Život.

Narozen ve vévodství Mecklenbursko-Zvěřínsko, Helmuth von Moltke byl pojmenován po svém strýci Helmuthu von Moltke (starším), úspěšném vojevůdci, pozdějším válečném hrdinovi bojů za sjednocení Německa. Válečnou kariéru započal během prusko-francouzské války službou v 7. granátnickém regimentu, kde obdržel vyznamenání za statečnost. V letech 1875 až 1878 studoval válečnou akademii, v roce 1880 získal funkci v generálním štábu. V roce 1882 se stal personálním náčelníkem svého strýce, který byl v té době náčelníkem generálního štábu. Po strýcově smrti v roce 1891 se stal osobním vojenským pobočníkem císaře Viléma II., tedy jedním z jeho nejbližších spolupracovníků. Koncem 90. let byl pověřen vedením brigády a poté divize, v roce 1902 byl povýšen na generálporučíka.  V roce 1904 se stal proviantním náčelníkem, faktickým zástupcem náčelníka generálního štábu Alfreda von Schlieffen. O dva roky později, po Schlieffenově odchodu na penzi, byl jmenován do čela Velkého generálního štábu. Jmenování Moltkeho do čela generálního štábu vyvolalo vlnu nevole, dle kritiků tohoto rozhodnutí nebyl Moltke jmenován kvůli svým schopnostem, nýbrž jako příslušník slavného rodu a císařův přítel. Ostatní uchazeči o post náčelníka generálního štábu Hans Hartwig von Beseler, Karl von Bülow, či Colmar von der Goltz tak prý byli předem postaveni mimo hru.  Moltkeho přátelství s císařem však vzalo brzy zasvé, neboť během bojů na Marně (tzv. první bitvy na Marně), jež Němci odnesli drtivou porážkou, mezi ním a císařem došlo k roztržce a Moltke, v té době již s podlomeným zdravím, byl z funkce šéfa generálního štábu odvolán. Na jeho místo byl jmenován Erich von Falkenhayn.  Zda největší díl viny za porážku na Marně nese skutečně Moltke, přitom dodnes zůstává předmětem dohadů historiků. Kritizovány bývají zejména Moltkeho modifikace původního Schlieffenova plánu. Moltke zaměřil svou pozornost hlavně na Rusko, vojenské síly, jež proto soustředil zejména východním směrem (uvádí se přesun cca 180 000 mužů na východní frontu), pak údajně v klíčových okamžicích bojů na Marně chyběly. Diskutována je Moltkeho vojenská taktika (dislokace vojenských jednotek, plánování konkrétních bojových akcí), nemalý díl viny za porážku německých vojsk patrně nese i nesvornost v německých řadách (vzpoura části důstojnictva).  Moltke zemřel nedlouho po svém odvolání, 18. června 1916.

Helmuth Johann Ludwig von Moltke (25. května 1848, Biendorf – 18. června 1916), známý jako Helmuth von Moltke mladší, byl německý generál. Sloužil v různých funkcích, v letech 1906-1914 vykonával funkci náčelníka generálního štábu.

Helmuth Johannes Ludwig Graf von Moltke (; 25 May 1848 – 18 June 1916), also known as Moltke the Younger, was a German general and Chief of the Great German General Staff. He was also the nephew of "Generalfeldmarschall" (Field Marshal) Helmuth Karl Bernhard von Moltke who is commonly called "Moltke the Elder" to differentiate the two.  Upon becoming the head of the General Staff, Moltke led the German Army from 1 January 1906 to 14 September 1914 during the opening months of World War I. His legacy remains a matter of controversy due to his involvement in Germany’s decision to go to war and the failure of the Schlieffen Plan.


Výstavba paláce.

Během 17. století, král Filip IV. nařídil výstavbu loveckého pavilonu na způsob malého zámečku na místě zvaném "La Zarzuela", v blízkosti Madridu. Jméno je odvozeno z výskytu množství středomořských ostružin – „zarzas“. Je tvořen jedinou obdélníkovou stavbou s břidlicovou střechou se dvěma postranními chodbami. Carlos IV. přebudoval stavbu podle dobového vkusu 18. století, a vyzdobil ji sbírkou porcelánu a tapiseriemi, a mobiliářem a velkou sbírkou hodin. Během občanské války utrpěla těžké škody.  K paláci byly během 17. století přistavěny ještě nové budovy a také rezidence královské rodiny, jež obývá hlavní budovu a dvě zprava a zleva přilehlá křídla.  Palác je umístěn na hoře El Pardo, kde se vyskytuje bohatá zvířena, např. jeleni, divočáci a daňci.

Soukromá rezidence španělské královské rodiny.

Ačkoli oficiální rezidencí krále je Královský palác v Madridu, tento malý palác je sídlem stávajícího španělského monarchy. Z toho důvodu se důležitější oficiální akty konají v Palacio Real v Madridu, zatímco palác Zarzuela je místem konání rodinných událostí Královského domu a recepcí a audiencí méně formálního a soukromého charakteru.  Palác se nachází mimo hlavní město, na severozápad od centra, uvnitř horského systému El Pardo. Juan Carlos a Sofie zde žijí od své svatby v roce 1962. Filip a Letizia mají v areálu La Zarzuela své sídlo, v nedalekém nově vystavěném zámečku vzdáleném přibližně čtyři sta metrů na východ od původního paláce. Infantky Elena a Cristina opustily palác poté, co se vdaly a usadily v Madridu a Barceloně.  Od roku 1981 v zámku La Zarzuela obvykle sídlí také princezna Irena Řecká a Dánská, mladší sestra královny Sofie a krále Konstantina II. Řeckého.

Palác Zarzuela (španělsky Palacio de la Zarzuela v Madridu) je jedna z rezidencí španělské královské rodiny. V současnosti je soukromou rezidencí bývalého španělského královského páru, Juana Carlose a Sofie Řecké. V La Zarzuela (v sousedním zámečku uvnitř areálu paláce) sídlí rovněž současný král Filip, královna Letizia a jejich dcery.

The Zarzuela Palace ( ) is the residence and working offices of the reigning monarch of Spain (King Felipe VI), although the official residence of the Spanish Royal Family is the Royal Palace of Madrid. The Zarzuela Palace is on the outskirts of Madrid, near the Royal Palace of El Pardo, which accommodates visiting heads of state. The palace is owned by the Spanish government and administered by a state agency named Patrimonio Nacional (National Heritage).  The Zarzuela Palace is the current home of King Juan Carlos I and Queen Sofía. Although King Felipe VI has his office in the palace, he and his family live in the Pabellón del Príncipe in the grounds just east of the Zarzuela Palace.


Historie.

Název je odvozen od slova "salpêtre" (ledek) podle bývalého vojenského arzenálu z roku 1636, kde se vyráběl střelný prach pomocí ledku. Arzenál byl po 15 letech uzavřen.  V roce 1656 král Ludvík XIV. založil zařízení sloužící ke koncentraci duševně chorých v Paříži, nikoliv k jejich léčení. Hôpital Pitié pro děti, Bicêtre pro muže a Salpêtrière byla určena pro ženy. V roce 1662 byla bývalá vojenská zbrojnice přestavěna a rozšířena. V roce 1684 zde přibylo vězení pro ženy.  Před Francouzskou revolucí byla Salpêtrière především velkým vězením. Nemocní byli posíláni do nemocnice Hôtel-Dieu na ostrově Cité.  V 19. století se Salpêtrière přeměnila na klasický ústav pro choromyslné ženy. V letech 1882-1892 zde bylo spolu s Nancy hlavní centrum hypnózy ve Francii. V roce 1921 byla specializace na duševně choré pacientky opuštěna a Salpêtrière se stala klasickou nemocnicí.  V roce 1911 byla do sousedství přeložena nemocnice Pitié. Oba ústavy byly sloučeny do jedné instituce v roce 1964.  Z významných lékařů v nemocnici působili např. Philippe Pinel, Jean-Martin Charcot nebo Sigmund Freud.  Působil zde také vědecký fotograf Albert Londe, který se věnoval chronofotografii. V roce 1882 Londe vymyslel systém na snímání fyzických a svalových pohybů pacientů, včetně epileptických záchvatů. Dosáhl tohoto tím, že používal fotoaparát s devíti objektivy, které byly spouštěny elektromagnetickou energií a s využitím metronomu, který mu umožnil postupně otevírat závěrky. Tímto způsobem pořizoval fotografie na skleněné desky v rychlém sledu, zaznamenával například snímky pro lékařské studie svalového pohybu u subjektů vykonávajících nejrůznější činnosti, od „laní chůze“ až po kovářství.  Nemocnice slouží lékařské fakultě Univerzity Pierre-et-Marie-Curie. V nemocnici je Institut du cerveau et de la moelle épinière.

Hôpital de la Salpêtrière je veřejná fakultní nemocnice v Paříži, která leží ve 13. obvodu. Barokní stavba je od roku 1976 chráněna jako historická památka.

Pitié-Salpêtrière University Hospital (, ) is a teaching hospital in the 13th arrondissement of Paris. Part of the and a teaching hospital of Sorbonne University, it is one of Europe's largest hospitals. It is also France's largest hospital.


Děj.

Děj filmu vypráví v podstatě zcela smyšlený příběh o tom jak se Alžběta Bavorská (de facto inkognito a mimo rámec všech přísných dvorních předpisů a předepsaných ceremonií) náhodně seznámí se svým budoucím manželem a bratrancem rakouským císařem Františkem Josefem I. během oslavy jeho 23. narozenin v roce 1853 v rakouském Bad Ischlu.  Děj filmu začíná několik dní před oslavou císařských narozenin na zámku v bavorském zámku v Possenhoffenu, kdy se Alžbětina sestra princezna Nené společně s matkou Ludovikou připravují na cestu do rakouského Bad Ischlu na předem domluvené zásnuby s císařem Františkem Josefem I. Vévodkyně Ludovika obdrží od své sestry rakouské arcivévodkyně Sofie, matky císaře Františka Josefa, dopis s pozvánkou na zásnubní slavnost pořádanou u příležitosti císařových 23. narozenin. Aby před vévodou Maxem utajila pravý důvod své návštěvy (plánované zásnuby) vezme sebou na cestu neplánovaně i Sissi, která je z cesty do Bad Ischlu velmi nadšená, neboť se uvidí opět s arcivévodou Karlem Ludvíkem. Už na rakouském území se během cesty setkají s arcivévodkyní Sofií a Františkovým nejmladším bratrem arcivévodou Karlem Ludvíkem. Nené se v Bad Ischlu společně s matkou chystá na přijetí u císaře (který sem ale ještě nedorazil z Vídně) a Sissi nechají doma a zamknou ji v hotelovém pokoji, to proto aby nezlobila. Ona však vezme rybářský prut a udice a vyleze z hotelového okna ven v 1. patře na střechu a po pergole sleze domů na ulici, uteče pryč z domu ven. Zde jí náhodně spatří místní policejní major Böckl, který ji považuje za zlodějku a možnou nihilistku (pravděpodobnou atentátnici na císaře). Proto Sissi stále sleduje i na poštovní úřad odkud Sissi telegrafuje domů svému otci vévodovi Maxovi (telegram je ale odeslán na nepravou adresu Maxova přítele), s přáním aby za nimi vévoda Max přijel se zbraněmi. Major Sissi stále bedlivě sleduje a pronásleduje, ta odchází do místní říčky chytat ryby nedaleko od příjezdové silnice, kudy má přijet císař František Josef v otevřeném kočáře. Pytel s návnadami a rybářskými potřebami nechá ležet pohozený na silnici. Císařovi koně se pytle leknou a jeho kočár náhle zastaví. V tom Sissi zasekne rybu a svojí nešikovností omylem zasekne rybářským háčkem klopu císařova saka na uniformě. Tak se Sissi zcela náhodně a dost nehledaně setká (toho dne poprvé) se svým bratrancem císařem rakouským Františkem Josefem. Císařovi se Sissi moc líbí, ale neví kdo to je, proto vystoupí z kočáru a jde společně se Sissi kousek pěšky směrem do Bad Ischlu. Sissi se inkognito velmi líbí a císařovi na sebe nic neprozradí. Během procházky se císař se Sissi domluví na krátké lesní schůzce ještě tentýž den večer. Lesní schůzka (druhé setkání toho dne) se však vůbec nevydaří, neboť František Josef Sissi během rozhovoru prozradí, že se má večer zasnoubit s její sestrou Nené, což Sissi také vůbec doposud neví. To ji velmi rozruší a ze schůzky s císařem uteče zpět domů. Doma ji však čeká překvapení, večer nezůstane doma, ale je také pozvána na zásnubní narozeninový bál v Císařské vile. Zdráhá se tam jít. Na bál nakonec přijde a své inkognito císaři prozradí (třetí setkání toho dne). František Josef je ze situace celý zmatený, neboť musí okamžitě požádat o ruku Sissi a né Nené tak, jak si to předem domluvily jejich matky. Rozuzlení se dostaví na konci slavnosti kdy se tančí cotilion. K překvapení všech přítomných hostí (někteří z nich již tuší o co zde dnes půjde) nepožádá o ruku princeznu Nené, ale princeznu Sissi. Následuje spojovací pasáž příprav a loučení se svobodou, poté slavnostní přesun po Dunaji lodí do Vídně. Snímek končí v dubnu 1854 svatbou ve Vídni.

Exteriéry.

Část filmu se odehrává na zámku v Possenhoffenu na Starnberském jezeře, největší další část pak v Bad Ischlu v Císařské vile.

Sissi je rakouský romanticko-historický film režiséra Ernsta Marischky s Romy Schneiderovou v hlavní roli z roku 1955. Dále hrají Karlheinz Böhm, Magda Schneiderová, Uta Franzová, Gustav Knuth, Vilma Degischerová a Josef Meinrad. Jde o první díl ze známé filmové trilogie filmů o rakouské císařovně Alžbětě Bavorské zvané Sissi.

