Životopis.

Narodil se na zámku v Chróstniku, v lubinském vojvodství dolnoslezského knížectví, mezi Lehnicí a Vratislaví jako nejstarší syn protestantské rodiny generálmajora Jiřího Karla Haugwitze (1674-1745), jemuž byl roku 1723 potvrzen český stav svobodných pánů a v roce 1733 mu byl udělen český hraběcí stav. Haugvicové přišli do zemí Koruny české na přelomu 13. a 14. století z Lužice. Usadili se v Čechách a na Moravě, později ve Slezsku a Prusku. Významného postavení dosáhli v kladském hrabství. Přestože byli šlechtou předbělohorskou a českými zemským patrioty (Haugvicové z lochotínské větve bojovali např. v armádě Jiřího z Poděbrad), významného postavení dosáhli až v době pobělohorské, v osobě Fridricha Viléma.

Státní služba.

Bedřich po své konverzi ke katolictví v roce 1725 vstoupil do služeb rakouského císaře Karla VI., jako státní úředník ve slezské zemské správě, nejprve ve Vratislavi, kde byl pověřen vedením a dozorem nad kontribučním systémem. Po vpádu Fridricha II. do Slezska a po první slezské válce odešel z Vratislavi do Opavy, kde po ztrátě významné části slezského území ve prospěch Pruska následně zastával pozici prezidenta v nově vytvořeném Královském úřadě. Ten byl nejvyšším zemským správním úřadem pro zbývající rakouskou část Slezska ponechanou Habsburkům. Vznikl v roce 1742 z tzv. Vrchního úřadu ve Slezsku (Oberamt in Schlesien) a působil jako stání politický úřad II. stolice. Později, v roce 1783, byl spojen s Moravským zemským guberniem pod jeden úřad s názvem Moravskoslezské gubernium. V roce 1742 získal Haugwitz Bílsko, toto panství mu Marie Terezie povýšila na stavovské panství. V Opavě také Haugwitz v roce 1743 vypracoval pro Marii Terezii obsáhlou zprávu o příčinách rakouské válečné prohry, na kterou navazovaly široké návrhy reformy státní správy, zejména v oblasti správy finanční a politické. Jádrem této práce byla myšlenka, že politická a finanční správa celé monarchie musejí tvořit jediný celek.

Reformy.

Z Opavy v roce 1743 předložil císařovně Marii Terezii své návrhy na reformy. Jeho první reforma spočívala ve spojení finanční a politické správy. V roce 1747 byl pověřen správou v Kraňsku a Korutanech. O dva roky později se reformy začaly uskutečňovat: byla zrušena Rakouská a Česká dvorská kancelář, kterou nahradilo Directorium in publicis et cameralibus a Nejvyšší soudní úřad. Haugwitz se stal prezidentem direktoria. V roce 1749 vytvořil Haugwitz nezávislou policejní komisi ("Polizeihof Kommision"), jejíž úkoly byly bezpečnostní a ekonomické. Zároveň Haugwitz zřídil ve všech provinčních metropolích policejní ředitelství s ústředím ve Vídni. Jeho zásluhou se policie změnila ve státní instituci. Důsledkem toho byl postupný vznik policejních ředitelství v celé Rakouské říši, přičemž v Opavě a v Brně došlo ke zřízení policejních ředitelství v roce 1786. V roce 1753 získal titul nejvyššího českého a prvního rakouského kancléře. Direktorium zaniklo během sedmileté války v roce 1761. Kromě toho byl jmenován v roce 1760 státním ministrem vnitřního obchodu nově zřízené Státní rady. V Opavě v roce 1742 vznikl rovněž další z důležitých úřadů a to generální daňový výběrčí úřad, který byl navazujícím úřadem obdobného úřadu, jenž fungoval do té doby ve Vratislavi. Marie Terezie Haugwitzovy návrhy státní správy akceptovala a v tomtéž roce započala s jejich realizací a Haugwitz se stal císařovniným prvním rádcem. Jeho návrhy byly namířeny především proti stavovské autonomii úřadů, resp. stavovské zemské správě a zemským zřízením. Podporovaly habsburské centralizační snahy a podřízenost úřadům ve Vídni a panovnickému dvoru. Jako první bylo přesně podle těchto návrhů organizováno složení a činnost opavského královského úřadu, který se tímto stal zemským úřadem odpovídajícím představám habsburské centralizace. Po úspěchu těchto návrhů ve Slezsku odešel Haugwitz v roce 1746 z pozice prezidenta opavského královského úřadu a o rok později byl pověřen vedením správy a její organizace v Kraňsku a Korutanech, kde své návrhy mohl uplatit v širším měřítku. Zde byla finanční a politická agenda odňata stavům a svěřena tzv. deputaci. Stavům tak prakticky zůstala možnost zasahovat pouze do záležitostí soudnictví.  Hlavní zásadou jeho kroků bylo nejen odstranění finančních záležitostí z rukou stavů, stejně tak se velmi intenzivně zasazoval o odebrání stavovského vlivu v armádních záležitostech a to, pokud možno, v celé monarchii. Po válečném neúspěchu ve Slezsku, který Marie Terezie velmi těžce nesla, uvědomujíc si, že na počátku čtyřicátých let šlo vůbec o samotnou existenci či neexistenci rakouského císařství, byla pro Haugwitze a jeho reformy důležitá její osobní podpora návrhu, aby rakouská monarchie v době míru byla ochotna a hlavně finanční schopna udržovat stálé stavy vojska o síle přibližně 108 000 mužů. K tomuto účelu bylo nutné získat pravidelný roční příjem ve výši 14 000 000 zlatých. Tyto prostředky měly být vyjednány smlouvami se stavy jednotlivých zemí, které měly platit po dobu deseti let částku pět milionů zlatých, což bylo podstatně více než doposud. Jako kompenzaci měli získat od vídeňské vlády příslib, že od nich za žádných ani mimořádných okolností nebude požadovat vyšší částky a že stavy přijdou o povinnost naturálně zásobovat vojsko a zbude jim pouze povinnost ubytovat armádu v případě potřeby. Sněmovní jednání se tak stala pouhou formalitou a stavové ztratili možnost vyvíjet na vládu nátlak, což posilovalo panovnický centralismus říše a později se tento nepoměr ještě prohluboval.  Stavy tyto návrhy přijaly, zejména ke snadnému prosazení došlo v Čechách, kde mezi panovnicí a stavy pokračovalo napětí z roku 1741, kdy čeští stavové ve své většině holdovali bavorskému kurfiřtovi a odpůrci Pragmatické sankce Karlu Albrechtovi, který se v té době v Čechách nechal korunovat jako protikrál Karel III. K dalším reformním krokům v reorganizaci armády patřilo ustanovení panovníka s konečnou platností jako vrchního velitele všech armád v říši. Rovněž došlo k zavedení speciálních vojenských škol pro důstojníky, kde se učili válečné taktice, způsobům boje a velení. Rakouská armáda získala jednotné uniformy a došlo k posílení tělesné zdatnosti vojska. Mnoha dalšími způsoby byla zvyšována bojeschopnost i v době míru. K tomu rovněž přispělo zavedení povinných odvodů k vojsku.  V celé monarchii byla rovněž zahájena reforma policejních sborů. Ve všech provinciích došlo k vytvoření policejních komisařství a jejich vedení bylo centralizováno v hlavním městě Vídni. Z policie se tímto stala státní organizace a podobným způsobem došlo k reorganizaci soudnictví. Tento model vydržel dlouhou dobu až do roku 1918.  Ačkoliv finanční správní reformy stály na základě centrálních státních institucí a jejich úředníci byli součástí zeměpanského orgánu, netěšili se Haugwitzově důvěře. Ten se obával jejich neloajality a začal proto tvořit model duálního správního systému. Vedle existujících státních úřadů tak vytvořil tzv. královské deputace. Ty byly zřízeny v Čechách a na Moravě a podléhaly hlavní deputaci ve Vídni, v jejímž čele stál Haugwitz jako prezident. Ve Slezsku nebylo nutné tyto deputace zavádět. Jednak proto, že větší část území okupovalo Prusko a v jeho zbývajícím území měly Haugwitzovy reformy svůj počátek. Tento stav dvojité státní správy však nebyl dlouhodobě udržitelný.  V roce 1745 byl vytvořen Nejvyšší revizní soud, který plnil úlohu nejvyšší soudní instance pro české a rakouské země. Skrz něj se odvolávalo ke dvoru a tím došlo k odebrání části soudní agendy rakouské a české kanceláře. Tímto byl jejich vliv omezen, přestože jim zpracování těchto odvolání nadále zůstávalo. Byl to však první krok k následující vlně opatření, která znamenala minimalizaci stavovské správy a zrušení jednotlivých zemských kanceláří. K tomu došlo po vlně příprav 2. května 1749, kdy Marie Terezie oznámila změnu v organizaci státní správy pod vedením Haugwitze. Tomu byl vzorem tehdejší úhlavní nepřítel Prusko, které bylo s reformami státní správy a vojska na vysoké tak úrovni, že tvořilo tehdejší středoevropskou velmoc, se kterou se ani rakouské země po zkušenostech ze ztráty Slezska nemohlo rovnat. Vzorem pro centralizační reformy byl zejména důležitý pruský úřad z roku 1723 s názvem Generální direktorium. De facto se jednalo o kombinovaný úřad dvou ministerstev, konkrétně ministerstva financí a ministerstvem vnitra. Jednalo si již o úřad byrokratický, který pracoval vší silou pro zájmy státu, a neprojevovaly se v něm osobní zájmy jednotlivých šlechtických představitelů. Jeho úkolem měla být kromě loajality rovněž ekonomická výkonnost a snížená byrokratická zátěž, ačkoliv poslední jmenovaná vlastnost se v této době, kdy dochází právě k nárůstu a rozvoje byrokratického aparátu, vytvářela spíše opačným směrem. Z tohoto důvodu byly trvale zrušeny rakouská i česká kancelář. Nejvyšší český kancléř Bedřich August Harrach (kancléřem v letech 1745 – 1749) se sice pokusil o odpor proti těmto změnám, ale proti Haugwitzovi a snaze o posílení panovnického absolutismu neuspěl. Místo obou zrušených kanceláří byl tedy dle pruského vzoru zřízen jediný centrální úřad, kterým bylo tzv. Directorium in publicis et cameralibus (česky "Ředitelství pro záležitosti administrativní a finanční"). Pro soudní záležitost byl pak zřízen Nejvyšší soudní úřad ("Oberste Justizstelle"). V čele "Directoria" stanul sám Haugwitz a po zrušení titulu nejvyššího českého kancléře přejal jeho pravomoci jako direktoriální prezident. V roce 1753 s nárůstem byrokracie byl sice titul nejvyššího českého kancléře obnoven, jednalo se však již jen o titul formální a jeho nositel byl spojen s rakouským kancléřstvím. Prezident direktoria byl tedy nazýván nejvyšším českým kancléřem a prvním rakouským kancléřem, ale dřívější stavovský charakter této funkce zcela zmizel a tato instituce i k ní přidružené funkce se staly již natrvalo záležitostmi státně politickými. Samotné "Directorium" však nemělo dlouhého trvání a již v roce 1761 dochází k jeho zrušení a nahrazení Českou a rakouskou spojenou dvorskou kanceláří.  V oblasti soudnictví se stal nejvyšším orgánem justiční správy výše zmíněný Nejvyšší soudní úřad, ve kterém vznikly dva konsesy, český a rakouský. Přesto však soudní agenda byla; ještě částečně roztříštěná a skutečným nejvyšším soudem rakouského státu, s výjimkou Uher, se stal tento úřad až v roce 1782. Sama Marie Terezie se stala předsedkyní dalšího nově vzniklého orgánu politické a finanční správy – Konference in internis, která navazovala na dřívější konference tajné rady. Ty však postupně zanikaly. Nejprve v roce 1741 finanční konference, v roce 1749 konference pro vnitřní záležitosti a konečně v roce 1753 zahraniční konference.

Neúspěch reforem a odpor proti nim.

