Rozšíření.

Druh má rozsáhlý areál na severní polokouli. V Evropě je považován za glaciální relikt a jako původní druh se v její severní části vyskytuje na Britských ostrovech a ve Švédsku, na západě ve Španělsku, Francií a Itálii, na východě v Pobaltí, Rusku, Bulharsku a ve Střední Evropě pouze na Slovensku. V Asii vyrůstá od Uralu, Turecka a severního Kavkazu přes západní i střední Sibiř, Střední Asii, Čínu, Mongolsko a ruský Dálný východ až na Korejský poloostrov a do Japonsko. Na jih od Kavkazu roste na severu Pákistánu a Indie, na jih od Himálaje v Nepálu a Bhútánu. Zabírá také velký areál v Severní Americe, od Aljašky téměř přes celou Kanadu a v převážné části Spojených států amerických.

Ekologie.

Světlomilný, hustě větvený fanerofyt nejlépe rostoucí a kvetoucí v mírně vlhké, dobře propustné a výživné půdě. Je odolný vůči živočišným škůdcům, houbovitým chorobám i nízký teplotám. Snáší krátkodobé sucho, dlouhodobý nedostatek vláhy se ale negativně projevuje na bohatosti kvetení a může společně s velmi vápnitou půdou vyvolat chlorózu, která se způsobí žloutnutí listů a někdy i jejich opad. Keř začíná kvést obvykle v červnu a zůstává v květu po dva až tři měsíce.

Taxonomie.

Někdy jsou rozeznávané dva až tři poddruhy:  Prvý z nich, nominátní, je tetraploidní až oktoploidní, mívá nejčastěji květy oboupohlavné a převažuje v Evropě a v jižní části svého asijského areálu. Druhý je diploidní, mívá často květy funkčně jednopohlavné a vyskytuje se hlavně v Severní Americe a na severu Asie. Třetí poddruh roste v horách Střední Asie.

Popis.

Opadavý, vzpřímený keř dorůstající do výše 0,5 až 1,5 m. Mladé letorosty jsou chlupaté, starší větve bývají lysé a mají papírově odlupčivou kůru. Jsou porostlé střídavými listy s chlupatými řapíky, mají blanité palisty se srostlými oušky a jsou lichozpeřené. Mívají nejčastěji dva nebo tři páry přísedlých lístků, jež jsou 1 až 2,5 cm dlouhé a 0,5 až 1 cm široké, podlouhle vejčité až kopinaté, na bázi klínovité, po obvodě celistvé a mírně podvinuté, na líci tmavozelené, na rubu světlejší a oboustranně hedvábně chlupaté.  Květy jsou nejčastěji žluté, 1,5 až 5 cm velké, pětičetné a někdy bývají funkčně jen samčí nebo samičí. Vyrůstají jednotlivě na listnatých výhoncích nebo v málokvětých terminálních vrcholících. Kališní lístky mají úzce kopinaté a stejně dlouhé jako jsou vejčité lístky koruny, jež bývají převážně žluté a jen řídce mají barvu bílou či růžovou až načervenalou (kultivary). V květu je větší počet tyčinek rostoucích v několika kruzích, mají žluté prašníky o jediném prašném pouzdru a dále větší počet dlouze chlupatých pestíků s kyjovitými, k vrcholu se rozšiřujícími čnělkami. Květ je schopen opylit se vlastním i cizím pylem přeneseným na bliznu hmyzem přilétající pro nektar, bývají to různé druhy včel.  Plod je tmavě hnědá, dlouze chlupatá nažka uzavřená ve vytrvalém kalichu, která obsahuje několik semen. Rozmnožování semeny se používá jen ve šlechtitelství, jinak se snadno se množí řízky nařezanými z mladých výhonů, jenž se v květnu a červnu vysazují na záhon pod fólii.

Význam.

Mochnovec křovitý patří k důležitým okrasným keřům, které hrají významnou úlohu při tvorbě zahrad a veřejné zeleně. Patří k málo náročným dřevinám odolným vůči chorobám, škůdcům i nízkým teplotám. Na zahradách se nižší odrůdy uplatní jako solitéry, předsadba před vyšší keře, nebo v malých skupinách v kombinaci s travami nebo letničkami. Odrůdy se silným a přímým růstem se nejlépe hodí do nižších kvetoucích živých plotů. Výhodou je dlouhá doba kvetení, která u kultivarů bývá od června až do druhé poloviny října. V mnoha zemích jsou i nadále vytvářené odrůdy vhodné pro místní podmínky.  V České republice se šlechtění nových kultivarů vhodných pro středoevropské klimatické podmínky věnují v Dendrologická zahradě v Průhonicích. Mezi neoblíbenější odrůdy patří: žlutě kvetoucí 'Orlice', 'Olsa', 'Úhlava', 'Svitava', bronzová 'Radbuza' oranžově zlatá 'Oskava', červená 'Jizera' a lososová 'Volyňka'. Mají hustou stavbou keře s větvemi i v dolní části, kde zakrývají okolí a nedávají prostor pro růst plevelů.

Mochnovec křovitý ("Dasiphora fruticosa") je opadavý keř, průměrně okolo 1 metru vysoký, kvetoucí v letních měsících žlutými květy. Tato rostlina, dlouhodobě známa pod vědeckým jménem mochna křovitá ("Potentilla fruticosa"), byla na základě podstatně odlišných morfologických i molekulárních znaků přeřazena pod jménem mochnovec křovitý do nového rodu mochnovec.  V České republice není původní druh a je považován za neofyt, který se v českých parcích a okrasných zahradách vysazuje pro nápadné květy, dlouhou dobu kvetení a nenáročnost při pěstování. Postupně zplaňuje a uniká do volné přírody a tam, kde mu místní podmínky vyhovují, samovolně vyrůstá a množí se. Poprvé byl volně rostoucí zjištěn v roce 1977 a je zařazen mezi slabě agresivní invazní rostliny.

Dasiphora fruticosa is a species of hardy deciduous flowering shrub in the family Rosaceae, native to the cool temperate and subarctic regions of the northern hemisphere, often growing at high altitudes in mountains. "Dasiphora fruticosa" is a disputed name, and the plant is still widely referenced in the horticultural literature under its synonym "Potentilla fruticosa". Common names include shrubby cinquefoil, golden hardhack, bush cinquefoil, shrubby five-finger, tundra rose, and widdy.


Biografie.

Byl nemanželským synem dělnice a lékaře. Vychodil národní školu a učil se sochařem. Působil jako soustružnický pomocník v továrně na dýmky. Již od mládí se angažoval v Sociálně demokratické straně Rakouska. Působil jako redaktor listu "Arbeiter-Zeitung". V letech 1889–1896 byl prvním tajemníkem strany. Zasazoval se o zlepšení podmínek domácích dělníků. V roce 1900 se stal členem Vídeňské obecní rady jako jeden z prvních sociálních demokratů. Působil jako předseda sociálně demokratického radničního klubu.  Na počátku 20. století se zapojil i do celostátní politiky. Ve volbách do Říšské rady roku 1907, konaných poprvé podle všeobecného a rovného volebního práva, získal mandát v Říšské radě (celostátní zákonodárný sbor) za obvod Dolní Rakousy 19. Usedl do poslanecké frakce Klub německých sociálních demokratů. Mandát obhájil za týž obvod i ve volbách do Říšské rady roku 1911. Ve vídeňském parlamentu setrval až do zániku monarchie.Profesně byl k roku 1911 uváděn jako obecní radní a redaktor. Na Říšské radě požadoval zřízení obchodních soudů a zestátnění uhelného průmyslu.  V roce 1918 se stal náměstkem starosty Vídně a v období let 1919–1923 zastával funkci starosty Vídně. Ve funkci dokázal stabilizovat obecní finance po světové válce a zahájil úsilí o výstavbu sociálních bytů. V roce 1923 mu Vídeň udělila čestné občanství.  Po válce rovněž zasedal v letech 1918–1919 jako poslanec Provizorního národního shromáždění Německého Rakouska ("Provisorische Nationalversammlung"), následně byl od 1. prosince 1920 až do své smrti v roce 1925 členem Spolkové rady (horní komora rakouského parlamentu) a v období 1. prosince 1920 – 31. května 1921 a 1. prosince 1924 – 31. května 1925 byl předsedou Spolkové rady.

Jakob Reumann (31. prosince 1853 Vídeň – 29. července 1925 Klagenfurt) byl rakouský sociálně demokratický politik, na počátku 20. století poslanec Říšské rady, v meziválečném období předseda Spolkové rady a starosta Vídně.

Jakob Reumann (31 December 1853 in Vienna – 29 July 1925 in Klagenfurt) was an Austrian Social Democratic politician and the first social democratic mayor of Vienna from 1919 to 1923.


Život.

Narodila se jako nejstarší ze čtyř dětí v hudebnické rodině. Nejprve navštěvovala dívčí obchodní školu. V roce 1912 se odešla učit knihvazačkou do Blankenburgu. Následujícího roku 1913 odešla do Berlína, kde pracovala v nakladatelství jako písařka a korektorka. Zde se poprvé setkala s lékařem a spisovatelem Ernstem Weissem, který ji povzbuzoval v jejích uměleckých ambicích. Dochováno zůstalo více než 200 dopisů a polních lístků, které jí Weiss napsal z fronty během let 1916-1918. V roce 1914 absolvovala rychlý kurs pro zdravotnické sestry. Současně navštěvovala v letech 1914 - 1915 taneční kursy u Rity Sacchetto. V roce 1916 debutovala ve filmu "Der Fall Routt..!". Poté studovala herectví u Otto Falkenberga v Mnichově. Od roku 1921 byla angažována v Hessenském státním divadle v Darmstadtu. V červnu 1923 vystoupila jako host v Praze v inscenaci "Leonore" od Ernsta Weisse a zaznamenala veliký úspěch (režie: Hans Demetz). Vystupovala rovněž v recitačních večerech z Weissovy poezie. Divadla ale v roce 1924 zanechala a dále se věnovala pouze literatuře.  Její první román "Ztracené dítě" (Das verlorene Kind) způsobil veliký rozruch pro svůj námět - sexuální násilí v rodině. Kniha byla oceněna Kleistovou cenou, kterou ale autorka odmítla. Vyšla v několika vydáních a byla přeložena do jedenácti jazyků. Někteří kritici ale dílo napadli jako plagiát. Po roce 1933 byla kniha zakázána, jednak pro svůj námět a rovněž proto, že kvůli svému pseudonymu byla autorka považována za Židovku.  Její další literární díla zůstala bez odezvy.  V roce 1927 se provdala za židovského bankovního makléře Waltera Davidsohna. Ten po nástupu nacismu emigroval do Francie. Rahel zůstala v Berlíně, kde zemřela v roce 1936 po dlouhé nemoci. Pohřbena je na hřbitově Wilmersdorfer Waldfriedhof Stahnsdorf v Berlíně.

Rahel Sanzara (také Sansara; rodným jménem Johanna Bleschke; 9. února 1894, Jena - 8. února 1936, Berlín) byla německá tanečnice, herečka a spisovatelka.

Rahel Sanzara (also Sansara; pseudonym for Johanna Bleschke) (9 February 1894 – 8 February 1936) was a German dancer, actress and novelist.


Systém kvalifikace.

Celkem 53 týmů bylo rozlosováno do osmi skupin po šesti týmech a jedné pětičlenné skupiny. Euro v roce 2016 bude hrát poprvé v historii 24 týmů. Do současné doby to bylo šestnáct mužstev.  Ve skupinách se utkal každý s každým doma a venku. Vítězové skupin a týmy na druhých místech postoupily přímo na závěrečný turnaj. Týmy na třetích místech byly seřazeny do žebříčku, do kterého se nepočítají zápasy se šestým týmem dané skupiny (aby nebyla pětičlenná skupina znevýhodněna). Nejlepší tým tohoto žebříčku (Turecko) postoupil také přímo. Zbylých 8 týmů na třetích místech bylo rozlosováno do dvojic a hrálo baráž o čtyři zbývající místa na závěrečném turnaji.  Francouzská reprezentace hrála přátelské zápasy s týmy pětičlenné skupiny I.

Kritéria při rovnosti bodů.

Pokud měly dva nebo více týmů po skončení kvalifikačních zápasů stejný počet bodů, rozhodly následující kritéria:  Pokud měly po použití 1. až 4. kritéria dva nebo více týmů stále stejné pořadí, rozhodly tato kritéria:

Hrací dny.

Toto byl první kvalifikační cyklus, ve kterém UEFA prodávala televizní práva na kvalifikaci jako celek. Byly zavedeny také tzv. "týdny fotbalu":  Bylo určeno 10 hracích dnů pro skupinovou fázi a dva hrací dny pro baráž:  Zatímco v minulých kvalifikačních cyklech byl rozpis zápasů výsledkem vyjednávání mezi jednotlivými asociacemi nalosovanými do dané skupiny, tentokrát rozpis určila UEFA v den losu kvalifikace.

Baráž.

Nejlepší tým ze třetích míst (Turecko) postoupil přímo na závěrečný turnaj, zatímco zbylá osmička týmů ze třetích míst hrála baráž. Do žebříčku týmů na třetích místech se nezapočítávaly výsledky se šestými týmy v dané skupině, aby nebyla pětičlenná skupina znevýhodněna.

Zápasy.

Los barážových dvojic proběhl 18. října 2015 na tradičním místě v sídle UEFA ve švýcarském Nyonu. Nasazenými týmy byly Bosna a Hercegovina, Ukrajina, Švédsko a Maďarsko, nenasazenými Dánsko, Irsko, Norsko a Slovinsko. Los stanovil tyto dvojice:

Kvalifikace na Mistrovství Evropy ve fotbale 2016 se účastnilo 53 národních fotbalových týmů, členů UEFA. První zápasy kvalifikace se uskutečnily 7. září 2014 a kvalifikace skončila posledními zápasy 17. listopadu 2015. Hostitelská Francie má účast na závěrečném turnaji jistou.  Losování pro rozdělení do kvalifikačních skupin proběhlo 23. února 2014 v Palais des Congrès Acropolis v Nice. UEFA před touto kvalifikací změnila pravidlo o žlutých kartách, dosud hráč musel vynechat jedno střetnutí po dvou obdržených žlutých kartách, nově musel vynechat zápas až po třech nasbíraných žlutých.