Sissi is a 1955 Austrian film directed by Ernst Marischka and starring Romy Schneider, Karlheinz Böhm, Magda Schneider, Uta Franz, Gustav Knuth, Vilma Degischer and Josef Meinrad. "Sissi" is the first installment in the trilogy of films about Empress Elisabeth of Austria, who was known to her family as "Sisi" (with one s and therefore a long /i:/). It was followed by "The Young Empress" and "Fateful Years of an Empress".


Historie.

Ve středověku byl boj proti požárům v rukou samotných obyvatel a neexistoval žádný profesionální sbor. Policejní nařízení z let 1371, 1395 a 1400 ukládala majitelům domů mít k dispozici velký sud s vodou pro případ požáru.  V roce 1524 pařížský parlament nařídil, že obyvatelé mají mít v domech nádoby s vodou a v oknech mají být v noci rozsvícené svítilny, což bylo první pouliční osvětlení v Paříži.  Dne 31. července 1681 byly v Paříži a na předměstích (v klášterech, domech konšelů a bohatých měšťanů) rozmístěna vědra a háky. Hlavní sklad byl na radnici. Protože však členové náboženských řádů a měšťané nebyli schopni se požárům účinně bránit, nařídil Ludvík XIV., že hlavními bojovníky proti požárům budou členové švýcarské a francouzské gardy.  Další povinností bylo udržovat studny a vodní nádrže v dobrém stavu a stejně tak všechny prostředky k ochraně. V roce 1699 François Dumouriez du Perrier získal královské povolení, aby vylepšil situaci ve městě a získal na 30 let koncesi na postavení vodních čerpadel a dodávku kožených hadic ve městě.  V roce 1715 byl François Dumouriez du Perrier jmenován Ludvíkem XIV. hlavním dozorcem veřejných čerpadel, která sloužila obyvatelstvu bezplatně v případě požárů, čímž se stal prvním profesionálním hasičem ve Francii. V roce 1719 bylo v Paříži 17 veřejných čerpadel, která udržovalo a obsluhovalo 40 osob. V roce 1722 Ludvík XV. založil "Compagnie des Gardes des Pompes du Roy" (Společnost strážců královských čerpadel). Tento první hasičský sbor měl 62 mužů.  Hasičský sbor byl přeměněn v roce 1793 na "Corps des gardes-pompes de la ville de Paris" (Sbor hasičů města Paříže). Po požáru na rakouském velvyslanectví 1. července 1810, při kterém zahynulo asi 100 osob, přeměnil Napoleon sbor výnosem z 18. září 1811 s novým názvem "Bataillon de sapeurs-pompiers de Paris" (Hasičský prapor v Paříži) na vojenskou jednotku. V roce 1867 se hasiči přejmenovali na "Régiment de sapeurs-pompiers de Paris" (Hasičský pluk v Paříži) a od roku 1967 používají dnešní název.

Rozdělení.

BSPP má 77 hasičských stanic, které jsou rozděleny do třech základních skupin. Skupina 1 zahrnuje severovýchodní část metropole a departement Seine-Saint-Denis, skupina 2 jihovýchodní část Paříže s departementem Val-de-Marne a skupina 3 zahrnuje západní část města včetně departementu Hauts-de-Seine. V samotné Paříži se nachází 25 hasičských stanic, zbývajících 52 leží v departementech. Velitelství sídlí na "Place Jules Renard" v blízkosti Porte Maillot.

Statistika.

BSPP má 130 požárních vozů a 63 žebříků. Se svými 7 412 zaměstnanci (2005) je po hasičském sboru v New Yorku (16 000) druhým největším hasičským sborem na světě. Třetí je Londýn s necelými 7 000 zaměstnanci.  Sbor každoročně provede na 430 000 výjezdů, z nichž většina (75 %) připadá na lékařskou pohotovost a dopravní nehody. Na technická nebezpečí připadá 15 % a na samotné požáry jen asi 5% výjezdů.  Roční rozpočet v roce 2005 činil 323,7 miliónů eur, z něhož 78,2 % tvořilo platy a sociální pojištění, 10,5 % materiál, 8,8 % stavební investice a 2,5 % nájemné. Na financování se spolupodílí departementy (29 %), město Paříž (26 %), ministerstvo vnitra (24 %) a ostatní obce (21 %).

Hasičská brigáda v Paříži (francouzsky "Brigade de sapeurs-pompiers de Paris", zkráceně BSPP) je profesionální hasičský sbor v Paříži. Jedná se o jednotku francouzského vojska, která je však podřízena policejnímu prefektovi a tudíž podléhá ministerstvu vnitra. Jeho pravomoc se vztahuje na město Paříž a sousedící departementy Hauts-de-Seine, Seine-Saint-Denis a Val-de-Marne. Od roku 1969 zajišťuje protipožární zabezpečení kosmodromu v Kourou ve Francouzské Guyaně. Heslo pařížských hasičů zní „"Sauver ou périr"“ (Zachránit nebo zahynout).

The Paris Fire Brigade (French: "Brigade des sapeurs-pompiers de Paris", BSPP) is a French Army unit which serves as the primary fire and rescue service for Paris, the city's inner suburbs and certain sites of national strategic importance.  The brigade's main area of responsibility is the City of Paris and the surrounding "départements" of Seine-Saint-Denis, Val-de-Marne, and Hauts-de-Seine (the "petite couronne"). It also serves the Centre Spatial Guyanais in Kourou, the DGA Military Rocket Test Centre in Biscarosse, and the Lacq gas field. As with the other fire services of France, the brigade provides technical rescue, search and rescue and fire prevention services, and is one of the providers of emergency medical services.  The brigade is one of two fire services in France that is part of the armed forces, with the other being the Marseille Naval Fire Battalion (BMPM). It is a unit of the French Army's Engineering Arm ("l'arme du génie") and the firefighters are therefore sappers ("sapeurs", thus "sapeurs-pompiers"). With 8,550 firefighters, it is the largest fire service in Europe and the third largest urban fire service in the world, after the Tokyo Fire Department and New York City Fire Department. Its motto is ""Save or Perish"" (French ""Sauver ou périr"").


Historie.

Senet je jedním z nejstarších známých deskových her. Senet byl nalezen v první dynastii pohřbívání v Egyptě, cca 3100 před naším letopočtem. Hieroglyf připomínající desku Senetu byla objevena v hrobce Merknera (3300-2700 před naším letopočtem). První jednoznačný obraz této staré hry je ze třetí dynastie hrobky Hesy (cca 2686 - 2613 př. n. l.). Lidé jsou znázorněny až na desce hry v hrobce Rashepes, stejně jako z ostatních hrobů z páté a šesté dynastie (cca 2500). Nejstarší intaktní desky hry se datují do období Střední říše, ale vyzobrazení lidí se datují již v období Staré říše.  Alespoň do doby Nové říše Egypta (1550-1077 př. n. l.), Senet byl brán jako symbol cesty k posmrtnému životu. Ukazuje se, že tato hra má i náboženský podtext.  Senet také byl hrán lidmi sousedních kultur a pravděpodobně i na místech obchodních vztahů mezi Egypťany a místními obyvateli. Vzhledem k místním zvyklostem tvorby her z kamene, existuje více her podobné Senetu, které byly nalezeny například i na Kypru.

Příslušenství.

Hraje se na plánu nejčastěji o rozměrech 3x10 polí. Postupuje se z levého horního rohu horní řadou doprava 1-10, pak se pokračuje zpět prostřední řadou 11-20 a nakonec se postupuje opět zleva doprava dolní řadou. Dále je potřeba po pěti figurkách pro každého hráče a házecí dřívka. (klasická kostka je pro tuto hru nevhodná, neboť jedním ze základních prvků hry je, že jednotlivé hodnoty padají s různou pravděpodobnosti).

Pravidla.

Existují různé verze pravidel a samotná původní hra měla trochu jiná pravidla.  Kameny se rozmístí střídavě od pole jedna až po pole 10. Zaplní tedy celou horní řadu. Začíná hráč, jehož figurka je umístěna na poli 1.  Kameny se posunují podle hodů čtyřmi dřívky, které mají lícovou a rubovou stranu: Na každém poli může být pouze jeden kámen. Jestliže se kámen ocitne na poli, kde je kámen soupeře, vymění si místa.  Pokud stojí alespoň dva kameny v řadě za sebou, jsou blokované a nelze si s nimi vyměnit místa. Pokud nelze postoupit žádným kamenem dopředu, protože jsou všechna možná pole blokovaná, musí se pohnout libovolným kamenem dozadu. Pokud ani to není možné, tah propadá. Pokud hráči padne 1, 4, nebo 5 provede tah a hází znovu. Pokud hodí 2, nebo 3 provede tah a pokračuje soupeř. Hodnoty 2 a 3 padají nejpravděpodobněji.  Význam zvláštních polí: Vyhrává hráč, který jako první vyvede ven z desky všechny své kameny.

Senet je desková hra doložená v době Starověkého Egypta, známá již kolem roku 3100 př. n. l. Funguje na principu hry "Člověče, nezlob se!".

Senet (or senat) is a board game from ancient Egypt, whose original rules are the subject of conjecture. The oldest hieroglyph resembling a "senet" game dates to around 3100 BC. The full name of the game in Egyptian is thought to have been "zn.t n.t ḥˁb", meaning the "game of passing".


Životopis.

Původ, mládí.

Byl synem Ferdinanda IV. a jeho ženy Konstancie, dcery portugalského krále Dinise. Po otcově smrti roku 1312 nastoupil ještě jako nezletilý (byl mu teprve rok) na kastilský trůn, plnoletým byl uznán roku 1325.

Vláda.

Alfons během své vlády začal měnit daňovou politiku království zprůhledněním spotřebních daní a daní z transakcí. Vznikla potravní daň zvaná "alcabala" a došlo k regulaci cel, mýt a námořních desátků. Novou složkou státní správy se stali schopní jedinci napříč společenskými vrstvami, svůj podíl ve správě drželi i židé.  30. října 1340 společně s portugalským králem Alfonsem IV. rozdrtil spojená vojska Granady a marínovců v bitvě na Río Salado, čímž ukončil snahy o obnovení arabského panství na Pyrenejském poloostrově.  Zemřel v březnu 1350 při obléhání Gibraltaru na morovou nákazu; byl zřejmě jediným evropským panovníkem, který podlehl této nemoci. Tělo bylo nabalzamováno a přeneseno do katedrály v Seville. Roku 1371 byly jeho ostatky převezeny do katedrály v Córdobě a pak roku 1729 do místního kostela svatého Hippolyta Římského.

Manželství.

Alfons XI. byl dvakrát ženat. Poprvé se roku 1325 ve čtrnácti letech oženil s Konstancií Manuel, v té době teprve devítiletou dcerou kastilského infanta dona Juana Manuela; manželství nebylo pro nízký věk nevěsty konzumováno a posléze bylo roku 1327 anulováno. Důvodem byl především Alfonsův zájem o upevnění vztahů se sousedním Portugalskem, což realizoval 24. června roku 1328, když se oženil se svou sestřenicí, portugalskou infantkou Marií, nejstarší dcerou portugalského krále Alfonse IV. a kastilské infantky Beatrix. Z manželství se narodili dva synové, starší však zemřel ještě jako dítě a nástupcem Alfonsovým nástupcem se stal až mladší syn Petr.  Alfonso za manželství udržoval dlouhodobý milenecký vztah z kastilskou šlechtičkou Eleonorou de Guzmán, jež mu porodila deset dětí. Po jeho smrti nechala zřejmě královna vdova nebo mladý král Alfonsovu milenku zatknout a zabít. Alfonsův syn Pedro však ze svých celkem tří manželství neměl legitimního syna a na kastilský trůn pak nakonec nastoupil jeho syn s Eleonorou de Guzmán Jindřich, který se stal zakladatelem mocné dynastie Trastámara.

Potomci.

1. manželství ∞ 1325 Konstancie Manuela Kastilská († 1345)  2. manželství ∞ 1328 Marie Portugalská († 1357)  Levobočci s Eleonorou z Guzmánu

Alfons XI. Kastilský nazývaný "Spravedlivý" (španělsky "Alfonso el Justiciero", 13. srpna 1311 Salamanca – 26. března 1350 Gibraltar) byl král Kastilie, Leónu a Galicie v letech 1312 až 1350. Byl předposledním králem z burgundsko-ivrejské dynastie. Kolem roku 1330 založil rytířský Řád pásu.

Alfonso XI (13 August 131126 March 1350), called the Avenger ("el Justiciero"), was the king of Castile, León and Galicia. He was the son of Ferdinand IV of Castile and his wife Constance of Portugal. Upon his father's death in 1312, several disputes ensued over who would hold regency, which were resolved in 1313.  Once Alfonso was declared adult in 1325, he began a reign that would serve to strengthen royal power. His achievements include the victory in the Battle of Río Salado over Granadans and Marinids and the Castilian control over the Strait of Gibraltar.


Příčiny vzniku.

Celulitidu ovlivňuje mnoho faktorů. Částečně za jejím vznikem stojí dědičné předpoklady, může mít původ také v sedavém zaměstnání, hromadění toxinů v těle. Vliv mají i hormonální změny, ať už přirozené nebo například způsobené hormonální antikoncepcí. Mezi další faktory patří kouření, nedostatečný pitný režim nebo dlouhé stání.

Koho celulitida postihuje.

Ženy trpí celulitidou častěji než muži. To je způsobeno jednak tím, že ženy mají v postihovaných oblastech tenčí kůži a více se jim v těchto partiích ukládají tuky. Druhý důvod spočívá právě v již zmiňovaných hormonech. Ženský hormon estrogen je antagonní vůči vitamínu E, který podporuje oběh krve a dále vůči vitamínu B6 – pyridoxinu, který má močopudný účinek a odstraňuje zadržování tekutin v tkáních. Vzhledem k tomu, že hormonální antikoncepce obsahuje estrogen v relativně vysokém množství, není vhodná pro ženy, které se celulitidě chtějí vyhnout. Na vznik celulitidy má určitý vliv i věk a nadváha, přesto však postihuje i mladé a štíhlé ženy.

