Biografie.

Mládí a předlistopadové období.

Narodil se 17. prosince 1960 v Táboře. Vystudoval Vysokou školu chemicko-technologickou v Praze, kde v roce 1984 získal titul inženýra. Jak později sám přiznal, studium na vysoké škole mu bylo umožněno díky členství v komunistické organizaci Socialistický svaz mládeže. Od roku 1984 do roku 1990 pracoval jako technolog a referent investičního útvaru ve výrobním podniku Mitas Praha n.p. V té době byl také mluvčím Občanského fóra.

Počátky kariéry a působení ve vládních úřadech.

V roce 1984 se stal členem Československé strany lidové v Praze 10, kde byl až do svého přestupu do TOP09 v roce 2009. Od roku 1990 působil ve státní správě, v letech 1990–1992 na Úřadu vlády ČR jako odborný poradce místopředsedy vlády ČR se zaměřením na otázky ekonomické transformace. Od července 1992 působil v Úřadu vlády ČSFR jako ředitel odboru poradců místopředsedy vlády ČSFR.  V období transformace vlastnických vztahů v ČR zastupoval Miroslav Kalousek vládu ČR v několika řídících funkcích v hospodářské sféře: v letech 1991–1992 byl rozhodnutím ministra zemědělství členem dozorčí rady Jihočeských pivovarů, v letech 1992–1994 usnesením vlády ČR působil jako člen správní rady a jednatel Západočeských pivovarů. Roku 1994 byl usnesením Poslanecké sněmovny zvolen do funkce člena prezídia Pozemkového fondu ČR, kterým byl do roku 1996. V letech 1993–1998 zastával post náměstka ministra obrany ČR, staral se o finanční řízení resortu, armádní restrukturalizace i řízení armádních zakázek.  V roce 1997 podepsal kupní smlouvu s developerskou firmou EPF na areál kasáren u pražského náměstí Republiky. Z obchodu nakonec sešlo a následné odškodnění firmy stálo stát stovky miliónů korun.

Vzestup na politické scéně.

V roce 1998 byl za KDU-ČSL zvolen do Poslanecké sněmovny Parlamentu České republiky, když svůj mandát získal až v tzv. druhém skrutiniu. Stal se členem Hospodářského výboru, Výboru pro obranu a bezpečnost a Stálé komise pro kontrolu činnosti Vojenského obranného zpravodajství PČR. Mezi lety 1999–2001 byl místopředsedou KDU-ČSL, v té době byla součástí tzv. Čtyřkoalice. Byl členem stínové vlády Čtyřkoalice pro resort průmyslu a obchodu. V letech 2000–2002 byl členem vyšetřovací komise a předsedou sněmovní vyšetřovací komise pro objasnění rozhodování státu v IPB.  Ve funkčním období Poslanecké sněmovny PČR 2002–2006 působil jako předseda rozpočtového výboru. V roce 2005 na tuto funkci rezignoval, poté co bylo podáno trestní oznámení na jeho manželku pro nezaplacení dědické daně. Toto obvinění se však nepotvrdilo. Miroslav Kalousek prohlásil, že podání trestního oznámení pro nezaplacení dědické daně na jeho manželku je vykonstruovaná lež, která může ještě více ohrozit už tak otřesenou důvěru veřejnosti v politiku: „"Rezignuji proto na funkci předsedy rozpočtového výboru Poslanecké sněmovny Parlamentu České republiky. Činím tento krok jako nezbytný vklad k politické kultuře naší země. Proti původcům pomluv a křivých obvinění budu postupovat právní cestou. Jsem totiž přesvědčen, že k politické kultuře patří i předpoklad, že pomluvy a křivá obvinění nelze realizovat beztrestně."“ Podle politologa Bohumila Doležala šlo ale pouze o spektakulární krok, jehož účelem bylo naznačit tehdejšímu premiérovi Stanislavu Grossovi, že je proti němu morálním politikem a že by Gross měl proto rezignovat na funkci předsedy vlády. Jiní pak soudili, že pokud by to Kalousek učinil skutečně ve snaze zvýšit politickou kulturu v zemi, rezignoval by i na další své funkce, např. poslance nebo předsedy strany.

Předseda KDU-ČSL.

V roce 2003 byl v Ostravě na sjezdu KDU-ČSL zvolen předsedou strany. Tento post obhájil i v roce 2005 na sjezdu v Plzni. Pod jeho vedením získala KDU-ČSL v krajských volbách roku 2004 12,5 % rozdělovaných mandátů, což je o jednu šestinu více krajských zastupitelů než měla předtím. Uspěla i ve volbách do Evropského parlamentu, kde získala dva mandáty.  Na jaře 2005 média poukázala na nejasné okolnosti, za kterých Kalousek s manželkou přišli ke svým nemovitostem. Luxusní byt v Praze na Veleslavíně prý koupil jeho švagr Lubomír Kašák, když předtím od své sestry, Kalouskovy manželky, dostal směnku na šest a půl milionu korun a následně byt Kalouskovým pronajal. Podle analytika BBC Daniela Kaisera tento případ „vykazuje všechny známky praní politikových peněz“. Podnikatel Kašák byl vyšetřován policií kvůli korupci na příbramské radnici a byl v září 2002 v Solenicích na Příbramsku zastřelen svým obchodním partnerem Zdeňkem Němcem, který poté spáchal sebevraždu. Nedlouho poté Kašákova vdova převedla byt na Kalouskovy. Ke kauze se vyjádřil i otec Lubomíra Kašáka František Kašák: "„Směnku na 6,5 mil. Kč podepsal můj syn ing. Lubomír Kašák své sestře ing. Radce Kalouskové, CSc., na základě dohody se mnou. Od počátku 90. let jsem veškeré své úsilí a úspory věnoval na podporu podnikání svého syna. V roce 1999 jsem se rozhodl jako otec obou dětí učinit narovnání, jak je podělit stejným dílem. Částka 6,5 mil. Kč odpovídala profitu, který představoval příslušný díl mé pomoci do začátku podnikání a výnosů z mé spolupráce ve firmách KANAKO Příbram a IDOS Praha. Jako nejvhodnější instrument tohoto narovnání se nám po vzájemné dohodě jevil závazek s časovým odkladem – tedy směnka. Toto narovnání jsem učinil podle svého nejlepšího svědomí a dodnes ho pokládám za správné.""  Po patovém výsledku voleb v roce 2006 se v čele KDU-ČSL pokoušel společně s ODS a zelenými vytvořit vládu. 24. srpna 2006 předseda ČSSD Jiří Paroubek veřejně nabídl lidovcům účast v menšinové vládě s tolerancí KSČM. Před volbami 2006 se KDU-ČSL svým voličům zavázala, že nebude ve vládě podporované KSČM. Vzhledem ke komplikované povolební situaci však Miroslav Kalousek se souhlasem předsednictva KDU-ČSL začal jednat o nabídce ČSSD na vstup do vlády. Paroubkova nabídka mimo jiné lidovcům slibovala mírné snížení daní, zrušení kontroverzní novely církevního zákona, ratifikaci smlouvy s Vatikánem a čistě poměrný volební systém, čímž alespoň částečně vykryl většinu programových bodů KDU-ČSL.  Proti účasti strany ve vládě za tiché podpory komunistů protestovaly některé krajské, okresní i městské organizace a někteří jednotliví senátoři a poslanci. Celostátní výbor strany ukončil jednání o vládě a Miroslav Kalousek rezignoval na funkci předsedy. Rezignovala také část místopředsedů strany.  Kalousek se k tomu později vyjádřil tak, že to byl pouze trik, kterým chtěl zabránit velké koalici ČSSD a ODS.  V roce 2010 prohlásil: „Udělal jsem něco, co omluvit nelze. Neměl jsem na vybranou. Mohl jsem tiše chcípnout v křoví. Byla to provokace, byla to hra. Kdybych neudělal nic, tak další vývoj byl neskonale dramatičtější".  "„Ve chvíli, kdy už už mohlo dojít k dohodě mezi ODS a ČSSD o menšinové vládě ODS, udělal svůj politický majstrštyk, když začal vyjednávat o koalici lidovců s ČSSD s podporou KSČM, kterou však nikdy nemyslel vážně. My jsme vlastně tehdy s Nečasem a se Sobotkou dojednávali poslední podmínky dohody o toleranci vlády ODS, což bylo velmi reálné. Kalousek si spočítal, o co jde. Věděl, že konzervativní křídlo u lidovců mu nedovolí do té koalice s podporou komunistů jít, ale vyvolal v Paroubkovi pocit, že bude opět premiérem. Jirka (Paroubek) nám předtím poslal zprávu: Ukončete jednání s ODS a přijeďte okamžitě do Kramářovy vily.“" "Zdeněk Škromach"

Po odstoupení z funkce předsedy KDU-ČSL.

Po odstoupení z funkce předsedy KDU-ČSL v roce 2006 zůstal členem strany. Ve stejném roce kandidoval do zastupitelstva města Bechyně a získal zde třetí nejvyšší počet voličských hlasů. Mezi lety 2007–2009 byl ministrem financí ve vládě Mirka Topolánka, do 9. 1. 2007 zastával post místopředsedy rozpočtového výboru a také byl členem kontrolního výboru. Kalouskem vedené ministerstvo financí připravilo státní rozpočty na léta 2008 a 2009 s deficity 107,2, resp. 178,7 miliard korun – druhá suma byla do roku 2020 rekordním deficitem státního rozpočtu v dějinách České republiky. Během českého předsednictví v Radě EU byl (od ledna do května 2009) předsedou Rady Evropské unie pro hospodářské a finanční záležitosti.  Později v rámci kampaně před volbami do PSP v roce 2010 rozesílala strana TOP 09 občanům symbolické složenky na úhradu jejich podílu na státním dluhu. Cílem složenek mělo být upozornit občany na rostoucí zadlužení České republiky. Kalousek k tomu dodal: "„To není dluh někoho jiného, zaplatit ho budeme muset všichni"." Tato kampaň vyvolala ve společnosti spíše negativní reakce.  V roce 2009 z funkce ministra financí podepsal dohodu s japonskou investiční bankou Nomurou, čímž ukončil spor, který byl veden od roku 2000. Nomura žalovala český stát o náhradu škody ve výši 120 miliard Kč, a to kvůli zastavení činnosti Investiční a poštovní banky (IPB). Nomura poté žaloby u soudu stáhla.  Z funkce ministra financí hájil zadání více než stomiliardové veřejné zakázky na odstraňování ekologických zátěží jediné firmě. ""Během šestnácti let bylo vyčištěno pouze 32 procent postižených lokalit a odstraněno pouhých 26 procent škod – měřeno očekávaným objemem prací," uvedlo ministerstvo. "Místo dalších 20 let by tak ekologické škody mohly být odstraněny do roku 2015,"" argumentoval Kalouskův úřad. Po Kalouskově odchodu v květnu 2009 chtělo ministerstvo financí v tendru pokračovat. Důvodem mělo být, že by se díky tendru podařilo částku na odstranění ekologických závazků státu, které vznikly před rokem 1992, snížit. Pokud by se ekologické škody odstraňovaly zadáváním jednotlivých zakázek, nestihl by stát podle ministerstva do roku 2015 dostát svým závazkům. Ty jsou právně vymahatelné a při jejich nesplnění mohou státu hrozit žaloby nebo arbitráže. Podle české pobočky organizace Transparency International jde o neuvážený experiment s veřejnými prostředky, který by údajně zatížil státní rozpočet zbytečně nejméně o 30 miliard korun. K záměru na jedinou zakázku se kriticky vyjádřila také Hospodářské komora ČR.  Do druhého kola tendru postoupily tři firmy, z nichž nejnižší nabídku podala firma Marius Pedersen Engineering za 56,8 miliardy korun. On sám však nedoporučil tuto nejnižší nabídku přijmout. Předseda vlády Petr Nečas poté oznámil, že žádného uchazeče nevybere a projekt se uzavře. V prosinci 2011 vláda zakázku na odstranění ekologických škod zrušila.  V této době proběhla další kauza, a sice ohledně smlouvy mezi státem a společností OKD. Miroslav Kalousek byl v souvislosti s touto kauzou několikrát kritizován za liknavý postup a člen ČSSD Lubomír Zaorálek jej otevřeně obvinil z nečestného jednání. Podle něj v uplynulých dvou letech ministerstvo svůj přístup zlepšilo, ale odmítá vést soudní spory, které jsou předem prohrané. Ještě před odchodem z funkce ministra financí dal podnět k auditu v bytovém fondu, o který se jednalo.  Jinou kauzou spojenou s jeho osobou v té době bylo povolení internetového sázení českým firmám v rozporu se stanoviskem KDU-ČSL. Tehdejší předseda strany Jiří Čunek tvrdil, že v roce 2008 KDU-ČSL dostala nabídku sponzorského daru osm až deset milionů korun od firmy Penta Investments za umožnění sázení přes internet. Kalousek nařčení z přijetí úplatku odmítl s vysvětlením, že povolení kurzovního sázení po internetu začalo platit pro všechny české společnosti, které o to žádaly, nikoliv jen pro Pentu.  V roce 2009 po 25 letech ukončil své členství v KDU-ČSL. Někteří členové strany jej obviňovali z přílišných sympatií k ODS. Své rozhodnutí Miroslav Kalousek komentoval pro iDNES.cz: ""V mé straně teď sílí názor, že sociální spravedlnost znamená rovnou spotřebu. To je politika, kterou já nemohu dělat. Na tom nic nemůže změnit volba toho či onoho předsedy.""

Vznik TOP 09.

