Technika.

Vozy spadají do technické specifikace S2000 a S2000D (pro vozy poháněné naftovým motorem). Jsou přípustné vozy, které mají homologaci jako čtyřmístné a automobilka jich ročně vyrobí alespoň 2500 (určené do běžného prodeje). Obsah motoru je 2000cc, od sezony 2011 budou povoleny i 1600cc turbo. Od sezony 2012 budou povoleny pouze benzínové motory 1600cc turbo, stejné motory jako ve WRC. Jsou zakázány systémy ovládání ventilů (jako VTEC u Hondy nebo Valvetronic u BMW). Na vozech je zakázáno používat materiály jako je titan, keramické materiály a materiály z uhlíkových vláken v případě, že jejích použití není již zavedeno do sériové výroby daného vozu. Dále jsou zakázány systémy pomáhající pilotovi (ABS, ESP, kontrola trakce…).

Pravidla.

Každý mezinárodní podnik sestává ze dvou závodů (závod 1 a závod 2), každý o vzdálenosti cca 50km. V každém z obou závodů jsou udělovány body pro prvních osm v cíli: 10 pro prvního, 8 pro druhého, 6 pro třetího a dále 5, 4, 3, 2 a 1. O postavení na startu do druhého závodu rozhoduje pořadí v cíli z prvního závodu, jen prvních osm v cíli v opačném pořadí (vítěz startuje jako osmý a osmý v cíli z pole position, další startuji dle pořadí to je 9. ze závodu 9, 10.-10). První čtyři piloti, kteří získali během závodního víkendu nejvíc bodů (součet z obou závodů), dostávají do svého vozu zátěž 40, 30, 20 a 10 kg. Pátý váhu svého vozu nemění. Piloti, kteří v součtu bodů z obou závodů obsadili šesté až osmé místo mohou ze svého vozu odebrat zátěž 5, 10 a 15kg.

Mistrovství světa cestovních vozů (WTCC, : "World Touring Car Championship") je mistrovství automobilů vycházející ze sériové produkce. Šampionát je pod patronátem Mezinárodní automobilová federace (FIA) a po prvním ročníku v roce 1987, znovu povstal v roce 2005, téměř z popela evropského šampionátu. Mistrovství se účastní nebo účastnili i piloti, kteří jsou známí z jiných motoristických disciplín jako je například Formule 1 nebo Champ Car: Alex Zanardi, Augusto Farfus Jr., Fabrizio Giovanardi, Gabriele Tarquini, Alain Menu, Nicola Larini, Dirk Muller, Jorg Muller, Gianni Morbidelli a mnoho dalších. Ale opravdovým matadorem celé série je Andy Priaulx, vítěz Mistrovství Evropy cestovních vozů (ETCC) 2004 a vítěz WTCC z let 2005 a 2006.

The FIA World Touring Car Championship was an international touring car championship promoted by Eurosport Events and sanctioned by the Fédération Internationale de l'Automobile (FIA). It has had several different incarnations, including a single season in 1987 as the World Touring Car Championship and most recently a world championship (WTCC) that has run between 2005 and 2017. Following the 2017 season, an agreement was reached for the FIA WTCC to become FIA WTCR and use the TCR technical regulations.


Základní pojmy.

Nebezpečné věci (NV) jsou nebezpečné předměty, pro jejichž vlastnosti (hořlavost, žíravost, výbušnost a další) může být jejich přepravou ohrožena bezpečnost osob, majetku a životního prostředí.

Obsah dohody.

Stanovuje a třídí nebezpečné látky a předměty podle jejich nebezpečných vlastností, stanovuje podmínky pro jejich přepravu, balení a značení a předepisuje používání a vyplňování stanovených průvodních dokladů. Stanovuje požadavky na zabalení kusu, typ a zkoušení obalu, zápisy do přepravních dokladů, dopravní prostředky včetně technických požadavků na vozidlo podle jednotlivých tříd a dále ustanovuje další pravidla jako omezení množství přepravovaných věcí, dozor nad nimi, způsob stání a parkování v noci atd.

Členské státy.

Albánie, Andorra, Ázerbájdžán, Belgie, Bělorusko, Bosna a Hercegovina, Bulharsko, Česká republika, Černá Hora, Dánsko, Estonsko, Finsko, Francie, Chorvatsko, Irsko, Itálie, Kazachstán, Kypr, Lichtenštejnsko, Litva, Lotyšsko, Lucembursko, Maďarsko, Malta, Makedonie, Maroko, Moldavsko, Německo, Nizozemsko, Norsko, Polsko, Portugalsko, Rakousko, Rumunsko, Rusko, Řecko, Slovensko, Slovinsko, Spojené království Velké Británie a Severního Irska, Srbsko, Španělsko, Švédsko, Švýcarsko, Tunisko, Turecko a Ukrajina.

Doklady k přepravě ADR.

Přepravní doklad.

Obsahuje údaje předepsané ADR pro přepravní doklad, např: pojmenování a identifikační číslo látky – UN číslo, oficiální pojmenování, příp. technický název látky, obalovou skupinu, čísla vzorů bezpečnostních značek, kód omezení pro tunely, dále odesílatel, příjemce atd. Údaje musí být napsány v jazyce odesílatele a není-li tímto jazykem angličtina, němčina nebo francouzština, též anglicky, německy nebo francouzsky (toto ustanovení platí pouze pro mezinárodní přepravu).

Písemné pokyny dle ADR.

Jeden výtisk musí být v kabině řidiče. Musí být podle novely ADR 2011 napsány v jazyce, kterému rozumí řidič. Pokyny pro případ nehody zajišťuje dopravce a jsou jednotné pro všechny členské státy. Pokyny obsahují vzory bezpečnostních značek, hlavní nebezpečí a způsob ochrany před tímto nebezpečím.

Výbava vozidla.

Pro každé vozidlo zakládací klín, jehož rozměry odpovídají hmotnosti vozidla a průměru jeho kol, dva stojací výstražné prostředky, kapalina na výplach očí.  Pro každého člena osádky vozidla: výstražnou vestu (např. jak je popsána v EN 471 standard), přenosnou svítilnu, jeden pár ochranných rukavic a ochranu očí (např. ochranné brýle).  Dodatečná výbava potřebná pouze pro vybrané třídy: nouzová úniková maska pro každého člena osádky musí být ve výbavě vozidla pro při přepravě nákladu označeného bezpečnostními značkami 2.3 nebo 6.1; lopata ; kryt kanalizace ; sběrná nádoba vyrobená z plastu.  Výbava dopravní jednotky práškovými hasicími přístroji: 1 ks 2 kg hasicí přístroj práškový a 1 ks 6 kg hasicí přístroj práškový (v případě vozidel do 3,5 t celk. hmotnosti – 1 ks hasicí přístroj práškový 2 kg; v případě dopravních jednotek s hmotností nad 7,5 t – 2 ks hasicího přístroje 6 kg).

Označení vozidel.

Označení vozidel pomocí oranžové tabulky (oranžový obdélník 40x30 cm orámovaný černým proužkem o síle 1,5 cm), nebo pomocí bezpečnostní značky - čtverec postavený na vrchol různých barev podle třídy nebezpečnosti s piktogramem znázorňujícím nebezpečnost látky.

Identifikační čísla NV.

Identifikační čísla NV se dělí na identifikační čísla nebezpečnosti a na identifikační číslo látky.

Evropská dohoda o mezinárodní silniční přepravě nebezpečných věcí (ADR z francouzského "Accord européen relatif au transport international des marchandises Dangereuses par Route") ukládá podmínky přepravy nebezpečného nákladu. Dohoda ADR vznikla v roce 1957 v Ženevě a ČSSR k ní přistoupila v roce 1987. Upravuje za jakých podmínek je možno zboží přepravovat, bezpečnostní normy apod. Rozděluje zboží podle tříd nebezpečnosti. Podobnou dohodou je RID – dohoda o přepravě nebezpečných věcí po železnici nebo ADN - Přeprava nebezpečných věcí po vnitrozemských vodních cestách.

ADR, formally the European Agreement of 30 September 1957 concerning the International Carriage of Dangerous Goods by Road, is a 1957 United Nations treaty that governs transnational transport of hazardous materials. "ADR" is derived from the French name for the treaty: "Accord européen relatif au transport international des marchandises Dangereuses par Route"). From 1 January 2021, the treaty will be renamed Agreement concerning the International Carriage of Dangerous Goods by Road as the term "European" in the incorrectly may give the impression that the treaty is only open for accession to European states. Concluded in Geneva on 30 September 1957 under the aegis of the United Nations Economic Commission for Europe, it entered into force on 29 January 1968. The agreement was modified (article 14, paragraph 3) in New York City on 21 August 1975, though these changes only took effect on 19 April 1985. A new amended ADR 2011 entered into force on 1 January 2011. Annexes A and B have been regularly amended and updated since the entry into force of ADR. Consequently, to the amendments for entry into force on 1 January 2015 (until June 2017), a revised consolidated version has been published as document ECE/TRANS/242, Vol. I and II. A further revision applies from 1 January 2017  As of 2020, 52 states are party to ADR.


Život.

Rabanus se narodil v roce 780 šlechtické rodině v Mohuči. Již jako dítě (od roku 788) se vzdělával v náboženství a vědě ve škole tehdy vyhlášeného Benediktinského kláštera ve Fuldě. Po úspěšném ukončení studia působil jako učenec na dvoře Karla Velikého, kde si jej všiml Alkuin, který vedl císařskou dvorní školu v Cáchách. Alkuin nazýval Rabana „Maurus“, podle vzoru zakladatele řádu Benedikta z Nursie, který takto tituloval své oblíbené žáky. Rabanus následoval Alkuina do benediktinského opatství sv. Martina v Tours, aby zde mohl studovat Bibli, liturgii a práva. V roce 801 se vrátil do Fuldy, kde byl vysvěcen a stal se řídícím tamní klášterní školy. Mezi jeho žáky patřili např. Walafrid Strabo nebo Otfried z Weißenburgu.  Právě v době, kdy vedl klášterní školu (do roku 822) Rabanus vydal své nejvýznamnější spisy. Nejznámější je kaligram "De laudibus sanctæ crucis" („O chvále svatého kříže“, vydáno roku 814). Báseň je dodnes zachována v opisech, které pravděpodobně vznikly přímo pod Rabanovým dohledem. Jeden exemplář se v 17. století dostal do pražské umělecké sbírky císaře Rudolfa II., odkud byl při obléhání Prahy uloupen a odvezen do Švédska. Královna Kristýna Švédská jej později věnovala papežské knihovně ve Vatikánu. Jeho práce vedoucího školy se odráží ve třísvazkovém díle "De institutione clericorum" („O vzdělávání duchovních“, vydáno 819).  Dne 15. června 822 se stal na 20 let opatem kláštera ve Fuldě, jehož osazenstvo tehdy čítalo na 600 mnichů. Zasloužil se o rozšíření klášterní knihovny. Klášterní škola se stala prestižním centrem vzdělání ve Francké říši. Kromě toho nechal zřídit na 30 kostelů a kaplí pro rolníky, mj. v roce 836 kostel sv. Petra, v němž jsou uloženy ostatky sv. Lioby (Fulda, Hesensko). Rabanus patřil k družině císaře Lothara I., nikoli však Ludvíka Němce, pod jehož vládu Fulda spadala. Poté, co byl zatažen do sporů mezi Ludvíkem Pobožným a jeho synem, vzdal se v roce 842 svého úřadu opata a uchýlil se na Petersberg, kde se soukromě věnoval vzdělávání.  I přes názorové rozdíly byl Ludvíkem v roce 847, již jako 67letý, jmenován arcibiskupem v Mohuči. 16. června toho roku nastoupil do úřadu arcibiskupa největší církevní provincie východofranské říše. Krátce po převzetí úřadu svolal první Synod do mohučského opatství sv. Albana, kde se zúčastnění biskupové a opati radili ohledně posilování víry a kázně. Kazatelé byli nabádáni, aby pro prostý lid volili prostá, obyčejným lidem srozumitelná kázání.  Rabanus Maurus zemřel 4. února 856 podle tradice ve Winkelu v Rheingau a byl pochován v kostele kláštera Sv. Albana v Mohuči. Brzy začal být považován za svatého. Jeho ostatky nechal roku 1515 mohučský arcibiskup Albrecht Braniborský převézt do Halle, odkud se později dostaly do Aschaffenburgu. V současné době není místo jeho posledního odpočinku známo.

Význam.

Rabanus Maurus byl především vzdělancem, v jehož osobě se pojilo kompletní vědění oné doby z oblasti filozofické, teologické a z přírodních věd. Přispěl k budování základů nově vznikajícího Německa v období karolínské renesance, tedy v období, kdy se štěpila říše Karla Velikého.  Intelektuální bohatství jeho spisů se širokým tematickým záběrem a množství jeho významných žáků mu na počátku 9. století vyneslo titul "primus praeceptor Germaniae" (první učitel Německa), jehož oprávněnost však nové historické výzkumy zpochybňují (viz článek od Raymunda Kottje v seznamu literatury).  Svatodušní hymnus "Veni Creator Spiritus (Přijď, Duchu Stvořiteli)" možná nenapsal přímo on, díky němu se však dochoval a zůstává s jeho jménem spojen. Hymnus zhudebnil skladatel Gustav Mahler ve své 8. symfonii (zvané "Symfonie tisíců").  Rabanus Maurus byl významný encyklopedista, vydal encyklopedii De universo ("O vesmíru“), též: De rerum naturis – „O věcech přírodních“). Jeho zásluha spočívá také ve zprostředkování diskursu křesťanské a antické tradice, kdy dokázal pro antické spisy nacházet nové souvislosti s nastupující dobou.  Je typickým představitelem karolinské renesance.