Prevence celulitidy.

Do určité míry lze snížit riziko vzniku celulitidy zdravým jídelníčkem, dostatečnou pohybovou aktivitou a zodpovědným dodržováním pitného režimu. Mnoho žen používá také rozličné krémy a peelingy, které mají podpořit krevní oběh a látkovou výměnu. Stejný efekt má na pokožku i saunování a otužování.

Odstranění celulitidy.

Eliminace projevů celulitidy je jedním z velkých témat kosmetiky. Existuje mnoho více či méně účinných metod a přístrojů, které mají s celulitidou bojovat. Většina z nich funguje na podobném principu – podpoří krevní oběh v místě celulitidy, a tím urychlí látkovou výměnu. Mezi nejčastěji užívané metody odstranění celulitidy patří v kosmetických salónech:

Historie boje proti celulitidě.

Celulitida je jako estetický problém vnímána ve 20. letech 20. století. Zájem o tuto problematiku pochází pravděpodobně z Francie. Na několik dalších desetiletí je pak celulitida odsunuta do pozadí, kvůli závažnějším problémům způsobených druhou světovou válkou. Nárůst zájmu o tuto problematiku pak nastává v 70. a 80. letech 20. století a je spojen s definicí ideálu krásy tak, jak ho známe dnes. Požadavky na štíhlost a věčně mladistvou pokožku vynesly celulitidu na přední příčky kosmetických problémů, které ženy trápí.

Celulitida je estetický neduh projevující se hrbolatou pokožkou především v oblasti hýždí a stehen. Pro svůj vzhled bývá někdy také označována jako „pomerančová kůže“. V odborné literatuře se ještě můžeme setkat s názvy celulita nebo lipohypertrofie. Při celulitidě dochází k zvětšení objemu podkožních tukových buněk, které jsou vytlačovány proti povrchu kůže, a vytváří tak na ní nevzhledné ďolíčky, připomínající právě strukturu pomerančové kůry. V místě je značně omezen průtok krve a lymfy.

Cellulite is the herniation of subcutaneous fat within fibrous connective tissue that manifests as skin dimpling and nodularity, often on the pelvic region (specifically the buttocks), lower limbs, and abdomen. Cellulite occurs in most postpubescent females. A review gives a prevalence of 85-98% of women, indicating that it is physiologic (caused by the body) rather than pathologic (caused by disease). It can result from a complex combination of factors ranging from hormones to heredity.


Hráčská kariéra.

Svou hokejovou kariéru nastartoval v jeho rodném městě v oddělení mládeže pro klub HK Sibir Novosibirsk. V ročníku 2007/08 si poprvé vyzkoušel seniorský hokej, za rezervní tým v Pervaja liga, třetí nejvyšší soutěž v Rusku. V následující sezoně již debutoval v prvním týmu HK Sibir Novosibirsk v nově vytvořené soutěži KHL. Ve své první sezoně mezi ruskou elitu odehrál v soutěži KHL 38 zápasů, ve kterých nastřádal deset kanadských bodů. V následujícím ročníku téměř zdvojnásobil svou produktivitu, stal se dokonce čtvrtým nejproduktivnějším hráčem týmu. Jeden zápas přidal v juniorské soutěži MHL za Sibiřské odstřelovače. V létě 2010 byl vybrán ve vstupním draftu NHL hned v úvodním prvním kole z celkového 16., místa klubem St. Louis Blues. Z osmi vybraných hokejistů z Ruska, byl druhým nejlépe umístěným, před ním byl pouze Alexandr Burmistrov. Později se však ukázalo, že produktivnější je právě Tarasenko.  Po vstupním draftu nadále pokračoval v Sibir Novosibirsk, kde zůstal až do konce roku 2011. V lednu 2012 byl vyměněn do SKA Petrohrad za ruského útočníka Vjačeslava Solodučina. V červnu 2012 se dohodl na tříletém kontraktu s klubem St. Louis Blues. První zápasy v NHL musel odložit kvůli výluce, která probíhala od 11. října 2012 do 19. ledna 2013. Během výluky se vrátil zpět do Petrohradu, produktivitu měl průměr bod za zápas. Po skončení výluky konečně mohl hrát za St. Louis Blues. První zápas za Blues odehrál 19. ledna 2013 proti Detroit Red Wings, kde se prezentoval dvěma brankami. V St. Louis Blues si hned vybojoval stálé místo v základní sestavě, později jeden z hlavních tahounů týmů.  Průlomovou sezona pro Tarasenka byla 2014/15, stal se nejlepším střelcem svého týmu a ze 77 odehraných zápasů si připsal 73 kanadských bodů. Tyto výkony byl Tarasenko odměněn novou smlouvou po dobu osmi let v hodnotě 60 milionů amerických dolarů , nejdražší smlouva v historii klubu. Skvělé výkony podával i v nadále, v ročnících 2015/16 a 2016/17 ztrácel druhý nejproduktivnější hráč Blues Alexander Steen téměř dvacet bodů. Od sezony 2016/17 působí v klubu Blues jako alternativní hráč. V roce 2017 se ucházel o trofej Lady Byng Trophy (nejslušnější hráč NHL), dále byli nominování Johnny Gaudreau z Calgary Flames a Mikael Granlund Minnesota Wild. Vítězem se nakonec stal Johnny Gaudreau.

Zajímavosti.

V sezoně 2008/09 byl šestým nejmladším hráčem v lize KHL.

Vladimir Andrejevič Tarasenko (; * 13. prosince 1991 v Jaroslavli) je ruský hokejový útočník hrající za tým St. Louis Blues v severoamerické NHL.

Vladimir Andreyevich Tarasenko (; born 13 December 1991) is a Russian professional ice hockey right winger and alternate captain for the St. Louis Blues of the National Hockey League (NHL). Prior to playing in the NHL, he played in the system of Sibir Novosibirsk organization, first playing for the senior team in the Kontinental Hockey League (KHL) in 2008–09. He spent a total of three seasons with Novosibirsk before being traded to SKA Saint Petersburg in 2012. Tarasenko was selected in the first round, 16th overall, in the 2010 NHL Entry Draft by the Blues, joining the team for the 2012–13 season. Since then, he has been one of St. Louis' leading scorers and has played in three NHL All-Star Games. Tarasenko won the Stanley Cup as a member of the Blues in 2019.


Životopis.

Jeho rodiče, Agnieszka a Thomas Wasilewski, se přistěhovali z Polska a Paul se narodil v New Brunswick, New Jersey. Jeho rodné jméno je Pawel Thomas Wasilewski, které si nechal změnit, protože se to špatně vyslovovalo. Má tři sestry - o dva roky starší Moniku a dvě mladší Leah a Julii. Ovládá i polštinu, protože každé čtyři měsíce každý rok do jeho 16 let trávil v Polsku.  Navštěvoval Christian Brothers Academy v Lincroftu v New Jersey a Marlboro High School. Během studií získal roli v seriálu "The Guilding Light" a kvůli natáčení přešel na Lakewood Prep School. Odmaturoval v roce 2000 a začal navštěvovat Rutgers University, ale po prvním semestru odešel za svojí hereckou kariérou.

Kariéru.

Jeho hereckou kariéru odstartovala role Seana McKinnona v televizním seriálu "Another World", ale už dva roky předtím se objevil v seriálu "The Guiding Light". Po menších rolích dostal nabídku zahrát si postavu Luka Case v televizním seriálu "Wolf Lake" a tuto příležitost i využil. Objevil se i ve filmu "Minority Report". Ale vidět ho můžeme i v menších rolích v seriálech "O.C.", "Smallville", "8 jednoduchých pravidel" nebo "Everwood".  Přelomovou rolí pro něj byla role 18letého Aarona Corbetta - na půl člověk na půl anděl v mini-seriálu "Fallen." Další hlavní role pak na sebe nenechaly dlouho čekat, natočil film "Killer Movie", kde si zahrál po boku Kaley Cuoco. Jednu z hlavních rolí si zahrál i ve snímcích "Děvče od sousedů" nebo "Elsewhere".  V roce 2009 získal roli Stefana Salvatora v seriálu stanice The CW "Upíří deníky", kde hraje bratra Damona Salvatora (Ian Somerhalder) a přítele Eleny Gilbert (Nina Dobrev). V seriálu pracoval se svojí bývalou manželkou Torrey DeVitto, která v seriálu hrála doktorku Meredith Fell. V květnu roku 2011 byl obsazen do filmu "Grázlové z vidlákova. V" roce 2014 získal roli v romantické komedii "Sam & Amira "a v dramtickém filmu, po boku Emmy Rossum "Before I Disappear."  V roce 2016 si založil vlastní produkční společnosti Citizen Media a podepsal smlouvu se společností Warner Bros. Television na produkci čtyř nových televizních seriálu, "Confessions of a Drug-Addicted High School Teacher, Finding Natalie, Pecos" a "Shanghai Summer". V červnu 2018 bylo potvrzeno, že získal jednu z hlavních rolí seriálu CBS "Nepohádky".

Osobní život.

V roce 2007 začal chodit s herečkou Torrey DeVitto, ti se potkali při natáčení filmu "Killer Movie." Pár se vzal v dubnu 2011. V červenci 2013 pár oznámil, že se rozvádí. Od září 2013 chodil s herečkou Phoebe Tonkin, se kterou se poznal na natáčení seriálu v roce 2012. Dvojice se rozešla po čtyřech letech v březnu roku 2017.

Paul Wesley, vlastním jménem Pawel Thomas Wasilewski (* 23. července 1982 v Nový Brunšvik), je americký herec. Nejvíc se proslavil rolí Stefana Salvatora v seriálu stanice CW "Upíří deníky" a jako Aaron Corbett v seriálu ABC Family "Fallen."

Paweł Tomasz Wasilewski (; born July 23, 1982), known professionally as Paul Wesley and formerly as Paul Wasilewski, is an American actor, director, and producer. He is known for his lead role on the drama series "The Vampire Diaries" as well as his multiple roles on the anthology series "Tell Me a Story".


Život.

Mládí.

Joseph Vacher se narodil jako syn negramotného sedláka. Byl poslán do katolické školy, aby se zde naučil poslušnosti. Za pár týdnů však odešel, zřejmě kvůli obtěžování spolužáků. Utekl do Grenoblu, kde si přivydělával jako pomocník v kuchyni. To, co vydělal, však často utratil za prostitutky.  Od jedné z nich se však nakazil syfilidou a v Lyonu mu musela být odstraněna část varlat. Vacher od té doby trpěl depresemi a pocity méněcennosti.  Svou první oběť zabil Vacher v roce 1884, kdy znásilnil a uškrtil desetiletého kluka. V roce 1890 se přihlásil do francouzské armády a byl odveden do Besançonu.

Voják.

Nadřízenými byl popisován jako duševně nevyrovnaný a měl příznaky výbušné osobnosti. Když nebyl Vacher povýšen, cítil se nedoceněn a podřízl si krk, dokázal však přežít.  Tehdy se zamiloval do služky Louise Barrandové, ale když ji roku 1893 požádal o ruku, Louise se mu do obličeje vysmála. Vacher v záchvatu vzteku vytáhl pistoli a čtyřikrát na ni vystřelil. Když se sesula k zemi, vpálil si Vacher kulku do tváře avšak nábojnice byla nekvalitní a tak přežil, kulka mu však zůstala v hlavě. Trvale mu způsobila paralýzu pravé strany obličeje a poškození pravého oka. Zčásti také ohluchl na pravé ucho. Tento handicap poté vždy zakrýval čepicí z králičí kožešiny.  Vacher byl po incidentu propuštěn z armády a byl odvezen do psychiatrické léčebny v Dole. Několikrát se odtud pokusil utéct. Byly mu diagnostikovány paranoia a halucinace. Po roce byl propuštěn a vydal se na dráhu sériového vraha.

Sériový vrah.

V letech 1894 - 1897 Vacher zavraždil a znetvořil nejméně 11 lidí (jednu ženu, pět dívek a pět dospívajících chlapců). Mnozí z nich byli pastýři, kteří pásli své stádo v izolovaných oblastech. Oběti Vacher podřízl, vykuchal a znásilnil. Vacher byl pobuda, bezcílně bloudil pěšky od města k městu, od Normandie až po Provence a přežíval tak, že žebral nebo pracoval jako nádeník. Když ho to na nějakém místě přestalo bavit, odešel jinam. Za den ušel poměrně velkou trasu 96 kilometrů.  V roce 1897 napadl Vacher ženu v Ardèche. Bránila se a její křik upozornil jejího manžela a syna, kteří Vachera zmlátili a odvedli na policii. Lidé tušili, že Vacher je hledaným rozparovačem, důkazy však chyběly.

Soud a poprava.

Jednoho dne se však ke svým zločinům přiznal. Prohlašoval, že je duševně nemocný, protože ho v osmi letech kousl pes se vzteklinou (ve skutečnosti nebyl vůbec pokousán, jen ho pes olízl), nebo že jeho povahu deformovaly léky od kořenářky. Prohlašoval také, že je vyvolený bohem, podobně jako Johanka z Arku, a měl lidi učit pochopit pravý smysl víry.  Byl však uznán příčetným i vinným a 28. října 1898 byl odsouzen k trestu smrti. Na Silvestra 31. prosince 1898 byl Vacher gilotinován. Když vyšel na dvůr věznice, zarazil se a odmítl jít dál. Kat ho musel ke gilotině doslova přitáhnout.

V populární kultuře.

V roce 1976 natočil francouzský režisér Bertrand Tavernier film nazvaný "Le juge et l'assassin" (Soudce a vrah), který byl inspirován Vacherovým osudem. Vraha hrál Michel Galabru a ve filmu se jmenoval Joseph Bouvier (ve francouzštině znamená Bouvier a Vacher to samé - pastevec).

