Taxonomie, nomenklatura.

Levharta Diardova popsal francouzský přírodovědec Georges Cuvier v roce 1823. Nazval ho vědeckým jménem "Felis diardi" podle svého žáka a kolegy, přírodovědce a objevitele Pierra-Médarda Diarda. Levhart Diardův byl dlouhou dobu považován za poddruh nebo regionální formu levharta obláčkového, obvykle byl uváděn pod vědeckým názvem "Neofelis nebulosa diardi". Až několik studií z let 2006 až 2011 přineslo jasné a respektované vydělení šelmy do samostatného druhu. Levhart Diardův, česky nazývaný též pardál ostrovní či pardál Diardův, se od kontinentálního levharta obláčkového liší geneticky, morfologicky a barvou srsti. Vzájemná druhová odlišnost je minimálně taková jako mezi jednotlivými druhy v rámci sesterského rodu "Panthera".  Rod "Neofelis" tvoří bazální klad všech kočkovitých, neboli jeho evoluční linie se od dalších druhů vydělila nejdříve, a to asi před 6 miliony lety. Výzkumy potvrdily, že oba druhy rodu "Neofelis" se navzájem oddělily před 1,4 až 2,9 miliony lety. Levhart Diardův zřejmě pochází ze Sumatry, odkud se dostal na Borneo a Jávu. Na Jávě vyhynul někdy během holocénu. V současnosti zahrnuje dva poddruhy (subspecie) nazývané "Neofelis diardi diardi" (levhart Diardův sumaterský či pardál ostrovní sumaterský) a "Neofelis diardi borneensis" (levhart Diardův bornejský či pardál ostrovní bornejský), které divergovaly před 400 až 120 tisíci lety. Subspecie se liší především znaky na lebce, zubech a čelistech. Zatím jen provizorně určené jsou i určité rozdíly ve zbarvení. Bornejský poddruh vykazuje podstatně větší genetickou diverzitu než sumaterský, což může souviset s Tobskou katastrofou před 73,5 tisíci lety, jež zřejmě přivedla sumaterský poddruh na pokraj vyhynutí.  Vědecká synonyma pro levharta Diardova jsou "Felis diardii," "Felis macrocelis," "Felis marmota," "Neofelis nebulosa diardi." V malajštině a indonéštině je nazýván "harimau akra, harimau dahan, harimau dan, macan dahan" nebo "machan dahan," v jazyku iban (část Malajsie, Brunej) se mu říká "engkuli."

Popis.

Levhart Diardův je středně velká podsaditá kočkovitá šelma. Nohy má relativně krátké, tlapy široké. Klouby umožňují natáčet zápěstí a prsty tak, aby objaly kmen stromů po straně a tím umožnily pohyb hlavou dolů, což dokáže jen několik druhů kočkovitých šelem. Srst má šedavě hnědou barvu a na břiše je výrazně světlejší. Obecně je tmavěji a více do šeda zbarvena než u levharta obláčkového. Obláčky (rozety, skvrny) tvoří dvě až tři řady na každém boku. Dosahují poněkud menších rozměrů než u většiny levhartů obláčkových, ale jsou tmavší s velkým množstvím skvrnek uvnitř. Na zadní části krku a na hřbetě má levhart Diardův dvojitý tmavý pruh, který se nicméně může rozpadat do skvrn. Ocas je velmi dlouhý (cca 55 až 91 cm, což činí 76–88 % délky těla), hustě osrstěný (především u samic) a posetý velkými tmavými skvrnami. Tělo bez ocasu měří na délku 69 až 108 cm. Hmotnost dospělých jedinců se obvykle pohybuje mezi 11 až 25 kg, přičemž rekordní jedinci mohou být zřejmě až 30 kg těžcí. Velmi výrazný je přitom pohlavní dimorfismus, kdy samci jsou často i dvakrát těžší než samice. V letech 2008 až 2014 bylo na Borneu odchyceno a změřeno 12 dospělých divokých pardálů. Samice vážily od 9,1 (starší samice se zlomenými dolními špičáky) do 18 kg, samci od 15 do 25,2 kg. Průměrně dosahují samice váhy mírně přes 12 kg, samci pak okolo 24 kg.

Stavba lebky.

Další odlišností oproti levhartu obláčkovému je stavba lebky, čelistí a chrupu. Levhart Diardův má delší horní špičáky (o 2–6 mm), silnější 4. premoláry (třenové zuby), naopak slabší 3. premoláry, užší přední část čelisti, relativně vyšší a širší lebku (v poměru k délce) a rozdílné některé další charakteristiky. Kondylobazální délka lebky (vzdálenost mezi nejpřednějším okrajem mezičelisti a nejzadnějším výběžkem týlních hrbolků) samců měří asi 157 mm (± 10 mm) a samic přibližně 129 mm (± 4 mm). Délka lebky typového exempláře byla 161,4 mm. Korunková délka horních špičáků (v zásadě část vyčnívající z dásně), dosahuje u samců asi 38 mm (u rekordních jedinců však tato hodnota může přesahovat 40 mm) a u samic asi 30 mm. Typový exemplář disponoval 32,8 mm dlouhými špičáky, tedy relativně krátkými. Důvodem byly opotřebené konce, které celkovou délku o nejméně 5 mm zkracovaly. V poměru k délce lebky a těla má levhart Diardův největší špičáky mezi kočkovitými šelmami. Jistou zvláštností je jejich mírně zploštělý tvar. Celkově má stavbu lebky a chrupu ze všech současných druhů kočkovitých šelem nejvíce podobnou vyhynulým šavlozubým kočkovitým šelmám.

Výskyt, populace.

Levhart Diardův se vyskytuje na ostrovech Sumatra a Borneo (státy Indonésie, Malajsie a Brunej), přičemž není známo, jestli žije i na malých ostrovech Batu poblíž Sumatry. Fosílie existují i z Jávy, ale v současné době zde tato šelma nežije. Odhad maximální rozlohy areálu výskytu na Borneu činí 378 900 km. Analýza dat pro Sumatru předpokládá území o rozloze maximálně 73 000 km a tedy celkový územní rozsah, kde levhart Diardův žije, činí maximálně 451 900 km. Tyto odhady jsou spíše optimistické a zahrnují data z roku 2010, případně o něco starší. Předpokládá se, že rozsah šelmou obyvatelného teritoria se především od roku 2010 zmenšuje v důsledku pokračujícího odlesňování. Populační hustota je poměrně nízká a kolísá od 0,7 po 4,4 jedinců na 100 km. Celkový počet dospělých jedinců je odhadován na přibližně 4500 zvířat, přičemž asi 3800 žije na Borneu a 730 na Sumatře.

Ekologie, chování.

Život levharta Diardova ve volné přírodě není příliš dobře zmapován, tudíž k mnoha aspektům jeho chování chybějí přesné informace. Obecně jde o poměrně adaptabilní zvíře, které žije v rozličných nadmořských výškách a to minimálně do 1850 m. Co se týče biotopu, jedná se o živočicha závislého na lese. Byl zaznamenán v relativně nenarušených tropických lesích různých typů i v lesích sekundárních případně těžených, čili umí se vypořádat i s určitým stupněm vyrušování ze strany člověka a jeho aktivit. Lidmi vysazované plantáže palem olejných však neobývá, nicméně migrovat přes ně asi dokáže.  Jde zřejmě o samotářskou šelmu. Některá dřívější pozorování naznačovala život v párech. Dokáže sice skvěle šplhat po stromech, ale většinou se pohybuje po zemi. Dříve se předpokládal jednoznačně noční způsob života, ale novější pozorování ukazují, že zvíře může být činné i za svítání či soumraku a méně často i během dne. Nejnižší aktivitu vykazuje okolo poledne. Panují dohady, podle nichž je sumaterský poddruh více stromový než bornejský a to kvůli přítomnosti tygra na ostrově. Podle výzkumů v oblasti Sabahu a Sarawaku (malajská část Bornea) využívá levhart stromy k odpočinku během dne. Důvodem může být i snaha vyhnout se na zemi se vyskytujícím pijavicím.

Teritorium.

K rozměrům teritoria jednotlivých levhartů existuje málo přesných dat. Samice, která byla opatřena sledovacím zařízením v oblasti Sabahu (severní Borneo) se během 109 dnů pohybovala na území 16,1 km, přičemž jádro tvořil okrsek o ploše 5,4 km. Plocha území samců odhadnutá z fotopastí přesahovala 45 km, přičemž mohla dosáhnout až 112 km.

Komunikace.

Výzkum publikovaný v roce 2016 ukázal, že levhart Diardův používá nejméně 10 různých způsobů vnitrodruhové komunikace. Stejně širokou komunikační škálou disponují tygři, téměř identické způsoby mají i levharti, gepardi, pumy a irbisové. Jde o rozhrabávání půdy zadníma nohama, značkování močí a trusem, tření o strom tváří, drásání kůry stromů drápy, válení se po zemi, tření a omotávání stromů ocasem, volání, očichávání a flémování (přenos pachů do Jacobsonova orgánu). Značnou komunikační aktivitu vyvíjejí především samci.

Potrava.

Levhart Diardův je masožravec a predátor. K jeho potravním návykům není k dispozici dostatek dat. Podle různých pozorování se živí poměrně širokou škálou malých a středně velkých zvířat, jako jsou sambaři, muntžaci, kančilové, prasata vousatá, různé druhy primátů (hulmani, makakové, kahauové nosatí, mláďata orangutanů), oviječi skvrnití, dikobrazi, ptáci a ryby. Napadá i domácí zvířata, především drůbež, kozy, prasata a psy, ale nejde o jeho běžnou kořist. Na kořist útočí jak na zemi, tak z korun stromů. Útočí ze zálohy, používá metodu skoku z úkrytu a krátkého prudkého sprintu, pokud to je nutné. Někdy si zabité zvíře vytahuje na stromy, aby je ochránil před mrchožrouty. Mladý samec držený v zajetí v Sarawaku ve 30. letech 20. století odmítal konzumovat maso zabitých zvířat. Byl tedy krmen živými kuřaty, jimž po usmrcení pečlivě vytrhával peří a opicemi, jimž jazykem odstraňoval srst. Podle některých pozorování se zdá, že svou kořist často zabíjí prokousnutím šíje. Výzkum provedený v Národním parku Gunung Pueh (Sarawak) publikovaný v roce 2018 naznačuje, že hlavní kořistí v této oblasti jsou muntžaci ("Muntiacus muntjak"). Levhart při lovu nespoléhá jen na zrak a sluch, ale využívá i čich.

Rozmnožování.

K rozmnožování levharta Diardova ve volné přírodě chybějí údaje. Některá data však existují ze zajetí, přičemž část informací je odvozena na základě pozorování rozmnožování levharta obláčkového. Samci levhartů Diardových někdy projevují vůči samicím zvýšenou agresivitu a občas je dokonce zabíjejí, což se týká především párů, které se poznají až v pozdějším věku. Proto je třeba v zajetí chovné páry seznámit již v raném věku. K páření dochází kdykoliv během roku, častěji však v období od prosince do března. Doba březosti trvá 85 až 95 dní. Poté samice porodí 1 až 5 mláďat, nejčastěji to jsou 2. Ta se osamostatňují po zhruba 10 měsících věku a přibližně ve dvou letech se začínají sama rozmnožovat. Interval mezi jednotlivými vrhy bývá přibližně 1 rok. Průměrná doba dožití dospělců ve volné přírodě se odhaduje na 11 let, ve výjimečných případech to může být až 17 let.

Hrozby, vztah s lidmi.

Hlavní hrozbou pro existenci levharta Diardova je odlesňování v důsledku těžby dřeva a kvůli vysazování palem olejných. Především na Borneu představuje deforestace zásadní problém, jak z hlediska celkové plošné ztráty biotopu, tak kvůli jeho fragmentaci. Ta má totiž za následek rozdělení jednotlivých populací a tím snížení genové variability se všemi negativními důsledky z toho plynoucími (například vyšší náchylnost k nemocem).  Druhým zásadním problémem je pytláctví. Nejde jen o přímé zabíjení levhartů (obvyklou metodou je chytání do ok) a následný prodej částí jejich těl, ale negativní vliv má i rozsáhlý lov různých jiných zvířat, která mnohdy tvoří levhartí kořist. Asi polovina živočichů, které šelma loví, je IUCN hodnocena jako „zranitelná“ nebo „ohrožená“. Menší hrozbou dokáží být i další lidské aktivity, například silniční provoz, který má za následek občasná úmrtí.  V minulosti byl levhart Diardův loven různými domorodými etniky na Borneu, především kvůli zisku trofejí v podobě zubů (náušnice) a kůže (ceremoniální oblečení, ozdoba sedaček). V průběhu 20. století však tato činnost slábla a v 80. letech 20. století téměř ustala.  Neexistují žádné věrohodné zprávy o tom, že by levhart Diardův usmrtil člověka. V sebeobraně nebo ve stresu je nicméně schopen na lidi zaútočit a poranit je.

Obchod.