Rabanus Maurus (také Hrabanus nebo Rhabanus; asi 780 v Mohuči – 4. února 856 ve Winkelu) byl opatem kláštera ve Fuldě a později arcibiskupem v Mohuči. Patří k největším postavám 9. století. Přátelil se s císařem Lotharem I. a jeho ženou Irmingardou z Tours.

Rabanus Maurus Magnentius ( 780 – 4 February 856), also known as Hrabanus or Rhabanus, was a Frankish Benedictine monk, theologian, poet, encyclopedist and military writer who became archbishop of Mainz in East Francia. He was the author of the encyclopaedia "De rerum naturis" (""On the Natures of Things""). He also wrote treatises on education and grammar and commentaries on the Bible. He was one of the most prominent teachers and writers of the Carolingian age, and was called "Praeceptor Germaniae," or "the teacher of Germany." In the most recent edition of the Roman Martyrology ("Martyrologium Romanum", 2004, pp. 133), his feast is given as 4 February and he is qualified as a Saint ('sanctus').


Mládí.

Henrichův otec Johann Focke byl zakladatelem Zemského muzea historie umění (dnes "Focke-Museum") v Brémách. Henrich byl celý život fascinován velkými možnostmi letectví. Se svým bratrem stavěl modely letadel. V roce 1908 začal studovat konstrukci strojů na Technické univerzitě v Hannoveru, ale studium zakončil získáním diplomu až po skončení první světové války v roce 1920. Za války sloužil nejprve jako infanterista, později u letectva. Už během studia stavěl společně s G. Wulfem, bratrem a dalšími první kluzáky (první v roce 1909) a letadla ("Focke A III", 1912). V roce 1921 s G. Wulfem postavili první úředně schválený letoun "A7".

Do roku 1945.

Focke, Georg Wulf a Dr. Werner Naumann společně založili v roce 1924 firmu "Bremer Flugzeugwerke", která se ještě v tom roce změnila na akciovou společnost Focke-Wulf AG. Cílem firmy bylo zejména bezpečné létání. Do roku 1933 vzniklo 29 různých typů letounů, celkem bylo postaveno asi 140 strojů. Mezi nimi byl A 19 "Ente" ("kachna"). Využíval patentu z roku 1908, na kterém se podílel bratr "Wilhelm Focke". S jedním z postavených strojů v roce 1927 havaroval při testovacím letu Georg Wulf a na následky poranění páteře zemřel.  Po fúzi Focke-Wulf s firmou Albatros Flugzeugwerke v roce 1931 začal Henrich Focke pracovat i v oblasti konstrukce vírníků. Sbíral zkušenosti s provozem i stavbou autogyr "Cierva C.19" a "C.30", které firma vyráběla v licenci.  V roce 1931 byl jmenován profesorem. Přednášel i na brémském technickém učilišti. V roce 1933 musel po vnějších tlacích opustit místo ve vedení společnosti Focke-Wulf AG, ale ve stavbě vírníků a předchůdců vrtulníků mohl pokračovat. Výsledkem vývoje bylo představení prvního skutečně letu schopného vrtulníku Fw 61 v roce 1936 v Brémách. Fw 61 mohl, oproti vírníkům startovat i přistávat kolmo. Vedení společnosti Focke-Wulf však ve vývoji této koncepce nevidělo praktický význam a činilo Fockemu různé těžkosti, takže se Henrich i na nátlak akcionářů rozhodl firmu opustit.  Henrich Focke společně s akrobatickým mistrem světa Gerdem Achgelisem založil firmu Focke-Achgelis v Delmenhorstu (Hoykenkamp). Ještě před začátkem druhé světové války Focke-Achgelis vypracoval plány na přestavbu civilní nákladní helikoptéry Fa 266 na pozdější vojenskou Fa 223 Drache. V roce 1944 se firma sloučila s Weser-Flugzeugbau GmbH.

Po roce 1945.

Po druhé světové válce v letech 1945 až 1948 byl Focke jako válečný zajatec přinucen pracovat ve Francii. Pracoval jako poradce při přestavbě "Fa 223" u státní společnosti "SNCASE" v Paříži. Helikoptéra nesla označení S. E. 3000. V té době se vyráběla i jednorotorová S. E. 3101, předchůdce vrtulníku Alouette.  V roce 1948 založil Focke konstrukční kancelář v Brémách. Protože však spojenci v Německu nedovolili vyrábět letadla, přenesl své zkušenosti do oboru lodní dopravy a stavebnictví. Mezi lety 1948 a 1958 byl Focke technickým poradcem britského ministerstva letectví pro výrobu vrtulníků. Od roku 1950 pracoval jako konstruktér u "Norddeutschen Fahrzeugwerke" ve Wilhelmshavenu. O rok později vyvinul v Amsterdamu Convertiplan, čtyřrotorový letoun s kolmým startem. Od roku 1952 působil čtyři roky v Brazílii ve vývoji dvoumístné lehké helikoptéry "Beija Flor" ("kolibřík").  Po zastavení projektu v roce 1956 se Focke znovu vrátil do Brém. V roce 1957 si dal patentovat princip „prstencového křídla – koleoptéry“ "Focke Rochen" s kolmým startem, na kterém pracoval už od roku 1944. V brémské firmě "Borgward Automobilwerken" poté pokračoval ve vývoji vrtulníku s označením Kolibri, který Focke vyvíjel v Brazílii. První let proběhl v roce 1958. Další výzkum musel být zastaven kvůli konkursu vyhlášenému v roce 1961 na firmu Borgward.

Focke v důchodovém věku.

Na přelomu padesátých a šedesátých let postavil v centru města v dílně v zadním traktu aerodynamický tunel a s jeho pomocí se snažil vylepšit vlastnosti vrtulníků. Zde také zkoumal jiné problémy z oboru aerodynamiky, mezi jinými proudění vzduchu při pomalém letu. Tunel byl znovu objeven Kai Steffenem v roce 1997 a dnes je hlavní atrakcí malého muzea.  Až do roku 1965 se Henrich Focke věnoval práci jako poradce ve firmě "Vereinigte Flugtechnische Werke" (nástupce Focke-Wulf) v Brémách a v "Německém výzkumném ústavu letectví a vesmír". Henrich Focke, mnohokrát vyznamenaný a vážený občan zemřel 25. února 1979.

Henrich Focke (8. října 1890 Brémy – 25. února 1979 tamtéž) byl nejznámější německý konstruktér a průkopník stavby vrtulníků. V roce 1924 založil v Brémách společnost "Focke-Wulf-Flugzeugbau AG" a v roce 1937 s Gerdem Achgelisem firmu Focke-Achgelis.

Henrich Focke (8 October 1890 – 25 February 1979) was a German aviation pioneer from Bremen and also a co-founder of the Focke-Wulf company. He is best known as the inventor of the Fw 61, the first successful German helicopter.


Průběh toku.

Pramení na západě Ötztalských Alp nedaleko obce Reschen (Resia) ve výšce asi 1550 m n. m. Krátce po vzniku vtéká do rozlehlého přehradního jezera Reschensee (Lago di Resia, 1482), které je charakteristické z vody vyčnívající kostelní věží původní obce Alt Graun, evakuované a zaplavené v roce 1953 při napouštění jezera po výstavbě přehrady. Nedaleko pod přehradou vytváří řeka přírodní jezero Haidersee (Lago della Muta, 1450). Až k městu Verona teče alpskými údolími, z nichž nejvýznamnějším je dlouhé údolí Vinschgau (Val Venosta). Pod Veronou pak protéká Pádskou nížinou. Několika průtoky je spojená s řekou Pád a při ústí do Benátského zálivu Jaderského moře vytvářejí tyto dvě řeky společnou deltu.

Vodní režim.

Adiže je se svým průměrným ročním průtokem 235 m³/s čtvrtou nejvodnatější řekou v Itálii, po Pádu, Ticinu a Tibeře. Vyšší vodní stavy nastávají na jaře a na podzim, kdy dochází na dolním toku nezřídka k povodním. Průtok v takových případech může dosahovat 3500 až 4000 m³/s. Nejvýznamnějšími přítoky Adiže jsou zleva Passer, Eisack a Avisio a zprava Plima, Falschauer a Noce.  Pro regulaci povodňové vlny byl vybudován a v roce 1959 tunel, spojující řeku s jezerem Lago di Garda. Tunel začíná severně od městečka Mori a do jezera ústí jižně od obce Torbole. Od svého vzniku do roku 2017 byl tunel použit 11 krát. Při povodni v roce 1965 proteklo tunelem asi 80 milionů m vody, což způsobilo vzestup hladiny jezera o 21 cm.

Využití.

Řeka je částečně regulovaná zdymadly. Na řece je možná lodní doprava do vzdálenosti 350 km od ústí. Využívá se také k zisku vodní energie. Leží na ní města Merano, Trento, Rovereto a Verona.

Kultura.

Řeka je zmíněna v první sloce písně Deutschlandlied (Das Lied der Deutschen – Píseň Němců), jejíž třetí sloka dnes tvoří německou hymnu. V šestém verši první sloky jsou použita slova "von der Etsch bis an den Belt", v českém jazyce "od řeky Adiže až po Belt". Tento verš symbolizoval v době, kdy byla báseň jejím autorem Augustem Heinrichem Hoffmannem von Fallerslebenem napsána, oblast rozšíření německého národa. V Jižním Tyrolsku, v autonomní provincii Bolzano, tvoří němčina dosud převažující mateřský jazyk.

Adiže (, ladinsky "Adiç", benátsky "Àdexe", lombardsky "Adiss", , ) je řeka v severní Itálii (regiony Trentino-Alto Adige, Benátsko). Je 415 km dlouhá, a je tak druhou nejdelší řekou v zemi po Pádu. Povodí má rozlohu 12 200 km², z čehož se tři čtvrtiny nacházejí v Alpách.

The Adige (; ; ; ; ; ; , or , "Átagis") is the second-longest river in Italy, after the Po, rises in the Alps in the province of South Tyrol, near the Italian border with Austria and Switzerland, and flows through most of northeastern Italy to the Adriatic Sea.  The river's name is Celtic in origin, from the Proto-Celtic , "the water", cognate with the River Tees in England (anciently "Athesis", "Teesa").


Životopis.

Narodil se jako nemanželský syn Therese Baumgärtlerové a Johannese Jodla a teprve v 9 letech po jejich sňatku přijal příjmení po otci.  Sehrál klíčovou roli v německých válečných akcích od roku 1939. Byl poradcem Adolfa Hitlera ve všech důležitých vojenských a technických záležitostech. Podepsal bezpodmínečnou kapitulaci Německa 7. května 1945 v Remeši jako vyslanec Karla Dönitze. Poté byl zatčen a uvězněn v zajateckém táboře ve Flensburgu.  Poté byl souzen Mezinárodním vojenským tribunálem pro válečné zločiny během Norimberského procesu. Byl odsouzen za zločiny proti míru, válečné zločiny a zločiny proti lidskosti. Klíčovým bodem obžaloby bylo zejména, že distribuoval některé zločinné rozkazy, například rozkaz o komisařích. Byl uznán vinným a odsouzen k trestu smrti oběšením. Trest smrti byl vykonán, jeho žádost o změnu způsobu popravy na zastřelení před popravčí četou byla zamítnuta.  Jeho odsouzení vyvolalo rozporuplné reakce, protestoval proti němu např. i hlavní francouzský soudce u tribunálu, Henri Donnedieu de Vabres, který označil popravu vojáka, který nebyl nacistou, za naprosté selhání spravedlnosti. Britský válečný hrdina a politik Airey Neave, který sloužil u Norimberského tribunálu, napsal ve své knize, že si zasloužil vězení, ale ne smrt.  V roce 1953 soud v Mnichově, který přezkoumával rozhodnutí Norimberského tribunálu, dospěl k závěru, že se neprovinil válečnými zločiny trestanými podle mezinárodního práva smrtí a zprostil jej 2. března 1953 kompletně viny. Na vysoký nátlak vysokého komisaře USA byl však tento rozsudek napřed zrušen, a až po mimosoudní dohodě advokátů Jodlovy vdovy s americkými okupačními úřady došlo 3. září 1953 k odvolání zrušení rozsudku.  Jeho případ zůstává jedním z hlavních argumentů skupin prosazujících názor, že Norimberský tribunál byl nespravedlivý a představuje typický příklad spravedlnosti vítězů. Přes všechny nedostatky však Norimberský proces zůstává přelomovou událostí v mezinárodním právu především proto, že vítězná strana iniciovala a uspořádala nezávislé soudní přelíčení proti válečným zločincům a neuplatnila spravedlnost vítězů.

Alfred Josef Ferdinand Jodl, rodným jménem "Alfred Baumgärtler" (10. května 1890, Würzburg – 16. října 1946, Norimberk) byl německý důstojník zastávající funkci náčelníka operačního štábu německých ozbrojených sil (OKW) za druhé světové války a byl zástupcem Wilhelma Keitela.

Alfred Josef Ferdinand Jodl () (10 May 1890 – 16 October 1946) was a German "Generaloberst" who served as the Chief of the Operations Staff of the Armed Forces High Command (Oberkommando der Wehrmacht) throughout World War II.  After the war, Jodl was indicted on charges of conspiracy to commit crimes against peace; planning, initiating and waging wars of aggression; war crimes; and crimes against humanity at the Allied-organised Nuremberg trials. The principal charges against him related to his signature of the criminal Commando and Commissar Orders. Found guilty on all charges, he was sentenced to death and executed in Nuremberg in 1946.


