Život.

Balaša pocházel z přední uherské šlechtické rodiny Balašů. Jeho předkové vlastnili v 13. století liptovské obce Iľanovo a Paludza, které vyměnily za Ďarmoty, kde se na dlouhou dobu usídlili. Na přelomu 13. a 14. století získali i panství Modrý Kameň (maďarsky Kekkei), v letech 1554-1600 vlastnili i hrad Liptovský Hrádok. Valentín prožil své dětství na zvolenském zámku, ale i na hradě v Liptovském Hrádku. Bylo mu poskytnuto kvalitní vzdělání - ovládal až osm jazyků. Balaša studoval na univerzitách v Německu (od roku 1565 studoval například v Norimberku) i v Itálii a dosáhl výborné vzdělání v literatuře. Jistý čas byl jeho učitelem evangelický kněz Peter Bornemisa (maďarsky Bornemissza Péter). V letech 1573-1574 studoval na vojenské škole v dnešním Egeru.  Od roku 1575 působil na území Sedmihradska, kde se účastnil bojů proti vojskům sedmihradského vévody Štěpána Bátoriho, ale během bojů upadl do jeho zajetí. Když se Báthory stal polským králem, vzal ho ve svém doprovodu do Polska, kde se Balaša zúčastnil v roce 1577 bojů u Gdaňsku proti císařské armádě.  V roce 1577 se vrátil do Uherska. Koncem 70. let žil opět na hradě Liptovský Hrádok, který mu připadl při dělení rodových majetků. S vlastní rodinou vedl několik právních sporů kvůli rodovým majetkům. Spolu s bratrem Františkem se postaral o obnovu hradu a dal ho obehnat novou hradební zdí. Pro zvýšení poddanských povinností se však dostal do konfliktu s vlastními poddanými, zejména v obci Pribylina.  V letech 1579-1582 byl důstojníkem v posádce Egerského hradu, později se vrátil do Zvolena. V roce 1588 sloužil u hlavního kapitána v Nových Zámcích. V roce 1589 cestoval po Sedmihradsku, ale koncem roku 1589 odešel opět do Polska, kde žil zejména v Krakově. Na podzim 1591 se vrátil do Uher a obchodoval s vínem.  Valentín Balaša se v roce 1593 zapojil do bojů patnáctileté války proti Osmanům v řadách císařského vojska, tedy na straně Habsburků, bojoval ve vojsku Mikuláše Pálfiho a zúčastnil se dobytí hradů Divín (hrad) a Modrý Kameň. Při obléhání Ostřihomi byl těžce raněn - přišel o obě nohy - a do tří dnů skonal. Původně vyznával kalvínskou víru, ale později přestoupil na římskokatolické vyznání.

Dílo.

Valentín Balaša psal maďarsky, slovensky a turecky. Kromě poezie napsal i jednu komedii v maďarštině. Slovenské básně byly objeveny až v roce 1949 ve vídeňské Národní knihovně. Do té doby nikdy nevyšly knižně. Balaša psal v slovenštině nábožensky laděné básně a jednu o lásce: "Píseň jménem pěkné děvy". Je autorem této časově nejstarší světské milostné básně v slovenštině zveřejněné v kodexu Jana Joba Fanchaliho, který má pozdně renesanční charakter.  Valentín Balaša psal stance a dal jméno jednomu jejich druhu - "Balášova stanca" (Balassi stanza). Má strukturu verše a a b c c b d d b neboli v devíti veršové sloce se opakují rýmy ve třetím, šestém a devátém verši. Balaša měl vyspělou básnickou techniku. Jeho hrdinské básně i náboženské básně patří k vrcholům renesanční lyriky.

Valentín Balaša nebo Valent Balaša ( "Balassi Bálint" nebo "Balassa Bálint", titul: Baron Bálint Balassa de Gyarmathy et Kekkei, Barón Valentín Balaša z Ďarmôt a Modrého Kameňa, (20. říjen 1554, Zvolen - 30. květen 1594 Ostřihom (město)), byl uherský renesanční básník, který psal maďarsky, turecky a slovensky. Je zakladatelem moderní maďarské lyrické poezie a prvním autorem maďarské erotické poezie. Pohřben je v kostele v obci Hybe na Slovensku.

Baron Bálint Balassi de Kékkő et Gyarmat (, barón z Ďarmôt a Kameňa; 20 October 155430 May 1594) was a Hungarian Renaissance lyric poet. He wrote mostly in Hungarian, but was also proficient in further eight languages: Latin, Italian, German, Polish, Turkish, Slovak, Croatian and Romanian. He is the founder of modern Hungarian lyric and erotic poetry.


Studium.

Po maturitě s hodnocením « Výborně » se François Asselineau zapisuje na École des hautes études commerciales (HEC) [Vysoká škola obchodní] v Paříži. V roce 1980 studium dokončil a získal magisterský diplom (MSc) v oboru Management v programu Grande École. V roce 1982 po skončení základní vojenské služby byl na základě přijímacích zkoušek přijat na École nationale d'administration (ENA) Vystudoval jako druhý nejlepší v ročníku (ročník Léonard de Vinci) obor zaměřený na ekonomickou administrativu. Hned po ukončení studií v roce 1985 nastupuje na Generální inspekci finanční správy, což je jeden ze tří velkých orgánů francouzského státu.

Ministerská kariéra.

François Asselineau započal svou kariéru v Japonsku. Zde působí v rámci své vojenské služby jako asistent (CSNE). Slouží zde v Oddělení pro ekonomický rozvoj. Po odchodu z ENA roku 1985 nastupuje na místo generálního inspektora v Generální inspekci finanční správy.  V letech 1989 až 1990 působí jako šéf mise v Crédit National. Je také generálním ředitelem "Société d'analyse et de diagnostic économique et financier" (SADEF) [Společnost pro ekonomickou a finanční analýzu a diagnostiku]. V roce 1991 se stává šéfem mise odboru Asie – Oceánie na Direction des Relations étrangères économiques (DREE) Ministerstva hospodářství a financí ve vládě Pierra Bérégovoye. Roku 1993 vstupuje do kabinetu Gérarda Longueta, ministra průmyslu a zahraničního obchodu ve vládě Edouarda Balladura, kde bude působit jako poradce pro mezinárodní záležitosti.  V roce 1995 je François Asselineau jmenován ředitelem ministerského kabinetu Françoise de Panafieu, ministryně pro rozvoj turismu ve vládě Juppé I. O několik měsíců později, v lednu 1996, se stává náměstkem kabinetu Hervé de Charettea, ministra zahraničí ve vládě Juppé II, «kde má na starosti Asii, Oceánii, Latinskou Ameriku a ekonomické otázky. Z tohoto titulu připravuje cesty prezidenta republiky a ministra zahraničí především do Číny, Japonska, jihovýchodní Asie a Latinské Ameriky. Účastní se jednání a setkává se s řadou vůdčích osobností této planety od papeže Jana Pavla II. až po japonského císaře či od Nelsona Mandely až po státní vůdce Brazílie, Argentiny, Saúdské Arábie, Číny (Jiang Zemin, Li Peng), Vietnamu, Indonésie atd.»

Působení v politice.

Po rozpuštění Národního shromáždění v dubnu 1997 se François Asselineau vrací do Generální inspekce finanční správy. Naváže spolupráci s mužem jménem Charles Pasqua. Ten se v lednu 1999 rozhodne protestovat proti ratifikaci Amsterodamské smlouvy bez referenda, a to tak, že představí v červnových volbách do Evropského parlamentu kandidátní listinu. Poprvé je tak François Asselineau stoupencem politické strany a stává se členem celorepublikového výboru Rassemblement pour la France (RPF). Bude zde působit jako ředitel pro průzkum a mluvčí až do podzimu roku 2005.  27. července roku 2000 se François Asselineau stává náměstkem ředitele generální rady departmentu Hauts-de-Seine, přičemž je pověřen zabývat se ekonomickými a mezinárodními záležitostmi. Následující rok, 19. března 2001, je zvolen pařížským radním na kandidátce odštěpené pravicové strany, která vznikla dohodou mezi Jeanem Tiberiem et Charlesem Pasquou a kterou vedl v 19. obvodu Paříže. Získává 15,8% hlasů v druhém kole proti dvěma kandidátům - socialistickému (kandidátka sjednocené levice) a pravicovému (RPR-UDF). 23. května 2001 ho Charles Pasqua, předseda generální rady departmentu Hauts-de-Seine, jmenuje ředitelem své kanceláře. Poté, co v dubnu 2004 nastoupil na předsednické místo Charlese Pasquy v generální radě, byl François Asselineau v říjnu téhož roku jmenován Nicolasem Sarkozym generálním zmocněncem v oblasti ekonomických strategií na Ministerstvu hospodářství a financí. Jeho post je však velmi rychle zrušen, v čemž sám François Asselineau spatřuje opatření, jak jej odstranit, jelikož « jeho analýzy, přestože byly nezvratné, nebyly vítány ».  31. prosince 2004 se François Asselineau rozhodl připojit ke skupině Union pour un mouvement populaire (UMP) v pařížské radě. Tuto skupinu opouští 3. listopadu 2006, aby nadále mohl zasedat s nezávislými zastupiteli. Stalo se hned poté, co byla Françoise de Panafieu, bývalá ministryně, v jejímž kabinetu za vlády Juppé II působil jako ředitel, zvolena předsedkyní pařížské rady. Kandidovala za UMP. Přidává se tedy k řídícímu výboru strany Rassemblement pour une France indépendante et souveraine (RIF) [Sdružení za nezávislou a suverénní Francii]. Tuto stranu založil Paul-Marie Coûteaux. François Asselineau z ní však po třech měsících vystupuje, aby vytvořil svou vlastní politickou stranu.

Vznik Union Populaire Républicaine (UPR).

Přesně v den 50. výročí od podpisu Římských smluv, 25. března 2007, založil François Asselineau novou politickou stranu Union Populaire Républicaine (UPR), « jejímž cílem je vyvázání Francie z evropských smluv, a to mírovou cestou, unilaterálně, demokraticky a v souladu s mezinárodním právem. […] UPR chce z Francie učinit světového hlasatele svobody, míru a spolupráce mezi lidmi a národy, přičemž zejména odmítá přikročit k pochybnému a nebezpečnému rozlišování, zda ta či ona země patří či nepatří na evropský kontinent. »  Od září 2007 François Asselineau a jeho mladá strana přispívají jedné politické odštěpené skupině, která se jmenuje Paris Libre [Svobodná Paříž] a kterou tvoří několik bývalých členů UMP. Tato skupina představí několik kandidátních listin proti UMP. François Asselineau povede kandidátní listinu pro 17. pařížský obvod proti Françoise de Panafieu. Nakonec však couvne, když promluví o silném tlaku, jenž byl vyvíjen na členy uvedené na jeho kandidátce.  UPR byla dlouho považována za nevýznamnou politickou skupinku, i samotný François Asselineau ji takto vnímal. Avšak od roku 2012 počet jejích stoupenců význačně roste, ze 707 členů na konci roku 2011 se strana rozrostla na 2140 členů na konci roku 2012. 25. března 2014 se podle UPR počet stoupenců pohyboval kolem 4400. Členy strany najdeme ve všech francouzských departementech, a dokonce i v zahraničí, a to ve 54 státech.

Kandidatura v prezidentských volbách roku 2012.

V lednu 2011 oznamuje François Asselineau svůj záměr kandidovat na prezidenta Francouzské republiky ve volbách roku 2012. Svou kandidaturu potvrdil v prosinci 2011 na národním kongresu Union Populaire Républicaine. Jelikož nedokázal získat 500 podpisů od zvolených zastupitelů, nefiguroval mezi oficiálními kandidáty schválenými Ústavní radou v pondělí 19. března 2012.

Politické názory.

François Asselineau hlásá své politické názory s cílem shromáždit všechny Francouze, přičemž se snaží zůstat mimo politickou debatu, ať je levicová či pravicová, « aby vrátil Francii svobodu a demokracii. Toto v prvé řadě znamená právně vypovědět evropské smlouvy […] a vymanit hospodářství, veřejný sektor a média z rukou soukromých magnátů. » Unilaterální odstoupení Francie z Evropské unie (EU) by se uskutečnilo v souladu s článkem 50 Maastrichtské smlouvy (Smlouvy o Evropské unie), v němž je daná možnost uvedena a platí pro všechny členské státy. Vzhledem k tomu, že « opravdová moc je dnes v rukách Centrální evropské banky ve Frankfurtu n/M, dále v Bruselu a v případě NATO ve Washingtonu », tvrdí François Asselineau, « že nemůžeme nic konat, dokud jsme uvnitř Evropské unie, protože jsme vázáni smlouvami. Navrhuji tedy vystoupit z Evropské unie, z eurozóny a z NATO, abychom znovu nalezli národní suverenitu. » Kromě toho také hovoří o záštitě Spojených států, které podle jeho názoru « od konce 2. světové války vytrvale pracovaly na « budování Evropy » jakožto hlavní strůjce, iniciátor a investor », přičemž se obává, aby to nevedlo k « celosvětovému apartheidu bílých ».  François Asselineau se nechal inspirovat programem vlády, který vypracovala a uveřejnila Národní odbojová rada 15. března 1944. Do svého programu zahrnul mimo jiné i určitý počet ústavních reforem. Jejich cílem by bylo « znovuobnovení demokracie » (zákaz přesunu neomezené nejvyšší moci v čase, zřízení referenda, které by vycházelo z iniciativy občanů, uznání bílých /prázdných/ hlasovacích lístků ve volbách ...). Dále by se jednalo o ustanovení, která by « tisku navrátila jejich nezávislost, pokud jde o vliv státní moci a moci finančních subjektů» (vytvoření veřejné služby kontrolující nezávislost informací, zákonů zabraňujících soustředění médií, zákona umožňujícího zestátnění TF1...). Počítá také s hospodářskými opatřeními (navrácení původní role Francouzské bance, tj. financování státu, obnovení kontroly pohybu kapitálu, potvrzení ústavního principu o veřejném vlastnictví velkých společností působících ve veřejném sektoru ...).

