Vznik díla.

Operou "Postilion z Lonjumeau" (původní název měl být "Une Voix, ou Le Postillon", tj. "Hlas aneb Postilion") v podstatě vyvrcholila první významná Adamova tvůrčí fáze. Po vynikajícím úspěchu "Chaty v Alpách" jí Adam potvrdil své postavení jednoho z nejvýznamnějších soudobých skladatelů francouzské komické opery.  Adam napsal "Postiliona z Lonjumeau" mezi listopadem 1835 a dubnem 1836 a datum premiéry, pátek třináctého, zvolil pro štěstí. To se skutečně dostavilo: opera dosáhla v Opéra-Comique více než 500 repríz, ještě větší úspěch však od počátku slavila na německých jevištích. Slavný tenor Theodor Wachtel (1823-1895), sám původně kočí, zpíval titulní roli více než 1000krát, mimo jiné 14. ledna 1863 v Brně. Německojazyčnou premiéru měl "Postilion" v pražském Stavovském divadle, a to dne 11. května 1837 v překladu V. A. Svobody. Před Prahou jej uvedly jen Antverpy, Brusel a Londýn. 4. října téhož roku byla opera uvedena i v brněnské Redutě. V češtině (v překladu Emanuela Züngela) se poprvé hrála v pražském Novoměstském divadle 27. června 1866, tedy v roce premiéry "Braniborů v Čechách" a "Prodané nevěsty", v překladu Bedřicha Pešky.  Jako jediná Adamova opera se "Postilion z Lonjumeau" těší stabilní popularitě, i když zejména v menších divadlech. Titulní role je vyhledávanou tenorovou partií a zejména Chapelouova árie z prvního dějství "Mes amis, écoutez l’histoire" (v češtině "Ó, slyšte historku tu krátkou"), stoupající až k vysokému d, je oblíbeným bravurním kouskem. V českých zemích ji v poválečné době hrála divadla v Teplicích (1955), Liberci a Českých Budějovicích (1966), Ústí nad Labem (1980) a Plzni (1996). Nejoblíbenější je v Opavě, kde se hrála v letech 1952 a 1977 a kde Slezské divadlo Opava uvedlo i zatím poslední české nastudování (premiéra 20. 4. 2008 s Michalem Pavlem Vojtou v titulní úloze).  Vedle velmi vděčných koloraturních árií pro tenor i pro soprán zajistilo opeře popularitu i ironicky představené prostředí operního divadla, do kterého účinkující vždy mohli vkládat vlastní náhled a zkušenosti. Děj umožňoval divákovi přímo operetní uskutečnění snů: prostý kočí se stane pěveckou hvězdou, má aféru s krásnou a bohatou ženou a přitom vlastně zůstává věrný vlastní manželce…  Opera "Postilion z Lonjumeau" má vedle krátké předehry 13 zpěvních čísel proložených mluvenými dialogy ve třech dějstvích, představení trvá asi dvě a půl hodiny.

Děj opery.

Děj se odehrává ve Francii za vlády Ludvíka XV.

1. dějství.

(Náves před poštou v Lonjumeau, 1756) Postilion Chapelou a mladá poštmistryně Madeleine Hochzeit slaví svatbu (sbor "Le joli mariage - Mon petit mari"). Oba novomanželé však přemýšlejí i nad tím, co svatbou obětovávají: Chapelou veselý mládenecký, ačkoli mu věštkyně prorokovala, že má najít čest a slávu v Paříži - a Madeleine přízeň své bohaté tetičky, ačkoli ji táž věštkyně varovala, že ji ten, kdo ji má rád, náhle opustí (duet "Quoi, tous les deux?"). Podle zvyku část svatebčanů «unese» nevěstu, zatímco ženich se musí vyplatit písní (sbor "Jeunes époux, voici l’heure fortunée" a Chapelouovo rondo "Mes amis, écoutez l’histoire"). Náhodou je v tu dobu v důsledku nehody kočáru nucen ve vsi zastavit intendant pařížské královské opery markýz de Corcy, právě na lovu nových hlasů, a je Chapelouovým zpěvem uchvácen, Nabídne mu roční plat 10 000 zlatých plus 100 zlatých za každé vystoupení. Chapelou po krátkém váhání souhlasí s okamžitým odjezdem do Paříže. Madeleine po návratu zjistí, že ji novomanžel opustil, a rozhořčena se tedy vydává za svou tetou (finále "A mes désirs il faut te rendre").

2. dějství.

(Rokokový salón venkovského sídla paní de Latour poblíž Fontainebleau, 1766) Madeleine zdědila po tetě značné bohatství i jméno paní de Latour a pozvala k účinkování na slavnosti na svém venkovském sídle soubor zpěváků z královské opery, mezi nimi i největší hvězdu, tenora Saint-Phara, což není nikdo jiný než Chapelou (Madeleinina árie "Je vais donc le revoir - Hélas, quelle est ma peine"). Společnost přichází. Saint-Phar svou manželku nepoznává, ačkoli mu ji «paní de Latour» připomíná natolik, že se do ní zamiluje - k nemilosti markýze de Corcy, který se jí sám dvoří. Saint-Phar se zmocní sentimentální serenády, kterou markýz pro paní de Latour zkomponoval, a dojemně ji sám přednese (ansámbl "Ah! Quel tourment!" a romance "Assis au pied d’un hêtre"). Saint-Phar vyzná paní de Latour lásku a ta je ochotna ji vyslyšet - leč pod podmínkou okamžitého sňatku (duet "Grâce au hasard"). Saint-Phar přislíbí, protože je však již ovšem ženat, přemluví sbormistra Alcindora (což není nikdo jiný než lonjumeauský kovář Biju, který si na své nové postavení o něco dříve postěžoval v árii "Oui, des choristes du théâtre"), aby se převlékl a vydával za kaplana. Tuto konverzaci ovšem vyslechne zhrzený markýz a vyzradí ji paní de Latour, která už ví, co si s informací počít. Snoubenci veřejně novinku ohlásí (finále "Ah! quelle étonnante nouvelle!").

3. dějství.

(Místo jako v 2. dějství) Madeleine aneb paní de Latour hodlá Saint-Pharovu léčku obrátit ve svůj prospěch: včas nahradí falešného kaplana skutečným. Sant-Phar a paní de Latour jsou oddáni v zámecké kapli (ceremoniální sbor "Du vrai bonheur" a šťastný tenor slibuje být lidu dobrotivým pánem (árie "A la noblesse je m’allie"). Markýz ale přichází s odhalením: Saint-Phar alias Chapelou se dopustil bigamie, za což je trest smrti pověšením. Chapelou chce spolu s Bijuem uprchnout (situačně komický tercet "Pendu!"), ale objeví se mu Madeleine střídavě ve starých šatech jako původní manželka a střídavě jako «paní de Latour», čímž uvede Chapeloua v naprosté zoufalství. Navíc se markýz vrací s policií. Madeleine se konečně smiluje a celou záležitost vysvětlí: Chapelou / Saint-Phar byl skutečně celou dobu jen věrným manželem (duet a finále "A ma douleur soyez sensible").

Nahrávky.

Existuje řada nahrávek opery "Postilion z Lonjumeau", z nichž nejreprezentativnější a nejintegrálnější je Fultonova:  Nejslavnějším číslem je zmíněná árie "Mes amis, écoutez l’histoire", která byla nahrána nespočetněkrát (Josef Schmidt, Helge Rosvaenge, William Matteuzzi, Nicolai Gedda, Janez Lotrić, Andreas Post, Rockwell Blake...). Z našich pěvců ji nazpíval například Beno Blachut.

Film.

Zfilmovanou podobu Postilóna z Lonjumeau natočil v Rakousku roku 1936 Karel Lamač pod názvem "Der Postillon im Hochzeitsfrack". Scénář napsal Karl Peter Gillman a hráli mj. Alfred Neugebauer, Thekla Arensová, Leo Slezak, Rose Stradnerová a Willy Eichberger.

Postilion z Lonjumeau (ve francouzském originále Le Postillon de Lonjumeau) je komická opera (opéra comique) o třech dějstvích francouzského skladatele Adolpha-Charlese Adama na libreto Adolpha de Leuvena (pseudonym hraběte Adolpha Ribbinga, 1800-1884) a Léona-Lévyho Brunswicka (vlastním jménem Léon Lhérie, 1805-1859). Poprvé byla uvedena v pařížské Opéra-Comique (tehdy v Salle de la place de la Bourse) dne 13. října 1836. Jako jediná se bez přestávky udržela na divadelním repertoáru a je vedle baletu Giselle Adamovým nejznámějším dílem.

Le postillon de Lonjumeau ("The Postillion of Lonjumeau") is an opéra-comique in three acts by Adolphe Adam to a French libretto by 'Adolphe de Leuven' and 'Brunswick' (pen names of Adolphe von Ribbing and Léon Lévy).  The opera has become the most successful of Adam's works, and the one by which (apart from his ballet "Giselle" and his Christmas carol "Cantique de Noël") he is best known outside his native France. The opera is known for the difficult aria 'Mes amis, écoutez l'histoire' which has been called a test for tenors because of the demanding high D, or D5, at the end of the aria.


Život.

Roku 1919 vstoupil do Společnosti katolického apoštolátu (zvaném též SAC) a dne 6. června 1925 byl v Limburgu vysvěcen na kněze. Jako učitel působil ve studijních zařízeních palotinů v Schönstattu a v Alpách, od r. 1931 pak v Horním Slezsku, ve městech Katscher (Ketř) a Frankenstein (dnešní Ząbkowice Śląskie). Při mimořádných úkonech duchovní správy ukázal jako postní kazatel a exercitátor především mladým lidem cestu, jak žít svou vírou v době nacismu. Postavil se jednoznačně proti národněsocialistickému názoru a odvážně zvěstoval poselství křesťanství. Věděl, že nacismus je ideologie zla a nenávisti, zároveň byl hluboce přesvědčen o velikosti Ježíšova poselství lásky a navíc měl v sobě sílu a odvahu obojí nejen srozumitelně a nahlas pojmenovat, ale také konkrétně a prakticky uskutečnit.  V roce 1941 se stal duchovním správcem malé farnosti Strahovice na Hlučínsku. Kromě plnění povinností faráře se též věnoval exerciciím v exercičním domě sv. Josefa v Bránici a vystupoval jako kazatel na různých místech v širokém okolí. Jeho činnost byla sledována gestapem. Na základě udání byl 8. dubna 1943 pro „pobuřování národa z kazatelny“ zatčen a 10. července poslán do koncentračního tábora Dachau. „Jdu za svou cestou s Bohem,“ píše a pokouší se zde povzbudit sklíčené, pomoci hladovějícím. Učí se též česky – po válce chce zase působit na východě.  Když v prosinci 1944 vypukla v koncentračním táboře tyfová epidemie, byly některé vězeňské bloky (mezi nimi i „český“ blok č. 17) prohlášeny za uzavřené bloky smrti. Tehdy se P. Richard Henkes – vědom si náročných požadavků evangelia i rizik provázejících jeho rozhodnutí – přihlásil jako dobrovolný ošetřovatel k péči o nemocné a umírající. Mnohým tak daroval v posledních chvílích života jako člověk lidskou blízkost, mnohým jako kněz skrze svátosti blízkost Boží. Seznámil se zde i s P. Josefem Beranem, pozdějším pražským arcibiskupem a pražským kardinálem, dalším z kandidátů na blahořečení.  Při své službě nemocným však sám smrtelně onemocněl a své nemoci 22. února 1945 podlehl. Jeho tělesné ostatky byly zpopelněny a popel tajně převezen mimo koncentrační tábor. V neděli 7. června 1945, v den 20. výročí jeho primice, pak byl popel tohoto mučedníka lásky k bližnímu, přirovnávaného k polskému knězi P. Maxmiliánu Kolbemu, slavnostně uložen do hrobu na hřbitově palotinů v Limburgu.

Proces blahořečení.

Na základě svědectví o jeho životě se v neděli 25. května 2003 sešli v palotinském kostele Panny Marie v Limburgu čeští a němečtí kněží a věřící. Za účasti ostravsko-opavského biskupa Františka Václava Lobkowicze pak biskup limburské diecéze Franz Kamphaus zahájil diecézní proces o životě, ctnostech, smrti a pověsti svatosti služebníka Božího P. Richarda Henkese jako první krok směřující k jeho prohlášení za blahoslaveného. Diecézní proces byl uzavřen v lednu 2007 a dokumenty byly následně odeslány vatikánské Kongregaci pro blahořečení a svatořečení.  Blahořečení proběhlo 15. září 2019 v katedrále v Limburgu.

Pater Richard Henkes, SAC (narozen 26. května 1900 v Ruppachu ve Westerwaldu, zemřel 22. února 1945 v koncentračním táboře Dachau) byl německý kněz, kazatel, farář a exercitátor působící ve farnosti Strahovice na Hlučínsku.