Život.

Ivo Babuška vystudoval fakultu, která byla předchůdkyní Stavební fakulty ČVUT. V roce 1948 se stal stavebním inženýrem. Jeho zájmy o obory matematiky, které poskytovaly nástroje pro řešení praktických úloh stavební mechaniky, ho však v roce 1949 přivedly do Ústavu pro matematiku České akademie věd a umění, dnešního Matematického ústavu AV ČR.  V roce 1968 odjel legálně na roční vědecký pobyt do USA, kde již zůstal s celou rodinou (emigrace). Po mnoho let pak pracoval na Marylandské univerzitě v College Parku. Ve Spojených státech pokračoval intenzivně v aplikacích metody konečných prvků do praxe, a zůstal jim věrný dodnes. Od roku 1990, po pádu totalitního komunismu a otevření hranic Československa, jezdí opět do Prahy pravidelně. Dosud působí v Institute for Computational Engineering and Sciences, University of Texas, Austin.

Práce.

První významný projekt, k jehož řešení Ivo Babuška v letech 1953–1956 přispěl, byl posouzení mechanického napětí způsobeného uvolňováním tepla při tuhnutí betonu při výstavbě přehradní hráze Orlík. V průběhu řešení tohoto problému vznikla řada disertačních prací celé jedné generace českých numerických matematiků, např. prof. Karla Rektoryse. Počítače v Československu tehdy nebyly, a tak všechny výpočty tehdy prováděla skupina výpočtářek na elektromechanických kalkulačkách. Na ČVUT vyučoval aplikovanou matematiku.  Badatelské zaměření Iva Babušky se týká především aposteriorních odhadů chyby přibližného řešení a s tím spojené adaptivní metody konečných prvků, zasloužil se o rozvoj mechaniky kontinua. Vychoval desítky doktorandů, z nichž mnoho se už také proslavilo ve výpočtové matematice v USA nebo v Evropě. Ivo Babuška se proslavil svým dotazem (volně přeloženo „"Víte, že se nakonec budete muset pod ten projekt podepsat?"“), který kladl v diskusi všem řečníkům na všech konferencích, které se týkaly aplikací matematiky.  V roce 1956 založil časopis "Aplikace matematiky" (nyní Applications of Mathematics), který dodnes vydává Matematický ústav AV ČR. Spolu s profesorem Jaroslavem Kurzweilem založil v roce 1962 tradici vědeckých konferencí EQUADIFF. Ty se konají každé čtyři roky po řadě v Praze, Bratislavě a Brně.  Ve Spojených státech dlouhá léta organizoval dvakrát ročně neformální konferenci "Finite Element Circus", kterou jeho pokračovatelé pořádají nadále. V roce 1994 založil nadaci – cenu pro mladé vědecké pracovníky, kterou uděluje Česká společnost pro mechaniku společně s Jednotou českých matematiků a fyziků. Cena nese Babuškovo jméno a uděluje se, s přispěním jeho vlastních prostředků, každoročně.  Profesor Ivo Babuška publikoval více než 300 vědeckých publikací z oblasti matematiky, čísel a mechaniky, zejména v době svého exilu. Několik z jeho knih bylo přeloženo do různých jazyků. Je členem více než 15 mezinárodních redakcí. Náleží mu řada ocenění, mezi něž patří např. cena Humbolt Award Spolkové republiky Německa, udílená matematikům, z českých ocenění např. čestná oborová medaile Bernarda Bolzana za zásluhy v matematických vědách, kterou mu udělila AV ČR. Byl též zvolen čestným zahraničním členem Učené společnosti ČR.

Prof. Ing. Dr. Ivo Babuška, DrSc. (* 22. března 1926, Praha) je česko-americký matematik a stavební inženýr. Narodil se v rodině architekta a stavitele Milana Babušky. Proslavil se aplikovanou numerickou matematikou. Za svůj přínos v oblasti mechaniky byl odměněn Humboldtovou cenou, udělovanou na Humboldtově univerzitě v SRN. Získal několik čestných doktorátů z různých univerzit světa.

Ivo M. Babuška (born March 22, 1926 in Prague) is a Czech-American mathematician, noted for his studies of the finite element method and the proof of the Babuška–Lax–Milgram theorem in partial differential equations. One of the celebrated result in the finite elements is the so-called Ladyzenskaja–Babuška–Brezzi (LBB) condition (also referred to in some literature as Banach–Necas–Babuška (BNB)), which provides sufficient conditions for a stable mixed formulation. The LBB condition has guided mathematicians and engineers to develop state-of-the-art formulations for many technologically important problems like Darcy flow, Stokes flow, incompressible Navier–Stokes, nearly incompressible elasticity. He is also well known for his work on adaptive methods and the "p"- and "hp"-versions of the finite element method. He also developed the mathematical framework for the partition of unity methods.


Vysvětlení.

Předpokládejme, že máme k dispozici zdroj přerušovaného světla, tzv. stroboskop s nastavitelnou frekvencí vyzařování jednotlivých záblesků. Dále předpokládejme, že v jeho světle pozorujeme předmět rotující šedesáti otáčkami za sekundu. Pakliže zdroj světla nastavíme právě na šedesát záblesků za sekundu, každý záblesk osvětlí rotující předmět v téže fázi jeho pohybu a nám se bude jevit nehybným. Pro názorné zjednodušení předpokládejme, že pozorujeme kotouč s vyznačeným poloměrem a každý záblesk tuto čáru osvětlí v „horní“ pozici.  Pakliže snížíme frekvenci záblesků na 59 za sekundu, každý záblesk osvětlí pozorovaný předmět o něco později, kotouč mezi tím urazí delší dráhu a vyznačená čára proto počne zdánlivě rotovat v kladném smyslu otáčení.  Zvýšíme-li naopak frekvenci záblesků na 61 za sekundu, každý záblesk osvětlí o něco dřívější pozici a disk se zdánlivě začne pohybovat proti smyslu otáčení.

Efekt paprskového kola.

Současný filmový průmysl pracuje se zařízeními, tedy kamerami a promítačkami, která pracují s 24–30 okénky za sekundu. Představme si otáčející se kolo s dvanácti paprsky v záběru. Pakliže se toto otočí např. dvakrát za sekundu, dojde při 24 okénkách za sekundu ke shodě s expozicí snímků na filmovém pásu a divákovi se tato kola budou jevit jakožto nehybná. Pakliže kola nepatrně zrychlí, či zpomalí, dojde ke zdánlivému pomalému pohybu vpřed či vzad.

Rizika stroboskopického jevu.

Stroboskopické přerušování světla je typické pro zářivková svítidla, která jsou (stejně jako žárovky) napájena proudem o frekvenci 50Hz. Ovšem tepelná (tím pádem i světelná) setrvačnost žárovkového vlákna způsobuje, že žárovky „nemrkají“. Toto se netýká zářivek, jejichž světelná emise je založena na jiném principu. Před rozvojem řídící elektroniky bylo běžné, že se výrobní haly osvětlovaly zářivkami nejméně dvou fází proudu (což vede ke střídavému a častějšímu osvětlování prostoru) – touto kombinací se předcházelo případným úrazům, kdy by se v hlučných provozech rotující části strojů mohly zdát být nehybné. Při použití elektronických předřadníků, které napájejí zářivku proudem o frekvenci 30 kHz, není připojování zářivek do více fází nutné.

Využití stroboskopického jevu.

Stroboskopického jevu se využívá kupříkladu při seřizování předstihu u spalovacích motorů (je k tomu potřeba stroboskopická lampa a seřizovací značky).  Další běžnou aplikací, využívající stroboskopický jev, je seřizování otáček disků gramofonů. Jejich okraje jsou značené ve specifických intervalech tak, aby se v tyto značky v zabudovaném osvětlení, při správném seřízení otáček, jevily být nehybnými.  Existenci tohoto jevu není obtížné pokusně ověřit v domácích podmínkách, kde se běžně vyskytují CRT monitory a obrazovky, či právě zářivky. Roztočí-li se po zatemnění libovolný předmět (ventilátor, karton s vyznačenou ryskou) v blízkosti přerušovaného zdroje světla k otáčkám blízkým frekvenci zdroje světla, budeme pozorovat výše popsané jevy.  Stroboskop našel také uplatnění na diskotékách a koncertech, kdy rychlým blikáním dochází k rozfázování pohybů tančících diváků a hudebníků, což může být velice efektní.

Etymologie.

Slovo "stroboskop" má své etymologické kořeny v řeckém "stróbo(s)" + "skópos", tj. otáčení + pozorovat.

Stroboskopický jev patří mezi optické klamy.  Ke stroboskopickému jevu může dojít všude tam, kde je spojitý periodický pohyb reprezentován diskrétními (nespojitými) vzorky. Lze jej tedy pozorovat za situace, kdy je pohled na jistý děj zprostředkován prostřednictvím konečného a vhodného počtu vzorků tak, že se frekvence pozorovaného periodického pohybu přiblíží frekvenci zprostředkujícího vzorkování nebo jejímu celočíselnému násobku.  Jednou z jeho manifestací je tzv. "wagon-wheel effect" (efekt paprskového kola) čili zdánlivá rotace paprskových kol vozů neodpovídající jejich skutečnému pohybu při sledování filmu. (Jednoduše řečeno: kola se nepochopitelně zastaví, či se otáčejí proti směru jízdy.) Jev je způsobován fyziologickými vlastnostmi lidského zraku, zejména setrvačností lidského oka, tatáž vlastnost oka lidem umožňuje spojité vnímání filmového a televizního obrazu, který je ve skutečnosti vytvářen nespojitě (24, resp. 25 navzájem různých obrázků za sekundu).

The stroboscopic effect is a visual phenomenon caused by aliasing that occurs when continuous motion is represented by a series of short or instantaneous samples. It occurs when the view of a moving object is represented by a series of short samples as distinct from a continuous view, and the moving object is in rotational or other cyclic motion at a rate close to the sampling rate. It also accounts for the "wagon-wheel effect", so-called because in video, spoked wheels (such as on horse-drawn wagons) sometimes appear to be turning backwards.  A strobe fountain, a stream of water droplets falling at regular intervals lit with a strobe light, is an example of the stroboscopic effect being applied to a cyclic motion that is not rotational. When viewed under normal light, this is a normal water fountain. When viewed under a strobe light with its frequency tuned to the rate at which the droplets fall, the droplets appear to be suspended in mid-air. Adjusting the strobe frequency can make the droplets seemingly move slowly up or down.


Život.

Enquist vyrůstal ve Västerbottenu. Jeho matka Maja Lindgren (1903–1992) byla učitelkou na základní škole, otec Elof Enqvist (1903–1935) zemřel dříve než Per Olof dovršil jeden rok. V padesátých letech se Enquist angažoval v atletice, obzvláště ve skoku do výšky. Po promoci na univerzitě v Uppsale, kde studoval literární vědu, pracoval v letech 1965–1976 jako kulturní kritik v denících Svenska Dagbladet a Expressen i jako televizní moderátor. Po nějakou dobu žil v Kodani, v letech 1970-1971 v západním Berlíně a v roce 1973 v Los Angeles, kde působil jako profesor na Kalifornské univerzitě.  V roce 1961 debutoval dílem "Křišťálové oko", ale významnější se stal až jeho román z roku 1964 "Magnetizérova pátá zima". Mezinárodní průlom dosáhl reportážním románem "Legionáři", který byl přeložen do několika jazyků a zfilmován Johanem Bergenstråhlem pod názvem "Baltutlämningen". Enquist také psal pro filmové a televizní společnosti, například rukopisy "Strindberg-život" nebo filmové scénáře "Il Capitano" a "Hamsun". Jako dramatik mimo jiné spolupracoval s Ingmarem Bergmanem v Královském dramatickém divadle na hře "Obrázkáři" (1998).  V tu dobu se také dva roky po sobě (1998, 1999) objevil v Praze ku příležitosti pražského festivalu spisovatelů. V roce 1999 navíc zhlédl premiéru své vlastní hry "Obrázkáři" v inscenaci Divadla Komedie.

Dílo.

Enquistova tvorba se potýká s problémem pravdy ve věcech etiky a metodologie, kde ústřední roli hraje napětí mezi subjektivismem, relativitou, absolutnem a (des)iluzí. Je pro ni příkladná narativní, často experimentální forma, která byla nejpronikavější začátkem 60. let, a kterou v "Magnetizérově páté zimě" uvedl přimícháním deníkových poznámek do vyprávění. Několik děl pojednává o skutečných osobách a událostech jako například román "Kniha o Blanche a Marii", jenž pojednává o Blanche Wittmanové, někdejší pacientce a milence pařížského profesora Jeana Martina Charcota a Marie Curie-Skłodowské, u níž Blanche dělala asistentku.  Po dvě desetiletí se Enquist co by novinář vracel v podobě knižních recenzí a vlastních pozorování k tématu vyšetřování vraždy Olofa Palmeho. Tento námět také v roce 1992 zpracoval v prosaické formě ve sbírce esejů "Kartritarna".  Roku 1997 získal Literární cenu Selmy Lagerlöfové.

Dramatická tvorba.

