Vznik a první představení.

"Roland" je klasickou Lullyho operou, složenou z pěti dějství a prologu. Quinault se při psaní libreta inspiroval Ariostovou básní "Orlando Furioso (česky: Zuřivý Roland)". Na rozdíl od většiny Lullyho oper není libreto "Rolanda" inspirováno klasickou mytologií, ale na příběhu středověkého rytířství. Předchozí Lullyho opera Amadis (1684) a následující Armide (1686) jsou rovněž inspirované středověkými příběhy. Je to dáno zejména tím, že Lullyho a Quinaultova díla reflektovala aktuální smýšlení Ludvíka XIV. Ten byl koncem 70. a začátkem 80. let 17. století pod vlivem své tehdejší milenky Madame de Maintenon (která postupně vytlačila poživačnější Madame de Montespan), a proto u dvora klesal počet a nákladnost slavností a představení a zavládla spíše nábožnější atmosféra (která však nikdy zcela nepřevládla), díky čemuž byl pravý čas na operu s křesťanskou tematikou. Opera však měla i vlastenecký charakter. Rytíř Roland se narodil ve Francii a byl hrdinou "Písně o Rolandovi (franc. La Chanson de Roland"), tedy jedné z nejstarších francouzských literárních památek z 11. století.  Premiéru měl "Roland" 8. ledna 1685 ve "Versailles", v podání herců z Národní pařížské opery.  8. března 1685, se konalo první představení "Rolanda" v divadle Palais-Royal.

Inscenační historie.

Nové inscenace "Rolanda" v sídle pařížské opery, Théâtre du Palais-Royal, byly připraveny v letech 1690, 1705, 1709, 1716, 1727, 1743 a naposledy v roce 1755 s hudebními úpravami Louise Auberta. Reprízy v 18. století byly často provázeny parodiemi souběžně hranými v lidových divadlech (Théâtre Italien aj.), včetně loutkových. Zvláštní oblibě se "Roland" nadále těšil i u královského dvora: na žádost Ludvíka XIV. jej soubor pařížské opery provedl ve Versailles v lednu 1690, ve Velkém Trianonu v lednu 1691 a opět ve Versailles roku 1697 při příležitosti svatby králova vnuka vévody burgundského. Přízeň této opeře věnovala později i královna Marie Leszczyńská, která ji dala provést ve Versailles roku 1732, i její snacha a manželka následníka trůnu princezna Marie Josefa Saská, z jejíhož podnětu se "Roland" hrál roku 1749 ve Versailles a o rok později na zámku ve Fontainebleau.  Vedle Paříže byl "Roland" uveden v jiných francouzských městech, totiž v Lyonu (1691, 1740, 1749–1750), Rouenu (1693), Marseille (1694), před rokem 1720 ještě v Lille a také v Metách.  Mimo Francii se "Roland" hrál vedle Amsterdamu (1686) v první polovině 18. století zejména v Bruselu (Théâtre de la Monnaie): doloženy jsou inscenace v letech 1706, 1721, 1726 a 1741. Podle zachované partitury s poznámkami jej ještě před rokem 1686 uvedli rovněž v markrabské rezidenci v Ansbachu.  Když Lullyho opery opustily repertoár, upravil Quinaultovo libreto do tříaktové podoby Jean-François Marmontel. Tuto verzi zhudebnil skladatel Niccolò Piccinni a měla premiéru v pařížské opeře v lednu 1778. Jednalo se o Piccinniho první francouzskou operu a právě jí zahájil estetickou debatu („querelle“) mezi zastánci svého italského stylu opery seria a zastánci reformního stylu Ch. W. Glucka.  V moderní době zazněl Lullyho "Roland" poprvé koncertně a ve zkrácené verzi ve Wolfson Hall londýnské nemocnice Charing Cross Hospital, a to 14.–15. ledna1983. Představení připravila amatérská operní společnost Opera Integra (zopakovala ho v červenci 1983 v kostele Christ Church v londýnské čtvrti Spitalfields). První úplnou a profesionální inscenaci uvedlo pařížské Théâtre des Champs-Elysées (premiéra 26. listopadu 1993) v koprodukci s operním divadlem v Montpellieru (Opéra de Montpellier). Dirigoval René Jacobs a titulní roli zpívali v Paříži José Van Dam a v Montpellieru Laurent Naouri. Novou inscenaci uvedly na přelomu let 2003 a 2004 opera v Lausanne a divadlo v Nîmes; dirigent Christophe Rousset přitom tohoto "Rolanda" představil rovněž koncertně divákův v Bruselu (Palais des Beaux-Arts), Montpellieru a Amsterdamu (Concertgebouw).

Role.

"Dále se v opeře vyskytuje sbor víl, ostrovanů, pastýřů a pastýřek, hrdinů a následovníků Slávy."

Děj opery.

Prolog.

Démogorgon, praotec všech bohů, svolal do svého paláce génie a nymfy a oznamuje jim, že „největší z hrdinů“ zvítězil nad svými nepřáteli a uložil jim mír; nyní je možné opět oddat se rozkoším a hrám (recitativ Démogorgona "Le Ciel m'a fait votre roi" a duet se sborem "On n'entend plus le bruit des armes"). Víty tančí a zpívají o hrůzách války a slastech míru (sbor " Que la guerre est effroyable!" a menuet). Démogorgon oznamuje, že dnes svou hrou oživí příběh francouzského rodáka Rolanda ukazující, do jakých omylů může zavést Láska srdce, které opomíjí Slávu (duet a sbor "Allons faire entendre nos voix"). Géniové a víly zkoušejí tance a zpěvy, které hodlají v představení použít (gigue, gavota a zpěv jedné z víl se sborem "C'est l'Amour qui nous menace"). Na závěr všichni ještě jednou provolávají slávu vítězi, který přinesl opět mír (duet a sbor "Le vainqueur a contraint la guerre").

1. dějství.

(Samota v lese) Čínská královna Angelika je rozrušena; v jejím srdci se bouřlivě sváří láska a hrdost (árie "Ah! que mon cœur est agité!"). Její důvěrnice Témire si to vysvětluje tím, že královna očekává vzácný dar od slavného vojevůdce Rolanda, který pro ni vybojoval mnohá vítězství. Vděčnost, kterou Angelika Rolandovi dluží, ji spíše tíží. Myslí na Rolandovu chrabrost a lásku k ní a obává se, že podlehne (árie "Je songe, autant que je puis"). Témire v podlehnutí Rolandovi neshledává nic zavrženíhodného (árie "Aimez Roland à votre tour"), jenže Angelika prozrazuje, že její podlehnutí se týká Médora, prostého afrického vojáka, kterého našla zraněného v lese a vyléčila, přičemž se do něj zamilovala (recitativ "Mon cœur était tranquile"). Témire jí radí, aby Médora co nejdříve poslala pryč, protože tato láska nemá smysl, a Angelika tak hodlá s těžkým srdcem učinit.  Médor přichází, domnívaje se být sám, a bolestně přemítá o své nenaplnitelné lásce ke královně (árie "Ah! quel tourment"). Když se objeví Angelika, zdraví ji a ohlašuje příchod Rolandových poslů. Jeho povzdech svědčí o závisti vůči Rolandovi, Angelika mu tedy dává najevo, že Rolanda za manžela nechce a že se hodlá vrátit do vlasti sama. Zároveň se ptá Médora, zda je ochoten jí splnit každé přání, a když ten přisvědčí (v árii "Vous servir est ma seule envie"), žádá ho, aby odešel. Médor tvrdí, že bez ní chce zemřít, to mu však Angelika zakazuje: nezachraňovala jeho život nadarmo (árie "Vivez, conservez mon ouvrage"). Život bez Angeliky je však pro Médora nepředstavitelný (árie "Vous voulez que je vive"), ale je nucen královnu poslechnout.  Angelika si uvědomuje, že již Médora neuvidí (árie "Je ne verrai plus ce que j'aime"), a zmítá se mezi přáním dostát svému rozhodnutí (v čemž ji podporuje Témire) a touhou povolat Médora zpět (duet Angeliky a Témire "Le secours de l'absence").  Přichází Rolandovo poselstvo z Východních ostrovů a Ziliante, kníže tohoto lidu, předává Angelice dar od Rolanda – skvostný orientální náramek (pochod, Ziliantův recitativ "Au généreux Roland" a jeho árie se sborem "Triomphez, charmante reine"). Lidé z Východních ostrovů tančí a dva z nich zpívají o tom, jak v jejich zemi je láska bez starostí a jak nikdo z lásky nepronásleduje někoho, kdo ji neopětuje (kuplet "Dans nos climats").

2. dějství.

(Pramen Lásky v hloubi lesa) Angelika, následovaná unavenou a reptající Témire, bloudí lesem. Vydala se do něj, aby našla pramen Nenávisti a zbavila se pomocí jeho vody lásky k Médorovi, cesta ji však přivádí vždy znova k pramenu Lásky. Témire se domnívá, že by její paní lék na lásku našla, kdyby ovšem skutečně chtěla (árie "Vous devez vous guérir du mal qui vous possède"). Ale Angelika se už nesnaží najít pramen Nenávisti, než přestat Médora milovat, raději chce zemřít. Témire (a jeden muž a jedna žena z Angeličina doprovodu) litují srdce, které vzplanulo láskou, protože tento oheň je těžké uhasit (tercet "Non, on ne peut pas trop plaindre"). Pak vidí Angeika přicházet Rolanda a učiní se neviditelnou pomocí kouzelného prstenu, který si vloží do úst.  Roland ke královně spěchá, ale když mu před očima zmizí, trpce si stěžuje na její počínání Témire (recitativ a árie "Belle Angélique, enfin, je vous trouve en ces lieux… Quelle cruauté! Quel mépris!"). Témire se ho snaží uklidnit. Roland si je vědom toho, že spěchaje za svou milovanou nechal na holičkách krále Francie, zatímco Paříž ohrožují Afričané. Naposledy volá Angeliku (árie "Angélique; en vain j'appelle"), pak se rázně rozhoduje s láskou k nevěrné královně skoncovat (árie "Le dépit était ma flamme"), ale jeho rozhodnutí je marné, nedokáže své city překonat (árie "Angélique. ingrate, inhumaine").  Když odejde, Angelika vyplivne prsten a vysvětluje své důvěrnici, že zmizela, aby její přítomnost nedávala Rolandovi klamné naděje, zatímco její srdce směřuje jinam (árie "Mon cœur est engagé, Roland ne peut me plaire"). Výčitky Témire utne a rozdychtěně očekává Médora (árie "C'est l'Amour qui prend soin de lui-même"). Přichází Médor; je stále rozhodnut vzít si život, pokud ho nemůže věnovat Angelice (doprovázený recitativ a árie "Agréables retraites… Fontaine, que d'une eau si pure"). Angelika vystoupí z úkrytu a zadrží jej; přiznává se mu ke své lásce a k úmyslu pojmout jej za manžela a učinit králem Číny. Médorovy nesmělé námitky o rozdílu v urozenosti odmítá (árie "Ma gloire murmure en ce jour"). Médor je zcela ohromen (árie "Témoins du désespoir dont mon cœur fut pressé").  Vyrojí se zástup lesních bytostí: amorů, sirén, vodních božstev, nymf a sylvánů, jakož i sbor šťastných milenců a milenek; tančí a zpívají kolem pramene Lásky, Angeliky a Médora (sbor "Aimez, aimez-vous", gavota, duet dvou šťastných milenek "Qui goûte de ces eaux", balet a sbor "Que pour jamais un nœud charmant nois lie… Tendres amours").

3. dějství.

(Mořský přístav) Témire přesvědčuje Médora, aby odplul Angeličinými loděmi a zachránil se před hněvem svého soka Rolanda. Médor jí nedůvěřuje, protože byla vždy proti němu, a zároveň se obává, zda mu královna – nyní ve společnosti Rolanda – zachová věrnost, protože stále nemůže uvěřit její přízni (árie "S'il fait que ma felicité" a "Je n'osais pas espérer"). Oba ustoupí do ústraní, když se blíží Angelika a Roland.  Roland stále předkládá Angelice svou lásku a vytýká jí krutost. Angelika se ho snaží přesvědčit, ať ji k lásce nenutí. Ale Roland, který kvůli ní opustil svou vojenskou výpravu, se nedá zviklat (árie "J'abandonne ma gloire, et la laisse ternir"). Roland začíná mít podezření, že má u Angeliky rivala, a varuje, že se případnému soku pomstí. Angelika tedy obrátí a předstírá, že jeho prosbám podléhá (árie "Votre constance est triomphante"). Nadšený Roland s ní chce odejít někam, kde budou sami (árie "En des lieux écartés, dans une paix profonde"). Angelika jej posílá napřed.  Médor se objeví a vyčítá Angelice zradu, ale ta mu vysvětluje, že má o něj strach (árie "Médor, je tremble pour vous"). Médor se ničeho nebojí a je ochoten i zemřít, pokud by měl ztratit svou milovanou ve prospěch Rolanda (árie "Roland va m'ôter"), ale Angelika jej chce naživu a ujišťuje o své lásce. Chce jen Rolanda odlákat a pak mu unikne pomocí čarovného prstenu; Médor ať na ni čeká v přístavu, a jakmile se Angelika vrátí, odplují spolu do Číny (milostná scéna, v ní též: árie Angeliky "Médor, je tremble pour vous", árie Médora "Roland va m'ôter", duet "Je ne veux que votre cœur", árie Médora "Vous me quittez et je demeure", árie Angeliky "Vivez pour moi" a duet "Vivons, l'amour nous y convie").  Pak Angelika představuje svému lidu Médora jako budoucího krále a nařizuje, aby mu poddaní vzdali čest. V rozsáhlém zpěvu a tanci lid slavnostně přijímá Médora za krále a manžela své královny a přeje mu lásku i šťastnou vládu (balet, chaconne a sbor "C'est Médor qu'une reine si belle… Heureux Médor! quelle gloire… Que l'amour en tous lieux vous enchante").

