Vznik názvu.

Welwitschia je pojmenovaná po svém objeviteli, jímž byl průzkumník, botanik, cestovatel a lékař jménem Friedrich Welwitsch (1806 - 1872), který ji nalezl v roce 1859 při svých výzkumných cestách pro portugalskou vládu po jižní Angole. Welwitsch, vlastním jménem Friderik Velbič, byl příslušníkem tv. korutanských Slovinců (slov. Koróški Slovénci, něm. Kärntner Slowenen) žijících po dlouhá léta v rakouských Korutanech.

Rozšíření.

Je to endemit Namibské pouště na západním Atlantickém pobřeží Namibie a Angoly v jižní Africe. Rostlina roste výhradně v extrémním pouštním ekosystému. K moři přiléhající část této oblasti se také nazývá pobřeží Koster (Skeleton Coast). Nejvíce jsou welwitschie rozšířené v oblasti Cabo Negro mezi 15 až 16 ° jižní šířky v Angole, rozptýlená populace roste mezi 20 až 24 ° jižní šířky v Namibii. Většina exemplářů není od pobřeží Atlantského oceánu vzdálená více než 80 km. Rostou ve vyschlých řečištích, otevřených pláních i ve svazích a na kopcích, kde je plný sluneční svit po 300 dnů v roce.

Klimatické podmínky.

Podnebí v těchto opuštěných končinách je vskutku nehostinné. V některých létech neprší vůbec, dlouhodobý roční průměr spadu dešťových srážek je zde od 20 mm na pobřeží až po 120 mm ve vnitrozemí (v Praze 550 mm), denní teplota vzduchu zde dosahuje až 50 °C a v noci klesá jen na 7 °C. Nedostatkovou vodu rostliny získávají svými listy z pravidelných mlh, které se cca 300 dnů v roce táhnou v ranních hodinách od pobřeží asi 130 km do vnitrozemí. Vznik těchto mlh a bezdeštného počasí je způsobován střetem studeného vzduchu přicházejícího od oceánu a teplého z pouště, teplá vrstva se drží nahoře a vlhká chladná zasahuje do vnitrozemí. Předpokládá se, že takto si welwitschie snižují deficit dešťových srážek o 50 mm za rok.

Popis.

Welwitschie jsou dvoudomé jednopohlavné vytrvalé rostliny s krátkým stonkem, dlouhým kořenem a se dvěma stále dorůstajícími listy. Při pohledu z dálky mají vzhled nevzhledné, neuspořádané hromádky odpadků.

Stonek, kořen.

Dřevnatý stonek bývá běžně vysoký maximálně do 50 cm, nahoře má vegetační vrchol, který dorůstá do tvaru konkávního disku s vlnitými okraji o průměru výjimečně i přes 1 metr. Vyrůstají z něho brachyblasty nesoucí rozmnožovací orgány uspořádané do šištic. Stonek přirůstá velice pomalu, cca 1 mm za rok, je to ovlivněno místními podmínkami. Někdy je jeho vrchol v úrovni terénu.  Stonek vychází z hluboko sahajícího mohutného kůlovitého kořene, který za silných větrů ukotvuje rostlinu v nestabilní písčité zemině a pomáhá získávat podzemní vodu z hloubky až 18 metrů. Podle Chrise Bornmana však kořen dosahuje jen do hloubky, která se zhruba rovná rozpětí živých listů od špičky po špičku. Kořen může mít u starých exemplářů v průměru i přes 1 metr, vespod je zakončen tenkým, až 3 m dlouhým vlasem. Těsně pod povrchem má kořen široce rozvětvené kořenové vlásečnice, které absorbují vodu listy nashromážděnou z rosy a svedenou do půdy. Horní část kořene slouží jako rezervoár vody.

Listy.

Listy welwitschie jsou nejdelší z celé rostlinné říše. Po vyklíčení zajišťují dva děložní lísky fotosyntézu po dobu asi 1,5 roku. Až dosáhnou délky 25 až 35 cm, začnou vyrůstat z bazálních meristémů dva pravé listy. Ty na bázi neustále dorůstají a na svých koncích se vlivem přírodního prostředí neustále třepí a odumírají, mnohdy se dělí do několika pruhů a vypadá to, že je listů více. Vypadají jako dvě tenké pokroucené stuhy, jsou ale silně sklerenchymatizované a spíše připomínají dřevo. Svým nahloučením okolo středu rostliny zavlažují kořen zkondenzovanou vodou z rosy, zastiňují půdu v nejbližším okolí, udržují ji vlhkou a chrání ji před větrnou erozí, která je na otevřených pláních obzvláště silná. Uvnitř listů jsou četné, podélně vedené cévy které se různě napojují nebo končí slepě v mezofylu. Povrch listů je opatřen mnoha dýchacími průduchy, až 22 000 na 1 cm². Na rozdíl od většiny pouštních rostlin které mají průduchy pro snížení výparu vody jen na spodní straně odvrácené od slunce, mají je welwitschie na obou stranách. Průduchy zajišťují nejen dýchání (O a CO), ale také pro rostlinu získávají životodárnou vláhu z mlh. Průduchy se při vlhkém vzduchu otvírají a při suchém zavírají, rostliny dýchají jen v noci.  Nejdelší nalezené listy jsou dlouhé 6,2 m (živá i odumřelá část) a široké 1,8 m. Nejvyšší rostlina je vysoká 1,8 m, jiná je zase široká 7,8 m. List roste při dobrých klimatických podmínkách rychlostí 8 až 15 cm za rok, z toho se odvozuje nejdelší věk od 500 do 1000 let. Datování radiouhlíkovou metodou C stanovilo max. stáří na 500 až 600 let. Mnohdy uváděná stáří 1500 nebo 2000 let nemají vědecká zdůvodnění.

Rozmnožování.

Protože welwitschie patří k nahosemenným rostlinám, je jasné, že nemají květ, ten je výsadou krytosemenných. Vajíčka samičích rostlin nejsou zcela holá, bez ochrany, jsou kryta obalem připomínajícím listen (proto této skupině rostlin říkáme také obalosemenné). Pro zjednodušení budeme zde nepřesně nazývat její reprodukční orgány květem a proces vedoucí k oplodnění kvetením. Vlastní kvetení je závislé na teplotě, je aktivováno až při teplotě 38 °C. Nutno připomenout, že jsou to rostliny dvoudomé, jedna welwitschie má samčí a některá jiná samičí květy.  Menší samčí i větší samičí květy jsou tvořeny šišticemi lotosové až zelenomodré barvy a obsahují dostatek sladkého nektaru který obsahuje z 50 % cukry. Samčí šištice má čtyři řady semenných šupin, v jejichž paždí je 6 tyčinek nitkami srostlými k sobě, každá nese na vrcholu tři prašníky. Samčí květy obsahují poměrně málo pylu.  Samičí šištice má také čtyři řady šupin, v paždí každé je po jednom vajíčku se dvěma obaly, z nichž jeden je trubičkovitě protažen a připomíná čnělku v květu krytosemenných rostlin. V době uvolňování pylu se vytváří polinační kapka, která zrychluje vniknutí pylového zrna do vajíčka. Zárodečníky se v gametofytu nevytvářejí. Opylování, tj. přenesení pylu ze samčí rostlin na samičí, zajišťují převážně ploštice ("Probergrothius (= Odontopus) sexpunctalis") z čeledi ruměnicovitých a různé vosy, brouci, mouchy i motýli. Takto mohou být navzájem opyleny i rostliny hodně od sebe vzdálené. Květy ve velkém navštěvují mravenci, ti se ale na opylení nepodílejí. Hmyzosnubné opylování je zde zvláštnosti, protože nahosemenné rostliny bývají převážně opylovány větrem.  Při dozrání semen se šištice mění v plodovou semennou šišku. Semena, jen s malým množstvím endospermu, dozrávají ve třech obdobích: v červenci/srpnu, prosinci a květnu/dubnu. Velké welwitschie vytvářejí 60 nebo 100 samičích šištic a mohou vyprodukovat i 10 000 semen, přitom úspěšnost opylení je asi 50 %. Semena jsou zralá asi za 9 měsíců po opylení. Plodová šiška se rozpadá a semena s blanitými křídly, dosahující velikosti 35 x 25 mm, jsou roznášena větrem. Zůstávají životaschopná po mnoho let, vyklíčí jen po déletrvajících deštích. Protože v tamních podmínkách intenzivní déšť přichází někdy i v intervalech desítek let, je v některých oblastech hodně rostlin stejně starých. Mnoho semen, odhaduje se více než 80 %, je během čekání na vyklíčení zničeno rozšířenou plísní kropidlák černý ("Aspergillus niger").

Pěstování.

Semena welwitschie jsou tvořena vlastním semenem a blanitou slupkou skládající se z okřídlených segmentů. Tento tvar semene umožňuje intenzivním poryvům větru vanoucích touto oblastí rozšiřovat je do širokého okolí. Většina semen má malou šanci na vzklíčení, asi jen 50 % je schopno vyklíčit a asi 80 % bývá infikováno houbovými chorobami, semena také konzumuje hmyz a drobná pouštní zvířata. Předpokládá se, že v přírodě jen 1 % semen vyklíčí a vyvine se z něj zralá rostlina, která má už minimum nepřátel.  Přestože žije a rozmnožuje se welwitschie tak zvláštním způsobem, není příliš náročné ji vypěstovat v domácích podmínkách, semena se nabízejí ke koupi na internetu. Semena zasazena po důkladném navlhčení v propustného substrátu, s velikosti zrn 2 až 5 mm, vypustí děložní lístky již po týdnu. Při dalším pěstování je nutno při zálivce dodržet dvě zásady: zemina nesmí přeschnout (rostlina nemá k dispozici mlhu) a zemina nesmí být přemokřena (rostlina přemokření v poušti nezažívá). Můžeme ji v bytě pěstovat na parapetu okna orientovaného k jihu, vyžaduje co nejvíce slunce. I v ideálním prostředí welwitschie roste velice pomalu, pěstitelské úspěchy jsou málo zřetelné.

Význam.

Přímý užitek z této rostliny mají pouze cestovní kanceláře, hlavně jihoafrické, které k největším exemplářům pořádají nejrůznější druhy zájezdů. Domorodci dříve v době nedostatku potravy pekli v horkém popelu středy samičích rostlin, říkali jim pouštní cibule (herero onyanga). Antilopy a nosorožci při nedostatku vody žvýkají listy a tvrdá vlákna vyplivují.  Přestože ekonomický přínos welwitschie je minimální, zaslouží si tento prastarý raritní endemit, jako každý jiný druh, zůstat zachován na Zemi i pro další lidská pokolení.

Ohrožení.

Roste sice velice pomalu a jen na ohraničeném území, není tam ale vzácná. Nic nenasvědčuje tomu, že welwitschie je ohrožená nebo je dokonce před vyhynutím. Přesto je v Angole i v Namibii chráněna zákonem.

Evoluce.

Welwitschia je jedním ze zázraků evoluce. Původně šlo pravděpodobně o strom rostoucí v pralese. Před miliony lety prales ustoupil a kvůli klimatickým změnám se z této oblasti stala poušť. Welwitschie byla jedinou rostlinou onoho pralesa, která byla schopna se natolik změnit a přizpůsobit, aby novým drsným podmínkám odolala.

Taxonomie.

Někteří odborníci rozlišují dva poddruhy Welwitschie:

Welwitschie podivná ("Welwitschia mirabilis") (také velvičie) je vytrvalá stálezelená rostlina. Je jediným žijícím zástupcem rodu welwitschie i čeledi welwitschiovité. Čeleď přísluší do fylogeneticky velmi prastarého řádu liánovcotvaré, kterému jsou nejblíže příbuzné jehličnany z řádu borovicotvarých.

Welwitschia is a monotypic gymnosperm genus, comprising solely the distinctive "Welwitschia mirabilis", endemic to the Namib desert within Namibia and Angola. The plant is commonly known simply as welwitschia in English, but the name tree tumbo is also used. It is called "kharos" or "khurub" in Nama, "tweeblaarkanniedood" in Afrikaans, "nyanka" in Damara, and "onyanga" in Herero. "Welwitschia" is the only living genus of the family Welwitschiaceae and order Welwitschiales, in the division Gnetophyta. Informal sources commonly refer to the plant as a "living fossil".


Popis.

Dospělý jedinec dorůstá až 250 cm délky a 110 cm výšky. Jeho tělo chrání tlustá kůže, porostlá krátkou jemnou černou a bílou srstí. Zatímco trup tapíra je bílý, hlava, krk a končetiny černé. Tvarem těla, pohybem a způsobem života se vzdáleně podobá praseti, přestože s ním není geneticky příbuzný. Z jeho velké zužující se hlavy se zužujícími se čelistmi zploštělých zubů přizpůsobených ke žvýkání tvrdé rostlinné potravy a malými, téměř chobůtkovitými ústy, vystupují nosní kosti, vytvářející oporu pro měkké části nosu. Do stran orientované velké černé oči a kratší, zašpičatělé uši, schopné registrovat zvuky nezávisle na sobě, mu poskytují informace o případném nebezpečí v jeho okolí.  Na zadních nohou mají 3 prsty, z nichž největší je prostřední, na předních pak 4 prsty, na třetím, nejvyvinutějším z nichž je nejlépe patrné kopýtko.  Na rozdíl od tapíra jihoamerického má tapír indický protáhlejší čenich, na průřezu je tvarovaný podobně jako sloní chobot.

Způsob života.

