Biografie.

Původ, mládí.

Leopold se narodil jako nejstarší syn bádenského velkovévody Karla Fridricha z jeho druhého, morganatického manželství s Luisou Karolinou Geyer von Geyersberg. Ta získala pro sebe a svých pět dětí (čtyři synové a dcera) baronský titul a titul hrabat z Hochbergu. Karel Fridrich měl i tři syny z prvního rovnorodého manželství s Karolínou Luisou Hesensko-Darmstadtskou a nikdo nečekal, že by tato linie byla přerušena a že morganatičtí potomci by mohli usednout na trůn.

Následnictví trůnu.

Z tohoto důvodu, totiž že neměl v Bádensku žádné perspektivy, rozhodl se Leopold von Hochberg pro kariéru v armádě. V roce 1809 započal studia národohospodářství v Heidelbergu, procestoval Evropu a posléze se jako čtyřiadvacetiletý zapojil do války proti Francii, kde dosáhl hodnosti generálmajora.  Avšak v roce 1817 již bylo zjevné, že mužská linie vládnoucí bádenské dynastie, pokračující v potomcích první manželky Karla Fridricha, vymírá po meči. Jeden za druhým synové bádenského panovnického domu umírali, aniž by zůstavili zákonitých synů a dědiců. K roku 1818 zůstali pouze dva – Leopoldův synovec, vládnoucí Karel Ludvík Fridrich a jeho nevlastní bratr Ludvík, kteří neměli žádné mužské potomky a možné následníky trůnu. Dynastie tak stála před vážným problémem následnictví. Kromě toho existovala smlouva o následnictví bádenského trůnu Wittelsbachy v případě přerušení mužské linie Zähringenů: bavorský král Маxmilián I. Josef byl ženat s Karolinou, starší sestrou velkovévody Karla a měl práva k Bádensku. Aby zachránil dynastii před zánikem, vydal velkovévoda Karel roku 1817 dynastický zákon, jenž učinil z jeho morganatických příbuzných von Hochberg prince a princezny bádenské s plnými právy členů dynastie.  V roce 1830 po smrti svého nevlastního bratra velkovévody Ludvíka I. převzal Leopold, jako čtvrtý bádenský velkovévoda vládu v zemi. Na počátku svého panování vyvolal u obyvatel vysoká očekávání v politické změny, neboť sestavil nový vládní kabinet s pokrokově smýšlejícími členy a na vánoce roku 1831 vydal nový tiskový zákon. Nemohl však čelit zpětnému tlaku. V následujících letech se kromě jiného stal terčem útoků v aféře Kašpara Hausera. Nespokojenost obyvatel rostla, až vyvrcholila výbuchem revoluce v roce 1848/1849. Panovnická rodina byla vyhnána z Karlsruhe, 13. května uprchla do exilu za hranice do Koblenze. 18. srpna roku 1849 se Leopold vrátil do Karlsruhe s pruským vojskem pod velením pruského prince Viléma a akceptoval bez námitek, že Prusové, kteří byli zodpovědní za celkem 27 rozsudků smrti vynesených nad revolucionáři, převzali kontrolu nad zemí.

Poslední léta.

Velkovévoda Leopold trpěl již od revoluce zdravotními problémy, jež ještě zesílily po návratu z exilu, což bylo příčinou toho, že 21. února roku 1852 abdikoval. Pátým bádenským velkovévodou se stal jeho nejstarší syn Ludvík II. Vzhledem k jeho duševní chorobě se však vlády ujal druhý Leopoldův syn Fridrich, který se stal velkovévodou v roce 1856.  Leopold I. Bádenský zemřel ve věku 62 let 24. dubna roku 1852, pouhé dva měsíce po své abdikaci.  Jeho památku připomínají v Baden-Badenu ulice a hlavní náměstí, které nesou jeho jméno.

Manželství, potomci.

Za účelem "vylepšit" Leopoldův status budoucího bádenského panovníka rozhodl velkovévoda Ludvík oženit tohoto svého nevlastního bratra se švédskou princeznou Sofií Vilemínou von Holstein-Gottorp, z tehdy již svržené dynastie Vasa, dcerou sesazeného švédského krále Gustava IV. Adolfa a sestry velkovévody Karla Frederiky (jako taková byla pravnučkou Leopoldova otce). K zásnubám došlo roku 1815 a svatba se uskutečnila 25. července roku 1819 v Karlsruhe. Přesto, že sňatek byl uzavřen na základě politických důvodů, vedl v prvních letech manželství bádenský následnický pár harmonický život. Do nástupu Leopolda na bádenský trůn v roce 1830 přišli na svět dcera a čtyři synové, poté ještě další tři děti:

Leopold I. Bádenský, německy "Leopold von Baden" (29. srpna 1790, Karlsruhe, Německo – 24. dubna 1852, tamtéž) byl bádenský velkovévoda od roku 1830 do své smrti.

Leopold (29 August 1790 – 24 April 1852) succeeded in 1830 as the Grand Duke of Baden, reigning until his death in 1852.  Although a younger child, Leopold was the first son of Margrave Karl Friederich of Baden by his second, morganatic wife, Louise Karoline Geyer von Geyersberg. Since Luise Karoline was not of equal birth with the Margrave, the marriage was deemed morganatic and the resulting children were perceived as incapable of inheriting their father's dynastic status or the sovereign rights of the Zähringen House of Baden. Luise Karoline and her children were given the titles of baron and baroness, in 1796 count or countess von Hochberg.  Baden gained territory during the Napoleonic Wars. As a result, Margrave Karl Friederich was elevated to the title of Prince-Elector within the Holy Roman Empire. With the dissolution of the Holy Roman Empire in 1806, he took the title Grand Duke of Baden.


Historie.

Návrh zákona o modernizaci teritoriální správy, který přijala druhá vláda Jeana-Marca Ayraulta, zpočátku předpokládal jen koordinaci v oblasti bydlení v unité urbaine de Paris. Nicméně tento návrh byl zamítnut již v prvním čtení v Senátu společným hlasováním pravice a komunistů.  Nový návrh na meziměstské společenství předložili socialisté pro území čtyř departementů řízené radou s asi 200 členy (zástupce z každé obce a za každých 30 000 obyvatel další zástupce, pro Paříž maximálně čtvrtina členů rady). S návrhem souhlasila i Anne Hidalgová, která v roce 2014 kandidovala na post pařížského starosty.  Dne 19. července 2013 odhlasovalo Národní shromáždění články 12 a 14 zákona, na jichž základě může od 1. 1. 2016 vzniknout Métropole du Grand Paris s předpokladem, že jeho metropolitní rada bude od roku 2020 volena přímo.  Novela byla schválena Senátem ve druhém čtení 8. října 2013 s poměrem hlasů 156 pro a 147 proti. Národní shromáždění schválilo text i ve druhém čtení 10. prosince 2013. Definitivní text schválily obě komory 19. prosince 2013.  Dne 16. ledna 2014 premiér Jean-Marc Ayrault oznámil, že je nakloněn zrušení tří departementů přiléhajících k Paříži (Hauts-de-Seine, Seine-Saint-Denis a Val-de-Marne), které budou začleněny do Métropole du Grand Paris.  Dne 23. ledna 2014 potvrdila Ústavní rada, že vytvoření Métropole du Grand Paris je v souladu s ústavou.  Prezident Národního shromáždění Claude Bartolone a bývalý předseda generální rady departementu Seine-Saint-Denis oznámil 2. února 2014, že se bude ucházet o místo předsedy métropole a bude kandidovat ve volbách za město Le Pré-Saint-Gervais.

Vymezení.

Métropole du Grand Paris bude veřejné meziměstské společenství s vlastním rozpočtem a zvláštním statutem. Bude zahrnovat 129 obcí – 124 obce se stanou automaticky řádnými členy a pět obcí bude mít opční právo.  124 řádných členů tvoří město Paříž a 123 obcí ze sousedních departementů Hauts-de-Seine, Seine-Saint-Denis a Val-de-Marne.  Členové s opčním právem jsou obce z ostatních departementů v regionu Île-de-France, které k 31. prosinci 2014 patřily do některého z mezikomunálních svazků tvořených obcemi z departementů Hauts-de-Seine, Seine-Saint-Denis a Val-de-Marne a zároveň jejich městská rada do 30. září 2014 odsouhlasila připojení k métrople. Jedná se o čtyři obce Wissous, Verrières-le-Buisson a Varennes-Jarcy v departementu Essonne a Vélizy-Villacoublay v departementu Yvelines.  Opční právo získalo rovněž všech 42 obcí sousedících s departementy Hauts-de-Seine, Seine-Saint-Denis nebo Val-de-Marne, pokud připojení odsouhlasila městská rada do 30. září 2014. Z nich však práva využily v daném termínu jen dvě obce – Argenteuil (Val-d'Oise) a Paray-Vieille-Poste (Essonne). Čtyři další obce se usnesly o připojení až po termínu 30. září 2014: Athis-Mons (Essonne), Vigneux-sur-Seine (Essonne), Chelles (Seine-et-Marne) a Verrières-le-Buisson (Essonne). Jejich připojení bude možné pouze po novelizaci zákona. Se započtením opčních obcí bude métropole zahrnovat 6 806 689 obyvatel (k roku 2011), 785,76 km (tj. 8663 obyvatel/km) a 348 radních.

Pravomoci.

Článek L5219-1 zákona o teritoriální správě určuje, které kompetence métropole přebírá od obcí, které tak svoji vlastní rozhodovací moc v této oblasti ztrácejí. Jedná se zejména o městské plánování, rozvoj veřejné infrastruktury a telekomunikačních sítí, bytová politika (sociální bydlení, renovace, místa určená pro kočovné obyvatele), sociální a ekonomická integrace, prevence zločinnosti, vznik a správa průmyslových, obchodních, živnostenských, turistických, přístavních nebo letištních zón, ekonomický rozvoj, výstavba a provoz kulturních, výchovných a sportovních institucí, spolupráce na přípravách velkých mezinárodních kulturních a sportovních událostí, ochrana životního prostředí (boj proti znečištění ovzduší, proti nadměrnému hluku, šetření energií, podpora obnovitelných zdrojů energie, prevence proti záplavám). Métropole naopak nepřebírá kompetence v oblasti veřejné dopravy, která zůstává ve správě STIF a Société du Grand Paris.  Další pravomoci mohou obce přenést na métropole dobrovolně při shodě metropolitní rady a městských rad zastupujících více než polovinu obyvatelstva.  Ze strany státu budou na métropole přeneseny pravomoci v oblasti bytové výstavby (výstavba nových bytů, renovace starší zástavby).

Fungování.

Podle zákona zahájí métropole svou činnost 1. ledna 2016. Métropole du Grand Paris bude řízena radou metropole, ve které budou zasedat volení zástupci z každé obce (na každých 25 000 obyvatel připadá jeden radní). Výjimku má pouze Paříž, které má v radě metropole zajištěno 90 míst, které budou odrážet politické zastoupení v pařížské radě. Řádní členové mají celkem 337 míst, obce s opčním právem mají zajištěno až 68 míst podle počtu obyvatel z roku 2011.  Po ustavení métropole budou její radní zvoleni obecními radami. V obcích, které mají více zástupců, budou voleni poměrným volebním systémem. V roce 2020 mají proběhnout již řádné a přímé všeobecné volby, jejich podmínky musejí být zákonem stanoveny do 1. ledna 2017. Rada metropole bude mít svého předsedu a místopředsedu.  Vedle rady se minimálně jednou za rok musí sejít i shromáždění starostů, aby prodiskutovali plán a zprávu o činnosti métropole.  Métropole bude vybavena rozvojovou radou ("conseil de développement") tvořenou zástupci z ekonomické, sociální a kulturní sféry. Jedná se o poradní orgán posuzující hlavní směřování métropole. O způsob její fungování rozhodne rada metropole.  Pro zajištění bezpečnosti a prevence kriminality vznikne bezpečnostní rada ("conseil métropolitain de sécurité et de prévention de la délinquance"), koordinující hlavní zásady v této oblasti na území métropole. V tomto směru bude spolupracovat s pařížskou policejní prefekturou a pařížskou hasičskou brigádou, které již dnes operují v oblasti Paříže i přilehlých departementech Hauts-de-Seine, Seine-Saint-Denis a Val-de-Marne.

Métropole du Grand Paris je meziměstské společenství typu métropole v regionu Île-de-France. Métropole zahrnuje město Paříž, obce tří okolních departementů a sedm měst vzdálenějších departementů.

The Métropole du Grand Paris (, meaning roughly "Metropolis of Greater Paris") is an administrative structure for cooperation covering the City of Paris and its nearest surrounding suburbs. The métropole came into existence on January 1, 2016 and comprises 131 communes, including the City of Paris, all 123 communes in the surrounding inner-suburban departments of the "Petite Couronne" (Hauts-de-Seine, Seine-Saint-Denis and Val-de-Marne), plus seven communes in two of the outer-suburban departments, including the communes of Argenteuil in Val-d'Oise, and Paray-Vieille-Poste in Essonne, the latter of which covers part of Orly Airport. Part of the métropole comprised the Seine department, which existed from 1929 to 1968. Grand Paris covers 814 square kilometers and has a population of 7 million.  The Métropole is administered by a Metropolitan Council of 210 members, not directly elected, but chosen by the councils of the member Communes. Its responsibilities include urban planning, housing, and protection of the environment.  The Métropole du Grand Paris should not be confused with the Grand Paris Express, a new transportation system being developed independently to connect the Departments in the Paris suburbs.


