Historie.

Na pahorku dnešního starého města ("Altstadt") existovalo již ve starověku sídliště keltských Bójů. V 1. století zde vznikly dvě římské pevnosti – castella. Jedna z nich, která ležela na území dnešního starého města, dostala název podle kohorty germánských Batavů - "Castra Batavia". Z latinského výrazu "Batavis" pochází pozdější německý místní název "Passawe". Druhá pevnost, "Castellum Boiotro", se nacházela na pravém břehu řeky Inn (na území dnešní městské části Innstadt). Dnes je zde římské muzeum ("Römermuseum Kastell Boiotro"). Pro Římany měly tyto pevnosti velký strategický význam, neboť střežily severní hranici říše Limes Romanus, ohrožovanou stále více germánskými kmeny. Po roce 476 je však římské jednotky opustily.  V 6. století se v okolí Pasova usídlili Bavoři a postavili tu svůj vévodský dvorec, na jehož místě vznikl po založení biskupství ženský klášter, později nazývaný Niedernburg (dolní město, hrad na rozdíl od horní, biskupské části města). V roce 739 založil sv. Bonifác v Pasově biskupství. Roku 789 povýšil Karel Veliký rivala pasovských biskupů biskupství Salzburg na arcibiskupství. Pasovští biskupové šířili křesťanství dále na východ. Podle tradice (roku 831) přijali z Pasova křest moravští Mojmírovci a jejich knížectví se dostalo do jurisdikce pasovského biskupství. V 10. století za biskupa Pilgrima směřovaly misie z Pasova až k Maďarům do Panonie, ale úsilí pokřtít maďarského vládce Gejzu zůstalo neúspěšné stejně jako snahy o povýšení pasovského biskupství na misijní centrum pro Rakousko, Korutany, Moravu a Uhry. Pilgrim se svého cíle dokonce pokusil dosáhnout pomocí zfalšovaných papežských listin, které měly dokázat, že do Pasova bylo v 8. století přeneseno arcibiskupství z římského Laureaca (rakouský Lorch). V roce 999 se pasovští biskupové stali světskými pány města. K jejich državám přibyly roku 1161 z rozhodnutí císaře Fridricha I. Barbarossy ještě rozsáhlé pozemky benediktinského opatství Niedernburg, rozkládající se až k českým hranicím. Mocné a bohaté pasovské biskupství tak ovládalo mezi říšskými biskupstvími nejrozsáhlejší oblast. Roku 1217 povýšil císař Fridrich II. pasovského biskupa Ulricha na říšského knížete. V roce 1219 zahájili biskupové stavbu pevnosti Obernhaus ("Veste Obernhaus").  Pasov se zdárně ekonomicky rozvíjel díky výhodné poloze na dunajské cestě, díky níž byl od nepaměti dopravním uzlem, spojujícím sever s jihem i východ se západem. Ve středověku tudy procházela Zlatá stezka, důležitá obchodní cesta spojující českou kotlinu s Podunajím. Pasovem procházeli obchodníci se solí, těženou v alpském podhůří, i kupci ze středomořské oblasti. Proto zde byl roku 1133 vystavěn dřevěný most přes řeku Inn, 1278 následoval kamenný most přes Dunaj. Roku 1255 získal Pasov významná privilegia, nicméně zůstal dále v majetku biskupů. Další pokusy bohatých měšťanů (1298, 1367) o dosažení nezávislosti nebyly úspěšné.  Roku 1552 uzavřeli v Pasově dohodu o vyznání císař Karel V. Habsburský a protestantský kurfiřt Mořic Saský, která předznamenala pozdější vydání augsburského míru (1555). Roku 1676 se zde konala svatba Leopolda I. Habsburského s Eleonorou Magdalenou Falcko-Neuburskou. Roku 1683 se císař uchýlil do města znovu v době obléhání Vídně Turky. Tehdy navštěvoval nedávno vystavěný poutní kostel Mariahilf a modlil se zde za odvrácení tureckého nebezpečí.  V letech 1634 a 1650 zasáhla město morová epidemie. 1662 a 1680 ho citelně poškodily požáry. Biskupové poté povolali do svých služeb italské architekty, kteří zde postavili mnoho nádherných barokních staveb. Například roku 1668 zahájil Carlo Lurago dostavbu dómu sv. Štěpána ("St.-Stephan-Dom"), v letech 1712–1730 byla postavena nová biskupská rezidence ("Neue Residenz") ad.  Roku 1789 byla v Pasově založena manufaktura na výrobu porcelánu.  Roku 1803 bylo pasovské duchovní knížectví sekularizováno a připojeno k Bavorsku, v roce 1871 společně s ním připadlo k Německu. Roku 1821 se Passov znovu stal sídlem biskupa.

Charakter města.

Pasov je známý jako město tří řek. Stékají se zde Dunaj, Inn a Ilz. Přestože Inn, který zde tvoří hranici mezi Německem a Rakouskem, je z nich nejmohutnější, Dunaj je delší, a proto se Inn považuje za jeho přítok. Staré centrum města leží na výběžku mezi soutokem Innu a Dunaje, nové čtvrti za řekami na přilehlých kopcích. Díky svojí malebnosti a barokní architektuře (dóm sv. Štěpána, "staré město") je navštěvován hojně turisty, také z České republiky.  Na základě zákona z roku 1966 zde byla založena univerzita, kde dnes studuje kolem 5 tisíc studentů.

Doprava.

Pasov má rozvinutou síť městské hromadné dopravy, přímo v centru města se nachází nádraží s provozem vlaků kategorií InterCity, EuroCity i ICE a kolem města vede dálnice spojující Řezno s Lincem. Důležitými dopravními tepnami jsou také řeky Dunaj a Inn, po nichž lze podniknout vyhlídkové plavby kolem Pasova i do okolních měst.

Pasov (německy "Passau", latinsky "Castra Batavia") je město v Německu. Nachází se na jihovýchodě spolkové země Bavorsko na soutoku tří řek (Dunaj, Inn a Ilz), těsně u hranice s Rakouskem a zhruba 60 km jižně od hranice s Českou republikou. Ve městě žije okolo 50 000 obyvatel. Pasov má postavení městského okresu "(Kreisfreie Stadt)" a zároveň je správním střediskem stejnojmenného zemského okresu "(Landkreis)".

Passau () is a town in Lower Bavaria, Germany, also known as the Dreiflüssestadt ("City of Three Rivers") because the Danube is joined there by the Inn from the south and the Ilz from the north.  Passau's population is 50,000, of whom about 12,000 are students at the University of Passau, renowned in Germany for its institutes of economics, law, theology, computer science and cultural studies.


Název.

Tvar vlastního jména Slaný je podle příruček spisovné češtiny mužský, tedy "ten (náš) Slaný". Z historických zmínek i ze současného písemného i mluveného úzu však plyne proměnlivost mluvnického rodu. Hájek z Libočan uvádí název s mužskou koncovkou "Slanej" a původ v pomístním jménu "Slanej vrch". Tvar středního rodu "Slané" zase zmiňuje ve svém zpracování středověkých letopisů Pulkavy z Radenína a Beneše z Hořovic Palacký: "město Slané obleženo jest..." Sedláček ve svém místopisném slovníku zdůrazňuje tvar "Slaný". V místní mluvě je však téměř vždy shoda ve středním rodě, tedy "to (naše) Slaný, moje rodný Slaný mělo, Slaný vyhrálo" apod. Z toho plyne i občasný úzus hyperkorektního tvaru "Slané".

Současnost.

Slaný je jako obec s rozšířenou působností přirozeným centrem obvodu Slánska a přilehlého Velvarska. Ve Slaném je celkem 5 mateřských škol, 3 základní a 1 speciální, osmileté gymnázium Václava Beneše Třebízského, obchodní akademie a odborné učiliště strojírenské, nachází se zde i základní umělecká škola. Město Slaný zřizuje Vlastivědné muzeum, nemocnici, polikliniku, městské kino, divadlo s několika soubory, množství sportovních zařízení a spolků, plovárnu aj. V roce 2010 zde byl založen Pivovar Antoš, který navázal na starobylou tradici vaření piva ve Slaném. V minulosti se zde nacházely i strojírny, doly, kasárna nebo lázně. Jako oblíbená relaxační zóna slouží ve městě okolí Červeného rybníka a městský lesopark nacházející se v blízkosti 1. základní školy.

Historie.

Na území města Slaného a na Slánské hoře jsou četnými vykopávkami doložena různá osídlení ve starší i mladší době kamenné.

Středověk.

Podle kroniky Václava Hájka z Libočan, jejíž historickou věrohodnost je třeba brát s rezervou, bylo město Slaný založeno roku 750 knížetem Nezamyslem. Již toto bájné vyprávění renesančního pisatele, však ukazuje na starobylost, která tomuto města byla v průběhu staletí dávána.  Trhová osada Slaný vznikla u brodu v období raného středověku, nejspíše již v 11. století, při důležité obchodní stezce vedoucí z Prahy do Saska, kterou zde protínají další vnitrozemské cesty. Přestože nepatřila mezi významná zeměpanská hradiště, nacházely se zde některé lokální knížecí úřady, mj. soudní instance. V průběhu 12. století zde vzniká expozitura benediktinského kláštera v Ostrově u Davle, který v okolí získává majetek nejspíše přímo od panovníka. Mniši zde zakládají také nový kostel zasvěcený sv. Gothardovi, jehož úctu ostrovský klášter šířil. Nejspíše ještě do konce 12. století nebo nedlouho poté zde vyrostla románská trojlodní bazilika, předchůdce dnešního farního kostela. Majetkové državy několika zejména církevních institucí na území významné osady a v jejím blízkém okolí byly také důvodem, proč se panovníkovi nepodařilo povýšit ji na město dříve. Základním předpokladem tohoto kroku totiž bylo majetkové scelení lokačního území a vytvoření majetkového zázemí v okolí.  Přesné datum vysazení nového královského města dle magdeburského práva není známo. Stalo se tak mezi roky 1295–1305; roku 1295 ještě královským městem nebylo, ale povýšení udělil král Václav II., který zemřel v roce 1305. Nedlouho po založení bylo nové město opevněno. V roce 1348 zasáhlo město zemětřesení. Po roce 1358, kdy byla králem Karlem IV. nařízeno založení vinic v Praze a posléze v královských městech, došlo k rozšíření vinohradů ve Slaném. Rozkládaly se na stráních Slánské hory či na úbočí Hájů. V tomto období byl založen v Ovčárech kostel sv. Václava, jenž je patronem vinařů a rybníkářů. V roce 1371 jej zasáhl ničivý požár, bezprostředně po něm začíná obnova města včetně novostavby farního gotického kostela sv. Gotharda.  Krátce po vypuknutí husitských bouří roku 1419 opustili město ostrovští benediktini, kteří se do něj již nikdy nevrátili, a do města přišli reformní kněží strany podobojí. Slaný dokonce patřil mezi tzv. šest vyvolených husitských měst, která měla být spasena při nadcházejícím konci světa očekávaném radikálními kazateli. V květnu 1420 došlo ke zvratu, kdy město obsadila Zikmundova vojska a navštívil ho dokonce sám panovník, který zakročil proti příznivcům husitství. V březnu 1421 však otevřeli měšťané brány opět husitskému vojsku a stali se součástí pražského městského svazu. V něm zůstali až do dobytí a vyplenění města vojskem radikálnějšího táborského svazu pod vedením Jana Roháče z Dubé v dubnu 1425, jehož součástí se potom stali na dalších deset let. Po porážce táboritů v bitvě u Lipan roku 1434 se město poddalo vládě panské jednoty a roku 1436 přijalo Zikmunda za krále. Slaný nadále patřil k umírněnému utrakvistickému proudu, roku 1452 podpořil volbu Jiřího z Poděbrad zemským správcem. Král Jiří z Poděbrad pak městu věnoval mnoho výsad.

Novověk.

Nekatolické město se účastnilo povstání proti panovníkovi roku 1618, kdy zde pobývala rodina vzdorokrále Fridricha Falckého a také roku 1648. Po porážce stavovského odboje nastává zásadní zlom v dějinách města, které se z hrdého královského a krajského města stává městem poddanským, neboť je panovníkem prodáno Martinicům sídlícím v nedalekém Smečně. Za třicetileté války pak bylo město poškozeno pobytem válčících armád.  Vlastník reprezentovaný Bernardem Ignácem z Martinic se ve městě choval pragmaticky, práva měšťanů byla omezena ve prospěch jeho panství. Na druhou stranu tato významná osobnost své doby vtiskla Slanému barokní ráz. Roku 1655 založil při renesančním hřbitovním kostele Nejsvětější Trojice za hradbami města františkánský klášter a uprostřed kostela nechal vystavět jako jeho srdce loretánskou kapli. Přímo na hlavním náměstí založil roku 1658 piaristickou kolej, která zajišťovala vzdělání na úrovni středního školství a pro vrchnostenskou správu panství vystavěl budovu čp. 1 zvanou "Martinický dvůr". Roku 1662 dal vztyčit na Slánské hoře tři kříže na znamení Kalvárie a roku 1665 nechal na dalším tehdy holém pahorku směrem ke Smečnu vystavět kapli Božího hrobu, nejstarší v Čechách.  Až do roku 1960 bylo město Slaný sídlem vlastního okresu, v uvedeném roce však bylo včleněno do okresu Kladno. V roce 1992 se historické jádro města stalo městskou památkovou zónou.

Územněsprávní začlenění.

Dějiny územněsprávního začleňování zahrnují období od roku 1850 do současnosti. V chronologickém přehledu je uvedena územně administrativní příslušnost obce v roce, kdy ke změně došlo:

Rok 1932.