Samotné reformy státní správy byly velmi nákladné, což vyvíjelo velký tlak na poddané a výběr berně, který se tímto velmi zkomplikoval. Zároveň kvůli odporu poddaných bylo v každé z korunních zemí zřízeno tzv. Iudicium delegatum in causis subditorum, ke kterému se mohli jednotliví poddaní postižení vyšším výběrem berně odvolávat se svými stížnostmi vůči vrchnosti. Jednalo se však až o úřad druhé instance. Funkci první instance plnily v této době jednotlivé krajské úřady. Tento odvolávací úřad záhy zanikl a jeho agenda byla sloučena s již dříve existujícím úřadem Iudicium in causis summi principis et commissorum. To původně řešilo odvolání se ve všech finančních záležitostech, tj. nejen výběru berně ale i jiných poplatků různorodého charakteru.  Odpor stavů postupně posilovaný odnímáním jejich dřívějších pravomocí velmi narostl v době vydání tzv. tereziánského katastru v roce 1748. Jeho sepsání rovněž souviselo s potřebou zaplatit reformu státní správy a finančně podporovat nově vzniklé úřady, zejména se však jednalo o snahu zefektivnit samotný výběr peněz z obhospodařované půdy a postihnout její skutečný stav. Došlo však do té doby k bezprecedentnímu rozhodnutí, kdy byla zdaněna i do té doby zcela svobodná dominikální půda obdělávaná v rámci vlastního režijního podnikání šlechtou a na rozdíl od rustikálu osvobozená od daně. Všeobecného odporu šlechty proti Haugwitzovi později využil jeho nástupce, rádce Marie Terezie Václav Antonín z Kounic-Rietbergu, který ovlivňoval další vývoj správních reforem. Pro odpor šlechty byl tereziánský katastr v roce 1757 revidován, přesto však zůstal jen jako prozatímní a dočkal se náhrady v roce 1785 ve formě Josefinského katastru.  Přestože jeden z důvodů reformy státní správy bylo snížení byrokratické zátěže, opak byl pravdou. Po prvních relativních úspěších Haugwitzových návrhů však došlo k nárůstu agendy a s ním i finanční náročnosti úřadů. Ukázalo se, že vytvořená centrální správa je po čase ještě nákladnější než starý model státní správy a dochází k nárůstu počtu úředníku. Agenda Direktoria kupříkladu narostla tak, že z počátečních 16 úředníků jich bylo v roce 1760 potřeba téměř 60. To se dělo např. snahou získat pod svou agendu i pravomoci jiných úřadů, u kterých však po předání této agendy jejich zaměstnanci zůstávali i nadále. Tak se tedy na Directoriu nabalovaly v roce 1752 policejní a nadační dvorská komise, v roce 1753 komerční directorium, v roce 1757 dvorská invalidní komise, vojenská komise pro dluhy a spousta dalších úřadů. To citelně zatěžovalo jednak financování takového úřadu a jednak vytvářelo téměř neřiditelný byrokratický aparát.  Změny jež probíhaly v organizaci ústřední správy, se projevily také v organizaci nižší úrovně státní správy. Úřad krajského hejtmana si zatím zachoval své stavovské zřízení, v čele krajů zůstali dva hejtmani, jeden z panského a jeden z rytířského stavu. Ale už v roce 1748 stát přebral část nákladů na udržování řádné kanceláře a 23. 1. 1751 byly krajské úřady císařským reskriptem postátněny a staly se tak druhou pravidelnou instancí státní správy. Počet krajů se zvýšil z původních čtrnácti na šestnáct a v čele stál pouze jeden hejtman.  Vlivem sedmileté války s Pruskem došlo k faktickému ekonomickému hroucení země. Toho společně se šlechticko-stavovskou opozicí využil Haugwitzův protivník Václav Antonín Kounic, od roku 1753 státní kancléř. Přestože na jednu stranu souhlasil s centralizací a u mnohých reforem požadoval jejich prohloubení, byl naproti tomu velký odpůrce centralizace politické a finanční správy. Povedlo se mu císařovnu přesvědčit, aby v roce 1761 "Directorium in publicis et cameralibus" zrušila a nejvyšším politickým úřadem pro západní část rakouské monarchie se stala Česká a rakouská dvorská kancelář. Záležitosti financí byly převedeny a rozděleny mezi tři hlavní úřady. Nejdůležitějším a hlavním úřadem byla dvorská komora, která v omezené míře finanční správu Direktoria přečkala jako organizace dbající na správu finančních nákladů dvora a horní záležitosti rakouských zemí. Následně převzala svou původní činnost. Vedle ní byla zřízena generální pokladna, jejímž úkolem byl příjem a výdej peněz dvorské a účetní komoře. Ta zastřešovala všechny účtárny dvorské komory a i generální pokladny a vykonávala nad nimi svůj dohled jako prapočátek institucionalizované kontroly státního hospodářství.  Kounic po ukončení činnosti direktoria zabral Haugwitzovo místo a ten byl odstraněn z většiny svých funkcí. Kounic se pak stal dalším strůjcem tereziánských a později též částečně josefinských reforem. V boji těchto dvou vysokých představitelů Haugwitzovi rovněž přitížil fakt, že veškeré své přípravy reforem dělal tajně bez konzultace s jinými činiteli politické správy, odmítl dokonce byť jen formální účast předsedů zemských vlád

Rodina, stáří a smrt.

Byl dvakrát ženatý, jeho první manželkou se stala Eleonora, hraběnka z Nostic, jeho druhou ženou pak Hedvika, hraběnka z Frankenbergu. Po složení úřadu se Bedřich uchýlil na své panství v Náměšti nad Oslavou, které zakoupil za částku 460 000 zlatých již v období vrcholu své politické moci, roku 1752. V létě roku 1765 Bedřich odcestoval do Knínického zámku, kde se jeho zdravotní stav rychle zhoršil po nákaze úplavicí. Na její následky zde zemřel 30. srpna roku 1765. Jeho tělo bylo převezeno do Náměště, kde bylo 1. září 1765 pohřbeno v kryptě kostela svatého Jana Křtitele. Bedřichova smrt zasáhla i císařovnu Marii Terezii, která vdově zaslala písemnou kondolenci. Ostatky Bedřicha a jeho zesnulé ženy byly 19. února 1768 přemístěny do nové rodinné hrobky, zřízené v kapucínském kostele u zámku v Náměšti. V literatuře je jako datum Bedřichovy smrti uváděno chybné 11. září 1765.

Odkazy.

Reference.

Friedrich Wilhelm von Haugwitz, též Bedřich Vilém hrabě Haugwitz nebo Haugvic (11. prosince 1702, Chróstnik, knížectví lehnické – 30. srpna 1765 Miroslavské Knínice) byl česko-rakouský politik, správní úředník a osvícenec, pocházející z rodu Haugviců. Byl hlavním strůjcem první etapy tereziánských reforem. Nejvýznamnějším úspěchem těchto reforem bylo zřízení úřadu Directorium in publicis et cameralibus, kde měl hrabě Haugwitz po většinu svého života hlavní slovo.

Friedrich Wilhelm Graf von Haugwitz (), ; 11 December 1702, Saxony – 30 August 1765, Deutsch Knönitz (), Habsburg Moravia) was Supreme Chancellor of the United Court Chancery and the head of "Directorium in publicis et cameralibus" under Maria Theresa of Austria. He also served as one of the key advisors in instituting Maria Theresa's reforms. Haugwitz attempted to bring both centralization and economic reform to the Habsburg lands.


Hráčská kariéra.

Jako dorostenec hrál nejprve za Wayzata Senior High School v rodném Plymouthu a po roce se přemístil do Breck School v nedalekém Golden Valley. Hrál zde i jako junior a v sezoně 2003-04 vyhrál bodování ve státě Minnesota se 45 góly a 55 asistencemi, celkově tedy 100 bodů. S týmem vyhrál Class A State Hockey Championship, ve finále vstřelil hattrick.  Další sezonu hrál juniorskou United States Hockey League za Green Bay Gamblers. V další sezoně odehrál 39 zápasů za University of Minnesota v NCAA, v jejímž dresu si po boku pozdějšího spoluhráče z Boston Bruins Phila Kessela připsal 23 bodů. Je známý pro svou vysokou rychlost a ohoromnou postavu a také schopnost pracovat s pukem ve velkých rychlostech.  V roce 2007 hrál za University of Minnesota ve finále divize WCHA. Zde si připsal hattrick v zápase proti University of Wisconsin-Madison a vítězný gól ve vítězném zápase proti University of North Dakota. Gól odvysílala i sportovní stanice ESPN a hodně lidem připomínal vítězný gól finále NCAA v roce 1979, který vstřelil Neal Broten také proti University of North Dakota. Nakonec byl Wheeler vyhlášen nejužitečnějším hráčem turnaje o vítězství ve WCHA.  V sezoně 2007-08 díky zraněním Ryana Stoy a Mika Howa byl jmenován alternativním kapitánem University of Minnesota a ve 44 zápasech zaznamenal 35 bodů. Na konci sezony, 4 roky poté, co byl draftován týmem Phoenix Coyotes ještě neměl podepsanou smlouvu v NHL. I přes nabídku maximálního možného nováčkovského kontraktu se rozhodl, že s Coyotes nepodepíše a stane se neomezeně volným hráčem.

Boston Bruins.

1. července 2008 podepsal nováčkovský kontrakt s Boston Bruins. 7. října téhož roku byla oznámena startovní soupiska Bruins pro sezonu 2008-09 a nechyběl na ni ani Wheeler. 9. října, při svém debutu v NHL vstřelil také svůj první gól, do sítě brankáře Petera Budaje z Colorado Avalanche. 6. listopadu téhož roku už vstřelil svůj první hattrick v NHL a to do sítě Toronto Maple Leafs. Na Utkání mladých hvězd NHL v roce 2009 vstřelil 4 góly a byl vyhlášen nejužitečnějším hráčem zápasu.  Poté co ho do oka trefil puk na jednom z tréninků před sezonou 2009-10 si na helmu přidal ochranný štítek jako to míval v juniorských letech.  18. února 2011 byl vyměněn s Markem Stuartem z Bostonu Bruins do Atlanty Thrashers za Borise Valábika a Riche Peverleyho.

Blake James Wheeler je americký profesionální hokejový pravý křídelník momentálně hrající kanadsko-americkou NHL za Winnipeg Jets. V roce 2004 si ho v draftu NHL vybrali hned v prvním kole, celkově jako pátého, Phoenix Coyotes.

Blake James Wheeler (born August 31, 1986) is an American professional ice hockey right winger and captain of the Winnipeg Jets of the National Hockey League (NHL). He was drafted by the Phoenix Coyotes in the first round, fifth overall, in the 2004 NHL Entry Draft. Wheeler was born in Plymouth, Minnesota, but grew up in Robbinsdale, Minnesota. After failing to come to terms on a contract with the Phoenix Coyotes, he signed with the Boston Bruins as a free agent.


Znění českého skautského slibu.

Junák – český skaut.

Slib lze doplnit dobrovolným dodatkem: "K tomu mi pomáhej Bůh."  Junák – český skaut je unikátní mezi světovými organizacemi tím, že ve svém slibu neodkazuje přímo na Boha, ale na duchovní hodnoty pravdy a lásky.

Historie.

Skautský slib hnutí na celém světě pochází z originálu publikovaného Robertem Badenem-Powellem ve "Skautingu pro chlapce":

Český skautský slib.

Skautský slib nebyl pevnou součástí českého skautského hnutí od jeho počátku; v "Základech junáctví" je o něm pouze letmá zmínka bez přesného znění a bez duchovního principu, nebyla mu tehdy ani přikládána taková váha jako později. Český skautský slib dlouho neobsahoval odkaz na duchovní princip a používal pouze odkaz na vlast "(milovat vlast svou a sloužit jí v každé době)", což bylo způsobeno silně negativním postojem většiny české společnosti ke katolické církvi na sklonku existence Rakouska-Uherska, kdy byla silně provázána s vládnoucí habsburskou dynastií. Znění slibu se ustálilo během první světové války.

Znění slibu z roku 1921 (Svaz junáků – skautů republiky Československé).

Ve třicátých letech byla ke slibu přidána dobrovolná doložka ""K tomu mi dopomáhej Bůh."" Na konci třicátých let byla po bouřlivých diskuzích nakrátko ustanovena jako povinná.

Změna slibu po sametové revoluci.

Po obnově skautské organizace v roce 1989 podal Junák žádost o znovupřijetí do mezinárodní organizace skautů, WOSM, ta však byla odmítnuta kvůli absenci duchovního principu ve slibu. Duchovní rada Junáka vedená Jiřím Zajícem – Edym tak ve spolupráci se zástupci sympatizujících církví připravila kompromisní znění, které bylo sněmem v roce 1993 přijato. Použití nábožensky neutrálního termínu "Nejvyšší Pravda a Láska" bylo s přihlédnutím k českým specifikům (nízká religiozita) WOSM přijato; za toto znění se postavil např. i biskup František Lobkowicz.  Minoritní české skautské organizace termín "Nejvyšší Pravda a Láska" nepřijaly; buď používají přímo odkaz na Boha, nebo pouze na vlast (viz výše).

Slib světlušek a vlčat.

Členové skautského hnutí v mladších věkových kategoriích (cca do 10 let) skládají nejprve slib vlčat (chlapci) nebo světlušek (děvčata), skautský slib až ve chvíli, kdy dorostou do vyšší věkové kategorie.

Znění slibů (Junák - český skaut).

Slib vlčat.

I tyto sliby lze doplnit dobrovolným dodatkem: "K tomu mi pomáhej Bůh."

Skautský slib je základní přísaha skautů a ohnisko skautského duchovního života. Skaut, který se rozhodne složit slib skautů či skautek, by měl být řádným členem oddílu, měl by být poučen o idee skautingu a být rozhodnut podle nich žít. Jako podmínka k připuštění ke skautskému slibu se někdy vyžaduje nováčkovská zkouška.  Skautský slib vyjadřuje tři základní principy skautingu, tedy ty hodnoty, k nimž skauting jako výchovné hnutí má podle svého poslání člověka vést; proto má zpravidla tři body, každý z nich odkazující na jeden z těchto principů. Skautský slib je velmi podobný u skautů na celém světě; mezinárodní organizace skautů WOSM považuje existenci skautského slibu a přítomnost tří základních principů v něm za nutnou podmínku členství národní organizace.  Forma složení slibu není předepsána, existuje však zvyková shoda – slib bývá skládán při slavnostních příležitostech, obvykle u ohně před vedoucím oddílu a případnými dalšími jeho členy. U slibu bývají přítomny symboly v něm obsažených hodnot – česká vlajka zastupuje vlast, Bible (pro věřící skauty) duchovní princip, kronika oddílu nebo kniha "Základy junáctví" skautskou tradici.  Slib vyjadřuje především individuální (morální) závazek žít podle slibu a hodnoty v něm vyjádřené svým životem naplňovat. Spolu se skautským zákonem je jedním z prvků skautské výchovné metody, má působit na mladého člověka jako formativní akt výchovy, resp. sebevýchovy, který pomáhá hodnoty v slibu vyjádřené zvnitřnit.  Junák – český skaut ukládá všem svým členům skautský slib složit, nevyžaduje však žádný termín; to znamená, že člen nemůže složení skautského slibu bezdůvodně odkládat nebo trvale odmítnout.  Skauti skládají při dalších příležitostech i další sliby – mladší členové (do 10 let) skládají jako předstupeň slib světlušek (dívky) nebo vlčat (chlapci), činovníci skládají před převzetím do funkce slib činovnický.  Na památku složení skautského slibu nosí čeští skauti na kroji slibový odznak ve tvaru lilie, zpravidla nad levou náprsní kapsou. Častý je také zvyk uschovat si uhlík ze slibového ohně.