Richard Henkes (26 May 1900 - 22 February 1945) was a German Roman Catholic priest and professed member from the Pallottines. Henkes served as a teacher but was best known for his preaching abilities in the pulpit where he made strong-worded condemnations of Nazism and the actions the Nazis were said to have made. Henkes offered indirect assistance to the German Resistance during World War II and was one of the more vocal German priests to condemn Nazism. This often worried his superiors who believed that Henkes placed his schools at great risk. He was critical of the regime's murder of the disabled and other atrocities which forced the S.S. to arrest him. His first arrest in 1938 saw him released but his second arrest in 1943 saw him sent to the Dachau concentration camp. It was during that time that he befriended Josef Beran (future cardinal) who taught him the Czech language.  Henkes' cause for beatification gained interest not long after he died though waned in the following decades until around 2000 when formal requests were made to launch the cause. The cause began in 2002 and Henkes was titled as a Servant of God. He was declared Blessed on 15 September 2019.


Vznik a vývoj.

Me 163 měl dva hlavní nedostatky: krátký dolet a nutnost přistávat na lyži, což bylo velice nebezpečné, protože motor letadla spaloval směs látek C-stoff a T-stoff. Pokud se při přistávání nacházel zbytek těchto látek v motoru, mohlo dojít k explozi. Jednoduchý podvozek se při vzletu odhazoval. Tyto dvě chyby způsobovaly, že Messerschmitt Me 163 Komet nebyl tak úspěšný, jak se předpokládalo.  Problémy s doletem se snažili technici vyřešit verzí Me 163C s přidáním přídavných palivových nádržím, ale s nevelkým úspěchem. Navíc ještě stroj stále přistával na lyži. Projekt byl předán Heinrichovi z firmy Junkers a ta pro tento stroj používala typové označení Junkers Ju 248.  Vývoj Me 263 začal po uvedení do výroby Me 163C, protože ten nebyl považován za následovníka Me 163B - byla to jen modifikace.  25. září roku 1944 byla vrchnímu velení Luftwaffe předvedena maketa. Trup byl výrazně upraven pro větší nádrže, kokpit byl přestavěn a okna kokpitu měla bublinovitý tvar, aby měl pilot lepší rozhled. A konečně, místo přistávací lyže byl do stroje namontován zatahovací podvozek. Raketový motor měl dvě spalovací komory: hlavní s větším výkonem pro vzlet a stoupání a vedlejší se slabším výkonem pro normální let. Takto se mělo ušetřit palivo.  Mělo to fungovat tak, že při vzletu by běžely obě komory na plný výkon a po vystoupání do potřebné výšky by se hlavní komora vypnula a pokračovalo by se v letu pouze s vedlejší. Tento upravený motor byl testován na upravených strojích Me 163B. Pro sériovou výrobu se ale počítalo s použitím silnějšího raketového motoru "BMW 708" namísto původního raketového motoru Walter. Před zahájením výroby Me 263 byly upraveny a přestavěny dva stroje Me 163B V 13 a V 18, ale V 13 byl poškozen počasím a tak došlo k přestavění pouze V 18. Později byl tento stroj pojmenován Me 163D, ale k jeho další produkci nedošlo. V listopadu roku 1944 došlo k dalším úpravám stroje Me 263. Zároveň byl projekt pojmenován Ju 248 "Flunder" nebo Me 263 "Scholle" ("platýs").  Hertel chtěl původně do stroje nainstalovat náporový motor, ale tato technologie byla i přes technickou vyspělost Německa stále ne zcela probádaná, a tak od tohoto záměru upustil. Plánovalo se také umístit pod každou polovinu křídla přídavné nádrže, což by sice snížilo rychlost o přibližně 10%, ale prodloužilo dolet. Ale protože stroj měl křídlo vyrobené podle Me 163B, muselo projít dalšími úpravami.  Začátkem roku 1945 představila firma Junkers stroj "EF-127 Wally" jako protihráče Me 263. Tento jev byl pro německý průmysl během války typický - firmy mezi sebou bojovaly až do úplného konce, místo toho, aby spolupracovaly na jednom projektu.  První bezmotorový let Me 263 (DV+PA) se odehrál v únoru roku 1945. V tomto měsíci proběhly i další lety bez motoru. Při testech se ukázaly jisté problémy s těžištěm, které musely být vyřešeny přídavnou zátěží. Také by se problém vyřešil tím, že by se změnila poloha podvozku nebo motoru. Při tomto letu však ještě podvozek nebyl sklápěcí.  Testovací lety byly později zastaveny pro nedostatek leteckého paliva. Jelikož Me 263 nebyl součástí "Führernotprogrammu", prostředky se hledaly těžko. Ačkoli stroj nebyl připraven k sériové výrobě, nakonec se vývoj nezastavil a pokračoval až do konce války.  Stroje V2 a V3 ještě nebyly kompletní, když válka skončila. V2 už měla mít sklápěcí podvozek a V3 už měla nést výzbroj. Ve V1 a V2 již byly instalovány motory HWK 109- 509C. Žádný z nich však nevzlétl, ačkoli problémy s těžištěm se více neukázaly.  V dubnu roku 1945 obsadili továrnu Američané a získali 3 prototypy a 1 maketu. V2 byl zničen, jeden prototyp skončil v USA. Zbytek zabrali Sověti, kteří pak na základě získaných poznatků vytvořili stíhačku Mikojan-Gurevič I-270.

Messerschmitt Me 263 nebo Junkers Ju 248 byl raketově poháněný vojenský letoun vyvinutý ze stroje Messerschmitt Me 163 ke konci druhé světové války. Jednalo se o zvětšeninu Me 163 s větším rozpětím, delším trupem a zatahovacím podvozkem příďového typu.

The Messerschmitt Me 263 "Scholle" (plaice) was a rocket-powered fighter aircraft developed from the Me 163 "Komet" towards the end of World War II. Three prototypes were built but never flown under their own power as the rapidly deteriorating military situation in Germany prevented the completion of the test program.


Vědecká činnost, aktivity.

Proslavil se zejména výzkumem na poli evoluční biologie a genetiky, široký záběr jeho výzkumných aktivit mu přinesl přízvisko "renesanční osobnost evoluční biologie". Jeho detailní výzkum způsobu reprodukce prvoka druhu Trypanosoma cruzi, původce tzv. Chagasovy choroby, otevřel nové obzory možnostem léčby a prevence tohoto infekčního onemocnění, postihujícího miliony lidí zejména v regionu latinské Ameriky.  Patří k čelným kritikům snah konzervativních amerických zákonodárců zakázat či omezit výzkum kmenových buněk. Aktivně se angažuje v tzv. Kampani na obranu Ústavy, hnutí za striktní odluku církve od státu, jehož členové zásadně odmítají plány konzervativců na seškrtání finančních prostředků věnovaných výzkumu kmenových buněk.  Je znám rovněž jako kritik teorie tzv. kreacionismu a inteligentního plánu, k níž se staví jako k pseudovědecké tezi bez reálného vědeckého základu. Zastává se naproti tomu evoluční teorie, jež se dle něj vůbec nemusí vylučovat s vírou v Boha, právě naopak, Boží existenci připouští. Východiskem k tomuto specifickému závěru je mu tzv. teodicea, teologicko-filozofická teze, objasňující otázku, proč Bůh, je-li všemohoucí a dobrý, připouští existenci Zla. Právě teodicea dle něj slučuje jak závěry evoluční teorie, tak představy biblického Stvoření. Ayala tak, podobně jako např. de Chardin, předkládá originální syntézu biblické představy Stvoření s evoluční teorií.  V říjnu 2006 se zúčastnil diskusního symposia Beyond Belief, zaměřeného na otázky vztahu vědy a víry.

Sexuální vyšetřování obtěžování a rezignace.

V červnu 2018 Univerzita v Irvine oznámila, že po interním vyšetřování potvrdila obvinění čtyř žen, které tvrdily, že je Ayala sexuálně obtěžoval. Ayala rezignoval, aniž by se stal emeritním profesorem, a univerzita odstranila jeho jméno z fakulty biologických věd, vědecké knihovny a odstranila židle, které byly po něm pojmenovány.

Ocenění.

Francisco J. Ayala získal za své objevy řadu ocenění. V roce 2001 mu prezident USA udělil Národní medaili za přínos vědě. V roce 2007 obdržel jako jeden ze sta oceněných pamětní medaili k dvoustému výročí Mount Saint Mary's University ve státě Maryland. Ocenila jej Akademie věd České republiky, jež mu udělila pamětní Medaili Gregora Johanna Mendela, obdržel ocenění italských vědeckých institucí (Italská akademie věd v Římě, výzkumný institut Stazione Zoologica v Neapoli), Cenu předsedy Amerického institutu přírodních věd, ocenění Americké asociace pro rozvoj vědy (AAAS) za přínos svobodnému a zodpovědnému vědeckému bádání, Medaili francouzské Collège de France, Medaili domovské University of California, Irvine, Čestné vědecké ocenění společnosti SACNAS, Cenu Williama Protectora společnosti Sigma Xi při Cornell University. V roce 2010 obdržel Templetonovu cenu.  Ayalovo jméno nese univerzitní knihovna jeho domovské univerzity v kalifornském Irvine.  Ayala je členem Národní akademie věd Spojených států amerických, Americké akademie umění a věd a Americké filozofické společnosti. Mimoto je rovněž zahraničním členem Ruské akademie věd, Italské akademie věd, Španělské královské akademie věd, Mexické akademie věd a Srbské akademie věd. Obdržel čestný doktorát Aténské univerzity, Boloňské univerzity, Barcelonské univerzity, Baleárské univerzity, Univerzity v Leónu, Madridské univerzity, Univerzity v Salamance, Univerzity ve Valencii, Univerzity ve Vigu, Univerzity Dálného východu ve Vladivostoku, Varšavské univerzity, Masarykovy univerzity v Brně a Jihočeské univerzity v Českých Budějovicích.

Osobní život.

Francisco J. Ayala se narodil ve španělském Madridu, jeho rodiči jsou Francisco Ayala a Soledad Pereda. Koncem 60. let se Ayala seznámil s Mary Henderson, s níž se oženil 27. května 1968. Mají spolu dva syny: Francisca Josého (narozen r. 1969) a Carlose Alberta (narozen r. 1972). Jeho druhá žena, Dr. Hana Ayala (rozená Lošťáková), je českého původu a pracuje jako ekoložka. Vzali se roku 1985 v Praze a v současnosti žijí v kalifornském Irvine.

Publikované práce.

Ayala publikoval přes 950 spisů a 30 knih. K jeho novějším spisům patří např.:

Francisco José Ayala (* 12. března 1934 Madrid) je americký biolog a filozof španělského původu, působící v současnosti na univerzitě v kalifornském městě Irvine (University of California, Irvine). V rodném Španělsku studoval Univerzitu v Salamance a původně se chtěl věnovat dráze katolického duchovního. V roce 1960, po vysvěcení na kněze, vstoupil k dominikánům, ještě týž rok se však duchovní dráhy zřekl. V roce 1961 univerzitní studia úspěšně dokončil a vycestoval do USA. Na Columbijské univerzitě v New Yorku pokračoval v dalším studiu, jež završil ziskem doktorátu v roce 1964. V roce 1971 získal státní občanství USA.  Předsedal výboru Americké asociace pro rozvoj vědy (AAAS). Na domovské univerzitě v Irvine působil jako profesor biologie, filozofie a logiky.

Francisco José Ayala Pereda (born March 12, 1934) is a Spanish-American evolutionary biologist and philosopher who was a longtime faculty member at the University of California, Irvine and University of California, Davis. He is a former Dominican priest, ordained in 1960, but left the priesthood that same year. After graduating from the University of Salamanca, he moved to the United States in 1961 to study for a PhD at Columbia University. There, he studied for his doctorate under Theodosius Dobzhansky, graduating in 1964. He became a US citizen in 1971.  He has been President and Chairman of the Board of the American Association for the Advancement of Science. At University of California, Irvine, his academic appointments included University Professor and Donald Bren Professor of Biological Sciences, Ecology & Evolutionary Biology (School of Biological Sciences), Professor of Philosophy (School of Humanities), and Professor of Logic and the Philosophy of Science (School of Social Sciences).  On July 1, 2018, Dr. Ayala officially resigned from the University of California, Irvine, due to substantiated sexual harassment claims. His name was removed from the School of Biological Sciences, the Science Library, as well as various graduate fellowships, scholarship programs, and endowed chairs. Details of the charges were made public online on July 20, 2018 in an elaborate 97-page investigative report detailing the sexual harassment that occurred as early as 2003 and as recently as 2018.


Princip fungování carry trade.