Miroslav Kalousek pět měsíců před předčasnými sněmovními volbami roku 2009 přemýšlel o založení nové strany. Jako ideologii pro svou stranu zvolil pravicový konzervatismus a název TOP 09. Vznik své strany podmínil podporou Karla Schwarzenberga, ten jeho nabídku přijal. V listopadu na Ustanovujícím sjezdu TOP 09 byl zvolen 1. místopředsedou strany. Pro sněmovní volby roku 2010 byl lídrem TOP 09 ve Středočeském kraji.  Dne 2. října 2009 novinářka Sabina Slonková zveřejnila na portálu Aktuálně.cz informaci, že největší sponzor TOP 09 vede od roku 2005 soudní spor se státem o více než 70 milionů korun. Brněnský podnikatel Dušan Novotný věnoval straně TOP 09 11 milionů korun. Firma "Orgapol", ve které Dušan Novotný působí, vyžaduje od ministerstva financí náhradu škody, která měla být způsobená při dodatečném vyměření daně finančním úřadem. Firma Orgapol podala žalobu v době, kdy působil ve funkci ministra financí. Soudní při potvrdil Úřad pro zastupování státu ve věcech majetkových, ale detaily odmítl zveřejnil s odkazem na povinnosti mlčenlivosti u pravomocně neukončeného sporu. Podle Novotného dar pro TOP 09 se sporem nijak nesouvisel a uvedl, že nemá důvod si politiky finančně zavazovat. Miroslav Kalousek k tomu uvedl: "„Jedná se o soudní spor o náhradu škody, která dle názoru vedení Orgapol, a. s., vznikla společnosti chybným postupem Finančního úřadu. V roce 2007 navrhl Orgapol, a. s., Ministerstvu financí mimosoudní vyrovnání. Tehdejší ministr financí Miroslav Kalousek ve shodě s názorem škodní komise Ministerstva financí požadovanou částku odmítl vyplatit. Spor tak řeší nezávislý soud standardním postupem. Pokud by existovala jakákoliv účelová vazba mezi tehdejším ministrem financí a MVDr. Dušanem Novotným, nebylo by nic snazšího než na mimosoudní vyrovnání přistoupit a požadovanou částku vyplatit. TOP 09 tak pokládá oba dva dary od fyzických osob za zcela transparentní a věrohodné“".

Nečasova vláda.

Ve sněmovních volbách roku 2010 získala TOP 09 16,7% a podílela se následně spolu s ODS a Věcmi veřejnými na vzniku vlády premiéra Petra Nečase, kde Kalousek zastává funkci ministra financí. V průběhu března 2011 se dostal do sporu s ministrem obrany Alexandrem Vondrou v rámci aféry ProMoPro. Ministerstvo financí v lednu 2011 podalo trestní oznámení kvůli údajně podezřelé zakázce, kterou v době českého předsednictví bez soutěže získala od státu firma ProMoPro. Zakázka byla společnosti přidělena vládní sekcí pro české předsednictví vedená tehdy Alexandrem Vondrou. Podle Ministerstva financí není zřejmé, co stát získal asi za polovinu plateb firmě ProMoPro při českém předsednictví EU. Část peněz zhruba z půl miliardy korun údajně směřovala na podezřelé účty v Rakousku. V únoru 2011 zahájila protikorupční policie úkony trestního řízení kvůli možnému porušování povinnosti při správě cizího majetku. Doposud nepadlo žádné obvinění.  V létě 2012 vznikla podezření, že v souvislosti vyšetřováním předraženého nákupu letadel CASA a stíháním Vlasty Parkanové volal nejdříve policejnímu vyšetřovateli a později policejnímu prezidentovi, přičemž oběma měl vyhrožovat.

Volby do Poslanecké sněmovny PČR 2013.

Ve volbách do Poslanecké sněmovny PČR v roce 2013 úspěšně kandidoval ve Středočeském kraji jako lídr TOP 09 a STAN. Získal 10 246 preferenčních hlasů, což byl nejvyšší počet ve Středočeském kraji. Po ustavení Poslanecké sněmovny kandidoval v první volbě na jejího místopředsedu, ale neuspěl ani v jednom kole, když získal nejdřív 62 a pak 73 hlasů. Hrozilo by tak, že přijde o přednostní právo na vystoupení v Poslanecké sněmovně PČR, a tak mu Petr Gazdík uvolnil místo předsedy Poslaneckého klubu TOP 09 a Starostové, který toto právo má (Gazdík se stal kandidátem na místopředsedu Sněmovny).  Na 3. celostátním sněmu TOP 09 v Praze byl 8. prosince 2013 opět zvolen prvním místopředsedou strany, když získal 157 hlasů ze 168 možných hlasů (tj. 93,5 %).  V roce 2015 jako poslanec Parlamentu ČR vystupoval proti ministrovi financí Andreji Babišovi, prodloužení povinného přimíchávání biopaliv a zavedení elektronické evidence tržeb.

Komunální volby 2014 a 2018.

V komunálních volbách v roce 2014 kandidoval jako člen TOP 09 na 9. místě kandidátky subjektu "Nezávislí a TOP 09" do Zastupitelstva města Bechyně, avšak neuspěl (skončil jako první náhradník na třetím místě patnáctičlenné kandidátky).  Také v komunálních volbách v roce 2018 kandidoval jako člen TOP 09 na posledním 15. místě kandidátky subjektu s názvem ""Nezávislí s podporou TOP 09"", ale opět neuspěl.

Předseda TOP 09.

Na 4. celostátním sněmu TOP 09, který se konal v Praze, byl dne 29. listopadu 2015 zvolen předsedou strany a nahradil tak Karla Schwarzenberga. Jako jediný kandidát obdržel 148 hlasů od 171 přítomných delegátů (tj. 87 % hlasů). Ve svém projevu při volbě zdůraznil, že chce svou politikou podporovat především menší a střední podnikatele, kvalifikované pracovníky a svobodnou tvůrčí inteligenci. Díky nim pak bude Česká republika ""země vstřícná, přátelská a solidární ke všem svým občanům.""  Krátce po sněmu se vzdal místa předsedy Poslaneckého klubu TOP 09 a Starostové, na této pozici jej vystřídal František Laudát.  V březnu 2016 Kalousek vyzval Rusko k propuštění zajaté ukrajinské pilotky Nadi Savčenkové.

Volby do Poslanecké sněmovny PČR 2017.

V pondělí 13. února 2017 uvedl, že předpokládá ve sněmovních volbách v říjnu 2017 zisk více než 10 % hlasů pro TOP 09 a v případě neúspěchu strany ve volbách by už nekandidoval na jejího předsedu. Do voleb šel z pozice lídra TOP 09 ve Středočeském kraji. Strana jen těsně překročila 5% hranici potřebnou pro vstup do Poslanecké sněmovny, sám Miroslav Kalousek získal 8 018 preferenčních hlasů a mandát poslance obhájil. Dne 24. října 2017 pak oznámil, že na listopadovém sjezdu strany už nebude kandidovat na post předsedy TOP 09. Dne 31. října 2017 byl zvolen předsedou samostatného Poslaneckého klubu TOP 09. Na konci listopadu 2017 jej ve funkci předsedy strany nahradil Jiří Pospíšil.

Ocenění.

V roce 2008 Kalouska mezinárodní časopis Emerging Markets vyhlásil „ministrem financí roku 2008 pro oblast rozvíjejících se evropských ekonomik“. Emerging Markets každý rok vyhodnocuje vývoj veřejných financí v zemích rozvíjejících se evropských ekonomik a v rozvojových zemích. Hodnotí prosazování reforem vedoucích ke stabilitě a udržitelnosti veřejných rozpočtů. Ceny se udělují na základě hlasování analytiků, bankéřů, zástupců finančních institucí a jiných expertů.  Stejné ocenění bylo Miroslavu Kalouskovi uděleno časopisem Emerging Markets podruhé v roce 2011, kdy byl vyhlášen "ministrem financí roku 2011 pro oblast rozvíjejících se evropských ekonomik".  V žebříčku ministrů financí Evropské unie podle deníku Financial Times pro rok 2012 získal Miroslav Kalousek dělené první místo, pokud jde o kredibilitu neboli důvěryhodnost. V celkovém hodnocení obsadil 11. místo, v roce 2011 skončil osmý.

Rodinný život.

Rodinnému životu Miroslava Kalouska je věnována publicita jen občasně. Jeho manželkou byla Radka Kalousková, rozená Kašáková, inženýrka chemie, asistentka v Ústavu polymerů Vysoké školy chemicko-technologické v Praze, seznámila se s ním v roce 1984 jako s profesním kolegou a řadovým členem Československé strany lidové (téhož roku Kalousek do strany vstoupil).  V roce 2002 MF Dnes při prověřování majetkových poměrů politiků zjistila, že aniž by si půjčoval peníze v bance, investoval celkem přes tři miliony korun do stavby rodinného domu v Bechyni za 2,3 milionu korun a odkoupení třípokojového bytu v panelovém domě v Praze za 752 tisíc Kč, do té doby užívala jeho rodina luxusní dvousetmetrový půdní byt v Praze-Veleslavíně, pronajatý od Lubomíra Kašáka údajně za třikrát nižší nájemné, než by bylo tržní. MF Dnes došla k závěru, že sponzorem Kalouskovy předvolební kampaně v roce 1998 i veleslavínského bytu je Kalouskův švagr Lubomír Kašák, majitel stavební firmy IDOS Praha, profitující mimo jiné z veřejných zakázek v Příbrami. Ve firmě má 5% podíl i Radka Kalousková. Příbramským starostou v době získání zakázek byl člen celostátního vedení KDU-ČSL a Kalouskův přítel Josef Vacek. Radka Kalousková získala veleslavínský byt výměnou za směnku v hodnotě 6,5 milionu korun, kterou v její prospěch vystavil v roce 1999 po dohodě s jejich otcem její bratr Lubomír Kašák v rámci vyrovnání mezi sourozenci. Lubomír pak byl v roce 2002 zavražděn údajně svým společníkem Zdeňkem Němcem, který se po činu také zastřelil. K darovací dani přiznala Radka Kalousková směnku až po letech poté, co se o daňový únik na základě anonymního podnětu začala zajímat policie.  V září 2011 Miroslav Kalousek zmínil, že má zhruba 20letého syna. Podle rozhovoru zveřejněného v Aha! si své soukromí chrání a o své manželce, synovi a dceři téměř nemluví. V únoru 2012 se se svou ženou rozvedl.

Kritika a kontroverze.

Vztahy s veřejností.

Dne 21. září 2011 Kalousek na Malostranském náměstí v Praze profackoval, dle jeho slov, čtyřmi fackami mladíka, který mu údajně vulgárně nadával „k..o zlodějská”. Kalousek uvedl, že dotyčný byl ve věku okolo 20 let, zhruba jako jeho vlastní syn. V návaznosti dodal, že facka je pedagogický instrument. Předseda vlády Petr Nečas postup zhodnotil slovy, že Kalousek rozhodně neaspiruje na titul pedagoga roku. Později bulvár získal kamerový záznam z onoho incidentu, ten zachycuje jediný políček. Záležitostí se zabývala policie, vyhodnotila však incident jako přestupek. Kalousek byl potrestán pokutou ve výši 1000 Kč. V červenci 2012 zveřejnil poslanec Petr Skokan vulgární obsah telefonního rozhovoru, který s ním v září 2011 Kalousek vedl v souvislosti se zveřejněním tohoto incidentu.  Dne 7. června 2012 dostal Kalousek na demonstraci proti vládě ránu do hlavy, lidé na něj plivali a křičeli: „Demisi!“.  V roce 2013 ministr financí Kalousek poskytl rozhovory opilý, později se za to omluvil.

Odpouštění pokut a ponechání dotací.

Audit NKÚ zjistil, že Kalouskem vedené Ministerstvo financí ČR z 34,5 miliard pokut za zneužité dotace odpustilo 31,1 miliard korun. Zneužité dotace se v mnoha případech nemusely vracet. Podle viceprezidenta NKÚ Miloslava Kaly bylo na libovůli Kalouska, komu se promíjelo. Vracet mnohamilionové zneužité dotace nemusel například poslanec Petr Wolf, který jako přeběhlík z ČSSD podpořil vládu Mirka Topolánka. V červnu 2011 prezident českého Aeroklubu Vlastimil Dvořák na dotaz novinářů, jak chce Aeroklub České republiky uhradit zneužité dotace, které úřady chtějí vrátit, odpověděl, že je kamarádem ministra financí Kalouska a proto se nic platit nebude.  V roce 2003 získal Karel Schwarzenberg dotaci na obnovu dvou rybníků ve výši 4,5 milionu korun. Později finanční úřad nařídil vrácení dotace, protože nebyl dodržen termín kolaudace, ale ministerstvo financí pod vedením Kalouska vrácení dotace prominulo. V době, kdy ministerstvo financí prominulo Schwarzenbergovi vrácení 4,5milionové dotace, Kalousek i Schwarzenberg byli oba ministři ve vládě Mirka Topolánka.

Výběrová řízení.