4. dějství.

(Jeskyně uprostřed háje) Na tohoto odlehlé místo přichází Roland. Má se zde potkat s Angelikou, která pod důvěryhodnou záminkou zmizela pomocí svého prstenu a dala si s ním ze schůzku. Roland stále věří, že konečně získal její lásku (árie "L'objet qu m!enchante"). Jeho společník Astolfe mu vyčítá, že opustil své vojsko ve chvíli, kdy Francii hrozí nebezpečný útok nepřátel (árie "Cet empire en vous seul a mis son espérance"). Ale Roland myslí jen na Angeliku a Astolfovy výzvy, aby jakožto hrdina zvítězil i nad láskou, odmítá a posílá ho pryč (árie Rolanda "Je vois l'Amour qui s'aprête", árie Astolfa "Le grand cœur de Roland").  O samotě hledá Roland Angeliku a netrpělivě čeká na západ slunce, po němž se s ní má sejít. U vchodu do jeskyně nalezne slova napsaná rukama dvou milenců. Poznává rukopis Angeliky a pomalu vyluští, že se jedná o vzájemné vyznání lásky Angeliky a jemu neznámého muže jménem Médor. (scéna Rolanda střídající árie a doprovázený recitativ: "Ah! J'attendrai longtemps!... Ce que je lis m'apprend que l'Amour a conduit… Que Médor est heureux!"). Pak slyší přicházet skupinu pastýřů a pastýřek.  Zatímco Roland hledá po okolí Angeliku, doprovázejí pastýři snoubence Coridona a Bélisu, kteří se zítra žení. Zpívají o tom, jak je tento hájek příznivý milencům, a přejí milencům věčnou ládku (sbor "Quand on vient dans ce boccage", duet "Vivez en paix" a sbor "Aimez toujours de même"). Coridon a Bélise si slibují věrnou lásku (duet "J'aimerai toujours ma bergère") a zpívají, že by své místo nevyměnili ani s Angelikou a Médorem. To zaslechne Roland a vyptává se pastýřů, odkud znají ta jména. Coridon a Bélise Rolandovi vyprávějí o tom, jak ve zdejším lese nalezla Angelika zraněného Médora, vyléčila ho a nakonec učinila tohoto vojáka bez urozenosti i majetku králem, přičemž odmítla stovky nejurozenějších nápadníků. Před očima pastýřů prý složili svatební slib a Bélisin otec Tersandre je odvedl do nejbližšího přístavu.  Tersandre přichází požehnat snoubencům a zahání starosti (árie se sborem "Allez, laissez-nous, soins fâcheux"). Roland se od něho dozvídá, že Angelika a Médor jsou již na cestě do dalekých krajin. Je nadmíru rozrušen, pastýři se domnívají, že láskou. Tersandre se ho snaží uchlácholit (árie "Qui suit les amoureuses loix"). Pak ale zanotuje s pastýři píseň na počest lásky Angeliky a Médora (árie a sbor "Bénissons l'amour d'Angélique"). To Rolanda rozzuří a pastýři se v děsu rozprchnou.  Rolanda, který se cítí zrazen, se zmocňuje šílenství. Ničí nápis v jeskyni, láme větve a odvaluje kameny, trhá své šaty a nakonec má iluzi, že hovoří s Furií, kterou vysílá podsvětí, aby jej věčně trápila (scéna šílenství, doprovázený recitativ a árie "Je suis trahi!... Témoins d'une odieuse flamme").

5. dějství.

(Palác moudré víly Logistille) Rolandovo šílenství působí značné potíže pro francouzské vojsko a Astolfe se přichází poradit o pomoc k moudré víle Logistille (árie Astolfa "Sage et divine fée, à qui tout est possible"). Víla se již postarala o to, aby byl Roland přenesen do jejího paláce a kouzlem udržován v klidném spánku, avšak dosud se jí nepodařilo ho úplně vyléčit: její hlas sice dokáže otřást podsvětím a utišit hrom, ale ukonejšit srdce zraněné láskou je mnohem obtížnější (árie "Vos justes voeux sont prévenus" a "Je puis des éléments intrrompre la guerre").  Víla dává přinést spícího Rolanda a povolává své víly, aby sladkým zvukem a tančenými obřady překonnaly kouzlo lásky („symfonie‟, árie víly "Par le secours d'une douce harmonie" a sbor víl "Heureux qui se défend toujours"). Poté Logistille přivolá z podsvětí stíny slavných hrdinů minulosti, aby jí pomohly vyvést Rolanda z jeho zbloudění a vzbudily v něm touhu vrátit se k válečné slávě (doprovázený recitativ "Ô vous dont le nom est plein de gloire" a árie víly se sborem hrdinů "Roland, courez aux armes").  Roland se budí a seznává své poblouznění; stydí se za své počínání, když byl zaslepen láskou a chce se hanbou uchýlit do ústraní (recitativ "Quel secours vient me dégager?"). Ale víla astíny hrdinů jej utěšují slovy, že nikdo není bez slabosti, a Roland se přidává k jejich volání do zbraně ("Allons, courons aux armes"). Víly a stíny hrdinů projevují svou radost nad Rolandovým rozhodnutím tancem (balet). Do boje jej provází Sláva, před ním letí Hrůza a za ním následuje Věhlas. Zpěvem a tancem víl, hrdinů a družiny Slávy vyprovázejícími Rolanda opera končí (balet a sbor "La Gloire vous appelle").

Roland "(LWV 65)" je francouzská opera "(tragédie lyrique)" od Jeana-Baptiste Lullyho. Libreto sepsal jeho dlouholetý spolupracovník Philippe Quinault, podle Ariostovy básně "Orlando Furioso". Opera měla premiéru 8. ledna 1685 ve Versailles.  Podobně jako většina ostatních Lullyho oper, má i "Roland" alegorický prolog a pět dějství.

Roland is an opera with music by Jean-Baptiste Lully and a libretto by Philippe Quinault. It was first performed on January 8, 1685, at the Palace of Versailles by the Académie Royale de Musique (Paris Opera) and later, beginning on March 8, 1685, at the company's public theatre in Paris, the Théâtre du Palais-Royal. The story is derived from Ariosto's epic poem "Orlando Furioso". The opera takes the form of a tragédie en musique with an allegorical prologue and five acts.


Život.

Umění studoval v letech 1902–1905 na umělecké škole v Kyjevě. Roku 1906 odjel do Moskvy, kde začal mít první umělecké úspěchy. Byl tehdy silně ovlivněn tradicí byzantského a ruského umění – zejména pravoslavnými ikonami a chrámovými freskami.  V roce 1909 Rusko opustil a odjel do Paříže. Zde ho ohromilo Picassovo dílo a nastupující kubismus. Rychle kubistické přístupy včlenil do vlastních prací. Velkým inspiračním zdrojem se pro něj stalo rovněž starověké umění vystavené v galerii Louvre. Roku 1910 již vystavoval v "Salon des Indépendants" a "Salon d'Automne" po boku předních pařížských avantgardních umělců (Sonia Delaunay-Terková, Kazimir Malevich, Pablo Picasso, Georges Braque, André Derain).  Roku 1912 si v Paříži otevřel vlastní uměleckou školu, kterou o dva roky později přestěhoval do Nice. Další školu si otevřel v roce 1921, když přesídlil do Berlína, odkud však odešel v roce 1923 před hrozbou fašismu. (Archipenkovy obavy z nacistů nebyly plané, 22 jeho děl, která byla v německých muzeích, byla nacisty zničena jakožto "zvrhlé umění".) Odjel do Spojených států a usadil se již natrvalo v New Yorku. Americkým občanem se stal v roce 1928. I v New Yorku založil uměleckou školu, ovšem také v Los Angeles či Chicagu.

Dílo.

Věnoval se především figurálnímu sochařství. V roce 1947 prvně užil ve své tvorbě plexisklo, jako jeden z prvních sochařů vůbec. Kromě klasických soch modeloval tzv. "sculpto-peintures", jakési přechodové formy mezi sochou a obrazem, i v tom drží prvenství. Na výstavě Armory Show v New Yorku představil i své grafiky.  Martina Glenn o jeho stylu na webu Artmuseum.cz napsala: „Bývá spojován s hnutím kubismu, který pozměnil a znovu definoval tradiční postupy při popisování lidské formy. Figury v jeho tvorbě byly vytvořeny užitím prostoru a neprostoru a dopadu světla na určité části sochy. Jeho sochy jsou paradoxně tvořeny mezerami a ne materiálem, který je obklopuje. Archipenkovy sochy jsou s největší pravděpodobností prvními sochami, které představily podobné koncepty v konstrukci, a ukázaly tak radikální odklon od klasické tradice sochařství. Užití děr a prostoru vytvořilo nový přístup v náhledu na lidskou formu, což bývá kubisty popsáno jako fragmentování subjektu.“  Článek v anglické Wikipedii obsahuje galerii soch A. Archipenka, které zatím nebyly uvolněny pro vložení na Wikimedia Commons.

Alexander Archipenko (ukr. "Olexandr Porfyrovyč Archypenko", ruš. Alexandr Archipenko, 30. května 1887, Kyjev – 25. února 1964, New York) byl ukrajinsko-americký sochař a grafik, představitel avantgardy, nejčastěji řazený ke kubismu.

Alexander Porfyrovych Archipenko (also referred to as Olexandr, Oleksandr, or Aleksandr; , Romanized: Olexandr Porfyrovych Arkhypenko; May 30, 1887February 25, 1964) was a Ukrainian-born American avant-garde artist, sculptor, and graphic artist. He was one of the first to apply the principles of Cubism to architecture, analyzing human figure into geometrical forms.


Historie.

Kostel založila roku 431 Licinie Eudoxie, manželka císaře Valentiniána III. a roku 437 jej papež Sixtus III. vysvětil. Kus okovů, kterými byl spoután svatý Petr ve vězení, odkud ho podle Skutků apoštolských vysvobodil anděl, dostala podle legendy císařovna Aelia Eudocia na pouti do Jeruzaléma od tamního patriarchy Juvenala. Věnovala je své dceři Licinii, která jej ukázala papeži. Papež Lev I. je prý porovnal s Petrovými řetězy z římského Mamertinského vězení a zjistil, že se k nim dobře hodí. Relikvie, která se v kostele stále ukazuje, dala kostelu i jméno. Kostel byl upraven v renesančním slohu zdejším kardinálem Giuliano della Rovere, který se roku 1503 stal papežem jako Julius II. Pozdně barokní výzdoba je dílem F. Fontany.

Popis.

Trojlodní basilika má do náměstí prosté průčelí s arkádami v přízemí a malými okny v patře. Uvnitř je zaklenuta renesanční valenou klenbou a vyzdobena barokními štuky a freskou, základní stavba včetně 20 dórských sloupů je ale zachována. Pod hlavním oltářem je zasklená schránka s okovy.  V pravé boční lodi je vysoký náhrobek papeže Julia II. V horním patře nad sarkofágem je socha Panny Marie s dítětem, v dolním patře je uprostřed socha Mojžíše v nadživotní velikosti, která patří k nejslavnějším dílům Michelangelovým. Sochy po stranách představují Leu a Ráchel a pocházejí z jeho dílny. Náhrobek měl být původně mnohem větší a měl být umístěn v bazilice sv. Petra ve Vatikánu, kde je papež pohřbený, sem byl umístěn roku 1545.  V levé boční lodi je náhrobek kardinála a filosofa Mikuláše Kusánského (†1464).

San Pietro in Vincoli čili bazilika svatého Petra v okovech je římský titulární kostel na pahorku Esquilin, severně od Kolosea. Starověká stavba byla několikrát upravena, zachovala si však původní charakter. Uvnitř je náhrobek papeže Julia II. s Michelangelovými sochami a v kostele je pohřben i Mikuláš Kusánský.

San Pietro in Vincoli (Saint Peter in Chains) is a Roman Catholic titular church and minor basilica in Rome, Italy, best known for being the home of Michelangelo's statue of Moses, part of the tomb of Pope Julius II.  The "Titulus S. Petri ad vincula" was assigned on 20 November 2010, to Donald Wuerl. The previous Cardinal Priest of the basilica was Pío Laghi, who died on 11 January 2009.  Next to the church is hosted the Faculty of Engineering of La Sapienza University, in the former convent building. This is named "San Pietro in Vincoli" "per antonomasia". The church is located on the Oppian Hill near Cavour metro station, a short distance from the Colosseum.


Biografie.

Narodil se v Lombardii. V roce 1913 promoval na Boloňské univerzitě v oboru konstrukce. Během první světové války sloužil jako poručík u ženijního vojsku italské armády. Po válce, v roce 1920, si založil stavební firmu v Římě. Oženil se v roce 1924, za manželku si vzal Irene Calosovou, se kterou měl 4 syny.  V letech 1926-1927 navrhl první významné dílo, kino Augusteo v Neapoli. S bratrancem založil v roce 1932 firmu Nervi a Bartoli, ve které setrval až do konce své kariéry. V letech 1947-1961 působil jako univerzitní profesor v Římě.  Zemřel v roce 1979 na selhání srdce.

Tvorba.