Život.

Narodil se ve venkovském sídle zámožné šlechtické rodiny, asi 60 km jihozápadně od Minsku. Po maturitě studoval matematiku a fyziku na univerzitě ve Vilně, kde roku 1822 získal titul magistra. V mládí byl přítelem spisovatele Adama Mickiewicze, který ho ztvárnil jako Żegota v 2. části dramatu "Tryzny" ("Dziady"). Mickiewicz jej také uvedl do tajného spolku Filomatů (roku 1819). Během vyšetřování po jeho odhalení carskými úřady byli oba několik měsíců vězněni ve Vilniusu.  V letech 1830–31 se Domeyko zúčastnil tzv. lednového povstání proti Ruské říši. Po jeho potlačení musel odejít do exilu. V Paříži poté studoval studoval na Sorboně, Collège de France a "École des Mines" v Paříži, kde roku 1837 získal titul inženýra.  Po studiích, roku 1838, odjel do Buenos Aires. Přešel argentinské pampy i Andy a v červnu 1838 se usídlil v Chile. Ve městě La Serena vyučoval mineralogii a chemii na lyceu. U chilských úřadů prosadil založení báňských akademií ve městech La Serena a Copiapó, střediscích těžby mědi. První z nich sám vytvořil, řídil a přednášel tam. Založení druhé řídil, osobně vybral sbor učitelů, převážně Francouzů a Němců, a dohlížel na její chod. Od roku 1847 působil na univerzitě v Santiagu de Chile, kde byl v letech 1867-1883 rektorem. V roce 1848 mu vláda udělila chilské občanství.  Procestoval Pobřežní Kordilleru ("Cordillera da Costa"), hřebeny Chilsko-argentinských And i poušť Atacama. Roku 1844 žil u indiánského kmene Araukánců. Odmítal přitom, že by se vyznačovali krutostí, jak tvrdily prameny španělských conquistadorů. Vydal o kmeni i etnografickou studii.  V Chile je dodnes považován za průkopníka vědy a průmyslu, vytvořil první geologickou mapu Chile (1846). a rozvinul významným způsobem místní hornictví. Založil zde meteorologickou stanici i etnografické muzeum. Našel řadu nových nalezišť zlata i stříbra a jeden z jím popsaných minerálů (arsenid mědi) po něm rakouský mineralog Wilhelm Haidinger pojmenoval domeykit. Jako rektor reformoval univerzitu v Santiagu a na základě toho jej chilská vláda pověřila též organizací celého vysokého školství. Roku 1883 se vrátil do Evropy, ale v roce 1889 odcestoval zpět do Chile a záhy poté zemřel.

Ocenění.

Je po něm nazváno horské pásmo, obec v Chile, několik fosilních živočichů i planetka hlavního pásu číslo 2784.

Ignacy Domeyko (také Domejko), 3. červenec 1802, Niedżwiadka u Miru, dnes Bělorusko – 23. listopad 1889, Santiago de Chile, byl polsko-chilský geolog, mineralog, cestovatel a etnograf narozený na území dnešního Běloruska.

Ignacy Domeyko or Domejko, pseudonym: "Żegota" (, ; 31 July 1802 – 23 January 1889) was a Polish geologist, mineralogist, educator, and founder of the University of Santiago, in Chile. Domeyko spent most of his life, and died, in his adopted country, Chile.  After a youth passed in partitioned Poland, Domeyko participated in the Polish November 1830 Uprising against the Russian Empire. Upon its suppression, he was forced into exile and spent part of his life in France (where he had gone with fellow Philomath, Polish poet Adam Mickiewicz) before eventually settling in Chile, of which he became a citizen.  He lived some 50 years in Chile and made major contributions to the study of that country's geography, geology and mineralogy. His observations on the circumstances of poverty-stricken miners and of their wealthy exploiters had a profound influence on those who would go on to shape Chile's labor movement.  Domeyko is seen as having had close ties to several countries and thus in 2002, when UNESCO organized a series of commemorations of the 200th anniversary of his birth, he was referred to as "a citizen of the world".


Historie.

V Žikace se nachází tradiční sídlo pančhenlamy – sídlí v klášteře Tašilhünpo () tradice gelugpa, jenž roku 1447 založil první dalajláma Gendündub. V Žikace se nachází známý Žikacký hrad, zbořený za kulturní revoluce a zrekonstruovaný v letech 2005–2007.  Po vpádu čínské armády byla v roce 1959 na území dnešní městské prefektury zřízena "zvláštní oblast" Žikace. Na území města a přilehlého okolí okres Žikace, roku 1986 reorganizovaný ve stejnojmenný městský okres. V roce 2014 byl městský okres Žikace přejmenován na městský obvod Samdrub-ce a prefektura Žikace na městskou prefekturu Žikace, stále jako součást Tibetské autonomní oblasti v ČLR.

Geografie.

Žikace leží necelých 300 km západně od Lhasy na soutoku Brahmaputry a Ňangčhu v nadmořské výšce 3 840 m. V městském obvodu se nachází 6 vrcholků vyšších 5 500 metrů.

Demografie.

Ve městě Žikace bydlelo v roce 2013 přibližně 110 tisíc obyvatel.

Doprava.

Žikace vždy byla křižovatka při cestách z Indie a Nepálu do Lhasy. Městem prochází čínská dálnice číslo G318 ze Šanghaje do tibetského města Dram (tibetsky: འགྲམ་, Wylie: 'gram) na nepálských hranicích. Úsek ze Lhasy na hranice s Nepálem má název „Dálnice přátelství“. Ve vzdálenosti 43 km od města v nadmořské výšce 3782 m. n. m. se nachází letiště (IATA: RKZ, ICAO: ZURK). Od výstavby v 60. letech 20. století fungovalo pouze jako vojenské. V roce 2009 bylo rekonstruováno a od roku 2011 otevřeno i jako letiště civilní, obsluhuje civilní lety pouze dvakrát týdně do čínského města Čcheng-tu. Toto letiště je páté civilní v TAO. 15. srpna 2014 byla slavnostně uvedena do provozu železniční trať ze Lhasy, vlakové spojení z-do Lhasy existuje pouze jednou denně.

Samdrub-ce (: , Wylie: "bsam 'grub rtse", pinyin: "Samzhubzê"; ) je městský obvod v městské prefektuře Žikace v Tibetské autonomní oblasti v ČLR. Obvod je sídlem správy prefektury, zahrnuje město Žikace a jeho bezprostřední okolí.  Město Žikace (Samdrub-ce) leží necelých 300 km západně od Lhasy. Obvod má přibližně 110 000 obyvatel (2013) a je druhým největším tibetským městem v Tibetské AO. Žikace bylo tradičně centrem tibetské části Cang, dodnes se obyvatelům kraje Žikace přezdívá „cangba“.

Samzhubzê District (also spelled Sangzhuzi District, Samdruptse District) is a district in the Tibet Autonomous Region of the China, and the administrative center of the prefecture-level city of Shigatse (Tibetan Pinyin: Xigazê). Prior to 2014 it was known as the county-level city of Shigatse. It was the ancient capital of Ü-Tsang province and is the second largest city in Tibet with an estimated population of 117,000 in 2013. Samzhubzê is located at the confluence of the Yarlung Tsangpo River and the Nyang River (Nyang Chu or Nyanchue), about southwest of Lhasa and northwest of Gyantse, at an altitude of .


Popis.

Rostlina je velmi dlouhověkou, opadavou dřevitou liánou, která dorůstá až do výšky 7m (někdy 8–10m). Mladé letorosty bývají načervenalé nebo nahnědlé, lysé nebo krátce ochlupené. Listy srdčité, ostře špičaté, zelené u samčích rostlin někdy barevné (růžové nebo bílé) nebo s barevnými částmi. Květy s pěti bílými okvětními lístky, méně často světle červenými s množstvím tyčinek nebo pestíků. Plody jsou kulovité nebo podlouhle vejčité, 2-2,5 centimetry široké, lysé.  Je nejodolnějším druhem rodu aktinidie, snáší až -40 C° během zimy ačkoliv je poněkud náchylná k poškození pozdními jarními mrazíky. Samčí rostliny mají některé listy nebo jejich části růžově nebo bíle zbarvené, samičí rostliny jsou zeleně olistěny. Slupka plodů je oproti plodům aktinídie lahodné ("Actinidia deliciosa") – kiwi, poměrně tenká.

Pěstování.

Druh je široce rozšířen jako okrasná zahradní a pokojová rostlina. Rostlina byla nalezena Charlesem Mariesem v Sapporo, na japonském ostrově Hokkaidó, v roce 1878. Rostliny byly zaslány školkám Veitch Nurseries, které ji rozšířily v Evropě.  Aktinídie kolomikta se pěstuje v chladných mírných oblastech jako okrasná rostlina, z velké části pro náhodně barevně zbarvené růžové a bílé olistění, ale také vzhledem k relativně malým (2-5 gramy) plodům podobným kiwi, lahodné chuti. Existuje celá řada pojmenovaných kultivarů pěstovaných pro plody v Rusku a Polsku, ačkoliv trvá roky než druh plodí. Druh aktinidie kolomikta je dvoudomá rostlina a je pro pěstování plodů třeba samčí i samičí rostliny.

Domácí zvířata.

Rostlina je atraktivní pro kočky, které ji shledávají atraktivnější než šantu kočičí nebo kozlík lékařský. Kočky tak mohou vážně poškodit rostliny. Pěstitel v Bostonu zjistil, všechny nově vysazené rostliny v jeho skleníku byly vždy rozkousány, než byla jako viník odhalena jeho kočka.

Actinidia kolomikta (japonsky: 深山木天蓼, ミヤママタタビ) (Rupr. et Maxim.) je druh rostlin z čeledi aktinidiovité. Je původní v mírném pásmu ve smíšených lesích Dálného východu, Koreje, Japonska a Číny. Bývá někdy nazývána mini-kiwi. Kvete v květnu až červnu, plody zrají v srpnu až září.

Actinidia kolomikta, the kolomikta or variegated-leaf hardy kiwi, is a species of flowering plant in the family Actinidiaceae, native to temperate mixed forests of the Russian Far East, Korea, Japan and China (Eastern Asiatic Region).


Konkrétní pojetí pojmu funkce.

Louis Hjelmslev a glosematika.

Louis Hjelmslev ve svém díle "O základech teorie jazyka" (1972) pojem funkce využívá jako jeden ze základních a klíčových pojmů své jazykové teorie, kterému vyhrazuje celou vlastní kapitolu pro jeho důsledné vymezení a definici. Funkce je v jeho pojetí mezi čistě matematickým pojetím (tj. vztah závislosti / druh svazku veličiny k jiným veličinám) a pojetím funkce jako vlastnosti této veličiny (tzn. že „… funguje určitým způsobem, [a] plní určitou úlohu, …“). Funkce díky tomuto dvojímu pojetí nabývá konkrétní definice až po specifikaci jejího druhu, kterých Hjelmslev předkládá celkem pět. Pro tuto pětici Hjelmslev předvídá jejich použití v teorii jazyka a důsledně je proto zavádí: Dvě poslední funkce jsou pro teorii jazyka klíčové, protože osvětlují vztah mezi procesem a systémem a jsou důvodem jejich rozlišení vůbec: V procesu se vyskytuje relace, zatímco v systému se vyskytuje korelace. To znamená, že zatímco v procesu (textu) jsou (např.) jednotlivé grafémy již dané a vnímame jen je (tj. jedná se o jejich vzájemnou konjunkci), v systému je naopak umožněn výběr těchto grafémů stylem buď-anebo – pro danou pozici je možné vybrat pouze jeden z možných grafémů. Pro Hjelmsleva je rovněž důležité i nové pojetí jazykového znaku, který definuje jako funkci dvou argumentů: výrazu a obsahu. Mezi těmito dvěma argumenty je vzájemný vztah interdependence (konkrétně pak „solidarita“) a zároveň stejný vztah platí i mezi samotnou funkcí a jejími argumenty. To jednoduše znamená, že jazykový znak dle Hjelmsleva (1) nemůže existovat bez obsahu a výrazu (nebo i bez jedné z těchto dvou složek); a rovněž to znamená, že (2) obsah a výraz vyskytující se zároveň budou mít mezi sebou vždy i znakovou funkci.

Pražský lingvistický kroužek.

Pojem funkce je pro Pražský lingvistický kroužek (dále jen PLK) rovněž klíčovým pojmem, na základě kterého byly již v počátcích vytyčeny jeho cíle, použité paradigma i samotný program. Konkrétně se jedná o tyto dva zásadní body prvních tezí PLK: (1) jazyk bude pojímán jako tzv. „funkční systém“ a (2) při analýze jazyka bude zaujato tzv. „funkční stanovisko“. PLK je pak z důvodu zavedení těchto dvou stěžejních bodů pojímání jazyka a zaujaté metody označena za jednoho z představitelů tzv. funkční lingvistiky. Ačkoliv se ale pojem funkce objevuje již takto zásadně v počátcích PLK, není tento pojem po dlouhou dobu explicitně definován (jako např. v Teorii jazyka Louise Hjelmsleva) a obecně je jejími členy používán jako synonymum či alternativa k některým termínům jazykovědy nebo pouze jako synonymum k běžným obratům jako "úkol, cíl užití, poslání," nebo "význam". PLK však rozlišuje dvě důležité kategorie pojmu funkce, jedná se o tzv. funkce vnější a funkce vnitřní. Svébytnou kategorií je pak termín funkčnost – ta je PLK pojímána pod významem „… hlediska, metodologického postoje, [a] způsobu zkoumání jazyka…“.

