Biografie.

Frederik se narodil jako nejmladší, páté dítě (čtvrtý syn) dánského krále Kristiána I. a jeho manželky Dorotey Braniborské; dva nejstarší bratři však zemřeli ještě jako nemluvňata.  K moci se dostal v důsledku povstání kléru a šlechty, jehož důsledkem bylo vyhnání jeho synovce Kristiána II. Musel překonat řadu bouří a povstání, které odmítaly uznat jeho vládu. Třebaže byl katolík, dovolil svobodu vyznání a příchod luteránství do svých zemí.

Vévoda šlesvicko-holštýnský.

Frederik byl nejoblíbenějším a preferovaným synem své matky, která byla v posledních letech života Kristiána I. guvernérkou Šlesvicka-Holštýnska. Podle privilegií, jež Kristián I. zemi udělil, si mohli její obyvatelé zvolit sami po jeho smrti nového vévodu mezi královými syny. Královna matka rozhodla o tom, že vévodství budou rozdělena na dvě části mezi oba syny, poskytnuvši Frederikovi právo prvního výběru. Frederik si zvolil část se zámkem Gottorp, zatímco jeho starší bratr Jan I. Dánský, král Kalmarské unie, měl sídlo v městě Bad Segeberg. Podle dohody Kristiána I. se šlesvicko-holštýnskými stavy vévodství byla nedělitelná, takže oficiálně fungovali Frederik a Jan jako spoluvládci – k oficiální volbě došlo 12. prosince 1482.  V roce 1500 přesvědčil Frederik svého bratra krále Jana, aby dobyli Dithmarschen, regionu de iure pod svrchovaností Holštýnska, de facto však fungujícího jako nezávislá rolnická republika. Podařilo se jim sebrat velké vojsko sestávající z jednotek nejen z obou vévodství, ale z celé Kalmarské unie a z německých žoldnéřů. Expedice však ztroskotala v bitvě u Hemmingstedtu, kde byla třetina jednotek ztracena.  Po smrti Frederikova bratra Jana v roce 1513 část dánské šlechty odmítla jako krále Janova syna Kristiána a nabídla korunu Frederikovi, ale nakonec byl Kristián uznán jako král, ovšem až po kompromisních jednáních, jejichž výsledky poskytly šlechtě a duchovenstvu zvýšení jejich moci, zatímco moc krále byla oslabena. V tomtéž roce byl král Kristián jmenován vévodou šlesvicko-holštýnským, děliv se s Frederikem o moc.  V roce 1521 císař Karel V., Kristiánův strýc, jmenoval Kristiána jediným vévodou holštýnským, vyvolav tak roztržku mezi králem a vévodou Frederikem. Avšak v srpnu roku 1522 se Kristián poté, co se vzdal svých práv, s Frederikem smířil.  Reformy podporující protestantismus, které Kristián II. zaváděl proti dánskému kléru, vyvolaly nespokojenost v zemi. Jutští biskupové a někteří šlechtici se sešli v březnu roku 1523 ve Viborgu, kde se shodli na tom, že vyženou krále ze země a budou hledat podporu u jeho strýce, vévody Frederika. S touto podporou Frederik vyhlásil 8. března Kristiánovi II. válku. Kristián odmítl bojovat se svými poddanými a 13. dubna téhož roku opustil zemi. Tentýž den byl Frederik jmenován novým králem Dánska a 7. srpna byl korunován.

Král Dánska a Norska.

První roky Frederikovy vlády nebyly šťastné. Měšťanstvo a rolnictvo zůstalo věrné Kristiánovi II. V letech 1524 a 1525 vypukla povstání v Jutsku a ve Skåne. Města Malmö a Kodaň, odmítající uznat Frederika, byla podrobena v roce 1525. Søren Norby, místodržitel na ostrově Gotland, shromáždil vojsko o 8000 mužích, vylodil se ve Skåne a obsadil hrad Helsingborg. Frederik v odpověď poslal "Johan Rantzaua", který rebely v Lundu a v Bunketofte porazil. Kristián II., pobývající v Nizozemí, podnikl osobně v roce 1531 do Norska nezdařilou vojenskou výpravu, jejímž výsledkem bylo jeho zajetí v tomtéž roce. Třebaže Frederik přislíbil Kristiánovi podmíněnou svobodu, porušil svůj slib a rozhodl 30. července roku 1532 o jeho uvěznění na hradě Sønderborg.  Třebaže Frederik ve své smlouvě s biskupy slíbil chránit katolickou víru proti protestantismu, ve skutečnosti povolil svobodu vyznání. Významným krokem v tomto směru bylo jmenování významného luteránského kazatele Hanse Tausena svým kaplanem a výchova Frederikova syna Kristiána v luteránství.  Frederik se vzdal dědičných nároků na opětné nastolení Kalmarské unie, která zahrnovala vedle dánského a norského trůnu i trůn Švédska a která se definitivně rozpadla po svržení Kristiána II. Udržoval dobré vztahy se švédským králem Gustavem I., stejně jako s hanzovními městy (především Lübeckem), původně nepřáteli Kristiána II.  Po dobu většiny svého vlády sídlil Frederik na zámku v Gottorpu, své vévodské rezidenci, a navštěvoval Dánsko pouze v nejnutnějších případech. Nikdy nebyl v Norsku a nebyl zde ani korunován, takže užíval titul "volený král Norska". Protože oba jeho rodiče byli Němci, předpokládá se, že se nikdy nenaučil dánsky.  Zemřel na hradě v Gottorpu 10. dubna roku 1533 ve věku 61 let. Jeho ostatky byly převezeny a pohřbeny v katedrále ve Šlesviku.

Manželství a potomci.

V roce 1502 se oženil s patnáctiletou Annou Braniborskou, dcerou braniborského kurfiřta Jana Cicerona. Z manželství vzešli dva potomci:  V roce 1518, po smrti své první manželky, se oženil znovu, tentokrát s Žofií Pomořanskou, dcerou vévody "Bohuslava Pomořanského". Z tohoto manželství se narodilo šest dětí:

Frederik I. Dánský (7. října 1471 Haderslevhus – 10. dubna 1533 Gottorf) byl v letech 1523–1533 dánský a norský král.

Frederick I (7 October 1471 – 10 April 1533) was the king of Denmark and Norway. His name is also spelled "Frederik" in Danish and Norwegian, "Friedrich" in German and "Fredrik" in Swedish. He was the last Roman Catholic monarch to reign over Denmark, when subsequent monarchs embraced Lutheranism after the Protestant Reformation. As king of Norway, Frederick is most remarkable in never having visited the country and was never crowned as such. Therefore, he was styled "King of Denmark, the Vends and the Goths, elected King of Norway".


Anatomie a stavba těla.

Ostencovití mají velice oválné a komprimované (slisované) tělo. Hlava je velká, zakončena malým ústním otvorem s velmi silnými zuby, které jsou přizpůsobené k drcení ulit a korálů. Spodní čelist se skládá ze čtyř zubů na každé straně, zatímco horní čelist obsahuje sadu dalších šesti destičkových zubů. Kromě zubů se chrání také malými ocasními trny, které mohou poškrábat a zranit jiné ryby nebo dokonce člověka. Oči jsou malé, v horní části hlavy, daleko od úst a fungují nezávisle na sobě, každé oko se může pohybovat jiným směrem. Přední hřbetní ploutev je tvořena ze tří ostnů, z nichž první je nejdelší a nejsilnější. Dostali podle nich i své pojmenování. Ostny fungují jako ochrana před predátory. První osten je uzamčen do druhého a pomocí třetího jej může opakovaně vystřelovat do vzpřímené polohy. Působí tak větší a pro predátora by tudíž bylo obtížné jej spolknout. Řitní a zadní hřbetní ploutve jsou schopné vlnit se ze strany na stranu, což pomáhá rybě plout pomaleji. Srpkovitou ocasní ploutev používají ostencovití pouze v případě úniku před nebezpečím.  Většina ostencovitých dorůstá délky 20-50 centimetrů, některé druhy mají však až jeden metr ("Pseudobalistes naufragium"). Jsou velice pestře zbarveni. Mezi základní barvy patří modrá, žlutá, oranžová, bílá, černá, šedá a hnědá. Na těle mají propracované ornamenty, které obsahují skvrny a čáry. Barevné schémata jim umožňují dobře splynout s místem, ve kterém se vyskytují.

Chování.

Ostencovití se vyskytují především v mělkých vodách a podél korálových útesů. Jsou to agresivní ryby, které chrání své teritorium, především pokud jde o samice, které hlídají své jikry. Mohou napadnout také potápěče, pokud se pohybuje na jejich teritoriu. Kousnutí může být bolestivé, nikoliv však smrtelné. Většinou žijí samostatně, ale vzhledem k tomu, že hledají potravu na stejných místech, bývají často považováni za skupinu. Během dne jsou neustále v pohybu, zpomalují až v noci, kdy hledají úkryt v písku, do kterého se schovávají před predátory.

Rozmnožování.

Samci ostencovitých migrují na svá tradiční místa, kde probíhá tření, která si důkladně chrání před ostatními samci, protože bez vlastního území by neměli ke tření šanci. Území samce slouží k rozmnožování a péči o mláďata. Většina samčích teritorií se nachází nad písčitým mořským dnem nebo skalním útesem. Na každém teritoriu je více než jedna samice a samec se tře s každou z nich. Na ostrově Izu v Japonsku má jeden druh ostencovitých ("Xanthichthys mento") na svém teritoriu ve stejnou dobu až tři samice, se kterými se postupně tře.

Péče o mláďata.

Samice v období tření klade velké množství vajíček, z kterého ale přežije jen malý počet. O jikry se stará samec i samice. Samice je v bezprostřední blízkosti jiker, chrání je a fouká na ně vodu, aby je dobře zásobovala kyslíkem. Samec je ve větší vzdálenosti a chrání samičku i jikry před případným nebezpečím. Po vylíhnutí jsou mláďata stále v ohrožení, protože představují chutnou potravu pro větší ryby. Dospělosti se dožije jen málo z nich.

Potrava.

Ostencovití jsou masožravci. Velkou část jejich potravy tvoří krabi, krevety, mořští ježci, červi a jiní bezobratlí. Dále jí mušle, které dokáží rozdrtit pomocí svých silných zubů. Můžeme je také vidět jíst jiné menší ryby, které neloví, ale pokud najdou mrtvé tělo ryby, sní ji. Potravu vyhledávají na dně oceánů a moří, kdy pomocí vody, kterou vystřelují z úst, odstraňují písek, ve kterém se většinou jejich potrava nachází.

Chov ostencovitých.

Ostencovití jsou také chováni v akváriích. Jsou ovšem velmi nároční, nedoporučují se proto začátečníkům. Bývají agresivní vůči ostatním rybám, z toho důvodu je lepší chovat je samostatně, v páru s dalším ostencem nebo stejně velkými rybami, záleží na druhu ostencovitého. Potřebují velké nádrže s prostorem pro plavání a úkryt. Často se stává, že ostencovití útočí na vybavení akvária, především na ohřívače akvária, topítka, korály. Je důležité krmit je 3 až 5× denně pestrou stravou.

Ostencovití ("Balistidae") je čeleď mořských paprskoploutvých ryb z řádu čtverzubci ("Tetraodontiformes"). Ostencovití se vyskytují v tropických mořích celého světa, v menší míře zasahují i do moří subtropů a mírného pásu. Je známo asi 40 druhů ve 12 rodech.

Triggerfishes are about 40 species of often brightly colored fish of the family Balistidae. Often marked by lines and spots, they inhabit tropical and subtropical oceans throughout the world, with the greatest species richness in the Indo-Pacific. Most are found in relatively shallow, coastal habitats, especially at coral reefs, but a few, such as the oceanic triggerfish ("Canthidermis maculata"), are pelagic. While several species from this family are popular in the marine aquarium trade, they are often notoriously ill-tempered.


Předkové.

Měšek přišel na svět mezi lety 1131 až 1146, kdy musel jeho otec do exilu. Byl druhým synem polského seniora Vladislava II. Vyhnance a jeho ženy Anežky Babenberské, vnučce císaře Jindřicha IV. Jeho předci byli mimo Sálských i Přemyslovci, díky svazku jeho pradědečka Vladislava I. Hermana s Juditou Přemyslovnou, s Rurikovci, díky svazku jeho dědečka Boleslava III. Křivoústého se Zbyslavou Kyjevskou, dcerou Svjatopolka II. Izjaslaviče a dokonce i Arpádovci, díky svazku jeho prapradědečka Vratislava II. s Adlétou Uherskou, dcerou Ondřeje I. Uherského.

Život.

Mládí.

Kdy se Měšek narodil, není známo? Badatelé navrhují tato data: 1131, kolem roku 1138 a mezi lety 1138 až 1141.

Ve vyhnanství.

Jeho otec Vladislav II. Vyhnanec byl i se svými syny vyhnán v roce 1146. Po vyhnání se otci nepodařilo získat podporu Vladislava II. a do Polska se nevrátil ani s pomocí Konráda III. Měšek tak trávil své mládí na hradě Altenburg v Německu. U panovníka překvapivě studoval v klášterní škole v Michaelsbergu u Bamberku.

Návrat do Slezska.

Synové Vladislava II. Vyhnance se u římských králů prosadili až v roce 1163. Tehdy se Fridrichovi I. Barbarossovi konečně podařilo Boleslava I. Vysokého do Slezského knížectví. Tehdejšímu seniorovi Boleslavovi IV. Kadeřavému se však podařilo ovládnout některé důležité hrady ve Slezsku. V roce 1166 se však Měškovi a jeho bratru Boleslavovi podařilo tyto hrady ovládnout. Po návratu není zcela jasná Měškova pozice, zda byl podřízeným spoluvládcem Boleslava či jen vládl v oblasti Ratibořska a Těšínska.

Knížetem Ratibořským.

Jeho pozice se vyjasnila v roce 1172. Tehdy se společně synovcem Jaroslavem Opolským vzpouřil proti Boleslavovi I. Vysokému. Boleslav utekl k císaři Barbarossovi. Tentokrát se Barbarossa  rozhodl pomoci Boleslavovi silou, aby se vrátil do Slezska. Boleslav IV. Kadeřavý vyslal do Říše svého bratra Měška III. Starého s osmi tisíci hřivnami stříbra. Boleslav se vrátil do Slezska, ale vydělil Měškovi Ratibořsko a Jaroslavovi Opolskému Opolsko. Jedním z prvních vladařských skutků, byla svatba s Ludmilou, pravděpodobně z přemyslovského rodu.

