Symptomy.

Symptomy odpovídají symptomům lehčí mánie. Charakteristická je (lehce) povznesenou náladou a zvýšenou energií. Díky povznesené náladě může docházet k většímu nebo také přehnanému sebevědomí, zvýšené ochotě riskovat, k většímu puzení navazovat kontakty a také k překračování nepsaných pravidel v sociální oblasti (trapnostem). Hypomanie se může projevovat také sexistickými poznámkami, sexuálním seznamováním, nevěrou a rychlou zamilovaností.  Během hypomanie je jak objektivně, tak také ve zvýšené míře subjektivně zvýšena schopnost pracovního výkonu, zlepšují se také vnímací schopnosti a schopnost asociace. Stavy vyčerpání, které často na zvýšenou výkonnost navazují mohou ovšem tyto schopnosti drasticky redukovat. Potřeba spánku je většinou značně snížená. Chuť k jídlu může být značně změněná, postižený často jí mnohem více nebo mnohem méně než obvykle, dochází ke značnému přibírání na váze či naopak k úbytku hmotnosti.

Klinický průběh.

Aby bylo možno hypomanii diagnostikovat musí symptomy trvat minimálně 4 dny. Epizody mohou trvat jen několik dní nebo také více měsíců. Jaké symptomy a s jakým stupněm závažnosti se u daného postiženého vyskytnou je u každého nemocného individuální. Individuální může být rovněž průběh jednotlivých epizod u jednoho postiženého.  Může zůstat u jediné hypomanické epizody, často však dochází k opakovaným hypomanickým epizodám. Ve většině případů dochází také k lehčím či těžším depresivním epizodám, což vede k diagnóze cyklothymie příp. bipolární porucha. Často je četnost a délka depresivních epizod větší. Mezi epizodami se mohou vyskytnout delší fáze bez symptomů nebo se střídají hypomanické epizody s depresivními epizodami.  K epizodám může docházet opakovaně a se zhoršeným průběhem, existuje zde nebezpečí přechodu do mánie a nebezpečí chronifikace. Hypomanické symptomy se mohou vyskytovat současně nebo ve velmi krátkém střídání s depresivními symptomy, pak se jedná o smíšenou epizodu. Často dochází k problémům v sociální oblasti a s blízkými lidmi a to kvůli zesílené potřebě mluvit (telefonitis), zvýšenému libidu (sexuální pud), zvýšené družnosti nebo představě postiženého, že jeho blízcí jsou vůči němu agresivní či záměrně porušují pravidla chování či tropí hlouposti atd.  Zpravidla chybí jakýkoliv náhled na nemoc, nebo je tento náhled snížený. Postižení, kteří již prožili více fází mohou být však schopni aktuální hypomanickou fázi rozpoznat a příslušným způsobem jednat. Zde může být nápomocná psychoedukace případně návštěva svépomocné skupiny.

Diagnóza.

V MKN-10 je hypomanie klasifikována jako psychická porucha, která se může vyznačovat "značným omezením pracovní schopnosti případně sociální aktivity". Hlavními symptomy jsou povznesená nálada a zvýšená energie po dobu více dnů.  Podle DSM-IV není hypomanie poruchou, nýbrž stavem nálady, který může být součástí bipolární poruchy nebo cyklotymie. Značná újma kvality života, velké utrpení nebo psychotické symptomy nemohou být podle DSM-IV přítomny.  Často není hypomanie rozpoznaná ani postiženým a ani lékařem, protože se postižení mohou cítit dobře a necítí se nemocní. Pokud se vyskytují také deprese, pak je často chybně stanovována diagnóza jako unipolární deprese. Tak často uběhne i více než deset let než je rozpoznána bipolární porucha. Existují standardní psychologické testy, kterými je možno rozpoznat aktuální hypomanickou epizodu.

Diagnóza/symptomy podle DSM IV.

"Diagnostic and Statistical Manual of Mental Disorders" (Diagnostická a statistická příručka psychických poruch, zkráceno jako DSM-IV) popisuje hypomanii následujícím způsobem:  Poznámka: Hypomanické epizody, které jsou jednoznačně způsobeny somatickou antidepresivní léčbou (léky, elektrokonvulzní terapie, fototerapie - léčba světlem) nespadají pod diagnózu bipolární porucha.

Příčiny a spouštěče nemoci.

Během hypomanických epizod byly prokázány změny v biochemii mozku. Množství a účinek jednotlivých neurotransmiterů jako serotoninu a dopaminu v mozku je změněné.  Příčiny hypomanie nejsou jednoznačně vyjasněny. Vědecky nejvíce zastoupenou teorií je teorie působení stresu a následné vulnerability (zranitelnosti). Podle této existuje biologická a/nebo genetická dispozice pro hypomanii. Stres, deprivace příp. zátěžový životní styl a životní situace mohou vést k propuknutí epizody.

Hypomanií je označována slabší forma mánie vyznačující se povznesenou náladou a zvýšenou energií. Může být současně spojena se změnami v myšlení ve smyslu těkavého, asociativního myšlení a také se změnami psychomotoriky, potřeby spánku a chuti k jídlu.

Hypomania (literally "under mania" or "less than mania") is a mood state characterized by persistent disinhibition and mood elevation (euphoria), with behavior that is noticeably different from the person's typical behavior when in a non-depressed state. It may involve irritability, not necessarily less severe than full mania; in fact, the presence of marked irritability is a documented feature of hypomanic and mixed episodes in Bipolar type II. According to DSM-5 criteria, hypomania is distinct from mania in that there is no significant functional impairment; mania, by DSM-5 definition, does include significant functional impairment and may have psychotic features.  Characteristic behaviors of persons experiencing hypomania are a notable decrease in the need for sleep, an overall increase in energy, unusual behaviors and actions, and a markedly distinctive increase in talkativeness and confidence, commonly exhibited with a flight of creative ideas. Other symptoms related to this may include feelings of grandiosity, distractibility, and hypersexuality. While hypomanic behavior often generates productivity and excitement, it can become troublesome if the subject engages in risky or otherwise inadvisable behaviors, and/or the symptoms manifest themselves in trouble with everyday life events. When manic episodes are separated into stages of a progression according to symptomatic severity and associated features, hypomania constitutes the first stage of the syndrome, wherein the cardinal features (euphoria or heightened irritability, pressure of speech and activity, increased energy, decreased need for sleep, and flight of ideas) are most plainly evident.


Původ a růst moci.

V 10. století byli příslušníci rodu hrabaty z Wettinu, odkud přijali své pojmenování. Uvažuje se o jejich příbuzenských vazbách se slovanskými rody z Posálí (i např. Buzici). Roku 1088 získali Wettinové poprvé míšeňské markrabství, které se podařilo postupně ovládnout Konrádu I. Velikému (markrabě v letech 1130-1157). Postupně připojovali ke svému majetku další državy, například po rodech Grojčských a Ekkerhardovců nebo léna v Lužici. Roku 1243 udělili císař Fridrich II. Štaufský jednomu z tehdy nejvýznamnějších říšských šlechticů Jindřichovi Jasnému 1288 lankrabství durynské, které tehdy patřilo protikráli Jindřichu Raspemu z rodu Ludvíkovců. Po jeho smrti roku 1247 museli Wettinové bojovat o jeho udržení, což se jim z velké části podařilo.  Příslušníci rodu se sňatky spojovali s významnými panovnickými rody, Babenberky, Přemyslovci (královna Adléta Míšeňská, manželka Přemysla Otakara I.), Štaufy. Postupně bylo zformováno velké rodové panství s centrem v Míšni, která zažila ve středověku velký hospodářský i stavební rozmach.  V letech 1267-1271 uvažoval český král Přemysl Otakar II., který v té době ještě neměl legitimního následníka, o svém prasynovci Fridrichu I. Pokousaném (1257-1323), budoucím míšeňském markraběti (1291-1323) a durynském lankraběti (1307-1323), z rodu Wettinů jako o svém možném nástupci na český trůn. Zasnoubil ho se svou starší dcerou Kunhutou a nevěstě přiřkl jako věno veškeré přemyslovské državy. Fridrich I. se později, po zavraždění Václava III., angažoval v Čechách ve prospěch Jindřicha Korutanského.  Roku 1423 udělil císař Zikmund Lucemburský svému spojenci proti husitům z roku 1421 Fridrichu IV. Bojovnému (1370-1428) sasko-wittenberské vévodství, kde tehdy vymřela vládnoucí dynastie, a současně mu předal také kurfiřtskou hodnost. V důsledku toho byl pojem Sasko přenesen na Míšeňsko. Tím byl dovršen vzestup Wettinů mezi říšská knížata, vládnoucí elitu země. Poté se novopečený saský kurfiřt účastnil ještě dalších neúspěšných křižáckých tažení proti husitům v roce 1426 (bitva u Ústí) a 1427 (bitva u Tachova).

Ernestinská a albertinská větev.

Roku 1464 se vlády ujali společně bratři Arnošt (1441–1486) a Albert III. Srdnatý, také "Albrecht Statečný" (1443–1500). V roce 1483 získali po smrti svého strýce Viléma ještě durynské lanckrabství a rozhodli se, že se o rozsáhlý rodový majetek podělí. Lipskou smlouvou v roce 1485 se Wettinové rozdělili na dvě větve: ernestinskou, jež získala Wittenbersko, část Durynska a kurfiřtský hlas (sídlo ve Wittenbergu), a albertinskou, která vládla v míšeňském markrabství a druhé části Durynska (sídlo bylo přeneseno z Míšně do Drážďan). Vládci albertinské větve se titulovali jako saští vévodové.  V 16. století se Wettinové stali významnými příznivci Martina Luthera a jeho reformního učení. Arnoštův syn kurfiřt Fridrich Moudrý (vládl 1486–1525) založil roku 1502 univerzitu ve Wittenbergu, na níž později Martin Luther působil. Stal se spolehlivým ochráncem reformátora, který byl dán do klatby a skrýval ho na svém hradě Wartburgu u Eisenachu. Horlivě hájil proti císaři práva německých knížat na náboženskou svobodu a suverénní vládu v jejich teritoriálních knížectvích. Roku 1519 mu byla nabídnuta koruna německého krále, kterou však odmítl. Jeho syn Jan Fridrich (vládl 1525–1547) se postavil do čela protestantské šmalkaldské jednoty. Po její porážce u Mühlberka ho císař Karel V. zajal, odebral mu kurfiřtský hlas a řadu držav (například Wittenbersko) a přenesl je na albertinskou větev v osobě Albrechtova vnuka Mořice Saského. Mořic byl sice rovněž luterán, ale zpočátku císaře podporoval. Wittenbersko připadlo Mořicovi, ostatní državy ernestinské větve rodu v Durynsku se postupně rozpadly na menší vévodství. Albertinská větev rodů Wettinů držela poté kurfiřtský hlas až do zániku Svaté říše římské roku 1806.

Další vzestup rodu.

S osudy Saska a Durynska byli Wettinové spojeni až do roku 1918. Vládli nejen v saském kurfiřtství (od 1806 království), ale vedlejší větve rodu také v drobnějších tzv. ernestinských vévodstvích, která vznikla na historickém území Durynska: např. Sasko-Kobursko a Gothsko, Sasko-Meiningensko, Sasko-Výmarsko (od 1671 Sasko-Výmarsko-Eisenašsko, od 1815 velkovévodství).

Dynastie Sachsen-Coburg und Gotha.

Z vévodství Sachsen-Coburg und Gotha pochází nejvýznamnější větev rodu Wettinů, dynastie Sasko-Kobursko-Gothajská (původně Sasko-kobursko-saalfeldská). Až do počátku 19. století byla prakticky nejméně významnou větví rodu a vládla jen velmi malému státečku. Úspěšnou sňatkovou politikou se stala nejmocnějším panovnickým rodem Evropy.  Princ Albert von Sachsen-Coburg und Gotha se oženil s anglickou královnou Viktorií (jejíž matka také pocházela z tohoto rodu) a jeho potomci (syn Eduard VII., vnuk Jiří V., pravnuci Eduard VIII. a Jiří VI. a prapravnučka Alžběta II.) se stali vládci Velké Británie.  Princ Ferdinand von Sachsen-Coburg und Gotha se roku 1836 oženil s portugalskou královnou Marií II. a stal se portugalským králem Ferdinandem II. (stejně jako jeho synové Petr V. a Ludvík I., vnuk Karel I. a pravnuk Manuel II.), Wettinové zde vládli až do roku 1910, kdy Portugalsko vyhlásilo republiku.  Princ Ferdinand von Sachsen-Coburg und Gotha se stal roku 1887 bulharským knížetem a roku 1908 carem. Po něm vládli jeho syn Boris III. a vnuk Simeon II. až do roku 1946, kdy byla svržena monarchie.  Roku 1831 byl princ Leopold von Sachsen-Coburg und Gotha zvolen králem belgickým, jeho následníky se stali syn Leopold II., vnuk Albert I., pravnuk Leopold III. a prapravnuci Balduin I. a Albert II. se synem a od roku 2014 králem Filipem.  Na počátku 20. století tak byla dynastie Wettinů, respektive její větev, pocházející z knížectví Sachsen-Coburg und Gotha nejmocnější dynastií na světě.

Ovládaná území.

Počátkem 20. století vládli Wettinové jako:  V současné době vládnou Wettinové v:

Wettinové jsou starý saský šlechtický rod, jehož kořeny sahají do 10. století, kdy byli poprvé doloženi jako hrabata v Harzgau. Později se Wettinové stali vévody a kurfiřty a nakonec i králi saskými. V Sasku vládli do roku 1918. V současnosti jsou dědičnými monarchy v nejvíce státech světa, a to v Belgii, Spojeném království (Windsorové) a zemích Commonwealth Realm.