Levhart Diardův je podobně jako levhart obláčkový předmětem legálního i nelegálního obchodu. Ten se týká kůží (pro ozdobu, na výrobu bubnů), částí těl (pro orientální medicínu, na jídlo) a živých zvířat (na chov). Podle údajů zpracovaných CITES (Úmluva o mezinárodním obchodu s ohroženými druhy volně žijících živočichů a rostlin), které jsou však s velkou pravděpodobností neúplné, bylo v letech 1975 až 2013 legálně obchodováno s 212 živými levharty rodu "Neofelis" bez rozlišení druhu resp. poddruhu. Šelmy byly vyvezeny z 20 zemí, v 15 z nich však vůbec nežijí ve volné přírodě. Největším obchodníkem živých zvířat byly v uvedených letech Spojené státy americké (61 zvířat), následované Čínou (37 zvířat) a Tchaj-wanem. Malajsie vyvezla dva jedince. Indonésie ani Brunej, tedy další státy, kde žije levhart Diardův, se do oficiálního legálního obchodu ve sledovaných letech vůbec nezapojily. Jednoznačně největším dovozcem pak bylo Japonsko (131 zvířat). Do ilegálního obchodu, který je daleko hůře podchytitelný, se zapojují především země východní a jihovýchodní Asie. Většina zvířat nebo jejich částí přitom míří do Číny.

Ochrana.

Oba levharti rodu "Neofelis" jsou vedeni v Příloze I CITES, což znamená, že obchod s nimi je možný jen za velmi specifických podmínek. Všechny země, kde pardálové žijí, se k úmluvě připojily. Mezinárodní svaz ochrany přírody hodnotí levharta Diardova jako zranitelný druh. Na všech územích svého výskytu je šelma oficiálně pod plnou ochranou úřadů. V malajské části Bornea může být zabita jen v sebeobraně. K takovým incidentům však dochází vzácně, což naznačil průzkum provedený v Sarawaku v letech 2013 až 2016.  Celkově je druh v porovnání s ostatními velkými kočkami velmi málo prozkoumán a v současnosti (2016 až 2019) probíhají terénní výzkumy v Sabahu, jež mají pomoci objasnit ekologii a chování této šelmy, aby bylo možno přijmout lepší ochranná opatření.

Levhart Diardův ("Neofelis diardi"), také pardál Diardův a pardál ostrovní je kočkovitá šelma z podčeledi Pantherinae (velké kočky) a rodu "Neofelis". Byl popsán francouzským přírodovědcem Georgesem Cuvierem v roce 1823. Dříve byl řazen do stejného taxonu s levhartem obláčkovým (jako jeho poddruh), ale na základě genetických testů byl v roce 2006 klasifikován jako samostatný druh. Žije na Borneu, Sumatře a možná i na malých ostrovech Batu. Dělí se na dva poddruhy: "Neofelis diardi borneensis" a "Neofelis diardi diardi", které se liší především stavbou lebky.  Jde o podsaditou, ale zároveň hbitou šelmu s charakteristickou „obláčkovitou“ kresbou. Typické jsou pro něj prodloužené špičáky, relativně nejdelší ze všech kočkovitých šelem. Nohy má spíše kratší. Ocas je mohutný a dosahuje téměř takové délky jako tělo. Hmotnost dospělých jedinců se nejčastěji pohybuje mezi 11 až 25 kg; velmi výrazný je přitom pohlavní dimorfismus, kdy samci dorůstají podstatně větších rozměrů než samice. Jeho habitat tvoří tropické lesy různých typů. Jde nejspíše o samotářské zvíře s převážně noční a soumračnou aktivitou. Živí se malými až středně velkými savci, jako jsou muntžaci, kančilové, sambaři, prasata vousatá, opice a dikobrazi, jídelníček si doplňuje ptáky a rybami. Výjimečně napadá i domácí zvířata. Rozmnožuje se obvykle jedenkrát za rok, dožívá se v průměru 11 let. Počet volně žijících dospělých jedinců se odhaduje na 4500 a druh je podle norem IUCN veden jako zranitelný. Hlavní hrozbou pro něj je ztráta biotopu především v důsledku odlesňování, následovaná pytláctvím spojeným s nelegálním obchodem s částmi těl mrtvých zvířat.

The Sunda clouded leopard ("Neofelis diardi") is a medium-sized wild cat native to Borneo and Sumatra. It is listed as Vulnerable on the IUCN Red List since 2015, as the total effective population probably consists of fewer than 10,000 mature individuals, with a decreasing population trend. On both Sunda islands, it is threatened by deforestation.  In 2006, it was classified as a species, distinct from the clouded leopard in mainland Southeast Asia. Its fur is darker with a smaller cloud pattern.  It is also known as the Indonesian clouded leopard, Sundaland clouded leopard, Enkuli clouded leopard, Diard's clouded leopard, and Diard's cat.


Děj filmu.

Dva roky uplynuly od událostí z prvního filmu. Andy (Alex Vincent) byl umístěn do pěstounské péče, zatím co je jeho matka převezena do Psychiatrické Léčebny. Play Pals, společnost která vyrábí Chuckyho (vyjádřený Brad Dourif) panenky, se stále snaží řídit špatnou publicitu, která vzešla z událostí předchozího filmu. Používají roztavené části pro výrobu panenky, a v procesu je jeden z továrních dělníků elektrickým proudem zabit, když je stroj porouchán. Panenka je přestavěná, a asistentka generálního ředitele, Mattison (Greg Germann), si ji vezme s sebou domu. Panenka je stále posedlá duchem Chuckyho, a zabije Mattisonu. Chucky podaří najít umístění pěstounské rodiny starající se o Andyho, Simpsonovi. On se vplíží do domu a zabere si místo v domácím prostředí, kde je Tommy, panenku (která je ve stejné linii Good Guy panenky). Jakmile všichni spí, Chucky se přiblíží k Andymu a začne dělat voodoo rituál, který by měl přenést svou duši do těla Andyho. Kyle (Christine Elise), Andyho nevlastní sestra, přeruší proces. Andy se snaží, aby ji varoval a jejich adoptivní rodiče varoval o tom, co Chucky je, ale nikdo mu věří. Phil (Gerrit Graham), Andyho pěstoun, hodí Chuckyho do sklepa. Další den, Chucky sleduje Andyho do školy a snaží se chytit ho tam. Andy unikne, ale Chucky zabije Andyho učitele před návratem do domu a čeká na další příležitost. Opět Andy se snaží vysvětlit, co se stalo s jeho pěstouny, ale ukázali mu, že Chucky to nemůže udělat, protože je v jejich sklepě. Tu noc, Andy vezme elektrický nůž a míří do suterénu zabít Chuckyho. Tam je boj, který přitahuje pozornost pěstounů starajících se o Andyho, a když Phil se přijde podívat na to co se děje, Chuckyho mu skočil za krk. Andyho pěstounka, Joanne (Jenny Agutter), se domnívá, že Andy je zodpovědný za zabití Phila, a pošle Andyho zpět do pěstounského pečovacího centra. Joanne říká Kylovi, že se zbavily Chuckyho panenky. Kyle hodí Chuckyho do popelnice, ale když ona je mimo pozná, původní Tommyho panenku, která je pohřbena v zemi. Pak si uvědomila, že Chucky je pryč z odpadků, a že Andy říkal pravdu. Kyle spěchá zpátky domů, ale Joanne je už mrtvá. Chucky se zjeví a unese Kyle, nutí jí, aby ho dala do pěstounské centra, kde Andy je. V pěstounském centra, Chucky zabije sociální pracovnici, která je sledována nad ním, a čeká až bude Andy pryč. Jedou do nedaleké Good Guy dolls factory, Kyle ho tajně honí po ní. V továrně, Chucky se znovu pokusí udělat voodoo rituál, a tentokrát ho dokončí . Nicméně, on čekal příliš dlouho a kouzlo již pracuje, takže Chucky je trvale uvězněni uvnitř panenky. Rozzuřený, Chucky honí Andyho a Kyle přes továrnu, zamýšlý je zabít. Kyle a Andy se nakonec podařilo získat převahu, nalití horkého roztavené plastu na něj a pak zavedení vzduchovou hadici do úst, která způsobí nafouknutí hlavy a explozi, nakonec ho to zabije. Andy a Kyle odcházejí z továrny do světlého nového rána. Andy se ptá, kam jdou, na to Kyle odpoví "Domů", i když ani jeden z nich neví, kde je domov. Rozšířený konec ukazuje, že kus jeho kůže Chucky, co jeho hlava explodovala, dostal směs od Good Guy panenek což ho oživilo. Je pak vidět zbrusu nový Good Guy Doll hlavu, která pak tvoří pochmurný úsměv, kterým se zahajuje děj pro dětskou hrou 3.

Úspěch.

Tržby v během prvního víkendu v 1 996 kinech v USA byly odhadnuty na 10 718 520 dolarů a film se stal krátkodobě v listopadu 1990 nejprodávanějším. V USA celkem utržil 28 501 605 dolarů v USA. Tržby mimo USA činily dalších 7 200 000 dolarů.  Film získal celkově protichůdné recenze. Zatímco negativní kritika byla zaměřena na některé scény a části scénáře, které byly považovány za nereálné nebo "banální", positivně bylo přijato zejména namluvení Chuckyho Bradem Dourifem. Alex Vincent byl chválen za roli Andyho.

Dětská hra 2 je americký kultovní horor z roku 1990. Jde o pokračování světově úspěšného filmu "Dětská hra" (1988).  Děj filmu se točí okolo malého Andyho, který je umístěn do náhradní rodinné péče kvůli své matce, jenž je hospitalizována v psychiatrické léčebně.

Child's Play 2 is a 1990 American slasher film and the direct sequel to "Child's Play", written by Don Mancini and directed by John Lafia, one of the co-writers of the first film. It is the second installment in the "Child's Play" franchise and set two years after the first film; the plot follows Charles Lee Ray (better known as Chucky) continuing his pursuit for Andy Barclay, who was placed in foster care, and transferring his soul into him after being resurrected. The film stars Alex Vincent, who returns as Andy Barclay; Gerrit Graham and Jenny Agutter as Andy's foster parents; Christine Elise as Kyle; and Brad Dourif as the voice of Chucky. It is the debut appearance of Adam Wylie.  "Child's Play 2" was released on November 9, 1990, exactly two years after the first film was released. The film grossed $35.8 million worldwide. Rotten Tomatoes gives the film an approval rating of 44% based on 16 reviews. It was followed by "Child's Play 3".


Děj.

Dva spolužáci z vysoké školy, profesor James Priss - uznávaný vědec a držitel 2 Nobelových cen za fyziku a Edward Bloom - inženýr a konstruktér vynálezů, které pracují na principu Prissových teorií se vzájemně popichují přes tisk. Zatímco Bloom je jeden z nejbohatších lidí na světě díky svým patentům, Priss sklízí uznání ve vědeckých kruzích. Oba si čas od času najdou chvíli na kulečníkovou partii. Každý z nich je jiná osobnost, Bloom je živelný, netrpělivý a cílevědomý, Priss pomalý, přemýšlivý, rozvážný.  Ambiciózní Bloom hodlá postavit přístroj vytvářející antigravitační pole, což je podle Prisse nemožné. Oba si vyměňují přes novináře zdvořilé, ale ironické invektivy. Bloomovi se však přístroj skutečně podaří postavit a na jeho prezentaci pozve mimo novinářů i profesora Prisse, jenž stále zůstává skeptickým. Hodlá svůj triumf vyšperkovat a tak vyzve Jamese Prisse, aby provedl kulečníkový šťouch. Koule se dle jeho propočtů má vznést do vzduchu. Bliss se chopí tága a šťouchne. Stane se něco neočekávaného, koule po přechodu do antigravitačního pole vystřelí rychlostí světla do vesmíru, přičemž projde hrudníkem Edwarda Blooma. Ten je na místě mrtev.  Po čase navštíví novinář profesora Prisse, který se stal mezitím předním vědcem v Bloomově společnosti. Priss uznává, že měl Bloom pravdu a vysvětluje, co se z fyzikálního hlediska na prezentaci událo. Novinář jej začne podezřívat, že dopředu věděl, co se s koulí stane a schválně ji zahrál tak, aby vystřelila Bloomovým směrem, což z něj činí vraha.

Prolog.

V předmluvě ke sbírce "Sny robotů" Isaac Asimov uvádí, že povídka obsahuje námět, který nemá patřičný vědecký základ. I kdyby hypoteticky koule vstoupila do nějakého prostoru (v tomto případě antigravitační pole), kde okamžitě nabude rychlosti světla, neudálo by se to tak, jak je to podáno v příběhu. Jelikož má kulečníková koule konečný tvar, část by vstoupila do prostoru jako první. Ta by se musela odtrhnout a získat rychlost světla, koule by se tak postupně rozpadala na atomy či menší částice s tím, jak by se postupně vnořovala do onoho prostoru. V povídce však zůstane pohromadě a vystřelí pryč jako neporušený celek, který získá rychlost světla naráz.

Česká vydání.

Česky vyšla povídka v následujících sbírkách nebo antologiích:  Pod názvem Kulečníková koule:

Kulečníková koule ( „The Billiard Ball“) je vědeckofantastická povídka spisovatele Isaaca Asimova, která vyšla poprvé v březnu 1967 v časopise "If: Worlds of Science Fiction". Byla následně zařazena do povídkových sbírek, např. "Asimov's Mysteries" (1968), "The Best of Isaac Asimov" (1973), "Robot Dreams" (1986) a "The Complete Stories, Vol. 2". Česky vyšla např. ve sbírce "Sny robotů" (1996). Tématem povídky, která je příkladem autorova „pozdního stylu“, je vynález antigravitace a zároveň funkčního perpetua mobile.

"The Billiard Ball" is a science fiction short story by American author Isaac Asimov, written in September 1966 and first published in the March 1967 issue of "If". It appeared in Asimov's 1968 collection "Asimov's Mysteries", in his 1973 collection "The Best of Isaac Asimov", in his 1986 collection "Robot Dreams" and in "The Complete Stories, Vol. 2".


Život.

