Životopis.

Persson začal s programováním na domácím počítači Commodore 128 ve věku sedmi let pomocí počítačového magazínu, který poté začali předplácet. Více než čtyři roky (do roku 2009) působil jako profesionální herní vývojář na King.com. Poté pracoval jako programátor pro Jalbum. Je také jedním ze zakladatelů Wurm Online. Mimo své hlavní zaměstnání vyvíjel hry pro různé soutěže - například "Left 4k Dead" a "Mega 4 Man" pro Java 4K Game Programming Contest. Další hry, na kterých se podílel, jsou například Scrolls a Breaking the Tower.  Od roku 2011 byl ženatý, se svou manželkou žil ve Stockholmu, 15. srpna 2012 se rozvedli a nyní je svobodný.  19. října 2014 opustil Mojang, který prodal Microsoftu za cenu 2.5 miliardy dolarů, protože nečekal takový úspěch Minecraftu a nechtěl mít zodpovědnost za tak velký projekt a firmu. Teď se věnuje malým věcem a experimentům.

Hry.

Minecraft.

Personovým nejznámějším výtvorem je tzv. sandboxová hra Minecraft, jejíž beta verze byla vydána 20. prosince 2010. Hra je velice úspěšná, už i předchozí alpha verze se silně proslavila na internetu. Person dal výpověď ze zaměstnání herního vývojáře, aby se mohl plně věnovat Minecraftu a založil společnost Mojang. Oficiální verze hry Minecraft vyšla 18. listopadu 2011 na Mineconu v Las Vegas. Na začátku roku 2011 Mojang prodal milióntou kopii hry a v prosinci 2011 dosáhl prodej čtyř milionů, později poté 8. dubna 2013 dosáhl Minecraft deseti miliónů prodaných kopií. Dnes již pro Minecraft existují tisícovky modifikací, stovky fór, webů a tisícovky serverů.

Markus Alexej Persson, známý pod přezdívkou Notch (* 1. června 1979, Stockholm, Švédsko) je švédský programátor v jazyce C++, ActionScript a Java a zakladatel společnosti Mojang. V roce 2009 vytvořil populární videohru Minecraft.

Markus Alexej Persson (; born 1 June 1979), better known as Notch, is a Swedish video game programmer and designer. He is best known for creating the sandbox video game "Minecraft" and for founding the video game company Mojang in 2009.  Persson's principal venture for founding Mojang was "Minecraft" which gained popularity and support since its tech demo in 2009. Since then, he has gained significant notability within the video game industry, winning multiple awards and establishing relations with the industry's figureheads. He retained his position as the lead designer of "Minecraft" until the game's official launch in 2011, after which he transferred creative authority to Jens Bergensten. In November 2014, he left Mojang after its acquisition by Microsoft for $2.5 billion. Microsoft eventually dissociated from Persson following controversial comments regarding topics such as race and gender on his Twitter account.


Osobní život.

Narodil se v obci St Austell v Cornwallu roku 1943. Po narození byl adoptován truhlářem Ericem a jeho manželkou Elsie Nettlesovými. Navštěvoval místní základní školu. Ve věku sedmi let se dozvěděl, že jeho biologická matka byla irská zdravotní sestra římskokatolického vyznání, která během druhé světové války pracovala v Anglii. Po nelegitimním porodu byla hospitalizována v psychiatrické léčebně a zemřela na tuberkulózu ve dvaceti osmi letech. Nettles nikdy nezjistil skutečnou identitu biologického otce, ale získal informaci, že otec měl bratra a dvě sestry.  V roce 1962 získal stipendium ke studiu historie a filosofie na southamptonské univerzitě. Zde také poprvé vystoupil jako herec v několika ochotnicky nastudovaných hrách.

Herecká kariéra.

V sezóně 1969-70 hrál repertoár v northcottském divadle v Exeteru a v druhém roce debutoval na filmovém plátně ve snímku "Ještě jednou". Následovala postava "doktora Iana Mackenzieho" v seriálu "A Family at War", kterou ukončil v roce 1972. Objevil se v několika epizodních rolích seriálů "The Liver Birds", "Dickens of London" či "Robin of Sherwood"..  V roce 1981 přišla první výrazná příležitost, když získal part "Jima Bergeraca" v kriminální dramatické sérii "Bergerac", odehrávající se na ostrově Jersey, s celkovým počtem 87 dílů odvysílaných do roku 1991. Po skončení tohoto projektu se na pět sezón stal součástí Královské shakespearovské společnosti, v níž se objevil v divadelních hrách "Zimní pohádka", "Veselé paničky windsorské", "Julius Caesar", "Richard III." a "The Devil is an Ass". Roku 1992 si zahrál v díle seriálu "Boon" a o rok později pak jako "Jim Bergerac" v policejní parodii "The Detectives".  Roku 1995 byl přizván Brianem True-Mayem, aby se podílel na novém kriminálním seriálu "Vraždy v Midsomeru", v němž získal hlavní roli detektiva šéfinspektora Toma Barnabyho. Postava jej proslavila i za hranicemi Spojeného království. V únoru 2009 bylo oznámeno, že po dotočení dvou následujících sérií projekt opustí. Poslední 81. díl "Fit pro vraždu" s jeho obsazením, natočený v roce 2010, měl britskou televizní premiéru 2. února 2011 a Prima TV jej odvysílala 11. března téhož roku.

Další televizní projekty.

Na počátku roku 2010 dopsal a zpracoval třídílný dokumentární film "Channel Islands At War" (Normanské ostrovy ve válce), k 70. výročí nacistické invaze a následné okupace Normanských ostrovů. V reakci obdržel několik výhrůžných dopisů od obyvatel ostrova Jersey, kteří mu vyčítali, že v dokumentu vypadali jako kolaboranti. Na to odpověděl: "„Neexistoval způsob, kterým byste se vyhli kolaboraci s okupační mocí držící vládu nad civilním obyvatelstvem. Pokud byste nebalancovali při chůzi po laně, zastřelili by vás.“" Tento postoj podpořili místní historikové a členové Společnosti okupace Normanských ostrovů (Channel Islands Occupation Society).

Bibliografie.

Během natáčení seriálu "Bergerac" na ostrově Jersey napsal cestovního průvodce "Bergerac's Jersey" (BBC Books, 1988; ), který dokumentuje lokace televizního projektu. Následovala kniha "John Nettles' Jersey: A Personal View of the People and Places" (BBC Books, 1992; ) o ostrovní krajině, místních osobnostech a historii.  V roce 1991 napsal poloautobiografické dílo "Nudity in a Public Place: Confessions of a Mini Celebrity" (Robson Books; ), o tom jak se stát „nevraživou milovnicí,“ věnované divačkám seriálu "Bergerac".

Soukromý život.

V roce 1966 se poprvé oženil s Joyce Nettlesovou, se kterou má dceru Emmu (nar. 1970). K rozvodu došlo roku 1979. Podruhé si vzal v červenci 1995 Cathryn Sealeyovou v Eveshamu, Worcestershire, s níž se seznámil během práce na pantomimě. K roku 2011 žili v Pyworthu, hrabství Devon.

Ocenění.

V roce 2010 byl oceněn Řádem britského impéria (OBE).

John Vivian Drummond Nettles, OBE (* 11. října 1943, St Austell, Cornwall) je anglický herec, historik a spisovatel, známý pro ztvárnění hlavních rolí v kriminálních televizních seriálech "Bergerac" a "Vraždy v Midsomeru".

John Vivian Drummond Nettles, OBE (born 11 October 1943) is a British actor and writer. He is best known for playing the lead roles in the long-running television series "Bergerac" and "Midsomer Murders".


Mládí.

Alex se narodil v Amsterdamu. Jeho otec Jan byl výborný jazzový saxofonista a klarinetista. Jeho matka Eugenia je z Indonésie. Jeho rodina se v roce 1962 přestěhovala do Pasadeny v Kalifornii. Přestože Alex je profesionální bubeník, hudební aspirace začal na kytaře a jeho bratr Eddie začal s bicími. Když Eddie slyšel jak Alex výborně zahrál bicí sólo v písni "Wipe Out" od skupiny The Surfaris rozhodl se, že se začne učit na elektrickou kytaru.  V roce 1971 odmaturoval z Pasadenské vysoké školy v Kalifornii. Potom si na krátkou chvíli vzal hodiny hudební teorie , kompozice a aranžování ve škole Passadena City College, kde potkal Davida Leeho Rotha a Michaela Anthonyho. Založili skupinu "Mammoth" a Alex spolu s ostatními opustili Passadena City College.

Hudební kariéra.

Alex s Eddiem měli několik skupin než založili Van Halen. Jména jejich předchozích kapel byla "The Broken Off Combs, The Space Brothers a Mammoth Chammoth".  V roce 1972 Alex a Eddie založili skupinu "Mammoth" s Markem Stonem jako baskytaristou a Eddiem jako zpěvákem. Kapela si pronajala Davidův Leeův Rothův PA systém pro jejich vystoupení. Po chvíli se Eddie unavil zpíváním a tak se rozhodli, aby Roth vstoupil do kapely a navíc to bylo mnohem levnější. Později v roce 1977 bylo jméno "Mammoth" zabráno jinou kapelou, tak jméno "Mammoth" nahradili jménem Van Halen a Stone byl nahrazen Michaelem Anthonym.

Vzory.

Alex jako své vzory uvádí rockové bubeníky Johna Bonhama, Gingera Bakera, Keitha Moona, Raye Phillipse a jazzového bubeníka Buddyho Riche, který na něj měl celoživotní vliv.

Alexander Arthur "Alex" Van Halen (* 8. květen 1953, Amsterdam, Nizozemsko) je nizozemský hudebník, nejvíce známý jako zakládající člen skupiny Van Halen, kterou založil spolu se svým bratrem Eddie Van Halenem. Ve skutečnosti se jeho bratr Eddie učil hrát na bicí, zatímco Alex zkoušel kytaru. Alex strávil hodně času hraním na Eddieho bicí soupravu a po čase se stal mnohem schopnější bubeník než Eddie.  V roce 1974 bratři Van Halenovi, David Lee Roth a Michael Anthony založili skupinu, jednoduše nazvanou Van Halen. V roce 1977 byli přijati k Warner Brothers a v roce 1978 vydali své první album. Bratři Van Halenovi jsou jediní dva členové skupiny Van Halen, kteří jsou ve skupině od začátku až dosud.

Alexander Arthur van Halen (; born May 8, 1953 in Amsterdam) is an Dutch-American musician who is the drummer and co-founder of the hard rock band Van Halen. The band was formed in 1974 by Alex Van Halen; his younger brother, Eddie Van Halen; David Lee Roth; and Michael Anthony. Warner Brothers signed the band in 1977, and its debut album was released in 1978. Alex and Eddie Van Halen are the only members of Van Halen who have been in the band throughout its existence.


Biografie.

George de Hevesy se narodil do bohaté rodiny s židovskými kořeny jako pátý z osmi dětí. Rok studoval chemii na Univerzitě Loránda Eötvöse, poté několik měsíců na Technické univerzitě Berlín a nakonec na Freiburské univerzitě. Zde získal roku 1908 Ph.D. a ještě v témže roce začal pracovat na Spolkové vysoké technické škole v Curychu.  V roce 1923 spolu s Dirkem Costerem objevil hafnium (Hf). Mendělejevova periodická tabulka prvků z roku 1869 řadila chemické prvky do logického systému, ale chyběl v ní prvek se 72 protony. Hevesymu došlo, že takový prvek musí existovat. Muzeum v Kodani mu dodalo vzorky hornin k výzkumu. Hevesy pak pomocí rentgenových snímků nový prvek objevil.  Začal pracovat na Freiburské univerzitě. Zde začal používat radioaktivní izotopy při studiu metabolických procesů v rostlinách a zvířatech.  Když německá armáda vtrhla do Dánska, rozpustil medaile Nobelových cen Maxe von Laua a Jamese Francka v lučavce královské, aby je nacisté neukradli. Roztok pak položil na polici ve své laboratoři na Institutu Nielse Bohra. Po válce se vrátil, našel roztok neporušený a vysrážel z něj zlato zpět. Nobelova společnost pak znovu odlila medaile z původního zlata.  V roce 1943 byl kvůli svému židovskému původu nucen odletět do Švédska, kde až do roku 1961 pracoval na Stockholmské univerzitě. Během tohoto pobytu získal Nobelovu cenu za chemii, stal se členem Královské společnosti a získal Copleyho medaili.  V roce 1924 se oženil s Piou Riis. Měli spolu jednoho syna a tři dcery.  George de Hevesy zemřel ve věku 80 let ve Freiburgu a byl pohřben na místním hřbitově "Bergäcker" v místní části Littenweiler. V dubnu 2000 byly jeho ostatky převezeny a pohřbeny na Kerepesi temető v jeho rodné Budapešti.  Jeho jméno nese od roku 2001 asteroid hlavního pásu (10444) de Hevesy a v roce 2009 jeho jménem pojmenovala Mezinárodní astronomická unie měsíční kráter Hevesy.

George Charles de Hevesy, "Georg Karl von Hevesy", "Hevesy György Károly", rodným příjmením "Bischitz" (1. srpna 1885 Budapešť – 5. července 1966 Freiburg) byl původem maďarský radiochemik, který v roce 1943 získal Nobelovu cenu za chemii za „práce na využití izotopů jako značkovačů při chemických procesech“.

George Charles de Hevesy (; 1 August 1885 – 5 July 1966) was a Hungarian radiochemist and Nobel Prize in Chemistry laureate, recognized in 1943 for his key role in the development of radioactive tracers to study chemical processes such as in the metabolism of animals. He also co-discovered the element hafnium.


Životopis.

Grace se narodil v New York City v New Yorku, je synem Pat, asistentky ředitele na New Canaan Country School a Johna Grac. Má sestru Jenny.  Vyrostl v Darienu v Connecticutu, kde jeho kamarádky ze školy byly Kate Bosworth a Chloë Sevigny.

Kariéra.