Joseph Vacher (16. listopadu 1869 - 31. prosince 1898), známý pod přezdívkou "Francouzský rozparovač", byl francouzský sériový vrah, nekrofil a vysloužilý voják. Jeho zločiny sice zastínil jiný vrah Jack Rozparovač, jejich modus operandi však byla podstatě stejná.  Během svého života se dvakrát pokusil o sebevraždu.

Joseph Vacher (November 16, 1869 – December 31, 1898) was a French serial killer, sometimes known as "The French Ripper" or "L'éventreur du Sud-Est" ("The South-East Ripper") owing to comparisons to the more famous Jack the Ripper murderer of London, England, in 1888. His scarred face and plain, white, handmade rabbit-fur hat composed his trademark appearance. He killed 11 to 27 people, many of whom were adolescent farm workers, between 1894 and 1897.


Hráčská kariéra.

Od 15 let nastupoval v juniorské lize (QMJHL) za Laval National. Ve čtyřech sezónách vstřelil výborných 309 gólů, přesto však skauty NHL příliš nezaujal a byl v roce 1977 vybrán v draftu až jako 15. v pořadí týmem New York Islanders. Tam také odehrál celou svou kariéru v NHL. Hned v první sezóně se stal stabilním hráčem Ostrovanů, překonal padesátigólovou hranici a s 53 góly vytvořil nováčkovský rekord. Rovněž v každé z osmi následujících sezón vstřelil více než 50 gólů. V ročníku 1980/81 zaznamenal dokonce 50 gólů v prvních 50 utkáních sezóny. Na dálku tehdy soupeřil s Charlie Simmerem z Los Angeles Kings. Simmer tehdy přes vstřelený hattrick v padesátém utkání zaostal za touto metou o jeden bod, Bossy se díky dvěma brankám v posledních pěti minutách padesátého utkání sezóny stal po Maurici Richardovi teprve druhým hráčem historie, kterému se tento kousek podařil. V dalším ročníku NHL překonal ziskem 147 kanadských bodů rekord mezi pravými křídly. Tou dobou se však stále větší pozornost věnovala Waynu Gretzkymu, který ve stejné sezóně zaznamenal absolutní rekordy 212 bodů a 92 gólů a získal Hart Memorial Trophy pro nejužitečnějšího hráče i Art Ross Trophy pro nejproduktivnějšího hráče. Tyto dvě individuální ceny Bossy nikdy nezískal. Spolu s Bryanem Trottierem a Clarkem Gilliesem vytvořili v Islanders slavný útok nazývaný Trio Grande. S dalšími hráči byli součástí mimořádně silného týmu, který v první polovině osmdesátých let vládl celé NHL. Bossy s New York Islanders získal čtyřikrát Stanley Cup - v letech 1979/80, 1980/81, 1981/82 a 1982/83 (další Stanley Cup tento tým ve své historii prozatím nepřidal). V roce 1984 se Islanders probojovali popáté v řadě do finále Stanley Cupu, byli však poraženi 1 ku 4 na zápasy Edmontonem. Bossy vyšel v této sérii střelecky naprázdno. V dalších letech tým postupně upadal, Bossy si přesto připsal i v následujících dvou sezónách výborné individuální statistiky. Stále více jej však trápila zraněná zády, kvůli kterým po sezóně 1986/87 ve věku třiceti let ukončil aktivní kariéru. Byl oceňován nejen za svou produktivitu a schopnost skóroval z bizarních pozic, ale také za čistou hru, pro kterou byl třikrát oceněn Lady Byng Trophy. Byl také jedním z prvních hráčů, kteří vystoupili proti nadměrnému násilí na ledě.

Po ukončení aktivní kariéry.

Po skončení aktivní kariéry pracoval jako televizní a rozhlasový sportovní komentátor, v roce 2006 se vrátil do New York Islanders, kde pracoval v oddělení pro kontakt se sponzory a fanoušky.

Mike Bossy (* 22. ledna 1957 Montreal, Kanada) je bývalý kanadský hokejista. Je řazen k nejlepším útočníkům historie NHL. Jeho kariéra byla zkrácena zdravotními problémy, proto jej v historických tabulkách produktivity nenajdeme na nejvrchnějších příčkách, průměrem 0,762 gólu na zápas je však nejlepším hráčem v historii NHL. U příležitosti 100. výročí NHL byl v lednu 2017 vybrán jako jeden ze sta nejlepších hráčů historie ligy.

Michael Dean Bossy or, according to some sources, Michael Jean Bossy (born January 22, 1957) is a Canadian former professional ice hockey player who played his entire National Hockey League (NHL) career for the New York Islanders, and was a crucial part of their four-year reign as Stanley Cup champions in the early 1980s.  Bossy won the Calder Memorial Trophy in 1978 as NHL rookie of the year. He won the Conn Smythe Trophy in the 1982 Stanley Cup playoffs as the most valuable player. He is one of two players to score consecutive Stanley Cup-winning goals (1982 and 1983) and the only player to record four game-winning goals in one playoff series (1983 Conference Final). He is the NHL's all-time leader in average goals scored per regular season game, holds the NHL's third-highest all-time average points scored per regular season game, and is one of only five players to score 50 goals in 50 games.  Bossy was elected to the Hockey Hall of Fame in 1991. In 2017 he was named one of the "100 Greatest NHL Players" in history.


Série a sub - série.

Úsvit.

Ve francouzštině nazváno Potron-Minet a v angličtině nazváno The Early Years, nebo také Dawn. Tato série je nakreslena Christophem Blainem. Popisuje události před vznikem Donžonu.

Zenit.

Francouzsky Donjon Zénith a anglicky Zenith popisuje zlatý věk světa Terra Amata. Knihy 1 až 4 jsou kresleny Trondheimem.

Přehlídka donžonu.

Francouzsky Donjon Parade a anglicky Dungeon Parade. Je mezi epizodami 1 a 2 v sérii Zenit a zobrazuje některé příhody Marvina a Herberta.

Soumrak.

V temnější sérii se kačer Herbert stane temným mužem Donžonu, známý jako Velký chán (The Great Khan). Starý a slepý drak Marvin se spojí s Marvinem Rudým, králičím válečníkem.

Obludy z Donžonu.

Tato série obsahuje vedlejší postavy z celého příběhu. Příběhy jsou zasazeny kdykoliv v čase a příležitostně v nich vystupují hlavní postavy.

Ostatní.

Knihy ze série Zenit začínají číslem 1, zatímco Úsvit začíná číslem - 99 a Crepuscule číslem 101, což znamená, že se autoři zamýšlejí vytvořit neuvěřitelné množství knih, i když k březnu 2008 bylo vyrobeno jen 15 knih v této hlavní kontinuitě, další dvě byly vydány v roce 2008, a dalších 17 knih v Přehlídce Donžonu.  Trondheim původně říkal v rozhovorech, že autoři "nejsou šílení" a nechtějí vydat 300 knih, vyplněním prázdných mezer chybějících čísel. V pozdějších rozhovorech však uvedl že změnil názor a podporuje myšlenku dlouho trvajících a komplexních sérií 300 knih, na kterých může spolupracovat několik autorů.  Třetí sub - série zvaná Donžon Bonus existuje v odlišných edicích (černá a bílá nebo zmenšený cestovní verze).

Donžon (francouzsky: "Donjon") je série satirických fantasy komiksových knih, vytvořených autory Joannem Sfarem a Lewisem Trondheimem, s příspěvky mnoha dalších autorů. Původně byla série vydána ve Francii firmou Delcourt jako série grafických alb, anglické překlady prvních několika příběhů byly vydány firmou NBM Publishing, poprvé v černobílé periodické verzi a po té několik barevných grafických novel.  Série je parodií obecných mečových a magických konvencí a specificky RPG hry Dungeons & Dragons. Všechny charaktery jsou antromorfní zvířata nebo podivné stvoření. "Donžon" je v knihách provozovna, kam hrdinové při hledání dobrodružství chodí umřít. Časová osa je v sérii popisována jako fáze dne. Epocha, nebo také část série ve které je popisován vznik Donžonu je nazvána Úsvit. Část série "Obludy z Donžonu" popisuje příběhy nevýznamných postav Donžonu. Epocha Zenit popisuje rozkvět Donžonu. Přehlídka Donžonu je v časové linii mezi první a druhou knihou epochy Zenit (popisuje dobrodružství kačera Herberta a draka Marvina). Epocha Soumrak popisuje konec Donžonu. Součástí je i Donžon bonus.

Dungeon (French title: Donjon) is a series of comic fantasy comic books created by Joann Sfar and Lewis Trondheim, with contributions from numerous other artists. It was originally published in France by Delcourt as a series of graphic albums; English translations of the first several stories have been released by NBM Publishing, first in a black-and-white periodical version and now as several color graphic novels.  The series is a parody of sword and sorcery conventions in general, and specifically of the role-playing game "Dungeons and Dragons". All of the characters are either anthropomorphic animals or other strange creatures. The "dungeon" of the title is, in the original series, a business establishment run by a mild-mannered chicken, where heroes come in search of adventure and treasure and invariably die. The timeline in the main continuity is described as the stages of day; the series that lead up to the dungeon's creation are described in the "Potron-Minet" (Dawn) segment, the castle's glory days are described as its Zénith, and its inevitable decay is described in the "Crépuscule" (Twilight) stories.  Now mostly available in English, the French "Donjon" is an extremely ambitious work consisting of three sub-series and various side projects.


Život.

Mládí, studium, úřednická dráha.

Narodil se v rakouském Štýrském Hradci ve šlechtické rodině, jež pocházela původně z Bavorska, do Štýrska však rod přesídlil již v 16. století. Vystudoval práva a vstoupil do státních služeb. Od roku 1886 pracoval na tehdejším Ministerstvu kultu a vyučování, kde měl na starosti problematiku středního školství. V roce 1894 byl jmenován dvorním radou.

Poslancem Říšské rady.

Ve volbách roku 1891 byl jako držitel velkostatků zvolen za poslance Říšské radě (celostátní zákonodárný sbor), kde reprezentoval kurii svěřeneckého velkostatku ve Štýrsku. Poslanecký slib složil 16. dubna 1891, rezignaci na mandát oznámil na schůzi 21. února 1895. Na poslaneckém křesle ho pak nahradil Edmund Attems. Ve volbách roku 1897 se ovšem do Říšské rady vrátil (opět za velkostatkářskou kurii ve Štýrsku) a opětovně byl zvolen i ve volbách roku 1901. Ve vídeňském parlamentu setrval do konce funkčního období sněmovny, tedy do roku 1907. Zasedal ve skupině Spojené německé levice, která se později rozpadla, načež vstoupil do Strany ústavověrného velkostatku a stal se jedním z jejích vůdců.  Jako parlamentní předák se podílel na opoziční agitaci proti vládě Alfreda Windischgrätze, vládě Kazimíra Badeniho a vládě Franze Thuna. Když Windischgrätzova vláda vydala souhlasné stanovisko k slovinskému školství v aplských zemích, vystoupil dokonce coby dvorní rady demonstrativně ze služeb ministerstva kultu a vyučování. Profiloval se jako zastánce centralizovaného rakouského státu, odmítal státoprávní a autonomistické aspirace neněmeckých etnik a podílel se na vypracování programové platformy rakouských Němců (Svatodušní program).  Po zavedení všeobecného hlasovacího práva ve volbách roku 1907 coby konzervativní, centralisticky orientovaný šlechtic a odpůrce demokratického volebního systému propadl. Císař František Josef I. ho však v únoru 1907 poté povolal do Panské sněmovny (horní jmenovaná komora Říšské rady).

Ministrem kultu a vyučování.

Teprve pak ale jeho politická kariéra vyvrcholila. Nejprve se ve vládě Richarda Bienertha a pak i následné vládě Paula Gautsche stal ministrem kultu a vyučování Předlitavska. Funkci zastával v období 10. února 1909 – 3. listopadu 1911.  Coby ministr musel paradoxně čelit kritice německých nacionálních stran pro své kroky. První předlohou, kterou v parlamentu musel obhajovat, byl vládní záměr na zřízení italské právnické fakulty.

Ministerským předsedou.

Ihned poté, co opustil ministerskou funkci, byl sám pověřen sestavením vládního kabinetu, který jako vláda Karla Stürgkha existoval od 3. listopadu 1911. Moci se ujal v době, kdy po volbách do Říšské rady roku 1911 byl předlitavská politická scéna mimořádně roztříštěná a polarizována mezi četnými etnickými a ideologickými frakcemi. Stürgkh jako štýrský šlechtic sestavil novou vládu jako ryze úřednickou, nestranickou a působící "nad stranami". Historik Otto Urban označuje Stürgkhovu vládu jako vládu "zásadního neřešení problémů". I tak se jí podařilo vytrvat u moci téměř pět let, což v tehdejší rakouské politice nebylo běžné. V létě roku 1912 se Stürgkhovi podařilo v parlamentu prosadit klíčové vojenské předlohy a mobilizační zákony (podpořila je i velká část českých poslanců, v jeho kabinetu zasedali i dva ministři českého původu). Vláda dokázala přežít i složité mezinárodněpolitické období (balkánské války). Nikdy se ale nemohla opřít o formální trvalou parlamentní většinu a nepodařilo se jí ani pokročit v otázce česko-německého smíru. Naopak, v létě roku 1913 vydala takzvané Anenské patenty, kterými byl Český zemský sněm (zablokovaný česko-německou rivalitou) trvale vyřazen z provozu a místo něho nastoupila zemská správní komise. Česká politická reprezentace pak přenesla svůj odpor proti eliminaci zemské samosprávy na Říšskou radu. Když se ovšem Češi v březnu 1914 chystali na další kolo obstrukcí na Říšské radě, nechal ji Stürgkh odročit. Vzhledem k následnému vypuknutí první světové války byl předlitavský parlament odročen až do roku 1917.  Po atentátu na Františka Ferdinanda d'Este v Sarajevu v červnu 1914 byl Karl von Stürgkh stoupencem vyhlášení války Srbsku spolu např. s náčelníkem generálního štábu armády Conradem von Hötzendorfem, patřil k tzv. válečnému křídlu vídeňské vlády. 25. července 1914 byla v Předlitavsku pozastavena parlamentní vláda a kabinet fungoval prostřednictvím vládních nařízení až do roku 1917.  Za první světové války musela Stürgkhova vláda řešit mimořádné úkoly vyplývající z válečné situace, jako rozvrat ekonomiky a zásobování obyvatelstva, včetně sociální radikalizace. Centrum moci se zároveň posouvalo směrem k vojenským kruhům.