The UEFA Euro 2016 qualifying tournament was a football competition that was played from September 2014 to November 2015 to determine the 23 UEFA member men's national teams joining the automatically qualified host team France in the UEFA Euro 2016 final tournament.  A total of 53 national teams participated in this qualifying process, with Gibraltar taking part for the first time. The draw took place at the Palais des Congrès Acropolis, Nice, on 23 February 2014.


Karolinský sloh.

Předrománské umění úzce souvisí s historickým vývojem ve střední a západní Evropě v době po stěhování národů. Postupně se na území Západořímské říše rozšiřovali od 5. století barbarské státy Germánů. Nejvýznamnější jsou Frankové – postupem doby tak franská říše pokrývala dnešní Německo, Francii a Belgii. Králové z rodiny Merovejců říši rozšířili jak do střední Evropy, tak na západ. V 8. století ale jejich vliv začal upadat a do popředí se dostávali majordomové, správci královského domu.  V počátcích se setkáváme hlavně s drobnými drahocennými předměty ze zlata a drahých kamenů, v průběhu 7. a 8. století se v merovejských klášterech a v Irsku rozvíjela knižní malba. Ta je charakterizována dekorací počátečního písmene geometrickým ornamentem s rozetami stylizovanými zvířaty a lidskými postavami. Projevovaly se zde domácí vlivy skytské keltské tradice, ale i vlivy křesťanské syrsko-koptské. Nejvýznamnějšími díly jsou pak knihy Kniha z Durrow a Kniha z Kellsu. V pozadí nezůstávala ani architektura. Z oné doby se dochovala například baptisteria v Poitiers a v Aix.  S narůstajícím vlivem majordomů se ve Franské říši setkáváme se jmény jako Karel Martell (porážka Arabů roku 732 u Poitiers) či Karel Veliký (768–814). Obyvatelstvo se uchylovalo pod ochranu feudálů, vznikla řada opevněných sídel, šířil se feudalismus. Karel Veliký, vnuk Karla Martella, získal od papeže roku 800 císařskou korunu a založil tak de facto Svatou říši římskou, která trvala následujících tisíc let. Karel Veliký se cítil být nástupcem římských císařů, jeho říši se dařilo a tak na svých dvorech podporoval i kulturu. S jeho smrtí však došlo k rozkolu Franské říše ve dví a tak i k zániku karolinské renesance. Roku 843 vznikla Východofranská říše a Západofranská říše – obě spravovány Karlovci. Rozpad dokončily i vpády Maďarů, Vikingů a Saracénů.  Na dvůr Karla Velikého přicházela řada představitelů kultury hlavně z anglosaského světa, z Irska a Itálie. Obroda umění nacházela nové interpretace antických vzorů. Nejvíce se vyhraňovala architektura, kde oproti dosavadnímu chóru podle římské liturgie směrovanému na východ se připojuje i další na západ. Vzniká tak stavba s lodí ukončená na východ a západ apsidou, ve které se nachází krypta. Pro kostely je také typický pevnostní vstup mezi dvěma věžemi. Z té doby se dochovala například kaple v Cáchách, či v Saint-Germain-des-Prés. Stavěly se hrady a paláce v Cáchách, Ingelheime či Nijmegene, mezi kterými Karel cestoval. Vedle architektury i sochařství značně kopírovalo antiku, např. přebíráním různých antických sloupů, zachovalo se však i vlastní umění, což dokazuje bronzová jezdecká soška Karla Velikého uložená v Louvru. Význačné jsou také karolinské miniatury zdobené irskými pletenci, které se zhotovovaly v Cáchách, Trevíru, Remeši či Tours. Umění té doby je však úzce spjato s Karlem Velikým jako donátorem.  V roce 987 zemřel Ludvík V., poslední Karlovec. S ním také mizí karolinská renesance. V Západofranské říši se ujali vlády Kapetovci, ve Východofranské pak roku 919 nastoupil na trůn Jindřich I. Ptáčník, zakladatel otonské dynastie. Kapetovci se dělí na řadu dynastií a v podstatě vládnou v západní Evropě až do dneška (španělští králové z rodu Bourbon-Anjou). Již v průběhu karolinské renesance, na počátku 11. století, se po ochabnutí spojeném se strachem z konce světa v roce 1000 zrodil v kulturně bohatém prostředí Západofrancké říše sloh románský.

Otonský sloh.

V roce 962 byl korunován na císaře Ota I. Veliký, čímž došlo k upevnění Svaté říše římské. Otonští císaři upevnili vztahy s Vatikánem – zakládají církevní stavby. Stejně jako Karel Veliký podporovali vzdělávání a umění. Vzniká tak otonská renesance, která se rozvíjela i za panování Oty II., Oty III. a Jindřicha II..  Otonské umění se opět soustřeďovalo na dvorech císařů a jeho cílem bylo velebení císařova obrazu. Inspirovalo se v karolinské renesanci, přejímalo však i vlivy byzantské. Typickou ukázkou karolinské renesance tak může být kostel svatého Cyriaka v Olpe s apsidami, kryptami a opevněnou částí mezi věžemi, který již předznamenává nástup slohu románského jak dispozicí tak výzdobou. Postupně se stále více staví kostely s dvěma chóry, které v 9. století zmohutní až do hmoty, kterou můžeme nalézt v kostele svatého Michala v Hildesheimu. Z malířství se zachovaly fresky v kostele svatého Jiří v Oberzellu na ostrově Reichenau na Bodamském jezeře charakteristické lineární abstraktní kresbou s kolorovanými postavami zvýrazňujícími tvar. Ze stejného místa pocházejí i četné iluminace. Význačné je i sochařství, které se reprezentuje zvláště reliéfní prací. Jedná se například o antependium basilejské tvořené dřevěným reliéfem ve zlatě zobrazujícím Ježíše Krista a Jindřicha II. s manželkou, nebo dveře hildesheimského domu s výjevy z Bible. Byzantské vlivy se pak projevily zvláště v oblasti uměleckého řemesla vytříbeností linie.

Jako předrománské umění se označuje evropské umění raného středověku přibližně v 6. až 10. století. Navazovalo především na umění antického Říma, raně křesťanské umění, ovlivněno bylo i uměním byzantským a uměleckými tradicemi nově usazených národů. Relativní úpadek civilizačních center a kulturní výměny mezi nimi zapříčinil slohovou nejednotnost a nižší průměrnou uměleckou úroveň. Ty byly překonány v dobách snahy silných dynastií (Karlovci – Karel Veliký, Otoni) o obnovení jednotné římské říše.

Pre-Romanesque art and architecture is the period in European art from either the emergence of the Merovingian kingdom in about 500 CE or from the Carolingian Renaissance in the late 8th century, to the beginning of the 11th century Romanesque period. The term is generally used in English only for architecture and monumental sculpture, but here all the arts of the period are briefly described.  The primary theme during this period is the introduction and absorption of classical Mediterranean and Early Christian forms with Germanic ones, which fostered innovative new forms. This in turn led to the rise of Romanesque art in the 11th century. In the outline of Medieval art it was preceded by what is commonly called the Migration Period art of the "barbarian" peoples: Hiberno-Saxon in the British Isles and predominantly Merovingian on the Continent.  In most of western Europe, the Roman architectural tradition survived the collapse of the empire. The Merovingians (Franks) continued to build large stone buildings like monastery churches and palaces.  The unification of the Frankish kingdom under Clovis I (465–511) and his successors, corresponded with the need for the building of churches, and especially monastery churches, as these were now the power-houses of the Merovingian church. Two hundred monasteries existed south of the Loire when St Columbanus, an Irish missionary, arrived in Europe in 585. Only 100 years later, by the end of the 7th century, over 400 flourished in the Merovingian kingdom alone. The building plans often continued the Roman basilica tradition.  Many Merovingian plans have been reconstructed from archaeology. The description in Bishop Gregory of Tours' "History of the Franks" of the basilica of Saint-Martin, built at Tours by Saint Perpetuus (bishop 460–490) at the beginning of the period and at the time on the edge of Frankish territory, gives cause to regret the disappearance of this building, one of the most beautiful Merovingian churches, which he says had 120 marble columns, towers at the East end, and several mosaics: "Saint-Martin displayed the vertical emphasis, and the combination of block-units forming a complex internal space and the correspondingly rich external silhouette, which were to be the hallmarks of the Romanesque".


German National Academy of Sciences Leopoldina

Historie.

Akademii založili podle italského vzoru čtyři lékaři ve Schweinfurtu jako soukromou společnost "Academia naturae curiosorum" („Akademie zvědavých na přírodu“) pod předsednictvím městského lékaře J. L. Bausche. Dali si za úkol shromáždit a publikovat encyklopedický souhrn všech vědomostí o přírodě, od antiky po současnost, pokud mohou být užitečné lékařům. Jako první vyšla 1661 "Ampelographia", kniha o vinné révě. Od roku 1670 vydávala ročenku "Miscellanea curiosa", věnovanou císaři Leopoldovi I., který jí roku 1687 udělil výsady „císařské akademie“: byla zbavena cenzury, její předseda i redaktor ročenky se stávali dvorními lékaři a dostávali šlechtický titul. Prostřednictvím ročenky komunikovala Leopoldina s podobnými společnostmi, zejména s Královskou společností v Londýně, a získala si i mezinárodní uznání.  Od roku 1731 měla svoji knihovnu, ale „sídlila“ vždy v domově předsedy a dlouho se držela osvícenského pojetí vědy z konce 18. století. Teprve roku 1872 se přizpůsobila trendům moderní vědy, rozdělila se na sekce, dostala senát, složený ze zástupců sekcí a dalších významných osobností a roku 1878 dostala pevné sídlo v Halle. Od té doby však byli předsedy jen profesoři tamní univerzity, takže akademie dostala provinciální ráz. Od roku 1924 se zavedla pravidelná měsíční zasedání, ale roku 1933 přestala přijímat židovské členy a do roku 1938 vyloučila 94 členů, včetně A. Einsteina. Devět z nich zahynulo v koncentračních táborech. V poválečné době se Akademie scházela střídavě ve Schweinfurtu a v Halle, jenže od roku 1961 už východoněmečtí vědci nemohli na západ cestovat. Vedení se však podařilo celoněmecký charakter uhájit a po roce 1989 v plném rozsahu obnovit.

Poslání a činnost.

Od roku 2008 je Leopoldina Národní akademií věd, která má plnit hlavně tyto úkoly: K tomu zejména:  V roce 2013 pracovaly komise pro tato témata:  Vedle titulu „čestného člena“, který Leopoldina uděluje od roku 1922 omezenému počtu vědců, uděluje celou řadu cen a medailí v různých oborech. Vypisuje také stipendia pro mladé vědce a roku 2000 založila „Mladou akademii“, která sdružuje 50 mladých vědců a podporuje zejména interdisciplinární bádání. Vydává časopis "Nova Acta Leopoldina", který publikuje výsledky její činnosti, a časopis Acta Historica Leopoldina, věnovaný dějinám vědy a akademie. Roku 2011 ukončila vydávání přírodovědeckých spisů J. W. Goetha ve 29 svazcích.

Organizace.

Hlavním orgánem je plenární zasedání, které navrhuje a volí nové členy. Počet aktivních členů (do 75 let) je omezen na 1000 a členství patří k nejvyšším vědeckým vyznamenáním v Německu. Každý člen patří do jedné ze čtyř sekcí a každá sekce si volí jednoho zástupce do senátu. Členy senátu jsou i další významné osobnosti vědy a veřejného života a senát volí na pětileté období členy předsednictva. Předsednictvo se schází jednou měsíčně, volí si předsedu (obvykle profesora z Halle) a rozhoduje o všech důležitých věcech akademie.

Německá akademie přírodních věd Leopoldina ("Deutsche Akademie der Naturforscher Leopoldina"), krátce Leopoldina, je sdružení německých vědců, založené roku 1652, od roku 1687 s latinským přívlastkem Leopoldina (podle císaře Leopolda I.) a od roku 2008 s názvem „Leopoldina – Národní akademie věd“ ("Leopoldina – Nationale Akademie der Wissenschaften"). Od roku 1878 sídlí v Halle a v roce 2013 měla 1472 členů, z toho více než čtvrtina jsou zahraniční vědci.

The German National Academy of Natural Sciences Leopoldina (), short Leopoldina, is the national academy of Germany, and is located in Halle (Saale). Founded on January 1, 1652, based on academic models in Italy, it was originally named the "Academia Naturae Curiosorum" until 1687 when Emperor Leopold I raised it to an academy and named it after himself. It was since known under the German name "Deutsche Akademie der Naturforscher Leopoldina" until 2007, when it was declared to be Germany's National Academy of Sciences. The Leopoldina has a claim to be the oldest continuously existing learned society in the world. The validity of the claim depends in part on how certain definitional and historical questions are answered.


Dějiny.