K psaní divadelních her se dostal Enquist až poté, co se stal uznávaným autorem románů a povídek. Svou první hru napsal v roce 1975 (Noc Tribádek) a od té doby jich vytvořil dalších sedm. Na množství jeho her se autorsky podílel Anders Ehnmark (Chez Nous, Lidé na chodníku). Mezi jednotlivými Enquistovými díly je cítit určitá spojitost. Jeho dramatické postavy mohou mít předobraz v jeho prózách a lze v nich nalézt společné motivy a myšlenky (V hodině rysa, Svržený anděl a Knihovna kapitána Nema) Zajímají ho otázky lidské existence, komplikovaný vztah mezi mužem a ženou, rozumem a skepsí, citem a vírou, láskou a racionalitou. psaní próz i dramat využívá tzv. pseudodokumentární metodu, která se vyznačuje důmyslnou kombinací fakt s fikcí. V jeho textech se často objevují historické postavy jako např. August Strindberg, Knut Hamsun apod. Nezachází s nimi však pietně, chová se k nim jako k běžným postavám, jde na jejich dřeň, a proto mají svou hloubku a jímavost. Není to však nedostatek úcty k těmto postavám, ale touha učinit je živými. Ukázkovým příkladem jsou tři dramata, která se hrála na mnoha švédských i světových scénách a v roce 1981 vyšla knižně pod souborným názvem Triptych: Noc tribádek, Faidra a Ze života žížal. Jejich protagonisté – August Strindberg a jeho první manželka Siri von Essenová v části první, Euripidova antická hrdinka Faidra v části druhé a Hans Christian Andersen, autor vaudevillů Johan Ludvig Heiberg a jeho žena, herečka Johana Luisa Heibergová, v části třetí – jsou postavy historicky či literárně dobře známé, uvažují však jako naši současníci a aktuální jsou i témata, jimiž se zabývají. Je to například láska nebo naopak citová vyprázdněnost, touha po seberealizaci a uznání apod. „Nechci předvádět Faidru do naší doby,“ vysvětluje autor, „ale chci s naší dobou navštívit dobu Faidřinu. Navštívit dějiny a mýtus, jako by to byla nějaká cizí planeta, pozorovat je a pak najednou spatřit, jak je zbarvujeme svým životem, svou současností. Jako bychom je infikovali svými zkušenostmi.“ Jako dramatik spolupracoval Per Olov Enquist úzce s Ingmarem Bergmanem, který množství jeho her zinscenoval.

Bibliografie.

Dramata

Enquistovy hry v Česku.

Inscenace Enquistových her na českých jevištích:

Per Olov Enquist [] (23. září 1934 Hjoggböle, Švédsko – 25. dubna 2020, Vaxholm) byl švédský spisovatel, překladatel, dramatik, filmový scenárista a literární kritik.

Per Olov Enquist, also known as P. O. Enquist, (23 September 1934 – 25 April 2020) was a Swedish author. He had worked as a journalist, playwright and novelist.


Účel.

Monstrance od vrcholného středověku slouží k vystavování a uctívání svěcené (tzv. konsekrované) hostie v katolickém kostele. Používá se mimo mši (kromě tzv. "Missa coram Sanctissimo"), při tzv. (eucharistickém) výstavu, kdy jsou věřící vyzváni k její adoraci (klanění). Obřad se nazývá adorace Nejsvětější svátosti oltářní, kromě klanění při něm znějí sborové modlitby. Během adorace se připomíná symbolika proměnění hostie v Tělo Kristovo. Dříve se ve svátek Božího Těla pořádala četná eucharistická procesí, v nichž byla monstrance nesena pod baldachýnem ("nebesy") nebo vezena na voze. Odtud se pro největší monstrance vžilo označení „procesní“.

Historie.

Monstrance se pro hostie používají od 13. století, označovaly se termínem "monstrantia pro corpore Christi". Tehdy tuto formu uctívání vyvolala svým zjevením řeholnice sv. Juliána z Lutychu (+1258), která rovněž předložila návrh uctívání ke schválení papeži. Brzy byla monstrance uvedena do praxe církevními představiteli některých regionů, a prosazována také řeholníky a řeholnicemi (s monstrancí bývají vyobrazeniSvatý Norbert nebo sv. Klára). Až do té doby se hostie adorovala bez monstrance, legendárním ctitelem byl starozákonní Melchisedech. Nejstarší dochované monstrance pocházejí z Nizozemí (Belgie) a z Porýní a datují se do 2. poloviny 13. století.

Vzhled a popis.

Monstrance se skládá z několika článků: tvoří ji noha, členěná na podstavnou patku (kruhovou plochou či odstupněnou, laločnatou, cípatou či vykrajovanou) a dřík (válcový, šesti- či osmihranný), projmutý ořechem (latinsky "nodus") mezi dvěma prstenci. Ořech může mít tvar kulovitý, zploštělý nebo vázový (pak se noha nazývá balustrová). Na noze je vztyčena prosklená schránka, jež má od středověku do renesance skleněný válec nebo čtvercové okénko, v době barokní mívá okénko kasulový tvar.  Gotická architektonická monstrance - má systém věžic, oblouků arkád, vnějších opěráků s vimperky, fiálami a chrliči, připomínající trojlodí či pětilodí gotického chrámu. Skleněný válec je vložený do věže či pod baldachýn mezi opěráky, a proto se monstrance nazývá "architektonická". Pod oblouky arkád či ve výklencích nik bývají na soklech umístěny figurky Panny Marie, světců nebo andělů s nástroji Kristova umučení. Na vrcholu může být plastický krucifix, Kalvárie nebo pelikán v hnízdě krmící mláďata svou krví; u vícestupňových věží pod ním ještě ve výklenku Ecce homo, Kristus v hrobě, Pieta . Od pozdní gotiky (kolem 1480) se hostie zvětšuje a vyžaduje skleněné okénko, zpravidla ve čtvercovém architektonickém rámečku.  Barokní sluncová monstrance - Původně pravoúhlý rámeček se od barokní doby mění na okénko na oválné, ve tvaru kasulového okénka nebo srdce, zdobí se věncem oblaků mezi anděly či ještě velkou sluncovou paprsčitou svatozáří, podle které se tento typ monstrance nazývá "sluncová". Má odlišnou siluetu i modelaci. Dřík nohy může být bez ořechu, tvarován do podoby figury Panny Marie, proroka, světce, archanděla, praotce Jesse s Kristovým rodokmenem, ale také například horníka. Vzácně může mít schránka kompozici Poslední večeře Páně (Augsburg).  Ve schránce je hostie upevněna svisle v držátku zvaném lunula (či melchisedech), ve tvaru ležatého půlměsíce, většinou bývá zajištěna svorkami či pérkem, a s kolejnicemi k vysunutí. Lunula podle liturgického předpisu má být zhotovena ze zlata, může být zdobena drahokamy nebo plastickými okřídlenými hlavičkami andělů.

Nejvýznamnější monstrance.

Evropa.

K největším exemplářům patří monstrance ze španělských chrámů, a to z Avily, Barcelony či Zaragozy, dosahují výšky kolem 3 metrů. K nejcennějším patří monstrance zhotovené celé ze zlata. V současné době se monstrance zhotovují o výšce do 50 centimetrů a bývají méně zdobené, zpravidla materiálem je pouze pozlacený kov, jsou finančně méně nákladné, pouze lunula má být zlatá.

Česká republika.

Nejstarší gotická věžová monstrance ze zlaceného stříbra se dochovala v Sedlci u Kutné Hory a pochází z doby kolem roku 1390. V klášterním muzeu je vystavena její kopie od Jiřího Urbana. Z 15.století pocházejí například monstrance z Mělníka, z Kutné Hory, Mladé Boleslavi,nebo od sv. Michala z Olomouce. Z počátku 16. století monstrance z Malesic u Stříbra, z Bohdanče, Žiželic u Kolína nebo ze Sobotky.  V České republice se dochovaly tři barokní monstrance ze zlata:

Monstrance (z lat. "monstrare", předvádět, volněji demonstrovat), jiným termínem "custodia," je ozdobná prosklená schránka na noze, zhotovená z ušlechtilých kovů (nejčastěji ze zlaceného stříbra), patří k svatému nářadí a nádobí, uctívanému na oltářích katolických chrámů, latinsky zvaným "Vasa sacra". V nejstarších dobách (asi od 12. století) sloužila k ukazování svatých ostatků (latinsky "ostensio"), byla tedy původně "ostensorium", tedy otevřený (zasklený, či křišťálem nebo berylem opatřený) relikviář, také ("monstrantia pro reliquiis").

Primula veris, the cowslip, common cowslip, or cowslip primrose (syn. "Primula officinalis" Hill), is a herbaceous perennial flowering plant in the primrose family Primulaceae. The species is native throughout most of temperate Europe and western Asia, and although absent from more northerly areas including much of northwest Scotland, it reappears in northernmost Sutherland and Orkney and in Scandinavia. This species frequently hybridizes with other "Primulas" such as "Primula vulgaris" to form false oxlip ("Primula" × "polyantha") which is often confused with true oxlip ("Primula elatior"), a much rarer plant.


Život.

Byl synem úspěšného besançonského obchodníka s textilem, o zděděnou rodinnou firmu však velký zájem neměl: od té doby, co zjistil, že jedno jablko v pařížské restauraci stojí tolik, jako na venkovském trhu sto stejných jablek, pohrdal obchodem jako klamáním lidí. Zajímal se o přírodu i umění, nedokázal však získat vyšší formální vzdělání, ztroskotal i jeho pokus o vojenskou kariéru. Živil se jako obchodní cestující; práci vykonával s krajní nechutí, umožnila mu však procestovat velký kus Evropy. Teprve od počátku třicátých let 19. století mohl díky finanční podpoře svých příznivců žít v Paříži jako spisovatel na volné noze. Měl pověst podivínského a samotářského starého mládence, šokoval jak svými nekonvenčními názory, tak neustálými výpady proti uznávaným myslitelům své doby.

Dílo.

V roce 1808 vydal v Lyonu své nejvýznamnější dílo "Teorie čtyř pohybů". Prohlásil v něm za základní princip světa pohyb, který se dělí na materiální, organický, animální a sociální, přičemž všechny vzájemně souvisejí a musejí být v souladu. Smyslem lidského života je podle Fouriera štěstí, které spočívá v naplnění osobních vášní, což dosavadní stupeň společenského rozvoje znemožňuje. Na rozdíl od jiných některých utopistů Fourier nechtěl individualismus potlačovat, ale využít jej ke všeobecného prospěchu. V jeho představě o ideálním ekonomickém uspořádání proto hrálo velkou roli vzájemné soutěžení. Navrhoval vytvoření velkých statků nazývaných falanstéra nebo Palác harmonie, které by se zabývaly zemědělskou a řemeslnou výrobou; měly by být soběstačné, aby odpadla role překupníků. V budově falanstéry by bydlelo nejméně pět set a nejvíce dva tisíce lidí. Fourier předpokládal zachování soukromého vlastnictví i majetkových rozdílů. Každý ve falanstéře by vykonával to, k čemu má největší vlohy, přičemž by podle harmonogramu vystřídal za den několik různých činností, aby se mu práce neomrzela. Večer po zaměstnání by se osazenstvo falanstéry scházelo k takzvané burze, na které by se podle počtu zájemců sestavily pracovní skupiny na příští den. K životu ve falanstéře by patřily různé hry a kulturní programy ve volném čase.  Fourier neusiloval o zrušení rodiny jako instituce (v tom se rozcházel s Robertem Owenem), předpokládal však její rozvolnění, protože většina lidí stejně nestojí o celoživotní monogamii. Proto by měly být při falanstérách zřízeny Dvory lásky, kde by si zájemci mohli volně hledat partnery, při jejichž výběru jim budou radit zkušení „zpovědníci“. Za základní podmínku společenského pokroku prohlásil Fourier emancipaci žen.

Pedagogický odkaz.

Fourier odmítá koncepce filozofie výchovy od Seneky, Condillaca, dokonce i Rousseaua, připomíná, že současná civilizační výchova potlačuje a deformuje schopnosti dítěte a vytváří odpor k práci. Za hlavní roli vzdělávání na základě industriální přitažlivosti považuje vychovat plebejské třídu. Mezi cíle harmonické výchovy řadí: přednost praxi před teorií, využití pobídek vášní (opak donucování a povinnosti), zduraznení na radosti. Člověk bez výchovy je podle Fouriera horší než divoká zvěř, proto je výchova po obživě tou nejdůležitější potřebou člověka. Společnost může být podle Fouriera nedružstevní, drobená nebo družstevní, případně kombinovaná. Rodina je ve fázi civilizace pouze drobeným předstupněm tzv. asociace. Vzhledem k tomu, že je člověk předurčen k společenskému životu, ve fázi společnosti asociací, se rozšíří komunitární principy na vyšší fázi společenství.

Sociální psychologie.

Podle Fouriera je klíčem k dobře spravované společnosti produktivní transformace vrozených vášní (podstatu vášní nelze změnit (jsou dané Bohem), můžeme pouze pozměnit jejich směrování). Vášnivá přitažlivost usiluje tři cíle:  Podmínkou je uvést v soulad 5 smyslových oblastí se čtyřmi afektivními prostřednictvím tří haněných vášní:  1, Kabalista, intrigy, sbližuje vyšší a nižší třídy, plodí prostředky zvyšující schopnosti  2, Papillona, atlernanta, mánie pro rozmanitost, potřeba změny variací a  3, Komposita, rozkoš smyslů i ducha

Filosofie dějin.

Podle Fourier je společnost v neustálém pohybu-vývoji, usiluje o pokrok. K dosažení univerzální Harmonie lidstvo musí projít 32 etapami a 630 periodami, z nichž každá má svou materiální a ideologickou rys. Civilizaci, nahradí guarantizmus, vázaný na nový systém organizované výroby a distribuce, která přinese princip univerzálního pojištění a právo na práci a zánik spekulativních znalců a obchodníků. Ve finální epoše nastane věčný mír, všeobecná jednota a svoboda žen.

