proud za jeho maximální kapacity(možnosti). Nastavovat zesilovač do clippingu může způsobit zkreslení signálu, na druhou stranu clipping zvyšuje hlasitost.

Clipping is a form of waveform distortion that occurs when an amplifier is overdriven and attempts to deliver an output voltage or current beyond its maximum capability. Driving an amplifier into clipping may cause it to output power in excess of its power rating.


Životopis.

Bývá označován za jednoho z nejzákeřnějších hráčů, kteří kdy hráli v NHL. Za to může především jeho agresivní styl hraní a fauly koleno na koleno (knee-on-knee). Nejznámější je pravděpodobně jeho faul na Cama Neelyho, kterého zranil 11. května 1991. Koleno se mu už nikdy nepodařilo zcela vyléčit. O tom, že byl nenáviděný svědčí i to, že když ho Tie Domi nečekaně udeřil do obličeje a on se skácel k ledu, celá aréna Domiho opěvovala. To bylo dost nezvyklé, při těchto zákrocích obvykle publikum pískalo a pokud se jednalo o zvláště oblíbeného hráče, zasypalo led odpadky. Nutno podotknout, že se obětí podobných útoků stával opravdu často.  Pro svůj styl hry si vysloužil přezdívku "Tuffe Uffe" ("tuffe" je švédsky "tvrdý" a Uffe je domácká podoba jména Ulf). Má tři děti, Philipa, Henrika a dceru Victorii. Philip (* 1991) hraje hokej za Boston College a byl draftován Pittsburgh Penguins, v roce 2009 byl členem týmu USA, který vyhrál mistrovství světa do 18 let.

Hráčská kariéra.

V roce 1982 byl draftován jako 69. celkově týmem Hartford Whalers. V roce 1991 byl vyměněn do týmu Pittsburgh Penguins ,kterému pomohl vyhrát Stanley Cup, když vstřelil v 6. zápase playoff vítězný gól proti Minnesotě North Stars. V NHL odehrál 1080 zápasů, v nichž nasbíral 332 bodů za 57 gólů a 275 asistencí. Dostal však i 2453 trestných minut. Během olympijských her v Naganu byl vyhozen ze švédského týmu, když se zjistilo, že požádal a obdržel americké občanství. Ztratil švédské občanství a nemohl hrát. Navráceno mu bylo až v roce 2003, kdy bylo ve Švédsku povoleno dvojí občanství.

Ulf Samuelsson (* 26. března, 1964, Fagersta, Švédsko) je bývalý švédský profesionální hokejista. Momentálně pracuje jako trenér týmu MODO Hockey, hrající švédskou Elitserien. Během své kariéry v NHL si zahrál za týmy Hartford Whalers, Pittsburgh Penguins, New York Rangers, Detroit Red Wings, a Philadelphia Flyers.

Ulf Bo Samuelsson (born March 26, 1964) is a retired Swedish-American professional ice hockey defenceman who currently serves as head coach of Leksands IF of the Swedish Hockey League (SHL). He played several seasons in the National Hockey League (NHL) with the Hartford Whalers, Pittsburgh Penguins, New York Rangers, Detroit Red Wings, and Philadelphia Flyers. During his playing career Samuelsson was viewed by NHL stars as "the most hated man in hockey"; he was described to the New York Times as "the lowest form of human being" and someone whose play is all about "trying to hurt you and knock you out of the game". He was a two-time Stanley Cup champion as a member of the Penguins in 1991 and 1992.