Byl nejmladší ze tří bratrů. Po otcově předčasné smrti zdědil úctyhodné jmění i rozsáhlé pozemky, které mu neomezeně dovolily být finančně bezstarostný a mít svobodný život.  V roce 1517 byl po sporu o daně s nadací v Neumünsteru, která po něm požadovala zaplatit 350 let starou pohledávku bez potvrzení exkomunikován. V roce 1519 sloužil jako vazal markraběte Kazimíra von Ansbach ve vojsku švábského spolku jako velitel žoldnéřů v trestné expedici proti hraběti Ulrichovi von Württenberg a mimo jiné také proti jeho správci v Möckmühlu, Götzovi von Berlichingen.  Roku 1519 vstoupil Geyer na přání svého lenního pána markraběte Kazimíra von Brandenburg-Ansbach-Bayreuth do služeb jeho bratra, velmistra německého řádu Albrechta von Brandenburg-Preussen, aby ho podpořil při hrozícím vypořádávání s králem Polska, jakožto zkušeného velitele. V letech 1515–1523 byl ve velmistrových službách jako velitel oddílu, pro kterého, když se vojenská situace nevýhodně vyvinula, navštěvoval evropské dvory v diplomatických misích. Vedl roku 1520 jednání o klidu zbraní s Polskem a zúčastnil se jednání „Schweinfurtských rytířských dnů“.  V tom samém roce doprovázel svého knížete na rozhovor s Martinem Lutherem ve Wittenbergu. Byl přesvědčeným přívržencem Luthera a při vypuknutí selské války v roce 1525 byl činný jako poradce a vůdce jednání tauberských sedláků. Mimo jeho pomoci při organizování selského vojska a vypracování strategických zásad postavil ze svého jmění několik set mužů čítající silnou základní skupinu v selské armádě všeobecně známé jako „Černé houfy“. Jako vyjednávači se mu podařilo vyhrát více malých měst mimo jiné Rothenburg. Vedl vyjednávání mezi Würzburgem a markrabětem Kazimírem von Brandenburg-Ansbach-Bayreuth. V boji proti zemskému knížectví jeho cílem bylo odstranění církevních a šlechtických výsad opírajících se o evangelium, jakožto morální podklad. Díky svým vyhraněným názorům se nedokázal prosadit u radikalizujících sedláků a narazil i vzhledem ke svému šlechtickému původu na nedůvěru. Nejdříve, když skupiny švábského spolku se pod vedením Georga Truchsesse von Waldburg-Zeil se daly na pochod proti sedlákům a zasadily jim těžké porážky, byl na radu Geyera učiněn pokus o vyjednání míru a to prostřednictvím jeho vlastního lenního pána markraběte Kazimíra. Geyer odcestoval do Rothenburgu čekat na Kazimírovu eskortu. Po porážce sedláků v rozhodující bitvě u Ingolstadtu a Königshofenu, byl na eskortu čekající Geyer radními města Rothenburg z města vyhoštěn a odjel s koněm sám na sever. V noci ze dne 9. června na 10. června byl dvěma poddanými svého švagra Wilhelma von Grumbacha v Gramschatzkém lese u Würzburgu zavražděn a oloupen. O osudu jeho těla není nic známo.

Vznik legend.

Vzhledem k dobrovolnému vzdání se života v luxusu a bez vlastního ručení za svoje přesvědčení se hodil Florian Geyer daleko lépe než pochybná figurka Götze von Berlichingen za vzor a byl ideology a demagogy devatenáctého a dvacátého století instrumentalisován - 8.jízdní divize SS a jejich píseň "Florian Geyer lied".

Florian Geyer (narozen okolo roku 1490 v Giebelstadtu, Dolní Franky – 10. června 1525 v Gramschatzer Wald u Würzburgu) byl německý rytíř a diplomat.

Florian Geyer von Giebelstadt (also spelled "Geier"; "c". 1490 – 10 June 1525) was a German nobleman, diplomat, and knight. He became widely known for leading peasants during the German Peasants' War.


Historie a současné rozšíření plemene.

Plemeno pochází ze skotu původem z Normandie a Bretaně, který byl dovezen na ostrov Jersey. Čistokrevně je chováno již přes 600 let a v Anglii bylo známé už v 18. století jako plemeno s mlékem vhodným pro výrobu másla. Od roku 1789, kdy byl zakázán import skotu na ostrov, se chová odděleně, naprosto bez přílivu cizí krve. Plemenná kniha byla založena v roce 1866. Poté se plemeno rozšířilo i do zahraničí, v roce 1850 bylo dovezeno do Spojených států, v roce 1862 na Nový Zéland. V současnosti je jersey nejvíce chována právě na Novém Zélandu, v Evropě je kromě Velké Británie ve větším množství chována v Dánsku, do Česka byl jerseyský skot dovezen v 60. letech 20. století a v současné době je zde chováno 2200 kusů krav, převážně v malých stádech..

Charakteristika.

Jerseyský skot je drobný skot jemné konstituce, krávy dosahují kohoutkové výšky pouze 117–125 cm a živé hmotnosti 350–420 kg. Tělesný rámec je obdélníkový, hrudník je hluboký a břicho prostorné, osvalení jen slabé. Utvářením těla představuje výrazný mléčný užitkový typ skotu. Typická je štičí hlava s širokým čelem a velkýma výraznýma očima. Zvířata jsou od přírody rohatá, většinou jsou však odrohovaná. Končetiny jsou suché, paznehty jsou tmavě pigmentované a ve srovnání s hmotností těla mají největší nášlapovou plochu ze všech plemen skotu. Vemeno je prostorné, hluboké dobře upnuté s výrazným závěsným vazem. Barva srsti je žlutohnědá, odstín kolísá od krémové až po červenou, na hlavě, ramenou a kyčlích je barva tmavší, častý je úhoří pruh na hřbetě a tmavě pigmentovaný mulec je světle obrouben.  Je to plemeno, které má nejvyšší relativní mléčnou užitkovost v poměru k tělesné hmotnosti, mléko má vysoký obsah bílkovin, od 4,1-4,4 % a velmi vysoký obsah tuku, 6,2–7,5 %. Tukové kapénky jsou velké a usnadňují stloukání na máslo, vysoký obsah pevných složek též předurčuje toto mléko k výrobě sýrů. Díky velkému obsahu beta-karotenu je žlutě zbarvené. V současnosti je průměrná užitkovost českých jerseyských krav 6000 kg mléka za laktaci u starších krav a 5450 kg mléka u  prvotelek.  Masná užitkovost je jen velmi malá: jatečná výtěžnost vyřazených krav je velice nízká, lůj starších zvířat je navíc sytě žlutě zbarvený, takže se maso podobá koňskému. Mladá zvířata se nedají vykrmit do vyšší hmotnosti a porážejí se už při hmotnosti 200-250 kg.  Jerseyský skot je raný, jalovice se poprvé zapouštějí ve věku 14-15 měsíců a telí se ve věku dvou let. Novorozená telata váží 20-30 kg. Konstituce je pevná, zvířata jsou dlouhověká a dobře využívají objemných krmiv a pastvy. Je však náročný na kvalitu podávaných krmiv a zvláště odchovávaná telata vyžadují dobrou zootechnickou péči.

Odkazy.

Externí odkazy.

Český svaz chovatelů jerseyského skotu

Jerseyský skot, též jersey, je malé dojné plemeno charakteristické jemnou štičí hlavou, ušlechtilou tělesnou stavbou a vysokým obsahem bílkoviny a tuku v mléce. Je to druhé nejrozšířenější plemeno mléčného skotu na světě. Pochází z ostrova Jersey v průlivu La Manche a společně s příbuzným plemenem guernseyského skotu se označuje jako kanálové plemeno.

The Jersey is a British breed of small dairy cattle from Jersey, in the British Channel Islands. It is one of three Channel Island cattle breeds, the others being the Alderney – now extinct – and the Guernsey. It is highly productive – cows may give over 10 times their own weight in milk per lactation; the milk is high in butterfat and has a characteristic yellowish tinge.  The Jersey adapts well to various climates and environments, and unlike many breeds originating in temperate climates, these cows can tolerate heat very well. It has been exported to many countries of the world; in some of them, including Denmark, France, New Zealand, and the United States, it has developed into an independent breed. In Nepal, it is used as a draught animal.


Vznik historické školy.

Německá historická škola vychází z německé klasické filozofie, především z Immanuela Kanta a G. W. F. Hegela. Kant např. tvrdil, že poznání nemůže mít žádný obsah, pokud se nevztahuje ke zkušenosti. Svůj vliv na formování německého ekonomického myšlení hrálo opoždění Německa v hospodářském rozvoji a nutnost čelit silné zahraniční konkurenci. Roli hrála i vysoká úroveň historické vědy v německých zemích. Historická škola navazovala též na tzv. kamerální politické vědy, což byl systém nauk uplatňovaný ve středoevropských zemích, který připravoval úředníky pro státní správu a obsahoval i disciplíny jako obchodní právo, státní finance či daně. Postupně se kameralistika přibližovala vědě o národohospodářství.

Friedrich List.

Nejvýznamnějším předchůdcem historické školy byl Friedrich List, který zastával evoluční pohled na politickou ekonomii a jako základ argumentace používal historické srovnání. Jeho hlavním dílem je " Das Nationale System der politischen Oekonomie" (Národní systém politické ekonomie, 1841). Vychází z myšlenky, že je potřeba rozvíjet specifickou národní politickou ekonomii, která musí zohledňovat národní specifika a sloužit národním zájmům. Odtud pochází požadavek na bariéry mezinárodnímu obchodu, za kterými by mohl „dospět“ německý průmysl – tzv. výchovný protekcionismus. List zformuloval koncept stádií hospodářského vývoje, podle kterého určitým dosaženým úrovním hospodářského rozvoje měly odpovídat rozdílné hospodářské politiky, čímž zpochybňoval univerzální ekonomické zákony klasické politické ekonomie.

Starší historická škola.

Starší historická škola se zformovala ve 40. letech 19. století. Přišla s historickou metodou, avšak historismus neprosazovala tak důrazně jako pozdější mladší historická škola. Její představitelé vycházeli z toho, že politická ekonomie je vědou historickou. Nevybudovali však žádný koherentní systém politické ekonomie podle svých představ a zůstali pouze u kritiky klasické ekonomie a deklarací, jak by politická ekonomie měla vypadat.

Wilhelm Roscher.

Wilhelm Roscher vyzval k přebudování politické ekonomie na základě „historické metody“. K jiným metodologickým přístupům zkoumání ekonomiky byl však také tolerantní a v podstatě uznával i klasickou ekonomii. Jeho "Nástin přednášek o státním hospodářství na podkladě historické metody" (1843) je považován za manifest, resp. založení německé historické školy. Roscher tvrdil, že hospodářský řád je produktem historického vývoje. Za základní úkol ekonomické teorie považoval popis toho, co národ chce dosáhnout v hospodářství a popis cíle, který skutečně sleduje.

Bruno Hildebrand.

Bruno Hildebrand požadoval přebudování národohospodářské teorie na základě historické metody. Lidé podle něho mají svobodnou vůli a nemusí se řídit žádnými hospodářskými zákonitostmi. Rozdělil hospodářský vývoj do tří stupňů: hospodářství přírodní, peněžní, úvěrové. Jeho kritika Adama Smithe spočívala v tvrzení, že podněty hospodářské činnosti nevycházejí jen z osobních zájmů jednotlivců, nýbrž i z morálky, smyslu pro povinnost a jiných lidských motivů.

Karl Knies.

Karl Knies požadoval nahrazení národohospodářské teorie historickým výkladem vývoje národního hospodářství, politiky a kultury. Odmítal existenci zákonů, neboť nevěřil na opakování jevů a zdůrazňoval, že v každém národu vládne specifický duch. Úkolem ekonomické teorie je proto vysvětlit historickou minulost příslušného národa.

Mladší historická škola.

V období působení mladší historické školy se Německo sjednotilo (1871) a začalo se proměňovat z relativně zaostalé na vyspělou zemi, kde však stále přetrvával protekcionismus. Představitelé mladší historické školy seskupené okolo Gustava Schmollera již nepopírali kauzalitu ve společenském životě, avšak nepředpokládali, že metody klasické politické ekonomie jsou pro objevení zákonů vhodné. Mladší německou historickou školu tvoří první generace a druhá generace (někdy označována jako nejmladší historická škola). Představiteli druhé generace jsou především Max Weber a Werner Sombart.

Gustav von Schmoller.

Gustav Schmoller byl hlavním mluvčím první generace mladší německé historické školy, zejména v prvním sporu o metodu s Carlem Mengerem (o přípustnosti abstraktně deduktivní metody) - tzv. "Methodenstreit" a ve druhé generaci mladší historické školy též ve druhém sporu o metodu (spor o hodnotové soudy). Schmoller považoval abstraktně deduktivní metodu za nevědeckou. Zdůrazňoval evoluci a etický přístup. Byl přesvědčen, že k naplnění cílů německé historické školy stačí nashromáždit dostatek historických a statistických údajů a z nich pak vyvodit novou ekonomickou teorii. To se mu však nikdy nepovedlo a místo toho nezamýšleně rozvinul spíše dějiny národního hospodářství. Jeho nejvýznamnějším dílem je "Grundriss der allgemeinen Volkswirthschaftslehre" (Nástin obecné národohospodářské nauky, 1901-1904). Schmollerův přínos lze doložit zejména na zkoumání institucí, díky kterému se stal předchůdcem teorie transakčních nákladů a amerického institucionalismu.

Max Weber.