Since the publication of "Scouting for Boys" in 1908, all Scouts and Girl Guides around the world have taken a Scout (or Guide) promise or oath to live up to ideals of the movement, and subscribed to a Scout Law. The wording of the Scout Promise (or Oath) and Scout Law have varied slightly over time and from country to country. Some national organization promises are given below. Although most Scouting and Guiding organizations use the word "promise", a few such as the Boy Scouts of America tend to use "oath" instead. Typically, Scouts and Guides will make the three-fingered Scout Sign when reciting the promise.


Skotský král.

Narodil se roku 1198 v Haddingtonu ve Skotsku a nějaký čas strávil v Anglii předtím, než nastoupil na skotský trůn po smrti svého otce 4. prosince 1214.  Rok poté se vzbouřily klany Meic Uillem a MacHeths, ale královské síly byly schopny tuto revoltu potlačit. Tentýž rok se Alexandr připojil k anglickým baronům v boji proti jejich králi Janovi a vypravil se do Anglie se svým vojskem. Dorazil až k jižnímu pobřeží do Doveru, kde čekal na příjezd francouzského vojska. Spolu s ním se účastnil podpisu Magny charty. Král Jan ale brzy poté zemřel a papež a anglická aristokracie změnili názor a tak se francouzské i skotské vojsko vrátilo zpět do svých zemí. Krátce nato byla uzavřena mírová dohoda mezi Janovým synem Jindřichem a Alexandrem. Styky mezi Skotskem a Anglií byly roku 1221 posíleny Alexandrovým sňatkem s Jindřichovou sestrou Johanou.  Král Jindřich vyzval Alexandra k složení přísahy věrnosti, na což Alexandr reagoval vznesením nároku na hrabství v severní Anglii. Spor byl urovnán roku 1237 kompromisem stanovujícím hranice mezi oběma královstvími.  Jeho první žena Johana zemřela roku 1238 a následující rok se oženil s Marií de Coucy, se kterou měl jednoho syna, svého následníka Alexandra.  Hrozba invaze ze strany Jindřicha roku 1243 na krátkou dobu přerušila dobré vztahy mezi Skotskem a Anglií. Rychlá Alexandrova reakce na hrozbu útoku a neochota anglické aristokracie k rozpoutání války vedla nakonec k mírové dohodě.  Alexandr obrátil svou pozornost k Vnějším Hebridám, které byly pod vlivem norského království. Pokoušel se vyvolat jednání o jejich prodeji, později se pokusil přesvědčit Ewena, vládce Argylu, aby vypověděl norskému králi poslušnost. Oba tyto pokusy selhaly a tak vyrazil s vojskem, aby dosáhl svého cíle silou. Cestou na ostrově Kerrera byl stižen zimnicí a roku 1249 zde zemřel. Byl pohřben v Melroském opatství a jeho nástupcem na skotském trůnu se stal syn Alexandr.

Alexandr II. (24. srpen 1198 – 6. červenec 1249), král Skotska (Alby), byl jediným synem skotského krále Viléma I. a Ermengarde Beaumontové.

Alexander II (Mediaeval Gaelic: '; Modern Gaelic: '; 24 August 11986 July 1249) was King of Scotland from 1214 until his death. He concluded the Treaty of York (1237) which defined the boundary between England and Scotland, virtually unchanged today.


Děj.

Kniha má několik dějových linií. V jedné z nich je vyprávěn příběh amerického vojáka Billyho Pilgrima, jehož pluk chvíli potom, co se k němu připojí, je rozmetán Němci v bitvě v Ardenách. Billy přežije a prchne do lesů, kde je zajat a odvezen do zajateckého tábora. Z něj je dovezen do Drážďan, kde bydlí v budově č. 5 místních jatek. Zajatci i německé stráže se schovají v hlubokém sklepení, kde přečkají zničení města. Billy „pendluje v čase“ a zažívá události z minulosti i budoucnosti mimo chronologické pořadí, některé i opakovaně. Je unesen mimozemšťany z Tralfamadoru. Tam je vystavován spolu s pornoherečkou Montanou Wildhackovou, která mu dělá družku. Tralfamadořané, kteří žijí ve čtyřech rozměrech, už viděli celý svůj život a nemohou z něj nic měnit, mohou si ale vybrat, který okamžik chtějí právě prožívat. Pilgrim je přesvědčen o pravdivosti jejich teorií.  Jak Billy cestuje, nebo věří, že cestuje, v čase vpřed i zpět, prožívá znova různé události ve svém životě, skutečné i fantaskní. Tráví čas na Tralfamadoru, v Drážďanech, ve válce, kráčející ve sněhu před svým zajetím, ve svém konformním životu v 50. letech, nakonec je zabit Paulem Lazzarem.  Tato vražda je důsledek několika událostí z konce války. Na útěku Billy potkal Rolanda Wearyho. Po zajetí Wearymu Němci sebrali všechno, včetně bot, kvůli čemuž dostal gangrénu, na kterou i zemřel. Na smrtelné posteli přesvědčí Lazzara, že za jeho smrt může Billy, a proto Lazzaro Wearymu slíbí, že ho pomstí.  Billy díky cestování časem ví, kdy a kde bude zabit, a je s tím smířen. Je střelen laserovou pistolí po svém projevu o létajících talířích a pravé povaze času před velkým publikem v Chicagu v rozdělených Spojených státech v pátek 13. února 1976 (v době psaní románu budoucí datum).

Postavy.

Vypravěč  Billy Pilgrim  Roland Weary  Paul Lazzaro  Kilgore Trout  Edgar Derby  Howard W. Campbell, Jr.  Valencia Merblová  Robert Pilgrim  Barbara Pilgrim  Tralfamadořané  Montana Wildhacková  Divoký Bob  Eliot Rosewater

Slohový postup.

Ve vyprávění se poprvé objevuje fráze „Tak to chodí“ (v originále „So it goes“), která je významným aspektem vyprávění. Je použitá často v kontextu, kdy se mluví o smrti jako snaha posunout vyprávění k jinému tématu, memento mori, nebo vysvětlení nevysvětlitelného. Celkem se v vypravování „tak to chodí“ objevuje 106x. Tato věta se objevuje i v následujících románech (Groteska a další). Časem se „So it goes“ stalo sloganem odpůrců války ve Vietnamu.  Jako postmoderní, metafikční román, je první kapitola knihy autorova předmluva o tom jak a proč začal psát Jatka č. 5, omlouvá se že „Je tak krátká a zmatená a rozvrzaná“ protože „o masakru se nic inteligentního říct nedá. Předpokládá se, že všichni jsou mrtvi, že už nikdy nic neřeknou, že už nikdy nebudou nic chtít. Předpokládá se, že po masakru se rozhostí hluboké ticho, a taky tomu tak vždycky je“.  Podobně jako v knize Matka noc, jen ještě více, Vonnegut se pohybuje na hranici skutečnosti a fikce. Hned první věta říká: „Všechno, o čem tu bude řeč, se víceméně stalo“. Mimoto se později v ději objeví postava o které vypravěč řekne: „Byl jsem to já. Já to byl. Já, autor téhle knížky“.  V příběhu je také několik zmínek o skutečných i vymyšlených knihách a pořadech. Např. Billy čte knihu „Údolí loutek“ a i tralfamadorské romány, nebo se účastní rozhlasového pořadu o tom zda je román mrtev.

Kritika.

O hlavní události, náletu na Drážďany Kurt Vonnegut píše: (překlad Jaroslav Kořán) Přičemž cituje údaje z knihy Zničení Drážďan od Davida Irvinga, což je dost nedůvěryhodný zdroj, protože David Irving je známý překrucováním historie ve prospěch nacistů. Historiky je obvykle uváděno 18 000 až 25 000 obětí.

Adaptace.

V roce 1972 natočil George Roy Hill stejnojmenný film který, ač u filmových kritiků oblíben, nebyl divácky úspěšný. Na festivalu v Cannes získal cenu poroty ("Prix du Jury") (1972) a také dostal ceny Hugo a Saturn. Hlavním kameramanem v tomto filmu byl Čech, Miroslav Ondříček a ve filmu jako kulisa posloužila řada pražských zákoutí: Hlavní nádraží, Malá Strana (průvod zajatců drážďanskou ulicí), Holešovická tržnice (jatka č. 5), Právnická fakulta (Tralfamadorské shromáždění) a natáčelo se také v Mostě (Drážďany po náletu)  Guillermo del Toro oznámil že chystá remake původního filmu na počátek roku 2011. Dodržení tohoto termínu je ale nepravděpodobné protože je zaneprázdněn prací na filmu Hobit. V roce 1996 se román dočkal uvedení v Chicagu pod režií Erica Simonsona.

Seznam českých vydání.

"(Údaje získány z a )"

Seznam slovenských vydání.

Do slovenštiny přeložil knihu Karol Dlouhý a vyšla pod jménem "„Bitúnok č. 5, alebo Detská križiacka výprava“"

Jatka č. 5, aneb Křížová výprava dětí – povinný tanec se smrtí ("Slaughterhouse-Five, or The Children's Crusade: A Duty-Dance with Death") je vědeckofantastický, autobiografický román amerického spisovatele Kurta Vonneguta jr. z roku 1969. Vypráví o zkušenostech z 2. světové války a cestování v čase amerického vojáka "Billyho Pilgrima".

Slaughterhouse-Five, or The Children's Crusade: A Duty-Dance with Death is a science fiction-infused anti-war novel by Kurt Vonnegut, first published in 1969. It follows the life and experiences of Billy Pilgrim, from his early years to his time as an American soldier and chaplain's assistant during World War II, to the postwar years, with Billy occasionally traveling through time itself. The text centers on Billy's capture by the German Army and his survival of the Allied firebombing of Dresden as a prisoner of war, an experience which Vonnegut himself lived through as an American serviceman. The work has been called an example of "unmatched moral clarity" and "one of the most enduring antiwar novels of all time".


Lidové názvy.

Citronela, Heong Man, seréh (indonéský název).

Charakteristika.

Citronová tráva je vytrvalá, statná rostlina. Vytváří mohutné trsy tenkých a dlouhých šedozelených listů, které dorůstají do výšky až 150 cm. Protože tato rostlina tvoří jen málokdy semena, množí se především vegetativně. Všechny části citronové trávy jsou charakteristické silně citronovou vůní. V čepelích, pochvách i plevách jsou totiž exkreční buňky se silicemi. Jsou to silice citral, nerol, limonen, linalool a geraniol. Dále citronová tráva obsahuje flavonoidy působící jako antioxidanty. Díky obsaženým látkám lze tedy citronovou trávu zařadit i mezi léčivé rostliny.

Využití.

Citronová tráva se využívá do kosmetických přípravků, k výrobě parfémů, solí do koupele, esenciálních olejů či k přípravě lahodného citronového čaje. V asijské kuchyni se používá k dochucování pokrmů. Do jídel se obvykle využívají cibulovité konce trávy, které se nakrájí na plátky. Tužší stonky jsou používány jako koření. Obvykle se citronová tráva kombinuje s česnekem, koriandrem, paprikou či šalotkou. Lze ji využít v čerstvém, zmraženém, sušeném i konzervovaném stavu, výrazné citronové aroma tím neztrácí. Je také přidávána do vonných tyčinek, protože odpuzuje hmyz.

Léčivé účinky.

Snižuje cholesterol v krvi, působí blahodárně na nervové choroby, horečky, malárii a chřipky. Čaj z listů citronové trávy usnadňuje trávení, zvyšuje schopnost koncentrace, stimuluje laktaci a napomáhá detoxikovat játra, močový měchýř a ledviny. V roce 2006 zjistil výzkumný tým Ben Gurionovy univerzity v Negevu v Izraeli, že užívání citronové trávy způsobuje programovanou smrt nádorových buněk, zatímco normální buňky jsou ponechány nepoškozené.

Pěstování.

V České republice se dá citronová tráva pěstovat pouze jako přenosná rostlina, protože není mrazuvzdorná. Doporučuje se pěstovat na plném slunci v propustné hlinito-písčité zemině. Vyžaduje pravidelné zalévání a přihnojování. Vzhledem k jejímu následnému gastronomickému využití jsou vhodná pouze přírodní hnojiva.

Přezimování.

Citronová tráva dobře přezimuje na světlém místě, při pokojové teplotě či v chladnějších prostorech a při omezené zálivce.