Tapír čabrakový je býložravec s noční aktivitou. Přes den hledá stín pod porostem keřů a menších stromů, za potravou vyráží až navečer. Tapír žije v menších stádech, můžeme však narazit i na samotáře. Jeho typickým a původním prostředím jsou subtropické a tropické pralesy, přizpůsobil se ale i na savany porostlé řídkou vyšší vegetací. Tapír čabrakový se vyskytuje v Malajsku, na Sumatře a v Thajsku. Téměř vždy se ale vyskytuje v dosahu vody, v níž dokáží v případě nutnosti výborně plavat. Ve svém teritoriu mají tapíři vyšlapané cesty, po nichž jsou za potravou schopni putovat až do svahů hor. Živí se rostlinnou potravou, skládajících se z listí většinou zemědělských plodin a bylinných výhonků.

Rozmnožování.

Po oplodnění jsou samice tapíra 390 až 395 dnů březí. V jednom vrhu přivedou na svět jedno, výjimečně dvě mláďata. Ta jsou od narození černobíle pruhovaná a velice hravá. Jejich jídelníček, zpočátku tvořený mateřským mlékem postupně přechází na jejich přirozenou bylinnou stravu. V době jejich největší zranitelnosti ztrácí jejich matka bázlivost a je schopná je ochránit i před většími šelmami.

Objevení.

Zatímco americké tapíry objevili evropští cestovatelé již v 16. století, musel si tapír čabrakový na objevení počkat do 19. století. Číňané a Malajci ho však znali daleko dříve, již před naším letopočtem. Ve staré čínské literatuře je nazýván "me". Evropská věda však těmto zprávám nevěnovala pozornost. Vědci 18. a počátku 19. století, např. Georges Cuvier, měli tapíry natolik spojené s Jižní Amerikou, že možnost existence asijských tapírů přímo popírali. Roku 1817 britský přírodovědec a guvernér Singapuru sir Thomas Stamford Raffles na Sumatře získal tapíří kůži. Jeho spolupracovníci Pierre-Médard Diard a Alfred Duvaucel ji však spolu s dalšími odcizenými přírodninami poslali lodí do Francie. Tam pak zoolog Anselme Gaëtan Desmarest tapíra čabrakového popsal. Raffles zatím krádež odhalil a podnikavé Francouze nechal deportovat, ale prvenství ve vědeckém popisu tapíra čabrakového již nezískal.

Chov v zoo.

V evropských zoologických zahradách lze spatřit tohoto tapíra málokdy, jen ve 24 zařízeních. Jeho počty dosahují kolem 50 jedinců (51 ks: 29 samců a 21 samic v roce 2016).  V Česku v současné době (březen 2018) tapíra čabrakového chová Zoo Praha (aktuální chov od 2010, odchov 2015), Zoo Zlín (dříve 1978–1984, první odchov 1981; aktuální chov od srpna 2013, odchov 2016) a také Zoo Ústí nad Labem (od května roku 2016).  V Česku byl dříve k vidění např. v Zoo Liberec(chován v letech 1970–1976), Zoo Dvůr Králové n.L. (1972–1980) a v Zoo Ostrava (1974–1992). Ve Dvoře Králové i Ostravě došlo k odchovu.

Chov v Zoo Praha.

Historicky první tapír čabrakový přišel do pražské zoo v roce 1967 ze zoo v bavorském Norimberku. Byla jím samice Isolda, běžně nazývaná taky jako Šosina. V roce 1973 přicestoval ze Stuttgartu samec Béďa. Roku 1976 se narodilo mládě, které ale ještě téhož dne uhynulo. Chov byl přerušen v roce 1994 úhynem samce Bédi. V moderní historii Zoo Praha jsou tapíři čabrakoví chováni od roku 2010, kdy přišel sourozenecký pár samice Indah a samec Vasan ze skotské Zoo Edinburgh. V dubnu 2011 dosavadního samce vystřídal nepříbuzný Niko z Norimberka (narozen 1996 v Tierparku Berlin), čímž mohly začít snahy o rozmnožení druhu. Úspěch se dostavil 15. 10. 2015, kdy se narodilo první mládě, které se podařilo odchovat. Samec dostal jméno Budak Puntja, jednoduše zkráceně zvaný Punťa. V březnu 2018 odcestoval do Zoo Taipei na Tchaj-wanu, kde dostal jméno Moke.  V neděli 19. 4. 2020, v době uzavření zoo z důvodu epidemie koronaviru, se narodilo historicky druhé mládě tapíra čabrakového v historii Zoo Praha. Jde opět o samce. Po narození tohoto mláděte kurátor Pavel Brandl uvedl, že ročně se v evropských zoo narodí jen asi čtyři mláďata. Těsně před opětovným otevřením zoo dne 27. 4. 2020 byl mladý sameček pokřtěn jako Morse, a to v upomínku toho, že právě na tento den připadá jak Den Morseovy abecedy, tak Světový den tapírů.  Původně žila první samice Isolda v místech, kde se dnes v horní části zoo nachází pavilon hrochů. Po vybudování pavilonu velkých savců ve spodní části areálu se přestěhovala a veškerá zvířata tohoto druhu se již nacházela tam. Současná expozice je umístěna v expozičním celku Vodní svět a opičí ostrovy u jižního vstupu.

Tapír čabrakový ("Tapirus indicus"), někdy též tapír indický, je savec patřící do řádu lichokopytníků, čeledi tapírovitých. Na rozdíl od svých příbuzných, obývajících Latinskou Ameriku, žije v Jihovýchodní Asii.

The Malayan tapir ("Tapirus indicus"), also called the Asian tapir, Asiatic tapir, Oriental tapir, Indian tapir, or piebald tapir, is the largest of the four widely-recognized species of tapir and the only one native to Asia. The scientific name refers to the East Indies, the species' natural habitat. In the Malay language, the tapir is commonly referred to as "cipan", "tenuk" or "badak tampung".


Historie.

Za nejstarší se považuje osídlení lidem lužické kultury ve střední a mladší době bronzové z 9. až 7. století př. n. l. Hmotná kultura halštatského lidu oravského typu z 7. až 4. století př. n. l. je v obci zastoupena nálezy na ulici Medzihradské. Dokazují rolnicko-pastýřskou osadu. Našli se tu i úlomky z římské keramiky z období přelomu letopočtu do 4. století. Je zde zastoupena i laténská kultura. Obydlí tvořily čtyři řady chat střídané přechody, prvotními ulicemi. Obyvatelé se zaobírali chovem dobytka a pěstováním prosa a hrachu.  V předvelkomoravském období byly na Trtinách a Ostrej skale opevněná hradiště. Tudy vedla významná obchodní cesta spojující Jadran s Baltem. Dokladem je nález keltských mincí a kupeckých potřeb. Ve středověku tuto obchodní cestu nazývali solnou, protože se využívala na dovoz soli a jiného zboží.  První písemná zmínka pochází z 6. ledna 1314 v listině magistra Donča pro liptovské zemany. V roce 1325 magistr Donč daroval revúckým zemanům Vyšný Kubín. Začali dějiny rodů Kubínyů a Mešků, jejichž potomci žijí na Oravě dodnes. Po rozdělení Kubína se Dolný Kubín rozvíjel jako poddanská obec Oravského hradu. Byl královským majetkem.  Ve 14. století byly založeny obce, které v současnosti tvoří příměstské části Dolního Kubína: Záskalie, Malý Bysterec, Beňova Lehota, Medzihradné, Srňacie, Mokraď a Kňažia. Veľký Bysterec byl městečkem o 220 let dříve než Dolný Kubín, v dalším období však nerozvíjel městská práva a výsady a klesl až na úroveň ostatních částí, kdy v roce 1599 je zmiňován jako dědina. Malý Bysterec se od roku 1355 vyvíjel jako zemanská osada. V roce 1380 se pro tuto obec stal Dolný Kubín duchovním střediskem. Založili tu římskokatolickou farnost, postavili kostel a zasvětili ho svaté Kateřině Alexandrijské.  Dolný Kubín se od počátku rozvíjel jako řemeslnicko-rolnická osada. Rozvoj řemesel a trhů umožnila vynikající poloha na obchodní cestě, která spojovala slovenské města s polskými obchodními středisky. Nejdéle živilo Dolnokubíňany kamenické řemeslo.  Reformaci na Oravu přinesli Turzové. V roce 1558 se stali majiteli oravského panství a dolnokubínský kostel sv. Kateřiny Alexandrijské v té době patřil evangelíkům. Působila tu latinská škola, kterou navštěvovali jen chlapci. Palatin Juraj Turzo podporoval rozvoj Dolního Kubína. Svolával sněm župního shromáždění oravské šlechty, ačkoli župním sídlem do roku 1683 byla Veličná. V roce 1604 zpustošili Dolný Kubín Bočkajovi hajduci, kteří bojovali proti palatinovi Turzovi. Podpálili obec, zbylo jen sedm domů, z toho čtyři byly poškozeny. Obyvatelé se před hajduky ukryli v lesích, aby si zachránili život.  V roce 1624 žilo v Dolním Kubíně 67 rodin, asi 340 obyvatel. Dne 14. května 1632 hrabě Kašpar Illesházy povýšil Dolný Kubín na městečko za roční poplatek 400 zlatých a udělil mu právo konat týdenní trhy v neděli a dva výroční jarmarky na sv. Kateřinu a Květnou neděli. Zároveň Dolnokubíňanům přikázal opravit školu, nemocnici s útulkem a stavět pěkné domy. Dne 14. prosince 1633 dostal Dolný Kubín městské privilegium od panovníka Ferdinanda II., který povolil další dva jarmarky. Městské výsady poskytly Dolnímu Kubínu hospodářský a kulturní růst. Ale v neklidném 17. století, naplněném náboženskými válkami a povstáními, se ocitl nejednou na pokraji bídy. Dolný Kubín zažíval období plné reformace a protireformace. Reformační hnutí dostalo tvrdý úder potlačením Pikovha povstání v roce 1672 a smrtelný na podzim roku 1683 od litevského vojska polského krále Jana Sobieského, které procházelo Oravou s cílem pomoci Habsburkům proti Turkům. Litevci se k poddaným chovali násilnicky, dobyvačné, nechávali za sebou spáleniště. Město bylo v takové nouzi, že až po pěti letech si dalo vyhotovit nové pečetidlo, neboť původní shořelo v rychtářově domě. Z litevského úpadku se město vzpamatovalo až v 90. letech 17. století. Dne 30. června hrabě Juraj Erdődy vydal Dolnímu Kubínu privilegium na vybírání mýtného na dolnokubínském brodě. V roce 1712 udělil císař Karel VI. Habsburský městu i pouťové privilegium. Město se stalo sídlem Oravské župy. Během Rákociho povstání v roce 1709 zkonfiskovali evangelíci kostel sv. Kateřiny na dva měsíce. Pak byl vrácen katolíkům a evangelíci z městečka chodili 75 let do leštinského artikulární kostelíka. Toleranční patent Josefa II. jim vrátil náboženskou svobodu a svůj kostel si postavili v Dolním Kubíně v roce 1784. V 18. století nastalo klidnější mírové období, ale přišel hladomor a morové epidemie. Roky 1715 - 1716 jsou na Oravě známé jako zamrzlé roky. Ještě v červnu mrzlo a nová zima přišla v září, nastal hladomor. V roce 1719 měl Dolný Kubín 85 domů a 350 obyvatel. V průběhu 18. století Dolný Kubín výrazně změnil svou tvář. Dokončil se městský dům nazývaný Ratus, v roce 1726 postavili novou nemocnici, městský pivovar na místě dnešního evangelického kostela, v letech 1757 - 1758 župní dům, byt župního lékaře, lékárna, kasárna, první dřevěný most přes řeku Oravu, tržnici, mandl, faru, evangelickou školu. Na ochranu před požáry bylo od roku 1730 zakázáno používat otevřený oheň v krbech. V roce 1776 se Dolný Kubín stal sídlem slúžnovského úřadu. Vlastnit grunt patřilo ke kritériím pro udělení měšťanského listu a práva volit rychtáře a městské přísežné. Zakládání cechů - obuvníci - 1675, krejčí a obuvníci - 1715. Koncem 18. století vytvořili sdružený cech. Cech byl zrušen v roce 1871, kdy vznikla Řemeslná společnost a Okresní živnostenské společenství. Obchodem se zabývali židé. Hospodářská politika Josefa II. umožnila rozvoj židovského podnikání a náboženskou svobodu. Výstavba domu rabína a lázní.  Začátkem 19. století se přes městečko stavěla královská cesta od Kraľovian na Trstené. V roce 1811 zde postavili poštovní úřad a v roce 1826 židovskou synagogu. V roce 1813 se přehnala městem povodeň, začalo se s budováním vodní nádrže na Oravě. Velký rozmach začal v roce 1852, kdy do městečka přišel přednosta císařsko-královského Stolického úřadu František Patočník. Koncem 19. století byl Dolný Kubín pěkným župním městečkem. V roce 1886 renovovali katolický kostel sv. Kateřiny, který patřil mezi osm nejkrásnějších památek gotiky na Slovensku. V letech 1893 - 1895 postihly náměstí dva velké požáry. Znovu postavili župní dům, židovskou synagogu a evangelický kostel. Vzhled náměstí dotvořila budova státních škol (dnešní gymnázium), barokní budova Čaplovičového knihovny. V 30. letech 19. století se Dolný Kubín stal střediskem oravských národovců. Ctiboch Zoch, Juraj Matuška a Leopold Bruck založili v roce 1837 "Společnost vychovatelské v evangelickém Bratrstvo Oravském". Členy byli: Pavel Zoch, Pavel Cancrini, Jan Gregorič, Alexander Ruttkaj, Václav Jesenský, Ján Ziman, Ludvík Medzihradský, Daniel Krman, Juraj Šipka, Karel Sándor a další. V roce 1858 vznikla v Dolním Kubíně "Společnost Čaplovičovej knihovny", která se starala o cenný dar Vavřince Čaploviče městu a Oravě. Knihovna měla 45 000 svazků. Na počátku 20. století měl Dolný Kubín 1674 obyvatel a 211 domů.  Vznik Československé republiky na podzim roku 1918 Dolnokubíňané radostně uvítali. Vytvořili místní národní radu, v níž působil Ignác Radlinského, dr. Vladimír Pivko, Ladislav Nádas - Jégeho, Aurel Styk, Fridrich Medzihradský, Jan Trnkócy, Pavel Samuel Novák, Pavol Országh Hviezdoslav, dr. Jan Smetanay, Jan Diežka, Emil Kňažovič a Július Ballo. Vydávali noviny Naše Orava.  V roce 1919 byl založen kulturně-vzdělávací spolek Hviezdoslavova beseda, jejímž čestným členem byl i Hviezdoslav. Pořádala koncerty, literární večírky, loutkové divadélka. Ze svého fondu kupovala knihy, noviny a časopisy, podporovala chudé nadané studenty a po smrti básníka usilovala o stavbu pomníku nad jeho hrobem. V roce 1936 se zasloužila o postavení sochy P. O. Hviezdoslava před budovou Čaplovičovského knihovny. Bohatou kulturně-osvětovou činnost vyvíjel v Dolním Kubíně ženský spolek Živena, který vznikl z podnětu Kornelie Pivkové dne 27. června 1920. Další spolky byly: dobrovolnický hasičský spolek (1874), Spolek oravských akademiků, ochotnický, hudební a pěvecký spolek a další.  Po skončení II. světové války se Dolný Kubín změnil na významné průmyslové centrum celé Oravy V letech 1960 - 1996 zahrnoval okres Dolný Kubín téměř celou slovenskou část Oravy, mimo tento okres ležela tehdy pouze oravská obec Valaská Dubová.