The House of Wettin () is a dynasty of German counts, dukes, prince-electors and kings that once ruled territories in the present-day German states of Saxony, Saxony-Anhalt and Thuringia. The dynasty is one of the oldest in Europe, and its origins can be traced back to the town of Wettin, Saxony-Anhalt. The Wettins gradually rose to power within the Holy Roman Empire. Members of the family became the rulers of several medieval states, starting with the Saxon Eastern March in 1030. Other states they gained were Meissen in 1089, Thuringia in 1263, and Saxony in 1423. These areas cover large parts of Central Germany as a cultural area of Germany.  The family divided into two ruling branches in 1485 by the Treaty of Leipzig: the Ernestine and Albertine branches. The older Ernestine branch played a key role during the Protestant Reformation. Many ruling monarchs outside Germany were later tied to its cadet branch, the House of Saxe-Coburg and Gotha. The Albertine branch, while less prominent, ruled most of Saxony and played a part in Polish history.  Agnates of the House of Wettin have, at various times, ascended the thrones of Great Britain, Portugal, Bulgaria, Poland, Saxony, and Belgium. Only the British and Belgian lines retain their thrones today.


Život.

Byl to člověk průměrně inteligentní, ale nadprůměrně ctižádostivý a chamtivý. Jako mladší syn bez zděděných knížectví sbíral tituly. Syn, bratr, švagr, zeť králů a královen (Francie, Navarry, Anglie a Neapolského království) a po své smrti i otec francouzského krále a tchán budoucího císaře Svaté říše římské.  Jeho celoživotním cílem bylo získat královskou korunu, ale nikdy se mu to nezdařilo. Roku 1284 jej papež jako syna Isabely Aragonské uznal za krále Aragonska, vazala Svatéto Stolce a hlavně protikrále Petrovi III., který byl od sicilského povstání (1282) považován za nepřítele Říma. Aby podpořil svůj nárok na Sicilské království, oženil se s dcerou neapolského krále Markétou z Anjou. Karel doufal, že aragonská křížová výprava (1284–1285), kterou podnikl jeho otec, mu umožní získat vytoužené aragonské království. Roku 1285 se nechal korunovat kardinálským kloboukem, což mu vyneslo posměšnou přezdívku „král klobouku“. Otec při návratu z válečné výpravy zemřel u Perpignanu. Karel se později musel titulu vzdát.  Prokázal se jako schopný vojevůdce a úspěšně vedl tažení ve Vlámsku (1297). Roku 1301 se oženil s Kateřinou z Courtenay, titulární císařovnou konstantinopolskou, vnučkou a dědičkou posledního latinského císaře, Balduina II. S tajným souhlasem papeže se zúčastnil tažení Karla II. Neapolského o dobytí Sicílie. Byl jmenován papežským vikářem v Itálii a ztratil se v propletenci italské politiky. Zkompromitoval se masakrem ve Florencii a finančním vydíráním, dobyl Sicílii, kde si upevnil svou pověst rabijáta a vrátil se – jako člověk s pošramocenou pověstí na přelomu let 1301/1302 zpět do Francie.  Po zavraždění římského krále Albrechta (1308) se za bratrovy podpory pokoušel o kandidaturu na uprázdněný římský trůn, ale neuspěl. Zvolen byl lucemburský hrabě Jindřich VII.  Předčasná smrt Ludvíka X. roku 1316 v něm vzbudila naději, že se jako francouzský regent vyšvihne k moci. Vládu však převzal synovec Filip. Další král Karel IV. jej roku 1324 pověřil vedením vojska do anglické Akvitánie.  Zemřel v prosinci 1325 a byl pochován v pařížském kostele jakobínů. V současnosti je jeho náhrobek v Saint-Denis.

Karel z Valois ( "Charles de Valois", 12. března 1270, Vincennes – 16. prosince 1325) byl čtvrtý syn francouzského krále Filipa III. Smělého a jeho první manželky Isabely Aragonské, bratr Filipa IV. Sličného. Dante Alighieri jej ve své "Božské komediii" umístil do "Očistce".

Charles of Valois (12 March 1270 – 16 December 1325), the third son of Philip III of France and Isabella of Aragon, was a member of the House of Capet and founder of the House of Valois, whose rule over France would start in 1328.  Charles ruled several principalities. He held in appanage the counties of Valois, Alençon and Perche. Through his marriage to Margaret of Anjou, he became Count of Anjou and Maine. Through his marriage to Catherine I, titular empress of the Latin Empire, he was titular Latin Emperor of Constantinople from 1301–1307, although he ruled from exile and only had authority over Crusader States in Greece.  The grandson of Louis IX of France, Charles of Valois was a son, brother, brother-in-law and son-in-law of kings or queens (of France, Navarre, England and Naples). His descendants, the House of Valois, would become the royal house of France three years after his death, beginning with his son Philip VI of France.


Rodina a manželství s Jindřichem III..

Anežka byla dcerou akvitánského vévody Viléma V. a jeho třetí manželky Anežky Burgundské. Její otec zemřel, když jí bylo asi pět nebo šest let, matka se krátce poté znovu provdala a Anežka vyrůstala na dvoře svého nevlastního bratra Viléma VI. zvaného Tlustý, později byla svěřena svému strýci hraběti Renaudu I. Burgundskému. V listopadu 1043 se v Ingelheimu stala druhou manželkou římského krále Jindřicha III. (1017 – 5. říjen 1056). Sňatek přinesl Jindřichovi kromě naděje na dědice (se svou první manželkou Gunhildou Dánskou měl jen jednu dceru) hlavně mocensko-politické výhody, neboť jím získal spojence na jihu Francie a zlepšil též svou pozici v Burgundsku. Vztah mezi manželi byl na svou dobu údajně neobvykle blízký. Agnes byla vysoce vzdělaná a zbožná (podobně jako její manžel) a silně ovlivněná ideály clunyjské reformy, neopominutelné jsou ovšem také kulturní vlivy, které s sebou do Říše tato akvitánská princezna přinesla. Společně s Jindřichem byla 25. prosince 1046 v Římě korunována císařovnou, během manželova života se však politicky výrazněji neprojevovala.

Regentství za Jindřicha IV..

Po manželově smrti v říjnu 1056 se na jeho přání a s podporou papeže Viktora II. stala regentkou za svého teprve šestiletého, ale již korunovaného syna Jindřicha IV. Jako regentka každoročně navštěvovala všechny části Říše, měla všechna práva, dokonce předsedala říšskému soudu. Politicky se snažila navázat na odkaz svého zemřelého manžela, stejně jako on podporovala reformní hnutí v církvi a snažila se uplatňovat politiku usmíření a zachování míru. Její regentství bylo obecně respektováno, dokonce jí bylo přislíbeno, že v případě předčasné smrti jejího syna, tedy uprázdnění trůnu, může designovat nástupce, to znamená učinit závazný návrh volebnímu shromáždění. Čelila však zároveň velkým problémům, a to jak ve vnitřní, tak v mezinárodní politice.

Vnitřní politika.

Ve vnitřní politice to bylo povstání v Sasku, Švábsku a dolním Porýní, které se jí sice podařilo potlačit, ale musela se vzdát přímé vlády v některých částech Říše – ve Švábsku, Korutanech a Bavorsku, která postupně udělila jako léna s cílem připoutat k sobě jejich držitele (Konráda III. z rodu Ezonnů a Bertholda z rodu Zähringenů v Korutanech, Rudolfa z Rheinfelden ve Švábsku a nakonec, roku 1061 Otu z Northeimu v Bavorsku). Zejména starší historiografie vinila z toho, že tak oslabila rodovou moc Sálské dynastie – tito nově oblenění vévodové se navíc později stali největšími protivníky jejího syna, což se však Anežce v žádném případě nedá klást za vinu. Také měla dlouhodobý spor s biskupem Güntherem z Bamberku.

Mezinárodní politika a vztah k papežství.

V mezinárodní politice patřil k prvořadým problémům konflikt s uherským králem Bélou I., kterého sice Anežka nedokázala porazit, nicméně s ním sjednala mír pojištěný zasnoubením své dcery Judity s uherským následníkem trůnu. V době jejího regentství také říšský panovník ztratil vliv na obsazení papežského stolce – Štěpán IX. a Mikuláš II. byli na stolec sv. Petra povýšeni bez přičinění císařského dvora, Mikuláš II. pak na synodě v Lateránu roku 1059 vydal dekret, který svěřoval volbu papeže do rukou kardinálů; tento dekret byl namířen jednak proti císařské moci, jednak proti římské aristokracii. Po zvolení papeže Alexandra II. roku 1061 proti němu císařovna nechala zvolit parmského biskupa Candala, který přijal jméno Honorius II., v Římě se však nedokázal prosadit, což pro císařovninu politiku znamenalo porážku – bylo to poprvé, co papež prosazovaný císařem nedokázal uspět.

Státní převrat v Kaiserswerthu.

Regentská vláda Anežky z Poitou skončila ovšem ještě předtím, než její syn dosáhl zletilosti, a to v dubnu 1062, navíc za poměrně dramatických okolností. Když císařovna pobývala se synem na falci v Kaiserswerthu (dnes část města Düsseldorf), byl její syn unesen skupinou světských a duchovních knížat, což fakticky znamenalo státní převrat. Organizátory tohoto bezprecedentního činu byli biskup Anno II. Kolínský, bavorský vévoda Ota a brémský biskup Adalbert, který se také následně ujal výchovy mladého krále i řízení státních záležitostí. Motivy hledá současná historiografie jednak v touze těchto knížat po moci, jednak ve snaze vymanit dospívajícího krále z mateřského vlivu.

Další život ovdovělé císařovny.

Císařovna o svá práva nebojovala a poté, co byl její syn prohlášen za plnoletého, se roku 1065 uchýlila se do kláštera Fruttuaria v Piemontu, později se vydala do Říma a navázala duchovní přátelství se sv. Petrem Damianim a italským mystikem Janem z Fécampu.  Později se snažila působit na syna, aby se přiklonil k církevní reformě a v posledních letech života se snažila prostředkovat mezi ním a papežem Alexandrem II., roku 1074, při své poslední cestě za Alpy se snažila o usmíření mezi Jindřichem IV. a Rudolfem z Rheinfeldenu, bývalým manželem její dcery Matyldy († 1060, Rudolf byl roku 1077 zvolen vzdorokrálem proti Jindřichu IV.).

Anežka /Agnes/ z Poitou, někdy též uváděna jako Anežka Akvitánská (1025 – 14. prosinec 1077 v Římě) byla jako manželka římského císaře Jindřicha III. římská královna a císařovna a ve Svaté římské říši též poslední vdova-regentka na centrální úrovni.

Agnes of Poitou, also called Agnes of Aquitaine or Empress Agnes ( – 14 December 1077), a member of the House of Poitiers, was German queen from 1043 and Holy Roman Empress from 1046 until 1056. From 1056 to 1061 she acted as Regent of the Holy Roman Empire during the minority of her son Henry IV.


Život.

Během studia na Spolkovém reálném gymnáziu ve Vídni vstoupil do socialistické mládeže, mládežnické organizaci SPÖ. Po maturitě a absolvování povinné vojenské služby se stal předsedou socialistické mládeže ve Vídni. V této funkci se podílel v roce 1983 na organizaci demonstrace proti návštěvě papeže Jana Pavla II. v Rakousku.  V letech 1985 až 1988 vystudoval čtyři semestry práv bez toho, aby studium ukončil. Pracoval jako poradce Centrální spořitelny ve Vídni. Faymann byl v letech 1985 až 1994 členem Vídeňského zemského sněmu a obecní rady.  V roce 1994 se stal městským radním pro bytovou výstavbu a obnovu města. Od roku 1996 byl vídeňským radním pro bydlení, bytovou výstavbu a obnovu města. Od ledna 2007 zastával úřad ministra pro infrastrukturu. 16. června 2008 byl jmenován úřadujícím předsedou SPÖ. Po vypovězení koalice SPÖ a ÖVP od vicekancléře Wilhelma Molterera z ÖVP se Faymann stal lídrem kandidátky SPÖ pro předčasné volby do rakouské národní rady.  Při rakouských předčasných volbách v roce 2008 obhájil Faymann první místo pro SPÖ, musel však přijmout ztrátu oproti volbám 2006. 23. listopadu 2008 vysvětlovali oba předsedové dvou nejsilnějších stran SPÖ a ÖVP, že se dohodli na novém vydání velké koalice s Wernerem Faymannem jako spolkovým kacléřem. Dne 2. prosince 2008 byla jmenována prezidentem Heinzem Fischerem nová rakouská spolková vláda v čele s kancléřem Wernerem Faymannem.  Jako kancléř pokračoval i po dalších volbách v roce 2013, kdy utvořil svou druhou vládu. Poté, co neuspěl sociálnědemokratický kandidát v rakouských prezidentských volbách roku 2016, podal Faymann 9. května téhož roku na všechny své politické funkce demisi. V úřadu kancléře ho nahradil stranický kolega Christian Kern.

Werner Faymann (* 4. květen 1960, Vídeň) je rakouský politik, byl spolkovým ministrem pro dopravu, inovace a technologie ve vládě Alfreda Gusenbauera. Od 8. srpna 2008 do 9. května 2016 zastával post předsedy rakouské sociální demokracie SPÖ. Od 2. prosince 2008 do 9. května 2016 byl spolkovým kancléřem Rakouska.