Funkce vnější.

Funkce vnější jsou funkce jazyka, řeči, výrazů a sdělení stojící mimo systém jazyka. Základní šestici těchto vnějších funkcí shrnuje Roman Jakobson rozpracováním tzv. komunikativní funkce, která byla dříve představena Mathesiem. Výčet vnějších funkcí dle Romana Jakobsona: PLK uvažuje mimo tuto Jakobsonem vymezenou šestic i jiné vnější funkce: „funkce jazyka spisovného, mateřského; funkce jazykového projevu; komunikativní, sdělná, vyjadřovací, deskriptivní, výrazová, apelová funkce; sémiologická funkce; znázorňovací funkce řeči; obecně sociální funkce mluveného spisovného jazyka; estetická funkce (básnického) jazyka; funkce ‚koiné‘ apod.“ Zde pojem funkce zastupuje významy „úloha/úkol, poslání“.

Funkce vnitřní.

Funkce vnitřní jsou „funkce jazykových jednotek, prostředků vytvářejících jazykový systém ‚zevnitř‘, budující vnitřní strukturu jazyka“ Pro PLK jde dle Svozilové například o funkce „fonému, slova, věty; intenzifikační (zesilující) funkce; gramatická, syntaktická funkce; kongruenční funkce, pádová funkce; funkce vokativu; výrazy ve funkci doplňku; … funkce plurálu inkorporativního; kontextová funkce; funkce otázky v řečnické výstavbě výkladu atd.“ Funkcí je zde míněna „platnost, význam, popř. „úloha/úkol, poslání“

Frege.

Gottlob Frege zasáhl mnoho vědních oborů svým dílem "Begriffsschrift" (1879), ve kterém položil základy moderní logice. Fregeho cílem bylo vytvořit takový formální aparát, pomocí kterého by dokázal analyzovat axiomy a tvrzení tehdejší aritmetiky. Fregeho pojetí funkce je z těchto důvodů obecnější než klasické pojetí funkce v matematice, a to především umožněním práce i s výrazy přirozeného jazyka (namísto omezení pouze na matematické symboly). Samotnou funkci pak Frege definuje tímto odstavcem: Funkce je tedy pro Fregeho (neintuitivně) pouze ta část výrazu, která je neměnná při dosazování (zaměňování) argumentů. Důvodem tohoto tvrzení je triviální fakt, že i přes to, že jsou následující výrazy navzájem určitým způsobem odlišné, tak stále jednoduše dokážeme vypozorovat původní výraz funkce, ze kterých tato trojice vzešla, tj.: „2.x + x“. Symbol x tak slouží pouze jako vynucující vodítko k tomu, že na místa, která zaujímá, je nutné něco doplnit či dodat. Před dodáním vyžadovaných argumentů je funkce označena za „nenasycenou“ (nekompletní), ve stavu nutnosti doplnění. Výsledkem nasycené (zkompletované) funkce je pak její „hodnota“: např. hodnotou funkce „2.x + x“ je pro argument „1“ hodnota „3“. V přirozeném jazyce pak hrají běžnou roli funkčních výrazů predikáty: např. výraz funkce "„otec(x)“" po zkompletování denotuje otce člověka zaměněného za symbol x. Hodnotou funkce "„nejvyšší-hora(světa)“" je "„Mount Everest“". Frege dále zavádí dva důležité pojmy: „koncept“ a „pravdivostní hodnotu“. Pravdivostní hodnota je dichotomie pravda/nepravda. Koncept je pak taková funkce, jejíž výsledek je vždy pouze pravdivostní hodnotou. Mezi klasické příklady konceptu pak patří predikáty jako: "„je větší“, „je menší“, „jsou stejné“, „vyhrál nad“" atd. Konkrétně může jít např. i o větu: "„Caesar dobyl Galii.“", jejíž hodnota je „pravda“. Tuto funkci můžeme rozložit na její části: "„Caesar“" a "„x dobyl Galii“". Zatímco "„Caesar“" je „vlastní jméno“, "„x dobyl Galii“" je nenasycená funkce, která bude pravdivá pouze a jen tehdy, bude-li za argument x dosazena taková osoba, která Galii skutečně dobyla. Nepravdivou pak tato funkce bude, bude-li za argument "x" dosazena osoba, která Galii nedobyla. Tuto větu ale můžeme také rozložit na části: "„Caesar dobyl x“" a "„Galie“". V tomto případě je "„Caesar dobyl x“" výraz nenasycené funkce a "„Galie“" je vlastní jméno. "„Caesar dobyl x“" tak bude analogicky nabývat hodnoty „pravda“ pouze tehdy, bude-li za x dosazeno cokoliv, co Caesar skutečně dobyl.

Pojem funkce obecně zastupuje několik možných významů, které jsou různým způsobem vzájemně vzdálené, komplementární, nebo i zcela disjunktní. Z tohoto důvodu není možné provést jednotnou definici funkce tak, aby odpovídala všem jejím pojetím, kterých nabývá v různých vědních (i nevědních) disciplínách. V lingvistice funkce nabývá mnoha významů díky rozmanitým lingvistickým školám, které tento pojem využívají, avšak často nedefinují a formálně nezavádí. V těchto případech je význam pojmu funkce nutné zjišťovat z kontextu jeho použití. Celkově lze v lingvistice shrnout chápání pojmu funkce do následujících (různě komplementárních) definic: (1) Funkce je úkol, cíl, účel, fungování nějaké entity. (2) Funkce je vzájemný vztah dvou entit. (3) Čistě matematické pojetí funkce (tj. její původní význam) je pak: Jednoznačný vztah entit množiny "A" k entitám množiny "B". Tato různá pojetí funkce jsou aplikována v několika různých rovinách na systém jazyka, text i pragmatickou složku.

Functional linguistics is the approach to the study of language that sees functionality of language and its elements to be the key to understanding linguistic processes and structures. Functional theories of language propose that since language is fundamentally a tool, it is reasonable to assume that its structures are best analyzed and understood with reference to the functions they carry out. Functional theories of grammar belong to structural and humanistic linguistics. They take into account the context where linguistic elements are used and study the way they are instrumentally useful or functional in the given environment. This means that functional theories of grammar tend to pay attention to the way language is actually used in communicative context. The formal relations between linguistic elements are assumed to be functionally-motivated.


Geografie.

Rafina leží na východ od Athén, východně od pohoří Penteli a severovýchodě od pláně Mesogaia. Velká část okolí je pokryta lesní a zemědělskou půdou. Do města vede řecká národní silnice 54 (Athény - Pallini - Rafina), řecká státní silnice 83 (Athény - Marathon - Rafina) a řecká státní silnice 85 (Lavrio - Rafina).

Historie.

Rafina byla osídlena již v pravěku. Nejstarší nálezy pocházejí z neolitu a z doby bronzové (3000 př.n.l.) a nacházejí se jeden a půl kilometru jižně od přístavu na poloostrově Arkitario, jižně od pláže Marike. Zde vedl archeologa Dimitrios Theocharis v letech 1954–1955 vykopávky. Podle archeologických vykopávek byla Rafina již v té době přístavem a zpracovával se zde bronz.  Ve starověku  se obec nazývala Arafin, podle jména svého prvního vládce Arafinase, který byl jedním ze 100 hrdinů Attiky. V té době patřila obec k významným sídlům v Attice.  Rafina postupně ztrácela svůj význam a v 19. století to byla malá vesnička. Významu nabyla v letech 1919–1922, kdy po porážce Řecka v řecko-turecké válce, se sem uchýlili řečtí uprchlíci z Malé Asie. Uprchlíci museli opustit své domovy v rámci výměny obyvatelstva podle mírové smlouvy v Lausanne.  Za druhé světové války koncem dubna 1941 byla Rafina obsazena německými vojsky, stejně jako zbývající část Attiky včetně Athén. Stala se významným přístavem a pevností německé a italské armády. Během německé okupace se severně od dnešního města Rafina měla konat poprava. Měla to být odveta za vraždu městského velitele, ale provedení popravy bylo zabráněno. Po skončení druhé světové války byla na místě plánované popravy postavena kaple svatého Mikuláše (Agios Nikolaos) jako upomínka na tuto událost.  Až do roku 1970 měla Rafina venkovský charakter. Rychle však rostla rozsáhlou stavební činností a počet obyvatel se zvětšoval. V červenci 2005 Rafina utrpěla velké škody při lesním požáru. V současnosti má charakter přístavního městečka.

Rafina (řecky Ραφήνα) je město ležící na východním pobřeží Egejského moře v Attice v Řecku. Má asi 13091 obyvatel. Od roku 2011 po reformě místní správy je součástí obce Rafina-Pikermi. Rafina je přístavní město, odkud odplouvají trajekty do jižní části ostrova Euboia a na Kyklady. Je druhým největším přístavem v Attice hned po přístavu Piraeus. O druhé místo soutěží s přístavem Lavrio, který se v současné době rozšiřuje.

Rafina () is a suburban port town located on the eastern coast of Attica in Greece. It has a population of 13,091 inhabitants (2011 census). Since the 2011 local government reform it is part of the municipality Rafina-Pikermi, of which it is the seat and a municipal unit. The municipal unit has an area of 18.979 km. It is part of Athens metropolitan area.


Historie.

V období před začátkem války byl kopec oblíbeným místem výletů obyvatel Stalingradu. Významným se stal za 2. světové války. Mamajova mohyla je v topografických a vojenských mapách jako kóta 102, měla v boji o Stalingrad a jeho okolí značný vojenský význam jako pozorovatelna s kruhovým výhledem po celém okolí. Boje o ní nastaly při boji o střed města. Pro obě dvě bojující strany byla natolik důležitá, že se pokoušely ovládnout její vrchol za každou cenu, co mělo za následek obrovské ztráty na životech.  V září 1942 se boje stupňovaly, vrchol mohyly a její přilehlé okolí změnily svého pána několikrát. Mezi 16. září a 18. září na jeho svazích a okolí vykrvácela skoro celá 13. gardová střelecká divize. Podobný osud potkal všechny bojové útvary, které se pokoušely tuto holou, trávou porostlou výšinu obsadit. Do konce září se na jejím svahu povalovaly tisíce mrtvých těl vojáků zkosených kulomety, či dělostřeleckou palbou a bombardováním. Dne 27. září 1942 dobyly vrchol kopce německé jednotky. Sovětská 284. střelecká divize se však udržela v zákopech na východním svahu. Udržela tak čelo největšího sovětského předmostí v Stalingradu a výrazněji neustupovala. Německá vojska držela vrchol a důležité svahy mohyly do ledna 1943.  Po skončení bojů byla krví nasáknutá půda skutečnou mohylou. Půda byla plná šrapnelů a zbytků bomb, granátů, min a lidských těl. Jeden čtvereční metr obsahoval 500 až 1 250 drobných kovových částic. Zem zůstala černá, dokonce i přes zimu, jelikož sníh kvůli silným explozím vydržel jen krátce. I dnes je možné jako i na jiných bojištích najít velkou část munice a lidských kostí.

Památník.

Po válce se zde začal stavět rozsáhlý areál, který se stal největším památníkem bitvy u Stalingradu. Autorem byl Jevgenij Viktorovič Vučetič a tato stavba byla dokončena roku 1967. Nejdůležitější místo památníku je socha Matka vlast volá stojící na vrcholu kopce. Tato socha ženy, držící meč, stojí v póze jako kdyby volala do boje. Je 85 metrů vysoká (to je téměř dvakrát tak vysoká než Socha Svobody). Jde o největší sochu ženy na světě. Součástí památníku je masový hrob neznámých sovětských vojáků a hřbitov. Zde jsou pohřbeni vojáci, kteří zahynuli v bojích o město ale i ti, kteří se bojů zúčastnili, ale zemřeli až po válce a jsou zde pochováni jako na čestném pohřebišti. Například Vasilij Ivanovič Čujkov, maršál Sovětského svazu či legendární stalingradský sniper Vasilij Zajcev oceněný Zlatou hvězdou Hrdiny Sovětského svazu.

Mamajova mohyla (rusky Мамаев курган) je dominantní výšina, západně od města Volgograd (také známý jako Stalingrad) v jižním Rusku. Její jméno se odvíjí od Mamaji, chána tatarské Zlaté hordy. V současnosti je Mamajova mohyla památníkem Bitvy u Stalingradu se sochou Matka vlast volá stojící na vrcholu.

Mamayev Kurgan () is a dominant height overlooking the city of Volgograd (formerly Stalingrad) in Southern Russia. The name in Russian means "tumulus of Mamai". The formation is dominated by a memorial complex commemorating the Battle of Stalingrad (August 1942 to February 1943). The battle, a hard-fought Soviet victory over Axis forces on the Eastern Front of World War II, turned into one of the bloodiest battles in human history. At the time of its installation in 1967 the statue, named "The Motherland Calls", formed the largest free-standing sculpture in the world; today it is the tallest sculpture of a woman in the world.