Bytomsko a Osvětimsko.

V roce 1177 byla vzpoura proti seniorovi Měškovi III. Starému. Na straně vzbouřenců stál i bratr Boleslav I. Vysoký. Na straně Měška stál i Měšek Křivonohý a Jaroslav Opolský, kterému s e Boleslava podařilo porazit. I přes porážku Boleslava vzbouřenci vyhráli a novým seniorem se stal Kazimír II. Spravedlivý. Měšek III. Starý musel utéct do Ratiboře, za svým synovcem Měškem Křivonohým. Kvůli tomu, se zdálo, že bude jen otázkou času, kdy Kazimír zaútočí na Ratibořsko. Kazimír se však chtěl s Měškem domluvit a podařilo se mu s Měškem a udělil mu Osvětimsko, Bytomsko a Seveřsko ,vydělené z Malopolska.

Podpora Měška Starého.

Kazimír II. Spravedlivý zemřel 5. května 1194. Měšek Křivonohý se i se synovcem Jaroslavem Opolským se znovu rozhodli podporovat Měška III. Starého. Jeho šance na Krakov byla velká, jelikož synové Kazimíra: Lešek I. Bílý a Konrád I. Mazovský nebyli ještě dospělí. Leška a Konráda podporovala malopolská, mazovská a sandoměřská. V roce 1195 došlo k doposud nejkrvavější bitvě u řeky Mozgawy, která se konala 13. září 1195. První fáze bitvy byla pouze v režii velkopolského vojska. Tam zemřel Měškův syn Boleslav a sám Měšek byl zraněn. Druhá fáze bitvy skončila vítězství Slezanů. I přes vítězství, to bylo jen vítězství prestiže, protože vítězství nemělo prakticky žádnou váhu. Měškovi se i přesto podařilo získat krakovský stolec.

Opolským knížetem.

22. března 1201 zemřel Jaroslav Opolský. Na několik měsíců se Opolským knížetem stal Boleslav I. Vysoký. Když i on zemřel, knížectví převzal jeho jediný syn Jindřich I. Bradatý. Situaci využil Měšek, který dobyl Opolsko, které se tak trvalo stalo součástí Opolsko-ratibořského knížectví.

Seniorem.

9. června 1210 vydal papež Inocenc III. bulu, kde obnovuje testament Boleslava III. Křivoústého. Podle tohoto testamentu, měl trůn dostat právě Měšek Křivonohý. Hnězdenský arcibiskup Jindřich Kietlicz kvůli tomu svolal sněm na kterém se účastnili Jindřich I. Bradatý, Lešek I. Bílý a Konrád I. Mazovský, kde Leška uznali za krakovského knížete. Měšek na sněmu nebyl přítomen, společně s Griffitami dobýval Krakov. Využít této situace se mu nepodařilo, protože 16. května 1211 umírá.

Rodina.

V roce 1178 si vzal Měšek za ženu Ludmilu († po 20. 10. 1210), z neznámého rodu. Manželé měli pět dětí:

Měšek I. Křivonohý (polsky "Mieszko I Plątonogi", † 16. květen 1211) byl slezský údělný kníže pocházející z rodu Slezských Piastovců. V letech 1210 až 1211 byl pak polským seniorem.

Mieszko IV Tanglefoot () (ca. 1130 – 16 May 1211) was Duke of Kraków and High Duke of Poland from 9 June 1210 until his death one year later. He was also Duke of Silesia from 1163 to 1173 (with his brother as co-ruler), Duke of Racibórz from 1173, and Duke of Opole from 1202.  His nickname "Tanglefoot" (Plątonogi) appeared in the chronicles from the 14th and 15th centuries. From "Rocznik Sędziwoja", annals written in the mid-fifteenth century, the entry for the year 1192: ""Cracovia civitas devastata est a Mescone loripede dicto Platonogy nepote ducis Kazimiriensis filio Wladislai exulis"" (en: "The city of Kraków was devastated by Mieszko the bandy-legged, called Platonogy, nephew of Duke Casimir, son of Władysław the Exile").


Původ.

Kryštof se narodil jako poslední, sedmý, avšak jediný do dospělosti přeživší potomek hornofalckého kurfiřta "Jana Wittelsbacha" († 1443) a jeho první manželky "Kateřiny Pomořanské" († 1426), dcery pomořanského vévody Vartislava VII. z dynastie Greifen, sestry dánského krále Erika VII.  Kryštof se narodil pravděpodobně v Neumarktu v Horní Falci, některé prameny však uvádějí i Helsingborg v Dánsku. Vychován byl na dvoře římského krále Zikmunda Lucemburského, neboť jeho otec byl spojencem Zikmundovým v jeho válkách s českými husity.  Kryštofova matka byla sestrou Erika Pomořanského, pomořanského vévody, který jako Erik I. panoval od roku 1449 v Pomořansku a před tím byl králem Kalmarské unie v Dánsku (jako Erik VII.), ve Švédsku (jako Erik IX.) a v Norsku (jako Erik III.) Stejně jako Erik i Kryštofova matka byla po přeslici pravnučkou Valdemara IV. Atterdaga († 1375), posledního dánského krále z dynastie Estridsenů (nepočítaje v to královnu Markétu I. Dánskou, jež v Dánsku panovala do roku 1412).

Vláda.

Když v Dánsku, Švédsku a Norsku - zemích Kalmarské unie - došlo pro všeobecnou nespokojenost s vládou Erika VII. k jeho sesazení s trůnu, sněm dánského království se obrátil na Kryštofa jako na dalšího pokračovatele dánské královské linie s nabídkou královské koruny a on v roce 1439 přijel do Dánska a stal se jeho guvernérem. V roce 1440 jmenován králem a 9. dubna roku 1440 korunován jako Kryštof III. Po dánské volbě poslal vyslance do Švédska, aby tam navázali vztahy se švédským sněmem; ve Švédsku byl guvernérem Karel Knutsson, který to akceptoval a Kryštof byl 13. září roku 1441 zvolen králem Švédska a den nato v Uppsale korunován. Následujícího roku 1442 byl zvolen i králem Norska. Po překonání odporu posledních stoupenců Erika a potlačení povstání v Jutsku (1441) byl v roce 1443 korunován i králem Norska, přijav současně titul "nordic archrex". V tomtéž roce, po smrti otce, převzal vládu v Horní Falci ("Pfalzgraf von Neumarkt in der Oberpfalz").  Po převzetí vlády narovnal Kryštof vztahy s Hanzou, potvrdiv její dřívější privilegia, i s církví a s panovníkem Holštýnského vévodství hrabětem Adolfem VIII., jemuž udělil v léno šlesvické vévodství. Vláda krále byla omezená, oslabená nesnadnou spoluprací s mocnými rody všech tří království; v té situaci se král v počátcích svého panování snažil o zachování rovnováhy mezi všemi třemi zeměmi, později však podporoval dominanci Dánska. Napomáhal rovněž rozvoji měst, zvláště Kodaně. Za jeho vlády bylo nově kodifikováno švédské právo (""Kristoffers Landslag"").  Ke konci jeho vlády se znovu projevily diskrepance s hanzovní ligou a předpokládá se, že Kryštof plánoval spojit se s různými německými knížaty se záměrem zaútočit na Lübeck. Pravděpodobně plánoval i válku proti Rusku.  Kryštof nabídl Švédům vrátit ostrov Gotland, kde se usadil Erik Pomořanský, který odtud podnikal pirátské výpravy a nikdy s králem Kryštofem nesouhlasil.  Kryštof se opakovaně musel vyrovnávat s komplikovanou vnitrostátní situací; kvůli vzrůstající nespokojenosti ve Švédsku svolal počátkem roku 1448 sněm do Jönköpingu. 5. nebo 6. ledna v Helsingborgu nenadále zemřel, nezůstaviv dědiců. Byl posledním potomkem Valdemara IV. Atterdaga; jeho nástupce Kristián I. položil základy nové Oldenburské dynastie. Rod Wittelsbachů, k němuž Kryštof náležel, se vrátil na trůn Švédska v roce 1654.

Manželství.

12. září roku 1445 se v Kodani oženil s Doroteou Braniborskou, nejmladší ze tří dcer (jediný syn zemřel při narození) braniborského markraběte "Jana", zvaného "Alchymista", a jeho manželky vévodkyně "Barbary Anhaltské"; její nejstarší sestra Barbara (1423-1481) byla provdaná "vévodkyně milánská" a Alžběta (1425-1465) byla provdaná "vévodkyně pomořská". Z krátkého (dva roky a tři měsíce) manželství se nenarodil žádný potomek.  Kryštof zemřel 5. ledna roku 1448 v Helsingborgu a byl pochován v katedrále v Roskilde. Po jeho smrti se jeho vdova z ekonomických důvodů na straně Dánska (byla obava, že v případě sňatku s jiným nápadníkem by Dánsko muselo vrátit její věno) provdala za nového krále, Kryštofova nástupce Kristiána I. z Oldenburské dynastie, jež vládne na dánském trůně dodnes.

Kryštof III. Bavorský (26. února 1416 – 5. ledna 1448) – v letech 1440–1448 dánský a švédský a v letech 1442–1448 norský král z dynastie Wittelsbachů.

Christopher of Bavaria (26 February 1416 – 5/6 January 1448) was King of Denmark (1440–48, as Christopher III), Sweden (1441–48) and Norway (1442–48) during the era of the Kalmar Union.


Životopis.

Dětství.

Joubertovi rodiče se rozvedli, když mu bylo šest let, a z rozhodnutí soudu musel žít s matkou v Lawrence ve státě Massachusetts. Nesměl navštěvovat svého otce a začal nenávidět matku. V roce 1974 se matka a John přestěhovali do Portlandu v Maine.  Ve 13 letech začal na školním hřišti napadat děti, především chlapce. Jednou bodl svou spolužačku propisovačkou do hrudi a její křik ho, jak sám později řekl, vzrušoval. Dokonce napadl pětadvacetiletou učitelku. Postupem času si na své útoky bral i nůž.  Joubert byl odveden k psychologovi. Ten vše uzavřel s tím, že Joubert je uzavřené dítě, bez sebemenšího zájmu o navazování kontaktů a má sexuální sny spojené s utrpením druhých, a že pro společnost není nebezpečný.

Vraždy.

Dne 22. srpna 1982 šel 11letý Richard "Ricky" Stetson běhat. Když se do noci nevrátil, jeho rodiče zavolali policii. Další den viděl místní řidič tělo chlapce na silnici I-295. Útočník ho svlékl a pobodal, přičemž chlapec vykrvácel. Několikrát byl pokousán. Z vraždy byl obviněn místní člověk, ale otisky jeho zubů neodpovídaly těm na těle, takže byl po roce propuštěn. Případ byl odložen.  Joubert, který chlapce zabil, se mezitím přestěhoval do Nebrasky od nenáviděné matky.  Dne 18. září 1983 zmizel v Bellevue novinový poslíček Danny Joe Eberle. Jeho bratr ho viděl, jak ho pronásleduje dodávka řízená bělochem. Joubert později popisoval, jak vytáhl nůž, zakryl chlapcova ústa rukou a začal ho bodat.  Po třech dnech hledání, bylo objeveno Dannyho tělo asi čtyři míle (6 km) od jeho kola. Byl svlečen do spodního prádla, nohy a ruce byly svázané a ústa měl zalepená chirurgickou náplastí. Joubert ho bodl devětkrát. Bylo obviněno několik místních pedofilů, ale všichni byli propuštěni pro nedostatek důkazů.  Dne 2. prosince 1983 zmizel 12letý Christopher Walden z Papillionu, asi tři míle (5 km) od místa, kde bylo nalezeno tělo Dannyho Eberleho. Svědkové potvrdili, že ho pronásledoval běloch. Joubert později řekl, že přišel ke chlapci, ukázal mu nůž a nařídil mu nastoupit do auta. Přijeli k železniční trati, kde Joubert chlapci poručil vysvléknout se. Poté si však odmítl lehnout. Po krátkém boji ho Joubert přemohl a řízl ho do krku tak hluboko, že mu téměř dekapitoval hlavu. Waldenovo tělo bylo nalezeno o dva dny později pět mil (8 km) od města. Mezi ním a tělem Eberleho byly značné rozdíly. Walden nebyl svázán a byl lépe ukryt.

Zatčení.

Dne 11. ledna 1984 viděl jeden ze svědků podezřelé auto a zapsal si jeho poznávací značku. Bylo zjištěno, že vozidlo patří Johnu Joubertovi, radarovému technikovi z Offutt Air Force Base.  Při domovní prohlídce bylo nalezeno lano, stejné, jakým byl svázán Danny Joe Eberle. Lano bylo speciálně vyrobeno pro armádu Spojených států v Jižní Koreji. Joubert k němu měl poměrně snadný přístup.

Soud a poprava.

Joubert zprvu zapíral, ale 12. ledna se k zabití dvou chlapců přiznal. Později i k vraždě Rickyho Stetsona. Podle psychiatrů trpěl Joubert sadistickými sklony a schizoidní poruchou osobnosti. Bylo potvrzeno, že byl příčetný.  Soud v Nebrasce jej nakonec odsoudil k trestu smrti za vraždu Eberleho a Waldena a v Maine byl odsouzen na doživotí (trest smrti se v Maine nepoužívá). V roce 1995 podal Joubert odvolání, které však soud zamítl.  John Joubert byl popraven 17. července 1996 na elektrickém křesle. Při působení elektrického proudu se Joubertovi vytvořily čtyři obrovské puchýře na zátylku, temeni a nad ušima, jeho poprava patří k nejodpornějším v dějinách.

John Joseph Joubert (2. července 1963 – 17. července 1996) byl americký sériový vrah, odsouzen za vraždu tří chlapců a popraven v Nebrasce.

John J. Joubert (July 2, 1963 – July 17, 1996) was a serial killer executed in Nebraska. He had been convicted of the murders of three boys in Maine and Nebraska.