Kritika obchodu.

Obchod je podle Fouriera organizovaný zvráceně a nesmyslně; je zdrojem zločinů a chyb: bankrotu, pašování, spekulací, hromadění spojeného s hladomory a dvojnásobnými cenami, parasitismu a podvádění. Odsuzuje obchod jako morálně nepřijatelný a věří, že jednou bude vydán potupě a zmizí z lidské společnosti, kam vnáší jen zvrhlost a pustošení. Svoboda obchodu a trhu má důsledky: potraviny s nimiž obchodují mohou kdykoli stáhnout z oběhu, ukrýt je, spálit (uvádí příklad amsterodamskou Východní společnost, která spálila sklady skořice aby dosáhla vzestupu cen). Obchod, volný trh a zneužívání jsou typickými znaky úpadkového stadia Civilizace.

Odkaz.

Již za Fourierova života došlo k pokusům o založení falanstéry, zemědělská kolonie, kterou zřídil roku 1832 v Condé-sur-Vesgre jeho žák Victor Considérant, však brzy zkrachovala. Větší ohlas mělo jeho učení v USA, kde Albert Brisbane vydával časopis "The Phalanx". Propagátorem fourierismu byl také Horace Greeley, známými komunitami, jejichž vznik inicioval, byly La Réunion v Texasu nebo North American Phalanx v New Jersey.  Řada Fourierových nápadů byla natolik výstředních, že se stala předmětem posměchu; plánoval např. zúrodnit Saharu, zbavit světový oceán soli nebo vyšlechtit zvíře zvané „antilev“, které by si zachovalo lví sílu, bylo by však natolik krotké, že by sloužilo jako velmi rychlý a spolehlivý dopravní prostředek. V mnoha ohledech však skutečně předběhl svou dobu: byl průkopníkem feminismu, jako jeden z prvních formuloval všeobecné právo na základní sociální zabezpečení.  Fourier byl velmi kritický vůči Velké francouzské revoluci: jednak odmítal revoluční násilí (sám byl v době teroru zatčen a těsně unikl popravě), jednak považoval liberální demokracii za pouhou kosmetickou úpravu zásadně nespravedlivého ekonomického uspořádání.

François Marie Charles Fourier (7. dubna 1772 Besançon – 10. října 1837 Paříž) byl francouzský filosof, jeden z hlavních představitelů utopického socialismu, kritik raného kapitalismu. Doporučoval zakládat jakási družstva - falangy (základní jednotka utopické společnosti, obec skládající se asi z 1600 lidí), v nichž se společně pracovalo a výsledky práce se dělily v kolektivu.  Fourier byl obchodní cestující a účetní na jedné straně, na druhé straně fantasta, vizionář, utopický socialista, vizionář družstevnictví. Do dějin vstoupil jako rozporuplná postava, která jednak vyniká nadčasovou kritikou obchodu a epochy civilizace a jednak fantastickými, do detailů zpracovanými až surrealistickými vizemi o sofistikovaném sociálně psychologickém mechanismu hybných vášní, které řídí společenské vztahy, i celé dějiny lidstva.  Lukáš Perný uvadí, že jako normativní ideál projektuje Fourier vzájemně kooperující autonomní a soběstačné komunity, asociace-falangy-falanstéry, ve kterých ""vše do sebe zapadá jako ozubená kolečka"." Jejich součástí jsou komunitární instituce (tlupy, družiny, série, skupiny; družstev s akcionářské banky, družstevní sklady, všelidové divadlo, preventivní lékařství). Falangy jsou avantgardou, utopické etapy lidstva, "Harmonie". V harmonickém stavu nastane jednota individuálního a kolektivního, a mnohé sociální opatření: zrušení chudoby zaručením práva na životního minimum a výživu, společné bydlení, zdravý způsob života, přitažlivá práci, jednotné vzdělání, ochrana přírody a zvířat, práva žen, mír a rovnováha civilizace. Už na začátku 19. století předpověděl klimatické změny, riziko vyhynutí rostlin a živočichů, projektů možnosti ovlivnit revitalizaci krajiny, zôdrazňoval problémy nadvýroby, chudoby, atomizace společnosti a zhoubných následků liberální volno-tržní ekonomiky a její přeměny do obchodní feudality a korporatokracie.  Fourierova sociální filosofie je vázána teoreticky především na komunitaristické hodnotové východiska a distributive harmonii produkce a spotřeby. Stanovil tři principy sociální harmonie:

François Marie Charles Fourier (;; 7 April 1772 – 10 October 1837) was a French philosopher, an influential early socialist thinker and one of the founders of utopian socialism. Some of Fourier's social and moral views, held to be radical in his lifetime, have become mainstream thinking in modern society. For instance, Fourier is credited with having originated the word "feminism" in 1837.  Fourier's social views and proposals inspired a whole movement of intentional communities. Among them in the United States were the community of Utopia, Ohio; La Reunion near present-day Dallas, Texas; Lake Zurich, Illinois; the North American Phalanx in Red Bank, New Jersey; Brook Farm in West Roxbury, Massachusetts; the Community Place and Sodus Bay Phalanx in New York State; Silkville, Kansas, and several others. Fourier later inspired a diverse array of revolutionary thinkers and writers.


Podnebí.

Horká léta a mírné zimy způsobené středomořským klimatem se objevují především v údolích na jižních svazích masivu Las Alpujarras. Severní stráně jsou vyprahlé, téměř polopouštní. Vlhký vzduch od Středozemního moře se přes Sierru Nevadu nedostane. Ve výškách 3000 m a výše se drží sněhová pokrývka od konce října do poloviny května, při obzvláště tuhých zimách až do července. Rozdíly teplot mezi nejvyššími vrcholy a nížinou dosahují i 25 °C. Což sebou přináší rozmanité možnosti pro turistiku. Např. lyžování na svazích hor, kombinované s koupáním v moři třeba o hodinu později. Pro návštěvu masivu a jeho podhůří Las Alpujarras, je nejvýhodnější období březen - červen, kdy ještě do oblasti nedorazila silná vedra (až 40 °C). Říjen i listopad jsou již mírnější, i když vegetace je po horkém létě již značně vyprahlá. Návštěva nejvyšších poloh je ideální během léta, kdy na horách neleží sníh. I v létě zde však mohou padat ojediněle sněhové přeháňky. Poměrně často se zde v letních měsících vyskytují husté mlhy a viditelnost se prudce zhoršuje zapříčiněním jemného prachu. Často udeří i bouřky.

Geologie.

Pohoří je složeno z krystalických břidlic, v nižších částech z pískovců. V některých oblastech vystupují na povrch vápence a dolomity. Nejvyšší vrchol Mulhacén nesl donedávna malý ledovec, památku nejjižnějšího čtvrtohorního zalednění v Evropě. Spekuluje se, zda sněhové pole nacházející se na severu vrcholového hřebenu, je jeho pozůstatkem.

Geografie.

Uprostřed horského pásma Sierra Nevada se táhne od jihozápadu k severovýchodu hřeben. Na jižní straně se nachází několik dlouhých a přímých říčních údolí vedoucích k jihozápadu, oddělených dílčími hřebeny, které padají až do vyhlášené oblasti Las Alpujarras. Ze severní strany Alcazaby a Mulhacénu odvádí vodu řeka Río Genil, svahy jsou zde podstatně strmější, údolí mají méně pravidelnou orientaci. Za Genilem směrem na sever leží už jen jeden hřeben Loma de los Papeles, se stejnojmennou horou.

Vrcholy.

Výstup na nejvyšší vrchol Mulhacén zabere jen několik hodin. Jedná se o překonání pouhých několik desítek metrů převýšení. Centrální hřeben však za jeden den přejít nelze. Celý leží ve výšce nad 3000 m a k severu spadá strmě do doliny Valle de la Estrella. Mnoho hlavních vrcholů je díky parkovišti na vrcholu Veleta snadno dostupných. Jelikož tu není povolené táboření, turisté využívají údolí Cañada de Siete Lagunas a Laguna de Vacares.

Vodstvo.

Ve vyšších polohách je vody jen málo. Jedinou výjimkou je údolí Cañada de Siete Lagunas pod nejvyšším vrcholem Mulhacénu. Zde se nalézá soustava několika ples ze kterých vytéká malý potůček počase ústící do Río Trevélez. Na opačné, západní straně Mulhacénu jsou další dvě jezírka - Laguna de la Caldera a Laguna de Río Seco u Mendézovy chaty. Na severu hory je menší pleso Laguna de la Mosca. Silné prameny jsou přivedeny do nížin dlouhými akvadukty.

Příroda.

Flora.

Celý masiv působí velmi suše a vyprahle. V nejnižších pásmech, především v masivu Las Alpujarras, byly v 19. století lesní porosty masivně káceny kvůli výrobě dřevěného uhlí. Dalším zásahem byla epidemie moru na konci 19. stol. Opuštění vinic a půda, která neobděláváním nebyla schopna zadržovat vláhu, degradovala oblast v jakousi polopoušť. Na uměle zavlažovaných půdách a v údolích řek vidíme pěstovat zejména olivy, bavlnu, citrusy a jiné subtropické rostliny. Hojně pěstované jsou tu také fíkovníky a mandloně. V údolích rostou na mnoha místech topoly. Severní svahy pohoří jsou porostlé vyprahlými borovými lesy. Zdejší montánní pásmo se rozkládá ve výškách od 1200 do 2000 m. Převládající dřevinou je zde kaštanovník setý nebo dub. Od 1500 m rostou nízké a skoro bezlisté pichlavé xerofyty (kozinec, kručinka chlupatá a jiné). Lesy ve výšce kolem 1600 m jsou zastoupeny dubem. Od 2000 m se nachází alpinské pásmo se zakrslými dřevinami a keři jako je jalovec, písečnice aj. Z několika druhů trav je nejčastější kostřava. Ve výšce 2800 m rostou na loukách např. fialky ("Viola nevadensis") či jitrocel. Rostliny - skalničky ve výškách přes 3000 m jsou bohatě reprezentovány druhy jako jsou pryskyřník, lomikámen, horská lnice atd. Hřeben Mulhacénu je porostlý již jen polopouštním travinami a pichlavými travami.

Fauna.

V masivu Sierra Nevada se nacházejí různé druhy ptactva. Zastoupení zde mají jak středomořské tak severoafrické druhy, pro které je ovšem většinou moře nepřekonatelnou překážkou. Výjimkou jsou dobří letci. Do severoafrické fauny patří zejména hmyz (např. střevlíček). Z větších zvířat jsou tu kamzík, kozorožec ale i divoké prase, jezevec, liška, kočka divoká a další. Z dravců se zde můžeme setkat s orlem skalním, výrem velkým, jestřábem lesním nebo supem.

Národní park.

V roce 1989 byl vyhlášen "Přírodní park" (Parque natural de Sierra Nevada) o rozloze 169 239 ha. 11. ledna 1999 vznikl nový "Národní park" (Parque nacional de Sierra Nevada) na nejhodnotnějších částech přírodního parku. Nový národní park má rozlohu 86 208 hektarů a je obklopen přírodním parkem.

Dostupnost a turismus.

Pohoří Sierra Nevada je oblíbené zejména u lyžařů. Naopak pro svou vyprahlost a je celkem neoblíbená mezi turisty a vyznavačí trekingu. Je zde několik zimních středisek rovnající se těm v Alpách. Ta bývají v provozu většinou 3/4 roku. Zimním sportům se je zde možné věnovat zhruba zpočátku dubna. Zdejší lyžařské středisko Pradollano je s železnou pravidelností dějištěm světového poháru v alpském lyžování. V roce 1996 se zde konalo dokonce mistrovství světa. Celá tato horská oblast kopírující Středozemní moře se vyznačuje vysokými teplotami a výborným počasím. Za příznivých podmínek je dokonce vidět pobřeží s plážemi. V Granadě začíná nejvýše položená silnice v Evropě, která má 46 km ostrých zatáček a její konec je pod vrcholem Veleta (3398 m). Autobusem z Granady se do místních lyžařských center dostanete, vzhledem k převýšení, za zhruba 2,30 hod. Vystoupit z autobusu nebo zaparkovat auto můžete v lyžařském areálu Pradollano, kde je zároveň začátek lanové dráhy. Dál na východ po úbočí hory ve výšce kolem 3000 m pokračuje již pouze prašná neupravovaná silnice (či cesta) a kopíruje masiv Mulhacénu a klesá k jihu poblíž vesnic Capileira, Pampaneira a Bubión. Po té se však již běžně nejezdí.

Sierra Nevada je pohoří v Andalusii na jihu Španělska, z části leží v provincii Granada a z části v provincii Almería. V roce 1986 bylo pohoří vyhlášeno jako biosférická rezervace UNESCO a v roce 1999 část území jako národní park. Sierra Nevada je po Alpách nejvyšší pohoří v západní Evropě, vrchol Mulhacén (3479 m), je pak nejvyšším v celém kontinentálním Španělsku. Pohoří nese pro rozpálenou Andalusii logický název, který ve španělštině znamená "„sněžné hory“". V podhůří se nachází město Granada a poněkud dále města Málaga a Almería. Na západním svahu hory Veleta je lyžařský areál, nejjižnější v Evropě a nejvýše položený na území Španělska. Na stejném místě ve výšce 2800 metrů n. m. najdeme i astronomickou Observatoř Sierra Nevada.