Po budově neapolského kina dostal možnost navrhnout městský stadion (stadion Artemio Franchiho) ve Florencii pro 35 000 diváků (1931). Později, v letech 1935 až 1941 pro italské vojenské letectvo postavil hangáry v Orbetellu, Orvietu a v Torre del Lago. Hangár v Orvietu byl koncipován jako geodetická kopule, jejíž vlastnosti Nervi předtím zkoumal na celuloidových modelech. Konstrukce sestávala z prefabrikovaných železobetonových profilů, na které v roce 1939 získal patent. Ve druhé světové válce byly stavby zničeny. Jeho kreativita se nesoustředila jen na navrhování budov. Po válce se věnoval navrhování betonových plavidel pro italské námořnictvo. Postavil dva typy betonových plachetnic s použitím vlastního vynálezu, materiálu "ferrocemento" (1946). Je vytvořen z těžkého betonu hustě ztuženého rovnoměrně rozloženou ocelovou síťovinou. Tento materiál se naplno uplatnil v návrhu staveb pro výstavu v Turíně (1949-1950). Montované konstrukce ve formě vlnitých cylindrických oblouků složené z modulových dílců ze skla a ferrocementu překlenuly rozpon 93 metrů.  V roce 1950 se Pier Luigi Nervi podílel na návrhu centrály UNESCO v Paříži. V období let 1955-1969 spolupracoval na projektech několika mrakodrapů v Evropě i v Americe (např. Tour de la Bourse v kanadském Montrealu). Roku 1960 byl dokončen jeho Olympijský stadion v Římě, roku 1963 Autobusové nádraží George Washington Bridge v New Yorku. Na konci 60. let Pier Luigi Nervi stavitelské aktivity omezil a začal se soustředit na design. Jeho poslední velkou a typicky nerviovskou stavbou byla hala Norfolk Scope v americkém Norfolku dokončená roku 1971.Vydal mnohé odborné publikace "Umění a věda navrhování" (1945), "Řeč architektury" (1950) nebo "Nové konstrukce" (1963).  Nervi věřil, že architektura a stavitelství jsou dvě části jednoho celku. Tvrdil, že pro návrh dobré budovy je nezbytné znát materiály. Jeho návrhy vycházely z mnoha experimentů se stavebním betonem, v nichž ustavičně hledal řešení konstrukčních problémů. Železobeton mu umožňoval vytvořit pevné, jednoduché, ale esteticky zvládnuté konstrukce. Svými řešeními ustanovil železobeton jako hlavní současný stavební materiál. Prostřednictvím prolínajících se rovin, skládaných a ohýbaných ploch a deformovaných povrchů zavedl trojrozměrný designérský slovník do architektury.

Pier Luigi Nervi (21. června 1891, Sondrio - 9. ledna 1979, Řím) byl italský konstruktér a architekt, otec vysokorozponových předpjatých železobetonových konstrukcí, držitel Zlaté medaile AIA (1963).

Pier Luigi Nervi (21 June 1891 – 9 January 1979) was an Italian engineer and architect. He studied at the University of Bologna graduating in 1913. Nervi taught as a professor of engineering at Rome University from 1946 to 1961 and is known worldwide as a structural engineer and architect and for his innovative use of reinforced concrete.


Pittirippuva.

Pittirippuva je osmiboká věž. Vystupuje z příkopu obklopujícího chrám, který byl postaven za vlády "Srivikrama Rádžasihny". Příkop je ohraničen dvěma zdmi – "Diyareli Bemma" (Zeď ženoucích se vln) a "Waluka Bemma" (Zeď plujících oblaků). Horní část této věže je využívána k proslovům hlav státu. Uvnitř Pittirippuvy jsou umístěny knihovny s rukopisy na palmových listech, mezi nimiž se nachází i šestnáctistránkový svazek Pansiya Panas Jathakaya, který obsahuje 550 džátak o Buddhových minulých životech.

Hlavní svatyně.

Hlavní svatyně je vybudována na Nádvoří bubeníků a má dvě patra. Architektura chrámu jako takového není ucelená. Některé venkovní části svatyně jsou bohatě zdobené, ale nachází se zde i mnoho nedokončených výklenků.  Do svatyně vedou troje dveře. Každé z nich jsou specificky zdobené. Hlavní dveře jsou zakryty závěsem a zdobí je sloní kly vyrobené ze stříbra. Na bocích jsou tesané kamenné dveře. Stěny jsou pomalovány medailony se sluncem a měsícem – symbol králů z Kandy.

Síň s relikvií Buddhova zubu.

Síň je rozdělena do tří částí. Buddhův zub se nalézá v nejzadnější části zvané "Vedahitina Maligawa" (Posvátný příbytek). Síň je střežena. Veřejnosti se naskytne pohled na „Buddhův zub“ pouze během púdži. Púdža je uctívání božstva nekrvavými oběťmi nebo modlitbou. Trvá hodinu a je doprovázena hlasitým bubnováním. Samotný Buddhův zub je uzavřen v zlaté nádobě ve tvaru dágoby (buddhistické relikvie). Uvnitř je dalších šest podobných nádobek, které se postupně zmenšují a zapadají do sebe. Buddhův zub se nachází až v poslední a zároveň nejmenší schránce.  Vnější strana Síně s relikvií Buddhova zubu je pomalována motivem jednoho z nejslavnějších příběhů džátak. Popisuje Buddhovy předchozí životy před jeho posledním převtělením a osvícením. Podle tohoto příběhu se Buddha jednou narodil jako zajíc. Potkal muže, který ho prosil o něco k snědku, ale zajíc neměl nic jiného než trávu. Požádal tedy muže, aby rozdělal oheň a pak do něj zajíc skočil. Dal muži k jídlu sám sebe. Tento muž byl Indra, který umístil obrázek zajíce na měsíc, aby se na tento čin nezapomnělo.

Buddhův zub.

Podle pověsti byl zakladatel buddhismu Siddhártha Gautama po své smrti spálen v roce 543 př. n. l. v Kušinagaru (severní Indie). Údajně se z jeho ostatků dochovaly zuby a klíční kost. Poté, co byl v Indii buddhismus pomalu střídán hinduismem, se podařilo zub tajně převést na Srí lanku. Proputoval zde mnoho míst, protože panovníci jej měli vždy u sebe v hlavním městě říše. Byl považován za symbol srílanské suverenity.  V roce 1284 byl zub na čtyři roky opět odvezen do Indie vojskem Pándjů z jižní Indie. Na počátku 16. století zub získali také Portugalci, kteří jej odvezli do indického státu Góa, kde byl zub údajně rozdrcen na prach, spálen a hozen do moře. Buddhisté tvrdí, že rozdrcený zub byl pouhou replikou. Od roku 1592 je uložen v chrámu Buddhova zubu v Kandy. Buddhův zub je hlavním bodem slavnosti Esala Perahera.

Esala Perahera.

Esala Perahera je buddhistická slavnost trvající deset dní. Její počátky sahají do čtvrtého století. Král "Kirti Siri Meghawanny" nařídil, aby relikvie s Buddhovým zubem byla každoročně nošena ve slavnostním průvodu městem. Pravá relikvie se naposledy objevila v průvodu v roce 1848. Od té doby se opuštění relikvie z chrámu považuje za neblahé – místo zubu se dnes nosí jeho replika.

Alut Maligawa.

Alut Maligawa (Nová svatyně) byla postavena v roce 1956 na oslavu výročí 2500 let od úmrtí Siddhárthy Gautamy. Svatyně je vytvořena po vzoru thajských buddhistických svatyň. Uvnitř se nachází velké množství Buddhových soch. Některé z nich byly přivezeny jako dary z ciziny (Japonsko, Čína, Thajsko, Korea, Taiwan) – lze na nich porovnat různé variace tradiční buddhistické ikonografie. V horní části Nové svatyně je zavěšeno 21 obrazů popisujících historii relikvie od Buddhovy smrti až po současnost.  V horních patrech Nové svatyně sídlí Muzeum Buddhova zubu.

Muzeum Buddhova zubu.

V muzeu jsou vyobrazeni všichni vůdci chrámu z let 1814 až 1985. Jsou zde vystaveny i fotografie poškozeného chrámu po bombovém útoku v roce 1998. Stěžejním objektem v muzeu Buddhova zubu je otisk Buddhovy šlépěje na hedvábí, který údajně chrámu věnoval siamský král v období vlády "Kirtisri Rádžasihny".

Chrám Buddhova zubu (Sri Dalada Maligawa) se nachází v Kandy (druhé největší město Srí Lanky), severně od jezera pod rezervací Udawatakelle.  Původní nedochovaný chrám byl postaven kolem roku 1600. Hlavní svatyně současného chrámu vznikla za vlády "Vimala Dharma Súrji II." (1687–1739). Byla několikrát upravována a přestavována. Od 16. st. je v ní uložena významná relikvie Srí lanky – Buddhův zub (daladá). V roce 1998 byl chrám vážně poškozen výbuchem nálože v automobilu před vstupem do chrámu. V současné době je vchod opraven. Do chrámu je také vybudován bezbariérový přístup. Hlavní komplex chrámu se skládá ze tří pater.

Sri Dalada Maligawa or the Temple of the Sacred Tooth Relic is a Buddhist temple in the city of Kandy, Sri Lanka. It is located in the royal palace complex of the former Kingdom of Kandy, which houses the relic of the tooth of the Buddha. Since ancient times, the relic has played an important role in local politics because it is believed that whoever holds the relic holds the governance of the country. Kandy was the last capital of the Sri Lankan kings and is a World Heritage Site mainly due to the temple.  Bhikkhus of the two chapters of Malwatte and Asgiriya conduct daily worship in the inner chamber of the temple. Rituals are performed three times daily: at dawn, at noon and in the evenings. On Wednesdays, there is a symbolic bathing of the relic with a herbal preparation made from scented water and fragrant flowers called "Nanumura Mangallaya". This holy water is believed to contain healing powers and is distributed among those present.  The temple sustained damage from bombings by Janatha Vimukthi Peramuna in 1989 and by Liberation Tigers of Tamil Eelam in 1998 but was fully restored each time.


Historie.

Španělská královská akademie byla založena roku 1713 jako imitace Francouzské akademie. Na jejím založení se podílel Juan Manuel Fernández Pacheco, markýz Villenský a vévoda z Escalony s cílem sjednotit, zajistit eleganci a čistotu oficiálního španělského jazyka (kastilštiny). O rok později akademii schválil a přijal pod svou ochranu tehdejší španělský král Filip V.Španělský jazyk se v 18. století nacházel ve svém největším rozkvětu, Juan Manuel Fernández Pacheco, markýz Villenský a vévoda z Escalony, se rozhodl, že jazyk ustálí a stanoví přesná pravidla pro jeho používání. Podnětem mu byly Italská akademie (Accademia della Crusca italiana) založená v roce 1582 a Francouzská akademie (Académie française) založená v roce 1635. K oficiálnímu přijetí Španělské královské akademie došlo 3. října 1714 královskou listinou vydanou španělským králem Filipem V.

Národní akademie.

Vznik akademií v latinskoamerických zemí souvisí s dekolonizací, dlouhodobým procesem sociálního a politického osamostatnění jednotlivých latinskoamerických států. Idea jednotného a čistého jazyka by nemohla být naplněna, kdyby se jazyk vyvíjel v každé z těchto zemí samostatně, proto se Španělsko zasloužilo o vybudování jazykové akademie v každé latinskoamerické zemi. Tyto akademie společně tvoří Asociaci akademií a podílí se na zachování španělského jazyka v jeho původní formě a čistotě.  Některé latinskoamerické akademie vznikly nezávisle na té Španělské, například Mexická akademie (Academía Mexicana de la Lengua) v roce 1875, nebo Akademie v Argentině (Academia Argentina de Letras) v roce 1931. Společně ovšem tvoří ASALE (Asociación de Academias de la Lengua Española), tato vznikla v roce 1951 na Kongresu akademií v Mexiku. Od roku 1870 vznikaly v Latinské Americe různé akademie podřízené Španělské královské akademii. Dnes tvoří tuto asociaci mimo jiné i Argentinská akademie, Filipínská akademie a Severoamerická akademie, které spadají přímo pod Španělskou královskou akademii.

Organizace akademie.

Španělská královská akademie (RAE) se skládá ze španělských i zahraničních akademiků, akademiků z amerických akademií a dalších. Společně se starají o chod nejen Španělské akademie, ale i latinskoamerických akademií. Vládní komise řídí akademii a dohlíží na její činnost. Tato komise se skládá z ředitele akademie, jeho zástupce, sekretáře a jeho zástupce, cenzora, knihovníka a pokladníka.  Akademie se skládá z plén a výborů, zasedají každý týden. Výbory vypracovávají návrhy pro další projednání v plénu a případné schválení. V současné době existují tyto výbory: výkonný výbor, výbor běžného slovníku, historického slovníku, gramatický výbor, lingvistický výbor, výbor sociálních věd, publikační výbor a výbor pro jednotlivá ocenění. Zvláštním výborem je výbor pro zachování domu slavného španělského spisovatele Lope de Vegy.

Významné publikace.

Španělská královská akademie a Asociace akademií španělského jazyka vydaly například:

Po několika staletích vývoje španělského jazyka nejen na Iberském poloostrově, ale i v latinskoamerických zemích byla v roce 1713 založena Španělská královská akademie, neboli Real Academia Española (RAE), aby sjednotila a ustálila jazykové zvyklosti, zejména gramatiku, slovní zásobu a pravopis. Od tohoto data došlo k určitým změnám španělského jazyka a to zejména ve slovní zásobě přijetím slov z cizích jazyků. Po stránce fonetické a morfologické se až na výjimky zachovala původní podoba.  Královská španělská akademie sídlí v Madridu. Celkem je po celém světě rozmístěno 22 akademií, dohromady tvoří tzv. Asociaci akademií španělského jazyka (Asociación de Academias de la Lengua Española). Tato asociace vznikla v roce 1951 v Mexiku a zahrnuje akademie nejen ve Španělsku a jiných latinskoamerických zemích, ale například i Filipínskou akademii a Akademii v USA.