Citronová tráva ("Cymbopogon citratus", "lemon grass"), správně voňatka citronová je statná, vytrvalá tropická tráva z čeledi lipnicovitých. Pochází z jihovýchodní Asie, ale hojně se pěstuje i v Africe, Americe a Austrálii. Rod "Cymbopogon" zahrnuje přes 30 druhů.

Cymbopogon citratus, commonly known as West Indian lemon grass or simply lemon grass, is a tropical plant native to Maritime Southeast Asia and introduced to many tropical regions.  "Cymbopogon citratus" is often sold in stem form. While it can be grown in warmer temperate regions, such as the UK, it is not hardy to frost.


Historie.

První zmínky o rodu se objevují již ve 12. století v okolí severoitalského Bergama. Později se rodina poněmčila.  V 16. století získali právo provozovat poštovnictví. František zřídil v roce 1516 první poštovní spoj mezi Vídní a Bruselem. Jeho syn Bernard spravoval pošty v Německu a španělském Nizozemí. V té době povýšili do panského stavu.

Rod v Českých zemích.

Rod Thurn-Valsassina.

Jako první do Čech dorazil František Bernard Thurn, který měl čtyři syny, z nichž nejznámějším se stal Jindřich Matyáš Thurn (1567-1640). Vychovali jej v katolické víře, v dospělosti však přestoupil k protestantskému náboženství. Jako mladý bojoval proti Turkům. V roce 1609 se stal velitelem stavovského vojska. Po pražské defenestraci byl jmenován direktorem a jedním ze dvou vrchních velitelů vojska při českém stavovském povstání. Bojoval v jižních Čechách, porazil císařskou armádu u Vídně. Ovšem nebyl vrchním velitelem vojsk, která bojovala na Bílé hoře. Po porážce povstání odešel do exilu a válčil v dánských a švédských službách. Albrecht z Valdštejna jej zajal v bitvě u Stínavy, ale propustil jej. V roce 1640 Jindřich Matyáš Thurn v emigraci v Livonsku na území dnešního Estonska zemřel.

Rod Thurn-Taxis.

V 17. století získali v Čechách nadále žijící Thurnové hraběcí titul a v roce 1681 byl Evžen Alexandr Thurn-Taxis povýšen do knížecího stavu.  V 19. století držel Karel Anselm Litomyšl, jeho nevlastní mladší bratr Maxmilián Josef (1769–1831) z řezenské větve rodu v roce 1809 zdědil Loučeň a Dobrovici. Roku 1831 nechal princ Karel Anselm zámek Dobrovice přestavět na největší cukrovar v Čechách. K panstvím přikoupili roku 1869 Mcely a roku 1874 vlastnili také zámek Biskupice. Panství pak rod držel až do roku 1945, kdy mu byl majetek zkonfiskován.  Rudolf (1833-1904) po studiích práv obhajoval práva českého národa. S K. J. Erbenem vydával právnický časopis, přispíval do Národních listů a Riegrova naučného slovníku. Založil a stal se prvním předsedou pražského Hlaholu. V 60. letech 19. století podporoval radikální demokratické křídlo v české politice, spolupracoval s J. V. Fričem. Po roce 1880 působil jako generální prokurátor v bulharském Plovdivu. Ke konci života se vzdal knížecího titulu a odstěhoval se do Troskova u Drážďan, kde žil jako svobodný pán z Troskova. Zemřel na Velehradě, kde byl na návštěvě své dcery Hedviky.  10. května 1945 byl princ Bedřich v Biskupicích zavražděn „revoluční gardou“ a ostatní příslušníci rodu po roce 1945 odešli z Československa a zbylý majetek rodu v Československu byl v roce 1946 konfiskován. Potomci rodu v současné době žijí v cizině.

Po roce 1989.

Po Sametové revoluci byly vznesené nároky na navrácení zabaveného majetku zamítnuty, neboť členové rodu v době mezi válkami neměli československé státní občanství. Nicméně manželka prince Jana (1908–1959) z loučeňsko-mcelské větve rodu, Marie Julie, získala zpět zámek Dolní Beřkovice, který patřil rodu Lobkoviců, ze kterého pocházela.

Erb.

Nosí čtvrcený erb, v němž mají ve dvou stříbrných polích thurnovským mluvící znak ("Turm" – německy věž) s červenou věží a znak hrabství Valsassina s červeným lvem na zlatém podkladu.

Příbuzenstvo.

Spojili se s Lobkovici, Šliky, Berky z Dubé či Fürstenberky.

Thurn-Taxisové ( "von Thurn und Taxis" či "de la Tour et Taxis") jsou německý knížecí rod, který pochází ze severní Itálie. Do Čech přišli v první polovině 16. století. V 17. století spojili tehdejší genealogové rod Taxis (it. "Tasso") s ve středověku vymřelým italským rodem Torriani, protože používali příjmení "della Torre" (věž). Proto jim bylo přiznáno právo spojit svůj erb s erbem a titulem Thurn-Valsassina.

The Princely House of Thurn and Taxis ( ) is a family of German nobility that is part of the "Briefadel". It was a key player in the postal services in Europe during the 16th century, until the end of the Holy Roman Empire in 1806, and became well known as the owner of breweries and builder of many castles. The current head of the house is Albert II, 12th Prince of Thurn and Taxis. The family is one of the wealthiest in Germany and has resided at St. Emmeram Castle in Regensburg since 1748. As former sovereign family, it belongs to the "Hochadel".


Historie.

"Lidské věže" nejsou v Gracii žádnou novinkou. První historické odkazy se datují již od konce 19. století až do počátku 30. let 20. století. Kolem roku 1890 vznikla "colla" tvořena obyvateli pocházejícími z oblasti Camp de Tarragona, kteří byli nuceni se přestěhovat z důvodu krize způsobené révokazem, tzv. Xiquets de Gràcia. Tito noví obyvatelé Villa de Gracia, která v té době netvořila součást Barcelony, se tak ocitli v prostředí příhodném pro rozvoj castellerské činnosti ve formě lokálního kolektivu. Existují důkazy, že tento kolektiv byl aktivní již v období od 80. let 19. století, mezi lety 1900 a 1910, a také během druhého desetiletí 20. století. Většina vystoupení se konala v průběhu slavností Fiesta Mayor de Gracia.

Počátky.

Historie současných Castellers de Vila de Gràcia se započala na počátku 90. let 20. století, kdy skupina mladých lidí, zapojených do kulturního dění této populární čtvrti Barcelony a zapálených pro stavbu "lidských věží", začíná přemýšlet o vytvoření vlastního týmu "castellers". Tento nápad nabývá konkrétní podoby na první schůzi v říjnu 1996, kde se o něm poprvé začíná jednat. Vše nakonec vyústilo v první zkoušku, která se konala 23. listopadu téhož roku na náměstí Plaza del Sol, a které se zúčastnilo na třicet lidí.  První veřejné vystoupení tohoto nového týmu "castellers" se konalo v únoru 1997 v rámci slavností Santa Eulalia na náměstí Plaza de Sant Jaume v Barceloně, kde postavili dva "pillars de 4" (pillar de 4, neboli pilíř o 4, má čtyři patra, přičemž na každé patro připadá jedna osoba. Jedná se o nejjednodušší možnou konstrukci, kterou může tým "castellers" sestavit). První vystoupení na náměstí Plaza de la Vila de Gràcia, které je považováno za jejich domácí prostředí, se konalo 4. března 1997. Vystoupení se zúčastnilo kolem šedesáti lidí a bylo sestaveno několik základních konstrukcí.

První lidské věže.

Do světa stavění "lidských věží" oficiálně vstoupili 4. května roku 1997, kdy poprvé, za podpory týmů Castellers de Terrassa, Castellers de Sants a Castellers de Sant Andreu de la Barca, úspěšně sestavili "věž" o šesti patrech. Toto rané období bylo obdobím velkých vzestupů i pádů. Celoroční práce však nakonec přinesla své ovoce, když se 23. listopadu podařila konstrukce "věže" o sedmi patrech: 4 de 7.

Přechod od "věží" o 7 patrech k 8.

Během následujících let se "colla" z Grácie dále vyvíjela a etablovala se jako "colla" sedmi. To platilo až do 6. října 2002, kdy za účelem 19. ročníku soutěže ve stavění věží v Tarragoně (XIX Concurs de castells de Tarragona), poprvé slavnostně sestavila 4 de 8, čemuž navíc předcházela úspěšná konstrukce 2 de 7 v předešlém kole.

Konsolidace jako "colla" osmi.

V následujících sezonách postupně začali být známi jako colla osmi, ale k největšímu skoku došlo v roce 2013, kdy postavili "2 de 8 amb folre" a další důležité věže o výšce 8 - 5 de 8 (Reus), 4 de 8 amb l'agulla (Vilafranca del Penedès) a dále pilar de 6 během Mercè.

První věže o výšce 9.

Během roku 2013 došlo k dalšímu překvapení. Na concursu 2012 se pokusili o 3 de 9, ovšem bez úspěchu, ale díky usilovnému tréninku během zkoušek se jim podařilo v říjnu 2013 postavit (nikoli rozebrat) 3 de 9 amb folre u příležitosti Diada del Roser (Vilafranca del Penedès). Sestavit (již včetně rozebrání) se jim podařilo až v srpnu 2014 během Festa Major de Gràcia. Dalším úspěchem bylo sestavení 3 de 8 amb l'agulla u přiležitosti Diada de la Mercè, společně s 3 de 9 amb folre a 4 de 9 amb folre. Pro tuto kombinaci se používá název Tripleta Gracienca. Tu si dále zopakovali u příležitosti concursu v Tarragoně v říjnu stejného roku a zajistili si tak 5. pozici.  "Colla" z Grácie je také již od prvních měsíců své existence doprovázena vlastní skupinou "grallers" (čti grajers), která kromě toho, že doprovází hudbou každé vystoupení castellers, slouží také jako škola hry na hudební nástroj gralla.  V roce 1999 bylo uděleno Castellers de Vila de Gràcia čestné vyznamenání města Barcelony. Taktéž se stali členy spolku lidové kultury v Grácii.

Zkoušky.

Zkoušky Castellers de Vila de Gràcia probíhaly na několika místech čtvrti Grácia. Mezi nejvýznamnější patří škola Josepa Maria Jujola, kulturní centrum této čtvrti a bývalá škola OSI. Od roku 2002 až do roku 2012 probíhaly zkoušky v budově školy Reina Violant (ulice Trilla, č.p.18, Gràcia, Barcelona).  Od roku 2012 se konají v l'Espai Cultural Albert Musons, známý také jako Can Musons (Carrer de n'Alzina, 7, Barcelona). Konají se každé úterý a pátek od 20 do 23 hodin.

Další aktivity.

Od roku 1998 Castellers de Vila de Gràcia vysílají rádiový pořad s castellerskou tematikou, který se nazývá "Terços amunt!" (Třetí patro nahoru!), na vlnách rádia Ràdio Gràcia (107.7 FM). Tento pořad se bez přestávek vysílá až dodnes. V roce 2010 byla pořadu "Terços amunt" udělena cena Vila de Gràcia za nejlepší komunikační počin.  Nejvýznamnější aktivitou Castellers de Vila de Gràcia, kterou provozují již od roku 2001, je však organizace výzdoby náměstí Plaza de la Vila de Gràcia v průběhu slavností Festa Major de Gràcia.

Účast v soutěži ve stavění věží v Tarragoně.

Castellers de Vila de Gràcia se zúčastnili čtyř ročníků soutěže ve stavění věží v Tarragoně. Níže jsou uvedeny ročníky soutěže, kterých se "colla" z Grácie zúčastnila, včetně věží, které sestavila, i jejich konečné umístění:

Castellers de Vila de Gràcia ve světě.

Vystoupení, která proběhla mimo území hovořící katalánštinou:  Vystoupení, která proběhla na územích hovořících katalánštinou (mimo území Katalánska)

"Caps de Colla" (vedoucí týmu).

"Cap de Colla" je osobou, která nese největší zodpovědnost za technickou stránku castellerů.

Castellers de la Vila de Gràcia jsou dobrovolným spolkem "castellers" (čti kastejers) z Vila de Gràcia, založeným v roce 1996 za účelem stavět lidské věže. V katalánštině se pro tým "castellers" používá slovo "colla" (čti koja), jehož význam odkazuje na skupinu přátel.  První 4 de 8 (4 de 8, neboli 4 krát 8, je "věž" o 8 patrech, přičemž patro je tvořeno 4 osobami) byla tímto týmem sestavena ("sestavit" "věž" znamená postavit ji a následně rozebrat, aniž by spadla) 17. srpna 2003 na náměstí Plaza de la Vila de Gràcia v rámci slavností Festa Major de Gràcia.  Historicky nejpovedenější vystoupení, známé jako "Tripleta Gracienca," se skládalo z "3 de 9 amb folre, 4 de 9 amb folre, 3 de 8 amb agulla" a dále "Pilar de 7 amb folre" a událo se u příležitosti "Diada Castellera de la Mercè" dne 24.10. 2014.[  Castellers de Vila de Gràcia se od roku 2002 pravidelně účastní soutěže ve stavění věží Concurs de castells, která se pořádá každé dva roky v Tarragoně, a to v letech 2002, 2004, 2006 a 2008, 2010, 2012 a 2014. V roce 2014 dosáhla historického úspěchu, a to umístění na 5. místě.  Obecně je tento tým znám jako "colla dels blaus" (modrá "colla") díky barvě své košile, nebo jako "colla dels estudiants" ("colla" studentů), jelikož vždy bylo tradicí, že mládež tvořila jeho součást.