Werner Faymann (; born 4 May 1960) is a former Austrian politician who was Chancellor of Austria and chairman of the Social Democratic Party of Austria (SPÖ) from 2008 to 2016. On 9 May 2016, Faymann resigned from both positions amid widening criticism within his party.


Geografie.

Dürnstein leží na Dunaji ve Wachau, který odděluje Waldviertel "(Lesní čtvrť)" od Dunkelsteinerwaldu. Plocha obce je 16,81 kilometrů čtverečních. 59,61 % plochy je zalesněno.  Město sestává z katastrálních území:  1050: Azzo z Kuenringu první místodržitel kláštera Tegernsee. Smrtí Leutholda z Kuenringu roku 1355 vymřela větev rodu Kuenring-Dürnstein po mužské linii. Panství Dürnstein přešlo na pány z „Maissau“, později na vévodu Albrechta Habsburského, potom na Oldřicha z Ettzingu a roku 1609 na pány ze Zelkingu. Po vymření zdědil Zinzendorfský nový zámek, který roku 1663 prodal rodu Starhembergů, kteří vlastnictví drželi až do roku 1936.

Dějiny.

V polovině 11. století jej dostali lénem od Babenberků Kuenringové, kteří zde v následujícím století počali s výstavbou hradu.

Politika.

Starostkou města je Barbara Schwarz, vedoucí kanceláře Günther Eggharter.  V městském zastupitelstvu je po volbách 14. března 2010 15 křesel, která jsou rozdělena podle získaných mandátů:

Hospodářství a infrastruktura.

Neagrárních pracovišť bylo v roce 2001 53, zemědělskými a lesními pracovišti bylo v roce 1999 127. Počet výdělečně činných v místě bydliště bylo v roce 2001 428, což představuje v roce 2001 47,47 %.  Víno z Wachau a s ním spojené lokály sehrávají v cestovním ruchu významnou hospodářskou úlohu. Významné jsou rakouské vinice, které se ve Wachau pěstuje svobodnými vinaři a ti mají vinné sklepy před městskými hradbami Dürnsteinu.

Doprava.

Dürnstein leží na "Podunajské pobřežní železnici" a má jedno nádraží společné s Oberloiben východně od obce. Dürnstein je centrálním bodem pro "Dunajskou plavbu" ve Wachau. Spojení "přívozem" (jen pro chodce a cyklisty) je do Rossatz na protějším břehu.  Lázně "Kuenringerbad" jsou před branami města.

Osobnosti.

Tato kapitola zahrnuje osobnosti, které zde žili, tak i osoby se zvláštním vztahem k Dürnsteinu

Dürnstein je městečko v Dolním Rakousku v okrese Kremže-venkov. Leží přímo u Dunaje a jde o jeden z nejvýznamnějších turistických cílů regionu Wachau, který je na seznamu kulturního dědictví UNESCO. Okolí je známé produkcí vína. Na místních vinicích jsou pěstovány především bílé odrůdy. Žije zde obyvatel.

Dürnstein is a small town on the Danube river in the Krems-Land district, in the Austrian state of Lower Austria. It is one of the most-visited tourist destinations in the Wachau region and also a well-known wine growing area. The municipality consists of the Katastralgemeinden of Dürnstein, Oberloiben, and Unterloiben.


Život.

Původ a manželství s Otou II..

Theofano byla neteří byzantského císaře Jana I. Cimiskese (není přesně známo, kdo byli její rodiče). S Otou II. uzavřela manželství v Římě 14. dubna 972, téhož dne byla také korunována císařovnou. Až do smrti Oty II. se v jeho listinách objevovala jako "consors regni" nebo "coimperatrix", počet jejích intervencí postupně rostl, snad paralelně s tím, jak ubýval vliv její tchyně Adély.

Vdovství a regentská vláda za Otu III..

Když 7. prosince roku 983 zemřel její manžel Ota II. (náhle na malárii), byly jejich synovi Otovi teprve tři roky, byl však již korunovaným římským králem, a to od května 983. Adéla Burgundská a Theofano se po smrti Oty II. okamžitě vrátily z Itálie zpět za Alpy. Jako regentka se ovšem Theofano musela nejprve prosadit, a to jednak proti manželovu bratranci Jindřichu Svárlivému, který usiloval o poručnictví jako nejbližší mužský příbuzný jejího osiřelého syna, jednak proti své tchyni Adéle, kterou by část říšských knížat přivítala jako regentku raději. Na říšském sněmu v durynském Rohru – 29. června 984 – předal Jindřich Svárlivý regentství a vládu za nezletilého krále Otu III. do rukou jeho matky Theofano, v květnu 985 jí byla na sněmu ve Frankfurtu nad Mohanem přiřknuta vláda s konečnou platností.  I ve složitých politických okolnostech té doby se tato vysoce vzdělaná císařovna stala významnou vládkyní. Vykonávala všechna vladařská práva, včetně investování biskupů, a v jedné své listině (z 1. dubna 990) se dokonce titulovala jako „"Theophanius gratia divina imperator augustus"“ – tedy v mužském rodě jako „Theofanius z Boží milosti císař“. V dataci zde bylo dokonce užito počítání let nikoli vlády Oty III., ale vlády „císaře Theofania“, která byla počítána od římské korunovace 972. Jako poručnice ochránila Theofano Otův nárok na vládu v Říši před nároky bavorského vévody Jindřicha Svárlivého a chytrou politikou synovu vládu v Říši upevnila. Založila též pozdější východní politiku Oty III. a pomocí rychlého uznání Huga Kapeta jako francouzského krále upevnila stále nejisté podřízení Lotrinska (region v dnešní severovýchodní Francii) Říši, říšskou vládu zde a v Itálii upevnila také s pomocí své tchyně Adély.

Úmrtí a pohřeb.

Theofanu zemřela mladá, po krátké nemoci 15. června 991 v Nijmegenu, v době, kdy Ota III. ještě nedosáhl zletilosti. Regentskou vládu pak převzala její tchyně Adéla, ač jí v té době bylo již okolo 60 let.  Theofanu byla pohřbena v kostele sv. Pantaleona v Kolíně nad Rýnem, který náležel k jejímu vdovskému zajištění.

Theofano (v latinské formě "Theophano" Θεοφανώ nebo "Theophania" Θεοφάνια) (955/960 – 15. červen 991) byla manželkou římsko-německého císaře Oty II. a matkou Oty III., za něhož vedla v době jeho nezletilosti regentskou vládu.

Theophanu (; also "Theophania", "Theophana", or "Theophano"; Medieval Greek ; AD 955 15 June 991) was empress of the Holy Roman Empire by marriage to Emperor Otto II, and regent of Empire during the minority of their son, Emperor Otto III, from 983 until her death in 991. She was the niece of the Byzantine Emperor John I Tzimiskes.


Historie.

Evropský sociální fond byl vytvořen v rámci Římské smlouvy v roce 1957; jedná se o nejstarší strukturální fond. I když cílem ESF vždy byla vyšší zaměstnanost, během let fond vždy přizpůsobil své zaměření tak, aby odpovídal nárokům doby. Krátce po válce se soustředil na zvládání migrace pracovníků v rámci Evropy; později se zaměřil na boj proti nezaměstnanosti mezi mladými a málo kvalifikovanými lidmi. V současném období finanční pomoci, tedy v letech 2007 až 2013, jde pomoc z ESF také na podporu těch, kdo obzvlášť obtížně hledají práci, například žen, mladých lidí, starších pracovníků, migrantů a lidí s tělesným postižením. Kromě toho ESF také pomáhá podnikům a pracovníkům přizpůsobit se změnám. Proto podporuje inovaci na pracovišti, celoživotní učení a mobilitu pracovníků.

Úloha ESF v politikách a strategiích EU.

Zastřešující strategií Evropské unie je Lisabonská agenda, jejímž cílem je do roku 2010 vytvořit z Evropy nejdynamičtější a nejkonkurenceschopnější znalostní ekonomiku na světě, která bude schopná zajistit udržitelný hospodářský růst s větším počtem lepších pracovních míst a větší sociální soudržnost a respekt k životnímu prostředí. Cíle Lisabonské agendy utvářejí priority ESF.  Lisabonskou agendu podporuje mnoho finančních a politických nástrojů EU. Mezi nimi je i politika soudržnosti, jejímž cílem je omezovat hospodářské a sociální nerovnosti mezi zeměmi a regiony EU. K tomu používá finanční zdroje (strukturální fondy) z rozpočtu EU – včetně ESF –, pomocí kterých podporuje hospodářský a sociální rozvoj méně rozvinutých regionů.  Vzhledem k tomu, že na pozadí globalizace a stárnoucích populací je zapotřebí zvyšovat konkurenceschopnost a zaměstnanost, poskytuje Evropská strategie zaměstnanosti koordinační rámec, aby se členské státy EU mohly dohodnout na společných prioritách a cílech v oblasti zaměstnanosti. Tyto společné priority se pak zpracují ve Směrnicích pro zaměstnanost a začlení se do národních reformních programů připravovaných jednotlivými členskými státy. Finanční prostředky ESF přidělují členské státy s podporou národních reformních programů a národních strategických referenčních rámců ("NSRR"), které stanovují hlavní priority členského státu pro výdaje ze strukturálních fondů EU, jež obdrží.  Na utváření priorit výdajů ESF má vliv i evropská Sociální agenda. Sociální agenda usiluje o aktualizaci „Evropského sociálního modelu“ na základě modernizace pracovních trhů a systémů sociální ochrany tak, aby pracovníci a podniky měli užitek z příležitostí vzniklých na základě mezinárodní konkurence, technických pokroků a změny populačních vzorů a zároveň byli chráněni ti nejohroženější členové společnosti. Kromě toho k současným iniciativám ESF přispívá koncepce „flexikurity“. Flexikuritu je možné definovat jako politickou strategii, jejímž cílem je zvýšení flexibility pracovních trhů, pracovních organizací a pracovních vztahů na straně jedné, a jistoty zaměstnání a jistoty příjmu na straně druhé. Termín flexikurita zahrnuje nový přístup k zaměstnanosti a pracuje s modelem „práce na celý život“, spíše než se dřívějším modelem „pracovní místo na celý život“. Motivuje pracovníky, aby řídili svůj pracovní život prostřednictvím celoživotního školení, přizpůsobení se změnám a mobility.

ESF: definice strategie.

ESF je řízen na základě sedmiletých programovacích cyklů. Strategie a rozpočet ESF se projednává mezi členskými státy EU, Evropským parlamentem a Komisí EU. Strategie definuje cíle financování ESF, které částečně nebo plně sdílí s dalším strukturálním financováním. Cíle aktuálního finančního cyklu ESF jsou:  Strategie také stanovuje široké „prioritní osy“ – opatření, která jsou nutná pro dosažení cílů a která jsou způsobilá pro financování.

Jak jsou alokovány finanční prostředky ESF.

Úroveň financování ESF se v různých regionech liší v závislosti na jejich relativním bohatství. Regiony EU jsou rozděleny do čtyř kategorií způsobilých regionů, a to na základě jejich regionálního HDP na osobu ve srovnání s průměrem EU (EU o 25 nebo 15 členských státech), a dělí se do dvou zmíněných cílů.  Cíl Konvergence zahrnuje:  Cíl Regionální konkurenceschopnost a zaměstnanost zahrnuje:  V konvergenčních regionech může spolufinancování projektů ze strany ESF dosáhnout až 85 % celkových nákladů. V regionech regionální konkurenceschopnosti a zaměstnanosti je běžnější 50 % spolufinancování. V případě bohatších členských států a regionů finanční prostředky z ESF doplňují existující národní iniciativy na podporu zaměstnanosti; u méně bohatých členských států financování ESF může být hlavním zdrojem financí pro iniciativy související se zaměstnaností.

Jak je ESF prováděn.

Definice strategie se sice provádí na úrovni EU, ale realizace financování ESF je odpovědností členských států a regionů EU. Jakmile je odsouhlasena strategie a alokování rozpočtu, zaujme se k programování společný přístup. Členské státy a jejich regiony společně s Evropskou komisí naplánují sedmileté operační programy. Tyto operační programy popisují oblasti činnosti, které budou financovány, a mohou být geografické nebo tematické.  Členské státy určí vnitrostátní řídicí úřady ESF, které jsou zodpovědné za výběr projektů, výplatu fondů a vyhodnocování postupu a výsledku projektů. Jmenují se také certifikační a auditorské subjekty, které sledují a zajišťují dodržování výdajů podle předpisů ESF.

Projekty ESF.

V praxi je ESF realizován prostřednictvím projektů, které předkládá a realizuje celá řada organizací, a to jak ve veřejném, tak v soukromém sektoru. Patří k nim národní, regionální a místní úřady, vzdělávací a školicí instituce, nevládní organizace (NGO) a dobrovolnický sektor a také sociální partneři, například odbory a pracovní rady, průmyslová a profesní sdružení a jednotlivé firmy.  Projekty ESF jsou určeny pro různé cílové skupiny. Jedná se například o jednotlivé pracovníky, skupiny lidí, průmyslová odvětví, odbory, veřejné správy nebo jednotlivé firmy. Konkrétní cílovou skupinou jsou zranitelné skupiny lidí, pro které je mimořádně náročné najít práci nebo postoupit v rámci pracovního místa, jako jsou například dlouhodobě nezaměstnaní a ženy. Jen pro ilustraci – odhaduje se, že každý rok je prostřednictvím účasti v projektech ESF poskytnuta pomoc více než 9 milionům osob patřícím k těmto zranitelným skupinám.

