Život.

Paul Kammerer byl syn majitele továrny Carla Kammerera ve Vídni. Jeho manželka Sofie byla klavíristka z Maďarska. Měl tři bratry. Brzy předvedl neobvyklou dovednost v zacházení se zvířaty, dům svých rodičů proměnil v terárium. Po škole studoval zoologii od roku 1899 na Vídeňské univerzitě. Kromě toho na Konzervatoři Gesellschaft der Musikfreunde ve Vídni od roku 1900 do roku 1901 absolvoval lekce v kontrapunktu od renomovaného hudebního učitele Roberta Fuchse, jehož učení také absolvoval Gustav Mahler a Alexander Zemlinsky. Od biologů, jako je August Weismann, Fritz Lenz a Ludwig Plate, jakož i podle vlastních informací také od kolegů, byl vystaven jako údajný „polo Žid“ antisemitským útokům.

Biologická laboratoř.

V roce 1902 se Kammerer stal adjunktem Hanse Leo Przibrama v Biologickém výzkumném ústavu (bývalý „ Vivárium “) ve vídeňském Pratru, kde byl pověřen instalací terárií a akvárií. Pracoval zde se zoologem Hansem Leo Przibramem. Díky tehdy nejmodernějším zařízením začal chovat obojživelníky. Brzy se to stalo jeho osudem chov a šlechtění zvířat. Byl schopen provést své první nezávislé experimenty týkající se dědičnosti získaných vlastností ( lamarckismus). Przibram později prohlásil:  Brzy bylo Kammererovi řečeno, že má výjimečné experimentální dovednosti s ropuškou starostlivou. I když byly podrobně popsány, nikdo později je neopakoval. Do roku 1908 napsal Kammerer ve Viváriu v Pratru 130 článků, příspěvků a výzkumných zpráv.  V roce 1904 získal Kammerer doktorát na Vídeňské univerzitě. V roce 1906 se oženil s baronkou Felicitou Maria Theodorou von Wiedersperg, která mu porodila v roce 1907 dceru, která byla pokřtěna Lacerta (= ještěrka). Dostal práci jako učitel biologie na lyceu ve Vídni-Döbling (1906–1912). Nakonec byl jmenován v roce 1990 profesorem na univerzitě ve Vídni.

Dědičnost získaných vlastností.

Díky své práci ve „Viváriu“ se Kammerer brzy stal známým biologem. Věnoval se řadě experimentů, jejichž cílem bylo prokázat dědičnost získaných vlastností a označil je za „důkaz dědičnosti získaných vlastností prostřednictvím plánovaného chovu“. Mnoho z jeho experimentů bylo založeno na uměle změněných podmínkách stanovišť obojživelníků.  V první sérii pokusů použil dva druhy mloků, Mloka černého alpského a Mloka skvrnitého a choval každého pro něj v nepřátelském stanovišti. Výsledkem bylo, že se mu podařilo vyvinout vlastnosti alpského mloka na mloku skvrnitém a naopak. Když se mu podařilo prokázat stejné zvraty u jejich potomků, byl jeho vědecký pocit dokonalý.  Zjevně dokázal, že živé bytosti, které během svého života získaly nové biologické vlastnosti, aby lépe zvládly své životní podmínky, je mohly předat i budoucím generacím. Podle Kammererova objevu nebyla Darwinova teorie a náhodnost evoluce správná. Správnou dle něj je hypotéza jeho předchůdce Lamarcka, který ve svých zákonech dědičnosti uvedl, že se druh bude vyvíjet podle principu systematické a logické transformace.  Tento závěr měl velký ideologický význam. Politickou snahou by bylo umožnilo vychovávat šťastné budoucí generace. Ovšem rasističtí ideologové tvrdili, že rodičovství je osud. Paul Kammerer čelil slovy: "„Nejsme otroky minulosti, ale mistři budoucnosti.„"  Kammerer také předal tuto myšlenku lidem – v přednášce řekl: "„Dobrou výchovou dětí jim dáváme více než jen krátký zisk v jejich vlastním životě; výpis z toho jde tam, kde je člověk skutečně nesmrtelný – úžasná podstata, z níž se vnoučata a vnoučata vynořují v nepřetržitém sledu.“"  Jeho kritika eugeniky se mu vysmívala v tehdy ideologicky vysoce nabitém diskurzu biologické vědy. Kammerer se dostal mezi fronty tvrdého sporu mezi odborníky.  V příštím experimentu, který by měl trvat déle než jedenáct let, choval střídavě černého a žlutě tečkovaného mloka střídavě na žluté a černé půdě, přičemž každé barvení jejich skvrn podle substrátu se zvětšovalo nebo zmenšovalo. Tento vývoj opět pokračoval u potomků.  Kammerer také zjistil, že "Proteus", slepé jeskynní "embryo" žijící v jeskyních s pouze zakrytýma očima skrytými hluboko pod kůží, vytvořilo pigmentované skvrny za normálních denních podmínek, ale bez vidění, ale pod červeným světlem mělo velké oči a dokonalý zrak, který se může vyvíjet.