Fiktivní biografie postavy.

Hank Pym.

Biofyzik a expert na bezpečnostní systémy Dr. Henry 'Hank' Pym se rozhodl stát superhrdinou poté, co vyvinul speciální látku (Pymovy částice), které uživateli umožňují měnit tělesnou velikost. Vyzbrojen helmou, kterou dokáže komunikovat a kontrolovat mravence, se Pym zmenšoval na velikost hmyzu a stal se Ant-Manem. Svůj objev brzy předvedl své přítelkyni Janet Van Dyne, která se stala superhrdinkou Wasp. Duo se stalo zakládajícími členy Avengers a bojovali proti svým nepřátelům, jakými byli vědec Egghead, mutant Whirlwind a Pymem sestrojený robot s umělou inteligencí Ultron.  I když je Pym původní Ant-Man, postupně přijal i jiné identity, jako jsou Giant-Man, Goliath, Yellowjacket, a Wasp (po předpokládané smrti Janet v "Tajné invazi)". Během působení pod těmito identitami, se role Ant-Mana zhostili jiní.

Scott Lang.

Scott Lang byl zlodějíček, který se poprvé stal Ant-Manem poté, co ukradl Pymův oblek Ant-Mana, aby zachránil scou dceru Cassie. Během své nápravy, s podporou Hanka Pyma, brzy přijal superhrdinskou roli Ant-Mana na plný úvazek. V průběhu let spolupracoval například s Fantastic Four a stal se také plnohodnotným členem Avengers. Nějaký čas se stýkal se superhrdinkou Jessicou Jones. Později byl zabit Scarlet Witch spolu s Visionem a Hawkeyem (v komiksu "Avengers: Rozpad)". Poté se jeho dcera Cassie stala superhrdinkou Stature (v komiksu "Young Avengers)". Scott Lang byl oživen v roce 2011 v minisérii "The Children's Crusade", ve které ale zároveň přišel o svou dceru, která se obětovala, aby zastavili Doctora Dooma, který ji později oživil během eventu "AXIS"(2014).

Eric O'Grady.

Eric O'Grady je třetí postavou, která si oblékla oblek Ant-Mana. Eric O'Grady je řadovým agentem organizace S.H.I.E.L.D., který nalezl oblek Ant-Mana na velitelství S.H.I.E.L.D.u. Ukradl oblek pro vlastní zištné cíle, mimo jiné se coby superhrdina chtěl zalíbit ženám a současně chtěl škodit jiným lidem. Brzy poté se objevil v týmovém titulu "Avengers: The Initiative" a později patřil k "The Thunderbolts", aktuálně je součástí týmu "Secret Avengers", kde se chová již více hrdinsky.

Ant-Man je fiktivní postava komiksových příběhů vydávaných nakladatelstvím Marvel Comics. Původním Ant-Manem byl Hank Pym, významný vědec, který vyvinul látku, jež mu umožňuje měnit svou velikost. Hank Pym byl stvořen tvůrčím triem, které tvořili Stan Lee, Larry Lieber a Jack Kirby. Poprvé se objevil v komiksu "Tales to Astonish" #27 (leden 1962); jako Ant-Man se poprvé objevil v "Tales to Astonish" #35 (září 1962).  Po Pymovi převzali identitu Ant-Mana Scott Lang a Eric O'Grady, kteří využili Pymovi technologie, aby se mohli stát Ant-Manem.

Ant-Man is the name of several superheroes appearing in books published by Marvel Comics. Created by Stan Lee, Larry Lieber and Jack Kirby, Ant-Man's first appearance was in "Tales to Astonish" #35 (September 1962). The persona was originally the brilliant scientist Hank Pym's superhero alias after inventing a substance that can change size, but reformed thieves Scott Lang and Eric O'Grady also took on the mantle after the original changed his superhero identity to various other aliases, such as Giant-Man, Goliath, and Yellowjacket. Ant-Man has appeared in several films based on the Marvel character, such as "Ant-Man" (2015), "" (2016), "Ant-Man and the Wasp" (2018), and "" (2019).


Život.

V roce 1955 vystudoval Moskevskou konzervatoř, obor klavír (pod Jakovem Flierem).  Prvním jeho skladatelským úspěchem byl balet "Hrbatý koníček", který měl premiéru ve Velkém divadle v Moskvě roku 1960. Speciálně pro svou ženu, primabalerínu Maju Pliseckou, poté adaptoval Bizetovu operu "Carmen" jako balet. Premiéra "Carmen" proběhla roku 1967, opět ve Velkém divadle. Dirigoval ji Gennadij Rožděstvenskij. "Carmen" měla obrovský úspěch, a to i mezinárodní. To Ščedrina přivedlo k nápadu přepracovat balet též do orchestrální suity o třinácti číslech. Na úkor vokálů Ščedrin v suitě přidal smyčcový orchestr a řadu neobvyklých bicích nástrojů, mj. vibrafon, marimbu či zvony.  Archiv Národního divadla suitu hodnotí slovy: „Nekopíruje otrocky původní dramatický příběh o krásné a nezkrotné Carmen, a přesto prožíváme příběh milostné vášně k tragickému rozuzlení neméně sugestivně. Zásluhu na tom má nejen dramaticky cítěná mozaikovitá hudební tektonika, ale též mistrovsky instrumentovaná partitura, plná známých intonací, ale i překvapivých zvratů, hudba strhující rytmičností a muzikantským kouzlem. Bizetova hudba si v suitě musela nechat líbit i typické Ščedrinovo dělení motivů, které jsou znovu a znovu spojovány do překvapivých novotvarů. Doslova elektrizující zvukový materiál suity, který tak Ščedrinova hudba nabízí, otevírá brány bohaté škály výrazové sdělnosti, stává se zdrojem nepopsatelných uměleckých prožitků.“  Pět let po "Carmen" uvedlo Velké divadlo jeho balet "Anna Kareninová", premiéru tančila znovu Maja Plisecká. V roce 1980 napsal nový balet "Racek", na námět divadelní hry Antona Pavloviče Čechova.  Napsal i řadu klavírních skladeb a tři klavírní koncerty. Roku 1963 uvedl první z nich, "Nezbedné častušky". Roku 1967 napsal klavírní koncert "Zvony", a to ke 125. výročí Newyorské filharmonie. Premiéru řídil Leonard Bernstein. Třetí klavírní koncert představil roku 1974.  Archiv Národního divadla jeho dílo koncertní a symfonické hodnotí takto: „V partiturách hledá všude nové možnosti zvuku a formy. Zatímco v 1. koncertu pro orchestr se autor spokojil s virtuózním zpracováním populárních intonací, ve svém 2. koncertu pro orchestr využil netradičně jak soustavy zvonů, tak starých ruských církevních melodií. 3. klavírní koncert je zvláštní tím, že v něm inovoval klasický variační postup račím způsobem; nejdříve zazní variace a vlastní téma exponuje až po vyčerpání všech postupů na samém konci skladby. Netradiční stavební řešení uplatnil též ve 2. symfonii (1966); tvoří ji 25 preludií seskupených do pěti vět.“  Napsal i několik oper, k nejúspěšnějším patří "Nejen láska" z roku 1961, kde významně využil folklórní motivy. Operní formu získalo u Ščedrinovo zhudebnění Gogolova románu "Mrtvé duše". Operu psal deset let. Oproti Gogolově předloze však hlavním hrdinou není nákupčí mrtvých duší, ale ruský lid, jenž je oslavován zejména kantilénovými zpěvy. Roku 1993 napsal svou třetí operu, i tentokrát s literárním námětem – Nabokovovým románem "Lolita".  Tvořil též scénickou a filmovou hudbu.  Ruský prezident Vladimir Putin skladatele vyznamenal řádem Za zásluhy před Vlastí 4. stupně.

Rodion Konstantinovič Ščedrin, rusky Родион Константинович Щедрин (16. prosinec 1932, Moskva) je ruský hudební skladatel a klavírista. Byl manželem baletky Maji Plisecké (od 1958). Proslul především jako autor baletů ("Carmen", "Anna Kareninová", "Racek"). Má i litevské občanství.

Rodion Konstantinovich Shchedrin (, ; born 16 December 1932) is a Soviet and Russian composer and pianist, winner of USSR State Prize (1972), the Lenin Prize (1984), and the State Prize of the Russian Federation (1992), and is a former member of the Inter-regional Deputies Group (1989–1991). He is also a citizen of Lithuania and Spain.


Život.

O Clemensově mládí není známo nic, a také informace z doby jeho tvůrčí zralosti jsou útržkovité. Snad se narodil v obci Middelburg v provincii Zeeland, i když to není jednoznačně dokázáno; určitě pocházel z území dnešní Belgie nebo Nizozemska. Poprvé je jednoznačně doložen koncem 30. let 16. století, kdy Pierre Attaingnant v Paříži uveřejnil sbírku jeho písní. Mezi březnem 1544 a červnem 1545 působil jako "succentor" při katedrále v Brugách a krátce poté zahájil obchodní vztah s Tielmanem Susatem, vydavatelem v Antverpách, který pak trval až do konce jeho života. V letech 1545 až 1549 pravděpodobně byl sbormistrem u Filipa de Croy, vévody z Aerschotu, jedhoho z nejvýznamnějších generálů Karla V., kde po něm nastoupil Nicolas Gombert. Roku 1550 byl zaměstnán jako "sanger ende componist" ("zpěvák a skladatel") Slavným bratrstvem Panny Marie v 's-Hertogenboschi. Je také doloženo, že žil a působil v Yprách a Leidenu. Je navíc možné, že působil i v Dordrechtu.  O původu jeho přívlastku "non Papa" je několik teorií. Jedna tvrdí, že mu ho ze žertu připojil jeho vydavatel Susato, aby ho odlišil od papeže Klementa VII.: "Jacob Clemens—ale ne Papa (papež)." Jiná věří, že šlo o odlišení od básníka z Yper jménem Jacobus Papa. Protože však papež Klement VII. zemřel roku 1534, tedy před uveřejněním první Clemensovy skladby, a ani záměna s básníkem odlišného příjmení nebyla příliš pravděpodobná, je přídomek nejspíš šprýmem bez praktického důvodu. Přetrval však celá staletí.  Detaily o Clemesově smrti nejsou známy, došlo k ní však nejspíš roku 1555 nebo 1556. Text Jacoba Vaeta z roku 1558 "Continuo lacrimas", nářek nad Clementovou smrtí, naznačuje, že zemřel násině, ale neuvádí podrobnosti. Podle pramene z roku 1644 byl Clemens pohřben v Diksmuide poblíž Yper na území dnešní Belgie.

Dílo.

Na rozdíl od mnoha svých současníků Clemens nejspíš nikdy nebyl v Itálii, takže v jeho hudbě nejsou italské vlivy přítomné. Reprezentuje tak severoevropský dialekt franko-vlámského stylu.  Clemens patřil k hlavním představitelům generace mezi Josquinem a Palestrinou a Orlandem Lassem. Byl především skladatelem duchovní hudby, liturgické i pro soukromé použití. Ta tvoří kolem 80 procent jeho hudby. Z jeho asi 233 motetů mají jen tři světský text, jsou to hymny oslavující hudbu. Složil však také asi 100 světských skladem, zahrnující celou škálu poetických žánrů uživaných skladateli jeho generace. Uvážíme-li, že jeho skladatelská kariéra trvala jen dvě desetiletí, byl Clemens mimořádně plodný autor. Dochovalo se od něj: Ze všech techto děly byly "Souterliedekens" asi nejslavnější a nejvlivnější. V letech 1556-1557 je uveřejnil Susato v jeho  "Musyck Boexken" ("Knihách hudby"), IV.-VII. a představují jedinou vícehlasou renesanční protestantskou hudbu v nizozemštině. Clemens se opíral o předchozí svazek "Souterliedekens" tištěný Symonem Cockem a obsahující monofonní zhudebnění žalmů v nizozemštině. Clemensovy "Souterliedekens" jsou zároveň prvním úplným polyfonním zhudebněním všech 150 žalmů v nizozemštině. Má se za to, že překlad žaltáře do nizozemštiny vytvořil Willem van Nievelt z Wittenbergu. Clemensovo vedení hlasů je obvykle jednoduché, aby si žalmy mohli lidé zpívat doma. Jako "cantus firmus "používá dobře známé světské melodie otištěné v Cockově edici včetně pijáckých a milostných písní, balad a jiných tehdy oblíbených popěvků. Většina je tříhlasých a objevuje se 26 různých kombinací hlasů. Někeré "Souterliedekens" jsou založeny na tanečních melodiích a jsou v zásadě homofonní a homorytmické, zatímco jiné používají imitaci. Je zajímavé, že tyto skladby přežily zákaz z roku 1569, kdy vláda vévody z Alby censurovala všechny knihy považované za heretické.  Po Clemensově smrti se jeho díla šířila po Německu, Francii, španělsku a dokonce i v některých kruzích v Anglii. Clemensův vliv byl zvlášť silný v Německu. Franko-vlámský skladatel Orlando di Lasso znal Clemensovu hudbu zvlášť dobře a přejal některé prvky jeho stylu.

