2012 European Men's Handball Championship

Hrací systém.

Zápas se hraje 2 × 30 minut. Vítěz obdrží 2 body. V případě nerozhodného výsledku po 60 minutách se týmům připisuje po jednom bodu, jedná-li se o utkání základní či čtvrtfinálové skupiny. V případě vyrovnaného skóre v utkáních play-off, pokračuje se prodloužením o délce 2 × 5 minut. Pokud ani poté není zápas rozhodnutý, rozhoduje střelba sedmimetrových hodů. Každý z týmů má k dispozici pět pokusů. Není-li rozhodnuto ani poté, rozhoduje série po jednom pokusu.  Ze základních skupin postupují tři týmy do čtvrtfinále. Sloučením postupujících ze dvou základních skupin vznikne vždy jedna čtvrtfinálová (I = A + B, II = C + D). Poslední týmy ze základních skupin na turnaji loučí. Do čtvrtfinále se týmům započítávají body dosažené proti soupeřům postupujícím ze skupiny.  Do semifinále postupují dva nejlepší z obou čtvrtfinálových skupin, kteří vytvoří dvojice dle pořadí ve skupině křižně. Znamená to, že první tým z jedné skupiny hraje se druhým týmem ze druhé skupiny. Semifinále se hraje vyřazovacím systémem.  Třetí týmy ze skupin I a II se utkají o páté místo. V případě nutnosti může dojít k dodatečnému zápasu o účastnické místo na olympijských hrách.

Výsledky a tabulky.

Základní skupiny.

Skupina A.

- 18:22 (7:11)  15. ledna 2012 (18:15) – Bělehrad Branky: Bielecki (4), Jurecki (3), Lijewski (2), Tluczynski (2), Jaszka (1), Kuchczynski (1), Tkaczyk (1), Wisniewski (1), Jurkiewicz (1), Syprzak (1), Zaremba (1) - Vujin (6), Nikčevič (6), Ilič (4), Prodanovič (3), Sesum (1), Vuckovič (1), Čutura (1). Rozhodčí: Oscar Lopez Raluy, Angel Ramirez Sabroso (ESP) Diváků: 4 000  15. ledna 2012 (20:15) – Bělehrad (Hala Pionir) Branky: Lindberg 7, Eggert 6, Mikkel Hansen 4, Mogensen 4, Christiansen 2, Lauge 2, Markussen 2, Henrik Toft Hansen 2, Rene Toft Hansen 1 - Valo 6, Kopčo 3, Kukučka 3, Rábek 3, Straňovský 3, Urban 3, Antl 2, Tarhai 2. Rozhodčí: Jevgenij Zotin, Nikolaj Volodkov (RUS) Diváků: 4 000  17. ledna 2012 (18:15) – Bělehrad (Hala Pionir) Branky: Kukučka 5, Petro 3, Rábek 3, Valo 3, Antl 2, Ďuriš 2, Kopčo 2, Straňovský 2, Tarhai 2 - Tkaczyk 6, Bartosz Jurecki 6, Michał Jurecki 5, Kuchczyński 5, Jurkiewicz 4, Bielecki 3,Kwiatkowski 3, Jaszka 2, Tłuczyński 2, Wiśniewski 1, Syprzak 1, Orzechowski 1. Rozhodčí: Nenad Krstič, Peter Ljubič (SLO) Diváků: 3 500  17. ledna 2012 (20:15) – Bělehrad (Hala Pionir) Branky: Ilić 8, Vujin 5, Čutura 3, Nikčević 3, Toskić 3, Prodanović 1, Vučković 1 - Christiansen 4, Mikkel Hansen 4, Lindberg 3, Eggert 2, Mogensen 2, Sarup 2, Rene Toft Hansen 2, Jacobsen 1, Henrik Toft Hansen 1. Rozhodčí: Nordine Lazaar, Laurent Reveret (FRA) Diváků: 5 000  19. ledna 2012 (18:15) – Bělehrad (Hala Pionir) Branky: Tkaczyk 7, Michał Jurecki 6, Bartosz Jurecki 4, Jurkiewicz 3, Orzechowski 3, Tłuczyński 2, Bielecki 1, Kuchczyński 1 - Mogensen 4, Mikkel Hansen 3, Lauge 3, Sarup 3, Henrik Toft Hansen 3, Christiansen 2, Eggert 2, Lindberg 2, Lasse Svan Hansen 2, Markussen 1, Rene Toft Hansen 1. Rozhodčí: Hlynur Leifsson, Anton Palsson (ISL) Diváků: 3 500  19. ledna 2012 (20:15) – Bělehrad (Hala Pionir) Branky: Prodanović 5, Ilić 4, Čutura 3, Marković 2, Stojković 2, Kostadinović 1, Manojlović 1, Šešum 1, Stanković 1, Toskić 1 - Ďuriš 4, Kukučka 4, Urban 4, Antl 3, Valo 3, Kopčo 2, Mikeci 1. Rozhodčí: Jevgenij Zotin, Nikolaj Volodkov (RUS) Diváků: 4 000

Skupina B.

- 24:27 (9:14)  15. ledna 2012 (17:20) – Niš Branky: Kaufmann (5), Haas (4), Theuerkauf (3), Pfahl (3), Gensheimer (3), Glandorf (2), Groetzki (2), Roggisch (1), Klein (1) - Jícha (7), Filip (4), Horák (3), Juříček (3), Stehlík (3), Sklenák (3), Nocar (2), Vraný (2). Rozhodčí: Kenneth Abrahamsen, Arne M. Kristiansen (NOR) Diváků: 3 800  15. ledna 2012 (19:30) – Niš Branky: Ekberg 6, Andersson 5, Doder 4, Lundström 4, Du Rietz 3, Nilsson 3, Larholm 1 - Aluševski 7, Łazarow 7, Mojsoski 5, Stoilov 3, Mirkulovski 2, Temelkov 2. Rozhodčí: Nordine Lazaar, Laurent Reveret (FRA) Diváků: 4 000  17. ledna 2012 (18:15) – Niš Branky: Łazarow 7, Stoilov 6, Mojsoski 4, Angelovski 2, Manaskov 2, Aluševski 1, Mirkulovski 1 - Kaufmann 6,Gensheimer 3, Theuerkauf 3, Christophersen 2, Glandorf 2, Pfahl 2, Sprenger 2, Wiencek 2, Groetzki 1, Haaß 1. Rozhodčí: Hlynur Leifsson, Anton Palsson (ISL) Diváků: 4 000  17. ledna 2012 (20:15) – Niš Branky: Jícha 7, Filip 6, Nocar 5, Sklenák 3, Vraný 3, Horák 2, Juříček 2, Kubeš 1 - Ekberg 10, Lundström 6, Andersson 5, Larholm 4, Du Rietz 3, Doder 2, Nilsson 2, Stenbäcken. Rozhodčí: Oscar Raluy Lopez, Angel Sabroso Ramirez (ESP) Diváků: 2 050  19. ledna 2012 (18:15) – Niš Branky: Gensheimer 9, Groetzki 5, Christophersen 4, Kaufmann 3, Haaß 2, Pfahl 2, Sprenger 2, Glandorf 1, Hens 1 - Du Rietz 8, Larholm 6, Ekberg 4, Lundström 3, Nilsson 2 Andersson 1. Rozhodčí: Nenad Krstič, Peter Ljubič (SLO) Diváků: 2 800  19. ledna 2012 (20:15) – Niš Branky: Horák 5, Jícha 5, Filip 4, Vraný 4, Nocar 2, Stehlík 1 - Łazarow 7, Mirkulovski 5, Temelkov 4, Mojsoski 3, Aluševski 2, Angelovski 2, Manaskov 2, Stoilov 2. Rozhodčí: Kenneth Abrahamsen, Arne M. Kristiansen (NOR) Diváků: 4 000

Skupina C.

- 26:29 (12:15)  16. ledna 2012 (18:15) – Novi Sad Branky: Fernandez 7, Abalo 6, Gille 3, Guigou 3, Karabatić 3, Narcisse 3, Barachet 1 - Cañellas 4, Entrerríos 4, Ugalde 4, Guardiola 3, Maqueda 3, Lorenzana 2, Fernández 2, Tomás 2, Aguinagalde 1, Entrerríos 1, Gurbindo 1, Morros 1, Parrondo 1. Rozhodčí: Constantin Din, Sorin-Laurentiu Dinu (ROM) Diváků: 5 000  16. ledna 2012 (20:15) – Novi Sad Branky: Császár 8, Iváncsik 6, Mocsai 5, Ilyés 4, Zubai 3, Krivokapić 2, Harsányi 1, Putics 1, Schuch 1 - Čipurin 5, Dibirov 4, Kovaljev 4, Rastvorcev 4, Szelmienko 4, Ivanov 3, Atman 2, Igropulo 2, Černoivanov 1, Kokszarov 1, Starych 1. Rozhodčí: Nenad Nikolič, Dusan Stojkovič (SER) Diváků: 6 000  18. ledna 2012 (18:15) – Novi Sad Branky: Čipurin 6, Igropulo 5, Kovaljev 3, Atman 2, Kokzarov 2, Szelmienko 2, Asłanjan 1, Dibirov 1, Rastvorczev 1, Starych 1 - Narcisse 6, Barachet 4, Bingo 4, Joli 4, Fernandez 3, Gille 3, Abalo 2, Guigou 1, Karabatić 1. Rozhodčí: Václav Horáček, Jiří Novotný (CZE) Diváků: 3 500  18. ledna 2012 (20:15) – Novi Sad Branky: Cañellas 6, Ugalde 4, Alberto Entrerríos 2, Raúl Entrerríos 2, Guardiola 2, Fernández 2, Aguinagalde 1, Lorenzana 1, Maqueda 1, Parrondo 1, Sarmiento 1, Tomás 1 - Császár 7, Mocsai 7, Zubai 3, Ilyés 2, Iváncsik 2, Harsányi 1, Schuch 1, Szöllősi. Rozhodčí: Lars Geipel, Marcus Helbig (GER) Diváků: 4 500  20. ledna 2012 (18:15) – Novi Sad Branky: Parrondo 6, Cañellas 5, Ugalde 5, Raúl Entrerríos 4, Alberto Entrerríos 3, Tomás 3, Aguinagalde 2, Lorenzana 1, Sarmiento 1 - Igropulo 8, Černoivanov 5, Dibirov 4, Szelmienko 3, Atman 2, Čipurin 2, Kovaljev 2, Ivanov 1. Rozhodčí: Nenad Nikolič, Dušan Stojkovič (SER) Diváků: 4 000  20. ledna 2012 (20:15) – Novi Sad Branky: Barachet 5, Bingo 4, Karabatić 3, Narcisse 3, Fernandez 2, Gille 2, Joli 2, Abalo 1, Dinart 1 - Zubai 6, Harsányi 5, Krivokapić 3, Mocsai 3, Császár 2, Iváncsik 2, Putics 2, Ancsin 1, Ilyés 1, Nagy. Rozhodčí: Slave Nikolov, Gjorgji Nachevski (MKD) Diváků: 5 000

Skupina D.

- 28:27 (14:14)  16. ledna 2012 (18:10) – Vršac Branky: Mamelund 6, Myrhol 6, Rambo 6, Koren 4, Tvedten 3, Paulsen 2, Lund 1 - Gajić 5, Zorman 5, Skube 4, Špiler 4, Dolenec 3, Žvižej 3, Dobelšek 1, Miklavčič 1, Pucelj 1. Rozhodčí: Václav Horáček, Jiří Novotný (CZE) Diváků: 3 000  16. ledna 2012 (20:10) – Vršac Branky: Štrlek 8, Buntić 5, Čupić 5, Lacković 5, Duvnjak 4, Vori 3 Kopljar 1 - Sigurðsson 8, Atlason 5, Pálmarsson 5, Petersson 4, Hallgrimsson 3, Ólafsson 2, Svavarsson 2. Rozhodčí: Lars Geipel, Marcus Helbig (GER) Diváků: 2 500  18. ledna 2012 (18:10) – Vršac Branky: Gajić 8, Miha Žvižej 7, Dolenec 4, Luka Žvižej 4, Špiler 3, Miklavčič 2, Zorman 1 - Čupić 9, Lacković 6, Duvnjak 4, Balić 3, Vori 3, Buntić 2, Kopljar 2, Štrlek 2. Rozhodčí: Slave Nikolov, Gjorgji Nachevski (MAC) Diváků: 3 800  18. ledna 2012 (20:10) – Vršac Branky: Gunnarsson 9, Sigurðsson 8, Pálmarsson 5, Petersson 5, Ólafsson 3, Hallgrimsson 2, Atlason 1, Svavarsson 1 - Mamelund 10, Bjørnsen 5, Espen Lie Hansen 3, Koren 3, Lund 3, Myrhol 3, Rambo 2, Tvedten 2, Samdahl 1. Rozhodčí: Per Olesen, Lars Ejby Pedersen (DEN) Diváků: 3 000  20. ledna 2012 (18:10) – Vršac Branky: Sigurðsson 9, Atlason 5, Petersson 4, Jakobsson 3, Kristjánsson 3, Ólafsson 3, Pálmarsson 3, Gunnarsson 1, Svavarsson 1 - Gajić 7, Skube 7, Dolenec 6, Zorman 3, Dobelšek 2, Luka Žvižej 2, Miha Žvižej 2, Brumen 1, Mačkovšek 1, Miklavčič 1, Pucelj 1, Špiler 1. Rozhodčí: Lars Geipel, Marcus Helbig (GER) Diváků: 3 800  20. ledna 2012 (20:10) – Vršac Branky: Čupić 6, Buntić 4, Horvat 3, Lacković 3, Štrlek 3, Balić 2, Ninčević 2, Bičanić 1, Duvnjak 1, Kopljar 1 - Mamelund 6, Tvedten 5, Klev 2, Lund 2, Myrhol 2, Bjørnsen 1, Koren 1, Rambo 1. Rozhodčí: Constantin Din, Sorin-Laurentiu Dinu (ROU) Diváků: 3 000

Čtvrtfinále.

Skupina I.