V roce 1993, kdy se Kalousek stal ekonomickým náměstkem na Ministerstvu obrany ČR, si Armáda ČR objednala od ministerstva padáky pro dopravu skupin hloubkového průzkumu a seskoků. Ze dvou firem ve výběrovém řízení vyhrála firma Anex-Cirus Jiřího Andrlíka, která měla dodat padáky s názvem VTP-100. Průběh zkoušek dodaných prototypů nebyl zveřejněn. Na některé členy zkušební komise měl být vyvíjen nátlak, aby svá stanoviska ke zkouškám odvolali a padák doporučili. Armáda s touto firmou podepsala smlouvu na 2310 kusů i přesto, že společnost ještě právně neexistovala a nikdy žádné padáky nevyráběla. Smlouva také byla napsaná tak nevýhodně, že ji nelze vypovědět. Kalousek nákup padáků armádě doporučil (o výhradách k jejich kvalitě podle svých slov nevěděl), ale na žádné ze smluv s Anex-Cirus není jeho podpis. Odborníci Paraclubu tvrdí, že VTP-100 měl příliš funkcí, jež si vzájemně odporovaly. Přesto byla padáková souprava VTP-100 v roce 1996 zavedena do výzbroje Armády České republiky. V roce 1997 došlo ke smrtelné nehodě na VTP-100, při které zahynul vojín Roman Prinich. Ačkoli náčelník generálního štábu Jiří Nekvasil ihned po nehodě vyzval Kalouska k zastavení plateb firmě Anex-Cirus až do vyšetření úmrtí, vyplatilo ministerstvo firmě 27 milionů korun navzdory existujícímu podezření, že padáky nesplňují bezpečnostní ani technické normy. Soud nakonec nařídil ministerstvu odebrat dalších 300 padáků. Celkových 730 padáků za 110 milionů Kč již poté nikdy nebylo použito a v roce 2011 jim skončila životnost.  Plánovaná modernizace 353 tanků T-72 v hodnotě 13 miliard Kč, které už byly určeny k vyřazení, vyvolala kontroverzi, jelikož skupina expertů a výzkumníků se jednoznačně shodli na francouzské společnosti Sagem. Kalouskem jmenovaná ministerská komise se také shodla na společnosti Sagem, ihned poté byli dva porotci vyměněni za jiné, ovšem i v hlasováním na tvrdo zvítězila opět společnost Sagem. Toto hlasování bylo prohlášeno za předběžné a o týden později zvítězila zcela nečekaně italská společnost Officine Galileo, která v posudcích skončila až na posledním pátém místě. Tyto skutečnosti přiměly vládu odebrat Ministerstvu obrany možnost rozhodovat o strategicky významných zakázkách. Po modernizaci přetrvávaly problémy s řízením palby. M. Kalousek se snažil prosadit usnesení, které by znesnadnilo porovnávací zkoušky modernizovaných tanků. Modernizace nakonec stála 4 miliardy Kč a modernizováno bylo jen 30 strojů.  Pochybnosti vyvolala zakázka na štábní informační systém. Výběrový konkurz vyhrála firma Unisys, ale Kalousek konkurz zrušil. Při druhém řízení zvítězila opět Unisys, i přesto Kalousek označil společnost EDS za výhodnější a dostala zakázku. Představitelé Unisys byli údajně zastrašováni a kontaktovali policii, pracovník EDS Jan Březovský v roce 1998 prohlásil, že EDS byla nucena dát Kalouskovým lidovcům provizi 50 miliónů Kč. Kontrakt v ceně zhruba jedné miliardy korun byl dokončen v roce 2002, ovšem i tak systém stále nenaplňoval požadavky.  Novinář Karel Hvížďala o něm v červenci 2014 prohlásil: "Prsty měl skoro ve všech sporných zakázkách: v nákupu 1160 padáků VTP 100 za 110 milionů, které byly nefunkční (firma, která vyhrála, je nikdy nevyráběla a dokonce úředně ani neexistovala) a na nichž se jeden voják zabil, v zakázce na modernizování tanků T-72 za 13 miliard. Stál za nákupem štábního informačního systému asi za jednu miliardu a za výměnou deseti letadel Mig-29 za jedenáct vrtulníků Sokol, které byly pro záchrannou službu nevýhodné, v hodnotě asi jedné miliardy. Byl spojen s nezdaněním hazardu, jehož roční přiznaný obrat činí asi 100 miliard, s nákupem čtyř letadel CASA za 3,5 miliardy, která jsou údajně předražená o 658 milionů, s prodejem kasáren na Náměstí republiky v Praze, z kterého jsme kvůli špatným smlouvám nezískali v důsledku snad ani korunu, stejně tak jako s medializovanými kauzami Diag Human či gripenů, kde zprostředkovatelé dle expertů rozdali v naší republice na úplatcích asi 400 až 700 milionů korun."  Policejní prezident Petr Lessy v červenci 2012 tvrdil, že mu ministr financí Kalousek několikrát volal, aby ovlivnil vyšetřování nákupu letounů CASA. Podle Lessyho Kalousek řekl, že „budou odstíháni všichni a nebude to trvat dlouho. Bylo to takové obecné konstatování v množném čísle, na adresu lidí, kteří prošetřují kauzu CASA.” Také detektiv vyšetřující nákup letounů CASA obvinil Kalouska z pokusu ovlivnit vyšetřování. Premiér Petr Nečas na to reagoval slovy „Rozhodnutí volat vyšetřovateli poměrně citlivé kauzy, do které pan ministr financí je nějakým způsobem zaangažován, je politicky mimořádně nešťastný krok.”

Kauza Diag Human.

Dokumenty dokládají, že Kalousek jako ministr financí podpořil svého dlouholetého známého Josefa Šťávu, zakladatele společnosti Diag Human, který usiloval o miliardy korun v arbitráži proti státu, jehož zájmy měl Kalousek jako ministr hájit.

Obvinění Roberta Pelikána.

V únoru 2016 obvinil ministra spravedlnosti Roberta Pelikána, že je ruským agentem, když ten souhlasil s propuštěním Libanonce Alího Fajáda, o jehož vydání k trestnímu stíhání žádaly Spojené státy americké. Kalousek prohlásil: „Ministr spravedlnosti je podle mého názoru opravdu aktivní spolupracovník ruských zpravodajských služeb, ale nemůžu to nijak doložit, nebývají na to písemné důkazy. Ale když se někdo tak chová, tak to tak asi bude.” Pelikán kritiku označil za neopodstatněnou.

Obvinění Václava Klause.

V červnu 2019 prohlásil o bývalém prezidentu České republiky Václavu Klausovi, že byl a je ruským agentem znovu aktivovaným po roce 2010, když ten v zápiscích z plavby kolem Britských ostrovů kritizoval multikulturalismus a údajnou snahu kosmopolitů „co nejvíce zlikvidovat hranice mezi státy a národy”. Klaus následně uvedl, že zvažuje právní kroky, včetně podání podnětu na Policii ČR k prověření podezření ze spáchání trestného činu křivého obvinění.

Miroslav Kalousek (* 17. prosince 1960 Tábor) je český politik, zakladatel a bývalý předseda TOP 09. V letech 1998–2010 byl poslancem Parlamentu České republiky za KDU-ČSL, v období 2003–2006 byl předsedou strany. V letech 2007–2009 byl ministrem financí druhé Topolánkovy vlády. V červnu 2009 z KDU-ČSL odešel, založil novou politickou stranu TOP 09 a stal se jejím prvním místopředsedou. Po volebním úspěchu v parlamentních volbách v květnu roku 2010 byl v letech 2010–2013 ministrem financí ve vládě Petra Nečase. Od listopadu 2013 do prosince 2015 byl předsedou Poslaneckého klubu TOP 09 a Starostové, od října 2017 předsedá samostatnému Poslaneckému klubu TOP 09. Po volbách v roce 2017 se vzdal funkce předsedy strany, jeho nástupcem se stal Jiří Pospíšil.  Před vstupem do vysoké politiky pracoval na Úřadu vlády ČR. Byl odborným poradcem místopředsedy vlády, ředitelem odborů poradců místopředsedy vlády ČSFR a náměstkem ministra obrany, odpovědným za rozpočet a akviziční procesy.

Miroslav Kalousek (born 17 December 1960) is a Czech politician, former leader of KDU-ČSL and TOP 09, and has been a member of the Chamber of Deputies (MP) since 1998. He served twice as Finance Minister in the cabinets of Mirek Topolánek and then again from 2010 to 2013 in the government of Petr Nečas.


Tvorba.

Kromě krátkého období kolem roku 1530, kdy spolupracoval s Bonifaciem Veronesem v Benátkách, Jacopo pracoval v Bassanu celý svůj život. Jeho otec, Francesco starší (1475-1539), byl venkovský malíř a Jacopo si uchoval něco z venkovského umělce i když módní vlivy, např. z Parmigianina jsou v jeho práci patrné.  Třebaže většinu své práce vytvořil v malých nebo středně velkých městech, vždy upozorňoval na nejnovější umělecké i technické směry vývoje, což mu vyneslo jistý stupeň slávy v Benátkách samých. Byl také schopen vymýšlet nové výrazové prostředky, které znamenaly velkou sílu výrazu jeho děl. Pracoval ve studiu svého otce, ale zlomil místní a devótní tradice studiem tisků Raffaela a dal vzniknout novému stylu známému jako manýrismus.  Během roku 1540 maloval experimentálně, anatomie jeho charakterů byla však vynucená a pozice nepřirozené. Tato fáze prokázala rozhodující vliv ve vývoji jeho vlastního velmi osobitého stylu, který byl schopen asimilovat nové myšlenky a přenášet je do umění s výraznou komunikativní silou. Bassanův populární realismus byl podepřený jeho výjimečným použitím světla a charakterizovaný živoucí kvalitou lidí a detailů, zvláště pak zvířat v jeho obrázcích. V průběhu let se jeho výraz stával stále dramatičtějším a to počínaje sérií oltářních obrazů v Bassanu, Trevisu, Padově, a Bellunu, jejichž tvorba se datuje od roku 1550 až do konce jeho práce.

Synové.

Jacopo Bassano měl čtyři syny, rovněž malíře, kteří pokračovali v jeho stylu zprvu v otcově dílně v Bassanu. Byli to  Francesco i Leandro získali jistou popularitu neboť pracovali v Benátkách. Uvedení čtyři synové stále více přispívali k popularitě jména Bassano, provozovali studio svého otce po jeho smrti.  Práce celé rodiny je dobře reprezentovaná v "Museo Civico" v Bassanu.

Pražská obrazárna.

Řadu obrazů rodiny Bassano má Obrazárna Pražského hradu. Od Jacopa dva oleje na plátně "Milosrdný samaritán" zhruba z roku 1550 a "Zvířata vstupují do archy Noemovy", který namaloval po roce 1575.

Jacopo Bassano (1515, Bassano – 13. února 1592, tamtéž) byl italský malíř, nejznámější představitel rodiny umělců, kteří své jméno odvodili z malého města Bassano, asi 65 km od Benátek. Jeho původní jméno bylo "Jacopo da Ponte". Maloval hlavně nábožensky zaměřené obrazy vč.portrétů.

Jacopo Bassano (ca. 1510 – 14 February 1592), known also as Jacopo dal Ponte, was an Italian painter who was born and died in Bassano del Grappa near Venice, and took the village as his surname. Trained in the workshop of his father, Francesco the Elder, and studying under Bonifazio Veronese in Venice, he painted mostly religious paintings including landscape and genre scenes . Bassano's pictures were very popular in Venice because of their depiction of animals and nocturnal scenes. His four sons: Francesco Bassano the Younger, Giovanni Battista da Ponte, Leandro Bassano, and Girolamo da Ponte, also became artists and followed him closely in style and subject matter.


Poloha.

Od jihu je pohoří ohraničeno Podtatranskou kotlinou, na severu sousedí se Spišskou Magurou a západní hranici tvoří Kôprová dolina oddělující Vysoké Tatry od Tater Západních. Na východě jsou ohraničeny masivem Belianských Tater. Belianské Tatry jsou nižší než Vysoké Tatry (plocha 64 km², délka hřebene 14 km, nejvyšší vrchol Havran – 2142 m).

Geologie.

Geologická stavba Vysokých Tater je velmi komplikovaná. Rozděluje se na tři části: Krystalické jádro, které vytváří hlavní část hřebene a jižní svahy. To je složeno převážně z žuly a břidlice. V sedimentech uložených v druhohorách lze nalézt kromě vápence ještě dolomit, křemenec, břidlici, různé druhy slepenců či pískovec. Tyto vrstvy se nachází ve větší míře povětšinou v Belianských Tatrách a Západních Tatrách. Jádro Tater vznikalo v prvohorách (Karbon, 210 mil. let). Okolní moře ustoupilo v druhohorách a začala se projevovat masivní eroze. V triasu však opět stouplo a začaly se ukládat usazeniny (vápence apod.), které vytvořily základ Belianských Tater a Červených vrchů. Na konci období křídy se Tatry nadobro staly součástí pevniny. Dále pak byly modelovány alpínskými vrásněními. Pro modelaci terénu v Tatrách měly hlavní vliv ledovce, které tekly v dobách ledových, během kterých dosahovaly ledovce na severních stranách hor až 14 km.  Nejdelší a nejhlubší jeskyně v Tatrách je Jaskinia Wielka Śnieżna (délka 22 km, hloubka 824 m).

Geografický popis.

Hlavní hřeben "Vysokých Tater", který je ve svém středu podkovovitě prohnut k jihu, je 26 km dlouhý a jeho maximální šířka je 17 km. Vysoké Tatry se táhnou od Ľaliového sedla (1947 m) na západě ke Kopskému sedlu (1749 m) na východě. Jejich nejzápadnějším vrcholem je Svinica (2301 m), nejvýchodnějším Jahňací štít (2229 m). Hřeben téměř vůbec neklesá pod 2000 m a jeho nejvyšším vrcholem je Ľadový štít (2627 m). Odbočuje z něj pět hlavních hřbetů na jih s vrcholy (Kriváň, Končistá, Gerlachovský štít, Slavkovský štít, Lomnický štít,) čtyři na sever (Kozi Wierch, Opalony Wierch, Malé Rysy, Veľká Javorová veža). Nejvyšší vrchol Gerlachovský štít je zároveň nejvyšším vrcholem nejen Tater, ale celých Karpat.