The Castellers de la Vila de Gràcia (), created in 1996, are a "colla castellera", based in Vila de Gràcia that makes human castles. They made their first public presentation in 1997 supported by the groups Castellers de Terrassa, the Castellers de Sants and the Castellers de Sant Andreu de la Barca. The colour of their shirts is navy blue.  The first 4 de 8 ( a human castle 8 stories high with 4 people in each level) unloaded by the Castellers de Gràcia (to unload a castle means to start and finish the castle without falling ) was achieved on August 17, 2003 in the Plaça de la Vila de Gracia.  Their best performance, done on October 24, 2014 in Barcelona is 3 de 9 amb folre, 4 de 9 amb folre, 3 de 8 amb agulla and Pilar de 7 amb folre.  Up to the year 2015, the Castellers de la Vila de Gràcia participated seven times in the Castle-making contest, which is celebrated every two years in Tarragona: in 2002, 2004, 2006, 2008, 2010, 2012 and 2014. Their best performance was in 2014, when they finished 5th over 41 participants.  They are commonly known as "The Blue Gang", because of the colour of their shirts or "The Student Gang" because of the young age of most of their members.  Castellers de la Vila de Gràcia appear briefly in the movie "L'auberge espagnole" by Cédric Klapisch.


Historie rodu.

Rod se připomíná od 11. století, později se rozdělil do několika větví, největšího významu dosáhla linie Castell-Brughier, která se v 17. století usadila v Čechách.  Thunové se významně uplatnili v církevních funkcích, čtyři členové rodu byli biskupy v Tridentu, dva zastávali post arcibiskupa v Salcburku, další se uplatnili i v jiných diecézích habsburské monarchie a Svaté říše římské (Pasov, Gurk, Seckau). V roce 1629 byl celý rod povýšen do hraběcího stavu.

Thun-Hohenštejnové v českých zemích.

Od 17. do 20. století vlastnili Thun-Hohenštejnové rozsáhlé statky v Čechách (Děčín, Klášterec nad Ohří, Benešov nad Ploučnicí, Choltice). V české linii se Thunové zapsali do dějin barokní architektury, jednak na venkovských sídlech (Děčín, Choltice), s jejich jménem je spojeno celkem pět paláců v Praze, jeden z nich je sídlem Poslanecké sněmovny Parlamentu České republiky, v dalším Thunovském paláci sídlí velvyslanectví Velké Británie v České republice. Česká linie se později rozdělila na čtyři větve, jejichž potomci vlastnili statky v Čechách do roku 1945. Řada členů rodu dosáhla vysokého postavení ve státních službách, diplomacii nebo armádě. František Antonín Thun-Hohenstein (1847–1916), rakouský předseda vlády a dlouholetý místodržitel v Čechách, byl v roce 1911 povýšen do knížecího stavu. Všechen majetek v Československu byl Thunům zkonfiskován v roce 1945, rod dnes žije převážně v Rakousku. Z moravské linie pochází významný rakouský herec Friedrich von Thun (* 1942).  V Čechách se jako první objevil Kryštof Šimon Thun (1582–1635), císařský hofmistr a vojevůdce ve službách johanitského řádu, který začal po Bílé hoře skupovat rozsáhlá severočeská panství (Benešov nad Ploučnicí, Bynov, Děčín, Egerberk, Felixburg, Jílové, Klášterec nad Ohří atd.), ale získal majetek také například ve východních Čechách, kde koupil Choltice (1623). O tom, jakým způsobem tehdy probíhaly majetkové transakce, svědčí například nákup Děčína, který Kryštof Thun získal za velmi nízký odhad 160 000 zlatých, přičemž hotově zaplatil jen 60 000 zlatých a zbytek měl splácet po 15 000 zlatých každoročně v následujících letech. Poslední splátky zaplatily až generace jeho prasynovců počátkem 70. let. 17. století. Pro uchování majetku pro své příbuzné musel Kryštof Thun získat papežské svolení, protože jinak by jeho statky připadly řádu sv. Jana, jehož byl Kryštof členem.  Dědicem Kryštofa Šimona Thuna byl jeho synovec Jan Zikmund (1594–1646), místodržící Českého království, který měl ze tří manželství devět synů, z nichž pět se uplatnilo v církevních službách; Guidobald (1616-1668) byl kardinálem a arcibiskupem v Salzburgu, Václav (1629–1673) biskupem v Pasově a Jan Arnošt (1643–1709) taktéž arcibiskupem v Salzburgu. Službu církvi a státu pak spojil další z bratrů František Zikmund (1639-1702), velkopřevor a admirál námořnictva Maltézského řádu, vrchní velitel papežského vojska a císařský maršál. Další tři bratři si rozdělili rodový majetek, a to tak, že nejstarší Michael Osvald (1631–1694) získal Benešov a Klášterec a sám navíc koupil Žehušice (1661), Ledeč nad Sázavou (1677) a Svojšice (1689). Michael Osvald také proslul jako aktivní stavebník, čehož jsou dokladem zámky v Klášterci a Žehušicích a dva pražské paláce. Michael měl však jen dvě dcery, které postupně převzaly Ledeč, ale převážnou část majetku (Benešov, Klášterec, Žehušice) po jeho smrti zdědil mladší bratr Maxmilián (1638–1701), který byl původně jen majitelem Děčína s přidruženými statky. Děčín se v době Maxmiliána Thuna stal předmětem velkorysé barokní přestavby zámku a celého města. Nejmladší z bratrů, Romedius Konstantin (1641–1700) byl generálem a zdědil Choltice. Jeho aktivita na poli kultury se projevila stavbou zámku v Cholticích, přičemž na jeho jméno dodnes upomíná kaple zasvěcená patronovi sv. Romediovi. Romediův jediný syn Romedius Jan František (1683–1719) však zemřel bez potomstva, takže i jeho majetek přešel na Maxmiliána, respektive jeho potomstvo. Maxmiliánův vnuk Jan Josef František Antonín (1711–1788) zdědil ve věku devíti let všech dvanáct panství v Čechách, mimoto také statky v Rakousku a Tyrolsku. V generaci jeho synů se rod rozdělil na čtyři větve (kláštereckou, děčínskou, choltickou a benáteckou). Koncem 19. století všem čtyřem větvím patřilo v Čechách a na Moravě přes 40 000 hektarů půdy.

Klášterecká větev.

Na počátku klášterecké větve stál František Josef (1734–1800), kromě Klášterce držel Benešov nad Ploučnicí a Žehušice, které se spolu s kláštereckým zámkem staly hlavním sídlem rodu. Josef Matyáš (1794–1868) se věnoval pečlivě správě svého majetku, nechal také empírově přestavět zámek v Žehušicích a založil zde ojedinělou oboru bílých jelenů. Josef Matyáš patřil k výrazným osobnostem českého společenského života v první polovině 19. století, kromě aktivit na poli kultury a vědy se věnoval i politice a jeho pražský palác se stal jedním z proslulých center odporu proti vídeňskému centralismu; roku 1848 byl pak členem Národního výboru. O výborné znalosti českého jazyka svědčí u Josefa Matyáše fakt, že do němčiny přeložil Královédvorský rukopis. Členové dalších dvou generací, Josef Osvald I. (1817–1883) a Josef Osvald II. (1849–1913) se věnovali především správě majetku; v Klášterci byli oba navíc dlouhodobě vázáni funkcí starosty města. Jinak tomu bylo u mladších synů členů klášterecké větve, kteří neměli na starost rozsáhlé hospodářské celky a mohli se věnovat státní službě. Učinil tak například Quido (1823–1904), dlouholetý diplomat, či Maxmilián Theodor (1857–1950), c.k. generálmajor a nejvyšší lovčí císařského dvora. K rozšíření majetku klášterecké větve došlo na konci 19. století, kdy vymřela hraběcí větev rodu Salm-Reifferscheidt, jehož poslední dědička Johanna (1827–1892) byla provdána za Josefa Osvalda Thun-Hohensteina (1817–1883). Jejich syn Josef Osvald (1849–1913) zdědil Lipovou a Světlou nad Sázavou (obě panství zahrnovala přes 8 500 hektarů půdy), ale také rozšířil rodové jméno do podoby "Thun-Hohenstein-Salm-Reifferscheidt" (1897). Po otci zdědil Klášterec, Žehušice a Benešov nad Ploučnicí (celková výměra velkostatků přibližně 10 000 hektarů půdy), užíval také rodový palác v Thunovské ulici v Praze, který byl po zániku monarchie prodán Velké Británii a dodnes je sídlem velvyslanectví Spojeného království v České republice. Posledním majitelem českých statků byl z klášterecké větve Josef Osvald III. Thun (1878–1942). Ten se po otcově smrti v letech 1913–1914 zbavil Žehušic a Světlé nad Sázavou, po provedené pozemkové reformě prodal i zbytek Lipové (1926) a zůstal mu jen Klášterec. Zemřel v průběhu druhé světové války, ale neměl děti a nevyjasněné majetkové poměry nebyly vyřešeny až do konce války, kdy byl Klášterec zkonfiskován.

Děčínská větev.

Děčínskou větev rodu založil Václav Josef Thun-Hohenstein (1737–1796), který sloužil v císařské armádě a dosáhl hodnosti c.k. polního maršála, v dobovém kontextu ale jeho vojenská kariéra nemá větší význam. Při dělení rodového majetku v roce 1785 kromě Děčína převzal Jílové a Šenštejn a hned poté přistoupil ke stavebním úpravám děčínského zámku. Sňatkem získal Chlumec u Chabařovic, jenž později dostala věnem jeho dcera Alžběta (1783–1860), provdaná hraběnka Westphalenová. Václav Josef měl jediného syna Františka Antonína (1786–1873), který patřil k předním osobnostem kulturního a společenského života v Čechách první poloviny 19. století. Kromě krátkodobé držby statků v okolí Prahy (Vysočany, Záběhlice) obohatil majetkový fond rodiny především o Peruc (1814) a Zdíkov v jižních Čechách (1846). Jeho nejstarší syn František Antonín (1809–1870) se oženil se ženou nešlechtického původu, Magdalenou Königovou (1810–1899) a podle přísných fideikomisních zákonů tak nemohl převzít dědictví. Pro potomstvo z tohoto manželství byl vytvořen peněžní fideikomis, ale Františkovo vydědění se výrazně podepsalo i na společenském postavení jeho potomků až do 20. století, což je patrné především ve sňatkové politice. V této linii nicméně Thunové v roce 1911 zdědili po rodině Chotků velkostatek Nové Dvory se zámkem Kačina.  Děčín převzal mladší bratr Bedřich (1810–1881), který v letech 1847–1863 působil na mnoha místech v Evropě jako vyslanec. Jeho manželka Leopoldina, rozená hraběnka Lambergová (1825–1902) přinesla věnem panství Kvasice a Morkovice na Moravě, její další majetek – Zdounky – dostala v roce 1872 věnem dcera Marie Josefína (1850–1929), provdaná Thurn-Taxisová. Rodová kariéra vyvrcholila za jejich nejstaršího syna Františka Antonína (1847–1916), který byl rakouským předsedou vlády, dlouholetým místodržitelem Českého království a roku 1911 byl povýšen do knížecího stavu. Ze dvou manželství měl však jen jedinou dceru Annu (1903–1943), takže rozsáhlá česká panství po něm zdědil mladší bratr Jaroslav (1864–1929), taktéž významná osobnost své doby. Ten původně zdědil Kvasice na Moravě, kde byl starostou, byl také prezidentem Moravské kulturní rady a jako blízký příbuzný zavražděného následníka trůnu Františka Ferdinanda byl po roce 1914 poručníkem jeho dětí. V Kvasicích a Morkovicích na Kroměřížsku vlastnil přes 4 300 hektarů půdy spolu s průmyslovými provozy (Morkovice ale v roce 1911 prodal), po bratru Františkovi v roce 1916 zdědil knížecí titul a severočeské statky s hlavním sídlem v Děčíně. Posledním majitelem Děčína a dalších statků byl kníže František de Paula (1890–1973), nejstarší Jaroslavův syn, zatímco Kvasice získal mladší syn Arnošt (1905-1985, byl signatářem Národnostního prohlášení české a moravské šlechty v září 1939). Z děčínské větve se výrazně ve státních službách uplatnil ještě Bedřichův mladší bratr Leopold Lev (1811–1888), dlouholetý rakouský ministr školství. Z Arnoštovy kvasické odnože proslul jeho mladší syn Friedrich (* 1942) jako rakouský herec a režisér.

Choltická větev.