- 29:29 (9:20)  21. ledna 2012 (16:15) – Bělehrad (Beogradska Arena) Branky: Jaszka 8, Wiśniewski 5, Jurecki 4, Kuchczyński 4, Tłuczyński 3, Jurkiewicz 2, Syprzak 2, Bielecki 1 - 7 Niclas Ekberg 7, Lundström 6, Larholm 4, Nilsson 4, Andersson 2, Du Rietz 2, Jakobsson 2, Doder 1, Karlsson. Rozhodčí: Nordine Lazaar, Laurent Reveret (FRA) Diváků: 6 003  21. ledna 2012 (18:15) – Bělehrad (Beogradska Arena) Branky: Mikkel Hansen 12, Lindberg 8, Spellerberg 5, Lauge 3, Christiansen 2, Rene Toft Hansen 2, Sarup 1 - Kirił Łazarow 13, Stoilov 7, Aluševski 4, Mojsoski 3, Łazarow 2, Markoski 1, Mirkulovski 1, Temelkov. Rozhodčí: Oscar Raluy Lopez, Angel Sabroso Ramirez (ESP) Diváků: 17 000  21. ledna 2012 (20:15) – Bělehrad (Beogradska Arena) Branky: Ilić 6, Nikčević 4, Stanković 3, Čutura 2, Prodanović 2, Stojković 2, Manojlović 1, Toskić 1 - Gensheimer 5, Glandorf 4, Groetzki 4, Christophersen 2, Kaufmann 2, Roggisch 2, Pfahl 1, Theuerkauf 1. Rozhodčí: Kenneth Abrahamsen, Arne M. Kristiansen (NOR) Diváků: 19 500  23. ledna 2012 (16:20) – Bělehrad (Beogradska Arena) Branky: Bartosz Jurecki 5, Lijewski 4, Tłuczyński 4, Orzechowski 3, Jurkiewicz 2, Syprzak 2, Tkaczyk 2, Jaszka 1, Michał Jurecki 1, Wiśniewski 1 - Łazarow 9, Aluševski 4, Mojsoski 4, Temelkov 4, Mirkulovski 2, Dimovski 1, Łazarow 1, Markoski 1, Stoilov 1. Rozhodčí: Hlynur Leifsson, Anton Palsson (ISL) Diváků: 3 700  23. ledna 2012 (18:20) – Bělehrad (Beogradska Arena) Branky: Eggert 7, Lindberg 5, Mikkel Hansen 4, Mogensen 4, Markussen 2, Sarup 2, Rene Toft Hansen 2, Lauge 1, Henrik Toft Hansen 1 - Gensheimer 4, Haaß 4, Kaufmann 4, Theuerkauf 4, Glandorf 3, Sprenger 3, Klein 2, Wiencek 2. Rozhodčí: Nenad Krstič, Peter Ljubič (SLO) Diváků: 7 000  23. ledna 2012 (20:20) – Bělehrad (Beogradska Arena) Branky: Vujin 5, Šešum 4, Čutura 3, Nikčević 3, Prodanović 3, Ilić 2, Stojković 2, Marković 1, Stanković 1 - Du Rietz 8, Ekberg 4, Jakobsson 3, Andersson 2, Lundström 2, Karlsson 1, Stenbäcken 1. Rozhodčí: Oscar Raluy Lopez, Angel Sabroso Ramirez (ESP) Diváků: 17 000  25. ledna 2012 (16:15) – Bělehrad (Beogradska Arena) Branky: Bartosz Jurecki 5, Kuchczyński 5, Bielecki 4, Lijewski 4, Wiśniewski 4, Jaszka 3, Syprzak 3, Micha Jurecki 2, Tłuczyński 2, Tkaczyk 1 - Klein 7, Sprenger 7, Theuerkauf 5, Kaufmann 3, Gensheimer 2, Glandorf 2, Hens 2, Christophersen 1, Groetzki 1, Haaß 1, Roggisch. Rozhodčí: Oscar Raluy Lopez, Angel Sabroso Ramirez (ESP) Diváků: 1 000  25. ledna 2012 (18:15) – Bělehrad (Beogradska Arena) Branky: Eggert 7, Mikkel Hansen 5, Sarup 4, Lasse Svan Hansen 4, Christiansen 3, Henrik Toft Hansen 3, Spellerberg 2, Lindberg 1, Mogensen 1, Nielsen 1 - Andersson 8, Lundström 4, Doder 2, Ekberg 2, Du Rietz 2, Jakobsson 2, Nilsson 2, Karlsson 1, Petersson 1. Rozhodčí: Nenad Krstič, Peter Ljubič (SLO) Diváků: 5 200  25. ledna 2012 (20:15) – Bělehrad (Beogradska Arena) Branky: Vujin 5, Šešum 4, Nenadić 3, Marković 2, Stanković 2, Nikčević 1, Prodanović 1, Stojković 1 - Łazarow 10, Dimovski 3, Łazarow 2, Mojsoski 2, Stoilov 2, Aluševski 1, Mojsoski 1, Temelkov 1. Rozhodčí: Kenneth Abrahamsen, Arne M. Kristiansen (NOR) Diváků: 12 000  - 21:27 (10:14)

Skupina II.

22. ledna 2012 (16:10) – Novi Sad Branky: Császár 7, Ilyés 5, Harsányi 3, Mocsai 2, Ancsin 1, Iváncsik 1, Putics 1, Vadkerti 1 - Atlason 5, Sigurðsson 5, Gunnarsson 4, Ólafsson 4, Svavarsson 3, Hallgrimsson 2, Pálmarsson 2, Kárason 1, Ragnarsson 1. Rozhodčí: Nenad Nikolič, Dušan Stojkovič (SRB) Diváků: 4 500  22. ledna 2012 (18:10) – Novi Sad Branky: Barachet 6, Abalo 4, Joli 4, Accambray 3, Gille 3, Bingo 2, Fernandez 2, Honrubia 2, Karabatić 2 - Luka Žvižej 6, Gajić 5, Dolenec 3, Špiler 3, Bezjak 2, Dobelšek 2, Zorman 2, Miklavčič 1, Skube 1, Miha Žvižej 1. Rozhodčí: Constantin Din, Sorin-Laurentiu Dinu (ROU) Diváků: 4 700  22. ledna 2012 (20:10) – Novi Sad Branky: Tomás 5, Gurbindo 3, Fernández 3, Cañellas 2, Entrerríos 2, Parrondo 2, Maqueda 2, Sarmiento 2, Aguinagalde 1, Lorenzana 1, Ugalde 1 - Čupić 5, Lacković 4, Štrlek 4, Buntić 2, Kopljar 2, Duvnjak 1, Gojun 1, Ninčević 1, Vori 1, Vuković 1. Rozhodčí: Václav Horáček, Jiří Novotný (CZE) Diváků: 7 500  24. ledna 2012 (16:10) – Novi Sad Branky: Aguinagalde 5, Fernández 4, Tomás 4, Entrerríos 3, Gurbindo 3, Cañellas 2, Lorenzana 2, Maqueda 2, Parrondo 2, Sarmiento 2, Ugalde 2 - Sigurðsson 6, Kárason 4, Atlason 3, Hallgrimsson 3, Kristjánsson 3, Pálmarsson 3, Ólafsson 2, Guðmundsson 1, Svavarsson 1. Rozhodčí: Slave Nikolov, Gjorgji Nachevski (MKD) Diváků: 2 500  24. ledna 2012 (18:10) – Novi Sad Branky: Barachet 4, Fernandez 4, Abalo 3, Gille 3, Bingo 2, Joli 2, Narcisse 2, Sorhaindo 2 - Čupić 7, Kopljar 7, Lacković 4, Duvnjak 2, Horvat 2, Ninčević 2, Vuković 2, Bičanić 1, Musa 1, Vori 1. Rozhodčí: Kenneth Abrahamsen, Arne M. Kristiansen (NOR) Diváků: 7 500  24. ledna 2012 (20:10) – Novi Sad Branky: Putics 7, Császár 5, Krivokapić 4, Iváncsik 3, Ancsin 2, Harsányi 2, Mocsai 2, Zubai 2, Ilyés 1, Laluska 1, Szöllősi 1 - 3 Dragan Gajić 13, Dolenec 5, Miklavčič 3, Zorman 3, Dobelšek 2, Mačkovšek 2, Žvižej 2, Špiler 1, Žvižej 1. Rozhodčí: Lars Geipel, Marcus Helbig (GER) Diváků: 6 800  25. ledna 2012 (16:10) – Novi Sad Branky: Accambray 10, Detrez 4, Fernandez 3, Abalo 2, Gille 2, Honrubia 2, Narcisse 2, Sorhaindo 2, Gille 1, Joli 1 - Sigurðsson 5, Gunnarsson 4, Kárason 4, Ólafsson 4, Pálmarsson 4, Hallgrimsson 3, Atlason 2, Ragnarsson 2, Svavarsson 1. Rozhodčí: Nenad Nikolič, Dušan Stojkovič (SRB) Diváků: 2 800  25. ledna 2012 (18:10) – Novi Sad Branky: Fernández 7, Cañellas 6, Entrerríos 4, Parrondo 4, Lorenzana 3, Guardiola 3, Gurbindo 3, Sarmiento 3, Maqueda 2 - 7 Luka Žvižej 7, Gajić 6, Skube 6, Žvižej 4, Pucelj 3, Dolenec 2, Bezjak 1, Miklavčič 1, Špiler 1, Zorman 1. Rozhodčí: Lars Geipel, Marcus Helbig (GER) Diváků: 3 200  25. ledna 2012 (20:10) – Novi Sad Branky: Császár 14, Ilyés 3, Krivokapić 2, Harsányi 1, Mocsai 1, Putics 1, Vadkerti 1, Zubai 1 - Horvat 11, Buntić 5, Ninčević 3, Bičanić 2, Duvnjak 1, Kopljar 1, Vuković 1. Rozhodčí: Constantin Din, Sorin-Laurentiu Dinu (ROU) Diváků: 5 500

Play off.

Semifinále.

- 25:24 (12:10)  27. ledna 2012 (17:45) – Bělehrad (Beogradska Arena) Branky: Lauge 6, Mikkel Hansen 4, Rene Toft Hansen 4, Eggert 3, Mogensen 3, Henrik Toft Hansen 2, Christiansen 1, Lindberg 1, Lasse Svan Hansen 1 - Aguinagalde 5, Maqueda 4, Entrerríos 3, Fernández 2, Sarmiento 2, Tomás 2, Ugalde 2, Lorenzana 1, Parrondo 1, Gurbindo 1, Morros 1. Rozhodčí: Nenad Krstič, Peter Ljubič (SLO) Diváků: 14 000  27. ledna 2012 (20:15) – Bělehrad (Beogradska Arena) Branky: Ilić 8, Vujin 6, Nikčević 4, Stanković 3, Toskić 3, Manojlović 1, Prodanović 1 - Kopljar 7, Vori 4, Čupić 3, Lacković 3, Balić 2, Buntić 1, Horvat 1, Ninčević 1. Rozhodčí: Nordine Lazaar, Laurent Reveret (FRA) Diváků: 20 000

Finále.

- 19:21 (7:9)  29. ledna 2012 (17:00) – Bělehrad (Beogradska Arena) Branky: Prodanović 4, Vučković 3, Ilić 2, Nikčević 2, Stojković 2, Toskić 2, Vujin 2, Beljański 1, Manojlović 1 - Mikkel Hansen 9, Eggert 3, Lauge 2, Lindberg 2, Markussen 2, Sarup 1, Spellerberg 1, Toft Hansen. Rozhodčí: Kenneth Abrahamsen, Arne M. Kristiansen (NOR) Diváků: 19 800

O 3. místo.

- 31:27 (13:12)  29. ledna 2012 (14:30) – Bělehrad (Beogradska Arena) Branky: Čupić 7, Lacković 7, Vori 6, Kopljar 4, Ninčević 4, Balić 1, Gojun 1, Vuković 1 - Sarmiento 7, Fernández 6, Tomás 4, Parrondo 3, Aguinagalde 2, Cañellas 1, Alberto Entrerríos 1, Raúl Entrerríos 1, Gurbindo 1, Maqueda. Rozhodčí: Lars Geipel, Marcus Helbig (GER) Diváků: 8 500

O 5. místo.

Makedonie - 28:27 (16:12)  27. ledna 2012 (15:15) – Bělehrad (Beogradska Arena) Branky: Kirił Łazarow 8, Stoilov 6, Aluševski 4, Mirkulovski 3, Temelkov 3, Mojsoski 2, Dimovski 1, Filip Łazarow 1 - Dolenec 7, Žvižej 6, Brumen 4, Gajić 4, Zorman 4, Dobelšek 1, Špiler 1. Rozhodčí: Óscar Raluy López, Ángel Luis Sabroso (ESP) Diváků: 5 500

Statistiky turnaje.

Konečné pořadí.

Přímou účast na LOH 2012 si vybojovalo Dánsko. Do jarní kvalifikace o postup na Olympijské hry 2012 v Londýně se probojovalo Srbsko a Makedonie. Protože Dánsko mělo postup do kvalifikace jistý, nahradilo je v kvalifikaci Polsko.

10. mistrovství Evropy v házené se konalo od 15. do 29. ledna 2012 v Srbsku.  Mistrovství se zúčastnilo 16 mužstev, rozdělených do čtyř čtyřčlenných skupin, z nichž první tři týmy postoupily do dvou čtvrtfinálových skupin. První dva týmy z čtvrtfinálových skupin postoupily do semifinále, týmy na třetím místě hrály o páté místo.  Francie jako obhájce titulu měla účast na letních olympijských hrách zajištěnu. Přímou účast na LOH 2012 si také vybojoval vítěz tohoto mistrovství Evropy. Pokud by zvítězila Francie, účast v Londýně si zajistí poražený finalista.  Šampionát byl zároveň poslední možností postoupit do jarní kvalifikace o postup na Olympijské hry 2012 v Londýně. Poslední dvě místa obsadily nejlépe umístěné týmy v konečném pořadí – v boji o postup se utkalo Polsko, Srbsko, Slovensko, Německo, Česko, Makedonie, Rusko, Norsko a Slovinsko. Jistou účast v kvalifikaci mělo Dánsko, Španělsko, Švédsko, Chorvatsko, Island a Maďarsko. Pokud by si některý z těchto 6 týmů vybojoval přímou účast na olympiádě, pak jej v kvalifikačním turnaji o postup na OH nahradí Polsko, které obsadilo na MS 2011 sedmé místo.

The 2012 EHF European Men's Handball Championship was the tenth edition of the men's continental handball tournament, which was held in Serbia between 15–29 January 2012. Sixteen teams qualified for the event, including host nation Serbia, defending champion France and fourteen national teams through the qualifying tournament. The teams were split into four groups of 4, with the top 3 teams of each group advancing to the main round, carrying the points won against other qualified opponents. Going to the main round with no points, Denmark ended up winning the championship after defeating Serbia in the final with a scoreline of 21–19.  The bronze medal was claimed by Croatia, who defeated Spain 31-27 to win their second bronze and fourth European medal overall. In the placement match for the 5th position Macedonia proved to be too strong for Slovenia and won the match by 28–27. Macedonian right back Kiril Lazarov led his team with 8 goals to success and took the top scorers' award with a European Championship record of 61 goals. Over 300,000 spectators were present in 47 matches during the tournament, which was also a new championship record.  By winning the European title, Denmark directly qualified for the 2012 Summer Olympics, while Serbia and Macedonia secured a spot in the Olympic Qualification Tournament. Thanks to the Danish triumph, Poland also made it to the qualifiers as the eighth ranked team of the 2011 World Championship.  Denmark, Serbia and Croatia as three best-ranked teams qualified directly for 2013 World Men's Handball Championship.  The championship was somewhat overshadowed by incidents that occurred during the final week of the event. On 26–27 January, in violent attacks, cars were damaged or set on fire, and several Croatian supporters were injured. In the semifinal match between Serbia and Croatia, Žarko Šešum, the back player of the Serbian team had his eye severely injured after a bottle intended for Croatian player Ivano Balić and coach Slavko Goluža was thrown at him.