Carry trades využívá rozdílu úrokové míry aktiv. Mezi investory jde o oblíbenou strategii především kvůli vysokému výnosu (využije-li se např. pákový efekt). S tím se pohybuje také velká rizikovost kvůli vysoké citlivosti na směnný kurz. Na oblibě strategii také přidává fakt, že vzhledem ke své jednoduchosti je opravdu efektivní.  Carry označuje výnos, případně náklady spojené s držbou aktiva (náklady označujeme jako cost of carry). Např. fyzická aktiva mohou být negativní vzhledem k nákladům na úschovu a údržbu, ovšem pozitivní vzhledem k budoucímu zisku (např. uschování starožitností stojí peníze, ale v budoucnu na nich vyděláme, příp. na stokorunové bance vyděláváme úrok, na bankovce v peněžence ztrácíme kvůli inflaci). Principem strategie je vypůjčit si aktivum s nízkým carry a investovat do aktiva s carry vysokým.  Problém s carry trades je především jejich náchylnost vůči volatilitě a kolísání trhu. Největší riziko je posílení (apreciace) měny, ve které má investor vypůjčené prostředky. Navzdory tomu patří mezi investory ke strategiím, které jsou veskrze oblíbené a výnosné. Výnosnost carry trades také závisí na brokerovi, se kterým investor spolupracuje.

Druhy carry trades.

Carry trades se dělí na dva druhy. Jedná se o úrokové a měnové.

Úrokové carry trades.

Princip úrokových carry trades spočívá v půjčení levného aktiva a dalším rozpůjčování s vysokým úrokem. Na tomto principu jsou založeny například komerční banky. Půjčují si levné peníze (např. tzv. overnight půjčky, tj. půjčky vedené přes noc) a dále je půjčují koncovým spotřebitelům, ovšem s mnohem vyšším úrokem. Banky si většinou půjčují krátkodobě, ale zápůjčky, které samy poskytují, mají charakter dlouhodobý. Hlavní podmínkou fungování je tedy samozřejmě fakt, že dlouhodobé půjčky nesou vyšší výnos, než krátkodobé.  Dojde-li k inverzi výnosové křivky nebo růstu krátkodobých úrokových měr, banka se dostává do likvidního problému, neboť nestačí splácet svůj vlastní krátkodobý úvěr.

Měnové carry trades.

V případě měnových carry trades si investor půjčuje měnu, která nabízí aktiva s nízkým úrokem, a investuje do měny, která poskytuje aktiva přinášející vysoký výnos. Aktuálně bychom mohli například mluvit o situaci, kdy si investor půjčí americké dolary a směňuje je za koruny. Dalším oblíbeným způsobem bylo půjčení prostředků v Japonsku a investování v USA. V takovém případě, kdyby např. americký dolar ztratil vůči jenu hodnotu, by investor prodělal. Tento způsob ovšem ztratil na oblibě v roce 2008 právě kvůli prudké apreciaci japonské jenu.  Výnos investora vyjadřuje tzv. IRD (rozdíl úrokové míry).

Carry trade je forma investiční strategie. Investor si při ní půjčuje prostředky v zemi s nízkým úrokem a investuje v jiné zemi s vyšší marží. Obecněji se dá carry trade charakterizovat jako půjčování aktiva, které má malý výnos a investice do jiného, které má výnos vyšší. Základní typy carry trades jsou úrokové a měnové.

The carry of an asset is the return obtained from holding it (if positive), or the cost of holding it (if negative) (see also Cost of carry).  For instance, commodities are usually negative carry assets, as they incur storage costs or may suffer from depreciation. (Imagine corn or wheat sitting in a silo somewhere, not being sold or eaten.) But in some circumstances, appropriately hedged commodities can be positive carry assets if the forward/futures market is willing to pay sufficient premium for future delivery.  This can also refer to a trade with more than one leg, where you earn the spread between borrowing a low carry asset and lending a high carry one; such as gold during financial crisis, due to its safe haven quality.  Carry trades are not usually arbitrages: pure arbitrages make money no matter what; carry trades make money "only if nothing changes" against the carry's favor.


Cesta kolem světa.

V roce 1519 se tento baskický mořeplavec účastnil Magalhãesovy první cesty kolem světa, nejprve jako navigátor. Když se ale výpravě dlouho nedařilo najít průplav mezi Atlantským a "neznámým oceánem", zakotvila flotila na přezimování v zátoce, kterou nazvali po sv. Julianovi, kde se proti Magalhãesovi (Magellanovi) část posádky, vedená Juanem de Cartagena vzbouřila. Ke vzbouřencům patřil i Elcano. Magalhães vzpouru potlačil, kapitán lodi "Concepción" Gaspar de Quesada byl posléze sťat, kapitán lodi "San Antonio" Cartagena byl ponechán na pobřeží, když opět vypluli, a kapitán lodi "Victoria" Luis de Mendoza byl zabit při znovuzískání lodi. Elcano byl potrestán těžkou prací v okovech, když po sedmi měsících flotila opět vyplula, byl omilostěn a jmenován velitelem lodi "Concepción". V závěru výpravy se stal velitelem lodi "Victoria", a protože Fernão de Magalhães byl 27. dubna 1521 na Filipínách zabit, převzal velení nad zbytkem výpravy (dvě lodě z původních pěti). Z Filipín plul k severnímu Kalimantanu (do míst, kde se dnes nachází Brunej) a pak k moluckému ostrovu Tidore, kde se mu podařilo koupit náklad koření, přestože ostrovy byly již obsazeny Portugalci. Z Tidore odplul 21. prosince 1521. Jedna loď se vydala zpět do Španělska přes Tichý oceán, ale pro nepříznivé větry se musela vrátit zpět na Tidore. Juan Elcano s poslední lodí "Victoria" dokončil plavbu kolem světa směrem západním přes Indický oceán, a aby se vyhnul nepřátelskému střetnutí s Portugalci, pustil se Indickým oceánem daleko na jih, obeplul mys Dobré naděje a přes Kapverdské ostrovy se vrátil do Španělska, kam doplul 9. září 1522. Tím vlastně uskutečnil první cestu kolem světa. Z původních pěti lodí se vrátila jen jedna, z 237 mužů pouze 18, avšak jediný náklad koření bohatě vynahradil náklady na výpravu. Posádku lodí tvořili většinou Španělé a Portugalci, ale i příslušníci jiných národností. Významnou postavou se stal italský dobrodruh Antonio Pigafetta, který si o výpravě vedl záznamy a byl jedním z 18 mužů, kteří se do Španělska navrátili na lodi "Victoria" (někteří další muži výpravy se vrátili do Španělska přes portugalské zajetí); díky tomu se nám zachovala podrobná zpráva o průběhu cesty.  Ferdinand Magellan omilostil jistě toho správného člověka, protože zvládnutí navigace v úplně neznámých vodách a v labyrintech ostrůvků, na starém kutru s vyčerpanou, vymírající a oprávněně pochybující posádkou bylo jednoznačně nadlidským výkonem, v dějinách mořeplavby nejtěžším a navždy nepřekonatelným. Ke cti tohoto muže ale třeba říci něco neméně obdivuhodné, a sice, že ve století conquistadorů neprolil krev žádného domorodce a ani ho nezotročil. Juan Elcano byl po návratu povýšen do šlechtického stavu. Ve svém erbu měl glóbus s mottem ""Primus circumdedisti me" (První jsi mě obeplul)".

Druhá výprava.

V roce 1525 se účastnil plavby Garcia Jofre de Loaisy k Molukám, opět jako navigátor a velitel jedné z lodí, ale krátce po překročení rovníku v Tichém oceáně zemřel, pravděpodobně na podvýživu.  Elcano má spolu s Magellanem zásluhu na prvním obeplutí světa, na stanovení existence světového oceánu i na poznání skutečné velikosti Země a rozsahu Tichého oceánu.

Juan Sebastián Elcano (1476 Getaria v baskické provincii Gipuzkoa, Španělsko – 4. srpna 1526 Tichý oceán) nazývaný též Del Cano nebo De Elcano byl španělský mořeplavec, který se účastnil Magalhãesovy cesty kolem světa a po jeho smrti dovedl coby kapitán výpravu zpět do Španělska.  Jeho otec byl Domingo Sebastián Elcano I. a matka Catalina del Puerto. Juan Elcano byl ženatý s Maríi Hernández Dernialde a měli spolu chlapce, který se jmenoval po dědovi Domingo Elcano III.

Juan Sebastián Elcano (sometimes misspelled "del Cano"; c. 1476 – 4 August 1526) was a Spanish explorer of Basque origin who completed the first circumnavigation of the Earth. After Magellan's death in the Philippines, Elcano took command of the carrack "Victoria" from the Moluccas to Sanlúcar de Barrameda in Spain.  Even though Magellan did not survive the trip, he has received more recognition for the expedition than Elcano has, since Magellan was the one who started it, since Portugal wanted to recognize a Portuguese explorer, and due to fear of Basque nationalism. In 2019, the 500th anniversary of the voyage, Spain and Magellan’s native Portugal have submitted a new joint application to UNESCO to honour the circumnavigation route.


Historie.

Ještě v polovině 18. století zde byla venkovská oblast, kde se rozkládaly zelinářské zahrady. Stavba École militaire v roce 1765 ovšem změnila využití prostoru. Prostranství před školou se začalo využívat jako cvičiště pro vojáky. Terén byl zarovnán a obehnán příkopem s mříží. Místo tak dostalo i své pojmenování podle stejnojmenného předměstí starověkého Říma, které bylo zasvěceno římskému bohu války Martovi a bývalo místem římských triumfálních pochodů i významných staveb oslavujících vítězná tažení a Římskou říši (například Ara Pacis).  Za Francouzské revoluce na cvičišti proběhl 14. července 1790 svátek Federace. Na slavnosti, které přihlíželo na 300 000 lidí a vedl ji Charles Maurice de Talleyrand-Périgord, Ludvík XVI. složil přísahu ústavě, kterou přečetl markýz La Fayette. Uprostřed pole byl instalován oltář Vlasti.  17. července 1791 došlo na Martově poli k masakru. Při podepisování petice proti navrácení práv králi se u oltáře shromáždil dav. Při rozehnání davu vydal starosta Paříže Jean Sylvain Bailly příkaz ke střelbě a bylo usmrceno asi 50 osob a několik set jich bylo zraněno. Tento incident zhoršil vztahy mezi revolucionáři a monarchisty.  Jean Sylvain Bailly byl odsouzen k trestu smrti a 12. listopadu 1793 gilotinován. Původně měl být popraven přímo u oltáře Vlasti, protože by místo bylo znesvěceno, odehrála se poprava stranou, na okraji Champs de Mars.  8. června 1794 na Champ de Mars Jacques-Louis David organizoval svátek Nejvyšší Bytosti. Tomuto svátku, který začal v Tuilerieských zahradách, předsedal Maximilien Robespierre. Jeho pád přišel o necelé dva měsíce později.  21. května 1848 se na Champ de Mars odehrál svátek Svornosti (Fête de la Concorde) a rovněž zde probíhaly světové výstavy v letech 1867, 1878, 1889 a 1900. Pro pařížskou výstavu v roce 1889 postavil v severozápadní části parku Gustave Eiffel svou věž, která se posléze stala symbolem Paříže.

Současnost.

Na Champ de Mars se konají četné oslavy a veřejné akce jako koncerty, výstavy nebo ohňostroje. Dne 14. července 1995 Jean-Michel Jarre oslavil 50. výročí UNESCO koncertem, kterého se zúčastnilo mnoho hudebníků z různých kultur.  Dne 10. června 2000 pod Eiffelovou věží koncertoval Johnny Hallyday pro více než 600 000 lidí a 10 miliónů televizních diváků. Dne 14. července 2007 se zde konal koncert Bratrství, který zahájil prezident Nicolas Sarkozy, a který navštívilo přes 600 000 lidí. Vystoupili zde umělci jako Michel Polnareff, Nelly Furtado, Bob Sinclar, Tokio Hotel nebo Laura Pausini. Každoročně se zde koná ohňostroj při oslavách státního svátku 14. července.  V roce 2009 se tento den, kdy se zároveň oslavovalo 120. výročí Eiffelovy věže, se koncertu Johnnyho Hallydaye a následného ohňostroje zúčastnilo milión lidí. Každý rok poslední víkend v září se zde rovněž organizuje „víkend sportu v rodině“.

Rozměry.

Mezi "Avenue Gustave Eiffel", která odděluje park od Eiffelovy věže na severozápadě a "Avenue de la Motte-Picquet", která tvoří jihovýchodní hranici, měří Champ de Mars 780 m. Jeho šířka mezi "Allée Thomy Thierry" na jihozápadě a "Allée Adrienne Lecouvreur" na severovýchodě je 220 m.