Zakladatelem choltické větve byl c.k. komoří Jan Nepomuk Thun-Hohenstein (1742–1811), který převzal Choltice a menší statky v Rakousku v rámci dělení rodového majetku v roce 1785. Choltický zámek byl opravován po požáru v roce 1795, v další generaci pak Jan Nepomuk Thun-Hohenstein (1786–1861) přikoupil zámek Barchůvek (1844–1859), kde trávil své stáří poté, co správu majetku předal synu Theodorovi (1815–1881). Theodorovi mladší bratři sloužili v armádě a dosáhli vysokých hodností – Konstantin Ludvík (1821–1876) byl c.k. generálmajorem, František Josef (1826–1888) byl účastníkem výpravy arcivévody Maxmiliána do Mexika a později v rakousko-uherské armádě dosáhl hodnosti c.k. polního zbrojmistra.  Choltický zámek byl upravován v letech 1880 a 1904, koncem 19. století měl velkostatek rozlohu přes 2 800 hektarů půdy. Další majitel Jan Nepomuk Thun-Hohenstein (1857–1921) proslul výstředním stylem života, z nějž se časem vyvinula psychická nemoc spojená i s alkoholismem. Jan Nepomuk zemřel v době, kdy se jej rodina snažila zbavit svéprávnosti, posledním majitelem Choltic byl jeho syn Leopold Marian (1888–1944). Ten se za první republiky angažoval ve státní správě a jako člen řady spolků, nakonec ale v roce 1940 vstoupil do NSDAP. Za druhé světové války se kvůli četným zdravotním problémům veřejného dění stranil a zemřel v Praze v roce 1944. Podobně jako v případě klášterecké větve byly Choltice zkonfiskovány v roce 1945 ještě před dokončením dědického řízení. Leopoldův syn Berchtold (* 1939) žije v Itálii, v rámci soudních sporů o majetek v Československu po roce 1989 dosáhl dílčích úspěchů, když získal mobiliář z choltického zámku.

Benátecká větev.

Antonín Josef Thun-Hohenstein (1754–1840), nejmladší syn Jana Josefa (1711–1788), při rodovém dělení majetku v roce 1785 sice nezískal žádné panství, ale jeho starší bratr, pasovský biskup Leopold Thun-Hohenstein (1748–1826), mu v roce 1805 koupil západočeské Poběžovice. Antonínův syn Leopold (1797–1877) byl nejvyšším sudím Českého království, v roce 1864 sice prodal Poběžovice, ale mezitím sňatkem s Alžbětou Mladotovou ze Solopisk (1805–1876) získal panství Benátky nad Jizerou, kde došlo k úpravě zámeckého parku. Benátky prodal v roce 1886 Leopoldův syn Hugo (1826–1887), další syn Leopold Bohumil (1842–1898) ale sňatkem s hraběnkou Kristýnou z Valdštejna (1854–1937) získal velkostatek se zámkem Liblice (cca 2 000 hektarů půdy). Dědicem Liblic byl jejich syn Kristián Thun-Hohenstein (1876–1970), jemuž byly v roce 1945 zkonfiskovány na základě Benešových dekretů.

Erb.

V upraveném erbu byla dvě pole se zlatým břevnem, v modrém poli měli ještě další dvě s polovičním orlem a stříbrném břevnem v černém poli. Uprostřed v srdečním štítku nosili znak vymřelého rodu Caldes.

Thunové, později Thun-Hohenštejnové, či Hohensteinové (německy "Thun / Thun-Hohenstein") jsou šlechtický rod původem z Jižního Tyrolska. Svůj původ odvozují od panství Thun (dnešní obec Ton, Val di Non) se stejnojmenným hradem v dnešním severoitalském regionu Tridentsko-Horní Adiže.

The Thun und Hohenstein family, also known as "Thun-Hohenstein", belonged to the historical Austrian and Bohemian nobility. One branch of the family lived at Děčín (Tetschen), Bohemia, for more than 200 years.


Vznik a vývoj.

CBSS byla založena roku 1992 ministry zahraničí baltských států v Kodani jako reakce na geopolitické změny v regionu po skončení Studené války. Od svého založení CBSS přispívala k pozitivnímu vývoji baltského regionu jako celku a sloužila jako významný nástroj multilaterální spolupráce.  Roku 1998 vznikl stálý sekretariát CBSS ve Stockholmu, financovaný společně členskými státy.  Nejvyšším orgánem CBSS je zasedání ministrů zahraničí pořádaná jednou za dva roky.

Členské státy.

CBSS má 12 členů:

Pozorovatelé.

Dalších 7 států má status pozorovatele:

Předsednictví.

Předsednictví CBSS postupně přechází mezi jednotlivými členskými státy. Každé předsednictví trvá po dobu jednoho roku, od 1. července do 30. června.

Organizační struktura.

Zasedání ministrů.

Pravidelně jednou za dva roky je pořádáno zasedání ministrů členských států, které je nejvyšším orgánem CBSS.

Výbor představitelů.

V obdobích mezi konferencemi ministrů zahraničí je hlavním vyjednávacím a rozhodovacím orgánem Výbor představitelů (The Committee of Senior Officials, CSO). Ten sestává z vysokých zástupců ministerstev zahraničních věcí všech 12 členských států včetně Evropské komise. Výbor představitelů dohlíží, koordinuje a napomáhá činnosti ostatních orgánů CBSS.  V předsednictví výboru se zástupci jednotlivých států každoročně postupně střídají. Předsedou výboru je obvykle zástupce na úrovni vyslance, jmenovaný ministrem zahraničí předsedajícího členského státu.  Mnoho orgánů CBSS funguje pod záštitou CSO. CSO dohlíží na expertní skupinu nukleární a radiační bezpečnosti a operační skupinu proti obchodu s lidskými bytostmi a koordinuje činnost v pěti dlouhodobých prioritách CBSS, včetně expertní skupiny pro spolupráci při ochraně ohrožených dětí, expertní skupiny pro záležitostí mládeže, projektu EuroFakulty ve Pskovu a v dohledné době i expertní skupiny námořní politiky a případně dalších činností.

Sekretariát.

Stálý mezinárodní sekretariát CBSS vznikl na základě rozhodnutí ze 7. zasedání ministrů v dánském Nyborgu roku 1998. 20. října 1998 byl sekretariát slavnostně otevřen na ostrově Strömsborg ve Stockholmu.  Sekretariát má následující poslání:

Zrušené orgány.

V letech 1992-2009 existovala Pracovní skupina pro demokratické instituce, v letech 1995-2003 byla navíc doplněna pověřencem pro demokratizaci.  Na některých univerzitách členských států fungovaly EuroFakulty: v Tartu, Rize a Vilniusu mezi lety 1993-2005, v Kaliningradu mezi 2000-2007. Ve Pskovu je EuroFakulta od roku 2009 stále v provozu.

Rada států Baltského moře nebo jen CBSS (z anglického "Council of the Baltic Sea States") je politická organizace pro mezinárodní spolupráci v oblasti Baltského moře. CBSS byla založena roku 1992 za účelem koordinace rozvoje ekonomiky, občanské společnosti, problematiky lidských práv a nukleární bezpečnosti v regionu.

The Council of the Baltic Sea States (CBSS) is a regional intergovernmental organisation working on three priority areas: Regional Identity, Safe & Secure Region and Sustainable & Prosperous Region. These three priority areas aim to address the themes of environment, economic development, entrepreneurship, education, culture, civil security, children's rights and trafficking in human beings.


Původ a rodina.

Narodila se jako druhá dcera arcivévody Albrechta Bedřicha Rakouského, knížete Těšínského a princezny Hildegardy Luisy Bavorské.  Svá jména dostala po sestrách své matky: Matildě Karolíně (1813–1862), velkovévodkyni Hesenské, Adelgundě (1823–1914), vévodkyni z Modeny a Alexandře Bavorské (1826–1875), se kterými měla její matka velmi blízký vztah.

Život.

Přátelila se např. s arcivévodkyní Marií Terezií, pozdější bavorskou královnou, která byla přibližně stejného věku jako Matylda a byla nevlastní dcerou jejího strýce arcivévody Karla Ferdinanda.  V létě roku 1861 se poprvé setkala s arcivévodou Ludvíkem Salvátorem Toskánským během jeho návštěvy císaře Františka Josefa I. Již od prvního setkání k sobě cítili Matylda a Ludvík silnou náklonnost. Nikdy však nedošlo ani k zasnoubení páru, i když se o to Ludvík Salvátor všemožně snažil. Matylda se totiž měla stát budoucí italskou královnou jako manželka tehdy ještě korunního prince Umberta Savojského.

Nehoda.

Dne 22. května 1867 se stala tragická nehoda, při niž Matylda utrpěla těžké popáleniny na celém těle, zejména v obličeji a na hlavě. Nikdy se však nepodařilo zjistit, co vlastně se skutečně stalo. Ve svém pokoji se měla připravovat na procházku se svým otcem. Tam se také našly na zemi pohozené zápalky.  Podle neoficiální verze se uvádí, že ve své ložnici zkoušela kouřit, i když věděla, že její otec s něčím takovým nesouhlasí. Když jej však slyšela přicházet, schovala v panice za záda zapálenou cigaretu, od níž nešťastnou náhodou vzplály její tylové šaty. Zemřela po necelých 14 dnech plných utrpení a bolesti, dne 6. června 1867 na zámku Hetzendorf u Vídně. Její milovaný Ludvík byl o jejím zdravotním stavu denně informován. Nikdy se neoženil. Matylda byla pohřbena v císařské hrobce vedle své matky a bratra. Pohřeb se konal 11. června 1867.

Matylda Marie Adelgunda Alexandra Rakousko-Těšínská (25. ledna 1849, Vídeň – 6. června 1867, zámek Hetzendorf u Vídně) byla rakouská arcivévodkyně z rakousko-těšínské větve habsbursko-lotrinské dynastie.

Archduchess Mathilde of Austria (Mathilde Marie Adelgunde Alexandra; 25 January 1849, in Vienna – 6 June 1867, in Schloss Hetzendorf near Vienna) was an Austrian noblewoman. She was the second daughter of Archduke Albert, Duke of Teschen and Princess Hildegard of Bavaria (1825–1864).


Charakteristika.

Pabuky jsou opadavé nebo stálezelené keře a stromy se střídavými jednoduchými listy s palisty. Listy jsou celistvé, celokrajné nebo pilovité, dvouřadě rozložené, se zpeřenou žilnatinou, krátce řapíkaté. Letorosty jsou štíhlé.  Květy jsou nenápadné, drobné, v trojkvětých vrcholících nebo jednotlivé, jednopohlavné. Samčí květy obsahují 8 až 40 tyčinek a jsou podepřeny zvonkovitým kalichem, Samičí květy jsou po 1 až 3 v číšce. Plodem jsou ostrohranné nažky, uzavřené v šupinaté a za zralosti pukající číšce, nejčastěji po 3.

Rozšíření.

Rod pabuk zahrnuje asi 35 druhů a je rozšířen výhradně na jižní polokouli. Pabuky rostou v jižní části jihoamerických And až po jih Patagonie, ve východní a jihovýchodní Austrálii a v oblasti od Papui Nové Guiney po Tasmánii, Nový Zéland a Novou Kaledonii.  V některých oblastech jižní polokoule tvoří pabuky převažující složku hustých lesních porostů, především v Chile a Argentině, méně výrazně i na Novém Zélandu. Z fosilních dokladů je zřejmé, že v raných třetihorách se pabuky vyskytovaly na většině území Austrálie.

Taxonomie.

Rod pabuk byl často (např. Cronquist) řazen do čeledi bukovité ("Fagaceae"). Taková skupina je ovšem parafyletická, neboť pabukovité tvoří bazální větev řádu bukotvaré ("Fagales").  Pabuky se od bukovitých liší především plodolisty s jediným obalem, listy s lístkovitými palisty a celokrajným až dvakrát pilovitým okrajem. Buk má palisty úzce trojúhelníkovité, plodolisty se 2 obaly a listy celokrajné až pilovité ale nikdy dvakrát pilovité.

Význam.

Pabuk jižní ("Nothofagus antarctica") je občas pěstován jako sbírková dřevina, např v Arboretu Žampach a Dendrologické zahradě v Průhonicích.

Pabuk ("Nothofagus") je jediný rod čeledi pabukovité ("Nothofagaceae") vyšších dvouděložných rostlin z řádu bukotvaré ("Fagales"). Jsou to opadavé nebo stálezelené dřeviny, rozšířené na jižní polokouli, kde ekologicky odpovídají zástupcům čeledi bukovité ze severní polokoule. V Česku se zejména v botanických zahradách a arboretech občas pěstuje pabuk jižní.

Nothofagus, also known as the southern beeches, is a genus of 43 species of trees and shrubs native to the Southern Hemisphere in southern South America (Chile, Argentina) and Australasia (east and southeast Australia, New Zealand, New Guinea, and New Caledonia). The species are ecological dominants in many temperate forests in these regions. Some species are reportedly naturalised in Germany and Great Britain. The genus has a rich fossil record of leaves, cupules, and pollen, with fossils extending into the late Cretaceous period and occurring in Australia, New Zealand, Antarctica, and South America. In the past, they were included in the family Fagaceae, but genetic tests revealed them to be genetically distinct, and they are now included in their own family, the Nothofagaceae.  The leaves are toothed or entire, evergreen or deciduous. The fruit is a small, flattened or triangular nut, borne in cupules containing one to seven nuts.  "Nothofagus" species are used as food plants by the larvae of hepialid moths of the genus "Aenetus", including "A. eximia" and "A. virescens".  Many individual trees are extremely old, and at one time, some populations were thought to be unable to reproduce in present-day conditions where they were growing, except by suckering (clonal reproduction), being remnant forest from a cooler time. Sexual reproduction has since been shown to be possible. Although the genus now mostly occurs in cool, isolated, high-altitude environments at temperate and tropical latitudes, the fossil record shows that it survived in climates that appear to be much warmer than those that "Nothofagus" now occupies.


Život.