V městě Slaný "(9731 obyvatel)" byly v roce 1932 evidovány tyto živnosti a obchody (výběr): Ve vsi Dolín "(přísl. Želevčice, 761 obyvatel, samostatná ves se později stala součástí Slaného)" byly v roce 1932 evidovány tyto živnosti a obchody: cihelna, holič, 4 hostince, konsum Včela, kovář, lom, 2 půjčovny mlátiček, pekař, 3 řezníci, 3 obchody se smíšeným zbožím, stavitel, 2 trafiky, velkostatek Rubeš.  V obci Kvíc "(přísl. Kvíček, 1227 obyvatel, samostatná ves se později stala součástí Slaného)" byly v roce 1932 evidovány tyto živnosti a obchody: autodílna, 2 výrobny cementového zboží, 3 cihelny, holič, 5 hostinců, kovář, konsum Spořilov, kovář, krejčí, 2 mlýny, obuvník, 5 obchodů s lahvovým pivem, pojišťovací jednatelství, přádelna bavlny, 8 rolníků, řezník, 7 obchodů se smíšeným zbožím, 3 trafiky, továrna na velocipedy, 2 zámečníci.  Ve vsi Netovice "(160 obyvatel, samostatná ves se později stala součástí Slaného)" byly v roce 1932 evidovány tyto živnosti a obchody: hostinec, 4 rolníci, obchod se smíšeným zbožím, trafika.  Ve vsi Trpoměchy "(194 obyvatel, samostatná ves se později stala součástí Slaného)" byly v roce 1932 evidovány tyto živnosti a obchody: družstvo pro rozvod elektrické energie v Trpoměchách, hostinec, 2 rolníci, trafika, velkostatek Baňka.

Obyvatelstvo.

Podle sčítání 1921 zde žilo v 795 domech 9 124 obyvatel, z nichž bylo 4 655 žen. 9 000 obyvatel se hlásilo k československé národnosti, 56 k německé a 7 k židovské. Žilo zde 5 366 římských katolíků, 134 evangelíků, 339 příslušníků Církve československé husitské a 111 židů. Podle sčítání 1930 zde žilo v 1 140 domech 9 739 obyvatel. 9 564 obyvatel se hlásilo k československé národnosti a 103 k německé. Žilo zde 5 206 římských katolíků, 341 evangelíků, 1 771 příslušníků Církve československé husitské a 85 židů.

Židovská komunita.

Lze předpokládat, že židovští kupci a obchodníci Slaný navštěvovali během výročních trhů a přicházeli sem po obchodních stezkách již v raném středověku, tedy ihned po vzniku města od 11. století, podobně jako jinde v Českém království. Někteří se zde v průběhu raného středověku usadili snad natrvalo. Nejstarší zpráva o židovském osídlení Slaného však pochází až z první poloviny 14. století, kdy je zmiňován „Žid slánský“ jakožto majitel domu ve Valentinské ulici na Starém městě pražském. Roku 1444 prodal Žid Izák svůj dům ve Slaném mísnímu smolařovi Martinovi, o dva roky později, roku 1446 prodává tentýž Izák další svůj dům jinému místnímu obyvateli, soukeníkovi Jankovi. Z téhož roku pochází i doklad o dalším prodeji nemovitosti, kdy „Žid Josef prodal dům měšťanu Petru Sulkovi“.  Slánští měšťané se ale proti pobytu Židů ve městě opakovaně bouřili, protože židovští obchodníci pro ně představovali konkurenci, a tak roku 1458 získali od krále Jiříka z Poděbrad majestát, jenž stanovil, že žádný Žid nesmí strávit ve městě déle než jednu noc a při vstupu do města musí zaplatit poplatek 1 groš. Na dnes již zbořené gotické městské Pražské bráně (zbořeno 1841) byla údajně plastika či vyobrazení Žida držícího minci.  „"Přišel-li cizí Žid do Slaného, musil zaplatiti poplatek ve bráně, a po vyřízení svých záležitostí neodkladně opustiti město. Přenocovati mohl v blízkých Lidicích, kde chaloupka, nazývaná Židovna, dosud připomná dobu tu,“" píše v dosud nepřekonaném předválečném sborníku Hugo Golda "Die Juden und Judengemeinden Böhmens in Vergangenheit und Gegenwart" z roku 1934, v kapitole věnované Slanému a okolí, místní činovník slánské židovské náboženské obce, pan Richard Fanta.  Z 16. století pocházejí zprávy o tom, že Židé nesměli ve městě už ani přenocovat. Koncem 16. století si místní cech kožešníků a krejčích vymohl dokonce povolení bránit Židům v obchodovaní s těmito komoditami na území města. Nicméně zákazy a omezení nebyla vždy stoprocentně dodržována. Příkladem může být např. Liborem Dobnerem dokládaný pobyt židovského dryáčníka (mastičkáře) Šalomouna Rennera k roku 1603, či pobyt židovského lékaře Abraháma ve Slaném v roce 1607, jenž léčil chromého syna místního měšťana Adama Jiráska. Tento Abrahám byl osvobozen od placení všech cel v Pražské bráně. K roku 1793 je v seznamu familiantů uveden ve Slaném usedlý Žid Izák Steiner s manželkou Marií a synem, jenž se živil prodejem masa a pálenky. Dle stabilního katastru je roce 1840 dům čp. 456 vlastněn Jákobem Freundem.  Židé se natrvalo a bez omezení směli v královském městě Slaný usazovat až po revolučním roce 1848. Již roku 1861 je založen náboženský spolek ("Israelitische Cultusverein Schlan"), později přeměněn na plnoprávnou židovskou náboženskou obec ("Israelitische Cultusgemeinde Schlan"). 8. února je započato se stavbou synagogy, která je slavnostně otevřen již o necelý rok později, roku 1865. Nachází se zhruba 100 metrů severovýchodně od Masarykova náměstí ve Fričově ulici. Vystavěna byla podle projektu slánského architekta Františka Štěcha v maurském slohu s novorománskými prvky a nahradila tak již nevyhovující předchozí modlitebnu israelitské náboženské obce v hostinci „U Templu“ v Kynského ulici.  V květnu 1864 získala židovská obec povolení ke stavbě a již v roce 1865 byla budova zprovozněna. Jedná se o dvoupatrovou budovu orientovanou v ose východ-západ, vyhotovenou v tehdy módním tzv. maurském slohu. Střecha je sedlová, východní štít členěn dvěma okenními osami, mezi kterými byl aron ha-kodeš, nad ním jedno kruhové okno, ve štítě dvě malá okna. Vstup jen ze západní strany, portál zdobený sloupky, nade dveřmi dochováno desatero, nad ním velké kruhové okno ve štítě a dvě malá okna. Dřevěná ženská galerie byla přistavěna roku 1895 v poschodí při západní a severní straně, přístupna byla schodištěm ze sousední židovské školy přistavěné k severní straně synagogy. Jižní stěna synagogy je členěna čtyřmi okenními osami.  V synagoze působil mj. rabín Filip Bondy, proponent českožidovského hnutí a pozdější rabín českožidovského vlasteneckého spolku Or Tomid se sídlem v Praze, jenž jako jeden z prvních v Českém království zavedl užívání češtiny během židovských bohoslužeb.  Obřady se v synagoze konaly až do druhé světové války, kdy začalo docházet k represím vůči židovským obyvatelům města. V roce 1942 proběhl svoz zabavených liturgických předmětů (svitky Tóry, modlitební knihy, textilie aj.) do válečného Ústředního židovského muzea v Praze. Od roku 1958 je synagoga zapsána v seznamu kulturních památek, v roce 1961 přešla do majetku státu, v roce 1965 sloužila jako skladiště, později zde byly zřízeny bytové jednotky. Od roku 1974 sloužila budova jako pobočka Státního okresního archivu Kladno. V roce 2017 zde funguje služebna Policie České republiky. Modlitební sál je dnes rozdělen na dvě podlaží a dále členěn přepážkami na jednotlivé místnosti. Z původní výzdoby modlitebního sálu je dochován jen modře malovaný klenutý strop s plastickými hvězdičkami. Budova bývalé židovské školy (čp. 150), stavebně související se synagogou, byla přestavěna k obytným účelům a je v současné době samostatný rodinný dům.  Vybavení synagogy se nedochovalo, ve sbírkách Židovského muzea v Praze se nachází několik desítek kultovních předmětů ze Slaného a okolí. V USA se nachází pravděpodobně pět (možná více) slánských Tór, které byly po druhé světové válce odprodány Ministerstvem kultury ze sbírek Židovského muzea soukromému sběrateli – a to i přes protesty tehdejší židovské obce v Praze. Tóry jsou v užívání reformních židovských obcí např. ve městě Savannah v Georgii, v New Jersey či v Prescottu v Arizoně. Tyto židovské obce mají povědomí o původu svých Tór a pravidelně na dnes již neexistující slánskou židovskou obec pořádají vzpomínkové akce během svátků a nejrůznějších výročí.  V dubnu 2017 konal MěÚ Slaný ve spolupráci s izraelským velvyslanectvím, Českou unií židovské mládeže a dalšími partnery "Dny izraelské kultury ve Slaném", jejichž součástí byla i půldenní prohlídka židovských památek města Slaný (patrně vůbec první v historii), včetně identifikace lokalit k plánovanému umístění Stolpersteine. Akce vzbudila ohromný zájem a navštívily ji desítky účastníků.

Doprava.

Dopravní síť.

Okolo města vede ve směru jihovýchod - severozápad silnice I/7 Praha - Chomutov. Městem prochází ve směru východ - západ silnice I/16 v úseku Řevničov - Slaný - Mělník. Městem prochází ve směru sever - jih silnice II/118 Budyně nad Ohří - Zlonice - Slaný - Kladno - Beroun. Z města vychází na jihozápad silnice II/236 Slaný - Smečno - Lány - Křivoklát.  Město Slaný leží na železniční trati 110 z Kralup nad Vltavou do Loun. Jedná se o jednokolejnou celostátní trať, doprava byla v úseku Podlešín - Louny zahájena v roce 1873. Na území obce leží mezilehlá železniční stanice "Slaný" a mezilehlá železniční zastávka "Slaný-předměstí". V minulosti ze stanice "Slaný" vedla i železniční trať do stanice "Smečno-Šternberk". Zrušená železniční trať byla jednokolejná lokální trať původně postavená jako vlečka roku 1904. Nákladní doprava byla provozována od roku 1908 do roku 1925. Trať byla zrušena roku 1932.  U slaného se nachází také malé vnitrostátní letiště sloužící především pro rekreační lety. Je provozováno aeroklubem Slaný.

Veřejná doprava 2011.

Po trati 110 jezdil pár spěšných vlaků z Prahy. Do stanice Slaný ve směru od Kralup nad Vltavou v pracovních dnech jezdilo 15 párů osobních vlaků, o víkendu 11 párů osobních vlaků. V úseku ze Slaného směrem na Louny v pracovních dnech jezdilo 10 párů osobních vlaků, o víkendu 8 párů osobních vlaků.  Příměstské autobusové linky vedly např. do těchto cílů: Kladno, Klobuky, Litoměřice, Mladá Boleslav, Nové Strašecí, Praha, Řevničov, Smečno, Velvary, Vraný, Zlonice, Žatec. Dálkové autobusové linky vedly do těchto cílů: Bílina, Chomutov, Jáchymov, Jičín, Jihlava, Karlovy Vary, Litvínov, Louny, Most, Ostrov, Praha, Špindlerův Mlýn, Vrchlabí.

Veřejná doprava 2016.

Po trati 110 jezdí v pracovní dny ráno spěšný vlak od Loun do Prahy, zpět se vrací odpoledne. V soboty a státem uznané svátky jede ráno spěšný vlak od Prahy do Mostu, zpět se vrací kvečeru. O víkendech turistické sezóny jezdí po trati 121 z Prahy osobní vlaky "Cyklohráček", jejichž primárním cílem je však jízda turistů z Prahy na Okoř. Poslední sobotu v měsíci pokračují do Zlonic. Jako spojení s Prahou jsou díky dlouhé jízdní době dané profilem trati a četným zastávkám víceméně nepoužitelné.

Doprava v roce 2019.

Dne 24.8.2019 došlo ve Slaném k významné události v dopravě. Slánsko bylo zaintegrováno do Pražské Integrované Dopravy. Integrace přinesla zánik linek 226001 & 226002 které byly nahrazeny linka 609, 388, 592

Kultura.

V městě od roku 1885 působí Vlastivědné muzeum, které sídlí v bývalé piaristické koleji na Masarykově náměstí.  Ve stejné budově má sídlo také Knihovna Václava Štecha založená v roce 1897 Václavem Štechem, který v té době byl učitelem ve Slaném, později redaktorem, spisovatelem, dramaturgem a ředitelem Městského divadla na Královských Vinohradech, dnešního Divadla na Vinohradech. V roce 1903 byla zřízena veřejná čítárna, v roce 1949 oddělení pro dětské čtenáře. V letech 1950 - 1960 plnila knihovna funkci knihovny okresní. V roce 1988 prošla knihovna velkou rekonstrukcí. V roce 1990 byla otevřena pobočka knihovny, v roce 1996 získala knihovna první počítač. 100. výročí svého založení v roce 1997 oslavila knihovna otevřením studovny, čítárny, přednáškové místnosti a zavedením internetu pro veřejnost. Od roku 2001 má knihovna automatizovaný výpůjční systém, ve stejném roce bylo v knihovně otevřeno Informační centrum města (do roku 2004). Od 1.1.2014 je knihovna organizační složkou Městského úřadu Slaný společně s Informačním centrem. Knihovna v roce 2016 zvítězila v soutěži Biblioweb nejlepším webem knihovny v obcích do 30 tisíc obyvatel. Pro své uživatele a obyvatele města připravuje knihovna mnoho různých řadu projektů, např. Příměstské tábory v knihovně, (Ne)obyčejné prázdniny s knihovnou, Živá knihovna.

Sport.

Na západním okraji Slaného se nachází sportovní areál zahrnující zimní stadion pro 3200 lidí, atletický a fotbalový stadion, aquapark a tělocvičnu. Mezi zdejší týmy patří fotbalový SK Slaný, hokejový HC Lev Slaný, krasobruslařský oddíl KK Slaný, futsalový RSC Čechie Slaný a ŠSK Slaný Atletika. Na jižní straně města je plochodrážní stadion. Několikrát se zde konalo Mistrovství České republiky v boulderingu, v roce 2015 mistrovství ČR v cyklokrosu.

Zajímavosti.

Symbol Slaného – slaný pramen.