Grace byl obsazen do role Eric Forman v seriálu Fox Broadcasting Company "Zlatá sedmdesátá", který měl premiéru v roce 1998. V roli se objevoval po dobu 7. sérií, kdy jeho postava byla nahrazena novou postavou Randym Pearsonm (Josh Meyers). Jako host se objevil ve finální epizodě. Ve filmu "Traffic - nadvláda gangů" si zahrál studenta. Zahrál si ve filmu "Dannyho parťáci" a také v pokračování "Dannyho parťáci 2" (2004). Plánoval se také objevit ve třetím pokračování, ale kvůli roli ve filmu "Spider-Man 3" musel od plánů upustit. Jako Mike Newell se objevil ve filmu "Úsměv Mony Lisy." V roce 2004 si zahrál roli Roberta Luketice ve filmu "Rande s celebritou" a Paula Weitze ve filmu "V dobré společnosti", ve které hrál ambiciózního manažera firmy. Ve stejném roce získal cenu National Board of Review Award v kategorii Objev roku.  15. ledna 2005 moderoval pořad "Saturday Night Live". V roce 2007 měl premiéru film "Spider-Man 3". Grace sám byl fanouškem komiksů a v dětském věku četl příběhy Venoma. V roce 2010 se objevil ve filmu "Na sv. Valentýna" po boku Ashtona Kutchera, Lei Michele a dalších. Roli Edwina si zahrál ve filmu "Predátoři". V roce 2011 si zahrál v retro komedii "Noc je ještě mladá" a s Richardem Gerem si zahrál v thrilleru "Dvojitý agent". Se Susan Sarandon se objevil ve filmu "Volání" (2014). Objevil se také v úspěšném filmu Christophera Nolana "Interstellar". Po boku Kristen Stewart a Jesseho Eisenberga se objevil ve filmu "American Ultra" (2015).

Osobní život.

V lednu 2014 začal chodit s herečkou Ashley Hinshaw a přesně o rok později se zasnoubili. Dvojice se vzala v květnu 2016 poblíž Santa Barbary v Kalifornii. V listopadu 2017 se jim narodila dcera Mabel Jane Grace.

Topher Grace, rodným jménem Christopher John Grace (* 19. července 1978, New York, USA) je americký herec, mezi jeho nejznámější role patří účinkování ve filmu "Spider-Man 3" nebo ve snímku "Predátoři".  V televizi úspěšně debutoval v televizním sitcomu "Zlatá sedmdesátá", kde posléze vystupoval v letech 1998-2005 jako Eric Forman. Ve filmu pak debutoval ve snímku "Traffic – nadvláda gangů" v roce 2000, v roce 2001 účinkoval v prvním díle kriminální trilogie "Dannyho parťáci", s Juliíí Robertsovou a Juliíí Stilesouvou o dva roky později hrál ve snímku "Úsměv Mony Lisy".  V roce 2004 hrál v druhém dílu "Dannyho parťáků", v témže roce pak vytvořil hlavní roli mladého ambiciózního marketingového manažera v komedii "V dobré společnosti", v roce 2010 se objevil ve svatovalentýnské komedii režiséra Garyho Marshalla "Na sv. Valentýna".

Christopher John "Topher" Grace ( ; born July 12, 1978) is an American actor. He is known for playing Eric Forman in the Fox sitcom "That '70s Show", Eddie Brock / Venom in Sam Raimi's film "Spider-Man 3", Pete Monash in "Win a Date with Tad Hamilton!", Carter Duryea in "In Good Company", Edwin in "Predators", Getty in "Interstellar", Adrian Yates in "American Ultra", and David Duke in Spike Lee's film "BlacKkKlansman". His other film roles include "Traffic", "Mona Lisa Smile", "Valentine's Day", "Take Me Home Tonight", "The Big Wedding", "War Machine" and "Breakthrough".


Pojmenování.

Ostružiník moruška má v češtině celou řadu pojmenování i přes to, že se nejedná o široce rozšířený druh. V literatuře se tak objevují následující jména: "maliník nízký" (Presl, 1819), "malinník moroška" (Presl, 1846), "ostružinník nízký" (Čelakovský, 1879), či "moruška krkonošská" (Slavík 1995). Druhové jméno moruška odkazuje na jistou podobnost plodu s moruší, plodem morušovníku.

Popis.

Bylina dorůstá výšky pouze 5 až 25 centimetrů.

Květenství.

Bylina je zakončena jediným květem bílé barvy, který po odkvetení se mění na žlutooranžový až načervenalý plod. Moruška je dvoudomý druh a květy jsou tudíž jednopohlavné, kdy ze samičích květů se později vyvíjí souplodí tvořené malým počtem velkých peckoviček. Ze začátku je souplodí zelené, následně červená a po dozrání má charakteristickou žlutooranžovou barvu.

Rozšíření.

Ostružiník moruška obývá celou subarktickou oblast na severní polokouli, kde se vyskytuje převážně v oblastech s vysokou vlhkostí půdy a kyselým podložím o pH v rozmezí 3,5 až 5. Často se nachází v oblastech rašelinišť, světlejších lesů a tundrových keříkových porostů. Na území Evropy se s moruškou můžeme setkat v celé Skandinávii, v severní částí Pobaltí a evropského Ruska. Jako glaciální relikt zasahuje i do jižnějších částí Evropy. Vzácně se vyskytuje také v údolí řeky Vezera a Labe v Německu, kde se řadí mezi chráněné rostliny.V Asii je hojně rozšířena v prostoru celé Sibiře až po Tichý oceán a dále pak v oblastech severní Ameriky na většině území Kanady, Aljašky, v oblasti severní Minnesoty, New Hampshire, Maine a malá populace se vyskytuje taktéž v oblasti Long Islandu v New Yorku.  Moruška je schopna odolávat teplotám klesajícím pod −40 °C, ale je velice citlivá na přítomnost soli a sucha.

V České republice.

Na území České republiky se ostružiník moruška vyskytuje jako glaciální relikt, tedy chladnomilný druh, který zde býval v době rozsáhlejšího zalednění hojnější, ale který se po ústupu zalednění a zvýšení teplot začal vytrácet. K roku 2011 se na území státu vyskytuje na několika hřebenových lokalitách v Krkonoších, kde roste na rašeliništích a zrašelinělých kosodřevinách. Svým výskytem se tyto lokality řadí mezi jedny z nejjižnějších míst, kde moruška roste. Nachází se až 600 km daleko od oblastí souvislejšího výskytu v severnějších oblastech. V České republice je zařazena mezi kriticky ohrožené druhy v rámci Červeného seznamu a zákonem chráněna jako silně ohrožený druh. Nejhojnější výskyt je zaznamenán na Pančavské louce.  Vlivem vyšších teplot kvete v Krkonoších moruška jen málo a zřídka plodí. V roce 2005 došlo vlivem dlouhé zimy s chladným a relativně vlhkým počátkem léta k tomu, že morušky v Krkonoších vykvetly ve vysokém počtu, načež se následně urodilo i větší množství plodů. Ty byly během léta 2005 sbírány, botanici Správy KRNAP uložili vzorky plodů v genobance Výzkumného ústavu rostlinné výroby v Praze.

Ekologické vazby.

Listy ostružníku morušky se stávají potravou pro housenky celé řady motýlů. Můra druhu Coleophora thulea z rodu pouzdrovníčků nemá dokonce žádnou jinou známou potravu než zmiňované listy. Zralé plody se pak stávají potravou pro řadu živočichů z řad savců a ptáků, kteří po pozření souplodí přijímají i semínka. Po strávení dužniny jsou semínka vyloučena trávicím traktem, načež dochází k široké distribuci morušky po okolí. Rostlina se úspěšně taktéž rozmnožuje pomocí oddenků, které v případě oddělení mezi květnem až srpnem úspěšně dorostou do geneticky shodné rostliny.

Využití.

Plody morušky jsou bohatým zdrojem vitamínu C, čehož bylo v minulosti využíváno severskými námořníky na moři jako zdroje vitamínu proti kurdějím. Taktéž se dříve ve Skandinávii používalo čajového výtažku z listů proti urologickým potížím. V současnosti existuje řada způsobů, jak jsou plody morušky konzumovány, od pojídání za syrova (typická hořká chuť) přes smíchání plodů morušek s cukrem, jako zavařeniny nebo i pojídání morušek společně s domácím sýrem tzv. leipäjuusto (tento způsob je rozšířen převážně ve Finsku). V restauracích je možné se s plody setkat v předkrmech, hlavních jídlech i dezertech. Ve Švédsku se morušky či marmelády z nich používají jako poleva na zmrzlinu, tousty či vafle.  Z morušek se dále vyrábějí nápoje, jako jsou džusy a likéry jako například finský Lakkalikööri charakteristický vysokým obsahem cukru. Dogfish Head Brewery z morušky vaří i pivo a v Kanadě se z nich připravuje víno.

Kultivace.

Vzhledem k tomu, že moruška je primárně divoká rostlina, jejíž plody se získávají ručním sběrem v přírodním prostředí, je poměrně vysoká cena za kilogram plodů (v roce 2005 se pohybovala okolo 10 eur za kilogram), objevily se snahy o kultivaci rostliny. Od 90. let 20. století se tak moruška stala předmětem výzkumu „Northernberries“, ve kterém se norská vláda ve spolupráci se švédskou, skotskou a finskou stranou pokoušejí dosáhnout kultivace této rostliny i pro zemědělské pěstování. Od roku 2002 byly následně vhodné kultivary dostupné rolníkům (samčí "Apolto" a dvojice samičích "Fjellgull" a "Fjordgull"). Důvodem snahy je nabídnout severským pěstitelům alternativu k několika druhům plodin, které v severských šířkách mohou růst.  Norsko ročně importuje 200 až 300 tun plodů morušky z Finska.

Numismatika.

Ostružiník moruška je ústředním symbolem zadní strany dvoueurových mincí vydávaných Finskem.

Ostružiník moruška ("Rubus chamaemorus") je malá vytrvalá listnatá opadavá bylina patřící do skupiny ostružiníků, která má jedlé žlutooranžové až načervenalé plody. Dorůstá pouze nízké výšky pohybující se mezi 5 až 25 centimetrů a oproti známějším zástupcům skupiny ostružníků nemá trny. V severských podmínkách se jedná o významný zdroj vitaminu C, pročež je moruška hojně sbírána a používána pro výrobu celé řady pokrmů a nápojů. Moruška je též konzumována zvířaty, například ptactvem.  Bylina reprezentuje charakteristický severský druh, který roste v subarktických oblastech severní polokoule v oblastech rašelinišť, lesích a nebo v tundrových porostech. Lokality, které obývá, musí být vlhké s kyselou půdou. V současnosti roste jako postglaciální relikt i na území České republiky na několika stanovištích v Krkonoších; jedná se o jeden z nejjižnějších výskytů v Evropě vůbec. V České republice se tak řadí mezi kriticky ohrožené druhy v Červeném seznamu, nicméně tento stupeň ohrožení neplatí v severnějších státech.

Rubus chamaemorus is a rhizomatous herb native to cool temperate regions, alpine and arctic tundra and boreal forest, producing amber-colored edible fruit similar to the blackberry. English common names include cloudberry, nordic berry, bakeapple (in Newfoundland and Labrador), knotberry and knoutberry (in England), aqpik or low-bush salmonberry (in Alaska – not to be confused with salmonberry, "Rubus spectabilis"), and averin or evron (in Scotland).


Biografie.

Jan se narodil jako nejstarší syn braniborského kurfiřta Albrechta III. Achilla (1414–1486) a jeho první manželky Markéty Bádenské (1431–1457). Princ žil do svých dvanácti let na franských sídlech rodiny a v roce 1466 ho jeho strýc, braniborský kurfiřt Fridrich II. Braniborský odvezl jako svého předpokládaného dědice do Braniborského markrabství. Účastnil se v roce 1468 války proti Pomořansku a doprovázel svého strýce na jednání s uherským králem Matyášem Korvínem.  Otec v roce 1473 ustanovil Jana, který pro svou velkou výřečnost a znalost latiny dostal přízvisko "Cicero", regentem Braniborského markrabství. Albrecht sám pak zůstal, stejně jako jeho předchůdci, na jižnějších kmenových sídlech markraběcího domu ve Frankách. Pro své mládí však byl Jan do roku 1476 zastupován biskupem Fridrichem von Lebus. Po smrti svého otce v roce 1486 se stal Jan Cicero jako jeho následník braniborským kurfiřtem. Franské državy Albrecht Achilles zajistil zákonem Janovu mladšímu bratrovi. Potvrdil privilegia dvojměstí Berlín-Cölln a určil je za trvalou rezidenci. V tomto aktu lze spatřovat vznik Berlína jako hlavního města.  V roce 1488 zavedl Jan Cicero daň z piva. To byl precedens pro princip nepřímé daně. Ve Staré marce došlo kvůli této dani k povstání, které Jan tvrdě potlačil. Již v době, kdy byl regentem, začala vypořádání a Pomořanským vévodstvím a Hlohovským knížectvím a městy Staré marky. Chytrou diplomacií získal kurfiřt kraj Zossen a nabyl budoucího práva k nástupnictví v Pomořansku.  V roce 1499 zemřel Jan Cicero, který trpěl silnou otylostí, na hradě Arneburg na vodnatelnost (dědičnou chorobu Hohenzollernů). Kurfiřtskou hodnost po něm zdědil jeho syn Jáchym I. Braniborský. Jako první hohenzollernský kurfiřt našel Jan Cicero místo posledního odpočinku ve Staré marce - byl pochován v klášteře Lehnin. Na popud jeho vnuka Jáchyma II. byly jeho ostatky i s epitafem od sochaře Hanse Vischera převezeny do berlínského dómu.

Manželství a potomci.

25. srpna roku 1476 se v Berlíně oženil s Markétou Saskou, dcerou saského vévody Viléma III. Svatba musela být pro Janovu peněžní tíseň odložena. Z manželství se narodilo sedm dětí:

Jan Cicero Braniborský (2. srpna 1455, Ansbach – 9. ledna 1499, Arneburg/Stará marka) byl čtvrtý kurfiřt Braniborského markrabství z dynastie Hohenzollernů.