The Royal Spanish Academy (Spanish: , generally abbreviated as RAE) is Spain's official royal institution with a mission to ensure the stability of the Spanish language. It is based in Madrid, Spain, but is affiliated with national language academies in 22 other hispanophone nations through the Association of Academies of the Spanish Language. The RAE's emblem is a fiery crucible, and its motto is ("Cleans, sets, and gives splendor").  The RAE dedicates itself to language planning by applying linguistic prescription aimed at promoting linguistic unity within and between various territories, to ensure a common standard. The proposed language guidelines are shown in a number of works.


Schopnosti.

Na kabelové síti LAN, v závislosti na struktuře sítě (hub nebo switch), může být pomocí analyzátoru paketů zachycen provoz celé sítě anebo jen komunikace z jediného stroje v síti. Pro účely monitorování sítě může být žádoucí sledovat všechny datové pakety v síti LAN na switchi v síti s tzv. sledováním portu (monitoring port). Cílem sledování portu je zrcadlit všechny pakety procházející přes všechny porty přepínače, kdy systémy (počítače) jsou připojeny k portu přepínače.  V bezdrátových sítích, je možné zachytit provoz na určitém kanálu, nebo na několika kanálech při použití více adaptérů.  U komunikace v kabelových i bezdrátových sítích je k zachycení jednosměrného (unicast) provozu třeba posílat data ke stroji na kterém běží analyzátor paketů. U vícesměrného (multicast) provozu posílá stroj do zkoumané skupiny informaci, že poslouchá provoz v ní. Síťový adaptér používaný k zachycení provozu musí být uveden do promiskuitního režimu, což ne všechny čipy podporují. V bezdrátových sítí, a to i v případě, že adaptér je v promiskuitním režimu, jsou pakety pro které není adaptér nakonfigurován obvykle ignorovány. Chcete-li tyto pakety vidět musí být adaptér v režimu monitoru.  Provoz může být buď zachycován jako celý obsah paketů a nebo mohou být zaznamenány jen záhlaví paketů bez jejich zbylého obsahu. Druhá z obou metod snižuje požadavky na úložiště jakož i riziko právních problémů, ale přesto takto zachycené data mají dostatek informací k odhalení základních informací potřebných pro diagnostiku problému sítě.  Zachycené informace se dekódují ze syrové digitální podoby do pro uživatele čitelného formátu, který umožňuje uživatelům analyzátoru protokolu snadno zkontrolovat vyměňované informace. Analyzátory protokolů se liší v jejich schopnostech zobrazení dat ve více pohledech, v automatické detekci chyb, v určování příčiny chyb, ve vytváření časových diagramů, v rekonstrukci TCP a UDP datových toků atd.  Některé analyzátory protokolu mohou také generovat provoz a tak působit jako referenční zařízení, čímž mohou působit jako protokol tester. Tyto testery generují správné protokoly provozu pro funkční testování a též mohou mít schopnost záměrně vytvářet chyby k testování schopnosti vypořádání se prvků s chybovými stavy.  Analyzátory protokolů mohou být na hardware bázi. To buď ve formě sondy nebo, což je stále častější, v kombinaci s diskovým polem. Tyto přístroje zaznamenávají pakety do diskového pole. To umožňuje historickou forenzní analýzu paketů, aniž by bylo nutné uživateli znovu vytvářet chybu.

Užití.

Všestrannost Analyzátoru paketů znamená, že mohou být použity pro:

Analyzátor paketů, také známý jako síťový analyzátor, analyzátor protokolu nebo paketový sniffer, je počítačový program nebo kus počítačového hardwaru, pomocí kterého je možné zachytávat a zaznamenávat komunikaci v počítačové síti nebo v její části. V okamžiku, kdy datové proudy tečou přes síť, tak analyzátor paketů zachycuje každý paket. Ten je poté v případě potřeby dekódován na surová data paketu, která ukazují hodnoty různých polí v paketu. Dále pak je analyzován jeho obsah podle na příslušné RFC nebo jiných specifikací.  Zachycení paketů je proces zachycování a protokolování provozu v síti.

A packet analyzer (also known as a packet sniffer) is a computer program or piece of computer hardware (such as a packet capture appliance) that can intercept and log traffic that passes over a digital network or part of a network. Packet capture is the process of intercepting and logging traffic. As data streams flow across the network, the sniffer captures each packet and, if needed, decodes the packet's raw data, showing the values of various fields in the packet, and analyzes its content according to the appropriate RFC or other specifications.  A packet analyzer used for intercepting traffic on wireless networks is known as a wireless analyzer or WiFi analyzer. A packet analyzer can also be referred to as a network analyzer or protocol analyzer though these terms also have other meanings.


Dětství a mládí.

Narodil se do rodiny horníka jako šesté z devíti dětí. Kroll od dětství jevil známky duševní i fyzické zaostalosti. Školu ve východoněmeckém Hindenburgu skoro nenavštěvoval. V jejích lavicích strávil jen tři roky, z toho jeden ročník opakoval, tak nebylo divu, že se nikdy nenaučil číst. V roce 1946 se jako třináctiletý přestěhoval s rodinou z Horního Slezska do průmyslové oblasti Porýní-Vesfálska v západním Německu. Později po svém dopadení vyprávěl o jedné příhodě z mládí, kdy byl na jatkách svědkem bourání prasat, což ho sexuálně vzrušilo. Tehdy si prý neuvědomoval, že to není normální a většinu lidí něco podobného nevzrušuje. Právě tuto zkušenost označil za příčinu svého zvráceného chování.

Vrah.

Svou první vraždu spáchal roku 1955 ve svých dvaadvaceti letech. Znetvořené tělo devatenáctileté "Irmgard Strehlové" bylo nalezeno u vesnice Walstedde. Podle pitevního nálezu jí nejdříve uškrtil, poté mrtvou znásilnil a nakonec jí vyřízl břišní dutinu. Tento modus operandi zabití, zneuctění a zohavení byl pro Krollovy zločiny typický. Sexuální motiv hrál roli u všech jeho vražd. Všechny jeho oběti byly ženy, na věku mu nezáleželo. Nejstarší bylo 61 a nejmladší 4 roky. Mezi nimi byl i jeden muž, "Hermann Schmitz". Zavraždil ho vlastně jen proto, že si jako svou budoucí oběť vyhlédl jeho snoubenku "Marion Veenovou" a on mu stál v cestě. Té se tehdy podařilo uniknout. Celých 21 let bez problémů unikal spravedlnosti, aniž by se o to nějak významně snažil. Tato skutečnost spočívala v tom, že za mnoho jeho zločinů byli souzeni a obviněni jiní. Tak i přesto, že Kroll vraždil na poměrně malém území několika desítek kilometrů čtverečních a všechny vraždy nesly stejný rukopis, nikdy neupadl ani v nejmenší podezření.

Kanibal.

Kroll nejedl ostatky všech svých obětí. Vybíral si jen ty, které měly podle jeho slov „"mladé a jemné maso"“. Kanibalismus u něj totiž nebyl otázkou sexuálního ukájení, jak je tomu u mnohých podobných zločinců. Jeho důvody ke konzumaci lidského masa byly čistě praktické: maso bylo drahé, tak si ho obstarával sám.

Dopadení.

3. července 1976 se v malém městečku Laar ztratila z dětského hřiště čtyřletá blonďatá "Marion Ketterová". Policie byla v pohotovosti a po holčičce pátrala už několik hodin. Najednou z jednoho domu ve Friesenské ulici vyběhl hysterický Oscar Müller a začal nejbližšímu policistovi koktavě vyprávět, čeho byl právě svědkem.  Cestou na společný záchod potkal jednoho z nájemníků, který mu sdělil, že záchod je zřejmě ucpaný. Müller se zeptal čím a malý plešatějící mužík, kterému nikdo v okolí neřekl jinak, než strýček Joachim, mu nevzrušeně odpověděl, že vnitřnostmi a zamířil do svého bytu, kde si vařil večeři. Müller to vzal jako špatný žert, ale když na záchod vešel, uvědomil si, že soused měl asi pravdu. Při následné prohlídce byly v míse nalezeny vnitřnosti (játra, srdce, plíce a ledviny) a odřezky masa.  V bytě Joachima Krolla pak našli další pečlivě zabalené a zmražené části těla ztracené dívenky. A v hrnci na sporáku se spolu s mrkví a bramborami vařila malá dětská ruka. Kroll nijak nezapíral a postupem času se doznal k 14 vraždám. Za mnoho z nich byli odsouzeni jiní muži.

Trest.

Kroll si sice stěžoval, že si na všechny vraždy nevzpomíná, ale těchto čtrnáct nakonec přiznal. Ve své hlouposti a naivitě, kterou zřejmě nijak nehrál (podle psychiatrů dosahovalo jeho IQ 76 bodů), měl pocit, že se zase tak moc nestalo. Předpokládal, že bude muset jako formu trestu a prevence podstoupit nějaký chirurgický zákrok a pak ho zase pustí domů. Byl odsouzen na doživotí, protože v Západním Německu, na rozdíl od toho Východního, trest smrti neexistoval.  V padesáti osmi letech zemřel v rheinbašské věznici na infarkt.

Joachim Georg Kroll (17. dubna 1933 Hindenburg – 1. července 1991 Rheinbach) byl německý sériový vrah, pedofil a kanibal známý jako "Duisburský lidožrout".

Joachim Georg Kroll (17 April 1933 – 1 July 1991) was a West German serial killer, child molester and cannibal. He was known as the Ruhr Cannibal ("Ruhrkannibale"), Ruhr Hunter ("Ruhrjäger") and the Duisburg Man-Eater ("Duisburger Menschenfresser"). He was convicted of eight murders but confessed to a total of 14 which he committed in and around the Ruhr metropolitan region.


Rodina.

Má dva sourozence, sestru Karoline a bratra Michaela, které bylo možné zahlédnout v jednom z dílů "LA Ink". Rodiče René Drachenberg a Sylvia Galeano se narodili v Argentině. Avšak René má německé předky a Sylvia má španělsko-italské kořeny. Na formování jejího uměleckého cítění měla ovšem největší podíl její babička Clara von Drachenberg.  Ta ji přivedla k hudbě a ke hře na piano, které se věnuje od svých šesti let. Kat se netají svým obdivem k hudebnímu skladateli Beethovenovi, jehož portrét si dokonce dala vytetovat na nohu. Na svém těle má mimo to i jména svých oblíbených hudebních kapel, jako HIM, Misfits, Turbonegro, ZZ Top, Guns N 'Roses, AC/DC, Slayer, Mike Got spiked a upravené logo Metallicy na "Slutallica".

Kariéra.

První tetování měla už v jejích 14 letech. Bylo to staroanglické "J" na kotníku, jako upomínka na ztracenou lásku. Další tetovaní, které Kat udělala, bylo pro své přátele, podomácku vyrobeným tetovacím strojkem. Záhy opustila v 16 letech školu a začala se věnovat tetování naplno.  V roce 1998 otevřela své první profesionální studio známé pod názvem SIN CITY TATTOO, které bylo v sousedství jejího tehdejšího domova. O jeden a půl roku později se přesunula do studia BLUE BIRD TATTOO v Pasadeně a o rok později do studia RED HOT TATTOO v Arcadii.  Po necelých dvou letech začala pracovat ve studiu INFLICTIONS v Kalifornii. Toto období označuje Kat jako jedno z nejlepších v jejím životě. Práce s profesionály v INFLICTIONS studiu pomohla Kat rozvíjet své schopnosti a profesně vyzrát, díky čemuž se dostala do studia TRUE TATTOO a k možnosti spolupracovat s Clayem Deckerem a Chrisem Garverem, který se proslavil účinkováním v show Miami Ink.  V roce 2005 začala von D účinkovat v reality showMiami Ink, kde vystupovala po boku tatérů Ami Jamese, Chrise Núñeze, Chrise Garvera, Darrena Brasse a Yojiho Harady. Reality show po neshodách s Ami Jamesem po čtyřech sériích nakonec opustila. Nicméně ihned poté, roku 2007 rozběhla vlastní reality show LA Ink, která běžela až do roku 2011. V rámci reality show mimo jiné dosáhla Kat světového rekordu, když během jediného dne udělala 400 tetování.  V roce 2008 navrhla svoji první vlastní kosmetickou kolekci pro značku Sephora s kterou spolupracuje dodnes. V září roku 2010, otevřela Kat uměleckou galerii a butik Wonderland Gallery, kde navrhla vlastní kolekci oblečení. Kat von D vydala již dvě knihy. Její první knihou byla High Voltage Tattoo, vydaná roku 2009, kde Kat představila svoji dosavadní tvorbu v oblasti tetování. Druhá kniha The Tattoo Chronicles, vydaná roku 2010, je ilustrovaným deníkem zachycujícím události během jednoho roku života tatérky.  Kat von D se stala oblíbenou a vyhledávanou tatérkou celebrit. Mezi její klientelu se tak zařadily hvězdy jako Lady Gaga, Miley Cyrus, Jessie James, Beyonce, Demi Lovato, Denise Richard, Ewan McGregor, Jared Leto, Dave Navarro, Steve-O, Rihanna, John Mayer, Billie Joe Armstrong, Lil Wayne, Eminem, Nicki Minaj, Hayley Williams, Anthony Keidis, Amy Winehouse, Eve, Diddy, Nikki Sixx, Frank Iero a další.