Jacobus Clemens non Papa (také Jacques Clément nebo Jacob Clemens non Papa, asi 1510 až 1515 – 1555 nebo 1556) byl nizozemský hudební skladatel renesance, který většinu života žil ve Flandrech. Byl plodným skladatelem mnoha tehdejších žánrů, zejména je známý pro polyfonní zhudebnění žalmů v nizozemštině známá jako "Souterliedekens".

Jacobus Clemens non Papa (also Jacques Clément or Jacob Clemens non Papa) ( – 1555 or 1556) was a Netherlandish composer of the Renaissance based for most of his life in Flanders. He was a prolific composer in many of the current styles, and was especially famous for his polyphonic settings of the psalms in Dutch known as the "Souterliedekens."


Součásti assessment centra.

Různá assessment centra se mezi mohou výrazně lišit náplní. Jiné assessment centrum je zvoleno pro výběr obchodních zástupců, kde je cílem vybrat také jiné typy lidí, než je tomu například u assessment center pro výběr manažerů. Nicméně existují určitá typická cvičení a testy, se kterými se setkáme velmi často :  V Česku se většina těchto metod využívá již od devadesátých let, kdy byly přebrány ze západní Evropy a USA. Novým trendem, který je patrný v českém prostředí, je využití online psychodiagnostiky a celková elektronizace různých částí assessment center.

Výhody assessment centra.

Mezi výhody assessment centra patří jeho komplexnost a zaměření na praktickou ukázku schopností uchazeče, což se běžným pohovorem hodnotí jen obtížně. Dále assessment centrum šetří náklady a čas. Po prvotní selekci na základě životopisů je obvykle vybráno několik uchazečů, kteří mají nejvíce deklarovaných zkušeností s problematikou dané pracovní pozice. Samotné assessment centrum pak trvá několik hodin až celý den. Díky tomu, že je celý proces skupinový, trvá kratší dobu, než kdyby byly modelové situace řešeny individuálně a navíc umožňuje sledovat skupinovou dynamiku a jak ke skupinové práci přistupují jednotliví uchazeči. Samotný pohovor jednotlivých uchazečů s hodnotiteli pak může být řádově kratší a může se zaměřovat jen na nejasnosti, které během programu vznikly. Právě možnost pozorovat účastníky v reálných skupinových situacích je přidanou hodnotou, kterou jiný typ výběru zaměstnanců zatím neumožňuje.  O assessment centrech lze také obecně říci, že jsou velmi validní a objektivní metodou výběru, což je důsledkem simulace reálných pracovních situací a několika na sobě ideálně nezávislých hodnotitelů.

Limitace assessment center.

Assessment centra jsou jednou z nejnáročnějších metod výběru zaměstnanců. To může mít negativní vliv na určité skupiny potenciálních zaměstnanců a vést k diskriminaci. Assessment center se typicky obávají hlavně starší lidé. Dále jsou assessment centra poměrně finančně náročná. Cena se u externích dodavatelů pohybuje v řádech desítek tisíc v závislosti na typu pozice a počtu uchazečů. Obecně platí, že čím vyšší pozice a větší počet uchazečů, tím vyšší cena assessment centra. Někdy bývají assessment centrům taktéž vyčítány některé jejich „umělé“ aspekty, jako je např. psychodiagnostika. Tato kritika se opírá o to, že podstatou assessment centra je co nejlépe simulovat reálný pracovní den, kam vyplňování psychodiagnostiky většinou nepatří. Dalším problémem této metody je také nižší validita a prozkoušenost v případě některých speciálních pozic jako může být např. výběr vysokého manažera do specializované firmy, kde je třeba vytvořit unikátní kompetenční model, který není možné předem vyzkoušet.

Externí vs. interní hodnotitelé.

Při organizaci assessment centra je mimo jiné důležité zvážit výhody a nevýhody, které přinášejí externí a interní hodnotitelé do celého procesu. Interní pozorovatelé znají firemní kulturu a mohou lépe posoudit, zda se jedinec hodí do pracovního kolektivu, nicméně mohou být zaujatí, což je zvláště problematické v případě, kdy je v rámci assessment centra vybíráno ze stávajících zaměstnanců firmy, kteří mohou mít nějaké vazby na interní hodnotitele.  Externí hodnotitelé bývají z firem, které se organizací assessment center zabývají. Jejich výhodou je obvykle rozsáhlá zkušenost s podobnými programy a schopnost je kvalitně zorganizovat. Dále jsou nezaujatí a zajišťují vysokou objektivitu při hodnocení. Tato objektivita je narůstá s větším počtem hodnotitelů. Obvyklé jsou kombinované skupiny hodnotitelů interních i externích, kteří se v závěru programu spolu dohodnou a vyberou nejvhodnějšího kandidáta.

Nové trendy v assessment centrech.

Ačkoli jsou assessment centra v českých podmínkách relativně novou výběrovou metodou používanou až od 90. let 20. století, tak i tato metoda je neustále vyvíjena a zdokonalována. Konkurenční prostředí nutí firmy svoje metody kontinuálně vyvíjet a specializovat se. Metody se tak stávají propracovanějšími, specializovanějšími vzhledem k jednotlivým pozicím a na hodnotitele jsou kladeny vyšší nároky. Celý proces je také veden spíše koučovacím stylem, kdy se pracuje s motivací a sebenáhledem a má tak méně charakter zkoušky.  Relativně novým a negativním trendem v rámci assessment center je omezení individuálních zpětných vazeb pro neúspěšné kandidáty. Dříve bylo standardem, že všichni kandidáti dostali nezávisle na svém úspěchu v assessment centrech zpětnou vazbu. V současnosti dostávají personalizovanou „face to face“ zpětnou vazbu s konzultantem pouze interní kandidáti či ti úspěšní externí.

Kompetenční modely.

Další velkou změnou v rámci assessment center bylo vytvoření kompetenčních modelů pro jednotlivé pozice, což je metodika výběru datující se už od práce McClelanda v 70. letech 20. století., který kritizoval v tehdejší době hojně využívané obecné testy inteligence s tím argumentem, že pokud budeme chtít vědět, jak někdo umí řídit, posadíme ho za volant a nebudeme mu dávat test. Podobný princip platí u všech pozic. V případě assessment center se vývoj posunul od „dojmologie“, kdy leckdy ad hoc vybraní hodnotitelé hodnotili uchazeče podle toho, jak se jim líbili či jaký z nich měli pocit, po podrobné a konkrétní kompetenční modely šité na míru pro danou pozici. Tím je dosaženo podstatně objektivnějšího hodnocení.

Online diagnostika.

Dalším novým a výrazným trendem je široké využívání online psychodiagnostiky v rámci assessment center . Výhody těchto moderních metod spočívají především v rychlosti a minimalizaci nákladů. Online diagnostiku mohou respondentni vyplnit takřka kdekoli, kde je internet, což usnadňuje nábor na delší vzdálenosti . Ihned po vyplnění má respondent a/nebo personalista k dispozici výstupní zprávu. Náklady jsou nižší díky tomu, že již není nutno platit zaměstnance (nejčastěji drahého psychologa), který musí testy administrovat, vyhodnocovat a interpretovat. Na trhu je celá řada komerčních subjektů, které se věnují vývoji online psychodiagnostických metod. Jejich porovnáním se ve své diplomové práci zabývá Dana Pařízková.

Assessment centrum (z angl. „to assess“ – „měřit“) je specifická forma výběrového řízení na různé pozice. Jedná se většinou o celodenní komplexní diagnostický program, který zahrnuje kromě klasických ústních pohovorů známých z většiny firem také různé modelové situace, ukázky práce v týmu a čím dál častěji i psychodiagnostické testy. Všechna tato cvičení si kladou za cíl zmapovat uchazečovu schopnost zvládnout různé aspekty dané pozice jako je například týmová práce, komunikační schopnosti či schopnost efektivně nakládat s časem (time management) a delegovat úkoly.  Assessment centra jsou doménou personalistiky a řízení lidských zdrojů. Mohou být organizována interně přímo organizací, která vypisuje výběrové řízení (to je běžné hlavně ve velkých firmách s vlastním HR oddělením), nebo bývají za účelem organizace assessment center najímány externí firmy. Běžnou praxí je spolupráce interního HR oddělení firmy s externí firmou, která dodává potřebné know-how a nezávislé hodnotitele.  Assessment centrum má většinou následující rysy:  Assessment centra jsou reakcí trhu na narůstající poptávku po lidech s vysokou úrovní tzv. měkkých dovedností. Konkurence mezi uchazeči na trhu práce od devatesátých let vytrvale narůstá a formální vzdělání již není automatickou vstupenkou do vedoucích pozic.

An assessment center is a process where candidates are examined to determine their suitability for specific types of employment, especially management or military command. The candidates' personality and aptitudes are determined by techniques including interviews, group exercises, presentations, examinations and psychometric testing.


Rozšíření.

Druh pocházející z jižní a jihovýchodní Evropy je nyní rozšířen také ve velké části západní a střední Evropy až po střední Rusko a dále v Malé Asii, v oblasti Kavkazu i v Íránu a Iráku. Zavlečen byl i na sever i jih Ameriky. V Česku roste téměř po celém území, nejintenzivněji v teplých oblastech termofytika a mezofytika jižní Moravy.

Ekologie.

Roste na loukách a okrajích cest, na březích vodních toků nebo nádrží i na rumištích a skládkách. Vyskytuje se také na nitrofilních a zasolených místech, mnohdy na jaře po delší dobu zaplavených. Má ráda těžší hlinité a jílovité půdy bohaté na živiny. V minulosti byla záměrně vysévána jako krmná plodina a tehdy se rozšířila do mnoha míst.

Popis.

Vytrvalá rostlina, vysoká 40 až 100 cm, která vyrůstá ze silného kořene s větevnatými oddenky. Lodyhy jsou přímé, početné, nevětvené nebo rozvětvené již od báze, v průřezu oblé, plytce rýhované a lysé. Nejspodnější listy s řapíky jsou celistvé a teprve výše se jejich čepele stávají lichozpeřenými, jsou složené z pěti až devíti párů lístků. Téměř přisedlé lístky bývají podlouhlé neb kopinaté, 1 až 4 cm dlouhé a do 1 cm široké, celokrajné, na koncích špičaté a obvykle lysé. Na lodyze u řapíků jsou polostřelovité zoubkaté palisty.  Z úžlabí listů vyrůstají koncové hrozny s 15 až 35 oboupohlavnými květy na krátkých stopkách. Obvykle převislé květy mají zvonkovitý, asi 5 mm dlouhý pěticípý kalich, jeho trojúhelníkovité zuby jsou obvykle o něco delší než kališní trubka. Koruna, asi 10 mm dlouhá, má světle modrou pavézu a bělavě namodralá křídla i člunek. V květu je do jednoho svazku srostlých 10 tyčinek, jsou i s prašníky kratší než čnělka s bliznou. Rostlina kvete v červenci až září. Ploidie druhu je 2n = 16.  Plodem je 3 až 4 cm dlouhý, přímo odstálý, válcovitý a na vrcholu v zobáček zúženy lusk, součást hroznovitého plodenství. Slabě článkovitý a lysý lusk s vyniklou žilnatinou obsahuje 4 až 7 semen, je obvykle nepukavý a většina semen se dostává do půdy až po jeho rozpadu v následujícím roce. Ledvinovitá, slabě zploštělá, asi 3,5 mm dlouhá semena mohou být olivově zelená až červeno hnědá.  Po svém okolí se rozmnožuje oddenky a vytváří husté jednodruhové kolonie. Na větší vzdálenosti se šíří semeny která klíčí až v druhé půli jara.

Význam.

Jestřabina lékařská má, jak napovídá druhové jméno, mnohé léčivé vlastnosti využívané v lidovém léčitelství, sbírá se hlavně její nať. Rostlina obsahuje glykosidy, aminokyseliny, sacharidy, saponiny, třísloviny a hořčiny. Usušená droga se podává formou nálevu a její hlavní léčebné vlastnosti spočívají ve snižování hladiny cukru v krvi, ke zvyšování činnosti mléčných žláz a působí také silně močopudně. Naopak její semena nejsou lidem prospěšná a ve větším množství mohou uškodit.  V minulosti byla vysévána jako pícnina obsahující hodně bílkovin i sacharidů a pro zvýšení produkce mléka se přidávala dobytku do krmiva. V současnosti se od této praxe upustilo, neboť dojivost je sice výšší, ale mléko mívá nepříznivé organoleptické vlastnosti (hořkost). Při kombinaci s jinými krmivářskými surovinami dochází k poškozování trávicího traktu a ke snižování hmotnosti zvířat. V současnosti bývá tato rychle rostoucí rostlina používána jako zelené hnojení, obohacuje půdu o organickou hmotu i atmosférický dusík.

Ohrožení.

V „Červeném seznamu cévnatých rostlin České republiky“ je jestřabina lékařská uvedena jako vzácnější druh vyžadující další pozornost (C4a).

Externí odkazy.

Jestřabina lékařská ("Galega officinalis") je vytrvalá rostlina s odstálými nebo nicími namodralými či nafialovělými květy v bohatém hroznu, jediný druh rodu jestřabina rostoucí v české přírodě. Je považována za naturalizovaný archeofyt, který na území České republiky připutoval od Středozemního moře.