Založení města Slaný u slaného pramene uvedl Václav Hájek z Libočan. Že si slaný pramen nevymyslel, dokládá nález podzemního slaného jezera během geologických průzkumů. Obsahuje 3 % soli, přičemž mořská voda má 3,5 % soli. Cisterciácký kněz v Plasích, Mauritius Vogt, zaznamenal v roce 1729 v rukopisu "Bohemia et Moravia subterranea", že se roku 1511 během velkého zemětřesení všechny slané prameny ztratily či odstěhovaly pod zem.  Pod Slanou horou slaný pramen skutečně existoval, ale postupně se zmenšoval jeho obsah soli. Údajně ještě v 18. století byla jeho voda používána na polévku nebo zadělávání těsta místo droždí – Ca(HCO) (hydrouhličitan vápenatý) obsahoval CO potřebný ke kynutí těsta podobně jako jedlá soda. Počátkem 19. století měla voda 0,1 % soli, v roce 1934 obsah soli klesl jen na 0,025 %, ale zvýšil se podíl uhličitanu vápenatého.  Slaný pramen, který již dnes (2018) neobsahuje sůl, ale je minerálním zřídlem, vyvěrá v Nezamyslově ulici. Lokalita se měla renovovat v roce 2018.

Město Slaný (něm. "Schlan") je někdejší královské město v okrese Kladno asi 29 km severozápadně od Prahy. Žije zde obyvatel v 1 927 domech, hustota zalidnění je zde 499 obyv./km². Pod obec spadá celkem 10 částí: Slaný, Blahotice, Dolín, Kvíc, Kvíček, Lotouš, Netovice, Otruby, Trpoměchy a Želevčice.  Od jihozápadu po severovýchod městem protéká Červený potok a jeho dominantou je Slánská hora, společně s Vinařickou horou vůbec nejjižnější výběžek sopečné činnosti Českého středohoří a od roku 1998 také přírodní památka.

The Royal town of Slaný (; ) is a town in the Central Bohemian Region of the Czech Republic, located about 25 km northwest of Prague. The town is part of the Prague metropolitan area.  The town is situated in the Slaný Plain (the northwestern part of a geomorphologic whole called the Prague Plain). A creek called Červený potok ("Red creek") flows through it from the southwest to the northeast. Its dominant feature is Slaný Hill.


Vlastnosti jazyka.

Stejně jako programovací jazyk BASIC i Visual Basic byl navržen tak, aby bylo jednoduché se ho naučit a používat. Jazyk je vhodný nejen pro programátory, kteří vytvářejí jednoduché GUI aplikace, ale umožňuje vytvářet i komplexní aplikace. Programování ve VB je kombinace vizuálního aranžování ovládacích prvků (Controls) na formuláři (form), specifikace atributů a akcí na těchto prvcích a psaní doprovodných řádek kódu, který přidává další funkce (rozšiřuje možnosti výsledné aplikace). Pro atributy a akce ovládacích prvků jsou definovány výchozí hodnoty, což programátorovi při psaní programů usnadní práci. Ze začátku měl Visual Basic nedostatky ve výkonu, ale s příchodem rychlejších počítačů a kompilací do nativního kódu se tento problém stal bezvýznamným.  Ačkoli můžou být programy zkompilovány jako spustitelné soubory v nativním kódu, stále potřebují přítomnost run-time knihoven s přibližnou velikostí 1 MB. Tyto knihovny jsou implementovány ve Windows od verze 2000. Ve starších verzích tohoto systému musí být dodávány s aplikacemi.

Vývojové prostředí.

Vývojové prostředí obsahuje panel s ovládacími prvky (toolbox), které se přenášejí technikou drag-and-drop na formulář. Ovládací prvky mají přiřazeny atributy a správce událostí (event handler). Výchozí hodnoty jsou poskytovány ve chvíli, kdy je ovládací prvek vytvořen, ale jeho hodnoty, můžou být změněny i programátorem. Mnoho hodnot atributů může být modifikováno i za běhu programu na základě uživatelských akcích nebo změně prostředí, vyvolaných dynamickou aplikací. Například můžeme vložit kód do event handleru pro změnu velikosti formuláře, aby ovládací prvek zůstal ve formuláři vycentrovaný nebo vložením kódu do event handleru pro stisknutou klávesu v textovém poli (textbox) program automaticky překládá text, který byl vložen.  Visual Basic může vytvářet spustitelné soubory EXE, ovládací prvky ActiveX, nebo dynamické knihovny (*.dll), ale primárně je používán k vývoji Windows aplikací a k rozhraní databázových systémů. Dialogová okna s menší funkcionalitou mohou být použita jako pop-up okna. Ovládací prvky poskytují základní funkcionalitu aplikace, přičemž programátor může vkládat další logiku v příslušných event handlerech. Například rozbalení comboboxu (drop-down) automaticky zobrazí jeho list a umožňuje uživateli vybrat položku listu. Event handler je volán ve chvíli, kdy je položka označena a ten potom může spustit kód vytvořený programátorem, který vykoná nějakou akci založenou na vybrané položce.  Komponenta Visual Basicu nemusí obsahovat uživatelské rozhraní, místo toho může poskytovat objekty ActiveX dalším programům přes Component Object Model (COM). To umožňuje serverové zpracování nebo přidávání modulů.

Ukázka kódu.

Hello world.

Tradiční program „Hello world“ vypadá takto: Module Hello End Module

Podmíněné výrazy.

Vek = InputBox("Kolik ti je let?") If Not IsNumeric(Vek) Then ElseIf Vek < 0 Then ElseIf Vek > 100 Then Else End If

Funkce.

Funkce, která vypočítá obsah kruhu:  Private Function ObsahKruhu(Polomer As Double) As Double End Function

Visual Basic (zkratka VB) je v informatice událostmi řízený programovací jazyk a integrované vývojové prostředí (IDE) od společnosti Microsoft pro jeho programovací model COM. Visual Basic je odvozen od programovacího jazyka BASIC a umožňuje rychlý vývoj aplikací (RAD) s grafickým uživatelským rozhraním (GUI), přístup k databázím prostřednictvím DAO, práci se vzdálenými objekty (Remote Data Objects) nebo objekty ActiveX, jejich tvorbu a správu. Skriptovací jazyky, jako jsou VBA a VBScript, jsou syntakticky podobné Visual Basicu, ale výkonem rozdílné.  Programátor může napsat aplikaci, která bude používat komponenty poskytované Visual Basicem. Program napsaný ve VB může tedy používat Windows API, ale je zapotřebí deklarovat externí funkci. Poslední vydání byla verze 6, která byla vydána v roce 1998. Podpora Microsoftu skončila v březnu roku 2008 a následníkem byl Visual Basic .NET.

Visual Basic is a third-generation event-driven programming language from Microsoft known for its Component Object Model (COM) programming model first released in 1991 and declared legacy during 2008. Microsoft intended Visual Basic to be relatively easy to learn and use. Visual Basic was derived from BASIC and enables the rapid application development (RAD) of graphical user interface (GUI) applications, access to databases using Data Access Objects, Remote Data Objects, or ActiveX Data Objects, and creation of ActiveX controls and objects.  A programmer can create an application using the components provided by the Visual Basic program itself. Over time the community of programmers developed third-party components. Programs written in Visual Basic can also use the Windows API, which requires external function declarations.  The final release was version 6 in 1998 (now known simply as Visual Basic). On April 8, 2008, Microsoft stopped supporting Visual Basic 6.0 IDE. The Microsoft Visual Basic team still maintains compatibility for Visual Basic 6.0 applications on Windows Vista, Windows Server 2008 including R2, Windows 7, Windows 8, Windows 8.1, Windows Server 2012, Windows 10, Windows Server 2016, and Windows Server 2019 through its "It Just Works" program. In 2014, some software developers still preferred Visual Basic 6.0 over its successor, Visual Basic .NET. In 2014 some developers lobbied for a new version of the VB6 programming environment. In 2016, Visual Basic 6.0 won the technical impact award at The 19th Annual D.I.C.E. Awards. A dialect of Visual Basic, Visual Basic for Applications (VBA), is used as a macro or scripting language within several Microsoft and ISV applications, including Microsoft Office.


Historie.

Již staří Římané… chtělo by se říci s klasikem, ale nejenom Římané, proslulí dnes díky prostopášnostem více než pro své občanské ctnosti. Dejme slovo dílu ještě staršímu, totiž Kámasútře: "... ženy ze Strírádžje a z Kóšaly jsou stále žádostivé, touží po bolestivých úderech ... pokud žena není zvyklá na bití při tělesném spojení, může křičet "Dost!" nebo "Přestaň!" nebo může naříkat "Maminko moje!" a mezitím se ohlašuje tlumenými vzdechy, pláčem a "hlasem hromu". Autor Kámasútry věnuje bití při milostném aktu samostatnou kapitolu a zcela samozřejmě konstatuje, že slouží a vede ke zvýšení požitku. Tutéž zkušenost činí lidstvo průběžně v celé své historii: fyzická bolest u disponovaných osob zvyšuje nebo probouzí sexuální prožitek. Magdalena, žena pláteníka Matěje z Hradce Králové, veřejně zmrskaná v roce 1514, s úžasem konstatovala, že "… do tý doby žádnýho štěstí nepoznala, a kdyby toho věděla, pro svý štěstí sama sobě šilink (tj. trest mrskání) dáti by kázala".  Ve viktoriánském období nacházíme v dobové pornografii velké množství znázorněných výprasků, sešlehání, bičování a podobných praktik. Stovky a tisíce rytin, fotografií, literárních popisů výprasků, mrskání a bičování popisují a znázorňují fantazie tehdejší doby. Kromě toho existuje několik erotických novel jako např. Lady Bumtickler's Revels, The Whippingham Papers, An Exhibition of Female Flagellants nebo Lady Fuckingham.

Praktiky.

Spanking vychází z principů fyzické i psychické stimulace. Fyzická stimulace spočívá zejména v dráždění inervovaných erotogenních partií lidského těla. Psychický aspekt spankingu spočívá zejména v pocitech submisivity, studu a explicitní intimity. Mezi partie drážděné výpraskem patří zejména hýždě, dále pak velké stydké pysky, vnitřní strany stehen a jiná erotogenní místa.  Výprasky mohou nabývat různé intenzity. Samozřejmostí však je důvěra mezi zúčastněnými a meze výprasku. Spanking zpravidla nevede ke zranění, avšak má i tvrdší varianty. Ve své základní formě se tak jedná o čistě erotickou hru, která bývá někdy mylně označována jako brutální a deviantní praktika. Záleží ovšem na úhlu pohledu a samozřejmě na intenzitě výprasku.  Ke spankingu se využívá velké množství pomůcek. Do jedné skupiny patří ty jimiž se výprask provádí jako např. rákoska, bičík, důtky, řemen, plácačka, ruka, atp. Do druhé pak fixovací zařízení jako např. Berkleyho koza, atp. Při použití plochých nástrojů je menší riziko zranění.

Zvyky a tradice.

Existuje mnoho zvyků po celém světě, jejichž náplní je spanking.  V České republice je to pomlázka. V Polsku je to takzvané "Pasowanie", kdy muži i ženy dostávají na oslavě svých osmnáctých narozenin osmnáct ran opaskem přes zadek. V Americe a v Evropě je rozšířen zvyk narozeninový výprask, kdy oslavenec dostane na svých narozeninách na zadek počet ran, který je roven jeho věku, a jednu navíc, nazývanou "one for growin' on". Narozeninový výprask by se měl provádět nástrojem "narozeninové prkénko", což je dřevěné prkýnko s dírkami, které slouží i jako držák na panáky. Standardní postup je: Nejdříve se do prkénka naskládají panáky s lihovinou, poté se všichni napijí, oslavenec se přehne přes stůl a ostatní se strídají ve vyplácení prkénkem.

Mýty.

Častým mýtem je, že tato praktika přitahuje výhradně muže. Podle četných výzkumů je ovšem záliba v erotickém výprasku rozšířena u obou pohlaví. U žen je však často latentní zejména ze společenských důvodů.

Spanking je anglický výraz pro výprask prováděný v rámci erotické hry. Bývá používán jako součást sexuální předehry nebo jako samostatná, nekoitální forma sexu. Tak je tomu především u sadisticko masochistických vztahů, kde orgasmus je vyvoláván působením, respektive způsobováním bolesti. Přestože tomu tak nemusí být vždy, většinou se spanking řadí mezi praktiky BDSM.

<onlyinclude>Erotic spanking is the act of spanking another person for the sexual arousal or gratification of either or both parties. It is considered part of BDSM. It may involve very light and brief spanking or much more extensive spanking, including the use of implements such as whips or paddles. Activities range from a spontaneous smack on bare buttocks during a sexual activity, to occasional sexual roleplay, such as ageplay, or domestic discipline and may involve the use of a hand or a variety of spanking implements, such as a spanking paddle or cane.</onlyinclude> Erotic spankings are commonly combined with other forms of sexual foreplay. The most common type of erotic spanking is administered on the bare buttocks. For safety, erotic spanking should take care to avoid the tailbone and hipbones.  Spanking can also be combined with bondage, in order to heighten the sexual stimulation of the experience.


Hvězdy.

Alfa Doradus, nejjasnější hvězda souhvězdí, je jednou ze dvou hvězd Mečouna se zdánlivou hvězdnou velikostí jasnější než 4. Tato hvězda s magnitudou 3,27 má průvodce, jehož úhlová vzdálenost se udává v rozsahu 77,7"-82", přičemž i samotná hlavní složka je velmi těsnou dvojhvězdou.  Beta Doradus, žlutobílý veleobr, je cefeida, která mění svou jasnost mezi magnitudou 3,7 a 4,1. Vhodnou porovnávací hvězdou je delta Doradus s magnitudou 4,35.  Gama Doradus je též proměnná, ale změny její jasnosti činí jen několik setin magnitudy. Dala jméno skupině známých proměnných hvězd, proměnných hvězd typu Gama Doradus.  R Doradus je červený obr, který mění svou jasnost v průběhu 11 měsíců od páté po šestou magnitudu.  Podle proměnné hvězdy S Doradus, velmi jasného ovšem vzdáleného objektu, je rovněž pojmenovaná celá skupina proměnných hvězd.

Objekty.