John II (; 2 August 1455 – 9 January 1499) was Elector of Brandenburg from 1486 until his death, the fourth of the House of Hohenzollern. After his death he received the posthumous cognomen Cicero, after the Roman orator of the same name, but the elector's eloquence and interest in the arts is debatable.


Služba pro White Star Line.

"Laurentic" byl vybudován v loděnicích Harland & Wolff v Belfastu pod číslem trupu 470. Loď spuštěná na vodu 16. června 1927 byla poslední lodí White Star Line poháněná uhlím dvěma pístovími parními stroji a jednou parní turbínou. Dokončen byl 1. listopadu 1927.  12. listopadu vyplul na svou první plavbu z Liverpoolu do Halifaxu a poté do New Yorku. Od 27. dubna 1928 sloužil na lince Liverpool - Montreal, kde zůstal až do konce své civilní služby. V lednu 1931 měl být přemístěn na linky ve Středozemním moři, ale kvůli hospodářské krizi se to ukázalo jako nevýnosné, čímž tam "Laurentic" přenechal potenciální cestující "Homeriku".  Během své služby "Laurentic" dvakrát kolidoval. Poprvé 3. října 1932 s lodí "Lurigethen", kdy obě lodě vyvázly bez vážných poškození. Podruhé 18. srpna 1935 s lodí "Napier Star" společnosti Blue Star Line, kdy zemřelo 6 členů posádky "Laurentiku".

Vojenská služba a potopení.

Sloučení White Star Line s Cunard Line nemělo samo o sobě na osud lodi vliv. V prosinci 1935 byl ukotven a příští září sloužil jako transportní loď pro Palestinu. Pro Cunard-White Star vykonal poslední plavbu v prosinci 1936. V roce 1937 se účastnil námořní přehlídky, kdy převážel hosty vlády. Po vypuknutí druhé světové války v roce 1939 byl zabaven Royal Navy a přestavěn na pomocný křižník pod jménem HMS "Laurentic". 3. listopadu 1940 byl povolán na pomoc lodi torpédované německou ponorkou. Po příjezdu byl dvakrát torpédován ponorkou U-99 pod velením Otty Kretschmera, ale torpéda minula. "Laurentic" odpověděl, ale po 4 hodinách bitvy ho zasáhla dvě torpéda do dna se ztrátou 49 životů z 416 lidí na palubě.

SS "Laurentic" byl parník vybudovaný v roce 1927 v loděnicích Harland & Wolff pro White Star Line. Sloužil od roku 1927 do roku 1936 a během té doby ho potkaly dvě kolize. Poté byl přestavěn na pomocný křižník, aby sloužil pro Royal Navy ve druhé světové válce. "Laurentic" byl torpédován německou ponorkou U-99 3. listopadu 1940 poblíž Irska, ale udržel se na hladině. Zasáhly ho ale ještě další dvě torpéda, jejichž následky se parník potopil se ztrátou 49 životů. Byl už druhou lodí White Star Line tohoto jména. První "Laurentic" potkal podobný osud během první světové války.

The second SS "Laurentic" was an 18,724-ton ocean liner built in 1927 by Harland and Wolff, Belfast, for the White Star Line. She served on the Canadian route from 1927 to 1936. After the merger of the White Star Line with Cunard Line, the ship was mainly used for cruise service. After December 1935, however, she was laid up unused in Liverpool. In August 1939, she was requisitioned and converted into an auxiliary cruiser for the Royal Navy for service in the Second World War. The "Laurentic" was torpedoed by the on 3 November 1940 off Bloody Foreland, County Donegal, Ireland during a rescue mission for another ship that had been torpedoed and sunk, but she remained afloat. After two more torpedoes smashed into the "Laurentic", she foundered, taking the lives of 49 people.


Historie.

Do roku 1960 se jednalo jen o obyčejný les. V tomto roce ale spisovatel Seicho Matsumoto vydal román, v němž popisuje, jak lidé na toto místo odcházejí zemřít. To nastartovalo vlnu sebevražedných pokusů na tomto místě, kterým se japonské úřady snažily zabránit, nicméně odlehlý les o rozloze přibližně 35 km² nebyly schopny policejní složky účinně hlídat. Proto jim na přístupových cestách pomáhají speciální hlídky a všude v lese visí cedule povzbuzující k životu a telefonní čísla na psychology.  Les se kvůli těmto skutečnostem celosvětově proslavil, jeho věhlas ještě prohloubil geolog Azusa Hayano, který o něm natočil krátký film. Jmenuje se příznačně: "Aokigahara - les sebevrahů".

Sebevraždy.

Les Aokigahara je po mostě Golden Gate druhým nejoblíbenějším cílem sebevrahů. Statistiky se liší, ale do roku 1988 zde bylo ročně zaznamenáno kolem třiceti sebevražd.  V roce 2003 zde bylo nalezeno 105 těl a byl tak překonán rekord sedmdesáti osmi těl za rok v roce 2002. V roce 2010 bylo odhadnuto, že se zde pokusilo o sebevraždu 200 lidí, z čehož 50 lidí sebevraždu skutečně spáchalo.v roce 1990 zde bylo nalezeno 102 obětí. Sebevražd přibývá v březnu, v době daňových přiznání. Od roku 2011 je nejčastějším způsobem sebevraždy oběšení nebo spolykání prášků. V posledních letech místní úřady přestaly zveřejňovat statistiky a čísla, aby tak lesu snížily spojitost se sebevraždami.  Vysoká míra sebevražd vedla úřady k tomu, aby ke vstupu do lesa umístily ceduli, která lidi vyzývá, aby vyhledali odbornou pomoc.  Roční hledání těl jsou prováděna policií, dobrovolníky a novináři od roku 1970.  Říká se, že za popularitu les vděčí románu Kuroi Jukai (Black Sea of Trees) od spisovatele Seichō Matsumoto z roku 1960. Nicméně historie lesa Aokigahara předchází vydání románu a místo bylo se smrtí spojováno už dávno předtím.

Poloha.

"Les sebevrahů" najdeme v oblasti Minamitsuro na úpatí hory Fudži. Nejbližším orientačním bodem je jezero Šódži, jedno z pěti jezer v okolí hory. Nebezpečí lze spatřit v tom, že se les nachází nedaleko významných silnic směřujících do velkých měst Tokio a Jokohama.

V kultuře.

Les byl inspirací pro vznik několika filmů, včetně japonského dramatu "Aokigahara" (2012), amerického dramatu "The Sea of Trees" (2015) a amerického hororu "Les sebevrahů" (2016). Velšský hudebník a skladatel John Cale se lesem inspiroval k napsání písně „Nookie Wood“ ze svého alba "Shifty Adventures in Nookie Wood".

Aokigahara (japonsky 青木ヶ原) je les na severozápadním úpatí hory Fudži v Japonsku. Les má historickou spojitost s démony z japonské mytologie a je velmi oblíbeným cílem sebevrahů. Jen v roce 2002 bylo zaznamenáno 78 sebevražd, což les činí druhým místem s největším počtem sebevražd hned po Golden Gate Bridge v Kalifornii. Od roku 1970 pročesává každoročně les speciální jednotka hledající těla sebevrahů. Ty pak tito lidé z řad dobrovolníků pomohou i pohřbít.  Místo si tím vysloužilo přezdívku "les sebevrahů". Stala se z něj turistická atrakce, do níž lidé nanosili kostry uhynulých zvířat či panenky bez hlav a další předměty, které mají nahánět návštěvníkům hrůzu. Nejvíce mrtvých tradičně bývá v březnu v období podávání přiznání.

, also known as the , is a forest on the northwestern flank of Japan's Mount Fuji, thriving on of hardened lava laid down by the last major eruption of Mount Fuji in 864 CE. The western edge of Aokigahara, where there are several caves that fill with ice in winter, is a popular destination for tourists and school trips. Parts of Aokigahara are very dense, and the porous lava absorbs sound, helping to provide visitors with a sense of solitude.  The forest has a historical reputation as a home to "yūrei": ghosts of the dead in Japanese mythology. In recent years, Aokigahara has become known as "the Suicide Forest", one of the world's most-used suicide sites; signs at the head of some trails urge suicidal visitors to think of their families and contact a suicide prevention association.


Děj.

Děj předcházející symfonii.

Od samotného názvu symfonie lze poznat úmysl skladatele. Chce vyjádřit dojmy, jakými asi působila nádherná příroda na Haroldovu povahu. Harold je zde vylíčen jako poutník, jenž prochází kouzelným okolím; je naplněn palčivou bolestí, neblahou náladou, jejímž typem se stal v literatuře "Byron", který mimo jiné Berlioze inspiroval svým dílem "„Childe Harold's Pilgrimage“". Děj zde líčí silnou a bezprostředně nevyléčitelnou bezútěšnost, vyprahlost všech zdrojů radosti, k ironisujícímu zoufalství až k zřeknutí všech duševních hnutí, po nichž Harold horoucně toužil a jež hledal.

1. věta: Harold v horách – scény těžkomyslnosti, štěstí, rozkoše.

První fugatové téma zachycuje Haroldovy pocity – chtěl by zaniknout v přírodě, rozplynout se, chtěl by zachytit bezprostředním citem celou soustavu abstraktních myšlenek, chtěl by ji sevřít v nekonečné oslavě. Je obklopen scenérií kouzelné krajiny a ta na něj bezpochyby doléhá.

2. věta: Pochod a večerní modlitba poutníků.

Rytmus tohoto pochodu představuje periodický návrat hlasů poutníků, zpívající žalmy a přednášející modlitby. Harold je nechá mlčky jít kolem a naslouchá jim. Skladatel necharakterizuje poutníky nějak zvlášť zdůrazněnou pietou. Putují kolem jako prostí venkované, kteří plní posvátné zvyky bez jakéhokoli patosu.

3.věta: Serenáda horala v Abruzzách pro milenku.

V této části je Harold svědkem milostné scény, jako byl předtím svědkem scény náboženské. Hned od začátku nás tato část uchvacuje nádherným, živě rytmisovaným scherzettem, které přináší serenádu. Ožívá zde žertovné šelmovství, kratochvilná veselost a kypivý sdílný humor.

4. věta: Orgie banditů – dozvuky předchozí scény.

Věta začíná motivem orgie, který je po značnou dobu přerušován vzpomínkami z předcházejících vět, jež vystupují před Haroldovým duchem, než padne jako kořist za oběť halucinacím, zpola jako výčitky svědomí, zpola jako kajícné myšlenky. Poutník Harold se nachází v jeskyni, obklíčili ho divocí loupežníci, až nakonec zazní nečočekávaně, netušeně, bez přípravy pochod poutníků, které lze považovat za nebeské slitování.

Harold v Itálii, čtyřvětá symfonie pro sólovou violu (op. 16) v originále "Harold en Italie, Symphonie en quatre parties avec un alto principal " je druhá symfonie francouzského skladatele Hectora Berlioze z roku 1834.

Harold en Italie, Symphonie en quatre parties avec un alto principal (English: Harold in Italy, Symphony in Four Parts with Viola Obbligato), Op. 16, H. 68, a symphony with solo viola by Hector Berlioz, written in 1834.


Mládí a vojenská kariéra.

Judenič se narodil v Moskvě, kde pracoval jeho otec jako úředník. Vystudoval v roce 1881 Alexandrovskou vysokou vojenskou školu a posléze Akademii generálního štábu v roce 1887. Působil jako člen imperiální gardy v Litvě do prosince 1890. V lednu 1892 byl převelen do Turkestánu a byl povýšen na poručíka. V roce 1902 byl Judenič jmenován velitelem 18. pěšího pluku, s níž bojoval ve válce s Japonskem. Ve válce byl dvakrát raněn a na jejím konci byl povýšen na generála. Od roku 1907 sloužil Judenič jako proviantní důstojník na generálním štábu kavkazského vojenského okruhu.

První světová válka.

Během války byl velitelem ruských vojsk na Kavkaze, kde vybojoval několik obdivuhodných vítězství nad vojsky tureckého velitele Envera Paši. Zvítězil postupně v bitvě u Sarikamiše, bitvě o Erzurum, dobyl město Trabzon a porazil Turky v bitvě o Erzicanan. Velké úspěchy ruské armády také díky podpoře místních Arménů vedly od roku 1915 k arménské genocidě.  Po únorové revoluci byl Judenič na přímý rozkaz vůdce prozatímní vlády Alexandra Kerenského odvolán a předčasně penzionován. Byl dopraven z Tbilisi do Petrohradu, kde podporoval Kornilovův puč.

Ruská občanská válka.

Po říjnové revoluci utekl do Finska a zapojil do budování bělogvardějských armád. Na jaře 1919 se setkal ve Stockholmu s americkými a britskými diplomaty a dojednal s nimi omezenou podporu Američanů a Britů v boji proti bolševikům.  V červnu 1919 navázal kontakt s admirálem Kolčakem, který založil v Omsku všeruskou vládu a vedl ozbrojený odpor proti bolševikům na Sibiři. Generál Judenič dostal volnou ruku v boji při Baltském moři a severozápadním Rusku a potřebné finanční prostředky. Následně se přesunul do Talinu a setkal se s generálem Rodzjankem, který vedl bělogvardějskou Severní armádu. Oba se shodli, že jejich hlavním cílem bude dobýt Petrohrad a že jejich vojsko bude formálně pod hlavičkou estonské armády. V srpnu 1919 pod tlakem britské vlády a svého klíčového spojence Estonska musel vytvořit protirevoluční "Severozápadní vládu", která se skládala z monarchistů, socialistů a menševiků. Následující dva měsíce strávil výcvikem své armády. V září 1919 mu byla k dispozici dobře vycvičená armáda o počtu 17 000 mužů s 53 děly a 6 tanky.

Útok na Petrohrad.