Vrcholy.

Ve Vysokých Tatrách najdeme 26 vrcholů převyšující výšku 2500 metrů. Celkem 8 vrcholů v Slovenských Vysokých Tatrách je turistům přístupných po značených stezkách se sezónními uzávěry od 1.11. – 15.6. Naproti tomu třeba vrcholy Gerlachovský štít, Vysoká, Ganek, Bradavica, Prostredný hrot, Ľadový štít, Baranie rohy, Lomnický štít, Kežmarský štít aj. jsou pro turisty dostupné pouze v doprovodu horského vůdce. . Pro horolezce s potřebným průkazem (např. ČHS) je lezení na většině území národního parku povoleno na vlastní nebezpečí. Lomnický štít je také dosažitelný kabinovou lanovou dráhou z Tatranské Lomnice. Tatranské vrcholy nad 2500 m:  Turisticky dostupné vrcholy slovenské části Tater:

Sedla.

Nejvyšším sedlem je Sedielko. Několik chodníků přechází přes často vysoko položená horská sedla. Některé přechody jsou dokonce zajištěny řetězy a nejedná se tak o procházkové túry.  Turisticky zpřístupněná horská sedla ve slovenské části:

Údolí.

Ve Vysokých Tatrách se nachází na 35 údolí. Dna severních údolí jsou níže než je tomu na jihu. To je dáno ledovcovou činností, kdy na jihu byly ledovce menší a tudíž nedosahovaly tak velké erozní činnosti jako na severu. Mezi boční hřebeny se zařezávají tatranské údolí. Na jižní straně to jsou údolí Kôprová dolina, Furkotská dolina, Mlynická dolina, Mengusovská dolina, Batizovská dolina, Velická dolina, Velká a Malá Studená dolina, Dolina Kežmarskej Bielej vody. Na severní straně to jsou Bielovodská dolina a Javorová dolina. Nejdelšími údolími Vysokých Tater jsou Kôprová dolina a Bielovodská dolina, jež mají obě délku 11 km.

Vodstvo.

Vysoké Tatry se řadí ke dvěma úmořím – černomořskému a baltskému. Pramen zde mají některé významné řeky jako například Váh. Jeden z největších vodopádů Vysokých Tater je Obrovský vodopád, který se nachází v ústí Malé Studené doliny v nadmořské výšce 1330 m. Je vysoký 20 m. Ve většině údolí se nacházejí ledovcová jezera, na Slovensku zvaná plesa, v Polsku "staw". Ve Vysokých Tatrách se nalézá 120 jezer. Hojně navštěvované Štrbské pleso je známé také tím, že z něj voda vytéká na obě strany – teče do Baltského a Černého moře. V pohoří také vyvěrá několik minerálních pramenů, z nichž některé jsou využívány. K vyhlášeným lázním patří např. Starý Smokovec. Pramen napájející lázně vyvěrá z masivu Slavkovského štítu.  Nejznámější jezera jsou: Přehledy:

Podnebí.

Podnebí ve Vysokých Tatrách má výrazně kontinentální rysy. Panuje zde spíše chladné počasí, kdy teplota se v průměru dostává až na 0°C. Ve výšce 1000 m je potom 5 °C. Teplotní průměr je zde nejnižší na celém Slovensku. Sněhová pokrývka se zde udrží po 200 – 250 dní v roce. Na některých stinných stráních či firnovištích neroztává vůbec. Pro Tatry je charakteristické proměnlivé počasí. Inverze nejsou v zimě žádnou výjimkou. Roční srážky tu dosahují celkového ročního úhrnu kolem 1600 mm. Nejvhodnějším obdobím pro turistické výstupy v Tatrách je podzim, kdy je počasí nejstabilnější a díky nižším teplotám je také výborná viditelnost.

Příroda.

Flóra.

Výskyt rostlin v Tatrách je ovlivněn jednak nadmořskou výškou a jejím vegetačním pásmem, jednak horninovým podložím. V alpinském a subalpinském pásmu se vyskytují rostliny známé v Alpách, Pyrenejích atd. – např. dryádka osmiplátečná, hořec jarní, vrba bylinná, oměj. Na vápenci rostou vrba síťnatá, vrba alpská, koniklec, plesnivec alpský, škarda Jacquinova, hvozdík časný, hořcokvět Clusiův, mateřídouška karpatská, prvosenka aurikule, len karpatský , hadí kořen živorodý, všivec Oederův, zvonek maličký, kozince, vlnice, turany a jiné. Obzvláště bohatá je květena vápencových Belianských Tater. Kyselejší žulový či břidlicový podklad přitáhl rostliny jako všivec přeslenitý, rozchodník alpinský, huseník alpský, řeřišničník přehlížený, kopretinka alpská, hořec chladnomilný, pomněnka alpská, prvosenka nejmenší, hvozdík ledovcový, koniklec bílý, starček brotanolistý, starček šedivý, pryskyřník alpínský, pryskyřník ledovcový, náholník jednoúborný, škarda hnidákolistá, hořec tečkovaný, netřesk horský, zvonek alpský, zvonek tatranský, kamzičník Clusiův, rozrazil alpský, silenka bezlodyžná, několik druhů lomikamenů, rožců, horských jestřábníků atd. V Tatrách najdeme také několik endemitů, jako jsou např. stračka tatranská, mák tatranský nebo lžičník tatranský. Skály, sutě a hole porůstají charakteristická společenstva trav a travin, jako je např. sítina trojklaná, ostřice tmavá, ostřice vždyzelená, bika kaštanová, lipnice alpská, lipnice žulová, kostřava tatranská a řada dalších.

Fauna.

Vzhledem k zachovalosti rozsáhlých lesů a vyhlášení národního parku se zde nachází celá řada původních živočichů a velkých savců. Především potom největší slovenská šelma medvěd hnědý, kterého zde žije přibližně 50 kusů (r. 2002). Dalšími významnými savci jsou rys ostrovid, jenž je zde považován za jediný přirozený regulátor vysoké zvěře, vlk eurasijský, prase divoké, kamzík horský, kočka divoká, kuny, jelen, srnec, liška obecná, jezevec lesní, svišť horský a jiní. Žije zde také řada hlodavců a různých menších živočichů (hraboš sněžný, zajíc). Ptačí říši zastupují orel skalní, orel křiklavý, jestřáb lesní, krahujec, tetřev hlušec, tetřívek obecný, čáp, výr velký atd. Početné jsou zde kolonie netopýrů zastoupených mnoha druhy (vrápenec velký, netopýr velkouchý atd.). Z plazů je nejběžnější zmije obecná, ještěrka živorodá a užovka. Bohaté je zastoupení bezobratlých, především motýlů. Pouze ve Vyšném Furkotském plese žije, od dob ledových, drobný korýš žábronožka severská, který se jinak vyskytuje pouze v jezerech severoevropské tundry. Dalším skoro endemitem je korýš, patřící mezi plazivky, "Bryocamptus mrazeki", žijící v několika vysokotatranských jezerech. Tento druh se vyskytuje např. v jezeře Bajkal.

Ochrana přírody.

Vysoké Tatry patří do Tatranského národního parku (TANAP). Park byl vyhlášen v r. 1948. Rozloha Tatranského národního parku činí 73 300 ha a plocha ochranného pásma dalších 39 800 ha. V Polsku je to "Tatrzanski park narodowy" zaujímající plochu 212 km². Účel vyhlášení parku byla ochrana jedinečné flory a fauny a výrazného vysokohorského profilu a glaciálního reliéfu. Ten se vyznačuje především strmými štíty a hřebeny, kary, morénami apod. Ochrana zde zahrnuje také četné krasové jevy (ve vápencové složce podloží Tater) jako např. jámy, propasti, škrapy či jeskyně. Lze tu najít i četné ponory, vyvěračky a kaňony s vodopády. V únoru 1993 byl TANAP vyhlášen jako biosférická rezervace v programu UNESCO (MAB).

Historie a osídlení.

Starší doba kamenná se považuje za období prvního osídlení Vysokých Tater. 3000 let př. n. l. se začínají pod Tatrami již opracovávat kovy. Keltové, kteří zde žili na přelomu letopočtů, uměli zpracovat také železo. Obchodovali s ním například s Římany. Ze začátku 12. století pochází první doložená zmínka o Tatrách z kroniky "Chronica Boemorum". Vpád Tatarů v letech 1241 – 1242 začal stabilizovat zdejší osídlení a začalo se více prosazovat pastevectví a hospodářství. Dále ve 14. století (Matyáš Korvín) se zde začaly masivně těžit rudy. Pod Kriváněm tak vzniklo několik štol. To pokračovalo až do 16. století (Maxmilián II.) kdy bylo vybudováno mnoho dalších štol, včetně nejvýše položené Terézie (2100 m). Ke konci těžby dochází v roce 1787.

Turismus.

Horské chaty.

Ve Vysokých Tatrách se nachází 16 horských chat (12 na Slovensku, 4 v Polsku).

Dostupnost.

Vysoké Tatry jsou dobře dostupným pohořím, kde je značení opravdu důkladné, chodníky upravené a je zde dostatek informačních středisek a materiálů. Nejpřístupnější jsou od jihu, např. z Tatranské Štrby, odkud vede na Štrbské Pleso trať ozubnicové železnice. Zde začíná Podtatranská železnice, jež probíhá pod celým masivem Tater. Traverzem po jižním úbočí hor se táhne červeně značená Tatranská magistrála, z které vede mnoho odboček do údolí a k vrcholům či chatám. Letiště v oblasti Tater nalezneme v Popradu. Dalšími centry na slovenské straně hor jsou Starý Smokovec, Tatranská Lomnica, Tatranská Polianka, město Vysoké Tatry a Podbanské. Na polské straně je hlavním turistickým centrem město Zakopane, přístupné po silnici a železnici.

Vysoké Tatry (polsky "Tatry Wysokie", maďarsky "Magas-Tátra") je nejvyšší pohoří na Slovensku i v Polsku. Jde o geomorfologický podcelek Východních Tater západně od Kopského sedla, které je odděluje od Belianských Tater. Na jihu hraničí s Podtatranskou kotlinou. Mají rozlohu 341 km² (260 km² na "Slovensku" a 81 km² v "Polsku"). Délka Vysokých Tater je zhruba 26 km a šířka 17 km. Pro svou nevelkou rozlohu bývají označovány za nejmenší velehory světa či Evropy.

The High Tatras or High Tatra Mountains (Slovak: Vysoké Tatry; ; ; ), are a mountain range along the border of northern Slovakia in the Prešov Region, and southern Poland in the Lesser Poland Voivodeship. They are a range of the Tatra Mountains chain.


Panská nosítka.

Nosítka k dopravě osob, buď mocných či zámožných, nebo nemohoucích, se používala nejen v kulturách, které neznaly kolo na hřídeli nebo měly nedostatek tažných zvířat (mayská civilizace, atd.).  Nosítky se s oblibou dopravovali zámožní občané Starověkého Říma, kteří bydleli ve svých vilách daleko od měst a občas se tam potřebovali kvůli obchodu pohodlně přenést, v čemž jim pomáhali otroci.  V evropské společnosti 17., 18. a 19. století byla nosítka užívána k přepravě osob na kratší vzdálenosti, zejména po městech. Například v Brně fungovala v letech 1708–1776 nosítková doprava jako veřejná služba, což položilo základy dnešním taxislužbám.

Nákladní nosítka.

Nosítka se používala také k nákladní dopravě, a to různými způsoby. Například aztécká nákladní nosítka měla podobu pytle, zavěšeného za čelo a opřeného o záda nosiče. Tak dokázali Aztékové dopravit kamení a další materiál na stavbu pyramidy bez vozů a tažných zvířat.

Zdravotnická nosítka.

Ve zdravotnictví (nejčastěji v záchranářství) se nosítka používají k přenášení zraněných nebo jinak nemohoucích osob, především je-li třeba fixovat jejich polohu. Moderní kvalitní nosítka bývají kovová a mívají skládací nohy s kolečky. Také bývají vybavena polohovatelným podhlavníkem.

Nakládání nemocného na nosítka.

Nakládání na nosítka vyžaduje nácvik, při nakládání velí vždy zachránce u hlavy poraněného. Provádí se třemi způsoby:

Dětská nosítka.

Na nošení dětí se používají dětská, ideálně ergonomická nosítka.  Nošení dětí bylo tradičním způsobem transportu dětí na českých vesnicích užívaný ještě před 2.světovou válkou, místy dokonce i po ní. Děti se nosily v prostěradlech, nebo i ve velkých pruzích látky či pytloviny používaných k odnášení sena z polí a jinému transportu objemných nákladů,v tzv. loktuších. Dnes je nošení dětí poměrně populární, jelikož velmi usnadňuje soužití rodičů s miminkem. Stále se nosí v šátcích, nosítka jsou ale stále oblíbenější.

Nosítka jsou zařízení určená k ručnímu a pěšímu přenášení osob nebo věcí. Nejvýznamnějšího využití dnes nacházejí ve zdravotnictví, ale dříve se používala i k dopravě zdravých (zejména bohatších) osob na krátké vzdálenosti jakožto klasický dopravní prostředek.  Nosítka slouží rovněž k nošení dětí, viz dětská nosítka níže.