Evropský sociální fond 2007-2013.

Současný programovací cyklus ESF běží od roku 2007 do roku 2013 pod heslem „Investice do lidí“. Během tohoto období ESF vynaloží investice ve výši kolem 75 miliard eur – téměř 10 % rozpočtu EU – na projekty zvyšující zaměstnanost. Finanční prostředky se vynakládají v šesti specifických prioritních oblastech:  V každém regionu bude skutečná distribuce finančních prostředků záviset na místních a regionálních prioritách. Všech šest priorit platí na cíl Konvergence i na cíl Regionální konkurenceschopnost a zaměstnanost; konvergenční regiony budou však obvykle klást důraz na „posílení lidského kapitálu“.

Evropský sociální fond ("ESF") je hlavním finančním nástrojem Evropské unie pro podporu zaměstnanosti v členských státech a také pro prosazování hospodářské a sociální soudržnosti. Výdaje ESF dosahují přibližně 10 % celkového rozpočtu EU.  ESF je jedním ze strukturálních fondů EU, jejichž cílem je zlepšování sociální soudržnosti a hospodářského blahobytu v regionech Unie. Strukturální fondy jsou finanční nástroje, které přerozdělují finanční prostředky a podporují soudržnost v Evropě prostřednictvím koncentrace výdajů do méně rozvinutých regionů. Specifickým cílem výdajů ESF je podpora vytváření většího počtu lepších pracovních míst v EU, což tento fond dělá tak, že spolufinancuje národní, regionální a místní projekty, které zlepšují úroveň zaměstnanosti, kvalitu pracovních míst a otevřenost pracovního trhu v členských státech a jejich regionech.

The European Social Fund (ESF) is the European Union's main financial instrument for supporting employment in the member states of the European Union as well as promoting economic and social cohesion. ESF spending amounts to around 10% of the EU's total budget.  The ESF is one of the European Structural and Investment Funds (ESIF), which are dedicated to improving social cohesion and economic well-being across the regions of the Union. The funds are redistributive financial instruments that support cohesion within Europe by concentrating spending on the less-developed regions.  The particular aim of ESF spending is to support the creation of more and better jobs in the EU, which it does by co-funding national, regional and local projects that improve the levels of employment, the quality of jobs, and the inclusiveness of the labour market in the member states and their regions.


Život.

Jeho otcem byl bádenský velkovévodský vrchní úředník, baron Friedrich Karl Konrad Christoph von Krafft-Ebing. Otcem matky Richarda von Krafft-Ebing Kláry Antonie Caroliny byl známý heidelberský právník a obhájce Carl Joseph Anton Mittermaier. Richard se narodil jako první z pěti dětí. V době Richardova dětství se rodina v rámci Bádenska několikrát stěhovala.  Studoval lékařství na univerzitě v Heidelbergu, roku 1863 byl promován a získal doktorát medicíny prací "„Die Sinnesdilirien“". V rámci rekonvalescence po tyfovém onemocnění působil rok v Zürichu, kde se seznámil s výzkumem anatomie mozku, který prováděl Wilhelm Griesinger. V tomto období také hospitoval ve Vídni, Praze a Berlíně.  V letech 1864–1868 pracoval jako asistent v ústavu pro duševně choré v Illenau v Bádensku. V roce 1867 v práci "Erkenntnis zweifelhafter Seelenzustände" zavedl pojem nutkavá představa (Zwangsvorstellung). Od roku 1868 do prusko-francouzské války (1870/1871) působil v Baden-Badenu jako samostatný neurolog. Ze začátku tohoto období obětavě ošetřoval svého mladšího 24letého těžce nemocného bratra Friedricha. Po jeho smrti se vydal na několikatýdenní odpočinkovou cestu po jižní Evropě spojenou s návštěvami psychiatrických a neurologických ústavů. Za prusko-rakouské války působil jako polní lékař na hejtmanství bádenské divize, poté jako lazaretní lékař v pevnosti Rastatt. O zdejších zkušenostech, zejména s tyfovým onemocněním, napsal odborné pojednání. Po návratu z války v roce 1871 byl pověřen vedením elektroléčebné stanice v Baden-Badenu.  Do té doby Richard von Krafft-Ebing vydal již mnoho odborných publikací a rozhodl se věnovat akademické dráze. Habilitován byl v Lipsku, roku 1872 byl ve Štrasburku jmenován profesorem neurologie a rok hostoval na štrasburské čtyřlůžkové psychiatrické klinice. Od května 1873 vedl zemský blázinec Feldhof u Grazu a současně začal vyučovat psychiatrii na univerzitě v Grazu, v blázinci Feldhof založil 22. května 1874 psychiatrickou kliniku, kterou vedl až do roku 1880. V Grazu se také roku 1874 stala jeho ženou Maria Luise Kißling (1846–1903) z Baden-Badenu. Roku 1886 rezignoval na funkci ředitele ústavu Feldhof a otevřel privátní sanatorium v Mariagrün v Grazu, zaměřené na bohatou klientelu z vyšších vrstev.  Roku 1886 byla jeho profesura rozšířena na obor psychiatrie. Od roku 1889 vedl I. psychiatrickou kliniku dolnorakouského zemského blázince ve Vídni, od roku 1892 psychiatrickou univerzitní kliniku Všeobecné nemocnice ve Vídni. Pod jeho vedením byla klinika jednou z prvních na světě, kde byla využívána hypnóza. Stále častěji byl přizváván jako soudní znalec. Popularizoval psychiatrii, pořádal veřejné přednášky, na nichž předváděl například hypnózu.  Ovládal několik jazyků a rekreačně se zabýval hrou na klavír. Byl otcem dvou synů a jedné dcery, ke své rodině měl celoživotně láskyplný a starostlivý vztah. Ve stáří se po oslavě třicátého výročí své profesury ze zdravotních důvodů odebral do sanatoria Mariagrün, které dříve založil, a půl roku poté zde zemřel. Byl pohřben na hřbitově u svatého Leonarda v Grazu.

Psychopathia sexualis.

Nejznámějším dílem Richarda von Krafft-Ebing je "Psychopathia sexualis", jejíž první vydání vyšlo v roce 1886. Části knihy, které by mohly být vnímány jako pohoršlivé, napsal v prvním vydání v latině. Za Ebingova života vyšlo 12 postupně přepracovávaných vydání, dílo bylo přepracováváno i po jeho smrti a roku 1924 vyšlo 17. německé vydání. Bylo přeloženo také nejméně do 7 jiných jazyků. V roce 2006 natočil americký režisér Bret Wood na náměty Ebingova odborného díla neúspěšný hraný film Psychopathia Sexualis, kritika film odsoudila jako komicky povrchní.  Ačkoliv dílo bylo určeno pro lékaře a právníky a latinským titulem a částmi textu v latině se Ebing snažil odradit laické čtenáře, bylo obchodně velmi úspěšné, protože o ně projevila zájem širší veřejnost.  Ebing vycházel z prokreačního paradigmatu a za perverzi považoval každou formu sexuální touhy, která nemůže tomuto cíli sloužit. Proto například násilné chování mezi perverze nepočítal.  V prvním vydání byly „mozkové neurózy“ rozděleny do čtyř kategorií:  Dílo vyvolávalo ve své době rozporuplné reakce. Byl oceňován jeho vědecký přínos, ale také bylo odsuzováno jako nemorální ospravedlňování perverzí, protože chování, které do té doby bylo hodnoceno jen v morální rovině, vysvětloval vrozenými neurologickými dispozicemi.  Homosexualitu von Krafft-Ebing řadil mezi ostatní perverze jako dědičnou vrozenou inverzi sexuálního pudu, která spadá do kompetence neurologů, oproti dobovému standardu, který ji považoval za duševní poškození, morální selhání či zločinný sklon. Vyslovoval se pro úplnou beztrestnost homosexuálního chování, protože homosexualita není nakažlivá a její nositel za ni není odpovědný, čímž si vysloužil nepřízeň církevně-konzervativních kruhů. Ovlivnila jej korespondence s fríským homosexuálním právníkem, teologem a historikem Karlem Heinrichem Ulrichsem, kterou sám inicioval, a zaštítil Ulrichsovu teorii „urningů“ jako jakéhosi „třetího pohlaví“. Někteří hledají v Krafft-Ebingově díle drobné formulační rozdíly, které mají svědčit o mírném oslabování patologizujícího postoje k homosexualitě (například když v roce 1901 v článku pro "Jahrbuch für sexuelle Zwischenstufen" místo termínu „anomálie“ použil slova „diferenciace“). Ze strany homosexuálního hnutí je Krafft-Ebingovi vyčítáno mimo jiné to, že dědičnost v případě homosexuality vysvětloval tak, jako by byla příbuzná s různými duševními poruchami („téměř ve všech případech, kde bylo možné uskutečnit vyšetření fyzických a duševních zvláštností předků a pokrevních příbuzných, se v rodině zjistily neurózy, psychózy, degenerativní znaky atd.“).  Po roce 1905 bylo Ebingovo pojetí vrozených odchylek sexuality zastíněno popularitou psychoanalytických sexuálních teorií Sigmunda Freuda, ale Magnus Hirschfeld v téže době pojetí sexuálních odlišností jako vrozených neurologických dispozic dále rozvíjel.

Publikace.

Richard von Krafft-Ebing napsal množství odborných děl. Některými z nich jsou:

Richard Fridolin Joseph svobodný pán Krafft von Festenberg auf Frohnberg, zvaný von Ebing (14. srpna 1840 Mannheim – 22. prosince 1902 Štýrský Hradec) byl významným německo-rakouským psychiatrem, neurologem, jedním ze zakladatelů moderní sexuologie. Ve svém klíčovém díle Psychopathia sexualis (1886) popsal mnoho kazuistik a v rámci utřídění zavedl mnoho termínů, z nichž například slova sadismus, masochismus, fetišismus nebo paedophilia erotica jsou k nozologické klasifikaci parafilií užívány vesměs dosud. Sexuální odlišnosti včetně homosexuality nově pojímal jako vrozené dědičné neurologické poruchy. V češtině nevyšla dosud žádná jeho kniha.

Richard Freiherr von Krafft-Ebing (1840–1902; full name Richard Fridolin Joseph Freiherr Krafft von Festenberg auf Frohnberg, genannt von Ebing) was an Austro–German psychiatrist and author of the foundational work "Psychopathia Sexualis" (1886).


Život.

Jolanda byla jediným dítětem urozeného, leč chudého Jana z Brienne a Marie z Montferratu, dědičky Jeruzalémského království. Jan z Brienne a Marie z Montferratu uzavřeli sňatek roku 1210. Ženichovi bylo téměř šedesát a nevěstě necelých dvacet let. Marie z Montferratu zemřela krátce po porodu, Jolanda byla prohlášena královnou a Jan z Brienne se stal regentem Jeruzalémského království. Záhy se znovu oženil s dcerou arménského krále Lva II. v Kilikii, Štěpánkou.  Roku 1223 se setkal ve Ferentinu papež Honorius III., Jan z Brienne a německý císař Fridrich II. Štaufský. Čerstvě ovdovělý Fridrich mnoho let sliboval, že se vydá na křížovou výpravu a nyní si jako podmínku kladl sňatek s dědičkou Jeruzaléma. V srpnu roku 1225 se třináctiletá Jolanda za třicetiletého Fridricha v zastoupení provdala. Poté byla korunována jeruzalémskou královnou a odvezena do Itálie. 9. listopadu se v katedrále v Brindisi odehrál slavnostní svatební ceremoniál. Jolanda se vdávala nerada a novomanžel údajně již během líbánek svedl jednu z jejích sestřenic. Jana z Brienne císař okamžitě zbavil pozice regenta a manželku držel ve svém harému. Roku 1226 mladá královna porodila dcerku, která brzy zemřela. O rok později se v Andrii narodil syn Konrád a Jolanda jeho narození zaplatila životem. Byla pohřbena v katedrále Santa Maria Assunta v Andrii. Počátkem 21. století se stala jednou z postav historického románu spisovatelky Ludmily Vaňkové "Dítě z Apulie".  Dědicem jeruzalémského trůnu se stal malý Konrád a Fridrich II. Štaufský byl regentem. Po příchodu do Svaté země se Fridrichovi podařilo uzavřít desetiletý mír se sultánem al-Kámilem, vlastnoručně se korunoval králem jeruzalémským. Při odjezdu 1. května 1229 na něj nespokojené obyvatelstvo házelo hnůj a odpadky.

Jolanda Jeruzalémská či Isabela II. Jeruzalémská (1212 – 25. dubna 1228, Andria) byla královna jeruzalémská a sicilská a císařovna Svaté říše římské.

Isabella II (121225 April 1228) also known as Yolande of Brienne, was a princess of French origin who became monarch of Jerusalem.


Život a vláda.

Narodil se v Neuwiedu jako třetí syn Wilhelma, pátého knížete zu Wied (bratra rumunské královny Alžběty), a jeho ženy princezny Marie Oranžsko-Nasavské (sestra švédské královny Louisy).  Princ Wilhelm sloužil jako důstojník pruské kavalérie, předtím než se stal kapitánem německého generálního štábu v roce 1911.

Kandidatura na albánský trůn.