V říjnu 1919 se vrhla jeho armáda na Petrohrad. Město bylo v té době jen lehce bráněno, protože Rudou armádu zaměstnával boj na jiných frontách (především na Sibiři a Ukrajině). Judeničův přítel z carské armády finský generál Mannerheim naléhal na finskou vládu, aby se k útoku připojila. Finská vláda, ale podmínila účast svých vojsk v útoku na Petrohrad potvrzením nezávislosti Finska bělogvardějci. Admirál Kolčak, který byl hlavou bělogvardějců, ale tak nehodlal učinit, a tak byla Mannerheimova prosba odmítnuta.  Severozápadní armáda zatím dobyla Kingisepp a Gatčinu, ale nepodařilo se jí přerušit vlakové spojení mezi Moskvou a Petrohradem. Bolševici tak mohli poslat do města početné posily. Ty zastavily postup Severozápadní armády na konci října 1919 a v listopadu 1919 byli už značně demoralizovaní bělogvardějci zatlačeni zpátky na území Estonska. Vrchní velení estonské armády, díky zápornému vztahu bělogvardějců k nezávislosti nově vzniklých států, zbytky ustupující Judeničovy armády odzbrojili a internovali. V lednu 1920 uzavřelo Estonsko příměří se sovětským Ruskem a bolševici se zavázali uznat estonskou nezávislost. 28. ledna 1920 se Judenič pokusil neúspěšně uprchnout z Estonska s veškerými financemi Severozápadní armády. Byl zadržen generálem Bułak-Bałachowiczem společně s estonskou policií. Při zadržení měl u sebe 227 000 britských liber, 250 000 estonských marek a 110 000 000 finských marek. Peníze byly zabaveny a vyplaceny zbývajícím vojákům Severozápadní armády jako poslední plat. Byl následně uvězněn, ale na nátlak britské vlády byl záhy propuštěn a emigroval do Francie.

Poválečný život.

Po válce nehrál žádnou důležitou roli mezi ruskou emigrací. Usídlil se na Francouzské riviéře, kde taky v roce 1933 nedaleko Cannes ve věku 71 let zemřel.

Nikolaj Nikolajevič Judenič (; – 5. října 1933) byl ruský generál a jeden z nejúspěšnějších generálů carské armády během první světové války. V letech 1918-1920 bojoval proti bolševikům.

Nikolai Nikolayevich Yudenich ( - October 1933) was a commander of the Russian Imperial Army during World War I. He was a leader of the anti-communist White movement in Northwestern Russia during the Civil War.


Sportovní kariéra.

Během tenisové dráhy se soustředila především na čtyřhru, v níž dosáhla na tzv. "nekalendářní grandslam", když v sezóně 1991 vyhrála French Open, Wimbledon a US Open, další rok 1992 triumfovala na úvodním grandslamu Australian Open, čímž zvítězila na čtyřech událostech v řadě, ovšem v rámci dvou sezón.  Z celkového počtu sedmnácti Grand Slamů v ženské čtyřhře si jich šest připsala na French Open, pět na US Open, čtyři ve Wimbledonu a dva na Australian Open. V každé sezóně v období 1988–1997, vyjma roku 1989, triumfovala alespoň na jednom grandslamovém turnaji a mezi lety 1992–1994 vždy dokázala vyhrát tři ze čtyřech grandslamů za sebou. Čtrnáct titulů ze sedmnácti získala s běloruskou partnerkou Zverevovou, což z nich činí druhý nejlepší ženský pár v historii otevřené éry grandslamu za dvojicí Martina Navrátilová a Pam Shriverová.  Ve smíšené čtyřhře se v roce 1995 probojovala společně s Čechem Cyril Sukem do tří za sebou jdoucích finále na grandslamu – Australian Open, Wimbledonu a US Open. Vždy však vodešli poraženi. Za svou kariéru zvítězila ve čtyřhře na šedesáti devíti turnajích a jako světová jednička byla klasifikována v letech 1991, 1993, 1994 a 1995.  Za Spojené státy nastoupila na Letních olympijských hrách 1992 a 1996 do debla, vždy spolu s Mary Joe Fernándezovou (jsou bez příbuzenského vztahu) a na obou událostech soutěž vyhrály. Poprvé ve finále přehrály španělskou dvojici Conchita Martínezová a Arantxa Sánchezová Vicariová, hrající na domácí půdě. Zápasu přihlížel španělský královský pár Juan Carlos I. a královna Sofie a po utkání následovala audience. V Atlantě 1996 ve finále porazily Češky Janu Novotnou s Helenou Sukovou. Dvě zlaté medaile má umístěné na pracovním stole společně automobilovou poznávací značkou, na které stojí „DBL GLD“ "(double gold, dvakrát zlatá)".  Již v patnácti letech roku 1979 reprezentovala Portoriko na Panamerických hrách, které hostilo hlavní město San Juan. V singlu vybojovala bronzovou medaili. O tři roky později nastoupila na Středoamericko-karibských hrách na Kubě, kde spolu s Marildou Juliáovou zvítězila ve čtyřhře a stříbrnou medaili přivezla z dvouhry. Na Letních olympijských hrách 1984 v Los Angeles, kde byl tenis v roli ukázkového sportu, nastoupila za Portoriko.  V roce 1990 byla částí vítězného amerického týmu ve Fed Cupu.  Ve dvouhře dosáhla na žebříčku nejvýše na 17. místo. Získala v ní dva tituly. V roce 1994 se probojovala do semifinále Wimbledonu, tehdy jako nejníže postavená semifinalistka vůbec, když byla aktuálně klasifikována až na 99. příčce žebříčku. V letech 1991 a 1994 si zahrála čtvrtfinále US Open.  S aktivním hraním skončila v roce 1997. K roku 2011 je nejlepším portorickým tenistou v historii a v roce 1999 byla vyhlášena za "portorickou sportovkyni století".  Společně s Natašou Zverevovou vstoupila 12. července 2010 do Mezinárodní tenisové síně slávy.

Soukromý život.

Narodila se v hlavním městě San Juanu do rodiny Tuta Fernándeze, místního lékaře. Bratranec José Ferrer byl portorický herec a režisér. S tenisem začala v sedmi letech, na profesionálním okruhu se pohybovala od roku 1983. V sezóně 1982–1983 hrála amatérsky za Clemson University.  Po odchodu z profesionálního okruhu WTA roku 1997 se věnuje trénování tenistů. Jejími svěřenkyněmi byly například světové deblové jedničky Rennae Stubbsová, Lisa Raymondová a Samantha Stosurová. Vedla také portorický reprezentační tým a družstvo University of South Florida.  Na jihofloridské univerzitě získala v roce 2003 bakalářský titul (B.A.) v oboru psychologie a na Rollins College, Crummer School of Business, pak titul Master of Business Administration. Je matkou dvojčat: Karson Xavier a Madison Jane. Její životní partnerkou je bývalá profesionální golfistka Jane Geddesová. SPolečně žijí ve floridském Lake Mary.  Založila společnost "Baby Goes Pro", která formou DVD podporuje sportování malých dětí, aktivní přístup k životu a rozvíjí dobré charakterové vlastnosti.

Beatriz „Gigi“ Fernándezová (* 22. února 1964 San Juan) je tenisová trenérka a bývalá profesionální tenistka, specialistka na čtyřhru, první portorická sportovkyně, která získala status profesionálky, první Portoričanka (reprezentující Spojené státy), jež se stala olympijskou vítězkou a první portorický tenista uvedený do Mezinárodní tenisové síně slávy.  Za svou kariéru vyhrála 17 Grand Slamů ve čtyřhře a jako reprezentantka Spojených států se stala dvojnásobnou olympijskou vítězkou v deblu z LOH 1992 v Barceloně a LOH 1996 v Atlantě. Spolu s Běloruskou Natašou Zverevovou zvítězila v letech 1993 a 1994 na Turnaji mistryň. Na žebříčku WTA byla v březnu 1991 poprvé hodnocena jako světová tenisová jednička ve čtyřhře, ve dvouhře pak nejvýše dosáhla na 17. místo (říjen 1991). Aktivní kariéru ukončila ve třiceti třech letech v roce 1997. Od té doby se věnuje tenisovému trenérství a podnikání.

Beatriz "Gigi" Fernández (born February 22, 1964) is a Puerto Rican professional tennis player. She turned professional in 1983 and is the first Puerto-Rican to be inducted into the International Tennis Hall of Fame.  Fernández won 17 Grand Slam doubles titles and two Olympic gold medals representing the United States, and reached the world No. 1 ranking in women's doubles. She reached a career-high singles ranking of 17 in 1991. Since retiring from the professional tour in 1997 at the age of 33, Fernández has been a tennis coach and entrepreneur. She now shares her knowledge of doubles with tennis enthusiasts throughout the US by conducting Master Doubles with Gigi Clinics and Doubles Boot Camps.


Vznik a rozšíření.

Podle T. Wiślańského vznikla kultura kulovitých amfor na základě kontaktů mezi složkami podunajskými, které tvořily epilineární a lengyelské prvky, s megalitickým a mezolitickými skupinami na území dnešního Meklenburska, Braniborska, Pomořan, Velkopolska, Kujav a částečně Mazovska. Nedlouho po svém vzniku vytvořila řadu regionálních skupin, které se šířily jižním, ale i východním směrem a zabraly oblast od Posálí přes Poodří a Povislí až ke střednímu Dněpru. Na jihu zasahovala do Čech, na Moravu, do Malopolska, Haliče a Moldavska, na severu sahala až k Jutskému poloostrovu. Můžeme ji najít na severoněmeckých ostrovech včetně Rujany, v Pomoří a Pobaltských republikách. Vzhledem k tomu, že se kultura kulovitých amfor až na výjimky vyskytuje tam, kde se dříve vyvíjely jednotlivé lokální skupiny kultury nálevkovitých pohárů, domnívají se někteří badatelé, že se kultura kulovitých amfor vyvíjela s přispěním právě této kultury. V Čechách a na Moravě je prvkem nesporně cizorodým a na jejím vývoji v Čechách se podílely dvě větve kultury kulovitých amfor, a to západní a slezská. Západní větev kultury kulovitých amfor postupovala proti proudu Labe ze saského Polabí do severozápadních a středních Čech, slezská větev pronikla do východní části země Poodřím na Opavsko a na Moravu. Nálezy západní skupiny kultury kulovitých amfor máme ve středních, severních, jihozápadních a západních Čechách. Keramiku lidu kultury kulovitých amfor nalézáme v Čechách také na řivnáčských a bošáckých sídlištích. Nálezy z řivnáčských sídlišť mohou dokládat fyzickou přítomnost nositelů kultury kulovitých amfor, ale také importy typického zboží (hlavně keramiky), či jeho imitaci. Slezská větev kultury kulovitých amfor se vyskytuje v českém Slezsku zvláště na Opavsko, na Moravě v okolí Olomoucka a na jevišovických sídlištích na jihozápadní Morava.

Sídliště.

Nálezy kultury kulovitých amfor jsou známy jak z nížinných sídlišť tak i z výšinných opevněných areálů. Lid kultury kulovitých amfor osídloval převážně vhodné polohy k zemědělství blízko vodních toků. Z území Čech známe nemnohé doklady nížinných sídlišť kultury kulovitých amfor, např. Lovosice – Schwarzenberská cihelna, Hrdlovka – Velký fírek, Kopisty, Dolní Zálezly. Z Moravy a Slezska jsou známa nížinná sídliště z Vávrovic, Opavy-Palhance, Kateřinek a Slavonína.

Pohřební ritus.

Hrobové nálezy KKA jsou dosud známy jen z území Čech. Těla zemřelých byla ukládána do hrobů ve skrčené poloze. V hrobech je uložena většinou jedna kostra vzácněji i více. Není však znám případ samostatného pohřbu ženy nebo dítěte. Na území Čech se nalézají jen ojedinělé pohřby. Předpokládá se že šlo o pohřby náčelníků

Pohřebiště.

V Blšanech na Lounsku byl objeven dvojhrob, ve kterém byl pohřben starý muž ve skrčené poloze na pravém boku. Vedle něj byla kostra malého dítěte uložená ve skrčené poloze na levém boku hlavou obrácenou k muži. U hlavy muže stála amfora a bernburský koflík. Jedna amfora se také nalézala u jeho nohou.  V Předměřicích nad Labem ve 2,5 metru hlubokém hrobě ležela na pravém boku skrčená kostra starého muže. Jako milodar byly přiloženy amfora, džbán a čtyři lebky rozprostřené kolem amfory. Dvě patřily starším mužům a dvě starším chlapcům.

Periodizace.

Ve slezské větvi kultury kulovitých amfor jsou rozeznávány nejméně dvě vývojové fáze a to starší bez šňůrové ornamentace a mladší s bohatou šňůrovou ornamentací.

Movité artefakty.

Keramika.

Podrobněji byla zpracována jen keramika západní větve, keramika slezské větve je velmi torzovitá a její členění zatím nebylo podrobněji zpracováno. Výzdoba se vyskytuje výhradně na hrdle a plecích. Na hrdle má plošný charakter a je tvořena z různých kombinací kolků, vpichů a otisků šňůry tvořící dekory kosočtverců a trojúhelníků. Dekor plecí připomíná třásně, použití výzdobných technik je podobné jako u hrdel nádob. Na užitkových tvarech je výzdoba omezena na pupky, plastické lišty, linie nehtových záseků oddělující hrdlo od plecí. U slezské větve je příznačné bohaté zdobení otisky šňůry. Příznačné jsou různé obloučkovité motivy nebo motiv do sebe vkládaných krokvic. Výjimečně se vyskytuje rytá výzdoba.  Amfory  Mísy  Hrnce  Džbány  Koflíky  Bubny  Keramický inventář KKA doplňují: cívka s plnou hřídelí (Opava-Palhanec) a tyčkovitý idol (Opava).