Náboženská tolerance v Polsku měla vždy dlouhou tradici (viz např. Kališský výnos) a byla "de facto" politikou panování nedlouho předtím zesnulého krále Zikmunda II. Nicméně teprve výnosy podepsané konfederací daly právní rámec předchozí praxe. V tomto smyslu můžeme hovořit o počátcích či vrcholu tradice tolerance v Polském království.  Po smrti posledního krále z jagellonské dynastie bez dědice, se polská a litevská šlechta (szlachta) shromáždila ve Varšavě, aby zabránila činnosti separatistů a kvůli zachování existujícího právního řádu. Proto museli občané bezpodmínenčně přijmout rozhodnutí učiněná shromážděním, přičemž konfederace byla přesvědčivou deklarací toho, že oba státy jsou stále úzce spjaty.  V lednu šlechta podepsala dokument, v němž představitelé všech hlavních náboženských směrů vyzvali ostatní ke vzájemné tolerance a podpoře. Vznikal nový politický systém, podporovaný konfederací, která přispívala k jeho stabilitě. Náboženská tolerance byla důležitým faktorem v mnohonárodnostním státě s mnoha náboženskými skupinami. Území Unie bylo po generace obýváno lidmi rozdílného etnického původu (Poláci, Litevci, Ruténové/Rusíni, Němci a Židé) a rozdílných vyznání (katolíci, protestanti, pravoslavní, židé a dokonce muslimové). "Tato země se stala tím, co kardinál Hozjusz nazýval “útočištěm pro kacíře a odpadlíky”. Bylo to místo, kde se nejradikálnější náboženské sekty snažily uniknout pronásledování v jiných křesťanských zemích.  Tento akt nebyl prosazen vládou nebo jako důsledek války, ale spíše vyplynul ze směřování obyvatel polsko-litevské společnosti. Byl však také ovlivněn francouzským masakrem zvaným Bartolomějská noc roku 1572, který přiměl polsko-litevskou nobilitu k tomu, aby něčemu podobnému v Polsku zamezili.  Nejvíce se na tvorbě listiny podíleli Mikołaj Sienicki (vůdce "výkonného hnutí"), Jan Firlej a Jan Zborowski. Proti jejich snahám se stavělo mnoho vysokých představitelů katolické církve.

Varšavská konfederace (28. ledna 1573), významný vývojový milník dějinách Polska a Litvy, který rozšířil náboženskou toleranci napříč šlechtou a svobodnými občany na území Polsko-litevské unie. Je považován za formální začátek svobody vyznání v Republice obou národů a je dokonce prvním takovým dokumentem v Evropě. I když nezažehnal všechny konflikty založené na vyznání, rozhodně učinil Republiku mnohem bezpečnější a tolerantnější zemí, než většinu tehdejší Evropy, a to zejména v následující třicetileté válce.

The Warsaw Confederation, signed on 28 January 1573 by the Polish national assembly ("sejm konwokacyjny") in Warsaw, was one of the first European acts granting religious freedoms. It was an important development in the history of Poland and of Lithuania that extended religious tolerance to nobility and free persons within the Polish–Lithuanian Commonwealth and is considered the formal beginning of religious freedom in the Polish-Lithuanian Commonwealth. Although it did not prevent all conflict based on religion, it did make the Commonwealth a much safer and more tolerant place than most of contemporaneous Europe, especially during the subsequent Thirty Years' War.


Život.

Ivan Sirko se narodil na stanici Merefa blízko současného Charkova. V roce 1654 přišel na Záporožskou Sič a zúčastnil se povstání organizovaného Bohdanem Chmelnickým. Získal hodnost plukovníka a roku 1659 spolu s ruským princem Alexejem Trubeckým bojoval proti Krymskému chanátu. V roce 1663 se Ivan Sirko stal košovým atamanem Záporožského vojska. Spolu s carským Ruskem bojoval ve více bitvách proti Polákům, Tatarům a hejtmanovi Petru Dorošenkovi. Byl prvním kozáckým atamanem, který do svého vojska přijal i oddíly Kalmyků. Navzdory své proruské orientaci nenáviděl proruského hejtmana Ivana Brjuchoveckého a nevěřil mu. V roce 1668 ho tato rivalita přinutila změnit strany a bojovat na straně Dorošenkova vojska proti moskevským bojarům a vévodům, ale už roku 1670 opět přislíbil věrnost carovi Alexeji Michajloviči. Zanedlouho nato se mu podařilo obsadit osmanskou pevnost Očakov a pustit se do boje s Dorošenkem.  Po smrti Demjana Mnohohrišného v roce 1672 se Sirko pustil do zápasu o hejtmanský titul, ale byl brzy uvězněn a poslán do vyhnanství v sibiřském městě Tobolsk. Po svém návratu na Ukrajinu v roce 1673 bojoval proti Tatarům a Turkům, obsadil pevnost Arslan a opět získal Očakov. V roce 1675 Záporožští kozáci porazili osmanská vojska ve velké bitvě, ale sultán Mehmed IV. od nich i nadále požadoval podvolit se osmanské nadvládě. Kozáci pod Sirkovým velením na tento dopis údajně odpověděli velmi netradičním a nediplomatickým listem plným urážek a vulgarit, známým jako Odpověď Záporožských kozáků.  Zemřel v roce 1680, byl pohřben na Čortomlycké siči, dnes vesnice Kapulivka v Dněpropetrovské oblasti.  Ivan Sirko byl i po smrti jedním z nejznámějších záporožských atamanů, stal se legendou a vzniklo o něm více pověstí a lidových písní.

Ivan Dmytrovyč Sirko (ukrajinsky Іван Дмитрович Сірко, kolem roku 1610 – 7. listopadu 1680) byl kozácký ataman Záporožského vojska a jeden z možných autorů známého listu Odpověď Záporožských kozáků, který inspiroval malíře Ilju Repina k namalování stejnojmenného obrazu.

Ivan Sirko (, tr. , ; , ; , ; c. 1610–1680) was a Ukrainian Cossack military leader, Koshovyi Otaman of the Zaporozhian Host and putative co-author of the famous semi-legendary Reply of the Zaporozhian Cossacks that inspired a major painting by the 19th-century artist Ilya Repin. Known as Urus-shaitan () among the Ottoman Turkish authorities and their Khanate allies, he was reputed and highly regarded by his contemporaries for his daring raids and unorthodox tactics.


Charakteristika.

Dvojčata Henselovy mají jediné tělo s oddělenými hlavami i krky. Abigail má hlavu nakloněnou o 5° napravo a Brittany o 15° nalevo, takže vypadá menší než její siamské dvojče. Jejich společný hrudník je však širší, než je obvyklé, a mají společné dvě ruce a nohy. Při narození měly ještě třetí paži, vyrůstající z místa mezi jejich hlavami, která byla chirurgicky odstraněna. Mezi oběma hlavami je proto na zádech mezera hlubší, než jaká je výška jejich ramen po stranách. Brittany má však nohu na "své" straně o 5 cm kratší než je noha Abby, proto Brittany často chodí po špičce a díky tomu má na své noze o hodně svalnatější lýtko. Kvůli této nerovnoměrnosti růstu obou sester hrozily v horních partiích závažné komplikace kvůli skolióze, která musela být v jejich 12 letech chirurgicky napravena. Spolu s tím také doktoři rozšířili jejich společný hrudní koš, aby se v budoucnu vyhnuly dýchacím potížím.  Co se týče ovládání společného těla, každá z obou sester ovládá jen tu svou polovinu, tedy svou hlavu, krk, ruku a nohu. Zrovna tak vnímání hmatu je omezeno pouze na polovinu těla, přičemž se tento jev stírá v ose těla, kterou jsou schopny obě vnímat rovnocenně. Trochu paradoxní je ovšem jev, kdy například bolest v žaludku cítí jen sestra, které patří opačná strana těla. Přesto jsou schopné pohyby svých polovin přesně sladit a mohou společně chodit, psát na klávesnici, řídit kolo nebo automobil či sportovat jako běžní lidé, navíc bez časových, omezujících prodlev. Ovšem v některých činnostech mají potíže udržet rovnováhu kvůli rozdílným délkám nohou.

Tělesné orgány.

Abigail i Brittany mají každá svoje vnitřní orgány ve srostlém těle, ačkoliv ve spodních partiích srůstají některé do jednoho. Zde je jejich seznam:

Život obou v jednom těle.

Už při jejich narození je chtěli doktoři operací oddělit, ale rodiče sester ji odmítli, protože byla mizivá šance, že by ji obě přežily. Byla však aspoň odstraněna překážející 3. paže. Jak děvčata v jediném těle vyrůstala, naučila se postupně ovládat harmonicky každá svou polovinu tak, že byly schopny se rozvíjet a prožít plnohodnotné dětství. I proto nakonec rodiče oddělující operaci zatrhli.  I v jednom těle jsou každé rozdílné a co se líbí jedné, druhé nemusí. Chtě nechtě musí dělat kompromisy, například při oblékání. Díky dvěma žaludkům a odděleným orgánům k trávení jsou ale obě schopny jíst najednou, každopádně i zde jsou rozdíly v tom, jaké jídlo oběma chutná. Dále je Abigail nadanější v matematice než její sestra a naopak Brittany umí lépe psát. Každopádně jejich symbióza dvou osobností v jednom těle se projeví například ve chvíli, kdy komunikují s ostatními lidmi za obě dohromady a jejich společný projev nese známky odhadovaných pocitů té druhé a téměř se kvůli tomu nepotřebují dohodnout mezi sebou slovně. Při psaní dopisu, když se zněním obě souhlasí, píšou o sobě ze zvyku nikoliv v 1. osobě množného čísla, ale v jednotném čísle. Pokud při psaní nesouhlasí, tak používají místo "já" jen jméno a věty píšou pouze ve 3. osobě.  Nakonec se obě dožily dospělosti, i díky tomu, že se jim vyhnuly závažnější zdravotní komplikace, neboť podobná siamská dvojčata s jedním tělem a dvěma hlavami takové štěstí nemají. Jsou veselé a přátelské, ale nesnesou, když na ně cizí lidé zírají jako na zjev, nebo si je bez dovolení fotografují.  V rozhovorech a v dokumentu "Joined for Life: Abby & Brittany turn 16 (česky: Spojeny po celý život: Abby a Brittany slaví 16 let)", který byl o nich natočen, řekly, že by se jednou chtěly i přes svou rozdílnost oproti běžným lidem vdát a mít děti. S jeho natočením souhlasily i proto, že doufaly, že jim pomůže žít normální život a lidé si na jejich zjev v širším okolí lépe zvyknou. V tomtéž dokumentu je ukázáno, jak studují společně na střední škole: seděly sice v jediné lavici, ale zkoušky musely dělat každá za sebe. Totéž platilo i pro zisk řidičského průkazu, který musely získávat vlastně nadvakrát.  V roce 2012 začaly pro televizní stanici TLC točit reality show "Abby and Brittany: Joined for Life", jenž byl vysílán v USA a Velké Británii. Po ukončení studií na vysoké umělecké škole v roce 2013 začaly pracovat na částečný úvazek jako učitelky.

Abigail Loraine Henselová (Abby) a Brittany Lee Henselová (* 7. března 1990 v Carver County v Minnesotě, USA) jsou siamská dvojčata. Jsou výjimečná v tom, že jsou svými těly zcela srostlá a vypadají jako jediný člověk se dvěma hlavami. Ovšem uvnitř jsou to dvě osobnosti a důležité tělesné orgány má většinou každá z nich svoje a plně funkční. Například mají ve společném těle dvě srdce, dva páry plic, dva žaludky atd.  I přes tuto jejich zjevnou a výraznou indispozici se dvojčata dokázala v dětství vyhnout větší publicitě. V prosinci 2006 poskytly rozhovor televizní stanici TLC, kde popsaly svůj každodenní život a své plány do budoucna. Pro stejnou stanici pak v roce 2012 natočily svou vlastní reality show o sobě.

Abigail Loraine Hensel and Brittany Lee Hensel (born March 7, 1990) are American conjoined twins. They are dicephalic parapagus twins, and are highly symmetric for conjoined twins, giving the appearance of having a single body without marked variation from normal proportions. Each has a separate heart, stomach, spine, pair of lungs, and spinal cord.  Each twin controls one arm and one leg. As infants, learning to crawl, walk, and clap required cooperation. They can eat and write separately and simultaneously. Activities such as running, swimming, hair brushing and driving a car require coordinated action.  The twins' progress has been covered in the popular media, including "Life" magazine and "The Oprah Winfrey Show". They were interviewed on The Learning Channel in December 2006, discussing their daily lives and future plans. They starred in their own reality series, "Abby & Brittany", on TLC in 2012.


Porodnost.

Podle vyznání:  2001: římští katolíci – 1,52; protestanti – 1,21; muslimové – 2,23; ostatní náboženství – 1,44; bez vyznání – 1,34  Muslimové v Rakousku jsou však hlavně Turci a Bosňáci, jejichž porodnost se snížila na hodnoty bližší většinové populaci.

Etnické skupiny.

V roce 2011 agentura Statistik Austria odhadla, že 81 % obyvatel, tedy 6,75 milionu nemělo imigrantský původ a více než 19 % neboli 1,6 milionu obyvatel mělo alespoň jednoho rodiče s imigrantským původem.

Tradiční etnické menšiny v Rakousku.

V Rakousku jsou tři početně významné historicky tradiční menšiny: 14 000 korutanských Slovinců (podle sčítání lidu 2001 – neoficiální odhad slovinských organizací činí 50 000 osob) v Korutanech, dále přibližně 25 000 Chorvatů a 20 000 Maďarů v Burgenlandsku (na hranicích s Maďarskem). Slovinci (zvaní "Windischer") tvoří pevnou uzavřenou komunitu. Jejich práva, stejně jako u Chorvatů, jsou chráněna zákonem a v praxi obecně respektována. Současné hranice Rakouska, někdejší ústřední části Rakouska-Uherska, druhého největšího státu v Evropě, byly stanoveny jako výsledek smlouvy ze Saint-Germain z roku 1919. Někteří Rakušané, zejména ve Vídni a okolí, mají stále příbuzenské vazby na Česko, Slovensko či Maďarsko.

Nové etnické menšiny v Rakousku.

Podle Eurostatu žilo v Rakousku v roce 2010 zhruba 1,27 milionu lidí narozených v cizině, což odpovídalo 15,2 % populace. Z nich 764 000 (9,1 %) narodilo mimo EU a 512 000 (6,1 %) v jiné členské zemi EU.  V zemi v roce 2010 žilo 350 000 etnických Turků (včetně menšiny Kurdů). Se 3 % celkové populace tvoří největší menšinu v Rakousku.

Demografická statistika od roku 1900.

Data podle Statistik Austria.

Náboženství.

Malé luteránské menšiny existují hlavně ve Vídni, Korutanech a Burgenlandu. V Rakousku žije asi 15 000 Židů nebo vyznavačů judaismu, hlavně ve Vídni. Imigrace z posledních desetiletí zvýšila procento muslimů v populaci.