Max Weber měl liberálnější názory než jiní představitelé historické školy. Společnost vnímal jako souhrn autonomních jednotlivců podmíněný sociálními zákonitostmi. Ke zkoumání hospodářských jevů požadoval interdisciplinární přístup, v čemž se opět přibližuje pozdějšímu institucionalismu. Dále se zabýval především problémy metodologie, jež byly předmětem prvního sporu o metodu a snahou o jejich překonání. Jeho známými díly ve vztahu k ekonomii jsou "Die protestantishe Ethik und der Geist des Kapitalismus" (Protestantská etika a duch kapitalismu, 1904-1905) a "Wirtschaft und Gesellschaft" (Ekonomie a společnost, 1922).

Werner Sombart.

Werner Sombart byl výrazně ovlivněn Karlem Marxem a Maxem Weberem. Každá dějinná epocha se podle něho vyznačuje svérázným duchem "(Geist)", který je základním principem v každém socioekonomickém systému. Duch je tvořen souborem psychologických postojů lidí, kteří vytvářejí charakter dané doby. Ve svém díle kladl velký důraz na historicky specifické rysy institucí, přičemž obecné rysy často zanedbával. Jeho pojetí metodologie a rozlišování pojmů přiblížilo německou historickou školu nejblíže k řešení problému historické specifičnosti, avšak nemělo mnoho následovníků a upadlo v zapomnění. Sombart se hlásil k socialismu, ovšem s výraznými nacionalistickými prvky. Na jeho výklad vzniku kapitalismu s rasovým podtextem se snesla vlna kritiky. Nakonec se na sklonku života přiklonil k nacismu.

Další představitelé.

Dalšími zástupci nejmladší historické školy byli např. Arthur Spiethoff, který rozvíjel teorii hospodářského cyklu nebo Adolf Wagner, který se zabýval problematikou státních financí a předpokládal, že se mohou stát nástrojem dosažení sociální spravedlnosti. Lujo Brentano byl liberálnější autor v rámci první generace německé historické školy, který odmítal představy o vyšším předurčení státu ve srovnání s jednotlivcem kvůli riziku zneužití moci. Politická ekonomie podle něho musí být etickou vědou, která bere v úvahu „nejvyšší cíle lidské společnosti“. Za vývoj hospodářského života je zodpovědný stát, nikoliv neviditelná ruka trhu. K první generaci mladší historické školy se kromě Brentana řadí ještě Karl Bücher nebo Georg Friedrich Knapp.

Spor o metodu.

První spor o metodu neboli tzv. "Methodenstreit", který mezi sebou rozpoutali představitelé mladší historické školy a rakouské školy je dodnes pravděpodobně nejvýznamnějším metodologickým sporem v dějinách ekonomie. Probíhal mezi G. Schmollerem na jedné straně a C. Mengerem a E. Böhm-Bawerkem, představiteli marginilastické revoluce a nastupující neoklasické ekonomie na straně druhé. Šlo o spor mezi abstraktně-racionálním a empiricko-realistickým přístupem. Schmoller nakonec připustil oprávněnost abstraktně-deduktivní metody.  Druhý spor o metodu se odehrál mezi samotnými představiteli mladší historické školy, a to kolem otázky hodnotících soudů. Schmoller a Wagner chápali ekonomii jako etickou a normativní vědu, jejímž smyslem je formulovat doporučení pro hospodářskou a sociální politiku státu. Weber a Sombart naopak vnímali ekonomii jako pozitivní vědu a domnívali se, že dávání doporučení hospodářských politik ekonomii nepřísluší.

Závěr.

Německá historická škola bývá často hodnocena jako slepá ulička ekonomie, neboť nikdy nebyla schopna uznat a rozvinout obecnou teorii. Některé její základní myšlenky týkající se zejména protekcionismu jsou však dodnes přítomny v praktickém mezinárodně-obchodním uvažování jednotlivých států a během 20. století byly nezřídka používány jako argument pro aplikaci nejrůznějších rozvojových a průmyslových politik rozvojových států, např. strategie nahrazování importů (tzv. argument infant industry).<ref name="krp/hod"> </ref> Ty ovšem, na rozdíl od prudké industrializace Německa koncem 19. století, dopadly neúspěšně. Největší slabinou německé historické školy byl obecně přílišný důraz na národní specifika, historickou metodu a přecenění významu studia předchozích fází vývoje.  Zejména na kriticismus německé historické školy navázaly další sociologicko-institucionální směry.

Německá historická škola či historická škola ekonomie byla převládajícím směrem ekonomické vědy v Německu během 19. století. Jejím základním principem je odmítavý postoj ke klasické politické ekonomii, která se tehdy zformovala v Anglii a ve Francii. Cílem kritiky byla především abstraktně deduktivní metoda klasické ekonomie a skepse ohledně existence obecně platných ekonomických zákonů. Historická škola naopak tvrdila, že pouze studium empirických fakt a induktivní metoda mohou vést k poznání hospodářských procesů. Pravou podstatu ekonomických jevů je tedy možné vysvětlit jen na základě zkoumání historie.

The historical school of economics was an approach to academic economics and to public administration that emerged in the 19th century in Germany, and held sway there until well into the 20th century. The professors involved compiled massive economic histories of Germany and Europe. Numerous Americans were their students. The school was opposed by theoretical economists. Prominent leaders included Gustav von Schmoller (1838–1917), and Max Weber (1864–1920) in Germany, and Joseph Schumpeter (1883–1950) in Austria and the United States.


Historie.

V roce 1758 francouzský král Ludvík XV. nařídil vytvoření náměstí se dvěma identickými fasádami po obou stranách ulice "Rue Royale": na východní straně vznikl Hôtel de la marine a na západní mělo být postaveno sídlo Královské mincovny. Ta však byla nakonec umístěna v paláci Hôtel de la Monnaie na "Quai de Conti". Západní část náměstí byla rozdělena na čtyři parcely, kde byly postaveny:  Palác postavil architekt Louis-François Trouard (1729–1794) a vnitřní výzdobu provedl architekt Pierre-Adrien Pâris (1745–1819). V roce 1788 hôtel d'Aumont koupil François Félix de Crillon (1748–1820), po kterém se dnes nazývá. Za Velké francouzské revoluce byl palác znárodněn a později opět navrácen rodině, která zde žila až do roku 1907. V roce 1900 byla fasáda paláce zapsána mezi historické památky. V roce 1907 palác se sousedními budovami v ulici "Rue Boissy-d'Anglas" koupila "Société des grands magasins et des hôtels du Louvre" (dnešní Groupe du Louvre), která ho přeměnila na luxusní hotel. Přestavba trvala dva roky a vedl ji architekt Gabriel-Hippolyte Destailleur (1822–1893). Ten ponechal netknuté hlavní schodiště a fasády, ale dal odstranit většinu původního vnitřního vybavení. Dřevěné vybavení bylo nahrazeno kopiemi, zatímco originály byly nově umístěny v paláci Hôtel de La Tour d'Auvergne (dnešní ambasáda Chile) na "Avenue de La Motte-Picquet". Další táflování se nachází v Metropolitním muzeu umění v New Yorku a ve Rothschildově vile v Saint-Jean-Cap-Ferrat.  Hotel byl otevřen 11. března 1909 a díky svému luxusu byl využíván k ubytování hlav států. V tomto hotelu byl v roce 1919 ubytován americký prezident Woodrow Wilson a delegace Dohody a byla zde uzavřena zakládací smlouva Společnosti národů. Během okupace Paříže za druhé světové války zabrala hotel německá armáda.  V roce 2005 hotel koupila americká skupina Starwood Capital Group, která ho v roce 2010 prodala za 250 miliónů eur jednomu ze členů královské rodiny Saudů.

Vybavení.

Hotel má 103 pokojů a 44 apartmá. Nejznámější se nacházejí v pátém patře: "suite Bernstein" a "suite Louis XV", které vedou na "Place de la Concorde". Prezidentské apartmá se nachází ve třetím patře.  Restaurace "Les Ambassadeurs" získala v roce 2011 Průvodce michelinskou hvězdu. Uděluje se zde literární cena "prix Femina".

Hôtel de Crillon je luxusní hotel v Paříži. Nachází se na severním okraji náměstí "Place de la Concorde" v 8. obvodu. Bývalý šlechtický palác byl v roce 1909 přeměněn na hotel, který od roku 2010 vlastní saúdská královská rodina.

The Hôtel de Crillon () is a historic luxury hotel in Paris which opened in 1909 in a building dating to 1758. Located at the foot of the Champs-Élysées, the Crillon along with the Hôtel de la Marine is one of two identical stone palaces on the Place de la Concorde. It has been listed since 1900 as a "monument historique" by the French Ministry of Culture.  With 78 guest rooms and 46 suites, the hotel also features three restaurants, a bar, outdoor terrace, gym and health club on the premises. The hotel was renovated from 2013 to 2017. In September 2018, the Crillon was officially designated by Atout France as a Palace grade of hotel.


Popis.

Nautilus je v románu "Dvacet tisíc mil pod mořem" popsán poměrně detailně. Autorova fantazie se drží v mezích technické pravděpodobnosti a proto román působí i dnes velmi přesvědčivě. Ponorka byla dlouhá sedmdesát metrů a v nejsilnějším místě široká osm metrů. Měla dvojitý plášť z ocelových plátů a její základní váha činila tisíc pět set tun. Systém nádrží (tj. jejich naplňování a vyprazdňování) umožňoval ponorce libovolně pod vodou stoupat nebo klesat, a to až do hloubky přes deset tisíc metrů. Ponorka byla řízena směrovým a hloubkovým kormidlem, která ovládal kormidelník z kabiny částečně vyčnívající nad palubu a vybavené dvěma čočkovitými okny zasklenými křišťálovým sklem. Za kabinou byl umístěn velmi silný reflektor.  Pohon lodi i četná další zařízení byla na elektřinu získávanou ze sodíkových článků (sodík byl doplňován na tajné základně na blíže neurčeném ostrově, kde byl též dobýván z mořské vody v blíže nepopsaném zařízení poháněném tepelnou energií, získávanou z uhlí z podmořského dolu). Elektrické ovládání bylo využito i pro dálkové ovládání strojovny z kormidelní kabiny. K ochraně vstupu do ponorky využíval kapitán Nemo možnost nabít elektrickým proudem zábradlí vstupních schodů. Napětí šlo zvyšovat libovolně do té míry, že mohlo způsobit smrt.  Šroub ponorky byl poháněn obrovskými elektromagnety. Měl v průměru šest metrů, délku závitu sedm a půl metru a otáčel se až stodvacetkrát za sekundu. Díky němu mohla loď dosáhnout rychlosti až devadesát kilometrů za hodinu. Loď sice měla zařízení na výrobu kyslíku elektrolýzou vody, neměla však žádné zařízení, které by vzduch zbavovalo oxidu uhličitého, což v té době šlo pouze pomocí hydroxidu draselného, a proto bylo nutno ponorku větrat. Delší pobyt pod hladinou mohl tedy být pro posádku osudný (kritická situace nastávala po dvou dnech). Ponorka nesloužila jen k vědeckovýzkumým účelům, ale též jako hrozná zbraň. Kapitán Nemo zásadně útočil na protivníka obrněnou přídí ponorky, kterou dokázal prorazit boky válečných lodí a tak je potopit.

Nautilus je fiktivní ponorka z románů Julese Verna "Dvacet tisíc mil pod mořem" (1870) a "Tajuplný ostrov" (1874), jejímž velitelem byl kapitán Nemo.  Spisovatel ji pojmenoval podle ponorky Nautilus Roberta Fultona.

Nautilus is the fictional submarine captained by Nemo featured in Jules Verne's novels "Twenty Thousand Leagues Under the Sea" (1870) and "The Mysterious Island" (1874). Verne named the "Nautilus" after Robert Fulton's real-life submarine "Nautilus" (1800). For the design of the "Nautilus" Verne was inspired by the French Navy submarine "Plongeur", a model of which he had seen at the 1867 Exposition Universelle, three years before writing his novel.


Klubová kariéra.

Standard Lutych.

V belgickém klubu Standard Lutych, v němž fotbalově vyrůstal, získal dvakrát ligový titul a jednou národní pohár. V sezóně 2008/09 Standard dokázal obhájit ligový titul v závěrečném dvouzápasovém playoff proti rivalu Anderlechtu Brusel (oba kluby měly na konci shodně po 77 bodech, v Belgii v tomto případě následuje finálové playoff). Witsel jediným gólem rozhodl 24. května 2009 v odvetném zápase o vítězství Standardu 1:0 a tím i o titulu.  Witsel obdržel také nejvyšší individuální ocenění – belgickou Zlatou kopačku, která se uděluje nejlepšímu fotbalistovi belgické ligy (získal ji za rok 2008). 30. srpna 2009 způsobil nevybíravým faulem polskému reprezentantovi Marcinu Wasilewskému otevřenou zlomeninu holenní a lýtkové kosti ve 24. minutě zápasu Jupiler League mezi Anderlechtem Brusel a Standardem Lutych, který skončil remízou 1:1. Ihned dostal červenou kartu a následně trest zákazu startu na 10 ligových utkání.

Benfica Lisabon.