Galega officinalis, commonly known as galega, goat's-rue, French lilac, Italian fitch, or professor-weed, is an herbaceous plant in the Faboideae subfamily. It is native to the Middle East, but has been naturalized in Europe and western Asia. The plant has been extensively cultivated as a forage crop, an ornamental, a bee plant, and as green manure.  "G. officinalis" is rich in galegine, a substance with blood glucose-lowering activity and the foundation for the discovery of metformin, a treatment for managing symptoms of diabetes mellitus. In ancient herbalism, goat's-rue was used as a diuretic. It can be poisonous to mammals, but is a food for various insects.


Laterální a vertikální myšlení.

De Bono definuje vertikální myšlení jako opak myšlení laterálního.  Jeho koncepce vertikálního myšlení vychází z tradičního kritického myšlení založeném na metodách Sokrata, Platóna a Aristotela. De Bono považuje tento způsob myšlení za založený na dichotomiích typu pravda/nepravda či buď/nebo, které podle něj vytváří vzájemně kontradiktorní argumentaci, ve které se vždy jedna strana snaží co nejvíce posílit vlastní pozici a oslabit pozici druhého. Tento postup podle de Bona nutně vyúsťuje v situaci, kdy se diskutující stávají protivníky, a která vyúsťuje v jediné pravdivé řešení.  Oproti tomu laterální myšlení vychází z paralelního modelu myšlení, ve kterém je kladen na důraz na spolupráci jedinců a jejich nápadů a je odmítán konfrontační styl vertikálního myšlení. Jednotlivá tvrzení jsou prezentována jako paralelní možnosti, nikoliv jako oponující si pozice. Podle de Bona je v paralelním modelu závěr či řešení konstruováno, zatímco v kritickém modelu jsou jednotlivá tvrzení posuzována a je vybíráno jedno správné.  Ačkoliv de Bono přiznává důležitost vertikálního myšlení a považuje jej za komplementární k laterálnímu, zastává také názor, že v myšlení založené na paralelním modelu lépe odpovídá požadavkům moderního světa charakteristického vysokou mírou komplexity.

Metody rozvoje laterálního myšlení.

De Bono považuje laterální způsob myšlení za schopnost, kterou je možné se naučit a tím zároveň rozvíjet svou kreativitu. Sám de Bono také vytvořil několik tréninkových programů zaměřených na rozvoj laterálního myšlení.

CoRT.

Prvním programem na rozvoj laterálního myšlení je program CoRT, jehož hlavním cílem je seznámit studující s dvanácti mentálními nástroji a naučit je tyto nástroje v praxi používat. Program obsahuje 60 lekcí rozdělených do 6 bloků po 10 lekcích.  Následuje výčet jednotlivých mentálních nástrojů:

Six Thinking Hats.

Technika "Six Thinking Hats" ("Šest myslících kloubouků") se zaměřuje na rozvoj a aplikaci paralelního modelu myšlení. Zdůrazňuje především, že je důležité při řešení používat různé způsoby myšlení, které by spolu neměly soupeřit, ale vzájemně spolupracovat. Technika je postavena na metafoře šesti klobouků, které symbolizují různé způsoby myšlení a jedinec je v průběhu řešení problému může nasazovat a sundávat.  Dva základní pilíře této techniky jsou:

Kritika konceptu.

Koncept laterálního myšlení se neobešel bez jisté dávky kritiky.  Kritici de Bonových konceptů a metod mu nejčastěji vytýkají, že jeho pojetí je pouze slabě teoreticky a výzkumně podloženo. Ačkoliv de Bono tvrdí, že jeho metody se staly oblíbenými právě proto, že v praxi fungují, podle mnoha kritiků neexistuje dostatek výzkumné podpory pro jejich efektivitu. Jedním z takovýchto kritiků je kognitivní psycholog Robert Weisberg, který uvádí, že neexistuje dostatek důkazů efektivitě laterálního myšlení. Tvrdí, že kreativní proces lépe popisují mechanismy logického myšlení, pokusu a omylu, zpětné vazby a reflexe.  Další kritika laterálního myšlení spočívá v tom, že koncept laterálního a vertikálního myšlení se do značné míry překrývá s koncepty konvergentního a divergentního myšlení a je tedy nadbytečný. Často bývá také kritizováno de Bonovo vnímání tradičního myšlení založeného na Sókratovské tradici jako čistě konfrontační – kritikové poukazují na případy, kde tento způsob myšlení naopak vede ke spolupráci.

Laterální myšlení je způsob myšlení zaměřený především na kreativní řešení problémů. Podstatou laterálního myšlení je nepřímý postup, který klade důraz na vykročení z existujících modelů a rámců myšlení za cílem vyvinout nové nápady, které by nebyly dosažitelné sekvenčním logickým myšlením. Koncept laterálního myšlení zavedl maltský psycholog a kognitivní vědec Edward de Bono. Konceptem laterálního myšlení se zabývá od 70. let a stále vytváří a propaguje tréninkové programy zaměřené na rozvoj laterálního myšlení a kreativního řešení problémů.

Lateral thinking is a manner of solving problems using an indirect and creative approach via reasoning that is not immediately obvious. It involves ideas that may not be obtainable using only traditional step-by-step logic.  Now considered pseudo-science, the term was first used in 1967 by Edward de Bono.  De Bono cites the Judgment of Solomon as an example, where King Solomon resolves a dispute over the parentage of a child by calling for the child to be cut in half, and making his judgment according to the reactions that this order receives. Edward de Bono also links lateral thinking with humour, arguing there's a switch-over from a familiar pattern to a new, unexpected one. It is this moment of surprise, generating laughter and new insight, which facilitates the ability to see a different thought pattern which initially was not obvious.  According to de Bono, lateral thinking deliberately distances itself from the standard perception of creativity as "vertical" logic, the classic method for problem solving.


Historie.

Středověk.

Opatství Panny Marie a sv. Blažeje založil na den sv. Michaela 29. září roku 1074 arcibiskup Gebhard ze Salzburgu spolu se třemi biskupy a salzburským benediktinským opatem Arnem za hojné účasti štýrské šlechty, kléru i laiků. Fundaci umožnil odkaz dědictví korutanské hraběnky, později svatořečené Hemmy, alias Emy z Gurku. Usídlila se zde komunita mnichů z opatství svatého Petra v Salzburgu pod vedením prvního opata Isingrina. Druhý opat Giselbert zde zavedl Clunyjskou reformu. Další z časných opatů byl Wolfhold z Freisingu (1115-1137), který přestavěl klášterní kostel na trojlodní baziliku s mramorovými sloupy a roku 1121 založil nedaleký ženský konvent benediktinek, především jako "Damenstift" pro vzdělávání dívek z bohatých rodin. Tato vzdělávací tradice zůstala v klášteře silná dodnes.  Románské stavby padly za oběť požáru z roku 1152, zůstalo po nich jen zdivo západního podvěží, dva portály druhotně vezděné na severní a na jižní straně kostela, a socha ležícího lva, požírajícího člověka, v současnosti instalovaná při vchodu do knihovny a do expozice Přírodovědného muzea a uměleckých sbírek, vpravo od pokladny.  Klášter prosperoval během celého středověku, zejména písařská a ilumnátorská dílna ve skriptoriu. Opat Engelbert z Admontu (1297–1327) byl slavný učenec a autor mnoha literárních děl. Dostavbu kostela o dlouhou hlavní loď a kaple s Božím hrobem vedl opat Wilhelm von Reissberg (1384-1391). Ve 14. století proslula zdejší stavební huť Niklase Velbachera.

Renesance.

Války proti Turkům a reformace vedly opata Valentina k rezignaci kvůli jeho reformním názorům; politické změny způsobily zdlouhavý pokles, ale s protireformací opatství kolem roku 1600 znovu vzkvétalo. Roku 1619 měl kostel 18 oltářů a monumentální náhrobek opata Gebharta . Kromě základní školy, později přestěhované do Judenburgu, zde byla činná řádová fakulta teologie a filosofie. Opat Albert z Mucharu byl dobře známý jako historik přednášející na Univerzitě ve Štýrském Hradci. Gymnázium bylo založeno roku 1644, a je činné po reformách do současnosti. Pro učební účely bylo založeno Přírodovědecké muzeum.

Baroko.

V letech 1628 - 1659 vládl uměnímilovný opat Urban Weber, který roku 1659 dosáhl infule preláta jako nejvyššího stupně pontifikálií. Rozšířil knihovnu o stovky svazků knih. Založil nedaleký zámek Röthelstein, užívaný jako opatská rezidence, a upravil mariánské poutní místo Frauenberg na návrší asi 8 kilometrů od kláštera. Klášter byl nadále nejvýznamnějším ve Štýrsku. Během 17 a v 18. století opatství bylo stavebně uzavřeno a kostel vyzdoben bohatými štukaturami a nástěnnými malbami. Výtvarná a hudební tvorba zde dosáhla vysoké kvality a šíře umělecké produktivity. Dochovaná paramenta, antependia a tapisérie patří k pracím světoznámé vyšívačské dílny laického bratra Benno Haana (1631-1720). Výzdobu kostela a kláštera obstarali malíři otec Martin Altomonte (1657 - 1745) a syn Bartolomeo Altomonte (1694 - 1783), Oltářní obrazy vytvořili Georg Bachmann (oltář s Umučením sv. Barbory) a Martin Johann Schmidt zvaný Kremser-Schmidt, a sochy Joseph Thaddäus Stammel, po požáru z roku 1865 jen z malé části dochovanou.

Nová doba.

Dne 27. dubna 1865 se rozhořel katastrofální čtyřdenní požár, který téměř zničil celý klášter. Zatímco konvent, umělecké sbírky a klášterní archiv byly v drtivé většině spáleny, knihovna byla zachráněna. Rekonstrukce byla započata v následujícím roce, projekt a stále nebyla úplná roku 1890.  Ekonomická krize v 30. letech 20. století donutila opatství prodat mnoho jeho uměleckých děl a během období nacismu byl klášter zrušen a mniši vystěhováni. Vrátili se roku 1946 a benediktinská komunita zde žije dodnes.  Od roku 1641 bylo opatství členem Salzburské kongregace, která byla roku 1930 sloučena s Rakouskou kongregací Benediktinské konfederace.

Klášterní kostel.

Nynější stavba kostela Panny Marie a svatého Blažeje je již pátá v pořadí. Předchozí stavby jsou doloženy archeologickými a stavebně historickými průzkumy a v expozici klášterního muzea prezentovány pomocí modelů.  Nejstarší chrám nahradila kolem roku 1121 románská trojlodní sloupová bazilika, kterou poničil požár z roku 1152. K její opravě došlo ještě za opata Gottfrieda I. do roku 1165. Opat Berthold II. dal kolem roku 1250 ke kostelu přistavět jako boční křídla dvě sakristie, první pro preciosa a paramenta, a druhou pro knihy a archiv. Obě se zčásti dochovaly a byly pojaty do současné stavby.  Gotickou přestavbu kostela zahájil roku 1276 opat Heinrich II. a jeho následovníci vedli admontskou stavební huť až do 15.století. Pozdně renesanční podoba kostela s novými štukovými klenbami, opatskou kryptou pod presbytářem a budovou konventu byla dokončena společně s dovršením náboženské protireformace za opata Matthiase Preiningera roku 1626, také hlavní oltář byl tehdy štukový. V barokním slohu přibylo několik oltářů a prospekt varhan.  Novostavbu trojlodní baziliky navrhl a zahájil štýrský architekt Wilhelm Bücher (1824 - 1888) na místě zničeného kostela po požáru ze 24. dubna 1865 ještě téhož roku. Je inspirována Řezenskou katedrálou a byla první církevní stavbou v Rakousku, postavenou v novogotickém stylu a s využitím moderních stavebních materiálů (portlandského cementu). Zdi shořelé stavby byly strženy s výjimkou závěru chóru a románského bočního portálu z 12. století. Dvě hranolové věže při západním průčelí chrámu jsou 75 a 74 metrů vysoké. Trojosá fasáda průčelí má po stranách trojbokého štítu sochy svatých Benedikta a jeho sestry Scholastiky, a v jeho vrcholu sochu svatého Blažeje, patrona kostela a opatství.  Interiér trojlodí člení bohatě profilované pilíře na střední loď s lichými arkádami v patře, a na dvě nižší boční lodi, zaklenuté křížovými klenbami. Obě boční lodi mají po pěti bočních kaplích a šesti oltářích. Kostel má 13 oltářů:  Samostatně stojící barokní stavbou je kaple sv. Blažeje.

Dnešek.

Od roku 1958 byla ve zbytku příčného křídla kláštera, přiléhajícího z jižní strany k bazilice, adaptována moderní kaple sv. Benedikta a po té zdvižen sloup se sochou sv. Hemmy. Komunitu tvoří kolem 27 mnichů a 54 laických zaměstnanců. Opatství je zodpovědné za 27 farností, provozuje základní školu s asi 600 žáky a domov důchodců ve Frauenbergu. Jeho různé podniky zahrnují vodní a lesní hospodářství, stavební oddělení, malířské a restaurátorské dílny, dvě restaurace, vinotéku, zahradnictví, lékárnu, aj. Mniší s praktikujícími studenty a starají se o správu klášterního muzea, knihovny a archivu, sbírek a o celoroční průvodcovskou službu.

Knihovna.