Sierra Nevada (; meaning "mountain range covered in snow") is a mountain range in the region of Andalucia, in the province of Granada and, a little further, Málaga and Almería in Spain. It contains the highest point of continental Spain: Mulhacén, at above sea level.  It is a popular tourist destination, as its high peaks make skiing possible in one of Europe's most southerly ski resorts, in an area along the Mediterranean Sea predominantly known for its warm temperatures and abundant sunshine. At its foothills is found the city of Granada and, a little further, Almería and Málaga.  Parts of the range have been included in the Sierra Nevada National Park. The range has also been declared a biosphere reserve. The Sierra Nevada Observatory and the IRAM radiotelescope are located on the northern slopes at an elevation of .


Děj románu.

Zločin a trest je román rozdělený na šest částí + epilog. Děj se odehrává v Petrohradu a v závěru románu na Sibiři. Hlavním hrdinou je chudý student Rodion Romanovič Raskolnikov, který naplánuje a provede vraždu staré lichvářky Aljony Ivanovny, kterou chtěl oloupit. Při činu je však vyrušen její sestrou Lizavetou, kterou také zabije sekyrou. Zločin se mu podaří, nezanechá za sebou žádné stopy. I když si svůj čin „filosoficky“ odůvodňuje, uvědomuje si zároveň jeho nesmyslnost a zrůdnost a dostává se do těžkých depresí. Seznamuje se s alkoholikem Semjonem Zacharyčem Marmeladovem a jeho dcerou Soňou. Protože Marmeladov utrácí všechny peníze za alkohol, Soňa musí pro rodinu vydělávat peníze prostitucí. Raskolnikov, který nemůže unést strašné tajemství vraždy, se svěřuje Soně. Ta mu radí, aby se přiznal. Mezitím policejní inspektor Porfirij Petrovič, který vraždu vyšetřuje a je přesvědčen o Raskolnikově vině, zatýká nevinného člověka (Mikolka), který se k vraždě přiznává. To je však zkouška Raskolnikovova svědomí. Ten přesvědčuje sám sebe o morální oprávněnosti svého činu, ale nepočítal s tím, že bude postaven před takovouto volbu. Po vnitřním boji se Raskolnikov přiznává. Je odsouzen na nucené práce na Sibiři. Tam jej doprovází Soňa, která jej miluje. Svou čistou a upřímnou láskou a vírou v Boha způsobuje Raskolnikovo obrácení.

Charakteristika.

Román je vystavěn na kriminální zápletce, ale ta nemá hlavní význam. Dramatičnost románu netkví v dějové linii, která je poměrně chudá, ale ve vnitřním morálním a psychickém dramatu hlavního hrdiny, který je zachycen ve vnitřních monolozích, snech a nedokončených dialozích. Hlavní ideou díla je polemika s extrémním individualismem, který má své kořeny v německé novověké filosofii a v západním myšlení vůbec. Raskolnikov si svůj zločin vysvětluje teorií o silných a slabých jedincích. Silní jedinci mají právo překračovat meze etických norem, které jsou závazné pro jiné. Zároveň je ve svém pocitu odloučenosti a nadřazenosti nad ostatními ukázán Raskolnikov jako romantický hrdina, avšak již zcela v realistickém duchu Dostojevského tvorby. I když román obsahuje četné pasáže popisující reálie tehdejšího života, má román spád. Hlavní těžiště románu tkví v obrazu vnitřního duševního souboje dobra a zla, idejí a lidskosti, morálky a zvrácenosti. Hlavní hrdina prožívá trýznivé stavy mezi krutou realitou skutečnosti a hrůznou realitou svého snu, které jsou skvěle vykresleny.

Vznik románu.

Dostojevskij napsal Zločin a trest v německém Wiesbadenu mezi červencem 1865 a únorem 1866. V té době měl velké problémy s dluhy, které si nadělal hazardními hrami, ale také svou snahou pomoci rodině svého zemřelého bratra Michaila (†1864). Myšlenku na napsání románu měl však již od poloviny 50. let, kdy se vrátil z vězení a vyhnanství v Omsku. Do vyhnanství se dostal za svou účast v kroužku utopických socialistů tzv. Petraševců. Po odpykání trestu však Dostojevskij mění radikálně své názory a je přesvědčen, že násilná revoluce nemůže být řešením, protože násilí plodí zlo a zlo páchané ve jménu dobra se nakonec obrátí proti svému původci. Takto bývá často interpretován Zločin a trest. Sám autor o tom píše v dopise nakladateli:  Originalita Dostojevského díla překročila hranice Ruska již za jeho života. Jeho dílo mělo vliv nejen na soudobou realistickou tvorbu, ale také na vznik psychologického románu.

Nomen omen.

Dostojevskij při pojmenovávání postav v románu použil jména, která jsou v ruštině víceznačná.

Zločin a trest ( Преступление и наказание – "Prestupljenije i nakazanije") (1866) je vrcholný román ruského autora Fjodora Michajloviče Dostojevského. Jde o základní dílo ruské realistické literatury 19. století.

Crime and Punishment (pre-reform Russian: ; post-reform ) is a novel by the Russian author Fyodor Dostoevsky. It was first published in the literary journal "The Russian Messenger" in twelve monthly installments during 1866. It was later published in a single volume. It is the second of Dostoevsky's full-length novels following his return from ten years of exile in Siberia. "Crime and Punishment" is considered the first great novel of his "mature" period of writing. Since its publication, it has been acclaimed as one of the supreme achievements in world literature.  "Crime and Punishment" focuses on the mental anguish and moral dilemmas of Rodion Raskolnikov, an impoverished ex-student in Saint Petersburg who formulates a plan to kill an unscrupulous pawnbroker for her money. Before the killing, Raskolnikov believes that with the money he could liberate himself from poverty and go on to perform great deeds. However, once it is done he finds himself racked with confusion, paranoia, and disgust for what he has done. His justifications disintegrate completely as he struggles with guilt and horror and confronts the real-world consequences of his deed.


Životopis.

Přelom století.

Narodil se jako nejmladší ze tří synů v rodině obchodníka s látkami Eduarda Katze (*1864) a jeho manželky Otilie (*1879), rozené Schulhofové, v Jistebnici v rozvětvené větve Katzů. Když bylo Ottovi pět let, rodina se přestěhovala do Prahy, kde otec přijal místo vrchního inspektora v obchodní pojišťovně Assicurazioni generali, v roce 1903 matka odvezla syny do Znojma. Po studiu a po skončení 1. světové války se na přelomu let 1918/1919 zúčastnil revolučních událostí v Německu.

V Německu.

V roce 1924 začal v Berlíně pracovat v redakci levicového "Das Tagebuch", v 1927 byl provozním ředitelem avantgardního "Proletářského divadla" v Berlíně (založil Erwin Piscator). Od 1929 byl Otto Katz zaměstnán v nakladatelství Mezinárodní dělnické pomoci, které vedl Willi Münzenberg (1889-1940; šéf propagandy německé KS) a který ho později (1932) vyslal do Moskvy. Zde jako člen Kominterny prošel školením a stal se (?byl?) agentem OGPU (sovětská tajná služba).

Ve Francii.

Po nástupu Hitlera k moci (1933) odešel Willi Münzenberg do Francie, založil tam protifašistické nakladatelství "Editions du Carrefour" a povolal k sobě i Otto Katze. Ten přijal jméno André Simone a pod tímto jménem potom dále vystupoval (i v USA a v Mexiku). Ve Francii byl Simone od 1936 v tiskové agentuře-kanceláři, která zprávami a komentáři psala v komunistickém duchu o španělské občanské válce. V roce 1937 agenturu A. Simone sám vedl (agenturu založil Münzenberg se španělským ministrem zahraničí Alvarazem del Vayo).  Během své služby pro OGPU se Simone údajně podílel na likvidacích komunistů i nekomunistů. Zmiňován je hlavně jeho záhadně zesnulý blízký spolupracovník Münzenberg. NKVD také poslalo Katze do Hollywoodu „verbovat“ agenty pro Moskvu. Zajímavostí je, že děj filmu Casablanca se částečně inspiroval životem Simoneho. Zanedlouho se o jeho aktivity začala zajímat FBI a tak Katz-Simone „zmizel“ do Mexika. Odjel tam v říjnu 1940 s manželi Kischovými. Činnost André Simona byla vázána především na německou antifašistickou kolonii a německé publikum v zemi; byl zahraničně politickým poradcem odborového předáka Lombarda Toledana; jako československý občan pracoval pro popularizaci Československa a československého antifašistického exilu; jako člen Československo-mexické asociace ("Asociación checoslovaco-mexicana") se podílel na ustavení a profilaci tiskového orgánu československé kolonie v Mexiku – "El Checoslovaco en Mexico." Z Mexika André Simone v polovině února 1946 odjel se svou ženou a manželi Kischovými. Po zastávkách v New Yorku, Londýně a Frankfurtu nad Mohanem přijeli 21. března 1946 do Prahy.

V ČSR.

V Praze se Simone stal komentátorem a vedoucím zahraničního oddělení Rudého práva (údajně zde také byl pověřen dohledem na české komunisty). Zúčastnil se Mírové konference v Paříži (srpen 1946). Když potom Molotov vyjádřil nespokojenost nad „světoběžníkovou“ pařížskou účastí, byl André Simone odsunut z žurnalistického výsluní. Dle tvrzení agenta britské tajné služby E. H. Cooridge se podílel i na retušování „sebevraždy“ Jana Masaryka v březnu 1948. Ve velkém politickém procesu (1951 – 1952) s Rudolfem Slánským a spol. byl též obviněn a odsouzen k trestu smrti a 3. prosince 1952 popraven. V roce 1963 byl Simone rehabilitován a 30. dubna 1968 mu byl prezidentem ČSSR Svobodou udělen in memoriam Řád republiky, který převzala vdova Ilsa Katzová-Simonová.

André Simone, vlastním jménem Otto Katz (27. května 1895 Jistebnice – 3. prosince 1952 Praha), byl novinář, spisovatel a politický pracovník. V odboji proti nacismu používal i pseudonym Rudolf Breda.

Otto Katz, also known as André Simone amongst other aliases, was born in Jistebnice south of Prague, Bohemia, on May 27, 1895. He was hanged on December 3, 1952, after he was convicted in the Slánský trial. He was one of the most influential agents of the Soviet Union under Stalin in Western intellectual and artistic circles during the 1930s and 1940s.  Known for his many pseudonyms, his seductiveness, his cynicism and versatility, from Paris to Hollywood from Mexico City to London, he participated in all the major Comintern disinformation campaigns in the 1930s, under the leadership of Willi Münzenberg who he eventually usurped after spying on him for the NKVD, if the rumours were to be believed.  He became an international spy unconditionally faithful to Stalin, and unlike some of the communist Jewish intellectuals who ran the Comintern at the time, he accepted the German-Soviet Pact and was entrusted with the implementation of secret policies by Stalin's politburo. He was strongly suspected, without conclusive evidence, of involvement as Ramon Mercader's handler in the assassination of Leon Trotsky, and in the supposed murder of Willi Münzenberg who was found hanged in a French forest. Various purges, liquidations and murders required by Stalin during the Spanish Civil War are also attributed to him.  He was tried under the name André Simone in the Slánský trial, convicted and eventually hanged in the Ruzyně prison at 3am on December 3, 1952. His body was cremated and his ashes were scattered beside a small road near Prague.


Biografie.

Narodil se ve Vitebsku, v tehdejším Rusku (dnes Bělorusko), v početné a zámožné rodině, vlastnící ve Vitebsku továrnu na ocet. Přesné datum jeho narození není známo, neboť rodný list se zaznamenaným datem se ztratil za první světové války. Během revoluce a pozdější občanské války se Vitebsk stal několikrát dějištěm bojů mezi bílými a rudými. Iser dokonce slyšel projev Lva Trockého pronesený ve Vitebsku. Už v útlém věku projevoval zájem o bezpečnost židovské komunity a organizoval své spolužáky k obraně proti antisemitským útokům. Poté, co moc v Rusku převzal sovětský režim byl Iserově rodině zabaven veškerý majetek. V 1922 rodina emigrovala ze Sovětského svazu do Dvinsku v tehdy nezávislém Lotyšsku. V Dvinsku Iser dokončil základní školu a začal studovat na střední. Při dospívání si stále více uvědomoval svůj původ a vědomí a proto vstoupil do sionistické mládežnické organizace.  V 16 letech se začal připravovat na vystěhování do Izraele. Rok pracoval v zemědělství, aby se mohl zapojit do práce v kibucu. Po tzv. Hebronském masakru v roce 1929 se s přáteli rozhodl neodkládat vystěhování, protože bylo životně nutné posílit židovské osídlení v Palestině. Proto si sedmnáctiletý Iser upravil své doklady tak, aby splňoval podmínky pro britské vízum nutné k vycestování do Palestiny (předpisy vyžadovaly nejnižší věk 18 let). Začátkem roku 1930 se vydal na cestu do Izraele. Projel Evropu ze severu až na jih, kde v Janově nastoupil na loď. Po příjezdu se stal členem nově založeného kibucu nedaleko Tel Avivu. Zde pracoval jako odborník na zavlažování.  V roce 1935 kibuc opustil a se svou manželkou Rivkou se usadili v Herzliji (spolu měli jedno dítě, dceru, která v současnosti pracuje pro Šin bet). Zde Har'el vstoupil do Hagany. V té začal pracovat na úkolech především bezpečnostního charakteru. Jeho schopnosti ho brzy přivedly do Šaj, kde se začal zabývat zpravodajskou činností. Díky jeho talentu se mu podařilo přetvořit Šaj na profesionálně pracující zpravodajskou službu. Zavedl systém v analýze, registr získaných informací, ale získal i finance, vybavení a další personál. Původní zaměření Šaj na Araby a britské okupační jednotky rozšířil i na židovské extrémisty či později na sovětské aktivity.  Při své činnosti v Šaj se seznámil s budoucím prvním izraelským premiérem Davidem Ben Gurionem. Ten ho v po založení Izraele v roce 1948 pověřil založením Šin bet.