Champ-de-Mars (česky "Martovo pole") je veřejný park, který se nachází v Paříži v 7. obvodu mezi Eiffelovou věží na severozápadě a École Militaire na jihovýchodě. Rozloha parku činí 24,32 ha.

The Champ de Mars ( ; ) is a large public greenspace in Paris, France, located in the seventh "arrondissement", between the Eiffel Tower to the northwest and the École Militaire to the southeast. The park is named after the Campus Martius ("Mars Field") in Rome, a tribute to the Latin name of the Roman God of war. The name alludes to the fact that the lawns here were formerly used as drilling and marching grounds by the French military.  The nearest Métro stations are La Motte-Picquet–Grenelle, École Militaire, and Champ de Mars-Tour Eiffel, an RER suburban-commuter-railway station. A disused station, Champ de Mars, is also nearby.


Způsob hry.

Cílem hry je káču stojící na špičce roztočit tak, aby se vydržela točit co nejdéle. Pro dosažení dlouhé doby točení je důležitá kvalita káči, zejména její hrot, vyvážení a povrch s nízkým aerodynamickým třením. V moderním akrobatickém káčování se pak rotující káča ovládá rukama prostřednictvím provázku (šňůry).

Historie.

Archeologicky jsou, jako prehistorické hračky či nástroje na principu káči, doložené na všech kontinentech s výjimkou Antarktidy. Nejstarší káča je doložená ve městě UR (kde byl nalezen i nejstarší, na obdobném principu pracující, hrnčířský kruh), datovaná do roku 3500 př.n.l. V České republice je archeologicky doložený fragment káči ze středověkého Hradce Králové.  Patrně nejstarší zaznamenaná zmínka se objevila v Homérově Iliadě (kniha XIV., verš 413.), průběžně se pak objevuje např. v řecké (Platónově Ústavě, Aristofanově Ptácích) i římské (Vergiliova Aeneida) literatuře, později je zmíněná například v Shakespearových hrách a zobrazil ji i Komenský v Orbis pictus (CXXXVI. - Ludi pueriles, Hry dětské).  Jako hračka tedy provází děti doslova od nepaměti, ve dvacátém století však klasická káča ve střední Evropě postupně ustoupila méně náročnému mechanickému vlčku, v deskových hrách se udržela káča s dříkem a v některých hostincích v horských oblastech je od konce 19. století možné hrát Čamburinu.  Ve světě se klasická káča udržela, místy u pouličních umělců - například vrhání na vzdálený malý cíl na Tchaj-wanu - jinde v podobě soutěží - malajské házení na čas ("gasing uri") - či soubojů - Hmnogské vyrážení soupeřovy tujlub káči, japonské (beigoma, beyblad) nebo malajské ("gasing pangkah") vyrážení soupeřských káč z arény.

Moderní káča.

Podobně jako u joja, došlo i u káči ve dvacátém století k modernizaci. Princip setrvačníku, společný oběma těmto hračkám, a tedy i základní tvar zůstal zachovaný, zmodernizován byl hlavně hrot - místo jednoduché špičky je lehce rozšířen a teprve pak uzavřen do hrotu.  Takovýto tvar hrotu umožňuje poměrně pevné obmotání provázkem, po kterém pak, díky rotační energii, káča sama jezdí. Hrot může být navíc pomocí kuličkového ložiska izolován od rotace samotné káči, ta pak může na provázku ve vzduchu stát či viset.  Moderní sportovní káči bývají plastové, pro prodloužení doby rotace mívají v těle zátěžové kroužky.

Moderní akrobatické káčování.

Základním trikem je "bumerang", vyhození namotané káči tak, aby rozmotáním provázku nabrala rotační energii a škubnutím za provázek si ji hráč nasměruje zpátky do vlastní ruky, případně na provázek nebo i na zem. Pro začátečníka je už tento trik velmi náročný na trpělivost a odhodlání, káču je zapotřebí před každým pokusem správně namotat, káču pak vypustit správným způsobem a po chycení do ruky ji udržet. Mechanika rotujícího předmětu totiž funguje jinak než předmětu statického, balancování roztočené káči probíhá obráceně než balancování tyče - pokud je káča nakloněná, musí hráč pohnout rukou opačným směrem, zdánlivě ji více podtrhnout. A naopak, je-li potřeba stojící káču naklonit, pohne hráč rukou požadovaným směrem náklonu.  Další triky se pak odvíjí podle toho, zda jde o káču s kuličkovým ložiskem, či s pevným - fixním - hrotem. U kuličkových ložisek je hráč omezen dobou rotace, ale káča může na provázku stát, káču s fixním hrotem lze urychlovat, ale káča může sama jezdit (což rychleji ubírá rotační energii). Kombinaci obou částečně umožňuje volnoběžka, jednosměrné ložisko, díky němuž káča stojí, ale je možné ji zrychlovat.

Soutěže.

Jelikož většina moderních "káčerů" začíná napřed s jojem a teprve potom přechází na příbuzné káčovaní, jsou i soutěže v káčování přidruženy k jojo soutěžím. V rámci Yoyo Mistrovství ČR je tedy vyhlašován i Mistr ČR v káčování, obdobně je při Evropském Yoyo mistrovství vyhlašován Mistr Evropy. V rámci lokálních yoyo soutěží bývá káča zařazována nepravidelně, což je dáno malým počtem káčerů. Zpravidla soutěžící předvádí volnou sestavu - freestyle - v daném čase, anebo je hodnoceno nejlepší combo - nepřerušená série triků. Rozhodčí hodnotí náročnost i provedení triků, případně počet chyb.

Káča, také vlček, vlk, čamrda, čamrhoun je hračka, založená na principu setrvačníku a gyroskopického efektu, což umožňuje rotujícímu tělesu stát na špici. Původně bývala káča vyráběna ze dřeva, v dnešní době se často uplatňují i další materiály, zejména kovy nebo plasty.

A spinning top, or simply a top, is a toy with a squat body and a sharp point at the bottom, designed to be spun on its vertical axis, balancing on the tip due to the gyroscopic effect.  Once set in motion, a top will usually wobble for a few seconds, spin upright for a while, then start to wobble again with increasing amplitude as it loses energy (angular momentum), and finally tip over and roll on its side.  Tops exist in many variations and materials, chiefly wood, metal, and plastic, often with a metal tip. They may be set in motion by twirling a handle with the fingers, by pulling a rope coiled around the body, or by means of a built-in auger (spiral plunger).  Such toys have been used since antiquity in solitary or competitive children games, where each player tries to keep one's top spinning for as long as possible, or achieve some other goal. Some tops have faceted bodies with symbols or inscriptions, and are used like dice to inject randomness into games, or for divination and ritual purposes.


Terminologie.

Spustitelný soubor se liší od binárního souboru, který obsahuje data, protože data je nutné nejprve nějakým programem interpretovat (dát jim význam). Z hlediska pohledu na software je však obtížné rozlišit data od programu (např. strojových instrukcí), protože spustitelný soubor obsahuje také data a je jen na procesoru, jak k nim bude přistupovat (považovat je za strojové instrukce nebo za data – například čísla nebo text).

Popis.

Při práci se souborem je nutné chápat jeho formát, tj. význam dat, které jsou v něm uložena. Většina spustitelných souborů používá specifický formát, který odpovídá použité počítačové platformě nebo předepsanému standardu. Na začátku je typicky hlavička, která obsahuje metadata popisující další části souboru.  Ve všech systémech jsou používány spustitelné soubory, které neobsahují strojový kód, ale zápis zdrojového kódu v interpretovaném v programovacím jazyce. Označujeme je jako skripty (v unixových systémech jako shellové skripty, v DOSu a Microsoft Windows pak jako dávkový soubor s příponou codice_1).  Velmi jednoduchým formátem spustitelného souboru jsou soubory s příponou codice_2, které jsou používány v systému DOS a Microsoft Windows. Soubor vlastně ani žádný formát nemá, protože jediným obsahem takového souboru je strojový kód, který je načten do paměti počítače a následně je přímo bez úprav od svého začátku vykonán procesorem.  V Microsoft Windows jsou spustitelné soubory rozlišeny příponou souboru. Nejčastěji se používají soubory s příponou EXE, které mohou mít různé interní formáty (např. MZ, PE). Spustíme-li EXE soubor, zavaděč nejprve analyzuje spustitelný soubor, pak zavede do paměti jeho předepsanou výkonnou část a v případě, že jsou použity dynamické knihovny, jsou zavedeny do paměti dynamickým zavaděčem podle obsaženého seznamu požadovaných DLL souborů.  V unixových systémech jsou spustitelné soubory označeny oprávněním „x“, přičemž přípona souboru zde nemá žádný význam. Dříve se pro binární spustitelné soubory používal formát a.out, avšak v současné době je využíván přenositelný formát ELF (používá ho též PlayStation 3, Wii a další systémy). Stejně jako u Microsoft Windows je využíván zavaděč a dynamické knihovny (viz výše).  Programovací jazyk Java používá pro spustitelné soubory univerzální bytecode ("bajtkód"), který je na příslušném počítači interpretován nebo přeložen do strojového kódu použitého procesoru pomocí JIT kompilátoru.

Spustitelný soubor je v informatice označení pro soubor, který obsahuje instrukce, pomocí kterých počítač provede určitou činnost. Může se jednat o strojový kód nějakého procesoru nebo o zdrojový kód pro interpretovaný programovací jazyk.

In computing, executable code, executable file, or executable program, sometimes simply referred to as an executable or binary, causes a computer "to perform indicated tasks according to encoded instructions", as opposed to a data file that must be parsed by a program to be meaningful.  The exact interpretation depends upon the use. "Instructions" is traditionally taken to mean machine code instructions for a physical CPU. In some contexts, a file containing bytecode or scripting language instructions may also be considered executable.


Popis.

Soška vyrobená z vápence je 11 cm vysoká. Představuje nahou, symetricky provedenou ženskou postavu s hlavou skloněnou k hrudi. Hlava je velká, opatřená účesem nebo pokrývkou znázorněnou šikmými krátkými žebry uspořádanými v horizontálních obvodových koncentrických řadách, obličej není znázorněn. Ruce jsou tenké a jsou položeny na velkých těžkých prsech, prsty pravé ruky jsou naznačeny zářezy, na levé chybějí. Boky jsou silné, břicho silně vystupuje, pod ním je dobře patrná vulva, hýždě jsou výrazné. Hruď, břicho a ramena jsou modelovány hlubokými rýhami, pupek je tvořen přirozeným otvorem v kameni, který pokračuje na jeho zadní stranu. Stehna jsou přirozeně formovaná, ale krátká, chodidla chybějí. Pohlaví je detailně znázorněno.  Figurka představuje silně obézní ženu středního věku. Provedení je realistické, zbytky červeného barviva nasvědčují tomu, že jím byla původně pokryta celá plastika.  Přesný výrobní postup není znám, viditelné pracovní stopy však nasvědčují tomu, že přinejmenším při konečné úpravě bylo použito rydlo; takové nástroje byly nalezeny ve vrstvách 8 a 9, na rozhraní kterých byla nalezena i plastika.

Materiál.

Vápenec, z něhož byla venuše vyrobena, je tzv. oolit a je podobný surovině z brněnské Stránské skály; z Moravy pochází i část pazourku, jenž byl ve Willendorfu nalezen. Venuše je jediný artefakt z tohoto materiálu nalezený na lokalitě; místo jeho původu není jisté.

Archeologické pozadí.

Sošku objevil rakouský archeolog Josef Szombathy 7. srpna roku 1908 u Willendorfu (obec Aggsbach, ve Wachau) poblíž Dunaje při zemní pracích na stavbě železnice, které narušily paleolitické naleziště; nálezový kontext ji řadí ke kultuře gravettienu období mladšího paleolitu, cca 22-20 000 př. n. l.  Na lokalitě byly nalezeny ještě další dvě ženské plastiky, nazvané "Venuše II" a "Venuše III". Podobné ženské idoly z vápence, mastku nebo mamutoviny byly nalezeny až ve vzdálenosti 3000 km na Sibiři, v hojném počtu kolem 200 exemplářů. Srovnatelné nálezy z bližšího okolí jsou moravská Věstonická venuše a venuše ze slovenských Moravan nad Váhom.

Výstava.

Originál jako takový se vystavuje jen zřídka, v muzeu byla dlouho k vidění pouze dokonalá kopie. Veřejnosti byl originál poprvé předveden u příležitosti výstavy v roce 1998 v zámku Schönbrunn. U příležitosti stého výročí nálezu v roce 2008 (třebaže dva měsíce předem) byla venuše vystavena v "Landesmuseum Niederösterreich (Zemském muzeu Dolního Rakouska)" v Sankt Pölten a v den nálezu i přímo na místě ve Willendorfu.  Následně byla venuše opět uložena do trezorové vitriny, speciálně zřízené při poslední přestavbě Přírodovědeckého muzea.