Mládí.

G. Jekyllová se narodila v Grafton Street 2., v Mayfair, v Londýně, jako páté ze sedmi dětí kapitána Edwarda Josepha Hilla Jekylla, důstojníka granátníků, a jeho manželky Julie Hammersley. Její mladší bratr, reverend Walter Jekyll, byl přítel Roberta Louise Stevensona, který si vypůjčil jeho příjmení pro svou slavnou novelu Strange Case of Dr. Jekyll and Mr. Hyde. V roce 1848 se její rodina opustila Londýn a přestěhovala se do Bramley House, Surrey, kde strávila svá nejdůležitější mladá léta.

Tvůrčí život.

G. Jekyllová se stala částí jednoho z nejvlivnějších a historicky nejznámějších zahradnických hnutí Arts and Crafts, díky své spolupráci s anglickým architektem sirem Edwinem Lutyensem, pro jehož stavební projekty vytvořila řadu zahradnických návrhů, a který také navrhl její dům "Munstead Wood" v blízkosti Godalming v Surrey. (V roce 1900, Lutyens a bratr Herbert Jekyll navrhli britský pavilon na pařížské výstavě.) Svým dílem měla vliv na mnoho zahradních architektů nejen v Evropě, ale i na nejvýznamnější zahradní architekty v USA.  G. Jekyllová je někdy připomínána pro svůj vynikající design a jemný, malířský přístup k uspořádání zahrad, které vytvářela, zejména svými trvalkovými květinovými záhony. Postupy o tom, jak pracovat s barvami byly u G. Jekyllové ovlivněny malířem Williamem Turnerem a impresionismem, teoriemi o barevném kruhu. V pozdější době, G. Jekyllová shromažďovala obrovské množství rostlin, pouze za účelem uchování pro četné instituce po celé Británii. Tato její čistá vášeň pro zahradnictví se projevila ve škole umění v South Kensingtonu, South Kensington School of Art, kde se zamilovala do tvůrčího umění zahradní architektury. V době své smrti, byla autorem více než 400 zahrad ve Velké Británii, Evropě a několika v Severní Americe.

Literární dílo.

G. Jekyllová byla také známa svým plodným psaním. Napsala více než patnáct knih, mimo "Wood and Garden" a své nejslavnější knihy "Barvy v květinové zahradě", také memoáry. Jekyllová nechtěla omezit svůj vliv na výuku praktického zahradnictví, ale chápala ji jako další krok ke studiu zahradnictví a rostlin samotných. Její představa, že rostliny by měly být zobrazeny nejlépe, když jsou jako řezané květiny umístěny nebo aranžovány v domě, ji vedl k návrhům vlastní řady skleněných váz pro květiny. G. Jekyllová se později se vrátila do krajiny svého dětství v obci Bramley, v Surrey navrhla zahradu v Snowdenham Lane nazývanou Millmead. Měla také zájem o tradiční venkovské domy s nábytkem a venkovská řemesla, a obávala se, že vymizí. Její kniha "Old West Surrey" (1904) zaznamenává mnoho aspektů z 19. století, život na venkově, s více než 300 fotografiemi pořízenými G. Jekyllovou.

Barvy v květinové zahradě.

V pracích jako "Colour Schemes for the Flower Garden" (1908, upraveno a znovu vydáno několikrát, naposledy v roce 1988, česky překlad původní práce jako „Barvy v květinové zahradě“ ) položila důraz na společné použití vhodných druhů rostlin ve případných umístěních, řešila jak dosáhnout co nejvhodnějšího a co nejdelšího období květu v dané kompozici, doporučovala některé méně obvyklé barevné kombinace a druhy. Jak píše, celý život se zabývala hledáním té nejvhodnější kombinace rostlin, kterými dosáhne co nejlepšího efektu celý rok. Jisté možnosti ze své zkušenosti nabízí. Zabývala se úpravami výsadby s jarními květinami a cibulovinami zapojenými do parkové výsadby a do trávníku, tedy něčím, co bylo řešeno jako nový nápad na konci 20. století. Přišla zde se zajímavým a efektním řešením výsadby cibulovin do na jaře světlých a během vegetace stinných vysokých listnatých porostů. Řeší opomíjené použití kapradin, vřesovištních rostlin a kombinace vhodné pro divokou zahradu a zabývá se v textu hlouběji touto kompozicí. Neodmítá však ani pravidelné zahrady a doporučuje používání hrnkových květin jako letniček pro efekty vedoucí k zvýraznění barevnosti kompozice, trvalek jako doplnění míst poškozených nebo odkvetlých rostlin, tedy pro dokonalost celku. Spolu s některými dalšími autory předbíhá dobu způsobem výsadby u návrhů úprav "divoké zahrady". Rozebírá květinové záhony pro jednotlivá období i jejich obruby a kompozici druhů pro různé účely. Zabývá se efekty vzhledu dřevin v zimě, zejména působením barvy kůry kmene a větví, jak u jednotlivých dřeviny tak ve skupinách, mladých či starých, pravidelně nebo nepravidelně nebo vůbec neřezaných nebo řezaných. Což je téma, které je znovu řešeno až na konci 20. století. G. Jekyllová však dochází k jiným výsledkům než jiní významní architekti v Anglii (např. H. Repton), vzhledem k sledovaným cílům. Na více místech se zabývá poetikou kompozice, ale také barevně vyladěnými zahradami jako je "Bílá zahrada" nebo "Modrá zahrada". Jako zkušený zahradní architekt a barevně cítící člověk je kritizuje. Pokouší se načrtnout některé druhy zahrad, mezi jinými i ovocný sad doplněný okrasnými prvky. Pokouší se dosáhnout toho, aby prostor sloužící praktickému účelu byl rovněž krásný. V ovocném sadě preferuje výsadbu nejedlých druhů ovoce sloužící jako potrava výhradně ptákům.  V knize rovněž naznačuje, že jí špatně slouží zrak, že její zahrada je velmi pracná a úpravy velice nákladné, takže své přání zřejmě nezvládne nikdy realizovat a že by byla ráda v této zvláště špatné a chudobné době (začátek 20. století) alespoň za nájemníka, který by ji příliš neobtěžoval a dobře platil malou činži.  Celkově lze toto dílo, které lze naprosto bezpochyby označit jako bestseller, protože jde o jedno z nejoblíbenějších, nejprodávanějších a nejpřekládanějších děl populární zahradnické literatury. Lze je považovat za přínosné, poučné, přesné, vycházející ze skutečnosti, dobře napsané, s kreativními nápady a to i na počátku 21. století.

Upton Grey Manor House.

Zahrada "Gertrude Jekyll's Garden" pochází z počátku 20. století, obklopuje dům v Upton Grey v anglickém hrabství Hampshire. Souřadnice místa jsou 51.231275 ° N 1.001501 ° W. Gertrude Jekyll vytvořila plány pro čtyřiapůlakrovou zahradu na zámku v Upton Grey v roce 1907. Na tomto místě vypracovala jednu ze svých nejmalebnějších zahrad. Obsahuje mnoho rysů typických pro její zahrady, ale v mnohem menším měřítku než většina jejích dalších úprav.  Na západ od domu je zahrada „"Wild garden"“. Některé z původních pásů narcisů vysázených G. Jekyllovou zůstalo na konci divoké zahrady, tak jak navrhla. Na východ od domu stojí je upravena pravidelná zahrada. Zde nejsou žádné zaoblené linie, G. Jekyllová zde navrhla růže a typické trvalkové záhony, jejichž barvy přechází v pásech od chladných po teplé červenofialové odstíny a zpět znovu k modré a světlé barvě. Tenisové a bowlingové trávníky jsou obklopeny tisy. Za živými ploty jsou keře lísek, ovocná zahrada, zeleninová zahrada, příslušenství a záhony. Zahrada delší dobu chátrala až do roku 1986. Celá zahrada byla věrně obnovena tak, jak ji G. Jekyllová popisuje. Je možná prohlídka, avšak pouze po předchozí domluvě.

Ceny.

G. Jekyllová byla oceněna pamětní medaili „"Veitch Memorial Medal"“ a „"Victoria Medal of Honour"“ od společnosti Royal Horticultural Society.

Smrt.

G. Jekyllová je pohřbena na hřbitově u Busbridgského kostela, dříve známého jako kostel svatého Jana Křtitele, Busbridge, Godalming, vedle svého bratra a jeho manželky, pana Herberta Jekylla, KCMG a Lady Agnes Jekyll, DBE. Pomník byl navržen sirem Edwinem Lutyensem.

Gertrude Jekyll (29. listopadu 1843, Londýn, Spojené království – 8. prosince 1932, Bramley) byla vlivná britská zahradní architektka a spisovatelka. Je autorkou více než 400 zahrad v Velké Británii, Evropě a USA. Gertrude Jekyllová přispěla více než tisícovkou článků do časopisů, jako je "Country Life", "The Garden" a dalších. Gertrude Jekyllová byla označena jako osoba s největším vlivem v zahradním designu mezi anglickými a americkými nadšenci zahradnictví.  Po této významné autorce a zahradnici je pojmenována odrůda růže "Gertrude Jekyll" anglického šlechtitele Davida Austina.

Gertrude Jekyll ( ; 29 November 1843 – 8 December 1932) was a British horticulturist, garden designer, craftswoman, photographer, writer and artist. She created over 400 gardens in the United Kingdom, Europe and the United States, and wrote over 1,000 articles for magazines such as "Country Life" and William Robinson's "The Garden". Jekyll has been described as "a premier influence in garden design" by British and American gardening enthusiasts.


Historie.

Liferay Portal vznikl v roce 2000 za účelem poskytnutí portálového řešení neziskovým organizacím. Díky rostoucí poptávce byla poté v roce 2004 založena společnost Liferay, Inc. se sídlem v Los Angeles, USA, která od té doby pokračuje ve vývoji tohoto produktu. Dnes má společnost pobočky kromě USA také v Evropě a Asii.  Liferay Portal byl oceněn několika významnými organizacemi. V časopise EContent byl zařazen do seznamu 100 nejvlivnějších společností v odvětví digitálního obsahu, v roce 2006 ho pak InfoWorld označil za nejlepší open-source portálové řešení na trhu. Společnost Gartner ho v roce 2010 zvolila jako jednoho z lídrů na trhu ve své zprávě Magic Quadrant for Horizontal Portal Products.

Funkce.

Mezi základní funkce Liferay portálu patří  Kromě základní aplikace jsou součástí Liferay portálu také Liferay CMS a Liferay Collaboration.  Liferay CMS je systém pro správu obsahu, pravděpodobně nejdůležitější nástroj portálu. Pomocí něj mohou uživatelé nejen spravovat, ale i vytvářet nový obsah přímo z prohlížeče. Mohou upravovat celkový vzhled portálu volbou různých témat, vkládat a odebírat portlety, vytvářet nové stránky a upravovat jejich obsah. Vestavěný editor umožňuje publikovat webový obsah bez jakékoli znalosti programování. Prostřednictvím CMS má také uživatel přístup k obrázkové galerii a knihovně dokumentů, které mohou být sdíleny v rámci celého podniku, určité skupiny, nebo pouze jednotlivce.  Liferay Collaboration je souhrnné označení pro všechny groupware komponenty Liferay jako jsou fóra, blogy, wiki, chat, e-mail, kalendáře, oznámení a ankety.

Edice softwaru.

Liferay Portal Community Edititon je bezplatná edice, dostupná volně ke stažení, obsahující vždy nejnovější funkce. K této verzi nelze zakoupit podporu, podpora je dostupná pouze prostřednictvím Liferay-Community a jejího fóra, wiki a dalších nástrojů pro spolupráci.  Liferay Portal Enterprise Edition je komerční, placená edice, u které je kladen větší důraz na stabilitu, bezpečnost a výkon. Je určena pro zákazníky, kteří hledají robustní softwarové řešení a ocení dlouhodobou podporu přímo od společnosti Liferay nebo jejích partnerů. Každá vydaná verze Liferay Portal Enterprise Edition je oficiálně podporována po 4 roky.  Současná verze Liferay Enteprise Edition je 6.1 GA2 (vydaná v srpnu 2012).

Přizpůsobení portálu.

Liferay nabízí podporu pro různá rozšíření, ať už vzhledu nebo funkčnosti portálu. Pro tyto účely existuje několik typů pluginů:

Technická specifikace.

Liferay Portal podporuje všechny známé aplikační servery, operační systémy a databáze. Podporuje také internacionalizaci v jakémkoliv jazyce, standardně je dodáván ve 22 jazycích.  Liferay Portal je založen převážně na Java technologiích, které zahrnují například Apache ServiceMix, Ehcache, Hibernate, jBPM, ICEfaces, Apache Lucene, MuleSource ESB, Spring 3.0 & AOP, Struts & Tiles, Apache Tapestry, Apache Velocity a JBoss Seam. Kromě toho využívá i následující technologie: jQuery, JavaScript, PHP a Ruby.  Liferay Portal podporuje standardy JSR-168, JSR-127, JSR-170, JSR-286 a JSF-314.

Liferay Portal je bezplatný open-source podnikový portál založený na jazyce Java a distribuovaný pod licencí GNU Lesser General Public Licence a dalšími proprietárními licencemi. Umožňuje správu dat, aplikací a procesů z jednoho centrálního uživatelského rozhraní. Portál se skládá z jednotlivých funkčních jednotek, které se nazývají portlety.

Liferay, Inc., is an open-source company that provides free documentation and paid professional service to users of its software. Mainly focused on enterprise portal technology, the company has its headquarters in Diamond Bar, California, United States.


Dělení.

Rozlišují se tři stupně SA blokády, jde o analogii AV blokády, tedy poruchy vedení vzruchu z předsíní na komory. Možnosti diagnostiky SA blokády jsou však omezené, neboť na běžném (z povrchu těla snímaném) EKG se projeví elektrická aktivita síní, nikoliv však samotného SA uzlu. Porucha se často vyskytuje jen přechodně, pak je ke stanovení diagnózy nutný dlouhodobější záznam EKG. U SA blokády je normálně zachovalý převod vzruchu z předsíní na komory, na EKG je tady vlna P následovaná QRS komplexem.

Příčiny.

Přechodná porucha vedení se může objevit při předávkování některými léky (srdeční glykosidy, chinidinem či dalšími antiarytmiky), k trvalejší poruše dochází v důsledku degenerativních změn, po zánětech či při ischémii v oblasti SA uzlu.

Projevy.