Sál knihovny byl projektován a postaven roku 1776 architektem Josephem Hueberem. Je 70 metrů dlouhý, 14 metrů široký a 13 metrů vysoký, a je největší klášterní knihovnou na světě. Má podélnou dispozici ze sedmi navazujících prostor na půdorysu elips a kružnic, klenby s pasy jsou zaklenuty mělkými kupolemi a vyzdobeny štukaturami, zlaceném a freskami Bartolomea Altomonteho, zobrazujícími etapy lidského poznání, bvědění až do Božího zjevení. Knihy jsou v patrových skříních podél stěn, jejich druhé patro je přístupno čtyřmi točitými schodišti, skrytými za dveřmi s maskou ze hřbetů knih. Obíhá je balkon s kovovým zábradlím. Osvětlení je zajištěno 48 okny a odráží se od barevnosti bílých stěn a skříní se zlatými motivy. Architektonické uspořádání a design vyjadřují ideály osvícenství a všeobecné přístupnosti vzdělávání. V knihovně je umístěno 70 000 svazků knih, celkový počet titulů je 200 000. Pod knihovním sálem je oddělení rukopisů a inkunábulí (prvotisků). Těch má opatství více než 1400. Nejstarší z nich pocházejí z opatství svatého Petra v Salcburku, odkud byly věnovány zakladatelem kláštera arcibiskupem Gebhardem.

Muzeum.

Od barokního období opati nashromažďovali různé sbírky "kuriozit", školní vyučovací a vědecké vzory přírodnin, které byly z větší části zničeny v ohni roku 1865. V rámci rekonstrukce otec Gabriel Strobl od roku 1840 začal nahrazovat ztracené sbírky, a vytvořil jádro moderních muzeí. Otec Strobl byl botanik, ale také systematicky zpracoval sbírky evropských savců, ptáků, hadů a sbírku hmyzu, jíž proslul jako jeden z největších entomologů své doby. Muzeum přírodní historie nyní obsahuje nejen zoologickou sbírku, více než 250 000 exemplářů hmyzu, včetně jedné ze tří největších sbírek dvoukřídlých v Evropě. Posledním přírůstkem je vycpaný africký lev, který obohatil bírky jako exponát roku 2016.  Opatství dále vystavuje dvě umělecké sbírky sakrálního historického umění a moderního umění. Historická umělecká sbírka byla pro veřejnost zpřístupněna v roce 1959 otcem Adalbertem Krausem a od roku 1980 byla významně rozšířena. Současné muzeum bylo otevřeno v roce 2003. Základem jsou obrazy, sochy a klenotnice s preciosy a paramenty od doby románské do poloviny 20. století. Vynikají mezi nimi románská berla sv. Gebharda s hlavicí ze slonoviny z 11.století, gotický stříbrný cestovní oltářík biskupa Albrechta ze Šternberka s ametystovou deskou a konskeračním nápisem z roku 1375, gotická desková malba Ukřižování se sv. Rochem a donátory, barokní sluncová monstrance, několik kalichů, ciboria a procesní kříž s relikvií z roku 1503. Z parament vyniká gotická tzv. Gebhartova mitra s malbami ze 14.století, pozdně gotická smuteční kasule z černého sametu s aplikovaným krucifixem a dvojicí aliančních erbů z roku 1519, barokní baldachýn s výšivkami a skládací trůn (faldistorium). Barokní malbu zastupují zejména díla bratří Altomonte.  Od roku 1997 opatství také buduje sbírku současného umění, z velké části vytvořenou mladými rakouskými umělci.

Opatství Admont (německy "Stift Admont") je benediktinský klášter, situovaný ve vysokohorském alpském údolí řeky Enže v rakouském městě Admont. Je nejstarším a jediným dosud živým klášterem ve Štýrsku, obsahuje největší klášterní knihovnu na světě a rozsáhlé sbírky přírodovědecké a umělecké. Je známý zejména svou barokní architekturou.  Poloha opatství je na hranicích hornatého Národního parku Gesäuse. Jméno Admont seodvozuje buď z latinského výrazu "Ad montes ", tj. "v horách", nebo ze slovanského výrazu pro zurčící potok, který byl v této lokalitě přítokem Enže "Adamonse".

Admont Abbey () is a Benedictine monastery located on the Enns River in the town of Admont, Austria. The oldest remaining monastery in Styria, Admont Abbey contains the largest monastic library in the world as well as a long-established scientific collection. It is known for its Baroque architecture, art, and manuscripts.  The abbey's location on the borders of the mountainous Gesäuse National Park (the name Admont derives from the Latin expression "ad montes," "at the mountains") is of unusual scenic beauty.


Dílo.

Z prvního, neoruského období vyniká Marfo-marijský klášter () v Moskvě postavený v letech 1908–1912. Secesní nádech má Kazaňské nádraží v Moskvě (začátek stavby 1913, dokončeno až ve 40. letech), kopírující částečně též kremelské zdi a využívající prvky tradiční tatarské architektury. Konstruktivistická byla budova dnešního ministerstva zemědělství (tehdy lidového komisariátu pro zemědělství zvaného Narkomzem), jež vznikla v letech 1928–1933. Konstruktivismem bylo ovlivněno i Leninovo mauzoleum před kremelskou zdí, které mu zajistilo přízeň mocných (byť skutečným autorem architektonického návrhu byl pravděpodobně Ščusevův podřízený v jeho kanceláři Isidore Frantsuz). Možná že i pod přímým Stalinovým vlivem také upravil styl a "stalinsko-klasicistní" ráz má Ščusevův Hotel Moskva (1932-1938) i později neblaze proslulé sídlo tajné policie NKVD Lubjanka (1940-1947), kde Ščusev upravil původní neobarokní budovu z roku 1898. Spekuluje se o tom, jakou roli měl v plánu tzv. „Sedmi sester“ (původně bylo plánováno osm), tedy sedmi velkých moskevských mrakodrapů (nejznámější je asi sídlo Lomonosovy univerzity), které jsou považovány za nejtypičtější produkt stalinského imperiálního stylu, nicméně není architektem ani jednoho z nich. Jeho posledním velkým dílem je moskevská stanice metra Komsomolskaja (), otevřená až tři roky po jeho smrti, roku 1952.  Jeho významným počinem bylo, že roku 1946 založil Muzeum architektury, které pak bojovalo proti bourání řady klášterů a jiných církevních staveb v období, kdy byly stále ve značném ohrožení.  O hodnotě jeho staveb ze stalinského období se vedly po roce 1991 široké diskuse, zejména v roce 2004, kdy byl oznámen záměr moskevských radních zbourat Hotel Moskva. Nakonec však převážil názor, že mají svoji historickou hodnotu a žádná zbourána nebyla.

Alexej Viktorovič Ščusev, (; 8. říjen 1873, Kišiněv – 24. květen 1949, Moskva) byl ruský architekt narozený na území dnešního Moldavska (tehdy Ruská říše). Jeho starší stavby byly navrženy v historizujícím, tzv. neoruském stylu (někdy též nazývaný pseudoruský či byzantsko-ruský), později čerpal i ze secese, neoklasicismu, konstruktivismu, aby se nakonec stal klíčovým představitelem architektury stalinské éry, která je někdy nazývána stalinský imperiální styl či stalinský klasicismus. Jeho nejznámější stavbou je Leninovo mauzoleum v Moskvě, na jehož návrh měl jen několik dní.

Alexey Viktorovich Shchusev (; – 24 May 1949) was an acclaimed Russian and Soviet architect whose works may be regarded as a bridge connecting Revivalist architecture of Imperial Russia with Stalin's Empire Style.


Příběh.

Seriál sleduje mladou Clary Fray, která je vržena do světa stínů – andělé, kteří loví démony – na její 18. narozeniny, poté co je její matka napadena a unesena jedním z démonů. Ve snaze ji zachránit, se dává dohromady se skupinou Lovců stínů, včetně podmanivého Jace Waylanda a jejího dlouholetého kamaráda Simona. Clary začíná cestu za sebe-poznáním, dozvídá se více o své minulosti, která ji může pomoci v budoucnosti.

Produkce.

V roce 2012 Screen Gems oznámilo produkci filmové adaptace první knihy ze série Nástroje smrti od Cassandry Clare. Produkce filmové adaptace druhé knihy "City of Ashes", byla naplanována na září 2013, poté posunuta na rok 2014 a nakonec zrušena.  12. dubna 2012 Constantin Film potvrdil, že Nástroje smrti se vrátí jako televizní seriál. Bylo oznámeno, že epizody budou dlouhé jednu hodinu a děj začne od první knihy "City of Bones." V únoru 2015 Casandra Clare prostřednictvím twitteru oznámila, že seriál se bude jmenovat "Shadowhunters". V dubnu roku 2017 stanice objednala dvacetidílnou třetí řadu, která měla premiéru dne 20. března 2018. V červnu roku 2018 stanice oznámila zrušení seriálu po odvysílání třetí řady, ale byly objednané dva díly navíc, na dokončení příběhu seriálu. Druhá polovina třetí řady se bude vysílat na začátku roku 2019.

Casting.

20. dubna 2015 byl Dominic Sherwood prvním členem obsazení seriálu. 2. května bylo označeno, že Emeraude Toubia přijala roli Isabelle Lightwood a Alberto Resende roli Simona Lewise. 6. května bylo oznámeno, že bývalá hvězda Disney kanálu Katherine McNamara získala hlavní roli Clary Fray. O dva dny později se k obsazení přidali Matthew Daddario a Isaiah Mustafa. Do vedlejší role Valentina byl přijat Alan Van Sprang. Maxim Roy si zahrála roli Jocelyn Fray a Harry Shum, Jr. roli Magnuse Banea.

Natáčení.

Natáčení bylo zahájeno 25. května 2015 v Torontu v Kanadě.

Lovci stínů: Nástroje smrti (v anglickém originále: Shadowhunters, znám také jako Shadowhunters: The Mortal Instruments), je americký televizní seriál stanice Freeform vysílaný od 12. ledna 2016 a inspirovaný romány "Nástroje smrti" od Cassandry Clare. Seriál byl oficiálně vybrán stanicí 30. března 2015. Seriál je rebootem filmu "" z roku 2013, který byl také produkován studiem Constantin Film. Druhá řada měla premiéru dne 2. ledna 2017. V srpnu roku 2016 tvůrce seriálu Ed Decter opustil seriál a na jeho místo nastoupili Todd Slavkin a Darren Swimmer. V dubnu roku 2017 stanice objednala dvacetidílnou třetí řadu, která měla premiéru dne 20. března 2018. V červnu roku 2018 stanice oznámila zrušení seriálu po odvysílání třetí řady, ale byly objednané dva díly navíc, na dokončení příběhu seriálu. Poslední dvou-díl se vysílal dne 6. května 2019.

Shadowhunters, also known as Shadowhunters: The Mortal Instruments, is an American supernatural drama television series developed by Ed Decter, based on the popular book series "The Mortal Instruments" written by Cassandra Clare. It premiered in North America on Freeform on January 12, 2016. Primarily filmed in Toronto, Ontario, Canada, the series follows Clary Fray (Katherine McNamara), who finds out on her eighteenth birthday that she is not who she thinks she is, but rather comes from a long line of Shadowhunters, human-angel hybrids who hunt down demons.  It is the second adaptation of the novel series, after the 2013 film "", which, like the series, was produced by Constantin Film. The debut season of "Shadowhunters" has received mixed responses from critics. The pilot episode attracted the largest audience for Freeform in more than two years. The show has received numerous award nominations, winning one GLAAD Award, four Teen Choice Awards and two People's Choice awards.  In March 2016, the series was renewed for a second season of 20 episodes, which premiered on January 2, 2017. In August 2016, showrunner Ed Decter exited the series over "creative differences". Todd Slavkin and Darren Swimmer were named as Decter's replacements. In April 2017, Freeform renewed the show for a third season of 20 episodes, which premiered on March 20, 2018. In June 2018, Freeform canceled the series after three seasons, but ordered two extra episodes to properly conclude the series' story; the second half of the third season premiered on February 25, 2019, with 12 episodes ordered. The two-part series finale aired on May 6, 2019.


Lokalita a název.

Skalní suk Shiprock se tyčí do výšky 482 metrů nad okolní pouštní plošinou, označovanou jako Navajo Volcanic Field (navažsky "Tsézhiin ´íí ´áhí" – "Černé strmé skály"). Skála leží v centru oblasti, v minulosti obydlené národy, které byly po příchodu španělských kolonizátorů nazývány Pueblany (známí též jako Anasaziové). Tento region je obvykle označován jako Four Corners, tj. místo, kde se stýkají hranice čtyř států USA – Colorada, Nového Mexika, Arizony a Utahu. Anglicky mluvící obyvatelstvo v 19. století skálu zpočátku nazývalo "The Needle" ("Jehla"). Později se ujal název "Ship Rock" (nyní Schiprock), protože skála svým tvarem přistěhovalcům připomínala obří plachetnici.

Vznik a historie skalního tvaru.

Geologie a geomorfologie.

Skalní suk je tvořen brekciovitou magmatickou horninou stáří zhruba 27 miliónů let, jak bylo určeno radiometrickým datováním. Jedná se o druh horniny, nazývaný mineta, který patří mezi lamprofyry. Je odhadováno, že magma v sopouchu původně utuhlo v hloubce 750 až 1000 metrů pod povrchem, načež byl tento sopouch v průběhu miliónů let odkryt erozí a následně formován zvětráváním. Z hlediska geografického a geomorfologického Shiprock přináleží do Coloradské náhorní plošiny. Dalším podobným tvarem vulkanického původu v této oblasti je skalní suk Agathla (navažsky "Aghaałą́", španělsky "El Capitan)" ve státě Arizona, jižně od Monument Valley.