Situace v médiích.

François Asselineau začal psát pod pseudonymy do několika revue. Ve svých textech analyzoval důvody, kvůli nimž budování Evropy « vede Francii z hlediska politického, ekonomického, sociálního a morálního do slepé uličky historického významu ».  Po vzniku UPR zahajuje cyklus konferencí pořádaných ve Francii a Belgii. Jejich šíření po internetu mu dopomohlo k získání značného počtu posluchačů. Podle něj byl blok konferencí, který je přístupný na internetu, zhlédnut na konci roku 2012 více jak milionkrát. Podle průzkumu Alexy Rankinga ze 7. ledna 2013, který zjišťoval umístění 29 francouzských politických stran na světovém žebříčku podle návštěvnosti jejich internetových stránek, se UPR umístila na 4. místě, hned po Parti socialiste (PS) /Socialistická strana/ a před Front de gauche (FG) /Levicová fronta/.  I přesto, že je François Asselineau pravidelně zván do regionálních francouzských médií a do dvou velkých ruských médií (RIA Novosti ; Russia Today), zůstává stále neviditelný ve velkých francouzských médiích, která obviňuje z cenzury. Jakožto prezidentský kandidát ve volbách v roce 2012 pochopil, že francouzská média nerespektovala doporučení Conseil supérieur de l'audiovisuel [Vrchní audiovisuální rady]. Poté, co podal stížnost, Conseil supérieur de l'audiovisuel potvrdila, že se všemi kandidáty by se mělo jednat nestranně a že k posouzení reprezentativnosti kandidáta by měly být brány v úvahu všechny nástroje komunikace, včetně internetu.  François Asselineau rovněž obvinil francouzskou Wikipedii z cenzurování jeho stránky. Podle Numerama.com byla stránka nejednou smazána francouzskou Wikipedií, a to z důvodu, podle jejích tvůrců, že François Asselineau by nesplňoval kritéria, co se týče jeho proslulosti.

François Asselineau (; * 14. září 1957 Paříž Francie) je francouzský politik a generální inspektor finanční správy, zpočátku člen Rassemblement pour la France (RPF) [Sdružení za Francii], následně založil vlastní politickou stranu Union Populaire Républicaine (UPR) [Lidová republikánská unie], jejíž program si klade za cíl unilaterální vystoupení Francie z Evropské unie, z eurozóny a z NATO. V roce 2012 oznámil svou kandidaturu v prezidentských volbách, nepodařilo se mu však získat 500 podpisů od zvolených zastupitelů, které by mu dovolily tuto kandidaturu oficiálně potvrdit. V následujících prezidentských volbách z roku 2017 již kandidoval, umístil se s 0,92 % na 9. místě.

François Asselineau (, born 14 September 1957) is a French politician and an Inspector General for finances.  Asselineau was a member of the Rally for France (RPF) and UMP before creating his own political party the Popular Republican Union (Union Populaire Républicaine or UPR). His movement promotes France's unilateral withdrawal from the European Union, the Eurozone and NATO.  Asselineau has been described as a souverainist but doesn't self-identify as such. He identifies neither as right-wing nor left-wing. "Arrêt sur images" described his background as "typical of a right wing "énarque", bordering on the far-right". His views have also been described by many observers as conspiracy theories.  Asselineau has had a troubled relationship with the media, which he has repeatedly accused of "censorship". In his critique he includes French Wikipedia, which has considered him insufficiently noteworthy to justify a page in the encyclopedia. The activism of his supporters to try and increase media coverage of Asselineau and the UPR has been noted by some observers.  He ran in the 2017 French presidential election, presenting himself as the “Frexit candidate”. He was eventually eliminated in the first round, earning only 0.92% of the votes.  On November 2019 was published a book written by numerous Japanese politicians and intellectuals, as well as French intellectuals such as Emmanuel Todd, and François Asselineau himself.


Definice.

Jestliže délku (otevřeného, uzavřeného nebo polouzavřeného) intervalu formula_1 označíme formula_2, pak pro libovolnou podmnožinu formula_3 definujeme její Lebesgueovu vnější míru formula_4 jako  Lebesgueova míra je definovaná na Lebesgueově sigma algebře, která je kolekcí všech množin E splňujích „Carathéodoryovo kritérium“. Toto kritérium požaduje, aby pro každé formula_6  Pro libovolnou množinu v Lebesgueově sigma algebře se Lebesgueova míra rovná její Lebesgueově vnější míře formula_8.  Množiny, která nepatří do Lebesgueovy sigma algebry, nejsou Lebesgueovsky měřitelné. Takové množiny existují, tj. Lebesgueova sigma algebra je vlastní podmnožinou potenční množiny formula_9.

Intuice.

První část definice říká, že podmnožina formula_10 reálných čísel je omezena na svou vnější míru pokrytím množinami otevřených intervalů. Každá z těchto množin intervalů formula_11 pokrývá formula_10 v tom smyslu, že sjednocení intervalů obsahuje formula_10. Celková velikost libovolné množiny intervalů pokrytí může být klidně větší než míra formula_10, protože formula_10 je podmnožinou sjednocení intervalů, a intervaly tedy mohou obsahovat i body, které v formula_10 nejsou. Lebesgueova vnější míra je největší dolní závora (infimum) velikostí všech možných takových množin. Intuitivně je to celková velikost takové množiny intervalů, které se vejdou do formula_10 co nejtěsněji a nepřekrývají se.  Tím je definována Lebesgueova vnější míra. Zda je tato vnější míra také Lebesgueovou mírou množiny formula_10, závisí na další podmínce. Tato podmínka se ověřuje pomocí podmnožin reálných čísel formula_19, z nichž každá rozděluje množinu formula_10 na dvě části: první část patří do formula_19 i do formula_10 (tj. průnik formula_19 a formula_10), druhá část patří do formula_19, ale nepatří do formula_10 (tj. množinový rozdíl formula_19 a formula_10). Na tyto dvě části množiny formula_19 se aplikuje vnější míra. Pokud součet vnějších měr obou částí je roven vnější míře celé množiny formula_19, a toto platí pro všechny množiny formula_19, které jsou podmnožinou reálných čísel, pak Lebesgueova míra množiny formula_10 je rovna její vnější míře. Intuitivně to znamená, že množina formula_10 nesmí mít nějaké podivné vlastnosti, které způsobí rozdíl v míře jiné množiny, pokud je nožina formula_10 použita jako „maska“, která „vyřezává“ z množin formula_19 části, pro které Lebesgueova vnější míra nevytváří Lebesgueovu míru. (Takové množiny nejsou Lebesgueovsky měřitelné.)

Vlastnosti.

Lebesgueova míra na ℝ má následující vlastnosti:  Všechny výše uvedené body lze stručně shrnout takto:  Lebesgueova míra je také σ-konečná.

Množiny míry nula.

Libovolná podmnožina ℝ je "množinou míry nula", jestliže pro každé ε > 0 může být pokryta spočetně mnoha součiny "n" intervalů, jejichž celkový objem je nejvýše ε. Všechny spočetné množiny jsou množinami míry nula.  Každá podmnožina ℝ s Hausdorffovou dimenzí menší než "n" má míru nula vzhledem k "n"-rozměrné Lebesgueově míře. Hausdorffova dimenze je relativní vůči Eukleidově metrice na ℝ (nebo libovolné metrice s ní Lipschitzovsky ekvivalentní). Naopak množina, která má topologickou dimenzi menší než "n", může mít kladnou "n"-rozměrnou Lebesgueovu míru. Příkladem je Smithova-Volterraova-Cantorova množina, která má topologickou dimenzi 0, ale má kladnou 1-rozměrnou Lebesgueovu míru.  Pro důkaz, že daná množina "A" je Lebesgueovsky měřitelná, se obvykle snažíme nalézt „hezčí“ množinu "B" která se od "A" liší nejvýše o množinu míry nula (tj. symetrická diference ("A" − "B") formula_54("B" − "A") je množina míry nula), a pak ukázat, že "B" lze generovat z otevřených nebo uzavřených množin pomocí spočetných sjednocení a průniků.

Konstrukce Lebesgueovy míry.

Moderní konstrukce Lebesgueovy míry je aplikací Carathéodoryovy věty o rozšíření:  Nechť pevné. kostka v ℝ je množina tvaru kde a symbol součinu zde znamená kartézský součin. Objem této kostky je definovaný vztahem  Pro "libovolnou" podmnožinu "A" množiny ℝ, můžeme definovat její vnější míru "λ"*("A") takto:  Pak řekneme, že množina "A" je Lebesgueovsky měřitelná, jestliže pro každou podmnožinu "S" množiny ℝ,  Tyto Lebesgueovsky měřitelné množiny vytvářejí σ-algebru a Lebesgueova míra je definována vztahem pro libovolnou Lebesgueovsky měřitelnou množinu "A".  Existence množin, které nejsou Lebesgueovsky měřitelné, je důsledkem axiomu výběru, který je nezávislý na mnoha obvyklých systémech axiomů teorie množin. Vitaliho věta, která vyplývá z axiomu výběru, tvrdí, že existují podmnožiny ℝ, které nejsou Lebesgueovsky měřitelné. S použitím axiomu výběru lze zkonstruovat různé neměřitelné množiny s mnoha překvapivými vlastnostmi, např. Banachův-Tarského paradox.  V roce 1970 ukázal Robert M. Solovay, že existence množin, které nejsou Lebesgueovsky měřitelné, není dokazatelná v rámci Zermelovy-Fraenkelovy teorie množin bez použití axiomu výběru (viz Solovayův model).

Vztah k jiným mírám.

Borelovská míra souhlasí s Lebesgueovou mírou na těch množinách, pro které je definovaná; ale existuje mnohem více lebesgueovsky měřitelných množin než borelovsky měřitelných množin. Borelovská míra je translačně invariantní, ale není úplná.  Haarova míra může být definována na libovolné lokálně kompaktní grupě a je zobecněním Lebesgueovy míry (ℝ s přídavek je lokálně kompaktní grupa).  Hausdorffova míra je zobecněním Lebesgueovy míry na jest užitečný pro určení míry podmnožiny ℝ nižších dimenzí než "n", jako podvariety, například povrchy nebo křivky v ℝ³ a fraktální množiny. Nezaměňujte Hausdorffovu míru s pojetím Hausdorffovy dimenze.  Lze ukázat, že neexistuje nekonečněrozměrná Lebesgueova míra.

Lebesgueova míra je v teorii míry standardní způsob přiřazení míry podmnožinám "n"-rozměrného eukleidovského prostoru. Pro "n" = 1, 2 nebo 3 se shoduje se standardním pojmem délky, plochy nebo objemu. Obecně se nazývá n"-rozměrný objem, n"-objem nebo jednoduše objem. Lebesgueova míra se používá v analýze v reálném oboru především pro definici Lebesgueova integrálu. Množiny, kterým lze přiřadit Lebesgueovu míru, se nazývají Lebesgueovsky měřitelné; míra Lebesgueovsky měřitelné množiny "A" se v tomto článku označuje λ("A").  Lebesgueova míra je pojmenovaná po francouzském matematikovi Henri Lebesgueovi, který ji popsal v roce 1901. V roce 1902 vyšel jeho popis Lebesgueova integrálu. Obojí bylo publikováno jako část jeho disertace v roce 1902.  Lebesgueova míra se často značí "dx"; toto označení nesmíme zaměňovat se stejně značenou objemovou formou variety.

In measure theory, a branch of mathematics, the Lebesgue measure, named after French mathematician Henri Lebesgue, is the standard way of assigning a measure to subsets of "n"-dimensional Euclidean space. For "n" = 1, 2, or 3, it coincides with the standard measure of length, area, or volume. In general, it is also called n"-dimensional volume, n"-volume, or simply volume. It is used throughout real analysis, in particular to define Lebesgue integration. Sets that can be assigned a Lebesgue measure are called Lebesgue-measurable; the measure of the Lebesgue-measurable set "A" is here denoted by "λ"("A").  Henri Lebesgue described this measure in the year 1901, followed the next year by his description of the Lebesgue integral. Both were published as part of his dissertation in 1902.  The Lebesgue measure is often denoted by "dx", but this should not be confused with the distinct notion of a volume form.


Popis obrazu.

Venuše se dívá přímo na diváka, nezastírá svou nahotu. V pravé ruce drží kytici růží, zatímco druhou ruku má položenou v klíně. V pozadí je pes, symbol věrnosti. Za ležícím psem jsou dvě služky zabývající se truhlicí, ve kterých se uchovávalo oblečení. Tak podrobné zobrazení vnitřního prostředí je u Tiziana neobvyklé, možná jedinečné.  Kompozicí navazuje Tiziánova Urbinská Venuše na Giorgioneho obraz "Spící Venuše", který Tizian dokončil. Celkové pojetí Tiziánova díla je však jiné. Ideálně krásná Giorgioneho Venuše spí v širé podvečerní zemi, naproti tomu Tiziánova, světštější, s plnějšími tvary a s individuálními rysy tváře, odpočívá na lůžku v místnosti, obsluhována služkami. Krásná mladá žena zde nezakrytě dává najevo svou smyslnost, kterou zvýrazňuje zlatavá pokožka jejího nahého těla na bílé pokrývce. Červený samet lůžka a zelený závěs za ní vytvářejí dokonalý kontrast. Scéna se odvíjí za brzkého rána, což naznačuje náznak rozbřesku za oknem. Služky, na obraze v pozadí, chystají paní šaty. Tizian namaloval pravděpodobně toto plátno pro urbinského vévodu Guidobalda II. v roce 1538. Patří mezi nejreprezentativnější práce zralého umělce. V díle je cítit inspiraci dvou velkých renesančních umělců a Tizianových předchůdců: Michelangela a Raffaela. Dlouho se vedly polemiky, koho vlastně mladá žena představuje. Ve druhé polovině 20. století byl přijat názor, že nejde o žádnou konkrétní osobu a že toto dílo, zdobící původně urbinský vévodský palác, je vlastně alegorií manželské lásky a oddanosti.