Kultura kulovitých amfor je archeologická kultura spadající do středního eneolitu. Podle kalibrovaných radiokarbonových dat je datována do doby mezi léta 3300/3200 až 2900/2800. Kultura kulovitých amfor dostala svůj název podle charakteristického typu keramické nádoby, kterým je amfora s téměř kulovitým či vakovitým tělem, s užším válcovitým hrdlem s 2–8 oušky nacházejícími se pod hrdlem a typickým bohatým zdobením na hrdle a plecích. Jako samostatný kulturní celek byla rozpoznána na konci 19. století. U Česku byla z počátku uváděna jako součást tzv. skupiny nordické a označována za keramiku meklenbursko-braniborskou, vyznačující se právě kulovitými nádobami s válcovitým hrdlem, zdobené vytlačovaným ornamentem, jejíž lid osídloval vrchy a ostrožny nad řekami.

The Globular Amphora culture (GAC, (KAK); ), c. 3400–2800 BC, is an archaeological culture in Central Europe. Marija Gimbutas assumed an Indo-European origin, though this is contradicted by newer genetic studies that show a connection to the earlier wave of Neolithic farmers rather than to invaders from the southern Russian steppes.  The GAC preceded the Corded Ware culture in its central area. Somewhat to the south and west, it was bordered by the Baden culture. To the northeast was the Narva culture. It occupied much of the same area as the earlier Funnelbeaker culture. The name was coined by Gustaf Kossinna because of the characteristic pottery, globular-shaped pots with two to four handles.


Historie.

Stopy lidského osídlení více než 15000 let staré byly nalezeny v místě Pikimachay , asi 25 km severně od Ayacucha. V období let 500-900 n.l. byl region obsazen lidem kultury Huari (Wari), která se stala známou jako první rozpínavé impérium založené v Andách před Inky. Region Ayacucho byl obydlený měnícími se původními kulturami po tisíce let, včetně kultur Wari, Chanka a Nasca před Inky. Město bylo založeno španělským conquistadorem Franciscem Pizarrem 25. dubna 1540 pod názvem San Juan de la Frontera de Huamanga. Kvůli přetrvávajícímu povstání Inků vedenému Inkou Manco proti Španělům se Pizarro rychle snažil zalidnit osadu malým počtem Španělů přivedených z Limy a Cusca. 17. května 1544 získalo královským výnosem město titul La Muy Noble y Leal Ciudad de Huamanga ( nejvznešenější a věrné město Huamanga). Městská hlavní univerzita byla založena 3. července 1677 jako "Universidad Nacional San Cristóbal de Huamanga". 15. února 1825 změnil Simon Bolívar název města na Ayacucho. Město je pojmenované podle historické bitvy Ayacucho. K uctění tolika obětí na bojišti občané nazvali místo Ayakuchu, kdy v kečuánštině "aya" znamená mrtvý a "kuchu" kout, roh. Bitva u Ayacucha byla posledním ozbrojeným střetem mezi španělskými armádami a vlastenci během peruánské války za nezávislost. Bitva proběhla na blízké pampě La Quinua 9. prosince 1824. Vítězstvím vlastenců byla zpečetěna nezávislost Peru a Jižní Ameriky. Po této bitvě bylo La Paz, nyní hlavní město Bolívie, podobně přejmenováno na La Paz de Ayacucho.

Ekonomika.

Ekonomika je založená na zemědělské výrobě a lehkém průmyslu, včetně výroby textilního zboží, hrnčířství, koženého zboží a filigránských výrobků (stříbrné šperky). Je to regionální turistický cíl, známý svými 33 kostely, které byly postaveny v koloniální době (nejstarším je "San Cristobal" z roku 1540), a blízkým bojištěm La Quinua. V roce 1980 užívala město Světlá stezka (Sendero Luminoso) jako svou základnu pro kampaň proti úplatným peruánským vládám. Kampaň skončila poté, co byl vůdce Abimael Guzmán Reynoso roku 1992 dopaden a uvězněn. Někteří z jeho stoupenci jsou nyní aktivně zapojeni do obchodu s narkotiky či jeho ochrany. Pokud by však sociální problémy zůstaly nezměněné, může dojít k oživení tohoto hnutí. Region Ayacucho je venkovskou oblastí a jednou z nejchudší celé země. Za posledních 15 let života v míru však občané tvrdě pracovali na zlepšení životních podmínek.

Ayacucho (španělská výslovnost: [aʝaˈkutʃo], Ayacuchu v kečuánštině) je hlavní město provincie Huamanga, departement Ayacucho, stát Peru. Ayacucho je slavné díky svým 33 kostelům, kdy jeden představuje každý rok Ježíšova života. Ve městě se konají velké náboženské oslavy, zvláště během Svatého týdne a Velikonoc. Tyto oslavy zahrnují koňské dostihy s rysy peruánského "Caballos de Paso" a tradiční běh býků, známý lokálně jako "jalatoro" nebo "pascuatoro". "Jalatoro" je podobné španělskému "encierro" , kromě toho, že býci jsou pod vedením "morochucos" ("kovbojové" z peruánských And). Jméno města je odvozeno z kečuánského aya (=smrt) a kuchu (=roh, kout), neboť v blízkosti se odehrála významná bitva peruánské války o nezávislost.

Ayacucho (, ) is the capital city of Ayacucho Region and of Huamanga Province, Ayacucho Region, Peru.  During the Inca Empire and Viceroyalty of Peru periods the city was known by the name of Huamanga (Quechua: Wamanga), and it continues to be the alternative name of the city.  The city's name was officially changed to Ayacucho after a major victory of the revolutionary army led by Bolívar's lieutenants against the royalists.  Simón Bolívar issued the decree on February 15, 1825, changing the name from "Huamanga" to "Ayacucho", referring to a major battle for independence that established once and for all the total independence of the nascent Peruvian Republic, as stated by Bolivar's decree, "Obtained the victory in... Huamanga, its name must be changed, in a way that perennially reminds those inhabitants the origin of their freedom." The name "Ayacucho" is derived from the Quechua words "aya" ("death" or "soul") and "k'uchu" ("corner") in honor of the battle's casualties.  Ayacucho is famous for its 33 churches, which represent one for each year of Jesus' life. Ayacucho has large religious celebrations, especially during the Holy Week of Easter. These celebrations include horse races featuring Peruvian Caballos de Paso and the traditional running of the bulls, known locally as the "jalatoro" or "pascuatoro". The "jalatoro" is similar to the Spanish "encierro", except that the bulls are led by horses of the Morochucos.


Život.

Narodil se v hornorakouském Linci jako čtvrté dítě lékaře Franze Mösta a političky Marilies Möstové. Rodina byla velmi muzikální. Navštěvoval Hudební gymnázium v Linci, kde si jeho talentu všiml Balduin Sulzer. Ten se stal jeho nejdůležitějším učitelem a podporovatelem. Na gymnáziu studoval hru na housle a kompozici. Protože však při automobilové nehodě v roce 1978 utrpěl těžká zranění, musel se vzdát nadějí na kariéru jako houslista. Věnoval se pak zcela studiu dirigování, které absolvoval v letech 1980–1984 v Mnichově. V roce 1982 se stal vedoucím dirigentem Rakouského orchestru mládeže, kterým zůstal do roku 1985.  V roce 1985 přijal umělecké jméno "Welser-Möst" podle města Wels, kde vyrůstal. Tento návrh mu dal jeho mentor, německý baron Andreas von Bennigsen (1941–2000), který jej v roce 1986 adoptoval. Později se však rozešli a v roce 1992 se Welserovou-Möstovou ženou (po jejím rozvodu) stala Bennigsenova podstatně mladší manželka Angelika.

Kariéra.

První významný debut Franze Welsera-Mösta jako dirigenta se uskutečnil při Salzburském festivalu ("Salzburger Festspiele") v roce 1985. Roku 1990 se stal šéfdirigentem Londýnského symfonického orchestru. Jeho tamní působení, které skončilo v roce 1996, však bylo vnímáno rozporuplně. V letech 1995–2000 byl šéfdirigentem Curyšské opery, kde uvedl 27 nových představení.  Od sezóny 2002/2003 se stal šéfdirigentem Clevelandského orchestru, v roce 2008 mu byla smlouva prodloužena do sezóny 2017/2018, později pak do roku 2022. Od roku 2008 až do 5. října 2014 byl rovněž šéfdirigentem Vídeňské státní opery. Odtud odešel sám pro neshody s ředitelem divadla Meyerem, které se týkaly otázek uměleckého zaměření.  V letech 2011 a 2013 dirigoval Vídeňské filharmoniky na jejich tradičním novoročním koncertě. Při Salzburském festivalu 2015 řídil Welser-Möst Beethovenovu operu "Fidelio" a Straussovo dílo "Růžový kavalír".  Dne 11. listopadu 2018 vedl Welser-Möst slavnostní koncert Vídeňských filharmoniků na francouzském zámku Versailles u příležitosti 100. výročí uzavření Příměří z Compiègne a tím ukončení první světové války.

Vystoupení v České republice.

Ve dnech 26.–28. června 2019 dirigoval závěrečný koncert řady B České filharmonie. Na programu byla Symfonie č. 3 D dur D 200 Franze Schuberta a Sinfonia Domestica op. 53 TrV 158 Richarda Strausse.

Nahrávky.

Od počátků pokládal Franz Welser-Möst za důležité, aby jeho díla byla nahrána. V roce 1996 získal Gramophone Award za nahrávku za 4. symfonii Franze Schmidta. Roku 2007 vydala německá společnost Deutsche Grammophon poprvé komerční nahrávku Welser-Mösta s Cleveland Orchestra – Beethovenovu 9. symfonii.

Franz Leopold Maria Möst, známý pod uměleckým jménem Franz Welser-Möst (* 16. srpna 1960 Linec) je rakouský dirigent. Od roku 2002 je šéfdirigentem Cleveland Orchestra ve Spojených státech amerických, kde byl měl působit minimálně do roku 2022. V minulosti řídil také orchestr Vídeňské státní opery, ale 5. října 2014 tuto pozici opustil pro neshody s vedením tohoto operního domu.

Franz Leopold Maria Möst (born 16 August 1960), known professionally as Franz Welser-Möst, is an Austrian conductor. He is currently music director of the Cleveland Orchestra.


Historie.

Ústavodárné shromáždění a Národní konvent znárodnily během Francouzské revoluce majetek duchovenstva, krále a emigrantů. Poslanci v roce 1790 rozhodli vytvořit z kláštera malých augustiniánů sklad pro zabavené sochy a náhrobky a do čela instituce byl v roce 1791 jmenován Alexandre Lenoir. 1. září 1795 Alexandre Lenoir otevřel pro veřejnost depozitář, který se 21. října stal Muzeem francouzských památek, které představovalo dějiny francouzského sochařství a Lenoir byl jmenován jeho ředitelem.  S návratem monarchie Ludvík XVIII. muzeum v roce 1816 uzavřel a velká část děl byla vrácena původním majitelům. Zbytek byl začleněn v roce 1824 do sbírek Louvru a v roce 1836 do muzea na zámku Versailles. Náhrobky byly přesunuty na hřbitov Père Lachaise (Nicolas Boileau, Jean Mabillon, Héloise a Pierre Abélard). Církevní objekty byly vráceny zpět církvi.  V roce 1879 navrhl Eugène Viollet-le-Duc shromáždit zbytky sbírky v paláci Trocadéro, který zůstal prázdný od světové výstavy 1878. Muzeum bylo pro veřejnost otevřeno 28. května 1882, tehdy mělo čtyři výstavní sály. V roce 1886 přibyly další tři a v roce 1889 knihovna a sbírky dokumentů. Palác Trocadéro byl přestavěn na palác Chaillot pro světovou výstavu 1937 a muzeum bylo rozšířeno. Bylo reorganizováno a získalo dnešní název.  23. července 1997 požár zničil část prostor. Palác byl rekonstruován, muzeum bylo znovu otevřeno 15. září 2007 jako součást nově vytvořeného Cité de l'architecture et du patrimoine.

Muzeum dnes.

Muzeum zabírá jedno křídlo Palais de Chaillot a sestává ze tří galerií. Galerii Davioud tvoří galerie odlitků a galerie Carlu. Jsou zde modely moderní a současné architektury. Nástěnné malby a vitráže jsou umístěny na konci galerie moderní a současné architektury a jsou vystaveny ve dvou podlažích. Muzeum doplňuje knihovna a místnosti pro dočasné výstavy.

Sbírky.

Sbírka odlitků pochází původně z ateliérů v Louvru, které nechali zhotovit architekt Viollet-le-Duc a spisovatel Prosper Mérimée, předseda výboru pro historické památky. Jsou vyrobeny převážně ze sádry. Sbírky doplnil v roce 1927 kurátor muzea Paul Deschamps, který nechal zhotovit reprodukce nástěnných maleb a vitráží v životní velikosti.  Vystavené kopie představují např. portál opatství sv. Fortunáta v Charlieu, portál katedrály v Chartres, hlavní portál opatství Moissac, portál kostela sv. Lazara v Avallonu, fresky z 11. století z katedrály sv. Štěpána v Auxerre, fresky z 12. století z kaple opatství v Saint-Chef, fresky z kupole katedrály sv. Štěpána v Cahors nebo některé vitráže katedrály sv. Štěpána v Sens.

Musée des monuments français (česky "Muzeum francouzských památek") je muzeum v Paříži, které se specializuje na historické památky ve Francii. První muzeum založil archeolog Alexandre Lenoir aby uchoval architektonické dědictví ohrožené během Velké francouzské revoluce. Muzeum obnovil v roce 1879 architekt Eugène Viollet-le-Duc. Muzeum dnes sídlí v Palais de Chaillot a je součástí Cité de l'architecture et du patrimoine. Vlastní významnou sbírku sádrových odlitků, reprodukcí a modelů francouzského architektonického dědictví.

The Musée national des Monuments Français is today a museum of plaster casts of French monuments located in the Palais de Chaillot, 1, place du Trocadéro et du 11 Novembre, Paris, France. It now forms part of the Cité de l'Architecture et du Patrimoine, and is open daily except Tuesday. An admission fee is charged.  The collection was a re-founding in plaster of a collection opened in 1795 by Alexandre Lenoir as the Musée des monuments français of actual monuments of French Medieval and Renaissance art, removed from churches and châteaux after the French Revolution. This remained open until the Bourbon Restoration of 1816, and was highly influential on French taste, making the medievalism of the Troubadour style popular, and providing inspiration to its artists.