Reference.

"Tento článek obsahuje materiál z dokumentu CIA World Factbook (z roku 2006), který je, jakožto publikace vlády Spojených států amerických, volným dílem."

V Rakousku žije v současnosti (podle sčítání obyvatelstva ze 31. března 2013) 8 464 000 lidí, což je přibližně o 400 000 více než při sčítání v roce 2001. Počet obyvatel dlouhodobě stoupá, a to zejména díky intenzivnějšímu přistěhovalectví.

This article is about the demographic features of the population of Austria, including population density, ethnicity, education level, health of the populace, economic status, religious affiliations and other aspects of the population.  Austrians are a homogeneous people, although four decades of strong immigration from other parts of Europe have significantly changed the composition of the population of Austria.  According to the 2001 population census, 88.6% are native German speakers (96% Austro-Bavarian dialects and 4% Alemanic dialects) while the remaining 11.4% speak several minority languages. The non-German speakers of Austria can be divided into two groups: traditional minorities, who are related to territories formerly part of the Habsburg Monarchy, and new minorities, resulting from recent immigration.


Život.

Narodila se ve střední Anglii ve zbožné venkovské rodině v době pronásledování katolíků. Roku 1587 byla popravena Marie Stuartovna a také někteří příbuzní rodny Wardovy. Bylo jí 9 let, když ji otec zachránil z rodného domu, který nepřátelé zapálili. Roku 1605, po Spiknutí střelného prachu ("Gunpowder Plot"), museli katolíci skládat protipapežskou přísahu a Mary odešla do Flander. V následujícím roce vstoupila do kláštera klarisek v Saint-Omer a brzy založila nový klášter pro anglické uprchlice. Časem však pochopila, že kontemplativní řád pro ni není a vrátila se do Anglie, kde s velkým nebezpečím zprostředkovala styky věřících s kněžími.  Se skupinou mladých žen a dívek odešla znovu do Flander, kde založila „Kongregaci Ježíšovu“ (CJ), „Institut blažené Panny Marie“ (IBMV) podle řehole svatého Ignáce a první dívčí školu. Řeholnice žily sice v klášteře, jinak se ale volně pohybovaly po městě, což nebylo obvyklé a naráželo na odpor. Wardová se vydala do Říma, kde její sestry se svolením papeže učily, aby získala jeho schválení. Protože však sestry nedodržovaly klausuru, musely z Říma odejít do Bavorska, kde jim papež na žádost vévody Maxmiliána I. povolil zřídit klášter a otevřít dívčí školu v Mnichově. Roku 1631 však papež Urban VIII. sdružení rozpustil a Wardová byla dva měsíce vyšetřována inkvizicí. Roku 1639 se ilegálně vrátila do Anglie a roku 1645 tam zemřela.

Anglické panny.

Teprve roku 1703 získala její kongregace papežské schválení a roku 1877 i Institut blažené Panny Marie (IBMV). Roku 2009 prohlásil papež Mary Wardovou za ctihodnou. Její řeholnice působí v USA a v Irsku jako Sestry z Loreta, ve Střední Evropě jako Anglické panny. V českých zemích měly od roku 1791 klášter a školu u sv. Josefa na Malé straně v Praze, od roku 1921 klášter a školu ve Štěkni u Strakonic.

Proces svatořečení.

Její proces byl otevřen dne 11. října 1929 v diecézy Middlesbrough a uzavřen 7. července 1930. Poté byl znovu otevřen 17. března 1932 a uzavřen 14. prosince 1932. Dne 20. května 1994 byl vydán dekret o platnosti diecézního procesu. Dne 19. prosince 2009 byla papežem Benediktem XVI. prohlášena za Ctihodnou. Od roku 2010 je zkoumán zázrak na její přímluvu. Postulátorem procesu je Andrea Ambrosi.

Mary Ward (23. ledna 1585, Ripon, Yorkshire, Anglie - 30. ledna 1645, Heworth, York) byla anglická řeholnice, zakladatelka Kongregace Ježíšovy, z níž později vznikl školský řád Sester z Loreta ("Sisters of Loreto"), u nás známý jako Anglické panny. Je po ní nazvána řada škol po celém světě.

Mary Ward, (I.B.V.M.) (23 January 1585 – 30 January 1645), was an English Catholic nun whose activities led to the founding of the Congregation of Jesus and the Institute of the Blessed Virgin Mary, less well known as the Sisters of Loreto (not to be confused with the American Sisters of Loretto), which have both established schools around the world. Ward was declared Venerable by Pope Benedict XVI on 19 December 2009.


Život.

Pocházel ze slovenské rodiny luteránských pastorů, vystudoval teologii a roku 1946 promoval na University of Chicago. Téhož roku se oženil s P. S. Buricovou a měli pak spolu tři děti. V letech 1949–1953 přednášel na univerzitě v Indianě, od roku 1953 v Chicagu a od roku 1962 na Yaleově univerzitě. V letech 1973–1978 byl děkanem historické fakulty, Roku 1998 konvertoval k Americké pravoslavné církvi a v dopise svému sboru vysvětlitl, že je to přirozené vyústění jeho celoživotní práce a zájmu o křesťanské tradice.

Dílo.

Pelikan se podílel na vydávání patristických spisů (Jan Chrysostomos, Aurelius Augustinus), spisů Erasma Rotterdamského, na novém překladu spisů Martina Luthera (55 svazků, 1955–1971) a byl redaktorem náboženské části Encyclopædia Britannica.  Jako historik se zabýval křesťanskou tradicí a kladl důraz na její souvislost. Jeho první kniha, "Od Luthera po Kierkegaarda", je věnována vývoji protestantismu a v letech 1971–1989 vydal monumentální pětisvazkové dílo "Křesťanská tradice. Dějiny a vývoj učení" – moderní protějšek k Dějinám dogmatu německého historika Adolfa Harnacka, který byl jeho vědeckým vzorem. Od Harnacka se však liší tím, že křesťanské učení ("lex credendi") vzniká podle něho z modlitby a bohoslužby ("lex orandi") a ne naopak. Tím je daleko bližší východní, pravoslavné tradici, které také připisuje mnohem větší význam. Zatímco Harnack vysvětluje vývoj učení hlavně filosofickými a politickými vlivy, Pelikan zdůrazňuje význam výkladu Bible. Věnoval se také posvátným knihám jiných náboženství – Koránu, Rgvédu a Dhammapadě. Jeho dílo je tak výrazně ekumenické a oceňují je nejen protestanti, ale také katolíci (například papež Benedikt XVI.) a pravoslavní. Druhý svazek jeho "Křesťanské tradice" je považován za nejobsáhlejší dějiny východního křesťanství.

Ocenění.

Jaroslav Pelikan získal více než 40 univerzitních ocenění a čestných doktorátů, byl členem a presidentem American Academy of Arts and Sciences, členem poradního sboru presidenta Clintona a roku 2004 obdržel společně s Paulem Ricoeurem Klugeho cenu za celoživotní dílo v humanitních vědách. Svůj podíl, půl milionu dolarů, věnoval pravoslavnému semináři sv. Vladimíra.

Jaroslav Pelikan (17. prosince 1923, Akron, Ohio − 13. května 2006, Hamden, Connecticut) byl americký teolog a historik, profesor Yaleovy univerzity, který se věnoval hlavně dějinám křesťanské tradice a křesťanských církví.

Jaroslav Jan Pelikan Jr. (December 17, 1923 – May 13, 2006) was an American scholar of the history of Christianity, Christian theology, and medieval intellectual history at Yale University.


Děj.

První řada.

"V roce 1520 se Sulejman, korunní princ z Manisy, dozvídá během lovu zprávy o smrti jeho otce a je přivolán do hlavního města říše, Istanbulu. Tam nastoupí na trůn a ujme se vlády jako desátý sultán Osmanské říše. Doprovází jej jeho přítel z dětství, sokolník Ibrahim. Mezitím do Istanbulu přijíždí loď s otroky, kde se nachází i krásná dívka z Krymu, Alexandra. Ta na sebe neustále upozorňovala svým rebelantským chováním a odporem k Osmanům a Tatarům, kteří ji unesli a zabili její rodinu. Její odolnost a neochota jí přinesla nejmenší úctu mezi ostatními konkubínami."  Sulejman přijíždí do Istanbulu, kde jej už vítá jeho matka Ayşe Hafsa Sultan a mladší sestra Hatice Sultan. Ihned poté skládá Sulejman svůj slib jako nový sultán říše.  Alexandra a ostatní konkubíny jsou prodány do paláce Topkapi a jsou vyšetřeny harémovými doktorkami. Díky své kráse a silnému charakteru byla Alexandra poslána mezi konkubíny do sultánova harému. Její odpor k tomuto postavení neustále otravuje harémové služebníky a nakonec musela předstoupit před Valide Sultan (matka sultána, což byla Ayşe Hafsa). Valide jí vysvětlila, že od nynějška je majetkem sultána a každé špatné chování je řádně potrestáno. Alexandra však není ochotná dbát na varování a vykřikuje, že není ničím majetkem. Její rebelantské chování tak nadále pokračuje.  Cafer Aga, nedůvěřivý paša sloužící sultánově radě, je neustále jmenován kvůli své špatné vládě nad egyptskými uprchlíky.  Sulejman jmenuje Ibrahima strážcem komnat a ostatní pašové na něj začínají žárlit.  Nigar Kalfa, harémová vychovatelka, se začne zajímat o Alexandru a řekne jí, že pokud chce v paláci přežít a mít se dobře, musí poslouchat a přijímat nařízení, protože když bude vybrána na halvet (strávení noci se sultánem) a uspěje, může řídit svět jako Haseki Sultan (Haseki – matka princů). Alexandra se tedy začne soustředit na to, aby si jí sultán všiml. Naplánovala si, jak získá jeho pozornost, z čehož byli harémoví sloužící zděšeni a následně ji potrestali. Sultán ignoroval její snahu o zalíbení se a rozhodl se na ni zapomenout.  Mahidevran Sultan, matka prozatím jediného sultánova syna Mustafy (v té době měl 5 let), přijíždí do paláce Topkapi po dlouhé cestě z Manisy. Z příjezdu je velmi znepokojené, protože ji sultán nevítá tak, jako obvykle; rychle se však vzpamatovala, protože si řekla, že mohl být v tu dobu zaneprázdněný.  Sultánovi kati popravili Cafera Agu, což bylo sultánovo první rozhodnutí ve funkci. Když se o tom doslechla Valide Sultan, byla z toho velmi nadšená a rozhodla se pro syna připravit večerní oslavu. Oslovila tedy Daye Hatun, její pravou ruku v harému, aby pro něj vybrala ty nejkrásnější konkubíny. Ibrahim pomáhal s výběrem a velmi ho zaujala Alexandra. Ona a její jediná kamarádka Maria s pár dalšími ženami byly vybrány, aby večer sultánovi zatančily. Alexandra byla z těchto novinek velmi nadšená.  Mahidevran byla velmi smutná, když se doslechla o oslavě a trpěla úzkostí, protože si myslela, že na ni sultán zapomněl.  Alexandra velmi zaujala sultána svým tancem a ten na ni hodil fialový šátek (sloužil jako pozvánka na halvet), jak už to Ibrahim očekával. Všechny konkubíny nyní na Alexandru kvůli šátku žárlí.  Když se Mahidevran dozvěděla o tom, že si sultán Alexandru vybral na halvet, zavolá si ji k sobě do komnaty, aby si prohlédla a následně jí zakázala jít k sultánovi. Alexandra ji však ignoruje a dál se připravuje na noc s vládcem.  Sultán byl nadšený, že si vybral právě Alexandru, protože od chvíle, kdy se snažila o jeho pozornost, na ni nemohl zapomenout.  I když se Alexandra chystala na večerní návštěvu, velmi se rozzuřila když zjistila, že ji Mahidevran předběhla. Sultán tedy strávil noc s ní, ale poslal ji pryč z komnaty velmi brzy. Poté si zavolal Ibrahima a pokáral jej, že správně nehlídal dveře jeho komnaty, načež trávil noc s jinou ženou, než původně chtěl.  Alexandra se vrací do harému, kde už se jí ostatní konkubíny vysmívají a strhávají se kvůli tomu hádky.  Příštího rána Nigar Kalfa posílá konkubíny uklidit části harému, které během hádek rozházely. Zatímco umývali, Sulejman prochází kolem a znovu se zadívá na Alexandru. Alexandra byla velmi smutná, že se sultánem noc strávit nemohla a myslela si, že o ni již ztratil zájem. Za chvíli jí však Nigar oznamuje, že se má opět přichystat, že je znovu vybrána na halvet. Sulejman navštíví svou matku a oznamuje jí, že si nepřeje, aby zasahovala do jeho osobního života. Věděl totiž, že Mahidevran k němu poslala právě ona. Valide je ale šokována, protože s tím neměla nic společného a ihned pokárala Mahidevran za její chování.  Alexandra se připravuje, Nigar jí dává tipy a rady, jak se má při halvetu chovat. Vysvětluje jí, že noc mezi čtvrtkem a pátkem je posvátná a pokud konkubína v takovou noc otěhotní, její dítě je poté požehnáno. Alexandru to však rozesmutnilo, protože byla středa.  I když je Alexandra nervózní, sultán se do ní ihned zamiloval a ona do něj také. Sultán byl fascinován její krásnou a tak u něj strávila i čtvrteční večer. Mahidevran je pobouřená, když zjišťuje, že nemůže k sultánovi, protože to ona byla ta, která se sultánem trávila posvátné noci. Sultán přejmenoval Alexandru na Hürrem. Hürrem znamená blaho. Svým novým jménem se poté chlubila celému harému. V roce 1521 Hürrem porodí svého nejstaršího syna, prince Mehmeda. Mezitím se sultán zúčastnil své první války. Mahidevran je velmi smutná a utápí se v depresích, jelikož její post jako jediné matky prince, právě ztratila. V roce 1522 Hürrem porodila svou jedinou dceru, princeznu Mihrimah Sultan. Z toho byla ale velmi smutná, protože si přála porodit dalšího následníka trůnu. Myslela si, že Sulejmanovi se to také nebude líbit. Valide Sultan se ji snažila uklidnit. Mahidevran byla nyní šťastná, protože kdyby Hürrem porodila prince, měla by vyšší postavení než ona. V roce 1523 se konaly zásnuby sultánovy sestry Hatice a jeho sokolníka Ibrahima. Dosavadní velkovezí Piri Mehmed Paša se svého postu vzdal a sultán jej předal právě Ibrahimovi. Mahidevran si myslí, že je těhotná, ale vyšlo najevo, že není. Místo toho byla opět těhotná Hürrem. V roce 1524 se svatba Hatice a Ibrahima uskutečňuje. Hürrem porodila budoucího sultána Selima II. Ibrahim si najímá malíře, aby vyzdobil jeho palác. Později vyšlo najevo, že malíř je Hürremin snoubenec, kterého měla na Ukrajině, než ji odsud násilím odvlekli.