Historie díla.

Obraz pravděpodobně začal Tizián malovat v roce 1532 nebo 1534. Dokončen byl pravděpodobně v roce 1534, ale nebyl prodán až do roku 1538. Zobrazuje nahou mladou ženu, tradičně ztotožňovanou s bohyní Venuší, ležící na lehátku nebo lůžku v luxusním prostředí renesančního paláce. Obraz se nyní nachází v Gallerii degli Uffizi ve Florencii. Póza postavy je založena na obraze známém jako "Drážďanská Venuše" či "Spící Venuše" přisuzovaném Giorgionemu. Dlouho se předpokládalo, že toto dílo dokončil po Giorgionově smrti v roce 1510 Tizian. Titian zakomponoval Venuši do vnitřního prostředí a zdůraznil její smyslnost. Žena je zbavena jakýchkoli klasických nebo alegorických náznaků bohyně – Venuše nevykazuje žádné atributy bohyně, kterou má představovat – obraz je smyslný a výrazně erotický. Interpretace obrazu je dvojí. Obě se shodují na silném erotickém náboji díla. Podle jedné teorie jde o portrét kurtizány, možná Zaffetty. Podle druhé obraz oslavuje manželku prvního majitele obrazu (který podle některých možná ani nebyl přímým zadavatelem). Tento názorový nesoulad je součástí širší debaty o významu převážně benátské tradice zobrazení ženské nahoty. Tradice, kterou Tizian dotvořil nebo pomohl dotvořit asi 25 let předtím, kolem roku 1510–11, dokončením obrazu "Drážďanská Venuše" či "Spící Venuše" po smrti malíře Giorgiona.  Tizian uzavřel smlouvu na portrét s jednadvacetiletým Ippolito de' Medici, kterého (i když neochotně) jmenoval jeho strýc, papež Klement VII. kardinálem, přestože neexistuje důkaz, že byl kdy Ippolito vysvěcen alespoň jako kněz. Ippolito toužil po vojenské kariéře a stal se papežským diplomatem. Dne 20. října 1532 strávil noc v Benátkách s Angelou del Moro nebo Angelou Zaffetta, přední benátskou kurtizánou. Jeho společníky byli Tizian a Pietro Aretino, kardinálův přítel. Tizian maloval portrét Ippolita a zdá se pravděpodobné, že byl při té příležitosti požádán, aby namaloval i nahý portrét Angely Zaffetta, nebo že se Tizian rozhodl namalovat tento obraz v naději, že se bude Ippolitovi líbit.  Dne 20. prosince 1534 Titian napsal Ippolitovu komorníkovi v Římě, že maluje obraz pro kardinála. Ippolito zemřel v srpnu 1535 a zřejmě nikdy tento obraz neviděl. Když v lednu 1538 přišel Guidobaldo II della Rovere, čtyřiadvacetiletý syn vévody z Urbina do ateliéru Tiziana aby malíř namaloval jeho portrét, "Venuše z Urbina" zde stále byla. Dokazuje to korespondence mezi ním a jeho matkou. O několik měsíců později píše jak je velmi rád, že obraz koupil. V dopisech obraz označuje prostě jako „nahá žena “. Dále píše o obavě, že by Tizian mohl obraz prodat někomu jinému. Později v tomto roce zdědil vévodství Urbino po smrti svého otce. Tak získal obraz svůj název "Venuše z Urbina", ačkoli dílo bylo po většinu doby v Pesaru.  Objednavatelem obrazu mohl být také sám Guidobaldo, možná při příležitosti svého manželství, které uzavřel v roce 1534 s desetiletou Giuliou Varano. Možná také až při příležitosti konzumace manželství, což bylo jistě o několik let později. Někteří historici viděli odkazy na manželství v detailech, jako jsou například služky u komody ve které bývala uložena výbava mladých žen, očekávajících manželský život. Rona Goffen vidí Venušinu ruku „hladící“ její genitálie jako další důkaz této teorie, neboť tehdy se věřilo, že k tomu, aby došlo k početí, byla nezbytná „emise“ nebo orgasmus ženy, a masturbace žen byla proto povolena pouze v případech, kdy muž ejakuloval. Otázka dědiců byla u elitních manželství velmi důležitá. I zobrazení psíka u lůžka zdá se potvrzuje teorii manželství. Na Tizianově portrétu vévodovy matky Eleonory Gonzagy je zobrazen stejný pes. Pes totiž podle některých identifikuje dům jako domov della Rovere a to že zůstává tichý, neštěká, naznačuje, že divák je manželem ženy.

Pozdější léta.

V roce 1624 se vévodství připojilo k Papežskému státu a dvůr se přestěhoval do Pesara, kde obraz visel v císařské vile. V roce 1633 byl obraz připojen k uměleckým sbírkám rodiny Medici, když poslední della Rovere, Vittoria della Rovere, si vzala Ferdinanda II de 'Medici, velkovévodu Toskánska. Do Uffizi se obraz dostal v roce 1736 a od té doby je stále zde, kromě občasných zápůjček do galerií v Madridu, Bruselu, Tokiu, Benátkách a Urbinu.  O tom jak dlouho je již dílo slavné svědčí jeho prominentní umístění v popředí galerijního obrazu Johana Zoffanyho "Tribuna of the Uffizi" z roku 1770. Ve svém 1880 cestopisu „A Tramp Abroad“ označil Mark Twain "Venuši z Urbina" za „nejšpinavější, nejodpornější a nejneslušnější obraz na světě“. Píše, „to bylo namalováno pro koupelnu [bordel], a pravděpodobně to bylo i tam odmítnuto, protože tato maličkost byla příliš silná“ a s ironií dodal, že „ve skutečnosti je to maličkost příliš silná na jakékoli jiné místo, než do veřejné umělecké galerie.“ Twain dodává, že je tato umělecká licence (například pro nahotu) je povolena v malbě, na rozdíl od omezení a viktoriánské morálky uvalené na literaturu v „posledních osmdesáti letech“. Ve stejné pasáži popisuje také Twain také sochy v Římě, které „stály v nevinné nahotě po celé věky“.  "Venuše z Urbina" byla jednou z inspirací pro obraz Edouarda Maneta "Olympie" z roku 1863, ve které je postava Venuše malována podle tehdy slavné modelky Victorine Meurent.

Urbinská Venuše či Venuše z Urbina (také známá jako "Ležící Venuše"), (italsky Venere di Urbino) je olejomalba italského malíře Tiziana.

The Venus of Urbino (also known as Reclining Venus) is an oil painting by the Italian painter Titian, which seems to have been begun in 1532 or 1534, and was perhaps completed in 1534, but not sold until 1538. It depicts a nude young woman, traditionally identified with the goddess Venus, reclining on a couch or bed in the sumptuous surroundings of a Renaissance palace. It is now in the Galleria degli Uffizi in Florence.  The figure's pose is based on the "Dresden Venus", traditionally attributed to Giorgione but which Titian at least completed the landscape. In this depiction, Titian has domesticated Venus by moving her to an indoor setting, engaging her with the viewer, and making her sensuality explicit; some even believe the figure is engaging in masturbation. . Devoid as it is of any classical or allegorical trappings – Venus displays none of the attributes of the goddess she is supposed to represent – the painting is sensual and unapologetically erotic.  Interpretations of the painting fall into two groups; both agree that the painting has a powerful erotic charge, but beyond that it is seen either as a portrait of a courtesan, perhaps Zaffetta, or as a painting celebrating the marriage of its first owner (who according to some may not have commissioned it). This disagreement forms part of a wider debate on the meaning of the mainly Venetian tradition of the reclining female nude, which Titian had created, or helped to create, some 25 years before with the "Dresden Venus" of around 1510–11. For Charles Hope, "It has yet to be shown that the most famous example of this genre, Titian's "Venus of Urbino", is anything other than a representation of a beautiful nude woman on a bed, devoid of classical or even allegorical content." Even the indefatigable finder of allegories drawing on Renaissance Neoplatonism, Edgar Wind, had to admit that in this case "an undisguised hedonism had at last dispelled the Platonic metaphors".


Historie.

Mezi sedm bolestí Panny Marie patří:  Svátek Sedmibolestné Panny Marie, kterou papež Pavel VI. prohlásil v roce 1966 za hlavní patronku Slovenska, si Slovensko a katolická církev připomínají 15. září. První zmínka o svátku Sedmibolestné Matky Boží pochází z roku 1412, kdy byl zmíněn na církevním sněmu v Kolíně nad Rýnem. Pro celou církev ho však ustanovil až papež Benedikt XIII. roku 1727 a zároveň povolil, aby se Panna Maria Bolestná uctívala jako patronka Slovenska. Její národní svatyní se stal šaštínský kostel, opředený mnoha zázraky na Mariinu přímluvu. Jeho dějiny sahají do roku 1564. Papež Pavel VI. mu roku 1964 udělil titul baziliky minor.  Sedm je v biblické řeči symbolickým číslem a znamená plnost. Mariánští ctitelé jmenují alespoň sedm nejznámějších bolestí Matky Boží. První je proroctví Simeona, který jí na 40. den po narození Ježíše předpověděl těžkou budoucnost Božího Syna a také to, že "její vlastní duši pronikne meč". Podruhé Maria trpěla, když musela s dítětem utíkat do Egypta před Herodem, který dal ve strachu před novým králem vyvraždit v Betlémě a okolí všechny chlapce mladší dvou let. Třetí bolestí byla pro Marii ztráta 12letého Ježíše v jeruzalémském chrámu během velikonočních svátků. Čtvrtou a pátou bolest prožívala matka Božího Syna při umučení syna, když se s ním setkala na křížové cestě a když stála pod křížem. Poslední dvě bolesti ji zasáhly po Ježíšově smrti, když držela v náručí jeho mrtvé tělo a když jí ho vzali, aby ho uložili do hrobu. Svým utrpením spolupracovala Marie na vykupitelském díle Syna a věřící ji uctívají jako matku plnou bolesti.  Slováci k ní odedávna přechovávali zvláštní úctu a důvěru v trápeních. Mešní texty ze svátku Panny Marie Sedmibolestné vyjadřují víru, že "ani teď nepřestává orodovat za nás a s mateřskou láskou se stará o bratry a sestry svého Syna".  Kostely zasvěcené Matce Boží vznikaly na slovenském území zejména po roce 1250, tedy po odchodu Tatarů. Necelé tři desetiletí předtím vznikl ve Florencii řád servitů (uznán papežem Alexandrem IV. roku 1253), kteří se věnovali úctě Sedmibolestné Panny Marie. Její uctívání se později rozšířilo i na Slovensko. Postupně bylo na Slovensku zasvěceno Sedmibolestné Panně Marii přes 45 kostelů a kaplí a v druhé polovině 16. století se s jejím uctíváním začalo i v Šaštíně, kde se nachází národní bazilika, která je zasvěcena Panně Marii Sedmibolestné.  Vzpomínka na Pannu Marii Sedmibolestnou znamená prožívat rozhodující chvíle dějin vykoupení a uctít Matku, sjednocenou s trpícím a ukřižovaným Synem. Její mateřství na Kalvárii nabírá univerzální rozměry. Tato slavnost byla vsunuta do římského kalendáře papežem Piem VII. v roce 1814. Obraz Panny Marie Sedmibolestné - Marie drží na svých kolenou mrtvého Syna, právě sňatého z kříže. Je to chvíle, která zahrnuje nevýslovnou bolest lidského utrpení a duchovní jednotu. "Fiat mihi secundum verbum Tuum - Ať se mi stane podle tvého slova!" Jako matka - Marie přijímá a snáší Kristovo utrpení v každém okamžiku svého života. I Michelangelova pieta, typická pro umění pozdní gotiky a renesance, vyjadřuje pouze moment z tohoto utrpení Panny Marie.  Zbožnost, která předchází liturgické slavení, určila symbolicky sedm bolestí Panny Marie, patřící stejným příběhům z evangelia: proroctví starého Simenona, útěk do Egypta, ztracení dvanáctiletého Ježíše při cestě do Svatého města, křížová cesta na Golgotu, ukřižování, snímání z kříže, pohřbení.  Titulem "Sedmibolestná" uctíváme obzvláště přijatou Mariinu bolest přes kříž. Pod křížem se matka ukřižovaného Krista stala matkou mystického těla narozeného z kříže, tzn. jsme zrození jako křesťané ze vzájemné obětující se a trpící lásky Ježíše a Marie.

Úcta k Sedmibolestné v datech.

Vedle tohoto svátku ve středověku vznikl i druhý svátek s tímto titulem, slavený v polovině září, rozšiřován zejména řádem Služebníků Panny Marie. Povolil ho Inocenc III.

Proč Sedmibolestná?

Nejprve se mluvilo o pěti bolestech, jako se uctívalo pět ran Krista Pána. Pak se začalo uctívat sedm bolestí - sedm v biblické řeči znamená plnost, dokonalost. Neboť kromě Krista Panna Maria nejvíce trpěla, lid chtěl vyjádřit tuto plnost bolestí číslem sedm. Tím se nechce omezit utrpení na sedm historicky přesně určených událostí, ale chce se naznačit plnost kalicha utrpení, který pila spolu s Kristem. Aby byl zkonkretizován titul Sedmibolestná, počítaly se historické momenty. Nejprve se počítaly jen ty, které snášela s Kristem ve dnech jeho největšího utrpení:

Sedm bolestí.