Eleanor of England, Countess of Leicester

Život.

Eleonora se narodila z manželství anglického krále Jana a jeho druhé ženy Isabely z Angoulême. Roku 1224 se stala dětskou nevěstou o mnoho let staršího Viléma Marshalla, hraběte z Pembroke. Postarší choť zemřel již roku 1231. Bezdětná Eleonora po manželově skonu složila před canteburským arcibibiskupem Edmundem Richem slib cudnosti.  7. ledna 1238 se znovu provdala za Šimona z Montfortu, pocházejícího z Francie, který v Anglii zdědil hrabství Leicester jako 6. hrabě z Leicesteru. K tajnému sňatku přivolil král Jindřich III., nevěstin bratr, v obavě před skandálem, který by mohl vzniknout prozrazením vzájemné náklonnosti obou provinilců. Anglická šlechta byla pohoršena sňatkem princezny s cizincem a  Richard z Cornwallu požadoval od Šimona z Montfortu náhradu 6 tisíc marek, aby se „smířil“ s touto skutečností. Po sňatku musel Šimon dodatečně požádat o papežský dispenz.  Zpočátku vcelku dobré vztahy krále a hraběte z Leicesteru se zkalily poté, co Šimon působil ve funkci králova správce v Gaskoňsku na jihozápadě dnešní Francie. Musel se za své skutky zpovídat před královskou vyšetřovací komisí, ta však hraběte Šimona obvinění z přílišné tvrdosti a útlaku zprostila. Od roku 1254 se Šimon začal objevovat mezi šlechtici nesouhlasícími s královou vládou a jeho utrácením, až během let zcela přešel do opozice. Spor vygradoval v občanskou válku. Po bitvě u Eveshamu, v níž Šimon společně se synem Jindřichem zahynul a druhý syn Vít se dostal do zajetí, odešla ovdovělá Eleonora do francouzského exilu a uchýlila se do dominikánského kláštera Montargis, kde se stala jeptiškou. Zemřela roku 1275.

Eleonora Anglická ( "Eleanor Plantagenet", "Aliénor Plantagenêt" nebo "Aliénor de Leicester", 1215, Gloucester – 13. dubna 1275, Montargis) byla hraběnkou z Pembroke a z Leicesteru z dynastie Plantagenetů.

Eleanor of England (also called Eleanor Plantagenet and Eleanor of Leicester) (1215 – 13 April 1275) was the youngest child of John, King of England and Isabella of Angoulême.


Biografie.

Marguerite Yourcenarová se narodila do franko-belgické šlechtické rodiny v Bruselu. Její matka zemřela na následky porodu. Marguerite strávila rané dětství s otcem na zámečku Mont-Noir. Přestože nikdy nenavštěvovala školu, odmaturovala z latiny a řečtiny na výbornou. Psaní se začala věnovat už v pubertě, kdy prožívala hektické období kvůli svému nekonformnímu otci Michelovi, který hodně cestoval a žil aristokratickým životem. Ačkoliv ji podporoval v její spisovatelské kariéře a vydával na své náklady její první díla, citovou oporu u něho nenacházela, protože byl posedlý vidinou opětovného získání ztraceného jmění a čím dál víc propadal své herní vášni.  Dědictví, které Yourcenarové připadlo po otcově smrti, jí přes jeho marnotratnost stále ještě po dlouhou dobu umožňovalo žít bohémským životem a věnovat se literatuře, cestování a milostným aférám v Paříži.  Po vypuknutí druhé světové války se přestěhovala do Spojených států, kde se živila vyučováním francouzské literatury na Univerzitě v New Yorku. Strávila hodně času cestováním mezi Francií a USA, kde žila se svou partnerkou Grace Frickovou, která přeložila do angličtiny několik jejích děl. Po roce 1950 se natrvalo usadila ve státě Maine.  V roce 1980 se Yourcenarová, přestože o to příliš nestála, stala první ženou zvolenou do Francouzské akademie. Zemřela v malém městečku Bar Harbor na Mount Desert Island, ostrově na pobřeží státu Maine, dne 8. června 1987.

Dílo.

Mezi její nejznámější díla patří zejména "Les Mémoires d’Hadrien" (1951) – pseudopaměti římského císaře Hadriána z 2. století n.l., "L’Œuvre au noir" (1968) – fiktivní životopis renesančního alchymisty, "Le Labyrinthe du monde" – autobiografická trilogie, "Alexis ou le Traité du vain combat" (1929) – její první román, ve kterém se homosexuálně založený muž formou dopisu pokouší vysvětlit své ženě, proč ji opouští, "Pindare" (1932) – životopis slavného antického básníka inspirovaný studiem antické literatury během autorčina pobytu v Řecku – a "Le Coup de grâce" (1939).

Marguerite Yourcenarová, nepřechýleně Marguerite Yourcenar (pseudonym), vlastním jménem Marguerite Antoinette Jeanne Marie Ghislaine Cleenewerck de Crayencour, (8. června 1903 Brusel, Belgie – 17. prosince 1987, Bar Harbor, Maine, USA) byla francouzská autorka románů, esejí, povídek, básní, kritik, divadelních her a překladů (např. "Virginie Woolfová"). Stala se první ženou zvolenou do Francouzské akademie (1980).  Jako spisovatelka se Yourcenarová proslavila především svými metafyzickými historickými romány, ve kterých se věnuje detailním portrétům lidí z minulých dob, ale i tématům jako je homosexualita. Většinou nejde o historické romány v tradičním slova smyslu, autorka se v nich nepokouší o rekonstrukci minulosti, ale snaží se spíše dobrat obecného smyslu lidského života. Yourcenarová se inspirovala atmosférou evropské renesance a neoklasicismu, ale také orientální moudrostí.

Marguerite Yourcenar (, , ; 8 June 1903 – 17 December 1987) was a French novelist and essayist born in Brussels, Belgium, who became a US citizen in 1947. Winner of the "Prix Femina" and the Erasmus Prize, she was the first woman elected to the Académie française, in 1980, and the seventeenth person to occupy seat 3.


Způsob hry.

Podstata hry spočívá ve „vyprávění příběhů“. Každý hráč obdrží šest karet s obrázky v surrealistickém stylu. První hráč si vybere jednu z karet a popíše ji jedním slovem, případně větou, ale může ji i znázornit pantomimou, zazpívat písničku nebo popsat jakýmkoli jiným způsobem, a položí ji lícem dolů před sebe, aby ji ostatní hráči neviděli. Ti vyberou ze svých šesti karet tu, která nejlépe odpovídá popisu vypravěče. Ten karty zamíchá a lícem nahoru položí na stůl a ostatní hráči hlasují, která karta je vypravěčova.

Bodování.

Pokud vypravěčovu kartu neuhodne nikdo nebo naopak všichni, nezíská vypravěč nic a ostatní získávají po 2 bodech. V jiném případě získá vypravěč a každý, kdo jeho kartu uhodl, po 3 bodech. Hráč, pro jehož kartu někdo hlasoval, získá 1 bod.

Konec hry.

Po každém tahu hráči obdrží novou kartu. Hra končí v okamžiku vyčerpání balíčku.

Rozšíření.

Nedávno vyšla iTunes aplikace iDixit.  Rozšíření Dixit 2: Quest z roku 2010 obsahuje 84 nových karet, které můžete buďto přimíchat k předchozím, nebo s nimi hrát samostatně (potřebujete však příslušenství ze základní hry). K Dixit 2 vyšly mimořádné hrací promo karty "Američan" (pro každého, kdo si hru předobjednal) a "Dárek" (pouze k vybraným předobjednávkám), obě v roce 2010. "Američan" zobrazuje kovboje sedícího v pokoji s obrazem letícího orla, pivem, krabicí popkornu a televizí, kde běží kreslený film (Superman). "Dárek" ukazuje vysokou hromadu fialových dárků, na ní sedícího kudrnatého chlapce a pod ní dlouhovlasou dívenku, která mu podává bílý balíček s mašlí. Kopie této karty byly rozdávány na GenConu 2010.  Dixit Odyssey z roku 2011 opět přináší 84 karet a zvláštní hrací kartu pro všechny předobjednávky. Tentokrát se jmenuje "Králík". Na obrázku je alenkovsky bílý králík padající do jámy v zemi (spolu pohárem, figurkou z Člověče nezlob se a třemi kartami s obrázkem zbývajících figurek). Nejvyšší možný počet hráčů se zdvojnásobil na dvanáct. Krom základních pravidel shodných s předchozími verzemi nabízí příručka nově hru v týmech (dvojice) a varianty zacházení s kartami. V příslušenství se objevují dřevěné králičí žetony k vyznačování bodového postupu a skládací hrací pole. Toto rozšíření tak můžete hrát i bez vlastnictví původní hry Dixit (1). K Odyssee se dodává krabice, která pojme všechny dosavadní karty Dixit včetně obou rozšíření.  Rozšíření Dixit 3: Journey z roku 2012 obsahuje dalších 84 nových karet.  Rozšíření Dixit 4: Origins z roku 2013 obsahuje dalších 84 nových karet.  Rozšíření Dixit 5: Daydreams z roku 2014 obsahuje dalších 84 nových karet.  Rozšíření Dixit 6: Memories z roku 2015 obsahuje dalších 84 nových karet.  Rozšíření Dixit 7: Revelations z roku 2016 obsahuje dalších 84 nových karet.

Odkazy.

Externí odkazy.

Recenze na webu Zatrolené hry

Dixit je zábavná společenská karetní hra s inovativním konceptem, kterou můžete hrát prakticky s kýmkoliv. Hra rozvíjí fantazii, je velice hezky výtvarně zpracovaná  Hru vytvořil Jean-Louis Roubira a vydala firma Libellud. V roce 2010 byla hra oceněna prestižní cenou Spiel des Jahres. Stala se také českou "Hrou roku 2010“.  Slovo „dixit“ je latinské a znamená „řekl“.

Dixit is a card game created by Jean-Louis Roubira, illustrated by Marie Cardouat, and published by Libellud. Using a deck of cards illustrated with dreamlike images, players select cards that match a title suggested by the "storyteller", and attempt to guess which card the "storyteller" selected. The game was introduced in 2008. "Dixit" won the 2010 Spiel des Jahres award.  The game's title is the Latin word for "he/she/it said".


Životopis.

Haviland se narodil jako syn Charlese Fielda a Madeleine Burty Havilandové v Paříži. Jeho otec vlastnil firmu Haviland & Co., což byl známý výrobce porcelánu v Limoges, jeho matka byla dcerou kritika umění Philippa Burtyho. Jeho rodina byla na svou dobu velmi bohatá a Haviland vyrůstal obklopen uměním, hudbou a divadlem.  Bakalářský titul získal na Pařížské univerzitě, v letech 1899-1902 absolvoval postgraduální studium na univerzitě v Harvardu. Po absolvování působil v letech 1901-17 v New Yorku jako zástupce firmy svého otce. Dělal svou práci tak, aby svému otci vyhověl, ve skutečnosti však v kanceláři trávil minimum času.  Začátkem roku 1908 se se svým bratrem Frankem, který byl také fotografem, šli podívat na výstavu kreseb Augusta Rodina v Galerii 291, kde se setkal s Alfredem Stieglitzem. Oba bratři si na výstavě koupili nějaká díla, brzy poté se s Stieglitzem spřátelili a vedli společně dlouhé diskuse o umění a kultuře. Haviland galerii považoval za "„unikátní oázu vzdělávání“" a začal v ní trávit většinu svého času.  O několik měsíců později, Stieglitz uvažoval o uzavření galerie kvůli vysokému nájmu. Jakmile se to Haviland dozvěděl, šel hned za pronajímatelem a podepsal s ním tříletý pronájem na ještě větší prostor, který byl přímo přes chodbu. Stieglitz byl za tuto velkorysost Havilandovi vděčný a na další desetiletí se z obou stali téměř nerozluční přátelé a kolegové.  Začátkem roku 1909 začal Haviland psát pravidelné sloupky pro Stieglitzův časopis "Camera Work", ve kterém mu byla později v témže roce zveřejněna jedna z jeho portrétních fotografií ("Miss G. G.", č. 28, říjen). O rok později byl jmenován zástupcem šéfredaktora. Měl také funkci tajemníka galerie a pomohl zorganizovat mnoho výstav francouzských umělců.  V roce 1912 Haviland získal první cenu na výroční výstavě fotografií Johna Wanamakera ve Philadelphii (posuzoval Stieglitz). O několik měsíců později bylo v časopise "Camera Work" zveřejněno dalších šest jeho fotografií (č. 39, 1912).  V roce 1913 (vydáno 1916) Haviland spolu s Marius de Zayasem vydali jednu z prvních rozsáhlých knih o moderním umění pod názvem (New York, 1913 nebo 1916) ("Studie o moderní evoluci obrazného výrazu") (New York, 1913)." Kniha byla „jedním z prvních pokusů vypořádat se ze základními problémy moderního umění.“  V roce 1914 měl ve Stieglitzově galerii 291 samostatnou výstavu jeho bratr Frank Burty Haviland. Později téhož roku byly v Camera Work zveřejněny ještě dva Havilandovy snímky (v čísle 46).  V roce 1915 se Haviland spojil s dalšími dvěma lidmi, kteří se stali pravidelnými návštěvníky „"291"“ - Agnes Meyerovou a Ernestem de Zayasem. Byli všichni frustrováni tím, jak Stieglitz v té době nakládal s umělci a cítili, že "Galerie 291" uvízla na slepé koleji. Naplánovali novou publikaci, aby pomohli Stieglitzovi a jeho galerii nabrat novou energii. Haviland se brzy stal jednou z hnacích sil nové myšlenky a také redaktorem nově vzniklého radikálního časopisu nazvaného na počest galerie "„291“". Další rok Haviland se svými spolupracovníky investoval do nakladatelství a vydavatelství časopisu hodně své energie a času. Snažili se po vypuknutí první světové války oživit newyorskou uměleckou scénu ještě společně se spisovatelkou a mecenáškou Agnes Ernstovou-Meyerovou. Následující rok strávil de Zayas většinu času a energie na redigování a vytváření prací pro nový časopis. Jeho interpretace básní Meyerové a dalších autorů byla počátkem konceptu vizuální poezie ve Spojených státech. Přestože byl časopis "291" výtvarně zdařilý, nebyl atraktivní pro širokou veřejnost a jeho vydávání bylo zastaveno po dvanácti číslech.  V roce 1916 Havilanda zavolal jeho otec zpátky do Francie, aby se dohodli o dalším osudu rodinné firmy v Limoges. Kvůli otcově špatnému zdravotnímu stavu zůstal ve Francii a následující rok se oženil se Suzanne Laliqueovou, dcerou slavného sklářského návrháře Reného Laliqua, který projektoval sklo ve stylu art nouveau.  Během pobytu ve Francii si Haviland často se Stieglitzem korespondoval, ale s ohledem na nevěstu a větší angažování v rodinném podniku se již nikdy do New Yorku nevrátil.  Jeho otec zemřel v roce 1922 a několik let poté byl Haviland zcela pohlcen právními pletkami o vlastnictví podniku. Majetkové pře byly nakonec v roce 1925 vyřešeny a Haviland svůj podíl investoval do nákupu panství pocházejícího ze 17. století. Svou energii začal investovat do vinice a strávil zbytek svého života pěstováním a výrobou vína a žil jako farmář-džentlmen, který nebyl závislý na příjmech.  Haviland zemřel v Paříži ve Francii v roce 1950.