Druhá řada.

V roce 1525 je zavražděna konkubína Sadıka, která se snažila zabít sultána za to, že jí ve válce zabil novomanžela. Do moře ji hodil Matrakçı Nasuh, který pro ni choval city. Hürrem porodí třetího syna Bayezida. V roce 1526 je na moři unesena a prodána tureckým pirátům španělská princezna Isabella Fortuna a její služebná. Ti ji poté prodali sultánu Sulejmanovi. Sulejman se rozhodl využít ji při vyjednávání s Evropany. Isabella se několikrát snaží o útěk, ale zatím se jí to nikdy nepodařilo. Hürrem, která se o princezně doslechne, začne velmi žárlit a později hrozí, že se Isabella stane součástí harému. Nicméně Hürrem pomáhají její věrní služebníci – Gül Aga, Nigar Kalfa a Nilüfer Hatun. Ti se ji snažili poslat do Vídně zpět za rodinou.  Hatice Sultan, která se nedávno provdala za Ibrahima, porodí své první dítě, chlapečka Mehmeda. Zanedlouho ho ale nechtěně zabije, když při kojení v noci usne a chlapec se udusí. V roce 1529 znovu otěhotní a čeká dvojčata.  Sulejman osvobozuje Hürrem z otroctví, aby mohla mohla konat dobré věci a věnovat se charitě (otroci podle Islámských zákonů činit dobro nemohli). V noci, když odcházela do svého pokoje, Sulejmanovi řekla, že s ním nemůže strávit noc, protože je již svobodná žena a podle zákonů své víry se musí nejdříve provdat, aby mohla strávit noc s mužem.  V roce 1530 sultán Sulejman porušil osmanské tradice a konečně se rozhodl oženit s Hürrem. Valide Sultan a ostatní členové rodiny s tímto manželstvím nesouhlasili. Mahidevran trvala na tom, že když už jí byla upřena sultánova láska, chtěla by alespoň prožít život jako svobodná žena. Sulejman však její přání odmítl splnit.  Hürrem Sultan, která se neustále s Ibrahimem dohaduje, změní na chvíli názor, když vidí smutek Hatice po ztrátě dítěte. Ibrahim však je během sultánova svatebního ceremoniálu postřelen otráveným šípem (na příkaz Hürrem, který nestihla odvolat). Útočník ale nakonec nebyl služebníkem Hürrem, ale Behrama Paši.  V roce 1532 porodí Hürrem své nejmladší dítě, prince Cihangira.  Ibrahim začíná být vážně nemocný a tak jej Nigar Kalfa, Matrakçı Nasuh a Sümbül Aga berou do horkých pramenů, aby jej vyléčili.  Nigar se později za Matrakçıho provdá na příkaz Valide Sultan. Se svou svatbou není vůbec spokojená, protože v té době je zamilovaná do Ibrahima, který je ale manželem Hatice Sultan. Během první noci v jejím novém domě se nečekaně objevil Ibrahim, který s Matrakçım udělal dohodu. Matrakçı se s ní rozvádí a Ibrahim s ní začne milenecký poměr.  Zatímco je sultán na výpravě, Valide Sultan a Mahidevran se opět snaží Hürrem nějak zbavit.Valide umístí do harému špióna a předstírá, že Hürrem na chvíli přenechává vládu nad harémem. Během její „vlády“ vyprovokuje Valide vzpouru; jedna z konkubín ukradne palácové zlato a nechá upálit jednu nevinnou dívku. Konkubíny se velmi rozzuří a rozhodly se, že půjdu na oplátku zase spálit Hürrem, ale Daye Hatun (služebná Valide) ji zachrání. Po těchto aférách sultán svou matku nařkne, že již není schopná vládnout harému.  Nigar, která nakonec s Ibrahimem otěhotní, se snaží opustit palác, ale Hürrem ji během útěku unese a schová ji.  Hatice se konečně dozvídá, že jí byl Ibrahim nevěrný.  Hürrem zase vymyslí past na Mahidevran, ve které ublíží velmi ublíží Gülfem Hatun a stopy nastraží tak, aby byla obviněna Mahidevran.  Valide Sultan se dozvídá a Nigařině poměru s manželem její dcery Hatice a dostává mrtvici. Po několika dnech na její následky zemře a nikdo (kromě Hürrem) nadále o Nigařině těhotenství nic neví.  Po smrti Valide Sultan pověří sultán Hürrem, aby harému vládla.

Třetí řada.

V roce 1534, po předcházejících událostech, se všichni dozví o Ibrahimově cizoložství. Hatice, která nejdříve chtěla rozvod, se snaží manželství zachránit. Nigar porodí dítě, ale je jí řečeno, že její dítě při porodu zemřelo, zatímco jej Hatice Sultan poslala na místo, kde měla žít v utajení. Před Ibrahimem a Nigar tuto skutečnost tají. Po porodu je Nigar uvězněna a následně měla být popravena, ale Hürrem Sultan ji zachrání a vezme zpět do harému.  O pár let později konečně Hürrem najde holčičku jménem Kader a ihned to oznámí Ibrahimovi. Poté, co ji i on sám uvidí, začne společně s Hatice plánovat sňatek Nigar a Rüstema.  Mustafa se vrací ze služby ve válce zpět do Manisy a pokračuje zde jako guvernér.  Do paláce přichází dívka Firuze. Afife Hatun ji vybere sultánovi na halvet a zatají její identitu před Hürrem. Firuze mezitím slouží její dceři Mihrimah. V roce 1535 se konečně Hürrem dozví, kdo je ta žena, kterou si sultán neustále volá a pošle Rüstema, aby ji zabil. Ten však uvidí tetování na jejím krku, které nosí pouze členové perského rodu Safíovců. Upozorní na to Hürrem a ta o tom informuje sultána. Ten se rozhodne poslat ji pryč.  V roce 1536 vzrůstá díky Hürreminým intrikám sultánovo podezření, že jej Ibrahim zrazuje. Nakonec jej popraví poté, co jej pozve na večeři do hlavního paláce.  Hatice se po smrti manžela psychicky zhroutí a nařkne sultána, že je již pouze jejím vládcem, nikoliv však bratrem. Hatice se dohodne s Mahidevran, že Hürrem zabijí. Poslaly na ni jednu ze služebných Mahidevran, Dianu. Ta však ale přechází na stranu Hürrem a je jí velmi věrná.  Mezitím do hlavního města přijíždí Şah Sultan (další ze sultánových sester) na pozvání Hatice a společně s ní chce jít proti Hürrem. Hürrem se velmi rozzlobí a zbije Hatice za to, že ji nakazila nemocí a sultán jí opět odpouští.  V roce 1539 se Hürrem rozhodne provdat Mihrimah za Rüstem, aby tak vytvořili alianci proti Şah a Hatice.  V roce 1541 se Lütfi Paša (manžel Şah Sultan) stává po smrti Ayase Paši velkovezírem. Poté se věnuje především trestání prostitutek a cizoložníků. Şah Sultan se s ním později rozvádí, když ji uhodí za názor na tresty, které těmto lidem dával.  Po pár letech Mihrimah porodí dceru Ayşe Hümaşah. Poté, co nemohla sama kojit si najímá kojnou, která tajně slouží Şah a je jejím špehem.  Nigar se vrací do Istanbulu a připojí se na stranu Hatice a Şah, aby se pomstila Rüstemovi za rozvod kvůli sňatku s Mihrimah.  Pomáhají Nigar, aby se dostala do paláce Rüstema a Mihrimah a pověří ji, aby ho zabila, ale stále myslela na svou vlastní dceru. Když ji viděla, ukradla ji. Nakonec ji Rüstemovi vrátila a spáchala sebevraždu (skočila ze skály).  Mezitím se Mustafa setkává s rakouskými velvyslanci a tím začal konflikt mezi ním a sultánem Sulejmanem. Ten jej za trest nevezme na výpravu a musel odejít do provincie Amasya, odkud nemohl zpět do Manisy až do skončení války.  Hürrem obdrží falešný dopis, že je Selim velmi nemocný. Rozhodla se jet za ním do Konye, ale po cestě je přepadena. Celou dobu byl zdravý a Hürrem byla po cestě zajata a uvězněna v tajném paláci.  V roce 1543 se Hatice pohádá s bratrem a spáchá sebevraždu (otráví se). Než umře, řekne Sulejmanovi, že Hürrem zmizela díky ní a že je to odplata za Ibrahima. Umřela tak s domněnkou, že je Hürrem mrtvá.  Malkoçoğlu Balı Bey najde Aliho Agu (sluhu Hatice a toho, kdo se podílel na Hürremině únosu) a podle jeho instrukcí pak Hürrem najde.  Mihrimah zjišťuje, že její teta Şah poslala do paláce špeha. Vyhrožuje jí, že pokud neodejde z paláce a pryč z města a všechen majetek nevěnuje do charity Hürrem, řekne o špehovi svému otci.  Mezitím je Mehmed, syn Hürrem a Sulejmana, zavražděn svým nejbližším janičářem Ilyasem, který tajně sloužil Mahidevran. Nakazil jej pravými neštovicemi. Tyto zprávy velmi zasáhly sultána, který upadl do depresí.  Balı Bey úspěšně přivede Hürrem zpět do paláce. "(od této chvíle ji místo Meryem Uzerli hrála Vahiden Percin)."

Čtvrtá řada.

Hürrem Sultan, která se vrátila do paláce, plánuje to, aby na trůn nastoupilo jeden z jejích synu. Mezitím je Rüstem Paša jmenován novým velkovezírem.  Po smrti prince Mehmeda jsou všichni princové svoláni do hlavního města, aby jednoho z nich sultán Sulejman vybral jako guvernéra Manisy. Nakonec zvolí na tento post Selima.  Do paláce jsou nakoupeny nové skupiny konkubín včetně Cecilie Baffo, dcery benátského prestižního šlechtice, která se snaží dostat do harému prince Selima, ale selže. Nakonec ji tam vybere Hürrem, které Cecilia projevuje svou oddanost, a přejmenuje ji na Nurbanu.  Fatma Sultan, jedna ze sester sultána Sulejmana, přijíždí do Istanbulu společně s dcerou Ibrahima a Hatice, Hurricihan. Mustafa se tajně oženil s dcerou kapitána Barbarose Mihrünnisou a Beyazid s Hurricihan si začnou být také velmi blízcí. Atmaca, věrný voják prince Mustafy, dostává příkaz zabít Mihrünnisu, ale nechá ji žít, protože mu oznámí, že s princem otěhotněla.  V hlavním městě Hürrem pokračuje s odposlechem divánu ve své tajné komnatě. Fatma Sultan tuto skutečnost odhalí a oznámí to Sulejmanovi a na nějakou dobu pak byl poslána mimo hlavní město.  Sulejman se rozhodne Mustafovi darovat kaftan jako symbol respektu. Hürrem tento kaftan nechala otrávit během doručování do Manisy.  Poté, co tento dárek Mustafa obdržel si myslel, že jej chtěl otec zabít a připravil se na výpravu do hlavního města. Po cestě jej chránili janičáři a tak se setkal se sultánem až v divánu v hlavním městě.  Poté, co se Sulejman dozvěděl o této záležitosti, velmi onemocněl. Během výpravy Sulejmana napadli atentátníci, ale byl Mustafou zachráněn. Ve stejnou dobu se Mustafa setkává s bratry Beyazidem a Cihangirem, kterým slibuje, že je nikdy kvůli trůnu nezabije. Ti s ním souhlasí a vyjádří mu podporu k získání trůnu po sultánově smrti.  Hürrem se dozví o názorech svých synů a rozhodne se podporovat Selima, který má o trůn reálný zájem. Mihrimah Sultan a Rüstem Paša nadále podporují Beyazida.  S pomocí Rüstema a Mihrimah posílá Hürrem falešný dopis perskému šáhovi Tahmáspovi. V dopise, o kterém neměl Mustafa ani tušení, žádali jeho jménem o podporu při ovládnutí říše a zabití Sulejmana.  Sulejman věří, že jej Mustafa skutečně zradil a rozhodne se syna popravit během tažení proti Persii. I když byl Mustafa varován, nevěřil, že by jej otec mohl zabít a přijal jeho pozvání na výpravu. Janičáři, kteří podporovali Mustafu jako potencionálního dědice napadli Sulejmana a žádali Rüstemovu hlavu.  Sulejman ušetří Rüstemův život, ale zbaví ho všech pozic a autority.  Cihangir, který hluboce miloval svého bratra, umírá na srdeční záchvat.  Smrtí většiny Sulejmanových synů začínají boje o trůn mezi Selimem a Beyazidem. Hürrem věří v Beyazidovu spravedlnost a podporuje jej, zatímco ostatní a sultán upřednostňují staršího Selima.  Beyazid se vydává do Manisy se stovkami janičářů, jelikož na něj opět poslal špehy. Než se začali prát, zastavila je jejich matka Hürrem.  Hürrem na svém těle objeví vředy a je jí diagnostikována nemoc, která se už nedá vyléčit. Když cítí, že se smrt blíží, rozhodne poprosit o odpuštění u Mahidevran. Sulejmana poprosila, jestli by mohla být pohřbena v nově postavené hrobce a za pár dní umírá.  Rok po její smrti, byli Beyazid a Selim opět spolu ve válce. Beyazid byl zraněn a utekl do Persie do paláce šáha Tahmáspa. Když se doslechl, že jej chce otec od šáha vykoupit a zabít, rozhodl se utéct. Byl ale chycen a uvězněn. Nakonec byl předán Selimovi, který nabídl více peněz a zabil jej i jeho syny.  Než je Selim zabil, podporovala je Mihrimah. Rüstem se přidal na stranu Selima a Mihrimah za pomocí Atmaci Rüstema zabili.  Gülfem Hatun vinila Sulejmana za zničení rodiny a snažila se jej zabít. Byla ale zabita jeho strážemi.  V následujících letech se Sulejmanovo zdraví zhoršilo. Rozhodl se jít naposledy do války, aby porazil nepřítele. Během bitvy u Szigetváru zemřel.  Mihrimah mezitím opustila palác.  Selim se stává novým sultánem Osmanské říše.