Později se rozšířil obraz bolestí i z Kristova dětství - Svatá Matka trpěla:

Panna Maria Sedmibolestná ( "Mater dolorosa") je titul Panny Marie, který se vztahuje na její bolesti související s osudem jejího syna Ježíše Krista. V katolické církvi je Panna Maria Sedmibolestná patronkou Slovenska.

Our Lady of Sorrows (), Our Lady of Dolours, the Sorrowful Mother or Mother of Sorrows (), and Our Lady of Piety, Our Lady of the Seven Sorrows or Our Lady of the Seven Dolours are names by which the Virgin Mary is referred to in relation to sorrows in her life. As , it is also a key subject for Marian art in the Catholic Church.  The Seven Sorrows of Mary are a popular Roman Catholic devotion. In common religious Catholic imagery, the Virgin Mary is portrayed in a sorrowful and lacrimating affect, with one or seven long knives or daggers piercing her heart, often bleeding. Devotional prayers that consist of meditation began to elaborate on her Seven Sorrows based on the prophecy of Simeon. Common examples of piety under this title are Servite rosary, or the Chaplet of the Seven Sorrows of Our Lady and the Seven Joys of Mary and more recently, "Sorrowful and Immaculate Heart of Mary".  The feast of Our Lady of Sorrows is liturgically celebrated every 15 September, while a feast of Friday of Sorrows is observed in some Catholic countries.


Historie.

Obraz vznikl v období let 1657-1659. Roku 1742 ho koupil saský kurfiřt August III., v následujících letech byl považován za dílo Rembrandtovo nebo dílo provedené v jeho stylu. Jako Vermeerovo dílo ho opět rozpoznal G. F. Waagen v roce 1858. Za druhé světové války byla "Dívka u okna čtoucí dopis" a plátno "U kuplířky" spolu s dalšími uměleckými díly z Drážďan ukryty a roku 1945 je Rudá armáda vyvezla do Moskvy. Když po válce vyvstal problém návratu drážďanských uměleckých skvostů, ministr kultury SSSR požádal NDR, aby jako výraz vděčnosti dvě díla zůstala v SSSR: "Dívka čtoucí dopis" a jedno z Giorgionových pláten. Tento návrh však byl odmítnut a nakonec se roku 1955 všechna díla vrátila do Drážďan.

Dívka u okna čtoucí dopis.

Obraz (olej na plátně, výška 83 cm, šířka 64,5 cm) znázorňuje místnost, v níž u otevřeného okna stojí dívka a čte list. Postava je zachycena z profilu, její tvář však se odráží v okenních tabulkách. V popředí se nachází stůl, na němž je prostřena a nařasena bohatě zdobená pokrývka – turecký koberec (koberce jako tento byly příliš cenné, než aby se pokládaly na podlahu), na kterém je postavena mísa s ovocem – broskvemi a jablky. Mísa je díky svému modrobílému dekoru snadno identifikovatelná jako čínský porcelán. Stejně jako koberec vypovídá o zámožnosti domu; teprve v 50. letech 17. století bylo do Nizozemí ve velkém množství importováno z Číny podobné zboží a od té doby se objevuje i v nizozemském umění. Na pravé straně výjevu visí zelená drapérie, zavěšená na tyči probíhající těsně pod horním okrajem obrazu. Další závěs červené barvy je zavěšen u okna.

Inspirace, významy, symboly.

Obraz náleží do skupiny Vermeerových děl, které vznikly před koncem 50. let 17. století, tedy na počátku zralého období jeho tvorby. Tyto obrazy ("Voják a smějící se dívka", "Děvečka se džbánem mléka" a "Dívka čtoucí dopis") představují scény odehrávající se v téže místnosti, stejný je i stůl a židle, rovněž oděv dívek na prvním a třetím obraze je identický. Malíř pokaždé umístil postavu do rohu místnosti, v níž se na levé straně nachází okno, jež je zdrojem světla. Tuto kompozici čerpal Vermeer u Pietera de Hoocha (např. "Pijící žena se dvěma muži a služkou").  Badatelé připouštějí, že dívka čte dopis milostný, který je současně vstupem do citového vztahu porušujícího manželský slib. Ukazuje na to ovoce, položené na stole, jenž je připomínkou Evina hříchu. Kromě toho rentgenová analýza ukázala, že v původní verzi díla Vermeer na stěně umístil obraz s Kupidem, který sám později zamaloval. Symbolický význam může mít i otevřené okno: žena prahne po kontaktu s vnějším světem, od kterého je v souladu se soudobými pravidly izolována.  Motiv dopisu se v tvorbě malíře bude ještě často opakovat – kromě tohoto obrazu, který je prvním v řadě, jsou to "Dáma se služkou a dopisem", "Milostný dopis" a "Hodina hudby".

Dívka u okna čtoucí dopis (nizozemsky "Brieflezend Meisje bij het Venster") je obraz Jana Vermeera datovaný do let 1657-1659. Na spodu obrazu se zachovaly stopy malířovy signatury. Obraz se nachází v Gemäldegalerie Alte Meister v Zwingeru v Drážďanech.

Girl Reading a Letter at an Open Window (Dutch: "Brieflezend meisje bij het venster") is an oil painting by Dutch Golden Age painter Johannes Vermeer. Completed in approximately 1657–59, the painting is on display at the Gemäldegalerie in Dresden. For many years, the attribution of the painting—which features a young Dutch woman reading a letter before an open window—was lost, with first Rembrandt and then Pieter de Hooch being credited for the work before it was properly identified in 1880. After World War II, the painting was briefly in possession of the Soviet Union. Apparently well-preserved, the painting may have been altered after the painter's death.


Mládí.

Její otec, profesor Henrik Gustaf Söderbaum (1862–1933), byl stálým tajemníkem Královské švédské akademie věd.  Poté, co její rodiče krátce po sobě zemřeli, se přestěhovala do Berlína a začala navštěvovat divadelní školu.

Kariéra.

Nacistická éra.

Soderbaumová započala svou kariéru ve filmech režiséra Veita Harlana, za kterého se roku 1939 provdala. Společně vytvořili 10 filmů, když se těšili podpoře mocného ministra propagandy Josepha Goebbelse.  Podle Antje Ascheid je Soderbaumová často označována jako „nejvýznačnější představitelka nacistických ideálů, dokonalá nacistická hvězda“. Jako krásná švédská blondýna měla Soderbaumová vzhled panenky, který utvářel model árijské ženy. Ve skutečnosti již předtím hrála roli nevinné árijské ženy v několika filmech a byla velmi známá německému publiku. Její mládí a krása z ní udělaly symbol zdraví a čistoty a to z ní učinilo předlohu pro ideál nacistické ženské krásy.  V mnoha jejích filmech byla ohrožována hrozbou rasového znečištění. Nejznámější role tohoto typu byly Dorothea Sturm, prokletá hrdinka v antisemitském historickém melodramatu "Žid Süß (Jud Süß, 1940)", která spáchala sebevraždu utopením poté, co byla přinucena mít sex s padouchem, a Anna ve "Zlatém městě (Die goldene Stadt, 1942)", sudetská Němka, jejíž touha po životě ve městě (v rozporu s prací na venkově) a její uspokojení Čechy vyústily v sebevraždu utopením. Tyto její filmové osudy spjaté s vodou, stejně tak jako podobný konec její postavy v jejím filmovém debutu v Harlanově filmu "Jugend (1938)", ji vynesly titul Reichswasserleiche (Utopené tělo Říše).  Z dalších rolí: Elske ve "Východu slunce (Die Reise nach Tilsit, 1939)", německá manželka, kterou podvádí její manžel s Polkou, ale nakonec se zahanbeně vrátí k ní; Elisabeth ve filmu "Dům u jezera (Immensee, 1943)", která se provdá za bohatého statkáře, aby zapomněla na svou nenaplněnou lásku a nakonec se rozhodne mu zůstat věrná, ačkoliv je již vdovou a její láska se vrátí; Aels ve filmu "Její oběť (Opfergang, 1944)", žena, která zemře po své milostné aféře; Luise Treskow v historickém dramatu "Velký král (Große König, 1942)", mlynářská dcera, která podporuje Fridricha II. Velikého; Maria v dalším historickém válečném dramatu "Kolberg (1945)", venkovská dívka, která podporuje odboj proti Napoleonovi a je jediným přeživším z její rodiny.

Poválečná éra.

V prvních letech po válce často Kristina Soderbaumová čelila vypískávání ze scény a trpěla, když po ni publikum házelo shnilou zeleninu. V následujících letech často vyjadřovala lítost nad svými rolemi v antisemitských filmech.  Po té, co jejímu manželovi bylo opět povoleno režírovat filmy, Soderbaumová opět ztvárnila hlavní role v mnoha jeho filmech. Mezi tyto filmy patří "Die Blaue Stunde ("Modrá hodina", 1952)",  "Die Gefangene des Maharadscha ("Maharádžův zajatec", 1953)", "Verrat an Deutschland ("Zrada na Německu", 1954)" a "Ich werde dich auf Händen tragen ("Budu tě nosit na rukou", 1958)". Jejich posledním společným projektem byla v roce 1963 produkce divadelního představení od Augusta Strindberga "Hra snů" v Aachenu.  Po manželově smrti v roce 1964 se Soderbaumová stala známou módní fotografkou. V roce 1974 přijala roli v životopisném filmu Hanse-Jürgena Syberberga "Karl May". V roce 1983 vydala své paměti pod názvem "Nichts bleibt immer so ("Nic není stejné věčně")". V jejích pozdějších letech se stala podivínskou, ale i tak přijala role ve třech filmech a televizním seriálu "Doktor z hor (The Bergdoktor)". Její poslední role byla v thrilleru s Hughem Grantem "Vlak do pekla (Night Train to Venice, 1994)". Zemřela v roce 2001 v pečovatelském domě v severním Německu.

Beata Margareta Kristina Söderbaum (5. září 1912 Stockholm, Švédsko – 12. února 2001 Hitzacker, Dolní Sasko, Německo) byla německá filmová herečka narozená ve Švédsku, producentka a fotografka. Proslavila se především v rolích v nacistických filmech.

Beata Margareta Kristina Söderbaum (5 September 1912 – 12 February 2001) was a Swedish-born German film actress, producer, and photographer. She is most known for her roles in Nazi-era films.


Historie.

V průběhu staletí byl obraz v držení řady vlastníků:  Počátkem 20. století se nacházel ve sbírce nazvané "Collectie Six" podle sběratele umění Jana Sixe, který za něj požadoval milion guldenů. Nakonec získal obraz ze sbírky v roce 1921 za 650 000 guldenů Henri W. A. Detering, který jej následně věnoval nizozemskému státu. Od té doby se obraz nachází v amsterodamském Rijksmuseum.

Popis.

Na obraze (olej na plátně, rozměry 54,3×44 cm) je zachycena část ulice, dlážděné kočičími hlavami, u níž stojí dva domy, oddělené dvěma průchody. Dominantně působí dům na pravé polovině obrazu – třípodlažní stavba se stupňovitým štítem. Většina oken ze zavřená, což navozuje dojem, že dům je uzavřen. Pouze v otevřených dveřích domu sedí žena zaujatá ruční prací (paličkováním krajek). Kromě ní jsou na plátně další tři postavy: dvě děti klečící na zemi a děvečka v průchodu vlevo, skloněná nad nádobou s vodou. Všichni se věnují své činnosti a vzájemně spolu nekomunikují; i proto působí obraz dojmem obzvláštního klidu.  Identifikací místa, které Vermeer zachytil, se zabývají badatelé již odedávna. Názory jsou různé: vedle nejčastěji se objevující teorie, že jde o pohled na "Voldergracht", namalovaný ze zadních oken domu "Mechelen" u Marktveld v Delft, jsou zmiňovány i jiné lokalizace – Oude Langendijk, Nieuwe Langendijk, Trompetdtraat, Spieringstraat, Achterom či Vlamingstraat. Podle první hypotézy stál za "Mechelenem" dům (na obraze by to byla budova zprava), který byl v roce 1661 zbourán, aby udělal místo pro nové sídlo gildy sv. Lukáše, cechu sdružujícího a zastřešujícího výtvarné umělce, tedy i Vermeera. V holandském malířství byla častá vyobrazení budov ohrožených zničením, jež byla vytvářena s cílem uchovat pro budoucnost v paměti jejich vzhled. Takové obrazy tvořili mj. Egbert van der Poel (např. "Pohled na Delft po výbuchu prachovny v roce 1654", National Gallery v Londýně), Daniel Vosmaer. Je tedy možné, že i Vermeer chtěl zvěčnit vzhled domu, jenž měl zakrátko přestat existovat.  Není však také vyloučeno, že Vermeer nezachytil skutečný vzhled konkrétní ulice, ale umístil na obraz prvky z různých míst. To dělal jeho současník, Pieter de Hooch, který kromě výjevů v interiérech maloval pohledy na dvorky, ulice a zahrady. De Hooch namaloval dva obrazy, na nichž je jedna brána, ale zachycená ze dvou různých stran ("Dvorek", 1658, National Gallery v Londýně a "Dvorek", 1658, The Trustees of Mr. Julian Byng's Marriage Settlement).  "Ulička" je jedním z pouhých dvou Vermeerových obrazů, na nichž je zachycen motiv města a kde Vermeer namaloval oblohu. Všeobecně se má za to, že její vytvoření předcházelo vznik obrazu "Pohled na Delft", dalšího ze dvou uvedených.  Jako v řadě dalších případů i zde Vermeer provedl změny v konečné kompozici – odstranil např. ženskou postavu, jež se nacházela vpravo od vstupu do průchodu.  Rostlinný pokryv cihlové stěny na levé straně obrazu má v současnosti modrý odstín. Zeleň Vermeer získával smícháním žluti s modří a postupem času se výsledná zelená barva mohla změnit v modrou.