Paul Burty Haviland (17. června 1880 – 21. prosince 1950) byl americký fotograf, spisovatel a kritik umění narozený ve Francii, který byl úzce spjat s Alfredem Stieglitzem a spolkem "Fotosecese".

Paul Burty Haviland (17 June 1880 – 21 December 1950) was a French-American 20th-century photographer, writer and arts critic who was closely associated with Alfred Stieglitz and the Photo-Secession.


Mýty.

Ke Gortýně se vztahuje řada mytických událostí. Pod jedním z platanů na místě dnešního Odeionu měl počít Zeus v podobě býka spolu s Európou syny Mínóa a Rhadamantha. Podle jedné verze mýtu založil město samotný Mínós, podle jiné Rhadamanthův syn Gortys. Třetí, nejmladší verze považuje za zakladatele města jiného Gortyse, který pocházel z Tegey v Arkádii.

Historie.

Oblast pozdější Gortýny lidé poprvé osídlili v období neolitu, v polovině 4. tisíciletí př. n. l.. Gortys se vyskytuje i v Homérových eposech Illias a Odyssea. V Illiadě je označen jako město obklopené hradbami. V Odyssei Homér líčí, jak část loďstva spartského krále Meneláa cestou od Tróje ztroskotala kvůli silným bouřím při pobřeží u Gortýny. V roce 67 př. n. l. si Krétu podrobili Římané. Až do roku 828, kdy ostrov dobyli Arabové, byla Gortys správním centrem Kréty. Gortys byla jedním z center christianizace – podle tradice zde měl na začátku 60. let 1. století kázat svatý Pavel. Jeho žák sv. Titus byl prvním biskupem Gortýny. Kolem roku 300 se ostrov dostal do držení byzantské říše. Gortys takřka zničilo zemětřesení z roku 796.

Památky.

V Gortýně se nacházejí zbytky tří pevností: archaické a byzantské na pahorku Agios Ioannis a z období helénismu na vrchu Armi. Archeologové zde vykopali tři agory, nejstarší z nich se nacházela na místě dnešní baziliky sv. Tita. Kromě toho obsahuje areál Gortýny mj. pozůstatky mínójské vily, dvou vodovodů, pěti divadel, stadionu, hippodromu, čtyř lázní, pretoria (římských kasáren), pěti pohanských sakrálních staveb a devíti křesťanských církevních objektů. V centru areálu se nachází odeion a bazilika sv. Tita. Odeion sloužil k pořádání koncertů a divadelních představení. Jeho dnešní podoba pochází ze 4. století našeho letopočtu, původní odeion vznikl asi o 800 let dříve. Bazilika sv. Tita byla pojmenována po prvním gortynském biskupovi, žáku evangelisty sv. Pavla. Jedná se o raně křesťanskou stavbu ze 6. století. Východně od baziliky byla zřízena glyptotéka neboli prostor pro instalaci soch, které byly v areálu Gortynu vykopány.

Gortýnský zákoník.

Pro evropské dějiny práva je důležitým pramenem gortýnský zákoník. Vznikl kolem roku 450 př. n. l., kdy byla Kréta osídlena Dóry, reflektuje však starší právní stav. Více než 600 řádků textu vytesaného na kamenech zachycuje právní soustavu, jež vycházela ze Zaleukových zákonů ze 7. století př. n. l. Text je vyryt ve stylu psaní "bustrofédon" (střídavě zleva doprava a obráceně), a to archaickou alfabetou o 18 písmenech.  Z gortýnského zákoníku vyplývá, že otrok na Krétě měl volnější právní postavení než jinde, neboť se od svobodného obyvatelstva lišil jen tím, že nesměl vykonávat vojenskou službu. I žena měla podle Zákoníku vysoké společenské postavení. Mohla se rozvést, sňatkem nepřicházela o svůj majetek. Zákoník pamatuje i na právní ochranu dětí po rozvodu rodičů a kodifikuje další záležitosti z rodinného i trestního práva.  První kameny s textem zákoníku objevili francouzští cestovatelé v roce 1857. Od nich je zakoupilo muzeum v Louvre. Hlavní část Zákoníku se našla náhodou na podzim roku 1884, když si místní obyvatelé chtěli opatřit stavební kámen na stavbu olivového lisu.

Gortys, Gortýna, nebo Gortyn (řecky Γόρτυνα, Γόρτυς, nebo Γόρτυν), je nejrozsáhlejší archeologické naleziště na Krétě, položené u vesnice Mitropolis 45 km jižně od správního centra ostrova Heraklionu. V Gortýně, v době římské hlavním městě Kréty, byly objeveny první doklady o osídlení již v době neolitu. Rozkvět zažil v době mínojské civilizace a pak v helenisticko-římském období v době 67 př. n. l. – 300. Jedná se také o obec v regionální jednotce Iraklio.

Gortyna (), or Gortyn (Γορτύν), was a town of ancient Crete which appears in the Homeric poems, under the form of Γορτύν; but afterwards became usually Gortyna (Γόρτυνα). According to Stephanus of Byzantium it was originally called Larissa (Λάρισσα) and Cremnia or Kremnia (Κρήμνια).


Historie adventních kalendářů.

Jedním z jevů, které provázejí adventní dobu, jsou adventní kalendáře. Dříve než se jejich podoba ustálila na obrázky s otevíracími okénky naplněnými kouskem čokolády nebo jinou drobností, bývaly adventní kalendáře uměleckými díly. První známý ručně vyrobený adventní kalendář pochází z roku 1851. První tištěný kalendář s malými barevnými obrázky přilepenými na lepence vyrobil „nechtěně“ v roce 1908 nápaditý mnichovský tiskař Gerhard Lang z Maulbronnu, který byl spolumajitelem tiskárny Reichhold & Lang v Mnichově, který na vlastní náklady vytiskl vystřihovací kalendář s názvem „V zemi Ježíškově“. Tento „Mnichovský vánoční kalendář“ neměl ještě otevírací okénka, ale na počátku 20. století už Lang vydal první adventní kalendář s malými otevíracími dvířky.  Na adventních kalendářích, které následovaly, byly zobrazené liturgické výjevy z bible a vypadaly jako části vesnic nebo měst s důmyslně schovanými okénky. Byly vyráběny v malých dílnách z tvrdého papíru a ve svých okénkách skrývaly obrázky, veršíky nebo citace z bible.  Adventní kalendář slavil úspěch po celém světě, jeho úspěch přerušila druhá světová válka, ale po válce zase přišel jeho rozmach. V padesátých a šedesátých letech 20. století se adventní kalendáře začaly objevovat na pultech většiny evropských zemí a každý národ si zanedlouho vytvořil svou vlastní variantu předvánočního kalendáře, charakterizující vkus a cítění dané země.

Křesťanský původ.

Původním cílem adventního kalendáře je připomenout dětem vánoční událost popisovanou v bibli a zpříjemnit jim čekání na vánoční dárky.Bylo v něm ale také zachyceno i samotné poselství adventní doby – doby, kdy se křesťané připravují na Vánoce, doby, kdy „očekávají“ příchod Ježíše Krista, podobně jako tehdy lidé žijící v nesvobodě očekávali příchod Zachránce. Když někdo čeká, ať už na výplatu, na vlak nebo na pochvalu, je důležité, aby byl trpělivý a otevřený. Když člověk čeká, je bdělý, připravený a jeho smysly jsou napjaté. Říká si: „...už?“ „...ještě ne?“ „...když už konečně?“ Ne náhodou se forma adventních kalendářů ustálila v podobě otevírání okýnek nebo dveří, protože vypovídají také o vnitřní otevřenosti. Je to otevřenost pro druhého člověka, pro dobré věci a v původní křesťanské tradici také otevřenost pro Boha. Adventní kalendář chce tuto původní myšlenku křesťanského adventního kalendáře podpořit. Za otevřenými okny a dveřmi domu najdou děti část příběhu o událostech, které předcházely Ježíšovo narození.

Adventní kalendář je zvláštní druh kalendáře ukazující 24 dní spojených s křesťanskými Vánocemi a dobou adventu. Kalendář slouží k odpočítávání dnů adventu ke Štědrému dnu. Rozšířená je papírová verze, ve které se nachází 24 políček vyplněných malou sladkostí, často čokoládou různého tvaru. Existují i různé elektronické verze adventních kalendářů.

An Advent calendar is a special calendar used to count the days of Advent in anticipation of Christmas. Since the date of the First Sunday of Advent varies, falling between November 27 and December 3 inclusive, many Advent calendars, especially those that are reusable, often begin on December 1, although those that are produced for a specific year often include the last few days of November that are part of the liturgical season. The Advent calendar was first used by German Lutherans in the 19th and 20th centuries.


Dějiny.

Město bylo založeno Féničany, kteří ho pojmenovali Sarim Batim (Královské město), později se nazývalo Cirta (Město ve skále). Po druhé punské válce jej numidský král Massinissa připojil ke své říši a zvolil svým hlavním městem. Později město dobyli římští vojevůdci "Quintus Caecilius Metellus" a Gaius Marius a stalo se jejich základnou v boji proti numidskému králi Jugurthovi. Město k římské říši připojil Julius Caesar, přejmenoval jej na Colonia Sittlanorum a udělil obyvatelům zvláštní práva. Za Římanů bylo r. 311 město zničeno během války mezi císařem Maxentiem a uzurpátorem Domitiem Alexandrem, ale v r. 313 bylo obnoveno a pojmenováno na počest císaře Konstantina.  V sedmém století město prakticky zničili příchozí Arabové. Za Abbásovců se stalo součástí provincie emirátu Ifrikíja, které vládli Aghlabidové, a později chalífátu Fátimovců. Za nich město získalo v 10. století omezenou samostatnost a jeho význam pro obchod vzrostl. V 11. století se dostalo do správy emírů z Bedžaje a od 13. století pod správu Tunisu, ve kterém vládla dynastie Hafsidů. Město mělo obchodní styky s Janovem, Pisou a Benátkami. V r. 1568 se Constantine dostala do područí Turků, kteří sem umístili sídlo beje. Posledním bejem byl Ahmed Bej, který byl jmenován alžírským pašou a který vedl boj proti francouzské koloniální expanzi.  Francouzi dobyli Constantine až na druhý pokus 13. října 1837 jako jedno z posledních měst tehdejšího Alžírska. Do města se přistěhovali četní Evropané. V r. 1876 zde byla vybudována nemocnice a následně několik škol. Koncem 19. století začaly být budovány mosty, což mělo za následek další rozvoj města doposud izolovaného hlubokými soutěskami. Další rozvoj nastal po první světové válce. V r. 1958 zde během Alžírské krize pronesl projev Charles de Gaulle.  Po vyhlášení samostatnosti se Constantine stala sídlem vilájetu. Nastal bouřlivý demografický rozvoj podpořený zlepšenou dopravní dostupností.

Geografie.

Město se nachází na náhorní rovině v nadmořské výšce 640 m. Město je předěleno hlubokou strží, která dává zdejší krajině dramatický ráz. Město je velmi malebné především mnoha mosty překračujícími tuto strž.

Hospodářství.

Město je střediskem prosperující zemědělské oblasti. Obchoduje se zde s obilninami a nacházejí se tu čtyři mlýny. Průmysl je zastoupen továrnou na traktory, textilní a kožedělnou výrobou.  Ve městě se nachází nádraží, odkud je železniční spojení do měst Annaba, Alžír, Tebessa, M'Sila, Skikda a Jijel a příměstské vlaky spojují předměstí El Khroub et Hamma Bouziane. Poblíž města leží letiště Mohameda Boudiafa (kód IATA: CZL, kód ICAO : DABC). Prochází tudy rozestavěná dálnice Východ-západ. Městská doprava je zajišťována mimo jiné lanovkou se třemi stanicemi. Ve stavbě je (2010) i první tramvajová linka.

Infrastruktura.

Ve městě se nachází nemocnice. Je zde několik vysokých škol - Mentouri (50 000 studentů), Zerzara a Islámská univerzita Amira Abdelkadira (3 000 studentů).

Obyvatelstvo.

Obyvatelé jsou alžírští Arabové. Přehled přírůstku obyvatel v nedávné době dává tabulka níže:

Constantine ( قسنطينة [Qusanţīnah]) je město ležící ve vnitrozemí Alžírska 80 km jižně od středomořského pobřeží, se zhruba 500 tisíci obyvateli (stav 2010). Je to po Alžíru a Oranu třetí největší město v Alžírsku (některé zdroje uvádějí, že v aglomeraci žije zhruba 1 milión obyvatel).  Z historie je známo též pod názvy Sarim Batim, Cirta a Colonia Sittlanorum.

Constantine ( ""), also spelled "Qacentina" or "Kasantina", is the capital of Constantine Province in northeastern Algeria. During Roman times it was called Cirta and was renamed "Constantina" in honor of emperor Constantine the Great. It was the capital of the French department of Constantine until 1962. Located somewhat inland, Constantine is about from the Mediterranean coast, on the banks of the tiny Rhumel River (more of a brook).  Constantine is regarded as the capital of eastern Algeria and the commercial center of its region, and it has a population of about 450,000 (938,475 with the agglomeration), making it the third largest city in the country after Algiers and Oran. There are several museums and historical sites located around the city. Constantine is often referred to as the "City of Bridges" due to the numerous picturesque bridges connecting the various hills, valleys, and ravines that the city is built on and around.  Constantine was named the Arab Capital of Culture in 2015.