A stretcher, litter, or pram is an apparatus used for moving patients who require medical care. A basic type (cot or litter) must be carried by two or more people. A wheeled stretcher (known as a gurney, trolley, bed or cart) is often equipped with variable height frames, wheels, tracks, or skids. In American English, a wheeled stretcher can also be referred to as a gurney.  Stretchers are primarily used in acute out-of-hospital care situations by emergency medical services (EMS), military, and search and rescue personnel. In medical forensics the right arm of a corpse is left hanging off the stretcher to let paramedics know it is not a wounded patient. They are also used to hold prisoners during lethal injections in the United States.


Vývoj pohonu a přídavných zařízení.

Z historického hlediska se vývoj roleb, více či méně shoduje, s technologickým pokrokem většiny oblastí strojírenství.  Zatímco první rolby byly ve většině případů vybaveny benzínovým agregátem, dnešní stroje jsou vždy vybaveny přeplňovaným dieselovým agregátem, jehož velikost a výkon je volena dle podmínek, ve kterých je rolba nasazena. K přechodu na dieselové agregáty došlo přibližně na přelomu 70. a 80. let 20. století. Ke změně došlo zejména z výkonových a ekonomických důvodů. Dnes jsou rolby vybavovány nejmodernějšími dieselovými motory, který splňují ty nejpřísnější ekologické normy. Samotný pohon rolby je obstaráván hydraulickým pohonem, nikoliv mechanicky, jako například u automobilů. V dnešní době je standardním formátem pohonu dieselový agregát, který je připojen přímo na rozdělovací převodovku se třemi výstupy. 1. a 2. výstup pohánějí pojezdová čerpadla, která následně pohánějí hydromotor zakončený planetovou převodovkou, která umožňuje co nejlepší přenos výkonu na samotné pásy. Zároveň je možné nezávisle na sobě ovládat oba pásy najednou. 3. výstup pohání čerpadlo samostatného hydraulického okruhu, kterým se ovládají přídavná zařízení.  V roce 2012 představila firma Pisten Bully model 600E+, který se od ostatních liší použitím elektromotorů namísto hydromotorů, ale pouze pro pohyb stroje, přídavná zařízení jsou stále poháněna systémem hydraulickým, zejména kvůli přesnosti, se kterou lze pomocí tohoto systému přídavná zařízení ovládat. Tento systém pohonu je známý taktéž jako diesel-elektrický pohon, běžně používaný v lokomotivách železniční dopravy.  Výkon rolby je tedy rozdělen 2/3 pohon pojezdu a 1/3 přídavná zařízení (převážnou část výkonu této části však spotřebovává fréza, až 90 %). Přídavná zařízení také prošla značnými změnami a vývojem, především z důvodů zefektivnění hydraulických zařízení. Například první frézy vlastně vůbec nebyly frézy, jen válce, které s nevelkou efektivitou rovnaly terén za strojem. Oproti tomu dnes se používají frézy s nejmodernějšími technologiemi jako je například elektronicky řízené kopírování terénu a další. Radlici se dostalo také značného pokroku zejména v rozšíření z 4polohového sytému na systém 12polohový.  Rolby jsou dnes navíc vybaveny speciálním navíjecím zařízením, které napomáhá s pohybem v nejobtížnějším terénu. Naviják má plynule regulovatelnou sílu tahu (dnes až 4,5 tuny, tedy 45 kN). Délka lana se různí, nejčastěji však bývá lano dlouhé 1000 až 1400 metrů.

Sněžná rolba je speciální pásové vozidlo, určené k pohybu ve svažitém zasněženém terénu a k úpravám lyžařských tratí (běžeckých i sjezdových) Obecné označení vzniklo ze značky stroje Rolba jazykovým jevem zvaným apelativizace. Vznikla i odvozená slova rolbovat, rolbař, urolbovaný (sníh).  Sněžná rolba je, podobně jako sněžné dělo a lyžařský vlek, nezbytným vybavením lyžařského střediska. Povrch vytížené sjezdovky se upravuje dle potřeby, nejčastěji však každý den. V případě napadnutí čerstvého sněhu, i vícekrát za sebou. Rolby pro úpravu sjezdovek používají radlici a frézu. Fréza je v prostoru za pásy a pomocí rotujících válců se zuby, narušuje a rozmnělňuje sníh za rolbou, který je následně hlazen přítlačnou gumou tzv. finišerem.  Rolba k úpravě lyžařských běžeckých stop za sebou táhne speciální nástavec frézy s prořezávací lištou a dvěma specificky tvarovanými bloky, které vytvářejí stopu.  Rolba se používá též k dopravě po zasněžených územích – horách či severských a polárních oblastech. Před rozšířením rolby se k dopravě v zasněžených horách užívalo k podobným účelům převážně saní tažených ručně či koňmi. Rolba je schopná jízdy i po velmi strmých svazích v případě, že je vybavena přídavným navíjecím zařízením, lidově navijákem.

A snowcat is an enclosed-cab, truck-sized, fully tracked vehicle designed to move on snow. Major manufacturers are Kässbohrer (Germany), Prinoth (Italy) and Tucker (United States).


Původ.

Pochází z Číny. Do Evropy se dostala přes Arménii počátkem letopočtu, do Česka se rozšířila z Itálie přes Slovinsko, Štýrsko a Rakousy. Arménský původ obsahuje její latinský název "armenica", z něhož pochází i české slovo "meruňka".

Plody.

Plody meruňky jsou peckovice s oranžovým oplodím. Kvete na loňských letorostech. Dozrávají většinou uprostřed léta. Konzumují se buď v čerstvém stavu, zavařené či v podobě džemu nebo marmelády, jež jsou velmi oblíbená pro kyselosladkou chuť a příjemnou vůni, oblíbené jsou i sušené meruňky. Dobře vyzrálé až přezrálé plody se sbírají na kvas, z nějž se destiluje alkoholický nápoj – meruňkovice.  Jednotlivé plody různých odrůd mají hmotnost 50–90 gramů.  Pěstuje se v oblastech s mírnou zimou, v Česku jen ve vinorodných krajích. Nejlepší meruňkové polohy jsou na jižní Moravě, jihozápadním a východním Slovensku, v nadmořské výšce do 250 m, s průměrnou roční teplotou nad 8,5 °C a úhrnem ročních srážek 550 mm; musí být chráněny před pronikáním chladných větrů. Meruňky lze úspěšně pěstovat na černozemích, popřípadě na hnědozemích, v hlinitých až písčitohlinitých půdách v kukuřičném, výjimečně v řepařském výrobním typu. Pro těžší půdy jsou vhodnější generativně množené podnože s bujnějším růstem; meruňkové semenáče, dokonce i některé podnože slivoní (renklóda, špendlík žlutý).  Má krátkou dormanci, velmi jí škodí jarní mrazy během kvetení a náhlé silné mrazy v předjaří, během rašení, kdy může dojít k vážným škodám zejména na osluněné části kmene a větví. Během běžné zimy snáší dobře i podstatně nižší teploty než broskev. Na chladné jarní počasí kolem 0 °C jsou citlivé hlavně květy a mladé plůdky.  Nejrozšířenější je v Česku odrůda Velkopavlovická, s poměrně velkými plody výborné kvality. Je však citlivá na jarní mrazy a houbové choroby. V poslední době se zkouší nově vyšlechtěné, odolnější odrůdy. Další odrůdy meruněk jsou například: Bergeron, Karola, Goldrich, Hargrand nebo Maďarská.

Nebezpečnost jadérek.

Vzhledem k obsahu kyanogenního glykosidu amygdalinu v meruňkových jádrech by dospělí mohli sníst asi 3 malá jadérka, aniž by překročili bezpečnou dávku stanovenou EFSA, v případě malých dětí může stačit i polovina jadérka.

Taxonomie.

Meruňka ("Armeniaca") je řazena jako podrod rodu slivoň ("Prunus"), byť na přelomu 80. a 90. let minulého století byla krátce považována za samostatný rod. Podobně čeleď růžovité byla rozdělována na několik samostatných skupin, z nichž meruňka byla řazena do skupiny mandloňovité ("Amygdalaceae"). Dnes se již tato systematika téměř neužívá, ovšem český název druhu zůstal meruňka obecná (byť správnější by bylo nazývat ho slivoň meruňka).

Pěstování.

Poptávka po meruňkách je tak velká, že ceny vždy bývají výhodné. Je třeba nicméně mít na paměti, že meruňky kvetou ještě dříve na jaře, než broskve, a proto nemohou být pěstovány bezpečně v lokalitách, které jsou známy pozdními jarními mrazy, které již broskve nepoškozují.

Řez.

Během prvních tří let po výsadbě na stanovišti je formována koruna a obrost kolem základních větví. Meruňky obvykle rostou velmi bujně a mívají mnohem více výhonků, než je nutné. Všechny přebytečné a slabé výhony by měly být odstraněny a jen pět výhonů by mělo být ponecháno,které mají dobré předpoklady stát se kosterními větvemi okolo terminálu, nebo v kotlovité koruně. Po, nebo koncem období vegetačního klidu, by zbývající větve měly být řezem zkráceny na jednu polovinu až třetinu jejich délky. Z postranních pupenů by měly výhony být omezeny na tři až pět na každé hlavní větvi. Prořezávání příští dva roky by mělo být takové, aby se , aby byl strom tak nízkou a širokou korunu, jak je to možné. K dosažení tohoto cíle prořezávání by druhý a třetí rok měla být koruna téměř stejně přísně řezána. Letorosty vertikálně vyrůstající z adventivních pupenů na kmeni a kosterních větvích by měly být odstraněny, aby světlo a vzduch pronikaly do koruny stromu. Důležitou zásadou je neponechávat kosterní větve dlouhé.  Počínaje čtvrtým rokem by se dala očekávat dobrá úroda ovoce. Plody na větvích, které zrají na slabých větévkách dále od kmene se lámou nebo opadávají, proto by měl být prováděn spíše hlubší zpětný řez. Silný řez podporuje nový růst na hlavních větvích , čímž udržuje plodný obrost rovnoměrný. Rozsah prořezávání závisí na růstu stromů. Síla řezu může být snížena, ale větve by měly být řídce rozložené a dovolit, aby slunce procházelo do středu koruny kvůli zrání ovoce.  Řez meruněk v ČR bývá zanedbán z následujících příčin:

Obnovování starých meruňkových sadů.

Prvním krokem při renovaci bývá zorání pozemku, obvykle na podzim. Sad pak bývá důkladně seřezán. Všechny z kmene podrážející výhony a všechny zlomené a nemocné větve bývají odstraněny a koruny silně sníženy. Nebyl-li sad stříhán po několik let, bývá vhodné alespoň polovinu délky všech silných větví odstranit.

Hnojení.

Nejčastějšími hnojivy používanými v meruňkových sadech je kostní moučka, ledek, chlorid draselný a superfosfát. Některé zdroje tvrdí, že pokud jsou listy stromů světlé barvy a růst stromů je slabý, je vhodné aplikovat dusíkatá hnojiva, které bude mít příznivý účinek. Pokud plody nejsou až standardní v chuti a textuře, může být prospěšná aplikace superfosfátu a chloridu draselného.

Průměrný obsah látek a minerálů.

Tabulka udává dlouhodobě průměrný obsah živin, prvků, vitamínů a dalších nutričních parametrů zjištěných v syrových meruňkách. Meruňky jsou jedním z typů ovoce, kde hlavním cukrem je sacharóza (kolem 5,2 g na 100 g plodu s pouze 0,7 g fruktózy a 1,6 g glukózy).

Meruňka obecná ("Prunus armeniaca", synonymum "Armeniaca vulgaris") je strom z rozsáhlého rodu slivoň ("Prunus"), kam patří také broskvoň, třešeň nebo švestka.

Prunus armeniaca (meaning "Armenian plum"), the most commonly cultivated apricot species, also called ansu apricot, Siberian apricot, Tibetan apricot, is a species of "Prunus", classified with the plum in the subgenus "Prunus". The native range is somewhat uncertain due to its extensive prehistoric cultivation, though almost certainly somewhere in Asia. It is extensively cultivated in many countries and has escaped into the wild in many places.


Původ.

Zákon je pojmenován po Miku Godwinovi, který byl v době vzniku zákona právním poradcem Electronic Frontier Foundation. Zákon vznikl při Godwinově studiu memetiky – vědy o přenosu informací v kultuře (memů). Častý zvyk démonizovat v Usenetových diskusích oponenty přirovnáním jejich názorů k nacistickým se Godwinovi zdál být „zjednodušením jak nelogickým, tak urážlivým“. V roce 1990 pak Godwin formuloval svůj protiargument, který používal ve všech diskusích, kde se podobná srovnání objevila.  Podle Richarda Sextona mohl zákon vzniknout formalizací příspěvku z 16. října 1989

Námitky a protiargumenty.

Typickou námitkou proti Godwinovu zákonu je, že i přirovnání k Hitlerovi může být zcela platným diskusním argumentem. Například při debatě o kvalitách nějakého politika je možno tvrzení „Je to skvělý politik, vždyť zásadním způsobem pozdvihnul ekonomiku.“ zpochybnit odpovědí „Samotný fakt, že pozdvihnul ekonomiku, neznamená, že je skvělý politik – i Hitler pozdvihnul ekonomiku.“ Takové porovnání mohou mnozí považovat za přijatelné odvolání na Hitlera jako všeobecně známý extrémní případ, kterým lze vyvrátit univerzální platnost nějakého zobecnění.  Podle obhájců Godwinova zákona však každé takové přirovnání obsahuje neoddělitelné množství emocí a z argumentu se stává útok ad hominem. Jelikož se k Hitlerovi váže příliš mnoho negativních významů, je jakékoli přirovnání k němu přehnané, možná s výjimkou jiných despotických diktátorů. Proto Godwinův zákon zakazuje i taková porovnání, která by se na první pohled mohla zdát snesitelná.  Typická Godwinova odpověď na podobné námitky zněla, že Godwinův zákon neřeší, zda nějaké konkrétní přirovnání v konkrétní debatě je rozumné. Právě proto, že takové přirovnání v některých situacích může být platné, říká Godwin, je potřeba takové nadužívání podobných porovnání omezit. Jedině tak je možno zajistit, aby platná přirovnání tohoto druhu měla patřičný dopad.