Zajímavosti.

Na seriál navazuje jiný turecký seriál Kösem (v orig. ), který dějově začíná asi 40 let po skončení velkolepého století a jehož hlavním námětem je panování sultána Ahmeda I. a události v jeho harému.

Velkolepé století (v tureckém originále Muhteşem Yüzyıl) je turecká historická a válečná telenovela. První dvě řady byly vysílané na TV Show a současné díly jsou vysílané na TV Star. Seriál byl natáčen a vysílán od roku 2011 do roku 2014. Celkem má 4. řady, které popisují život osmanského sultána Sulejmana I. a jeho harém. Seriál je plný intrik, lásky, války a touhy po moci. Je natočen podle historických události s drobnými úpravami. V roce 2015 byla uvedena poslední 4. řada na Barrandově.

Muhteşem Yüzyıl (, ) is a Turkish historical fiction television series. Written by Meral Okay and Yılmaz Şahin, it is based on the life of Ottoman Sultan Süleyman the Magnificent, the longest-reigning Sultan of the Ottoman Empire, and his wife Hürrem Sultan, a slave girl who became a Sultana. It also shines the light on the era known as the sultanate of women. It was originally broadcast on Show TV and then was transferred to Star TV.


Mládí.

Narodil se na statku v blízkosti města Anklam v provincii Pomořansko. Jeho otec Günther von Below (1868–1933) byl důstojníkem pruské armády. Nicolaus von Below si vzal 26. června 1937 Marie Kühne (narozenou 12. září 1918 v Magdeburgu), jenž byla dcerou statkáře Stephana Kühne a Barbary Bennecke. Tento manželský pár měl spolu jednoho syna a tři dcery.

Služba.

Nicolaus von Below sloužil jako osobní pobočník Adolfu Hitlerovi od roku 1937 do 1945, poté co ho Hermann Göring pověřil funkcí Hitlerova pobočníka ve svých 29 letech. Hitler obvykle nevěřil a neměl rád důstojníky se šlechtickým původem. To se potvrdilo zejména poté co se otočil průběh války po prohrané bitvě u Stalingradu. Below byl jedním z několika důstojníku, kteří sloužili v těsné blízkosti Hitlera po mnoho let. V době mezi Vánoci (1944) a novým rokem 1945, řekl svému pobočníkovi ""Vím, že válka je prohraná, převaha nepřítele je příliš velká."", za vše obviňoval své generály, zejména po neúspěšném atentátu v létě 1944. Poté dodal ""My se nikdy nevzdáme"", tyto slova potvrzovaly Hitlerovu nechuť zažít znovu další Versaill, kterou odjakživa pohrdal.

Vůdcův stan.

Vůdce cestoval hodně svým vlakem "Amerika" (název byl odvozen od místa, kde bojoval za první světové války) a jeho pobočník Nicolaus von Below ho doprovázel na jeho cestách, když Německo zaútočilo na Sovětský svaz, tak nejčastěji mezi Berlínem a vlčím doupětem. Hitler měl pro svůj štábní vlak Amerika speciální betonový tunel u obce Stępina v jižním Polsku, který mu měl umožnit řídit válečné operace z bezpečí vlaku.  Below byl 12. dubna 1945 hostem Alberta Speera a poslechl si poslední vystoupení Berlínské filharmonie, předtím než hlavní město Třetí říše Berlin obsadila Rudá armáda. Po koncertu si poznamenal: ""Ten koncert nás přenesl zpět do jiného světa"".  Dne 15. dubna 1945 se Eva Braunová přestěhovala do sousedního pokoje ve vůdcovém bunkru, který se nacházel v berlínském podzemí. Hitlerův pobočník si udělal opět poznámku k osobě Evy Braunové ""Byla okouzlující a ochotná, do poslední chvíle na sobě nedala znát slabost"".  Dne 29. dubna 1945 se Hitler a Braunová vzali, tak se Hitlerův pobočník stal neoficiálním či náhodným svědkem, poté se vůdce zeptal jestli smí opustit bunkr, dostal svolení a doporučení aby šel za admirálem Dönitzem.

Po skončení války.

Pobočník Below opustil vůdcův bunkr i Berlín 30. dubna 1945. Během letu na západ absolvoval několik mezipřistání až byl nakonec zatčen Brity 7. ledna 1946. Jako svědek se také účastnil norimberského procesu. Po denacifikaci a jeho propuštění z britského internačního tábora Adelheide v Delmenhorstu dne 14. května 1948 žil v severním Německu. Po skončení války se rozhodl pro sepsání pamětí. Spolu s Hitlerovou sekretářkou Traudl Junge je Below důležitým svědkem vůdcova života.

Konec života.

Těsně před svou smrtí v roce 1982 zpochybnil pravost údajných deníků Adolfa Hitlera. Hitlerův pobočník Nicolaus von Below zemřel 24. července 1983 v Detmoldu na území západního Německa v nedožitých 76. letech.

Knihy.

Nicolaus von Below (1907–1983) napsal v roce 1980 své paměti pod názvem "Als Hitlers Adjutant" (anglicky pod názvem "At Hitler's Side"), které vyšly v několika vydáních. První vydání v roce 1980 mělo 446 stran, další vydání knihy bylo publikováno v roce 1999 a má 499 stran.

Nicolaus von Below, celým jménem Georg Ludwig Heinrich Nicolaus Freiherr von Below (20. září 1907 – 24. července 1983) byl německý důstojník šlechtického původu. Před i během druhé světové války sloužil u nacistických německých vzdušných sil (Luftwaffe). Později se také stal osobním pobočníkem Adolfa Hitlera.

Nicolaus von Below (20 September 1907 – 24 July 1983) was an officer in the German "Luftwaffe" and an adjutant to Adolf Hitler.


Atletická kariéra.

Na britskou atletickou scénu vstoupila už ve svých 16 letech, kdy se objevila na 6. místě britských tabulek sezóny 1956 ve skoku do výšky.  Své první olympijské medaili byla dvacetiletá Mary Bignalová blízko už na olympijských hrách v Římě v roce 1960: v kvalifikaci skoku do dálky dosáhla výborného výkonu 6,33 m (nový britský rekord a také nový rekord Commonwealthu, který do té doby výkonem 6,28 m z roku 1954 držela novozélandská olympijská vítězka Yvette Williamsová). Tento výkon by později ve finále stačil na stříbrnou medaili. Ve finálovém boji však Bignalová po dvou přešlapech skočila pouze 6,01 m a skončila až na 9. místě. Lépe dopadla v olympijském finále na 80 metrů překážek, kde doběhla čtvrtá v čase 11,1 sekundy. Britská štafeta na 4x100 m, ve které byla Mary Bignalová postavena na poslední úsek, sice v Římě postoupila do finále, ale nedoběhla v něm do cíle. Atletka, rozčarovaná z římského neúspěchu, se pak na čas z atletické dráhy vytratila a dala přednost rodinným povinnostem – vdala se a měla dcerku. Dokázala se však k vrcholové atletice vrátit.  Jejím prvním mezinárodním úspěchem byly dvě bronzové medaile na mistrovství Evropy v Bělehradě v roce 1962 – v soutěži dálkařek a ve štafetě 4 x 100 metrů.  Na olympiádě v Tokiu v roce 1964 získala dokonce tři medaile. Zvítězila ve finále dálkařek v novém světovém rekordu 6,76 m, skončila druhá v pětiboji a byla členkou bronzové britské štafety na 4 x 100 metrů. Do Tokia přijela s čerstvým britským rekordem 6,58 m jako jedna ze spolufavoritek skoku do dálky, ale před hrami jasně dominovala jiná dálkařka – sovětská světová rekordmanka Taťána Ščelkanovová, které patřily tři nejdelší skoky sezóny (6,70 m 4. července v Moskvě, 6,67 m 27. srpna v Kyjevě a 6,66 m 26. července v Los Angeles). Suverénkou dálkařské soutěže, pořádané hned první den atletické části tokijských her, se však stala Mary Randová: už v kvalifikaci zlepšila olympijský rekord na 6,52 m. Ve finále vedla od prvního pokusu (6,56 m) až do závěrečné série. V druhém pokusu dosáhla výkonu 6,56 m, ve třetí sérii 6,57 m. Ve čtvrtých pokusech vytvořila další olympijský rekord (6,63 m) a v páté sérii překonala i při protivětru skokem 6,76 m světový rekord. V posledním pokusu skočila 6,61 m. Neměla ani jeden přešlap a i nejslabší z jejích šesti pokusů by stačil na stříbrnou medaili. Mary Randová se v tuto chvíli stala nejenom světovou rekordmankou a olympijskou vítězkou, ale také historicky první britskou ženou, která dokázala na olympijských hrách získat zlatou medaili v atletice. V Tokiu vybojovala zlatou medaili ještě její krajanka Ann Packerová, která vyhrála běh na 800 metrů, ten se ovšem běžel až šest dnů po finále dálky, 20.10.1964. Pozoruhodný byl i fakt, že se Velká Británie stala v Tokiu první zemí, která dokázala na jedněch hrách získat zlatou medaili jak v ženské, tak i mužské dálce: 18.10.1964 vyhrál mužský skok do dálky britský atlet Lynn Davies. Nikdy předtím (a dlouho potom) se to žádné jiné zemi nepodařilo – teprve v roce 1988 na olympijských hrách s Soulu získali zlaté medaile ve skoku do dálky Američané Carl Lewis a Jackie Joynerová-Kerseeová.  Po zlaté medaili ve skoku do dálky čekala Mary Randovou další disciplína – pětiboj. Ženský pětiboj (respektive ženský atletický víceboj jako takový) měl na hrách v Tokiu svou olympijskou premiéru a přihlásilo se do něj 21 závodnic ze 16 zemí. Mary Randová stála před střetnutím s těžkou a jen obtížně porazitelnou soupeřkou, kterou byla světová rekordmanka v této disciplíně, sovětská atletka Irina Pressová. Z tokijského pětiboje se nakonec stal sovětsko-britský duel: bo boku Mary Randové bojovala druhá britská pětibojařka, Mary Petersová ze Severního Irska. Ta nakonec skončila čtvrtá, ale za osm let se ve své disciplíně dočkala olympijské zlaté medaile – zvítězila v pětiboji na olympijských hrách v Mnichově. Už před startem bylo jasné, že první dvě disciplíny pětiboje (běh na 80 metrů překážek a vrh koulí) budou ve znamení mohutného nástupu Iriny Pressové. Na překážkách získala Pressová na olympijských hrách v Římě zlatou medaili a v kouli figurovala výkonem 17,21 metru na šestém místě jak světových tabulek roku 1964, tak i dlouhodobých světových tabulek. Hned na překážkách zaběhly Pressová a její krajanka Galina Bystrovová nejrychlejší čas (10,7 sekundy) z celého startovního pole. Mary Randová dosáhla času 10,9 sekundy. Dokonalý pokus předvedla Irina Pressová ve vrhu koulí – výkonem 17,16 metrů zůstala jen 5 centimetrů za svým osobním rekordem. Mary Randová poslala kouli do vzdálenosti 11,05 metru a náskok Pressové se stal obrovským. Pak ale přišly na řadu silné disciplíny Mary Randové. První den pětiboje končil skokem do výšky a v něm se Randová vypjala k vyrovnání osobního rekordu (1,72 m), zatímco Pressová skočila jen 1,63 metru. Silnými disciplínami Mary Randové byly i obě disciplíny druhého dne – skok do dálky a běh na 200 metrů. V dálce dosáhla Mary Randová výborného výkonu 6,55 metru (Pressová jen 6,24m) a dvoustovku vyhrála v čase 24,2 sekundy – Pressová doběhla do cíle v čase 24,7 sekundy. A přestože Mary Randová nakonec Irinu Pressovou v jednotlivých disciplínách porazila v poměru 3:2, vítězkou se (a navíc v novém světovém rekordu 5246 bodů) stala Pressová. Mary Randová ovšem vybojovala stříbrnou medaili a jako druhá žena na světě se svým výkonem 5035 dostala nad hranici pěti tisíc bodů, která byla do té doby vyhrazena právě jen Irině Pressové.

Světové rekordy Mary Randové.

na otevřené dráze.

100 m překážek.

14,3 Cardiff, 10.9.1966

skok do dálky.

6,76 m Tokio, 14.10.1964

štafeta 4x110 yardů.

45,2 Velká Británie (Madeleine Cobbová, MARY RANDOVÁ, Daphne Ardenová, Dorothy Hymanová) Londýn, 5.8.1963

trojskok.

12,22 m Street, 18.6.1959  Ve své době nejlepší ženský trojskokanský výkon všech dob. Byl samozřejmě dosažen v době, kdy ženský trojskok nebyl oficiální disciplínou, proto samozřejmě nikdy nebyl předložen k ratifikaci. Byl dosažen v exhibici a rozběžiště mělo zřejmě dolů se svažující profil.

v hale.

skok do dálky.