Willendorfská venuše je ženská plastika, venuše z období mladšího paleolitu (kultura gravettien, 22/20 000 př. n. l.). Byla nalezena roku 1908 u Aggsbachu – jde o nejznámější archeologický nález na území Rakouska. Je součástí sbírek Prehistorického oddělení vídeňského Přírodovědného muzea ("Naturhistorisches Museum Wien"), kde patří k nejatraktivnějším exponátům.

The Venus of Willendorf is an Venus figurine estimated to have been made 30,000 BCE. It was found on August 7, 1908, by a workman named Johann Veran or Josef Veram during excavations conducted by archaeologists Josef Szombathy, Hugo Obermaier, and Josef Bayer at a paleolithic site near Willendorf, a village in Lower Austria near the town of Krems. It is carved from an oolitic limestone that is not local to the area, and tinted with red ochre. The figurine is now in the Naturhistorisches Museum in Vienna, Austria.


Reprezentace.

Poprvé se objevil na velké mezinárodní akci v roce 1979, kdy nastoupil za juniorskou reprezentaci na mistrovství světa do 20 let ve Švédsku, mladí Američané zde obsadili až šesté místo. V sezoně 1979/80 si jej trenér Herb Brooks vybral do týmu, který se po celou sezonu připravoval na v USA pořádané olympijské hry. V rámci přípravy sehrál za reprezentaci 55 utkání a nastřádal v nich 55 bodů (25 branek a 30 asistencí). Na olympijském turnaji v Lake Placid se podařilo týmu, který byl poskládán z hráčů z univerzit, vybojovat šokující zlaté medaile po vítězství nad silným výběrem Sovětského Svazu. Dodnes je tento výsledek považován za jeden z nejpřekvapivějších v dějinách hokeje (označováný jako Zázrak na ledě).  Jako čerstvý hráč NHL byl zařazen do nominace na Kanadský pohár 1981, ocitl se tedy v nejlepším možném americkém výběru. Ten ale obsadil v šestičlenném turnaji až čtvrtou pozici. Byl vybrán i na další ročník turnaje v roce 1984, kde Spojené státy po základním turnaji obsadily druhé místo, ale v semifinále nestačily na Švédy. Po vyřazení svého klubu v prvním kole play off NHL se zúčastnil v roce 1990 i mistrovství světa ve Švýcarsku, kde skončil americký výběr pátý. Rok po ukončení aktivní kariéry – v roce 1998 – navlékl spolu s dalšími bývalými hráči NHL dres USA v kvalifikačním turnaji, aby pomohl zabránit blamáži v podání sestupu z mistrovství světa. I díky jeho třem gólům a stejnému počtu asistencí ve třech utkáních si Američané zachránili účast mezi elitou.

Kariéra v NHL.

Broten byl draftován v roce 1979 klubem ze svého rodného státu – Minnesota North Stars. V té době hrál za minnesotskou univerzitu. Dres North Stars oblékl poprvé v závěru základní části ročníku 1980/81, s klubem absolvoval i play off, ve kterém došly "Severní hvězdy" až do finále, kde podlehly New York Islanders. Broten patřil mezi opory celku a v sezoně 1990/91 byl i u druhého nezdaru ve finále Stanley Cupu s Pittsburgh Penguins. V úvodu sezony 1991/92 se nedohodl s Minnesotou na smlouvě, tak nastoupil osmkrát za BSC Preussen v německé lize. Zbytek sezony už dohrál za svůj tým v NHL. V létě 1993 mužstvo z Minnesoty ukončilo působnost a přesunulo se do Dallasu, kde působí od té doby jako Dallas Stars. Neal Broten je tak nesmazatelně nejproduktivnějším hráčem a nejlepším nahrávačem v historii North Stars. V sezonách 1982/83 a 1985/86 byl vybrán do utkání hvězd NHL.  Za nový klub odehrál ročník 1993/94 a začal v něm i novou sezonu 1994/95. V únoru 1995 byl vyměněn do celku New Jersey Devils a v novém angažmá se mu podařilo hned vyhrát Stanley Cup, přičemž ve vyřazovacích bojích byl druhý nejproduktivnější hráč Devils. V úvodu sezony 1996/97 byl vyměněn do Los Angeles Kings a sezonu dohrál v Dallas Stars. Během ročníku nastoupil i v jedenácti utkáních IHL za klub Phoenix Roadrunners. Po sezoně svoji kariéru ukončil.  V roce 1998 obdržel Lester Patrick Trophy za přínos hokeji v USA a v roce 2009 ho v anketě pořádané klubem NHL Minnesota Wild fanoušci označili za největší osobnost hokeje ve státě Minnesota. Číslo dresu 7 bylo na jeho počest vyřazeno ze sady dresů Dallas Stars.

Zajímavost.

O olympijském triumfu v Lake Placid 1980 byl v roce 2004 natočen film, ve kterém Brotena hrál Trevor Alto.

Neal LaMoy Broten (* 29. listopadu 1959 v Roseau, Minnesota, Spojené státy americké) je bývalý americký hokejový reprezentant a dlouholetý hráč NHL. Jedná se o jednu z významných postav historie amerického hokeje.  Dnes žije s manželkou na ranči ve Wisconsinu a věnuje se trénování koní.

Neal LaMoy Broten (born November 29, 1959) is an American former professional ice hockey player. A member of the 1980 US Olympic hockey team that won the gold medal at Lake Placid in 1980, Broten was inducted into the US Hockey Hall of Fame in 2000 having appeared in 1,099 National Hockey League (NHL) regular season games from 1981 to 1997 with the Minnesota North Stars, Dallas Stars, New Jersey Devils and Los Angeles Kings. He is the older brother of Aaron and Paul Broten.


Historie.

Autorem Antu je James Duncan Davidson. Vytvořil jej pro sestavování servletového kontejneru Apache Tomcat nezávisle na cílové platformě. První samostatná verze 1.1 byla uvolněna v červenci roku 2000.  Postupem času se Ant rozšířil do řady dalších open source projektů a dnes je prakticky jedním ze standardů pro sestavování aplikací psaných v jazyce Java. Velká popularita Antu vedla i ke vzniku verzí pro platformu .NET a jazyk PHP.

Použití.

K popsání sestavovacího procesu Antu pro zvolený projekt je třeba vytvořit konfigurační soubor ve formátu XML, zpravidla nese název codice_1. Velké projekty se často skládají z dalších podprojektů a proto Ant umožňuje definovat závislosti na dílčích konfiguračních souborech. Nejprve jsou v definované hierarchii sestaveny všechny podprojekty a až poté hlavní projekt. Sestavení se provede po zavolání následujícího příkazu v adresáři projektu.  $ ant [cíl] Předpokladem je správné nastavení proměnných prostředí codice_2 i codice_3 dle dokumentace a přítomnost konfiguračního souboru codice_1 v tomto adresáři. Není-li zadán parametr cíl, použije se výchozí. Následuje příklad souboru codice_1:  <?xml version="1.0" encoding="UTF-8"?> <project name="sampleproject" default="archive"> </project>

Cíle.

V konfiguračním souboru codice_1 jsou pomocí tagu codice_7 definovány cíle, kterých má být v rámci procesu sestavení dosaženo. Každý cíl má svůj název a kromě toho může mít definován v atributu codice_8 také seznam závislostí na dalších cílech, které musí být vykonány před ním. V kořenovém tagu codice_9 se v atributu codice_10 udává výchozí cíl, jenž bude zpracován v případě, že Antu explicitně neurčíme jiný.  Na příkladu uvedeném výše jsou definovány cíle "init", "compile", "archive" a "clean". Jako výchozí je určen cíl "archive" a proto bude vykonán, neurčíme-li Antu jinak. Z definovaných závislostí vyplývá, že před ním musí proběhnout cíl "compile". Kompilace se ale nemůže spustit, dokud není vykonán cíl "init". Proto bude sestavování ukázkového projektu probíhat přesně v opačném pořadí. Nejprve se vykoná cíl "init", následně "compile" a nakonec "archive".  Ant dokáže samostatně zpracovat libovolný z definovaných cílů, ale vždy předtím zpracuje i jeho závislosti. Zavoláme-li ho s parametrem "compile", zpracuje nejprve závislost "init" a poté zkompiluje třídy ukázkového projektu. Dalšími cíli se již zabývat nebude.

Konstanty.

Pomocí tagu codice_11 lze nastavit konstanty a tím usnadnit parametrizaci nebo potenciální úpravy souboru konfigurace v codice_1. Takto je možné načítat i proměnné prostředí či externí soubory s definicí konstant. Vždy se jedná o konstanty v pravém slova smyslu. Jakmile se jednou nastaví, další pokusy změnu hodnoty jsou ignorovány. Této vlastnosti lze využít a nastavit některé konstanty pomocí parametrů při spouštění Antu – jejich další přenastavení v codice_1 bude ignorováno.  Pomocí definovaných konstant je možné také podmínit vykonání některého cíle. Do tagu codice_7 se přidá atribut codice_15 a nebo codice_16 s hodnotou odpovídající jménu konstanty. Takový cíl je poté vykonán pouze, pokud je a nebo není daná konstanta definovaná.

Úkoly.

V rámci jednotlivých cílů je možné používat řadu úkolů, v terminologii Antu označených výrazem codice_17. Úkoly jsou zodpovědné za vykonávání specifických činností sestavovacího procesu. Jsou vykonávány postupně podle jejich pořadí v rámci cíle. Je možné se setkat se třemi typy úkolů.  Prvním z nich jsou úkoly vestavěné v Antu. Je jich celá řada a pokrývají všechny běžné funkce od vytvoření nebo smazání adresáře, kompilace, generování dokumentace, vytváření jar archivu, vytváření nebo validaci XML dokumentů, spouštění unit testů, spouštění programu, práce s FTP serverem, odesílání emailu, a tak dále.  Další skupinu tvoří úkoly třetích stran. Množství doplňujících úkolů do Antu vytvořili jeho uživatelé a dali veřejně k dispozici ostatním.  Pokud není požadovaná funkcionalita k dispozici ani v jedné z předchozích skupin, lze si naprogramovat úkoly vlastní, jelikož Ant obsahuje otevřené a dokumentované API. Stačí vytvořit potomka třídy codice_18, překrýt jeho metodu codice_19 a pro všechny atributy definovat set metody. Níže uvedený příklad ukazuje, jak lze vytvořit jednoduchý úkol. Jedinou jeho funkcí je vypsání zadaného parametru "message". Funguje obdobně jako vestavěný úkol codice_20.  package org.sampleproject;  import org.apache.tools.ant.BuildException; import org.apache.tools.ant.Task;  public class SampleTask extends Task {  V konfiguračním souboru codice_1 je ještě nutné úkol definovat pomocí tagu codice_22. Následně již nic nebrání jeho používání.  <taskdef name="sampletask" classname="org.sampleproject.SampleTask" <sampletask message="Hello, World!"/>

Omezení.

Apache Ant má řadu využití. Je vhodné použít ho všude tam, kde projekt přerostl jednoho vývojáře a jeho sestavení včetně testování vyžaduje komplexní přístup. Nicméně i přes zřejmé výhody se k některým věcem úplně nehodí. Jeho ovládání přes příkazovou řádku a chybové hlášky ho předurčují k používání programátorům. Není vhodné nutit koncové uživatele spouštět nebo sestavovat projekty pomocí Antu. Pokud se vyskytne problém, sestavování projektu je zastaveno a Ant vypíše chybovou hlášku. Ta bude srozumitelná pouze programátorovi.  Ant také není vhodný pro začátečníky. Vytvoření konfiguračního souboru codice_1 může být poměrně pracné a pokud je cílem pouze zkompilovat pár řádků kódu nebo spustit testy, bohatě postačí IDE.

Apache Ant (anglická výslovnost [əˈpæči ænt]) je nástroj pro sestavování softwarových aplikací. Umožňuje automatizovat řadu činností od kompilace, testování, až po vytvoření balíku pro distribuci. Princip Antu je shodný s unixovým nástrojem Make, avšak na rozdíl od něho se skripty píší v jazyce XML. Nástroj samotný je napsaný kompletně v jazyce Java. Z toho vyplývá jeho největší výhoda – platformní nezávislost.  Ant je podporovaný řadou vývojových prostředí. Z nejznámějších lze jmenovat Eclipse a IntelliJ IDEA. NetBeans jej používá dokonce jako výchozí nástroj pro sestavování projektů.  Ant je open source projektem organizace Apache Software Foundation. Podmínky jeho použití upravuje licence Apache License 2.0.  Alternativu tvoří již zmíněný Make. Jeho nevýhodou oproti Antu je, že používá příkazy a programy hostitelského systému. Proto je přenositelnost jeho konfigurace mezi platformami velmi nízká. Druhou alternativou je komplexněji pojatý nástroj pro řízení celého životního cyklu programu – Apache Maven. Oproti Antu má řadu funkcí navíc, nicméně na některé specifické projekty ani to nemusí stačit. V takovém případě může být výhodnější použít Ant právě pro jeho snadnou rozšiřitelnost.