Godwinův zákon je aforismus o internetových diskusích, který zní: Třebaže se to v zákoně neobjevuje výslovně, tradiční výklad říká, že jakmile se takové srovnání v diskusi objeví, příslušné diskusní vlákno skončilo a autor tohoto porovnání dotyčnou debatu prohrál. Obecně se však považuje za nevhodné takové porovnání bezdůvodně do diskuse vložit s cílem ji ukončit; takový pokus je také obvykle neúspěšný.

Godwin's law (or Godwin's rule of Hitler analogies) is an Internet adage asserting that "as an online discussion grows longer, the probability of a comparison involving Nazis or Hitler approaches 1". That is, if an online discussion (regardless of topic or scope) goes on long enough, sooner or later someone will compare someone or something to Adolf Hitler or his deeds, the point at which effectively the discussion or thread often ends.  Promulgated by the American attorney and author Mike Godwin in 1990, Godwin's law originally referred specifically to Usenet newsgroup discussions. He stated that he introduced Godwin's law in 1990 as an experiment in memetics. It is now applied to any threaded online discussion, such as Internet forums, chat rooms, and comment threads, as well as to speeches, articles, and other rhetoric where "reductio ad Hitlerum" occurs.  In 2012, "Godwin's law" became an entry in the third edition of the "Oxford English Dictionary".


Život.

Friedrich Spee se narodil v šlechtické rodině vysokého městského úředníka v Kolíně nad Rýnem. Dostalo se mu dobrého vzdělání a roku 1610 proti vůli svých rodičů vstoupil do noviciátu jezuitů v Trevíru. Kvůli moru byl přeložen do Fuldy, kde také složil řeholní sliby. Po tříletém studiu filosofie ve Würzburgu absolvoval dvouleté teologické studium v Míšni. Po kněžském svěcení a zakončení studia začal vyučovat na jezuitské univerzitě v Paderbornu. Roku 1628 dostal za úkol účastnit se katolické reformace v Peine. Sociálně se zde angažoval, avšak přesto narazil na odpor a v dubnu 1629 byl na něj spáchán atentát, při němž byl nebezpečně raněn. Později se věnoval výuce morální teologie v Paderbornu.  Během běsnících honů na čarodějnice sloužil domnělým čarodějnicím jako zpovědník. Odmítal čarodějnické procesy a v květnu 1631 proti nim anonymně vydal pojednání "Cautio criminalis". Jeho autorství však nezůstalo utajeno a za trest byl dočasně propuštěn z jezuitského řádu. Druhé vydání "Cautio" (1632) však zřejmě bylo vydáno z podnětu provinciála jezuitů. Pro silnou kritiku svého spisu byl poslán jako profesor kazuistiky a zpovědník uvězněných a nemocných do Trevíru, později byl však rehabilitován.  Nakazil se při ošetřování zraněných vojáků nakažených morem a 7. srpna 1635 zemřel v Trevíru ve věku 44 let. Byl pohřben v kryptě zdejšího jezuitského kostela.

Dílo.

Cautio criminalis.

V době, kdy hony na čarodějnice běsnily v největší míře, se Friedrich Spee odvážil postavit se jim ve svých přednáškách a v knize "Cautio criminalis, seu de processibus contra Sagas Liber". Argumentoval tím, že člověk nařčený z jakéhokoli sebevíce vykonstruovaného zločinu se při mučení nejspíš přizná, a tak bude nespravedlivě odsouzen. Jako zpovědník mnoha obětí čarodějnických procesů byl přesvědčen o jejich nevině a věděl o ukrutnostech čarodějnických procesů. "Cautio criminalis" bylo přeloženo do mnoha jazyků a vybroušenou argumentací a rétorikou nakonec pomohlo ukončit tyto procesy. Kniha se stala také pro římskou inkvizici důležitým argumentem, proč pronásledování domnělých čarodějnic ukončit. V knize Spee položil některé ze zásad moderního evropského práva, např. „nelze odsoudit toho, jehož vina není bezpečně prokázána“.

Lyrika a duchovní spisy.

Speeovo hlavní lyrické dílo je sbírka duchovních písní "Trutznachtigall" (Vzdoroslavík). Spee se v ní ukazuje jako vynikající a originální barokní básník. Kniha se stala vzorem přední lyrické sbírky českého baroka, "Zdoroslavíčka" jezuity Felixe Kadlinského. Dále je Spee autorem mnoha kostelních písní, které lze dodnes nalézt v kancionálech různých křesťanských církví.  Na žádost představené jednoho řeholního společenství složil Friedrich Spee pomůcku k modlitbě a rozjímání na každý týden roku "Güldenes Tugend-Buch" (Zlatá kniha ctnosti). Nejedná se pouze o zbožné texty, ale o návody k jednání, které mají vyrůstat ze tří božských ctností - víry, naděje a lásky. Tuto knihu si zvlášť oblíbil Gottfried Wilhelm von Leibniz, který sepsal předmluvu k jejímu francouzskému vydání.

Friedrich Spee von Langenfeld (25. února 1591 v Kaiserswerthu u Düsseldorfu – 7. srpna 1635 v Trevíru) byl německý jezuita, duchovní lyrik raného baroka, duchovní spisovatel a morální teolog, který rozhodujícím způsobem přispěl k ukončení honů na čarodějnice.

Friedrich Spee (also "Friedrich Spee von Langenfeld"; February 25, 1591 – August 7, 1635) was a German Jesuit priest, professor, and poet, most well-known as a forceful opponent of witch trials and one who was an insider writing from the epicenter of the European witch-phobia. Spee argued strongly against the use of torture, and as an eyewitness he gathered a book full of details regarding its cruelty and unreliability. He wrote, "Torture has the power to create witches where none exist."


Historie.

Jméno Westminster původně označovalo území v okolí Westminsterského opatství a jeho západního chrámu ("West Minster"), po kterém bylo toto území pojmenováno. Je sídlem anglické vlády po více než 900 let. Toto jméno je také používáno pro městský obvod Westminster, zahrnující od roku 1965 také čtvrtě "Marylebone" a "Paddington".  Historickým jádrem Westminsteru je původně ostrov Thorney Island, na němž bylo postaveno Westminsterské opatství. Toto opatství se stalo tradičním místem korunovace anglických králů. Sousední Westminsterský palác se stal hlavním sídlem anglických panovníků po ovládnutí Anglie Normany v roce 1066 a později byl sídlem nově ustaveného parlamentu a soudního dvora Anglie. Ačkoli měli panovníci silné zázemí v Toweru, ve skutečnosti v něm nebydleli. Londýn se tak rozvíjel ve dvou centrech – ekonomické centrum v City a politické a kulturní středisko ve Westminsteru. Toto rozdělení je patrné dodnes.  Královský dvůr později přesídlil do jiných paláců ve městě a soudní dvůr se přestěhoval do Královského soudního dvora, blíže ke hranicím City. Tato oblast je centrem vlády i v současnosti. Parlament zasedá v Westminsterském paláci a většina vládních ministerstev má sídlo ve Westminsteru, poblíž Whitehallu. Pojem "Westminster" se tak často používá jako zkratka pro Parlament a politickou reprezentaci Velké Británie všeobecně. Pro státní správu se v této souvislosti občas používá pojem "Whitehall" - označení místa kde sídlí.  Pojem "Westminster" je také používán ve spojení "Westmisterský systém" jako označení parlamentního systému vlády, který vznikl ve Velké Británii.  Poblíž Westminsterského paláce se nachází Westminsterská škola, jedna z největších anglických veřejných škol. Tři ze čtyř fakult Westminsterské univerzity se nacházejí na území městského obvodu Westminster, ale žádná na území původní městské čtvrti Westminster.  Tato oblast je typická velkou hustotou obyvatelstva s vysokým procentem dělnické populace bydlícím v domech vybudovaných s podporou rady městského obvodu a bytového družstva za Westminsterským opatstvím a mimo Millbank.

Westminster je městská čtvrť náležející k londýnskému městskému obvodu Westminsteru. Nachází se v ní Westminsterský palác, kde zasedá parlament. Westminster je situován na jihozápad od City a 0,8 km jihozápadně od Charing Cross.

Westminster is a government district and former capital of the Kingdom of England in Central London within the City of Westminster, part of the West End, on the north bank of the River Thames. Westminster's concentration of visitor attractions and historic landmarks, one of the highest in London, includes the Palace of Westminster, Buckingham Palace, Westminster Abbey and Westminster Cathedral.  Historically the area lay within St Margaret's parish, City and Liberty of Westminster, Middlesex.  The name "Westminster" () originated from the informal description of the abbey church and royal peculiar of St Peter's (Westminster Abbey), literally West of the City of London (indeed, until the Reformation there was a reference to the 'East Minster' at Minories (Holy Trinity Priory, Aldgate) east of the City). The abbey was part of the royal palace that had been created here by Edward the Confessor. It has been the home of the permanent institutions of England's government continuously since about 1200 (High Middle Ages' Plantagenet times), and from 1707 the British Government.  In a government context, "Westminster" often refers to the Parliament of the United Kingdom, located in the UNESCO World Heritage Palace of Westminster — also known as the Houses of Parliament. The area is the centre of Her Majesty's Government, with Parliament in the Palace of Westminster and most of the major Government ministries known as Whitehall, itself the site of the royal palace that replaced that at Westminster.  Within the area is Westminster School, a major public school which grew out of the abbey, and the University of Westminster, attended by over 20,000 students. Bounding Westminster to the north is Green Park, a Royal Park of London.  The area has a substantial residential population. By the 20th Century Westminster has seen rising residential condominiums with wealthy inhabitants. Hotels, large Victorian homes and barracks exist near to Buckingham Palace.


Nadmořská výška.

Typická pro horskou krajinu je jak vyšší nadmořská výška, tak i velké rozdíly ve výšce mezi údolími a vrcholky hor. Hory se nejčastěji rozdělují právě podle nadmořské výšky – pohoří s vyšší absolutní nadmořskou výškou se označují jako velehory, které se někdy ještě dále dělí na "střední velehory" a "vysoké velehory". Jako hranice velehor se uvádí různé hodnoty, často např. 2 500 m n. m.  Nejvyšším pohořím na Zemi je, podle absolutní nadmořské výšky, Himálaj se 14 nejvyššími vrcholy světa přesahujícími 8 000 m. Méně jednoznačná je otázka výškového rozdílu – například havajská sopka Mauna Kea se tyčí do výšky 4 205 m n. m., ale její výška od úpatí na mořském dně přesahuje 10 km, čímž překonává všechna ostatní pohoří.

Vznik horstev.

Pohoří vznikají vlivem tektonického pohybu litosférických desek a jejich vzájemnou kolizí. Proces vzniku hor se odborně nazývá orogeneze a využívá se pro něj český ekvivalent "horotvoří". Vlivem srážky litosférických desek dochází k nárůstu tlaku, který má za následek vyvrásnění pásemných pohoří. Druhý způsob, jak mohou vznikat horské oblasti, je spojen s vulkanismem a jeho sopečnými projevy. Díky posunu litosférických desek pak vzniká několik vulkánů vedle sebe. Častým případem je spojení tektonické srážky a vulkanismu, typickým reprezentantem je pohoří And, které vznikají na subdukci oceánské a kontinentální desky.

Horská krajina.

Pro horskou krajinu je typických mnoho morfologických tvarů. Mohutné vrcholky se označují jako štíty, strmé útvary jako věže, hroty nebo dokonce jehly. Protáhlé vyvýšeniny jsou hřebeny. Skloněné hřebeny, vybíhající ze štítů či dominantnějších hřebenů, jsou žebra. Nižší výběžky souběžné s hřebenem se nazývají rozsochy.  Velké sníženiny mezi hřebeny tvoří údolí nebo též doliny či doly. Dolina kruhového tvaru obklopená strmými srázy se nazývá kotel. Rozsahem menší sníženiny ve strmém terénu se označují jako kuloáry a žlaby.  Zvláště ve velehorách jsou důležitým činitelem utvářejícím horskou krajinu ledovce. Specifickým útvarem jsou morény (místa ukládání materiálu přenášeného ledovcem).

Pohoří je obecné označení vypuklého georeliéfu hornatinného, případně i vrchovinného rázu. Hory je běžné označení pro hornatiny.  Pohoří se z geologického hlediska dělí na tektonická a netektonická.  Pohoří nebo také hory, jsou podle nejjednodušší definice skupiny hor obklopených nižším georeliéfem. Do pohoří přitom patří celá část krajiny převyšující nižší georeliéf, tedy nejen vrcholky, ale i horská sedla, údolí a plošiny menšího rozsahu. Pohoří mohou být vzájemně oddělena horskými průsmyky, toky řek či jinými výraznými útvary; často je ale vymezení hranice pohoří konvenční. V obecném významu nemusí mít jedno pohoří jednotný geologický původ.