Mírnější porucha, tedy dokud nedojde k výraznějšímu poklesu tepové frekvence, se obvykle neprojeví. V případě pomalejší srdeční činnosti či několikasekundovým výpadkům činnosti může docházet ke synkopám (krátkodobým poruchám vědomí), přechodným závratím, celkové slabosti, při trvající pomalé činnosti srdeční i k projevům srdečního selhání s dušností a špatnou tolerancí námahy. U nemoci chorého sinu se SA blokáda střídá s rychlou funkcí srdce při tachykardiích vycházejících z předsíní a pacient tak může pociťovat i bušení srdce.

Léčba.

V první řadě je nutné pátrat po příčině, kterou by bylo možno odstranit, zejména upravit dávkování léků. V mnoha případech ale toto řešení není možné. Pokud má nemocný potíže vyplývající z pomalé srdeční činnosti, je řešením implantace kardiostimulátoru, který generuje srdeční vzruchy místo poškozeného SA uzlu a převádí je na předsíně pomocí elektrody zavedené velkou žílou do pravé síně.

Externí odkazy.

Sinoatriální blokáda (zkratka SA blokáda) je porucha srdečního rytmu, jejímž podkladem je porušené vedení vzruchu ze sinoatriálního uzlu na srdeční předsíně.

A sinoatrial block is a disorder in the normal rhythm of the heart, known as a heart block, that is initiated in the sinoatrial node. The initial action impulse in a heart is usually formed in the sinoatrial node (SA node) and carried through the atria, down the internodal atrial pathways to the atrioventricular node (AV) node. In normal conduction, the impulse would travel across the bundle of His (AV bundle), down the bundle branches, and into the Purkinje fibers. This would depolarize the ventricles and cause them to contract.  In an SA block, the electrical impulse is delayed or blocked on the way to the atria, thus delaying the atrial beat. (An AV block, occurs in the AV node and delays ventricular depolarisation). SA blocks are categorized into three classes based on the length of the delay.


Život.

Bumin byl nejstarší syn Ašına Tuwu-Ta-jabgu (Tuwy) z rodu Cu-ku (Ašına). Tuwa vládl svazu dvanácti kmenů žijících na svazích jižního Altaje, (Severní Liang) kteří si říkali Turci (či Modří Turci; pro odlišení od současných Turků jsou historiky označováni jako Turkuti, či Turkité). Turci byli vazaly Žuan-žuanů, kterým odváděli daň ve výrobcích ze železa. Turecká produkce železa, zejména zbraně, měla pro Žuan-žuany velký význam. Žuan-žuanský kaganát ovládal mongolské stepi od Altaje až k Velkému Chinganu v Mandžusku.  Roku 534 Bumin po otci zdědil postavení náčelníka Turků, s titulem veliký jabgu čili princ. Postupně rozšířil svou moc na východ, až se roku 542 Turci objevili na březích Chuang-che. Zde měnili s Číňany říše Západní Wej koně za obilí a hedvábí. Místní wejské úřady však obchodu bránily, kočovníci reagovali nájezdy. Současně roku 542 Oguzové-Uzové (Tie-leové ) žijící v západním Mongolsku od Altaje až k Bajkalu, povstali proti Žuan-žuanům, ale byli poraženi, přičemž jejich vůdce našel azyl v severovýchodní Číně – říši Východní Wej. Říše Západní Wej, přesněji faktický vládce říše, císařův rádce Jü-wen Tchaj, se rozhodl uzavřít s Turky spojenectví. Roku 545 wejské poselstvo přibylo k Turkům a ti se přihlásili k alianci s Západními Weji. Navázání diplomatických styků s Čínou pozvedlo Buminovu autoritu mezi kočovnými kmeny Mongolska.  Následující rok turečtí vyslanci přivezli do wejské metropole Čchang-anu tribut a potvrdili svazek. Současně Bumin zaútočil na Oguzy-Uzy (Tie-leové), opět povstavší proti Žuan-žuanům, a podrobil si je. Poté požádal žuan-žuanského kagana Anakueje o ruku jeho dcery. Kagan žádost odmítl slovy: „Jsi můj kovář, jak se jen opovažuješ vyslovit takový návrh?“ Odvetou Turci uvěznili kaganovy posly a upevnili spojenectví s říší Západní Wej – roku 551 Bumin požádal o manželství s princeznou dynastie Západní Wej, wejská vláda souhlasila a poslala mu princeznu Čchang-le. Téhož roku k pohřbu wejského císaře Wen-tiho Bumin vyslal poselstvo s darem dvou set koní.  Posíleni Oguzskými-Uzskými (Tie-leové) oddíly Turci zaútočili na Žuan-žuany a roku 551 porazili Anakuejovy síly v bitvě na severu Chuaj-chuangu (v dnešní prefektuře Čang-ťia-kchou), žuan-žuanský kagan poté spáchal sebevraždu. Bumin se naopak roku 551 prohlásil kaganem turecké říše s titulem „Illig-kagan“.  Bumin zemřel koncem roku 552, několik měsíců po svém prohlášení kaganem. Jeho postavení nakrátko převzal syn Ašına Kelo (Kara Issik), roku 553 se kaganem stal další syn Ašına Sıťin (Kušu Mukan). Oba vládli ve východní polovině říše, zatímco Buminův mladší bratr Ašına Ši (Istemi) spravoval s titulem jabgu západní část turkuckého státu. Po Buminově smrti turkucký kaganát dále expandoval a za méně než století se rozšířil na většinu centrální Asie.

Bumin-kagan nebo Bumen-kagan (staroturečtina: , Bumin qaγan,) také Illig-kagan () nebo osobním jménem: Ašına Tumen () (551 – † 552), byl zakladatel a první vládce turkuckého kaganátu, kterému vládl s titulem Illig-kagan čili král králů.  Vládu nad Turky žijícími na jižním Altaji zdědil roku 534. Rozšířil ovládané území až k Chuang-che, roku 545 získal uznání od říše Západní Wej, následující rok si podrobil kmeny Oguzů-Uzů (Tie-leové). Roku 551 porazil Žuan-žuany a ovládl většinu mongolských stepí. Prohlásil se kaganem, po několika měsících však zemřel.

Bumin Qaghan (), Bumın Kagan or Illig Qaghan (Chinese: 伊利可汗, Pinyin: Yīlì Kèhán, Wade–Giles: i-li k'o-han, died 552 AD) was the founder of the Turkic Khaganate. He was the eldest son of Ashina Tuwu (吐務 / 吐务). He was the chieftain of the Turks under the sovereignty of Rouran Khaganate. He is also mentioned as "Tumen" (, , commander of ten thousand) of the Rouran Khaganate.


Frederick William, Elector of Brandenburg

Vnitřní politika.

V průběhu své vlády posílil braniborsko-pruskou jednotu (Prusko však stále zůstávalo polským lénem) na úkor moci stavů (povolování daní), samotné šlechtice však odměnil různými privilegii (osvobození od daní, neomezená vláda nad poddanými). Odpor pruských stavů se mu podařilo zlomit v průběhu švédsko-polské války (1656–1660), kdy braniborskou svrchovanost nad Pruskem uznali nejprve Švédové (smlouva z Labiau 1656) a po změně strany i Poláci (smlouva z Wehlau 1657). Stavy tak ztratily politickou oporu Polska.  Do správy dosazoval schopné úředníky, kteří evidovali přímé daně z hlavy a z pozemkového majetku a nepřímé městské potravní daně. Za jeho vlády vznikly zemské finanční úřady (válečné komory) a finanční úřady pro kurfiřtský majetek (doménové komory). Panovník vládl za pomoci tajné rady.  V hospodářství byl uplatňován merkantilismus, prováděly se různé stavební úpravy (silnice, hráze, kanály, vzorové statky etc.). Životní úroveň se zvedla a to umožnilo větší daňové příjmy. Pruský kolonialismus fungoval po vzoru nizozemského – 1683 kolonie Gross Friedrichsburg v západní Africe (do 1720). Roku 1685 přijato do země 20 000 exulantů – hugenotů z Francie (zrušen Edikt nantský), což vedlo k rozvoji textilního průmyslu (manufaktury).  Významná vojenská reforma umožnila zvětšit vojsko z 8 000 na 23 000 mužů a zlepšit výcvik.

Zahraniční politika.

Byla založena na lavírování mezi velmocemi a silnějšími sousedy.  V letech 1656–1660 se účastnil švédsko-polské války na obou stranách, za účelem upevnit moc nad Pruskem (více předchozí oddíl). Později (1672–1678) válka na straně protifrancouzské koalice znamenala střet se Švédskem, dobovou velmocí, o Přední Pomořansko se Štětínem. Roku 1675 se odehrála bitva u Fehrbellinu, kde Fridrichova nová armáda porazila Švédy a poté je pronásledovala až k Rize. Toto vítězství je považováno za počátek pruské vojenské tradice. Poté se však do pole vydal mladý švédský král Karel XI. a Fridrich se nakonec musel svých nároků vzdát po saintgermainské mírové smlouvě (zklamán římským císařem Leopoldem a jeho postupem při sjednávání míru).  Poté uzavřel s francouzským králem Ludvíkem XIV. úmluvu o subsidiích a toleroval jeho politiku vůči říši.  Za jeho vlády se Braniborsko (spolu s Pruskem, které leželo mimo říši), stalo nejsilnějším státem v severním Německu.

Fridrich Vilém I., jinak nazývaný Velký kurfiřt (16. února 1620, Cölln an der Spree – 9. května 1688, Postupim) vládl v letech 1640–1688 v Braniborsku-Prusku. Pocházel z dynastie Hohenzollernů.  Na jeho počest neslo několik německých lodí jeho jméno či přídomek: bateriová loď SMS "Großer Kurfürst", predreadnought SMS "Kurfürst Friedrich Wilhelm" a dreadnought SMS "Großer Kurfürst".

Frederick William (; 16 February 1620 – 29 April 1688) was Elector of Brandenburg and Duke of Prussia, thus ruler of Brandenburg-Prussia, from 1640 until his death in 1688. A member of the House of Hohenzollern, he is popularly known as "the Great Elector" ("") because of his military and political achievements. Frederick William was a staunch pillar of the Calvinist faith, associated with the rising commercial class. He saw the importance of trade and promoted it vigorously. His shrewd domestic reforms gave Prussia a strong position in the post-Westphalian political order of north-central Europe, setting Prussia up for elevation from duchy to kingdom, achieved under his son and successor.


Osobní život.

Darja Domračevová se narodila v roce 1986 v Bělorusku v rodině architektů. Má staršího bratra. Po čtyřech letech se s rodiči odstěhovala do města Ňagaň nedaleko Chanty-Mansijsku v Rusku. V mládí se kromě biatlonu věnovala tanci a basketbalu. Vystudovala akademické gymnázium a na Tjumeňské státní univerzitě absolvovala kurzy v oboru managementu sportu. V roce 2009 získala diplom vyššího vzdělání „Ekonomika a management cestovního ruchu“ v běloruské státní Vysoké škole ekonomické.  Přestože žila v Rusku, udržovala si vztah s rodným Běloruskem, například trávila všechny své dovolené v Minsku. Zpět do Běloruska se přestěhovala v roce 2004. Zde dostala nabídku od hlavního trenéra týmu žen a tuto nabídku s radostí přijala, protože si vždy přála reprezentovat svou rodnou zem. Po půl roce se podařilo zaregistrovat jí do běloruské reprezentace – rozhodujícím faktorem byl běloruský rodný list.

Sportovní výsledky.

Sezona 2007–2008 nebyla pro Domračevovou příliš úspěšná: trpěla zdravotními problémy, musela vynechat důležitou část předsezónní přípravy, což mělo vliv na její výsledky.  Na mistrovství světa 2011 v Chanty-Mansijsku obsadila třetí místo v ženském štafetovém závodě a druhé místo v závodě s hromadným startem. Další úspěchy přišly na mistrovství světa 2012 v Ruhpoldingu, kde vybojovala stříbrnou medaili ve sprintu a zvítězila ve stíhacím závodě. Na mistrovství světa 2013 v Novém Městě na Moravě přidala zlatou medaili v závodě s hromadným startem. Na světovém šampionátu 2017 v Hochfilzenu získala stříbrnou medaili ze stíhacího závodu, když do závodu vstupovala z 27. pozice po sprintu.  V současnosti patří mezi nejlepší sportovce Běloruska. V sezoně 2014/2015 se stala nejlepší biatlonistkou sezony a poprvé v kariéře vyhrála velký křišťálový glóbus.  16. července 2016 se provdala za norského biatlonistu Ole Einara Bjørndalena. 1. října 2016 se jim narodila dcera Xenia. Do závodů světového poháru se vrátila 6. ledna 2017 sprintem v německém Oberhofu.  25. června 2018 oficiálně oznámila konec své sportovní kariéry. Nadále se chce více věnovat své rodině. Spolu s Bjørndalenem získali celkem dvanáct zlatých olympijských medailí a dvaadvacet titulů z mistrovství světa.

Výsledky.

Olympijské hry a mistrovství světa.

"Poznámka: Výsledky z mistrovství světa se započítávají do celkového hodnocení světového poháru, výsledky z olympijských her se dříve započítávaly, od olympijských her v Soči 2014 se nezapočítávají."

Světový pohár.

Sezóna 2006/07 Sezóna 2007/08 Sezóna 2008/09 Sezóna 2009/10 Sezóna 2010/11 Sezóna 2011/12 Sezóna 2012/13 Sezóna 2013/14 Sezóna 2014/15 Sezóna 2015/16  "Nestartovala"  Sezóna 2016/17 Sezóna 2017/18

Vítězství v závodech světového poháru.

Individuální vítězství v závodech světového poháru:

Darja Vladimirovna Domračevová (, , * 3. srpna 1986, Minsk, Sovětský svaz, dnes Bělorusko), je bývalá běloruská biatlonistka a trojnásobná olympijská vítězka ze zimních olympijských her 2014 v Soči. Poprvé se výrazněji prosadila na mistrovství světa 2008 v Östersundu, kde získala se smíšenou štafetou stříbrnou medaili.  Je také držitelkou zlaté medaile ze štafety na Zimních olympijských hrách 2018 v Pchjongčchangu a bronzové medaile z vytrvalostního závodu ze Zimních olympijských her 2010 ve Vancouveru.  V celkovém hodnocení světového poháru jednou zvítězila, a to v sezóně 2014/15.

Dárya Vladímirovna Dómracheva (, ; born 3 August 1986) is a retired Belarusian biathlete and coach who competed in the Biathlon World Cup from 2006 to 2018. She won a gold medal in the 4×6 km relay and a silver medal in the mass start competition at the 2018 Winter Olympics, three gold medals in the pursuit, individual, and mass start competitions at the 2014 Winter Olympics, and a bronze medal in the individual competition at the 2010 Winter Olympics. She was a Biathlon World Cup overall winner for the 2014–15 season.


Mládí.