Albánie vyhlásila 28. listopadu 1912 nezávislost a stala se republikou. Požadavek na vytvoření autonomního státu, který předložili představitelé země osmanské vládě, osmanští ministři přijali. 17. prosince 1912 pak evropské mocnosti přiznaly zemi autonomní status pod svrchovaností sultána. 29. července 1913 byla v Londýně podepsána mírová smlouva, která Albánii již definitivně stanovila jako "autonomní, suverénní a dědičné knížectví", jehož existence a neutralita byla garantována šesti velmocemi (Rakousko-Uhersko, Německo, Francie, Itálie, Spojené království a Rusko). Do zvolení albánského knížete měla nejvyšší moc vykonávat Mezinárodní kontrolní komise (MKK). Jako zájemci o albánský knížecí trůn se přihlásili např. italský markýz Giovanni Kastriota Skanderbeg d´Auletta nebo španělský šlechtic Don Juan de Alandro Kastrioti y Perez de Velasco, kteří odvozovali svůj původ od hrdinného Skanderbega, neměli však podporu velmocí, a tak nepřicházeli v úvahu. Stejně dopadli i kandidáti z Albánie nebo černohorský král Nikola I., neuspěli však ani kandidáti velmocí, většinou katolíci. Úspěšně dopadl až princ Wilhelm zu Wied z Neuwiedu v Porýní, jehož matkou byla nizozemská princezna a jeho vzdáleným příbuzným byl německý císař Vilém II. Rozhodujícím faktorem pro něj bylo to, že byl protestant a tedy přijatelný pro všechny.

Albánský kníže.

Wilhelm Wied dorazil do Albánie 7. března 1914 a za své sídelní město si vybral přístav Durrës (Drač); tak začala jeho dvousetdenní vláda v Albánii.  Nedlouho po vyhlášení nezávislosti Albánie však vypukla první světová válka a členové MKK jeden po druhém začali i se svými vojenskými jednotkami Albánii opouštět. Knížeti posléze došly finance a při muslimské vzpouře, která dorazila do Durrësu, vyhledal úkryt na palubě italské lodi Misurata, což v očích Albánců velmi snížilo jeho prestiž.  V zahraničí a diplomatické korespondenci byl uváděn jako "suverénní kníže", ale v Albánii byl označovaný jako "mbret" (neboli král).  Jeho celý titul byl: "Z milosti velmocí a vůle lidu Albánský kníže."

Exil a smrt.

Po definitivním odchodu členů MKK a jejich vojenských jednotek nenašel kníže Vilém východisko ze své situace. Než se opět nalodil na loď Misurata, vydal prohlášení, v němž Albáncům sdělil, že neabdikuje, ale opouští zemi proto, že mu poměry neumožňují její řádnou správu. Kníže vyjádřil přesvědčení, že během jeho dočasné nepřítomnosti "si bude moci lid v klidu rozmyslet a najít pro sebe správnou cestu". Wied nejprve odcestoval do Rumunska, posléze byl jako major německé armády poslán na frontu do Flander. To jej zdiskreditovalo jako neutrální osobu, schopnou vykonávat funkci vladaře Albánie, především v očích Dohody.  V roce 1924 byla v Albánii vyhlášena republika a 31. ledna 1925 tím definitivně skončila Wiedova byť již pouze nominální vláda v Albánii. Když v roce 1928 prezident Ahmet Zogu obnovil monarchii a prohlásil se sám králem, kníže Wilhelm protestoval a znovu formálně potvrdil svůj nárok na albánský trůn pro sebe a své dědice.  Kníže Vilém se do Albánie již nikdy nemohl vrátit. Zemřel jako Wilhelm princ zu Wied 18. dubna 1945 v  Predealu v Rumunsku. Je pohřben v Bukurešti. Po jeho smrti v roce 1945 připadl titul albánského knížete formálně jeho synovi Karlu Viktorovi.

Rodinný život.

30. listopadu 1906 si ve Waldenburgu v Sasku vzal za ženu princeznu Sofie Schönburg-Waldenburg (1885-1936). Měli spolu dvě děti:

Wilhelm Friedrich Heinrich, princ zu Wied (26. března 1876 - 18. dubna 1945), byl albánským knížetem od 7. března 1914 do 3. září 1914. Nominálně byl vládcem Albánie do ledna roku 1925, kdy byla vyhlášena republika.  V Albánii bývá nazýván Skanderbeg II. k poctě Skanderbega, významné postavy albánských dějin.

Prince Wilhelm of Wied (German: "Wilhelm Friedrich Heinrich", 26 March 1876 – 18 April 1945), reigned briefly as sovereign of the Principality of Albania as Vilhelm I from 7 March to 3 September 1914, when he left for exile. His reign officially came to an end on 31 January 1925, when the country was declared an Albanian Republic.  Outside the country and in diplomatic correspondence, he was styled "sovereign prince", but in Albania, he was referred to as "mbret", or king. He was also styled Skanderbeg II, in homage to Skanderbeg, the national hero.


Vývoj.

Vývoj byl zahájen roku 1961 v Konstrukční kanceláři strojírenství ("Konstruktorskoje bjuro mašinostrojenija - KBM)" ve městě Kolomna. Při její konstrukci byly poprvé na světě široce využity plasty. Existovaly dvě hlavní verze - přenosná a mobilní. Přenosná varianta používala odpalovací zařízení 9A111. První mobilní verze s označením 9P110 vznikla na základě kolového obrněného vozidla BRDM. O něco později vznikly též verze 9P122 a 9P133 na bázi modernějšího vozidla BRDM-2, které nesly novější komplet Maljutka-P. Mobilní verze byly vybaveny 14 střelami, z nichž šest bylo umístěno na výsuvném odpalovacím zařízení.  První verze z roku 1963 (označení NATO AT-3A) byla řízena povely operátora, který musel prodělat důkladný výcvik (po odpálení bylo nutno sledovat polohu cíle i střely a tuto ručně vést až na cíl), a v bojových podmínkách se nesnadno používala. Během sériové výroby došlo k mnoha modernizacím.  Varianta střely 9M14M (označení NATO AT-3B) měla vylepšený raketový motor, který jí uděloval o 25 % vyšší rychlost, vstoupila do výzbroje roku 1973.  V roce 1967 byl zahájen vývoj kompletu 9K11P Maljutka-P s poloautomatickým povelovým systémem dálkového navedení po záměrné cíle (SACLOS - "Semi-Automatic Command to Line-of-Sight)", a přenosem řídících povelů po vodiči (PTRK druhé generace). Role operátora je zde výrazně usnadněna a spočívá v udržování zaměření cíle, o střelu se již starat nemusí. Upravená PTŘS nese označení 9M14P Maljutka-P (označení NATO AT-3C), má rovněž vylepšenou bojovou hlavici a byla přijata do výzbroje roku 1969.  Další zásadní modifikace proběhla až roku 1995, kdy vznikla verze 9K11-2 Maljutka-2 s PTŘS 9M14-2, která používá tandemovou kumulativní hlavici a nový raketový motor.

Služba.

Přenosná varianta je obsluhována trojčlenným týmem, který je schopen připravit celý palebný komplet tvořený čtyřmi střelami během patnácti minut. Střely mohou být rozestavěny do vzdálenosti 15 metrů od centrálního zaměřovače a řídícího pultu. Při střelbě sleduje operátor vizuálně střelu, při útoku na cíl ve vzdálenosti větší než 1000 m využívá optického zaměřovače s desetinásobným zvětšením.  Druhá varianta kompletu je používána ve výzbroji vrtulníků Mi-8 a starších verzí Mi-24. Rovněž tvoří výzbroj průzkumných obrněných vozidel BRDM, BRDM-2 a bojových vozidel pěchoty BMP-1.  Maljutka byla poprvé úspěšně nasazena během Arabsko-izraelské války v roce 1973, kdy bylo jejím prostřednictvím zasaženo několik stovek izraelských tanků. Byla jednou z prvních skutečně účinných přenosných protitankových řízených střel.  Licenční výroba probíhala v Bulharsku a Jugoslávii. Čína na jejím základě vyvinula vlastní PTRK "Red Arrow 73" a Írán PTRK "RAAD".

Maljutka (v kódu NATO AT-3 „Sagger“) je sovětská protitanková řízená střela první generace naváděná prostřednictvím vodiče. Sovětský index GRAU kompletu je 9K11 Maljutka, samotná střela nese označení 9M14. Jedná se o protitankový raketový komplet středního dosahu s povelovým systémem dálkového navedení a s přenosem řídících povelů po vodiči (tzv. CLOS).

The 9M14 Malyutka (; "Little one", NATO reporting name: AT-3 Sagger) is a manual command to line of sight (MCLOS) wire-guided anti-tank guided missile (ATGM) system developed in the Soviet Union. It was the first man-portable anti-tank guided missile of the Soviet Union and is probably the most widely produced ATGM of all time—with Soviet production peaking at 25,000 missiles a year during the 1960s and 1970s. In addition, copies of the missile have been manufactured under various names by at least five countries.  Since supplemented by more advanced anti-tank guided missiles, the Sagger and its variants have seen widespread use in nearly every regional conflict since the 1960s.


Popis.

Motor RS-68 byl vyvinut společností Rocketdyne Propulsion and Power v Los Angeles v Kalifornii. Hlavním cílem projektu byl jednoduchý a levný motor na jedno použití. Toho bylo dosaženo snížením počtu součástek o 80% oproti několikanásobně použitelnému Space Shuttle Main Engine (SSME). Zjednodušení koncepce však způsobilo značné snížení účinnosti motoru v porovnání s SSME, oproti němuž má o 10% nižší specifický impuls a o 30 % horší poměr tah/hmotnost. Cena jednoho RS-68 je přibližně 14 milionů dolarů oproti 50 mil. za SSME, to z něj činí dobrý motor pro jednorázové nosné rakety jako Delta IV.  Motor spaluje tekutý vodík a tekutý kyslík v poměru 1:6. Dopravu paliva a okysličovadla zajišťují turbočerpadla poháněná malou spalovací turbínou. Chlazení spalovací komory je řešeno systémem "channel-wall". Průkopníkem tohoto systému byl Sovětský svaz (motor RD-120 rakety Eněrgija). Systém sestává z vnitřního a vnějšího pláště a mezi nimi jsou připájeny oddělovací pláty, tím vznikají kanálky, jimiž proudí chladicí médium. Oproti standardní koncepci chlazení, kde jsou kanálky tvořeny stovkami trubiček navinutými a připájenými na stěnu komory, je systém "channel-wall" celkově těžší ale výrobně mnohem jednodušší a levnější. Jako chladicí médium slouží palivo (osvědčená koncepce využívaná již za 2. světové války). Ovládání vektoru výstupních plynů trysky je řešeno podobně jako u ostatních raketových motorů, tedy hydraulicky ovládaným kloubovým závěsem trysky. Tryska je chlazena potahem z ablativního materiálu, který žárem od výstupních plynů postupně odtává a rozptyluje tak teplo do okolí. Hmotnost je oproti regenerativnímu způsobu chlazení používanému u podobných motorů vyšší, výrobní nároky a cena jsou však mnohem nižší.

Rocketdyne RS-68 je raketový motor na kapalné pohonné látky, vyvíjený od poloviny 90. let pro pohon rakety Delta IV. Vyznačuje se jednoduchostí konstrukce, relativně nízkou cenou a spolehlivostí. První start se konal roku 2002. Bylo v plánu využití vylepšené verze RS-68B v programu Constellation zrušeném v říjnu 2010.

The Aerojet Rocketdyne RS-68 (Rocket System 68) is a liquid-fuel rocket engine that uses liquid hydrogen (LH2) and liquid oxygen (LOX) as propellants in a gas-generator power cycle. It is the largest hydrogen-fueled rocket engine ever flown.  Its development started in the 1990s with the goal of producing a simpler, less-costly, heavy-lift engine for the Delta IV launch system. Two versions of the engine have been produced: the original RS-68 and the improved RS-68A. A third version, the RS-68B, was planned for the National Aeronautics and Space Administration's (NASA) Ares V rocket before program cancellation.


Děj.