Osobní život.

V roce 2003 se Kat provdala za tatéra Olivera Pecka (znám z reality show Ink Master), avšak manželství nemělo dlouhého trvání a roku 2008 se nechali rozvést. Mezi lety 2008 a 2010 chodila Kat s baskytaristou Nikki Sixxem. Další vážný vztah měla Kat s Jassie Jamesem, s nímž byla zasnoubena, ale nakonec se v září 2011 definitivně rozešli. Poté byla Kat zasnoubena s hudebním producentem Joel Zimmermanem, známým pod pseudonymem Deadmau5, avšak roku 2013 se rozešli.

Kat Von D, vlastním jménem "Katherine von Drachenberg" (* 8. března 1982), je americká tatérka, modelka a muzikantka. Kat von D se narodila v městě Nueovo Leon v Mexiku. Do Států se přestěhovala ve čtyřech letech. Nejvíce se proslavila účinkováním v televizní reality show LA Ink, která měla premiéru 7. 8. 2007 a které byly natočeny čtyři série.

Katherine Von Drachenberg, known as Kat Von D (born March 8, 1982), is a Mexican-American tattoo artist, model, musician, author, entrepreneur, and television personality. She is best known for her work as a tattoo artist on the TLC reality television show "LA Ink", which premiered in the United States on August 7, 2007, and ran for four seasons. She is also known for being the former head of Kat Von D Beauty (now KVD Vegan Beauty).


Oskulační kružnice.

Je dána funkce formula_1 a bod formula_2, v němž se pokusíme funkci proložit kružnicí tak dobře, jak jen to je možné. Technicky předpokládáme, že má funkce formula_3 v okolí bodu formula_4 alespoň dvě derivace formula_5 a formula_6. Dále předpokládáme, že formula_7.  Kružnice se středem v bodě formula_8 a poloměrem formula_9 je popsána známou rovnicí formula_10, respektive  formula_11  je implicitní funkce. Derivací této funkce podle formula_12 dostaneme  formula_13  druhou derivací  formula_14  Vzhledem k tomu, že bod formula_2 má ležet na této kružnici, jeho dosazením do tří výše uvedených rovnic dostaneme soustavu tří rovnic pro tři dosud neznámé parametry formula_16, formula_17 a formula_9,  formula_19  Poslední rovnice obsahuje jedinou neznámou formula_17, kterou tak můžeme dopočítat, tedy  formula_21  Z druhé rovnice nyní dopočítáme formula_16, tedy  formula_23  Dozazením souřadnic formula_8 středu kružnice do první rovnice získáme poloměr kružnice, tedy  formula_25

Křivost funkce v bodě.

Čím je menší poloměr oskulační kružnice, tím je graf funkce formula_3 v daném bodě zakřivenější. Zavádí se proto pojem křivost funkce formula_3 v bodě formula_4, coby převrácená hodnota poloměru formula_9 oskulační kružnice v tomto bodě,  formula_30

Fyzikální interpretace pojmu oskulační kružnice.

Každý další člen Taylorova rozvoje funkce "f" závisí vždy na vyšší derivaci funkce "f" , která přidává další informaci o průběhu vyšetřované funkce. Kromě prvních derivací, aproximujících funkci "f" přímkou a charakterizujících okamžitou rychlost změny závisle proměnné se změnou nezávisle proměnné, jsou fyzikálně velmi zajímavé i derivace druhé, charakterizující zrychlování či zpomalování těchto změn. Je to zcela nová informace o průběhu funkce, která fyzikálně velmi často odpovídá veličině zvané intenzita silového pole. Ta je definována druhým Newtonovým zákonem, jako  formula_31  a je tedy přímo úměrná veličině F zvané síla. Rovnoměrný pohyb tělesa hmoty "m" po kružnici poloměru "r" konstantní úhlovou rychlostí ω, popíšeme vektorově, parametrickými rovnicemi  formula_32, formula_33  Odtud derivováním získáme rychlost:  formula_34, formula_35  Vektorový součet obou na sebe kolmých složek rychlosti, dává  formula_36  Druhým derivováním získáme zrychlení:  formula_37, formula_38  Vektorový součet obou na sebe kolmých složek zrychlení, dává  formula_39  Protože výsledná rychlost, jak vidno, není funkcí času, znamená to, že se s časem nemění. Jelikož ale výsledné zrychlení vyšlo přesto nenulové, nemůže vektor zrychlení obsahovat žádnou složku rovnoběžnou se směrem vektoru rychlosti (jinak by tato složka pochopitelně přispívala k časové změně rychlosti a rychlost by musela být nutně funkcí času, což ale není). I bez použití analytické geometrie tak docházíme k přirozenému závěru, že vektor celkového zrychlení je v tomto případě pohybu kolmý na vektor rychlosti a tedy na okamžitý směr pohybu hmotného bodu. Z druhého Newtonova zákona pak můžeme ihned vyjádřit velikost odstředivé síly působící na těleso, jež je tímto vektorem generována:  formula_40  Ačkoliv je rovnoměrný pohyb po kružnici jen jedním vysoce speciálním případem z množiny všech možných pohybů hmotného bodu v rovině, dá se ukázat, že jakýkoliv myslitelný pohyb lze ve skutečnosti, za pomoci derivací do druhého řádu, vyjádřit jako součet nekonečně mnoha dílčích pohybů po infinitesimálních úsecích kružnic různého poloměru. Na tento poloměr je přitom kladena jediná podmínka – aby aproximoval poloměr zakřivení grafu analyzované funkce na nějakém okolí vybraného bodu "x", s přesností do 2. řádu Taylorova rozvoje, abychom dokázali spočítat příslušná zrychlení. To zní jako velmi dobrá motivace pro konstrukci těchto, tzv. oskulačních kružnic.

Normálové zrychlení a odstředivá síla.

Vrátíme-li se na závěr k naší fyzikální motivaci pojmu oskulační kružnice, pak hledané vyjádření normálové složky zrychlení hmotného bodu, pohybujícího se po dráze "g"("x") rychlostí "v", bude dáno vztahem  formula_41  a jemu odpovídající odstředivá síla tedy bude  formula_42

Oskulační kružnice rovinné křivky v určitém bodě je kružnice, která tímto bodem prochází, má zde s danou rovinnou křivkou společnou první derivaci (společnou tečnu v tomto bodě) a rovněž i druhou derivaci (co nejvíce se v okolí tohoto bodu křivce přimyká).

In differential geometry of curves, the osculating circle of a sufficiently smooth plane curve at a given point "p" on the curve has been traditionally defined as the circle passing through "p" and a pair of additional points on the curve infinitesimally close to "p". Its center lies on the inner normal line, and its curvature defines the curvature of the given curve at that point. This circle, which is the one among all tangent circles at the given point that approaches the curve most tightly, was named "circulus osculans" (Latin for "kissing circle") by Leibniz.  The center and radius of the osculating circle at a given point are called center of curvature and radius of curvature of the curve at that point. A geometric construction was described by Isaac Newton in his "Principia":


2008 (květen 28-29, 2008).

Hlavními tématy této první konference byly OpenSocial, App Engine, Android, Google Maps API a Google Web Toolkit.  Jako řečníci zde přednášeli David Glazer, Alex Martell, Steve Souders, Dion Almaer, Mark Lucovsky, Guido van Rossum, Jeff Dean, Chris DiBona, Josh Bloch, Raffaello D' Andrea, a Geoff Stearns.

2009 (květen 27-28, 2009).

Hlavními tématy byly Android, App Engine, Chrome, Google Web Toolkit, OpenSocial, Google AJAX APIs, a Google Wave.  Řečníci tohoto roku byli Aaron Boodman, Adam Feldman, Adam Schück, Alex Moffat, Alon Levi, Andrew Bowers, Andrew Hatton, Anil Sabharwal, Arne Roomann – Kurrik, Ben Collins – Sussman, Ben Galbraith, Ben Lisbakken, Brad Chen, Brady Forrest, Brandon Barber, Brett Slatkin, Brian Fitzpatrick, Brian McRae, Bruce Johnson Casey Whitelaw, Charles McCathieNevile, Charles Chen, Juicy Trewhalla, Chris Chabot, Chris DiBona, Chris Mertens, Chris Pruett, Chris Schalk, Cody Simms, Cyrus Mistry, Damon Lundin, Dan Bornstein, Dan Holevoet, Dan Morrill, Dan Peterson, Daniel Jefferies, Daniel S. Wilkerson, Dave Bort, Dave Carroll, Dave den, Dave Peck, David King, David Sehr, David Sparks, DeWitt Clinton, Derek Collison, Dhanji Prasanna, Dion Almaer, Don Schwarz, Eric Bidelman, Eric Sachs, Gerardo Capiel, Gregg Tavares, Guido van Rossum, Guillaume Laforge, Henry Chan, Ian Fette, tj.v Valdez, Itai Raz, Jacob Lee, Jeff Fisher, Jeff Ragusa, Jeff Sharkey, Jeffrey Sambells, Jerome Mouton, Jesse Kocher… (Je jasně vidět, že se změnil velikostní rozsah konference).  Hardwaroví návštěvníci konference

2010 (květen 19–20, 2010).

Hlavními tématy byly Android, App Engine, Chrome, Enterprise, Geo, Google APIs, Google TV, Google Web Toolkit, Social Web a Google Wave.  Mezi řečníky: Aaron Koblin, Adam Graff, Adam Nash, Adam Powell, Adam Schück, Alan Green, Albert Cheng, Albert Wenger, Alex Russell, Alfred Fuller, Amit Agarwal, Amit Kulkarni, Amit Manjhi, Amit Weinstein, Anders Sandholm, Angus Logan, Anne Veling, Arne Roomann – Kurrik, Bart Locanthi, Ben Appleton, Ben Cheng, Ben Collins – Sussman…  Hardwaroví účastníci Přímo na akci: HTC Evo 4G. Přednostní před akcí z USA : Motorola Droid. Přednosti před akci, kteří nejsou z USA: HTC a Nexus One.

2011 (květen 10-11, 2011 ).

Google tento rok představil Googlebooks a Acer.  Hlavní představení v oblasti Android:  Hlavní oznámení o Chrome a Chrome OS  Hardwaroví účastníci

2012 (červen 27–29, 2012).

Tato konference se konala Moscone Center West v San Franciscu a byla prodloužena na tři dny, místo pravidelných dvou.

Den první.

Hlavními tématy toho to dne byly Android, Google+ a Project Glass.  Oficiální ohlášení:

Den druhý.

Hlavními tématy v celém tomto dni se staly: Google Chrome, Cloud a Project Glass.

Den třetí.

Představení Mobile App Analytics a Google Analytics pro Android.

2013 (květen 15-17, 2013 ).

Google I / O 2013 se konala v Moscone Center v San Francisku. Očekávalo se představení aktualizací pro Android, Chrome OS, Google Chrome a dalších služeb v průběhu konference. Registrace byla otevřena 13. března 2013 07:00 PDT (GMT -7). Trvalo jen 49 minut a všechny lístky za $ 900 (nebo 300 dolarů za studenty a fakulty škol), se vyprodaly, a to i za předpoklady, že žadatelé o registraci musí mít oba účty Google+ a Google Wallet.  Při této konferenci byly využity dálkově ovládané vyhlídkové balóny, ovládané kamerou, která z ptačí perspektivy natáčela uvnitř konference.

Den první.

Představení a úvod:

Den druhý.

Hlavním tématem byly aplikace pro Google glass.

2014 (květen 25-26, 2014 ).

Termín konference byl 25.—26. června 2014. Registrace na konferenci roku 2014 byla otevřena 15. dubna a ukončena byla ukončena 18. dubna. Změnil se však její systém. Google letos bude vybírat a losovat účastníky na základě dotazníků, který byl povinný při registraci. Podle spekulaci budou mírně zvýhodněni designeři, protože letošní konference se bude z velké části věnována právě designu. Díky plánování redesignu (změna vzhledu) některých stěžejních aplikací, se oproti představení nových projektů, budou přednášky hlavně o aktualizaci stávajících aplikací. Konkrétně by se mělo jednat o GMail a Kalendář. Hlavně by však tato vývojářská akce měla být zaměřena na již zmíněný vzhled. Hlavní keynote se uskuteční 25. června a s největší pravděpodobností bude opět streamována skrze YouTube jak tomu bylo i v letech minulých.  Novinky tohoto roku:  Android  Chromebook Chromebook s operačním systémem Chrome OS založeným na systému Linux. Zařízení se primárně používají k provádění různých úkolů pomocí prohlížeče Google Chrome. Většina aplikací a dat sídlí v cloudu než na samotném počítači.  Google Fit Platforma pro sledování zdraví. Jedná se o sadu rozhraní API, který združuje data z více aplikací zařízení. Aplikace používá snímače k měření aktivity uživatele nebo v mobilním zařízení k zaznamenávání aktivit fyzické kondice, které jsou měřeny v souladu s cíli a zdraví uživatele.  Gmail

2015 (květen 28.-29.5. 2015).

Konference se konala v Shoreline Amphitheatre v San Francisku. Registrace na akci byla otevřena 17.-19.3.  Představené novinky:  Android Chrome Gmail Mapy Nanodegree – Android kurzy pro Udacity  Now Play Project Brillo  Nový operační sysém pro internet o věcech založených na Andoridu. Hardware:

2016 (březen 17.-19.3.2016).