Městské části.

Město se skládá z 10 městských částí: Banisko, Beňova Lehota, Brezovec, Kňažia, Malý Bysterec, Medzihradné, Mokraď, Staré mesto, Veľký Bysterec a Záskalie.  K městu patří i osady Jelšava a Srňacie.

Obyvatelstvo.

Město má 19 661 obyvatel. Z národnostního hlediska je Dolný Kubín homogenní s převahou obyvatelstva slovenské národnosti (až 97%). Rozdělení obyvatelstva pod vyznání je následující:

Dolný Kubín (, ) je slovenské město v okrese Dolný Kubín v Žilinském kraji a centrum slovenské části Oravy. V roce 2011 zde žilo přes 19 661 obyvatel.  Leží na řece Oravě a na železniční trati Kraľovany — Trstená.

Dolný Kubín (; ) is a town in northern Slovakia in the Žilina Region. It is the historical capital of the Orava region.


Poloha.

Západní hranici tvoří řeka Rýn a to od Bodamského jezera kam ústí po soutok s řekou Ill. Rýn je zároveň hranicí mezi Východními a Západními Alpami. Řeka Ill tvoří hranici na jihozápad od jeho ústí do Rýna po soutok s řekou Lutz v údolí Grosses Walsertal. Na jihu odděluje Bregenzský les tok Luztzu až k soutoku s potokem Faschinabach. Na východě je orografická hranice poněkud komplikovaná. Sleduje tok potoka Faschinabach až na sedlo na Faschinajoch, které rozděluje masivy Bregenzský les a Lechquellengebirge. Hranice pohoří potom pokračuje podél potoka Argenbach, který ji ukončuje svým ústím do větší říčky Bregenzer Ache u obce Schrecken. Ze severu je ohraničení Bregenzského lesa dáno státní hranicí s Německem.

Členění.

Bregenzský les zaujímá ve Východních Alpách plochu 700 km² a řadí se tak k menším horským skupinám Alpského systému. Pohoří je rozdělováno dle spolku Alpenverein na tyto menší celky:

Nejvyšší vrcholy.

Ve skupině Bregenzského lesa se nachází 12 vrcholů vyšších 2 000 m:

Turismus.

V pohoří Bregenzský les jen málokteré horské chaty nabízejí možnost přenocování. Tento fakt je zapříčiněn tím, že většina horských túr je kratších než půl dne a lidé většinou chodí jen na otočku na chatu a poté se vrací zpět do údolí. Údolí zde nejsou hluboká a tudíž nevzniká mezi vrcholy a výchozími body velké převýšení. Až na vrchol hory Diedamskopf (2 090 m) vyjíždí lanová dráha, s jednou přestupní stanicí.

Zajištěné cesty.

Geologická stavba a raliéf krajiny není přímo ideální pro zajištěné cesty ("klettersteigy"). Přesto jich zde několik zajímavých nalezneme:

Bregenzský les je pohoří a zároveň geografická oblast na samém západě Rakouska ve spolkové zemi Vorarlbersko. Svým charakterem oblých lesnatých, jen místy holých vrchů připomíná např. pohoří Malá Fatra. Bregenzský les avšak není na rozdíl od svého slovenského kolegy tvořen jedním hřebenem. Geologicky jej díky dolomitické a vápencové stavbě řadíme k Severním vápencovým Alpám.

The Bregenz Forest Mountains, also the Bregenzerwald Mountains (), are a range of the Northern Limestone Alps, named after the town of Bregenz. The Bregenz Forest Mountains are entirely located in the Austrian state of Vorarlberg.


Historie Města.

Roku 713 př. n. l. Sargon nařídil výstavbu nového paláce a města 20 km od Ninive na úpatí Gebel Musri. Zakoupil půdu, a aby přilákal dostatečný počet pracovníkú pro stavbu, rozhodl se anulovat jejich dluhy. Půda v okolí města byla zkultivována a byly zde založeny olivovníkové plantáže za účelem zvýšení produkce oleje ( v té době pro Asýrii nedostatečné).  Město mělo obdélníkový půdorys o rozměrech 1760 * 1635 m. Ohraničená plocha zahrnovala 3 čtvereční kilometry, či 700 akrů. Délka obranných zdí dosahovala 16280 asyrských délek, hodnota čísla odpovídala numerickému vyjádření Sargonova jména. Zdi města byly opravdu masivní a obsahovaly 157 věží pro zvýšení obranyschopnosti. Do města se dalo vstoupit jednou ze sedmi vstupních bran. Na obezděné terase se nacházely chrámy a královský palác. Hlavní chrámy byly zasvěceny bohům Nabuovi, Šamašovi a Sinovi, zatímco Adad, Ningal a Ninurta měli menší svatyně. Chrámová věž, zikkurat, zde byla také postavena. Palác byl vstavěn do pevnosti na východním okraji města a obsahoval 209 síní a nádvoří. Byl zkrášlen sochami a reliéfy na zdech, brány byly ozdobeny sochami okřídlených býků šédu. Obytné domy ve městě byly postaveny z nepálených cihel.  Dvůr byl do Dúr Šarrukínu přemístěn roku 706 př. n. l., i když město ještě nebylo úplně dokončeno. Sargon byl zabit během bitvy roku 705 př. n. l.. Jeho syn a nástupce Sinacherib projekt opustil, a přemístil hlavní město i s jeho administrací do města Ninive. Město Dúr Šarrukín nebylo nikdy dokončeno a bylo opuštěno, když o století později padla celá Asyrská říše.

Vykopávky.

Město bylo poprvé nalezeno francouzským konzulem v Mosulu, Paul-Émilem Bottaou v roce 1843. Botta věřil, že Chorsábád je biblickým Ninive. Na místě probíhaly vykopávky v letech 1842–1844 a později 1852–1855, přičemž nálezy byly posílány do pařížského Louvru.  Další vykopávky zde prováděl americký tým z Oriental Institute, Chicago v letech 1928–1935.

Dúr Šarrukín (""Pevnost Sargonova""), v současnosti Chorsábád, bylo hlavní město Asýrie (respektive Novoasyrské říše) za vlády Sargona II. Asyrského. Chorsábád je nyní vesnice v severním Iráku, 15 km severovýchodně od Mosulu, která je dodnes obývána Asyřany.

Dur-Sharrukin ("Fortress of Sargon"; , Syriac: ܕܘܪ ܫܪܘ ܘܟܢ), present day Khorsabad, was the Assyrian capital in the time of Sargon II of Assyria. Khorsabad is a village in northern Iraq, 15 km northeast of Mosul. The great city was entirely built in the decade preceding 706 BC. After the unexpected death of Sargon in battle, the capital was shifted 20 km south to Nineveh.


Historie.

Vlevo se ve Švédsku jezdilo oficiálně od roku 1734. Ve 20. století však narostla automobilová doprava a obyvatelé také stále více cestovali do sousedních zemí; v sousedních zemích Švédska, Norsku, Dánsku a Finsku, se již mnohem dříve jezdilo vpravo. Protože po pravé straně se jezdilo i ve většině evropských zemí, začalo se také ve Švédsku přemýšlet o zavedení pravostranné dopravy.  Toto téma přišlo na přetřes vícekrát. V roce 1955 došlo k referendu, při němž však většina národa, konkrétně 82,9 %, hlasovala proti zavedení pravostranné dopravy. Již roku 1954 bylo ovšem rozhodnuto, že se má pravostranná doprava definitivně zavést. V roce 1961 byly vypočítány náklady na tuto změnu. Gösta Hall je vyčíslil na 2,7 milionů švédských korun. O tři roky později, 10. května 1963, bylo stanoveno datum přeložení dopravy na 3. září 1967.

Provedení.

Již záhy byl rozdán objemný informační materiál, jenž měl připravit obyvatelstvo na nadcházející změnu.  V noci z 2. na 3. září 1967 byla veškerá soukromá doprava zakázána. Jednotlivá města si sama stanovila konkrétní časy. Stockholm zakázal soukromé cesty autem mezi 10 h druhého září do 15 h třetího září. V Göteborgu začal zákaz soukromých jízd platit v sobotu v 15 h do neděle 15 h. Pro Borås platil zákaz jízdy od 16 do 12 h a Karlstad si ho ustanovil od 16 do 6 h.  V 4 hodiny 45 minut se veškerá doprava musela zastavit, v 5 hodin přejela vozidla na druhou stranu a v 5 hodin 15 minut mohla pokračovat v cestě – už po pravé straně silnice. V hodině přechodu se po ulicích nacházelo mnoho lidí, kteří chtěli být svědky této historické události. Média to označovala jako lidovou slavnost a přirovnávala ke karnevalu. Přítomno bylo i mnoho zahraničních korespondentů, aby ve své vlasti podali o přeložce zprávu. Uskutečnil se i přenos přes satelit do Ameriky.  U silnic byly vztyčeny šestihranné dopravní značky s písmenem H, aby řidiči pamatovali, že se nyní mají držet na pravé straně.  Přechod proběhl celkem hladce a z pozdějších průzkumů vyplynulo, že počet dopravních nehod od zavedení pravostranné dopravy značně klesl.

Kuriozum.

Jak vyplývá z archivu švédské televize, uvažovalo se podle britských reportérů i ve Velké Británii o zavedení pravostranné dopravy, až se Británie stane členem společného trhu – pokud změna ve Švédsku proběhne bez potíží. Potíže ve Švédsku sice nenastaly, ale jak je dobře známo, Velká Británie se drží levostranné dopravy dodnes, což lze vysvětlit větší hustotou osídlení Británie, a tudíž mnohem hustší dopravou. Navíc mají britská auta volant na pravé straně.

Tramvajová doprava ve Švédsku.

Přeložení dopravy z levé na pravou stranu znamenalo v mnoha švédských městech konec tramvajové dopravy. Dnes provozují tramvaje již jen tři města, a to Göteborg, Norrköping a nyní i Stockholm, kde se v roce 1991 znovu zprovoznila linka 7 (Djurgårdslinjen).

Metro a roslagsbanan.

Metro a (uzkorozchodný městský vlak) jezdí vlevo dodnes.

Dagen H znamená ve švédštině "den vpravo", přičemž se zkratka H vztahuje na švédské slovo "höger" – vpravo, pravý, a označuje den, kdy Švédsko přešlo z levostranné k pravostranné dopravě. Tato změna nastala v neděli 3. září 1967 v 5 hodin ráno.

Dagen H (H day), today usually called "Högertrafikomläggningen" ("The right-hand traffic diversion"), was the day on 3 September 1967, in which the traffic in Sweden switched from driving on the left-hand side of the road to the right. The "H" stands for ""Högertrafik"", the Swedish word for "right traffic". It was by far the largest logistical event in Sweden's history.


Zenový buddhismus.

Významnou součástí ninjutsu je kromě fyzického přípravy (bu-džucu) i tzv. duchovní příprava, a to zejména skrze meditace. Zprofanované již jsou meditační pozice rukou, které mají připomínat jednotlivé síly, které je potřeba si uvědomovat, zopakovat si je, připravit se na ně, využít je jako inspirace pro předpokládané situace, ba dokonce je lze vnímat i jako duchy, ke kterým se lze modlit:  Do duševní přípravy spadá i smíření se se situací, její přijetí, že když si možné i špatné důsledky bojovník uvědomí předem, je na ně pak připraven a během boje pak nejen nejsou překvapením, při kterém by zdržovalo vymýšlení správné reakce, nýbrž i smířením se s možností neúspěchu, ohrožení bojovníka ba i jeho smrti. Díky duševní této přípravě (a vypořádání si osobních vztahů) pak bojovník dosahuje až nadlidských schopností, zejména rychlých reakcí. Tato příprava je součástí mnohem obecnějšího japonského chápání role bojovníka (a vůbec přístupu k životu), cesty bojovníka (bu-dó), jež vychází z japonského zen-buddhismu.  O ninžích se mluví i pohrdavě, jako o fanaticích schopných všeho, jako o sektě Amidovců (Amida Buddha). Zmiňuje je tak např. James Clavell ve své knize Šógun, kde zajatý ninja raději spáchá sebevraždu, než aby cokoli vyzradil, ba vůbec vyslovil jediné slovo: Udusil se prý vlastní krví, když si rozkousal jazyk.