Ředitel Mosadu.

22. září 1952 se Har'el stal druhým ředitelem Mosadu a zároveň prvním, který dostal hebrejský titul "Memune" ("pověřený"), což je odkaz na jeho pozici, v níž byl zároveň ředitelem Mosadu i Šin bet. Od počátku se všemožně snažil vést Mosad k co nejtěsnější spolupráci se západními zpravodajskými službami, ale zejména s CIA. Zároveň byl patnáct let šéfem vyšetřovatelů pracujících na nalezení A. Eichmanna. Celé vyšetřování skončilo v květnu 1960, kdy komando Mosadu Eichmanna tajně uneslo z Argentiny do Izraele před soud.  Ze své funkce odešel po roztržce s Ben Gurionem ohledně kauzy německých vědců pracujících na zbraňových systémech pro Egypt. Zatímco Har'el požadoval, aby se tento případ řešil jako politická kauza, to znamená mezi politiky, Ben Gurion si uvědomoval, že tímto způsobem by se vše prozradilo na veřejnosti. Proto nařídil tajnou akci, při níž měli být němečtí vědci zastrašováni přes své rodiny. V rámci této akce byl ve Švýcarsku zatčen agent Mosadu, když se setkal s dcerou jednoho z vědců. Případu se dostalo velké veřejné publicity. Ben Gurion následně obvinil Har'ela, že celé toto zatčení nastrojil, aby dosáhl svého, tedy zveřejnění celého případu. Po tomto obvinění odeslal rozzlobený Har'el Ben Gurionovi svou rezignaci, kterou, na rozdíl od těch předešlých už nevzal zpět.

Politická kariéra.

Po opuštění Mosadu se Har'el zapojil do politické činnosti v nově založené straně Rešima mamlachtit Davida Ben Guriona (pozdějšího Likudu). V následujících volbách, v roce 1969 byl zvolen do Knesetu, kde Rešima mamlachtit získala čtyři křesla. Po Ben Gurionově odchodu přešel do Likudu. Ve volbách v roce 1973 však svůj mandát již neobhájil.  Po svém odchodu z veřejného života se začal věnovat psaní knih o zpravodajských službách. Nejznámější z Harelových knih ale zůstává "Dům v Garibaldiho ulici", ve které zdokumentoval hon na Eichmanna. Tato kniha vznikla sice už v roce 1965, ale otištěna mohla být až v roce 1975.

Iser Har'el (: , rodným jménem Iser Halperin; 1912 – 18. února 2003), známý jako Malý Iser, byl v letech 1952 až 1963 ředitelem izraelské zpravodajské služby Mosad a v letech 1948 až 1963 ředitelem Šin bet.

Isser Harel (, 1912 – 18 February 2003) was spymaster of the intelligence and the security services of Israel and the Director of the Mossad (1952–1963). In his capacity as Mossad director he oversaw the capture and covert transportation to Israel of Holocaust organizer Adolf Eichmann.


Pořádání a pravidla.

Tradičně se koná v divadle Ariston. V současnosti se obvykle koná na přelomu února a března. Trvá pět gala večerů, přičemž ten poslední se nazývá finálový. Po celou dobu provází festivalem moderátorská dvojice. Večerní představení jsou vysílána v přímém přenosu na prvním kanále italské veřejnoprávní televize RAI. Zpravidla se soutěží ve dvou kategoriích - jedna pro již známé zpěváky a druhá pro začínající. Skupiny i dvojice mohou vystupovat v obou kategoriích. Platí, že interpret, který jednou vystoupí v nižší kategorii, by měl v příštím roce (pokud se chce zúčastnit) vystoupit ve vyšší kategorii. O vítězi rozhoduje porota a diváci. Každý soutěžící má jen jednu píseň. Tu zpívá poprvé v zahajovací večer, pokud postoupí, pak i ve finále. Pokud vyhraje, tak ještě jednou. Krom tohoto hlavní soutěžení se udělují i různé ceny za zásluhy a kvality.

Soutěžící.

Soutěží jen s jednou písní, která nesmí být starší než předešlý ročník festivalu. Píseň musí být v italštině, a proto zde soutěží jen Italové a výjimečně Švýcaři či emigranti. Zahraniční hosté zde nesoutěží.

Záznamy.

58. Sanremo (2008).

Uskuteční se poslední únorový týden.

Moderátoři.

Již po třinácté Pippo Baudo.

57. Sanremo (2007).

Moderátoři.

Pippo Baudo (narozen 1936) se specializuje na moderování podobných akcí. Sanremo už moderoval dvanáctkrát. Michelle Hunziker pochází z italské části Švýcarska a od roku 1993 moderuje hudební pořady ve švýcarských, německých a italských televizích (např. Německo hledá superstar roku 2003).

Speciality.

Soutěžilo se ve dvou kategoriích: "campioni" a "giovani". Výsledky se vyhodnocovaly tímto klíčem: 50% bodů dala umělecká porota, 30% diváci pomocí telefonického hlasování a 20% porota kvality.

Večery.

První dva večery byly zahajovací ("sere iniziale"). V obou vystupovali zástupci obou kategorií. Třetí večer vystupovali soutěžící z kategorie "campioni" v doprovodu jiného populárního italského nebo zahraničního zpěváka. Čtvrtý večer se opět představili všichni soutěžící z kategorie "giovani". Jelikož jich bylo jen 12, byly jednotlivé výstupy proloženy vystoupeními nesoutěžících hostů. Velkým překvapením bylo vystoupení Franka Battiata a rozhovor se španělskou herečkou Pénelope Cruz (probíhal v italštině). Zároveň byl vyhlášen vítěz kategorie "giovani". V pátý finálový večer opět vystoupilo všech 20 soutěžících kategorie "campioni" a byl vyhlášen vítěz.

Vítězi.

Zahraniční hosté.

V Sanremu vystoupilo na 280 národních i mezinárodních hostů, někteří z nich i jako soutězící. Výběr těch, kteří se zapsali do historie festivalu:  80.léta:  Kate Bush, Barry White, Kiss , Peter Gabriel, Queen, Culture Club , Duran Duran, Frankie Goes To Hollywood, Spandau Ballet, Whitney Houston, Europe, Paul McCartney, Elton John, Joe Cocker, Bon Jovi, Ray Charles, Eros Ramazzotti, Zucchero, Ricchi e Poveri, Albano a Romina Power  90.léta:  Alanis Morisette, Aerosmith, Cher, Ricky Martin, Jamiroquai, Bryan Adams, Lionel Richie, Phil Collins, Depeche Mode, Bruce Springsteen, Celine Dion, David Bowie, Madonna, REM, Mariah Carey, Tina Turner, Michael Jackson, Roxette, Metallica, Backstreet Boys  2000 až do současnosti:  Shakira, Jennifer Lopez, Take That, Blur, Spice Girls, U2, Robbie Williams, Oasis, Eurythmics, Andrea Bocelli, Il Volo, Beyonce, One Direction, Ellie Goulding, Mika, Nelly Furtado, Skunk Anansie, Ed Sheeran a další

Oficiální název je Festival italské písně ("Festival della canzone italiana"). Pořádá se každoročně od roku 1951 v lázeňském městě Sanremo v Ligurii. První ročníky pořádal rozhlas, od roku 1955 již televize. Festival byl inspirací pro soutěž Eurovize.

The Festival della canzone italiana di Sanremo ("Italian song festival of Sanremo") is the most popular Italian song contest and awards ceremony, held annually in the town of Sanremo, Liguria, and consisting of a competition amongst previously unreleased songs. Usually referred to as Festival di Sanremo, or outside Italy as Sanremo Music Festival, it was the inspiration for the Eurovision Song Contest.  It is the music equivalent to the "Premio Regia Televisiva" for television, the "Premio Ubu" for stage performances, and the Premio David di Donatello for motion pictures.  The first edition of the Sanremo Music Festival, held between 29 and 31 January 1951, was broadcast by RAI's radio station Rete Rossa, and its only three participants were Nilla Pizzi, Achille Togliani, and Duo Fasano. Starting from 1955, all editions of the festival have been broadcast live by the Italian TV station Rai 1.  From 1951 to 1976, the Festival took place in the Sanremo Casino, but starting from 1977, all the following editions were held in the Teatro Ariston, except in 1990, which was held at the Nuovo Mercato dei Fiori.  Between 1953 and 1971, except in 1956, each song was sung twice by two different artists, each one using an individual orchestral arrangement, to illustrate the meaning of the festival as a composers' competition, not a singers' competition. During this era of the festival, it was custom that one version of the song was performed by a native Italian artist while the other version was performed by an international guest artist. This became a way for many international artists to debut their songs on the Italian market, including Louis Armstrong, Stevie Wonder, Jose Feliciano, Roberto Carlos, Paul Anka, Yardbirds, Marianne Faithfull, Shirley Bassey, Mungo Jerry, and many others.  The festival is used as a way of choosing the Italian entry to the Eurovision Song Contest, and it has launched the careers of some of Italy's most successful singers, including Andrea Bocelli, Paola e Chiara, Il Volo, Giorgia, Laura Pausini, Eros Ramazzotti, and Gigliola Cinquetti.


Ussherovy metody.

Chronologie Usshera a ostatních učenců, studujících Bibli, se lišily tak málo, protože používali podobnou metodologii výpočtu klíčových událostí v Bibli. Jejich úloha byla komplikována skutečností, že Bible byla během několika staletí kompilována z několika různých zdrojů, které se lišily verzemi a délkou chronologických mezer, znemožňujících výpočet pomocí jednoduchého součtu biblických věků a dat. Ve svém článku o Ussherově kalendáři James Barr (viz Reference) identifikoval tři odlišné periody, které musel Ussher řešit:  Použitím těchto metod, byl Ussher schopen stanovit neupravené datum Stvoření zhruba na rok 4000 př. n. l. Toto datum pak posunul na rok 4004 př. n. l., protože započítal chybu způsobenou Dionysiem Exiguusem, zakladatelem počítání na "léta Páně" (náš letopočet). Flavius Iosephus ukázal, že smrt Herodese I. Velikého nastala v roce 4 př. n. l. a proto se Ježíš nemohl narodit po tomto datu. Ježíš se musel narodit mezi lety 37 př. n. l. (kdy se Herodes dostal k moci) a rokem 4 př. n. l. Nakonec Ussher došel výpočtem k závěru, že rokem Kristova narození musel být rok 4 př. n. l.  Velkým předmětem teologických diskusí bylo za Ussherových dob také roční období, ve kterém ke Stvoření došlo. Mnoho učenců navrhovalo, že se tak stalo na jaře, kdy začíná chronologie u Babyloňanů, Chaldejců a mnoha dalších kultur. Jiní, včetně Usshera, se domnívali že by spíše příhodnější byl podzim, převážně proto, že na toto roční období připadá začátek židovského roku.  Ussher dále zúžil toto datum použitím židovského kalendáře ke stanovení data Stvoření na neděli poblíž podzimní rovnodennosti. Daný den v týdnu byl zjištěn zpětnou kalkulací ze šesti dnů božího tvoření a sedmého dne, kdy Bůh své dílo dokončil a který podle židovské tradice připadá na sobotu – z tohoto důvodu den Stvoření připadá na neděli. Astronomické tabulky, které Ussher používal, byly pravděpodobně Keplerovy "Tabulae Rudolphinae" ("Rudolfínské tabulky" 1627). Jejich použitím dospěl k závěru, že den rovnodennosti připadl na úterý 25. října, pouze o jeden dříve než tradiční den při stvoření světa, kterým je čtvrtý den v pořadí, středa, kdy podle Bible Bůh stvořil Slunce, Měsíc a hvězdy (Genesis 1:16). Moderní rovnice určují podzimní rovnodennost roku 4004 př. n. l. na neděli 23. října.  Ussher formuloval čas Stvoření (soumrak předcházející 23. říjnu) na první stránce latinských "Annales" a na první stránce jejich anglického překladu "Annals of the World" (1658). Následující citace je založena na obou knihách i se závažnou chybou v anglické verzi z roku 1658 a opravenou odkazem na latinskou verzi publikace (kalendář → období). Na počátku Bůh stvořil nebe a zemi, Gen. 1, v. 1. V tom případě počátek času, podle naší chronologie, vychází na příchod noci předcházející 23. říjnový den roku 710 Juliánského období. Rok 4004 před narozením Krista. Juliánské období 710.

Ussherova historie Země.

Ussherova chronologie poskytuje následující data pro klíčové události v historii světa:

Ussherova chronologie dnes.