Po 6 letech se v roce 2011 přesunul do Portugalska do Benfiky Lisabon. Zde podepsal 5letý kontrakt s výstupní klauzulí na 40 mil. €. V Benfice strávil pouze jednu sezónu.  Witsel se dvakrát střelecky prosadil ve 4. předkole Ligy mistrů 24. srpna 2011 proti nizozemskému klubu FC Twente, čímž pomohl portugalskému klubu k postupu do základní skupiny, Benfica zvítězila 3:1 a celkové skóre z tohoto dvojzápasu měla 5:3). V základní skupině postoupila Benfica z prvního místa se ziskem 12 bodů do osmifinále proti Zenitu Petrohrad, přes nějž postoupila po výsledcích 2:3 a 2:0 (celkové skóre 4:3). Ve čtvrtfinále pak přišla dvakrát porážka od pozdějšího vítěze celé Ligy mistrů – anglického velkoklubu Chelsea FC (0:1 a 1:2).  9. ledna 2012 vsítil úvodní gól v portugalském ligovém poháru (v 11. minutě) proti Vitórii Guimarães, Benfica zvítězila nakonec rozdílem třídy 4:1. Další gól v poháru přidal proti Santa Claře 18. ledna 2012, když v 76. minutě stanovil konečné skóre 2:0 pro svůj klub. Benfica Lisabon se probojovala do finále 14. dubna 2012, v němž zvítězila 2:1 nad klubem Gil Vicente a zajistila si tak čtvrtou trofej v této soutěži. Axelu Witselovi se dostalo ocenění „Muž zápasu“ (Man of the Match).

FK Zenit Petrohrad.

3. září 2012 jej za 40 mil. € vykoupil ruský klub Zenit Petrohrad. Witsel podepsal smlouvu na 5 let. Příchody Witsela a brazilského legionáře Hulka vyvolaly napětí mezi ruskými fotbalisty Zenitu, kterým se nelíbily výrazně vyšší mzdy nových akvizic. Kritikou nešetřil zejména kapitán Zenitu Igor Děnisov, kterého podporoval i Alexandr Keržakov.  Witsel debutoval za petrohradský klub 14. září 2012 v utkání ruské ligy proti Tereku Groznyj. V 70. minutě nahradil na hřišti Konstantina Georgijeviče Zyrjanova, Zenit prohrál 0:2. 30. listopadu vstřelil Witsel své první dva góly v zápase proti Spartaku Moskva na moskevském stadionu Lužniki, tentokrát Zenit Petrohrad zvítězil poměrem 4:2. Axel odehrál kompletní střetnutí a skóroval v 41. minutě (na průběžných 2:1 pro hosty) a 71. minutě (na průběžných 3:1 pro hosty).  V sezóně 2012/13 Evropské ligy pomohl Witsel Zenitu k postupu do osmifinále soutěže. V šestnáctifinále bylo týmu přilosováno anglické mužstvo Liverpool FC. První zápas skončil výhrou domácího Zenitu 2:0, v odvetě v Anglii Zenit prohrál 1:3, ale díky vstřelenému gólu na hřišti soupeře postoupil dále. Witsel odehrál oba zápasy šestnáctifinále v základní sestavě. 7. března absolvoval první zápas osmifinále proti švýcarskému klubu FC Basilej, Petrohrad prohrál na stadionu St. Jakob-Park 0:2. 14. března v domácí odvetě zařídil svým gólem konečné vítězství 1:0, což Zenitu k postupu do čtvrtfinále nestačilo.

Tianjin Quanjian.

V lednu 2017 podepsal smlouvu s čínským klubem Tianjin Quanjian. Upřednostnil jej před jiným čínským týmem Shanghai SIPG a italským Juventusem Turín.

Borussia Dortmund.

Po jednom roce v Číně zamířil do Borussie Dortmund, která čínskému klubu zaplatila odstupné 20 milionů eur (513 milionů korun). Už 29letý Witsel v srpnu 2018 podepsal kontrakt do roku 2022. Nový trenér "Žlutočerných" Lucien Favre, který o Witsela stál, jej poprvé nasadil do pohárového utkání proti druholigovému Greuther Fürth. Witsel zachránil tým před nečekaným vypadnutím gólem z voleje v páté minutě nastavení, následné prodloužení rozhodl Marco Reus, Dortmund postoupil do 2. kola.

Reprezentační kariéra.

Mládežnické reprezentace.

Axel Witsel působil v téměř všech mládežnických reprezentacích Belgie. S reprezentací do 21 let se zúčastnil Mistrovství Evropy U21 v roce 2007 v Nizozemsku, kde Belgie postoupila s 5 body ze základní skupiny A ze druhého místa za Nizozemskem. Ve vyřazovací části pak prohrála v semifinále se Srbskem 0:2.

A-mužstvo.

V A-mužstvu Belgie debutoval 26. března 2008 v přátelském utkání proti Maroku. Ačkoli belgický národní tým prohrál 1:4, Witsel v zápase vstřelil svůj první gól v seniorské reprezentaci.  25. března 2011 vstřelil ve Vídni oba góly při výhře 2:0 nad domácím Rakouskem v kvalifikaci na Euro 2012, Belgie nakonec nedosáhla ani na druhou příčku zajišťující buď přímý postup na šampionát nebo baráž. S 15 dosaženými body zaostala o 2 body za druhým Tureckem.  6. února 2013 nastoupil v Bruggách proti hostujícímu Slovensku, Belgie zvítězila 2:1 gólem Driese Mertense z 90. minuty. Witsel hrál do 86. minuty, pak byl vystřídán. 22. března 2013 nastoupil v kvalifikačním zápase ve Skopje proti domácí Makedonii, který skončil vítězstvím Belgie 2:0. Absolvoval i domácí kvalifikační utkání na MS 2014 26. března proti stejnému soupeři, Belgie zvítězila 1:0. Trenér belgického národního týmu Marc Wilmots jej zařadil na 23člennou soupisku pro Mistrovství světa ve fotbale 2014 v Brazílii, kam Belgie suverénně postoupila z prvního místa evropské kvalifikační skupiny A. Se šampionátem se Belgie rozloučila čtvrtfinálovou porážkou 0:1 s Argentinou.  Trenér Marc Wilmots jej nominoval i na EURO 2016 ve Francii, kde byli Belgičané vyřazeni ve čtvrtfinále Walesem po porážce 1:3. Nastoupil ve všech pěti zápasech svého mužstva na šampionátu a jednou skóroval (v utkání základní skupiny proti Irsku).

Reprezentační góly.

Góly Axela Witsela v belgickém reprezentačním A-mužstvu

Axel Thomas Witsel (* 12. ledna 1989, Lutych, Belgie) je belgický fotbalový záložník a reprezentant, hráč německého klubu Borussia Dortmund. Účastník MS 2014 v Brazílii a EURA 2016 ve Francii.

Axel Laurent Angel Lambert Witsel (born 12 January 1989) is a Belgian professional footballer who plays for German club Borussia Dortmund. During his play for the Belgium national team, he came into the first team as a right-winger, and can also play attacking midfielder, though his natural position is as a central midfielder.  He began his career at hometown club Standard Liège, making 183 appearances and scoring 42 goals while winning five domestic trophies. He was awarded the Belgian Golden Shoe in 2008. After a season in Portugal with S.L. Benfica, he signed for Zenit Saint Petersburg for a €40 million fee in 2012. Witsel won four honours during his time in Russia, before leaving for Tianjin Quanjian in January 2017. He returned to Europe with Borussia Dortmund in August 2018.  Witsel made his senior international debut in 2008 and earned his 100th cap for Belgium on 15 November 2018. He represented the country at the 2014 FIFA World Cup, UEFA Euro 2016 and the 2018 FIFA World Cup, helping them to third place in the last tournament.


Atletická kariéra.

Na mezinárodní scéně se objevil poprvé ve svých 22 letech, když na hrách Commonwealthu v australském Perthu v roce 1962 doběhl pátý v rozběhu na 1 míli (4:07,0) a byl jedenáctý v běhu na tři míle (13:50,0).  Na olympiádě v Tokiu v roce 1964 vstoupil mezi světovou špičku: v rozběhu na 5000 metrů vytvořil nový africký rekord (13:49,6) a ve finále skončil na výtečném pátém místě v čase 13:50,4. Na tokijských hrách potom startoval ještě v běhu na 1500 metrů: vyhrál třetí rozběh (3:45,8) a potom jen velmi těsně vypadl v semifinále - byl pátý ve stejném čase jako postupující Francouz Jean Wadoux a pozdější bronzový medailista, Novozélanďan John Davies. Keinův čas, 3:41,9, byl ovšem opět novým africkým rekordem.  Následující rok 1965 přinesl Keinovi první medaile: na premiérových Afrických hrách v konžském Brazzaville, pořádaných ve dnech 18.-25.7.1965, zvítězil časem 3:41,1 v závodě na 1500 metrů a časem 13:44,4 vybojoval zlatou medaili i v běhu na 5000 metrů. Byl prvním Afričanem, který v běhu na 5000m překonal hranici 13 minut a 30 sekund: 30. června 1965 zaběhl v Helsinkách nový africký rekord 13:28,2, který za dva dny (2. července 1965) ve finském Turku zlepšil až na 13:26,2 - čímž zaostal jen 4 desetiny sekundy za světovým rekordem, který tehdy držel Australan Ron Clarke. 27. srpna 1965 vytvořil Keino světový rekord v běhu na 3000 metrů výkonem 7:39,6 (dosáhl času 7:39,5, ten však byl v souladu s tehdy platnými pravidly pro dlouhé běhy zaokrouhlen na nejbližší sudou desetinu sekundy), který byl překonán až v roce 1973. Na samém konci poolympijské sezóny, 30. listopadu 1965, vytvořil v novozélandském Aucklandu i nový světový rekord v běhu na 5000 metrů časem 13:24,2. Tento rekord sice už v roce 1966 pro sebe získal znovu Ron Clarke, ale Kipchoge Keino dokázal Australana porazit v nejvýznamnějším závodě roku, v běhu na 3 míle, na dalších hrách Commonwealthu, pořádaných v srpnu roku 1966 v jamajském hlavním městě Kingstonu (12:57,4). Keino v Kingstonu zvítězil rovněž v běhu na 1 míli (3:55,3).  Světový rekord na 5000 metrů Keino už nikdy nezískal zpět, ale každý rok překonával africký rekord v běhu na 1500 metrů: z hodnoty 3:41,9 na konci roku 1964 ho v roce 1965 vylepšil na 3:37,6, v roce 1966 na 3:36,8 a v roce 1967 na 3:36,7. Každoročně také vylepšoval africký rekord na 1 míli: v roce 1965 zaběhl 3:54,2, v roce 1966 se zlepšil v Londýně na 3:53,4 a v roce 1967 na mistrovství východní a střední Afriky (East and Central African Championships) ve vysokohorských podmínkách keňského Kisumu až na 3:53,1. Výkony z Londýna i Kisumu byly zároveň novými rekordy Commonwealthu.  Nejpozoruhodnějím Keinovým závodem v roce 1967 bylo bezpochyby atletické utkání USA-Commonwealth pořádané 8.7.1967 v Los Angeles. V běhu na 1500 metrů tehdy zvítězil dvacetiletý Američan Jim Ryun v novém světovém rekordu 3:33.1. Kipchoge Keino doběhl na druhém místě v čase 3:37.2. Hlavní střetnutí obou běžců však mělo teprve přijít.  Narůstající formu před olympijskými hrami 1968 v Mexiku předvedl Keino na dva dny trvajícím Memoriálu bratří Znamenských v Leningradě: první den memoriálu vyhrál běh na 5000 metrů (13:36,2) a hned na druhý den, 21. července 1968, vytvořil nový africký rekord v běhu na 10 000 metrů - 28:06,4. Keino se tímto časem zařadil na třetí místo v historických tabulkách této disciplíny a pod vlivem nadšení z nového rekordu se pro svou druhou olympiádu přihlásil k dosti neobvyklé kombinaci tří disciplín: 1500 metrů, 5000 metrů a 10 000 metrů. Během olympiády v Mexiku v říjnu 1968 sice nejdříve nedokončil běh na 10 000 metrů (ještě kilometr před cílem byl ve vedoucí skupince běžců, ale pak vybočil z dráhy a zhroutil se na travnatou plochu olympijského stadionu - po skončení závodu se ukázalo, že běžel s akutním zánětem žlučníku), ale potom získal stříbrnou medaili v běhu na 5000 metrů - a ve svém třetím mexickém startu i zlatou medaili na 1500 metrů: s nevídaným náskokem porazil tehdejšího světového rekordmana (3:33,1) Američana Jima Ryuna a čas 3:34,9 byl novým olympijským rekordem, africkým rekordem, rekordem Commonwealthu, nejrychlejším časem roku 1968 a druhým nejlepším výkonem na 1500 metrů v historii. Jako olympijský rekord vydržel Keinův čas až do olympijských her 1984 v Los Angeles, kdy ho překonal britský mílař Sebastian Coe.  Na svých třetích hrách Commonwealthu, pořádaných v roce 1970 ve skotském Edinburghu, vybojoval zlatou medaili na 1500 metrů (3:36,6), na 5000 metrů doběhl jako třetí (13:27,6).  Na olympiádě v Mnichově v roce 1972 zvítězil v běhu na 3000 metrů překážek. V běhu na 1500 metrů neobhájil zlato z Mexika, doběhl druhý za Finem Vasalou.  Sportovní kariéru ukončil v roce 1973, když na dalších hrách afrického kontinentu (pořádaných v nigerijském Lagosu osm let po hrách v Brazzaville) získal časem 3:39,63 stříbrnou medaili v běhu na 1500 metrů.  Epilogem pak bylo ještě krátké Keinovo působení v tehdejší americké profesionální atletické skupině ITA. Nebylo dlouhé, zahrnovalo v podstatě jen halovou sezónu 1973, která nicméně v případě ITA trvala až do června tohoto roku. Nejlepším Keinovým výkonem z tohoto angažmá byl závod na 1 míli pořádaný 7. dubna 1973 v Oklahoma City (čas 4:00,6 odpovídal desátému místu světových halových tabulek 1973, pokud bychom do ní zařadili společně výkony amatérů i profesionálů). Zajímavé je, že v rámci této profesionální atletické skupiny došlo k přímému souboji Kipchoge Keina s Jimem Ryunem - uskutečnil se v závodě na 1 míli, 1. června 1973 v americkém Louisville. Jim Ryun (4:01,9) v něm tentokrát Kipchoge Keina (4:03,0) dosti výrazně porazil.