Do souhvězdí se promítá Velký Magellanův oblak (LMC) - satelitní galaxie Mléčné dráhy vzdálená asi 160 000 světelných let. Průměr této galaxie je 20 000 světelných let, což je přibližně pětina průměru naší Galaxie. Část Velkého Magellanova oblaku zasahuje i do souhvězdí Tabulová hora. Drží rekord jako nejrozsáhlejší (po Mléčné dráze) pouhým okem viditelný objekt. Civilizace žijící na jižní polokouli věděly o Velkém Magellanově oblaku už v prehistorických dobách. Pro obyvatele Evropy ho objevila spolu s blízkou menší galaxií, Malým Magellanovým oblakem, slavná výprava portugalského cestovatele Fernãa de Magalhãese (lat. "Ferdinandus Magellanus"), v roce 1519.  V oblaku se nachází mlhovina Tarantule. Je to obrovská emisní mlhovina zdánlivého průměru jako Měsíc v úplňku, nacházející se v jihovýchodní části Velkého Magellanova oblaku jako jeho nejjasnější část. Je viditelná dokonce i pouhým okem. Její součástí je i nejaktivnější oblast masivního zrodu hvězd v celé místní skupině galaxie, mlhovina 30 Doradus. V roce 1987 zazářila ve Velkém Magellanově oblaku supernova 1987A. V maximu dosáhla jasnosti 2,8m. Pouhým okem byla viditelná po dobu 10 měsíců. Mlhovina, která je pozůstatkem supernovy, se na snímcích Hubbleova teleskopu jeví jako propletená vlákna plynu a prachu. I některé salší objekty Velkého Magellanova oblaku mají NGC anebo N označení. Známých pozůstatků po supernovách ve Velkém Magellanově oblaku je ještě několik, například SNR 0509, DEM L319, N63A či SNR 0539-69.1.  V Mečounovi se kromě Velkého Magellanova oblaku nacházejí i jiné, též dost jasné galaxie. Jednou z nich je NGC 1566 nazývaná Španělská tanečnice, která je 20cm dalekohledem rozlišitelná jako dvouramenná spirála. V obdobném, středně velkém zorném poli, se dá nalézt i dvojice jasných eliptických galaxií NGC 1549 a NGC 1553. NGC 1672 je zase galaxie, která má velmi výraznou centrální příčku, což dobře zachycují snímky z Hubbleova vesmírného dalekohledu. Ve vzdálenosti více než 350 milionů ly od nás je pár srážejících se galaxií katalogizovaný jako AMO500-620.

Poloha.

Hvězdy Mečouna jsou slabé a obrazec nevýrazný. V jeho hvězdách si můžeme představit rybu plavající k jižnímu světovému pólu. Na jeho vyhledání může posloužit pomůcka v podobě rovnoramenného trojúhelníku, jehož základnou toto souhvězdí prochází a jehož vrcholy tvoří jasné hvězdy Achernar z Eridanu, Canopus z Lodního kýlu a Rigil Kentaurus z Kentaura. Vzhledem ke své deklinaci -65° není v našich zeměpisných šířkách vůbec pozorovatelné. Nejsevernější místo, na němž je (alespoň teoreticky) pozorovatelné, leží na 15° s.š.

Mečoun je jedno z 88 souhvězdí moderní astronomie, leží na jižní obloze. Zavedli ho nizozemští mořeplavci Pieter Dirkszoon Keyser a Frederick de Houtman. Johann Bayer ho v roce 1603 zobrazil ve svém atlase "Uranometria", pomohl tak jeho rozšíření. Mečoun je nevelké souhvězdí tvořené jen slabšími hvězdami, avšak proslavila ho galaxie Velký Magellanův oblak.

Dorado () is a constellation in the southern sky. It was named in the late 16th century and is now one of the 88 modern constellations. Its name refers to the dolphinfish ("Coryphaena hippurus"), which is known as "dorado" in Portuguese, although it has also been depicted as a swordfish. Dorado contains most of the Large Magellanic Cloud, the remainder being in the constellation Mensa. The South Ecliptic pole also lies within this constellation.  Even though the name Dorado is not Latin but Portuguese, astronomers give it the Latin genitive form "Doradus" when naming its stars; it is treated (like the adjacent asterism Argo Navis) as a feminine proper name of Greek origin ending in -ō (like "Io" or "Callisto" or "Argo"), which have a genitive ending "-ūs".


Původ.

Ludvík Salvátor pocházel z pobočné větve habsbursko-lotrinského rodu vládnoucího v Toskánském velkovévodství mezi léty 1737 do 1859. Byl čtvrtým synem velkovévody toskánského Leopolda II. z jeho druhého manželství s Marií Antonií Neapolskou. Narodil se ve Florencii v rezidenci Palazzo Pitti 4. 8. 1847. Ve věku dvanácti let byl nucen s rodiči a sourozenci uprchnout z Toskánska, protože sjednocená Itálie dosud vládnoucí neitalskou dynastii svrhla.

Čechy.

Rodina našla ochranu u císaře Františka Josefa I. a usadila se v Čechách v roce 1859 na rodovém panství v Ostrově nad Ohří. Roku 1860 obdržel Ludvíkův otec Leopold II. od císaře doménu Brandýs nad Labem a Přerov nad Labem, které od roku 1870 až do své smrti v roce 1915 spravoval Ludvík Salvátor, a po něm do československého konfiskátu panství roku 1918 jeho bratr Karel. Ludvíkův otec Leopold setrval na zámku v Ostrově nad Ohří a ve své rezidenci v Římě, kde také zemřel.  Po vypuknutí první světové války byl Ludvík Salvátor již těžce nemocen, přesto musel uposlechnout rozkazu císaře Františka Josefa I. a se svou družinou příslušníků různých národů na zámku v Brandýse nad Labem být ve vojenské pohotovosti. S věkem a následky vlhkého počasí se v posledních třech letech zhoršil jeho zdravotní stav (trpěl nemocí elefantiasis, lidově pojmenované "sloní noha") a 12. října 1915 zemřel. Po skromném pohřbu na městském hřbitově v Brandýse nad Labem bylo o tři roky později jeho tělo přeneseno do Kapucínské hrobky Habsburků ve Vídni.  Ludvík Salvátor po sobě zanechal pravděpodobně pár nemanželských dětí (které se ale nikdy nepřihlásily o podíl na dědictví), neměl však legitimního dědice. Brandýské panství přešlo automaticky v roce 1915 na posledního rakouského císaře Karla I.. Brandýský zámek a veškerý další movitý majetek Ludvík Salvátor odkázal svému v Brandýse žijícímu komorníkovi Antoniu Vivesovi y Comes. Závěť byla uložena na Mallorce, nemohla být v celém rozsahu vykonána, Vives měl její kopii a odnesl si osobně určitou mobilní část pozůstalosti, v plném rozsahu se o svá práva přihlásili po Vivesově smrti (+1918) až jeho dědici, tj. synové. Ti se však již k majetku nedostali, protože po 28. říjnu 1918 přešel majetek habsburského rodu do vlastnictví nově vzniklé Československé republiky.

Vzdělání a vědecká práce.

O přírodní vědy se Ludvík Salvátor zajímal od dětství. Se svým rodinným učitelem hrabětem Sforou se zaměřil především na přírodní vědy, a to botaniku a zoologii. Na Karlo-Ferdinandově univerzitě v Praze studoval filozofii, byl mimořádně jazykově nadaný, ke konci života hovořil plynně 14 jazyky včetně latiny, katalánštiny, arabštiny a češtiny. Na vysoké úrovni se zabýval také kreslením a malířstvím. Studoval na vídeňském Theresianu a především na pražské univerzitě zoologii, botaniku a mineralogii.  Ludvík Salvátor napsal přes 50 vědeckých knih, ve kterých publikoval informace o přírodních poměrech, povětrnostních podmínkách, floře, fauně, kultuře a obyvatelích navštívených zemí.  Na svém panství v polabském Přerově nad Labem založil po roce 1895 jedno z prvních etnografických muzeí v Evropě. Při jeho budování se inspiroval Staročeskou chalupou, která byla jednou z hlavních atrakcí pražské Jubilejní zemské výstavy z roku 1891. Na tuto tradici navázal v roce 1967 skanzen Polabského národopisného muzea.  Jeho spisovatelská a odborná činnost byla odměněna čestným členstvím v císařské Rakouské akademii věd ve Vídni, uctíván byl i na půdě české Akademie věd a získal mimo jiná ocenění i čestné medaile australské a španělské geografické společnosti a byl čestným občanem města Palma de Mallorca.

Cestovatelství.

Ludvík Salvátor patřil k nejzcestovalejším lidem své doby. Nejčastějšími cíli jeho cest byly ostrovy ve Středozemním a Jaderském moři, doplul však také mj. do Severního moře, Jižní Ameriky, do Tasmánie, na Nový Zéland a do Austrálie. Většinu svých zámořských výprav uskutečnil na vlastní parní jachtě "Nixe I", kterou sám kormidloval. V rámci plavby z výstavy v australském Melbourne v roce 1883 arcivévoda obeplul zeměkouli. Stalo se to tak, že počasí nedovolovalo přímou plavbu do Evropy a proto zvolil východní cestu přes Tichý oceán a Ameriku. O této výpravě pojednává lodní deník "Um die Welt, ohne zu wollen".  Během svých plaveb pouze jednou ztroskotal. Stalo se to v roce 1894 u mysu Caxin nedaleko Alžíru. Při této nehodě byla zničena loď "Nixe I", další výpravy Ludvík Salvátor podnikal s plavidlem nazvaným "Nixe II". O katastrofě lodi "Nixe I" pojednává kniha "Schiffbruch oder Ein Sommernachtstraum".

Cestopisy.

S výpravami souvisí Ludvíkova spisovatelská činnost. Publikoval desítky cestopisů, které popisovaly průběh výprav jeho družiny. Text každé publikace byl doplněn četnými nákresy a mapami. Za autorova života tyto cestopisy vycházely v omezením nákladu, díky čemuž se dnes jedná o sběratelské unikáty. Ludvík Salvátor řadu svých knih publikoval pod pseudonymem Ludwig Neudorf.  Stěžejní dílo:  Další knihy:  Ludvík Salvátor kromě už zmíněných českých výtvarníků Emila Lauffera, Quida Mánesa a Petra Maixnera při vydávání knih s oblibou spolupracoval s dalšími českými umělci - mj. krajináři Bedřichem Havránkem a Karlem Liebscherem, rytci J. Hrabětem, J. Jassem, J. Šimáněm, V. Márou a dalšími.

Život na Mallorce.

Nejoblíbenějším místem jeho pobytu se v poslední třetině 19. století stalo město Palma na ostrově Mallorca. Sbíral místní pohádky a pověsti, které vydal knižně v roce 1896. Na Mallorce vlastnil celkem 17 nemovitostí. Arcivévodovo mallorské panství se nazývalo Miramar a rozkládalo se na ploše větší než deset kilometrů čtverečních, ale komplex nemovitostí Miramar byl finančně nesoběstačný a byl dotován z výnosu brandýského a přerovského velkostatku. Ludvík Salvátor si na Mallorce plnil své dětské sny, vydal nařízení, že se na jeho pozemcích nesmí kácet stromy, nařídil obnovit zničené cesty, nechal v kopcích budovat vyhlídky a každé zvíře na jeho pozemcích mělo sejít ze světa jen přirozenou smrtí. Během I. světové války se arcivévodova finanční situace začala horšit, panství v Čechách vynášelo méně a zaměstnancům na Miramaru nebyla vyplácena mzda. Panství na Mallorce se ocitlo v úpadku, ale toho se již arcivévoda Ludvík Salvátor nedožil, jelikož v roce 1915 zemřel.

Vojenská kariéra.

Přestože Ludvík Salvátor nepatřil mezi příznivce války (a obecně všech povinností spojených s faktem, že byl arcivévodou), byl kvůli svému původu plukovníkem rakouské armády. Velel 58. haličskému pěšímu pluku se sídlem ve Stanislavi (dnešní západoukrajinský Ivano-Frankivsk). Štáb pluku byl umístěn v Přemyšlu, dorozumívacím jazykem byla rusínština.

Osobní život.

V roce 1867 ho potkalo neštěstí, když jeho životní láska arcivévodkyně Matylda Marie Rakouská zemřela na následky popálení v 18 letech. Ludvík a Matylda nebyli zasnoubeni, ale i přesto se Ludvík Salvátor už neoženil. Udržoval však postupně kontakty s několika ženami (především původních obyvatelek Mallorky). K dlouhodobým přítelkyním Ludvíka Salvátora patřila třeba Italka Antonie Lancerotto, která vstoupila do arcivévodových služeb jako dvanáctiletá a postupem času se stala jeho důvěrnicí a milenkou, nebo Catalina Homar, kterou Ludvík opustil patrně pro její onemocnění, zemřela v 36 letech na lepru. Současníci arcivévody Ludvíka Salvátora však poukazovali na to, že arcivévoda ctí stejně krásu žen jako mužů . Ludvík Salvátor pravděpodobně byl bisexuál, rád se obklopoval mladými a hezkými muži. Jeho nejbližším přítelem byl např. od roku 1871 osmnáctiletý, inteligentní a „klasicky krásný“ Vladislav Výborný z Kutné Hory . Zvláštní vztah mezi oběma muži trval šest let, až do předčasné smrti Vladislava Výborného, který zemřel v ulicích Palmy na sluneční úpal. Arcivévoda nechal tělo mrtvého přítele nabalzamovat, převézt do Kutné Hory a tam mu dal vybudovat bohatě vybavenou hřbitovní kapli.

Pozůstalost.

Umělecké, archeologické a přírodovědné sbírky zámeckého muzea a osobní předměty Ludvíka Salvátora i jeho rodiny byly zkonfiskovány Československem roku 1918 jako habsburský majetek, a postupně rozděleny mezi Národní muzeum v Praze a Regionální muzeum v Brandýse nad Labem-Staré Boleslavi, část soch a obrazů se dostala do depozitářů NPÚ na zámku Konopiště. V roce 2016 se z výběru uměleckých sbírek uskutečnila výstava "Toskánští Habsburkové a Ostrovské panství 1808-1918" na radnici v Ostrově nad Ohří.

Archiv toskánských Habsburků.

Archiv toskánských Habsburků je dnes uložen ve třech fondech:

Zajímavost.

Ludvík Salvátor byl dobrým známým francouzského spisovatele Julese Verna. Ten na základě Ludvíkových životních příběhů zpracoval literární postavu Matyáše Sandorfa – nového hraběte Monte Christa.