Obětí atentátu.

21. října 1916, krátce před smrtí císaře Františka Josefa I., byl Karl von Stürgkh zastřelen při atentátu sociálním demokratem Friedrichem Adlerem. Adler byl za tento čin odsouzen k trestu smrti, který mu ale byl odpuštěn při velké amnestii po nástupu nového císaře Karla I.

Karl hrabě von Stürgkh (30. října 1859 Graz – 21. října 1916 Vídeň) byl rakousko-uherský šlechtic a politik, v letech 1911–1916 předseda předlitavské vlády (vláda Karla Stürgkha), předtím ministr kultu a vyučování Předlitavska a poslanec Říšské rady. Byl zabit při atentátu v roce 1916.

Karl von Stürgkh (30 October 1859 – 21 October 1916) was an Austrian politician and Minister-President of Cisleithania during the 1914 July Crisis that led to the outbreak of World War I. He was shot and killed by the Social Democratic politician Friedrich Adler.


Historie.

Wardriving jako pojem vznikl původně z wardialingu. Výraz popularizovaný postavou hranou Matthew Broderickem ve filmu WarGames. Wardialing v této souvislosti odkazuje na praxi používání počítače k vytáčení mnoha telefonních čísel v naději nalezení aktivního modemu.  Warbiking je v podstatě stejný jako Wardriving, jen se při hledání bezdrátových sítí nevyužívá vozidla, ale jízdy na kole nebo motocyklu. Tato činnost se někdy usnadňuje montáží Wi-Fi zařízení na samotném kole nebo motocyklu.  Warwalking (někdy warjogging) je v podstatě stejný jako Wardriving, kromě toho, že to je provozován pěší chůzí a ne z jedoucího vozidla. Nevýhoda tohoto přístupu spočívá v nižší rychlosti cestování a absenci pohodlného výpočetního prostředí. Proto v této oblasti převládají přenosná zařízení, jako jsou PDA, netbook a smartphone, která mohou vykonávat tuto činnost během chůze nebo stání.  Warkitting je kombinací wardrivingu a rootkittingu. Ve warkitting útoku hacker nahradí firmware z napadeného routeru. To mu umožňuje kontrolovat veškerý provoz oběti a dokonce mu umožňuje zakázat SSL tím, že nahradí HTML obsah během stahování. Warkitting objevili Tsow, Jakobsson, Yang a Wetzel v roce 2006. Jejich objev uvedl, že 10 % z bezdrátových routerů bylo snadno přístupných pro WAPjacking (škodlivé nakonfigurování nastavení, bez možnosti dělat vlastní úpravy na firmware) a 4,4 % z bezdrátových routerů byly vystaveny WAPkittingu (ničící firmware v routeru). Jejich analýza ukázala, že objem pověřených krádeží možných přes Warkitting překročil odhady krádeží přes phishing.

Mapování.

Mnoho lidí zabývající se wardrivingem používá GPS zařízení k měření polohy sítí. Tyto souřadnice spolu s údaji o síti (SSID, kanál, šifrování…) vkládají do online map a databází. Dnes je populární internetový nástroj WiGLE, zatímco jeden z průkopnických mapových aplikací byl StumbVerter, který používal Microsoft MapPoint k čerpání informací nalezených sítí. Ovšem tyto nástroje obsahují údaje o bezdrátových sítí především v zahraničí. Pro ČR se v poslední době rozvijí projekt freewifihotspot, který do mapových podkladů Google vkládá informace o bezdrátových sítí a to jak zabezpečených tak i otevřených. Seznam sítí se neustále rozrůstá a v současné době (říjen 2010) čítá databáze něco přes 287 000 záznamů. Informace byly shromážděny do podrobné mapy, která byla zveřejněna na internetu.

Antény.

Pro lepší dosah slouží vyrobené nebo koupené antény, které se dělí na všesměrové, panelové, sektorové až po vysoce směrové. Antény bezdrátových přijímačů mohou být upraveny tak, aby rozšířily své schopnosti pro výběr a připojení k bezdrátovým přístupovým bodům. To může být provedeno běžným kovovým drátem a kovovým talířem, který je upraven do formy směrové antény. Pro wardriving se nejčastěji používá všesměrová anténa se ziskem okolo 5 dBi, která může mít magnetický stojánek pro lepší a pohodlnější upevnění na karoserii vozidla.

Wardriving a piggybacking.

Výraz wardriving je někdy neprávem zaměňován za piggybacking. Většina wardriving software se pouze přihlašuje a získává informace o bezdrátových přístupových bodech nalezených při jízdě, bez použití služeb sítě. Připojení k síti a využívání jejích služeb bez výslovného povolení je považováno za piggybacking. Ovšem některé programy pro wardriving skutečně přebírají kontrolu nad Wi-Fi sítí, čímž se z wardriving činnosti stává piggybacking. Je proto vhodné vybrat správný software – např. Kismet nebo KisMAC nekomunikuje vůbec se sítí a jedná se pouze o pasivní naslouchání (přihlášení na vysílací adresu). Lze to přirovnat k poslechu rozhlasové stanice, která vysílá v určité oblasti.

Wardriving je vyhledávání bezdrátových sítí Wi-Fi osobou jedoucí ve voze, pomocí přenosného počítače nebo PDA či smartphone.  Software pro Wardriving je volně přístupný na internetu, jako třeba NetStumbler pro Windows, Kismet nebo SWScanner pro Linux, FreeBSD, NetBSD, OpenBSD, DragonFly BSD, Solaris a KisMac pro Macintosh. Existují také domácí aplikace Wardriving pro kapesní herní konzole, které podporují Wi-Fi, jako jsou sniff_jazzbox nebo wardive pro Nintendo DS, Road Dog pro Sony PSP, WiFi-Where pro iPhone, G-MoN pro operační systém Android a WlanPollution nebo PyNetMony pro Symbian zařízení Nokia S60.

Wardriving is the act of searching for Wi-Fi wireless networks by an attacker usually in a moving vehicle, using a laptop or smartphone. Software for wardriving is freely available on the internet.  Warbiking, warcycling, warwalking and similar use the same approach but with other modes of transportation.


Mládí.

Bavaud byl studentem teologie v Bretani a členem antikomunistické studentské organizace "Compagnie du mystére". Její předseda Marcel Gerbohay měl na Bavauda velký vliv. Marcel byl přesvědčen že je členem romanovské dynastie a tvrdil, že až padne v Rusku komunismus, budou mít Romanovci v Rusku opět moc. Bavaud mu bezmezně věřil a stále více a více přemýšlel o atentátu na Hitlera, což by materiálně pomohlo jejich plánům, a nakonec se rozhodl, že vykoná atentát sám.

Pokus o atentát.

9. října 1938 Bavaud cestoval z Bretaně do Bádenska a poté do Basileje, kde si pořídil Schmeisser, poloautomatickou pistoli, a konečně vyrazil do Berlína. Poté co přijel, zjistil, že Hitler zatím odcestoval do Berchtesgadenu, a tak vycestoval za ním.  Policista Karl Deckert náhodně slyšel Bavauda, jak říká, že by se rád setkal s Hitlerem osobně. Deckert mu doporučil, ať si požádá o soukromý rozhovor dopisem, ve kterém by byl doporučen někým vysoce postaveným ze zahraničí. Deckert mu doporučil, aby odcestoval do Mnichova, kde se konalo výročí puče z roku 1923. Bavaud si zakoupil lístek v prvních řadách a vydával se za švýcarského novináře s úmyslem střelit Hitlera do hlavy během přehlídky. Bavaud však musel od atentátu upustit, jelikož Hitler šel na druhé straně cesty, než Bavaud očekával, a útok by byl tím pádem pravděpodobně neúspěšný.  Bavaud si tedy nechal opatřit dopis s falešným doporučením od francouzského předsedy Nacionální strany Pierra Taittngera a odjel opět do Mnichova, jen aby zjistil, že Hitler je opět v Berchtesgadenu.

Odhalení a soud.

Bavaud vyčerpal všechny potřebné peníze, a odjel zpět do Paříže, kde se chtěl připravit na další útok. Byl ale chycen kvůli jízdě na černo a předán policii. Ta poté v jeho kufru našla mimo jiné rozbušky, pistole, mapy a informace o Hitlerovi. Byl předán gestapu, které ho donutilo se přiznat k pokusu o atentát na Hitlera.  Bavaud byl souzen německým lidovým soudem 18. prosince 1938 jako pokus o atentát na říšského vůdce, jež by přineslo obrovskou ztrátu německému národu. Švýcarští diplomaté neprojevili nejmenší zájem zachránit Maurice; Hans Fröhlicher, švýcarský velvyslanec v Berlíně, veřejně Bavauda kritizoval. Německá nabídka vyměnit Bavauda za špiona selhala a tudíž byl odsouzen k smrti. Jeho hlava byla sťata gilotinou ráno 14. května 1941 v berlínském vězení Plötzensee.

Maurice Bavaud (15. ledna 1916 Neuchâtel – 14. května 1941 věznice Plötzensee, Berlín) byl švýcarský student teologie, který se 9. listopadu 1938 v Mnichově pokusil zabít Adolfa Hitlera.

Maurice Bavaud (January 15, 1916 in Neuchâtel – May 14, 1941 in Berlin-Plötzensee) was a Swiss theology student who in 1938 attempted to assassinate Adolf Hitler.


Život.

Fulko s přízviskem "Morous" byl mladším synem hraběte Geoffroye z Gâtinais a Ermengardy, dcery Fulka Nerry z Anjou.  Společně se svým starším bratrem Geoffroyem vstoupil do služeb bezdětného bojovného strýce Geoffroye, který jej jako sedmnáctiletého pasoval rytířem. Roku 1160 připadlo rozhodnutím umírajícího hrabství Anjou Fulkovu staršímu bratrovi, strýcovu jmenovci a Fulko obdržel pouze jeden hrad. Mezi oběma bratry vypukl spor. Fulko roku 1067 Geoffroye, exkomunikovaného za porušení církevních práv v Anjou a zbaveného dědictví, ve střetu u Brissacu zajal a uvěznil. Své vítězství považoval za projev boží milosti.  Převzal tak dědictví po strýci a roku 1068 Geoffroye zajal a uvěznil znovu. Gâtinais, dědictví po otci, použil k úplatě francouzského krále, kterou chtěl získat souhlas s celou akcí a udělení hrabství Anjou v léno.  O rok později se Fulko poprvé oženil s Hildegardou z Beaugency. Po Hildegardině smrti se oženil ještě čtyřikrát a své ženy postupně zapudil. Poslední pátá manželka Bertrada z Montfortu mu odešla sama, podle kronikáře protože nechtěla být "zapuzena jako běhna" a vdala se za krále Filipa, který kvůli "hříšné náklonnosti" k hraběnce z Anjou opustil královnu Bertu Holandskou.  Fulko po Bertradině odchodu nepodnikl žádnou odvetnou akci. Až roku 1094 papežský legát zbavil samotného hraběte exkomunikace za uvěznění bratra a potvrdil jej jako vlastníka hrabství. Poté se začal Fulko zajímat o svou poslední ženu a zasadil se o potvrzení jeho příbuzenského vztahu s králem a tím o potvrzení Filipova incestu. Provinilý panovník byl společně s Bertradou několikrát exkomunikován, sliboval v rouchu kajícníka a bosý, ale ani církevní klatba pár nepřiměla k odluce.  Roku 1106 se Fulko, potírající vzpouru staršího syna, dokonce stal v Angers hostitelem krále a své bývalé ženy.  Bertrada se po Filipově smrti roku 1108 k Fulkovi vrátila a zřejmě dohodla sňatek jejich společného syna Fulka s Ermengardou, dědičkou Maine a opuštěnou snoubenkou Fulkova staršího syna.  Hrabě zemřel v dubnu 1109 a byl pohřben v klášterním kostele sv. Trojice v Angers. Do dějin se zapsal jako muž, který dlouhá léta věznil svého bratra," byl opuštěný Bertradou, zavedl módu střevíců se zdviženou špičkou a trápily jej mozoly na nohou. Jeho hlavním počinem však zřejmě bylo sepsání dějin hrabat z Anjou a objednávka díla "Gesta Consulum Andegavorum".

Fulko IV. z Anjou ( "Foulque le Réchin" nebo " Foulque le Querelleur", 1043 – 14. dubna 1109, Angers) byl hrabě z Anjou a Tours.

Fulk IV (in French "Foulques IV") (1043–14 April 1109), called le Réchin, was the Count of Anjou from 1068 until his death. The nickname by which he is usually referred has no certain translation. Philologists have made numerous very different suggestions, including "quarreler", "rude", "sullen", "surly" and "heroic". He was noted to be "a man with many reprehensible, even scandalous, habits" by Orderic Vitalis.


MICA.

Střely MICA vyvíjela od počátku 80. let francouzská společnost Matra jako univerzální výzbroj pro stíhací letouny Dassault Rafale a Dassault Mirage 2000-5. Do výzbroje letectva byla střela zavedena v roce 1996. Díky tomu, že je vhodná jak pro využití na krátké vzdálenosti, tak i za hranicí viditelnosti (od 500 m do 60 km), nahradila nejen řízené střely Matra Super 530, ale zároveň i typ Matra R550 Magic. Pro bojové letouny jsou vyráběny dvě verze střely – MICA RF s aktivním radarovým naváděním (od roku 1996) a MICA IR s pasivním infračerveným naváděním (od roku 2000). Obě varianty jsou přitom vhodné pro operace v prostředí s vysokým stupněm rušení.