V daleké budoucnosti, civilní transportní loď Hunter-Gretzner letí za pomoci autopilota v blízkosti pouštní planety, zatímco je posádka uložena ve spánku v kryokomorách. Cestující se skládají z různých národností, čímž je muslimský kněz "Imam" a jeho synové, kteří cestují do Nové Mekky, chlapec jménem Jack, cestující Shazza a Zeke, a obchodník-policista jménem William J. Johns, který převáží notoricky známého zločince odsouzeného za několik vražd, který uprchl z věznice na Furyi, jménem Richard B. Riddick, který je připoutaný v řetězech a není v kryostázi. Riddick má uměle modifikované oči, díky kterým vidí ve tmě, ale zároveň je citlivý na silné světlo. Proto za dne nosí tmavé brýle. Kvůli modifikaci se mu na světle oči lesknou podobně jako kočce.  Při průletu kolem komety, ocasní oblak úlomků protrhne trup lodi a zabíjí kapitána, který je doposud v kryostázi. Ze stáze se probere co-pilotka Carolyn Fry a navigátor Greg Owens. Fryová se pokusí s lodí nouzově přistát na blízké pouštní planetě. Kvůli odlehčení lodi Fryová uvolňuje nepotřebné části lodi. Nakonec má ze zoufalství v plánu odhodit i část lodi s pasažéry, ale Owens zablokuje uvolnění a nenechá tuto část lodi odpojit. Nakonec přistanou, ale Owens zemře a z původních 40 pasažérů zbude jen 11 živých. Fryová převezme roli kapitána a zatají fakt, že se celou posádku pokoušela zabít kvůli svému vlastnímu přežití.  Skupina přeživších sbírá zásoby a prozkoumává okolí. Riddick využil pádu lodi a uprchl, kvůli čemuž Johns varuje všechny, že je Riddick může zabít. Skupina si brzy všimne, že planetu obklopují tři slunce, které způsobují neustálý den. Skupina začne hledat vodu, přičemž opět zajme Riddicka. Při průzkumech je jeden z přeživších v malé noře zabit. Všichni si myslí, že to způsobil Riddick ještě před zajmutím, ale Fryová to chce vyvrátit. Proto promluví s Riddickem v zajetí, který jí řekne, že to nebyl on, ale něco, co je dole v noře. Zároveň se Riddicka zeptá Jack, jak získal noční vidění. Riddick mu odpoví: „Musíš zabít pár lidí. Pak tě pošlou do vězení, kde ti řeknou, že už nikdy neuvidíš světlo. Seženeš doktora a dáš mu aspoň 20 mentolek, aby ti na tvoje vlastní přání vyleštil bulvy." Později Fryová sestoupí na dno nory, aby si ověřila Riddickovo prohlášení, a objeví velkou jeskyni plnou masožravých, na světlo silně citlivých tvorů. Jen tak tak se stihne zachránit. Následně osvobodí Riddicka pod podmínkou, že jim pomůže.  Při dalším průzkumu objeví vzdálené opuštěné geologické středisko, kde získají dodávky vody. Zároveň objeví pojízdnou únikovou loď, která má však vybité energetické články. Uvnitř střediska se nacházejí další tvorové, kteří zabijí jednoho z Imámových synů. Skupina také objeví funkční model zdejší planetární soustavy. Podle geologických vzorků zjistí jejich stáří, a to 22 let. Do modelu zadají 22 let a vyjeví se jim, že právě jednou za tuhle dobu dojde ke zvláštnímu zatmění všech tří sluncí za pomocí planet téže soustavy. Také jim dojde, že právě tehdy vylezou na povrch masožraví tvorové z jeskyň. Proto se všichni shodnou na tom, že se vrátí k místu dopadu pro energetické články, díky kterým uniknou z planety pojízdnou únikovou lodí v geologickém středisku. Následně si Fryová všimne, že si Johnson v oblasti očí tajně vpichuje morfium, na kterém je závislý. Poté Riddick mluví soukromě s Fryovou a řekne jí pravdu ohledně Johnsovi. Není to policista, ale nájemný žoldák, který převáží Riddicka jen za účelem vyzvednutí odměny.  Skupina uskuteční svůj plán a dosáhne trosek lodi, ze kterých získá energetické články, ale zatmění přijde dřív, než očekávali. Všechny tři slunce jsou zastíněny a pouštní planetou se rozhostí totální tma. Z nor začnou vylétávat obrovské roje masožravých tvorů, kteří stihnou zabít několik dalších přeživší. Kvůli tomu jsou ostatní nuceni zůstat ve vraku lodi. Ve vraku zemře další z Imamových dětí, a to opět kvůli masožravému tvoru. Avšak zjistí, že světlo tvorům silně vadí a ubližuje. Proto se rozhodnou vrátit k pojízdné lodi takhle za noci, ale se světlem. Nasbírají co nejvíce zdrojů světla. Riddick díky svému nočnímu vidění souhlasí, aby skupinu ve tmě vedl.  Později na cestě dojde nehodou k přerušení dodávky energie do světel, kvůli čemuž se skupina ocitne ve tmě. Riddick zaznamenal, že tito tvorové cítí krev a Jack se zdá, že přitahuje pozornost tvorů. Skupina nechápe proč. Riddick jim vysvětlí, že Jack je dívka a má menstruační cyklus. Jack se to pokusí vysvětlit tím, že kdyby jim již od začátku řekla, že je dívka, nechali by ji zemřít. Mezitím odtáhne Johns Riddicka stranou a vysvětlí mu svůj plán. Chce bezpáteřně nechat obětovat Jack tvorům, aby získali čas na návrat do lodi. To se ale Riddickovi nelíbí a při boji řízne Johnsna. Kvůli jeho krvácení se na něj tvorové sesypou a on zemře.  Už zbývá jen Jack, Fryová, Imam a Riddick. Za pomocí hořícího alkoholu v lahvích a světla z něj pokračují dál. Náhle se však spustí déšť, kvůli čemuž oheň pohasne. Riddick je dostane do malé prázdné jeskyně, ale on sám odtáhne články k únikové pojízdné lodi. Uvnitř jeskyně ostatní objeví bio-luminiscenční modré červy, které nacpou do lahví a použijí je jako zdroj světla. Fryová opouští jeskyni a najde Riddicka, který hodlá odletět z planety bez nich. Prosí ho, aby pomohl Jack a Imamovi do lodi, ale Riddick nechce. Nakonec se však Riddick rozhodne pro záchranu a s Fryovou se vydají k jeskyni.  Podaří se jim dostat se zpět na loď, ale Riddick je odtrhnut od skupiny. Čelí dvěma masožravým tvorům. Fryová dojde k Riddickovi, aby mu pomohla. Setká se se zraněným Riddickem. Pomůže mu vstát, avšak krátce nato ji nabodne masožravý tvor a odletí s ní pryč. Jistě zemře. Zachmuřený a smutný Riddick se vrátí na loď, kde už čekají Jack s Imamem. Riddick protahuje start co nejdéle, aby se na ně sesypalo co nejvíce tvorů. Sám to komentuje „Neodletíme bez rozloučení" a nastartuje loď. Díky tomu sežehne a zabije několik tvorů. Podaří se jim odletět z planety. Na orbitě jim Riddick ještě řekne, aby případným lovcům pověděli, že Riddick zemřel dole na planetě. Naberou kurz do Nové Mekky.

Černočerná tma (v originále Pitch Black) je australsko-americký scifi horror, natočený v roce 2000 v režii Davida Twohyho, hlavní roli vraha Riddicka hraje Vin Diesel. Film je prvním filmem ze série filmů a počítačových her o Riddickovi (anglicky "The Chronicles of Riddick").

Pitch Black (titled The Chronicles of Riddick: Pitch Black on its DVD re-release) is a 2000 American science fiction action horror film co-written and directed by David Twohy. The film stars Vin Diesel, Radha Mitchell, Cole Hauser, and Keith David. Dangerous criminal Richard B. Riddick (Diesel) is being transported to prison in a spacecraft. When the spaceship is damaged by comet debris and makes an emergency crash landing on an empty desert planet, Riddick escapes. However, when predatory alien creatures begin attacking the survivors, Riddick joins forces with the surviving crew and other passengers to develop a plan to escape the planet.  "Pitch Black" was the final film credit of PolyGram Filmed Entertainment, which merged with Universal Pictures during production. It was shot on a modest budget of US$23 million. Despite mixed reviews from critics, it was a sleeper hit, grossing over $53 million worldwide and developing its own cult following, particularly around the antihero Riddick. A sequel, "The Chronicles of Riddick", was released in 2004 by Universal, with Diesel back as the title character and Twohy returning as writer and director. A third film, simply titled "Riddick", was released in 2013, with Diesel and Twohy reuniting again.


Počátky samostatnosti.

Původní obyvatelstvo oblasti bylo ugrofinské, oblast byla ale od 10. století kolonizována Slovany. Počátky rostovsko-suzdalského knížectví sahají k přelomu 10. a 11. století, kdy se konstituovalo jako dílčí útvar Kyjevské Rusi kolem významných center Rostova a později Suzdalu. Dalšími důležitými městy byly Běloozersk a Jaroslavl.  Po rozpadu staroruského kyjevského státu ve 12. století se toto knížectví stalo jedním z nejvýznamnějších státních útvarů, které na jeho bývalém území vznikly. Mělo výhodnou geografickou polohu, která ho ochraňovala před náhlou agresí kočovníků, pohybujících se v jihoruských stěpích. Do krajů, chráněných před nepřátelskými vpády hlubokými lesy a bažinami, se stěhovali obyvatelé z jihodněperské oblasti, sužované téměř neustále nájezdy kočovných Pečeněhů a později Polovců.

První období rozkvětu.

Severovýchodní Rus byla vzdálená od Kyjeva, a proto i méně závislá na centrální moci kyjevského knížete. Politická váha a význam rostovsko-suzdalského knížectví rychle stoupaly po osamostatnění za vlády Jurije I. Dolgorukého, syna kyjevského knížete Vladimíra II. Monomacha (1125–1157), a Jurijova syna Andreje Bogoljubského (1157–1174). Tito vládcové upevnili knížecí moc a snažili se dostat do závislosti další ruské země, především Kyjev, což se jim několikrát podařilo. Jurij ho dobyl roku 1154, přijal titul kyjevského knížete a přesídlil ze Suzdalu do Kyjeva.  Andrej odešel roku 1155 na severovýchod a usídlil se v Bogoljubovu poblíž Vladimiru nad Klazmou, kde si nechal vybudovat výstavné sídlo. Roku 1169 se Andrejovi bojovníci zmocnili Kyjeva a kníže přijal titul kyjevského vládce jako jeho otec. Nicméně zůstal sídlit v Bogoljubovu a do Kyjeva dosadil jako místodržícího svého bratra Gleba. Proto považují mnozí historici rok 1169 za symbolické datum zániku Kyjevské Rusi a přenesení politického centra Rusi z Kyjeva do Vladimiru. Andrej se pokusil podmanit si také Novgorod Veliký, ale jeho výprava byla v roce 1170 odražena. Posílení moci vladimirského knížete vyvolalo nespokojenost rostovských a suzdalských bojarů, kteří se proti knížeti spikli a v roce 1174 ho zavraždili.  Andrej chtěl dodat sídelnímu Vladimiru lesku, jímž oplývalo dřívější hlavní město Kyjev. Podle kyjevských vzorů tady nechal vystavět honosnou Zlatou bránu a kostely, například chrám Zesnutí přesvaté Bohorodičky ("Uspenskij sobor") nebo Pokrovský chrám na břehu řeky Něrli. Důležitou roli ochránkyně města a knížectví sehrála byzantská ikona Matky Boží, známá jako Vladimirská Bohorodička, kterou s sebou kníže přinesl z jihoruského Vyšgorodu.  Andrejův nástupce, jeho téměř o dvě generace mladší bratr Vsevolod III. Velké hnízdo, (1176–1212) dokázal vrátit knížecí moci dřívější význam. Za jeho vlády dospělo vladimirsko-suzdalské knížectví k největšímu rozkvětu a kontrolovalo rozsáhlé území na severovýchodě Rusi mezi řekami Okou, Volhou a Severní Dvinou.

Mongolská expanze a její důsledky.

Slibný rozvoj přerušil v zimě na přelomu let 1237 až 1238 ničivý vpád Mongolů, vedených Čingischánovými vnuky s čele s Bátúem. Hořela dobytá města, knížecí kremly i chrámy. Obyvatelé měst byli masakrováni, každý pokus o odpor utopen v krvi. Počátkem února 1238 oblehli Mongolové nejdůležitější město knížectví Vladimir. Obležení netrvalo dlouho. Po několika dnech ztekli útočníci vladimirské hradby a obyvatelstvu se nevedlo o nic lépe než v jiných městech. Zahynula celá rodina velikého knížete Jurije II. Vsevolodoviče včetně dětí a vnoučat. Kníže sám byl v této chvíli mimo své sídlení město a sháněl pomoc. Jeho vojsko bylo poraženo Mongoly na jaře 1238 na řece Siti, Jurij II. v této bitvě zahynul.  Obraz tragické zkázy se opakoval na mnoha místech, kde dosud stávala slibně se rozvíjející města, v Suzdalu, Rostovu, Jaroslavli, Gorodci na Volze, Volokolamsku, Tveru. Dobyta byla také zatím bezvýznamná Moskva. Zahynuly tisíce lidí, bojovníků i prostých rolníků a městských obyvatel, kteří často hájili své domovy do zbytku posledních sil. Pohanští Mongolové neušetřili ani kněze a mnichy, smrt zastihla mnoho knížat a jejich rodinných příslušníků, kteří umírali nejen na bojišti, ale také v potupném zajetí.  Na jaře 1238 první mongolské tažení do Evropy skončilo a bylo třeba obnovit, co bylo zničeno. Do Vladimiru byl pozván Jaroslav Vsevolodovič, nejstarší žijící bratr zesnulého velikého knížete Jurije II., který tehdy vládl v Kyjevě. Byl zvolen velikým knížetem a energicky se pustil do odstraňování katastrofických následků mongolského vpádu a obnovy pořádku. Z jeho podnětu se stavěly domy, chrámy, kláštery, mosty i cesty. Jaroslav zval do Vladimiru stavitele z celé Rusi, zvláště vítaní byli tesaři z Novgorodu. Přijímal příchozí z knížectví, která byla rozvrácena Mongoly, a dával jim práci. Letopisy zaznamenávají, že na severovýchod přicházeli lidé z mnohých zemí až od Dněpru, Haličané, Volyňané, Černigovci, Kyjevané, z Minska, Smolensku, Polocku, Rjazaně. Severovýchodní Rus se začala probouzet probouzela k novému životu. Na jaře 1239 zahájil Bátú další, neméně devastující tažení do Evropy, které se tentokrát vladimirskému knížectví vyhnulo. Po jeho ukončení se Bátú usadil na Dolní Volze, odkud chtěl kontrolovat dobytá ruská území. Severovýchodní Rus mohla v klidu obnovovat svoje síly, protože Mongolové ji několik let nechali na pokoji, neboť zatím neměli žádný správní nebo represívní aparát, aby mohli toto území kontrolovat nebo z něj vybírat daně. Vladimirské knížectví, ale ani další ruské země, se nestaly součástí mongolské veleříše ani Bátúovy Zlaté hordy, zachovaly si svoji politickou i sociální strukturu, nedotčeno zůstalo také pravoslavné vyznání obyvatel. Byly však podřízeny Mongolům formálně politicky. Pokud chtěla rurikovská knížata vládnout ve svých zemích, musel je mongolský chán potvrdit v jejich postech zvláštní listinou, tzv. "jarlykem", poté co uznala jeho svrchovanou moc.  Jaroslav, který úspěšně obnovoval vladimirské knížectví, brzy upoutal Bátúovu pozornost a byl roku 1243 jako první z ruských knížat pozván do jeho tábora. Chán ho potvrdil v jeho postu a podřídil mu ostatní ruská knížata.. To vytvořilo precedens zvláštního podmanění ruských knížat Mongolům, v jehož rámci měl veliký kníže vladimirský zastupovat jejich zájmy na Rusi.  Jaroslavův syn Alexandr Něvský (1252–1263) se snažil jako veliký kníže vladimirský zaujmout postavení představitele Zlaté hordy na rozdrobené Rusi. Na jedné straně se snažil chránit své země před pustošivými mongolskými nájezdy (po 13letém klidu bylo vladimirské knížectví strašlivě zdevastováno v roce 1252 trestnou výpravou náčelníka Něvruje, jejíž následky byly souměřitelné s rokem 1238) a nepřiměřenými požadavky Hordy na rekruty pro mongolskou armádu, na druhé straně je pomohl začlenit do tatarského daňového systému.  Veliké knížectví vladimirské bylo od roku 1276 největším v severovýchodní Rusi, představovalo značný ekonomický potenciál a pro svého vládce také jistý nárok stát se nominální hlavou zdejších knížat. Alexandrovi následníci však nedokázali udržet politickou kontinuitu a velkoknížecí hodnost začala po roce 1263 rychle ztrácet svoji reálnou hodnotu. Projevem slábnoucí moci velikého knížete byla skutečnost, že se vzdal možnosti přesídlit po svém nastolení do Vladimiru, ale zůstával ve svém dědičném knížectví. Titul velikého knížete vladimirského, na který bylo nezbytné získat mongolský "jarlyk" začal být chápán pouze jako prestižní přídavek k vládě v dědičné údělu, nikoliv jako nárok na vládu ve velikém vladimirském knížectví. Přesto o něj vedli místní rurikovská knížata urputné boje.