Ludvík Salvátor (4. srpna 1847, Florencie – 12. října 1915, Brandýs nad Labem), byl toskánský princ a rakouský arcivévoda, cestovatel, etnograf, geograf a spisovatel. V německy mluvících zemích (Rakousko, Německo) a na Baleárských ostrovech se jedná o mimořádně populárního příslušníka habsburského rodu, jehož příznivci se sdružují do četných spolků.  Ludvík Salvátor byl uznávaným přírodovědcem, za svou práci získal celou řadu mezinárodních ocenění a byl členem významných evropských vědeckých společností. Byl čestným členem císařské Akademie věd ve Vídni, rytířem řádu zlatého rouna a rakouských řádů sv. Železné koruny.  V polabském Přerově nad Labem založil po roce 1895 jedno z prvních etnografických muzeí v Evropě.

Archduke Ludwig Salvator of Austria, in Italian Luigi Salvatore Maria Giuseppe Giovanni Battista Dominico Raineri Ferdinando Carlo Zenobio Antonino, in German Ludwig Salvator Maria Joseph Johann Baptist Dominicus Rainerius Ferdinand Carl Zenobius Antonin (Florence, 4 August 1847 – Schloss Brandeis, Brandýs nad Labem-Stará Boleslav, Bohemia, 12 October 1915), is known as a champion for Majorca's wildlife, in an era when the term "conservation" meant nothing. The Balearic Islands are commemorating the centenary of the death of Archduke Ludwig Salvator during 2015.  Ludwig Salvator settled on Majorca, buying up unimproved areas of land in order to preserve and enjoy them. His main residence of Son Marroig, near the village of Deià, is now a museum. Much of what was his property now belongs to the American actor Michael Douglas, notably the Moorish style palace 'S'Estaca' that Ludwig converted from a ruined old manor house.  About 1895, at Přerov nad Labem, Bohemia, he founded the first open-air museum in Central and Eastern Europe.


Historie.

Ve středověku je Foča připomínána v mnoha dokumentech pod různými názvy (Choçe, Coçça, Choza, Coçe, Chozza, Coza, Chotza, Hoča, Hotča). První písemná zmínka o městu pochází z roku 1368 a má podobu latinského "in forum Choçe". V červenci 1444 je zmiňována jako Hotče (psáno v Hotče) a stejně tak i v srpnu 1467. Předpokládá se, že název Hoča a Hotča pochází z vlastního jména Hotkja.  Foča se součástí Bosny stává po zhroucení systému správy Nikoly Altomanoviće v roce 1373. Do Foči často přicházely obchodní karavany i koncem 14. a začátkem 15. století. Soutok řek Driny a Ćehotiny byl přirozeným místem křižení obchodních tras; rozdělovaly se zde cesty z Istanbulu směrem do Splitu a do Dubrovníka. Město se začalo rozvíjet z neveliké osady několika dřevěných domů, na rozdíl od jiných míst na území dnešní Bosny zde nestála v počátku existence sídla žádná pevnost ani jiná fortifikační stavba.  V 15. století rozkvět Foči zastínil i mnohá další města v okolí. Tehdejší význam města dokládá i zřizování kolonií Dubrovničanů ve městě v letech 1422–1448. Kromě cizích obchodníků se ale dařilo díky bohatým okolním zdrojům i místním. Mezi ty patří například rody Drugovići, Nartičićové, Zorčićové, Crijepovićové, Ljubinovićové, Novakovićové, Veseokovićové, Brateljevićové a významné postavy Tvrdiša Mirošković, Radoje Dubjević a další. Kromě obchodu s látkami a oděvy se ovšem také vyvážely i přírodní suroviny, na které je příroda v okolí města a údolí řeky Driny bohatá. Město tehdy vlastnil další vlivný rod – Kosačové.  V roce 1465 se město dostalo pod vládu Osmanských Turků a dále se rozvíjelo jako orientální sídlo. V téže době zněla podoba názvu města "Hotča" a od té doby lze dokázat existenci příjmení "Hotčanin" u místního obyvatelstva. V letech 1470 až 1572 bylo město sídlem Hercegovinského sandžaku, turecké správní jednotky. V roce 1477 zde bylo v tureckém sčítání lidu evidováno 277 rodin, 33 jednotlivců a 5 vdov. Na místě zbořeného kostela byla v roce 1501 vystavěna sultánova mešita. Mezi další památky turecké nadvlády nad Bosnou ve Foči patří např. i Aladžská mešita. V 17. století byla Foča centrem zlatnictví pro celý region. V listopadu 1922 postihla město rozsáhlá povodeň, která strhla dřevěný most přes řeku Drinu. Město bylo velmi poškozeno a řada lidí po povodni z východní Bosny odešla do jiných částí tehdejšího jugoslávského království. V roce 1928 byl proražen tunel Bosenské východní dráhy a do Foči tak dorazila i železnice, byť úzkorozchodná. Trať byla odbočkou hlavní dráhy, která spojovala Srbsko s metropolí Bosny Sarajevem.  Na začátku druhé světové války připadla Foča, stejně jako celá Bosna a Hercegovina, Nezávislému státu Chorvatsko. Docházelo zde k represím židovského a nekatolického obyvatelstva. Od ledna do 10. května 1942 Foču s okolím obsadili jugoslávští partyzáni, kteří zde vyhlásili tzv. Fočskou republiku. Sídlilo zde i po nějaký čas i velení partyzánské armády v čele s Josipem Brozem Titem. I po pádu Foči v roce 1942 probíhaly ozbrojené boje v okolí města. V roce 1943 vtrhli do okolí města a do Foči samotné četnici pod vedením Dragoljuba Mihailoviće. V lednu 1945 bylo město osvobozeno jednotkami partyzánské Šesté černohorské brigády.  V předvečer rozpadu Jugoslávie došlo ve Foči k aféře Fočatrans, která se týkala místního autobusového dopravce. Aféra vyvolala řadu demonstrací po městě a musela zasahovat policie.  Na počátku války v Bosně a Hercegovině bylo město obsazeno Vojsky Republiky srbské, a to i přesto, že zde nebyla vyhlášena žádná srbská autonomní oblast (jako např. SAO Východní Hercegovina s hlavním městem v Trebinje). Spolu s celým podriním byla Foča cílem vyhánění bosňáckého obyvatelstva. Město a jeho okolí muselo po červenci 1992 opustit okolo dvaceti tisíc lidí. Zničena byla řada staveb připomínající muslimskou historii Bosny. V souladu s Daytonskou dohodou v roce 1995 bylo město ponecháno Republice srbské. Z části území města Foča byla vyčleněna nová obec Foča-Ustikolina, která byla připojena k Federaci Bosny a Hercegoviny. Město bylo po skončení války přejmenováno na "Srbinje", v roce 2004 však byl Ústavním soudem Bosny a Hercegoviny název shledán za neústavní a město se přejmenovalo zpět na Foča.  Po skončení války se do Foči vrátilo na 4000 původních obyvatel bosňácké národnosti. Byly obnoveny za války zničené stavby, např. historické mešity.

Samospráva a administrativní dělení.

Město Foča má vlastní zastupitelstvo, které má 25 volených zástupců.  Pod město spadá celkem 24 místních částí (srbsky "mjesne zajednice").

Ekonomika.

V blízké obci Brod na Drini se nachází průmyslová zóna, pozůstatek bývalé státní firmy "Maglić", která patřila k hlavním zaměstnavatelům ve Foči a která vyráběla produkty ze dřeva. V současné době je také velkým zaměstnavatelem povrchový důl Miljevina. Další významné firmy ve Foči se pohybují v oblasti obchodu nebo turistiky.  Ekonomický rozvoj města byl omezen odlehlou lokalitou Foči i v rámci Bosny a Hercegoviny a chybějící železnicí.

Kultura.

Ve Foči se nachází Městské divadlo, Muzeum Staré Hercegoviny (od roku 1956) a knihovna Prosvjeta.  V dobách existence socialistické Jugoslávie se ve Foči každoročně konala tzv. Partyzánská olympiáda, která připomínala události spojené s partyzánskými boji o město i okolí. Inspirována byla rovněž tzv. Igmanským pochodem.

Pamětihodnosti.

Mezi pamětihodnosti města Foča patří např. hodinová věž ("sahat kula"), dvacet metrů vysoká věž z období turecké nadvlády, kostel sv. Nikoly (srbsky "Crkva svetog Nikole"), archeologická lokalita Rataja u obce Jeleča nedaleko od Foči, mešity Aladža a Musluk. Obnoven byl rovněž i bývalý železniční most prince Karla přes řeku Drinu.  V blízkosti Foči se nachází rovněž Národní park Sutjeska.

Foča (srbskou cyrilicí Фоча) je město v Bosně a Hercegovině, na východě země v entitě Republika srbská; hlavní město Regionu Foča. Žije zde 12 334 obyvatel. Historicky spadalo do regionu známého jako tzv. Stará Hercegovina.  Foča se nachází na pravém břehu řeky Driny, u ústí řeky Ćehotiny. Vzdálena je 81 km od Sarajeva, 344 km od Bělehradu a 163 km od Podgorice. Je centrem určité oblasti, ve středověku byla křižovatkou mnohých bosenských cest. Přes Foču procházela cesta do Dubrovniku, známá jako Via Drine a mnohé další trasy, které nemohly být vzhledem k charakteru okolní krajiny, vedeny jinudy. Foča se tak rozvíjela jako stanoviště karavan, které tehdy křižovaly celou Osmanskou říši.

Foča (, ) is a town and a municipality located in eastern Bosnia and Herzegovina, on the banks of Drina river. As of 2013, the town has a population of 12,234 inhabitants, while the municipality has 18,288 inhabitants.  Foča houses some faculties (including the Medical and Orthodox Theological Faculty of Saint Basil of Ostrog) from the Istočno Sarajevo University. It is also home to the "Seminary of Saint Peter of Sarajevo and Dabar-Bosna", one of seven seminaries in the Serbian Orthodox Church. Foča was also, until 1992, home to one of Bosnia's most important Islamic high schools, the Madrassa of Mehmed-paša. The Sutjeska National Park, which is the oldest National Park in Bosnia and Herzegovina, is located in the municipality.


Vývoj.

Vývoj hry začal přibližně během října 2003 poté, co Ubisoft v srpnu toho roku získal za 1,3 miliony dolarů práva na sérii Might and Magic od krachující společnosti 3DO. 30. března 2005 Ubisoft definitivně oznámil počátek vývoje hry. Hru chtěl původně vyvíjet ještě New World Computing, který ji měl v plánu pojmout izometricky a dvojrozměrně jako Heroes of Might and Magic IV. Ubisoft tento koncept zavrhnul a nařídil vývoj hry v plně trojrozměrném prostředí. Koncem roku 2005 byla uvolněna první neveřejná betaverze se zprávou o předpokládaném uvedení na trh v březnu 2006. V lednu 2006 byla vydaná druhá, tentokráte už veřejná betaverze. 13. dubna 2006 vyšla Heroes V demoverze a 16. května už plná anglická verze pro evropský kontinent. V USA byla vydaná až 24. května. V České republice hra vyšla až 6. června. Hra v ČR byla prodávána ve dvou edicích – normální a sběratelské. V obou se nachází jako bonus Might and Magic IX (v češtině), tištěný manuál, tištěná mapa světa Ashan a lektvar vytrvalosti (SPEED 8). Sběratelská edice má navíc knížečku s výkresy od Oliviera Ledroita, 3 nové mapy do hry, certifikát s číslem sběratelské edice, zvláštní auru kolem hrdiny a dokument s popisem a schopnostmi jednotek.  Už 6. června 2006 je vydán první patch (v. 1.1), který opravuje spoustu chyb a přidává automatické aktualizace a lehkou obtížnost. 20. července 2006 vychází patch 1.2 opravující hru pro více hráčů a také některé zásadnější chyby programu. 13. září 2006 přichází další patch 1.3, který přináší slibovaný editor map, opravy chyb a některé balanční záležitosti. 11. listopadu 2006 byl vydán patch 1.4 vylepšující editor map a opravující další chyby. 30. ledna 2007 přichází záplata 1.41 zejména kvůli opravě padání hry při zabití jednotky přivolané bránou či schopností Přízračné síly. S patchem 1.5, vydaným 3. května 2007 přichází editor hrdinů pro duely, možnost tvorby vlastní kampaně, záznam dialogů a bitev, nástroj na tvorbu filmů, režim pozorovatele do her pro více hráčů a nástroj pro organizování turnajů. Dále zlepšuje stabilitu hry, umělou inteligenci nepřátel a upravuje vyváženost ras. Poslední patch 1.6 je vydán 19. října 2007. Přidává okno s přehledem království, tlačítko čekat v boji, zobrazení množství many na mapě dobrodružství, spící režim pro hrdiny, možnost vypnout animace v editoru map, ukazatel temné energie, možnost vypnout prolétávání městem a možnost boje bez magie

Informace o hře.