VL MICA.

Později byly střely MICA adaptovány i pro použití u armády a námořnictva. Systém VL MICA byl poprvé představen v roce 2000 na veletrhu v Singapuru. První zkušební vertikální odpal střely proběhl v roce 2001. První pozemní komplet VL MICA se stal operačním v červenci 2009. V roce 2006 si systém VL MICA zvolil Omán jako výzbroj pro své nové korvety třídy "Khareef".  Varianta VL MICA je protiletadlový raketový komplet krátkého dosahu, z nějž jsou střely odpalovány vertikálně. Systém existuje jak v pozemní, tak v námořní variantě. Vyznačuje se rychlou reakcí, 360° pokrytím a schopností boje s několika cíli současně. Interval mezi odpálením dvou střel jsou dvě vteřiny. Opět jsou vyráběny dvě verze střely VL MICA, lišící se typem navádění - VL MICA RF a VL MICA IR.  Pozemní verzi systému tvoří taktické řídící centrum (TOC – "Tactical Operation Centre"), třídimenzionální radar a 3–6 vypouštěcích kontejnerů, každý obsahující čtyři střely MICA. Vypouštěcí kontejnery jsou totožné v námořní i pozemní verzi. Všechny prvky jsou umístěny na pětitunových nákladních vozidlech, což zaručuje vysokou pohyblivost systému.

MBDA MICA (francouzsky: "Missile d’Interception, de Combat et d’Autodéfense") je francouzská řízená střela krátkého a středního dosahu (dle platformy), používaná k ničení vzdušných cílů – letadel, vrtulníků, bezpilotních letounů, ale i jiných řízených střel. Střely MICA mohou operovat za každého počasí a díky pokročilé elektronice jsou typu „odpal a zapomeň“. Systémem mohou být vybaveny jak bojové letouny, tak v případě jeho vertikálně odpalované varianty i pozemní jednotky a válečné lodě.

The MBDA MICA ("Missile d’interception, de combat et d’autodéfense", “interception, combat and self-defence missile”) is an anti-air multi-target, all weather, fire-and-forget short and medium-range missile system. It is intended for use both by air platforms as individual missiles as well as ground units and ships, which can be equipped with the rapid fire MICA Vertical Launch System. It is fitted with a thrust vector control (TVC) system. It was developed from 1982 onward by Matra. The first trials occurred in 1991, and the missile was commissioned in 1996 to equip the Rafale and Mirage 2000. It is a replacement for both the Super 530, in the interception role, and the Magic II, in the dogfighting role.  On 11 June 2007, a MICA launched from a Rafale successfully demonstrated its over-the-shoulder capability by destroying a target behind the launch aircraft. The target was designated by another aircraft and coordinates were transmitted by Link 16.


Život.

Narodil se do movité bruselské rodiny, díky čemuž se mohl věnovat vzdělání a svým aktivitám. Po studiích na Svobodné univerzitě v Bruselu (Free University of Brussels) se v roce 1877 stal obhájcem. Byl zastáncem emancipace žen. Podobné názory sdílela rovněž jeho sestra Léonie, která La Fontaina podporovala. Byl ženatý. Ovlivněn idejemi britského pacifisty Hogsona Pratta vstoupil na počátku 80. let 19. století do mírového hnutí. Díky jeho stáži u významného belgického obhájce Edmonda Picarda se seznámil s patnáct let mladším právníkem Paulem Otletem, se kterým La Fontaine spolupracoval a udržoval přátelský vztah až do konce svého života. V roce 1893 byl jmenován profesorem mezinárodního práva. Na základě závěrů z Mezinárodní bibliografické konference v Bruselu z roku 1895 založil společně s Otletem Mezinárodní bibliografický institut (Institut International de Bibliographie), z něhož se postupně vyčlenily další instituce, a který položil základy pro vznik Mezinárodní federace pro informace a dokumentaci.  V 90. letech 18. století se začal aktivně angažovat v politice. Byl zastáncem reformních kroků. Roku 1895 úspěšně kandidoval jako jeden z prvních socialistických kandidátů do belgického senátu, kde později zastával četné důležité funkce. V roce 1919 byl pak jmenován místopředsedou belgického senátu.  Za jeho celoživotní činnost, dílo a působení v mírových organizacích obdržel v roce 1913 Nobelovu cenu za mír. Když vypukla první světová válka, La Fontaine se přesunul do Washingtonu D.C. v USA. Po uzavření příměří se vrátil zpět do Belgie. Schopnost věnovat se rozličným oborům a zájmům byla kromě jeho profesionální činnosti znatelná i ve volnočasových aktivitách La Fontaina. Jako mladík napsal sbírku básní, byl vášnivým alpinistou, překládal Wagnerovy opery a mimo jiné přednášel o moderním umění. Byl svobodný zednář.  V meziválečném období se dál věnoval přednášení na univerzitě, politickým aktivitám či řízení svěřených institucí. Ke konci La Fontainova života došlo k útlumu jeho spolupráce s Paulem Otletem. Ačkoliv nespolupracovali tak intenzivně jako dříve, byli stále v kontaktu. Konce druhé světové války se Henri La Fontaine nedožil. Zemřel 14. května 1943 v Bruselu, o rok dříve než jeho přítel Otlet.

Činnost v oboru dokumentalistiky.

Počátky La Fontainovy bibliografické činnosti můžeme datovat od roku 1881, kdy se začal aktivně podílet na činnosti Společnosti pro sociální a politická studia (Société d'études sociales et politiques). Zde působil společně s Otletem v bibliografické sekci. Když o několik let poté přišel Otlet s myšlenkou modifikace Deweyho desetinného třídění, La Fontaine podpořil svého přítele a začal přispívat k rozvoji tohoto záměru.

Mezinárodní bibliografický institut.

Roku 1895 se jim díky finanční podpoře belgického průmyslníka a teoretika Ernesta Solvaye a belgické vlády podařilo uspořádat první Mezinárodní bibliografickou konferenci, na níž se diskutovalo mj. o nové formě klasifikace. V důsledku závěrů konference Otleta La Fontaine založili Mezinárodní institut bibliografie (Institut International de Bibliographie, IIB), který sídlil v Bruselu. Původní činnost institutu byla podpora rozvoje klasifikace a propagace univerzálního a jednotného klasifikačního systému. Ústředí institutu, Mezinárodní bibliografická kancelář (L'Office international de Bibliographie), se nacházelo v prostorách darovaných belgickou vládou a bylo jí přímo podřízené. Zde mohl La Fontaine uplatňovat svůj vliv a kontakty, které získal v politice. Kancelář působila nejaktivněji v letech 1895–1935.  Společně s Institutem vznikl také mezinárodní Univerzální bibliografický seznam (Repertoir bibliographique universel), který měl za cíl popis veškerého intelektuálního díla lidstva. Na počátku 20. století pak Otlet s La Fontainem organizovali další mezinárodní konference zaměřené na bibliografii (1897, 1900, 1908, 1910). Mezi léty 1904 a 1907 vyšlo první vydání MDT, které čítalo přes 2000 stran.

Unie mezinárodních organizací.

Roku 1906 byla založena Centrální kancelář mezinárodních asociací jako jedna z institucí podléhající IIB, jež měla sjednocovat zahraniční partnerské asociace. Při Světovém kongresu mezinárodních organizací (1910, World Congress of International Associations) v Bruselu došlo k jejímu přejmenování na Unii mezinárodních asociací (Union of International Associations, UIA). Zde se La Fontaine jako znalec a profesor mezinárodního práva angažoval v pozici generálního tajemníka. Tato organizace je činná dodnes. Rok 1910 byl pro oba přátele přelomový. Kromě založení UIA dostali také prostor k prezentaci na Světové výstavě v Bruselu, z čehož poté vznikla myšlenka Mezinárodního muzea a dalších projektů, do kterých se promítalo jejich internacionální smýšlení. Během první světové války došlo k útlumu činnosti. Rok po jejím skončení získali od belgické vlády prostory (konkrétně Palais du Cinquantenaire u známého bruselského parku) pro realizaci zmíněného muzea. Muzeum působilo pod názvem Světový palác (Palais Mondial), později Mundaneum. Mezitím počet jednotek v univerzálním seznamu rostl velice rychlým tempem (1903 - 6 milionů záznamů, 1930 - 15 milionů záznamů).

Problémy ve 20. a 30. letech 20. století.

Ve 20. letech došlo k omezení dotací od belgické vlády a nucenému přerušení některých aktivit. To způsobilo roku 1922 uzavření Světového paláce. Po intervenci obou právníků byl však znovuotevřen. V rámci institucí, ve kterých působili, organizovali řadu společných konferencí. První z nich se konala v roce 1920 (další v letech 1921–1924) a sdružovala kromě UIA a IIB další organizace. Na základě těchto setkání vznikla myšlenka Mezinárodní univerzity, což byl v podstatě název pro letní školu. La Fontaine tehdy krátce vedl IIB, přičemž spolupracoval s nizozemskými kolegy (např. Frits Donker Duyvis). V roce 1928 jej ve vedení vystřídal mladší Brit Alan Pollard, zástupce reformního křídla IIB. V návaznosti na to došlo mezi roky 1928–1929 ke změnám v celém bibliografickém institutu. Vedení se vzdalo nerealizovatelné myšlenky klasifikace veškerého vědění lidstva, což byl původně hlavní účel IIB.  Ve 30. letech došlo k odtržení Bibliografické kanceláře od IIB a uzavření Mundanea, což La Fontaine i Otlet těžce nesli. Kvůli změnám zaměření došlo také k přejmenování organizace nejprve na Mezinárodní institut dokumentace (International Institute for Documentation, 1931) a později na Mezinárodní federaci pro dokumentaci (International Federation for Documentation, 1937). Roku 1937 byly Otletovi a La Fontainovi uděleny čestné funkce ve vedení této instituce. I přes úctyhodný věk se La Fontaine nevzdal některých úřadů, které zastával, a dále publikoval.

Další aktivity.

V druhé polovině 19. století přispíval do Revue Sociale et Politique. Počátky La Fontainovy politické kariéry jsou spjaty se Belgickou stranou dělníků (Parti Ourvier Belge). Díky své kvalifikaci se zúčastnil tvorby socialistického dokumentu La Justice a později působil aktivně jako senátor. Celkem strávil čtrnáct let ve funkci místopředsedy senátu. Mezi léty 1895–1898 byl zvolen za region Hainaut, poté působil v letech 1900–1932 za Liège a 1935–1936 za Brabant. Stal se také ministrem pro vědu a umění. Během své politické kariéry se věnoval problematice vzdělávání a práce. Prosazoval např. čtyřicetihodinovou týdenní pracovní dobu. Byl činný v diplomacii při urovnávání Búrských válek, formování Společnosti národů a při sepsání tzv. locarnského paktu. Jako člen belgické delegace se zúčastnil prvního shromáždění Společnosti národů (1920–1921) a Pařížské mírové konference, kde zastával ideje internacionalismu. Mezi jeho záměry bylo prosazení mezinárodních institucí a zákonů.  Z jeho dalších aktivit můžeme jmenovat členství v Stálém mezinárodním výboru míru, kde od roku 1907 působil jako prezident. Dále členství v Meziparlamentní unii (Interparliamentary Union), prezidentství v Asociaci pro profesní vzdělávání žen (Association for the Professional Education of Women) nebo akademickou činnost na Svobodné univerzitě v Bruselu. Zde přednášel mezinárodní právo a vývoj legislativních struktur.

Vybrané publikace.

Pro další publikace přejděte na: https://www.ideals.illinois.edu/handle/2142/4004

Henri Marie La Fontaine (22. dubna 1854, Brusel - 14. května 1943, Brusel) byl významným belgickým právníkem, politikem, bibliografem a zastáncem ženských práv. Společně se svým přítelem Paulem Otletem položil základy dokumentalistiky. S Otletem stál také u zrodu Mezinárodního bibliografického institutu a dalších důležitých soudobých organizací. Jeho činnost je spjata s myšlenkami internacionalismu, který prosazoval. Celý život se angažoval v pacifistickém hnutí, za což byl oceněn Nobelovou cenou za mír.

Henri La Fontaine (; 22 April 1854 – 14 May 1943), was a Belgian international lawyer and president of the International Peace Bureau. He received the Nobel Prize for Peace in 1913 because " he was the effective leader of the peace movement in Europe".


Popis.

Na náměstí se střetává 12 velkých ulic, které společně vytvářejí hvězdu. Ze severu a proti směru hodinových ručiček (směr pohybu vozidel) to jsou:  Náměstí je rozděleno mezi 8., 16. a 17. obvod:  Dláždění na náměstí je zvoleno tak, aby při pohledu z výšky vytvářelo hvězdu. Červená dlažba tvoří trojúhelníky, jehož základny přiléhají k centrálnímu prostotu na náměstí a špicemi směřují do protějších ulic.  Pod náměstím je silniční podjezd, který spojuje přímo "Avenue des Champs-Élysées" a "Avenue de la Grande Armée". Dále je zde podzemní podchod pro pěší, který spojuje střed náměstí s Vítězným obloukem a chodníky na "Champs-Elysées" a "Avenue de la Grande Armée".

Historie.