Boj Moskvy a Tveru o veliké knížectví vladimirské.

Na přelomu 13. a 14.století se na severovýchodní Rusi zformovalo několik knížectví, z nichž nejvýznamnější byly Tver a Moskva. Obě země měly výhodnou polohu na průsečíku obchodních cest, vedoucích po vodních tocích, i z hlediska strategického. Před nájezdy kočovníků ze stepí je chránily hluboké lesy i velká vzdálenost, což přivádělo na jejich území početné kolonisty z jižních oblastí. Počátkem 14. století se moskevská a tverská knížata, která byla blízkými příbuznými, stala vážnými konkurenty v boji o získání "jarlyku" na titul velikého knížete vladimirského, jenž v sobě zahrnoval jistý nárok na vládu nad celou Rusí. To vyhovovalo chánům Zlaté hordy, kteří se podněcováním konfliktů mezi Rurikovci snažili zabránit rozšiřování jejich domén a upevňování moci. Zápas mezi knížaty tverským Michailem Jaroslavičem (1271–1318, od 1304 veliký kníže vladimirský) a moskevským Jurijem Danilovičem (1303–1325, veliký kníže vladimirský 1317–1322) skončil násilnou smrtí obou. Michail byl popraven na chánově dvoře, Jurij později zavražděn jeho synem Dmitrijem (1318–1325, veliký kníže vladimirský 1322–1325).  V polovině 14. století začala moskevská knížata chápat veliké vladimirské knížectví jako svoji ""votčinu"", to znamená majetek zděděný po otci, s nímž mohou volně disponovat, a přestala žádat o potvrzení jeho držení ("jarlyk") tatarské chány. V tomto duchu odkázal Dmitrij Donský ve své závěti synům nejen moskevské knížectví, ale také veliké knížectví vladimirské. Obě knížectví se stala součástí jednoho státního celku a Dmitrijův nástupce Vasilij I. již používal titulaturu veliký kníže moskevský.

Vladimirsko-suzdalské knížectví ( ', původně rostovsko-suzdalské (Rostov Veliký byl starším centrem severovýchodní Rusi), později veliké knížectví vladimirské, byl historický státní útvar, který se ve středověku rozkládal na severovýchodní Rusi.

Vladimir-Suzdal (, "Vladimirsko-Suzdal'skaya"), also Vladimir-Suzdalian Rus', formally known as the Grand Duchy of Vladimir (1157–1331) (; ), was one of the major principalities that succeeded Kievan Rus' in the late 12th century, centered in Vladimir-on-Klyazma. With time the principality grew into a grand duchy divided into several smaller principalities. After being conquered by the Mongol Empire, the principality became a self-governed state headed by its own nobility. A governorship of principality, however, was prescribed by a Khan declaration (jarlig) issued from the Golden Horde to a noble family of any of smaller principalities.  Vladimir-Suzdal is traditionally perceived as a cradle of the Great Russian language and nationality, and it gradually evolved into the Grand Duchy of Moscow.


Příběh.

Příběh je o mladé dívce Mitchie Torres, která by se ráda stala profesionální zpěvačkou. Mitchie chce jet na hudební tábor "Camp Rock". Její rodina si tábor nemůže dovolit, ale Mitchie na tábor jede spolu s její mámou, která dělá na táboře kuchařku, když Mitchie slíbí, že jí bude pomáhat. Mitchie se pokouší seznámit s novými kamarády, ale aby jí noví kamarádi brali vážně, vymyslí si lež, že je její máma ředitelkou televize HOT NEWS v Číně. Na tábor také přijíždí známá popstar Shane Gray z hudební skupiny Connect 3. Shane uslyší Mitchie zpívat a zamiluje se do jejího hlasu, jenže Shane neví, že hlas patří Mitchie a proto po celém táboře hledá " tu dívku, kterou slyšel zpívat". Shane a Mitchie se navzájem poznávají a postupně mezi nimi začíná být něco víc…

Postavy a obsazení.

Mitchie Torres (Demi Lovato) je dívka, která doufá, že se jednoho dne stane zpěvačkou. Jejím snem je jet na "Camp Rock", ale její rodiče si to nemohou dovolit, protože tábor je příliš drahý. Jediné východisko je, že by na tábor jela spolu s její mamkou, která bude na táboře dělat kuchařku a Mitchie jí bude pomáhat.  Shane Gray (Joe Jonas) je zpěvák rockové skupiny Connect 3. Je poslán na "Camp Rock", aby se změnil a nebyl tak namyšlený a arogantní. Na táboře slyší úžasný hlas, který se mu velmi líbí (je to hlas Mitchie, to ale neví) a velkou část tábora stráví hledáním "dívky s úžasným hlasem". Později potká Mitchie a stanou se z nich přátelé, ale Shane ještě netuší že to byl Michiin hlas, který slyšel. Dozví se to až na konci příběhu na "Final Jamu".  Tess Tyler (Meaghan Jette Martin) je dcera známé rockové pěvačky TJ Tyler a jednoho dne by se ráda stala zpěvačkou, stejn jako ona. Je primadona a občas zraňuje lidi, jen proto, aby bylo po jejím. Dožaduje se pozornosti většinou proto, že její máma většinou dává přednost kariéře před Tess.  Caythlin Gellar (Alyson Stoner) je Mitcheina nejlepší kamarádka v táboře. Jako jedna z mála lidí stojí na Mitcheině straně, když Tess všem prozradí Mitcheino tajemství. Caythlin chce být hudební producentkou a často jí zahlédnete, jak mixuje hudbu v jejím laptopu.  Ella Pador (Anna Maria Perez de Tagle) je takzvaná kamarádka Tess. Uteče od Tess, která jí využívá před "Final Jamem" a na "Final Jamu" zpívá společně s Barronem a Sandrem píseň "Hasta la vista" a všichni jsou mile překvapeni jejím hlasem.  Peggy Warburton, přezdívka Margaret Dupree (Jasmine Richards) je další Tessina "kamarádka", kterou Tess jenom využívá. Před "Final Jamem" se s Tess pohádá a odejde a na "Fimal Jamu" zpívá vlastní písničku "Here I Am". Všichni jsou překvapeni z jejího úžasného hlasu a Peggy "Final Jam" vyhraje.  Connie Torres (Maria Canals Barrera) je Mitcheina mamka, která je výborná kuchařka a proto vaří v "Camp Rocku".  Lola Scott (Aaryn Doyle) je zpěvačka, která občas rapuje. Je dobrá kamarádka s Caythlin. Lola je talentovaná zpěvačka ale nevystoupí na "Final Jamu". Postaví se na Mitcheinu stranu, když se vyzradí Mitcheino tajemství.  Barron James (Jordan Francis) a Sander Lawer (Roshon Fegan)jsou break-danceři a také jsou nejlepší kamarádi. Zpívají a rapují s Ellou na "Final Jamu". Stojí na Mitcheině straně.  Brown Cessario (Daniel Fathers) je hlavním vedoucím v "Camp Rocku".  Nate (Nick Jonas) a Jason (Kevin Jonas) jsou členové skupiny Connect 3.

Camp Rock je americký televizní film z roku 2008 z produkce Disney Channel Original Movies (DCOM), který vypráví příběh dívky Mitchie jedoucí na (pop)Rockový tábor. Ve filmu hrají hlavní roli Demi Lovato a Jonas Brothers. Hudbu složili Julie Brown, Paul Brown, Regina Hicks a Karen Gist. Hlavním produkčním filmu je Alan Sacks a režisérem je Matthew Diamond.  25. ledna 2008 bylo během televizních reklam na film Minutemen bylo ohlášeno, že "Camp Rock" bude mít televizní premiéru 20. června 2008. Film vidělo 8,9 milionů lidí v den jeho premiéry, což ho udělalo druhým nejsledovanějším filmem z produkce Disney Original Channel Movie hned po "High School Musical 2".

Camp Rock is a 2008 Disney Channel Original Movie directed by Matthew Diamond and starring Demi Lovato, Joe Jonas, Meaghan Martin, Maria Canals-Barrera, Daniel Fathers, and Alyson Stoner. It is about Mitchie (Demi Lovato), a young girl aspiring to be a singer, and her time at Camp Rock, a summer music camp, where she will discover friends, adversaries, romance, and her voice.  The film premiered on American Disney Channel on June 20, 2008. "Camp Rock" was the second DCOM to air on ABC's "The Wonderful World of Disney" after its premiere on Disney Channel and was placed on the iTunes Store for digital purchase shortly after its premiere. The film was watched by 8.9 million viewers on the night of its premiere and is currently the third highest viewed DCOM of all time, behind "High School Musical 2" and "".  The film was followed by a sequel, "" (2010).


Příležitosti nošení.

Pro večerní formální obleky, tedy frak nebo smoking, je motýlek předepsanou součástí a to (podle typu události – "black tie event", "white tie event") striktně černé nebo bílé barvy. Nejčastěji se nosí na plesy a taneční kursy, či bývají součástí pracovních uniforem číšníků, krupiérů a podobných profesí. Častěji jej také nosí akademici, uvaděči, zápasoví rozhodčí, operní zpěváci, dirigenti, hudebníci big bandů a vážné hudby, je součástí i některých uniforem. Motýlky (jiných barev, vzorů, materiálů) ale mohou být součástí i poloformálního, dokonce i volnočasového oblečení.

Rozdělení.

Vázaný motýlek je historicky starší, klasičtější a formálnější podobou motýlka. Je tvořen buď jediným kusem látky (poté je ale určen jen na jeden konkrétní obvod krku) nebo je po svém obvodu opatřen sponou, pomocí níž jde upravit jeho délku. Jeho tvar je symetrický, uprostřed užší pás, na koncích rozšířený ve tvaru jedné a půl vlny. Typický vázaný motýlek široký zhruba 7 cm v nejširším místě, 2-3 cm podél krku a jeho délka se pohybuje kolem 85 cm. Okraje má nejčastěji buď rovné, kulaté nebo do mírné špičky v tupém úhlu. Obě strany vázaného motýlka bývají stejně kvalitní, protože po uvázání je ta „rubová“ v určitých místech vidět. Tento typ motýlku není symetrický.  Předvázaný motýlek je tvořen předem uvázaným nebo ušitým uzlem (či jeho napodobeninou), který je připevněn na pásku, jenž nemusí být ze stejného materiálu jako uzel, nebo sponkou, kterou se připíná na košili. Na rozdíl od vázaného motýlku též nemusí být stejné konstrukce – tedy ne dvouvrstvý ale jen v podobě látkového obdélníčku uprostřed stáhnutým stuhou. Nejen z toho důvodu předvázaný motýlek není vhodné nosit s tzv. frakovou košilí; též pro ty nejslavnostnější situace se doporučuje zvolit vázaný motýlek. Naopak, hodí se jako součást poloformálního a tzv. kreativního stylu a/nebo jako módní výstřelek (zejména v aktuálně populární jiné-než-látkové formě).  Angličtina mimo označení "bow-tie" jako všeobecný pojem používá ještě slova "semi-butterfly" pro motýlky klasických velikostí, "butterfly" pro vysoké motýlky a "bat-wing" pro nízké motýlky nebo vázané motýlky bez vlkového rozšíření. "String tie" označuje vázaný motýlek s prodlouženými konci – přecházející do podoby mašle; ten je typický pro jižanské státy USA a Mexiko.