Konference se opět konala v Shoreline Amphitheatre v San Francisku.  Novinky:  Allo  Mobilní aplikace pro instant messagign pro mobilní operační systémy Andorid a iOS s webovým klientem dostupným v prohlížečích Chrome, Mozzila, Firefox a Opera.  Android Assistant  Virtuální osobní asistent. Na rozdíl od Google assistant se může zapojit do dvoustranných konverzací.  Duo  Mobilní aplikace pro videohovory dostupná pro operační systémy Android a iOS. Uživtelům umožňuje videohovory ve vysokém rozlišení.  Firebase  Platforma pro vývoj mobilních a webových aplikací.  Home  Google HOme je značka inteligentních reproduktorů. Tyto reporoduktory umožňují uživatelům pomocí hlasových povelů komunikovat se službami pomocí inteligentního osobního assistenta Gooogle (Google Assistent)  Play integrace Chrome OS

Google I/O je každoroční konference zaměřená na vývoj, pořádaná společností Google v San Francisku v Kalifornii. Google I/O nabízí vysoce technické, do hloubky zaměřené budování webu, mobilní a podnikové aplikace Google, otevřené webové technologie jako jsou jako jsou Android, Chrome, Chrome OS, rozhraní API Google, Google Web Toolkit, App Engine, a další.  Konference Google I/O byla jako taková zahájena v roce 2008. Inspirací pro její vznik byla každoroční konference WWDC pořádaná přes 20 let firmou Apple. Písmena „I“ a „O“ označují (počítačový) vstup/výstup, ale i „Innovation in the Open“ (otevření inovacím). Formát akce se je velmi podobný jako u další akce společnosti Google a tou je Google Developer Day.  Dnes je možné sledovat přímý přenos z této konference i z několika velkých měst v České republice.

Google I/O (or simply I/O) is an annual developer conference held by Google in Mountain View, California. "I/O" stands for input/output, as well as the slogan "Innovation in the Open". The event's format is similar to Google Developer Day.


Popis.

Hrad byl postaven na konci údolí, kde se potok Lokva noří pod 123 m vysokou skálu. Stojí pod velkým převisem této skály u vstupu do jeskynního systému a tato poloha mu dala také jméno ("jama – jeskyně", tedy hrad před jeskyní). Jeskynní systém ("Predjamski Jamski sistem") je druhý nejrozsáhlejší ve Slovinsku a doposud bylo prozkoumáno 13 km. Archeologické nálezy z 50. let 20. století ukazují na obydlenost jeskyně v paleolitu.  Skládá ze dvou částí. Vnější část hradu se nachází v tzv. předjeskynní oblasti. Druhá část je vytesána do skály. Tyto dva objekty jsou jen odděleny jakousi kulisou, za níž se nachází hradní dvůr, jehož návštěva v každém ještě více umocní pocit majestátnosti. Na hradě je kromě expozice vstupní věž s palácem, jež je s již zmíněným dvorem spojena pouze systémem mostů a lávek. Dále se zde nachází nově vzniklé muzeum s rozsáhlou expozicí, hradní kaple a tzv. Jama pod gradom (jeskyni pod hradem), která se nachází hradem a propadáním řeky Lokve. V jeskyni s krápníkovou výzdobou je několik nápisů z konce 16. století. Jeskynní systém je tvořen většinou úzkými chodbami propojenými žebříky a lávkami. 700 m je zpřístupněno turistům.

Historie.

První písemná zmínka o gotickém hradu, tehdy nazvaném Luegg, pochází z roku 1274 a byl ve skále vybudován ve 12. století z popudu aquilejského patriarchy. Poloha hradu jej činila téměř nedobytným. Až v 15. století byl dobyt loupežným rytířem Erasmem Jamským, spojencem Matyáše Korvína. Název hradu se změnil na Predjamski grad. Roku 1484 byl po více než ročním obléhání Erasmus zabit a hrad se stal majetkem rodů Oberrugů. V roce 1511, za majitelů rodu Purgstallů byla vnější část hradu poničena zemětřesením.  V roce 1567 arcivévoda Karel II. Štýrský hrad pronajal baronu Janezi Cobenzlu, který si jej o 20 let později odkoupil. Roku 1570 prošel rozsáhlou renesanční přestavbou, kdy byl přistavěn vnější palác a tato podoba se z větší části dochovala do současnosti. V roce 1810 stavbu zdědil hrabě Mihael Coronini-Cronberg a v letech 1846–1945 patřil hrad do vlastnictví rodu Windischgrätz. Po druhé světové válce byl znárodněn a ve vlastnictví státu je dodnes.

Predjamský hrad ( ', ') se nachází v jihozápadní části Slovinska v obci Predjama, 9 km severozápadně od města Postojna a 40 km jihozápadně od Lublani, poblíž dálnice A1.

Predjama Castle ( or , German: "", ) is a Renaissance castle built within a cave mouth in south-central Slovenia, in the historical region of Inner Carniola. It is located in the village of Predjama, approximately 11 kilometres from the town of Postojna and 9 kilometres from Postojna Cave.


Život.

Fonseca se narodil jako třetí dítě velké vojenské rodině ve Vila Madalena, Alagoas, ve městě, které do dnes nese jeho jméno Marechal Deodoro, v Severovýchodní Brazílii. Byl synem Manuela Mendese da Fonseca Galvão (1785–1859) a jeho manželky Rosa Maria Paulina de Barros Cavalcanti (1802–1873). Za období Brazilského císařství se jeho starší bratr, Severino Martins da Fonseca, stal prvním baronem státu Alagoas. Dalším významným příbuzným byl jeho vzdálený strýc a portugalský humanista Francisco de Holanda (zemřel roku 1585). Významným milníkem v jeho vojenské kariéře se stalo potlačení Praieirské revolty v Pernambucu v roce 1848, Brazilské odpovědi na selhání liberálních revolucí v Evropě Fonseca se také zúčastnil paraguayské války (1864–1870), kde dosáhl hodnosti kapitána. Roku 1884 byl povýšen na polního maršála a později na maršála. Jeho statečnost, vojenské schopnosti a styl z něj dělaly osobnost národa.  Jako guvernér Rio Grande do Sul byl obklopen republikánskými intelektuály jako byli Benjamin Constant a Rui Barbosa (v São Paulu). V roce 1886 upozornil na to, že císařská vláda objednala zatčení prominentních republikánů, poté Fonseca odešel do Ria de Janeira a ujal se armády, která byla pro zrušení otroctví v Brazílii.  Pedro II obhajoval zrušení otroctví po celá desetiletí. Již v roce 1840 propustil všechny své otroky, ale sám doufal, že otroctví bude zrušeno pomalu a postupně, aby nenarušilo ekonomiku státu. Jeho dcera, Isabela Brazilská, zrušila otroctví úplně roku 1888 během svého třetího regentství (když byl její otec v zahraničí). Rozzuření oligarchové hráli později velkou roli v převratu. Fonsecaova prestiž jej dostala až do čela vojenského hnutí, které sesadilo císaře 15. listopadu 1889, a krátce byl vedoucím prozatímní vlády, která jmenovala ústavodárný Konstituční kongres, aby navrhl novou ústavy pro Spojené státy Brazílie. Brzy se nicméně dostal do sporu s civilními republikánských vůdci. Jeho prezidentská volba 25. února 1891 byla podpořena vojenským tlakem na kongres.  Fonsecaova správa rozdělovala osobní i politické nepřátelství mezi prezidentem a viceprezidentem Florianem Peixotonem. Následně se setkal se silnou opozicí v rámci Kongresu, který začal politiku obstrukce. Během prvních měsíců svého předsednictví měli jeho ministři téměř neomezenou kontrolu nad jejich ministerstvy. Svévolné prezidentské dekrety (například: převod přístavu Torres na soukromou společnost) a katastrofální hospodářská politika vedly k zesílení odporu v kongresu. To také způsobilo, že republikáni z jihu vydali rozkazy, aby se stáhly všechny vojenské podpory pro maršála a prozatímní vlády. Situace se dostala do kritického stádia, když Fonseca rozpustil Národní kongres a vyhlásil "výjimečný stav" ke 3. listopadu 1891. Skupina poslanců stála proti tomuto rozhodnutí a našla podporu mezi vysoce postavenými důstojníky námořnictva, včetně admirála Custódia Josého de Mela. Maršál se ocitl na pokraji občanské války. Dne 23. listopadu 1891 podepsal rezignaci (na nikoho konkrétního) a předal prezidentský úřad Florianovi Peixotovi.  Deodoro da Fonseca zemřel v Riu de Janeiru 23. srpna 1892.

Maršál Manuel Deodoro da Fonseca (5. srpna 1827 – 23. srpna 1892) se stal prvním prezidentem Brazílie poté, co vedl vojenský převrat, který svrhl císaře Pedra II a následně vyhlásil republiku v roce 1889. Brazilské císařství zaniklo.

Manuel Deodoro da Fonseca (; 5 August 1827 – 23 August 1892) was a Brazilian politician and military officer who served as the first President of Brazil. He took office after heading a military coup that deposed Emperor Pedro II and proclaimed the Republic in 1889, disestablishing the Empire, and stepped down little more than two years later, in 1891, under great political pressure. He is therefore the first Brazilian President to have resigned from office.


Život.

Cristóbal Balenciaga se narodil ve Španělsku roku 1895. Pocházel z obyčejné rodiny. Jeho matka byla vynikající švadlena, která šila oblečení pro celé město, dokonce i pro vysoce postavené osoby španělské aristokracie, která trávila v nedalekém městečku prázdniny. Otec byl kapitánem na výletní lodi. Malý Cristóbal byl velmi nadaný, co se týče umění šít. Již ve svých šesti letech šil oděvy; první dílo bylo pro jeho kočku – ušil jí kabátek a obojek.  Podle přání rodiny se měl Cristóbal po otci stát námořníkem, ale rozhodl se kráčet ve šlépějích matky a šít oděvy. Jeho talentu si všimla zámožná markýza, která ho velmi podporovala. Roku 1918 Balenciaga otevřel svůj vlastní salón v San Sebastianu. Návrhář velmi inklinoval ke světu vysoké šlechty, tudíž bylo pochopitelné, že se jeho zákazníky stali nejvyšší možní aristokraté v čele se španělskou královnou. O rok později otevřel salóny v Barceloně a Madridu. Vzhledem k jeho klientele je nanejvýše pochopitelné, že jeho oděvy byly vyráběny z nejkvalitnějších látek a měly perfektní výšivky. Jeho modely byly zářivými klenoty ve světě "Haute couture". Bohužel doba Balenciagovi úplně nepřála. Přestěhoval se do Francie a zařídil si tam módní salón. Jeho vážným konkurentem se stal Christian Dior. Oba dva návrháři sídlili v Paříži. Své modely vzájemně respektovali, ovšem přáteli se nikdy nestali. Do té doby, než se objevil Balenciaga, byl Christian Dior špičkovým návrhářem. Ovšem později se začalo po Paříži šířit tvrzení, že žena od Diora může postoupit jedině k Balenciagovi, nikam výše. Balenciaga se stal v Paříži jasnou jedničkou. Jeho salón byl vyhlášený, byl perfektně zařízený a mohli do něj vstupovat jen velmi zámožní a společensky vysoko postavení lidé. Panovala tam až klášterní atmosféra; všude bylo ticho, aby lidé mohli vnímat dokonalost módy.  Balenciagovy modely byly až do 60. let 20. století velmi drahé - kabátek vyšel na 170 tisíc francouzských franků. Poté musel Balenciaga začít slevovat. Nastala totiž éra, kdy lidé už nechtěli kupovat oblečení, které by se dědilo z generace na generaci, ale oblečení funkční, které budou moci s měnícími se trendy obměňovat ("prêt-à-porter"). Balenciaga byl tímto vývojem velmi zaskočen novým vnímáním módy a odešel proto do ústraní. Po jeho smrti roku 1972 zůstala jeho značka bez jakékoliv nové tvorby.

Tvorba.

Sám Balenciago byl mistrem svého řemesla, byl vynikající v práci s jehlou, většinu svých modelů i sám stříhal, ovšem co se týče přenesení nápadu na papír, zde mírně pokulhával a většinou bylo potřeba najmout kreslíře, kteří mu s návhrhem pomohli.  Tvorba Balenciagy byla velmi ovlivněna jeho španělským původem. Mezi jeho typické poznávací znamení patřila černá krajka, a černá barva celkově. Oděvy byly precizně propracované, vše muselo být perfektní. Pro Balencigu pracovali jen ti nejlepší střihači, kresliči a ševci. Měl rád, když šaty držely tvar, bylo tedy více než časté, že sukně jeho šatů byly tvořeny z velkého množství spodniček, aby byly pařtčičně nadýchané, pro udržení správného tvaru dokonce používal i koňské žíně, které sloužily jako výztuž. Časo užívaným materiálem byl taft a hedvábí ten nejvyšší kvality.  Balenciaga měl velký smysl pro detail a věděl, jak jsou pro ženy důležité doplňky, proto byly jeho šaty často tvořeny s 3/4 rukávy, aby byly vidět náramky. Do světa módy přinesl mnoho inovátorských siluet a modelů. Jako příkladem můžeme uvést košilové šaty, kimonové kabátky, kokonovou sukni, empírové šaty se zvýšeným pasem.  Mezi jeho významnou klientelu patřila například Jacqueline Kennedyová Onassisová, Pauline de Rotschild nebo Marella Agnelli. Klientelu samozřejmě tvořila i veškerá aristokracie, v čele se španělskou královnou, pro kterou Balenciaga primárně šil.