Ulička (nizozemsky "Het Straatje") je obraz Jana Vermeera datovaný do let 1658–1661. Plátno je signováno, podpis "i VMeer" se nachází na levé straně dole, pod oknem.

The Little Street ("Het Straatje") is a painting by the Dutch painter Johannes Vermeer, executed c. 1657–58. It is exhibited at the Rijksmuseum of Amsterdam, and signed, below the window in the lower left-hand corner, "I V MEER".


Alternativní definice.

Každá z následujících definic je ekvivalentní s definicí uvedenou výše:

Nutná, ale ne postačující podmínka.

Příkladem sedlového bodu je bod (0,0) grafu "y" = "x". Tečnou je osa "x", která v tomto bodě protíná graf. Jestliže "x" je inflexní bod funkce "f", pak druhá derivace "f″"("x") (jestliže existuje) se rovná nule; tato podmínka ale není postačující. Je také nutné, aby nejnižší řád derivace, která je nenulová, byl lichý (a vyšší než druhý), tj. třetí, pátý, atd. Jestliže nejnižší řád derivace, která je nenulová, je sudý, nejedná se o inflexní bod, ale o "undulační bod". V algebraické geometrii se ale "inflexní bod" říká jak skutečnému inflexnímu bodu, tak undulačnímu bodu. Příkladem undulačního bod je "y" = "x" pro "x"=0.  Z definice plyne, že znaménko "f′"("x") na obou stranách bodu ("x","y") musí být stejné. Jestliže je kladné, bod je "rostoucí inflexní bod";, jestliže je záporné, bod je "klesající inflexní bod".

Klasifikace inflexních bodů.

Inflexní body mohou být klasifikovány i podle toho, zda je derivace "f′"("x") nulová nebo nenulová.  Nestacionární inflexní bod lze zvýraznit, jestliže se graf "y" = "x" nepatrně otočí okolo počátku. Původní tečna bude stál rozdělovat graf na dvě části, ale jeho gradient je nenulový.  Inflexní bod se někdy nazývá , ale většinou je takto označována celá křivka, která obsahuje inflexní bod.

Asymptotické funkce.

Některé funkce mění konkávnost, aniž by měly inflexní body. Místo toho mohou měnit konkávnost okolo vertikální asymptoty nebo diskontinuity. Například funkce je konkávní, když |"x"| > 1; a konvexní, když |"x"| < 1. Funkce ale nemá žádné inflexní body, protože 1 a -1 nepatří do definičního oboru funkce.

Inflexní bod v geometrii a v diferenciálním počtu je bod na křivce, ve kterém křivost neboli konkávnost mění znaménko z kladného na záporné nebo ze záporného na kladné. Křivka se mění z konkávní (kladná křivost) na konvexní (záporná křivost) nebo obráceně.  Bod, kde je křivost nulová, ale nemění znaménko, se někdy nazývá undulační bod.  V algebraické geometrii je inflexní bod definován poněkud obecněji jako bod, kde má tečna styk s křivkou řádu alespoň 3, a undulační bod nebo hyperflex jako bod kde má tečna styk s křivkou řádu alespoň 4.

In differential calculus and differential geometry, an inflection point, point of inflection, flex, or inflection (British English: inflexion) is a point on a smooth plane curve at which the curvature changes of sign. In particular, in the case of the graph of a function, it is a point where the function changes from being concave (concave downward) to convex (concave upward), or vice versa.  For example, if the curve is the graph of a function , of differentiability class , this means that the second derivative of vanishes and changes sign at the point. A point where the second derivative vanishes but does not change sign is sometimes called a point of undulation or undulation point.  In algebraic geometry an inflection point is defined slightly more generally, as a regular point where the tangent meets the curve to order at least 3, and an undulation point or hyperflex is defined as a point where the tangent meets the curve to order at least 4.


Původní situace.

Poté co Gerrit Rietveld provedl na zakázku přestavby různých objektů, byl dům Rietvelda a Schröderové jeho prvním návrhem na zcela nový obytný dům včetně interiéru. Byl navržen v úzké spolupráci se zadavatelkou a jedinou stálou obyvatelkou domu, Truus Schröder-Schräderovou. Ta se chtěla po smrti manžela v roce 1923 původně přestěhovat z Utrechtu do Amsterdamu, aby mohla bydlet poblíž své sestry. Požádala Rietvelda,aby pro ni a její tři děti pomohl hledat vhodný dům, ale ani jeden z nich nemohl nic vhodného najít. Nakonec jí proto Rietveld navrhl, aby dům postavila . Každý zvlášť tedy začali hledat vhodnou parcelu a shodli se na parcele na ulici Prins Hendriklaan v Utrechtu. Ta se tehdy nacházela na okraji města těsně vedle domu se čtyřmi byty a na druhé straně sousedila s nezastavěným polderem.

Výchozí myšlenky.

Po prvním Rietveldově návrhu, který Schröderová neschválila, oba pokračovali v navrhování na základě představ, které Schröderová měla ohledně bydlení. Jejich podstatou byla střízlivost a myšlenka žít plně, ne odžít si. Jedním z aspektů této představy byl pocit svobody, který Schröderová zažila, když jednou v bytě své přítelkyně vystoupala po schodech do patra nebo až na půdu a který definovala jako doslovné odpoutání se od všeho pozemského. Tuto myšlenku můžeme rozeznat i v rozmístění obytných prostor. Obývací pokoj a ložnice jsou umístěny v poschodí. Schröderová také chtěla, aby ve všech místnostech byla napojena voda, plyn a elektřina, aby v nich byl prostor pro postel a dveře směrem ven. To došlo později využití, když byly pokoje v přízemí pronajímány studentům.  Rietveld rád tohoto návrhu využil k tomu, aby do praxe převedl základní myšlenky hnutí De Stijl týkající se architektury, tak jak byly prezentovány na výstavě v galerii L’Effort Moderne v Paříži. Tyto myšlenky se dají objasnit na základě některých bodů z manifestu “K obrazotvorné architektuře” Theo van Doesburga, který vyšel v čísle 6/7 časopisu "De Stijl" (vydaného u příležitosti zmiňované pařížské výstavy) ve stejném roce, jako byl dokončen dům:  "8. Půdorys - Nová architektura prolomila stěny a tím zničila oddělenost venkovního a vnitřního prostoru. Stěny už nic nenesou; jejich funkce je omezena na opornou. Díky tomu vzniká nový, otevřený půdorys, zcela rozdílný od klasického, zde se prolínají vnitřní a vnější prostory."  Rietveld vytvořil v poschodí domu variabilní prostor využitím posuvných stěn místo pevných.  "11. Nová architektura je proti kubusu, což znamená že se nesnaží poskládat různé funkční prostorové buňky do jedné uzavřené kostky, ale vychyluje funkční prostorové buňky  (jako markýzu/plochy žaluzií??, plochy balkonů atd.) ze středu kubusu směrem ven, díky čemuž vstupují do otevřeného prostoru výška, šířka, hloubka a čas ve zcela novém plastickém výrazu. Tak získává architektura (pokud to je konstrukčně možné - ať si stavitelé poradí!) víceméně vznášející se charakter, který se, přeneseně řečeno, staví proti gravitační síle přírody."  "13. V protikladu k frontálnosti ctěné strnulým, statickým chápáním života, nabízí nová architektura plastické bohatství všestranných časově-prostorových pochodů."

Návrh.

Maketa domu  Poté co Rietveld a Schröderová společně určili půdorysy všech prostor, začal  Rietveld se druhým návrhem. Ani z tohoto návrhu nebyla Schröderová nadšená: byla to obdélníková masa s děrami (okny), jejíž objem ještě pořád dominoval okenním částem. Rietveld tím byl motivován, aby přišel ještě s dalším návrhem, nejprve jenom s náčrtem. Na tomto náčrtu je vidět opak druhého návrhu: přechody z vnitřku ven, které jsou obklopeny systémem horizontálních a vertikálních prvků. Tuto verzi už Schröderová schválila a Rietveld ji dále rozpracoval.

Stavební povolení.

Technický výkres, který Rietveld poté vyhotovil aby získal stavební povolení, ukazuje něco úplně jiného, než co on a Schröderová měli na mysli: prostory v přízemí byly vyplněny vším potřebným zařízením jako u běžných domů. Návrh horního poschodí, který je ve výkresu označen jako půda, neprozrazuje, že se jedná o různé prostory s posuvnými stěnami mezi nimi. Rietveld prozradil, že vedle tohoto triku použil k získání stavebního povolení ještě další: v nákresu domu v pohledu ze strany vyplnil linku střechy vedlejšího domu vertikálním šrafováním jako arkýř. Ta ovšem měla být vyšrafována horizontálně, což naznačuje cihlovou zeď. Později vtipkoval, že tuto chybu udělal schválně, aby vzbudil dojem, že také jeho dům má šikmou střechu, zatímco v ostatních dvou pohledech samozřejmě žádná šikmá střecha vidět není. Stavební povolení bylo nakonec uděleno bez dalších povinností nebo požadavků.

Provedení.

Z pracovních nákresů, které Rietveld vyhotovil těsně před a během stavby domu vyplývá, že že sám Rietveld navrhoval nábytek. Při stavbě je totiž zvykem dělat nákresy v měřítku 1:1 nebo 1:20, ale Rietveld je udělal v měřítku 1:10 a 1:25.  Výkresy, které Rietveld použil pro získání stavebního povolení, jsou ve velké míře totožné s tím, co bylo ve skutečnosti postaveno. Takže jsou tam například na některých místech otočná okna místo výklopných, která byla nakreslena. Mnoho tvarů a detailů bylo také určeno náčrty, které Rietveld udělal na kus lepenky nebo prkna přímo na staveništi. Rietveld byl často přítomen při stavebních pracích a když tam nebyl, někdy se věci nepovedly, protože zedníci nebyli zvyklí na nekonvenční metody, které používal při stavbě toho.  Zpočátku chtěl Rietveld postavit dům z prefabrikovaných betonových panelů. Ukázalo se ale, že by bylo příliš drahé tyto panely vyrábět bez možnosti jejich využití v další sériové výrobě/a pak z nich nechat postavit jen jeden dům. Výsledek je takový, že jenom základy a balkony jsou ze železobetonu, ostatní pevné stavební kusy je zdivo později opatřené omítkou. V patře jsou vedle venkovních zdí přidány i ocelové sloupy, protože zde nejsou žádné vnitřní nosné zdi (a protože plocha střechy je příliš velká aby byla přeložena najednou)

Styl.

Dům je prostý a střízlivý, pouhé seskupení horizontálních a vertikálních ploch. V podrobných plánech, které Rietveld pro tuto stavbu vyhotovil, se často vyskytuje termín “čtvercový”. Zdi musely být “čtvercově” omítnuty, okenní rámy musely být také ve čtvercovém provedení. Také zařízení domu je plně v souladu s převládající formou čtverce: pravé úhly a rovné linie tu udávají tón; Rietveld později navrhl svou slavnou židli ve tvaru písmene Z přímo pro tento interiér. Mnoho pokojů bylo opatřeno vestavěnými skříněmi. Co se týče použití barev je dům na vnější straně zejména střízlivý: uplatňují se pouze bílá a pět různých odstínů šedi. Vevnitř byla použita bohatší škála barev, která je ale přesto omezena na barvy primární.

Současná situace.

Postupem času prošly některé věci na domě a v jeho okolí změnou. V domě byly například umístěny postele navíc, podlahová krytina byla vyměněna za gumu a linoleum, některé skříňky byly odstraněny a nahrazeny novými. Všechny tyto změny považovali Schröderová a Rietveld za nutné pro jejich každodenní život (Rietveld měl svou pracovnu v přízemí domu a po smrti své manželky se ke Schröderové přistěhoval). Krom toho byl v roce 1937 na střeše přistavěn další pokoj (odstraněn v roce 1957), navržený Rietveldem tak, aby paní Schröderová měla více prostoru a soukromí, vzhledem k tomu, že se mnoho lidí chodilo na dům dívat. Tento pokoj byl během dřívější restaurace zbořen. Po smrti Schröderové v roce 1985 dům restauroval Bertus Mulder. Ten dům přivedl zpět do původního stavu, tak, jak ho Rietveld a Schröderová ve dvacátých letech postavili. Okolo domu se udály změny závažnějšího rázu: dříve zde byl ohromný výhled (což byl také důvod proč si Schröderová vybrala právě toto místo), zatímco dnes vede blízko domu čtyřproudá dálnice (Waterlinieweg) s viaduktem nad ulicí Prins Hendriklaan. Protože se tím pádem dům ocitl v jakési prohlubni, byl Rietveld toho názoru, že ztratil svůj význam v daném prostoru a měl by být zbořen. Podchod viaduktu byl po roce 2000 vykachlíčkován modrými vyobrazeními všech židlí, které Rietveld navrhl. Toto umělecké dílo má příhodný název "Sitting in blue" od Berkmana en Janssense.  V roce 2000 se Dům Rietvelda a Schröderové dostal na Seznam památek světového dědictví UNESCO. Nyní je dům provozován utrechtským Centraal Museum. Muzeum zajišťuje prohlídky budovy a shromáždilo také rozsáhlou kolekci Rietveldem navržených kusů nábytku, jejíž část (mimo jiné také proslulá modro-červená židle) je také k vidění v domě Rietvelda a Schröderové.  V roce 2008 se v domě odehrávalo divadelní představení Theatergroep Koper pojednávající o vztahu Rietvelda a Schröderové s názvem "Rietveld: Zitten is een werkwoord" (Rietveld: Sedět je sloveso). Publikum sedělo venku okolo domu se sluchátky a mohlo tak hru sledovat.