6,35 m Los Angeles, 13.2.1965

Rekordy Commonwealthu Mary Randové.

skok do dálky.

6,33 m Řím, 31.8.1960  6,35 m Londýn, 13.7.1963  6,44 m Londýn, 5.8.1963  6,53 m Londýn, 4.7.1964  6,58 m Londýn, 4.7.1964  6,59 m Tokio, 14.10.1964 (olympijský rekord)  6,63 m Tokio, 14.10.1964 (olympijský rekord)  6,76 m Tokio, 14.10.1964 (světový rekord, olympijský rekord)  Výkon 6,76 z olympijských her v Tokiu byl rekordem Commonwealthu 18 let – teprve v roce 1982 ho v Nice překonala Jennifer Innisová z Guyany skokem dlouhým 6,82 m.

100 m překážek.

14,3 Cardiff 10.9.1966

štafeta 4x100 m.

44,0 (elektronicky 44,09) štafeta Velké Británie (Mary Randová na 2. úseku) Tokio 21.10.1964

Mary Randová v atletických tabulkách své doby.

světové tabulky ve skoku do dálky žen v roce 1964.

6.76 Mary Randová (Velká Británie), 1940, 1, Tokio 14.10.1964  6,70 Taťána Ščelkanovová (SSSR), 1937, 1, Moskva 4.7.1964  6,60 Irena Kirszensteinová (Polsko), 1946, 2, Tokio 14.10.1964  6,546 Willye Whiteová (USA), 1939, 2, Los Angeles 26.7.1964  6,49 Aida Čujková (SSSR), 1936, 1, Kyjev 12.9.1964  6,48 Hildrun Lauferová (NDR), 1939, 1, Liberec 18.7.1964  6,46 Berit Berthelsenová (Norsko), 1944, 1, Kodaň 19.7.1964  6,46 Viorica Viscopoleanuová (Rumunsko), 1939, 1, Bukurešť 12.9.1964  6,45 Helga Hoffmannová (SRN), 1937, 2, Lodž 13.9.1964  6,40 Ingrid Beckerová (SRN), 1942, 1, Kassel 28.5.1964

dlouhodobé světové tabulky ve skoku do dálky žen k 31.12.1964.

6.76 Mary Randová (Velká Británie), 1940, 1, Tokio 14.10.1964  6,70 Taťána Ščelkanovová (SSSR), 1937, 1, Moskva 4.7.1964  6,60 Irena Kirszensteinová (Polsko), 1946, 2, Tokio 14.10.1964  6,546 Willye Whiteová (USA), 1939, 2, Los Angeles 26.7.1964  6,49 Aida Čujková (SSSR), 1936, 1, Kyjev 12.9.1964  6,48 Hildrun Lauferová (NDR), 1939, 1, Liberec 18.7.1964  6,47 Vlasta Přikrylová (Československo), 1943, 1, Hradec Králové 14.7.1963  6,46 Berit Berthelsenová (Norsko), 1944, 1, Kodaň 19.7.1964  6,46 Viorica Viscopoleanuová (Rumunsko), 1939, 1, Bukurešť 12.9.1964  6,45 Helga Hoffmannová (SRN), 1937, 2, Lodž 13.9.1964

světové tabulky v pětiboji žen v roce 1964.

5246 Irina Pressová (SSSR), 1939, 1, Tokio 16.-17.10.1964  5035 Mary Randová (Velklá Britálnie), 1940, 2, Tokio 16.-17.10.1964  4995 Galina Bystrovová (SSSR), 1934, 2, Kyjev 29.-30.8.1964  4823 Mary Petersová (Velká Británie), 1939, 1, Belfast 18.-19.8.1964  4790 Karin Balzerová (NDR), 1938, 1, Lipsko 23.-24.5.1964  4790 Dragica Stamejcicová (Jugoslávie), 1937, 5, Tokio 16.-17.10.1964  4775 Valentina Tichomirovová (SSSR), 1941, 1, Krasnodar 18.-19.10.1964  4772 Marija Zizjakovová (SSSR), 1935, 2, Moskva 4.-5.7.1964  4768 Inge Exnerová (NDR), 1940, 2, Lipsko 23.-24.5.1964  4767 Helen Frithová (Austrálie), 1939, 1, Melbourne 27.-28.2.1964

dlouhodobé světové tabulky v pětiboji žen k 31.12.1964.

5246 Irina Pressová (SSSR), 1939, 1, Tokio 16.-17.10.1964  5035 Mary Randová (Velklá Britálnie), 1940, 2, Tokio 16.-17.10.1964 4995 Galina Bystrovová (SSSR), 1934, 2, Kyjev 29.-30.8.1964  4995 Galina Bystrovová (SSSR), 1934, 2, Kyjev 29.-30.8.1964  4863 Taťána Ščelkanovová (SSSR), 1937, 1, 14.-15.8.1963  4823 Mary Petersová (Velká Británie), 1939, 1, Belfast 18.-19.8.1964  4790 Karin Balzerová (NDR), 1938, 1, Lipsko 23.-24.5.1964  4790 Dragica Stamejcicová (Jugoslávie), 1937, 5, Tokio 16.-17.10.1964  4775 Valentina Tichomirovová (SSSR), 1941, 1, Krasnodar 18.-19.10.1964  4772 Marija Zizjakovová (SSSR), 1935, 2, Moskva 4.-5.7.1964  4768 Inge Exnerová (NDR), 1940, 2, Lipsko 23.-24.5.1964

Externí odkazy.

Mary Denise Randová (později – již po skončení atletické kariéry Toomeyová, poté Reeseová, rozená Bignalová, * 10. února 1940, v historickém městečku Wells v hrabství Somerset na jihozápadě Anglie) je bývalá britská atletka, olympijská vítězka a světová rekordmanka ve skoku do dálky, historicky první britská žena, která vybojovala na olympijských hrách zlatou medaili v atletice. Je nositelkou Řádu Britského impéria (MBE). V době její největší slávy se pro ni díky novinářům i veřejnosti vžil přídomek Zlaté děvče (Golden Girl). Na hrách Commonwealthu (zúčastnila se jich v letech 1958 a 1966) startovala v barvách Anglie.

Mary Denise Rand, MBE (née Bignal on 10 February 1940) is a former English track and field athlete. She won the long jump at the 1964 Summer Olympics by breaking the world record, the first British female to win an Olympic gold medal in track and field. She remains the only Great Britain female athlete to win three medals in a single Games.


Historie.

Založení.

Flotila vznikla v listopadu roku 1722 v Astrachani z příkazu cara Petra Velikého jako součást carského námořnictva. Její vybudování a následné velení svěřil car generál admirálovi Fjodoru Apraxinovi. Flotila sehrála významnou roli v rusko-perské válce v letech 1722–1723 a v rusko-perské válce v letech 1804–1813, když napomohlo carské armádě dobýt města Derbent a Baku. Na základě smlouvy z karabašského Gulistánu z roku 1813 zůstala Kaspická flotila jedinou vojenskou flotilou ve vodách Kaspického moře. V roce 1867 se její hlavní základnou stalo Baku.

20. století.

Jak se situace v kaspické oblasti postupně uklidňovala, začal počet lodí ve flotile klesat. Počátkem 20. století měla dva dělové čluny a několik ozbrojených parníků. Námořníci flotily se aktivně zúčastnili revolučního dění v Baku v letech 1903–1905 a založení státu sovětů v roce 1917 v této oblasti. Pro pomoc Rudé armádě založili takzvané Ozbrojené loďstvo astrachaňské oblasti ("Военный флот Астраханского края" [Vojennyj flot Astrachaňskogo kraja]). V dubnu až červnu 1918 byl posílen torpédovými čluny a na podzim téhož roku ponorkami z Baltského moře. Sověti přejmenovali 13. října 1918 loďstvo na Astrachaňsko-kaspickou vojenskou flotilu ("Астрахано-Каспийская военная флотилия" [Astrachano-kaspijskaja vojennaja flotilija]). Její lodě však v srpnu 1918 zajaly kontrarevoluční síly tzv. středokaspické diktatury a sověti je získali zpět až po svržení vlády musavatistů. Flotilu poté zdědila Ruská sovětská federativní socialistická republika (RSFSR) a v roce 1922 se stala součástí Sovětského námořnictva. V roce 1945 byla Kaspická flotila vyznamenána Řádem Rudého praporu.  Po rozpadu Sovětského svazu v roce 1991 zdědilo Kaspickou flotilu a většinu jejích plavidel Rusko.

Postsovětská éra.

Fregata "Dagestán" (693) Projektu 11661K a korvety "Grad Svijažsk", "Uglič" a "Velikij Usťug" Projektu 21631 odpálily 7. října 2015 celkem 26 střel s plochou dráhou letu 3M-14T Kalibr NK (v kódu NATO SS-N-30A) na cíle v Islámským státem kontrolované části Sýrie. Střely po odpalu z jižní části Kaspického moře letěly přibližně 1500 kilometrů k cílům v Sýrii přes vzdušný prostor Íránu a Iráku.  Roku 2017 bylo rozhodnuto o přesunutí hlavní základny flotily do dagestánského města Kaspijsk. Základna kvůli tomu projde modernizací.

Lodě ve službě.

V říjnu 2015:

Kaspická flotila () je nejstarší ruská vojenská flotila. Jejím operačním prostorem je Kaspické moře. Sídlem flotily je dnes Astrachaň, od roku 1867 do roku 1991 však sídlila v Baku (dnes v Ázerbájdžánu), s dalšími zařízeními v Machačkale a v Kaspijsku. Jejím současným velitelem je kontradmirál Sergej Pinčuk.

The Caspian Flotilla () is the flotilla of the Russian Navy in the Caspian Sea.  Established in November 1722 by the order of Tsar Peter the Great as part of the Imperial Russian Navy, the Caspian Flotilla is the oldest brown-water navy flotilla in the Russian Navy. In 1918, the fleet was inherited by the Russian SFSR then the Soviet Union in 1922, where it formed part of the Soviet Navy and was awarded the Order of the Red Banner in 1945. Following the collapse of the Soviet Union in 1991, the Caspian Flotilla and most of its vessels were inherited by the Russian Federation.  The Caspian Flotilla's headquarters are located in Astrakhan, but were historically in Baku (now in Azerbaijan) from 1867 until 1991, with additional facilities in Makhachkala (HQ being moved there) and Kaspiysk. The current commander is Rear Admiral Sergey Pinchuk.


Nástin důkazu.

Důkaz využívá transformaci diferenciální rovnice a použití teorie pevného bodu. Integrováním obou stran rovnice dostaneme, že libovolná funkce vyhovující diferenciální rovnici musí také vyhovovat integrální rovnici  Jednoduchý důkaz existence řešení lze získat metodou postupných aproximací, která se v tomto kontextu nazývá Picardova iterace.  Jestliže položíme  a  ak lze pomocí Banachovy věty o pevném bodě dokázat, že posloupnost „Picardových iterací“ φ je konvergentní, a že její limita je řešením počáteční úlohy. Využitím faktu, že šířka intervalu, kde je definované lokální řešení, je úplně určena Lipschitzovou konstantou funkce, můžeme zaručit existenci globalního řešení. To znamená, že řešení existuje a je jednoznačné, pokud neopustí definiční obor původní diferenciální rovnice. Aplikace Grönwallova lemmatu na |φ("t") − ψ("t")|, kde φ a ψ jsou dvě řešení, ukazuje, že φ("t") = ψ("t"), tedy dokazuje globalní jednoznačnost (lokální jednoznačnost je důsledkem jednoznačnosti Banachova pevného bodu).

Intuitivní chápání věty.

Myšlenka věty je následující. Diferenciální rovnice může mít stacionární bod. Například rovnice formula_6 má stacionární řešení formula_7, které lze získat pro počáteční podmínku formula_8. Pokud vyjdeme z jiné počáteční podmínky formula_9, nelze dosáhnout stacionárního řešení v konečném čase, a proto je jednoznačnost řešení zaručena. Jestliže je však stacionárního řešení dosaženo v "konečném" čase, jednoznačnost je narušena. K tomu dochází například pro rovnici  formula_10  Řešení odpovídající počáteční podmínce formula_11 může být buď formula_12 anebo  formula_13  Můžeme si všimnout, že funkce formula_14 má nekonečný spád v bodě formula_15 a proto není lipschitzovsky spojitá. Podmínka Lipschitzovské spojitosti tento typ diferenciálních rovnic vylučuje.

Podrobný důkaz.

Nechť  kde:  Toto je kompaktní válec, na kterém je funkce "f" definovaná. Nechť  toto je maximální spád funkce v modulu. Navíc nechť "L" je Lipschitzova konstanta funkce "f" vzhledem k druhé proměnné.  Budeme aplikovat Banachovu větu o pevném bodě používající metriku na formula_19 indukovanou uniformní normou  Definujeme Picardův operátor mezi dvěma funkcionálními prostory spojitých funkcí  takto:  Budeme předpokládat, že operátor je dobře definovaný, jinými slovy, že jeho obrazem je funkce nabývající hodnoty na formula_23 nebo ekvivalentně, že norma což můžeme také formulovat jako  Potřebujeme, aby byla splněna poslední nerovnost, proto zavedeme podmínku  pro nějaké "q" < 1. Nechť "t" je takový, že  pak pomocí definice Γ  Toto je kontraktivní, jestliže "a" < 1/"L".  Dokázali jsme, že Picardův operátor je kontrakcí na Banachových prostorech s metrikou indukovanou uniformní normou. Díky tomu můžeme použít Banachovu větu o pevném bodě pro důkaz, že operátor má jediný pevný bod. Konkrétně, existuje jednoznačná funkce  taková, že Γ"φ" = "φ". Tato funkce je jednoznačným řešením počáteční úlohy, které je korektní na intervalu "I", kde "a" vyhovuje podmínce

Optimalizace intervalu řešení.