Hra běží v plně trojrozměrném grafickém enginu Silent Storm engine, k této hře trochu vylepšen. Hru je možné hrát za celkem šest ras: "Akademii", "Azyl", "Hvozd", "Kobku", "Nekropoli" a "Peklo". (anglicky ve stejném pořadí: "Academy, Haven, Sylvan, Dungeon, Necropolis a Inferno"). V datadiscích přibývají další dvě nové rasy: "Pevnost" a "Tvrz" "(Fortress a Stronghold)". Hra se odehrává ve světě Ashan, který nemá žádnou souvislost se světy, ve kterých se odehrávaly Heroesové I až IV. Obtížnost hry je možné nastavit na tři úrovně (normální, těžká, hrdinská), od verze 1.1 na čtyři úrovně s lehkou obtížností, protože se množily stížnosti na příliš těžkou normální obtížnost. Suroviny zůstávají stejné jako v předchozích dílech, válečná mlha (fog of war) zahaluje mapu stejným způsobem jako v dílech od I do III, stejně tak schopnost jednotek oplácet útoky. Některé střelecké jednotky jsou v Heroes V schopné opětovat palbu také. Populace se ve městech a příbytcích na mapě dobrodružství doplňuje jednou týdně a každou jednotku lze trénovat ze základní verze na vylepšenou.  Hrdinové se už nemohou zúčastnit bitev tak přímo jako v minulém díle, ale když jsou na tahu a nechtějí zrovna sesílat kouzla, je možné s nimi zaútočit na nepřátelské jednotky. Hrdinu však na rozdíl od předešlého dílu už nelze zabít v bitvě a ani jich nelze mít v jedné armádě několik. Hrdinové mají čtyři základní vlastnosti: síla, obrana, síla kouzel a znalosti. Kouzla seslaná hrdinou spotřebovávají manu, které má k dispozici tím více, čím má hrdina více znalostí. Síla kouzel zvyšuje účinek kouzel působící škody nepřátelům nebo prodlužuje účinky. Hrdinové získávají zkušenosti a úrovně, jejichž dosažením se mohou naučit nové vlastnosti a dovednosti. Každý hrdina má navíc jednu unikátní dovednost, jakou nemá ve většině případech žádný jiný, a rasovou dovednost, kterou disponují všichni hrdinové dané rasy.  V bitvě je oproti všem předchozím dílům hry použit místo šestiúhelníkového pole šachovnice se čtvercovými políčky (12x16 v bitvě v terénu). Bitevní pole při obléhání města je většinou větší (pokud jsou vystavěné hradby města). Jednotky a hrdinové se v tomto díle nestřídají postupně během bitvy tak, jako dříve. Jejich pořadí při bitvě nyní určuje nová položka ve vlastnostech všech jednotek – iniciativa. Čím vyšší je iniciativa jednotky, tím rychleji a častěji přichází na řadu. S ní souvisí plno nových schopností a kouzel, které do předchozích dílů nebylo možné implementovat (např. kouzla zrychlení, zpomalení či omráčení, které způsobí dočasný propad iniciativy). Bitvu nadále ovlivňují štěstí a morálka armád a jednotek v nich. Když má jednotka štěstí, zdvojnásobuje škody, které způsobuje nepřátelům. Má-li jednotka smůlu, jsou škody poloviční. Je-li jednotka pod vlivem kladné morálky, zvýší se jí pro následující tah iniciativa, zatímco pod vlivem záporné morálky se jí pro tento tah iniciativa sníží a dostane se na řadu až později.

Schopnosti a dovednosti.

Každá rasa má své speciální schopnosti, které je třeba při hraní využít. Jejich popis naleznete v odstavci "Rasy". Hrdinové mají možnost se při postupu na další úrovně nebo navštívením některých budov na mapě dobrodružství naučit dovednostem, kterých může znát nejvýše pět + ještě jednu rasovou dovednost, kterou disponují všichni hrdinové spadající pod danou rasu. Všechny dovednosti je možné se naučit ve třech úrovních (základní, lepší a expertní). U rasové dovednosti je za jistých okolností (nejčastěji pomocí artefaktů) dosáhnout čtvrté – dokonalé úrovně. Každá dovednost je dále rozvíjena ve specifických schopnostech, z kterých může hráč vybírat. Některé z nich jsou svázány čistě s danou dovedností, jiné je nutné získat z kombinací určitých dovedností a schopností. Schopností lze vybrat nejvýše tři pro každou dovednost (jen jednu, je-li dovednost na základní úrovni, dvě, je-li na lepší úrovni), tudíž celkem 15. Rasové dovednosti mají též tři specifické schopnosti. Když se hrdina naučí všem rasovým schopnostem a běžným schopnostem v jisté kombinaci, může získat ještě čtvrtou – dokonalou rasovou schopnost.  Zde je výčet dovedností, jaké se může hrdina naučit:

Kouzla.

Každý hrdina se může, i bez znalosti dané školy magie, naučit kouzla 1. a 2. kruhu. Proto, aby se hrdina mohl naučit i kouzla vyšších kruhů, musí ovládat danou školu magie, a to následovně: V Heroesech V existují čtyři základní druhy magie (magie přivolávání, temnoty, světla a destruktivní) a 1 "zvláštní" druh magie, tedy magie cestovní. Tu lze použít pouze na mapě dobrodružství, nikoli v bitvě. Obsahuje jen 4 kouzla, která se může naučit jen hrdina s určitou úrovní: Kouzla nelze sesílat neomezeně! Každé kouzlo stojí určitou částku many – magická energie hrdiny. Její množství se odvíjí od znalostí hrdiny (1 bod znalosti = 10 bodů many). Mana se sama dobíjí v době, kdy hráč ukončil svůj tah (hrdinovi se dobije právě tolik many, kolik má bodů znalostí). Existují také budovy, které dokáží hrdinovi jednou za týden doplnit manu na maximum nebo dočasně zdvojnásobí hrdinovu maximální zásobu many. Existuje rovněž schopnost, která hrdinovi umožní, aby za každý bod znalosti dostal místo deseti 15 bodů many, čili tato schopnost o 50% trvale zvýší hrdinovu manu.

Rasy.

Ve hře je celkem šest národů: "Akademie", "Azyl", "Hvozd", "Kobka", "Nekropole" a "Peklo". V datadiscích byly přidány ještě dva další: "" a "". V každém městě každého národa je možné najmout hrdinu a jednotky, rozdělené do sedmi úrovní. Hrdina ovládá jednu dovednost charakteristickou pouze pro jeho třídu a z té vychází tři další schopnosti, pro hrdinu každého národa rovněž unikátní.

Akademie.

Akademie je říše obývaná hlavně mágy, čaroději a kouzelnými stvořeními. Vyskytují se většinou v pouštních oblastech a nabývají vzhledově rázu měst Blízkého východu či Indie. Hrdinové se zaměřují hlavně na magii a jejich armádu tvoří většinou střelci a letci. V akademii je možné naučit se širšímu spektru kouzel z magické věže než ve městech jiných národů. Pro jednotky akademie může hrdina vyrobit ze surovin artefakty vylepšující jejich vlastnosti. Hlavním představitelem tohoto národa je arcimág Zehir, syn Cyruse, vládce Stříbrných měst.

Azyl.

Země obydlená hlavně lidmi, kterým vládnou nábožensky založení vládcové a váleční vůdcové svaté "Gryfí říše" s hlavním městem Talongard. Lidé se modlí ke svému bohu Elrathovi, který jim na oplátku sesílá požehnání, božské vedení a v době nouze archanděly na pomoc. Díky starým vojenským tradicím a umu dovedou válečníci Gryfí říše trénovat své vojsko, aby bylo kvalitní a silné (za trojnásobek běžné ceny). Z jednotek nižší úrovně se tak stávají jednotky vyšší úrovně. Hrdinové Azylu bývají v kampaních těmi nejdůležitějšími protagonisty. Hlavními představiteli jsou královna Isabela a generál Godrik, vzorný rytíř a strýc krále Nikolaje.

Hvozd.

Obyvatelé hvozdu jsou bájní živočichové z lesů a hájí. Dominantním obyvatelstvem jsou lesní Elfové, žijící pokojně v souladu s přírodou v elfím království Irollan s hlavním městem Syris Thalla. Vládne jim moudrý král Alaron a uctívají lesní bohyni Sylannu. Hrdinové Hvozdu si dovedou zapamatovat podoby nepřátel, které již zabili, a formou „oblíbených cílů“ jim v příští bitvě budou schopni zasadit tvrdší údery. Elfy z hradu Kobka považují za své nepřátelé. Hlavním představitelem je již zmíněný král Alaron a hlavně jeho diplomat Findan.

Kobka.

Obyvatelstvo Kobky tvoří temní elfové, kteří vytvořili podzemní svět Ygg-Chall, jejíž společnost žije jen neustálými lstmi, tajnostmi a zradami. Kdysi tvořili součást Hvozdu, ale byli vyhnáni z náboženských důvodů. Jinak uctívají bohyni, Stínovou dračici Malassu a někteří dokonce i démony. Společnost je rozpadlá na kmeny, které mezi sebou neustále válčí. Vybudovali si natolik těsný vztah se základními elementy, že jsou jejich kouzla tak silná, že i ti nejodolnější válečníci s protimagií mají jen malé šance odolat jejich účinku. Dokonce i jednotky dovedou přidat nějaký elementální útok proti nepřátelům spjatým s opačným elementem. Hlavními představiteli je záhadný warlock Raelag a jeho (z)rádkyně Shadya.

Nekropole.

Nekropoli obývají nekromanti a padlí mágové přeměnění v nemrtvé, tvořící kdysi tajný podzemní kult v Gryfí říši. Uctívají poněkud zvráceným způsobem draka Řádu Ashu a hledají ve smrti věčný klid a krásu, která jim byla za života odepřena. Bojí se však konečné smrti, tedy takové, kvůli níž již nemohou být jako nemrtví vzkříšeni. Dovedou využít černé magie k oživení padlých bojovníků do formy živých mrtvých. Hlavním představitelem je kacíř Markal, vyhnanec z Gryfí říše.

Peklo.

Temné království démonů Sheogh se nachází hluboko pod povrchem světa Ashanu a je domovem Pekla. Démoni jsou ve hře hlavními padouchy a jsou vedeni zlým Pánem pekel Kha-Belethem, který dlí ve svém vězení kdesi v Sheoghu. Pánové démonů hojně využívají bránu, kterou si z Sheoghu do bitev přivolávají posily. Jejich druh je veden Kha Belethem, ovšem na dění na povrchu Ashanu mají největší hmatatelný vliv jeho pobočníci Agrael a mazaná sukuba Biara. Jejich modlou je bájný Urgash.

Kampaně.

Celkem je ve hře 6 kampaní, každá o pěti misích. Každá z kampaní je hrána za jeden z národů. Kampaně se mohou hrát zásadně v takovém pořadí, v jakém jsou seřazeny. Funguje v nich systém spouštějící misi následující po právě odehrané; a každá odehraná kampaň zpřístupní kampaň následující. Právě v kampaních se odehrává hlavní příběh této hry. Každou kampaní hráče provází hlavní hrdina/ové (většinou však jen jeden). Tento hrdina nesmí zemřít a postupuje celou kampaní. Všechny dovednosti, schopnosti, zkušenosti a kouzla, které v misi získá, mu zůstávají po celou dobu kampaní.

Kampaň Azylu.

Nečekaný vpád démonů do Talongardu, hlavního města Gryfí říše, přerušuje svatbu lady Isabel a krále Nikolaje. Ten je nucen vytáhnout do boje proti těmto pekelným vetřelcům ze Sheoghu, zatímco lady Isabelu odvede Nikolajův strýc Godrik do bezpečí v letním paláci společně s abatyší Beatrice. Zatímco se Nikolaj bije s démony, lady Isabel přemlouvá Godrika, aby ji pustil do války. Byla přesvědčena, že bude říši prospěšnější, než když by musela jen sedět a čekat. Isabel pošle Godrika do Stříbrných měst vyjednávat s arcimágem Cyrusem o pomoci Gryfí říši, přestože byla šance na to, že by jim pomohl, pramalá, zatímco Beatrice odchází do Irollanu požádat o pomoc elfského krále Alarona. Isabel mezitím naverbuje z řad rolníků a lučištníků solidní armádu a díky obnovení zničené akademie magie světla se i vzdělá v umění magie, přičemž netušila, že ji celou dobu někdo z démonů sleduje. Když se opět setkala s Beatrice, byla poslána na místo setkání s elfskou jednotkou pod vedením Alaronova diplomata Findana.  Tam je však zajata démony a zjistí, že tato Beatrice byla ve skutečnosti převlečená démonická sukuba Biara sloužící jako pravá ruka pána démonů Agraela a skutečná Beatrice byla zabita Biarou někdy na počátku invaze démonů do Gryfí říše. Biara samozřejmě nešla hledat pomoc u Alarona, ale na místo setkání přivedla Agraela, který Isabelu zajal. Snažil se jí opatrně vysvětlit důvody jejího zajetí, ovšem Isabela se s ním odmítá o čemkoliv bavit. Krátce poté se Godrik vrátil se svou dcerou Freydou ze Stříbrných měst, dle předpokladů s nepořízenou, Cyrus se jim vysmál. Zachránil tedy Isabelu z Agraelova vězení a oba pak urputně bránili démonům v pokračování invaze. Nakonec jim po doručení zprávy přichází na pomoc král Nikolaj. V rozhodující bitvě bojoval udatně a hojně využíval národního pokladu Gryfí říše: "Srdce Gryfů". Tím upaloval démony po stovkách, ale z nějakého důvodu nefungoval na Agraela. Umírající Nikolaj po tomto střetu prohlašuje lady Isabel za svou nástupkyni. Ta přísahala pomstu Agraelovi a všem démonům zodpovědným za smrt Nikolaje.

Kampaň Pekla.

I když Agrael zabil Nikolaje, neuspěl ve své misi zajmout Isabelu. V Gryfí říši, jež byla po rozhodující bitvě z větší části zbavena démonů, se musel vyhýbat generálu Godrikovi a dalším hrdinům, kteří mu šli na rozkaz královny Isabely z pomsty za Nikolajovu smrt po krku. Byl si vědom, že po něm půjde i samotný Kha-Beleth, což mu potvrdila nejen Biara, ale i jiný pán démonů, který ho nakonec dopadl. Avšak Kha-Beleth z nějakého důvodu nemohl Agraela zničit, tak tedy zničil za zradu onoho druhého pána démonů, který v hloubi duše toužil stát se absolutním vládcem pekla. Agrael se rozhodl Kha-Beletha svrhnout, a to za použití Nikolajova artefaktu "Srdce Gryfů", kterými Nikolaj drtil všechny démony, co na něj útočili. O artefakt však měl zájem ještě další pán démonů, tak si pro něj musel pospíšit. U Nikolajova mauzolea porazil nejen lidské stráže, ale i třetího pána démonů. Uvnitř mauzolea přemýšlel, jak si artefakt odnést tak, aby mu neublížil, avšak v jeden moment se mu zjevil přízrak záhadného elfa Tierua, který Agraelovi řekl, že se vládce démonů Kha-Beleth snaží vyvolat Mesiáše démonů, aby zničil svět. Pověděl Agraelovi, ať si ho najde na Dračích ostrovech, že mu tam poví o této závažné skutečnosti víc.  Ostrovy jsou však dostupné pouze skrz elfské království Irollan, a ti rozhodně nehodlali nechat démona Agraela jen tak projít přes své území. Po dlouhém pochodu přes Irollan, kdy zadupal do země vojska elfa Gilraena, se nakonec lodí dostal za Tieruem na Dračích ostrovech. Ten mu prozradil, co se dělo během poslední Války zapomnění mezi smrtelníky a démony před téměř 20 lety. Tehdy byl Kha-Beleth zahnán do svého vězení v Sheoghu a Nikolajův otec byl při tom zabit. Kha-Beleth měl zřejmě už tenkrát v plánu seslat Mesiáše démonů a má to co do činění s královnou Isabel. Agrael přiznal, že začal o Kha-Belethovi pochybovat už dřív, protože posledních dvacet let nepřetržitě sledoval z jeho rozkazu právě nynější královnu Isabel. A postupem času se do ní zamiloval a chce ji pomoct uniknout nešťastnému osudu. Tieru tedy Agraelovi navrhl, že jí pomůže jen, když se očistí od démonické podstaty. Musel podstoupit obřad Pravé přírody. Na místo dorazila Biara a pokusila se ukrást Srdce Gryfů, ale artefakt ji zlikvidoval. Agrael si myslel, že je mrtvá, ale Tieru mu vysvětlil, že ten artefakt ve skutečnosti démony nezabíjí, jen je pošle zpět do Sheoghu, tedy ať si dá na lstivou Biaru pozor, až ji zase uvidí. Oba poté zahájili obřad.