Apache Ant is a software tool for automating software build processes which originated from the Apache Tomcat project in early 2000. It was a replacement for the Make build tool of Unix, and was created due to a number of problems with Unix's make. It is similar to Make but is implemented using the Java language, requires the Java platform, and is best suited to building Java projects.  The most immediately noticeable difference between Ant and Make is that Ant uses XML to describe the code build process and its dependencies, whereas Make uses the Makefile format. By default, the XML file is named codice_1.  Released under an Apache License by the Apache Software Foundation, Ant is an open-source project.


Život.

Mládí, letec.

Kevin Anthony Ford se narodil v Portlandu v Indianě, dětství a mládí prožil v Montpelier ve stejném státě. Na University of Notre Dame roku 1982 získal bakalářský titul v oboru leteckého a kosmického strojírenství. Téhož roku nastoupil k vojenskému letectvu, během dvou let absolvoval letecký výcvik. V letech 1984–1987 sloužil v Německu, poté na Islandu.  Od roku 1989 byl přeložen do Spojených států, zprvu studoval na "Troy State University" mezinárodní vztahy (magistr 1989) a ve škole zkušebních pilotů na Edwardsově letecké základně, v letech 1991–1994 sloužil ve 3247. zkušební peruti ("3247th Test Squadron") na základně Eglinově letecké základně, současně získal titul magistra leteckého a kosmického strojírenství na "University of Florida". Poté studoval v Technologickém institutu letectva ("Air Force Institute of Technology"), tříletou výuku završil roku 1997 ziskem titulu doktora věd ("Ph.D."). Do vojenské služby se vrátil na post ředitele pro plánování a program školy zkušebních pilotů na Edwardsově základně.

Astronaut.

Přihlásil se 15. náboru astronautů NASA roku 1994, propracoval se pouze mezi 122 finalistů, v 16. náboru o dva roky později skončil se stejným výsledkem, jen finalistů bylo 121. Až v 18. náboru zaznamenal úspěch a 26. července 2000 byl zařazen mezi americké astronauty. Zahájil roční kosmonautický výcvik a získal kvalifikaci „pilot“ raketoplánu.  V červenci 2008 NASA zveřejnila Fordovo jmenování do posádky letu STS-128 plánovaného na následující rok. Do vesmíru odstartoval 29. srpna 2009 na palubě raketoplánu Discovery. Cílem mise byla doprava zásob a vybavení na Mezinárodní vesmírnou stanici (ISS). Let trval 13 dní, 20 hodin a 54 minut.  V únoru 2010 byl zařazen do posádky Expedic 33 a 34 na ISS s plánovaným startem 30. září 2012. K druhému letu vzlétl 23. října 2012 jako palubní inženýr Sojuzu TMA-06M společně s Olegem Novickým a Jevgenijem Tarelkinem. S Mezinárodní vesmírnou stanicí (ISS) se loď spojila 25. října 2012 v 12:29:34 UTC. Poté se trojice kosmonautů zapojila do práce Expedice 33, resp. od prosince 2012 Expedice 34, které byl Ford velitel. Dne 15. března 2012 v 23:43 UTC se Ford a jeho ruští kolegové se svým Sojuzem TMA-06M odpojili od stanice a druhý den v 03:06 UTC přistáli v kazašské stepi severovýchodně od Arkalyku. Ve vesmíru strávil 143 dní, 16 hodin a 15 minut.  Kevin Ford je ženatý, má dvě děti.

Kevin Anthony Ford (* 7. července 1960 ve městě Portland, Indiana, USA) byl původně pilot amerického vojenského letectva, od července 2000 je astronautem oddílu astronautů NASA. Do vesmíru se dostal na dva týdny jako člen posádky raketoplánu Discovery při letu STS-128 na Mezinárodní vesmírnou stanici (ISS) v srpnu – září 2009. Podruhé na ISS pracoval jako člen Expedice 33 a 34 od října 2012 do března 2013.

Kevin Anthony Ford (born July 7, 1960) is a retired United States Air Force Colonel and a NASA astronaut. Ford has received a number of special honors and awards, some of which are the Air Force Meritorious Service Medal, Air Force Commendation Medal, Aerial Achievement Medal and the Armed Forces Expeditionary Medal. Ford has also logged more than 5,000 flying hours and also holds FAA commercial certificates for airplanes, helicopters and gliders. Ford has served in many roles at NASA since his selection in July 2000. The roles include as a Capsule Communicator or CAPCOM. He was also the Director Of Operations at the Gagarin Cosmonaut Training Center in Star City, Russia from January 2004 to January 2005. He was pilot of STS-128 and Flight Engineer 2 of Soyuz TMA-06M from October 23, 2012 to March 16, 2013.


Život v mládí a kariéra.

Viesturs se narodil rodičům německého a lotyšského původu ve Fort Wayne ve státě Indiana. V roce 1977 se přestěhoval do Seattlu ve státě Washington, kde začal studovat tamní univerzitu. Zde začal svou horolezeckou kariéru na sopce Mount Rainier. V roce 1981 získal titul bakaláře zoologie. Později získal titul doktor veterinární medicíny. V oboru nezůstal, živil se jako námezdný dělník a horský vůdce, byl také průkopníkem při objevování sponzoringu jako jeden z prvních profesionálních horolezců, při získávání financí na své expedice.

Horolezecké úspěchy.

O horolezectví se Viesturs začal zajímat na univerzitě, když ho zaujaly výkony Maurice Herzoga, prvolezce na Annapurně. V roce 1989 zdolal svou první osmitisícovku Kančendžengu. Poté dvakrát stanul na vrcholu Mount Everestu. Roku 1992 vystoupil spolu se Scottem Fischerem na druhou nejvyšší horu světa K2. Při jednom z pokusů o výstup ovšem Fischera strhla lavina. Viesturs ho ale včas zachytil a zachránil mu tak život. I s vykloubeným ramenem pak dokázal Fischer s Viestursem vystoupit až na vrchol. Po výstupech na tři nejvyšší hory světa se začal plně věnovat horolezectví, stal se horským vůdcem a filmařem. Roku 1996 byl jmenován členem IMAX týmu, který natáčel úspěšný výstup na Mount Everest a stal se hvězdou tohoto filmu. Natáčel také na Dhaulágirí, Nanga Parbatu a Broad Peaku. Zahrál si také epizodní roli ve filmu Vertical Limit o výstupu na K2. Během svých expedic využíval jako jeden z prvních horolezců taktiky "dvojáků", kdy se snažil využít aklimatizaci pro výstup na dva vrcholy v krátké době po sobě. Zatím poslední úspěšný výstup si připsal na Mount Everestu v roce 2009. Tímto výstupem se stal třetím nejúspěšnějším nešerpou na Mount Everestu. Vícekrát dokázali dosáhnout vrcholu pouze Gheorghe Dijmarescu (9) a Dave Hahn (12). Některé výstupy uskutečňuje s Veikkou Gustafssonem, finským horolezcem, který rovněž stanul na všech 14 osmitisícových vrcholech. Po absolvování Koruny Himálaje se začal komerčně věnovat motivačním přednáškám a ve volném čase běhu. V roce 2006, rok po zdolání poslední osmitisícovky Annapurny, absolvoval maratonský běh v New Yorku v čase 3:15:18. V roce 2007 se mu podařil 200. výstup na Mount Rainier.

Ed Viesturs (* 22. června 1959) je jediný americký a zároveň 14. muž, jemuž se podařilo stanout na 14 nejvyšších horách na světě. Celkem se mu zdařilo 21 úspěšných výstupů na osmitisícovky. Hned sedmkrát vystoupil na nejvyšší horu planety Mount Everest a dvakrát na Čo Oju. Všechny výstupy uskutečnil bez pomoci umělého kyslíku. Osobní motto: ""Dostat se na vrchol je možnost. Vrátit se zpátky dolů povinnost.""

Edmund Viesturs (born June 22, 1959) is a high-altitude mountaineer and corporate speaker. He is the only American to have climbed all 14 of the world's eight-thousander mountain peaks, and the fifth person to do so without using supplemental oxygen. Along with Apa Sherpa, he has summitted peaks of over 8,000 meters on 21 occasions, including Mount Everest seven times; only four other climbers, Phurba Tashi Sherpa Mendewa, Juanito Oiarzabal, Namgyal Sherpa, and Ang Dorje Sherpa, have more high-altitude ascents.  Viesturs took part in the 1996 IMAX filming of "Everest" shortly after the 1996 Mount Everest disaster, which became the highest grossing documentary up to that time. Thirteen days after the disaster, his team summited Everest accompanied by a film crew. He also had a cameo in the year 2000 Hollywood blockbuster "Vertical Limit". Clive Standen plays Viesturs in the 2015 remake of "Everest" telling of the 1996 Mount Everest disaster.


Dětství, studia a následná léta.

Narodil se v Örebro v den, kdy se jeho tchán Karel XVI. Gustav stal švédským králem. Dětství si prožil v Ockelbo, kde žil spolu s rodiči Ollem a Evou a sestrou Annou. Poté co ukončil školu, krátce sloužil v Hälsinglandském regimentu v Gävle. Před sňatkem byl osobním trenérem a vlastníkem společnosti, která provozovala fitness centra.  Mezi Danielovy záliby patří např. lyžování nebo golf, ale zajímá se také o sociální otázky. Princ si také rád zajde do divadla.  Od podzimu 2011 Daniel pokračuje ve studiích fyziologie na Institut Karolinska.

Setkání a vztah s Viktorií.

Daniel a Viktoria se poprvé setkali v roce 2001 ve stockholmském fitness centru, kde Daniel pracoval jako trenér. Údajnou iniciátorkou tohoto setkání měla být princeznina mladší sestra Madeleine. Nedlouho potom se stal Daniel osobním trenérem korunní princezny. Pár se snažil jejich vztah držet v tajnosti, to ovšem skončilo, když v květnu 2002 švédský deník Expressen jejich vztah zveřejnil. Pro Daniela bylo těžké vyrovnat se ztrátou soukromí a vědomím že je pronásledován na každém kroku. Dokonce byl vyfotografován policejní kamerou, jak jede na červenou ve snaze uniknout nenechavým paparazzi. V červenci 2008 se přestěhoval do královského paláce Drottningholm, což také potvrdil královský palác.

Zasnoubení a manželství.

S jejich sňatkem dlouho nesouhlasil princeznin otec, král Karel XVI. Gustav. Nakonec však Viktorie jeho odpor zlomila a obdržela svolení ke svatbě jak od svého královského otce, tak od švédské vlády. Toto povolení bylo nezbytné, aby Viktorie nepřišla o svůj nárok na trůn.  Před svatbou podstoupil kvůli vrozené vadě (ne však dědičné) úspěšnou transplantaci ledviny, dárcem byl jeho otec Olle. Svatba se konala ve stockholmské katedrále dne 19. června 2010, v den 34. výročí svatby Viktoriiných rodičů. Stejné svatební datum jako oni si v historii švédské královské rodiny vybral např. král Oskar I. a vévodkyně Josefína z Leuchtenbergu v roce 1823, dalším párem byl pak jejich nejstarší syn Karel XV. a jeho manželka nizozemská princezna Luisa v roce 1850.  Ani rok svatby nebyl náhodně vybraný, rok 2010 byl totiž pro švédskou královskou dynastii Bernadotte jubilejní. Uplynulo totiž 200 let od doby, kdy byl Jean Baptiste Bernadotte zvolen švédským korunním princem.

Rodinný život.

Po svatbě obdržel Daniel titul Jeho Královská Výsost Princ Daniel Švédský, vévoda västergötlandský. Jako svatební dar obdrželi novomanželé Hagský palác, kam se také po svatbě přestěhovali. Ještě před svatbou média diskutovala a zpochybňovala, jestli bude mladý švédský korunní pár schopen zplodit potomka a zajistit tak dalšího dědice trůnu. Důvodem toho byla Viktoriina dřívější anorexie a Danielovo onemocnění ledvin. Všechna tato tvrzení ale vyvrátilo oznámení švédského královského dvora, když 17. srpna 2011 dvůr oznámil, že Viktorie je těhotná a své první dítě by měla porodit v březnu 2012.  Dne 23. února 2012 Korunní princezna Victoria porodila první dítě – dceru, která dostala jméno Estelle, která se stala po své matce druhá v pořadí následnictví na švédský trůn. Ve středu 2. března 2016 ve 20:28 přišel na svět druhý potomek – syn Oscar Carl Olof.