Kipchoge Keino v Síni slávy IAAF.

Kipchoge Keino a etiopský maratonský běžec Abebe Bikila byli prvními Afričany, kteří byli (v roce 2012) přijati do Síně slávy Mezinárodní asociace atletických federací (IAAF), kterou tato sportovní organizace (vzniklá v roce 1912) založila v roce 100. výročí svého vzniku. V roce 2004 byl zařazen do Síně slávy Asociace atletických statistiků (ATFS), jako třetí africký atlet od založení Síně v roce 2001 (před ním Abebe Bikila a Haile Gebrselassie).

Kipchoge Keino v atletických tabulkách své doby.

světové tabulky v běhu na 1500 m mužů v roce 1968.

3:34,9 KIpchoge Keino (Keňa), 1940, 1, Mexico City 20.10.1968  3:36,5 Bodo Tümmler (SRN/Západní Berlín), 1943, 1, Kolín nad Rýnem 10.7.1968  3:37,1 André De Hertoghe (Belgie), 1941, 2, Kolín nad Rýnem 10.7.1968  3:37,5 Walter Adams (SRN), 1945, 3, Kolín nad Rýnem 10.7.1968  3:37,8 James Ryun (USA), 1947, 2, Mexico City 20.10.1968  3:37,9 Jean Wadoux (Francie), 1942, 1, Paříž 4.7.1968  3:38,5 Arne Kvalheim (Norsko), 1945, 1, Oslo 28.8.1968  3:38,7 Anders Gärderud (Švédsko), 1946, 2, Göteborg 26.8.1968  3:38,8 Arnd Kruger (SRN), 1944, 4, Kolín nad Rýnem 10.7.1968  3:39,0 Francesco Arese (Itálie), 1944, 1, Schio 13.7.1968

dlouhodobé světové tabulky v běhu na 1500 m mužů k 31.12.1968.

3:33,1 James Ryun (USA), 1947, 1, Los Angeles 8.7.1967  3:34,9 Kipchoge Keino (Keňa), 1940, 1, Mexico City 20.10.1968  3:35,6 Herbert Elliott (Austrálie), 1938, 1, Řím 6.9.1960  3:36,3 Michel Jazy (Francie), 1936, 1, Rennes 15.6.1966  3:36,5 Bodo Tümmler (SRN/Západní Berlín), 1943, Kolín nad Rýnem 10.7.1968  3:37,1 André De Hertoghe (Belgie), 1941, 2, Kolín nad Rýnem 10.7.1968  3:37,5 Walter Adams (SRN), 1945, 3, Kolín nad Rýnem 10.7.1968  3:37,6+ Peter Snell (Nový Zéland), 1938, 1, Auckland 17.11.1964 (mezičas v běhu na 1 míli)  3:37,6 Josef Odložil (Československo), 1938, 1, Praha 13.8.1966  3:37,7 Jean Wadoux (Francie), 1942, 2, Praha 13.8.1966

světové tabulky v běhu na 3000 m překážek v roce 1972.

8:20,8 Anders Gärderud (Švédsko), 1946, 1, Helsinky 14.9.1972  8:21,0 Tapio Kantanen (Finsko), 1949, 2, Helsinky 14.9.1972  8:22,2 Bronislaw Malinowski (Polsko), 1951, 1, Varšava 10.8.1972  8:23,6 Kipchioge Keino (Keňa), 1940, 1, Mnichov 4.9.1972  8:23,6 Kazimierz Maranda (Polsko), 1947, 1, Varšava, 27.6.1972  8:23,8 Amos Biwott (Keňa), 1948, 1 v rozběhu, Mnichov 1.9.1972  8:23,8 Dušan Moravčík (Československo), 1948, 1, Praha 17.9.1972  8:24,6 Benjamin Jipcho (Keňa), 1943, 2, Mnichov 4.9.1972  8:25,4 Michail Želev (Bulharsko), 1943, 1, Oslo 3.7.1972  8:25,4 Pekka Päivärinta (Finsko), 1949, 2, Helsinky 26.7.1972

dlouhodobé světové tabulky v běhu na 3000 m překážek k 31.12.1972.

8:20,8 Anders Gärderud (Švédsko), 1946, 1, Helsinky 14.9.1972  8:21,0 Tapio Kantanen (Finsko), 1949, 2, Helsinky 14.9.1972  8:22,0 Kerry O'Brien (Austrálie), 1946, 1, Berlín 4.7.1970  8:22,2 Vladimir Dudin (SSSR), 1941, 1, Kyjev 19.8.1969  8:22,2 Bronislaw Malinowski (Polsko), 1951, 1, Varšava 10.8.1972  8:23,4 Alexandr Morozov (SSSR), 1939, 2, Kyjev 19.8.1969  8:23,6 Kipchoge Keino (Keňa), 1940, 1, Mnichov 4.9.1972  8:23,6 Kazimierz Maranda (Posko), 1, Waršava 27.6.1972  8:23.8 Amos Biwott (Keňa), 1948, 1 v rozběhu, Mnichov 1.9.1972  8:23,8 Dušan Moravčík (Československo), 1948, 1, Praha 17.9.1972

světové tabulky v běhu na 3000 m mužů v roce 1965.

7:39,5 Kipchoge Keino (Keňa), 1940, 1, Hälsingborg 27.8.1965  7:46,0 Siegfried Herrmann (GDR), 1932, 1, Erfurt 5.8.1965  7:48,6 Gaston Roelants (Belgie), 1937, 1, Heverlee 15.8.1965  7:49,0+ Michel Jazy (Francie), 1936, 1+, Meluin 23.6.1965 (mezičas v běhu na 2 míle, 8:22,5)  7:51,0+ Ronald Clarke (Austrálie), 1937, 2+, Melun 23.6.1965 (mezičas v běhu na 2 míle, 8:24,8)  7:51,0 John Davies (Nový Zéland), 1938, 1, Karlovy Vary 11.7.1965  7:54,8 Thor Helland (Norsko), 1936, 2, Oslo 7.7.1965  7:55,0 Eugène Allonsius (Belgie), 1937, 3, Oslo 7.7.1965  7:55,2 Harald Norpoth (SRN), 1942, 1, Karlsruhe 5.7.1965  7:56,2 Viktor Kudinskij (SSSR) 43, 1, Kyjev 19.7.1965

dlouhodobé světové tabulky v běhu na 3000 m mužů k 31.12.1965.

7:39,5 Kipchoge Keino (Keňa), 1940, 1, Hälsingborg 27.8.1965  7:46,0 Siegfried Herrmann (GDR), 1932, 1, Erfurt 5.8.1965  7:48,6 Gaston Roelants (Belgie), 1937, 1, Heverlee 15.8.1965  7:49,0+ Michel Jazy (Francie), 1936, 1+, Meluin 23.6.1965 (mezičas v běhu na 2 míle, 8:22,5)  7:51,0+ Ronald Clarke (Austrálie), 1937, 2+, Melun 23.6.1965 (mezičas v běhu na 2 míle, 8:24,8)  7:51,0 John Davies (Nový Zéland), 1938, 1, Karlovy Vary 11.7.1965  7:52,8 Gordon Pirie (Velká Británie), 1931, 1, Malmö 4.9.1956  7:53,4 István Rózsavölgyi (Maďarsko), 1929, 1, Malmö 4.9.1956  7:54,2 Hans Grodotzki (GDR), 1936, 1, Postupim 30.7.1960  7:54,2 James Beatty (USA), 1934, 1, Amstrodam 15.8.1962

světové tabulky v běhu na 5000 m mužů v roce 1965.

13:24,2 Kipchoge Keino (Keňa), 1940, 1, Auckland 30.11.1965  13:25,8 Ronald Clarke (Austrálie), 1937, 1, Los Angeles 4.6.1965  13:27,6 Michel Jazy (Francie), 1936, 1, Helsinky 30.6.1965  13:30,0 Siegfried Herrmann (NDR), 1932, 1, Postupim 11.8.1965  13:33,0 Michael Wiggs (Velká Británie), 1938, 4, Helsinky 30.6.1965  13:34,8 Gaston Roelants (Belgie), 1937, 3, Stockholm 6.7.1965  13:37,4 Thor Helland (Norsko), 1936, 5, Helsinky 30.6.1965  13:37,8 Bengt Najde (Švédsko), 1942, 6, Helsinky 30.6.1965  13:40,0 Lájos Mecsér (Maďarsko), 1942, 1, Londýn 14.8.1965  13:41,4 William Mills (USA), 1938, 1, Oslo 15.7.1965

dlouhodobé světové tabulky v běhu na 5000 m mužů k 31.12.1965.

13:24,2 Kipchoge Keino (Keňa), 1940, 1, Auckland 30.11.1965  13:25,8 Ronald Clarke (Austrálie), 1937, 1, Los Angeles 4.6.1965  13:27,6 Michel Jazy (Francie), 1936, 1, Helsinky 30.6.1965  13:30,0 Siegfried Herrmann (NDR), 1932, 1, Postupim 11.8.1965  13:33,0 Michael Wiggs (Velká Británie), 1938, 4, Helsinky 30.6.1965  13:34,8 Gaston Roelants (Belgie), 1937, 3, Stockholm 6.7.1965  13:35,0 Vladimir Kuc (SSSR), 1927, 1, Řím 11.10.1957  13:35,2 Murray Halberg (Nový Zéland), 1933, 1, Stockholm 25.7.1961  13:36,8 Gordon Pirie (Velká Británie), 1931, 1, Bergen 19.6.1956  13:37,4 Thor Helland (Norsko), 1936, 5, Helsinky 30.6.1965

Kipchoge Hezekieh "Kip" Keino (17. ledna 1940 Kipsamo) je bývalý keňský atlet, běžec na střední a dlouhé tratě, dvojnásobný olympijský vítěz.  Patřil k prvním keňským běžcům, kteří získali mezinárodní úspěchy v bězích na střední a dlouhé tratě a jeho jméno je do značné míry zosobněním mohutného nástupu keňské atletiky v 60. letech dvacátého století.

Kipchoge Hezekiah Keino (born 17 January 1940) is a retired Kenyan track and field athlete. He was the chairman of the Kenyan Olympic Committee (KOC) until 29 September 2017. A two-time Olympic gold medalist, Keino was among the first in a long line of successful middle and long distance runners to come from the country and has helped and inspired many of his fellow countrymen and women to become the athletics force that they are today. In 2012, he was one of 24 athletes inducted as inaugural members of the International Association of Athletics Federations Hall Of Fame.


Historie.

Prvními akcemi bylo zpřístupnění opuštěných míst pořádáním různých nevýdělečných kulturních podniků, jako divadelní představení, filmové festivaly, koncerty, případně projekty obnovy částí zapomenutého kulturního dědictví.  Tyto akce zůstaly utajeny více než dvacet let především díky permanentní dezinformační kampani UX. Jedinou skupinou známou od roku 1983 byli tzv. "cataphiles" (katafilové, neboli milovníci katakomb), kteří prozkoumávali veřejnosti nepřístupné podzemní prostory v pařížských katakombách a bývalých kamenolomech a organizovali zde utajované prohlídky.  Ale v srpnu 2004 díky anonymnímu udání policie objevila utajenou promítací místnost používanou ilegální skupinou "La Mexicaine De Perforation", která se v rámci UX zabývala uměleckými událostmi. Tím byly potvrzeny do té doby pouhé neověřené zvěsti o existenci takovéto skupiny. Policejní prefekt učinil 3. srpna prohlášení k tisku a následně vyšlo mnoho článků jak ve Francii (RTL, Le Parisien, Libération, Canal+ aj.), tak i v zahraničí (Herald Tribune, BBC, San Francisco Chronicle, El Sol De Zacatecas, Stuttgarter Zeitung apod.). Články však vycházely výhradně z tiskového prohlášení a novináři neobjevili žádné další doplňující informace.  O tři roky později vyšla nová série článků, když byla odhalena další skupina UX – "Untergunther" (Le Monde, San Francisco Chronicle, The Guardian), která byla souzena u 29. senátu pařížského trestního soudu za nelegální restaurování hodin na Pantheonu. Její členové nerozvážně navrhli správci památníku, že předvedou bezchybný chod hodin. Centrum národních památek na ně okamžitě podalo žalobu, kterou ale soud 23. listopadu 2007 zamítl s odůvodněním, že zločin „nelegální restaurování orloje“ není uveden v trestním zákoníku.

Skupiny.