Dům Rietvelda a Schröderové je obytný dům navržený Gerritem Rietveldem v letech 1923-1924 ve městě Utrecht. Stavba je zcela realizována v duchu myšlenek uměleckého proudu De Stijl. Rietveld dům navrhl pro Truus Schröder-Schräderovou, která v něm bydlela od ledna roku 1925 do své smrti v roce 1985. Dům se nachází na adrese Prins Hendriklaan 50 ve čtvrti Wilhelminapark a lze ho navštívit v rámci prohlídky. Od roku 2000 je na seznamu světového dědictví UNESCO.

The Rietveld Schröder House () (also known as the Schröder House) in Utrecht (Prins Hendriklaan 50) was built in 1924 by Dutch architect Gerrit Rietveld for Mrs. Truus Schröder-Schräder and her three children.  She commissioned the house to be designed preferably without walls. Both Rietveld and Schröder espoused progressive ideals that included "a fierce commitment to a new openness about relationships within their own families and to truth in their emotional lives. Bourgeois notions of respectability and propriety, with their emphasis on discipline, hierarchy, and containment would be eliminated through architectural design that countered each of these aspects in a conscious and systematic way." Rietveld worked side by side with Schröder-Schräder to create the house. He sketched the first possible design for the building; Schröder-Schrader was not pleased. She envisioned a house that was free from association and could create a connection between the inside and outside. The house is one of the best known examples of "De Stijl"-architecture and arguably the only true "De Stijl" building. Mrs. Schröder lived in the house until her death in 1985. The house was restored by Bertus Mulder and now is a museum open for visits, run by the Centraal Museum. It is a listed monument since 1976 and UNESCO World Heritage Site since 2000.


Život.

Marie-Madeleine Pioche de La Vergne se narodila v zámožné rodině pocházející z nižší šlechty, která měla kontakty na okolí kardinála de Richelieu. Její matka, dcera králova lékaře, byla ve službě vévodkyně Rose-Madeleine d'Aiguillon už od jejího narození. Její otec, Paul Pioche de la Vergne, králův štolba, zemřel po výstřelu z muškety, když měla Marie-Madeleine patnáct let. Následující rok po této události (1650) se stala dvorní dámou královny Anny Rakouské a začala se vzdělávat v literatuře u gramatika jménem Ménage, který ji učil italsky a latinsky. Tento muž ji uvedl do populárních literárních salonů Catherine de Rambouillet, markýzy du Plessis-Bellier a Madeleine de Scudéry.  V roce 1660 se její matka znovu vdala za Renauda de Sévigné, strýce madame de Sévigné. Obě dámy "se staly nejdražšími přítelkyněmi na světě navždy". V roce 1655 se vdala ve věku 21 let za Auvernčana o osmnáct let staršího Françoise Motiera, hraběte de La Fayette, se kterým měla dva syny. Tento vdovec, bratr slavného Louise de La Fayette, který vedl uzavřený život na svém zámku, jí přinesl štěstí a vliv. Doprovázela ho po jeho rodinných statcích v Auvergne a v Bourbonsku, ale také se pravidelně vracela do Paříže, kde se představila v nejvyšších kruzích kolem královského dvora.  Společenský vzestup jí umožnil s úspěchem otevřít vlastní salon v Paříži na ulici du Vaugirard. Navštěvovali ho La Fontaine, La Rochefoucauld, Segrais a princ de Condé. Manžel zůstal ve stínu slávy madame de La Fayette. Až do 19. století se nevědělo, že zemřel 26. června 1683.  Je známo, že mezi důležité známosti madame de La Fayette patřila Henrietta Anglická, budoucí vévodkyně Orleánská, která ji požádala, aby byla její životopiscem. Také Grand Arnauld a Huet, jejichž "Pojednání o původu románů" bylo zveřejněno jako předmluva jejího díla "Zaïde". Madame de La Fayette byla dvořankou Henriety Anglické dva roky až do jejího náhlého skonu.  Na začátku šlechtické vzpoury Fronda měla blízko ke kardinálu de Retz. Když se definitivně usadila v Paříži, vyšla anonymně její biografie ""La Princesse de Montpensier"" v roce 1662. Od roku 1655 do roku 1680 byla úzce spojena s La Rochefoucauldem (autor díla Maxima), o kterém řekla: ""Rochefoucauld mi daroval esprit, ale já jsem změnila jeho srdce."" La Rochefoucauld představil Marie-Madeleine mnohým velkým literárním duchům té doby, ke kterým patřili i Jean Racine a Nicolas Boileau.  V roce 1669 byl publikován první díl její románu "Zaïde", příběhu z maurského Španělska, vydaného pos pseudonymem de Segrais, byť skoro všichni věděli, že je to Madame de La Fayette. Druhý díl vyšel v roce 1671.  Nejznámějším dílem Marie-Madeleine de La Fayette se stala ""Princezna de Cleves"", vydaná jedním z jejích přátel v březnu 1678. Toto dílo, jehož úspěch byl rozsáhlý, se stal prototypem psychologického románu. Madame de La Fayette je také někdy za zakladatelku psychologického románu označována.  Smrt La Rochefoucaulda v roce 1680, pak hraběte de La Fayette v roce 1683, ji donutila vést méně aktivní společenský život během posledních let života svého. Po smrti manžela převzala s úspěchem péči o zděděné majetky a kariéry svých dvou synů. V roce 1692 zemřel její dlouholetý přítel a mentor Giles Ménage, s nímž udržovala dlouholetý vztah, což ji oslabilo i fyzicky. Stáhla se z mondénního světa, aby se připravila na konec. Tři z jejích děl byly vydány posmrtně: "La Comtesse de Tende" (1723), "Histoire d'Henriette d'Angleterre" (1720), "Mémoires de la Cour de France" (1731).

Marie-Madeleine Pioche de La Vergne, komtesa de La Fayette známá jako Madame de La Fayette (18. března 1634, Paříž – 25. května 1693, Paříž) byla francouzská spisovatelka období klasicismu.

Marie-Madeleine Pioche de La Vergne, comtesse de La Fayette (baptized 18 March 1634 – 25 May 1693), better known as Madame de La Fayette, was a French writer, the author of "La Princesse de Clèves", France's first historical novel and one of the earliest novels in literature.


Flóra a fauna.

Nacházejí se zde jedny z nejrozlehlejších plání mořské trávy na světě. Oplývají neobyčejnou rozmanitostí druhů a zabírají celkovou plochu přes 4 000 km². Pouze Wooramel Seagrass Bank, pokryté mořskou trávou, se táhne 130 kilometrů podél pobřeží. Mořská tráva (nejrozšířenější druhy jsou "Amphibolis antarctica" a "Posidonia australis"), která je ve skutečnosti společenstvím kvetoucích rostlin, přispívá k obrovské rozmanitosti podmořského života.  Mladí garnáti, maličké rybky a bezpočet dalších mořských živočichů v ní nacházejí útočiště. Pláně pokryté mořskou trávou poskytují hojnost potravy i asi 10 000 dugongů, nazývaným také „mořské krávy“. Tito savci, kteří váží až 400 kilogramů, pomalu spásají obrovské podmořské pastviny, někdy ve více než 100členných stádech. Oblast severní Austrálie od Žraločí zátoky na západě po Moreton Bay na východě je dnes domovem většiny dugongů na Zemi.  K rozmanitosti živočišné říše přispívají keporkakové ("Megaptera"), kteří si zde dělají zastávku při každoročním putování na jih, a velryby jižní ("Eubalaena australis"), které sem připlouvají z důvodu rozmnožování. Mezi další zdejší obyvatele podmořského světa patří žralok tygří ("Galeocerdo cuvier"), žralok obrovský ("Rhincodon typus"), žralok veliký ("Cetorhinus maximus"), delfín skákavý ("Tursiops truncatus"), kladivounovití ("Sphyrnidae"), manta atlantská ("Manta birostris"), kareta obrovská ("Chelonia mydas"), kareta obecná ("Caretta caretta"). Ze suchozemských živočichů zde žijí např. klokánek zemní ("Bettongia lesueur"), klokan kosmatý ("Lagorchestes hirsutus"), klokan páskovaný ("Lagostrophus fasciatus"), bandikut páskovaný ("Perameles bougainville"), myška severoaustralská ("Pseudomys fieldi"), krysa zajícová ("Leporillus conditor").

Významná světová hodnota podle UNESCO.

Na pobřeží Indického oceánu v nejvzdálenějším bodě Austrálie mají vody, ostrovy a poloostrov Shark Bay, které pokrývají rozsáhlou oblast kolem 2,2 milionu hektarů (z nichž asi 70% zabírá moře), řadu mimořádných přírodních rysů, včetně jednoho z největších a nejrůznějších mořských den na světě. Nicméně je to pro jeho stromatolity (kolonie mikrobiálních ploch, které tvoří tvrdé, kopulovité ložiska, o kterých se říká, že jsou nejstaršími formami života na zemi). Tato lokalita je také známá svým bohatým mořským životem včetně velké populace dugongů ("Dugong") a poskytuje útočiště pro řadu dalších druhů, které jsou celosvětově ohroženy.

Žraločí zátoka (anglicky "Shark Bay") je velký mělký záliv, nacházející se v Západní Austrálii, asi 650 kilometrů od města Perth. Žraločí zátoka představuje botanicky a zoologicky cennou lokalitu vzhledem k tomu, že se nachází v oblasti, kde se stýkají vody tropického a mírného pásu. Je domovem mnoha druhů organismů obou těchto biotopů. Pro své mimořádné přírodní bohatství je od roku 1991 zapsána na seznamu světového dědictví UNESCO. Celková rozloha (vodní plochy i souše) chráněného území je 22 009 km².  Zátoka je rozlehlou, polouzavřenou vodní plochou, která je od otevřeného Indického oceánu oddělena řadou bariérových ostrovů (největší z nich jsou Bernier, Dorre a Ostrov Dirka Hartoga). Na šířku měří přibližně 100 km, na délku 200 km, její plocha je 13 000 km². Průměrná hloubka vody je 9 m, maximální pak 29 m. Na linii ostrovů navazuje nízký poloostrov Edel. Ve své jižní části je Žraločí zátoka rozdělena poloostrovem Peron-Nanga na mělké zálivy Demham Sound a Freycinet Harbour na západě, L’haridon Bight a Hamelin Pool na východě. V jižní části zátoky se rozprostírá známá pláž Shell Beach tvořená drobnými lasturami mušlí.

Shark Bay (Malgana: "Gutharraguda", "two waters") is a World Heritage Site in the Gascoyne region of Western Australia. The area is located approximately north of Perth, on the westernmost point of the Australian continent. UNESCO's official listing of Shark Bay as a World Heritage Site reads:


Historie.

V roce 1795 objevil místní mladík Daniel McGinnis díru v zemi a spolu s kamarády se rozhodl ji prozkoumat. Dostali se do hloubky necelých deseti metrů, kde narazili na vrstvu silných klád. O osm let později ve vykopávkách pokračoval bohatý investor Simeon Lynds, jemuž se podařilo zdolat překážky v podobě kokosových rohoží a vrstvy tmelu na opravu lodí a v hloubce 27 metrů objevil kamennou desku s nápisem v neznámém písmu, který byl vykládán jako zpráva o zakopaném pokladu. Ve třicetimetrové hloubce však začala šachtu zaplavovat voda. Zjistilo se, že jáma je propojena systémem podzemních tunelů s oceánem, který ji při pokusu o neodborné vniknutí zaplaví. Další vrt uskutečnila v roce 1849 společnost Truro. Narazili na dřevo (snad stěnu truhly) a vyzdvihli tři články zlatého řetězu, pak se ale stěny jámy zhroutily. V roce 1894 byl z hlubiny vytažen útržek pergamenu a na něm byla rozluštěna písmena V a I. Další sonda v roce 1931 se dostala až do padesátimetrové hloubky, kde byla nalezena hmota podobná cementu a za ní prázdný prostor. Další průzkumy však byly nad finanční možnosti hledačů pokladů, navíc v roce 1965 zahynuli v jámě čtyři muži. V roce 1970 byla do podzemí spuštěna kamera, která v hloubce okolo 70 metrů objevila lidské tělo a velké truhly. Vyzvednuty byl kovové nůžky zřejmě ze 17. století a porcelánové střepy. Od devadesátých let vykopávky ustaly kvůli právním sporům o vlastnictví pozemků na ostrově. Existuje řada teorií o tom, co je dole skryto, že to někomu stálo za tak sofistikované zabezpečení. Od kořisti, kterou zde zakopali piráti, přes zlato templářů nebo Inků, ztracené Shakespearovy rukopisy až po počítač mimozemšťanů. Skeptici však považují jámu za přírodní útvar a případné nálezy v hlubinách za pozůstatky prvních průzkumů nebo podvrhy.

Oak Island ("Ostrov dubů") je ostrov v zálivu Mahony v kanadské provincii Nové Skotsko. Ostrov je bez stálého osídlení, má rozlohu 57 hektarů a je převážně porostlý lesem, nejvyšší bod leží 11 metrů nad mořem. Oak Island je propojen s pevninou umělým náspem. V nejvýchodnější části ostrova se nachází legendami opředená jáma zvaná "Money Pit".

Oak Island is a privately owned island in Lunenburg County on the south shore of Nova Scotia, Canada. The tree-covered island is one of about 360 small islands in Mahone Bay and rises to a maximum of above sea level. The island is located from shore and connected to the mainland by a causeway and gate. The nearest community is the rural community of Western Shore which faces the island, while the nearest village is Chester. The island is best known for various theories about possible buried treasure or historical artifacts, and the associated exploration.


Historie.