Ludvík XIV. kolem roku 1670 pověřil zahradního architekta Andrého Le Nôtra, aby upravil cestu od Palais des Tuileries přes dnešní Place de la Concorde až na návrší se současným Vítězným obloukem. Náměstí se nachází na malém pahorku. Ředitel královských staveb Abel-François Poisson de Vandières nechal pahorek upravit v době, kdy budoval Champs-Élysées. Náročné práce byly dokončeny v roce 1777.  Při výstavbě pařížských hradeb v letech 1785–1788 byly na náměstí postaveny dvě strážní bašty, obě byly později zbořeny.  Výstavba Vítězného oblouku uprostřed náměstí začala v roce 1806 na příkaz Napoleona I., ale byla dokončena až v roce 1836 během panování Ludvíka Filipa.  Během Druhého císařství v rámci přestavby Paříže vedené baronem Haussmannem bylo náměstí upraveno podle plánů architekta Jacquese Hittorffa.  25. března 1907 byl na náměstí zřízen první kruhový objezd v Paříži.  Po první světové válce byl pod Vítězným obloukem umístěn hrob neznámého vojína.  17. srpna 1995 byl na náměstí proveden teroristický útok. Výbušné zařízení bylo umístěno v kovové popelnici u novinového stánku na křižovatce s "Avenue de Friedland". Při výbuchu bylo zraněno 17 osob.

Název.

Původní název náměstí zněl "Place de l'Étoile". Název „Hvězda“ je starý a ukazoval na křížení loveckých cest v 18. století, ještě před vznikem samotného náměstí. Dne 13. listopadu 1970 bylo přejmenováno na "Place Charles-de-Gaulle" na počest zesnulého prezidenta (9. listopadu 1970 v Colombey-les-Deux-Églises). Takto rychlé přejmenování po osobnosti vyvolalo nesouhlasné reakce. Na základě toho městská rada odsouhlasila novou vyhlášku, podle které nemůže být veřejné prostranství v Paříži pojmenováno po osobě dříve než pět let po její smrti. Stanice metra pod náměstím byla rovněž přejmenována z "Étoile" na Charles de Gaulle - Étoile. Dnes se nedaleko náměstí v 17. obvodu nachází malá ulička "Rue de l'Étoile".

Place Charles-de-Gaulle ("náměstí Charlese de Gaulla"), dříve "Place de l'Étoile" ("náměstí Hvězda") je náměstí v Paříži na hranicích 8., 16. a 17. obvodu. Uprostřed náměstí se nachází Vítězný oblouk. Na náměstí se každoročně zahajuje Pařížský maraton. Pod náměstím se nachází stanice metra Charles de Gaulle - Étoile, kde se kříží linky 1, 2 a 6, a kde je možné přestoupit na linku RER A.

The Place Charles de Gaulle (), historically known as the Place de l'Étoile (), is a large road junction in Paris, France, the meeting point of twelve straight avenues (hence its historic name, which translates as "Square of the Star") including the Champs-Élysées. It was renamed in 1970 following the death of President Charles de Gaulle. It is still often referred to by its original name; the nearby Métro and RER station retains the designation Charles de Gaulle–Étoile. Paris's "Axe historique" ("historical axis") cuts through the Arc de Triomphe, which stands at the centre of the Place Charles de Gaulle.


Biografie.

Karolina se narodila jako třetí dítě (druhá dcera) dánského korunního prince, pozdějšího krále Frederika VI. a jeho manželky Marie Hesensko-Kasselské. Její otec se stal králem po smrti svého otce Kristiána VII. v roce 1808, místo kterého však vládl již od roku 1784 pro Kristiánovu duševní chorobu.  Její narození bylo přivítáno s velkým nadšením, neboť její starší sourozenci zemřeli ještě před tím, než se narodila. Několik měsíců po jejím narození, 26. února 1794, padl Christiansborg za oběť ničivému požáru. Rodina přesídlila do paláce Amalienborg a letní období trávila v paláci Frederiksborg.  Karolina měla vždy úzký vztah se svým otcem. Dostalo se jí vzdělání spíše širokého než hlubokého a důkladného. Nebyla považována za příliš talentovanou ani půvabnou.

Výběr ženicha a manželství.

Jejím rodičům se narodili vedle šesti dcer i dva synové, oba však zemřeli těsně po porodu, jako nemluvňata zemřely i čtyři Karolininy sestry. Podle ustanovení Salického práva byla jako dcera vyloučena z následnictví trůnu, mohla však dědické právo přenést na své potomky. Proto pro ni její otec velmi pozorně vybíral ženicha. Nejprve vedl jednání o její svatbě s následníkem švédského trůnu "Kristiánem Augustem Augustenborským" (adoptivním synem švédského krále Karla XIII., těsně před jejich zdárným zakončením však Kristián August 28. května roku 1810 předčasně zemřel, jsa raněn mrtvicí). Dalším nápadníkem byl britský princ Vilém, vévoda Clarence, pozdější britský král Vilém IV. V roce 1812 byla zaslíbena hessenskému princi Kristiánovi, i ten však v roce 1814 zemřel. Nakonec se Karolina provdala za Frederika Ferdinanda (1792–1863), bratrance jejího otce, syna prince Frederika Dánského); manželství bylo motivováno politickými důvody.  Svatební obřad se uskutečnil ve Frederiksborgu 1. srpna roku 1829. Manželství zůstalo bezdětné.  V roce 1830 se Karolina stala obětí požáru, když jí vzplanuly vlasy; byla v obličeji zle zohyzděna. Podobné neštěstí se jí přihodilo také v roce 1858. V roce 1839 byl její manžel jmenován hlavním velitelem "Nørrejyllandu" (Severní Jutsko) a ona ho následovala na jeho inspekčních cestách po různých krajích Dánska.  V roce 1836 založila v Aarhusu útulek pro duševně choré a v roce 1852 se stala protektorkou kláštera Vallø Stift, který založila její praprababička Žofie Magdalena Braniborská.  Po smrti Kristiána VIII. v roce 1848 se stal její manžel Ferdinand následníkem dánského trůnu. Karolina se přesto nestala královnou, neboť její manžel zemřel 29. června 1863, tedy ještě před smrtí svého synovce krále Frederika VII. († 15. listopadu 1863), jehož následníkem byl. Na trůn pak usedl Kristián IX.  Karolina téměř nikdy nežila u dvora, ale nikdy se nevzdálila z Dánska - byla velkou patriotkou a říkala, že nemá důvod cestovat, když v Dánsku je nejlépe. V roce 1853 se manželský pár stal velmi populárním mezi dánským lidem, když neopustili Kodaň v době epidemie cholery.  Když Karolina ovdověla, stáhla se ještě více do ústraní, a to i z důvodů ekonomických: musela totiž platit dluhy, které za svého života nahromadil její manžel.  V posledních letech svého života, jako stará paní, trpěla hluchotou. Zemřela ve svém sídle v Kodani 31. března 1881.

Karolina Dánská (28. října 1793, Christiansborg, Kodaň – 31. března 1881, Kodaň) byla dánská princezna, dcera dánského krále Frederika VI.

Princess Caroline of Denmark (; 28 October 1793, Copenhagen – 31 March 1881, Copenhagen), was the eldest surviving daughter of King Frederick VI. She was unofficially known as "Kronprinsesse Caroline" (English: Crown Princess Caroline) prior to her marriage, and later as "Arveprinsesse Caroline" (English: Hereditary Princess Caroline).She married her father’s first cousin, Hereditary Prince Ferdinand, who was heir presumptive to the throne from 1848 to 1863.


Životopis.

Narozen ve městě Kortrijk, západní Vlámsko, Belgie. Chodil na dobře známou jezuitskou vysokou školu ve městě Aalst, jejíž školní uniformy ho inspirovaly k vytvoření majitelů pohřebního ústavu v jeho příbězích o Lucky Lukovi. Jeho učitel matematiky řekl rodičům, že jejich syn bohužel nikdy nebude v životě úspěšný, protože prošel všemi třídami jeho hodin čmárajíc si na okraj učebnice. Morris začal kreslit v animátorských studiích Compagnie Belge d'Actualités (CBA - Společnost belgických aktualit), kde se s ním ještě před válkou potkali Peyo a André Franquin. Po válce společnost padla a Morris pracoval jako ilustrátor pro vlámské noviny "Het Laatste Nieuws" a týdeník "Le Moustique" (Moskyt), který vydával Dupuis, pro něhož vytvořil 250 titulních stránek a mnoho dalších ilustrací, především karikatur filmových hvězd.  Zemřel při nešťastném pádu v roce 2001.

"Lucky Luke".

Postavu "Lucky Luka" vytvořil v roce 1946 pro komiksový časopis" Spirou", který vydával Dupuis. Lucky Luke je osamělý kovboj cestující napříč divokým západem, pomáhaje všem potřebným, doprovázený svým věrným ořem jménem Jolly Jumper. První dobrodružství, "Arizona 1880", vyšlo v "L'Almanach Spirou 1947", vydaném 7. prosince 1946.  Morris se stal jedním z hlavních výtvarníků časopisu a jedním z tak zvaného ""La bande des quatre"" (Gangu čtyř), další byli Jijé, André Franquin a Will. Na rozdíl od druhých dvou nepracoval v domě, který vlastnil Jijé, ale i tak se všichni stali dobrými přáteli a navzájem se umělecky inspirovali. Společně založili nadaci pro "Marcinelle school", komiksy v typickém stylu "Spirou" vycházející jak stylisticky, tak tematicky z "Ligne claire" (čisté linie) používané skupinou výtvarníků spojených s vydavatelstvím Hergé v "časopise Tintin".  V roce 1948 cestovali Morris, Jijé a Franquin do Spojených států (Will byl moc mladý a musel zůstat v Belgii). Chtěli zemi poznat, zjistit, co zbylo z divokého západu a potkat se s americkými tvůrci komiksů. Morris zde zůstal nejdéle ze všech a vrátil se sám až za 6 let. Po tu dobu tvořil pro "Mad", kde pracoval také René Goscinny, francouzský tvůrce komiksů a spisovatel, který psal všechny příběhy "Lucky Luka" od roku 1955 až do své smrti v roce 1977. V té době byl ještě Goscinny poměrně neznámý, ale poté se stal jedním z nejoceňovanějších evropských textařů komiksů, nejdříve díky postavě "Lucky Luka" a o pár let později "Asterixe".  Léta ztrávená v USA byla pro Morise zásadní nejen proto, že tam byl Goscinny, ale také nashromáždil velké množství dokumentace pro svou pozdější práci a seznámil se s hollywoodskými filmy té doby. Morris v následujících letech představil ve svých příbězích mnoho filmových technik jako freeze-frames (zamrznutí) a close-ups (záběry zblízka). Styl Walta Disneye ho značně ovlivnil, což je vidět na velmi kulatých linkách charakterizujících rané příběhy Lucky Luka. Mnoho postav v jeho komiksech zřetelně vychází ze známých amerických herců jako Jack Palance, Gary Cooper, W.C. Fields a William Hart, ačkoli také karikoval nečekané postavy jako Louis de Funès nebo Serge Gainsbourg.  Prvních 31 dobrodružství publikoval Dupuis, ale na konci šedesátých let Morris vydavatelství Dupuis a "Spirou" opustil a přešel k Dargaud a "Pilote", časopisu, který vytvořil jeho kamarád Goscinny.  V roce 1984 vytvořili Hanna-Barbera 52 dílů kresleného seriálu o "Lucky Lukovi", čímž jeho popularita ještě vzrostla. Dalších 52 dílů seriálu vzniklo na počátku devadesátých let a následovali tři hrané filmy. Také bylo vytvořeno několik videoher například pro PlayStation 1 a Game Boy Advance. "Lucky Luke" je aktuálně nejprodávanější evropskou komiksovou sérií s více než 300 miliony kopií ve více než třiceti jazycích.  Na rozdíl od jeho současníků, Morris nikdy nepracoval na žádné ze sérií, ačkoli pro ně vytvořil mnoho ilustrací ve čtyřicátých a padesátých letech. V devadesátých letech vydal odnož "Lucky Luka" jménem "Rantanplan", nejhloupějšího psa západu.  V roce 2005 skončil na 79. místě ve valonském žebříčku De Grootste Belg (Největší Belgičan)

Reference.

<div class="references-small"

Maurice De Bevere (1. prosince 1923 – 16. července 2001), známější jako Morris, byl belgický karikaturista a tvůrce postavy "Lucky Luka". Jeho pseudonym je alternativní přepis jeho vlastního jména.

Maurice De Bevere (; 1 December 1923 – 16 July 2001), better known as Morris, was a Belgian cartoonist, comics artist, illustrator and the creator of "Lucky Luke," a bestselling comic series about a gunslinger in the American Wild West. He was inspired by the adventures of the historic Dalton Gang and other outlaws. It was a bestselling series for more than 20 years that was translated into 23 languages and published internationally. He collaborated for two decades with French writer René Goscinny on the series. Morris's pen name is an Anglicized version of his first name.


Klubová kariéra.

Svoji hokejovou kariéru začínal v rodném Drummondvillu, kde hrával ve svých začátcích v klubu Drummondville Rangers. V pozdějším juniorském věku hrával v Ontario Hockey Association za tým St. Catharines Black Hawks, draftován byl v roce 1971 z celkově druhého místa. Jako první byl tehdy draftován Guy Lafleur, hráč, který byl hlavní postavou finálového protivníka Dionnova týmu v ostře sledovaném finále juniorského poháru Richardson Cup. Marcel Dionne se od sezóny 1971/1972 stal členem Detroit Red Wings. V té době se jednalo o spíše podprůměrný tým, který ve čtyřech sezónách nedokázal postoupit do bojů o Stanley Cup. V roce 1975 tak díky svému agentu podepsal smlouvu s Los Angeles Kings, která mu zajišťovala 300 tisíc dolarů ročně. Tehdy to znamenalo nejdražší smlouvu v historii hokeje. Spolu s Charlie Simmerem a Davem Taylorem vytvořil slavnou útočnou řadu zvanou Triple Crown Line. Vyznačovali se vysokou produktivitou v základní části (celkem sedmkrát tam překonal hranici sta bodů v sezóně), téměř pravidelně se přiváděli Los Angeles do play-off, tam však na žádný úspěch nedosáhli a maximem bylo druhé kolo. V Los Angeles odehrál jedenáct a půl sezóny než byl po neshodách s trenérem Patem Quinnem vyměněn do New York Rangers. S nimi s první sezóně opět vypadl v prvním kole play-off a ve zbylých dvou sezónách se do bojů o Stanley Cup Rangers vůbec nedostali. Dionne ukončil svou kariéru v roce 1989, aniž by Stanley Cup získal.