18 umění Nindžucu (Nindža džúhakkei).

Podle Budžikanu bylo 18 schopností nindži poprvé sepsáno ve svitcích "Togakure Rjú" a dle Budžinkanu se tyto svitky staly směrnicí pro všechny školy nindžucu, které poskytovaly kompletní výcvik. Podle Budžinkanu však se schopnosti nindžů často studovaly zároveň s 18 samurajskými schopnostmi. I přes to, že některé schopnosti jsou shodné pro obě umění, byly používány k jiným účelům.  18 schopností nindžů:

Školy nindžucu.

Budžinkan Dódžó, kterému předsedá Masaaki Hacumi, je jednou ze 3 organizací, jež vyučují nindžucu. Přesto Hacumi prohlásil, že umění nindžucu upravil tak, aby lépe vyhovovalo modernímu světu. Jeho dódžó sestává z devíti oddělených škol tradičních japonských bojových umění, z nichž pouze 3 učí skutečná nindžucká umění.  Jsou ještě 2 další známé organizace, které vyučují nindžucu. Jsou to Genbukan, vedený Šótó Tanemurou, jenž opustil Budžinkan v roce 1984, a Džinenkan, vedený Fumio Manakou, jenž opustil Budžinkan v roce 1996. Oba dosáhli tzv. Menkjo Kaidenu, tj. certifikátu potvrzujícího znalost všeho, co jejich škola vyučuje, a tudíž mohou sami učit.  Dále existuje škola nindžucu Banke Shinobinoden, jejímž vůdcem je sōke Jinichi Kawakami. Ten o sobě tvrdí, že je posledním sōkem a jediným dědicem autentického ninjutsu z provincie Iga.  Nindžovské umění špionáže se dnes již nevyučuje, protože je v dnešní době nepoužitelné a také proto, že láká jedince s nereálnými představami.

Ninjutsu (: 忍術), doslova přeloženo „umění nindžů“ také se dá přeložit jako „vytrvalé umění - nin jutsu“ (též „umění skrývat se“), byl ve feudálním Japonsku termín pro soubor schopností, které ovládala skupina lidí známých jako nindžové – jedinci speciálně vycvičení pro rychlé zneškodnění protivníka i holýma rukama (džú-džucu), špionáž, atentáty, sabotáže (typicky žhářství) a partyzánský boj (přepady ze zálohy).  Nindžucu začalo jako soubor schopností nutných k přežití, který vytvořila skupina lidí žijících v japonské provincii Iga. Tito lidé byli soběstační a měli silný kladný vztah k přírodě.  Tyto techniky byly využívány k lovu a boji a vyvinuly se až na strategický základ bojových umění nindžucu. Nindžovské klany toto umění používaly k zajištění svého přežití v období politických nepokojů. Nindžucu také zahrnovalo umění převleků, úniku, maskování, lukostřelby, medicíny, výbušnin a jedů.  Uživatelé nebo spíše mistři tohoto umění pracovali jako nájemní vrazi a byli spojováni s aktivitami, které byly vždy považovány za nečisté a zločinecké, a v případě dopadení jim hrozila krutá smrt. I přesto, že nindžucu bylo možná ovlivněno čínským souborem principů od Sun-c’, je nindžucu považováno za původní japonské umění.

, sometimes used interchangeably with the modern term , is the strategy and tactics of unconventional warfare, guerrilla warfare and espionage purportedly practiced by the ninja. "Ninjutsu" was a separate discipline in some traditional Japanese schools, which integrated study of more conventional martial arts ("taijutsu") along with "shurikenjutsu", "kenjutsu", "sōjutsu", "bōjutsu" and others.  While there is an international martial arts organization representing several modern styles of "ninjutsu", the historical lineage of these styles is disputed. Some schools claim to be the only legitimate heir of the art, but "ninjutsu" is not centralized like modernized martial arts such as judo or karate. Iga Ryu claims to be the oldest recorded form of ninjutsu, and claims to have survived past the 16th century.


Život.

Oskar Ernst Bernhardt se narodil v hornolužickém městečku Bischofswerda v Sasku nedaleko českých hranic. Pocházel z dobře situované rodiny majitele koželužství a hostince. Rodiče mu určili dráhu obchodníka. Po absolvování obchodní školy se stal nejdříve samostatným podnikatelem a později podílníkem ve firmě zaměřené na export a import. To mu umožnilo v letech 1900 až 1914 cestovat téměř po celém světě. V roce 1897 se oženil s Marthou Oeser, s kterou měl dvě děti, Herberta a Edith. Po delším pobytu v USA (1911-12) kvůli studiím odcestoval do Velké Británie. Tam ho však zastihlo vypuknutí první světové války. Jako německého občana ho v roku 1915 internovali do internačního tábora na ostrově Man. Tam setrval až do roku 1919. V první světové válce mezitím padl jeho devatenáctiletý syn.  Cestování se mu stalo podnětem k započetí spisovatelské činnosti. Své dojmy z cest zpracoval v románech, cestopisech a divadelních hrách.  Odpovědi na podstatné otázky života začal sepisovat v roce 1923 v podobě přednášek. Uveřejňoval je pod jménem Abd-ru-shin. Tyto přednášky se staly základem jeho hlavního díla "Ve Světle Pravdy - Poselství Grálu" (první verze vyšla v roce 1926). V září 1924 se po rozvodu se svou první ženou Martou, oženil s vdovou Marií Freyer, která do manželství přivedla tři děti, Irmgard (Irmingard), Alexandra a Elisabeth. V roce 1928 koupil bývalý myslivecký dům v tyrolském Vomperbergu nedaleko Innsbrucku.  Časem se do blízkosti Abd-ru-shinova nového sídla přestěhovali jeho nejbližší spolupracovníci, čímž postupně začala vznikat osada Grálu. Tato se měla stát ukázkou myšlenky, že mezi lidmi různých stupňů vzdělanosti, různých náboženství a národností může vzniknout radostné působení v plné harmonii, jestliže je spojuje stejný duchovní cíl. Tento společný cíl podle něj přináší jím napsané Poselství Grálu.  V den anšlusu Rakouska 12. března 1938 byl Abd-ru-shin zatčen a umístěn ve vazbě v Innsbrucku, odkud byl propuštěn v září téhož roku. Vyšetřován ve vazbě byl už v roce 1936, kvůli údajnému devizovému přečinu. Po 4 měsících vazby byl propuštěn, když se prokázala jeho nevina. Několikrát byl obviněn z manipulace s lidmi za účelem získání jejich majetku a bylo na něj podáno několik obvinění od zástupců místní katolické církve. Všechna tato obvinění byla nakonec u soudu vyvrácena. Tehdy se též ukázalo, že byl vězněn i v letech 1901 a 1902. Osada Grálu byla zabavena, jeho majetek vyvlastněn a nacisté zakázali rozšiřování Abd-ru-shinova učení. Po těžkém věznění byl se svou rodinou z Rakouska vyhoštěn a byl mu přikázán nucený pobyt v Německu / německá strana Krušných hor v Saském lázeňském městečku Kipsdorf (místní část města Altenberg)/ pod stálým policejním dohledem. Měl zakázáno veřejně šířit své učení a ani jeho stoupenci ho nesměli navštěvovat. Na následky tělesného a duševního strádání, způsobeném nepřátelstvím lidí a pronásledováním nacisty, zemřel v Kipsdorfu 6. prosince 1941. Pohřben byl 11. prosince v Bischofswerdě. V roce 1949 bylo tělo převezeno do Vomperbergu, kde je pohřben v hrobce ve tvaru malé pyramidy.

Oskar Ernst Bernhardt, píšící pod pseudonymem Abd-ru-shin (18. dubna 1875 Bischofswerda, Německo – 6. prosince 1941 Kipsdorf, Německo), byl německý spisovatel, omylem uváděný jako zakladatel Hnutí grálu.

Oskar Ernst Bernhardt, also known as Abd-ru-shin or Abdruschin (18 April 1875, Bischofswerda, Kingdom of Saxony, German Empire – 6 December 1941, Kipsdorf, Ore Mountains, Germany), is best known as the author of the "". After a brief commercial training Oskar Ernst Bernhardt began his literary activity while still a young man. Some of his literary works included "The Bracelet", "Annita", "The Adventurer", and "Diamonds". Some of his works would later preview the ideas he would publish in the Grail Message. For example, "Diamonds" is a comedy featuring a bet in which the main character must tell the truth for twenty-four hours, in order to win one million dollars. The plot highlighted the hypocrisy of everyday social life. While traveling, he was often led to foreign countries. In 1915 he was interned in England. Released in 1919, he first went to Dresden, later to Bavaria and in 1923 began to write the first lectures of the Grail Message.  In 1928 he settled in Vomperberg, Tyrol. There he wrote "In the Light of Truth: The Grail Message". In 1936, Abd-ru-shin was arrested unfairly "because of infractions of currency laws." Previously, he had been unfairly accused of similar crimes. Specifically, he was charged for fraud, or "cheating and falsification of documents." The settlement ended when the Nazis got angry at him. Many of his former members were also angry with him. His followers failed him by turning to the darkness. In 1938, Abd-ru-shin was arrested after Austria came under German occupation.


Charakteristika díla, historie vzniku.

Rukopis, na němž Bach pracoval od počátku čtyřicátých let 18. století, má podobu čtyřhlasé partitury, většinou bez udání temp, dynamiky či jiných pokynů pro interpretaci. Tiskem byl vydán Bachovými syny až po otcově smrti, v r. 1751. Známa je ale i starší verze (takzvaný Berlínský autograf) a opisy některých částí. Celý cyklus vyrůstá z jednoho základního tématu v d moll, které je ve srovnání s méně rozsáhlou Hudební obětinou jednodušší a zvoleno tak, aby bylo možné co nejdokonaleji uplatnit veškeré techniky kontrapunktického umění.

Nejčastěji diskutované otázky.

Umění fugy je vrcholem barokní polyfonie a jedním z nejdokonalejších hudebních celků všech dob. Zároveň ale jen málokteré Bachovo dílo bylo tak často předmětem diskusí a sporů. Argumentace se mnohdy odvíjí spíše ve spekulativní rovině a používá absolutních ostrakizujících soudů, zejména pokud jde o osobnost muzikologa Wolfganga Graesera. Nezpochybněn zůstává ale fakt, že Graeser převratně přispěl ke znovuobjevení Umění fugy hudební veřejností. Účelové interpretace nezůstal během polemiky ušetřen ani základní historický zdroj - první vydání Umění fugy z roku 1751 - a některé další prameny.  Dílo bylo dlouho považováno za teoretickou práci, určenou pouze ke studiu. Vědecké spory se tedy týkaly nejprve otázky, zda je vůbec možné Umění fugy provést, a dále zejména instrumentace, pořadí a autenticity jednotlivých částí cyklu a také problému, zda a jak rekonstruovat závěrečnou Fugu a 3 soggetti, před jejímž dokončením Bach zemřel.

Instrumentace.

V rukopisu Umění fugy není Bachem uveden žádný konkrétní nástroj (s výjimkou často diskutované verze Contrapunctu XIII). Známý holandský cembalista Gustav Leonhardt vyslovil v roce 1952 jako jeden z prvních názor, že cyklus byl psán pro klávesový nástroj, nejspíše pro cembalo. Nejčastěji citovaným argumentem je skutečnost, že dílo jako celek je možno na cembale provést, a dále i fakt, že se polyfonní skladby pro klávesové nástroje zaznamenávaly obdobným způsobem partiturní notace. Zároveň se však připouští, že některé části Umění fugy přesahují možnosti jediného nástroje a že faktura řady fug svědčí spíše ve prospěch varhan.  Již od roku 1927, kdy bylo dílo zásluhou Wolfganga Graesera poprvé provedeno, a to ve verzi pro více nástrojů a nástrojových skupin, se však diskutuje i o jiných možnostech instrumentace, které by - při respektování Bachova notového textu - dokonaleji ozřejmily jednotlivé hlasy a jejich souvztažnosti, a tím i celou složitou stavbu díla. Umění fugy bylo tak již nastudováno v nejrůznějších nástrojových kombinacích, v orchestrálních i komorních verzích (například pro 2 klavíry, 2 cembala, smyčcové kvarteto aj.). Je prestižní součástí repertoáru všech významných interpretů staré hudby, od cembalistů a varhaníků až po ansámbly, včetně předních reprezentantů autentické interpretace.  V Československu Umění fugy podle autentických pramenů poprvé souborně provedl a nahrál Munclingerův ansámbl Ars rediviva (1966 a 1979), obě nahrávky pro Supraphon.

Jednotlivé části Umění fugy.