Jiří Vilém se narodil jako nejstarší dítě vévody Jana Zikmunda I. a princezny Anny Pruské. Když jeho otec Jan Zikmund roku 1619 zemřel, měl již Jiří Vilém za sebou vzdělání absolvované ve Frankfurtu nad Odrou a první státnické zkušenosti, když pět let působil jako místodržící v Klévském vévodství.

Vnitřní politika.

Nejednalo se o zvlášť výrazného a schopného politika. Ani neklidná doba probíhající třicetileté války tomu nepřála. Skrze území Braniborska pochodovaly cizí armády a často docházelo k bezuzdnému drancování a plundrování zasaženého území. Obyvatelstvo tím značně trpělo a došlo k velkému úbytku obyvatel. Ten byl ještě umocněn pravidelně se opakujícím morem, který sem často přicházel s cizími vetřelci. Jiří Vilém se proto rozhodl roku 1638 přesídlit s celým dvorem do válkou nezasaženého a relativně klidného Pruského vévodství. Zde se usídlil v Královci, kde ho také v prosinci 1640 zastihla smrt (údajně vodnatelnost).

Zahraniční politika.

V zahraniční politice byl braniborsko-pruský vladař neustále nucen ohlížet se na své silnější sousedy a jejich požadavky. Po svém nástupu na trůn se v září 1621 dostavil do Varšavy, kde složil hold svému lennímu pánovi, polskému králi Zikmundovi Vasovi (Pruské vévodství bylo formální součástí Polského království, tento akt musel opakovat ještě roku 1633, kdy nastoupil nový polský král Vladislav IV. Vasa).  Hlavní problémem však byla třicetiletá válka, která vyplnila celou vládu Jiřího Viléma. Snažil se zůstat neutrálním mezi Svatou říší římskou, ve které vládli Habsburkové, Švédskem Gustava II. Adolfa, jemuž byl dokonce švagrem, a protestantskými vladaři severního Německa. Po roce 1631, ač s nechutí, se stal spojencem Švédů. Švédský král Gustav II. Adolf však roku 1632 padl v bitvě u Lützenu a iniciativa přešla na stranu Habsburků. Roku 1633 Jiří Vilém kapituloval před vojsky Albrechta z Valdštejna, rok nato po habsburském vítězství u Nordlingenu vypověděl alianci se Švédy a následně 30. května 1635 spolupodepsal s Ferdinandem II. Pražský mír.  Po jeho odchodu do Pruska roku 1638 řídil Braniborsko jeho osobní kancléř Adam ze Schwarzenbergu (1583 – 1641), jednalo se prakticky o osobní diktaturu, která ještě více zbídačila již tak vyčerpanou zemi. Jeho moc pak byla omezena až po smrti Jiřího Viléma novým panovníkem Fridrichem Vilémem I.

Potomci.

Jiří Vilém se 24. července 1616 v Heidelbergu oženil s Alžbětou Šarlotou Falckou (1597–1660), dcerou kurfiřta Fridricha IV. Falckého. Měli čtyři děti:

Jiří Vilém Braniborský (3. listopadu 1595, Cölln an der Spree – 1. prosince 1640, Královec, Prusko) byl braniborský markrabě, kurfiřt a pruský vévoda v letech 1619–1640. Pocházel z rodu Hohenzollernů.

George William (; 13 November 1595 – 1 December 1640), of the Hohenzollern dynasty, was margrave and elector of Brandenburg and duke of Prussia from 1619 until his death. His reign was marked by ineffective governance during the Thirty Years' War. He was the father of Frederick William, the "Great Elector".


Historie.

Packard Bell.

V roce 1986, Beny Alagem a skupina izraelských investorů koupila jméno Packard Bell od Teledyne a vzkřísila jako výrobce levných osobních počítačů. Jejich počítače byly mezi prvními IBM PC kompatibilními prodávanými v obchodních řetězcích. Packard Bell často těžil z chybného rozeznání jména zákazníky (zejména zákazníky, kteří si kupovali počítač poprvé), a dokonce i některými prodejci, kteří je mylně spojovali s ostatními společnostmi podobného jména, jako je Hewlett-Packard, Pacifik Bell a Bell Laboratories. Starý slogan původní Packard Bell zmatek jen podpořil. Společnost také prodává téměř stejné systémy pod různými jmény, takže rozlišení je obtížné.  Kromě ceny a omylů ve značce, mohou za úspěch Packard Bell dvě oblasti inovací – průmyslový design, poskytnutý San Franciscskou pobočkou Frog designu a bootováním shellu Packard Bell Navigator, který byl vytvořen společností The Pixel Company v Seattlu. Ti se zaměřili na velkou část zákazníků, kteří neměli žádnou zkušenost s počítači. Frog design dodal kvalitní vzhled a vynalezl inovace, jako barevné označení připojení kabelů, zatímco Navigator umožnil uživatelům spouštět programy stisknutím tlačítek na obrazovce. V této fázi tržby rostly exponenciálně.

Packard Bell v Evropě.

V roce 2000, NEC ustoupil Packard Bell z amerického trhu, prodávaje svá call centra v Utahu, za všechny jeho sklady v USA a za všechny americké produkty převzala firma Alorica, která byl zodpovědná za poskytování podpory všech zbývajících amerických zákazníků. Packard Bell pokračoval s rozšiřováním svého jména jako "Packard Bell BV (PBBV)". Packard Bell BV se stále těší poměrně dobrému jménu. Například, její produkty jsou v nabídce v Johna Lewise, britského prodejce špičkového spotřebitelského zboží. Packard Bell také vstoupil další sfér podnikání: například MP3 přehrávače. V roce 2004 společnost změnila své logo a začala vyrábět mediální produkty pro televizi a bezdrátové sítě.  Packard Bell také prodává příslušenství a zahájila svou činnost na dalších kontinentech. V září 2006 byla Packard Bell odkoupena Johnem Huiem (bývalý majitel eMachines). Nyní známa jako Packard Bell Europe BV, se společnost přestěhovala do Nijmegen v Nizozemsku. V srpnu 2007 čínsko-americký výrobce osobních počítačů Lenovo potvrdil svůj zájem o získání Packard Bell a díky tomu rozšíření svých výrobků do Evropy. V lednu 2008, společnost Acer oznámila, že získala 75% podíl v mateřské společnosti Packard Bell kvůli vlastnickým právům, která získala, když před rokem koupila Gateway, což umožnilo společnosti Acer zrušit nabídku jakékoliv třetí strany. Packard Bell je nyní součástí firemní rodiny (a sdílí výrobky) Gateway, bývalého konkurenta. V současné době, Packard Bell vyrábí široký sortiment modelů notebooků EasyNote.

Packard Bell je nizozemský výrobce počítačů a dceřiná společnost firmy Acer. Název byl dříve používán americkou firmou na výrobu rozhlasových zařízení, založenou roku 1926. V roce 1986 bylo jméno odkoupeno pro nově vzniklou společnost na výrobu osobních počítačů. Původně společnost vyráběla levné počítače ve Spojených státech a Kanadě. Když opustila počítačový průmysl v Severní Americe v roce 2000, získala si rychle dominantní postavení na evropských a afrických trzích. Na konci 90. let ji převzalo NEC a v roce 2008 ji získal tchajwanský výrobce počítačů Acer. Navzdory podobnosti jmen, nebylo nikdy žádné spojení mezi původní ani současnou Packard Bell a společnostmi Hewlett Packard, Bell & Howell, Bell Aircraft nebo Bell System.

Packard Bell is a Dutch-based computer manufacturing company and subsidiary of Acer. The brand name originally belonged to an American radio set manufacturer, Packard Bell Corporation, founded by Herbert "Herb" A. Bell and Leon S. Packard in 1933. In 1986, Israeli investors bought the brand from Teledyne, in order to name their newly formed personal computer manufacturing company producing discount computers in the United States and Canada. In the late 1990s, Packard Bell became a subsidiary of NEC. In 2000, Packard Bell stopped its North American operations and became a leading brand in the European PC markets. In 2008 it was acquired by the Taiwanese consumer electronic firm Acer in the aftermath of its takeover of Gateway, Inc. Gateway products are now sold in the Americas and Asia, while Packard Bell products are sold in Africa, Europe and the Middle East.


Historické pozadí.

"Skutečnost:" Nikolas Flamel je po sedmi stech letech stále uznáván jako největší alchymista své doby. Říká se, že objevil tajemství věčného života - záznamy ale dokládají, že umřel v roce 1418. Jeho hrobka je však prázdná.

Námět.

"Legenda:" Nikolas Flamel žije. Už staletí si vyrábí elixír života a recept na něj je ukryt v knize mága Abraháma. Flamel je strážcem této knihy. Pokud by se však dostala do nesprávných rukou, mohlo by to zničit současný svět. Přesně toto plánuje doktor John Dee, a proto usiluje o získání starého rukopisu. Zdá se, že lidem na ničem nezáleží, a možná pak už bude pozdě. Jestliže je výklad proroctví správný, pak jedině dvojčata Josh a Sofie Newmanovi můžou svět zachránit.

Obsah díla.

Josh pracuje na letní brigádě v knihkupectví v San Franciscu, hned naproti přes ulici si vydělává v kavárně jeho sestra-dvojče Sofie. Jejich život se rázem převrátí, když do knihkupectví vejde doktor John Dee a chce po šéfu Joshe Nickovi Flemingovi, aby mu vydal knihu mága Abraháma - Kodex. Nick mu Kodex dát nechce, a tak začne kouzelnický souboj. Dvojčata zjistí, že Nick Fleming je vlastně legendární Nikolas Flamel, a vstoupí do světa magie, starobylých bytostí, jako je třeba Hekaté, Bastet nebo Morrigana a jejich dětí-druhé generace jako je třeba upírka Scathach. Nikolas chce najít svojí ženu Perenelu, kterou Dee unesl. Bojují v Hekatině říši proti statisícům vraních a kočičích mužům, mezitím Hekaté stačí probudit Sofiiny kouzelné schopnosti. Hekaté ale následně zemře, jelikož Dee zmrazil Ygdrasil, Hekatin dům ze stromu, Exkalibrem. Nikolas, Scathach a dvojčata uprchnou do Oaji za čarodějkou z Endoru, která ovládá magii vzduchu a předá své kouzelné schopnosti i vzpomínky a vědomosti Sofii. Dee mezitím najde Joshe a probudí armádu nemrtvých, jen aby získal poslední dvě stránky Kodexu, které Josh vytrhl při souboji Flamel vs Dee v San Franciscu. Všichni se nakonec zachrání, když vstoupí energetickou bránou z Oaji do Paříže.

Alchymista – Tajemství nesmrtelného Nikolase Flamela je první román z šesti beletristických knih fantasy série Tajemství nesmrtelného Nikolase Flamela. Napsal jej irský autor Michael Scott a poprvé byl vydán v květnu 2007. Alchymista je vytištěn ve 20 jazycích a je k dispozici v 37 zemích. Filmová práva na sérii byla prodána Lorenzovi di Bonaventura.

The Alchemyst: The Secrets of the Immortal Nicholas Flamel (often shortened to The Alchemyst) is the first installment in the six volume fantasy novel series, "The Secrets of the Immortal Nicholas Flamel". It was written by Irish author Michael Scott and published in May 2007. "The Alchemyst" has been translated into 20 languages, and is available in 37 countries.  The film rights to the series have been sold to Lorenzo di Bonaventura.


Život a tvorba.

Svou tvorbou rehabilitoval a navrátil k životu joik – sámský zpěv – a určil hlavní tendence sámského umění (výtvarného, slovesného i hudby), vytvořil tedy jakýsi obecně pojatý umělecký program.  Původní profesí byl učitel. Brzy však nastoupil dráhu profesionálního umělce. První desku nazvanou finsky "Joikuja" (Joiky) vydal v roce 1968. V sedmdesátých a osmdesátých letech procestoval se svým hudebním programem obrazně řečeno celý svět.  V roce 1971 vydal svou literární prvotinu psanou finsky – pamflet s názvem "Terveisiä Lapista" (Pozdravy z Laponska). Ukazuje v něm základní pojmy a proudy sámské kultury a odhaluje místa střetu majoritní finské a minoritní sámské společnosti. Poté již píše pouze sámsky, vydává sbírky poesie a knihy Slunce, můj milý otec a Země, má milá matka, v nichž komponuje text, grafickou textovou úpravu, hudbu (na CD), fotografii a malbu.  Knihou Slunce, můj milý otec měl Valkeapää ambici vytvořit sámské národní epos. Děj má tři roviny – mytologickou (stvoření světa a jeho zánik), historickou (stvoření člověka a dějiny Sámů) a individuální (zkušenost Sámů v době po 2. světové válce. Složku mytologickou podporují Valkeapääho malby, zbylé dvě složky fotografie Sámů a Laponska, jež Valkeapää nasbíral po archívech rozsetých po celém světě.  Obdobně Valkeapää zacházel s knihou Země, má milá matka, jíž se snažil vytvořit epos, jenž by mohl mít funkci obdobnou konstitutivní národní funkci národních epů, ovšem pro všechny původní národy světa. Fotografie tak v knize nejsou pouze ze sámského prostředí, nýbrž i z jiných původních kultur.  Stejný přenos sámské zkušenosti jako minoritního národa na obecnou rovinu zahrnující i ostatní menšinové původní národy se odehrává v rámci trilogie Domov v srdci. První část trilogie je tematizovaná zkušenost sámského dítěte v jeho domácím, laskavém prostředí (domov, rodiče, příroda); ve druhém dílu je již dítě z prostředí vytrženo a vystaveno nepřátelskému světu cizojazyčného a jinokulturního školního internátu. Střet dvou způsobů uvažovaní – sámského nekonfliktního a finského, potažmo západního, utilitaristického – je následně přenesen do kontextu ostatních původních národů světa – Indiánů, Inuitů, sibiřských národů atd.  V roce 2001 získal norské občanství. Již předtím se usadil v norském Skibotnu. Přesto často dojížděl za rodiči do rodného Enontekia. Zemřel při návratu z Japonska při převozu do nemocnice.

Nils-Aslak Valkeapää, sámsky Áillohaš či Áilu (23. března 1943 Enontekiö – 26. listopadu 2001 Espoo) byl sámský spisovatel, hudebník a malíř.

Nils-Aslak Valkeapää, known as Áillohaš in the Northern Sami language (23 March 1943 – 26 November 2001), was a Finnish Sami writer, musician and artist. He was born in Enontekiö in Lapland province, Finland. He lived most of his life in Käsivarsi, close to the border of Sweden, and also in Skibotn in Norway. Valkeapää was born to a family of traditional reindeer herders, but was trained as a school teacher. His most well-known international debut was when he performed at the opening ceremony of the 1994 Winter Olympic Games in Lillehammer, Norway. He received the Nordic Council Literature Prize for "The Sun, My Father" in 1991.


Biografie.

Původ.