Může to být náhodou, že Ussherova chronologie zůstává i dnes tak dobře známá, zatímco mezi jinými chronologie Scaligeriho a Bedeho se propadly do zapomnění. Počínajíc přibližně rokem 1700 komentované vydání překladu bible vlivného "krále Jamese" zahrnovalo i Ussherovu chronologii s anotacemi a křížovými odkazy. První stránka Genesis byla opatřena poznámkou s Ussherovým datem Stvoření, 4004 př. n. l., i když se odhaduje, že Ussherovy "Annales" se obrací na bibli z jedné šestiny svého objemu. To je zahrnuto v hojně vydávané Scofieldské referenční bibli. Většina moderních biblí obvykle Ussherovu dataci vynechává, ale je ještě stále v oběhu plno kopií "bible krále Jamese".  S koncem 18. století, se Ussherova chronologie stále více stávala terčem sílících útoků ze strany příznivců uniformitarianismu, kteří argumentovali, že Ussherova „mladá Země“ je stále méně přijatelná vzhledem k přijímanému pohledu na Zemi jako mnohem starší než je ta Ussherova. Začalo být všeobecně uznáváno, že Země je desítky nebo dokonce stovky milionů let stará. Ussher získal také špatnou pověst mezi bohoslovci; roku 1890 napsal profesor William Henry Green z Princetonu hodně čtený článek do časopisu "Bibliotheca Sacra", ve kterém podrobil Usshera silné kritice. Článek ukončil: Skončíme tím, že Svaté Písmo nám nedává žádná data k chronologickému výpočtu minulosti až po Abrahama; a že útržkovité záznamy nestanovují a nebyly zamýšleny pro stanovení jakéhokoliv pevného data, ať už potopy ne stvoření světa. Podobně konzervativní teolog B. B. Warfield dospěl ke stejnému závěru v „Ke starobylosti a jednotě lidstva“,", kde komentuje že, „je velice nejisté snažit se vyvodit chronologické závěry z genealogických tabulek.“  Nicméně, profesor James Barr (později profesor výkladu svatého písma na Oxfordské univerzitě) v roce 1984 napsal:  Mnoho stoupenců mladozemského kreacionismu argumentuje, že Genensis 5 a 11 prezentuje striktně časovou genealogii tak, jak ji uvažoval Ussher, a argumentují že v textu nejsou žádná místa pro mezery.  Chronologie arcibiskupa Usshera byla v posledních letech hojně zesměšňována, zahrnujíc divadelní hru "Kdo seje vítr" (anglicky "Inherit the Wind") (o zápasu mezi vědou a náboženstvím, volně inspirovaná soudním procesem s učitelem Johnem T. Scopsem – tzv. Scopsovým opičím procesem) a novelu "Dobrá znamení" (anglicky "Good Omens"). Odlišný pohled přichází od Stephena Jaye Goulda, dosud úplně neschvalujícím Ussherovu chronologii, který nicméně napsal.: Budu bránit Ussherovu chronologii jako v jeho době úctyhodný pokus a argumentuji tím, že náš obvyklý výsměch zaznamenává pouze žalostně neušlechtilý úmysl, založený na mylném používání současných kritérií pro posuzování vzdálené a rozdílné minulosti.  Ussher představoval jednoho z nejlepších tehdejších vědců. Byl součástí značně velké výzkumné tradice, velkého společenství intelektuálů, kteří směřovali své úsilí k dosažení stanoveného cíle pomocí přijaté metodologie…

Lightfootovo stvoření.

Přesný čas, uváděný často jako Lightfootův okamžik stvoření, 9 hodin dopoledne, a chybný názor, že umístil své Stvoření na stejné datum jako Ussher jsou známy vzhledem k částečně vykonstruovanému 'citátu' Andrewa Dicksona Whita v "A History of the Warfare of Science with Theology in Christendom" (1896): V sedmnáctém století, ve své velké práci, Dr. John Lightfoot, vicekancléř univerzity v Cambridge a jeden z nejvýznamnějších hebrejských učenců své doby, prohlásil, jako výsledek hlubokého a vyčerpávajícího studia Písma svatého, že „nebe a země, střed i obvod byly vytvořeny všechny najednou ve stejném okamžiku spolu s oblaky plnými vody“ a že tato práce byla vykonána a člověk byl stvořen Trojicí 23. října, roku 4004 př. n. l. v devět hodin dopoledne.“ Fráze „tato práce byla vykonána“ a „23. října, roku 4004 př. n. l.“ byly přidány Whitem. Lightfootova skutečná slova jsou na první a třetí stránce "A few and new Observations upon the Book of Genesis" (1642). Všechny následují citace pochází z "The Whole Works of the Rev. John Lightfoot, D. D." (13 svazků, 1822 – 1825). Nebe a země, střed a obvod, byly vytvořeny společně ve stejném okamžiku; a mraky plné vody … byly vytvořen ve stejném okamžiku s nimi, ver. 2 [Genesis, kapitola 1]. … Dvanáct hodin bylo děláno nebe, pak přišla temnota; a poté Bůh přikázal a objevilo se světlo nahoře na obzoru, a to tam kde měl být usazen Eden. Ver. 26 [Genesis, kapitola 1].—Muž byl stvořen Trojicí o třetí denní hodině nebo v devět hodin ráno. Tak Lightfootovým momentem stvoření byl soumrak, počátek prvních dvanácti hodin tmy prvního dne Stvoření. Jeho „devět hodin ráno“ naráží na stvoření člověka.  Lightfootův den Stvoření, odehrávající se během roku 3929 př. n. l., mohl být vyvozen z poslední strany „Prologemona“ z "The Harmony of the Four Evangelists, among themselves, and with the Old Testament" (1644). Citovaný rok musí být odečten od 5573, ne od 5572, pro získání roku 3929, během kterého začal 1 rok světa v den rovnodennosti (podzimní). A nyní se pokoušel dozvědět datum roku, ve kterém dočasně žijeme a tento rok, 1644 , shledává být 5572 od dokončení stvoření a 5573 světového věku, nyní nově začínajícího, toto září, o rovnodennosti. Jediné datum pro rovnodennost uvedené Lightfootem bylo v „soukromém“ nedatovaném kázání nazváno „Posvěcený den Páně“. Že svět byl stvořen o rovnodennosti, to všichni připouštějí, ale liší se v tom, zda se jedná o jedenáctý březen nebo dvanácté září. Podle mne je to beze vší pochyby září. 12. září v Juliánském kalendáři je aplikovatelné pouze poblíž roku 1644, ne roku 3929 př. n. l. Lightfoot patrně nevzal v úvahu, že nadměrná délka Juliánského roku by podstatně posunula datum rovnodennosti v dřívějších miléniích. Když se Lightfoot pokusil vypočítat podzimní rovnodennosti roku 3929 př. n. l., používal, stejně jako Ussher, Rudolfínské tabulky, které umístily rovnodennost na středu 25. října, oproti 22. říjnu použitím moderních výpočtů.

Související články.

Datace stvoření

Ussherova chronologie je chronologie historie světa ze 17. století, formulovaná anglikánským arcibiskupem z Armaghu (nyní leží v Severním Irsku), Jamesem Ussherem, který příslušným způsobem interpretoval text bible. Chronologie je někdy, a často uštěpačně, spojována s mladozemským kreacionismem, který tvrdí, že vesmír byl stvořen pouze před pár milénii.  Ussherova práce, spíše známá jako "Annales veteris testamenti, a prima mundi origine deducti" ("Anály Starého zákona, vyvozené od prvopočátku světa"), byla jeho příspěvkem k dlouholeté teologické debatě, týkající se stáří Země. To bylo již přes století hlavní starostí mnoha učenců.  Chronologie je někdy také nazývána Ussher-Lightfootovou chronologií, tudíž včetně jména Johna Lightfoota, který vydal podobnou chronologii v letech 1642 – 1644. Toto tedy ve skutečnosti chybné označení je založeno na Ussherově práci a ne na práci Lightfootově. Ussher odvodil, že první den stvoření začal za soumraku předcházejícího neděli 23. října roku 4004 př. n. l. podle proleptického Juliánského kalendáře, blízko podzimní rovnodennosti, zatímco Lihtfoot podobně vypočítal Stvoření také na soumrak poblíž bodu podzimní rovnodennosti, ale roku 3929 př. n. l.  Ussherem navrhované datum 4004 př. n. l. se drobně liší od odhadů Ctihodného Bedy (3952 př. n. l.) nebo Ussherova současníka, Scaligeriho (3949 př. n. l.). Ussherův specifický výběr počátečního roku mohl být ovlivněn široce rozšířenou vírou, že Země by měla trvat 6000 let (4000 let před narozením Krista a 2000 let poté), což odpovídá šesti dnům Stvoření na základě Bible - „jeden den s Pánem je jako tisíc let a tisíc let jako jeden den“ (2 Petr 3:8); tento pohled byl zcela opuštěn v roce 1997, šest tisíc let po roce 4004 př. n. l. Přesto někteří bibličtí učenci stejně jako určité množství evangelíků se vyslovuje pro písemný výklad bible o stáří Země 6000 let.

The Ussher chronology is a 17th-century chronology of the history of the world formulated from a literal reading of the Old Testament by James Ussher, the Archbishop of Armagh and Primate of All Ireland. The chronology is sometimes associated with young Earth creationism, which holds that the Universe was created only a few millennia ago by God as described in the first two chapters of the biblical book of Genesis. Ussher fell into disrepute in the 19th century.  Published in 1650, the full title of Ussher's work in Latin is "Annales Veteris Testamenti, a prima mundi origine deducti, una cum rerum Asiaticarum et Aegyptiacarum chronico, a temporis historici principio usque ad Maccabaicorum initia producto" ("Annals of the Old Testament, deduced from the first origins of the world, the chronicle of Asiatic and Egyptian matters together produced from the beginning of historical time up to the beginnings of Maccabees").  Ussher's work was his contribution to the long-running theological debate on the age of the Earth. This was a major concern of many Christian scholars over the centuries.  The chronology is sometimes called the UssherLightfoot chronology because John Lightfoot published a similar chronology in 1642–1644. This, however, is a misnomer, as the chronology is based on Ussher's work alone and not that of Lightfoot. Ussher deduced that the first day of creation fell upon, October 23, 4004 BC, in the proleptic Julian calendar, near the autumnal equinox. Lightfoot similarly deduced that Creation began at nightfall near the autumnal equinox, but in the year 3929 BC.


Gnómové v magii.

Patrně Paracelsem počínaje, uvádí se gnómové jakožto bytosti reprezentující živel země (elementálové). Pokročilejší chápání elementálů jako pudových a smrtelných bytostí, které prostředkují styk mezi psychickým a hmotným světem, representuje například dílo Gérarda Encausseho alias Papuse. V jeho pojetí jsou gnómové projevem astrální látky, která oživuje živel země. Jako jejich vládce uvádí génia jménem Gob, ze světových stran pak s nimi koresponduje sever, jejich hieroglyfem je býk, nástrojem meč a souvisejícím temperamentem melancholie. V magickém grimoáru Magia innaturalis, jenž je připisován Faustovi, figurují gnómové jako duchové živlu země, jejichž vládcem je duch Buriel, který se velmi obává světla a jemuž vládne démon Marbuel.Mezi gnómy jsou řazeni i Pigmeové a jejich vládce Urinaphton, kteří jsou na rozdíl od Buriela a některých dalších gnómů mírumilovní. Totožným způsobem rozděluje hierarchii gnómů hermetik a spisovatel Jan Kefer, jenž z Faustových grimoárů čerpal. O gnómech a hierarchiích živlů se zmiňuje i Aleister Crowley ve své knize Liber 777 a František Bardon.

Gnóm vs. trpaslík.

V češtině se původně označení gnóm nevyskytuje a bývalo překládáno jako trpaslík. V některých jazycích, například v angličtině, se ovšem rozlišuje mezi "" a "" - přičemž pod pojmem "gnome" jsou řazeny i bytosti, které čeština obvykle chápe jako trpaslíky či skřítky. Typický gnóm v pojetí lidové kultury je malý človíček se špičatou červenou čepicí a dlouhými vousy. Například zahradní trpaslíci se anglicky nazývají "garden gnomes". Naopak "" je bytost přejatá ze severské mytologie a representuje řekněme drsnější a méně roztomilou tvář trpasličí podoby.

Gnómové ve fantasy.

Gnómové jsou většinou bytosti podobné lidem, nicméně výrazně menšího vzrůstu. Od trpaslíků ("") se odlišují subtilnější tělesnou stavbou a bližším vztahem k magii. Často stojí na straně "dobra" či bývají neutrální, což je obvykle odlišuje od rovněž spřízněných goblinů. Pro fyziognomii gnómů jsou také charakteristické výrazné rysy tváře, větší nos i uši a delší ruce. Vynikají v řemeslech, zejména ve vynalézání nových technických udělátek, mechanických strojů, různých pastí či dokonalých mechanických zbraní, ale bývají také vynikajícími alchymisty. Zvláště v RPG hrách je za rozšířenou zbraň gnómů, kterou též vynalezli, považována kuše, ale také různé výbušniny či mechanické nástrahy. Často žijí v podhůří hor v těsném sousedství s trpaslíky, se kterými čile obchodují i spolupracují.

Gnómové ve světě Warcraftu.

Jsou významní tím, že jsou malí a šikovní (například v dolech), jsou většinou řemeslníky, inženýry, ale najdou se i mágové, válečníci a další povolání. Patří k Allianci.

Gnómové u J. R. R. Tolkiena.

V původní verzi knih J. R. R. Tolkiena byl gnómové nazýván jeden z elfských národů (Noldor). Tolkien pojem zavedl, protože odkazuje na tajné znalosti Noldor, ale přestal ho používat, neboť měl strach, že pak bude Noldor přisuzován i vzhled gnómů. Přesto bylo toto slovo použito i ve starších verzích textu Pána prstenů.

Gnómové jsou mýtické bytosti vyznačující se malým vzrůstem a spřízněností se zemí. Jejich pojetí se nicméně značně liší v pohádkách, magii či fantasy literatuře. V moderní popkultuře často splývají s trpaslíky.

A gnome is a mythological creature and diminutive spirit in Renaissance magic and alchemy, first introduced by Paracelsus in the 16th century and later adopted by more recent authors including those of modern fantasy literature. Its characteristics have been reinterpreted to suit the needs of various story tellers, but it is typically said to be a small humanoid that lives underground.