Stejně jako o instrumentaci diskutuje se i o pořadí jednotlivých částí cyklu. Důvodem je zejména skutečnost, že toto pořadí není v základních historických zdrojích (tedy ve vydání z r.1751 a v tzv. Berlínském autografu) stejné.  První vydání z r.1751 obsahovalo tyto části:  Nejčastějšími tématy polemik jsou čtyřhlasá verze třinácté fugy, určená pro 2 claveciny, která je v prvním vydání z roku 1751 zařazena za Contrapunctus XIII, a závěrečný čtyřhlasý chorál, který Bach podle dobových svědectví diktoval na smrtelném loži a který byl v prvním vydání připojen za nedokončenou Fugu a 3 soggetti. Některé názory (např.Christoph Wolff) chorál odmítají jako stylově nekompatibilní, ale zároveň nezavrhují pokusy rekonstruovat (dokomponovat) chybějící část závěrečné fugy a dokonce vyslovují domněnku, že Bach tuto fugu dokončil na jiné stránce rukopisu, která se ztratila. O rekonstrukci závěru Fugy a 3 soggetti se pokusila již řada hudebníků a muzikologů včetně Huga Riemanna, Helmuta Walchy či Zoltána Göncze.  Podle slov Bachova žáka Johanna Friedricha Agricoly v nekrologu z r.1754 měla celý cyklus dovršit ještě další fuga se čtyřmi tématy, jako syntéza předchozích ("Seine letzte Krankheit hat ihn verhindert, seinem Entwurfe nach, die vorletzte Fuge völlig zu Ende zu bringen, und die letzte, welche 4 Themata enthalten, und nachgehends in allen Stimmen Note für Note umgekehrt werden sollte, auszuarbeiten." - "Jeho poslední nemoc mu zabránila, aby, podle svého náčrtu, zcela dokončil předposlední fugu a aby vypracoval tu poslední, která měla obsahovat čtyři témata a být postupně ve všech hlasech notu za notou obrácena."). Zde se znovu nabízí Graeserova teze centrální symetričnosti půdorysu Umění fugy, tím spíše, že Bach v závěrečném období svého života tímto způsobem přepracoval jiný, menší cyklus ("Canonische Veränderungen über Vom Himmel Hoch"). Odpůrci této teorie interpretují dvě fugy, o nichž Agricola píše, jako dvě části Fugy a 3 soggeti. Nejpodrobněji informuje o celé problematice pětisvazkové dílo Waltera Kolnedera "Die Kunst der Fuge – Mythen des 20. Jahrhunderts". Připomíná zároveň skutečnost, že základním pramenem zůstává vydání z r.1751, uskutečněné pod dohledem Bachových synů, zejména Carla Philippa Emanuela, který Umění fugy chápal nejen jako dovršení umělecké, ale i lidské cesty svého otce. Z tohoto pohledu není chorál jen dodatkem, „náhradou“ za nedokončenou fugu, ale i symbolickým uzavřením celku, jedním z možných řešení, o němž Milan Munclinger napsal: "… Dnes již nemůžeme zjistit, bylo-li to Mistrovo přání - rozhodně to bylo řešení citlivé a i hudebně působivé: vždyť na ten do prázdna doznívající takt tenorového partu nedokončené fugy navazuje chorál v témže hlase i tónině a dává tragickému (z našeho dnešního pohledu) torzu smířlivé vyznění, velmi „bachovské“: ve třech hlasech se chorální téma v úryvcích stále vrací, kánonicky zpracováváno vždy se svým obratem (jako v některých číslech Umění fugy) - jako neodbytná myšlenka, skládající jednotlivé úryvky v jediný proud, jediný smysl: ve vrchním hlase zní melodie duchovní písně „Před Tvůj trůn tímto předstupuji“ („Vor Deinen Thron tret´ ich hiermit“) … Dodnes ještě neutichly „učené“ spory o tom, je-li Umění fugy jen dílem teoretickým nebo živou hudbou … Existuje více než sto zpracování díla, která „přebudovávají“ původní pořadí čísel; každé takové řešení je provázeno vědeckým zdůvodněním a každé je jiné … Jen jednotlivé hlasy nádherných a dokonalých kontrapunktů se rozvíjejí před našima očima k neslýchaně bohatému, a přece pevnou zákonitostí předem přesně určenému životu. Takovou hudbu můžeme dnešnímu posluchači odpovědně tlumočit jedině tehdy, budou-li všechny prostředky reprodukce vycházet pouze z vnitřního dění hudby, z jejího nejvlastnějšího obsahu, aby jen jim zas nazpět sloužily. Vše ostatní - hledání „efektu“, „barev“, „osobitosti pojetí“ - jen odvádí pozornost posluchače něčím vnějším nebo svévolně z vnějšku vneseným od skutečné podstaty díla. Tím větší pozornost je ovšem nutno věnovat smyslu každé hudební fráze, každého vstupu nebo obratu. Hudba Umění fugy nezná „výplně“ nebo prázdné figurace: každá nota má v kontextu svůj přesný význam a jednotlivé hlasy jsou na sebe vázány ve složitých, stále proměnlivých vztazích melodických a rytmických; na jejich vystižení závisí životnost, poutavost a především pravdivost provedení … Myslím, že před interpretem této hudby nestojí úkol „zpestřovat“ ji a učinit ji „zajímavější“, nýbrž pokorně tlumočit co nejvíce z jejího překypujícího bohatství. To samo je úkolem dostatečně velkým." (Průvodní slovo Milana Munclingera k nahrávce Ars rediviva z roku 1979).

Recepce.

Prvního vydání se - podle poznámek C.P.E.Bacha - prodalo během následujících pěti letech jen třicet kusů. V letech 1801 a 1802 vyšlo Umění fugy v Paříži a v Curychu. V r.1838 vydal dílo Carl Czerny ve spolupráci se známým hudebním nakladatelstvím Peters. O třicet let později se objevilo vydání pro varhany. V polovině 20.století se již pozornost zaměřovala na speciální problematiku, např. srovnání historických zdrojů a pozdějších vydání. Vycházely ale také další verze pro smyčcový kvartet, smyčcový orchestr, pro komorní obsazení s autentickými nástroji a podobně.  Bachovo Umění fugy inspirovalo řadu umělců v oblasti hudby a baletního umění, výtvarného umění, literatury a filmu.  Jedna z nejznámějších reminiscencí je součástí Mozartových preludií k Bachovým fugám ("Sechs Präludien und Fugen für Streichtrio", KV 404 a). Byly napsány kolem roku 1782 a zpracovávají tři fugy z "Dobře temperovaného klavíru" ("Wohltemperiertes Klavier"), jednu ze sonát pro varhany, Contrapunctus VIII z Umění fugy a také fugu Bachova syna Wilhelma Friedemanna. Celý cyklus i jeho jednotlivé části nahrálo mnoho významných komorních ansámblů, např. Trio Pasquier nebo Trio Grumiaux. V Československu dílo souborně provedla Munclingerova Ars rediviva.  Témata Fugy a 3 soggetti zpracoval ve své "Fantasia contrappuntistica" Ferruccio Busoni.

Literatura.

Autory nejstarších studií o Umění fugy jsou např. Moritz Hauptmann (1841), James Higgs (1877) nebo Hugo Riemann (1894). Mezi odbornými publikacemi 20. století si stále zachovává svůj prvořadý význam studie Waltera Kolnedera.  Výběr z literatury (řazeno chronologicky):

Významné interpretace.

Umění fugy patří spolu s Hudební obětinou k nejzávažnějším, ale také velmi složitým hudebním dílům. Každé nové nastudování hledá většinou vlastní řešení, vyžadující rozsáhlé odborné znalosti a podrobné studium pramenů. Patrně nejstarším zvukovým záznamem vůbec je nahrávka Rothova kvarteta z roku 1935.  Jiné významné nahrávky (podle obsazení, řazeno chronologicky, v závorce uveden rok):  Gunnar Johansen (1952), Gustav Leonhardt (1953; 1969 +Bob Van Asperen), Kenneth Gilbert (1989), Ton Koopman (1996 +Tini Mathot), Pieter Dirksen (2002), Sébastian Guillot (2006)  Charles Rosen (1967), Tatiana Nikolayeva (1992), Walter Riemer (2006) - nahrávka na kladívkové křídlo mozartovského období  Helmut Walcha (1956), Glenn Gould (1962, pouze část), Lionel Rogg (1970), Marie-Claire Alainová (1974), Herbert Tachezi (1977), André Isoir  Roth Quartett (1934-5), Quartetto Italiano (1985), Juilliard String Quartet (1989), Keller Quartett (1998), Emerson Quartet (2003)  Hermann Scherchen (1949, Orchestre de Radio Beromunster, History, International Music Company; 1965, Orchestre de la RTSI Lugano, Accord; 1965, Wiener Symphoniker+ Wiener Rundfunkorchester, Millenium; 1965, CBC Toronto Chamber Orchestra, Tahra) - Karl Ristenpart (1960/65, Saarländer Kammerorchester, Accord) - Karl Münchinger (1965/85, Stuttgarter Kammerorchester, Decca) - Milan Munclinger (1966, Ars rediviva, Supraphon; 1979, Ars Rediviva, Supraphon) - Nevill Marriner (1974/8, Academy of St. Martin in the Fields, Philips) - Reinhard Goebel (1984, Musica Antiqua Köln, Archiv Produktion), Jordi Savall (1986, Hesperion XX, Astrée-Auvidis). Podrobněji:Přehled nahrávek Umění fugy na stránkách Bachovy společnosti

Umění fugy (Die Kunst der Fuge, BWV 1080) je slavný cyklus čtrnácti fug (v originálu: Contrapunctus) a čtyř kánonů Johanna Sebastiana Bacha. Jde o jeho poslední dílo.

The Art of Fugue (or The Art of the Fugue; ), BWV 1080, is an incomplete musical work of unspecified instrumentation by Johann Sebastian Bach (1685–1750). Written in the last decade of his life, "The Art of Fugue" is the culmination of Bach's experimentation with monothematic instrumental works.  This work consists of 14 fugues and 4 canons in D minor, each using some variation of a single principal subject, and generally ordered to increase in complexity. "The governing idea of the work", as put by Bach specialist Christoph Wolff, "was an exploration in depth of the contrapuntal possibilities inherent in a single musical subject." The word "contrapunctus" is often used for each fugue.


Historie.

Beaune je prastaré keltské a později římské sídlo (castrum), městská práva však dostalo až roku 1203. Od 14. století bylo (vedle Dijonu) sídlem mocných burgundských vévodů, kteří ovládali také Flandry a kteří postavili dodnes zachovanou městskou hradbu. Když roku 1477 zemřel poslední z nich, francouzský král Ludvík XI. město po delším obléhání dobyl a připojil k Francii. Množství historických památek svědčí o bohatství a slávě města.

Víno.

Oblast okolo Beaune je známá pro burgundské víno a Beaune sám je znám pro výroční dražby vín pořádané beaunským hospicem.

Pamětihodnosti.

Hospic v Beaune.

Bývalá nemocnice a chudobinec je hlavní turistickou atrakcí Beaunu. Byla založena 4. srpna 1443 Nicolasem Rolinem, kancléřem burgundského vévody, a jeho ženou a otevřen v roce 1452. Manželé k obsluze nemocných založili zvláštní řád, jehož jeptišky se v hospicu staraly o chudé a nemocné až do roku 1993, kdy byla otevřena nová. Poté se z nemocnice stalo muzeum lékařské péče s různými nástroji, s historickou lékárnou a kuchyní.  V kontrastu se strohou vnější fasádou je vnitřek dvora bohatý: má dvě patra dřevěných galerií a charakteristickou střechu s polévanými pestrými taškami ve flanderském slohu. Ve velkém sále (Salle des povres, 50 x 14 m, výška 16 m) se dvěma řadami lůžek po stranách, s bohatým dřevěným stropem a kaplí se konají také koncerty. Na oltáři této kaple byl původně slavný oltářní obraz (polyptych) Posledního soudu, připisovaný flámskému malíři Rogierovi van der Weyden, který je dnes vystaven v obrazárně hospice.  Beaunské nemocnice stále spravují nadační jmění asi 60 ha vinic, jejichž úroda se každý rok třetí neděli v listopadu prodává na charitativní „dražbě při svíčkách“. Z výnosu, který činí několik milionů EUR, se částečně financují nemocnice a starobinec města Beaune.

Chrám Notre-Dame.

Kapitulní chrám Panny Marie ("Notre Dame") je hlavní kostel v Beaune. Je to velká trojlodní stavba s věží nad křížením a věncem kaplí kolem chóru, postavená v přechodném románsko-gotickém slohu někdy mezi lety 1150 a 1230. Ve stejné době vznikl i zčásti zachovaný kanovnický dům se zbytkem křížové chodby. Po požáru roku 1272 byl kostel částečně přestavěn, v dalších staletích se k němu přistavěla pozdně gotická západní předsíň (narthex) a několik kaplí.  Na stěnách chóru je galerie pozdně středověkých tapiserií, utkaných kolem roku 1500 v Tournai, s výjevy ze života Panny Marie. V hlavním vchodu jsou původní pozdně gotická vyřezávaná vrata.

Muzeum vína.

Je umístěno v komplexu historických budov asi 150 m jihovýchodně od chrámu ("Rue de l'Enfant" 7) a má celoroční výstavu historie a současnosti burgundského vinařství a výroby známé Dijonské hořčice.

Vývoj počtu obyvatel.

"Počet obyvatel"

Odkazy.

Externí odkazy.

[[Kategorie:Města v Burgundsku-Franche-Comté]] [[Kategorie:Obce v departementu Côte-d'Or]] [[Kategorie:Francouzské podprefektury]]

Beaune [vysl. "bón"] je historické město na východě Francie v departmentu Côte-d'Or a regionu Burgundsko-Franche-Comté, středisko vinařské oblasti "Côte d´Or". Má 22 000 obyvatel.

Beaune () is the wine capital of Burgundy in the Côte d'Or department in eastern France. It is located between Paris and Geneva.  Beaune is one of the key wine centers in France, and the center of Burgundy wine production and business. The annual wine auction of the Hospices de Beaune is the primary wine auction in France. (The hospice structure, in the town center, being one of the best preserved renaissance buildings in Europe.)  The town is surrounded by some of the world's most famous wine villages, while the facilities and cellars of many producers, large and small, are situated in the historic center of Beaune itself, as they have been since Roman times. With a rich historical and architectural heritage, Beaune is considered the "Capital of Burgundy wines".  It is an ancient and historic town on a plain by the hills of the Côte d'Or, with features remaining from the pre-Roman and Roman eras, through the medieval and renaissance periods.  Beaune is a walled city, with about half of the battlements, ramparts, and the moat, having survived in good condition. The central "old town" or "vieille ville" is extensive. Historically Beaune is intimately connected with the Dukes of Burgundy.  Landmarks in Beaune include the old market (les Halles), the 15th-century Hospices, the Beffroi (clock tower), and the collegiate church of Notre Dame. Beaune is the main center for the "Burgundian tile" polychrome renaissance roofing style of the region.