Z deseti skupin jsou blíže známy dvě. Členové "Untergunther" se zabývají nelegálním restaurováním opuštěných částí kulturního dědictví. Jejich aktivity jsou omezeny na území města Paříže. Mezi členy se nacházejí rovněž architekti a historici. Během let zrenovovali např. 100 let starý opuštěný vládní bunkr nebo kryptu z 12. století. Nejslavnější akcí se stalo zprovoznění hodin na národním památníku Pantheon, které byly 40 let mimo provoz. V listopadu 2005 se aktivisté vloupali do Pantheonu, aby opravili hodinový stroj z roku 1850. Opatřili si klíče a po nocích s pomocí profesionálního hodináře Jeana Baptisty Viota, který musel vyrobit množství náhradních dílů, se jim po 300 hodinách prací s nákladem cca 4000 euro podařilo opět zprovoznit mechanismus. Hodinář Viot vyčíslil hodnotu své práce na 13 000 euro. V říjnu 2007 byl o dokončení akce informován Bernard Jeannot, správce památníku a zástupce ředitele Centra národních památek, který na aktivisty podal žalobu. Aby byla zachována anonymita účastníků, uvolil se Lazar Kunstmann vystupovat jako jejich zástupce, který je tak jediným známým členem UX.  "La Mexicaine De Perforation" organizuje nelegální kulturní akce, především filmová představení pořádaná v opuštěných prostorech, např. bývalých stanicích metra. Veřejnosti je známa od 24. srpna 2004, kdy policie objevila ve starých lomech pod Palais de Chaillot utajený komplex o rozloze asi 300 m obsahující promítací sál. Při druhé návštěvě již policie nalezla prostory zcela vyklizené s nápisem "Ne cherchez pas" (Nehledejte).

Urban eXperiment (česky "Městský pokus"), či jen zkráceně UX je sdružení francouzských nelegálních skupin působících v Paříži. Jejich členové si dali za úkol využívat opuštěné a zanedbané kulturní statky, o které se městská rada nestará nebo jen v nedostatečné míře. Tyto skupiny se objevily na přelomu 70. a 80. let v Latinské čtvrti. Původně byly složeny převážně z vysokoškoláků z okolí, ale rychle se přidávaly i osoby z jiných prostředí. Myšlenka pochází původně z Velké Británie, a proto je označení anglické.

The UX (short for "Urban eXperiment") is an underground organization that improves hidden corners of Paris. Their work includes restoring the Pantheon clock, building a cinema – complete with a bar and a restaurant – in a section of the Paris Catacombs underneath the Trocadéro, restoring medieval crypts, and staging plays and readings in monuments after dark. The group's membership is largely secret, but its spokespeople include Lazar Kunstmann.


Život.

Podle Vasariho se Luca vyučil u florentského zlatníka Leonarda di Ser Giovanni (1358-1371) a když dospěl do věku 15 let, přestěhoval se do Rimini. P. Guarico také naznačoval, že možná pracoval na Jadranu s florentským mistrem Niccolò di Pietro Lamberti (1370–1451). První zmínka o Lucovi je z roku 1427, kdy se zapsal do soukenického cechu "Arte della Lana" a zmiňuje se jako spolupracovník Lorenza Ghiberti (1378–1455) na východních dveřích florentského baptisteria. Podle Antonia Billi (italský humanista 16. století) už dříve asistoval na severních dveřích. Jeho práce pro baptisterium se vyznačuje ladným stylem a pečlivým provedením. Ve dvacátých letech 15. stol. se velice zajímal o umění Donatellovo (1386–1466), na němž založil vlastní vývoj. Luca se spojil s "Arte dei Maestri di Pietra e Legname" (cech sochařů a řezbářů) a od roku 1435 byl zapsán jako sochař.

Umělecké práce.

První důležitá zakázka byla mramorová "Zpěvácká tribuna" ("Cantoria", zadána roku 1431, osazena 1438) ve florentském dómu Santa Maria del Fiore. Je to jeho první samostatná práce, která však byla vytvořena pod dohledem Filippa Brunelleschiho. Tribuna byla instalována nad portál severní sakristie pod varhanami dómu. V roce 1688 byla tribuna bezohledně rozebrána a některé architektonické články byly druhotně použity jako stavební materiál. Dnes je možné vidět tribunu v dómském muzeu spolu s Donatellovou tribunou, která tvoří její protějšek. Tribuna je deset panelů, které ve vysokém reliéfu zobrazují skupinu mladých hudebníků a tanečníků a ilustrují tak verše Žalmu 150, napsané na ozdobné liště. Reliéfy byly vytvořeny mezi lety 1432–1437. Kompozice je statická a symetrická, na rozdíl od Donatellových živých tančících putti na protější zpěvácké tribuně. Vasari říká, že Lucovo dílo je vybroušené a uhlazené, takže při pohledu z dálky nepůsobí tak výrazně jako dílo Donatellovo. "Cantoria" ukazuje Lucu jako zručného sochaře, a jak Alberti napsal v roce 1436, jako jednu z hlavních postav florentské renesance, uměleckého „znovuzrození“. "Cantoria" se považuje za mistrovské dílo renesančního naturalismu, vyrůstající z hlubokého pochopení antického umění, které Luca studoval v Pise a snad také v Římě.  Úspěch tribuny a vliv Brunelleschiho dal Lucovi sebejistotu a zajistil mu hlavní roli ve výzdobě Florentské katedrály. Mezi lety 1437 a 1439 vytesal 5 mramorových šestiúhelníků "Svobodných umění" ("Museo dell'Opera del Duomo" ve Florencii) pro kampanilu dómu ve Florencii. Reliéfy doplňují řadu sedmi Svobodných umění Andrei Pisana. Lucovy reliéfy zobrazují Donata, jak vyučuje gramatiku, Platóna a Aristotela jako filozofy (logika a dialektika), Orfea s loutnou, zastupujícího rétoriku (hudba a poezie), Ptolemaia/Tubalkaina (astrologie/hudba), Eukleida a Pythagoru (geometrie a aritmetika).  V roce 1437 dostal Luca od komise zakázku na dva mramorové oltáře s narativními scénami, pravděpodobně pro florentský dóm (původně svěřené Donatellovi). Luca vytvořil jen reliéfy "Svatého Petra osvobozeného z vězení" a "Krucifix svatého Petra" ("Museo del Bargello", Florencie), v kterých jsou zřejmé odkazy na Masaccia. Jiná důležitá zakázka byl návrh náhrobku pro hraběte Uga, markrabí toskánského (†1001) v kostele Badia Fiorentina. V roce 1440 Luca připravil terakotový model, dnes ztracený. Hrobku zhotovil sochař Mino da Fiescole roku 1481. Pro Brunelleschiho dělal Luca terakotové vlysy pro Starou sakristii (zv. "Sagrestia Vecchia") v San Lorenzo ve Florencii a výzdobu pro interiér kaple Pazzi při Santa Croce ve Florencii (1443).  Během čtyřicátých let 15. stol. se Luca spřátelil s Filippem Brunelleschim, který začal používat jeho práce jako ozdobu svých budov. Podle Vespasiano da Bisticci často navštěvoval dům humanisty Niccola Niccoli s Brunelleschim, Donatellem a Ghibertim. Jeho vztah s učenci ve Florencii naznačuje také přátelství se spisovateli Albertim a Antoniem Manettim a fakt, že jeho patronem byl bankéř Niccoló di Vieri de´Medici, blízky přítel Albertiho a Niccoli.

Práce s majolikou.

Pravděpodobně v raných 20. letech 15. stol. už Luca pracoval na sochách z majoliky. Tento materiál vzkřísil Donatello a Ghiberti, ale Luca techniku uplatnil v sochařství a zdokonalil ji. Luca užíval sklovitou polevu z oxidů manganu, kobaltu, antimonu a mědi. Finální plastika pak byla vypálená ve zvláštní peci za teploty 900 - 1100°C. První doloženou vytvořil v letech 1441–1443 pro mramorový tabernákl ve florentském Sant Egidiu (dnes Santa Maria a Peretola). V této technice terakotu pokrývá skleněná glazura, nejčastěji v modré a bílé barvě. Intenzivní barvy a svítivost skla zlepšily výrazový efekt plastiky a zároveň sloužily jako ochranný povrch. Lucova první monumentální práce v této technice byla zakázka pro florentský dóm, dvě velké lunety nad dveřmi do sakristie ("Zmrtvýchvstání", 1442–1444 a nad protějšími dveřmi druhé sakristie je "Nanebevstoupení", 1446–1451) a "dva andělé držící svícen" (1448–1451). Mezi další práce z této doby patří "Navštívení" (1448, Pistoia, S Giovanni Fuorcivitas); a četné "reliéfy Madony" (Florencie, Bargello; Paříž, Musée Jacquemart-André aj.).  V polovině 15. stol. Luca pracoval téměř výhradně v majolice s cínovou glazurou a spolupracoval se svým synovcem jménem Andrea di Marco della Robbia. Jejich díla se rychle šířila po celé Evropě, také proto, že nebyla drahá a dala se převážet rozložená. V roce 1446 Luca zbohatl natolik, že si mohl koupit obrovský dům se zahradou na Via Guelfa ve Florencii, kde byla až do dvacátých let 16. století jeho dílna. Jedna z nejdůležitějších prací v cínové glazuře byla výzdoba kaple Pazzi v Santa Croce (Brunelleschi, 1470), totiž 13 kruhových medailonů s Apoštoly. Některé lze přičíst synovci Andrea della Robbia, a čtyři reliéfy s evangelisty jsou jiného stylu, a tedy z jiné ruky. Reliéfy mají bílé figury na modrém pozadí. Nade dveřmi do kaple je medailon sv. Ondřeje, pak následují medailony s dvanácti apoštoly na stěně interiéru kaple. Pozoruhodný je také strop kupole z pestrobarevných kruhových kazet. V roce 1445 Luca navázal styky s Michelozzo di Bartolomeo a Maso di Bartolomeo kvůli zakázce bronzových dveří severní sakristie florentské katedrály, předtím zadané Donatellovi. Dveře byly dokončeny roku 1475 a mají 10 reliéfních panelů zhotovených podle návrhu Lucy z roku 1464 – 1465. Do každého rohu jejich rámu umístil mužskou hlavu, pokaždé jinou. Na rámu jsou sedící světci (Madona, Jan Evangelista, Matouš, Lukáš, Marek, Ambrož, Jeroným, Řehoř, Augustín a Jan Křtitel), obklopeni stojícími anděly. Ve spolupráci s Michelozzem a Masem, která pokračovala minimálně do roku 1451, vytvořil glazovanou terakotovou lunetu Madony se sv. Dominikem, Tomášem Akvinským, Albertem Velikým a Petrem Mučedníkem (1450-1451, Urbino, Palazzo Ducale). Luca se podílel i na výzdobě kaple Crocifisso v S Miniato al Monte, Florencie (1448), dodal glazované sochy včetně lunety Madony s anděly (Berlin, Bohdemuseum) pro kapli Castello del Trebbio, Florencie. Tato neobvyklá technika byla také použita pro polychromní terakotové orámování hrobky biskupa Benozza Federighi (1454-1456; Florencie, Santa Trínita), což byla také Lucova poslední mramorová práce.  V roce 1461 Luca ve spolupráci s Andreem vytvořil strop kaple kardinála Jakuba Portugalského (Firenze, S Miniato al Monte) s medailóny ukazujícími kardinálovy ctnosti (Pevnost, Střídmost, Obezřetnost, Spravedlnost). Cosimo Il Vecchio zadal Lucovi výzdobu kanceláře v paláci Medici, kde zhotovil valenou klenbu a dlažbu. Práce se nezachovaly, byla to však barevná terakota. V posledních deseti let života se Luca vyjadřoval abstraktnějším a více symbolickým jazykem, vycházejícím z gotických prvků, jak je vidět například u "Narození" (London, Victoria and Albert museum), dvou lunet (Firenze, Palazo Parte Guelfa a Bargello) a rondelu "Madony s dvěma anděly" (Firenze, Bargello). Své práce posílal Luca della Robbia i do Španělska a Francie.  Luca della Robbia zemřel ve věku dvaaosmdesáti let. Andrea della Robbia, syn Lucova bratra Marca, po smrti strýce převzal vedení v rodinné dílně, kde pracovali i jeho synové. Luca byl pochován v rodinné hrobce v kostele San Pier Maggiore. Kostel byl však stržen ve druhé polovině 18. století a hrob se tedy nezachoval. Život sochaře Lucy della Robbia zpracoval už Giorgio Vasari ve svém díle "Le vite de´ piú eccelenti pittori scultori e architettori" z roku 1550. Vasari čerpal z práce Antonia Billiho, zejména informace o jeho pracích pro florentský dóm. Ve druhém vydání z roku 1568 Vasari životopis Lucy přepracoval a rozšířil skoro na trojnásobek.

Rodina.

Jméno Robbia pochází ze slovního spojení "rubia tinctorum" (lat. červené zbarvení, rostlina používaná jako textilní barvivo). Luca della Robbia byl synem Simona di Marco della Robbia, který byl členem soukenického cechu.

Luca di Simone della Robbia (červenec 1400 - 20. února 1482) byl italský renesanční sochař činný ve Florencii v 15. století. Proslavil se především svými glazovanými barevnými terakotami a tuto techniku také zdokonalil. Založil celou dynastii pokračovatelů, jeho práce vyjadřují smysl pro vytříbenost a harmonii. Často zobrazoval Madonu a využíval kruhový formát a lunety. Byl také dobrým podnikatelem, který dokázal rychle zbohatnout.