Královské povinnosti.

Jakožto člen švédské královské rodiny má i on své oficiální funkce, a to jak samostatně, tak spolu s korunní princeznou Victorií.

Princ Daniel Švédský, vévoda västergötlandský (, dříve: Olof Daniel Westling; * 15. září 1973, Örebro) je manžel švédské korunní princezny Viktorie.

Prince Daniel, Duke of Västergötland (born Olof Daniel Westling on 15 September 1973), is a member of the Swedish royal family. Prior to his marriage to the heir apparent, Crown Princess Victoria, Daniel was a personal trainer and gym owner and ran a company called Balance Training with three gyms in central Stockholm.


Kariéra.

Kočí nastupoval do roku 2000 za juniorský celek klubu HC Sparta Praha, tehdy jej draftoval tým NHL Pittsburgh Penguins v pátém kole. Sezonu 2000/01 strávil v juniorské WHL v klubu Prince George Cougars.  V letech 2001–2006 se snažil dostat do sestavy Pittsburghu skrze farmářské celky Penguins − Wheeling Nailers v East Coast Hockey League a převážně v hlavním záložním mužstvu Wilkes-Barre/Scranton Penguins v American Hockey League. V úvodu sezony 2006/07 sice pro zranění kotníku úvodní část ročníku zmeškal, ale dočkal se v něm premiéry v NHL v dresu Chicago Blackhawks, kde nastoupil k devíti utkáním. V další sezoně odehrál 18 utkání. Během této sezony nastupoval i v AHL.  V létě 2008 podepsal kontrakt s Tampa Bay Lightning, kde sehrál pouze jediné utkání v úvodu sezony 2008/09. Poté pokračoval v St. Louis Blues, kde odehrál čtyři utkání. Sezonu dokončil opět ve svém staronovém týmu Lightning, kde si v 32 utkáních připsal i svou první branku v NHL na ledě Montreal Canadiens (26. března). Předtím i poprvé bodoval − 22. února v domácím utkání s Boston Bruins si připsal asistenci.  Sezonu 2009/10 odehrál v dresu Colorado Avalanche, kde se v prvním ročníku vešel 43× do sestavy a připsal si i branku na ledě Calgary Flames. Přestože v play off se již do sestavy Avs nedostal, klub s ním podepsal kontrakt i na sezonu 2010/11. V té odehrál 34 utkání a vstřelil svou třetí branku v NHL.  Úkolem tohoto hráče v NHL bylo zejména působit respekt na protivníky a "ochraňovat" hvězdy svého klubu.  V létě 2011 se neúspěšně pokoušel prosadit do kádru Winnipeg Jets a tak se rozhodl pro návrat do Evropy. V říjnu se dohodl na kontraktu s mateřskou Spartou, v jejímž dresu si 13. října odbyl extraligovou premiéru na ledě BK Mladá Boleslav.  V sezoně 2013/14 působil jako asistent trenéra u dorostu Sparty a také jako skaut, současně byl ale i nadále hráčem klubu.

Reprezentace.

V sezoně 2000/2001 si připsal osm startů za českou reprezentaci do 20 let.

David Kočí (* 12. května 1981 ve Praze, Česká republika) je bývalý český profesionální hokejista.  V současnosti působí jako asistent hlavního trenéra v klubu Mountfield HK.

David Kočí (born May 12, 1981) is a Czech former professional ice hockey player who is currently coaching within HC Sparta Praha in the Czech Extraliga. He previously played in the National Hockey League with the Chicago Blackhawks, Tampa Bay Lightning, St. Louis Blues and the Colorado Avalanche.


Historie a použití.

Architektonický styl REST byl vyvinut souběžně s protokolem HTTP/1.1, na základě stávajícího návrhu HTTP/1.0. REST je druhem softwarové architektury navržený pro „hypermediové“ systémy jako je např. WWW (world wide web). Jako takový není stavěn jen pro webové služby. REST v nejdůslednějším slova smyslu definuje sbírku principů síťové architektury, která popisuje, jak jsou zdroje definovány a adresovány. Ve volnějším slova smyslu je popisován jednoduchým rozhraním, které přenáší doménově specifikovaná data pomocí HTTP protokolu bez přidané zprávové vrstvy jakou je např. SOAP či HTTP cookies. Tyto dva významy mohou být v rozporu a stejně tak se mohou ve svém významu překrývat. Je možné navrhnout síť s REST architekturou bez použití HTTP a bez interakce s WWW, ale také je možné navrhnout jednoduché XML a HTTP rozhraní, které se plně neřídí REST principy, na místo toho sleduje model RPC. Tyto diference mezi použitím termínu REST způsobuje jistý zmatek v technických dokumentacích, proto systémy, které používají principy Fieldingova REST, se označují jako RESTful.

Koncept.

Representational State Transfer (REST) je koncept pro design distribuované architektury. Distribuovaná architektura v tomto smyslu znamená, že části programu běží na různých strojích a pro svoji komunikaci využívají síť. Pod programem si můžete představit například webovou aplikaci, kde internetový prohlížeč komunikuje s webovým serverem, aplikaci pro výměnu dat mezi finančními institucemi, kde dochází k vzájemnému volání mezi servery.

Komunikační protokol.

Existují samozřejmě i další přístupy k řešení distribuované architektury jako Remote Procedure Call (RPC). Obecně můžeme říci, že rozdíl mezi RESTem a RPC je ve dvou rovinách, sémantice operací a tím co se distribuuje. Sémantika operací v RESTu je konečná a tvoří ji pouze CRUD (create, read, update, delete) na daném resourcu. Oproti tomu v RPC sémantika odpovídá metodám, které jsou volány. V RESTU se distribuuje stav (data představovaná resourcem), oproti chování, které se distribuuje v RPC.

Vlastnosti metod.

Následující tabulka ukazuje, jak jsou typicky vlastnosti HTTP implementovány v podobě webové služby:

REST formáty výměny dat.

REST používá pro svou datovou výměnu několik jednoduchých standardizovaných formátů:

REST výhody a nevýhody oproti RPC.

Nevýhody REST konceptu oproti RPC jsou následující..

Chybějící podpora na úrovní middleware je asi největším problémem, protože vede k velkému nepohodlí při práci s RESTem. Samozřejmě existují výjimky jako Google a jeho GData , pomocí kterých je využívání Google služeb přes REST pohodlné. GData mají klientské knihovny pro Java, JavaScript, .NET, PHP, C++ a Python. (3)

Odkazy.

Externí odkazy.

V tomto článku byl použit text z článku A REST na blogu dagblog.cz, který je dostupný pod licencí CC-BY 4.0 International

Representational state transfer (REST) je cesta jak jednoduše vytvořit, číst, editovat nebo smazat informace ze serveru pomocí jednoduchých HTTP volání.  REST (Representational State Transfer) – je architektura rozhraní, navržená pro distribuované prostředí. REST navrhl a popsal v roce 2000 Roy Fielding (jeden ze spoluautorů protokolu http) v rámci disertační práce Architectural Styles and the Design of Network-based Software Architectures. V kontextu práce je nejzajímavější kapitola 5, ve které Fielding odvozuje principy RESTu na základě známých přístupů k architektuře. Rozhraní REST je použitelné pro jednotný a snadný přístup ke zdrojům (resources). Zdrojem mohou být data, stejně jako stavy aplikace (pokud je lze popsat konkrétními daty). REST je tedy na rozdíl od známějších XML-RPC či SOAP, orientován datově, nikoli procedurálně. Všechny zdroje mají vlastní identifikátor URI a REST definuje čtyři základní metody pro přístup k nim.

Representational state transfer (REST) is a software architectural style that defines a set of constraints to be used for creating Web services. Web services that conform to the REST architectural style, called "RESTful" Web services, provide interoperability between computer systems on the Internet. RESTful Web services allow the requesting systems to access and manipulate textual representations of Web resources by using a uniform and predefined set of stateless operations. Other kinds of Web services, such as SOAP Web services, expose their own arbitrary sets of operations.  "Web resources" were first defined on the World Wide Web as documents or files identified by their URLs. However, today they have a much more generic and abstract definition that encompasses every thing, entity, or action that can be identified, named, addressed, handled, or performed, in any way whatsoever, on the Web. In a RESTful Web service, requests made to a resource's URI will elicit a response with a payload formatted in HTML, XML, JSON, or some other format. The response can confirm that some alteration has been made to the resource state, and the response can provide hypertext links to other related resources. When HTTP is used, as is most common, the operations (HTTP methods) available are GET, HEAD, POST, PUT, PATCH, DELETE, CONNECT, OPTIONS and TRACE.  By using a stateless protocol and standard operations, RESTful systems aim for fast performance, reliability, and the ability to grow by reusing components that can be managed and updated without affecting the system as a whole, even while it is running.  The term "representational state transfer" was introduced and defined in 2000 by Roy Fielding in his doctoral dissertation. Fielding's dissertation explained the REST principles that were known as the "HTTP object model" beginning in 1994, and were used in designing the HTTP 1.1 and Uniform Resource Identifiers (URI) standards. The term is intended to evoke an image of how a well-designed Web application behaves: it is a network of Web resources (a virtual state-machine) where the user progresses through the application by selecting resource identifiers such as <nowiki>http://www.example.com/articles/21</nowiki> and resource operations such as GET or POST (application state transitions), resulting in the next resource's representation (the next application state) being transferred to the end user for their use.


Historie.

Pěstování vinné révy v tokajské oblasti sahá do 2. století našeho letopočtu. Současnou podobu dal místnímu vinařství uherský král Béla IV ve 13. století, kdy požádal italské vinaře o obnovu vinic zničených válkou. Ti osázeli vinice novými odrůdami, které se staly základem tokajských vín. K největšímu rozmachu došlo v 17. století; vína se dostala až na stůl francouzského krále Ludvíka XIV.  Tokajskou oblast vymezil uherský zákon již v roce 1908 (31 obcí v okolí města Tokaj). Československu jeho vznikem v roku 1918 připadly čtyři obce (Malá Trňa, Velká Trňa, Viničky a Slovenské Nové Mesto) včetně práva pro použití názvu Tokajské. Rozpadem Československa roku 1993 získala toto právo Slovenská republika.

Klasifikace.

Tokajská vína se dělí do 4 skupin:  Obsah zbytkového cukru pro výběry a esence je spíše orientační, může se lišit v závislosti na ročníku a postupu výroby. Taktéž se postupem času měnily vinařské zákony a nařízení, takže starší ročníky nemusejí odpovídat aktuálním předpisům.

Výroba.

Odrůdy.

Tokajské víno se vyrábí z několika převážně tradičních odrůd:  Stolní a jakostní vína se vyrábějí podobně, jako vína v ostatních oblastech - reduktivní metodou fermentace vylisovaného moštu. Liší se až výroba ostatních druhů vín typických pro tuto oblast.  Pro tokajské oblasti je charakteristický dlouhý podzim, během kterého bobule přezrávají a za přispění botrytidy se mění v cibéby. Právě na obsahu cibéb je výroba tokajských vín postavena.

Tokajské samorodné.

Tokajské samorodné je vyráběno oxidativní metodou z netříděných bobulí. Podíl cibéb je závislý na počasí konkrétního roku, takže v horších letech vzniká samorodné suché (cukernatost moštu minimálně 21°, zbytkový cukr do 10 g/l), v příznivějších letech je možné vyrobit samorodné sladké (cukernatost moštu nad 24°, zbytkový cukr minimálně 10 g/l, obvykle 30 - 60 g/l). Sudy nejsou plněny zcela, od vzduchu je víno odděleno pouze vrstvou kvasinek, což se podílí na barvě, chuti a buketu. Dříve tokajské samorodné zrálo nejméně dva roky, z toho alespoň rok v dřevěném sudu. S ročníkem 2016 se doba zrání v dřevěných sudech snížila na šest měsíců.

Tokajské výběry (aszú).