Viktorie se narodila jako druhá dcera (čtvrté dítě) waleského prince Eduarda, nejstaršího syna britské královny Viktorie, a jeho manželky, dánské princezny Alexandry (1844–1925), nejstarší ze tří dcer dánského krále Kristiána IX. Pokřtěna byla v srpnu 1868 arcibiskupem z Canterbury Archibaldem Campbellem Taitem. Mezi jejími jedenácti kmotry byli mj. ruský car Alexandr II., jeho syn (a pozdější ruský car) cesarevič Alexandr, Artur Vilém, vévoda Conaught, hesenský velkovévoda Ludvík IV., řecká královna Olga Konstantinovna. Dívka byla v rodině nazývána "Toria".  Viktorie většinu svého dětství a mládí strávila v Sandringhamu, sídle svých rodičů v Norfolku, a ve svém rodném Marlboro House. Stejně jako jejím dvěma sestrám Luise a Maud se jí dostalo omezeného formálního vzdělání, jež spočívalo v rukou řady učitelů a vychovatelek.  Obzvláště úzký a vřelý vztah měla se svým nejstarším bratrem Jiřím, pozdějším králem Jiřím V.

Život.

Třebaže měla princezna řadu nápadníků, nikdy se neprovdala (a samozřejmě neměla děti). Má se za to, že to bylo díky působení její matky, královny Alexandry, která ji záměrně zbraňovala uzavřít manželství. Místo toho zůstala Viktorie stálou společnicí svých rodičů, především své matky, po jejímž boku žila až do její smrti v roce 1925. Po matčině smrti přesídlila Viktorie do "Coppins House" v Iver v Buckinghamshire, kde žila venkovským stylem života - zajímala se o různé stránky venkovského života a byla čestnou předsedkyní místního zahradnického spolku.  Princezna Viktorie zemřela ve věku 67 let 3. prosince roku 1935. K poslednímu odpočinku byla uložena v kapli sv. Jiří ve Windsoru, posléze pak její ostatky byly přemístěny do mauzolea v blízkém Fragmore House. Pro jejího bratra, krále Jiřího V., znamenala její smrt velkou ránu; zemřel pouze jeden měsíc po své milované sestře, 20. ledna roku 1936.

Princezna Viktorie Britská, plným jménem anglicky "Victoria Alexandra Olga Mary, Princess of United Kingdom of Great Britanny and Ireland" (6. července 1868, Marlborough House, Londýn - 3. prosince 1935, Coppins House, Iver, Buckinghamshire) byla britská princezna, členka britské královské rodiny Sasko-Kobursko-Gothajské (později Windsorové), dcera krále Eduarda VII. a mladší sestra krále Jiřího V.

Princess Victoria of the United Kingdom (Victoria Alexandra Olga Mary; 6 July 1868 – 3 December 1935) was the fourth child and second daughter of Edward VII and Alexandra of Denmark, and the younger sister of George V.


Život.

Byla nejstarší dcerou anglického krále Eduarda III. a Filipy, dcery henegavského hraběte Viléma. V dětství sdílela společný dvůr s bratrem Eduardem a mladší sestrou Johanou a byla opakovaně zasnubována podle aktuálních politických snah krále Eduarda, který ji velmi miloval. Po posledním nezdařeném zasnoubení s Berardem z Albretu, kdy si na poslední chvíli již na cestě za snoubencem vše rozmyslela, dostala od otce povolení žít podle svého. Svůj život trávila v přepychu a král ji zahrnoval nákladnými pozornostmi v podobě lén, hradů a šperků. Podle kronikáře Ranulfa Higdena "si přála zasnoubit se pouze z lásky".  27. července 1365 se Isabela jako třiatřicetiletá provdala ve Windsoru za o osm let mladšího francouzského šlechtice Enguerranda z Coucy, otcova rukojmího z válečného sporu s Francií. Enguerrand získal na základě sňatku svobodu bez nutnosti zaplatit výkupné a také povolení odcestovat s manželkou zpět do Francie k návštěvě svého panství. Isabele Coucy k srdci nepřirostlo a celý život se vracela zpět na otcův dvůr a přijímala od něj cenné dary. Enguerrand byl tchánem povýšen na hraběte z Bedfordu a darem od něj získal také francouzské hrabství Soissons. Byl tak manem obou znesvářených panovníků.  V létě roku 1377 se Enguerrand z Coucy po smrti krále Eduarda rozhodl vymanit z dvojího vazalství a vypověděl mladému králi Richardovi manskou přísahu. Isabela se následně společně s mladší dcerou Filipou vrátila do Anglie a Enguerrandovy anglické statky propadly koruně. Bratry určení opatrovníci měli Isabele z tohoto majetku vyplácet důchod po dobu jejího pobytu v Anglii. Zemřela zřejmě roku 1382 a byla pohřbena v londýnském františkánském kostele, který podlehl roku 1666 požáru.

Isabela Anglická ( "Isabella of England" či "Isabella de Coucy", 1332, Woodstock – duben 1379 nebo 17. června/5. října 1382) byla vévodkyně z Bedfordu, hraběnka ze Soissons a od roku 1376 nositelka Podvazkového řádu.

Isabella of England (16 June 1332 – ) was the eldest daughter of King Edward III of England and Philippa of Hainault, and the wife of Enguerrand de Coucy, Earl of Bedford, by whom she had two daughters. She was made a Lady of the Garter in 1376.


Původ a domestikace hus.

Husy byly domestikovány ve více centrech, nezávisle na sobě. Nejdříve, kolem roku 5000 př. n l. se tak zřejmě stalo v Mezopotámii, o 2-3 tisíciletí později také v Egyptě, Číně, Řecku a zřejmě i střední Evropě. Domestikaci hus usnadňuje fakt, že si housata těsně po vylíhnutí snadno vtisknou do paměti (imprintují) člověka jako "náhradního rodiče" a všude ho pak následují.  V Číně byla výchozím druhem husa labutí, na ostatních místech husa velká. Kromě toho byly ve starověku ochočovány i jiné druhy hus, např. ve starověkém Egyptě to byly husa běločelá ("Anser albifrons"), berneška rudokrká ("Branta ruficollis") a husice nilská ("Alopochen aegyptiacus"). Egypťané husy chovali pro maso, jako hlídače i okrasné ptáky. Zejména husice nilská byla chována v chrámech jako posvátný pták a nebyla konzumována. Egypťané ji zasvětili bohyni Éset. Také ve starověkém Řecku a Římě byla husa posvátným ptákem, zasvěceným bohyním Afrodítě (Venuši), Junoně a třem Charitkách (Gráciím), byla však chována i pro maso a peří. Římané jedli rádi jen husí prsa a játra, zadní část byla pokládána za vhodnou jen pro otroky. Petronius pokládal husu (kromě jater) za plebejské jídlo, nevhodné pro aristokraty. Římané husy kvůli játrům vykrmovali šiškami z mouky a medu nebo sušenými fíky. Ochočené husy Římané někdy chovali jako domácí mazlíčky, kteří svého pána doprovázeli na trh nebo do lázní. Dokládá to např. Ovidiova legenda o Filemonovi a Baukus. Římané husy využívali i jako hlídače, čemuž nasvědčuje pověst o Kapitolských husách, které ve 4. stol. př. n. l. zachránily Řím, když svým kejháním prozradily noční útok Galů. Domácí husy chovali také Keltové a Germáni, a to jak pro maso, tak i pro peří.  Ve středověku měly husy velký hospodářský význam, jako zdroj levného masa. Husa se tradičně pekla na den sv. Martina, ale také na Vánoce, její peří se používalo na písařské brky i opeření k šípům, prachovým peřím se plnily podušky. Zvlášť proslulé bylo české peří. Peří se škubalo zabitým husám, ale také živým husám a před použitím se muselo drát. V Číně došlo ke zdomácnění husy labutí zřejmě za dynastie Šang ve 2. tis. př. n. l., odtud se rozšířila do Jihovýchodní Asie a později s arabskými obchodníky na Přední východ a do východní Afriky. V 19. století proběhly v Kanadě pokusy s domestikací bernešky velké a kolem roku 1920 v Rusku s husou běločelou, nebyly však ani v jednom případě příliš úspěšné, přestože bernešky v Kanadě představují důležitý zdroj masa.

Plemena hus.

Plemena hus se tradičně dělí podle velikosti na malá (např. česká husa, shetlandská husa, faerská husa, čínská husa), střední (např. diepholtzká husa, štajnbašská bojová husa, suchovská husa, pomořanská husa) a těžká (tulúská husa, emdenská husa). Podle užitkovosti se dělí na plemena masná (většina plemen), nosná (italská nosná husa), sportovní (štajnbašská bojová husa) a okrasná (kadeřavá husa). Zbarvení domácích hus je nejčastěji divoké nebo bílé, vzácně strakaté, u některých plemen existuje více barevných variant, výjimkou je pohlavní dimorfismus ve zbarvení, např. u shetlandské husy.

Chov a užitek.

Chov.

Husy se v minulosti chovaly extenzívním způsobem, od jara do podzimu se pásly ve velkých hejnech na lukách, pásly je většinou děti. Později se rozvinul i intenzívní chov. Velkochovy hus existují např. ve Francii, v Maďarsku nebo v Číně, v České republice nemá v současné době chov hus příliš velký význam a je provozován spíše drobnými chovateli, ještě kolem roku 1990 však bylo husí peří naším významným vývozním artiklem.  Husy se většinou chovají ve výbězích s chlévky, méně často v halách nebo na rybnících, podobně jako kachny. Za účelem výkrmu se husy zavírají do omezeného prostoru (posady) a někdy jsou vykrmovány násilím (nacpávány šiškami), vzhledem k požadavkům na ochranu zvířat proti týrání je však tento způsob výkrmu v posledních dvaceti letech omezován. Vykrmené husy mají následkem tukové degenerace mnoho sádla a silně zbytnělá, téměř nefunkční, ale jako jídlo některými oblíbená játra, zvaná foie gras. Hmotnost vykrmených hus může dosáhnout až 15 kg.  Většina plemen hus si udržela hnízdní pud a jsou schopny odchovat housata, u některých plemen však hnízdní pud vymizel a housata je nutné odchovávat uměle nebo pomocí pěstounky.

Nemoci hus.

Husy jsou odolné proti většině chorob, housata však někdy trpí salmonelózou, kokcidiózou, aspergilózou (zaplísněním dýchacích cest) nebo různými parazity, jako jsou vrtejši či hlístice srostlice trvalá.  Typickým onemocněním, které se vyskytuje u housat a mladých pižmovek je virová Derzyho choroba, napadající játra a zažívací orgány. Pokud ji housata přežijí, stávají se proti ní imunní. Je možné proti ní housata také naočkovat.

Užitek a husí produkty.

Husí maso je chutné a poměrně tučné, má tmavší barvu než maso ostatní drůbeže. Játra a sádlo patří mezi vyhlášené pochoutky. Ve Francii se z nich připravují zejména lahůdkové paštiky. Husí vejce se v Evropě požívají málokdy, nanejvýš do těsta, vyrábějí se z nich však kraslice. Husí peří je pružné a má vynikající izolační vlastnosti, kromě peří kajky mořské patří vůbec k nejkvalitnějším druhům péřových materiálů. Používá se jako náplň peřin a polštářů, v současné době se však z ekonomických důvodů často nahrazuje méně kvalitním kachním či slepičím peřím.  Husy byly používány také k zápasům houserů, zvláště v Rusku a Německu. Pro tento účel byla vyšlechtěna např. ruská husa nebo německá štajnbašská husa. Zápasy byl méně krvavé než zápasy kohoutů, přesto jsou dnes ve většině evropských zemí (včetně Česka) zakázány. Houseři spolu zápasí zobáky i křídly.  Husy se hodí také k odstraňování plevelů, zejména při pěstování rostlin, které jsou pro husy nechutné, což je např. bavlník či tabák. Na vypletí 10 hektarů pole je třeba cca 25 hus.  Husy se používají jako hlídači. Staří Egypťané pokládali husici nilskou za lepšího hlídače než psa. Všeobecně známa je rovněž pověst o kapitolských husách, které ve 3. stol. př. n. l. prozradily noční útok Galů na Řím. Dosud se tak děje např. ve Francii. Britská armáda za druhé světové války používala husy jako hlídače za bojů proti Japoncům v Jihovýchodní Asii. Husy se používají k hlídání také v palírně whisky značky Ballantine's ve skotském Dumbartonu.

Husa domácí "(Anser anser domesticus)" je domestikovaná forma husy velké "(Anser anser)", některá plemena však vznikla domestikací husy labutí ("Anser cygnoides"), případně křížením obou druhů. Domácí husy poskytují mnohostranný užitek, především maso, sádlo a peří, případně trus, používaný jako hnojivo. Méně se využívají husí vejce. Husy slouží také k údržbě krajiny vypásáním, některá plemena se chovají jako okrasná nebo pro výstavy. Husy mohou sloužit také k hlídání. Některá plemena hus byla speciálně vyšlechtěna pro potlačování plevelí (americká bavlníková husa) nebo pro husí zápasy (např. štajnbašská bojovná husa). Na rozdíl od divokých hus, vážících nejvíce 5 kg, může domácí husa vážit až 13 kg. Rozdíl je i ve způsobu rozmnožování, neboť divoké husy žijí ve stabilních párech, ale husy domácí v polygamii.

Domestic geese ("Anser anser domesticus" or "Anser cygnoides domesticus") are domesticated grey geese (either greylag geese or swan geese) that are kept by humans as poultry for their meat, eggs and down feathers since ancient times. Approximately 700 million geese are slaughtered each year for meat worldwide.


Děj filmu.

V budoucnosti roku 2000 už policie nemá střelné zbraně a zločince namísto do vězení dává k ledu. Starosta nechá oživit kriminálníka Thomase Wattse, aby zprostředkoval obchod se zbraněmi pro místní policii. Podplatí několik jejích členů, aby sám zbohatnul. Na stopu se mu ovšem dostane Nadace, jejímž novým šéfem se stal Russell Maddock (hraje Carmen Argenziano). Ten nechal rozebrat KITTa a sestavuje jeho náhradu, kterou má být KIFT (Knight Industries Four Thousand) s jeho vlastním hlasem. Vůz má podobu červeného sporťáku. Devon Miles (Edward Mulhare), bývalý šéf Nadace vyhledá Michaela Knighta, který odešel na venkov, s prosbou o pomoc. Knight se na 30 dní vrací do Nadace. Jeho přáním je znovu pracovat s KITTem, jehož díly Maddock odkoupí. Chybí ovšem paměťový čip, který implantovali lékaři do mozku policistky Shawn McCormickové. Právě McCormicková a její partner Kurt objeví nekalé úmysly starosty a členů sboru. Informují komisařku Danielsovou, která však jejich návrh neakceptuje. Poté se McCormicková obrátí na Nadaci a vystoupí z policejního sboru. Knight umístí KITTa do svého vozu - starého modrého Mercury. S jeho pomocí se dostane na stopu Wattsovi. Když ovšem Watts zavraždí Devona Milese, chce odejít. Popere se s Maddockem, ale McCormicková jej navštíví a přemluví k návratu. Přes Maddockův nesouhlas instaluje KITTa do vozidla Knight 4000 a vydává se zastavit obchod. Dostane se až do nákupního centra, kde dochází k potyčce mezi ním a Wattsem, který je nakonec vrácen do ledu. Shawn McCormicková zůstává pracovat s KITTem v Nadaci pod vedením Maddocka a Michael Knight odchází zpět na odpočinek.