Dětství, mládí.

Vilma Espín se narodila ve městě Santiago de Cuba do rodiny právníka lihovarnického koncernu Bacardi José Espína a jeho ženy Margarity Guillois. Zde vyrůstala se čtyřmi sourozenci – Nilsou, Ivánem, Soniou and Josém. Univerzitní studia chemického inženýrství absolvovala v 50. letech na Massachusettském technologickém institutu v Cambridgi v americkém státě Massachusetts.

Aktivity během kubánské revoluce.

Po studiích se v Havaně seznámila s vůdčí osobností kubánských revolucionářů Frankem Paísem, pod jehož vlivem začala organizovat revoluční hnutí v provincii Oriente. Začala zprostředkovávat styk mezi tamními revolucionáři a Castrovým guerillovým Hnutím 26. července, jehož členové v mexickém azylu připravovali budoucí převrat na Kubě. Přitom poznala svého budoucího muže, Raúla Castra, spolu s ním se aktivně zapojila do aktivit Hnutí. V lednu 1959, po skončení revolučních bojů, se Raúl a Vilma vzali.

Představitelka státu.

V roce 1960 se Vilma Espín stala předsedkyní Svazu kubánských žen, v jehož čele setrvala až do konce života. Byla členkou kubánské vlády, tzv. Státní rady, zasedala v Ústředním výboru Komunistické strany Kuby a jejím Politbyru.  Z titulu svých funkcí zastupovala Kubu při mezinárodních akcích. Předsedala kubánské delegaci na Prvním latinskoamerickému kongresu žen a dětí, pořádaném v roce 1959 v Chile, vedla též kubánské delegace na konferencích v Mexiku, Kodani, Nairobi a Beijingu.  Vystupovala jako "polooficiální" první dáma Kuby, fakticky totiž suplovala roli životní družky Fidela Castra, která však nikdy žádnou oficiální roli nehrála.

Úmrtí.

Vilma Espín zemřela po dlouhé nemoci 18. června 2007. Po její smrti byla vyhlášena dvoudenní tryzna. Po smutečním aktu byly její ostatky zpopelněny a uloženy v Mauzoleu Franka Paíse, kde spočívají spolu s ostatky dalších čelných kubánských revolucionářů.

Vilma Lucila Espín Guillois (7. dubna 1930 Santiago de Cuba – 18. června 2007 Havana), „první dáma Kuby“, byla kubánská chemická inženýrka, revolucionářka a manželka pozdějšího kubánského prezidenta Raúla Castra, s nímž měla čtyři děti – Deborah, Marielu, Nilsu a Alejandra. Dcera Mariela Castro Espín působí jako aktivistka a činitelka v oblasti sexuální osvěty a syn Alejandro Castro Espín je považován za pravděpodobného nástupce svého otce Raúla Castra ve funkci hlavy státu.

Vilma Lucila Espín Guillois (7 April 1930 – 18 June 2007) was a Cuban revolutionary, feminist, and chemical engineer. She helped supply and organize the 26th of July Movement as an underground spy, and took an active role in many branches of the Cuban government from the conclusion of the revolution to her death. As an adamant feminist, Espín helped found the Federation of Cuban Women and promoted equal rights for Cuban women in all spheres of life.


Životopis.

Ve věku 17 let nastoupil na trůn po smrti svého otce (14. ledna 1766). 8. listopadu téhož roku se oženil se svou sestřenicí, britskou princeznou Karolinou Matyldou, sestrou britského krále Jiřího III. Záhy po svatbě, 28. ledna 1768, se narodil jejich jediný syn, korunní princ Frederik.  Kristián měl otce alkoholika a byl systematicky terorizován svým špatným a krutým vychovatelem (Christian Ditlev Reventlow); to se odrazilo jak na špatném vychování i vzdělání, tak na povaze. Třebaže měl světlé okamžiky a vykazoval inteligenci, trpěl těžkými mentálními problémy (šlo patrně o schizofrenii).  Kristiánův špatný zdravotní stav mu bránil držet ve svých rukou otěže vlády. Jeho manželství nebylo šťastné a on dával veřejně najevo, že svou ženu nemiluje. Brzy po sňatku se vrhl do bouřlivého života plného excesů a orgií. Jednou z jeho nejbližších přítelkyň byla prostitutka Anna Cathrine Benthagen, jež ho doprovázela při návštěvě bordelů i s dalšími společníky a byla hlavní postavou rvaček s policií; nakonec rada státu rozhodla o její deportaci do Wandsbecku v Holštýnsku, kde obdržela roční penzi 400 "riksdalerů".  Kristián nechával hlavní rozhodnutí na ministrech své vlády, jak to ostatně činil i jeho otec Frederik V. Třebaže oficiálně šlo o absolutní monarchii, ve skutečnosti to byla vláda aristokracie. Zásadní význam pro další vývoj znamenala zahraniční cesta, kterou uskutečnil Kristián v roce 1768 a při níž navázal pevný intelektuální i přátelský vztah se svým lékařem Johannem Friedrichem Struensee. Do Kodaně se vrátil v lednu roku 1769 a následně jmenoval Struenseeho státním radou.  Struensee se stal politikem a silným královým člověkem, vládnoucím "de facto". Získal důvěru královny Karoliny Matyldy, když očkoval jejího syna prince Frederika proti hrozící nákaze neštovicemi při epidemii, jež zasáhla Kodaň na podzim roku 1769. V krátkém čase se stal Struensee královniným milencem. 7. července roku 1771 porodila Karolina Matylda dcera Luisu Augustu, a třebaže král její otcovství uznal, panovalo všeobecné mínění, že jejím skutečným otcem je Struensee.  Struensee zavedl v království řadu liberálních reforem, což mu přineslo množství politických nepřátel, kteří proti němu konspirovali; patřila mezi ně řada významných veřejných osobností, především královna vdova Juliana Marie Brunšvická a její syn, princ Frederik (králův nevlastní bratr). V roce 1772 byl Struensee obviněn z urážky majestátu pro svůj poměr s královnou a byl odsouzen k smrti. Kristián VII. podepsal rozsudek – údajně proto, že ho přesvědčili o tom, že Struensee plánoval ho zavraždit. Poprava se uskutečnila 28. dubna 1772.  Karolina Matylda přiznala svůj poměr se Struenseem a její manželství s Kristiánem bylo anulováno. Po jednáních s jejím bratrem, britským králem Jiřím III., byla deportována do hannoverského Celle. Nikdy se již nevrátila, aby viděla své děti. Zemřela v roce 1775, v nedožitých 24 letech.  Královna vdova Juliana Marie a její syn princ Frederik obsadili místo ve státní radě, Frederik se stal roku 1772 regentem Kristiána VII., svého staršího nevlastního bratra, který vzhledem ke svému zdravotnímu stavu vládu řídit nemohl. Reálně však vládli jeho matka a Ove Høegh-Guldberg, teolog a profesor rétoriky a jeden ze strůjců intriky proti Struenseemu. Ten se stal jedním z nejvlivnějších lidí království a záhy skutečným vládcem; rozhodl o zrušení všech liberálních reforem zavedených jeho předchůdcem.  Toto regentství trvalo do roku 1784, kdy korunní princ Frederik dosáhl věku 16 let; uskutečnil palácový převrat a následně byl místo svého strýce regentem krále jmenován on. Formálně byl Kristián VII. stále hlavou státu, ale ve skutečnosti se jeho role omezila na podepisování dokumentů, jež mu předkládala rada. S jeho synem Frederikem u moci byly zavedeny nové liberální reformy, začal rovněž konflikt s Velkou Británií v souvislosti s Francouzskými revolučními válkami.  Kristián VII. zemřel v roce 1808 v Rendsburgu v Šlesvicku, ve věku 59 let; příčinou jeho smrti byla patrně srdeční mrtvice. Byl pochován v katedrále v Roskilde, v místě posledního odpočinku dánských králů.

Rodina.

1. října 1765 se Kristián oženil s britskou princeznou Karolinou Matyldou Hannoverskou. Z manželství vzešly dvě děti:

Odraz v umění.

V roce 2012 se Kristián VII. stal jednou z hlavních postav koprodukčního filmu "Královská aféra", jenž mapoval příběh jeho manželství s Karolinou Matyldou a vztah s lékařem Johanem Struenseem.

Kristián VII. (29. ledna 1749, Kodaň – 13. března 1808, Rendsburg) byl v letech 1766–1808 králem Dánska a Norska. Syn krále Frederika V. a jeho první ženy Luisy Hannoverské.  Pro svou duševní chorobu (pravděpodobně schizofrenie) byl král velmi slabý. Přestože byl oficiálně absolutním monarchou, nedržel nikdy vládu ve svých rukou; vládnutí bylo delegováno na státní radu. Během této jeho vlády se zrodilo osvícenství, byla nastolena řada liberálních reforem a započala konfrontace s Velkou Británií.

Christian VII (29 January 1749 – 13 March 1808) was a monarch of the House of Oldenburg who was King of Denmark–Norway and Duke of Schleswig and Holstein from 1766 until his death. For his motto he chose: ""Gloria ex amore patriae"" ("glory through love of the fatherland").  Christian VII's reign was marked by mental illness and for most of his reign Christian was only nominally king. His half-brother Frederick was designated as regent of Denmark in 1772. From 1784 until Christian VII's death in 1808, Christian's son, later Frederick VI, acted as unofficial regent.


Vznik a historie díla.

Operu "Kdybych byl králem" složil Adam ve své poslední tvůrčí fázi, kdy byl nucen rychle tvořit, aby mohl uhradit dluhy spojené s bankrotem jeho Národního divadla (Théâtre-National) roku 1848. Po úspěšné Norimberské loutce to bylo jeho druhé dílo, které bylo inscenováno v divadle „Théâtre-Lyrique“, jemuž postoupil licenci na své zkrachovalé „Théâtre-National“ (nástupcem tohoto divadla je od roku 1862 Théâtre du Châtelet). Opera se odehrává v exotickém prostředí Indie, čemuž odpovídala i honosná výprava a kostýmy. Získala ihned velký úspěch, do konce roku 1852 představovala celou polovinu představení v divadle a v období do jeho přestěhování do Châteletu byla hrána více než 170krát. Adamovi přinesla nejen tolik peněz, aby mohl definitivně splatit dluhy, ale rovněž nejlepší kritické ocenění jeho kariéry.  "Kdybych byl králem" našla brzy cestu i do zámoří (New Orleans 1856, Surabaya 1864), Buenos Aires 1881), přes půl století však nenašla cestu do Německa, kde byly jinak Adamovy opery velmi populární. Od konce 19. století je však uváděna jen sporadicky.  V českých zemích operu "Kdybych byl králem" poprvé uvedlo pražské Prozatímní divadlo 15. ledna 1875 v češtině, dokonce o více než čtvrtstoletí před německou premiérou, která se konala 21. ledna 1904 ve Vratislavi. Později byla hrána spíše v amatérských (např. roku 1936 pražské Opera Studio) nebo oblastních divadlech: poslední profesionální inscenací v českých zemích bylo roku 1959 nastudování v opavském divadle.  V kontextu Adamových komických oper má "Kdybych byl králem" formálně nejpropracovanější partituru s bohatou instrumentací. Hudba vyniká rozmanitostí a až snovou lyričností. Nejpopulárnějším kusem se stala předehra, která je často hrána samostatně jako symfonické dílo.  Opera "Kdybych byl králem" má předehru a zpěvní čísla proložená mluvenými dialogy ve třech dějstvích, představení trvá asi dvě hodiny.

Děj opery.

Děj se odehrává v království Goa bez určení doby.

1. dějství.

(Pobřeží Ománského moře) Na pobřeží pospávají rybáři; jejich ženy je přicházejí vzbudit (sbor "Mes bons amis"). Jedním z nich je Piféar, který hledá svého přítele Zéphorise, se kterým se na rybolov vydává nejraději, ačkoli je to mizerný rybář: zajímá se jen o perly a poklady — a ryby, které v sítích uváznou, přenechává Piféarovi (kuplety "Zéphoris est bon camarade"). Přichází pobřežní policista Zizel, který pod různými záminkami vybírá od všech přítomných pokuty, zejména pak od Zéphorise, který jej rozzlobil (kvartet "Ne pleure pas"). Zéphorisova sestra Zélide se hněvá: její bratr nic neulovil a ještě přišel o peníze, namísto toho hledá poklady, aby je mohl darovat neznámé krásce, kterou zachránil před utonutím (árie "J'ignore son nom").  Přichází Kadoor, bratranec a ministr krále Mossoula. Piféar mu již několikrát sloužil jako posel pro tajemné vzkazy a další má následovat. Za ním následuje sám král se svou dcerou Néméou (vítán sborem "Gloire à Brahma qui te protège"). Kadoor se o ni uchází, ona si však hodlá vzít jen neznámého hrdinu, který jí zachránil život na moři.  Zéphoris v princezně poznává neznámou krásku. Jeho překvapení si všimne Kadoor a pohrůžkami jej přinutí k přísaze, že zachová mlčení. Ministr naopak situace využije k tomu, aby se před Néméou vydával za jejího zachránce. Néméa je zklamána — to není muž, který se jí zjevoval ve snách —, ale musí dodržet své slovo ("O surprise inouïe! — En songe, vous voyiez l'image — Enfin, il la tient").  Zéphoris je zoufalý. Na princeznu nemůže on, chudý rybář, ani pomyslet. to kdyby byl králem (árie "Si j'étais roi"). Své přání napíše do písku a usne. Král prochází znovu kolem, a když Zéphorise vidí, napadne jej žertík. Královský průvod odnese spícího Zéphorise do paláce (finále "O barque légère et fidèle").