Hráčská kariéra.

Jako junior hrával za Montreal Junior Canadiens, celou svou kariéru v NHL odehrál za Montreal Canadiens. Působil zde celkem 12 sezón v letech 1967 až 1979. Byl důležitou součástí týmu v jeho slavné éře, za svou kariéru získal osmkrát Stanley Cup. Byl známý svou tvrdou a přesnou střelou, která byla ve své době považovaná za druhou nejtvrdší po Bobby Hullovi. V každé se svých 12 sezón překonal hranici 20 gólů, celkem v NHL zaznamenal 366 gólů a 469 asistencí v 853 utkáních. V roce 1989 odešel do Švýcarska, kde působil dva roky jako hrající trenér v HC Sierre.

Trenérská kariéra.

S trenérskou kariérou začal ve Švýcarsku. V letech 1983 až 1985 trénoval Montreal Canadiens, v devadesátých letech pak New Jersey Devils, které dovedl v roce 1995 k vítězství ve Stanley Cupu. Vzhledem k tomu, že dvakrát Stanley Cup získal jako generální manažer Montreal Canadiens (v letech 1986 a 1993), byl to jeho celkově už 11. titul. Často byl kritizován odborníky a médii za svůj defenzivní styl. Od roku 2000 se stal prvním hlavním trenérem klubu Minnesota Wild. Jeho nejúspěšnější sezónou s tímto týmem byl ročník 2002/2003, kdy tým dovedl do finále Západní konference. Tam Minnesota podlehla Anaheimu 0:4 na zápasy. Lemaire byl poté oceněn podruhé v kariéře Jack Adams Award pro nejlepšího trenéra. Jinak pod Lemairovým vedením vypadávala Minnesota v prvním kole nebo zůstala před branami playoff. V klubu působil až do roku 2009, poté strávil rok opět v New Jersey a na konci sezóny 2009/2010 oznámil ukončení kariéry hlavního trenéra. Během olympijských her 2010 působil u kanadské reprezentace jako asistent trenéra Mika Babcocka a pomohl týmu ke zlatým medailím.

Jacques Lemaire (* 7. září 1945, LaSalle, Québec, Kanada) je bývalý kanadský hokejista a hokejový trenér. U příležitosti 100. výročí NHL byl v lednu 2017 vybrán jako jeden ze sta nejlepších hráčů historie ligy.

Jacques Gerard Lemaire (born September 7, 1945) is a retired Canadian ice hockey forward and head coach who was inducted into the Hockey Hall of Fame in 1984. He spent his entire twelve-year National Hockey League (NHL) playing career with the Montreal Canadiens (1967–1979) and was a part of eight Stanley Cup Championship teams in 1968, 1969, 1971, 1973, 1976, 1977, 1978 and 1979. In 2017 Lemaire was named one of the '100 Greatest NHL Players' in history.  Lemaire was a NHL head coach for seventeen seasons with the Canadiens (1983–1985), New Jersey Devils (1993–1998, 2009–2011) and Minnesota Wild (2000–2009). The pinnacle of his career behind the bench was a Stanley Cup Championship with the Devils in 1994–95.  After retiring at the end of the 2010–11 NHL season, Lemaire accepted a position as special assignment coach for the Devils. He currently works as a special assignment coach for the New York Islanders, a position he previously held with the Toronto Maple Leafs.


Historie.

Utica byla patrně nejstarší fénickou kolonií v severní Africe, jak o tom svědčí i název města. Odvozuje se od semitského kořene, který znamená „starý“ (na rozdíl od „nového“ Kartága). Byla založena někdy kolem roku 1100 př. n. l. jako důležitý přístav, a i po založení Kartága si zachovala samostatnost až do poloviny 6. století. Ve 4. století byla Kartágem podrobena, zůstala však jeho významným spojencem. Po První punské válce (264-241 př. n. l.) zde vypukla vzpoura žoldnéřů, kterým Kartágo nezaplatilo za jejich služby, punské vojsko však Uticu dobylo.  Roku 150 př. n. l., před vypuknutím Třetí punské války, se Utica přidala na stranu Říma a po jeho vítězství a zničení Kartága se stala hlavním městem provincie Africa. Za římské občanské války mezi přívrženci Pompeia a Caesara (49-45 př. n. l.) uprchli Pompeiovi přívrženci po porážce u Thapsu do Uticy pod vedením Catona mladšího. Když César město oblehl, Cato umožnil ostatním útěk a sám spáchal sebevraždu, protože neviděl žádnou další možnost. Občané Uticy mu vystrojili slavný pohřeb a postavili pomník a později dostal čestné přízvisko "Uticensis" („utický“).  Ve městě se však usazovali římští obchodníci, roku 36 př. n. l. získala Utica statut samosprávné obce ("municipium"), ale teprve po roce 200 se stala plnoprávnou římskou kolonií. V té době nastal velký rozkvět města a vznikla většina dodnes zachovaných staveb. Význam přístavu však postupně upadal, protože jej náplavy řeky zanesly, takže dnešní zříceniny leží asi 10 km od pobřeží. Roku 439 zpustošili Uticu Vandalové, 534 ji dobyli Byzantinci a město definitivně zničili Arabové kolem roku 700.

Archeologie.

Zříceniny města se dočkaly soustavných vykopávek až v polovině 20. století. Byly zde objeveny dva punské hřbitovy a velké části bohatého římského města s domy i veřejnými stavbami od 2. století př. n. l. až do pádu města.

Odkaz.

V počátcích republikánského hnutí na přelomu 18. a 19. století platil Cato mladší za republikánského hrdinu a mučedníka. Mnoho měst v USA si proto zvolilo jméno Utica.

Utica nebo Utika [vysl. "utyka"] jsou zříceniny starověkého fénického (punského) města v dnešním Tunisku, asi 30 km JV od Bizerty a asi 40 km SZ od Kartága.

Utica () was an ancient Phoenician and Carthaginian city located near the outflow of the Medjerda River into the Mediterranean, between Carthage in the south and Hippo Diarrhytus (present-day Bizerte) in the north. It is traditionally considered to be the first colony to have been founded by the Phoenicians in North Africa. After Carthage's loss to Rome in the Punic Wars, Utica was an important Roman colony for seven centuries.  Today, Utica no longer exists, and its remains are located in Bizerte Governorate in Tunisia – not on the coast where it once lay, but further inland because deforestation and agriculture upriver led to massive erosion and the Medjerda River silted over its original mouth.


Popis.

Má mnohačetný oddenek, spodní část lodyhy dřevnatí. Světlé lodyhy tvoří trsy. Peřenodílné listy jsou stříbřito-šedě plstnaté. Přízemní listy mají dlouhý řapík, jsou třikrát peřenodílné, s úzce kopinatými úkrojky. Horní lodyžní listy jsou jednoduše nebo dvakrát peřenodílné. Vrcholičnaté laty tvoří drobné, kulovité květní úbory. Květenství se skládá z trubkovitých, žlutých květů. Plody jsou vejčité nažky.

Výskyt.

Pelyněk pochází z mírného pásma Evropy i Asie. Často zplaňuje a nacházíme ho pak na neobhospodařených lokalitách, podél cest, na rumištích, náspech, smetištích a skalnatých stráních. Může se pěstovat.

Sběr.

Sběr probíhá v červnu až srpnu. Sbírá se nať. Nezdřevnatělá část se seřezává a váže se do svazků. Suší se ve stínu nebo za umělého sušení při teplotách do 40 °C. Nejkvalitnější je list a květ. Droga je kořenitého pachu a má hořkou až odpornou chuť.

Účinné látky.

Nejdůležitější látkou v pelyňku je silice. Její hlavní složkou jsou chamazulény, thujol a thujon, který je ve vyšších dávkách toxický, vyvolává opojné stavy, závratě a křeče. Dále obsahuje kandiden, felandren, seskviterpenové laktony, flavonoidy, třísloviny, absinthin a anabsinthin a malé množství dalších látek. Nejvyšší obsah silice je v době zralosti.

Použití.

Obvykle se podává formou nálevu. Jako koření slouží čerstvé nebo sušené mladé listy, popř. dosud nezdřevnatělé části natě. Pelyněk se používá při přípravě mnoha hořkých či nahořklých alkoholických (likér Absint a víno Vermut) i nealkoholických (tonic) nápojů. Do pokrmů se přidává jen několik málo listů, a to především k tučným vařeným nebo pečeným masům, čímž se nejen zvýrazní jejich chuť, ale napomůže se i jejich lepšímu strávení. Pro tyto své léčivé účinky je pelyněk užíván také ve farmacii jako stomachicum a digestivum a byl jako takový znám ve starověku, jak se dovídáme ze spisů Dioscorida i Plinia. Užívá se při nechutenství, střevních a žlučníkových kolikách, menstruačních bolestech, proti hlístům. Droga zvyšuje sekreci zažívacích šťáv a tlumí křeče. Je však třeba se vyvarovat nadměrných dávek. Droga není vhodná pro dlouhodobou léčbu. Předávkování se projevuje poruchami čití a vědomí, bolestí hlavy, nutkáním na dávení a dalšími nepříjemnými příznaky. Pelyněk by neměly užívat těhotné a kojící ženy, jelikož thujon v něm obsažený může ve větších dávkách způsobit hyperaemii (překrvení) malé pánve a v některých případech zapříčinit i potrat.

Pelyněk pravý ("Artemisia absinthium") je vytrvalá, až 120 cm vysoká dřevnatějící bylina s listnatými lodyhami, zakončenými volnými latami žlutých úborů, náležející do čeledi hvězdnicovité ("Asteraceae").

Artemisia absinthium (wormwood, grand wormwood, absinthe, absinthium, absinthe wormwood) is a species of "Artemisia" native to temperate regions of Eurasia and Northern Africa and widely naturalized in Canada and the northern United States. It is grown as an ornamental plant and is used as an ingredient in the spirit absinthe as well as some other alcoholic beverages.


Životopis.

Místo narození Niklota není známé. Po smrti obodritského knížete Jindřicha Lubeckého(+1127), syna blahoslaveného knížete-mučedníka Gotšalka, pův.jménem Pribigněva (zavraž.6.června1066) se zřekl křesťanství a vrátil se k podpoře tradiční pohanské víry.  Niklotův odpor saskému vlivu začal, když římský císař Lothar III. ze Supplinburgu / vládl 1125 - 4.prosince 1137, do své smrti / ,prodal obodritskou zemi r.1129 (po zavraždění obodritského knížete Svatopluka) dánskému princi Knutovi Lavardovi. Spolu s Pribislavem, synem knížete Jindřicha Lübeckého, vedli odboj jak proti Lotharovi III., tak také proti Knutovi Lavardovi. Po zavraždění Knuta Lavarda roku 1131 si Niklot a Pribislav rozdělili obodritské území, přičemž Niklot získal východní země. Za účelem oslabení Pribislavova vlivu se Niklot spojil se saským hrabětem Adolfem II. Holšteinským, který umožňoval výpady Slovanů na území Dánů. Spojenectví se Sasy skončilo roku 1147, kdy byla proti pohanským Slovanům vypravena Venedská křížová výprava. Niklot odolal obléhání své pevnosti v Dobíně, ale byl donucen platit křesťanským křižákům tribut. Následně vyjednal mírovou smlouvu s Adolfem Holšteinským, Jindřichem Lvem a Jindřichem Ratzeburským.  Roku 1158 Valdemar I. Veliký, král dánský, získal za úplatu pomoc Jindřicha Lva při dánské odvetě vůči Slovanům. Roku 1160 saská a dánská aliance zaútočila na Slovany. Dánové vyplenili pobřežní území a útočili na kmen Ránů. U hradu Werle padl Niklot do léčky Sasů a v nastalé potyčce byl zabit. Obodritské území pak bylo rozděleno mezi křesťanské šlechtice. Niklotovou smrtí skončila slovanská vláda na území Meklenburska až po hranici tvořenou řekou Pěnou. Niklotův syn Pribislav roku 1167 obnovil vládu rodu v Meklenbursku, ale již jako saský vazal.

Niklot (1090 – srpen 1160) byl od roku 1131 knížetem Obodritů, Chyžanů a Črezpěňanů. Byl pánem na Zvěříně (Schwerinu), Quetzině a Malchově. Po dobu třiceti let odolával tlaku saských vévodů, především Jindřicha Lva, během germánské expanze na východ. Byl významným odpůrcem christianizace Polabských Slovanů.

Niklot or Nyklot (1090 – August 1160) was a chief or prince of the Slavic Obotrites and an ancestor of the House of Mecklenburg. He became chief of the Obotrite confederacy, including the Kissini and the Circipani, between the years 1130 and 1131. He remained in this position until his death in 1160. At the same time he was Lord of ("Herr zu") Schwerin, Quetzin and Malchow. For nearly 30 years he resisted Saxon princes, especially Henry the Lion during the Wendish Crusade.


Život a dílo.