Existuje důsledek Banachovy věty o pevném bodě, který tvrdí, že jestliže operátor "T" je kontraktivní pro některá "n" v N, pak "T" má jediný pevný bod. Použijeme tuto větu na Picardův operátor. Nejdříve si však připomeneme lemma, které bude velmi užitečné aplikovat na výše uvedený důsledek. Lemma:   formula_33 "Důkaz." Důkaz provedeme indukcí. Východisko indukce ("m" = 1) už máme dokázané. Nyní předpokládejme, že tvrzení je pravdivé pro "m"−1 a pokusíme se je dokázat pro "m":  Proto, pokud vezmeme v úvahu tuto nerovnost, můžeme zajistit, že pro určité dostatečně velké "m" platí, že formula_35 a tedy Γ bude kontraktivní. Takže podle předchozího důsledku bude Γ mít jediný pevný bod. Takže nakonec So, nakonec můžeme optimalizovat interval řešení použitím α = min{"a", "b"/"M"}.  Důležitost tohoto výsledku je, že interval definice řešení nakonec nezávisí na Lipschitzově konstantě pole, ale v zásadě závisí na intervalu definice pole a jeho maximální absolutní hodnotě.

Jiné existenční věty.

Picardova–Lindelöfova věta stanovuje podmínky, aby řešení existovalo a bylo jednoznačné. Peanova existenční věta stanovuje pouze podmínky existence, ne jednoznačnosti řešení, ale vystačí pouze s předpokladem, že funkce "f" je spojitá v bodě "y" – nevyžaduje, aby byla Lipschitzovsky spojitá. Například pravá strana rovnice s počáteční podmínkou je spojitá, ale ne lipschitzovsky spojitá. Tato rovnice vskutku není jednoznačná; má tři řešení: "y"("t") = 0 a  Ještě obecnější je Carathéodoryho existenční věta, která dokazuje existenci (v obecnějším smyslu) za slabší podmínky on "ƒ". je také zajímavé zmínit, že ačkoli tyto podmínky jsou pouze dostačující, existuje také nezbytná a postačující podmínka pro jednoznačné řešení počáteční úlohy, jako například Okamurova věta.

Věta o existenci a jednoznačnosti řešení počáteční úlohy, Picardova–Lindelöfova věta, Picardova existenční věta nebo Cauchyho–Lipschitzova věta je důležitá matematická věta o existenci a jednoznačnosti řešení obyčejné diferenciální rovnice prvního řádu s danými počátečními podmínkami.  Věta je pojmenovaná po Émile Picard, Ernst Lindelöf, Rudolf Lipschitz a Augustin Louis Cauchy.  Uvažujme počáteční úlohu Předpokládejme, že "f" je lipschitzovsky spojitá v "y" a spojitá v "t". Pak pro nějakou hodnotu ε > 0, existuje jednoznačné řešení "y"("t") počáteční úlohy na intervalu formula_2.

In mathematics – specifically, in differential equations – the Picard–Lindelöf theorem, Picard's existence theorem, Cauchy–Lipschitz theorem, or existence and uniqueness theorem gives a set of conditions under which an initial value problem has a unique solution.  The theorem is named after Émile Picard, Ernst Lindelöf, Rudolf Lipschitz and Augustin-Louis Cauchy.  Consider the initial value problem  Suppose is uniformly Lipschitz continuous in (meaning the Lipschitz constant can be taken independent of ) and continuous in , then for some value , there exists a unique solution to the initial value problem on the interval formula_2.


Historie.

Dogecoin původně vznikla jako recese. Vytvořil ji programátor a bývalý inženýr IBM Bill Markus a markeťák z Adobe Systems Jackson Palmer. Společně se rozhodli zakoupit doménu dogecoin.com a krátce po naprogramování první peněženky web spustili. Dogecoin odkazoval na meme se slavným japonským psem. Novou měnu založili na kryptoměně Litecoinu a spustili ji 8. prosince 2013.  Nárůst hodnoty této kryptoměny byl nevídaný. Už 19. prosince téhož roku jeho hodnota vzrostla během 72 hodin o 300 % (z 0.00026 USD na 0.00095 USD). Bohužel se již o 5 dní později odehrála první velká krádež Dogecoinů - miliony mincí byly ukradeny z internetové peněženky Dogewallet. Útočník tehdy získal přístup k souborovému systému serveru, díky němuž modifikoval stránku na příjem/zaslání mincí tak, aby byly všechny zasílány jemu. Přesto již v lednu roku 2014 intenzita obchodování s Dogecoiny předčila objem transakcí Bitcoinu a 29. ledna 2014 se kapitalizace trhu s Dogecoiny pohybovala na téměř 60 milionech USD. Takový nárůst neměl ve světě kryptoměn dosud obdoby.  Do ledna 2018 se Dogecoin zhodnotil o 1700 %, svého maxima zatím dosáhl 7. ledna 2018 na ceně $0.0193 a jeho tržní kapitalizace se vyšplhala na 2,12 miliard dolarů.  Dogecoin ale není pouze recesistickou kryptoměnou. Velmi silná komunita kolem něj se věnuje také charitě. Dne 19. ledna 2014 založila komunita sbírku, aby získala 50 tisíc USD pro jamajský bobový tým, který se kvalifikoval, ale nemohl si dovolit jet na zimní olympijské hry v Soči. Během dvou prvních dnů bylo vybráno 36 tisíc USD. Komunita též uspořádala sbírku na start závodníka NASCAR Joshe Wise. Během deseti dní do 25. března 2014 úspěšně vybrala sponzorský dar ve výši 55 tisíc USD. Celý jeho vůz byl stylizován do tematiky Doge memu, Dogecoinu a sociální sítě reddit.

Popis a logo.

Logo Dogecoinu je velmi oblíbený mem s názvem Doge. V principu se jedná o vyobrazení psa rasy Shiba Inu, kdy jsou k obrázku přidány interní poznámky, jakoby jimi něco konkrétního komentoval právě onen pes. V poznámkách se velice četně objevují pravopisné chyby a používá se fontu Comic Sans.  Tyto memy se vyskytují ve více variantách, například kdy je pes digitálně zakomponován do jiné fotky tak, aby se jevil jako její součást.

Vlastnosti.

Dogecoin vychází z kryptoměny Litecoin. Má tedy algoritmus Scrypt, je decentralizovaný, postavený na peer-to-peer síti, a všechny transakce zaznamenává do bloků v blockchainu. Záznamy o transakcích se ukládají do bloků vždy jednou za minutu. Litecoinu to trvá 2,5 minuty a Bitcoinu 10 minut. Dogecoin dokáže také zpracovat 10x více transakcí za sekundu než Bitcoin. Poplatky za transakci tedy mohou být mnohonásobně nižší. Platby v síti jsou proto levnější a rychlejší než u Bitcoinu.  Stejně jako Bitcoin i Dogecoin je proof-of-work kryptoměna, k potvrzování plateb, tj. vytváření bloků, a zabezpečení sítě se využívá tzv. těžení, řešení složitých matematických úloh, které zajišťují počítače uživatelů napojených na síť Dogecoin. Těžaři tak nahrazují centrální server, který obvykle v platebních sítích zpracovává data. Těžař je za vyřešení matematické úlohy odměněn několika XDG. Velikost odměny za vytěžení bloku byla zpočátku dána náhodné mezi 0 a maximem (milionem XDG za blok), po 17. březnů 2014, kdy počet bloků překročil 145 tisíc, se však velikost odměny stala fixní. Po vytěžení 600000 bloků se navíc odměna přestala snižovat a ustálila se na 10 tisíci XDG za blok. Další snižování odměny není v plánu.  Aby se doba bloku nezkracovala ani neprodlužovala, systém po každém vytěženém bloku upraví složitost těžení, čímž reaguje na neustálou změnu výpočetního výkonu v síti. Původně se složitost těžení upravovala jednou za 4 hodiny.  Dogecoin používá asymetrickou kryptografii. Uživatel si nechá vygenerovat veřejný a privátní klíč. Veřejný klíč poté může bez starostí šířit, důležité je za všech okolností udržet v tajnosti klíč privátní. Všechny Dogecoin adresy jsou hashovací funkce veřejných klíčů - tedy řetězce 34 znaků a čísel (vždy však začínají písmenem „D“). Dogecoin adresa, na kterou můžou další účastníci trhu zasílat své mince, má např. následující tvar: DJ7zB7c5BsB9UJLy1rKQtY7c6CQfGiaRLM. Tato konkrétní adresa patří tzv. „Dogecoin Foundation“.

Zásoby.

Zatímco zpočátku byl těžař odměněn náhodným počtem mincí a změna byla plánována až od bloku 600 001, na fixní odměnu byla těžba změněna již od bloku 145000. Pro těžbu není určený žádný strop. Na rozdíl od ostatních měn má Dogecoin mnohem rychlejší plán produkce. Koncem roku 2015 bylo vytěženo již 100 miliard mincí a od té doby se pokračuje 5,2 miliardami mincí za rok. 26. května bylo vytěženo již 114 601 845 018 Dogecoinů a jejich tržní hodnota byla 408 078 834 USD.

Směna.

Několik online směnáren již nabízí směnu DOGE/BTC(Bitcoin), DOGE/LTC(Litecoin). Směnárna AltQuick.co byla první, která se rozhodla pro obchodování DOGE/USD(Americký dolar) (od 8. ledna 2014), natěžené Dogecoiny si tedy již dnes lze směnit za „reálné peníze“. Chvíli po AltQuick.co se k trendu přidala i Kanadská směnárna Vault of Sathoshi, která nejen zprostředkovávala výměnu DOGE/USD, ale tak DOGE/CAD(Kanadský dolar).  14. únorem se začal šířit názor, že by Dogecoin měl být podporován všemi hlavními světovými měnami. Návrh původně hongkongské směnárny Asia Nexgen podpořila také Čínská směnárna BTC38, což se podepsalo na nárůstu tržního kapitálu této virtuální měny. V prvních dnech se měna vyšplhala na druhou příčku nejčastěji měněných virtuálních měn hned za Bitcoinem.  31. ledna 2014 byl tržní objem skrze všechny hlavní burzy odhadován na 1 050 000 amerických dolarů. Tržní kapitalizace byla 60 milionů amerických dolarů. Na většině celkového objemu se podílely tři směnárny, Bter (60%), Cryptsy (23%) a Vircurex (10%). Nejčastější výměny byly zaregistrovány mezi DOGE/BTC (50%), DOGE/CNY (44%) a DOGE/LTC (6%).  Dogecoin lze nakoupit v online směnárnách a na burzách, popřípadě jej lze získat těžením. Coiny pak může uživatel uložit ve virtuální peněžence, v online peněženkách nebo například v některých směnárnách. Internetové peněženky a úložiště kryptoměn se ale už několikrát staly terčem útoku hackerů, kvůli kterému uživatelé přišli o svoje coiny. Rozhodně se tak vyplatí vyhledat co nejbezpečnější způsob pro uložení peněz. Vzhledem k tomu, že je hodnota kryptoměn poměrně nestabilní, jsou kryptoměny často využívány při obchodování nebo jako dlouhodobá investice. Obchodování s měnou Dogecoin prostřednictvím CFD zatím žádný z regulovaných brokerů bohužel nepodporuje. Obchodovat lze ale celou řadu ostatních virtuálních měn.

Fundraising.

Nadace Dogecoin a komunita této virtuální měny stojí i za několika velkými i malými fundraisingy pro pomoc potřebným. Nejvíce v povědomí jsou fundraisingy spojené se Zimní olympiádou v Soči, Světový den vody a podpora jezdce NASCAR.

Zimní olympiáda v Soči.

Nadace Dogecoin společně s komunitním zapojením podpořili Jamajský bobový tým, který si nemohl dovolit zúčastnit se Zimní Olympiády i přesto, že se zdárně kvalifikoval. Za účelem jeho podpory se vybralo 50 000 dolarů, z toho 30 000 dolarů bylo vybráno v prvních dvou dnech.

Doge4Water.

Dalším významným meznímek byl fundraising pro vybudování studny v povodí řeky Tana v Keni. Cílem bylo vybrat 30 000 dolarů (v té době zhruba 40 milionů Dogecoin). Částku z velké části vybrali díky anonymnímu příspěvku 11 000 dolarů (tehdy 14 milionů Dogecoinů).

NASCAR.

25. března bylo komunitně vybráno 55 000 dolarů (v té době 67,8 milionů Dogecoinů) jako sponzorský dar pro NASCAR závodníka Joshe Wisea. V závodě tehdy skončil na dvacáté pozici, dostal se však do hledáčku internetové komunity a právě díky její obrovské podpoře při online hlasování získal i startovní příčku na Sprint All-Star Race. Dojel na patnácté pozici.

Reference.

O Dogecoinu na IT blogu

Dogecoin je kryptoměna a P2P platební síť, ve které se tato měna používá. Dogecoin se označuje zkratkami DOGE nebo XDG, popřípadě symbolem Ð. Síť má veřejně přístupný zdrojový kód (open source) a je decentralizovaná, neexistuje žádný centrální server, přes který by procházely všechny transakce. Jeho silou jsou rychlé transakce, nízké poplatky a silná komunita uživatelů. Znakem kryptoměny je legendární pes Shiba-Inu z internetových memes. Měna byla původně založena jako recese.  Měna Dogecoin je spojována s mottem „To the Moon!“.  Na základě Dogecoinu byly vytvořeny kryptoměny Apecoin (APE), Nyancoin (NYAN), Catcoin (CAT) a Pandacoin (PND).

Dogecoin ( , code: DOGE, symbol: Ð) is a cryptocurrency featuring a likeness of the Shiba Inu dog from the "Doge" Internet meme as its logo. Introduced as a "joke currency" on 6 December 2013, Dogecoin quickly developed its own online community and reached a capitalization of US$60 million in January 2014.  Compared with other cryptocurrencies, Dogecoin had a fast initial coin production schedule: 100 billion coins were in circulation by mid-2015, with an additional 5.256 billion coins every year thereafter. , the 100 billionth Dogecoin had been mined. While there are few mainstream commercial applications, the currency has gained traction as an Internet tipping system, in which social media users grant Dogecoin tips to other users for providing interesting or noteworthy content. Dogecoin is referred to as an altcoin.