Hratelnost.

Teeworlds jako hra reprezentuje mix klasické na spritech založené střílečky a arkády z éry moderních stříleček. Hra probíhá na dvourozměrných z boku viděných mapách s paralaxním posuvem vrstev. V ovládání využívá klasické FPS prvky pro pohyb a změnu zbraní či míření pomocí myši. Součástí hry je také vystřelovací hák nebo dvojitý skok umožňující lepší manévrování.  Zbraně jsou inspirovány hrami jako Quake nebo Unreal Tournament. Po vstupu do hry má hráč k dispozici dvě základní: kladivo a pistolku. Kladivo neobsahuje munici a dává zranění -3, používá se pouze pro boj zblízka. Pistolka je jediná zbraň ve hře, jejíž munice se sama obnovuje, ale dává nejnižší zranění -1. V mapách pak může hráč najít další tři zbraně: brokovnici, granátomet a laser. Brokovnice vystřelí 5 broků s rozptylem, každý brok zraňuje o -1. Granátomet vystřelí nepřímo letící nábojnici která způsobí výbuch při dopadu. Při správném použití může granátomet zvýšit rychlost hráče a používá se i při rocketjumpu. Laser (někdy též puška) byl zaveden ve verzi 0.4.0 a střílí rovný paprsek, který se může odrazit i za roh. Ve hře se nenachází náboje do zbraní, doplnit munici je možné opětovným sebráním příslušné zbraně. Pro obnovu zdraví nebo štítu je možné sbírat srdíčka a štítky, nacházející se na herní mapě. Srdíčka, štítky i zbraně se po sebrání za nějaký čas samy obnoví. Vedle již jmenovaných zbraní se ve hře může nacházet i katana, takzvaná power-up zbraň - má nejdelší čas obnovy a způsobuje největší zranění ze všech zbraní. Její použití je časově omezené a brání hráči v přepínání na jiné zbraně.

Herní módy.

V současné době jsou jedinými oficiálními módy Deathmatch, Team Deathmatch and Capture The Flag. Další oblíbené módy jsou například Blocker, zCatch nebo DDRace.

Tvorba uživatelů.

Teeworlds obsahuje editor map a používá jednoduchý systém obrázků pro většinu grafického obsahu hry. Ten proto může být snadno upraven a rozšířen, ať už jde o drobné změny nebo úpravy samotné hry. Existuje několik komunitou vytvořených modifikací, které se zakládají na klasickém herním serveru Teeworlds. Kód je navržen tak, aby se daly herní módy vytvářet snadnou úpravou serveru bez nutnosti zásahu do herního klienta.

Teeworlds je svobodná z boku viděná počítačová hra pro více hráčů s otevřeným zdrojovým kódem. Hra má jednoduchou komiksově laděnou grafiku i fyziku. Ovládání je inspirováno převážně žánrem klasických stříleček. Poslední vydaná verze hry s označením 0.6.1 vyšla 31. července 2011 a hra se nadále aktivně vyvíjí. Ve verzi 0.4.0 byla hra i její web přejmenován z původního Teewars na aktuální Teeworlds s odvoláním vývojářů na nespecifikované právní důvody.  Hra je stále ve vývoji a přibývají do ní nové prvky. Poslední stabilní i vývojářská verze je dostupná zdarma ke stažení na oficiálním webu. V současné době jsou k dispozici verze pro operační systémy Microsoft Windows, Linux, Mac OS X, AmigaOS 4, MorphOS. V prosinci 2007 byl zdrojový kód hry zpřístupněn v souladu s podmínkami podobnými BSD licenci. S ohledem na financování hardwaru pro běh a hostování serverů přijímají autoři hry dobrovolné příspěvky.  Vzhledem k útokům hackerů a spamu se hlavní vývojář, Magnus Auvinen, rozhodl 29. srpna 2010 zastavit oficiální vývoj a podporu Teeworlds. Ten samý den vybral nový tým, sestavený ze spolehlivých dobrovolníků, aby pokračoval ve vývoji a podpoře hry i webu.

Teeworlds is a free, open-source sidescrolling multiplayer shooting game originally created by Swedish developer Magnus Auvinen and now maintained by the community. It features simple cartoon-themed graphics and physics and relies heavily on classic shooter weaponry and gameplay. Currently there are official versions for Microsoft Windows, Linux, Mac OS X and it has been available via digital distributor Steam since 2015. The source code is publicly available on github.


Návštěva.

Les se nachází v okresech Snohomish, Whatcom, Skagit, King, Pierce a Kittitas a jeho celková rozloha činí asi 10 357 km². Les je rozdělen do čtyř správních obvodů, od severu to je obvod Mount Baker se stanicemi v Sedro-Woolley a Glacieru, darringtonský obvod se stanicemi v Darringtonu a Verlotu, skykomishský obvod se stanicí v obci Skykomish a snoqualmijský obvod se stanicemi v North Bendu a Enumclaw.  3,6 milionu obyvatel, což činí asi 62 procent populace státu Washington se nachází do 110 kilometrů od lesa a obyvatelé kanadského okresu Metro Vancouver se také nacházejí blízko severní části lesa. Tento fakt, společně s dobrou přístupností, dělá les druhým nejnavštěvovanějším národním lesem ve Spojených státech.

Geografie.

Hory.

V národním lese se nachází mnoho míst, které jsou významné buď historicky nebo svou malebností. Hory postupně rostou od 1 800 metrů na jihu lesa po 2 400 metrů na severním konci. Metry nad přilehlé hřebeny se zde výší vulkány Mount Baker a Glacier Peak.

Ledovce.

Les je domovem nejvíce ledovců ze všech národních lesů vyjma těch aljašských. Největší ledovce jsou:  Počet ledovců na území lesa se snížilo z 295 v roce 1971 na 287 v roce 1998, za což může jev ustupování ledovců. Lesní ledovce ztratily mezi lety 1984 a 2006 až 40 procent svého objemu kvůli teplému počasí a negativnímu vyvažování přídavnou hmotností. Ledovec "White Chuck" na hoře Glacier Peak už nepatří mezi velké ledovce lesa, jelikož z 3,1 km² z roku 1958 zbylo v roce 2002 pouze 0,9 km². Díky zmenšování ledovců se letní ledovcový odtok snížil až o 80 procent, což zpomaluje proud a snižuje sedimentaci vodních toků, což nepříznivě ovlivňuje lososy i jiné druhy ryb.

Konzervace.

Severní a východní části lesa jsou výjimečně drsné a malebné a v roce 1968 byla jeho část přeměněna na národní park Severní Kaskády. Studie lesní správy z roku 1993 odhaduje rozlohu pralesů na zhruba 260 tisíc hektarů. Od roku 1964 zde americký Kongres založil následující divočiny:  Tato starodávná území poskytují čistou vodu, izolaci a ochranu pralesům v téměř polovině národního lesa.  V roce 1978 Kongres založil také ochranný systém pro řeku Skagit, kterou tak povýšil na divokou a malebnou řeku. Jedná se o celkem 201 kilometrů toků Skagit, Cascade, Sauk a Suiattle, což nabízí ochranu důležitému životnímu prostředí a příležitost pro rekreaci. Jedná se o jedno z největších zimovišť orla bělohlavého.

Národní les Mount Baker-Snoqualmie se nachází v americkém státě Washington, kde se rozpíná 230 kilometrů po boku západních svahů Kaskádového pohoří, od kanadské hranice po národní park Mount Rainier. Sídlo lesní správy se nachází ve městě Everett.

The Mount Baker–Snoqualmie National Forest in Washington is a National Forest extending more than along the western slopes of the Cascade Range from the Canada–US border to the northern boundary of Mount Rainier National Park. Administered by the United States Forest Service, the forest is headquartered in Everett. There are local ranger district offices in North Bend and Skykomish.


Obsah.

Píše se rok 1941. Osmiletý Hannibal z šlechtického rodu Lecterů žije se svojí matkou, otcem a mladší sestrou Mischou na rodinném hradu poblíž města Kaunas v Sověty obsazené Litvě. Kvůli válce se rodina z hradu přemisťuje do lovecké chatky hluboko v lesích. Na hrad mezitím přichází táhnoucí prapor SS, jehož součástí je i skupina pěti pronacistických Litevců, které vede hrdlořez Vladis Grutas. Po dlouhých třech letech jsou nakonec Němci z Litvy vytlačováni postupující rudou armádou. Grutas se svojí bandou během rabování při jedné z bitev zabije dokonce i svého bývalého majora SS. K chatce uprostřed lesa přijede posádka ruského tanku T-34 s prosbou o vodu. Z nebe se přižítí německý letoun Štuka, který do tanku narazí a zahubí všechny včetně Hannibalových rodičů, přežije pouze on a Mischa. K večeru do domu vrazí Grutasova skupina bortící si cestu lesy a dvojici zajme. Nejprve chtějí Litevci využít deti jako morální alibi pro vojáky. S ubívajícím jídlem a zuřící vánicí se však poměrně ochotně rozhodují zabít, uvařit a sníst malou Mischu což poté učiní. Na dům je z ničeho nic zaměřena palba. Hannibal ve zmatku utíká a je zachráněn ruskou jednotkou. Po osmi letech se z Lecterova sídla stává sovětský sirotčinec, kde Hannibal žije. Nerespektuje místní autority a za napadení jednoho z vychovatelů a neustálé noční děsy je zamykán ve spíži. Z místa se dostane, putuje přes celý komunistický blok, překonává železnou oponu a utíká až do Francie ke svému strýci. Na místě zjistí, že jeho strýc je již mrtvý a nachází po něm pouze svojí ovdovělou nevlastní tetu Lady Murasaki, která jej přijme. V Paříži začne studovat medicínu a spáchá svoji první vraždu, když zabije drzého řezníka, který tetu obtěžuje. Z vraždy jej obviní komisař Pupil, detektiv, který také ztratil rodinu ve válce. Hannibalovi se daří i s tetičkinou pomocí z obvinění vyváznout. Následně vystuduje ve velmi mladém věku a zaměstná se v místní márnici jako koroner. Na policejní stanici je svědkem Pupilových metod při vyslýchání jednoho válečného zločince za použití injekce tiopentalu sodného, který údajně dokáže oživit vzpomínky. Hannibal si sérum vpíchne a vybaví se mu vzpomínky na osudnou noc kdy byla jeho sestra snědena a také na tváře jejích vrahů. Lecter se vrátí do své rodné Litvy (nyní LSSR) a nachází zříceninu osudné lesní chalupy. V ní najde Mischiny ostatky a batoh se psími známkami. Jeden bývalý člen skupiny Dortlich si ho najde a na místě se jej pokusí zabít. Hannibal jej omráčí, sváže a po mučení a zjištení, že se zbylí členové bandy nachází ve Francii jej brutálně uškrtí pomocí koně a provazu. Následně mu uřeže kousek tváře a sní ho. Poté navštíví restauraci dalšího z vrahů ve Fontainebleau Kolnase. Jeho dceři dá jeho psí známku. Dortlichova vražda upřímí Pupilovu pozornost jak na Lectera tak na Grutase, nyní zámožného obchodníka s bílým masem, který pošle jiného člena skupiny Zygmase Milka aby jej zabil. Hannibal Milka zabije v márnici utopením v nádrži s formaldehydem. Následně jej navštíví Pupil se snahou přesvedčit jej aby s řádením přestal. Po hádce s lady Murasaki je však plně rozhodnut svoji pomstu dokončit. Grutase přepadne na jeho houseboatu. Toho však zachrání jeho bodyguardi a Hannibal ztěží unikne. Grutas unese lady Murasaki a přes telefon Lectera nutí ke schúzce. Ten však uslyší v pozadí ptáky z Kolnasovy restaurace. Jde za Kolnasem a po vydírání skrze jeho děti jej také zabije. Vloupá se na houseboat a chytí Grutase jak ubližuje svázané Murasaki. V posledním souboji Grutas odhalí Hannibalovi, že Mischiino maso tehdál nejdl pouze on se svými druhy, ale také on sám a že je všechny vraždí jen aby pravda nevyšla najevo. Hannibal popadne ostří a v amoku do Grutase vyřeže písmeno "M" jako Mischa. Murasaki, znechucená Hannibalovou brutální povahou místo opouští. Hannibal jí sice vyzná lásku, ale nepřestane a znehybněného Grutase začne zaživa pojídat. Houseboat vyletí do povětří. Lecter však stihne uprchnout. Posledního člena skupiny Grentze najde v jeho obchodě s lovními trofejemi poblíž Mellvile v Kanadě. Poté odchází do Spojených států.

Hannibal – Zrození (v anglickém originálu: "Hannibal Rising") je dramatický hororový thriller režiséra Petera Webbera z roku 2007. Jedná se o film ze série o kanibalistickém psychiatrovi a sériovém vrahovi Hannibalu Lecterovi a i když byl natočen jako poslední, dějem se vrací do jeho mládí a odhaluje důvody jeho touhy po smrti. Titulní roli převzal od Anthonyho Hopkinse, který za Hannibala dostal Oscara, mladší herec Gaspard Ulliel.  Předlohou pro film se stal román "" amerického spisovatele Thomase Harrise, jenž napsal i scénář k filmu.

Hannibal Rising is a 2007 horror film and the fifth film of the "Hannibal Lecter" franchise. It is a prequel to "The Silence of the Lambs", "Hannibal", and "Red Dragon". The film is an adaptation of Thomas Harris' 2006 novel of the same name and tells the story of Lecter's evolution into a cannibalistic serial killer.  The film was directed by Peter Webber from a screenplay by Harris, and stars Gaspard Ulliel as the title character with additional roles played by Gong Li, Rhys Ifans and Dominic West. Filming took place at Barrandov Studios in Prague. It was produced by the Dino De Laurentiis Company and was released in France on February 7, 2007, and in Italy, United Kingdom, and the United States on February 9, 2007. Theatrical distribution was handled by Momentum Pictures in the U.K., and by The Weinstein Company and Metro-Goldwyn-Mayer in the U.S.. The film received generally negative reviews from critics, though Ulliel's performance as Lecter was generally praised. It grossed $82.2 million against a $50 million budget.