Narodil se v roce 1943 v Ottavě v sovětské diplomatické rodině. Jeho otec byl zástupce vojenského atašé a v roce 1947 byl v souvislosti s velkou špionážní aférou kolem atomové bomby z Kanady vykázán a byl nucen vrátit se i s rodinou nazpátek do Moskvy. Saša Sokolov vyrůstal v Moskvě jako typický příslušník zlaté mládeže té doby. První svou povídku napsal ve dvanácti letech, skládal epigramy a parodie na učitele, měl kázeňské přestupky a hrozil mu přestup do zvláštní školy. V devatenácti se pokusil s kamarádem o útěk ze SSSR přes turkmensko-ruskou hranici, byl však zatčen a krátkou dobu vězněn. Aby se vyhnul povinné vojenské službě, simuloval duševní nemoc a strávil tři měsíce ve vojenské psychiatrické léčebně. Po skončení školy pracoval jako zřízenec v márnici a v roce 1962 na naléhání rodičů začal studovat prestižní Vojenskou fakultu cizích jazyků, z které po třech letech odešel a přešel na žurnalistiku na Moskevské státní univerzitě. V té době se sbližuje s mladými představiteli neoficiální moskevské kultury. V roce 1965 vstupuje do literární skupiny SMOG ("СМОГ;" "Смелость" – Smělost, "Мысль" – Myšlenka, "Образ" – Obraznost, "Глубина", Myšlenka – Hloubka či také "Самое Молодое Общество Гениев" – Super Mladá Obec Géniů), která však svou činnost končí po rozehnání první demonstrace na obranu lidských v SSSR, jež se konala v prosinci 1966 na Puškinově náměstí. V letech 1969–1971 pracoval v listě Literární Rusko ("Литературная Россия").  V letech 1971–1973 píše svůj první román Škola pro hlupáky ("Школа для дураков") a již jako vystudovaný novinář se stává hajným v povolžských lesích. Román nelegálně putuje na západ, kde v roce 1976 na doporučení Vladimira Nabokova („okouzlující, tragická a velice jímavá kniha“) vychází v USA v nakladatelství Ardis Carla R. Proffa a jeho ženy. V roce 1974 se seznamuje s rakouskou slavistkou Johannou Steidelovou, která přednáší na Moskevské univerzitě němčinu, opouští svou první ženu a snaží se dostat na západ, je pronásledován KGB, dívka vyhoštěna ze SSSR a aféra nabývá mezinárodních rozměrů. Tehdejší rakouský kancléř Bruno Kreisky se v této záležitosti dvakrát obrací na Leonida Brežněva a v říjnu 1975 dostává Sokolov konečně povolení k výjezdu. Svou kariéru v emigraci začíná jako dřevorubec ve Vídeňském lese, po roce získává kanadské občanství a odjíždí do Severní Ameriky. V roce 1979 dokončuje svůj druhý román Mezi psem a vlkem ("Между собакой и волком"; pozn.: 150 stran rukopisu napsal ještě ve vlasti), který vychází v nakladatelství Ardis v roce 1980. V Rusku vychází v samizdatu a je oceněn významnou neoficiální cenou Andreje Bělého za nejlepší ruskou prózu roku 1981. V letech 1980–1985 pracuje nad románem Palisandreia ("Палисандрия") , který vychází v roce 1985. V roce 1996 mu byla udělena Puškinova cena. V roce 2007 v nakladatelství Azbuka vychází sborník jeho esejů pod názvem Neklidná larva ("Тревожная куколка").

Saša Sokolov (rusky "Саша Соколов"; vlastním jménem Alexandr Vsevolodovič Sokolov, rusky "Александр Всеволодович Соколов"; * 6. listopadu 1943 Ottawa, Kanada) je ruský spisovatel patřící ke skupině ruských spisovatelů tzv. třetí vlny ruské emigrace, kteří svou slávu získali až za hranicemi.

Sasha Sokolov (born Александр Всеволодович Соколов/"Alexander Vsevolodovitch Sokolov" on November 6, 1943, in Ottawa, Ontario, Canada) is a paradoxical writer of Russian literature.  He became known worldwide in the 1970s after his first novel, "A School for Fools," had been published in translation by Ardis Publishing (Ann Arbor, Michigan) in the US, and later reissued by Four Walls Eight Windows. Sokolov is one of the most important authors of 20th-century Russian literature. He is well acclaimed for his unorthodox use of language, playing with rhythms, sounds and associations. The author himself coined the term "proeziia" for his work—in between prose and poetry (English close form of the term can sound as "proetry").


Frederick Francis IV, Grand Duke of Mecklenburg-Schwerin

Původ.

Fridrich František se narodil 9. dubna 1882 v Palermu meklenbursko-zvěřínskému dědičnému velkovévodovi Fridrichu Františkovi III. a jeho ženě velkokněžně Anastázii Michailovně Romanovové.

Vláda.

Fridrich František IV. se stal velkovévodou 10. dubna 1897, kdy zemřel jeho otec, velkovévoda Fridrich František III. Jelikož mu ale v té době bylo pouze 15 let, vládl do roku 1901 jako regent jeho strýc Jan Albrecht, který byl regentem Brunšvicka v letech 1907 až 1913.  Velkovévoda Fridrich František IV. poté 14. listopadu 1918 abdikoval v Meklenbursku-Zvěřínsku a tím i skončilo jeho regentství v Meklenbursku-Střelicku.  Fridrich František IV. zemřel 17. listopad 1945 ve věku 63 let ve Flensburgu. Hlavou dynastie a titulárním velkovévodou se stal jeho nejstarší syn Fridrich František. Když i on zemřel v roce 2001, vymřela zvěřínská linie meklenburského rodu v mužské linii.

Regentem Meklenburska-Střelicka.

23. února 1918 spáchal jeho příbuzný meklenbursko-střelický velkovévoda Adolf Fridrich VI. v Neustrelitzu sebevraždu, díky čemuž nastala v Meklenbursku-Střelicku následnická krize, jelikož jediný právoplatný následník vévoda Karel Michael, který byl následníkem od roku 1914, žil trvale v Rusku (a sloužil v ruské armádě), které válčilo s Německem, a roku 1914 se rozhodl vzdát práva na trůn. Stejné stanovisko zaujal Karl Michael i v roce 1918 a odmítl opustit Rusko. Meklenbursko-Střelický trůn by tak zřejmě připadl druhorozenému synovi Fridricha Františka IV., Kristiánovi Ludvíkovi. Ovšem než k tomu mohlo dojít, Německo prohrálo válku a všechny německé monarchie padly.

Rodina.

V roce 1904 si v Gmundenu vzal za ženu princeznu Alexandru Hannoverskou (1882–1963), pár měl 5 potomků:

Fridrich František IV. Meklenbursko-Zvěřínský, německy "Friedrich Franz IV. von Mecklenburg-Schwerin" (9. dubna 1882, Palermo – 17. listopadu 1945, Flensburg), byl v letech 1897 až 1918 meklenbursko-zvěřínský velkovévoda a od února 1918 do konce vlády (kdy abdikoval) byl také regentem Meklenburska-Střelicka. Poté byl až do své smrti titulárním velkovévodou meklenbursko-zvěřínským. Od roku 1897 až do své smrti byl také hlavou dynastie Meklenburských.

Frederick Francis IV (Friedrich Franz Michael; 9 April 1882 – 17 November 1945) was the last Grand Duke of Mecklenburg-Schwerin and regent of Mecklenburg-Strelitz. He inherited the throne when he was fifteen years old in 1897 and was forced to renounce it in 1918.


Biografie.

Narodil se v Eastbourne v Anglii. Chodil na Eastbourne College a poté na Aberystwyth University a Merton College (Oxfordská univerzita). Mezi lety 1898 a 1900 pracoval jako výzkumník na Oxford University.  V roce 1900 začal pracovat na McGill University v Montrealu (Québec, Kanada). S Ernestem Rutherfordem tam zkoumal radioaktivitu. Uvědomili si, že neobvyklé chování radioaktivních prvků je způsobeno rozpadem na jiné prvky. Tento rozpad také uvolňuje záření alfa, beta a gama. Když byla radioaktivita poprvé objevena, nevědělo se, co to způsobuje. Soddy a Rutherford prokázali, že při tomto procesu probíhá jaderná přeměna.  V roce 1903 spolu se sirem Williamem Ramsayem na University College London ověřil, že při rozpadu radia vznikají alfa částice složené z kladně nabitých jader helia. V experimentu uzavřeli radium do tenké skleněné uzavřené nádoby, kterou umístili do další skleněné nádoby s tlustší stěnou. Alfa částice byly schopné projít tenkou stěnou, ale zarazily se na tlustší stěně. Po nějaké době spektrální analýza odhalila přítomnosti helia.  Mezi lety 1904 a 1914 přednášel na University of Glasgow a v té době prokázal, že se uran rozpadá na radium. Také ukázal, že radioaktivní prvek může mít více než jednu relativní atomovou hmotnost i za stejných chemických vlastností. Pro tuto vlastnost hmoty vytvořil nový pojem izotop, což znamená „stejné místo“. Později J. J. Thomson rozšířil teorii izotopů i na neradioaktivní prvky. Soddy také ukázal, že atomové číslo se snižuje o dvě při alfa záření a při beta záření se o jedno zvyšuje.  V květnu 1910 byl zvolen členem Královské společnosti. V roce 1921 získal Nobelovu cenu za chemii za výzkum radioaktivity a za výzkum izotopů.  Jeho objevy z pole radioaktivity inspirovaly H. G. Wellse k napsání románu "The World Set Free" (1914), který je zasazen několik let do budoucnosti a ve kterém se objevují atomové bomby.  Zemřel v Brightonu v Anglii 22. září 1956. Byl po něm pojmenován kráter Soddy na odvrácené straně Měsíce.

Frederick Soddy (2. září 1877 – 22. září 1956) byl anglický radiochemik, který spolu s Ernestem Rutherfordem dokázal, že radioaktivita je způsobena jadernou přeměnou prvků. Také prokázal existenci izotopů některých radioaktivních prvků. Získal Nobelovu cenu za chemii za rok 1921.

Frederick Soddy FRS (2 September 1877 – 22 September 1956) was an English radiochemist who explained, with Ernest Rutherford, that radioactivity is due to the transmutation of elements, now known to involve nuclear reactions. He also proved the existence of isotopes of certain radioactive elements.


Pojmenování vrcholu.

Vrchol byl objeven expedicí Alexeje Pavloviče Fedčenka v roce 1871 a pojmenován jako pik Kaufman po prvním generálním guvernérovi ruského Turkestánu, Konstantinu Petrovičovi Kaufmanovi, který expedici na území Turkestánu umožnil. Po úspěšném prvovýstupu v roce 1928 byl vrchol přejmenován po Vladimiru Iljiči Leninovi na dodnes nejužívanější název pik Lenina. V Tádžikistánu byl vrchol znovu přejmenován v roce 2006 a je oficiálně pojmenován Qullai Abuali ibni Sino, tedy „vrchol Avicenny“, což odpovídá českému standardizovanému exonymu štít Avicenny. Podle některých zdrojů je vrchol nazýván též kyrgyzským jménem Ačik-Taš.

Výstupy.

Vrchol byl poprvé prostoupen 25. září 1928 Erwinem Schneiderem, Eugenem Allweinem a Karlem Wienem. Jejich výstup byl součástí společné expedice sovětské Akademie věd, německého Notgemeinschaft der deutschen Wissenschaft a německo-rakouského Alpenvereinu. Tato expedice podrobně prozkoumala Zaalajský a Zulumartský hřbet, oblast Fedčenkova ledovce a objevila nejvyšší vrchol Tádžikistánu, dnešní Qullai Ismoili Somoni, tehdy pik Garmo. Výstup na pik Lenina byl veden z jihu po ledovci Velká Saukdara do sedla Krilenko a odtud po východním hřebenu na vrchol. V té době šlo o nejvyšší vystoupený vrchol (nikoli však absolutní výškový rekord). Dnes je tento výstup hodnocen stupněm 5A ruské stupnice obtížnosti, nicméně vzhledem ke své odlehlosti a nedostupnosti je tato výstupová trasa využívána jen zřídka.  Dnešní normální výstupová trasa ze severu přes vrchol Razdělnaja byla poprvé prostoupena v roce 1954 V. Kovaljevem, P. Karpovem, E. Nagelem, V. Naryškinem a V. Nozdrjuchinovou. Patří k technicky nejsnazším výstupovým trasám na sedmitisícový vrchol, díky čemuž je značně populární. V ruské stupnici obtížnosti, která posuzuje kromě technické obtížnosti výstupu také nadmořskou výšku, jde o stupeň 5A. Na vrchol vede celkově kolem dvaceti různých výstupových tras.  Prvním Čechem na vrcholu byl v roce 1961 Josef Sekyra. Ve své době šlo o československý výškový rekord.

Výstupové trasy z jihu.

Výstupové trasy z jihu jsou:

Výstupové trasy ze severu.

Výstupové trasy ze severu jsou:

Pik Lenina (česky též Leninův štít, - "Lenin Čokosu"; - "pik Lenina"; - doslova "„vrchol Avicenny“") je s výškou 7134 metrů nad mořem nejvyšší vrchol Zaalajského hřbetu a druhý nejvyšší vrchol v bývalé sovětské části pohoří Pamír. Leží na hranici mezi Tádžikistánem a Kyrgyzstánem a v obou zemích je druhým nejvyšším vrcholem.

Lenin Peak (, "Lenin Çoqusu", لەنىن چوقۇسۇ; , "Pik Lenina"; , "qulla‘i Lenin/qullaji Lenin", renamed қуллаи Абӯалӣ ибни Сино (qulla‘i Abûalî ibni Sino) in July 2006), or Ibn Sina (Avicenna) Peak, rises to 7,134 metres (23,406 ft) in Gorno-Badakhshan (GBAO) on the border of Tajikistan and Kyrgyzstan, and is the second-highest point of both countries. It is considered one of the less technical 7000 m peaks in the world to climb and it has by far the most ascents of any 7000 m or higher peak on Earth, with every year seeing hundreds of mountaineers make their way to the summit. Lenin Peak is the highest mountain in the Trans-Alay Range of Central Asia, and in the Pamir Mountains in Tajikistan it is exceeded only by Ismoil Somoni Peak (7,495 m). It was thought to be the highest point in the Pamirs in Tajikistan until 1933, when Ismoil Somoni Peak (known as "Stalin Peak" at the time) was climbed and found to be more than 300 metres higher. Two mountains in the Pamirs in China, Kongur Tagh (7,649 m) and Muztagh Ata (7,546 m), are higher than the Tajik summits.


Život.

Jiří sloužil jako důstojník jezdectva ve Stoličném Bělehradě, kde zabil vznešeného Turka v boji. Pak přišel do Budína. Dle některých za odměnu, dle některých v souvislosti s připravovanou křižáckou výpravou, ve které údajně chtěl udělat kariéru.  Ihned po příchodu na královský dvůr mu byl králem Vladislavem Jagellonským darován rytířský titul. Zde je třeba uvést, že ostřihomský arcibiskup Tamás Bakócz jej jmenoval velitelem křižáckých vojsk, která se shromažďovala u Budína. Jisté to však není.