Značka Balenciaga.

V roce 1986 odkoupila módní dům společnost Jacques Bogart S.A. Od roku 1997 řídí chod domu návrhář Nicolas Ghesquière. Jeho tvorba dokonale kombinuje prvky dědictví samotného Balenciagy s futuristickým retro stylem šedesátých let. Pod vedením Nicolase Ghesquiéra se značka Balenciaga dostává zpět na výsluní a přitahuje pozornost americké šéfredaktorky kultovního časopisu Vogue Anny Wintour.  Pod značkou Balenciaga se zrodily takové hvězdy jako Oscar de la Renta a Hubert de Givenchy.

Cristóbal Balenciaga (21. ledna 1895 Španělsko – 23. března 1972 Francie) je poslední představitel elitářské Haute couture, významný módní návrhář a umělec.

Cristóbal Balenciaga Eizaguirre (; 21 January 1895 – 23 March 1972) was a Spanish fashion designer and the founder of the Balenciaga fashion house. He had a reputation as a couturier of uncompromising standards and was referred to as "the master of us all" by Christian Dior and as "the only couturier in the truest sense of the word" by Coco Chanel, who continued, "The others are simply fashion designers". On the day of his death, in 1972, "Women's Wear Daily" ran the headline "The king is dead".  Since 2011 the purpose built Museo Balenciaga has exhibited examples of his work in his birth town Getaria. Many of the 1,200 pieces in the collection were supplied by his pupil Hubert de Givenchy and clients such as Grace Kelly.


Historie.

Historie somálské kočky spadá do poloviny 20. století. Vychází z plemene habešská kočka. Když se těmto kočkám narodila dlouhosrstá koťata, majitelé je dali vykastrovat a prodávali je jako mazlíčky. Habešské kočky se takto dostaly do Austrálie a do USA. V 60. letech 20. století byla v Kanadě vyšlechtěna první somálská kočka a byla ustavena první chovná linie. Ačkoli jméno kočky může mást, toto plemeno nemá nic společného se Somálskem ani s Afrikou. Jméno dostala podle příbuznosti a podobnosti s habešskou kočkou. V obličeji jsou zřetelné orientální rysy a majestátní výraz.

Popis.

Je středně velká, má pružné a svalnaté tělo a širokou hlavu. Oči jsou mandlového tvaru a mají zlatou nebo zelenou barvu bez ohledu na barvu srsti. Nad očima má pozůstatek kresby - krátkou svislou černou linku vedoucí od horního víčka k uchu. Její velké uši jsou daleko od sebe a směřují dozadu. Na špičkách uší má štětičky, podobně jako rys. Nohy má dlouhé, štíhlé a zakončené malými tlapkami s huňatou srstí. Má středně dlouhou hustou srst s mírně vyklenutým hřbetem. Ocas je dlouhý, hustý a u kořene se slabě zužuje.  Různé barevné varianty kočky somálské se jmenují v různých zemích jinak. Například divoce zbarvená somálka ve Velké Británii se v USA jmenuje rezavě červená. Neobvyklé pojmenování "sorrel", dříve známé jako červená, je dnes v Británii spolu s divoce zbarvenou somálkou nejběžnější. V Severní Americe je běžná také modrá, plavá, a chovatelé navíc vyšlechtili i stříbrnou a lilovou (levandulovou) odrůdu. Typický znak pro somálskou kočku je tzv. ticking, neboli přítomnost tří až dvanácti pruhů (většinou černých) na každém chlupu. Ticking se objevuje u koťat zhruba od 18 měsíců. Různé barevné varianty mají i odlišné barvy tlapek a spodní strany těla.  Somálská kočka má nespoutaný temperament, vyžaduje pozornost a při nedostatečné péči může trpět sociální depresí. Nejlépe se jí žije v domácnosti, kde si má každý den s kým hrát, a dobře se snáší s další kočkou, a dokonce i se psem. Vyznačuje se také vysokou inteligencí a hravostí. Potřebuje aktivní pohyb a dostatek míst k běhání, šplhání a prolézání. Kromě lidské pozornosti je dobré jí také pořídit různé kočičí hračky, kterými se může zabavit, když je o samotě.

Péče.

Ideální podmínky pro chov kočky somálské jsou dostatečný prostor - možnost chodit v létě ven a mít teplé přístřeší na zimu. Jejich hebká srst nevyžaduje speciální péči, i když se počítá mezi dlouhosrstá plemena, většinou se její srst nezacuchává a stačí ji pouze občas vykartáčovat. Pokud má dostatek možností na škrábání, není nutno jí zkracovat a upravovat drápy. Samozřejmostí je pravidelné čištění uší a kontrola srsti a prevence napadení klíšťaty a blechami. Normální velikost jednoho vrhu jsou tři až čtyři koťata. Cena za koupi somálské kočky se pohybuje v rozmezí 6 000 - 15 000 Kč. Výstavní a šlechtěné kočky však mohou stát mnohem víc. Celkové náklady na chov a péči jsou přibližně stejné jako u většiny běžných plemen.

Somálská kočka patří mezi dlouhosrstá plemena kočky domácí. Má pružné, svalnaté a elegantně tvarované tělo. Dospělý jedinec váží v průměru 3,5 - 5,5 kg. Kočka má různá zbarvení srsti - od sorrel (červené) přes divoké (rezavé) zbarvení po modrou, stříbrnou a lilu, které byly postupně vyšlechtěny. Je výborným společníkem a oddaným plemenem s přátelskou povahou.

The Somali cat is often described as a long-haired African cat; a product of a recessive gene in Abyssinian cats, though how the gene was introduced into the Abyssinian gene pool is unknown. It is believed that they originated from Somalia, long lost cousin of the Abyssinian cat; which has origins in Ethiopia.


Klubová kariéra.

AC Sparta Praha.

Svoji fotbalovou kariéru začal v pražské Spartě. V sezoně 2013/2014 nastřílel v starším dorostu Sparty 22 gólů ve 29 zápasech a přes juniorské mužstvo a rezervu se propracoval do prvního týmu. V 1. české lize debutoval 3. května 2014 ve 27. kole proti FK Teplice (prohra Sparty 1:3), když v 84. minutě vystřídal Josefa Hušbauera. V sezóně 2013/14 slavil se Spartou Praha zisk ligového titulu již ve 27. kole 4. května 2014. 17. května 2014 získal se Spartou double po výhře 8:7 v penaltovém rozstřelu ve finále Poháru České pošty proti Viktorii Plzeň, i když ve finálovém duelu nenastoupil. Nastoupil v prvním utkání semifinále proti FK Baumit Jablonec 16. dubna 2014 (porážka 1:3).  V evropských pohárech debutoval 18. září 2014 v prvním utkání základní skupiny I Evropské ligy 2014/15 proti italskému týmu SSC Neapol (porážka 1:3).

Bohemians 1905 (hostování).

V červnu 2015 odešel na hostování do Bohemians 1905. V sezóně 2015/16 Synot ligy nastoupil k 27 zápasům a vstřelil v nich 8 gólů.

Sampdoria Janov.

2016/2017.

V červenci 2016 se zrealizoval za 4 miliony eur jeho přestup ze Sparty do italského prvoligového klubu Sampdoria Janov. Premiérový gól v Serii A vstřelil 26. října 2016 v utkání proti Juventusu (porážka 1:4). V Itálii se během prvního půlroku dobře uvedl a začaly se o něj zajímat další celky Serie A. V červnu 2017 byl blízko přestupu do Juventusu Turín, neprošel však zdravotními testy. Dalším zájemcem byl Inter Milán, o hráče se zajímaly i kluby AS Řím, Paris Saint-Germain FC, AS Monaco, Borussia Dortmund a SSC Neapol.

2017/2018 – Hostování v AS Řím.

Koncem srpna 2017 se Sampdoria dohodla s jiným italským prvoligovým klubem AS Řím na prodeji hráče. Nejprve odešel za 5 milionů eur na roční hostování, které se poté změnilo díky povinné opci v přestup za dalších 33 milionů eur (celkem 38 milionů eur, cca 988 milionů Kč). Tím se Schick stal nejdražší posilou AS Řím v historii (překonal přestupový rekord 36 milionů eur Argentince Gabriela Batistuty z roku 2000) a po Pavlu Nedvědovi druhým nejdražším českým fotbalistou.

AS Řím.

2018/2019.

První gól sezony vstřelil 11. listopadu proti svému bývalému klubu Sampdorii. Během podzimní části se AS zranil hlavní ofenzivní hráč Edin Džeko a Patrik Schick tak dostával více příležitostí, odehrál i 5 zápasů základní části Ligy mistrů, proti Realu Madrid a Plzni dokonce v základní sestavě. Povedené utkání zažil Schick 26. prosince proti Sassuolu. Na začátku utkání zařídil pro AS Řím penaltu, kterou vzápětí proměnil Perotti a ve 23. minutě sám zvyšoval na 2:0. Schick si málem vstřelil vlastní gól, ale míč o necelý milimetr nepřešel celým objemem přes brankovou čáru. V osmifinálovém utkání Coppa Italia sestřelil dvěma góly třetiligový Virtus Entella.

2019/2020 – Hostování v RB Leipzig.

Nový trenér AS Řím Paulo Fonseca příliš se Schickem nepočítal, začalo se tedy mluvit o Schickově hostování. Největšími zájemci byli anglický Newcastle nebo německé celky Borussia Dortmund a RB Leipzig. Schick nakonec odešel na roční hostování do RB Leipzig, s možností uplatnění opce v případě postupu Lipska do Ligy mistrů. Vinou zranění debut odehrál až 5. října proti Leverkusenu, hrál závěrečných 27 minut. Následovala reprezentační pauza, během které se ovšem Schick opět zranil. Po zranění se vrátil do formy, až do přerušení soutěže nastřílel v 15 zápasech celkem 7 gólů a byl třetím nejlepším střelcem Lipska po Sabitzerovi (8) a suverénním Wernerovi (21). Kvůli přerušení soutěže z důvodu pandemie koronaviru ale není jisté, zda Lipsko uplatní výkupní klauzuli v Schickově smlouvě. Podle italského deníku "Gazzetta dello Sport" Lipsko začalo s Římem jednat ohledně Schickovy ceny, která má být ve výši 29 milionů eur, německý celek doufá ve snížení ceny na 20 milionů.

Reprezentační kariéra.

Schick prošel mládežnickými reprezentacemi ČR od kategorie U16. S 10 vstřelenými góly se stal králem střelců v kvalifikaci na Mistrovství Evropy hráčů do 21 let 2017. Trenér Vítězslav Lavička jej v červnu 2017 zařadil do 23členné nominace na evropský šampionát v Polsku. Český tým obsadil se třemi body 4. místo v základní skupině C.  V A-mužstvu Česka debutoval pod trenérem Pavlem Vrbou 27. května 2016 v přípravném utkání na EURO 2016 v rakouském Kufsteinu proti reprezentaci Malty (výhra 6:0). Nastoupil na hřiště v 66. minutě a při svém debutu vstřelil gól.

Osobní život.

Jeho starší sestra Kristýna Schicková (* 1996) je modelka, v roce 2013 byla finalistkou České miss.

Patrik Schick [patrik šik] (* 24. ledna 1996, Praha) je český fotbalový útočník a reprezentant, od léta 2019 je na hostování v německém klubu RB Leipzig. Za rok 2016 zvítězil v české anketě Fotbalista roku v kategorii Talent roku.

Patrik Schick (born 24 January 1996) is a Czech professional footballer who plays as a forward for German club RB Leipzig, on loan from Italian club Roma, and the Czech Republic national team.


Život.

V letech 1895–1897 vystudoval malířství na "École des Beaux-Arts" a "École des Arts Décoratifs" v Paříži. Po studiích začal vytvářet obrazy v impresionistickém stylu, účastnil se i impresionistických výstav v "Salon d'Automne" a "Salon des Indépendants" roku 1903. První samostatnou výstavu měl roku 1905 v galerii "Hausmann" v Paříži a i zde ještě prezentoval impresionistická díla.  Po impresionistických začátcích přešel k postimpresionismu, po roce 1908 začal užívat kubistické a fauvistické prvky. V roce 1910 se seznámil s Marcelem Duchampem a jeho bratry, kteří ho seznámili s básníkem Guillaume Apollinairem. Ten ho uvedl do světa dadaismu.  V roce 1913 odjel do Spojených států. Jeho výstava "Armory Show" v New Yorku měla obrovský úspěch u kritiků i veřejnosti, podobně expozice v "Galerii 291", kterou mu uspořádal známý fotograf Alfred Stieglitz.  Během druhého pobytu v New Yorku v roce 1915 Picabia, Marcel Duchamp a američtí avantgardisté začali široce propagovat dadaismus v USA. Založili v New Yorku i dadaistickou pobočku, která začala vydávat časopis "291". Roku 1917 Picabia začal vydávat vlastní časopis "391". Zde také zveřejnil své první „Mechanické kresby“, sérii kompozic, kde použil technické výkresy, z nichž vytvořil tvary lidských postav. Tyto „mechanomorfy“ ho proslavily a staly se symbolem dadaismu. Roku 1917 byl Picabia v USA naposledy. V Evropě však vycházel časopis "391" až do roku 1924.  V roce 1918 odjel do Švýcarska, kde se stal členem skupiny curyšských dadaistů. Vydal zde knihu "Poèmes et dessins de la fille née sans mère" ("Básně a kresby dívky narozené bez matky") a přispíval do časopisu "Dada". Roku 1920 začal vydávat časopis "Cannibale".  V roce 1921 principy dadaismu hlasitě zavrhl jako překonané a přihlásil se k surrealismu, v úzkém kontaktu s André Bretonem. Roku 1924 však článkem v časopise "391" zavrhl i surrealismus.  Druhou světovou válku strávil ve Švýcarsku, kde se spřátelil s Gertrude Steinovou. Po válce se vrátil do Paříže a sblížil se s existencialisty. Začal se též věnovat scénografii.