Výběry se vyrábějí zalitím rozmělněných cibéb vinným moštem o cukernatosti >21 °NM nebo vínem vyrobeným z moštu o cukernatosti >21 °NM a následným kvašením. Použitý mošt i víno musí pocházet ze stejné vinohradnické oblasti i roku, jako cibéby.  Množství cibéb je odměřováno putnami o objemu 28 litrů (20 - 25 kg cibéb, starší literatura uvádí 15 kg) a přidáváno do göncského sudu (sud o objemu 136,6 litrů). Podle počtu puten na sud se tokajská vína dělí na 3 až 6 putnová. V archivech je možné narazit na 1 a 2 putnové výběry, jejichž výrobu ukončil vinařský zákon z roku 1997.  K nejvýraznější změně ve výrobě tokajských výběrů došlo v roce 2013. Byl zrušen tradiční 3–6-putnový systém, který byl nahrazen čtyřmi kategoriemi podle obsahu zbytkového cukru 60, 90, 120 a 150 g/l, jejichž ekvivalentem jsou 3, 4, 5 a 6-putnové výběry. Všechny tokajské výběry dříve nesly automaticky název Aszú, což je dnes rezervováno pouze pro výběry začínající na minimálním obsahu zbytkového cukru 150 g/l a končící tam, kde začíná tokajská esence (450 g/l). Pouze 6-putnový tokajský výběr lze oficiálně nazývat Azsú. Stejně jako u samorodného, tak ani u výběrů nejsou sudy plněny zcela, aby k vínu mohl vzdušný kyslík, který společně s vrstvou kvasinek dotváří celkový charakter vína. Tradičně zrál tokajský výběr nejméně tři roky, z toho alespoň dva roky v dřevěných sudech. Po roce 2013 byla doba strávená v sudu zkrácena na 18 měsíců.

Tokajské esence.

Tokajská výběrová esence (Tokaji aszú eszencia, někdy lidově označovaná jako sedmiputnové) je vyráběna fermentací cibéb zalitých moštem či tokajským vínem. Obsah cukru musí přesahovat 180 g/l a extrakt 45 g/l. Obsah alkoholu se pohybuje kolem 10-12 %. Zraje 3 roky, z čehož minimálně dva stráví v dřevěném sudu.  Tokajská výběrová esence se do prodeje dostává poměrně zřídka a za vysoké ceny (obvykle 3000 - 8000 Kč za litr). Někteří prodejci ji chybně klasifikují jako tokajskou esenci - nektar. Ta je ovšem natolik vzácná, že je prakticky nemožné se s ní mimo specializované obchody setkat. Počínaje sklizní 2013 se tokajská výběrová esence již nevyrábí a vínům této kvality nově odpovídá nejvyšší kategorie výběrů, tzv. Aszú.  Tokajská esence (Tokaji eszencia), neboli nektar, vzniká přirozeným kvašením samotoku (šťávy, kterou ze sebe vlastní vahou vylisovaly cibéby). Vyrábí se zpravidla jen v nejlepších ročnících (čtyř-hvězdičkových podle maďarského systému). Pro vznik 1 litru esence je zapotřebí 3 tun cibéb, což odpovídá sklizni z 10 hektarů. Kvašení je z důvodu vysokého obsahu cukru velmi pomalé a může trvat roky (u velmi koncentrovaného samotoku je to přibližně 1% alkoholu za rok). Esence obvykle obsahuje přes 400 g/l zbytkového cukru (uvádí se až 900 g/l pro ročník 2000), 45 - 60 g/l extraktu a 4 až 6 procent alkoholu. Zrání trvá minimálně tři roky, z toho dva v dřevěném sudu. Cenově se tato vína pohybují mezi 10 000 - 25 000 Kč za litr.  "Pan Stevenson o tokajské esenci píše: "Byl jsem šťasten, že jsem mohl ochutnat čistou esenci ve státních sklepích v Tolcsvě. Kvasila již 13 let a dosáhla hladinu téměř 12% alkoholu, s 640 g/l zbytkového cukru tekla jako olej, měla však neuvěřitelný buket připomínající zrána se rozvíjející růže. Byla intenzivně sladká, čistá se silnou hroznovou chutí.""  Životnost esencí je prakticky neomezena, uvádějí se až stovky let při patřičném skladování.

Tufové sklepy.

""Zvláštností tokajské oblasti jsou speciální sklepy. Jsou vykopané v sopečné vyvřelině (tufu) v podobě chodeb vysokých asi dva a půl metru. V některých tokajských sklepech jsou stěny pokryty černou plísní, která reguluje vlhkost a přitom neovlivňuje nepříznivě ovzduší ve sklepě.""  Spletité chodby tokajských sklepů jsou vykopány hluboko pod zemí v sopečné hornině tufu a táhnou se do dálky i několika kilometrů. Většina byla vyhloubena již v 16. a 17. století. Mají stálé mikroklima, tzn. vysokou vzdušnou vlhkost a stabilní teplotu kolem 10–12 °C. Jejich stěny porůstá mikroskopická houba "Zasmidium cellare". Tato chladnomilná houba (lidově plíseň) reguluje vzdušnou vlhkost v podzemních prostorách. V její přítomnosti zraje tokajské víno několik let a právě tady získává finální komplexnost a zakulacenost.

Ostatní tokajské speciality.

Tokajský "mášláš".

Tokaji máslás. Vyrábí se fermentací moštu nebo vína nalitého na kvasničný kal zbylý po výrobě výběru nebo samorodného. Touto cestou víno získává výraznější charakter. Takto vyrobené víno se dnes již běžně neprodává. Jeho produkce pro vlastní konzumaci je však v řadě malých rodinných vinařství stále běžná zejména v Maďarsku.

Tokajský "fordítáš".

Tokaji fordítás. Vzniká fermentací moštu nebo vína nalitého na matoliny (výlisky) z cibéb, které ještě dokážou víno chuťově a aromaticky obohatit. Takto vyrobené víno se dnes již běžně neprodává. Jeho produkce pro vlastní konzumaci je však v řadě malých rodinných vinařství stále běžná zejména v Maďarsku.

Tokajské ledové.

Používá se klasické metody pro výrobu ledového vína v kombinaci s tokajskými odrůdami. Poprvé bylo vyrobeno roku 1999 v Chateau Pajzos (Maďarsko). Jeho produkce se v reakci na zvyšující poptávku v posledních letech výrazně zvyšuje.

Tokajské slámové.

Metoda pro výrobu slámového vína z tokajských odrůd se tradičně používá pouze na Slovensku.

Tokajské přívlastkové.

Využívá tokajských odrůd v kombinaci s klasickým systémem přívlastků (ten se ovšem liší podle konkrétní země a vinařského zákona). V Maďarsku jsou tato vína obvykle značena jako "késöi szüretelésü" (doslovně přeloženo znamená pozdní sběr), na Slovensku je používán podobný systém značení jako v ČR. Některé maďarské pozdní sběry se kvalitou moštu mohou vyrovnat až našim výběrům z bobulí a výběrům z cibéb.

Vinum Tokajense Passum.

Také známo jako "Stanza Eszencia". Maďarská specialita, neprokvašená sladká esence s několika sty gramy "zbytkového" cukru. Do poloviny 20. století se bezalkoholová esence z cibéb prodávala pouze v lékárnách jako vinný produkt prospěšný zdraví. V současnosti je většina produkce importována Japonskem, kde je distribuována jako přírodní doplněk stravy pro prevenci před civilizačními chorobami. Produkt se vyznačuje olejovitou konzistencí a výraznou chutí cibéb.

Archivace.

Tokajská vína jsou známa vysokým archivačním potenciálem. Ten se týká především výběrů a esencí. Stolní vína jsou určena k okamžité spotřebě. Potenciál kvalitních jakostních vín a pozdních sběrů vyráběných moderní reduktivní metodou dosahuje zhruba pěti let. U výběrů a esencí vyráběných tradiční oxidativní metodou může být životnost prakticky neomezena. Jsou známa vína, která byla ve výtečné kondici po otevření i téměř tři sta let po sklizni.  Archivační potenciál závisí na ročníku, správném skladování a samotné výrobě.

Metody výroby.

Detaily výrobního postupu si tokajští vinaři chrání, ale u současných vín lze pozorovat dva zásadní trendy. První je klasická metoda, kdy se víno lahvuje co možná nejvíce zoxidované. Tato vína jsou obvykle výrazně tmavá, zlatavá až zlatavo-hnědá a mají velmi dobrý archivační potenciál. Druhá metoda je relativně nová a zakládá na lahvování minimálně zoxidovaného vína. Odlišný výrobní postup umožňuje víno chuťově a aromaticky odlišit. Není ale prokazatelné, zda bude mít tento postup vliv na dlouhodobě archivovaná vína. Několik příkladů známějších výrobců:  klasická metoda  moderní metoda

Skladování.

Tokajské víno se tradičně skladovalo ve skleněných lahvích uzavřených korkem v tufových sklepích. Lahve byly skladovány ve svislé poloze, což vyžadovalo občasné překorkování (zhruba po sedmi letech), neboť korek časem vysychal a degradoval. V současnosti již překorkování nepatří k běžným postupům a lahve se uchovávají nakloněné, aby byla zátka zalita vínem a nevysychala.  Pro archivaci a dlouhodobé skladování se doporučuje stabilní teplota kolem 12 °C, přičemž je preferována raději teplota mírně vyšší, než teplota kolísavá.

Ročníky sklizně.

Kvalita vína a skladovací potenciál mohou být velmi závislé na počasí během vegetačního období. Podle něj se jednotlivé ročníky kvalitativně liší. Existuje několik systémů hodnocení kvality ročníku, vyjadřují se počtem hvězdiček (více = lépe). Maďarský systém jako maximum používá čtyř hvězdiček. Naproti tomu mezinárodní značení rozlišuje hvězdiček pět.  Ročníky tokajských pozdních sběrů Ročníky výběrových vín a esencí Čtyřhvězdičkové (nejlepší) ročníky podle maďarského systému: Názory na některé ročníky (např. 2000 nebo 2005) a jejich hodnocení se někdy do určité míry liší. O vyjádření jsem požádal odbornici na tokajské víno Dr. Danu Chvátalovou, která přímo pro tento článek wikipedie poskytla následující informace:  ""Existuje řada knih o tokajských vínech. Naštěstí je jich hodně v angličtině či němčině. Přeložila jsem jich hezkou řádku, ale přesto Vám nemohu zcela jednoznačně odpovědět. Jsou ročníky tradičních tokajských ASZÚ, jenž jsou tradovány všemi jako nejlepší tj. mají 4 hvězdičky (1972, 1975, 1983, 1988, 1993, 1999, 2003, 2005) ovšem záleží hodně na vinařství i poloze určité vinice. I ve špatných ročnících mají někteří vinaři excelentní putňová vína vyznamenaná mezinárodně. Muzeální víno všeobecně v Maďarsku znamená nejvyšší kvalitu vína. Podmínky pro klasifikaci vína jako muzeální jsou dosti nejasné. Každý vinař má svá muzeální vína, ať jsou to tokajská nebo ne. Archivace kvalitních putňových tokajských nemá hranice. Důležité je správné uložení. A čím starší, tím lepší a samozřejmě dražší a to mnohonásobně.""  Za archivní tokajská vína jsou považována ta, u kterých uběhlo více než 10 let od sklizně. Po 10 letech může cena lahve vzrůst na dvojnásobek hodnoty mladšího vína.

Charakter vína.

Tokajské výběry a esence jsou charakteristické žlutou, medovou, jantarovou až zlatohnědou barvou a sladkou plnou chutí s oxidativním charakterem. Ve vůni i chuti se může objevovat med, hrozinky, chlebovinka, buket cibéb, tóny vanilky, ořechů, tabáku, sušené ovoce, datle, fíky, meruňky, u vyšších výběrů až karamelové, kávové nebo čokoládové tóny, či griliáš.  Sladká tokajská vína vyráběná oxidativní metodou se hodí k většině sladkých dezertů, zákusků a pečivu. Tradiční kombinací pro přírodně sladká tokajská vína jsou také husí či kachní játra (foie gras/de canard). Vzhledem k vyššímu obsahu cukru se nedoporučují k běžnému pití. Esence a vyšší výběry se také používají jako doplněk stravy.  Pro běžnou konzumací tokajských vín se lépe hodí buďto samorodné (maď. szamorodni), které má obvykle zbytkového cukru méně, nebo ho neobsahuje vůbec, případně přívlastková či stolní tokajská vína, která jsou vyráběna reduktivní cestou.

Tokajská vína jsou aromatická vína zlatavé barvy vyráběná v Tokajské oblasti (severovýchodní Maďarsko a jihovýchodní Slovensko) tradiční oxidativní metodou. V současné době se dostávají do módy i tokajská vína stolní a přívlastková, která se vyrábějí moderním reduktivním procesem.

Tokaji ( ) or Tokay is the name of the wines from the Tokaj wine region (also "Tokaj-Hegyalja wine region" or "Tokaj-Hegyalja") in Hungary or the adjoining Tokaj wine region in Slovakia. This region is noted for its sweet wines made from grapes affected by noble rot, a style of wine which has a long history in this region. The "nectar" coming from the grapes of Tokaj is also mentioned in the national anthem of Hungary.  The Slovak wine region of Tokaj may use the "Tokajský/-á/-é" label ("of Tokaj" in Slovak) if they apply the Hungarian quality control regulation. This area used to be part of the greater Tokaj-Hegyalja region within the Kingdom of Hungary, but was divided between Hungary and Czechoslovakia after the Treaty of Trianon.