Život.

Baraguey pocházející ze starého rodu nižší šlechty, vstoupil 1783 do královské armády a sloužil jako kadet v alsaském pěším pluku. Roku 1787 byl povýšen do nejnižší důstojnické hodnosti – stal se podporučíkem. Po výbuchu revoluce však v žebříčku hodností začal prudce stoupat. Tak roku 1791 byl poručíkem, o rok později již kapitánem, ale tentýž rok byl povýšen do hodnosti podplukovníka. Stal se zástupcem náčelníka štábu armády generála Custina a později Alexandra Beauharnaise a v dubnu 1793 se stal brigádním generálem. Bohužel s pádem generála Custina i Beauharnaise byl zatčen i d’Hilliers a každým dnem hrozila mu poprava, která neminula oba jeho představené. Od gilotiny jej zachránil jen převrat 9. termidoru (27. července 1794) a tím pád Robespierra a hrůzovlády. V roce 1795 bojoval proti royalistickým povstalcům na pařížském předměstí Saint-Antoine, poté však byl suspendován, zatčen a postaven před válečný soud. Tribunálem byl však zproštěn viny. Po skončení procesu sloužil v Cherbourgu u západní armády pod velením generála Hochea a poté byl převelen k italské armádě generála Bonaparte. Zde mu vrchní velitel svěřil dvě půlbrigády s nimiž obsadil Bergamo a v květnu 1797 Benátky a byl tam jmenován guvernérem. Za své vynikající výsledky byl v březnu 1797 povýšen do hodnosti divizního generála. V dalším roce se účastnil egyptské výpravy, ale po dobytí Malty byl poslán s vítěznými trofejemi a kořistí zpět do Francie. Dne 27. června 1798 byla však jeho fregata La Sensible napadena britskou přesilou a generál d’Hilliers byl v boji zraněn a padl do zajetí. Dopraven do Portsmouthu byl pro zranění propuštěn na čestné slovo.  Po návratu do Francie byl již 31. července 1798 zatčen a obviněn z paktování se s nepřítelem a opět stanul před válečným soudem a opět byl zproštěn viny. Následujícího roku byl jmenován náčelníkem štábu rýnské armády a operoval pod Mac Donaldem. V roce 1801 byl jmenován generálním inspektorem pěchoty a roku 1804 obdržel hodnost generálplukovníka dragounů. V tažení 1805 velel záložní kavalérii a vynikl u Elchingen (14. října 1805) a poté byl jmenován velitelem Ingolstadtu. Roku 1808 se stal podruhé guvernérem Benátek a v tažení 1809 sloužil pod místokrálem Evženem. Vynikl v bitvě u Raabu (14. června 1809). Po uzavření Schönbrunnského míru (14. října 1809) byl jmenován vrchním velitelem v Tyrolsku, kde významně přispěl k zklidnění situace.  V roce 1810 jej Napoleon převelel do Španělska a Baraguey tam převzal velení armády v Katalánsku. V roce 1809 byl mu udělen titul hrabě císařství. Během ruské kampaně 1812 byl nejprve dosazen do funkce guvernéra Smolensku a při ústupu se stal velitelem divize 9. sboru maršála Victora. V tíživé situaci musel část své divize nechat kapitulovat před Rusy (9. listopadu 1812) za což upadl do Napoleonovy nemilosti. Byl zbaven funkce a měl být postaven před válečný tribunál. V přípravě k procesu, zcela zdeptaný depresemi a vyčerpán prodělanou ruskou kampaní onemocněl "„fievre inflamatoire et nerveuse“" („zánětlivá a nervová horečka“), což mohl být tyfus a zemřel v Berlíně asi na předávkování opiem, které bylo v té době standardním lékem průjmových onemocnění.  Baraguey d´Hilliers je jedním z 558 důstojníků a generálů, jejichž jména jsou vyryta na Vítězném oblouku v Paříži. Jeho syn Achille se stal v době Napoleona III. Maršálem Francie.

Louis Baraguey d'Hilliers (13. srpna 1764 v Paříži — 6. ledna 1813 v Berlíně) byl francouzský generál, období napoleonských válek.

Louis Baraguey d'Hilliers (13 August 1764 – 6 January 1813) was a French Army general who fought in the French Revolutionary Wars and the Napoleonic Wars. He was the father of Achille Baraguey d'Hilliers, a Marshal of France, and the father-in-law of General Damrémont, governor-general of Algeria.


Typické znaky.

Představitelé řádu "Plecoptera" mají ploché, měkké tělo, jsou nenápadně zabarvení. Typická je pro tento rod kombinace hnědé či šedé barvy, přičemž šedohnědá barva je patrně nejčastější. Zadeček je normálně vyvinut, bez anomálií, je zakončen dvěma dlouhými přívěsky. U pohlavních orgánů se vyskytují štety, které mají pomocné kopulační funkce. Hruď je rozdělena zřetelně na přibližné třetiny. Zadohruď a středohruď jsou prakticky identické, předohruď se od nich odlišuje tím, že je lehce zploštělá a vytváří tak plochý šíjový štít. Na hrudi jsou umístěny tři páry nohou, které mohou být dlouhé a štíhlé nebo krátké a silné. Chodidla jsou vždy tříčlánková, přičemž tyto články bývají zpravidla stejné, u některých rodů je prostřední článek zkrácen. Pošvatky mají dva páry křídel, která jsou stejně dlouhá, zadní pár je však širší. Samečci mohou mít oproti samičkám křídla různě zkrácena. Na křídlech je patrné zřetelné prvotní rozvětvení, některé druhy ho mají doplněno a příčné, méně patrné žilky. Křídla pošvatky skládají na plocho přes zadeček. Ústní ústrojí je kousací, přičemž kusadla mají prvotní tvar a i na třetím páru jsou zřetelně vyvinuty obě sanice. Ústa jsou doplněna pětičlennými čelistními makadly a tříčlennými pyskovými makadly. Tykadla jsou dlouhá, nitkovitá. Zajímavým jevem je velmi malý rozvoj nervové soustavy, která je potlačena velmi rozvinutou pohlavní soustavou. Anatomickou zvláštností je fakt, že žaludek není sací, ale svalnatý a je spojen s malpigickými žlázami.

Rozmnožování a vývoj.

Pošvatky mají zajímavý způsob namlouvání, samci tlučou zadečkem do země a samičky jim na to odpovídají, tyto námluvy mohou trvat poměrně dlouhou dobu. Tento tlukot pošvatky vnímají pomocí smyslových orgánů, které jsou umístěny v nohách.  Samičky po oplodnění shromáždí vajíčka na zadečku a takto spojená do chuchvalců je nakladou do vody. Počet vajíček je individuální, zpravidla se jedná o několik set oplodněných vajíček. Z těch se po druhově rozdílné době vylíhnou nymfy. Obvyklá doba líhnutí se pohybuje mezi čtyřmi až šesti týdny, ale některé druhy mají tuto dobu až tři měsíce. Vylíhlé larvy jsou pak prakticky stejné jako dospělí jedinci, rozdíly jsou v pozdějších stadiích tak nepatrné, že je pro laika prakticky nemožné určit zda jde o larvu, či dospělého jedince. Tyto rozdíly spočívají nejčastěji v jiném způsobu dýchání a obživy. Z toho pramení rozdíly ve vyvinutí kusadel. Jediným opravdu podstatným rozdílem jsou nevyvinutá křídla. Larvální stadium trvá až čtyři roky a během něho se larva třicet pětkrát svléká. Proměna je nedokonalá. Larvy žijí celý svůj život ve vodě, většina larev dýchá pouze povrchem těla, pouze větší druhy mají na spodní straně hrudi, zadečku nebo nohách žaberní chvosty. Larvy jsou zpravidla masožravé, ale vyskytují se i larvy býložravé a zcela výjimečně se vyskytuje i všežravost. V posledním larválním stadiu larvy opustí vodu a vylezou na břeh, kde proběhne poslední svlečení a tím i přeměna v dospělce.

Způsob života.

Vzhledem k tomu, že dospělci žijí velmi krátce, samci týden až dva, samice o málo déle, je způsob života redukován na rozmnožovací úlohu. Ačkoli mají křídla, nejsou dobrými letci a létají pouze výjimečně na krátké vzdálenosti. Žijí poblíž vody jak na rostlinách, tak pod kůrou, kameny atp.

Potrava.

Larvy jsou zpravidla masožravci, méně často býložravci a výjimečně všežravci. Dospělci nejčastěji pouze pijí, jinak nepřijímají potravu vůbec, v takovém případě žijí ze zásob. Druhy, které přijímají potravu, se živí řasami a lišejníky.

Výskyt.

Pošvatky jsou celosvětově rozšířeny, většina druhů však žije v mírném nebo chladném podnebném pásu. Drtivá většina druhů žije v horských či podhorských oblastech u chladnějších vodních toků či ploch, kde probíhá jejich larvální vývoj.

Význam.

Larvy i dospělci jsou důležitou složkou potravního řetězce především pstruhovitých ryb. Z tohoto hlediska je lze považovat za nezastupitelné. Zároveň jejich larvy brání přemnožení jiným druhům (např. komárům). Larvy pošvatek velice citlivě reagují na znečištění vody a bývají považovány za jeden z ukazatelů čistoty vody.

Pošvatky (Plecoptera) je řád celosvětově rozšířeného hmyzu. Velikost jeho příslušníků se pohybuje mezi pěti a 65 milimetry. Pošvatky v larválním stadiu žijí čtyři roky, jako dospělci zhruba týden. Odhadovaný počet známých druhů je kolem dvou tisíc, u počtu druhů v České republice se lze v literatuře setkat s číslem 105 a 115, přičemž není vysvětlováno, co tento rozdíl způsobuje; za převažující lze považovat údaj o 115 druzích. Tento řád je systematicky rozdělen na patnáct čeledí. Pošvatky jsou jedním z primitivnějších řádů létajícího hmyzu, řazených do sběrné kategorie Polyneoptera.

The Plecoptera are an order of insects, commonly known as stoneflies. Some 3,500 species are described worldwide, with new species still being discovered. Stoneflies are found worldwide, except Antarctica. Stoneflies are believed to be one of the most primitive groups of Neoptera, with close relatives identified from the Carboniferous and Lower Permian geological periods, while true stoneflies are known from fossils only a bit younger. Their modern diversity, however, apparently is of Mesozoic origin.  Plecoptera are found in both the Southern and Northern Hemispheres, and the populations are quite distinct, although the evolutionary evidence suggests species may have crossed the equator on a number of occasions before once again becoming geographically isolated.  All species of Plecoptera are intolerant of water pollution, and their presence in a stream or still water is usually an indicator of good or excellent water quality.


Původ, soukromý život a rodina.

Hofmannsthal se narodil ve Vídni v roce 1874. Měl židovské a italské předky. Šlechtický titul udělil císař Ferdinand I. Dobrotivý v roce 1835 již jeho židovskému pradědečkovi Isaaku Löwu Hofmannovi (1759-1849), pocházejícímu z jižních Čech, který se stal průkopníkem hedvábnického průmyslu v Rakousku. Syn a dědic Isaaka Hofmanna, Augustin Emil von Hofmannsthal, přestoupil na římsko-katolickou víru a oženil se s Italkou Petronillou Ordioni. Otec spisovatele Huga von Hofmannsthala, Hugo August Peter šlechtic von Hofmannstahl (1841-1915), byl zprvu nemanželského původu a byl legitimován až po sňatku svého otce s Rakušankou z velmi zámožné rodiny, Annou Fohleutner (1849-1904). Vystudoval práva na Vídeňské univerzitě a stal se ředitelem hypotéční banky "Oesterreichische Central-Boden-Credit-Bank". V důsledku hospodářské krize v roce 1873 (ještě před Hugovým narozením) ztratila rodina veškerý majetek a byla pak odkázána na příjmy otce z jeho bankovní činnosti.  V roce 1901 se Hofmannsthal oženil s Gertrudou Schlesinger, dcerou vídeňského bankéře. Gertruda byla židovského původu, ale před vstupem do manželství konvertovala ke křesťanství. Po sňatku se usadili ve městě Rodaun a měli spolu tři děti. Hofmannsthalův syn Franz spáchal v roce 1929 sebevraždu, sám Hugo zemřel dva dny po této smutné události na mrtvici. Byl pochován na vídeňském hřbitově Kalksburg (Kalksburger Friedhof).  Dcera Christiane von Hofmannsthal se začátkem roku 1929 provdala za německého indologa Heinricha Zimmera, který učil postupně na univerzitě v Greifswaldu a na Heidelberské univerzitě, posléze se stal členem ("fellow") Balliol College na Oxfordské univerzitě (1939-1940). Poté se rodina přestěhovala do New Rochelle ve státě New York (USA) a Heinrich Zimmer pak byl hostujícím profesorem na Columbia University.  Syn Raimund von Hofmannsthal se v roce 1933 oženil s Avou Alice Muriel Astor, dcerou amerického magnáta Johna Jacoba Astora IV., který byl před svou smrtí při potopení lodě "Titanic" považován za nejbohatšího muže světa. S Avou Astor se rozvedl v roce 1939 a později se znovu oženil s Angličankou Elizabeth Paget, dcerou Charlese Pageta, 6. markýze z Anglesey.

Dílo.