Horolezectví.

Počátkem 20. století byl horolezecký výstup na Shiprock považován za neřešitelný problém. Za zdolání tohoto vrcholu byla dokonce vypsána prémie ve výši 1000 dolarů. Prvovýstup na Shiprock nakonec uskutečnili až v roce 1939 čtyři členové amerického Sierra Clubu, organizace, založené v roce 1892 a zaměřené na poznávání a ochranu přírody a životního prostředí. Byli to David Brower, Raffi Bedayn, Bestor Robinson a John Dyer, kteří zde poprvé v USA použili speciální typ jištění (vklíněnce). Od té doby bylo na vrchol vyznačeno sedm výstupových cest, všechny se značným stupněm obtížnosti. Přesto až do roku 1970 horolezecké aktivity na Shiprocku nebyly legální, teprve od tohoto data byly povoleny oficiálně. Od samého počátku až do současnosti se horolezectví v této oblasti střetává s rázným odporem zdejších obyvatel – Navahů, kteří na svém území požadují zákaz veškeré podobné činnosti.

Náboženský a kulturní význam.

Pro Navahy má Shiprock velký náboženský a historický význam a je s ním spojena řada navažských legend. Podle jedné z nich byli Navahové s pomocí této skály přeneseni ze severovýchodních oblastí na své současné území. Legenda vypráví, že se usadili na vrcholu této hory a dolů scházeli jen na svá políčka a pro vodu. Jednoho dne byla skála zasažena bleskem, který zničil přístupovou cestu a ženy a děti, uvězněné na vrcholu, zahynuly hladem a žízní. Výstup na vrchol je pro Navahy tabu, aby nebyl rušen klid mrtvých a probuzeni duchové, kteří zde sídlí. Jiné legendy vyprávějí o obřích ptácích ("Tsé Ninájálééh"), sídlících na vrcholu hory a krmících se lidským masem. V tomto příběhu navažský bojovník zabil ptačí monstra a jejich mláďata proměnil v orla a sovu. Další verze mluví o tom, že skála byla původně obřím ptákem, který zde v poušti usedl, načež zkameněl a začal se postupně rozpadat. Příběhy o skále hrají významnou roli také v navažských obřadech.

Shiprock, navažsky Tsé Bit'a'í ("Okřídlená skála"), je výrazný skalní suk (angl. "monadnock"), který se nachází 17,5 kilometru (11 mil) jihozápadně od stejnojmenného města ve státě Nové Mexiko v USA.

Shiprock (, "rock with wings" or "winged rock") is a monadnock rising nearly above the high-desert plain of the Navajo Nation in San Juan County, New Mexico, United States. Its peak elevation is above sea level. It lies about southwest of the town of Shiprock, which is named for the peak.  Governed by the Navajo Nation, the formation is in the Four Corners region and plays a significant role in Navajo religion, myth, and tradition. It is located in the center of the area occupied by the Ancient Pueblo People, a prehistoric Native American culture of the Southwest United States often referred to as the Anasazi. Shiprock is a point of interest for rock climbers and photographers and has been featured in several film productions and novels. It is the most prominent landmark in northwestern New Mexico. In 1975, Shiprock was designated as a National Natural Landmark by the National Park Service.


Vznik neokeynesiánství.

Keynesova teorie zásadním způsobem ovlivnila vývoj makroekonomie, ale nikdy se jí nepodařilo plně ovládnout poválečné ekonomické myšlení. Většina ekonomů byla stále stoupenci neoklasicismu, směru, který byl nejvlivnější až do 30. let 20. století, kdy světem otřásla hluboká hospodářská krize. Ačkoli se zpočátku zdálo, že keynesiánství a neoklasicismus jsou neslučitelné směry, brzy se ekonomové začali pokoušet o jejich syntézu. Tento proces začal již krátce potom, co byla v roce 1936 vydána Keynesova přelomová kniha Obecná teorie zaměstnanosti, úroku a peněz. Ekonom John R. Hicks vydal článek Keynes a klasikové, ve kterém popsal celou Keynesovu teorii pomocí modelu IS-LM ("Investment Saving – Liquidity preference Money supply" čili „investiční úspory – peněžní nabídka preference likvidity“), na kterém ukázal, že se Keynesova teorie liší od té neoklasické jen několika rozdílnými předpoklady. Neokeynesovství se z tohoto důvodu někdy označuje jako neoklasická syntéza.

Hlavní představitelé.

Paul A. Samuelson (15. května 1915, Gary, Indiana, USA – 13. prosince 2009, Belmont, Massachusetts, USA) byl uznávaný americký profesor ekonomie. Je nositelem Nobelovy ceny za ekonomii z roku 1970. Z pohledu neokeynesiánství je důležitá zejména jeho teorie všeobecné ekonomické rovnováhy a model akcelerátoru a multiplikátoru.  Franco Modigliani (18. června 1918, Řím – 25. září 2003, Cambridge) byl italský ekonom. Je taktéž držitelem Nobelovy ceny za ekonomii. Mezi jeho hlavní příspěvky ekonomii patří Modigliani-Millerův teorém a hypotéza životního cyklu.  Sir John Richard Hicks (8. dubna 1904, Warwick, Spojené království – 20. května 1989, Blockley, Spojené království) byl velmi významný a vlivný britský ekonom. Je známý především svým IS-LM modelem.

IS-LM model.

Tento model, téměř stejně vlivný jako původní Keynesova analýza, ukazuje vztah peněžního trhu a trhu zboží a služeb. Průnik křivek IS a LM je označován jako všeobecný rovnovážný bod všech takových trhů v ekonomice. Byl vytvořen v roce 1936 na Konferenci ekonometrie v Oxfordu a dodnes je všeobecně užíván a vnímán jako užitečný při výkladu makroekonomie, lze ho tedy najít ve většině učebnic vysokoškolské ekonomie.

Phillipsova křivka.

Phillipsova křivka, která nese jméno novozélandského ekonoma Williama Phillipse, vyjadřuje vztah mezi mírou nezaměstnanosti a mírou inflace. Phillips na základě údajů o nezaměstnanosti a nominálních mzdách ve Spojeném království z období let 1861 až 1957 ukázal nepřímou úměru mezi těmito dvěma ukazateli. Tento vztah byl potvrzen údaji z dalších zemí a v roce 1960 ekonomové Paul Samuelson a Robert Solow rozšířili tuto teorii na vztah mezi mírou nezaměstnanosti a mírou inflace. Zjednodušeně řečeno, v krátkém období poskytuje Phillipsova křivka tvůrcům hospodářské politiky volbu mezi možnými ekonomickými výsledky. Změnou fiskální a monetární politiky (které mají vliv na agregátní poptávku) si mohou politici vybrat jakýkoliv bod na Phillipsově křivce. V souvislosti s výběrem mezi vysokou inflací a nízkou nezaměstnaností (a naopak) se mluví o koeficientu obětování, který ukazuje, kolik procent ročního produktu je ztraceno při snížení inflace o 1 %. V dlouhém období je však Phillipsova křivka vertikální, jelikož platí klasická dichotomie peněz, která tvrdí, že změny peněžní nabídky v dlouhém období neovlivňují reálné veličiny (tedy i míru nezaměstnanosti).

Krize neokeynesiánství v 70. letech.

Převážná část vyspělého světa v 70. letech 20. století trpěla stagflací, čili pomalým ekonomickým růstem a vysokou inflací zároveň, což bylo způsobeno převážně tehdejšími ropnými šoky. Začalo se projevovat postupné vyčerpávání faktorů, které zaručovaly úspěšnost keynesovské stabilizační hospodářské politiky. Z hlediska vlivu na tehdejší hospodářskou politiku bylo tedy neokeynesiánství nahrazováno konzervativními ekonomickými teoriemi.

Neokeynesiánství či neokeynesovství je ekonomický směr, který se po 2. světové válce vyvinul z díla britského ekonoma Johna Maynarda Keynese. Představuje verzi, která byla typická především pro vývoj keynesiánství v USA. Mezi nejvýznamnější zástupce patří John Hicks, Franco Modigliani a Paul Samuelson. Jejich myšlenky formovaly hlavní vývoj makroekonomie až do 70. let 20. století. Zjednodušeně řečeno klade neokeynesiánství důraz na roli státu, který může rozpohybovat ekonomiku formou levných „povzbuzovacích balíků peněz“.

Neo-Keynesian economics is a school of macroeconomic thought that was developed in the post-war period from the writings of John Maynard Keynes. A group of economists (notably John Hicks, Franco Modigliani and Paul Samuelson), attempted to interpret and formalize Keynes' writings and to synthesize it with the neoclassical models of economics. Their work has become known as the neoclassical synthesis and created the models that formed the core ideas of neo-Keynesian economics. These ideas dominated mainstream economics in the post-war period and formed the mainstream of macroeconomic thought in the 1950s, 1960s and 1970s.  A series of developments occurred that shook neo-Keynesian theory in the 1970s as the advent of stagflation and the work of monetarists like Milton Friedman cast doubt on neo-Keynesian theories. The result would be a series of new ideas to bring tools to Keynesian analysis that would be capable of explaining the economic events of the 1970s. The next great wave of Keynesian thinking began with the attempt to give Keynesian macroeconomic reasoning a microeconomic basis. The new Keynesians helped create a "new neoclassical synthesis" that currently forms the mainstream of macroeconomic theory.  Following the emergence of the new Keynesian school, neo-Keynesians have sometimes been referred to as "Old-Keynesians".


Životopis.

Andrzej Duda se narodil v Krakově v rodině Jana Tadeusze Dudy (* 1949), inženýra, informatika a profesora technických věd na Hornicko-hutnické akademii Stanisława Staszica v Krakově, a jeho manželky Janiny Milewské-Dudové (* 1949), profesorky chemie na stejné akademii. V letech 1984–1990 se věnoval skautingu. Roku 1996 dokončil studia práv na krakovské Jagellonské univerzitě. O rok později začal na této univerzitě pracovat v oblasti výuky vědy a technologie a od roku 2001 jako zdejší asistent v oblasti práva.  V roce 2000 se stal členem středové politické strany "Unia Wolności" (Unie Svobody), po parlamentních volbách v roce 2005 začal spolupracovat se stranou Právo a spravedlnost. V letech 2006 a 2007 pracoval na Ministerstvu spravedlnosti, kde měl na starosti legislativu, mezinárodní spolupráci a proces informatizace soudů. Roku 2008 začal pracovat prezidentské kanceláři jako poradce Lecha Kaczyńského a z této funkce odešel po zvolení nového prezidenta Bronisława Komorowského v roce 2010. V stejném roce kandidoval na starostu Krakova, ale byl zvolen jen do rady města. O rok později byl zvolen poslancem Sejmu.  V roce 2014 byl zvolen poslancem Evropského parlamentu, kde se zařadil mezi Evropské konzervativce a reformisty. V prosinci toho roku jej strana Právo a spravedlnost navrhla jako svého kandidáta do prezidentských voleb. Volby se konaly v květnu 2015 a Duda v nich zvítězil nad dosavadním prezidentem Bronisławem Komorowskim. V prvním kole získal 34,76 % hlasů, ve druhém 51,55 %. Během prezidentské kampaně byl kritizován za to, že v roce 2012 podpořil návrh zákona o trestní odpovědnosti pro lékaře, provádějící oplodnění ve zkumavce. Po složení prezidentského slibu se stal současným nejmladším prezidentem evropského státu.

Soukromý život.

Andrzej Duda má dva sourozence. V roce 1994 se oženil s Agatou Kornhauserovou, pozdější středoškolskou profesorkou němčiny. Do manželství se roku 1995 narodila dcera Kinga Dudová. Hlásí se k římskokatolické církvi.  Jeho tchánem je básník a literární kritik Julian Kornhauser (* 1946), autor knih pro děti a překladatel srbské a chorvatské literatury, který působí také jako profesor na Jagellonské univerzitě v Krakově. Julian Kornhauser je synem otce židovského původu a matky katoličky.

Andrzej Sebastian Duda (* 16. května 1972 Krakov) je polský politik a právník, od 6. srpna 2015 prezident Polské republiky, když ve druhém kole květnových prezidentských voleb 2015 vyhrál nad úřadujícím prezidentem Bronisławem Komorowskim.  V letech 2014–2015 byl poslancem Evropského parlamentu. Do svého zvolení prezidentem byl členem strany Právo a spravedlnost.

Andrzej Sebastian Duda (born 16 May 1972) is a Polish lawyer and politician who has served as president of Poland since 6 August 2015. Before becoming president, Andrzej Duda was a member of Polish Lower House (Sejm) from 2011 to 2014 and the European Parliament from 2014 to 2015.  Andrzej Duda was the presidential candidate for the Law and Justice party, during the 2015 presidential election in May 2015. In the first round of voting, Andrzej Duda received 5,179,092 votes – 34.76% of valid votes. In the second round of voting, Andrzej Duda received 51.55% of the vote, beating the incumbent president Bronisław Komorowski, who received 48.45% of the vote. On 26 May 2015, Andrzej Duda resigned his party membership as the president-elect. On October 24, 2019 he received the official support from PiS ahead of his re-election campaign in 2020.