První zmínka o obraze se objevuje v roce 1696, kdy byl prodán spolu s dalšími Vermeerovými díly jako součást sbírky holandského typografa Jacoba Dissiuse. Později, v roce 1718, ho získal benátský malíř Giovanni Antonio Pellegrini, jehož celou sbírku posléze koupil britský konzul Joseph Smith. Obraz je v současné době součástí britských královských sbírek ("The Royal Collection") a nachází se v Buckinghamském paláci v Londýně. Pro královské sbírky ho zakoupil britský král Jiří III., ovšem jako přívažek k souboru knih, jehož byl součástí a jež krále více zajímaly. Kvůli špatné interpretaci signatury byl obraz původně označen jako dílo Franse van Mierise staršího (1635-1681), teprve roku 1866 v něm francouzský historik umění a sběratel Étienne Thoré-Bürger rozpoznal dílo Jana Vermeera.

Popis.

Na obraze (olej na plátně, výška 73,3 cm, šířka 64,5 cm) je znázorněn výjev odehrávající se v bohatém, jasně osvětleném interiéru poblíž oken. Výjev je vzdálen od diváka; v popředí stojí stůl, pokrytý pestrobarevným kobercem (turecké koberce byly v té době příliš vzácné, než aby jimi byla pokryta podlaha), za ním pak židle s modrým čalouněním. Na stole stojí na plochém stříbrném talíři džbánek z bílého porcelánu se stříbrným víčkem, vedle stolu leží na podlaze z velkých černých a bílých mramorových dlaždic viola da gamba. U stěny proti divákovi stojí druhý hudební nástroj – virginál, spinet či klavesin, na němž hraje stojící žena, která je k divákovi obrácená zády, jejíž obličej je však vidět v zrcadle, zavěšeném nad klavesinem. Na otevřeném víku nástroje je zřetelně vidět latinský nápis: "MUSICA LETITIAE CO[ME]S / MEDICINA DOLOR[IS]" ("Hudba je společnicí v radosti a lékem na bolest"). Další osobou, již malíř na obraze zachytil, je elegantně oblečený muž, naslouchající hudbě, jehož šerpa a vycházková hůl naznačují jeho vysoké společenské postavení.  Na stěně vpravo je vidět část obrazu, nejpravděpodobněji "Caritas Romana" ("Římské milosrdenství") ve stylu Caravaggia. Výjev představuje uvězněného, k smrti hladem odsouzeného Cimona, jehož krmí vlastním mlékem jeho dcera Pero.

Hodina hudby (nizozemsky "De muziekles") – obraz Jana Vermeera datovaný do let 1659-1664. Plátno je signováno ("IVMeer"); signatura se nachází vpravo, na rámu zachyceného obrazu.

The Music Lesson, Woman Seated at a Virginal or A Lady at the Virginals with a Gentleman by Johannes Vermeer is a painting of a young female pupil receiving a music lesson from a man. The man's mouth is slightly agape giving the impression that he is singing along with the music that the young girl is playing. This suggests that there is a relationship between the two figures and the idea of love and music being bridged together. This was a common theme among Netherlandish art in this time period. Vermeer uses linear perspective and his invention of the camera pictura to create the illusion of space and depth within the setting of the painted room. Vermeer consistently used the same objects within his paintings such as the draped rug, the white water jug, various instruments, tiled floor and windows that convey light and shadows. This is one of few paintings produced by Vermeer which were kept in his home until his death in 1675 when his family was forced to sell them. It became a part of the Royal Collection, and it is currently on display in the Picture Gallery at Buckingham Palace in London.


Popis.

Na obraze (olej na plátně, výška 42,5 cm, šířka 35 cm) je vyobrazen interiér, v němž u stolu stojí žena. Z levé strany z okna na ni padá světlo přitlumené žlutý závěsemm, zbytek obrazu zůstává v šeru. Na stole s odhrnutým modrým ubrusem se nacházejí krabičky a šňůry perel a velká stříbrná a několik malých zlatých mincí, na šedivé zadní stěně je zavěšen obraz s výjevem "Posledního soudu" ve vlámském stylu, na stěně proti ženě zrcadlo.  Žena (identifikovaná jako Vermeerova manželka Kateřina) vypadá jako těhotná, ale je možné, že je to způsobeno typem oděvu – širokou nařasenou sukní a tehdy módním volným kabátkem tmavomodré barvy. Hlavu má pokrytou bílou rouškou, levou rukou se lehce opírá o desku stolu a v pravé ruce drží vážky, jejichž misky jsou ideálně vyvážené. Ruka s vážkami je situována přesně do středu obrazu, přesto však díky proudu jasného světla je pozornost diváka upřena na klidný a soustředěný obličej ženy

Interpretace.

Obraz bývá vykládán různými způsoby. Na alegorii ukazuje obraz "Posledního soudu", zavěšený na stěně za zády ženy. Tak lze ve výjevu najít dvě dimenze: věčnou, v níž Ježíš Kristus hodnotí a soudí lidské činy a váží dobro a zlo, a pozemskou, kde jsou váženy perly, symbol marnosti ("Vanitas") a pýchy. Někteří badatelé poukazují na analogii mezi ženou s vážkami a Pannou Marií.  Obecně se má za to, že žena váží perly, avšak zkoumání obraz pod mikroskopem ukázalo, že misky vah jsou prázdné. Arthur K. Wheelock, znalec Vermeerova díla, vyslovil názor, že žena neváží cennosti, ale činy, a podle hlavního poselství díla se má člověk ve svém životě řídit střídmostí a vyvážeností svých činů.  Motiv ženy s vážkami se objevil v holandském umění již dříve, několikrát např. u Leonaerta Bramera a také u Pietera de Hoocha ("Vážící zlato", cca 1664). Ani Vermeerův, ani Hoochův obraz s touto tematikou nejsou datovány, Albert Blankert nicméně připouští, že Vermeer se při vzniku svého obrazu inspiroval dílem Hoochovým.

Žena vážící perly (nizozemsky "Vrouw met weegschaal") je obraz Jana Vermeera datovaný do let 1662–1665. Obraz, uložený v National Gallery of Art ve Washingtonu, není signován.

Woman Holding a Balance (Dutch: "Vrouw met weegschaal"), also called Woman Testing a Balance, is an oil painting by Dutch Golden Age artist Johannes Vermeer, now in the National Gallery of Art in Washington, DC.  At one time the painting, completed 1662–1663, was known as Woman Weighing Gold, but closer evaluation has determined that the balance in her hand is empty. Opinions on the theme and symbolism of the painting differ, with the woman alternatively viewed as a symbol of holiness or earthliness.


Charakteristiky vzácných onemocnění.

Vzácná onemocnění jsou vzhledem ke kvantitativnímu vymezení různorodou kategorií. Přibližně 80 % jsou onemocnění genetického původu, další jsou onemocnění získaná během života. Vzácná onemocnění postihují především děti (asi ze 75 %), ale i dospělé.  Pro vzácná onemocnění je charakteristická sada specifických problémů, které vyplývají z jejich okrajového postavení jak v medicíně, tak v oblasti výzkumu a vývoje léčiv. Typický je nedostatek medicínských a vědeckých poznatků o jednotlivých diagnózách, nízký počet expertů schopných poskytnout adekvátní péči i složitá diagnostika (pro většinu onemocnění nejsou stanovena přesná diagnostická kritéria). Pro naprostou většinu vzácných onemocnění neexistuje kauzální léčba. Neobvyklá povaha těchto nemocí je také příčinou problémů v oblasti sociální podpory a péče o pacienty.

Která onemocnění jsou považována za vzácná?

Jestli je onemocnění považováno za vzácné či nikoli je závisí na dvou faktorech. Administrativním vymezení a skutečnému výskytu onemocnění v rámci vybrané populace.

Administrativní vymezení.

Pro Evropskou unii platí, že onemocnění je považováno za vzácné, pokud postihuje méně než 5 osob z 10 tisíc. V EU dále platí, že se mezi vzácná počítají jen ta onemocnění, která pacienty ohrožují na životě nebo je chronicky poškozují. V jiných zemích jsou stanoveny hranice mírně odlišně.

Proměnlivost výskytu onemocnění.

Výskyt některých onemocnění závisí také na lokalitě. V některých oblastech jsou určitá onemocnění vzácná, v jiných je jejich výskyt v populaci častější.

Kolik je vzácných onemocnění.

Vzácných onemocnění je popsáno více než 6 tisíc. U většiny z těchto onemocnění je však poznání značně omezené a mnohé například nefigurují v Mezinárodní klasifikaci nemocí.

Počet pacientů se vzácným onemocněním.

Odhady v rámci EU vymezují počet pacientů se vzácným onemocněním na cca 30 milionů, tedy 6–8 % populace. V rámci jednotlivých diagnóz je sice pacientů malé množství, počet diagnóz je však velký.

Povědomí o vzácných onemocněních.

První den vzácných onemocnění byl vyhlášen v Evropě a zároveň v Kanadě a USA na 29. února 2008. Od té doby je Den vzácných onemocnění vyhlašován každoročně na poslední únorový den. Do aktivit ke Dni vzácných onemocnění se zapojují i sdružení pacientů v ČR, například Česká asociace pro vzácná onemocnění (ČAVO).

Referenční portál pro vzácná onemocnění.

Orpha.net je mezinárodní organizací se sídlem v Paříži, která se zabývá shromažďováním, tříděním a evaluací informací o vzácných onemocněních (seznam a klasifikace vzácných onemocnění, adresář služeb: klinická pracoviště, laboratoře, výzkumné projekty, registry, klinické studie a pacientské organizace, seznam léčivých přípravků pro vzácná onemocnění, doporučené postupy a zprávy a další). Veškeré informace dává bezplatně k dispozici prostřednictvím vyhledávacích nástrojů jak pro lékaře, tak pro pacienty. Informace jsou dostupné v sedmi jazycích.

Zdravotní politika a vzácná onemocnění.

Základními politickými dokumenty v oblasti vzácných onemocnění jsou Strategie vlády ČR pro vzácná onemocnění z roku 2010 a Národní akční plán pro vzácná onemocnění na léta 2012 – 2014. Národní plán realizuje Meziresortní a mezioborová pracovní skupina pro vzácná onemocnění při Ministerstvu zdravotnictví ČR.  Na úrovni Evropské unie se problematice vzácných onemocnění věnují především Nařízení Rady o léčivých přípravcích z roku 1999 pro vzácná onemocnění a Doporučení Rady o evropské akci v oblasti vzácných onemocnění.

Sdružení pacientů se vzácnými onemocněními.

Neziskové organizace zaměřené na pomoc pacientům se vzácnými onemocněními fungují na úrovni jednotlivých diagnóz či diagnostických skupin (např. metabolické vady). Na národní úrovni se sdružují v České asociaci pro vzácná onemocnění. Na evropské úrovni v organizaci Eurordis. Mezinárodní spolupráci pacientů v rámci jednotlivých diagnóz je věnován projekt RareConnect.

Vzácné onemocnění či vzácná choroba je chronické a trvalé onemocnění s nízkým výskytem v populaci, podle evropské klasifikace postihuje méně než jednoho člověka na 2 000 obyvatel.  Většina vzácných onemocnění je genetického původu a mnoho z nich se projeví už v dětském věku. Přibližně třetina dětí se vzácným onemocněním se nedožívá svých pěti let. Mezi vzácné choroby se řadí například hemofilie. V Evropě sdružuje národní pacientské organizace zastupující zájmy nemocných Eurordis se sídlem v Paříži.

A rare disease is any disease that affects a small percentage of the population. In some parts of the world, an orphan disease is a rare disease whose rarity means there is a lack of a market large enough to gain support and resources for discovering treatments for it, except by the government granting economically advantageous conditions to creating and selling such treatments. Orphan drugs are ones so created or sold.  Most rare diseases are genetic and thus are present throughout the person's entire life, even if symptoms do not immediately appear. Many rare diseases appear early in life, and about 30% of children with rare diseases will die before reaching their fifth birthday. With only three diagnosed patients in 27 years, ribose-5-phosphate isomerase deficiency is considered the rarest known genetic disease.  No single cut-off number has been agreed upon for which a disease is considered rare. A disease may be considered rare in one part of the world, or in a particular group of people, but still be common in another.  The US organisation Global Genes has estimated that more than 300 million people worldwide are living with one of the approximately 7,000 diseases they define as "rare" in the United States.


Život.

Mládí.

Osiřela ve věku šesti let a vychovával ji strýc, který byl církevní hodnostář. Učila se literatuře, tanci a hudbě a seznámila se s vlivnými osobami na královském dvoře. Strýc jí jako vlivný dvořan během panování tří králů umožnil vstup do kroužku Madame de Rambouillet. Ubytovala se v Hôtel de Rambouillet, kde se kolem roku 1630 stala stálou členkou tohoto kroužku. Natrvalo se spolu se svým bratrem Georgesem usadila v Paříži kolem roku 1640. Měla možnost dělat vychovatelku dvěma neteřím kardinála Mazarina. V období let 1644 až 1647 žila v Marseille, doprovázela zde svého bratra Georgese, který tam dostal funkci guvernéra pevnosti. Po tomto období se vrátila zpět do Hôtel de Rambuillet v Paříži.

Literární salon.

Madeleine si dala podle dobového stylu 17. století přezdívku Sapfó podle známé antické autorky. Stala se členkou salonu Catherine de Rambouillet a zároveň obyvatelkou hôtel Rambouillet až do roku 1652, kdy opustila tuto budovu a založila si vlastní literární salon. Ten dlouho udával tón v hnutí tzv. preciózek, mezi nimiž byla jednou z jejich nejslavnějších představitelek. Většina celebrit tehdejší doby pravidelně navštěvovala soboty u slečny de Scudéry, kde se vedly erudované literární a galantní rozhovory. Návštěvníci si dávali přezdívky. Do užšího kroužku pravidelných hostů „Société du Samedi“ (Sobotní společnosti) patřily Madame de La Fayette, Madame de Sévigné, Charles de Sainte-Maure, vévoda de Montausier s manželkou, François de La Rochefoucauld, Valentin Conrart, Jean Chapelain, Simon Arnauld de Pomponne a Paul Pellisson. Salón se nacházel ve čtvrti Le Marais, na bulváru du Temple, později v ulici de Beauce.