A mountain range or hill range is a series of mountains or hills ranged in a line and connected by high ground. A mountain system or mountain belt is a group of mountain ranges with similarity in form, structure, and alignment that have arisen from the same cause, usually an orogeny. Mountain ranges are formed by a variety of geological processes, but most of the significant ones on Earth are the result of plate tectonics. Mountain ranges are also found on many planetary mass objects in the Solar System and are likely a feature of most terrestrial planets.  Mountain ranges are usually segmented by highlands or mountain passes and valleys. Individual mountains within the same mountain range do not necessarily have the same geologic structure or petrology. They may be a mix of different orogenic expressions and terranes, for example thrust sheets, uplifted blocks, fold mountains, and volcanic landforms resulting in a variety of rock types.


Život.

Haakon se stal knížetem po smrti svého otce, který zemřel rukou mužů krále Haralda II. v roce 961. Král Harald byl sám zabit v Dánsku v roce 970, přičiněním Haakona Sigurdssona, který se stal spojencem dánského krále Haralda Modrozuba. Mezi jarlem Haakonem a Haraldovými bratry vypukla občanská válka, ale vítězem byl Haakon.  Haakon vládl Norsku jako vazal Haralda Modrozuba, ale ve skutečnosti byl nezávislým vládcem. Byl nábožensky založen a velmi lpěl na starých severských bozích. Když se mu Harald Modrozub pokusil vnutit křesťanství, porušil svou věrnost Dánsku. Následná dánská invaze byla odražena v bitvě u Hjørungavåg v roce 986.  V roce 995 do Norska vrátil jeden z potomků krále Haralda Krásnovlasého Olaf Tryggvasson. Haakon rychle ztratil veškerou podporu a oblibu u lidu. Nakonec byl zabit svým přítelem a sluhou Tormodem Karkem. Tormod sám však byl za zradu svého pána popraven.  Jeho synové Eirik Håkonson a Sveinn Hákonarson se po smrti otce uchýlili pod ochranu švédského krále Olofa Skötkonunga. Po smrti Olafa Tryggvassona v bitvě u Svoldu v roce 1000 se stali regenty Norska. Jeho dcerou mohla být Aud Haakonsdottir z Lade, možná manželka švédského krále Erika Vítězného.

Oehlenschlägerova tragédie.

Život Haakona Sigurdssona se dočkal také literárního zpracování dánským básníkem Adamem Oehlenschlägerem v jeho tragédii Hakon Jarl napsané za šest týdnů v roce 1805 během jeho pobytu v Halle, po té co přečetl ságu Heimskringla od Snorriho Sturlusona. Téma je zpracováno jako konflikt mezi pohanstvím a křesťanstvím. Oehlenschlägerova hra se později stala základem pro symfonickou báseň Hakon Jarl Bedřicha Smetany.

Haakon Sigurdsson (asi 937–995) byl faktickým vládcem Norska zhruba v letech 975–995. Byl synem Sigurda Haakonssona, což byl kníže Trøndelagu, kraje ve vnitrozemí Norska.

Haakon Sigurdarson (Haakon Jarl) (, ) (c. 937 – 995) was the de facto ruler of Norway from about 975 to 995. Sometimes he is styled Hakon the Powerful ().


Formální definice.

Posloupnost formula_3 má limitu "A", pokud se jejími hodnotami můžeme k A libovolně přiblížit. Tedy pro každé kladné číslo formula_4 platí, že existuje nějaký člen posloupnosti, od kterého jsou už její hodnoty od "A" vzdáleny méně, než formula_4.  Zapsáno symbolicky:  formula_6  Platí, že každá posloupnost má nejvýše jednu limitu.

Důkaz jednoznačnosti limity.

Budeme dokazovat sporem. Předpokládejme tedy, že nějaká posloupnost formula_7 má dvě limity: formula_8 a formula_9, přičemž formula_10.  Platí:  formula_11  a  formula_12  Označme formula_13 větší z čísel formula_14, formula_15. Pak pro všechna epsilon, tedy i pro formula_16 a pro nějaké formula_17 platí:  formula_18 a formula_19  Tedy vzdálenost formula_20 od bodu formula_8 i od bodu formula_9 je menší, než polovina vzdálenosti těchto dvou bodů, dostáváme tedy spor.

Konvergence posloupnosti.

Pokud k libovolnému číslu formula_23 existuje přirozené číslo formula_13 takové, že pro všechna formula_25 platí formula_26, pak říkáme, že posloupnost formula_27 má ("vlastní", "konečnou") "limitu" formula_8, popř. že "posloupnost konverguje" k číslu formula_8. Konvergenci posloupnosti k formula_8 zapisujeme  Pokud má posloupnost vlastní limitu, pak ji označujeme jako konvergentní. V opačném případě hovoříme o divergentní posloupnosti.  K ověření konvergence lze použít tzv. "Bolzano-Cauchyovu podmínku", která říká, že existuje-li ke každému formula_23 takové přirozené číslo formula_13, že pro libovolnou dvojici indexů formula_34 platí formula_35, pak je posloupnost formula_27 konvergentní. V úplných metrických prostorech se jedná o nutnou a postačující podmínku konvergence posloupnosti. Posloupnost splňující BC podmínku se také nazývá Cauchyovská posloupnost.

Divergentní a oscilující posloupnosti.

Říkáme, že posloupnost je

Bodová a stejnoměrná konvergence.

O funkční posloupnosti formula_39 říkáme, že (bodově) konverguje k limitní funkci formula_40, pokud pro každé formula_41 existuje vlastní limita formula_42. Pokud uvedená limita neexistuje, pak posloupnost formula_39 označíme jako divergentní.  Pokud lze pro libovolné formula_23 najít takové formula_13, které je stejné pro všechny body formula_46, a pro všechna formula_25 a všechny body formula_46 platí pak posloupnost formula_39 označíme jako stejnoměrně konvergentní.  Posloupnost je na daném intervalu stejnoměrně konvergentní, konverguje-li v každém bodě formula_51 přibližně stejně rychle.  Podle Bolzano-Cauchyovy podmínky je posloupnost formula_39 na intervalu formula_53 stejnoměrně konvergentní tehdy a pouze tehdy, pokud lze ke každému formula_23 najít takové přirozené číslo formula_13, že pro každou dvojici formula_56 a každé formula_46 platí  Pokud jsou funkce formula_59 na intervalu formula_53 spojité a posloupnost formula_39 je na formula_53 stejnoměrně konvergentní, pak je na intervalu formula_53 spojitá také limitní funkce formula_40.

Vlastnosti konvergentní posloupnosti.

Mějme dvě konvergentní posloupnosti formula_65, pro které platí formula_66. Pak následující posloupnosti jsou také konvergentní. Z posloupnosti formula_72 jsou vynechány všechny nulové členy, kterých je konečný počet, neboť formula_73.  Máme-li dvě konvergentní posloupnosti formula_65, pro které platí formula_75, pak jestliže pro každé formula_76 je formula_77, pak je také formula_78.  Máme-li dvě konvergentní posloupnosti formula_65, pro které platí formula_80, pak jestliže existuje posloupnost formula_81 taková, že pro každé formula_76 je formula_83, pak platí také formula_84.  Je-li formula_85 podposloupnost posloupnosti formula_27 a platí formula_87, pak platí také formula_88.  Platí "Bolzano-Weierstrassova věta": Je-li formula_89 omezená posloupnost v formula_90, pak z ní lze vybrat posloupnost formula_91, která je konvergentní.  Tato věta je založena na axiomu výběru. Proto v některých logických systémech (např. intuicionistická logika) neplatí.  Podle Bolzano-Weierstrassovy věty má každá ohraničená posloupnost alespoň jeden hromadný bod. Pokud je těchto hromadných bodů více (i nekonečně mnoho), vždy existuje jeden nejmenší a jeden největší (tzv. "limes superior" a "limes inferior" dané posloupnosti), což zapisujeme  Posloupnost formula_27 je konvergentní tehdy a pouze tehdy, pokud formula_95  Konvergentní posloupnost má tedy právě jeden hromadný bod.

Limita posloupnosti je matematická konstrukce, vyjadřující, že se hodnoty zadané posloupnosti blíží libovolně blízko k nějakému bodu. Právě tento bod je pak označován jako limita. Tato skutečnost se zapisuje formula_1 případně formula_2.  Pojem limity posloupnosti lze definovat na libovolném metrickém prostoru.

In mathematics, the limit of a sequence is the value that the terms of a sequence "tend to". If such a limit exists, the sequence is called convergent. A sequence that does not converge is said to be divergent. The limit of a sequence is said to be the fundamental notion on which the whole of analysis ultimately rests.  Limits can be defined in any metric or topological space, but are usually first encountered in the real numbers.


Životopis.

Vyrostl v chudé rodině v polském Olkuszi. Vystudoval "Vyšší duchovní redemptoristický seminář" v Tuchowě a biblickou teologii na Akademii katolické teologie ve Varšavě. 1. února 1971 složil řeholní sliby a 20. června téhož roku byl vysvěcen na kněze. Pracoval jako katecheta v Toruni, ve Szczecinku a v Krakově.  V roce 1986 vycestoval na pět let do Německa, kde navázal kontakt s katolickým rádiem "Radio Maria International" v Balderschwangu. Stanice byla zrušena a její název změněn na "Radio Horeb".  Po návratu do Polska v roce 1991 založil v Toruni Radio Maryja, ve kterém figuruje jako „jednočlenný vedoucí, výkonný a kontrolní orgán“. Rádio se stalo díky jeho manažerským schopnostem z malého nadšeneckého katolického projektu nejposlouchanější stanicí v zemi a to i přesto, že zdroj jeho příjmů rádia netvoří žádná reklama, ale zejména dary jeho posluchačů. Rydzyk zastává názor, že v Polsku má být tolik procent katolických médií, kolik je katolíků (reálně více než 80 %).

Názory a politika.

Tadeusz Rydzyk vystupuje přívrženec hnutí pro-life. Požaduje zákaz interrupcí i v případě ohrožení života ženy. Tadeusz Rydzyk považuje judaismus za „povolání, ne náboženství“. Proti jeho aktivitám protestovala mj. americká židovská "Liga proti hanobení" (ADL), když tvrdila, že „Rádio Maryja živí teorie o židovském spiknutí“.  V lednu 2008 se v polských sdělovacích prostředcích objevila zpráva, že Tadeusz Rydzyk má v úmyslu založit vlastní politickou stranu "Národní strana" ("Partia Narodowa"), která by měla být konkurencí k PiS. Na přípravných pracích se podíleli europoslanci za LPR, podle vlastních odhadů měli šanci získat ve volbách 1,5 milionu hlasů.

Kontroverze.

Urážky první dámy.

Skupinu žurnalistů, kteří se setkali u manželky prezidenta Marie Kaczynské, aby společně vyjádřili svůj nesouhlas se zpřísněním legislativy v oblasti interrupcí nazval "žumpou". "To, co se dnes stalo," řekl, "to je skandál. Jsou to přece veřejné osoby. Nebudeme říkat, že žumpa je parfumerie." Polský prezident bude požadovat omluvu.

Audionahrávky přednášek.

V červenci 2007 se objevila audionahrávka z přednášky na Vyšší škole sociální a mediální kultury v Toruni.  Rydzyk na ní nazval Marii Kaczynskou „čarodějnicí“ a řekl jí, že když podporuje eutanazii, tak at jí nejprve sama podstoupí. Na nahrávce ostře kritizuje i polského prezidenta Lecha Kaczynského za "podvody" na voličích a přílišné podléhání "židovské lobby". Domnívá se, že Židé hodlají stupňovat své nároky vůči Polákům: "Přijdou k vám a řeknou: dejte mi svou bundu! Stahujte i kalhoty!" O deníku Gazeta Wyborcza prohlásil, že šíří "nebezpečně talmudickou mentalitu".  V reakci na Rydzykovy výroky vystoupil v deníku The New York Times rabín Marvin Hier, ředitel losangelského Centra Simona Wiesenthala a nazval Rydzyka "Goebbelsem v kolárku" upomínaje, že "toto již nelze tolerovat".

Spor s Nadací Orchestru Velké sváteční pomoci.

Charitativní Fundacja Wielkiej Orkiestry Świątecznej Pomocy se soudní cestou dožadovala potrestání nadace Lux Veritatis, v jejímž čele Rydzyk stojí. Rydzykova televize Trwam rozeslala v roce 2004 obyvatelům města Kostrzyn již dříve mnohokrát vysílaný film, ve kterém se mj. tvrdí, že součástí charitativní akce WOŚP jsou speciálně označené stany, ve kterých se distribuují drogy, šíří satanismus, nabízí alkohol nezletilým atp.  WOŚP požaduje, aby se Lux Veritatis omluvila a zaplatila symbolickou pokutu jeden tisíc zlotých na charitativní cíl. V první instanci uznal soud její požadavek za oprávněný.

Podezření ze zpronevěry.

Jako ředitel Radia Maryja byl Tadeusz Rydzyk spojován také s jednou z finančních afér v Polsku, která souvisí s podezřením ze zpronevěry peněz určených na charitu. V letech 1997-1998 vyhlásilo Radio Maryja velkou sbírku na záchranu gdaňských loděnic. Částka vybraná od posluchačů rádia přesahovala podle odhadů milion euro. Gdaňské loděnice neobdržely nic. Podle informací deníku Gazeta Wyborcza (via Netzeit) Rydzyk tyto peníze prospekuloval na burze. Případ je| v šetření polské státní prokuratury a ministerstva spravedlnosti.  Polská parlamentní opozice žádála vyjasnění případu. Celá situace byla dále komplikována podezřením z krácení daní, vystavování falešných dokladů o darech, a nelegálního obchodu s valutami. Obvinění ze zpronevěry se Rydzykovým oponentům nepodařilo prokázat.

Tadeusz Rydzyk (* 3. května 1945, Olkusz) je kontroverzní římskokatolický kněz z Polska, redemptorista, mediální podnikatel, zakladatel a ředitel Radia Maryja. Přezdívá se mu "Otec ředitel" (). Politicky je orientován národně-konzervativně.