Popis.

Dělo o ráži 800 mm a délce hlavně přes 32 m vážilo téměř 1350 tun a mohlo vypálit dělostřelecké granáty o hmotnosti až sedm tun do vzdálenosti až 47 kilometrů (protipancéřové granáty do vzdálenosti cca 37 km). Maximální náměr činil 48°. Při pokusné střelbě protipancéřovými granáty Němci zjistili, že náboj z Dory dokáže na vzdálenost 37 km prorazit 1,5 metru tlustý pancíř. Protipancéřový granát mohl prorazit železobetonovou desku o síle až 7 m a do rostlé země vytvořil kráter o hloubce 32 m. Hlaveň se však rychle opotřebovala, čímž klesala přesnost střelby, a vydržela asi 100 výstřelů. Kanón se transportoval v rozebraném stavu ve 26 vagónech se speciální lokomotivou, k postavení na místě bylo třeba přes 1 000 ženistů a cca 1 500 pomocných dělníků, k obsluze sloužil dělostřelecký prapor o síle 500 mužů. V palebném postavení stál na dvou souběžných železničních kolejích do oblouku, protože hlaveň se mohla pohybovat jen ve svislé rovině.  K vystřelení každého granátu Dora potřebovala náplň 1,75 tuny střelného prachu.

Použití.

Kanóny byly navrženy v rámci přípravy na druhou světovou válku a byly určeny pro použití proti těžkým pevnostem Maginotovy linie. V této roli ale nebyly použity, protože bitva o Francii skončila dříve než byly hotovy a Wehrmacht tuto linii obešel. Kanón Dora byl použit proti Sovětskému svazu při obléhání Sevastopolu, kde vypálil asi 50 granátů. Pak byl instalován u Leningradu, ale převezen zpět do Německa k úpravě bez jediného výstřelu. Neexistují zřejmě doklady o jeho nasazení proti Varšavskému povstání. Někdy před 22. dubnem 1945, kdy byly jeho trosky objeveny americkými vojáky v lese 50 km jihozápadně od Saské Kamenice, byl zřejmě zničen, aby se jej nezmocnil nepřítel.  Šlo o největší použitý kalibr zbraně v historii dělostřelectva, která vypálila těžší granáty než jakékoliv jiné dělo. Byl překonán jen americkým třicetišestipalcovým (914 mm) minometem Little David s dostřelem necelých devět kilometrů, použitým pouze ke zkušebním účelům.

Schwerer Gustav (česky "Těžký Gustav") a Dora byla jména německého extrémně velkého železničního kanónu ráže 80 cm z druhé světové války. 22. června 1942 byla Dora přejmenována na Gustava, aby se spojenecká zpravodajská služba domnívala, že Němci mají 2 tyto superděla. Ve skutečnosti nebyl pravý Gustav nikdy dokončen. Dělo bylo vyvinuto v letech 1934–1935 v Kruppových závodech a určeno pro ničení těžkého opevnění, zejména ve francouzské Maginotově linii. Bylo však připraveno k nasazení až v roce 1941, kdy už byla Francie poražena.

Schwerer Gustav (English: "Heavy Gustaf") was a German railway gun. It was developed in the late 1930s by Krupp in Rügenwalde as siege artillery for the explicit purpose of destroying the main forts of the French Maginot Line, the strongest fortifications in existence at the time. The fully assembled gun weighed nearly , and could fire shells weighing to a range of . The gun was designed in preparation for the Battle of France, but was not ready for action when the battle began, and in any case the Wehrmacht's Blitzkrieg offensive through Belgium rapidly outflanked and isolated the Maginot Line's static defenses, eventually forcing the French to surrender and making their destruction unnecessary. Gustav was later deployed in the Soviet Union during the Battle of Sevastopol, part of Operation Barbarossa, where, among other things, it destroyed a munitions depot located roughly below ground level. The gun was moved to Leningrad, and may have been intended to be used in the Warsaw Uprising like other German heavy siege pieces, but the rebellion was crushed before it could be prepared to fire. Gustav was destroyed by the Germans near the end of the war in 1945 to avoid capture by the Soviet Red Army.  Schwerer Gustav was the largest-calibre rifled weapon ever used in combat and, in terms of overall weight, the heaviest mobile artillery piece ever built. It fired the heaviest shells of any artillery piece. It is surpassed in calibre only by the unused British Mallet's Mortar and the American Little David bomb-testing mortar—both at —but was the only one of the three to be used in combat.


Reprezentace.

V roce 1985 si zachytal na mistrovství Evropy do 18 let, tehdy ještě za Sovětský svaz. Z turnaje si odvezl stříbrnou medaili a cenu pro nejlepšího brankáře. V dresu dospělé sovětské reprezentace debutoval 7.2.1989 v Göteborgu proti domácímu Švédsku (4:3). Startoval na světových šampionátech v letech 1989 a 1990. Obě mistrovství Sověti vyhráli a Irbe byl nejlepším gólmanem šampionátu 1990.  Po rozpadu SSSR se stal reprezentantem samostatného Lotyšska. V dresu svého národního mužstva pomohl na turnaji B-skupiny mistrovství světa 1996 vybojovat postup mezi elitu. Hlavního šampionátu se pak zúčastnil v letech 1997, 1998, 1999, 2000, 2001, 2003, 2004 a 2005. V letech 2002 a 2006 byl součástí mužstva na olympijských hrách. Při turínské olympiádě 2006 navíc dostal čest být vlajkonošem lotyšské výpravy.  V roce 2010 byl zařazen do síně slávy mezinárodní hokejové federace.  Statistika na velkých turnajích

Kariéra.

Mezi muži začínal ve třetí nejvyšší soutěži v SSSR, než posílil jako devatenáctiletý v průběhu sezony 1986/87 prvoligové mužstvo Dinamo Riga. V ročníku 1987/88 si získal pozici jedničky týmu a zároveň byl vyhlášen nejlepším nováčkem soutěže. Za Dinamo chytal do roku 1991.  Přestože jej v roce 1989 draftoval klub Minnesota North Stars, vstoupil v roce 1991 do organizace jiného celku NHL – San Jose Sharks. Tento klub právě téhož roku NHL rozšířil. V první sezoně odchytal za Sharks pouze 13 utkání, ale ve farmářské IHL pomohl záložnímu celku Kansas City Blades k mistrovskému titulu, navíc byl zařazen do All star týmu soutěže a obdržel s týmovým kolegou Wadem Flahertym cenu pro brankáře nejméně inkasujícího týmu (James Norris Memorial Trophy). V sezoně 1992/93 chytal za Sharks stabilněji. Zlomovým byl ročník 1993/94, kdy se stal týmovou jedničkou. V téže sezoně si zachytal utkání hvězd. Kalifornský celek opustil v roce 1996, svými výkony se zařadil do klubové síně slávy, oficiálně byl přijat v roce 2010.  Sezonu 1996/97 strávil v Dallas Stars a následující ve Vancouver Canucks. V letech 1998–2004 "zakotvil" v Carolina Hurricanes, se kterými mimo jiné došel v ročníku 2001/02 do finále Stanley Cupu či si o tři roky dříve vysloužil svojí druhou nominaci do utkání hvězd. V létě 2004 jej Carolina vyměnila do Columbus Blue Jackets, ovšem za klub v NHL nikdy nenastoupil, protože ročník 2004/05 byl zrušen pro stávku hráčů. Irbe v této sezoně hájil barvy HK Riga 2000, ve kterém zůstal i po výluce. Tým byl sice lotyšský, ale hrál běloruskou ligu. V závěru sezony 2005/06 si zachytal Irbe ještě rakouskou nejvyšší soutěž za EC Red Bull Salzburg. Poslední sezonou kariéry brankářské legendy byla 2006/07. Tu zahájil v lotyšské lize, kde odchytal čtyři utkání za SK Rīga 20, v průběhu sezony přestoupil do HK Ardo Nitra. V klubu slovenské nejvyšší soutěže však nebyli s jeho výkony spokojeni, takže byl po šesti startech propuštěn.  Po aktivní kariéře se věnoval trénování brankářu lotyšské reprezentace či klubu Washington Capitals, kde se ujal pozice trenéra brankářů v roce 2009, po vypršení dvouletého kontraktu se rozhodl práci zde ukončit z rodinných důvodů. Momentálně pracuje jako trenér brankářů u klubu Buffalo Sabres, kde jej v sezoně 2014/15 potkala kuriózní situace, kdy kvůli zranění Michala Neuvirtha a sněhové závějí znemožňující přicestování jiného brankáře odseděl ve výstroji dvě třetiny na lavičce Sabres jako náhradní brankář.

Ocenění.

Mezinárodní  NHL  IHL  SSSR

Artūrs Irbe (* 2. února 1967 v Rize, SSSR) je bývalý lotyšský hokejový brankář, který odchytal 568 utkání v NHL.

Artūrs Irbe (born 2 February 1967) is a Latvian professional ice hockey coach and former goaltender. Born during the Soviet era, Irbe played for various Soviet league teams and the Soviet Union national team before moving to North America in 1991. Irbe played in the National Hockey League (NHL) for the San Jose Sharks, Dallas Stars, Vancouver Canucks and Carolina Hurricanes. In 2004 Irbe returned to Europe to play until he retired in 2007. He has served as a goaltending coach with Dinamo Riga, the Washington Capitals and the Buffalo Sabres, as well as internationally with the Latvia men's national ice hockey team.  While serving with Buffalo in 2014 at the age of 47, he suited up after the injury of Michal Neuvirth to be the backup goaltender for Jhonas Enroth.


Kompozice.

Skladba začíná neobvyklou basovou a varhanovou mezihrou. Roger Waters zde opakovaně hraje notu B na 16. pražci struny G, kterou mění za nižší tóny mezi D a Fis na struně D. Na rozdíl od starších rockových a popových písní hraje kytara akordy jen zřídka, pro západní hudbu je taky neobvyklé Wrightovo sólo na varhany ve frygické dominantní stupnici Fis. Skladba je zakončena waltzem s bezeslovnými vokálními harmoniemi Wrighta a Barretta.  Text popisuje útržky pohádek, které čte matka svému dítěti na dobrou noc. Původní verze obsahovala verše ze sbírky "Cautionary Tales for Children" od britsko-francouzského spisovatele Hilaireho Belloca. Protože však manažer Andrew King nezískal od dědiců autorských práv povolení, musel Syd Barrett text před nahráváním přepsat, ale i přes to skladba evokuje Bellocovu báseň „Matilda“.

Živé a alternativní verze.

Na koncertech hráli Pink Floyd skladbu v letech 1966 až 1968. První zaznamenané vystoupení, kde tato píseň zazněla, se konalo 14. října 1966 v londýnském kostele Všech svatých a jednalo se o benefiční koncert pro London Free School. Naopak poslední doložený koncert se skladbou „Matilda Mother“ proběhl 26. července 1968 v Los Angeles.  Originální verze, která byla nahrána ve dnech 21. až 23. února 1967 při vůbec první nahrávací frekvenci pro debutové album pod EMI, má délku 3 minuty a 8 sekund. Nepočítaje box sety s celým albem "The Piper at the Gates of Dawn" byla tato píseň dále vydána v roce 1970 na kompilaci "The Best of the Pink Floyd" a o čtyři roky později na její reedici pod názvem "Masters of Rock" (chybně uvedena jako „Mathilda Mother“).  Na bonusovém disku reedice alba "The Piper at the Gates of Dawn" z roku 2007 (40. výročí vydání) se nachází alternativní verze písně, jejíž text částečně využívá Bellocovy básně ze sbírky "Cautionary Tales for Children". Další alternativní verze s novým mixem vyšla v roce 2010 na kompilaci "An Introduction to Syd Barrett".

„Matilda Mother“ je skladba britské rockové Pink Floyd, která poprvé vyšla jako třetí píseň na jejich debutovém albu "The Piper at the Gates of Dawn" v roce 1967. Napsal ji kytarista a zpěvák kapely Syd Barrett, jehož vokály v písni také zní (refrény a poslední sloka), z větší části ji ale nazpíval klávesista Rick Wright.

"Matilda Mother" is a song by British band Pink Floyd, featured on their 1967 debut album, "The Piper at the Gates of Dawn". Written by Syd Barrett, it is sung mostly by Richard Wright with Barrett joining in on choruses and singing the whole last verse. It was the first song recorded for the album.


Život a dílo.

Byla dcerou admirála britského námořnictva Charlese Elphinstona Fleeminga, která se provdala Cornwallise Maudeho, 1. hraběte de Montalta a 4. vikomta Hawardenského v roce 1845, se kterým měla deset dětí (z nichž přežilo osm - sedm dcer a jeden syn). Fotografii se začala věnovat asi na konci roku 1857 nebo začátku 1858 (ve svých čtyřiceti letech), zatímco žila na panství svého manžela v Dundrumu u Tipperary v Irsku. Po přestěhování do Londýna v roce 1859 dostala možnost založit studio ve svém domě v South Kensingtonu. Tam pořídila mnoho pro svou tvorbu charakteristických portrétů, z nichž mnohé jsou její děti.  Poprvé vystavovala na výroční výstavě Fotografické společnosti v Londýně v lednu 1863 a členkou Společnosti byla zvolena v březnu následujícího roku. Její práce byly široce uznávané pro svou "uměleckou dokonalost", na výstavách získala řadu medailí za kompozici.  Její fotografie z tohoto období ukazují většinou osamělé ženy v melancholii. Jsou umístěny v jasně osvětlených situacích, často u okna, obklopené tkaninami, drapéremi, záclonami a zrcadly. Fotografie jsou bohaté na světlo a bohatou škálu stínů, plný romantické a sentimentální atmosféry. Spisovatel a fotograf Lewis Carroll její práce velmi obdivoval a také se jimi inspiroval. V roce 1864 několik fotografií od ní zakoupil. Jejím dalším současníkem byla Julia Margaret Cameronová, která začala fotografovat ve svých padesáti letech.  Zemřela náhle na zápal plic 19. ledna 1865. Nekrolog, zveřejněný 27. ledna 1865 v časopise British Journal of Photography, napsal Oscar Gustave Rejlander.  Fotografie Hawardenové byly posmrtně vystaveny na Dublinské mezinárodní výstavě v roce 1865. Její tvorba ovlivnila celou řadu umělců, kromě Lewise Carrolla, také řadu současných fotografů, jako je například Sally Mann.  Kolekce asi 90 procent jejích portrétů se nachází ve sbírkách Victoria and Albert Museum v Londýně.