Kampaň Nekropole.

Mezitím v Gryfí říši začala občanská válka, protože arcibiskup Randall a další velmoži zpochybnili nástup lady Isabel na trůn. Záhadný nekromant Markal ucítil, že jeho čas nadešel a vrátil se zpět z vyhnanství do Gryfí říše, přičemž si musel počínat nad míru obezřetně, jakákoliv chyba by zhatila jeho plány. Při bitvě Isabeliných vojáků proti rebelujícím velmožům pomůže Isabel, aby si získal její důvěru. Té na schůzce nabídnul pomoc ve stabilizaci Gryfí říše a představil se jí jako bývalý rádce Nikolajovy matky, královny Fiony, jejíž část si stále nosí s sebou jako talisman. Dokázal si naivní Isabel, stále truchlící pro Nikolaje, získat příslibem, že jejího manžela oživí. Markalovým slovům Isabel nedokázala odolat a věřila mu všechno, avšak generál Godrik, Nikolajův strýc, Markala od začátku podezříval, protože si moc dobře pamatoval, co vyváděl tento mastičkář Markal s královnou Fionou, a jak ho po její smrti s Nikolajem z Gryfí říše vyhnali. Isabel přesto ochotně Markalovi pomáhala se sháněním artefaktů nutných k provedení rituálu s Nikolajem.  Kvůli vidině, že znovu uvidí Nikolaje naživu, neposlouchá vůbec svého rádce Godrika, a napadá spolun s Markalem příhraniční město Lorekeep, jež bylo kdysi dávno baštou nekromantů. Poté, co Markal obnovil Lorekkep jako baštu nemrtvých, rozbíjí Isabel také dávná spojenectví s Elfy z Irollanu, když přepadává spolu s Marakalem Stříbrná města, kde jsou v držení další potřebné artefakty. Vládce Stříbrných měst, arcimág Cyrus, je Markalem zabit v bitvě o poslední z artefaktů a všechna hlavní sídla Stříbrných měst jsou záhy přeměněna v další nekromantické bašty. Godrik, jenž na žádost Isabel držel jeden z artefaktů u sebe v úschově, si všiml tohoto vzestupu nemrtvých a znepokojilo ho chování královny, proto jej pak odmítá vydat zpět Isabele a zabarikáduje se v jednom ze Stříbrných měst Hikm. Markal proto unesl jeho dceru Freydu, aby ho vylákal k souboji. V bitvě Godrika poráží a ten je následně uvrhnut do žaláře. Markal s Isabel následně zahajují dlouhý pochod zpět do Gryfí říše, aby v Síni hrdinů vzkřísili Nikolaje.

Kampaň Kobky.

V říši temných elfů Ygg-Challu právě začíná turnaj v boji, kde vítěz získá právo na obsazení uvolněného místa náčelníka klanu temných elfů Shadowbrand, do něhož se může dle tradice přihlásit každý, kdo si troufne. Vítěz souboje se stane novým náčelníkem klanu. Na poslední chvíli se do turnaje přihlásil neznámý warlock jménem Raelag a vyhraje, tudíž získává funkci náčelníka Shadowbrandů. To však nebyl jediným jeho cílem. Se svou rádkyní Shadyou začal ihned podnikat kroky ke sjednocení všech klanů temných elfů pod jedinou vládu. To však ostatní klany slyší velmi nerady a vyhlašují Raelagovi válku. Tu však Raelag vyhrál a s pomocí jeho pobočnice Shadyi se mu podařilo skoro celý Ygg-Chall poprvé po celých věkách sjednotit, ale byla to velmi křehká jednota.  Jediný klan, který se vůbec nepodřídil, byl klan Soulscar, který je nechvalně proslulý svým uctíváním démonů, z čehož je Raelag nejprve jen podezříval, ale časem získal zcela jasné důkazy o tom, že s démony aktivně spolupracují. Musel tedy většinu členů klanu Soulscar pozabíjet, čímž si získal přízeň ostatních porobených klanů, které mu poté začaly sloužit už dobrovolně. Raelag se při tom dozvídá, že Vládce démonů Kha-Beleth poslal jeho bývalého kolegu Veyera zajmout královnu Isabel. Urychleně se mu proto vydal naproti a po příchodu na hranici Sheoghu rychle odstraní Veyera. Na povrchu, poblíž místa bitvy s Veyerem potká Markala s Isabel. Raelag ji marně přemlouval, aby se s ním vydala na cestu za Tieruem, aby ji očistil od údajného vlivu Vládce démonů, ale Markal ji přesvědčil, že by tenhle výlet neměl cenu. Nekromant s královnou tak pokračují směrem k Síni hrdinů, přičemž si Raelag povzdechne, že s královnou Isabel nebude jen tak lehké pořízení.

Kampaň Hvozdu.

Královna Isabel s Markalem konečně dorazili do Síně hrdinů a exhumovali Nikolajovo tělo, aby mohl Markal konečně provést rituál. Ke jejímu zděšení se její muž proměnil po svém oživení v upíra žíznícího po krvi své manželky. Isabele vyčetl, že vyrváním jeho duše z posmrtného života ho proklela a chystal se vysát její krev, v čemž mu zabránil Markal, jenž Nikolaje očividně ovládal. Isabel byla z tohoto vývoje natolik otřesená, že se duševně zhroutila a v podstatě nechala Markala dělat si v Gryfí říši, co chce. Lid Gryfí říše na tuto změnu, kdy se v jejich domovině nejprve proháněla armáda Agraelových démonů a vzápětí se začala rozmáhat ve velkém Markalova nekromancie, reagoval emigrací. Přesunul se k hranicím s Irollanem, aby zde unikli Markalovým nekromantům, ale ti je sem zakrátko následovali. Král Alaron proto poslal svého diplomata Findana hlídat hranice a chránit tyto lidi před nekromanty.  Později ho zaúkoluje daleko důležitějším posláním. Musí do Irollanu vrátit Smaragdové draky, kteří Irollan opustili před dvaceti lety v reakci na nešťastnou smrt Nikolajova otce v Sheoghu, za což Cyrus a Alaron nesli vinu, protože ho tam nechali a vůbec mu nepomohli. Findanovi se povedlo Smaragdové draky přesvědčit, aby se vrátili, jenže po návratu s hrůzou zjistil, že se mezitím hlavní město Irollanu Syris Thalla dostalo do obležení nekromanty, kteří pronikli přes hranice a elfské území, jež o měsíce dříve spálil svým pochodem Agrael, až do jádra Irollanu. Alaron během obrany města umírá a pověřil Findana posledními úkoly: vládnout elfům místo něj a najít Tierua na Dračích ostrovech. Dorazil však pozdě, neboť ho předběhla sukuba Biara, která zabila Tierua. Ten umíraje stihl Findanovi říct, jak to vlastně Kha-Beleth měl s Isabelou přesně vymyšlené. Vládce démonů totiž zanechal na Isabel démonické znamení, které způsobí, že se její první dítě stane hostitelem Mesiáše démonů. Tieruův duch pak pověděl Findanovi, aby dohnal Biaru a sebral ji svitek s kouzlem, které dovede znamení z Isabel smazat, sešle-li ho nějaký mocný mág. A jediným takto schopným mágem je Cyrův syn Zehir.  S návratem Findana do Irollanu přichází nová hrozba – Pán upírů Nikolaj, z něhož se stal velmi silný generál nemrtvých. Nekromanti navíc trvale zastínili denní světlo, takže nad světem byla neustále tma, což zaručovalo Nikolajovi „nesmrtelnost“. Buď za pomocí fénixů, nebo zničením všech stínových draků se Findanovi povedlo obnovit úsvit slunce a ještě jednou – tentokráte naposled – dopřál Nikolajovi po těžké bitvě odpočinek v pokoji. Po bitvě s Nikolajem se vydal vyhledat Zehira.

Kampaň Akademie.

Nový arcimág Zehir si zadal tyto úkoly: obnovit Markalem znesvěcená Stříbrná města, vyhnat odtamtud nekromanty a pomstít smrt svého otce Cyruse. To se mu nakonec povedlo, ačkoliv to neměl jednoduché, a táhnul dál směrem ke Gryfí říši, protože věděl, že tam najde Markala, kterého chtěl zabít. V Gryfí říši vysvobodil po tuhých bojích v pohraničních oblastech z vězení generála Godrika, k němuž se hned přidává spousta lidských vojáků, kteří začali být nespokojeni s Isabelinou a Markalovou hrůzovládou. Oba vědí, že musí být oba odstaveni od moci, má-li se dostat situace v Gryfí říši pod kontrolu. Nakonec zjistí, kde přesně je Markal, a cestou potkávají i Findana s jeho družinou. Společně porazili Markalovo vojsko, ovšem Markal se jim jen vysmál, že to zdaleka není konec. Zehir ho však přesvědčil o opaku svou mocnou magií a Markala spálil ohlušujícím výbuchem na popel tak jemný, aby ho již nikdo nedokázal oživit v jakékoliv formě, čímž mu dopřál konečnou smrt.  Poté už jen zbývalo pouze najít královnu Isabel, aby ji mohli zbavit démonického znamení, o němž mluvil Findan. Při pátrání po Isabel se k nim přidal Raelag se Shadyou, kteří po ní už delší dobu rovněž pátrají. Jakmile královnu Isabel nalezli, připravili ji Raelag se Shadyou okamžitě k rituálu Pravé přírody. Jenže Shadya před provedením rituálu odhalila svou skutečnou podobu. Byla to celou dobu Biara v převleku, jež nyní přerušila rituál prováděný Zehirem a unesla Isabel do Sheoghu k Vládci démonů Kha-Belethovi. Zehir, Raelag, Godrik i Findan ji portálem pronásledovali do Pekel a porazili ji v bitvě. Prosíc o milost pak ukázala hrdinům směr, kde je královna Isabel, spoutaná řetězy před Kha-Belethem. Hrdinové v dlouhé a náročné bitvě porazili společným úsilím v několika vlnách Kha-Beletha a ten byl poté nucen uprchnout s ostatními jemu podřízenými démony pryč z Ashanu do podsvětí.  Hrdinové tak osvobodili královnu Isabelu a dopravili ji zpět do Gryfí říše, poté se vrátili do svých domovů. Zatímco Godrik s Isabel sčítal škody a ztráty v poničeném Talongardu, hlavním městě Gryfí říše, v jednom momentě Isabele začaly rudě žhnout oči, což naznačilo, že démoni ještě nebyli v Ashanu úplně poraženi...  Příběh pokračuje v kampani

Heroes of Might and Magic V (někdy označováno jako "Heroes V" nebo "HoMM5") je pátým pokračováním slavné počítačové fantasy herní série "Heroes of Might and Magic". Vývoje se ujal ruský tým Nival Interactive, pod dohledem francouzského vydavatele Ubisoftu. Hra vyšla v květnu 2006 (přesněji 19.5.) a v ČR až 6.6.2006. Distributorem hry se v ČR stala společnost CD Projekt, která vydávala i předchozí dva díly, a hra se prodává kompletně v češtině včetně profesionálního dabingu. Později byly vydány dva datadisky: a .

Heroes of Might and Magic V is the fifth installment of the "Heroes of Might and Magic" fantasy turn-based strategy video game series. The game was released by Ubisoft in Europe on May 16, and then in the United States and Canada on May 24, 2006, with the publisher guiding Russian studio Nival Interactive in its development. Following the closure of The 3DO Company, Ubisoft bought the rights to the "Might and Magic" franchise, and used "Heroes V" as a means to reboot the series with a brand-new setting, called Ashan, and no continuity to previous titles.  Like the other games in the series, players take control of "heroes" (leaders with magical abilities) who provide their services for a faction, recruiting an army from settlement strongholds, such as castles, out of various forces (humanoid, undead, monsters, and so forth) and then doing battle against roaming armies, enemy heroes and rival factions. The game features a campaign series that covers six factions from Ashan, along with stand-alone and multiplayer scenarios. Unlike the preceding games in the series, which used 2D computer graphics but with some isometric touches, "Heroes V" was the first to be completely 3D.


Vztah k západnímu císařství.

Po Nikeforově nástupu na trůn navrhl Karel Veliký, který byl roku 800 korunován na císaře, vzájemné uznání a legalizaci dvou císařství. Nikeforos však na jeho návrh nepřistoupil a mezi Byzancí a Franky začal narůstat konflikt. Šlo v něm o Benátky, jedinou oblast, kde spolu východní a západní římská říše v dané době sousedily. Roku 806 připadla benátská oblast včetně Dalmácie západní říši a v roce 809 zahájil italský král Pipin, jeden z Karlových synů, ozbrojený boj. K dispozici měl pouze nedostatečné loďstvo, a tak ho Byzantinci donutili stáhnout se z laguny. Poté proklamoval Karel Veliký svoji ochotu uzavřít s Byzancí mír. Také Nikeforos byl již svolný k dohodě, neboť jeho říši ohrožoval od roku 808 bulharský chán Krum. Uzavřít ji však již nestačil.