Motýlek je doplněk společenského či formálního oděvu. Nosí se uvázaný na krku – kolem límečku košile. Je vhodný pro všechny příležitosti, pro které je vhodná kravata; o trochu méně častější je v byznyse a naopak o trochu více na kulturních akcích. Muži jej nosí už přibližně čtyři století.  Motýlek je tradičně doplněk pánského oblékání, ale před několika desetiletími se dostal i do dámské módy (kde však soupeří se šátky a ascoty); lze sehnat i motýlky pro děti.  Doporučená délka motýlku by měla odpovídat vzdáleností mezi okraji obočí.

The bow tie is a type of necktie. A modern bow tie is tied using a common shoelace knot, which is also called the bow knot for that reason. It consists of a ribbon of fabric tied around the collar of a shirt in a symmetrical manner so that the two opposite ends form loops.  There are generally three types of bow ties: the pre-tied, the clip on, and the self tie. Pre-tied bow ties are ties in which the distinctive bow is sewn onto a band that goes around the neck and clips to secure. Some "clip-ons" dispense with the band altogether, instead clipping straight to the collar. The traditional bow tie, consisting of a strip of cloth which the wearer has to tie by hand, is also known as a "self-tie," "tie-it-yourself," or "freestyle" bow tie.  Bow ties may be made of any fabric material, but most are made from silk, polyester, cotton, or a mixture of fabrics. Some fabrics (e.g., wool or velvet) are much less common for bow ties than for ordinary four-in-hand neckties.


Život a dílo.

Florencie a Pesaro.

Bronzino byl žákem malíře Raffaellina del Garbo, nicméně největší vliv na něj měl významný florentský pozdně renesanční malíř Jacopo Pontormo, který se stal dokonce jeho adoptivním otcem. S Pontormem maloval v letech 1522–1525 fresku v kartouze Galluzzo nedaleko Florencie, v letech 1535–1536 ve vile Medici v Careggi a mezi lety 1538–1543 ve vile Medici v Castellu. Kromě toho pracoval na náboženských a mytologických obrazech, které navzdory značné originalitě, vycházely z díla jeho učitele Pontorma. V roce 1530 ho získal pro svůj dvůr v Urbinu vévoda Francesco Maria I. della Rovere. Pro vévodu tvořil zejména mytologické a alegorické fresky pro jeho vilu Imperiale u Pesara. Ve službách dalšího vévody z rodu della Rovere, uměnímilovného Guidobalda II., namaloval kromě efektního portrétu také skvostné plátno Apollón a Marsyas.

Dvorní malíř Medicejských.

V roce 1533 se vrátil Bronzino zpět do Florencie, kde získal u medicejského dvora prestižní funkci dvorního malíře. Společensky obratný malíř patřil hned od začátku k nevelkému okruhu intelektuálů, literátů a umělců, kteří začali pracovat na státní propagandě vládnoucího vévody Cosima I. Od roku 1537 se stal členem malířské společnosti svatého Lukáše a vstoupil do florentské akademie. Kromě let 1546–1547, kdy na náklady vévody studova dílo Michelangela v Římě a ročního pobytu v Pise už Florencii nikdy neopustil. Stejně jako další malíři ve službách evropských renesančních panovníků pracoval kromě obrazů i na složitých ceremoniálních inscenacích medicejského dvora. Proslulé byly například jeho dekorace a efemérní architektury při příjezdu budoucí velkovévodovy manželky Eleonory Toledské (1522–1562). Jako scénograf pracoval Bronzino i na jejich svatbě v roce 1539, která byla pojatá, jako velkolepá divadelní inscenace.  Kromě toho se podílel na výzdobě velkovévodských sídel. V interiéru Palazzo Vecchio vymaloval pro kapli velkovévodkyně výjevy ze Starého zákona. Pro Eleonoru Toledskou namaloval také řadu dalších náboženských obrazů. V letech 1540–1555 pracoval na kartonech pro florentskou manufakturu na tapisérie, ze kterých bylo utkáno 16 scén ze života Josefa Egyptského. Ve stejné době maloval četné oltářní obrazy pro florenstské kostely a alegorické obrazy přímo pro vévodu, z nichž vyniká slavná Alegorie Touhy, určená jako diplomatický dar pro francouzského krále Františka I.

Portréty.

Bronzino proslul nejvíce už ve své době jako vynikající a vyhledávaný portrétista. Kromě četných portrétů velkovévody Cosima I. a jeho manželky, pracoval na podobiznách jejich dětí, členů dvora a významných florenťanů – básníků, spisovatelů a hudebníků. Velké množství virtuózních portrétů se dochovalo v četných kopiích a dílenských replikách, na kterých pracovala řada dalších malířů pod Bronzinovým dohledem. Mezi jeho nejznámější spolupracovníky patřili Lorenzo di Bastiano Zucchetti nebo Giovanni Maria Butteri. Zcela zvláštní postavení měl v jeho dílně malíř Alessandro Allori, jeho nejlepší následovník a později také adoptivní syn. Tak jako v dalších případech, se Bronzinovy portréty rodiny Medici stávaly vzácným státním darem dalším panovnickým rodinám.  Jeho portréty jsou většinou zobrazovány na pozadí architektury, která vyjadřuje jejich sociální portrétovaných. Chladné, odměřené a jakoby vzdálené tváře se nevyznačují psychologickou hloubkou, ale přesným popisem jejich podoby. Bronzino je mistrem látek a drapérií, jejichž kompozici se učil snad z obrazů Hanse Holbeina. Odměřenost portrétovaných osob je znásobena zvláštním světlem a lokálně pojatými barvami.

Náboženské obrazy.

Bronzino proslul během své kariéry jako autor četných oltářních obrazů a obrazů s církevními náměty. Náboženské scény stály u začátků jeho oslnivé kariéry. Jeho rafinované kompozice za použití vytříbené ikonografie provázela bravůrní malířská technika, výrazně ovlivňující malířské prostředí florentského manýrismu – typické pro něj byly mramorově sošné postavy a jásavé barvy. Takový je i oltářní obraz Oplakávání Krista z roku 1545, který objednal jako diplomatický dar velvyslanec císaře Karla V. kardinál Nicolas se Granvelle pro Zanchini Kapelle v kostele Santa Croce.  V roce 1572 byl Bronzino jmenován konzulem florentské akademie; zemřel o necelý měsíc později 23. listopadu 1572. Pohřben je ve florentském kostele San Cristoforo.

Agnolo di Cosimo (17. listopadu 1503 Monticelli – 23. listopadu 1572 Florencie), známý jako Il Bronzino, nebo "Agnolo Bronzino" byl italský manýristický malíř z Florencie.  Bronzino ve službách vévody Cosima I. z rodu Medici tvořil fresky, oltářní obrazy, alegorické a mytologické scény. Největší věhlas však získal svými chladně elegantními portréty vznešených členů medicejského dvora. Podobně jako další malíři té doby, vynikal Bronzino neobyčejným vzděláním a sečtělostí. Velmi dobře znal soudobé autory, stejně tak jako Danta či Petrarcu. Sám skládal básně a byl členem florentské akademie. Původ jeho přezdívky "Bronzino" není znám, může však souviset s malířovou tmavou pokožkou, která mohla být takto zbarvená následkem Addisonovy choroby, nemoci nadledvin.

Agnolo di Cosimo (; November 17, 1503November 23, 1572), usually known as Bronzino ( ) or Agnolo Bronzino, was an Italian Mannerist painter from Florence. His sobriquet, "Bronzino", may refer to his relatively dark skin or reddish hair.  He lived all his life in Florence, and from his late 30s was kept busy as the court painter of Cosimo I de' Medici, Grand Duke of Tuscany. He was mainly a portraitist but also painted many religious subjects, and a few allegorical subjects, which include what is probably his best known work, "Venus, Cupid, Folly and Time", c. 1544–45, now in London. Many portraits of the Medicis exist in several versions with varying degrees of participation by Bronzino himself, as Cosimo was a pioneer of the copied portrait sent as a diplomatic gift.  He trained with Pontormo, the leading Florentine painter of the first generation of Mannerism, and his style was greatly influenced by him, but his elegant and somewhat elongated figures always appear calm and somewhat reserved, lacking the agitation and emotion of those by his teacher. They have often been found cold and artificial, and his reputation suffered from the general critical disfavour attached to Mannerism in the 19th and early 20th centuries. Recent decades have been more appreciative of his art.


Výroba.

Kyselina peroctová se vyrábí nepřetržitým přidáváním kyseliny octové a peroxidu vodíku do vodného reakčního média obsahujícího kyselinu sírovou jako katalyzátor. Reakce se nechává probíhat až 10 dní, aby se dosáhlo vysoké výtěžnosti produktu podle následující rovnice:  Kyselina peroctová se vždy prodává jako roztok s kyselinou octovou a peroxidem vodíku, aby byla zajištěna chemická stabilita. Koncentrace kyseliny jako aktivní složky je různá, obvykle záleží na způsobu použití. Další metodou přípravy kyseliny je oxidace acetaldehydu nebo alternativně může jít o cílový produkt reakce anhydridu kyseliny octové, peroxidu vodíku a kyseliny sírové. Jiná metoda je založena na reakci tetraacetylethylendiaminu (TAED) za přítomnosti zásaditého roztoku peroxidu vodíku. Kyselina peroctová přirozeně vzniká v životním prostředí sérií fotochemických reakcí, zahrnujících formaldehyd a fotooxidační radikály.

Použití.

Antimikrobiální činidlo.

Kyselina peroctová je ideálním antimikrobiálním činidlem, díky svému vysokému oxidačnímu potenciálu. Je široce účinná proti mikroorganismům a není deaktivována katalázou a peroxidázou, enzymy rozkládajícími peroxid vodíku. Rozpadá se na látky bezpečné pro potraviny i životní prostředí (kyselinu octovou a peroxid vodíku) a proto ji lze použít pro bezoplachové aplikace. Kyselinu peroctovou lze používat v širokém rozmezí teplot (0-40 °C), širokém rozmezí pH (3,0-7,5), v procesech clean-in-place (CIP, čištění bez rozebírání), v prostředí s tvrdou vodou, není ovlivňována zbytky bílkovin.

Mechanismus účinku.

Kyselina peroctová ničí mikroorganismy oxidací (hydroxylovým radikálem (OH)) a následným rozpadem jejich buněčných membrán. Protože je difuze pomalejší než poločas života radikálu, reaguje s jakoukoli oxidovatelnou sloučeninou ve své blízkosti. Může poškodit téměř všechny typy makromolekul spojené s mikroorganismy: sacharidy, nukleové kyseliny (mutace), lipidy (lipidová peroxidace) a aminokyseliny (např. konverzí Phe na m-Tyr a o-Tyr). To nakonec vede k lýze buňky a smrti mikroorganismu.

Použití.

Americká organizace EPA poprvé zaregistrovala kyselinu peroctovou jako antimikrobiální látku v roce 1985, a to pro použití na tvrdé povrchy v interiérech. Případy použití zahrnují např. zemědělské objekty, výrobny potravin, zdravotnická zařízení a koupelny v domácnostech. Kyselina peroctová je též registrována pro použití v mlékárnách a sýrárnách, na zařízení pro výrobu potravin, pasterizéry v pivovarech, vinařských závodech a dalších výrobnách nápojů. Používá se také pro dezinfekci lékařské techniky, jako prevence tvorby biofilmu v papírnách, a k čištění a dezinfekci vody. Kyselinu peroctovou lze použít i k dezinfekci vody v chladicích věžích, kde brání tvorbě biofilmu a umožňuje účinně bojovat s bakterií Legionella.  V České republice má použití kyseliny peroctové k dezinfekci ještě mnohem delší historii. Dezinfekční přípravek Persteril se vyrábí od roku 1966, na trhu je řada dalších přípravků obsahujících kyselinu peroctovou. Přípravky s kyselinou peroctovou mají úplné spektrum dezinfekční účinnosti (A, B, C, T, M, V).

Chemická syntéza.

Kyselinu peroctovou lze použít jako chemikálii pro syntézu, kdy se její oxidační vlastnosti využívají k přidávání atomu kyslíku do dvojných vazeb, např. v ethenu a propenu, pro tvorbu epoxidů a alkoholů. Lze ji použít i pro syntézu glycerolu z propenu, a též při výrobě polyamidů.

Bělicí činidlo.

Kyselinu peroctovou lze využí i jako bělicí činidlo. Protože uvolňuje kyslík výrazněji a při nižších teplotách než jiná bělidla, je jemnější k běleným materiálům. Bělení buničiny peroctovou kyselinou poskytuje papír, který neobsahuje žádných chlor (označovaný "TCF", angl. "Totally Chlorine Free").

Kyselina peroctová (též kyselina peroxooctová, kyselina peroxyoctová, systematický název kyselina peroxyethanová PAA) je chemická sloučenina ze skupiny organických peroxidů, sumární vzorec je CHO. Je to čirá bezbarvá kapalina s charakteristickým ostrým octovým zápachem. Má silný oxidační potenciál a je silnou žíravinou. Koncetrovaná kyselina peroctová je nestabilní a nebezpečnou výbušninou.

Peracetic acid (also known as peroxyacetic acid, or PAA), is an organic compound with the formula CHCOH. This organic peroxide is a colorless liquid with a characteristic acrid odor reminiscent of acetic acid. It can be highly corrosive.  Peracetic acid is a weaker acid than the parent acetic acid, with a p"K" of 8.2.