2. dějství.

Zéphoris byl uložen do královského lože a všichni mají příkaz chovat se k němu, jako by byl králem. Zéphoris se probouzí a nevěří svým očím ("O roi! ton peuple qui t'adore — Ah! c'est un rêve qui m'enchante"). O tom, že nesní, jej přesvědčí až vydatná snídaně ("On ne peut rêver et manger à la fois"). I Néméa se mu představuje jako jeho sestřenka (árie "De vos nobles aïeux") a oba se přirozeně ihned zamilují (duet "Vous m'aimez, dites-vous?"). Mezitím "král" začíná brát svou úlohu vážně a pustí se energicky do vládnutí. Na počest Néméy svolává hostinu ("Accourez à ma voix — Pour le royal banquet") a dokonce svolává kněží, aby je oddali ("Venez brahmes sacrés unir la princesse"). Tolik komedie by stačilo, myslí si král a Kadoor a Zéphorise uspí lektvarem ve víně. Když však chce Kadoor sám pokračovat ve svatebním obřadu, Néméa odmítne a uprchne (finále "O mortelle injure").

3. dějství.

Zélida sedí u svého bratra Zéphorise, který dosud spí (kuplety "Entends-tu, sous les bambous"). Vedle Zéphorise přinesli s paláce i nějaké peníze jako odškodnění, což se zdá Piféarovi podezřelé (komické duo Piféara a Zélidy "Tant d'or, à vous, ô ciel!"). Zéphoris se probouzí a vypráví své zážitky, čímž všechny včetně sama přesvědčí, že zešílel (ansámbl "Honneur à la plus sage — Il est fou, des plus fous!"). Néméa se přichází omluvit za žert svého otce (duet "Je fus cruelle et Dies se venge"). Přitom vyslechne, že princ Kadoor hodlá nechat Zéphorise popravit za to, že údajně nedodržel přísahu ("Quoi, le prince Kador..."), a dozví se konečně, kdo byl jejím pravým zachráncem. Svým zásahem (trio "Noble prince Kadoor") nejen Zéphorise zachrání, ale i odhalí Kadoora jako zrádce ve prospěch Portugalců. Dojde k boji (král: "Toi qui présides aux batailles"), v němž se Zéphoris vyznamená (sbor "Victoire! Victoire!"). Jeho svatbě s Néméou již nestojí nic v cestě (finále "Noble princesse, approchez-vous").

Nahrávky.

Existují dvě nahrávky "Kdybych byl králem", obě v nepůvodní podobě:  Nejslavnějším číslem je předehra, kterou nahráli například Richard Hayman, Yan Pascal Tortelier, Jean Martinon, Albert Wolff nebo Paul Paray.

Kdybych byl králem (ve francouzském originále Si j'étais roi) je opera (žánru opéra comique) o třech dějstvích francouzského skladatele Adolpha-Charlese Adama na libreto Adolpha d'Enneryho (vlastním jménem Adolphe-Philippe Dennery, 1811-1899) a Julese-Henriho Brésila (1818-1899). Poprvé byla uvedena v pařížském Théâtre-Lyrique dne 4. září 1852.

Si j'étais roi (English: "If I Were King") is an opéra comique in three acts by Adolphe Adam. The libretto was written by Adolphe d'Ennery and Jules-Henri Brésil. It was first performed in Paris at the Théâtre Lyrique (Théâtre-Historique, Boulevard du Temple) on 4 September 1852, opening with a dual cast to allow performance on successive evenings (it made up half of all performances at the Théâtre Lyrique in the last four months of the year and reached over 170 performances in its first ten years). The production was considered lavish, with expensive costumes and jewels being worn by the cast.  It was then staged in Brussels (1853), New Orleans (1856), Turin (1858) and Soerabaya (1864).  Though less popular than "Le postillon de Lonjumeau", it is often regarded as Adam's finest work. The well-developed overture was once very popular, particularly on recordings. Vocal highlights include the soprano air "De vos nobles aïeux" and the couplets for baritone "Dans le sommeil, l'amour".


Volební systém.

Zákon č. 270 z roku 2005 změnil stávající většinový volební systém, který byl praktikován od vzniku „druhé republiky“ z počátku 90. let 20. století, na smíšený podmíněný systém. Ve volbách do Senátu dochází ke kombinaci tří modelů. Z celkového počtu 315 mandátů je 301 senátorů voleno v přímých volbách 18 regionů (volebních obvodů). Jeden mandát je přidělen na základě zákona v regionu Valle d´Aosta a sedm mandátů je určeno pro křesla v regionu Trentino Alto Adige. Italové žijící v zahraničí volí šest senátorů. Uzavírací klauzule pro samostatné politické strany činí 8 % platných hlasů v daném regionu, pro koalice 20 % platných hlasů v regionu. Politický subjekt, který kandidoval v koalici, jež získala přes 20 %, pak musí dosáhnout v daném regionu alespoň 3 % hlasů. Pokud vítězná strana v konkrétním regionu neobdrží 55 % mandátů, pak je uplatněna tzv. většinová prémie, která vítězi voleb zaručuje tuto většinu (tedy existuje 17 většinových prémií). Prezident republiky navíc může "ex lege" jmenovat pro jedno volební období až pět doživotních senátorů, kteří zvyšují absolutní počet křesel nad 315. Ze zákona se pak všichni bývalí prezidenti republiky stávají také doživotními senátory.  Volit senátory mohou občané starší 25 let věku (aktivní volební právo) a voleni mohou být občané po dovršení 40 let věku (pasivní volební právo).  K roku 2010 měl Senát celkově 322 členů, 315 senátorů a 7 doživotních senátorů. Na začátku 2013 měli titul doživotních senátorů Emilio Colombo (bývalý předseda vlády) a bývalý eurokomisař Mario Monti. Jako bývalý prezident republiky zde s tímto titulem zasedal Carlo Azeglio Ciampi. Senátor Colombo zemřel v červnu 2013. V srpnu téhož roku jmenoval tehdejší prezident Giorgio Napolitano čtyři doživotní senátory: architekta Renza Piana, dirigenta Claudia Abbada (již zemřel), bioložku Elenu Cattaneo a fyzika Carla Rubbiu.

Senát republiky (italsky: "Senato della Repubblica") je horní komora Parlamentu Itálie ("Parlamento della Repubblica Italiana"). Sestává z 315 křesel pro zvolené senátory, nepočítaje doživotně jmenované politiky. 309 křesel se rozděluje podle výsledků regionálních voleb. Funkční období je pětileté. V ústavním systému Itálie je postavení Senátu rovnocenné dolní komoře, kterou je Poslanecká sněmovna, což je výjimečné v politických systémech demokratických států. Vláda musí o vyslovení důvěry požádat obě komory, jedná se o příklad tzv. "dokonalého bikameralismu". Volby se do obou zastupitelských sborů uskutečňují současně. Naposledy tomu bylo 4. března 2018.  Ve své současné podobě byl Senát založen 8. května 1948. Existoval však již v Italském království pod názvem "Senato del Regno" (Senát království).  Prezident Italské republiky může jak horní tak dolní komoru Parlamentu rozpustit před uplynutím volebního období, pokud žádná vláda není schopna získat důvěru.  Sídlem Senátu je "Palazzo Madama" v Římě. Současnou předsedkyní Senátu je 71letá Elisabetta Alberti Caselatti ze strany Forza Italia, která byla zvolena 24. března 2018. Je první ženou v tomto úřadě v historii Itálie. Jejím předchůdcem byl Pietro Grasso ze strany Liberi e Uguali. Předseda Senátu v případě uvolnění úřadu prezidenta republiky zastává jeho funkci.

The Senate of the Republic () or Senate () is a house of the bicameral Italian Parliament (the other being the Chamber of Deputies). The two houses together form a perfect bicameral system, meaning they perform identical functions, but do so separately. Pursuant to Articles 57, 58, and 59 of the Italian Constitution, the Senate has a variable number of members, of which 309 are elected from Italian constituencies, 6 from Italian citizens living abroad, and a small number (currently 6) are senators for life ("senatori a vita"), either appointed or "ex officio". It was established in its current form on 8 May 1948, but previously existed during the Kingdom of Italy as "Senato del Regno" (Senate of the Kingdom), itself a continuation of the "Senato Subalpino" (Subalpine Senate) of Sardinia established on 8 May 1848. Members of the Senate are styled "Senator" or "The Honourable Senator" (Italian: "Onorevole Senatore") and they meet at Palazzo Madama, Rome.


Biografie.

V roce 1655, ve věku 9 let, byl prohlášen princem následníkem. V 18 letech obdržel místo v Královské radě (jež ovšem neměla velkého vlivu, neboť monarchie již byla absolutistická).  14. května roku 1667 se v Nykøbingu oženil s Šarlotou Amálií Hesensko-Kasselskou, dcerou lankraběte Viléma VI. Hesensko-Kasselského.  V roce 1670 zemřel král Frederik III. a podle "Královského zákona" z roku 1665 se Kristián stal druhým absolutním monarchou Dánska a Norska. Protože nastoupil na trůn podle následnictví a ne volbou, nebyl korunován, byl pouze pomazán v kostele zámku Frederiksborg, a to 9. února 1670.  Jedním z jeho prvních činů bylo, že ke dvoru v roce 1671 přivedl svou šestadvacetiletou oficiální milenku Žofii Amálii Moth, čímž těžce potupil královnu. Žofie Amálie Moth se 31. prosince roku 1677 stala hraběnkou ze Samsø a žila v prostorách paláce v Kodani.  Pro své velké osobní kouzlo a mimořádnou přívětivost byl Kristián V. velmi populární, což snad částečně hrálo roli při jeho snahách omezit vliv šlechty zapojením nešlechticů, jimž uděloval tituly baron a hrabě, do veřejných záležitostí.  Pod vedením Kristiánova kancléře Petra Griffenfeldta Dánsko zažilo krátké období příležitosti obsadit svou starou pozici velké mocnosti v regionu. Avšak tísněn obavami ze svých protivníků Kristián kancléře odvolal a obětoval tak jeho skvělé vedení, čímž vlastně přivodil velké škody prestiži monarchie. Státní prostředky byly promrhány v neúspěšné válce proti Švédsku (známé jako Norská válka, 1675–1679) ve Skåne, staré dánské provincii, již Dánsko ztratilo ve prospěch Švédska v důsledku smlouvy z Roskilde a již chtělo získat zpět. Chtělo rovněž zvovupřipojit pod dánskou svrchovanost vévodství Holstein-Gottorp, spojené se Švédskem, avšak po zásahu Francie bylo vévodství uznáno na Dánsku nezávislým.  Dvacet příštích mírových let znamenalo mnoho pro vnitřní rozvoj země. Řada pozitivních aspektů již byla zmíněna, k dalším patří vytvoření "Dánského zákona (Danske Lov)" v roce 1683, který představuje první právní kodex platný pro celé Dánsko. Byl formulován i "Norský zákon (Norske Lov)", podobný dánskému. Jiným důležitým počinem bylo v roce 1688 zavedení registru pozemků, kdy šlo o stanovení jednotné ceny pozemků v monarchii, vedoucí k spravedlivým odhadům.  Třebaže král se o vědu a kulturu příliš nezajímal, i zde lze hovořit o "zlatém věku", např. díky práci astronoma Ole Rømera.  Za jeho panování vznikla "Dánská západoindická společnost" (1671), založená pro objevy, využívání a kolonizaci karibských ostrovů, dnešních Panenských ostrovů. Její činnost se v roce 1680 rozšířila do dnešní Ghany v Africe.  Kristián V. zemřel 25. srpna 1699 na následky zranění utrpěného při nehodě na lovu. Je pochován v katedrále v Roskilde, místě posledního odpočinku dánských králů.

Manželství a děti.

Kristián měl osm dětí se svou manželkou a dalších šest se svou milenkou.  Děti Šarloty Amálie:  Děti Žofie Amálie Moth:

Kristián V. (15. dubna 1646 Flensburg – 25. srpna 1699, Kodaň) byl v letech 1670–1699 král Dánska a Norska. Syn Frederika III. a jeho ženy Žofie Amálie Brunšvické.  Kristián byl druhý absolutistický monarcha Dánska a Norska, despota s přemrštěným míněním o své královské důstojnosti a svých výsadách. Spojiv se s nastupující buržoazií, omezil moc šlechty. V úmyslu získat od Švédska zpět území, ztracená v důsledku mírové smlouvy z Roskilde v roce 1658, se vložil do války, jež pouze zruinovala veřejné finance.

Christian V (15 April 1646 25 August 1699) was king of Denmark and Norway from 1670 until his death in 1699. Well-regarded by the common people, he was the first king anointed at Frederiksborg Castle chapel as absolute monarch since the decree that institutionalized the supremacy of the king in Denmark-Norway, he fortified the absolutist system against the aristocracy by accelerating his father's practice of allowing Holstein nobles but also Danish and Norwegian commoners into state service.  As king he wanted to show his power as absolute monarch through architecture, and dreamed of a Danish Versailles. He was the first to use the 1671 Throne Chair of Denmark, partly made for this purpose. His motto was: "Pietate et Justitia" (With piety and justice).