Reprezentační kariéra.

Do kanadské hokejové reprezentace byl nominován již v roce 1972 pro Sérii století, k žádnému utkání však nenastoupil. Vynahradil si to dvojnásobnou účastí na Kanadském poháru, kde Kanada skončila v roce 1976 na prvním a v roce 1981 na druhém místě. Čtyřikrát se také účastnil mistrovství světa, v roce 1978 byl vyhlášen nejlepším útočníkem turnaje.

Marcel Dionne (*3. srpna 1951, Drummondville, Québec, Kanada) je bývalý kanadský hokejista. Odehrál 18 sezón v NHL, na přelomu sedmdesátých a osmdesátých let patřil mezi její největší hvězdy. V historické tabulce produktivity útočníků patří v NHL do první desítky. U příležitosti 100. výročí NHL byl v lednu 2017 vybrán jako jeden ze sta nejlepších hráčů historie ligy.

Marcel Elphège "Little Beaver" Dionne (born August 3, 1951) is a Canadian retired professional ice hockey centre who played 18 seasons in the National Hockey League for the Detroit Red Wings, Los Angeles Kings and New York Rangers. Marcel Dionne was inducted into the Hockey Hall of Fame in 1992. In 2017 Dionne was named one of the '100 Greatest NHL Players' in history.


Vznik a charakter díla.

Skladba v sobě zahrnuje různá byzantská díla pocházející z odlišných časových období, z nichž nejstarší část pochází pravděpodobně z 9. až 10. století – je známa jako "Píseň o emírovi" a původně představovala samostatné dílo. Její další části mají původ v byzantské lidové tvorbě, zejména z oblasti kolem města Melitene, kde docházelo vedle četných bojů i k rozsáhlé byzantsko-arabské kulturní výměně. Patrná je obliba erotických scén, typická pro komnenovské období, ve kterém se uchytil trend napodobování antických milostných románů. V díle se objevují taktéž biblické motivy. Tyto prvky spojil neznámý autor, ovlivněný též tvorbou o Alexandrovi Makedonském, někdy v 11. či 12. století do jednoho eposu. Není známo, zda bylo toto dílo původně napsáno klasickou, či tehdejší hovorovou středověkou řečtinou. V díle se odrážejí zájmy tehdejší anatolské aristokracie v mnoha oblastech jejího života. Ovšem vzhledem k tomu, že dílo bylo s velkou pravděpodobností vytvořeno po územních ztrátách ve prospěch Turků na konci 11. století, mohou tyto výjevy popisovat romantický pohled na původní život šlechtické vrstvy, jež se před tureckým postupem stáhla z východních provincií do bezpečí Konstantinopole. Sám hlavní hrdina je představitelem této aristokracie a svým vztahem k císařské moci budí dojem nezávislého a sebevědomého jedince, v němž se odrážejí dobové názory a hrdost tehdejších šlechtických vrstev.

Děj.

První, starší, část pojednává o únosu dcery byzantského velitele, stratéga, arabským emírem na východním pomezí byzantské říše, kde po dlouhou dobu docházelo k častým střetnutím mezi Byzantinci a muslimy. Svými činy vyvolá muslimský vládce spor mezi ním a dívčinými bratry, který je urovnán přestoupením emíra na křesťanství. Ze spojení emíra a stratégovy dcery se narodí Basileios, zvaný Digenis Akritas ("Dvojrodý strážce hranic"), hrdina celého eposu.  Druhá část již postrádá jednotnou strukturu a je spíše sledem několika oddělených příběhů. Digenis, sloužící jako "akritas", strážce chránící byzantské východní hranice, podobně jako jeho otec unese dívku byzantského velitele a vezme si ji za ženu. Kromě jiných dobrodružství svádí souboj s drakem, bojuje vítězně s bandity, porazí a svede krásnou amazonku Maximó, načež si u řeky Eufratu postaví honosný palác. Umírá zasažen nemocí, čímž řecké verze eposu končí.

Dochované rukopisy.

Dílo se v původní podobě nedochovalo, je ale k dispozici řada opisů z pozdějších dob. Rovněž byla nalezena Digenisova zobrazení na athénské a korinthské byzantské keramice. První písemná zmínka o tomto díle pochází z 18. století od vzdělance a osvícence Kaisaria Daponta, nicméně samotný exemplář rukopisu byl nalezen až roku 1800, a to pouze v ruském překladu "Děvgenijo dějanije". První dochovaný řecký text se našel až o téměř tři čtvrtě století později, roku 1868. Následovaly další objevy, díky nimž je celkem známo šest rukopisů – "Grottaferský" z 14. až 15. století, dále rukopisy "Eskorialský", "Trapezuntský" a "Androský", všechny pocházející z 16. století, následované "Oxfordským" a "Paschalisovým", oběma z 18. století. Rukopisy se navzájem liší jak obsahově, tak kvalitou jazyka, v některých případech i formou.

Digenis Akritas, v novořeckém přepisu Digenis Akritis, je byzantský hrdinský epos, jehož děj se odehrává na pozadí byzantsko-arabského konfliktu v oblasti kolem řeky Eufratu. Ústřední postavu představuje šlechtic a dobrodruh Basileios, zvaný Digenis Akritas, hrdina náležející k "akritai", válečníkům střežícím pohraniční kraje byzantské říše. Jeho otcem je arabský emír, který přestoupil ke křesťanství a oženil se s dcerou byzantského vojevůdce. Dílo je vytvořeno z několika částí pocházejících z různých období a nemá jednotnou koncepci. Pochází pravděpodobně z 11. až 12. století a postupem času se stalo byzantským národním eposem.  Epos se dochoval v několika verzích. Vůbec první exemplář, přesněji jeho ruský překlad, byl nalezen v roce 1800. První řecký rukopis byl objeven až roku 1868, od té doby se celkem našlo šest exemplářů tohoto díla. Ty se mezi sebou liší obsahem, formou i kvalitou jazyka. Autor dílo vytvořil z prvků lidové tvorby z byzantsko-arabského pomezí, dále pak inspirací z děl antických autorů a biblickými motivy.

Digenes Akrites (, ), known in folksongs as Digenes Akritas (, ) and also transliterated as Digenis Acritis, is the most famous of the Acritic Songs. The epic details the life of the hero, Basil (Βασίλειος), whose epithet "Digenes Akritas" ("Two Blood Border Lord" or "Twain-born Borderer") refers to his mixed Byzantine-Cappadocian Greek and Arab blood. The first part of the epic details the lives of his parents, how they met, and how his father, an Emir, converted to Christianity after abducting and marrying Digenes' mother. The remainder of the epic discusses, often from a first-person point of view, Basil's acts of heroism on the Byzantine border.


Životopis.

Narodil se kolem roku 1155 jako nejstarší syn Damerony, druhé manželky Villaina z Arzillières/Villehardouinu. Byl dvakrát ženat - poprvé s Berengarií z Villemaur a podruhé s Chanou z Lézines. Z prvého svazku měl nejméně dvě dcery, z druhého manželství pocházeli dva synové a další dcera. V roce 1185 byl jmenován maršálkem champagneského hrabství.

Účast na křížových výpravách.

Společně s hrabětem Jindřichem II. ze Champagne se zúčastnil třetí křížové výpravy, kolem roku 1194 již však byl zpět v rodném kraji. O pět let později se během rytířského klání pořádaného hrabětem Theobaldem III. ze Champagne připojil k další kruciátě. Theobald jej jmenoval jedním z velvyslanců do Benátek, aby zajistil lodě pro přepravu. Také pomohl ke zvolení Bonifáce z Montferratu jako nového velitele výpravy poté, co hrabě Theobald zemřel.  Je pravděpodobné, že podporoval odklon křižáků napřed k Zadaru a poté i ke Konstantinopoli. Když byl v Konstantinopoli, sloužil také jako vyslanec u Izáka II. Angela a byl jedním z těch, kteří požadovali, aby Izák učinil Alexia IV. spolucísařem. Po dobytí Byzantské říše roku 1204 byl jmenován maršálkem Latinského císařství; sloužil jako vojenský velitel a vedl útěk z bitvy u Adrianopole v roce 1205 poté, co byl císař Balduin zajat oddíly Druhé bulharské říše. Odměnou za jeho služby mu Bonifác z Montferratu daroval město Messinopolis v Thrákii.  Roku 1207 začal psát kroniku o křížové výpravě "O dobytí Konstantinopole". Byla spíše napsána francouzsky než latinsky, což z ní činí nejranější francouzskou prózu. Geoffreyho přínos je na stejné úrovni jako Roberta z Clari, francouzského rytíře z nižší vrstvy, Nikety Choniata, vysoce postaveného byzantského úředníka a historika, který stejné události popsal ze svého pohledu, a Gunthera z Pairis, cisterciáckého mnicha, který převyprávěl příběh svého opata Martina, jenž putoval s křižáky.  Villehardouinův stejnojmenný synovec se v roce 1209 stal achajským knížetem v Morei (Morea - středověké jméno pro Peloponnéský poloostrov). Villerhardouin sám zemřel krátce poté; existují informace o památnících, vztyčovaných jeho dětmi na otcovu počest roku 1218, lze tedy předpokládat, že zemřel před rokem 1219.

Geoffroy z Villehardouinu ( "Geoffroi de Villehardouin", 1150-64 - 1212) byl rytíř a historik, který se účastnil a zaznamenal Čtvrtou křížovou výpravu. Je považován za jednoho z nejvýznamnějších historiků své doby; nejznámější je jeho dílo "Histoire de la Conquête de Constantinople" (Dějiny dobytí Konstantinopole). Jeho celý titul byl: "Geoffrey de Villerhardouin, maršálek Champagne a Románie")

Geoffroi de Villehardouin (c. 1150 – c. 1213–1218) was a knight and historian who participated in and chronicled the Fourth Crusade. He is considered one of the most important historians of the time period, best known for writing the eyewitness account "De la Conquête de Constantinople" ("On the Conquest of Constantinople"), about the battle for Constantinople between the Christians of the West and the Christians of the East on 13 April 1204. The "Conquest" is the earliest French historical prose narrative that has survived to modern times. Ηis full title was: "Geoffroi of Villehardouin, Marshal of Champagne and of Romania".


Biografie.

Narodil se do rodiny vojenského kapitána. Již od mala se vojensky vzdělával, v 18 letech nastoupil jako kadet k pěšímu pluku č. 31. Účastnil se bojů sedmileté války. V roce 1778 byl nejprve povýšen na majora a v následujících letech se stal podplukovníkem 2. pluku szekelských hraničářů a poté plukovníkem 1. pluku valašských hraničářů. Za rakousko-turecké války podnikal hluboké nájezdy do tureckého území. Roku 1790 byl povýšen na generálmajora a získal Vojenský řád Marie Terezie. S řádem se pojil i šlechtický titul svobodného pána, predikát von Krajova získal díky jednomu ze svých nájezdů na toto dnes rumunské území.  V roce 1793 byl poslán do rakouského Nizozemí, kde se měl utkat s francouzskými revolučními armádami. Dne 30. října 1793 obsadil město Marchiennes, kde se mu vzdalo pět praporů nepřítele. Velel v bitvách u Famars, Courtrai a Meninu, za což obdržel komandérský kříž tereziánského řádu. V letech 1794 a 1795 bojoval u Charleroi, Landrecy a Fleurus. V roce 1796 již jako podmaršálek, sloužil pod arcivévodou Karlem v Německu. Příštího roku se kvůli obvinění z velitelské neschopnosti dostal spolu s podmaršálkem von Werneck před vojenský soud, avšak po dvoutýdenní vazbě byl osvobozen.  Za tzv. války druhé koalice byl roku 1799 pověřen velením v Itálii. V bitvě u Magnana drtivě porazil francouzského generála Schérera, za což byl povýšen na polního zbrojmistra. Poté oblehl a dobyl Mantovu. Následně převzal od arcivévody Karla velení nad armádou v jižním Německu, se kterou měl zastavit francouzský postup k Vídni. Byl poražen v bitvách u Engenu a Mosskirchu. Navíc se dostal do rozporu s Dvorní válečnou radou a po uzavření Parsdorfského příměří byl odvolán a odešel do výslužby.

Paul Kray svobodný pán von Krajova und Topollya, maďarsky též Pál Kray (5. února 1735, Kežmarok – 19. ledna 1804, Pešť) byl rakouský vojevůdce a polní zbrojmistr.

Baron Paul Kray of Krajova and Topolya (; ; 5 February 1735 – 19 January 1804), was a soldier, and general in Habsburg service during the Seven Years' War, the War of Bavarian Succession, the Austro–Turkish War (1787–1791), and the French Revolutionary Wars. He was born in Késmárk, Upper Hungary (today: Kežmarok, Slovakia).  He withdrew from military service temporarily in 1792 because of poor health, but in 1793, he was recalled to the Habsburg military in the Netherlands at the request of Field Marshal Prince Coburg and fought in the Flanders Campaign.  In 1799 he was appointed commander of the Austrian forces in Italy and Colonel-Proprietor of the Infantry Regiment N.34, a ceremonial position he held until his death. On 18 April 1799, Kray was promoted to Feldzeugmeister. In the 1800 campaign, Kray commanded the Austrian force on the Upper Rhine, charged with the defense of all approaches to Vienna through the German states. After being out-maneuvered by the French, he was disastrously defeated in five consecutive battles. After the Battle of Neuburg, the French acquired both shores of the river, and commanded access to the Danube waterway as far east as Regensburg. During the subsequent armistice, Emperor Francis II replaced Kray with his brother, Archduke John; Kray was discharged on 28 August 1800 and retired to Pest, Hungary. He died there on 19 January 1804. For all his victories, for his fierce competitiveness on the battlefield, the French soldiers referred to him as "Le terrible Kray, le fils cher de la victoire" and men from both sides attended his funeral in 1804.