Vikomtesa Clementina Elphinstone Maude, rozená Fleeming (1. června 1822 - 19. ledna 1865), známá jako Lady Clementina Hawarden byla významná portrétní fotografka v 60. letech 19. století.

Clementina Maude, Viscountess Hawarden, née Clementina Elphinstone Fleeming (1 June 1822 – 19 January 1865), commonly known as Lady Clementina Hawarden, was a noted British amateur portrait photographer of the Victorian Era. She produced over 800 photographs mostly of her adolescent daughters.


Obecná charakteristika.

Hnědý adipocyt je buňka obsahující v cytoplazmě mnoho drobných tukových kapének (na rozdíl od běžného bílého adipocytu s jednou velkou kapénkou). Soubor těchto buněk pak tvoří hnědou neboli multilokulární tukovou tkáň. Za hnědou barvu je zodpovědný cytochrom, který je ve velkém množství obsažen v mitochondriích těchto buněk. Jádro každé hnědé tukové buňky je v její cytoplazmě náhodně umístěno, na rozdíl od bílého tuku je však mohutnější a okolo něj se hromadí silně eozinofilní cytoplazmatická hmota.  Histologicky hnědá tuková tkáň připomíná endokrinní žlázu. Inervována je na rozdíl od bílé tukové tkáně přímo (sympatikem) a je také bohatě cévně zásobena. Cévy a nervy jsou pouze v přepážkách, oddělujících od sebe ostrůvky hnědých adipocytů.

Funkce a výskyt.

Funkcí hnědého tuku je především produkce tepla. Proto se vyskytuje především v těle novorozených savců a hibernujících živočichů. U řady osob přetrvává do dospělosti. Existují výzkumy zaměřené na efekt hnědého tuku na snižování hladiny krevního cukru, což by bylo možné využít v léčbě cukrovky 2. typu.  Savčí mláďata ještě nemají vyvinutou svalovou termogenezi (čili tvorbu tepla prostřednictvím svalového třesu). Hnědý tuk bychom u nich našli například na krku okolo cév vedoucích do mozku, mezi lopatkami nebo blízko ledvin a ostatních důležitých vnitřních orgánů – celkově tvoří přibližně 5 % jejich tělesné váhy. S věkem savců pak tato tkáň rychle mizí, a i když nezaniká na některých místech zcela (záda, krk), její funkce už není esenciální. I tak se však podle nejnovějších výzkumů může podílet na produkci tepla a spalování nadbytečné energie (což by mohlo být užitečné pro prevenci obezity). Rovněž se může za života savců jeho zásoba začít opět poněkud zvětšovat v souvislosti s aklimací na chlad.  Lidé však, oproti ostatním primátům, ztratili jisté schopnosti přeměny tuků.  Významnou úlohu v regulaci tělesné teploty má hnědý tuk také u hibernujících živočichů, a to v jejich případě i v dospělosti – pomáhá jim udržet stálou teplotu těla při podchlazení v období zimního spánku.  V poslední době se zdá, že (alespoň embryologicky) mají hnědé adipocyty mnohem blíže k buňkám kosterních svalů než k bílým adipocytům.

Molekulární mechanismy.

Tvorba tepla hnědou tukovou tkání se také jinak nazývá netřesová termogeneze. Podstatou tohoto děje je zkratování protonového gradientu, který za normálních okolností bývá využíván k syntéze adenosintrifosfátu jakožto zdroje energie pro buňku. Ke zkratu dojde tak, že protony projdou namísto ATP syntázou zcela jiným specifickým kanálem ve vnitřní mitochondriální membráně hnědého adipocytu. Tento kanál je tvořen tzv. uncoupling (rozpřahujícím) proteinem UCP1, jinak zvaným též thermogenin.  Dojde tedy k rozpřažení elektron transportního dýchacího řetězce (tím se hromadí protony v mezimembránovém prostoru mitochondrie) s oxidační fosforylací a energie vytvořená ve formě proton motilní síly je uvolněna jako teplo. To je pak rychle rozvedeno po celém těle díky bohatému cévnímu zásobení hnědé tukové tkáně.  V určitém smyslu vytváří každá buňka našeho těla teplo, ale hnědý adipocyt je k produkci tepla plně uzpůsoben - ve srovnání s běžnou buňkou má mnohem více mitochondrií a ty navíc obsahují mnohem více thermogeninu.

Poruchy.

Ojediněle může namísto postupného ubývání hnědé tukové tkáně docházet naopak k jejímu nárůstu – jde o zhoubné bujení, jehož výsledkem může být nádor s bouřlivou produkcí tepla, tzv. hibernom.

Tukové buňky neboli adipocyty jsou buňky tvořící tukovou tkáň (která je obecně pojivem). Rozlišujeme dva typy této tkáně – "hnědou (multilokulární)" a "bílou (unilokulární)", přičemž hnědá tvoří jen malé procento našeho těla. Tuková tkáň má mnoho důležitých funkcí – kromě zásobárny energie a tepelné izolace i tvarování povrchu těla, tlumení nárazů, produkce některých hormonů (např. leptin) a v případě hnědé tukové tkáně i tvorba tepla. Tuková tkáň je jedním z největších orgánů v těle člověka, u dospělého jedince tvoří přibližně 20 % váhy.

Brown adipose tissue (BAT) or brown fat makes up the adipose organ together with white adipose tissue (or white fat). Brown adipose tissue is found in almost all mammals.  Classification of brown fat refers to two distinct cell populations with similar functions. The first shares a common embryological origin with muscle cells, found in larger "classic" deposits. The second develops from white adipocytes that are stimulated by the sympathetic nervous system. These adipocytes are found interspersed in white adipose tissue and are also named 'beige' or 'brite' (for "brown in white").  Brown adipose tissue is especially abundant in newborns and in hibernating mammals. It is also present and metabolically active in adult humans, but its prevalence decreases as humans age. Its primary function is thermoregulation. In addition to heat produced by shivering muscle, brown adipose tissue produces heat by non-shivering thermogenesis.  In contrast to white adipocytes, which contain a single lipid droplet, brown adipocytes contain numerous smaller droplets and a much higher number of (iron-containing) mitochondria, which gives the tissue its color. Brown fat also contains more capillaries than white fat. These supply the tissue with oxygen and nutrients and distribute the produced heat throughout the body.


Život.

Byl čtvrtým synem z manželství anglického krále Jindřicha II. Plantageneta a Eleonory Akvitánské. Zdá se, že prudký temperament podědil po předcích z obou stran, a jeho bratři nebyli jiní. Roku 1170 král Jindřich vážně ochořel a v předtuše blízkého konce hodlal uspořádat své pozemské záležitosti. Již korunovaný spoluvládce, nejstarší syn Jindřich měl zdědit kromě ostrovního království také Normandii a původní panství rodu Anjou. Richard dostal bohatou Akvitánii a Geoffroyovi byla dána Bretaň, s jejíž právoplatnou dědičkou byl od roku 1166 zasnouben. Na nejmladšího syna Jana Bezzemka, pozdějšího anglického krále, při tomto dělení rodových držav žádná země nezbyla.  Král se však po svém uzdravení nechtěl vzdát vlády nad svými zeměmi, ba ani nad jejich částí. Po velikonocích roku 1173 proti němu povstal nejstarší syn a spoluvládce Jindřich a Richard s Geoffreyem se ve sporu přiklonili na bratrovu stranu. Dokonce společně odešli hledat podporu do Paříže, na dvůr otcova dlouholetého soka a matčina bývalého manžela krále Ludvíka VII.  Vzbouřené potomky podpořila i kontinentální šlechta. Anglický král však naverboval brabantské žolnéře a po mnoha násilnostech na obou stranách, kterými trpěly všechny državy, byl v září roku 1174 v Montlouis uzavřen mír, při kterém Jindřich předal synům jejich podíl na vládě v určených zemích.  K dalšímu rodinnému nedorozumění došlo roku 1180, kdy mladší Jindřich odešel opět na francouzský dvůr. Po jeho náhlé smrti roku 1183 král navrhl Richardovi, aby předal Akvitánii nejmladšímu Janovi. Richard neoplýval ochotou se vzdát úrodné země, v níž strávil mládí, a tehdy se Jan společně s podporou Geoffroye pokusil získat Akvitánii silou. Spor skončil uzavřením smíru na konci roku 1184. V létě roku 1186 se Geoffrey zdržoval na pařížském královském dvoře. Zde také nečekaně zemřel, byl pravděpodobně udupán koněm při rytířském klání. Byl pohřben v chóru pařížské katedrály Notre-Dame. Filip II. zarmoucen ztrátou přítele údajně musel být zadržen, aby se nevrhl do otevřené rakve a Marie ze Champagne, sestra zemřelého, věnovala velkou sumu na spásu bratrovy duše. Geoffroy po sobě zanechal těhotnou choť se dvěma dětmi. Vdova Konstancie se později znovu provdala. Jeho syn Artur, narozený jako pohrobek, zemřel pravděpodobně rukou krále Jana Bezzemka. Dcera Eleonora strávila velkou část svého života v zajetí krále Jana a jeho syna Jindřicha III. na hradech v Anglii.  Geoffroy se po staletích stal jednou z postav divadelní hry Jamese Goldmana "Lev v zimě". Hra popisuje vztahy mezi králem Jindřichem, Eleonorou Akvitánskou a jejich třemi žijícími syny v roce 1183, krátce před Jindřichovou smrtí. Byla již dvakrát adaptována, a to pro film z roku 1968, podruhé pro televizní film z roku 2003. Geoffroy je také jedním z hrdinů historické ságy od Sharon Kay Penmanové.

Geoffroy II. Bretaňský ( "Geoffrey II, Duke of Brittany", "Geoffroy Plantagenêt", "Jafrez II Plantagenet", 23. září 1158 – 19. srpna 1186 Paříž) byl bretaňský vévoda, hrabě z Richmondu a vzpurný královský syn. Podílel se na rebeliích mladých Plantagenetů proti královskému otci, se svými bratry uzavíral proměnlivé koalice směrované proti otci i proti sobě navzájem.

Geoffrey II (; , ; 23 September 1158 – 19 August 1186) was Duke of Brittany and 3rd Earl of Richmond between 1181 and 1186, through his marriage with the heiress Constance. Geoffrey was the fourth of five sons of Henry II, King of England and Eleanor, Duchess of Aquitaine.


Biografie.

Narodila se v kalifornském městě Glendale jako nejstarší z pěti potomků, čtyř dcer a jednoho syna. Otec narozený v kanadském Edmontonu má ukrajinské kořeny. Matka estonský a rakouský původ. Rodiče se rozvedli. Během 70. let ji otec uvedl do světa modelingu a televize prostřednictvím své přítelkyně, která ji obsadila do televizních reklamních spotů na dětské oblečení. Debutovou filmovou rolí se stala v roce 1982 vedlejší postava dívky políbené v učebně Elliottem ve sci-fi "E.T. - Mimozemšťan".  Navštěvovala střední školu Robert Fulton Junior High ve Van Nuys a maturovala na Van Nuys High School. Během tohoto období se stala pravidelnou konzumentkou alkoholu a drog. V roce 1988 nastoupila odvykací léčbu v kruhu Anonymních alkoholiků.  Nejvýraznější roli získala rok poté, když byla obsazena do seriálu "Pobřežní hlídka" jako záchranářka "Shauni McClainová" (dabing: v první sérii Zuzana Slavíková, poté Jana Musilová), kterou hrála necelé první tři sezóny (1989–1992). Posledním dílem, ve kterém se objevila, je druhá epizoda třetí řady. Poté ji nahradila Pamela Anderson.

Reality show.

V roce 2005 se zúčastnila druhé řady televizní reality show "The Real Gilligan's Island".  V životě několikrát zaznamenala problémy s váhou. Pro poruchu příjmu potravy dospěla do stavu podváhy a byla také hospitalizována pro předávkování laxativy. Do roku 2006 trpěla naopak nadváhou a v důsledku toho přijala účast ve čtvrté sezóně další reality show na stanici VH1 "Celebrity Fit Club", kde soupeřily dva týmy celebrit o větší váhový úbytek. Během pořadu shodila 10,5 kilogramu.

Soukromý život.

Byla vdaná za Philipa Gogliu, manželství ovšem skončilo rozvodem. Po roce 2001 navázala vztah s Rochem Daiglem, za kterým se přestěhovala do Calgary. Roku 2005 poprvé otěhotněla s následnou diagnózou mimoděložního těhotenství a nutností chirurgického zákroku odstranění plodu. Z další gravidity porodila v lednu 2006 dceru Indyannu.

Erika Eleniaková (* 29. září 1969 Glendale, Kalifornie) je americká herečka, modelka a pro červenec 1989 playmate "Playboye", známá rolí záchranářky "Shauny McClainové" v televizním seriálu "Pobřežní hlídka" a z filmů "Přepadení v Pacifiku" a "Burani z Beverly Hills"

Erika Eleniak (born September 29, 1969) is an American actress, "Playboy" Playmate, and former model best known for her role in "Baywatch" as Shauni McClain. Her film debut was a small part in "" (1982). She later starred in the films "The Blob", "Under Siege", and "The Beverly Hillbillies".