Father Tadeusz Rydzyk (; born 3 May 1945 in Olkusz) is a Roman Catholic priest and Redemptorist, founder and director of the conservative Radio Maryja station, and founder of the University of Social and Media Culture in Toruń.


Správní členění souostroví od 1. ledna 2011.

Od 1. ledna 2001 existuje místo prefektury Kyklady 9 regionálních jednotek v rámci kraje Jižní Egeis:

Geografie.

Během antiky tvořily tyto ostrovy jakýsi kruh kolem posvátného ostrova Délos (kde se měla podle legendy narodit bohyně Artemis a její bratr Apollón), odtud vzniklo jejich jméno: řecké kykládes lze přeložit jako ostrovy v kruhu. Další ostrovy, nacházející se vně tohoto kruhu, pak dostaly jméno Sporady (řecky sporádes – roztroušené ostrovy).  Ke Kykladám patří 30 větších ostrovů a dále kolem 190 ostrůvků s celkovou rozlohou 2 528 km². Skládají se především z ruly, břidlice a granitu. Byly-li dříve označovány za perlu Helady, tak se toto od římských dob změnilo: dnes jsou téměř zcela odlesněné, porost je mizivý, v důsledku toho trpí také nedostatkem vody, jejich povrch je holý a vyprahlý.  Z největších a nejznámějších ostrovů Kyklad je možno jmenovat následující: Délos, Milos, Náxos, Andros, Mykonos, Paros, Tinos, Santorini (též Thíra, Théra), Kea, Amorgos, Ios, Kythnos, Serifos, Sifnos, Sikinos, Anafi, Kimolos, Antiparos, Folegandros a Syros (podrobnější seznam viz v článku Řecké ostrovy).  Větší ostrovy mají malá letiště a lodní spojení s aténským přístavem Pireus, mezi většinou obydlených nebo turisticky zajímavých ostrovů existuje místní lodní doprava.

Dějiny.

V bronzové době zde existující kykladská kultura byla založena pravděpodobně národem Káriů z jihovýchodního pobřeží Turecka. Z této doby (od 3. tisíciletí př. n. l.) se zachovalo mnoho figurek a sošek.  Kolem 10. století př. n. l. bylo souostroví kolonizováno jónskými kmeny a vzkvétalo během příštích století, později pak došlo k úpadku a po 6. století př. n. l. zůstal významný pouze ostrov Délos. Ve 12. století n. l. zde vládli různí rytíři křížových výprav, kteří roku 1204 ostrovy věnovaly Benátkám.

Kyklady (Κυκλάδες), též Kykladské ostrovy, je k Řecku patřící souostroví v Egejském moři mezi Řeckem a Tureckem. Největším ostrovem je Náxos. Před 1. lednem 2011 tvořilo souostroví jednu z prefektur Řecka, přičemž centrem prefektury bylo město Ermoupolis na ostrově Sýros. Kyklady patří k nejoblíbenějším turistickým oblastem Řecka.

The Cyclades (; ) are an island group in the Aegean Sea, southeast of mainland Greece and a former administrative prefecture of Greece. They are one of the island groups which constitute the Aegean archipelago. The name refers to the islands "around" ("cyclic", κυκλάς) the sacred island of Delos. The largest island of the Cyclades is Naxos, however the most populated one is Syros.


Život.

František Kupka se narodil jako nejstarší z pěti dětí v rodině notářského úředníka v Opočně. Své mládí prožil v Dobrušce pod Orlickými horami, kde se vyučil sedlářskému řemeslu, ale již tehdy maloval vývěsní štíty a obrázky svatých. Projevoval velký malířský talent, a proto na přímluvu rodinného přítele nebyl nucen věnovat se svému řemeslu a byl poslán nejprve do řemeslnické školy v Jaroměři (1886) a posléze na pražskou Akademii (1887). Zde studoval v ateliéru pro historickou a náboženskou malbu jako žák profesora Sequense až do absolutoria roku 1892, kdy odjel do Vídně. Ve Vídni na Akademii zůstal až do roku 1895, kdy byl poslán jako stipendista do Paříže, kam cestoval oklikou přes severní Evropu. Během studií na École des Beaux-Arts se živil malováním plakátů, vyučoval náboženství a dokonce vystupoval jako spiritistické médium (není bez zajímavosti, že Kupka byl příznivcem teosofie, východních filosofií a mysticismu vůbec).  Kolem roku 1903 se poprvé mezinárodně proslavil publikací svých satirických kreseb v pařížském časopisu "L'Assiette au Beurre", do kterého přispíval v letech 1901–1907 a vytvořil i tři svá samostatná čísla – alba "Peníze" (francouzsky "Argent"),"Náboženství" a "Mír". V roce 1914 odešel dobrovolně na frontu jako člen roty "Nazdar", v bitvě u řeky Aisne byl raněn. Byl vyznamenán Řádem důstojníka Čestné legie a za své zásluhy v armádě získal hodnost kapitána. Pomáhal organizovat československé legie ve Francii, po návratu do Paříže, kde založil tzv. Českou kolonii, jejímž předsedou byl později zvolen.  Po válce byl jmenován profesorem pražské Akademie, na níž v roce 1920 také přednášel. Přednáškovou činnost pořádal později i v Paříži, kde vyučoval československé stipendisty. Mezi lety 1919 až 1938 byl Kupka podporován svým přítelem Jindřichem Waldesem, úspěšným pražským podnikatelem, který kupoval jeho obrazy.  Za svůj život uspořádal mnoho výstav a za svá díla získal mnohá ocenění. Většinu svého života strávil na pařížském předměstí Puteaux, kde také 24. června 1957 zemřel. Je pohřben v Paříži na hřbitově Père-Lachaise, v kolumbáriu, oddělení 87, schránka č. 22696.

Dílo.

Celé dílo Františka Kupky se do své konečné podoby utvářelo od prvopočátečního popisného realismu přes vlivy doznívajících malířských tendencí a směrů až ke konečnému vyústění do abstrakce.  Obraz "Amorpha. Fugue à deux couleurs" (ve sbírkách NG pod českým názvem "Amorfa. Dvoubarevná fuga"), byl první abstraktní obraz, který Kupka vystavil společně s obrazem "Amorfa. Teplá chromatika" na Podzimním salonu v Paříži roku 1912.  Samotná abstraktní tvorba Františka Kupky měla svůj specifický vývoj a zákonitosti. Šlo zde o zpracování tématu pohybu. Až do roku 1930 byly základem jeho nefigurativních obrazů realistické podklady, vrcholné období Kupkovy tvorby však představuje tzv. "čistá abstrakce". Důležitou úlohu také sehrál Kupkův vztah k hudbě, vedoucí k rozvinutí výtvarného směru – orfismu.  Kupkův obraz "Plochy příčné II" se v květnu 2019 stal nejdražším výtvarným dílem české historie, když byl na aukci na pražském Žofíně vydražen za 65 milionů korun (78 milionů včetně aukční přirážky).

Výstavy.

Díla Františka Kupky byla vystavována na mnoha výstavách v Čechách i v zahraničí.

František Kupka (23. září 1871, Opočno – 24. června 1957, Puteaux, Francie) byl český malíř, grafik a ilustrátor světového významu, jeden ze zakladatelů moderního abstraktního malířství. Jeho vztah k hudbě se podílel na vzniku a realizaci dalšího nového výtvarného směru – orfismu, tedy směru, přibližujícímu malířství jiným uměním (hudba, poezie). Převážnou část života žil ve Francii.  Svým dílem se nesmazatelně zapsal do dějin české i světové výtvarné tvorby. Z komerčního hlediska jde také o nejdražšího českého umělce, několik jeho maleb bylo prodáno za částky přesahující 60 milionů korun.

František Kupka (23 September 1871 – 24 June 1957), also known as "Frank Kupka" or "François Kupka," was a Czech painter and graphic artist. He was a pioneer and co-founder of the early phases of the abstract art movement and Orphic Cubism (Orphism). Kupka's abstract works arose from a base of realism, but later evolved into pure abstract art.


Historie.

První závod série se konal na Nový rok 1953. Účastnili se ho skokané ze šesti zemí (Německa, Rakouska, Švédska, Norska, Švýcarska a Jugoslávie) a závodům přihlíželo 20 000 diváků. Vítězem se stal Asgeir Dølplads z Norska, avšak celou sérii tehdy vyhrál Rakušan Sepp „Bubi“ Bradl.  Tři skokani – Němec Sven Hannawald (v sezóně 2001/2002), Polák Kamil Stoch (v sezóně 2017/2018) a Japonec Rjoju Kobajaši (v sezóně 2018/2019) – dokázali vyhrát všechny čtyři závody. Nejvíce titulů vítěze Turné však získal finský skokan Janne Ahonen, který triumfoval v pěti sériích Turné (jednou, v sezóně 2005/2006, se o vítězství dělil s Jakubem Jandou) a k tomu třikrát skončil celkově druhý a dvakrát třetí.  Mezi vítězi celého Turné jsou i dva čeští skokané, a to Jiří Raška (za sezónu 1970/1971), který skákal ještě za Československo, a Jakub Janda (za sezónu 2005/2006). Raška navíc získal v sezónách 1967/1968 a 1968/1969 druhá místa. Třetí místa získali Dalibor Motejlek (v sezóně 1964/1965), Zbyněk Hubač (v sezónách 1968/1969 a 1970/1971), Jiří Parma (v sezóně 1987/1988) a Jaroslav Sakala (v sezóně 1992/1993).

Průběh závodu.

Od ostatních závodů Světového poháru se závody odlišují i svým systémem průběhu. V den předcházející závodu se skáče tzv. kvalifikace. Jí se účastní všichni skokani. Ti, kteří jsou v pořadí Světového poháru dané sezóny na 11. a horším místě, musí kvalifikaci absolvovat povinně. Jejich skoky (každý má jeden pokus) jsou bodově ohodnoceny a čtyřicet nejlepších postoupí do závodu. Těsně po konci kvalifikace pak skočí svůj skok i závodníci z nejlepší desítky Světového poháru. Ti jsou však do závodu kvalifikováni automaticky a jejich skok tak pouze určuje soupeře v prvním kole závodu. Skokani z první desítky mohou svůj kvalifikační skok i vynechat, ovšem v závodě jsou pak nasazeni proti nejlepším z kvalifikace.  Po kvalifikaci je sestaveno pořadí podle bodových zisků od nejhoršího po nejlepšího. V závodě se v prvním kole proti sobě postaví v souboji skokan na 26. místě po kvalifikaci proti 25. skokanovi kvalifikace. Skáči po sobě (jeden skok, nejprve ten hůře postavený) a vítěz tohoto souboje postoupí do druhého kola. Následně skáče 27. skokan po kvalifikaci v souboji s 24. skokanem a opět lepší z těchto dvou postoupí dál. Takto se v prvním kole pokračuje a na jeho konci je 25 vítězů těchto soubojů, kteří postoupí do kola druhého. Tam je doplní pět nejlépe hodnocených závodníků poražených v prvním kole (jsou to takzvaní „lucky losers“ – šťastní poražení).  Druhé kolo již probíhá obvyklým postupem pro závody Světového poháru, kdy postupně skáčí závodníci od nejhoršího výkonu v prvním kole po závodníka s nejlepším výkonem v prvním kole. Vítězem se stává závodník s nejvyšším součtem bodů z prvního a druhého kola.

Rekordy a statistiky Turné.

Vícenásobní vítězové Turné.

Stav po sezóně 2018/2019:

Vítězové tří či čtyř závodů v rámci jednoho Turné.

Stav po sezóně 2018/2019:

Nejúspěšnější země.

Stav po sezóně 2019/2020:

Turné čtyř můstků () je série čtyř závodů Světového poháru ve skocích na lyžích, která se koná vždy na přelomu roku. První závody se uskutečnily na rozmezí let 1952 a 1953. Série se skládá ze dvou závodů v Německu (konkrétně v Oberstdorfu a v Garmisch-Partenkirchenu), na které naváží dva závody v Rakousku (v Innsbrucku a v Bischofshofenu). Vítězem série je ten závodník, jehož součet bodových ohodnocení jednotlivých skoků je po čtyřech závodech nejvyšší.  Mezi vítězi Turné jsou i dva čeští sportovci, a sice Jiří Raška (za sezónu 1970/1971) a Jakub Janda (za sezónu 2005/2006). K tomu se ještě další čeští skokani v historii Turné umístili na druhém či třetím místě.

The Four Hills Tournament () or the German-Austrian Ski Jumping Week () is a ski jumping event composed of four World Cup events and has taken place in Germany and Austria each year since 1953. With a few exceptions the ski jumping events are held chronologically at Oberstdorf, Garmisch-Partenkirchen, Innsbruck and Bischofshofen. Winning these all four events in one Four Hills Tournament edition is called the grand slam.  The Four Hills Tournament champion is the one who gets the most points over the four events. Unlike the World Cup ranking, however, the actual points scored during the competitions are the ones that are used to determine the winner. In 2005–06, Janne Ahonen and Jakub Janda shared the overall victory after finishing with exactly the same points total after the four competitions. In 2001–02, the anniversary 50th edition, Sven Hannawald became the first to win all the four events in the same edition. In 2017-18 season Kamil Stoch became just the second man in history to achieve the grand slam of ski jumping. Just a year later, in the 2018-19 edition, Ryōyū Kobayashi became the third ski jumper in history to win the grand slam.  The four individual events themselves are part of the World Cup and award points toward the world cup in exactly the same manner as all other world cup events.