Hugo von Hofmannsthal začal psát básně již v útlém věku. Ve věku sedmnácti let se setkal s básníkem Stefanem Georgem, v jehož časopisu "Blätter für die Kunst" (Listy pro umění) bylo vydáno několik Hofmannsthalových básní. Hugo studoval nejprve právo, později filologii ve Vídni, po promoci v roce 1901 se však rozhodl, že se bude naplno věnovat spisovatelství. Spolu s Peterem Altenbergem a Arthurem Schnitzlerem se poté stal členem skupiny Mladá Vídeň ("Jung Wien").  V roce 1900 se Hofmannsthal poprvé setkal s německým hudebním skladatelem Richardem Straussem (* 1864 – † 1949). Hofmannsthal později napsal libreta pro Straussovy stěžejní opery "Elektra" (1909), "Růžový kavalír" ("Der Rosenkavalier", 1911), "Ariadna na Naxu" (1913), "Žena beze stínu" ("Die Frau ohne Schatten", 1919), Egyptská Helena ("Die ägyptische Helena", 1927) a "Arabella" (uvedena až po jeho smrti, 1933).  V roce 1912 přepracoval Hofmannsthal anglickou poučnou hru z 15. století s názvem "Everyman" na hru "Jedermann", pro kterou poté napsal Jean Sibelius scénickou hudbu. V této podobě se hra stala hlavním představením Salzburského festivalu, který Hofmannsthal založil spolu s Maxem Reinhardtem v roce 1920. Jeho pozdější hry vzbudily rostoucí zájem o náboženská, obzvláště římskokatolická, témata.  Hofmannsthal si dopisoval s Otakarem Březinou, znal se s F. X. Šaldou, měl hluboký vliv na Karla Tomana. Pavel Eisner ho charakterizoval v "Československé vlastivědě", ve svazku Písemnictví, následujícími slovy: „poslední korunní princ rakouského genia, lyrik, dramatik a prosaik Hugo von Hofmannsthal, jehož předkem byl jihočeský Žid."

Vybrané dílo.

Libreta.

Napsal libreta pro opery Richarda Strausse:

Ukázka z díla.

"Německý originál":  "Český překlad":

Hugo Laurenz August Hofmann šlechtic von Hofmannsthal, známý spíše pod zkrácenou podobou svého jména Hugo von Hofmannsthal (1. února 1874, Vídeň, Rakousko – 15. července 1929, Rodaun, Rakousko), byl rakouský romanopisec, libretista, básník, dramatik a esejista.  Svá díla nejprve vydával také pod pseudonymem Loris a Theophil Morreu.

Hugo Laurenz August Hofmann von Hofmannsthal (; 1 February 1874 – 15 July 1929) was an Austrian prodigy, a novelist, librettist, poet, dramatist, narrator, and essayist.


Biografie.

Ačkoliv pochází z Memphisu v americkém státě Tennessee, vyrůstala ve městě Flint (stát Michigan). Její otec, Matthew Garrett, byl jazzový trumpetista a učitel na Manassaské střední škole a prostřednictvím jeho hudby pronikla k jazzu již v raném věku. V šestnácti letech se stal členkou r'n'b a rockového tria zpívajícího po michiganských klubech. V osmnácti studovala na Michigan State University a poté na University of Illinois at Urbana-Champaign. V roce 1969 vyrazila se svou jazzovou kapelou na turné po Sovětském svazu. V následujícím roce se setkala s trumpetistou Cecila Bridgewaterem, za kterého se později provdala. Po svatbě se pár přestěhoval do New Yorku, kde hrál Cecil ve skupině Horace Silver's Band.  V roce 1971 se stala členkou jazzové kapely Thad Jones /Mel Lewis Big Band, kde působila jako hlavní vokalistka. Následující léta poznamenala začátek její jazzové kariéry a vystupovala s mnoha ze skvělých jazzových hudebníků té doby, jako byli např. Sonny Rollins, Dizzy Gillespie, Dexter Gordon, Mach Roach a další. V roce 1974 jí vyšlo její první vlastní album nazvané "Afro Blue". V témže roce účinkovala na Broadwayi v muzikálu "The Wiz" (adaptace slavné dětské knihy "Čaroděj ze země Oz"), obsazeném výhradně afroamerickými herci. Za svou roli hodné čarodějnice Glindy vyhrála v roce 1975 cenu Tony jako nejlepší herečka ve vedlejší roli.  Následně se objevila v několika dalších divadelních představeních. Po svém francouzském turné v roce 1984 s muzikálem "Sophisticated Ladies" se v roce 1986 přestěhovala do Paříže. Ve stejném roce se objevila v muzikálu "Lady Day", kde ztělesnila jinou slavnou jazzovou zpěvačku Billie Holidayovou. Za tuto roli byla nominována na cenu Laurence Oliviera. Na konci osmdesátých a začátku devadesátých let se vrátila ze světa muzikálu zpět k jazzu. V roce 1990 účinkovala na Montreux Jazz Festivalu a o čtyři roky později začala konečně spolupracovat s Horace Silverem, kterého již dlouhou dobu předtím obdivovala, a vydali album "Love and Peace: A Tribute to Horace Silver". V roce 1997 nahrála album "Dear Ella", kterým vzdala hold zpěvačce Elle Fitzgeraldové a které jí o rok později vyneslo cenu Grammy za nejlepší jazzové vokální album. Rovněž její další album "Live at Yoshi's" se dočkalo nominace na Grammy. Zajímavým albem je "Red Earth" z roku 2007, na němž jsou patrné prvky inspirované africkou hudbou.

Ocenění.

Jedná se o první Američanku, která byla slavnostně jmenována členkou Nejvyšší rady frankofonie (Haut Conseil de la Francophonie). Dále obdržela ve Francii cenu Award of Arts and Letters a v roce 1975 získala cenu Tony za nejlepší ženský muzikálový herecký výkon ve vedlejší roli za již zmíněnou úlohu čarodějky Glindy v muzikálu "The Wiz" .

Rodina.

Má tři děti, Tulani Bridgewater (z manželství s Cecilem Bridgewaterem), Chiny Moses (z manželství s divadelním, filmovým a televizním režisérem Gilbertem Mosesem) a Gabriela Duranda (ze současného manželství s francouzským koncertním pořadatelem Jean-Marie Durandem).

Dee Dee Bridgewater, rodným jménem Denise Eileen Garrett (* 27. května 1950, Memphis, Tennessee) je americká jazzová zpěvačka a herečka. Jedná se o držitelku tří cen Grammy a ceny Tony. Má vlastní rozhlasovou show "JazzSet with Dee Dee Bridgewater" a působí jako velvyslankyně OSN v Organizaci pro výživu a zemědělství (FAO).

Dee Dee Bridgewater (née Denise Garrett, May 27, 1950) is an American jazz singer. She is a three-time Grammy Award-winning singer-songwriter, as well as a Tony Award-winning stage actress. For 23 years, she was the host of National Public Radio's syndicated radio show "JazzSet with Dee Dee Bridgewater". She is a United Nations Goodwill Ambassador for the Food and Agriculture Organization.


Popis.

Hlavními součástmi jsou správce míst v síti, záznam zpráv, zobrazení souborů a fronta přenosů.  Správce míst umožňuje uživateli vytvořit přehledný seznam FTP serverů obsahující údaje jako jsou číslo portu, použitý protokol a přihlašovací údaje. Pro běžné přihlášení se ukládá přihlašovací jméno a nepovinně i heslo.  Záznamník zpráv je umístěn v horní části okna, zobrazuje příkazy poslané programem a odpovědi serveru. Grafické rozhraní poskytuje průzkumník umístěný pod záznamem zpráv. Uživatel může pracovat se soubory stejným způsobem jako například v průzkumníku Windows. Může prohlížet soubory a adresáře na obou stranách (server, klient) a přetahovat soubory mezi místním a vzdáleným počítačem. Fronta přenosů v dolní části okna zobrazuje stav každého aktivního přenosu souboru.  Od verze 2.2.23 používá program kódování Unicode. Z toho důvodu program již nelze spustit na systémech Windows 98/ME.

Časové atributy souboru.

FileZilla umožňuje zachování časových atributů přenesených souborů (např. datum a čas poslední změny souboru), pokud je to možné.

Stahované.

Časové atributy souboru mohou být zachovány pouze pokud cílová jednotka podporuje tyto informace a je použita novější verze FileZilly. Například na jednotkách se systémem souborů FAT32 nebo NTFS je možné zachovat původní informace, které byly na serveru.

Historie.

Projekt FileZilla založil Tim Kosse společně s dvěma spolužáky jako školní IT projekt v lednu roku 2001. Ještě předtím, než začali psát kód se dohodli, pod jakou licencí bude uvolněn. Rozhodli se pro open-source, protože již existovalo mnoho komerčních FTP klientů a nemysleli si, že by se program prodával.  Alfa verze byla uvolněna ke konci února roku 2001. Všechny podstatné součásti program obsahoval ve verzi beta 2.1.  Třetí verze FileZilly přinesla podporu pro jiné operační systémy než Windows - macOS a Linux.

Externí odkazy.

česky:  anglicky:

FileZilla Client je freewarový multiplatformní klient pro protokol FTP vyvíjený pod open source licencí. Jeho binární soubory jsou dostupné pro operační systémy Windows, Linux a macOS. Podporuje přenosy FTP, SFTP a FTPS (FTP přes SSL/TLS). 10. srpna 2007 se stal 12. nejpopulárnějším softwarem ke stažení na serveru SourceForge.net .  FileZilla Server je sesterský produkt. Je to FTP server podporovaný stejným projektem. Podporuje taktéž FTP a FTP přes SSL/TLS.  Zdrojový kód FileZilly je sdílen na webových stránkách projektu SourceForge. Server SourceForge vyhlásil projekt FileZilla projektem měsíce listopadu 2003.

FileZilla is a free software, cross-platform FTP application, consisting of FileZilla Client and FileZilla Server. Client binaries are available for Windows, Linux, and macOS, server binaries are available for Windows only. Both server and client support FTP and FTPS (FTP over SSL/TLS), while the client can in addition connect to SFTP servers.  FileZilla's source code is hosted on SourceForge and the project was featured as "Project of the Month" in November 2003. However, there have been criticisms that SourceForge bundles malicious software with the application.


Historie.

Termín naginata se poprvé objevil v Kodžiki okolo roku 750 n.l. a byl používán mnichy Sóhei (válečnými mnichy) v období Nara. S největší pravděpodobností byla zbraň odvozena od čínské předlohy Guan Dao. Na malbách bojišť namalovaných během Tengjó no Ran v roce 936 lze vidět naginatu v boji. V roce 1086, v knize Óšú Gosanmenki ("Deník třech let v Óšú), byla naginata v boji poprvé zaznamenána. V tomto období byla naginata bojovníky považována za extrémně efektivní zbraň.  V době Gempejské války (1180 - 1185), ve které proti sobě stáli klany Taira a Minamoto, vzrostla pověst naginaty na velkou úroveň. Jízdní bitvy se staly více důležitými a naginata se prokázala velmi účinnou při srážení a zneškodňování jezdců. Rozšířenost naginaty jako zbraně na bitevním poli vedla k zavedení sune-ate (holenic) jako součásti zbroje. Vzestup naginaty v Japonsku se dá považovat za ekvivalentní k vzestupu kopí v Evropě také jako zbraně používané proti jízdním jednotkám. Skvělým příkladem role ženy v japonské kultuře a bojových uměních v tomto období je Itagaki, jež, známá pro její schopnosti, vedla posádku 3000 mužů hradu Toeizakajama. 10 000 válečníků klanu Hódžó zaútočilo na hrad. Itagaki vedla své muže z hradu, kde se jim podařilo zabít velké množství nepřátel, než byli přemoženi.  V období Edo, když se naginata stávala pro muže méně užitečnou, stala se symbolem společenského postavení žen ze samurajské třídy. Funkční naginata byla často součástí věna samurajské nevěsty. Přesto, že se od samurajských žen neočekávalo, že budou bojovat jako normální vojáci, očekávalo se od nich, že budou bránit své domovy v době, kdy jejich manželé budou pryč, ve válce. Naginata je považována za zbraň hodící se ženám, protože umožňuje udržet mužského protivníka v určité vzdálenosti, kde mu jeho větší výška, váha a tělesná síla dává menší výhodu.  V 17. století, v době, kdy rostla popularita střelných zbraní se popularita naginaty značně zmenšila. Přesto ale došlo k poslednímu použití naginaty v boji až v roce 1868 v Aizu a v 1876 v Sacumě. V obou případech je používaly ženy.  Kvůli vlivu pozápadňování po reformách Meidži se hodnota bojových umění dočkala velkého poklesu. Od této doby se při výcviku zaměřovalo hlavně na sílu mysli a těla. V období Šówa se výcvik s naginatou stal součástí veřejného školství.  Výcvik japonských bojových umění byl na 5 let zakázán Spojenci po japonské kapitulaci na konci druhé světové války. Po zrušení zákazu v roce 1950, byla vyvinuta moderní forma výcviku s naginatou známá jako Atarašii naginata. Od druhé světové války byla naginata praktikována jako sport se zvláštním zaměřením na etiketu a disciplínu, spíše než na bojový výcvik.

Konstrukce.

Naginata, stejně jako mnoho jiných zbraní, se dá přizpůsobit tak, aby seděla k postavě jejího vlastníka. Většinou je ratiště stejně dlouhé jak vysoký je uživatel naginaty a na ně navazuje čepel dlouhá 2 nebo 3 šaku (jedno šaku = 30,3 cm). Na rozdíl od většiny dřevcových zbraní je ratiště oválného tvaru, takže umožňuje snadno směrovat ostří čepele a bývá dlouhé od 1,5 do 2,1 m. Čepel je obvykle zakřivená, občas silně u špičky. Stejně jako u japonských mečů byly čepele naginat kaleny s různým stupněm tvrdosti na ostří a na tupé straně tak, aby se čepel netupila a zároveň byla schopna absorbovat nárazy. Některé čepele naginat byly transformovány na čepele wakizaši katan.  Povšimněte si také druhého konce naginaty. Na tomto konci je išizuki, nákončí (často špičaté). To činí z naginaty účinnou zbraň nezávisle na tom, kterým koncem se bojuje.  V současném naginatadžucu jsou 2 hlavní konstrukce cvičné naginaty. První, kihon jo je vyřezána z jednoho kusu japonského Bílého dubu a užívá se k nacvičování sestav. Je velmi lehká a nemívá záštitu (cuba) mezi čepelí a ratištěm. Druhý typ, šiaj jo, užívá podobné ratiště, ale čepel je vyrobena z bambusu a dá se vyměňovat, protože bambus se může zlomit při tvrdém nárazu. Tento druhý typ je užíván v atarašii naginata, bambusová čepel je k protivníkovi značně milostivější než dřevěná nebo kovová.  Mnoho napodobenin naginaty dostupných veřejnosti nejsou ve skutečnosti naginaty, jak lze odhadnout z výše popsaných detailů správné konstrukce. Tyto napodobeniny mají konkrétně kratší, kulaté ratiště, velmi krátké čepele a jsou sešroubované.