Luca della Robbia (, , ; 1399/1400–1482) was an Italian sculptor from Florence. Della Robbia is noted for his colorful, tin-glazed terracotta statuary, a technique which he invented and passed on to his nephew Andrea della Robbia and great-nephews Giovanni della Robbia and Girolamo della Robbia. Though a leading sculptor in stone, he worked primarily in terracotta after developing his technique in the early 1440s. His large workshop produced both cheaper works cast from molds in multiple versions, and more expensive one-off individually modeled pieces.  The vibrant, polychrome glazes made his creations both more durable and expressive. His work is noted for its charm rather than the drama of the work of some of his contemporaries. Two of his famous works are "The Nativity" () and "Madonna and Child" (). In stone his most famous work is also his first major commission, the choir gallery, "Cantoria" in the Florence Cathedral (1431–1438).  Della Robbia was praised by his compatriot Leon Battista Alberti for genius comparable to that of the sculptors Donatello and Lorenzo Ghiberti, the architect Filippo Brunelleschi, and the painter Masaccio. By ranking him with contemporary artists of this stature, Alberti reminds us of the interest and strength of Luca's work in marble and bronze, as well as in the terra-cottas always associated with his name.


Tituly.

Po zisku titulu Mistryně světa jí byl udělen titul IM. Roku 1976 jí FIDE udělila titul WGM.

Soutěže jednotlivkyň.

Roku 1928 zvítězila na mistrovství Moskvy žen v šachu. Po přestěhování do Leningradu v roce 1929 třikrát vyhrála mistrovství Leningradu žen v šachu. Mistrovství Sovětského svazu v šachu žen vyhrála Ruděnková roku 1952 .

Mistrovství světa žen.

Když na přelomu let 1949-1950 uspořádala FIDE v Moskvě turnaj o titul mistryně světa v šachu, který měl určit nástupkyni tragicky zahynulé Věry Menčíkové, Ruděnková tento turnaj v konkurenci dalších patnácti šachistek vyhrála s náskokem jednoho bodu před druhou Olgou Rubcovovou a vybojovala tak titul mistryně světa v šachu.  Titul mistryně světa ztratila roku 1953 v zápase s Jelizavetou Bykovovou, který v Leningradě prohrála 5:7 (=2). Ještě po desáté partii byl stav nerozhodný 4:4 (=2), pak však Ruděnková v posledních čtyřech partiích třikrát prohrála.  Protože roku 1955 vyhrála kandidátský turnaj v Moskvě Olga Rubcovová a Ruděnková měla po prohraném zápase o titul právo na odvetu, střetli se Ruděnková, Rubcovová a Bykovová roku 1956 v Moskvě v trojzápase, ve kterém zvítězila Rubcovová a Ruděnková skončila na posledním třetím místě.

Soutěže družstev.

S družstvem Leningradu se účastnila Mistrovství Sovětského svazu družstev v šachu v letech 1948, 1951 a 1963. Nejvýše dosáhla s družstvem Leningradu na 2. místo v roce 1951. V tomto roce dosáhla i největšího úspěchu v této soutěži, když obsadila individuální druhé místo na první ženské šachovnici  V roce 1952 reprezentovala tým Iskry na Sovětském šachovém poháru klubů na první ženské šachovnici.

Umění.

V roce 2001 se objevila na poštovní známce Jugoslávie.

Ljudmila Vladimirovna Ruděnková ( – "Ljudmila Vladimirovna Ruděnko", – "Ljudmila Volodimirivna Ruděnko"; 27. července 1904, Lubny – 4. března 1986, Leningrad) byla sovětská šachistka, po Věře Menčíkové v pořadí druhá žena, která si vybojovala titul mistryně světa v šachu (titul držela v letech 1950 až 1953). Narodila se v Poltavské gubernii, která odpovídá Poltavské oblasti na Ukrajině, a která byla tehdy součástí Ruského impéria. Šachy se naučila hrát od svého otce v deseti letech. Po skončení střední školy se odstěhovala do Oděsy, kde získala vysokoškolské vzdělání v oboru ekonomie. Pracovala jako plánovač a šachy hrála zpočátku pouze jako svůj koníček. Daleko více se zabývala plaváním a stala se mistryní Oděsy v kategorii 400 metrů prsa. Šachy závodně začala Ruděnková hrát po přestěhování do Moskvy roku 1925. Poté se přestěhovala do Leningradu, kde se v roce 1929 stal jejím trenérem Pjotr Arseňjevič Romanovskij.

Lyudmila Vladimirovna Rudenko (, ; 27 July 1904 – 4 March 1986) was a Soviet chess player and the second women's world chess champion, from 1950 until 1953.  She was awarded the FIDE titles of International Master (IM) and Woman International Master (WIM) in 1950, and Woman Grandmaster (WGM) in 1976. She was the first woman awarded the International Master title. Rudenko was also USSR women's champion in 1952.


Život.

Procopius se narodil někdy okolo roku 326 v Kilíkii. Třebaže jména jeho rodičů nejsou známa, pocházel z významné rodiny a z matčiny strany byl spřízněn s císařem Julianem. Za Constantia II. působil jako "notarius" a v roce 358 se v této funkci zúčastnil poselstva vyslaného k sásánovskému dvoru v Persii. Později sloužil jako tribun, a když se po Constantiově úmrtí ujal vlády Julianus, povýšil do hodnosti komita.  Během tažení proti perské říši podniknutém v roce 363 Julianus postavil Procopia a Sebastiana do čela 30 000 mužů, s nimiž měli střežit horní Tigris. Posléze se měli spojit s arménským králem Arsakem a vytáhnout na jih, do Asýrie. Podle nepříliš věrohodné pověsti měl tehdy Julianus obdařit Procopia nachovým pláštěm a pro případ své smrti mu přikázal, aby se chopil moci. O několik měsíců později Julianus v Persii zemřel, načež ustupující římské vojsko zvolilo za císaře Joviana.  Prameny se poněkud rozcházejí v dalším líčení Procopiova počínání. Ammianus Marcellinus se zmiňuje o tom, že měl za úkol pochovat Julianovy ostatky v Tarsu. Jakmile to zařídil, ze strachu o svůj život odešel do ústraní a skrýval se v Chalkedonu, odkud docházel do Konstantinopole. Zosimos naproti tomu uvádí, že po nástupu Joviana na trůn se odebral k císaři, jemuž odevzdal roucho darované mu Julianem. Císař poté Procopia na vlastní žádost propustil ze svých služeb a dovolil mu pobývat s rodinou na statcích v kappadocké Kaisareii. Nedlouho nato přešla vláda na bratry Valentiniana I. a Valenta, kteří neprodleně vyslali své lidi, aby Procopia zadrželi. Procopius je ale dokázal přelstít, unikl k Černému moři a přeplavil se na Taurský Chersonésos. Protože stále trpěl obavou, že bude vydán svým pronásledovatelům, rozhodl se odcestovat do Konstantinopole.  Poté, co východní císař Valens opustil Konstantinopol a zamířil do Sýrie, Procopius využil příležitosti, příslibem odměn si naklonil vojáky dvou legií nacházejících se právě ve městě a s jejich přispěním se 28. září 365 prohlásil za císaře. Záhy obsadil senát a vstoupil do císařského paláce, přičemž vsadil do vězení pretoriánského prefekta Nebridia a městského prefekta Caesaria, které nahradil vlastními přívrženci. Z Thrákie získal další vojenské sbory a veliteli své armády ustavil Gomoaria a Agilona, někdejší vysoké důstojníky pod Constantiem. Na Procopiovu stranu se přidala řada jedinců zastávajících důležité posty za Juliana a Constantia, nespokojených s novým režimem. Procopius se ostentativně dovolával své příslušnosti ke konstantinovské dynastii, vůči níž byla dosud pociťována značná oddanost. Před vojáky proto nosíval v náručí malou Constantiovu dceru a podpory se mu dostalo i od její matky Faustiny, vdovy po císaři.  Valens se dozvěděl o uzurpaci v hlavním městě při zastávce v Kappadokii, kvůli čemuž se odebral do Galatie. Proti Procopiovi vyslal napřed dvě legie, avšak ty od něho odpadly a připojily se k uzurpátorovi. Několik Procopiových stoupenců mezitím vyrazilo do Illyrika s mincemi nesoucími portrét nového císaře. Tamější vojenský velitel Equitius, dosazený Valentinianem, je popravil a zablokoval přístupy z Thrákie na západ. Valentinianus přesto odmítl zasáhnout ve prospěch svého bratra, neboť jeho síly byly plně vázány na Rýně. Valens se ještě před koncem roku pokusil obsadit Nikaiu a Chalkedon, nalézající se v držení Procopia, nicméně jen stěží vyvázl z hrozící pohromy. Donucený vydat uzurpátorovi Bithýnii, vrátil se zpět do Ankyry, kde k němu dorazily posily z Orientu. Procopiovi vojáci pak oblehli a dobyli udatně bráněný Kyzikos. Uzurpátor usiloval o zvětšení své vojenské moci a dožadoval se pomoci Gótů, sídlících severně od Dunaje, jimž připomínal jejich smlouvu s Konstantinem.  V průběhu zimy Valens shromáždil početné vojsko, s nímž na jaře 366 přitáhl k Pessinúntu. Po zajištění tohoto města posádkou se vypravil proti Gomoarovi do Lýdie, kam ho doprovázel také letitý a mimořádně vážený Arbitio, bývalý konzul a Constantiův "magister militum". Autorita starého vojevůdce nahlodala loajalitu Gomoarových mužů v bitvě u Thyateiry (dnešní Akhisar), načež i se svým velitelem přeběhli do císařova tábora. Valens, posílený tímto přesvědčivým úspěchem, zamířil do Frýgie, kde se srazil s uzurpátorovými silami v bitvě u Nakoleie. Střetnutí rozhodla dezerce Procopiova velitele Agilona, jehož příkladu následovali mnozí vojáci. Procopius se pokusil vyhledat útočiště v okolní krajině, ale jeho průvodci ho náhle spoutali a přivedli k Valentovi. Podle Ammiana byla Procopiovi setnuta hlava a smrt stihla i oba muže, kteří ho zradili. Sokrates a Sozomenos popisují Procopiovu popravu tak, že kati přivázali jeho nohy ke dvěma sehnutým stromům. Když stromy uvolnili, roztrhly uzurpátora na dvě části. Jako datum jeho smrti se uvádí 27. květen 366.

Procopius (kolem 326 – 27. května 366) byl římský uzurpátor, jenž v letech 365 až 366 vedl povstání proti císaři Valentovi.

Procopius (c. 325/326 – 27 May 366) was a Roman usurper against Valens, and a member of the Constantinian dynasty.


Historie.

Palais de Tokyo byl postaven pro světovou výstavu 1937. Po šesti letech příprav a stavebních prací bylo 6. července 1961 ve východním křídle otevřeno Musée d'art moderne de la Ville de Paris. Vzniklo ze sbírek města uložených v Petit Palais a soukromých darů sběratelů Emanuele Sarmiento, Mathilde Amos a Ambroise Vollard.  V letech 1971-1972 proběhla první přestavba interiérů. Při rekonstrukci v letech 1991-1994 byla mj. instalována nová klimatizace a vstup pro tělesně postižené. Poslední rekonstrukce proběhla v letech 2002-2006.  V roce 2009 se muzeum připojilo spolu s dalšími třemi blízkými institucemi do asociace "Colline des musées".  V noci z 19. na 20. května 2010 bylo z muzea odcizeno pět pláten v odhadované ceně 100 miliónů eur. Jednalo se o díla umělců Pabla Picassa ("Le Pigeon aux petits pois" – Holubice se zeleným hráškem), Henriho Matisse ("La Pastorale" – Pastorále), George Braqua ("L'Olivier près de l'Estaque" – Olivovník u L'Estaque), Fernanda Légera ("Nature morte, chandeliers" – Zátiší se svíčkami) a Amedea Modiglianiho ("La Femme à l'éventail" – Žena s vějířem).  Dne 1. října 2010 pařížská radnice oznámila, že byli zadrženi dva podezřelí, ale obrazy se nenašly. Zadržený překupník Yonathan Birn vypověděl, že obrazy zničil a vyhodil do popelnice, když byl předvolán policií. Brigáda pro potírání organizovaného zločinu se domnívá, že tyto výroky jsou nepravdivé, ale nemá žádný věrohodný důkaz pro podporu svého přesvědčení.

Sbírky.

Muzejní sbírky zahrnují přes 8 000 děl dokumentující umění 20. století. Zastoupeni jsou mj. Pablo Picasso, Henri Matisse, Raoul Dufy, Maurice de Vlaminck, Georges Rouault, Fernand Léger, Georges Braque, Francis Picabia, Amedeo Modigliani, Giorgio de Chirico, Kees van Dongen, Pierre Bonnard, Chaïm Soutine, André Derain, Suzanne Valadon, Maurice Utrillo, Robert a Sonia Delaunay, František Kupka, Juan Gris, René Iché, Hans Bellmer, Jean Fautrier, Hans Arp, Alberto Giacometti, Yves Klein, Pierre Soulages, Victor Brauner aj.

Muzeum moderního umění města Paříže (francouzsky "Musée d'art moderne de la Ville de Paris") je muzeum v Paříži. Nachází se ve východním křídle Palais de Tokyo v 16. obvodu na "Avenue du Président-Wilson". Muzeum se zaměřuje na moderní umění. Muzeum bylo po rekonstrukci znovu otevřeno 2. února 2006. Vstup do muzea je na stálou expozici zdarma. Platí se pouze u dočasných výstav.

Musée d'Art Moderne de Paris (, Paris' Museum of Modern Art) or MAM Paris, is a major municipal museum dedicated to modern and contemporary art of the 20th and 21st centuries, including monumental murals by Raoul Dufy and Henri Matisse. It is located at 11, Avenue du Président Wilson in the 16th arrondissement of Paris.  The museum is one of the 14 City of Paris' Museums that have been incorporated since 1 January 2013 in the public institution Paris Musées.