Vítězství u Patrasu.

V době Nikeforovy vlády byla Byzanc zle tísněna nejen Bulhary na Balkáně, ale také Araby na východní hranici. Vojensky úspěšná byla prakticky jenom na Peloponnésu. V roce 805 dosáhl Nikeforos I. svého jediného, avšak velmi významného vojenského vítězství v bitvě proti povstalým peloponnéským Slovanům u pevnosti Patrasu. Řecko se definitivně vrátilo pod vládu Byzance a bylo začleněno do správního systému říše. Slované, kteří zde byli usídleni, se z velké části postupně pořečtili.

Smrt v soutěsce.

Největším zahraničně politickým problémem v době Nikeforovy vlády byla bulharská říše, která tehdy dosáhla velkého rozmachu za vlády jednoho ze svých nejvýznamnějších panovníků, chána Kruma. Krum se podílel jako spojenec Karla Velikého na vyvrácení říše Avarů a posunul hranice svého státu až k Tise, Karpatům a Dněstru. Na Balkáně se mu podrobily slovanské kmeny v dolním Pomoraví a získal starobylé město Singidunum (od 9. století Bělehrad). Z obavy před dalším posílením moci Bulharů se Nikeforovým hlavním cílem stalo zničení jejich říše. Podnikl proti nim dvě tažení, ale ani jedno z nich nebylo nakonec úspěšné. K ukončení první výpravy v roce 807 ho přiměly nepokoje v armádě. Odvetou dobyl Krum významnou pevnost Serdiku (dnes Sofie), a vážně tak ohrozil nedávno zrestaurované byzantské panství v Makedonii. Během druhé, mnohem mohutnější výpravy se Nikeforovi podařilo vyplenit bulharské hlavní město Plisku. Krum žádal o mír, ale byl odmítnut. Výprava skončila pro vítěze katastrofou. Při návratu padlo byzantské vojsko v horské soutěsce do léčky a bylo z větší části pobito. Smrt zde našel také císař, z jehož lebky si prý Krum nechal vyrobit zlatem okovanou číši. Na byzantský trůn nastoupil těžce zraněný Nikeforův syn Staurakios.

Nikeforos I. (kolem 765 Seleukie Pisidská – 26. července 811 u Plisky) byl byzantský císař vládnoucí v letech 802–811.  Za vlády císařovny Ireny byl jejím hlavním finančním správcem, "logothetem". Císařem byl prohlášen 31. října 802 skupinou dvorských spiklenců po převratu, který za podpory vojska Irenu svrhl. Ještě téhož dne byl korunován císařem. Přestože Ireně slíbil, že ji nechá dožít v jejím konstantinopolském paláci, poslal ji vzápětí do vyhnanství do kláštera na ostrově Prinkipo (v Marmarském moři) a poté až na ostrov Lesbos. Irenini úředníci se rychle přimkli k novému vládci. Během své vlády upevnil císař Nikeforos I. finanční systém říše, ale až na výpravu proti Peloponnésu vedl neúspěšné války. Zřejmě neuspokojil všechny naděje spiklenců.

Nikephoros I, or Nicephorus I (, "Nikēphoros I"; 750 – 26 July 811) was Byzantine Emperor from 802 to 811, when he was killed in the Battle of Pliska. Prior to his accession, he had served as "genikos logothetēs", whence he is sometimes surnamed "the Logothete" (ὁ Λογοθέτης) and "Genikos" or "Genicus" (ὁ Γενικός).


Popis.

Tuleni mohou dorůstat velikosti 1,2 – 6,5 metrů (hmotnost 65 – 4000 kg). Pouze u čepcola a rypoušů se samice výrazně velikostně liší od samců. Zadní ploutve trvale směřují dozadu a při plavání slouží i ke kormidlování. Přední nepříliš vyvinuté pomáhají udržovat rovnováhu a na souši se o ně opírají při plazení. Ploutve lemují dobře vyvinuté drápy. Místo boltců jim ušní otvory kryjí jen záhyby kůže. Mohou mít 26–34 zubů, dominantní jsou dlouhé špičáky, stoličky sekodontního typu jsou téměř stejné. Srst dospělce je krátká tuhá se špatně vyvinutou podsadou, tepelnou izolaci zajišťuje silná vrstva podkožního tuku. Mláďata mají jemnou chundelatou srst

Biologie.

Tuleňovití jsou velmi dobře přizpůsobeni pohybu ve vodě a dokážou s vynaložením minimální námahy uplavat obrovské vzdálenosti. Tuleni dokonce i spí pod vodou a jen pro nádech v pravidelných intervalech vyplouvají na hladinu . Pod vodou dokážou zůstat až 45 minut, obvykle se však potápějí spíše na 5 – 10 minut. Aktivní jsou ve dne i v noci a pod vodou se orientují nejen zrakem, ale i sluchem. Většinou se živí rybami, hlavonožci a kraby, některé druhy však dokážou ulovit i tučňáky nebo dokonce ostatní ploutvonožce. Jejich přirozenými nepřáteli jsou člověk, kosatka dravá a žraloci.  Tuleni dokážou dlouho hladovět, což využívají zvláště při rozmnožování, kdy samice před porodem vylezou na souš a zde pak zůstanou a kojí svá mláďata. Veškerou energii a látky potřebné pro tvorbu mléka berou jen ze svých tukových zásob. Tulení mléko má velmi vysoký obsah tuku a mláďata velmi rychle přibírají (až 2,5 kg denně). Jedna samice neuživí více než jedno mládě; délka kojení je u různých druhů rozdílná. Do moře se vrací ještě před tím, než je mládě schopno jít do vody. Mláďata v tomto období (i několik týdnů) žijí ze zásob, které si vytvořila z tučného mateřského mléka.

Taxonomie.

Navzdory desetiletím studia čeledě tuleňovitých nejsou ještě všechny aspekty fylogeneze vyřešeny. Rozpory mezi molekulárními a morfologickými poznatky jsou u některých druhů stále diskutabilní. V současnosti uznávaná varianta rozděluje čeleď tuleňovitých do 13 rodů seskupených do 4 podčeledí:

Rozšíření.

Žijí především v mořích chladného a mírného pásu, výjimečně i v tropech a ve sladkovodních jezerech.

Evoluce.

Nejstarší doklady o tuleňovitých jsou známy ze středního miocénu severního Atlantiku, z doby před zhruba 15 miliony lety. K nejstarším patří rody "Leptophoca" a "Monotherium".

Tuleňovití (Phocidae) jsou nejpočetnější a životu ve vodě nejlépe přizpůsobenou čeledí ploutvonožců (Pinipedia). O co dokonaleji se pohybují ve vodě, o to větší mají problémy s pohybem na souši. Nemohou již vůbec podsouvat zadní končetiny pod tělo a tak se pohybují jen plazením po břiše. Kromě toho již úplně ztratili ušní boltce (v angličtině se jim říká earless seals – bezuší "tuleni").  V této čeledi je 19 žijících druhů ve 13 rodech. Čeština má jméno jen pro rody čepcol ("Cystophora") a rypouš ("Mirounga"), ostatní pojmenovává společným jménem "tuleň". U tuleně karibského ("Monachus tropicalis") se předpokládá, že byl okolo roku 1950 vyhuben. Český název zavedl Jan Svatopluk Presl.  V mytologii se tuleni objevují jako tzv. selkie – bytosti, které žijí jako tuleni v moři, ale když si svléknou kůži, stávají se lidmi na pevnině.

The earless seals, phocids or true seals are one of the three main groups of mammals within the seal lineage, Pinnipedia. All true seals are members of the family Phocidae . They are sometimes called crawling seals to distinguish them from the fur seals and sea lions of the family Otariidae. Seals live in the oceans of both hemispheres and, with the exception of the more tropical monk seals, are mostly confined to polar, subpolar, and temperate climates. The Baikal seal is the only species of exclusively freshwater seal.


Cesta na trůn.

Michael byl zetěm byzantského císaře Nikefora I. Když pak tento panovník zahynul v červenci 811 v bitvě s Bulhary, začala jeho dcera Prokopia prosazovat na konstantinopolský trůn vedle svého těžce zraněného bratra Staurakia ještě svého muže Michaela. Nakonec dosáhla navzdory snahám různých stran, které chtěly dosadit vlastního kandidáta na trůn, svého. Podle anglické historičky Judith Herrinové to prý byla právě Prokopia, kdo se stal dominantní silou na císařském dvoře a vykonával skutečnou vládu, zatímco císař se „"věnoval křesťanské filantropii"“.

Války s Bulhary a poměr ke Karlu Velikému.

Michael se ujal vlády v době velkého ohrožení byzantské říše Bulhary. Rozhodl se proto uznat Karla Velikého císařem, aby si tak uvolnil ruce pro boj s útočníky. Ultimativní mírovou smlouvu, kterou mu nabídl chán Krum, však odmítl. V červnu 813 se střetl u Versinikie nedaleko Adrianopole s Bulhary a utrpěl těžkou porážku, které Krum využil k další expanzi. Jednou z příčin neúspěchu byla prý zrada stratéga thematu Anatolikon Leona, kterého poté armáda provolala císařem. Zvýšené nebezpečí ze strany Bulharů také odvrátilo od Michaela vojenské velitele i významné církevní hodnostáře včetně patriarchy Nikefora.  Karlu Velikému přiznal Michael I. titul "basileus", to znamená císař, a uznal západní císařství za rovnocenné s východním. Roku 812 to vyhlásili jeho vyslanci v Cáchách. Titul "basileus ton Rhomaion" – římský císař, jenž v sobě skrýval vyjádření univerzálních nároků, však zůstal vyhrazen pouze panovníkům východního impéria.

Abdikace.

Po prohlášení Leona V. císařem se Michael Rangabe trůnu vzdal a odešel do kláštera, kde prožil ještě mnoho let. Již během své vlády byl velmi zbožný a štědrý vůči církvi. Michaelovy syny včetně pozdějšího patriarchy Ignatia dal nový císař vykastrovat a přinutil je obléci mnišský šat. To bylo v Byzanci zcela běžným opatřením proti případnému vznesení dědických nároků.

Michael I. Rangabe († 11. ledna 844) byl byzantský císař vládnoucí v letech 811–813. Jeho otec Theofylaktos měl titul patrikia a zastával funkci "drungaria" loďstva.

Michael I Rhangabe (, "Michaēl Rhangabe"; "c". 770 – 11 January 844) was Byzantine Emperor from 811 to 813.  Michael was the son of the patrician Theophylact Rhangabe, the admiral of the Aegean fleet. He married Prokopia, the daughter of the future Emperor Nikephoros I, and received the high court dignity of "kouropalatēs" after his father-in-law's accession in 802.


Materiál pro výrobu vepřovic.

Jako materiál pro výrobu vepřovic se používá hlína, nejlépe jílovitá. Dalšími přísadami jsou: vápno, sláma, plevy, písek, chlévská mrva. Avšak ne každá hlína se dá použít, některé hlíny s malou vazností se pro výrobu vepřovic nehodí. Například hlíny s vysokým podílem prachu, některé druhy písčitých hlín a hlíny s vysokým obsahem organických materiálů.

Výroba vepřovic.

Výroba vepřovic je velmi jednoduchá. Vhodné suroviny, které jsou v místě stavby dostupné – hlína, plevy, sláma, chlévská mrva se promísí s dostatečným množstvím vody. Tyto suroviny je potřeba smíchat v určitém poměru a tento poměr se stanoví podle vaznosti hlíny. K hlíně podle její vaznosti se přidává podíl písku, plev a eventuálně chlévské mrvy. Tento podíl je stanoven jednoduchou zkouškou. Pokud cihla rozpraskala a její části jsou pevné, je potřeba písku přidat, pokud však cihla nedrží pohromadě, je potřeba písku ubrat, nebo přidat vazného jílu. Dále se provádí homogenizace takové hmoty ušlapáváním nebo dusáním. Potom se hlína v kašovitém stavu upěchuje do připravených forem a nechává vyschnout na slunci. Přidáním chlévské mrvy do směsi lze dosáhnout větší odolnosti cihly proti vodě. Tyto cihly byly tmavší a používaly se na zakládání stavby. Jiný technologický postup je postavit vepřovicové sloupy kolem dveří a oken, pak z obou stran přiložit desky jako bednění a napěchovat tam jílovou hmotu podobného složení jako u vepřovicových cihel nebo válků jen s menším obsahem vody. Říká se tomu nabíjené zdivo – nabíjenice. Tyto zdi byly objeveny i ve městech a dokonce i u patrových měšťanských domů (Mikulov). Tento způsob stavění se používal hlavně po vyhoření města z ekonomických důvodů. Domy stojí dodnes.

Vlastnosti vepřovic.

Toto jsou vlastnosti dnes vyráběných hliněných cihel, jejich vlastnosti jsou podobné s běžnou vepřovicí.  Vepřovice mají poměrně dobré akumulační vlastnosti, lepší než pálená cihla, stejně tak mají větší schopnost pohlcovat ze vzduchu vodní páry, pachy. Proto jsou dnes nepálené cihly opět velmi vyhledávaným artiklem pro vytváření moderních ekologických interiérů domů. Dokonce existují firmy, které za tímto účelem původní vepřovice vykupují. Pro vhodné interní mikroklima se jedná o ideální materiál. Vepřovice neodolávají vlhkosti ani dešti. Při opakovaném namáčení vepřovic dochází cca do 2 let k totální destrukci tohoto materiálu.

Vepřovice, též vepříky nebo kotovice, v mnoha jazycích světa nazývané adobe, jsou cihly z nepálené hlíny a také se oběma těmito názvy označují stavby z tohoto materiálu. Na Moravě – v její bývalé německé části – se dodnes udržela zkomolenina kotovice z německého slova Kotziegel = cihla z bláta. Se stavbami z nepálené hlíny je možné se setkat po celém světě.

A mudbrick or mud-brick is an air-dried brick, made of a mixture of loam, mud, sand and water mixed with a binding material such as rice husks or straw. Mudbricks are known from 9000 BCE, though since 4000 BC, bricks have also been fired, to increase their strength and durability.  In warm regions with very little timber available to fuel a kiln, bricks were generally sun-dried. In some cases, brickmakers extended the life of mud bricks by putting fired bricks on top or covering them with stucco.