Knight Rider 2000 je americký televizní film navazující na seriál Knight Rider z 80. let. Původně to měl být seriál, ale k dalšímu natáčení nedošlo. Knight Rider 2000 byl natočen v roce 1991 jako pilotní film. Film se odehrává v budoucnosti, tedy v roce 2000.

Knight Rider 2000 is a 1991 American made-for-television science fiction action film based on the 1982–1986 television series "Knight Rider".


Pravomoci.

Po smrti papeže camerlengo tradičním rituálem za pomoci stříbrného kladívka ověřuje papežovo úmrtí. Poté musí o jeho úmrtí zpravit kardinála státního sekretáře a kardinála vikáře. Vystavuje oficiální papežův úmrtní list a odebere mu rybářský prsten, který je pak na zasedání kolegia kardinálů rozlámán (teoreticky na tolik dílů, kolik je přítomno kardinálů). Bezprostředně po papežově úmrtí musí nechat zapečetit papežovu pracovnu i jeho soukromé pokoje. Je také zodpovědný za organizaci papežova pohřbu a za přípravu a průběh nového konkláve. V době sedisvakance přebírá vedení církve kolegium kardinálů, jehož je reprezentantem, ale má pouze moc podle zvláštního zákona a vystupuje jen jako Primus inter pares (první mezi rovnými). V době sedisvakance je také hlavou státu. Faktická moc, byť omezena zvláštním zákonem, přísluší kardinálskému kolegiu jako celku. Liturgické vedení všech bohoslužeb je však svěřeno Děkanu kardinálského kolegia a rovněž, pokud není starším 80 let, vede konkláve. Ostatní členové papežské kurie, s určitými výjimkami, okamžikem papežova úmrtí (popřípadě rezignace) pozbývají své funkce.

Znak.

Symbolem camerlenga je červenozlatý pavilon - slunečník ("umbraculum", "padiglione"), který camerlengo v době sedisvakance spolu s klíči svatého Petra podkládá nad svůj osobní znak. Tento znak bývá ražen také na reversu mincí, bylo tomu tak i na vatikánských euromincích při sedisvakanci roku 2005. Umbraculum spolu s klíči bez štítu se stává znakem Svatého stolce.

Historie.

Úřad papežského komorníka byl ustanoven v 11. století ke správě papežského majetku. V době papežovy nepřítomnosti v Římě býval camerlengo pověřován zastupováním papeže. Pozice regenta v době sedisvakance v dnešní podobě se datuje rokem 1521. V 19. století byly při reformě papežské kurie omezeny pravomoci v době papežské vlády, majetkově-správní pravomoci přešly na nově zřízené úřady.  Dva camerlengové byli zvoleni papeži, byl to Gioacchino Pecci – Lev XIII. v roce 1878 a Eugenio Pacelli – Pius XII. v roce 1939. Cencio Savelli – Honorius III. a Rinaldo Conti di Segni – Alexandr IV. byli také camerlengy, avšak ne v okamžiku volby papežem.

Camerlengo neboli kardinál komoří je jedním z nejvyšších hodnostářů papežské kurie, je představeným Apoštolské Komory. V době papežské sedisvakance se camerlengo stává hlavou římskokatolické církve i státu Vatikán. Současným camerlengem je Kevin Farrell.

The Camerlengo of the Holy Roman Church is an office of the papal household that administers the property and revenues of the Holy See. Formerly, his responsibilities included the fiscal administration of the Patrimony of Saint Peter. As regulated in the apostolic constitution "Pastor bonus" of 1988, the camerlengo is always a cardinal, though this was not the case prior to the 15th century. His heraldic arms are ornamented with two keysone gold, one silverin saltire, surmounted by an ombrellino, a canopy or umbrella of alternating red and yellow stripes. These also form part of the coat of arms of the Holy See during a papal interregnum ("sede vacante"). The camerlengo has been Kevin Farrell since his appointment by Pope Francis on 14 February 2019. The vice camerlengo has been Archbishop Ilson de Jesus Montanari since 1 May 2020.


Biografie.

Původ, mládí.

Valdemar se narodil jako nejmladší dítě ze šesti dětí dánského krále Kristiána IX. a jeho manželky Luisy Hesensko-Kasselské. Vychováván byl v dánském královském paláci společně s nejmladší ze svých tří sester princeznou Thyrou.  V létě roku 1874 doprovázel svého otce při jeho návštěvě na Islandu při oslavách milénia. Po konfirmaci v tomtéž roce zahájil, jak to bylo obvyklé u princů v té době, vojenské vzdělání na námořní akademii. V roce 1879 se stal podporučíkem a v roce 1880 poručíkem. Stal se vášnivým námořníkem a v následujících letech se účastnil řady námořních expedic.

Manželství, potomci.

V roce 1885 se princ Valdemar oženil s francouzskou princeznou Marií Orleánskou (1865–1909), pravnučkou posledního francouzského krále Ludvíka Filipa I. Nejdříve se uskutečnil 20. října civilní sňatek v Paříži, o dva dny později 22. října pak církevní obřad na zámku v Eu, v rezidenci prince Filipa, hraběte pařížského. Mezi nejváženější hosty na svatbě patřili Valdemarova matka, královna Luisa, princ a princezna z Walesu a Mariini rodiče, vévoda a vévodkyně z Chartres. Sňatek byl zřejmě motivován politicky, ale mezi manželi panovala skutečná láska. Z jejich spokojeného manželství vzešlo pět potomků, čtyři synové a nejmladší dcera:  Vzhledem k tomu, že manželé byli rozdílného náboženského vyznání, bylo předem dohodnuto, že synové budou vychováváni v luteránské víře, již vyznával otec, a dcery v katolické víře matčině. Tak se také skutečně stalo - čtyři jejich synové se stali luterány, kdežto jediná dcera katoličkou a provdala se posléze za katolického prince.  Marie Orleánská sdílela Valdemarovu lásku k moři a námořnictví, na výraz této sounáležitosti si nechala na rameno vytetovat kotvu.  Jeho bratru Vilémovi byl nabídnut řecký trůn a on se stal v roce 1863 řeckým králem pod jménem Jiří I. Podobně i princi Valdemarovi byla nabídnuta možnost usednout na některý z evropských trůnů, a to dokonce dvakrát: poprvé mu jeho švagr, ruský car Alexandr III. v roce 1887 nabídl trůn Bulharského knížectví, který se uprázdnil po abdikaci dosavadního knížete Alexandra, Valdemar však odmítl, mimo jiné proto, že mezi Bulharskem a Řeckem panovalo nepřátelství, což by znamenalo, že by stál proti svému bratrovi; kromě toho nechtěl přivést svou milovanou ženu do nestabilního prostředí balkánského knížectví. Když mu byl roku 1905 nabídnut (ruským carem Mikulášem II. a německým císařem Vilémem II.) dosud neobsazený trůn Norska, odmítl i tuto nabídku; norským králem se pak stal Valdemarův synovec Carl (syn staršího bratra Frederika VIII.). Valdemar se celoživotně věnoval námořní kariéře; třebaže to zcela neodpovídalo jeho společenskému statusu královského prince, zcela to vyhovovalo jeho založení a zálibám.  Princ Valdemar zemřel ve věku 80 let 14. ledna roku 1939. Jeho ostatky byly pochovány v katedrále v Roskilde, místě posledního odpočinku dánské královské rodiny.

Valdemar Dánský (27. října 1858, zámek Bernstorff na ostrově Sjælland – 14. ledna 1939, Kodaň) byl dánský princ, nejmladší syn dánského krále Kristiána IX.

Prince Valdemar of Denmark (27 October 1858 – 14 January 1939) was the third son and youngest child of Christian IX and Louise of Hesse-Kassel. He had a lifelong naval career.


Vznik sdružení a jeho působení.

Bezprostřední příčinou vzniku sdružení byla reakce na „mrtvé umění“ produkované na půdě petrohradské Akademie výtvarných umění. V listopadu 1863 čtrnáct absolventů Akademie podalo vedení školy žádost na změnu tradičních konkurzních zadání a žádali umožnit mladým umělcům svobodný výběr tématu. Po odmítavém stanovisku vedení akademie se požadavek studentů promítl do tzv. "Vzpoury čtrnácti". Opustili Akademii a vytvořili tzv. Petrohradské sdružení výtvarníků. Do čela skupiny se postavil významný realistický malíř a umělecký teoretik I. N. Kramskoj.  Moskva představovala druhé významné umělecké centrum. Zdejší uměleckou skupina od roku 1869 organizoval G. G. Mjasojedov spolu s malířem V. G. Perovem.  V roce 1870 se obě skupiny spojily do Sdružení putovních uměleckých výstav a utvořily své stanovy. Prvním čelním představitelem peredvižniků se stal I. N. Kramskoj.  Ideovým záměrem hnutí byla prezentace ruského umění nejširší veřejnosti. Členové sdružení, ke kterému patřili nejvýznamnější ruští soudobí malíři, prosazovali ve své tvorbě ústup od oficiálního uměleckého směru a zaměřovali se na zachycení života sociálně a společensky nejníže postavených lidí. Jejich záměrem bylo svými díly představit život nejprostšího ruského člověka s jeho radostmi i starostmi. Jejich díla se vyznačovala výrazně národním cítěním.  Díla peredvižniků tematicky reprezentují celou škálu témat: od žánrového malířství přes krajinomalbu a portrétní díla až k pracím vážícím se k významným historickým událostem. Dominující však bylo téma národa, života prostého lidu, jeho zvyků a obyčejů. Významnou skupinu v rámci sdružení tvořili umělci, jejichž hlavní zájem směřoval k zachycení venkovského života rolníků. Svou pozornost obrátili nejen na zachycení každodenního strastiplného života ruských nevolníků, ale zároveň dali divákovi nahlédnout do prosté ruské duše poukázáním na její čistotu a šlechetnost. Zájem jiné skupiny sdružení směřoval k zobrazení jedinečného kouzla ruské přírody. Její neopakovatelná krása našla odraz v dílech takových krajinářů, jakými byli I. I. Šiškin, F. A. Vasiljev, V. D. Polenov a další.  Jedním z nejvýznamnějších představitelů sdružení byl I. J. Repin se svými díly tematicky čerpajícími ze života lidu a z významných historických období Ruska: "Křížové procesí v Kurské gubernii", "Ivan Hrozný a jeho syn Ivan 16. listopadu 1581", "Záporožští kozáci píší dopis tureckému sultánovi", "Burlaci na Volze" a jiné.  Naplňuje ideový záměr „přinést umění k lidem“, uspořádalo sdružení v letech 1871 až 1923 téměř padesát výstav obrazů nejen v Moskvě a Petrohradě, ale i na tzv. periferii země: v Kyjevě, Charkově, Kazani, Rize či v Oděse. Rok 1923, kdy se uskutečnila poslední výstava, je považován za rok, ve kterém sdružení zaniklo. Ideový a umělecký odkaz peredvižniků převzalo nově vzniklé sdružení s názvem Asociace umělců revolučního Ruska.

Význam sdružení.

Období působení "Sdružení uměleckých putovních výstav" se považuje za klíčové ve vývoji ruského malířství. Malíři-peredvižnici se stali symbolem ruského umění 19. století. Sdružení, které vzniklo jako odpor proti tehdejšímu umění, se stalo nejmasovějším a nejvlivnějším uměleckým seskupením v historii Ruska. Nikdy předtím a ani později nebylo umění ruských malířů tak blízko potřebám lidových mas. V řadách peredvižniků se objevily „nejzářivější“ hvězdy ruského malířství. Tito umělci pozvedli úroveň ruského malířství do dosud nevídaných výšin. Přestože sdružení v roce 1923 zaniklo, jeho umělecký a ideový vliv přetrvává v různých obměnách dodnes. Žádná další ruská umělecká epocha nedosáhla lidské a umělecké hodnoty období peredvižniků.  Mnoho z děl peredvižniků představují ve svých expozicích Treťjakovská galerie či Státní ruské muzeum.

Peredvižnici () je název pro členy Sdružení putovních výstav (), ruské umělecké společnosti, která byla založena roku 1870 z podnětu malířů G. G. Mjasojedova, I. N. Kramského, V. G. Perova a N. N. Ge pro pořádání společných výstav. Zaměření proti klasicismu, který byl na Petrohradské akademii. Jako cíl si předsevzali popularizovat realistické a lidové umění. Nejvíce rozvíjeli malbu podobizen a krajinomalbu. Jedná se o ruské realistické malíře. U široké veřejnosti měli ohlas pro jejich dokonalost zachycení pocitů, nálad. Jejich realismus je popisný a srozumitelný pro všechny. Začátkem 20. století se jejich tvorba stala spíše konzervativní.

Peredvizhniki (), often called The Wanderers or The Itinerants in English, were a group of Russian realist artists who formed an artists' cooperative in protest of academic restrictions; it evolved into the "Society for Travelling Art Exhibitions" in 1870.


Původ.

Ælfgifu se narodila ve vlivné šlechtické rodiny v Mercii. Byla dcerou Ælfhelma, hraběte z Yorku, který zemřel v roce 1006. John z Worcester nazývá jeho ženu Wulfrun, ale je možné, že ji zaměnil s jeho matkou toho jména. Datum narození Ælfgifu není známé. Nápovědou může být pouze datum úmrtí jejího otce (rok 1006), přibližné datum zásnub s Knutem a narození jejích synů (u nichž samotných je těžké tyto data přesně určit). Pravděpodobně se však narodila někdy mezi lety 985 a 995.

Manželství s Knutem.

V roce 1013 provedl dánský král Sven Vidlí vous invazi do severní Anglie. Tamní obyvatelé, z nichž mnoho mělo skandinávský původ, se mu podřídili. Král tehdy oženil svého mladého syna Knuta s Ælfgifu, aby si zajistil jejich loajalitu. Sven byl nakonec přijat jako anglický král, ale zemřel už v únoru 1014, po pěti týdnech vlády. Ethelred II. vyslal armádu, která donutila Knuta vrátit se do Dánska. Podle historika Ian Howarda zanechal svou ženu a malého syna, Sveina Knutssona, u její rodiny. Ta chtěla s Ethelredem udržet mír, ale zároveň nechtěli, aby bylo Ælfgifu a jejímu synovi ublíženo, a tak oba poslali společně s tělem krále Svena do Dánska. Tam podruhé otěhotněla a v roce 1015 nebo 1016 porodila budoucího anglického krále Harolda.  V následující době zřejmě Ælfgifu spravovala některé dánskem dobyté území. Poté, co Knut v roce 1016 dobyl Anglii, oženil se s Emmou Normandskou, vdovou po Ethelredovi II. V té době bylo přípustné odložit jednu manželku a oženit se s jinou ženou. Synové Emmy s Ethelredem Eduard a Alfred a Hardiknut z manželství s Knutem si také nárokovali trůn. Není přesně známo, jak Knutovo druhé manželství ovlivnilo pozici Ælfgifu, ale nejsou důkazy o tom, že by byla zapuzena.