Dóžovo povstání.

Dóža sehrál velmi důležitou úlohu v dějinách Uherska, protože stál v čele největšího selského povstání v Uhersku, které se často podle něho nazývá „Dóžovo povstání“. Křižácká výprava proti Turkům pod vedením Jiřího Dóži, složená většinou z ozbrojených sedláků, řemeslníků a drobných zemanů, se změnila na rozsáhlé povstání, které vyjadřovalo nespokojenost nejchudších s feudálními poměry. Povstalci plenili šlechtické, ale i církevní majetky a jejich řady nepřetržitě rostly. Toto povstání však bylo zastaveno v červenci 1514 spojenými šlechtickými vojsky a vůdci byli v Temešváru popravení, mezi nimi i krutým způsobem Dóža. Byl posazen na rozžhavený železný trůn a na hlavu mu byla položena rozpálená koruna a jeho nejbližší z něj museli zaživa trhat maso. Poté byl upálen. Jeho bratr byl rozčtvrcen a dalších několik stovek stoupenců nabodáno na kůly. Po porážce povstání bylo navíc na uherském sněmu uzákoněno nevolnictví jako kolektivní trest pro odbojné rolníky.

Ohlas v dnešní době.

V Budapešti je po něm pojmenováno náměstí a stanice metra. Maďarský hudební skladatel Ferenc Erkel po něm pojmenoval svou operu.

Jiří Dóža ( "Dózsa György "též "Székely György, " "Juraj Dóža Sikul/Juraj Dóža Sékeľ "nebo "Juraj Sikul/Juraj Sékeľ"), 1470 Dalnic, Uhersko (dnes Rumunsko) – 20. červenec 1514 Temešvár, Uhersko (dnes Rumunsko), byl sedmihradský sikulský zeman, hlavní představitel Dóžova povstání.

György Dózsa (or "György Székely", ; 1470 – 20 July 1514) was a Székely man-at-arms (and by some accounts, a nobleman) from Transylvania, Kingdom of Hungary who led a peasants' revolt against the kingdom's landed nobility. He was eventually caught, tortured, and executed along with his followers, and remembered as both a Christian martyr and a dangerous criminal. During the reign of king Vladislas II of Hungary (1490–1516), royal power declined in favour of the magnates, who used their power to curtail the peasants’ freedom.


Výrobní proces.

Za pravý a velice kvalitní kubánský rum se Havana Club považuje kvůli pečlivosti výroby, jakou prochází. Ta se skládá z mnoha částí, které musejí být naprosto přesně dodrženy již po mnoho a mnoho let, aby byla zachována vysoká kvalita a také dodržena tradice, s jakou se rum značky Havana Club od roku 1878 vyrábí.  Vše začíná u cukrové třtiny (hlavní suroviny), která musí být velice pečlivě vybírána. Důležité je také to, jak dlouho rum bude zrát. Každý druh zraje jinak dlouho, ale tento čas musí být přesně dodržen (např. Havana Club Añejo Blanco zraje 18 měsíců). Neméně důležité je i to, kde rum zraje – jsou to dubové sudy z amerického bílého dubu, ve kterých byl předtím bourbon.  Co se týče výstupní kontroly, tak je vše sledováno mnoha odborníky, kteří využívají ty nejmodernější přístroje. Přesto má ale poslední slovo Master Destillero, strážce tajemství tradic.

Druhy.

Pod značkou Havana Club se prodává více druhů rumu. Jednotlivé druhy se liší jednak ingrediencemi, které jsou do rumu Havana Club přimíchávány, ale také dobou, kterou v sudech každý z těchto nápojů zraje.  Například asi nejznámější Añejo Blanco zraje přibližně dva roky, Añejo Reserva pět let a jednoznačně nejdražší a nejcennější je Maximo Ron Extra Añejo, který v sudu zraje celých 30 let. A od této doby zrání se také odvíjí cena, za kterou jsou na trhu dostupné. Pouze pro představu – Añejo Blanco se na českém trhu prodává za přibližně 300 až 400 korun, ale cena Maximo Ron Extra Añejo se pohybuje kolem 30 tisíc korun.

Añejo Blanco.

V České republice se jednalo asi o nejznámější druh nápoje Havana Club. Svou bílou barvu si získal jednak tím, že není obohacen o žádné další ingredience, které by ho zabarvily, a také tím, že zraje (18 měsíců) v bílých dubových sudech. Nejčastěji se používal jako součást míchaných nápojů. V současné době už na českém trhu není k sehnání.

Añejo Especial.

Zraje 3 roky a obsahuje vanilku, karamel a kakao. Pije se čistý nebo jako součást míchaných nápojů.

Añejo Reserva.

Zraje 5 let a obsahuje jemné náznaky vanilky, tabáku a koření. Pije se čistý nebo jako součást míchaných nápojů  příkladem je Pyrate rum.

Añejo 3 Años.

Zraje 3 roky (Años = rok). Pije se čistý, nebo jako součást míchaných koktejlů.

Añejo 7 Años.

Zraje 7 let (Años = rok). Pije se čistý, nebo jako součást míchaných koktejlů.

Añejo 15 Años.

Zraje 15 let (Años = rok). Pije se výhradně čistý

Cuban Barrel Proof.

Cuban Barrel Proof je jediný rum od značky Havana Club, který má obsah alkoholu 45 %. Ohledně zrání a uchovávání je to ještě složitější, než u ostatních rumů Havana Club. Cuban Barrel Proof je nejdříve ve velmi starých sudech z bílého dubu, kde si získá svou jantarovou barvu a neskutečnou jemnost. Poté je přemístěn do dalších, speciálně vybraných dozrávacích sudů, kde už zraje pouze krátkou část z 10 let, což je celá doba jeho zrání.  Vyznačuje se jemností, silou a pije se výhradně čistý.

Selección de Maestros.

Selección de Maestros je třikrát zrající sudový rum, který je výsledkem jedinečného procesu výroby:  Nejprve mistři Maestros Roneros shromáždí a vyberou nejkvalitnější a nejvýjimečnější zralé rumy.  Tyto rumy se poté míchají a ukládají k dalšímu zrání do sudů, které jsou vybírány dle aromatických vlastností svého dřeva. V těchto sudech se u rumu rozvine jeho charakter a intenzita.  Nakonec se Maestros Roneros sejdou podruhé, aby vybrali rumy, které jsou dokonale vyzrálé. Ty budou tvořit konečnou směs a budou stáčeny do lahví přímo ze sudů s obsahem 45 % alkoholu v objemu.

Havana Club Unión.

První kubánský rum, který byl speciálně vytvořen pro párování s chutí kubánského doutníku. Jeho komplexnost, sladkost a intenzitu se nejlépe vychutná v čisté podobě nebo na ledu.

Maximo Ron Extra Añejo.

Jedná se o jednoznačně nejdražší a nejkvalitnější rum, který je pod značkou Havana Club prodáván. Jeho hlavní předností je to, že v dubovém sudu, ve kterém je uložen, zraje celých 30 let. Má tmavě jantarovou barvu, lehce ovocnou vůni a obsahuje malé množství pepře. Je také dosti logické, že se pije výhradně čistý.  V České republice je zbožím, které se prodává opravdu velice málo, takže je v současné době k sehnání pouze z několika málo zdrojů. Prodává se pouze v 0,5 l velké láhvi a jeho cena se pohybuji okolo 30 tisíc korun.

Koktejly.

Z rumů značky Havana Club (hlavně z Añejo Blanco) se také připravuje několik koktejlů.

Havana Club je značka, pod níž se v Santa Cruz del Norte v severovýchodní části Kuby vyrábí několik alkoholických rumových nápojů. Tuto dnes jedinou mezinárodně uznávanou značku kubánského rumu založil v roce 1878 José Arechabala. Po kubánské revoluci v roce 1959 byla společnost kubánskou vládou znárodněna. Rodina Arechabalových emigrovala do Španělska a poté do Spojených států. Od roku 1994 je tento známý rum vyráběn pod hlavičkou společnosti Havana Club International, což je joint venture, kterou vlastní stejným dílem kubánský stát a francouzská firma vyrábějící alkoholické nápoje Pernod Ricard.

Havana Club is a brand of rum created in Cuba in 1934. Originally produced in Cárdenas, Cuba by family-owned José Arechabala S.A., the brand was nationalized after the Cuban Revolution of 1959. In 1993, French owned Pernod Ricard and the government of Cuba created a state-run 50:50 joint venture called Corporación Cuba Ron. They began exporting this version of Havana Club globally, except for the United States due to the embargo put in place by the U.S. government.  Bacardi, another Cuban family exiled due to the Cuban revolution, also began producing Havana Club Rum in 1994 after purchasing the original Arechabala family Havana Club recipe, a competing product made in Puerto Rico and sold in the United States.  Bacardi & Pernod Ricard have engaged in ongoing litigation about ownership of the name “Havana Club”.


Hráčská kariéra.

Jako dorostenec hrával za týmy Victoriaville Panthers a Quebec Citadelles v juniorské lize v Quebecu. V té době hrával na dobré úrovni také baseball. Jako patnáctiletého si jej všiml manažer Montrealu Canadiens Frank Selke a smluvně si jej do budoucna pojistil – v případě, že se rozhodně stát profesionálem, bude patřit Montrealu Canadiens. Mezitím se Jean Béliveau stal hvězdou amatérské quebecké seniorské ligy (QSHL), v níž hrával za Quebec Aces. V sezóně 1952/53 zvítězil v kanadském bodování QSHL, přesto o profesionální hokej zájem příliš neměl a za Canadiens odehrál jen několik utkání. Frank Selke se snažil dostat jej do týmu, což nakonec v Montrealu vyřešili tak, že klub koupil QSHL a změnil její statut z amatérské na nižší profesionální. Tím byl Béliveau jakožto profesionální hokejista nucen stát se podle předchozí smlouvy hráčem Montrealu Canadiens. V dalších letech se již stal hvězdou NHL. V roce 1956 zvítězil v kanadském bodování ligy a získal Hartovu trofej pro nejužitečnějšího hráče. Během osmnácti sezón s Canadiens získal desetkrát Stanley Cup. V šedesátých letech byl dlouholetým kapitánem. Byl respektovaným vůdcem týmu, ale velké uznání měl i u fanoušků a protihráčů. V roce 1965 se stal prvním držitelem nově zavedené Conn Smythe Trophy – ocenění pro nejužitečnějšího hráče play-off. O tři roky později jako druhý hráč historie NHL překonal hranici tisíce kanadských bodů (po Gordie Howeovi). V Montrealu strávil celou svou profesionální kariéru. Když v roce 1971 končil, byl s 507 góly, 712 asistencemi a celkem 1219 kanadskými body historicky nejproduktivnějším hráčem a druhým nejlepším střelcem Montrealu. V play off přidal dalších 79 gólů a 97 asistencí, což přestavovalo rekord historie bojů o Stanley Cup. Po skončení aktivní kariéry pracoval v klubu na různých postech a podílel se na zisku dalších 7 titulů. Celkovým počtem 17 Stanley Cupů stojí historicky na prvním místě.

Osobní život.

V roce 1953 se oženil s Elisou Coutureovou, mají dceru Hélène. Po ukončení aktivní kariéry kromě funkcí u klubu založil Jean Béliveau Foundation, která se v roce 1993 změnila v nadaci podporující postižené děti. V roce 1994 mu byla nabídnuta funkce Generálního guvernéra Kanady, kterou ale z rodinných důvodů odmítl. Je také držitelem řady ocenění mimo hokejových kruhů, mj. držitelem Národního řádu Quebecu ("National Order of Quebec"), od roku 1998 nejvyššího kanadského vyznamenání Order of Canada, čestných doktorátů univerzit (např. McGill University či Université Laval). Od roku 2001 je jeho jméno uvedeno na Kanadském chodníku slávy.

Úspěchy a ocenění.

Týmové Individuální  Překonané rekordy Klubové

Reference.

Jean Béliveau (31. srpna 1931 Trois-Rivières, Kanada – 2. prosince 2014 Longueuil, Kanada) byl kanadský lední hokejista. Hrával v Národní hokejové lize, je desetinásobným vítězem Stanley Cupu jako hráč, později se sedmkrát podílel na zisku Stanley Cupu jako člen realizačního týmu. Od roku 1972 je členem Hokejové síně slávy. U příležitosti 100. výročí NHL byl v lednu 2017 vybrán jako jeden ze sta nejlepších hráčů historie ligy.

Joseph Jean Arthur Béliveau (August 31, 1931 – December 2, 2014) was a Canadian professional ice hockey player who played parts of 20 seasons with the National Hockey League's (NHL) Montreal Canadiens from 1950 to 1971. Inducted into the Hockey Hall of Fame in 1972, "Le Gros Bill" Béliveau is widely regarded as one of the Ten Greatest NHL players of all time. Born in Trois-Rivières, Quebec, Béliveau first played professionally in the Quebec Major Hockey League (QMHL). He made his NHL debut with the Canadiens in 1950, but chose to remain in the QMHL full-time until 1953.  By his second season in the NHL, Béliveau was among the top three scorers. He was the fourth player to score 500 goals and the second to score 1,000 points. Béliveau won two Hart Memorial Trophies as league MVP (1956, 1964) and one Art Ross Trophy as top scorer (1956), as well as the inaugural Conn Smythe Trophy as play-off MVP (1965). He has 17 Stanley Cup championships, the most by any individual to date. All championships have been with the Montreal Canadiens: 10 as a player and 7 as an executive. In 2017, Beliveau was named one of the '100 Greatest NHL Players' in history.


Život.