Užití.

Naginata se dá použít k bodání, ale vzhledem k jejich těžišti umístěnému téměř uprostřed se s nimi často točí, aby se využila jejich délka. Zakřivená čepel je efektivní při sekání, protože má delší ostří než by měla čepel rovná. V rukou schopného uživatele, vysokého 1,5 m, je naginata schopna pokrýt prostor 35 m za předpokladu, že ratiště je dlouhé 1,5 m, čepel je dlouhá 1m a uživatel dosáhne 1 m od sebe. Naginaty se na bojišti často užívaly k vytvoření volného prostoru. Mají několik situačních výhod oproti meči. Dosáhnou dále, což umožňovalo jejich uživateli zůstat mimo dosah protivníka. Dlouhé ratiště umožňovalo zbraň zvednout více než meč, což dávalo naginatě schopnost efektivnějšího sekání, než v případě meče. Váha zbraně dávala úderům větší sílu i přesto, že obvykle je u zbraně váha považována za nevýhodu. Meče se na druhé straně dají použít k rychlejšímu zaútočení, mají delší ostří (a tím pádem větší útočnou plochu a menší plochu, kterou je možno chytit) a lze je precizněji kontrolovat v rukou zkušeného šermíře.

Naginata (: なぎなた nebo 薙刀) je tradiční japonská zbraň používaná samuraji. Naginata je v moderním Japonsku spojovaná se ženami a ženy ji zde skutečně studují více než muži, zatímco v Evropě a v Austrálii je boj s naginatou praktikován hlavně (ale ne výlučně) muži. Naginata se skládá z dřevěného ratiště a čepele na jeho konci; je podobná čínskému Guan dao nebo Evropské halapartně nebo ještě lépe tzv. kůse. Obvykle měla naginata mezi čepelí a ratištěm i záštitu podobnou záštitě meče - cuba.  Umění boje s naginatou se nazývá naginatadžucu. Dnešní boj s naginatou je většinou modernizovaná forma Gendai Budó nazývaná atarašii naginata (dosl. Nová naginata) ve kterém se také soutěží. Použití naginaty je také vyučováno v Budžinkanu a v některých školách korjú. Uživatelé naginaty mohou nosit modifikovanou verzi ochranné zbroje převzaté od uživatelů kendó známé jako bógu.

The naginata (, ) is a pole weapon and one of several varieties of traditionally made Japanese blades ("nihonto"). "Naginata" were originally used by the samurai class of feudal Japan, as well as by ashigaru (foot soldiers) and sōhei (warrior monks). The naginata is the iconic weapon of the onna-bugeisha, a type of female warrior belonging to the Japanese nobility.  Naginata for fighting men and warrior monks were ō-naginata. The kind used by women was called ko-naginata. Since the "naginata" with its pole is heavier and much slower than the Japanese sword, the blade of the "ko-naginata" was smaller than the male warrior's "ō-naginata" in order to compensate for the lesser height and upper body strength of a woman than an armoured male samurai.


Jednotlivé kroky PDCA.

Naplánuj.

V rámci prvního kroku celého cyklu jde na základě předešlého prověření stávajících podmínek o stanovení cílů (zpravidla náprava dosavadních nedostatků). Nechybí určení nezbytných úkolů, opatření, nástrojů a procesů k dosažení právě stanovených cílů. Součástí plánu by měly být navržené i konkrétní způsoby řešení a nejvhodnější z nich připraveno pro realizaci. V neposlední řadě musí být zajištěno personální obsazení projektu kvalifikovanými pracovníky.

Proveď.

Tento krok spočívá v implementaci vytvořeného plánu, kdy dochází k realizaci navrženého řešení a zapracování nových procesů. Zároveň se přistupuje ke sběru a měření dat resp. výsledků realizace pro jejich zpracování v dalších krocích. Žádná realizovaná změna není provedena bez patřičné dokumentace.

Ověř.

Krok ověření je krokem kontroly. Nasbíraná data z předešlé fáze podléhají analýze a hlubšímu zkoumání. Reálné výsledky jsou porovnávané s výsledky očekávanými pro zjištění rozdílů. Hledají se odchylky implementace od plánu, přičemž je na reálných výstupech vyhodnocena vhodnost a úplnost plánu pro provedení celkového zdokonalení. Důležitou roli zde hraje i možnost grafického zpracování dat z několika po sobě následujících cyklů. Grafy umožňující zobrazit trendy v tomto případě zjednodušují vypozorování nastaveného vývoje, z čehož se dají vyvodit důležité informace pro další postup. A právě takové informace jsou důležité pro následující krok.

Jednej.

Krok jednání, tj. akce, uzavírá celý cyklus. Je založen na jednoduchém a logickém postupu. Bylo-li v kroku ověření prokázáno, že realizace stanoveného plánu přinesla pozitivní výsledky zdokonalující původní standard, pak se tento postup uvedený v plánu stává novým standardem, podle kterého se bude organizace nadále řídit. Může však dojít i k situaci, kdy ověření neprokáže žádný pozitivní přínos nového plánu oproti původnímu standardu. V takovém případě se nepřistupuje na přechod k novému standardu a způsob řízení či realizace pracovního postupu vychází i nadále ze standardu původního.  Výjimkou není ani moment, kdy krok ověření přinese něco naprosto neočekávaného, s čím plán nepočítal a nemělo z něj dle předpokladů vyplynout. Nezáleží na tom, jestli je zjištěný fakt pozitivní či negativní, v danou chvíli by neměl být trvale zaveden. Naopak by měl být zahrnut do nového cyklu PDCA tak, aby byl dodatečně detailně prostudován.  Některé zdroje popisující teorii PDCA cyklu uvádějí, že tento poslední krok zahrnuje i provedení úprav (anglický ekvivalent "Adjustments"). Toto tvrzení je nicméně zavádějící, neboť jde proti základní myšlence PDCA cyklu. Ta totiž říká, že každá změna musí být nejprve detailně naplánována, realizována, ověřena a až po prokázání jejího přínosu uvedena v nový standard. Jakékoli úpravy provedené až v závěrečném kroku tento koloběh tedy zcela porušují.

Fakta o PDCA.

Autorem PDCA cyklu je doktor W. Edwars Deming, který je považován za tvůrce mnoha moderních metod vedení kvality. Nicméně on sám autorství této problematiky odkazuje jeho duchovnímu otci Walteru A. Shewhartovi (pozn. od něj právě název Shewhartův cyklus). Sám Deming ve své pozdější kariéře modifikoval cyklus PDCA na PDSA. Měl totiž pocit, že slovo „"check"“ zdůrazňuje především kontrolu nad celkovou analýzou.  Samotný koncept PDCA je založen na vědecké metodě, kterou ve své práci rozvinul Francis Bacon (Novum Organum, r. 1620). Tato vědecká metoda by se dala popsat jako "hypotéza-experiment-hodnocení", jinými slovy "naplánuj-proveď-ověř". Shewhart poté (r. 1930) na základě zmíněné metody od Francise Bacona popsal výrobu pod „kontrolou“ (pozn. statistickou kontrolou) jako proces o třech krocích: "specifikace-výroba-kontrola". Z uvedeného zcela vyplývá, jak moc je charakteristika výroby Shewharta odvozena z vědecké práce Bacona. Shewart k uvedenému ještě dodává, že statistik „musí napomoci ke změně poptávky (po zboží) a to ukázáním, jak si je míra tolerance zákazníků blízká se zvyšováním kvality výrobků“. Tento fakt jasně poukazuje na to, jak Shewhart, oddaný analytik, přijímal opatření až na základě závěrů z provedeného hodnocení. Podle Deminga během přenášek na začátku padesátých let jeho japonští posluchači zjednodušili názvy fází na dnes známé "naplánuj-proveď-ověř-jednej". Jak už bylo jednou řečeno, Deming posléze preferoval spíše cyklus pojmenovaný "naplánuj-proveď-nastuduj-jednej", neboť tato verze se v anglické konotaci více blíží významu slova "ověř" nežli "zkontroluj".  Základním principem vědecké metody PDCA je její cykličnost. Ať už je plán z cyklu schválen nebo vyřazen, přichází na řadu nový cyklus, který zohledňuje nové poznatky z cyklu předešlého. Tento koloběh PDCA se neustále opakuje, čímž organizace postupně dosahuje cíle - dokonalý provoz a kvalitní výstup výroby.  Dalším základním předpokladem PDCA je jasné oddělení jednotlivých fází. Pokud by jednotlivá měření výsledků nebyla od souběžných činností řádně oddělena, pak by zde hrozilo jejich zkreslení. Proto je během cyklu nezbytné dodržovat chronologický postup.  PDCA ale i další přístupy řešící problémy kvality jsou známé jako systémy rozvíjející kritické myšlení. Ve společnosti Toyota mají pro tento názor trefné vyjádření: „Nejdříve je nutné, aby se vyvinuli lidé, až pak se mohou vyvinuty automobily“. Toyota i jiné firmy aplikující do výroby obdobné metody mají jasno v tom, že pracovní síla řešící problémy a zároveň využívající PDCA je schopna rychleji inovovat a dát firmě náskok před konkurencí. Implementace podobné metody vytváří v organizaci kulturu založenou na řešení problémů, čímž se etabluje i jakási skupina kritiků, jejichž postřehy posouvají kvalitu procesů a výrobků zase o kus dál.  Deming neustále kladl důraz na opakovatelnost směřující ke zdokonalení systému. Proto by PDCA cyklus měl být opakovaně implementován ve spirále zvyšujících se poznatků o systému, který se soustředí na vymezení cíl. Každý cyklus by tak měl být danému cíli blíže než ten předešlý. Jednoduše si to lze představit na pružině, u které každá další smyčka zastupuje jeden cyklus PDCA. Každý ukončený cyklus tak znamená navýšení vědomostí o systému, který je metodou zkoumán.  Tento přístup je založen na přesvědčení, že naše vědomosti a schopnosti jsou sice omezeny, ale dají se zlepšovat. Obzvláště v počátcích nových projektů nebývají klíčové informace známy. Avšak PDCA poskytuje zpětnou vazbu k prvotním předpokladům a navyšuje tak povědomí o skrývajících se problémech. Spíše, než udělat „hop a trop“ pro dosažení dokonalého cíle hned na první pokus, je lepší jít správným směrem alespoň přibližně, nežli jít špatným směrem úplně. Díky zlepšujícímu se vědomí o systému lze s postupem času přistoupit na úpravu či úplnou změnu cíle. Zkrátka přístup PDCA pomůže organizaci dosáhnout jakéhokoli cíle, který si zvolí.  Rozsah změny, resp. míra zdokonalení je klíčovým faktorem v dnešním světě konkurence. PDCA umožňuje provést obrovské skoky ve výkonnosti stejně jako metoda Kaizen, která však využívá drobných, ale zato častých vylepšení. Ve Spojených státech amerických je PDCA přístup obvykle spojován s velkými projekty zahrnující taktéž velkou časovou a personální náročnost. S rozsahem projektů roste i očekávání manažerů, že dojde ke zdokonalení procesů v adekvátní míře vynaloženého úsilí. Nicméně platí, že vědecká metoda PDCA může být užita pro všechny druhy projektů a aktivity vedoucí ke zlepšení.

PDCA (z anglického "plan-do-check-act" tedy "naplánuj-proveď-ověř-jednej") je iterativní (tj. opakující se, cyklická) metoda vedení založená na čtyřech základních krocích. Využívají ji ty firmy, jejichž cílem je dosáhnout neustálého zdokonalování týkajícího se například procesů, kvality výrobků, služeb, aplikací atp. PDCA bývá také známá pod názvy jako Demingův okruh/cyklus, Shewhartův okruh/řídicí cyklus anebo PDSA (z anglického "plan-do-study-act" neboli "naplánuj-proveď-nastuduj-jednej"). V případě cyklu PDSA jde v podstatě o shodný proces, přičemž pojem "ověř" (PDCA) a "nastuduj" (PDSA) zde mají obdobný význam.  Jinou formou PDCA je cyklus o pěti krocích – OPDCA (z anglického "observe-plan-do-control-act" neboli "pozoruj-naplánuj-proveď-ověř-jednej"). V některých případech bývá krok "pozorování" nahrazen komplexnějším vyjádřením "„pochopení stávajících podmínek“."

PDCA (plan–do–check–act or plan–do–check–adjust) is an iterative four-step management method used in business for the control and continuous improvement of processes and products. It is also known as the Deming circle/cycle/wheel, the Shewhart cycle, the control circle/cycle, or plan–do–study–act (PDSA). Another version of this PDCA cycle is OPDCA. The added "O" stands for "observation" or as some versions say: "Observe the current condition." This emphasis on observation and current condition has currency with the literature on lean manufacturing and the Toyota Production System. The PDCA cycle, with Ishikawa’s changes, can be traced back to S. Mizuno of the Tokyo Institute of Technology in 1959.