Literární dílo.

V roce 1642 se zúčastnila tvorby díla „Recueil des femmes illustres“, hlavně na části „L'épitre aux Dames“. Doprovázela svého bratra do Marseille, kde vykonával funkci guvernéra v letech 1644-1647. Často psala pod jeho jménem bratra (tedy Georges de Scudéry), který nikdy neváhal vzít na sebe autorství velkého množství její tvorby. Byla autorkou úspěšných tzv. klíčových románů. V románech psala o skutečných historických postavách pod jinými literárními jmény, například o panu de Condé nebo madame de Longueville. Přenášela často dobovou mondénní společnost do období antiky, například: „Ibrahim ou l'Illustre Bassa“ (4 díly, 1642); „Artamène ou le Grand Cyrus“ (1649 - 1653) - nejdelší román ve francouzské literatuře (10 částí); „Clelia, histoire romaine“ (10 částí, 1654 - 1660); „Almahide ou l'esclave reine“ (8 částí,1660); „Mathilde d'Aguilar, histoire espagnole“ (1667). Její tvorba byla místem rafinovaných analýz vnitřního života postav. Popisovala do té doby v literatuře pomíjené emoce - melancholii, nudu, neklid a sklon k úniku do sladkých představ, což ovlivnilo například Rousseaua. Její texty se staly návodem na chování v elegantní společnosti. Představily vizi idealizované lásky a vykreslily poetizovaný obraz mondénní společnosti. V románu „Clelia, histoire romaine“ autorka vytvořila slavnou „Carte de Tendre“, tedy „mapu citů“, jakousi „galantní geografii“. K tomu ji inspiroval abbé d'Aubignac.

Názory.

Madeleine a její názory na manželství byly v souladu s jejím životem preciózky. V románu „Artamène ou le grand Cyrus“ vyjádřila odpor vůči vynuceným manželstvím prostřednictvím osudu ženské postavy Sapfo, která zachází až tak daleko, že říká, že instituce manželství je tyranií. V tomto bodě se Madeleina ztotožnila s postavou románu a nikdy se neprovdala. Dílo je považováno některými literárními kritiky za první moderní román.  Vyjádřila v něm i politické názory, které měly blízko ke šlechtickému hnutí Fronda.  Zároveň konstatovala, že ženy v její době mají právo využívat své nadání jen z důvodu intelektuálního a jedině v soukromém životě. Převedla příběh Grande Mademoiselle (dcera Gastona Orleánského) během frondy do antického království Sarmatů - Amazonek.  Spolu s Pellissonem, s nímž udržovala velmi důvěrný vztah, názorově ovlivňovala Jeana de La Fontaine a Molièra, který ji pak zesměšnil pod jménem Magdelon v divadelní hře „Směšné preciózky“ (1659) a také ve hře „Učené ženy“ (1672).  Její politické sympatie pro prince Condé, který se vzbouřil proti majestátu nedospělého Ludvíka XIV., se později zcela otočily a proměnily v obdiv k Ludvíku XIV., který neměl daleko k pochlebenství.  Scudéry získala značnou finanční podporu, která jí umožňovala pokračovat ve svém díle. Kardinál Mazarin jí odkázal v závěti penzi, také kancléři Boucher a de Ponchartrain pokračovali v její podpoře. Král jí daroval v roce 1683 na přímluvu madame de Maintenon jednorázovou podporu 2 miliony franků. Stala se první ženou, jejíž udělila Francouzská akademie cenu za výřečnost. Byla i členkou Akademie Ricovrati. Skonala v Paříži ve věku 93 let, na svou dobu velmi vysokém.

Odraz v literatuře.

Madeleine de Scudéry je hlavní hrdinkou známé povídky E. T. A. Hoffmanna "Slečna ze Scudéry" ("Das Fräulein von Scuderi"); ta je považována za první německou detektivní povídku a slečna ze Scudéry v ní působí jako detektivka. Povídka byla mnohokrát zfilmována a Paul Hindemith podle ní napsal operu "Cardillac".

Madeleine de Scudéry (15. listopadu 1607, Le Havre – 2. června 1701, Paříž) byla francouzská spisovatelka. Významná představitelka barokní literatury.

Madeleine de Scudéry (15 November 1607 – 2 June 1701), often known simply as Mademoiselle de Scudéry, was a French writer.  Her works also demonstrate such comprehensive knowledge of ancient history that it is suspected she had received instruction in Greek and Latin. In 1637, following the death of her uncle, Scudéry established herself in Paris with her brother. Georges de Scudéry became a playwright. Madeleine often used her older brother's name, George, to publish her works. She was at once admitted to the Hôtel de Rambouillet coterie of préciosité, and afterwards established a salon of her own under the title of the "Société du samedi" ("Saturday Society"). For the last half of the 17th century, under the pseudonym of Sapho or her own name, she was acknowledged as the first bluestocking of France and of the world. She formed a close romantic relationship with Paul Pellisson which was only ended by his death in 1693. She never married.


Hráčská kariéra.

Amatérská a juniorská kariéra.

S hokejem začal v rodném Pittsburghu a v dorosteneckém věku hrál za klub Pittsburgh Hornets. V draftu OHL 2008 si na něj zamluvil práva v 1. kole tým ze Saginaw. Saad ovšem do OHL neodešel a další rok hrál v NAHL v týmu Mahoning Valley, kde nasbíral 47 bodů ve stejném počtu utkání. Byl vyhlášen nováčkem roku NAHL a dále byl zařazen do 1. All-Star týmu NAHL a do All-Star týmu nováčků NAHL. V sezoně 2009–2010 sezonu nastoupil do národního rozvojového programu americké reprezentace, kde patřil mezi nejlepší hráče. Ve své první a jedné sezoně byl nejproduktivnějším hráčem a nejlepším střelcem programu.  Nakonec se rozhodl přece jen do OHL vstoupit a v nováčkovské sezoně 2010–2011 se mu nedařilo špatně. V základní části byl 2. nejlepším střelcem týmu a celkem nasbíral 55 bodů (27+28) v 59 utkáních. Také se předvedl na CHL Top Prospect Game (představení nejlepších nadějí z CHL pro nadcházející draft) v týmu Bobbyho Orra. V playoff pak byl 3. nejproduktivnější hráč svého týmu s 12 body (3+9) ve 12 utkáních.  V sezoně 2011–2012 si nejprve vybojoval v přípravném kempu místo v NHL, ale po 2 utkáních byl poslán zpět do juniorů. Po návratu z NHL se hned zařadil mezi lídry Saginaw a nejlepší hráče OHL. Měl nejlepší průměr bodů na zápas v OHL (1,73). Sice odehrál pouze 44 utkání základní části, ale celkem nasbíral 76 bodů (34+42). Během sezony byl zvolen kapitánem týmu po výměně toho dosavadního. V playoff byl ve 12 utkáních nejproduktivnějším hráčem Saginaw se 17 body a nejlepším střelcem s 8 góly. Byl zvolen do 1. All-Star týmu OHL a získal cenu Williama Hanleyho pro nejslušnějšího hráče ligy.

Profesionální kariéra.

Blackhawks si ho vybrali v draftu 2011 ve 2. kole, celkově jako 43. hráče. Následně se zúčastnil kempu nadějí Blackhawks, kde poprvé předvedl své kvality. V září předvedl kvalitní výkony i v přípravném kempu, kde dostal šanci předvést v 6 utkáních, ve kterých získal 3 body (1+2). Vedení Blackhawks přesvědčil natolik, že s ním 4. října 2011 podepsali nováčkovskou 3letou smlouvu a pro úvod sezony zůstal v hlavním týmu. Po 2. utkání byl ovšem odeslán zpět do OHL. Po vypadnutí Saginaw z playoff OHL byl opět povolán do Chicaga a odehrál 2 poslední utkání série proti Phoenixu, ve kterých si připsal první asistenci v NHL. Chicago ovšem podruhé za sebou vypadlo v 1. kole.  Kvůli výluce v NHL začal sezonu 2012–2013 v Rockfordu, kde ve 31 zápasech nasbíral 20 bodů (8+12). Po začátku zkrácené sezony se usadil v sestavě Blackhawks a rovnou zakotvil v 1. řadě. V 46 zápasech nasbíral 27 bodů (10+17) a byl 4. nejproduktivnější hráč Blackhawks. Byl nejlepší mezi nováčky NHL v +/- statistice s +17 body, v bodech byl mezi nováčky NHL 5. a v asistencích 3. Byl vybrán mezi 3 finalisty pro Calder Memorial Trophy pro nejlepšího nováčka NHL, ale cenu nakonec nezískal, nicméně byl zařazen do All-Star týmu nováčků NHL. V playoff se mu již tolik nedařilo, když nasbíral v 23 zápasech 6 bodů (1+5), ale i tak se mohl radovat ze svého prvního Stanley Cupu.  V sezoně 2013–2014 odehrál 78 zápasů v nichž nasbíral 47 bodů (19+28) a byl 6. nejproduktivnějším hráčem Blackhawks. V playoff přidal 16 bodů (6+10) v 19 zápasech a byl 3. nejproduktivnějším hráčem Blackhawks.  V sezoně 2014–2015 poprvé v kariéře odehrál všechna utkání základní části. Byl 3. nejlepším střelcem Blackhawks (23 branek) a 4. nejproduktivnějším hráčem týmu (52 bodů). Potvrdil, že je málo vylučovaným hráčem, když nasbíral jen 12 trestných minut. V playoff pak byl s 8 góly 3. nejlepším střelcem Blackhawks (2 byly vítězné) a mohl se radovat ze svého druhého Stanley Cupu.  Jelikož mu končila nováčkovská smlouva a jednání o nové smlouvě nesměřovala k dohodě, Blackhawks ho 30. června 2015 vyměnili do Columbusu společně s obráncem Michaelem Paliottou a útočníkem Alexem Broadhurstem za útočníky Artema Anisimova, Marka Daňa, Coreyho Troppa, Jeremyho Morina a volbu ve 4. kole draftu 2016. V novém působišti podepsal 3. července 2015 novou smlouvu na 6 let s celkovým příjmem 30 milionů dolarů. V první sezoně v novém klubu se mu dařilo, když si vylepši svá osobní maxima v gólech (31) a bodech (53). Byl nejlepším střelcem klubu a dělil se o první místo v klubové produktivitě. V lednu byl poprvé vybrán do NHL All-Star Game.  V sezoně 2016–2017 odehrál všech 82 zápasů a vyrovnal své bodové maximum (24+29). Byl 3. nejlepší střelec a 3. nejproduktivnější hráč Blue Jackets. Zaznamenal při tom pouhých 8 TM. Columbus do playoff tentokrát postoupil, ale vypadl v prvním kole s Pittsburghem. Saad si připsal 3 body v 5 utkáních. Den před draftem, 23. června 2017, byl vyměněn zpět do Chicaga společně s brankářem Antonem Forsbergem a 5. kolem draftu 2018 za útočníky Artemie Panarina, Tylera Motteho a 6. kolo draftu 2017.  V prvním utkání po návratu vstřelil Pittsburghu při výhře 10:1 vstřelil hattrick (1. v dresu Blackhawks), ale ve zbytku sezony 2017-2018 příliš produktivní nebyl a připsal si pouze 35 bodů (18+17), nejméně v kariéře s výjimkou sezony zkrácené výlukou. Byl nejlepší v týmu s 8 vítěznými góly a dělil se o 4. místo v NHL.

Reprezentační kariéra.

Na Mistrovství světa hráčů do 18 let v roce 2010 v Bělorusku pomohl Spojeným státům ke zisku zlatých medailí. Pro rok 2011 byl v nominaci pro Mistrovství světa juniorů, ale těsně před startem šampionátu byl z týmu vyřazen. O rok později se do juniorské reprezentace pro MSJ 2012 prosadil, ale Spojeným státům se turnaj příliš nevydařil a skončili až 7.  Dne 27. května 2016 jej kanadský trenér Todd McLellan zařadil v dodatečné nominaci na svou soupisku Výběru severoamerických hráčů do 23 let pro Světový pohár v ledním hokeji 2016 v Torontu. S týmem obsadil konečné 5. místo, když nedokázali postoupit ze skupiny. Na turnaji nezaznamenal ve třech odehraných utkáních jediný bod.

Brandon Saad (* 27. října 1992 Pittsburgh, Pensylvánie) je americký hokejový útočník hrající v týmu Chicago Blackhawks v severoamerické lize (NHL). V tomto týmu získal 2x Stanley Cup, a to v letech 2013 a 2015. Po zisku druhého Stanley Cupu odehrál 2 sezony v týmu Columbus Blue Jackets a pak se vrátil do Chicaga. Pochází ze syrské křesťanské rodiny (matka je ale Američanka).

Brandon Saad (born October 27, 1992) is an American professional ice hockey player for the Chicago Blackhawks of the National Hockey League (NHL). Saad was raised in Pittsburgh, and attended Pine-Richland High School. He is an American of Syrian descent.  He was drafted in the second round, 43rd overall, by the Chicago Blackhawks in the 2011 NHL Entry Draft. He won the Stanley Cup with the Blackhawks in 2013 and 2015. The Blackhawks traded Saad to the Columbus Blue Jackets before the 2015–16 NHL season. He played in Columbus for two seasons before the Blackhawks reacquired him in another trade before the 2017–18 NHL season.