Francis Picabia, původním jménem François Marie Martinez Picabia (22. ledna 1879, Paříž – 30. listopadu 1953, Paříž) byl francouzský malíř, básník a grafik, z otcovy strany španělského původu. Představitel řady avantgardních směrů první poloviny 20. století: dadaismu, kubismu, orfismu, fauvismu i surrealismu.

Francis Picabia (: born Francis-Marie Martinez de Picabia; 22January 1879 – 30November 1953) was a French avant-garde painter, poet and typographist. After experimenting with Impressionism and Pointillism, Picabia became associated with Cubism. His highly abstract planar compositions were colourful and rich in contrasts. He was one of the early major figures of the Dada movement in the United States and in France. He was later briefly associated with Surrealism, but would soon turn his back on the art establishment.


Život a kariéra.

Narodil se jako syn Prokopa, hraběte Krakovského z Kolovrat, svobodného pána z Újezda, a jeho druhé manželky Anny Markéty z Ogilvy (1725–1810). Jan Karel měl třináct sourozenců, šest sester a sedm bratrů: sestry Marii Annu, Marii Františku, Valburgu, Marii Rosinu, Marii Terezii a Marii Antonii a bratry Jana Nepomuka Prokopa, Josefa Maria Maxmiliána, Viléma, Václava Josefa, Františka, Aloise Josefa a Michala Václava.  Jako osmiletý, roku 1757, se stal členem řádu Maltézských rytířů. O devět let později vstoupil do armády, kde sloužil v dragounském pluku č. 37 jako praporečník a následně si roku 1768 koupil hodnost kapitána ("Hauptman") v 34. pěším pluku. Do války o bavorské dědictví příliš nezasáhl, ale přesto po jejím skončení získal hodnost majora. Od roku 1788 velel 19. pěšímu pluku a když byl o rok později zraněn při obléhání Bělehradu, byl povýšen na generálmajora.  V roce 1792 byl jako velitel brigády převelen k rakouskému dělostřelectvu a nasazen do 1. koaliční války s revoluční Francií. Roku 1795 byl pověřen vedením dělostřelectva rakouské Hornorýnské armády. S ním se v zimě 1796-1797 vyznamenal při dobytí opevněného Kehlu naproti Štrasburku. Po novém německém tažení povýšil v říjnu 1800 na generála - polního zbrojmistra a v dubnu 1801 se stal skutečným tajným radou a členem Dvorní válečné rady, c. k. komořím i majitelem 36. pěšího pluku.  Od roku 1803 byl téměř až do své smrti velícím generálem v Čechách, kde se osvědčil za válečných let 1805 a 1809. V bitvě u Slavkova velel společně s ruským generálem Miloradovičem čtvrté koloně o síle 23 000 mužů a 76 děl. V roce 1809 velel 2. armádnímu sboru, s kterým v dubnu přes Šumavu vytáhl z Čech k Řeznu (Řezno) a v červenci se bil v bitvě u Wagramu. Ještě toho roku byl 10. září povýšen na polního maršála.

Vyznamenání.

Dne 15. 5. 1797 byl jmenován komandérem vojenského Řádu Marie Terezie.  V roce 1813 Jan Karel onemocněl, načež rezignoval na své velitelské posty a v následujících dvou letech se neúčastnil žádných bitev. Začal se věnovat organizované péči o nemocné a raněné. Za to byl roku 1813 vyznamenán Zlatým civilním záslužným křížem a roku 1814 mu francouzský král Ludvík XVIII. udělil velkodůstojnický kříž řádu Čestné legie. Následující rok obdržel velkokříž Řádu Leopoldova.  Jan Nepomuk Karel zemřel jako sedmašedesátiletý 5. června 1816 v Praze. Byl pohřben v rodové hrobce v Chyši, později bylo ale jeho tělo vyzvednuto a převezeno do Blovic. Nikdy se neoženil a zemřel bez potomků.

Jan Nepomuk Karel hrabě Krakovský z Kolovrat (21. prosince 1748, Praha – 5. června 1816, Praha) byl příslušník krakovské větve šlechtického rodu Kolovratů. Byl c. k. komořím a skutečným tajným radou, polním maršálem, dvorským válečným radou a velícím generálem v Čechách. Získal mnoho ocenění, byl držitel Zlatého civilního záslužného kříže, Velkokříže řádu Leopoldova a francouzského řádu Čestné legie. Byl také komturem řádu Maltézských rytířů v Měcholupech.

Feldmarschall Johann Karl, Graf von Kolowrat-Krakowsky (21 December 1748 – 5 June 1816) joined the Austrian army, fought against the Kingdom of Prussia and Ottoman Turkey before being promoted to general officer rank. During combat against the French in the French Revolutionary Wars, he first became known as an artillery specialist. In the Napoleonic Wars, he commanded corps in the 1805 and 1809 campaigns. He became the Proprietor (Inhaber) of an Austrian infantry regiment in 1801 and held that position until his death.  He was the last governor of the Kingdom of Serbia in 1791, having succeeded Count George Olivier of Wallis and acceded to those territories in accordance to the Treaty of Sistova.


Životopis.

Narodila se ve Velké Británii v rodině uznávaného trenéra koní. Když jí byly čtyři roky, odstěhovala se rodina do Keni, která tehdy byla britským protektorátem. Její matka se brzy vrátila do Anglie, ale Beryl zůstala s otcem v Keni. Prožila zde dobrodružné dětství a od otce se naučila mít ráda koně a rozumět jim. Jako první žena pak v Keni získala trenérskou licenci.  Byla přítelkyní Karen Blixenové, s níž se seznámila za jejího pobytu v Keni. Díky ní poznala také Denyse Finche Hattona, aristokrata a letce. Dalším mužem, který ji přivedl k létání, byl Tom Campbell Black, který se stal jejím leteckým instruktorem a přítelem. Začala pracovat jako pilotka, jejímž úkolem bylo ze vzduchu hlásit lovcům, kde se nachází zvěř.  Když se rozhodla letět přes Atlantik, doufala, že získá dva rekordy – jednak v té době ještě nikdo neletěl přímo z Evropy do New Yorku, jednak tuto trasu náročnějším směrem na západ neabsolvovala žádná žena sama (několik jich nicméně při takovém pokusu přišlo o život).  Dne 4. září 1936 vzlétla z Anglie se strojem "Percival Vega Gull" a po dvacetihodinovém letu, během nějž jí kvůli zamrznutí potrubí došlo palivo, nouzově přistála v kanadském Novém Skotsku. Ačkoli první cíl se jí tak splnit nepodařilo, druhý ano.  Svůj dobrodružný život popsala v knize "West with the Night", vydané roku 1942. Žila pak ve Spojených státech, v roce 1952 se však vrátila zpátky do Keni, kde se stala úspěšnou trenérkou koní.

Osobní život.

Byla třikrát vdaná, příjmení Markham převzala od svého druhého manžela, s nímž měla syna.

Beryl Markham, roz. Clutterbuck (26. října 1902 Ashwell, Rutland, Spojené království – 3. srpna 1986 Nairobi, Keňa) byla pilotka britského původu a trenérka koní. Jako první žena přeletěla Atlantik při sólovém letu z východu na západ.

Beryl Markham (née Clutterbuck; 26 October 1902 – 3 August 1986) was an English-born Kenyan aviator (one of the first bush pilots), adventurer, racehorse trainer and author. She was the first person to fly solo, non-stop across the Atlantic from Britain to the North America. She wrote about her adventures in her memoir, "West with the Night".


Popis.

Sumeček černý dorůstá velikosti 60 cm a váhy 3,6 kg. Má protáhlé válcovité tělo,které je vzadu ze stran zploštělé. Hlava je nízká a široká a celkově velká. Oči má malé. Kolem tlamy se nachází 8 vousků: a to 2 vousky na horní čelisti, 4 vousky na spodní čelisti a 2 v oblasti nosních otvorů. Tělo je holé, kryté jen kůží bez šupin. Na hřbetě mají tukovou ploutvičku. Nejsou zřejmé výrazné rozdíly mezi pohlavími. Je pro něj typické tmavé zbarvení boku, které ostře přechází ke světlému břichu. Vyznačuje se pilovitými výběžky na tvrdém paprsku prsních ploutví. Mají krátké, špičaté kuželovité zuby rostlé v několika řadách. V dobrých podmínkách se může dožívat až 15 let.

Rozšíření.

Sumeček černý byl původně rozšířen ve Spojených státech a Kanadě, konkrétně východně od Montany k Velkým jezerům a dále na jih. V současnosti je aklimatizován i v Evropě. Vyhovují mu stojaté nebo jen velmi pomalu tekoucí vody s měkkým dnem.

Potrava.

Sumeček je všežravec. V přírodě se živí faunou dna, nitěnkami, larvami vodního hmyzu, potěrem a drobnými rybami, měkkýši, na jejich jídelníček patří v neposlední řadě také různí bezobratlí živočichové, plži, korýši i obojživelníci nebo i rostlinné zbytky. V zajetí přijímají kousky rybího masa a žížaly, příležitostně i namočené ovesné vločky.

Rozmnožování.

Samice začínají klást jikry v dubnu a v některých lokalitách kladou až do června. Vyhlubují si kruhovité jamky v substrátu, do kterých klade okolo 2000 až 6000 jiker. Plůdek se kulí zhruba po týdnu. Rodiče (zejména otec) chrání jak jikry, tak vykulený plůdek až do velikosti několika centimetrů.

Umělý chov.

Tyto ryby se chovají převážně v jezírkách a v rybníčcích. Dají se použít i do studenovodního akvária. Pro jejich chov je důležitá dostatečně velká nádrž (minimálně 400 l). Velmi rychle rostou. Je pro ně vhodné použít štěrkovité nebo písčité dno, jako úkryty poslouží jeskyně z kořenů a kamenů. Část akvária by měla být hustěji zarostlá a část nádrže musí zůstat volná a určená pro plavání. Optimální je bohatě osázet především boky a zadní stěnu. Z rostlin je nutné vybrat odolnější druhy, kterým vyhovuje nižší teplota vody. Jako úkryty se dají použít např. skupiny větších zaoblených kamenů. Osvětlení je nejlepší tlumené. Aktivnější jsou na večer a v noci. Zdržují se při dně. Chovat se dají jen ve společnosti dostatečně velkých ryb. Menší ryby považují za kořist. Potravu vyhledávají pomocí vousků.  Teplota vody by se měla pohybovat mezi 10–24 °C, s pH kolem 7. Tvrdost vody nehraje významnou roli. Tito sumečci ale nemají rádi pokles pH pod 7 a zvýšené dusíkaté látky a jsou citliví na vysoké teploty nad 24 °C a nedostatek kyslíku ve vodě. Dále je citlivý na chemikálie a léčiva. V létě je nutné zajistit chlazení nádrže a vydatně prokysličovat.  Vzhledem k tomu, že se jedná o větší ryby, které mají zejména význam konzumní, jsou poměrně často vyhledávané rybáři.

Podobné druhy.

Mezi podobné druhy, které se také rozšířily po Evropě, patří sumeček americký ("Ictalurus nebulosus").

Sumeček černý ("Ameiurus melas") je všežravá sladkovodní ryba, spadající do čeledi sumečkovitých. Vyskytuje se ve stojatých nebo velmi pomalu tekoucích vodách s měkkým písčitým, kamenitým nebo bahnitým dnem.

The black bullhead or black bullhead catfish ("Ameiurus melas") is a species of bullhead catfish. Like other bullhead catfish, it has the ability to thrive in waters that are low in oxygen, brackish, turbid and/or very warm. It also has barbels located near its mouth, a broad head, spiny fins, and no scales. It can be identified from other bullheads as the barbels are black, and it has a tan crescent around the tail. Its caudal fin is truncated (squared off at the corners). Like virtually all catfish, it is nocturnal, preferring to feed at night, although young feed during the day. It generally does not get as large as the channel or blue catfish, with average adult weights are in the 1- to 2-lb range, and almost never as large as 4 lb. It has a typical length of 8-14 in, with the largest specimen being 24 in, making it the largest of the bullheads. It is typically black or dark brown on the dorsal side of its body and yellow or white on the ventral side.  Like most of the bullheads (and even flathead catfish), it has a squared tail fin, which is strikingly different from the forked tail of channel and blue catfish. It is a bottom-rover fish, meaning it is well-adapted for bottom living. It is typically dorsoventrally flattened, and has a slightly humped back. Its color depends on the area where it is taken, but it generally is darker than brown or yellow bullheads. It can be distinguished from a flathead in that the black bullhead's lower lip does not protrude past the upper lip. Distinguishing it from the brown bullhead is a bit more difficult, depending on the area where it is caught, but a distinguishing detail between the two includes a nearly smooth pectoral spine on the black bullhead with the brown being strongly barbed. The anal fin also has a gray base, and the tail also has a pale bar. Also, the brown bullhead generally has 21 to 24 soft rays through its anal fin as opposed to the black bullhead's 17 to 21. The brown bullhead is also typically mottled brown and green on top instead of the darker black. Both the black and brown bullheads can easily be distinguished from the yellow bullhead as the yellow bullhead has white barbels under its mouth.