Regentka v Norsku (1030–1035).

Knut poslal Ælfgifu a jejich staršího syna Sveina v roce 1030 vládnout do Norska. Jejich vláda však byla tak tvrdá, že Norové proti ní povstali. Byli ze země vyhnáni v roce 1034 nebo 1035 a Svein krátce poté podlehl v Dánsku podlehl svým zraněním, zřejmě v roce 1036. V Norsku byla známá jako "Álfífa" a je známá svou tvrdou vládou a nařízením vysokých daní.

Po smrti Knuta Velikého (1035).

Knut Veliký zemřel v Shaftesbury v roce 1035. Ælfgifu tehdy byla odhodlaná, že její druhý syn Harold se stane novým anglickým králem. Do Anglie se vrátila nejpozději v roce 1036, zatímco syn Knuta a Emmy Hardiknut byl v Dánsku ve válce s norským králem Magnusem a švédským králem Anundem.  Vlivní angličtí šlechtici preferovali ustanovení Harolda jako přechodného regenta, protože se obávali nepřítomnosti Hardiknuta. Přes odpor královny Emmy a hraběte Godwina z Wessexu, se Harold ujal vlády. Harold odolal snaze o jeho svržení roku 1036 Alfrédem Ethelingem a Eduardem, Emminými syny, které měla s Ethelredem II. Roku 1037 byl "všemi hlasy zvolen králem". Haroldova postava je zahalena určitým tajemnem a někteří historici se domnívají, že skutečným vládcem byla jeho matka Ælfgifu. I když ho arcibiskup canterburský odmítl korunovat, jeho matka dosáhla stabilizace jeho pozice podplacením vlivných šlechticů.  Ælfgifu mizí z historie po Haroldově smrti v roce 1040, není známo, kdy a za jakých okolností zemřela.

Elfgifu/Ælfgifu z Northamptonu (asi 990 – po r. 1040) byla první manželka dánského, norského a anglického krále Knuta Velikého a matka anglického krále Harolda I. (vládl v letech 1035–40). Byla rovněž regentkou Norska v letech 1030 až 1035.

Ælfgifu of Northampton ( 990 – after 1036) was the first wife of Cnut the Great, King of England and Denmark, and mother of Harold Harefoot, King of England. She was regent of Norway from 1030 to 1035.


Vzdělání.

Maturoval na Střední průmyslové škole Jozefa Murgaša v Banské Bystrici, poté vystudoval učitelství všeobecně-vzdělávacích předmětů na Fakultě přírodních věd Univerzity Mateja Bela (Mgr.) a v roce 2013 ekonomii na Ekonomické fakultě na téže vysoké škole (Ing.). Svou kvalifikaci zúročil v letech 2001–2012 jako učitel na Sportovním gymnáziu v Banské Bystrici.

Politické působení.

Marian Kotleba své působení začal ve Slovenské pospolitosti. „Vůdcem“ této zrušené strany, dnes opět občanského sdružení, se stal v roce 2003. Funkci zastával do roku 2007, kdy „vedení Slovenské pospolitosti přenechal mladší generaci slovenských národovců“.

Volby do samosprávných krajů (2009–).

Ve volbách v roce 2009 Marian Kotleba kandidoval na post předsedy Banskobystrického samosprávného kraje. Jako nezávislý kandidát získal čtvrté místo s 13 629 hlasy (10,03 %). Do druhého kola nepostoupil.  V krajských volbách v roce 2013 byl Kotleba zvolen poslancem (zastupitelem) Banskobystrického samosprávného kraje, v prvním kole volby předsedy kraje (župana) získal 21,3 % a ve druhém kole zvítězil s 55,5 % hlasů. Při obhajobě svého mandátu ve volbách v roce 2017 podlehl jako stávající župan (se ziskem 23,24 %) nezávislému kandidátu Jánu Lunterovi, který obdržel 48,53 % odevzdaných hlasů.

Trestní stíhání.

Při setkání oslavujícím 70. výročí založení Slovenského státu které se konalo v Bratislavě, Marian Kotleba v projevu řekl: „vyskúšajme si teraz demokraciu v praxi“ a zakřičel „Na stráž!“ (pozdrav používaný slovenskými gardisty za druhé světové války). Po tomto incidentu ho odvedla policie. Krajská policejní mluvčí Tatiana Kurucová zásah vysvětlila takto: „Mariána Kotlebu, který je stíhán na svobodě, policie obvinila z trestného činu podpory a propagace skupin směřujících k potlačování základních práv a svobod.“ Trestní stíhání však bylo zastaveno 16. června 2009.  Při volební kampani na banskobystrického župana uveřejnil Marian Kotleba ve svém letáku, že „odstraní nespravedlivé zvýhodňování nejen cikánských parazitů“. Za toto prohlášení bylo na něj prokurátorem podána obžaloba za přečin „hanobení národa, rasy a přesvědčení“. Stíhání však bylo zastaveno Městským soudem v Banské Bystrici, podle něhož „obžaloba je neodůvodněná a ve spisu nejsou důkazy, které by prokazovaly spáchání uvedeného skutku“. Po odvolání prokuratury byl rozsudek potvrzen odvolacím senátem Krajského soudu v Banské Bystrici.

Marian Kotleba (* 7. duben 1977 Banská Bystrica) je slovenský politik, bývalý předseda Banskobystrického samosprávneho kraje (župan), představitel (volební lídr) Ľudovej strany Naše Slovensko, poslanec Národní rady Slovenské republiky, člen Výboru NR SR pro obranu a bezpečnost a bývalý pedagog, kandidát na úřad prezidenta Slovenské republiky ve volbách v roce 2019. V minulosti působil jako vůdce nacionalistického politického hnutí Slovenská pospolitosť (2003–2007), které bylo v roce 2006 rozpuštěno nejvyšším soudem pro jeho extremistické politické tendence a rozpor s ústavou. V roce 2009 Nejvyšší soud toto rozhodnutí zrušil a Slovenská pospolitosť dále funguje jako registrované občanské sdružení.

Marian Kotleba (; born 7 April 1977) is a Slovak politician and leader of the far-right, neo-Nazi political party Kotlebists – People's Party Our Slovakia ().  He served as the Governor of Banská Bystrica Region from 2013 to 2017. He was a presidential candidate in the 2019 election, in which he finished fourth.


Biografie.

Byl synem břežsko-lehnického knížete Jáchyma Fridricha a jeho ženy Anny Marie z Anhaltu. Po smrti svého otce roku 1602 si s bratrem Janem Kristiánem rozdělili knížectví – Jan obdržel Břežsko, Jiří Lehnicko s Volovskem. Za bratry však do roku 1609 vládl regent, sami bratři vládli do roku 1613 společně. V červenci 1618 se vyslovil pro vyslání pomoci, kterou žádaly české stavy za jejich povstání proti Habsburkům. Přesto se po uzavření míru s Ferdinandem II. z února 1621 stal po svém bratrovi Janu Kristiánovi, který musel emigrovat, vrchním slezským hejtmanem.  Po vpádu Dánů do Slezska se snažil pro císařské sebrat posily, nebyl však příliš úspěšný. Když v roce 1632 obsadila sasko-švédská protestantská armáda Slezsko, utvořil 9. srpna 1633 spolu se svým navrátivším se bratrem Janem Kristiánem, olešnickým knížetem Karlem Fridrichem a vratislavskými měšťany konjunkci (svazek) s protestantskými armádami o společném boji proti císaři.  Po sasko-švédské porážce ke konci roku 1633 však musel uprchnout do exilu v Polsku, ze kterého se vrátil až po podepsání míru v roce 1648. Přestože byl dvakrát ženat, poprvé s Žofií Alžbětou z Anhaltu, podruhé s Alžbětou Magdalénou Minstrbersko-Olešnickou, zemřel bezdětný v roce 1653, knížectví po něm zdědil jeho synovec Ludvík.

Podpora umění.

Jiří Rudolf byl velikým mecenášem umělců, zejména literátů a hudebníků. Již v mladých letech založil lehnickou knihovnu "Biblioteca Rudolphiana", nesoucí jeho jméno a v roce 1624 jmenoval básníka Martina Opitze svým dvorním radou. Slavný hudební skladatel období baroka, Heinrich Schütz, knížeti věnoval svou sbírku "Cantiones sacrae". Jiří Rudolf byl také sám vynikajicím hudebním skladatelem.

Jiří Rudolf Břežsko-Lehnický (německy "Georg Rudolf von Liegnitz"; 22. leden 1595, Oława (Ohlau) – 14. leden 1653, Vatislav) byl kníže lehnický, volovský a goldberský, vrchní slezský hejtman. Pocházel z dynastie slezských Piastovců.

George Rudolf of Liegnitz (; ) (22 January 1595 – 14 January 1653) was duke of Liegnitz-Wohlau (present-day Legnica-Wołów) from 1602 to 1653. A humanist, patron of arts, composer and poet, he was also Upper Governor of Silesia during 1621-1628 and from 1641 onwards.


Život.

Narodil se v Bonnu, který v té době nenáležel k Německu, ale Francii. Jméno Moses (francouzsky "Moises") dostal po svém dědečkovi z matčiny strany. Byl to právě dědeček, kdo mu vštípil základy židovské filozofie a směřoval jej k pozdějšímu studiu filozofie na univerzitě, svá univerzitní studia však Hess nedokončil.  Názorově začal brzy tíhnout k socialismu a zároveň se spolupodílet na rodícím se sionistickém hnutí. Své názory nastínil v dílech "Svaté dějiny lidstva" (1837), "Evropská triarchie" (1841) a "Řím a Jeruzalém: Poslední národnostní otázka" (1862). Aby svým postojům dodal na váze, navzdory svému buržoazně-židovskému původu se oženil se Sibyllou Pesch, manuálně pracující dělnicí a navíc katoličkou. Údajně se měla živit i jako kurtizána a měl to být právě on sám, kdo ji napravil, jeho životopisec Silberner však soudí, že jde o smyšlenou legendu.  V Paříži, kde se později usadil, působil jako dopisovatel listu "Rheinische Zeitung", plátku vydávaného porýnskými podnikatelskými kruhy, v němž mj. publikoval i Karel Marx. Potlačení francouzské revoluce v r. 1848 a vypuknutí prusko-francouzské války jej donutilo hledat dočasný azyl mimo Francii, nejprve v Belgii, posléze ve Švýcarsku. Zemřel v Paříži, pohřben byl, dle svého přání, na židovském hřbitově v Kolíně. V roce 1961 byly jeho ostatky památně uloženy na hřbitov dělnických sionistů v severoizraelském kibucu Kvucat Kineret. Na jeho počest byl pojmenován mošav Kfar Hess.

Myšlenky.

Ve svých myšlenkách předložil originální syntézu myšlenek marxismu a sionismu, jeho ideálem je vybudovat židovský stát s fungujícím komunistickým zřízením. Jako marxista prosazuje syntézu Hegelovy dialektické metody s materialismem, tzv. dialektický materialismus.  Bývá mu připisováno několik výroků, které vstoupily do učebnic marxismu, údajně právě on, nikoliv Marx, měl jako první pronést, že "náboženství je opium lidstva".  Přes nesporný přínos marxistické teorii se jeho myšlenky v mnoha ohledech od tradiční marxistické nauky odlišují. Podle něj např. není dějinný vývoj určován ani tak třídním bojem, jak tvrdí tradiční marxisté, nýbrž mnohem spíše bojem mezi různými národy či rasami.

Moses (Moše) Hess (21. června 1812 – 6. dubna 1875) byl marxisticky orientovaný filozof židovského původu a jeden z čelných představitelů tzv. dělnického sionismu.

Moses (Moshe) Hess (January or June 21, 1812 – April 6, 1875) was a French-Jewish philosopher and a founder of Labor Zionism. His socialist theories, predicated on racial struggle, led to conflict with Karl Marx and Friedrich Engels. A devoted Spinozist, Hess was profoundly influenced by Spinoza's life and philosophy.


Život a dílo.

Povoláním byl lékař, otevřel si soukromou praxi v londýnském Soho, specializoval se na psychiatrii, byl jmenován do Brookwoodské nemocnice. Byl jedním ze zakladatelů fotografické společnosti Photographic Society, později byl jejím tajemníkem a redaktorem časopisu "Photographic Journal".  Byl fascinován možnostmi využití fotografie v léčbě duševních poruch, některé z jeho mnoha kalotypií s námětem chování lidí, kteří trpí duševními poruchami, jsou velmi úchvatné. Byly pořízeny nejen kvůli záznamu, ale podle Diamonda také pro léčbu pacientů – i když k tomu existuje málo důkazů úspěchu.  Napsal mnoho článků popularizujících fotografii, byl populární přednášející a snažil se také povzbuzovat mladé fotografy. Mezi pozdějšími umělci byl také tehdy mladý Henry Peach Robinson, který později odkazoval na Diamonda jako na "otce fotografie".  Uznání za jeho podporu a ochotu dělit se o své vědomosti přišlo v roce 1855 ve formě daru ve výši 300 liber. V roce 1867 mu společnost Photographic Society udělila medaili jako uznání za "jeho dlouhodobou a úspěšnou práci a jednoho z hlavních průkopníků fotografického umění a jeho pokračující snahy o její rozvoj." Následující rok se z vlastní iniciativy vzdal jakéhokoli dalšího platu tajemníka společnosti.  Amatérský fotograf a právník Peter Wickens Fry založil pro svůj vlastní zájem s přáteli ve svém domě Calotype Club. První setkání klubu se konalo v roce 1847. Bylo to neformální shromáždění 12 fotografů zapojených do procesu kalotypie. Setkávali se jednou nebo dvakrát měsíčně a diskutovali o technickém vývoji a praktickém použití. Klub byl v roce 1848 přejmenován na Royal Photographic Club.  Někteří další členové klubu kromě doktora Hugha Welche Diamonda byli například: vědec Robert Hunt, člen RSA, který byl ředitelem Muzea praktické geologie a na počátku fotografie byl v této věci autoritou nebo sochař Archer.

Hugh Welch Diamond (1809 – 21. června 1886) byl průkopník britské psychiatrie a fotograf. Je považován za zakladatele psychiatrické fotografie.

Hugh Welch Diamond (1809 – June 21, 1886) was an early British psychiatrist and photographer who made a major contribution to the craft of psychiatric photography.