Otec byl baskický důstojník španělské armády, přidal se k republikánům, a proto rodina ze Španělska musela za občanské války uprchnout do Francie. Matka pracovala do roku 1936 jako krejčová v San Sebastianu v pobočce španělského módního závodu Cristóbala Balenciagy. Prožitek módního odívání tedy malý Francisco vnímal doma od matky.  V letech 1953-1961 Francisco vystudoval v Paříži architekturu na École superieure nationale des Beaux arts. Na studia si přivydělával grafickými návrhy oděvů a začal spolupracovat s oděvními firmami. Brzy na sebe upoutal pozornost excentrickými modely šatů. V šedesátých létech se stal již známým v oblasti francouzské módy. Roku 1966 založil svůj vlastní módní salón, přijal pseudonym Paco Rabanne a navrhoval oděvy z neobvyklých materiálů, jako je kov a papír, z textilií s třpytivou povrchovou úpravou. Například jeho šaty "kosmického stylu" byly pošity plíšky - třpytkami, volným spojením motivů s podkladem sledoval kinmetický efekt - pohyblivost plíšků. Roku 1969 se Rabannovo portfólio rozšířilo o nabídku parfémů. Jeho dámský parfém "Calandre" byl velmi úspěšný. Následovaly parfémy pro muže "Paco Rabanne pour Homme", Métal, La Nuit, Sport a XS nebo také One Million.  Jeho oděvy a parfémy se zařadily ke světové "haute couture", staly se velmi oblíbenými po celém světě. Roku 1992 Paco Rabanne představil své modely španělskému králi Carlosovi a královně Španělska na světové výstavě v Seville. Jeho talent a úspěchy v oblasti světové módní, a také přispívání k mnoha humanitárním projektům byly oceněny udělením nejvyššího španělského vyznamenání. Francouzi jeho dílo ocenili titulem rytíře Řádu čestné legie a zlatou medailí ministerstva školství, kultury a sportu.  V 90. letech Paco Rabanne představil kolekci kompletní mödní nabídky pro ženy "prêt-à-porter féminin". Zahrnuje kromě oděvů a parfémů také šperky, kabelky, obuv a návrhy účesů.  Kromě návrhů oděvů Paco Rabane také maluje obrazy a rád svou "image" popularizuje v médiích s fantastickými či skandálními výroky o svém životě (například že žije třetí život, že dříve byl prostitutkou na dvoře Ludvíka XIV., že se osobně setkal s Ježíšem nebo že byl svědkem vraždy faraóna Totanchamóna).

Paco Rabanne, vlastním jménem Francisco Rabaneda Cuervo (* 18. února 1934 Pasaia, provincie Guipuscoa, Španělsko), je španělsko-francouzský módní návrhář, od 60.let 20. století jeden z představitelů světové "haute couture".

Francisco Rabaneda Cuervo (born 18 February 1934), more commonly known under the pseudonym of Paco Rabanne (; ), is a Spanish fashion designer of Basque origin who became known as an "enfant terrible" of the 1960s French fashion world.


Rozlišovací znaky.

Jedná se o středně velkého papouška žijícího na území Austrálie.  Samec se samicí mají několik společných znaků, růžový až červený zobák, křídla mají černý a červený pruh, ocas mají tmavý. Samec je převážně žlutý, červené skvrny na křídlech jsou výraznější než u samice, samice je oproti samci méně výrazná, její zbarvení je zelené, ocas je více do modra. Do jednoho roka života se samec podobá barevně samici a až po roce a půl se přebarví do žluta.

Výskyt v přírodě.

Tento papoušek žije volně na území Austrálie, kde žije v párech, ale i hejnech, je považován za jednoho z nejlepších letců tohoto kontinentu. Zdržuje se v lesích nebo křovinatém terénu a s rozvojem zemědělství se vyskytují i na polích, kde páchají škody místním zemědělcům, při hledání potravy je velice tichý. Hnízdí v dutinách stromů, které jsou hluboké 4 až 5 metrů, hnízdění probíhá od srpna do ledna.

Chov.

Tento papoušek není vhodný do malých klecí nebo pokojových voliér, velice rád se proletuje, voliéra by měla být vždy delší než vyšší. Tento papoušek je velice klidný a aktivní je jen brzo ráno a večer, přes den se jeví malátně. Díky své otužilosti může být celý rok venku, avšak je nutné zajistit aby mu nepromrzly nožičky a aby měl možnost se někam schovat před nepřízní počasí. Tito ptáci se dožívají 15 až 20 let.

Hnízdění.

V našich podmínkách probíhá hnízdění v dubnu a květnu, někdy se stane že zahnízdí i dvakrát. V našich chovech se papoušci spokojí s budkou o průměru 35–40 cm a výšce 70 cm, vletový otvor by měl být o rozměru 7 až 8 cm, větší budka není na škodu, ale menší je již nevyhovující. Protože si papoušci hnízdo nepletou dává se jim na dno budky směs rašeliny a hoblin (tato směs by měla být v období hnízdění lehce vlhká). Snůška čítá 3 až 6 vajec, doba inkubace se pohybuje v rozmezí 21 až 23 dní, mláďata vylétají z budky ve stáří 5 týdnů. Ptáky můžeme nechat hnízdit až ve stáří dvou let. Mláďata jsou po vylétnutí podobná matce, po půl roce se plně vybarví.

Papoušek kouřový ("Polytelis anthopeplus"), též papoušek horský, je druh papouška endemický k jihovýchodní části Austrálie a Jihozápadní části Austrálie. Je jedním ze tří zástupců rodu "Polytelis".

The regent parrot or rock pebbler ("Polytelis anthopeplus") is a bird found in southern Australia. It has predominantly yellow plumage with a green tail. The bird is found primarily in eucalyptus groves and other wooded areas of subtropical southwestern Australia, as well as in a smaller area of subtropical and temperate southeastern Australia. Seeds make up the bulk of its diet.


Tok.

Řeka pramení v severní části národního parku Severní Kaskády. Nedaleko hory Mount Shuksan si vytváří vlastní údolí. Řeka pokračuje severozápadním směrem skrz příkré, ledovcové údolí a nabírá vody některých menších, ledovcových přítoků z obklopujících hor. Mnoho přítoků proudí z velké výšky, nikde se ale nevyskytují vodopády. Většina dolního toku se vyskytuje v podobě dvou velkých umělých jezer, která jsou částí hydroelektrického projektu Baker River. První jezero je 14 kilometrů dlouhé Bakerovo jezero, které bylo původně přírodní, než jeho úroveň zvedla hráz. Pod hrází se nachází jezero Lake Shannon, které je 12 kilometrů dlouhé. Na jeho jižním konci je další hráz. Po té zůstává řeka už nepřerušovaná s výjimkou malé rybářské hráze ve městě Concrete. Po zhruba dvou kilometrech od hráze na jezeře Lake Shannon řeka ústí do řeky Skagit.  Většina Bakerova jezera se nachází v okrese Whatcom, stejně jako hráz na konci jezera. Dolní hráz, na konci jezera Lake Shannon už je v okrese Skagit. Obě hráze vlastní společnost Puget Sound Energy.

Přírodní historie.

V řece Baker se nachází jediná stálá populace lososu nerka v povodí řeky Skagit. Washingtonské ministerstvo ryb a divokého života navíc zjistilo, že zdejší nerkové jsou od ostatních geneticky odlišní. V roce 1992 byl ale jejich stav vyhlášen jako kritický. Už o sedm let dříve se vrátilo do vod pouze 92 dospělých. Od devadesátých let se ale díky zákonům proti pytlačení a rybolovu populace zvýšila a v roce 2003 zde bylo napočítáno přes 20 tisíc jedinců.  Výstavba umělých zařízení na řece ale postupně znemožnila rybám přístup k hornímu toku řeky. Už v roce 1896 postavil stát Washington na Bakerově jezeře sádku, která byla první pro lososy nerka. Zrušena byla v roce 1933. Přístup k hornímu toku řeky a k Bakerově jezeře znemožnila až výstavba dolní hráze v roce 1925. Konstrukce horní hráze v roce 1959 pak zaplavila okolní údolí a vylila i třecí místa lososů. Pod horní hráz se tedy později nainstalovala umělá třecí místa a v roce 1990 byla některá přidána i do potoku Sulphur Creek. Když se lososi vrací, aby se dostali do horního toku, jsou uvězněni pod dolní hrází a musejí čekat, než je lidé přepraví nahoru.  V řece se vyskytují také jiné druhy ryb, například losos kisuč.

Přítoky.

Nejdůležitějšími přítoky řeky jsou (sestupně):

Baker River je přibližně 48 kilometrů dlouhá řeka a přítok řeky Skagit na severozápadě amerického státu Washington. Nachází se v oblasti Severních Kaskád, severně od Seattlu a východně od hory Mount Baker. Její povodí je zhruba 700 km² rozsáhlé a nachází se především v národním parku Severní Kaskády. Řeka je posledním důležitým přítokem řeky Skagit před jejím ústím do Skagitského zálivu. Řeka protéká městem Concrete a leží na ni dvě vodní elektrárny, které vlastní společnost Puget Sound Energy, která zásobuje elektřinou město Seattle a zbytek regionu Pugetova zálivu.

The Baker River is an approximately , southward-flowing tributary of the Skagit River in northwestern Washington in the United States. It drains an area of the high North Cascades in the watershed of Puget Sound north of Seattle, and east of Mount Baker. With a watershed of approximately in a complex of deep valleys partially inside North Cascades National Park, it is the last major tributary of the Skagit before the larger river reaches its mouth on Skagit Bay. The river flows through Concrete, Washington, near its mouth and has two hydroelectric dams owned by Puget Sound Energy.


Historie.

V roce 1443 si Jehan Gobelin, pravděpodobně původem z Remeše, pronajal dům v ulici "Rue Mouffetard" a o čtyři roky později založil na břehu řeky Bièvre barvírnu vlny. Rodinný podnik se rozšířil a kvalita barevných textilií byla vyhlášená tak, že rodinné jméno přešlo v 16. století na označení celé čtvrti. V dubnu 1601 založil ve čtvrti Jindřich VI. manufakturu na výrobu vlámských tapiserií.  Ministr financí Colbert přesvědčil Ludvíka XIV., aby dal vystavět novou budovu a v letech 1662–1668 byla původní manufaktura rozšířena o novou barvírnu vlny a hedvábí (která je v provozu dodnes), a další řemesla luxusu, sloužící k vybavení královských interiérů (nábytkářství, řezbářství, marketérie, tapetářství, keramika, aj.). Uměleckořemeslné dílny tehdy byly přejmenovány na národní královské. Roku 1694 se dílny dostaly do finančních problémů a některé provozy byly přesunuty jinam, například zlatnická dílna do budovy Mincovny. Roku 1721 stál v čele dílen Jean de Julienne, který jako mecenáš podporoval malířskou akademii. Roku 1740 byly dílny propojeny s Královskou akademií sochařství a malby. Od bankrotu je ve třetí čtvrtině 18. století zachraňovali architekti jako Jules Hardouin-Mansart nebo Jacques-Germain Soufflot. Období Francouzské revoluce manufaktura přečkala v úpadku, ale bez živelného ničení. Po korunovaci císaře Napoleona musela být od roku 1804 veškerá produkce dodávána výhradně na královský dvůr.

Současnost.

V současné době manufaktura zčásti slouží jako muzeum a z větší části stále vyrábí tapiserie k výzdobě veřejných budov, na jejich vzniku se od konce 19. století podílelo mnoho umělců, jako návrháři se připomínají např. Paul Cézanne, Hans Arp, Serge Poliakoff, Joan Miró, Victor Vasarely, Alexander Calder, mezi přímými tvůrci tapisérií prosluli Jean Lurçat, nebo Louisa Bourgeoisová.

Manufacture des Gobelins ["manyfaktýr dé goblé"] je původně měšťanská a později královská národní manufaktura na výrobu tapiserií v Paříži. Nachází se na jihozápadním okraji města ve 13. obvodu na "Avenue des Gobelins", blízko stanice linky 7 "Gobelins". Byla založena v roce 1601 z iniciativy francouzského krále Jindřicha IV.

The Gobelins Manufactory () is a historic tapestry factory in Paris, France. It is located at 42 avenue des Gobelins, near Les Gobelins métro station in the 13th arrondissement of Paris.


Historie.

V roce 1716 založil původem skotský finančník John Law Všeobecnou banku, jejíž spekulace vedly až k rozsáhlému bankrotu. 24. září 1724 vydala královská státní rada výnos o založení burzy, která měla zabránit spekulativnímu podnikání. Burza nejprve sídlila v Hôtel de Nevers, později se několikrát stěhovala. V roce 1808 Napoleon Bonaparte položil základní kámen paláce, který navrhl architekt Alexandre Théodore Brongniart (1739-1813), a který byl určen jako sídlo burzy. Stavba byla otevřena až 4. listopadu 1826 a burza se sem přestěhovala z Palais Royal, kde sídlila od 2. října 1809. Burza získala na významu v 19. století během průmyslové revoluce, která znamenala rozšiřování železnic, průmyslových podniků a podnikání v koloniích.  Až do konce 80. let byla Pařížská burza řízena korporací makléřů, která měla monopol na kótování. Od počátku 80. let se burza, která se do té doby zaměřovala hlavně na obchod s akciemi, modernizovala kvůli zvýšení konkurenceschopnosti mezi ostatními mezinárodními burzami. Nový systém CAC (cotation assistée en continu, průběžné společné kótování) zavedený v letech 1986-1989 zlepšil postavení na trhu, kde dominovala London Stock Exchange. Poté následovaly i další reformy, jako například změna statutu makléřů a vzniku nových makléřských firem. Modernizace Pařížské burzy byla doprovázena dalšími iniciativami, jako bylo v roce 1989 vytvoření organizovaného trhu finančních derivátů MATIF a MONEP, nyní uskupené pod názvem Euronext. Na konci 90. let a po vzniku NSC (Nouveau système de cotation, nový systém kótování) burza zahájila iniciativu ke sloučení různých evropských burz, které vyvrcholilo vytvořením společnosti Euronext v roce 2000 (spojením pařížské, amsterdamské a bruselské burzy). V roce 2007 byla skupina Euronext spojena s NYSE a vznikla holdingová společnost NYSE Euronext se sídlem v New Yorku.

Pařížská burza (francouzsky "Bourse de Paris") je oficiální trh s akciemi ve Francii. Burzu vlastní společnost Euronext Paris, která je dceřinou společností skupiny NYSE Euronext. Sídlem burzy je Palais Brongniart v Paříži ve 2. obvodu na náměstí "Place de la Bourse".

Euronext Paris is France's securities market, formerly known as the Paris Bourse, which merged with the Amsterdam, Lisbon, and Brussels exchanges in September 2000 to form Euronext NV, which is the second largest exchange in Europe behind the United Kingdom's London Stock Exchange Group.