Ve vídeňské společnosti.

Kammerer patřil do nejlepší vídeňské společnosti, byl přítelem mnoha umělců a udržoval ze svého institutu mezinárodní i interdisciplinární síť, mezi které patřil dirigent Bruno Walter, sociolog Rudolf Goldscheid, skladatelé Alban Berg a Franz Schreker, filozof Ludwig Erik Tesar a také Albert Einstein. Věděl o aférách s tanečnicí Grete Wiesenthal, malířkou Annou Waltovou (která ho také vylíčila v roce 1924) a s Almou Mahlerovou. Byl také zapojen do svobodného zednářství.  Kammerer hrál výborně na klavír, psal hudební recenze a dokonce skládal písně, které vyšly v proslulém vydavatelství Simrock. Byl velkým obdivovatelem hudby Gustava Mahlera, jehož smrtí byl v roce 1911 otřesen natolik, že 31. srpna napsal vdově Almě Mahlerové:  Kammerer napsal o Almě Mahlerové: V listopadu 1911 navrhl, aby se jeho asistentkou stala Alma Mahler, a na nějakou dobu pro něj pracovala v biologické laboratoři ve Vídni v Pratru. Alma Mahler později uvedla, že v Kammererově experimentech v laboratoři v Prátru mohly být nějaké nepravidelnosti: "„Přál si, aby výsledky jeho výzkumu byly tak horlivé, že by se mohl nevědomě odchýlit od pravdy.“"

Ropuška starostlivá.

Kammerer vystavil ropušku starostlivou, které se obvykle spárují na břehu, vysokým teplotám, aby je nalákaly do chladné vody. Aby nedošlo k uklouznutí samice ropušky ve vodě, samci si na vnitřních stranách prstů brzy vyvinuli lepkavé mozoly – což je rys, který tato žabí žláza normálně nevykazuje. Tyto temné mozolky se prý zdědily poté údajně u potomků. Říká se, že se mu podařilo vyšlechtit šest generací ropušky starostlivé s touto vlastností, než linie vymřela. Z nadšení pro tento objev Kammerer políbil ropušku a získal tak přezdívku „Polibek ropuchy“.  V roce 1923 absolvoval Kammerer přednášky po celém světě, jeho výzkum byl oslavován jako největší biologický objev současnosti, byl nejslavnějším biologem na světě. Prohlídky přednášek USA se proměnily v triumfální vlaky, "New York Times" ho označil za „příštího Darwina“.  Na obrázku je poslední exemplář páté generace s černým pářícím mozolem – svatebním polštářkem.  Kromě svého veřejného vystoupení a související publicity napsal Kammerer své hlavní dílo, které se poprvé objevilo v angličtině v roce 1924 "(Inheritance of Acquired Characteristics)." Německé původní "nové dědictví nebo dědictví nabytých nemovitostí." V roce 1925 následoval "dědičný stres nebo dědičné propuštění".  V roce 1926 byl jmenován do Sovětské akademie věd v Moskvě, kde měl zřídit institut pro experimentální biologii. Jeho objev ho učinil světově proslulým, ale také vyvolal pochybnosti v profesionálním světě a znovu vyvolal konflikt mezi teoriemi Lamarcka a Charlese Darwina.  Jeden z jeho protivníků, americký zoolog Gladwyn Kingsley Noble, kurátor plazů v Americkém přírodovědném muzeu, nakonec odcestoval do Vídně, aby spolupracoval s Hansem Leo Przibramem (1874–1944) rakouským biologem a zoologem na poslední přeživším exempláři ropušky starostlivé, kterou Kammerer použil jako důkaz.

Konec života.

Dne 7. srpna 1926 byl publikován v britském vědeckém časopise "Nature" zničující článek, že svatební polštářky Ropušky starostlivé jsou padělané. Ukázalo se, že rohovky jsou ve skutečnosti černý inkoust vstříknutý pod kůži, buď Kammererem nebo jedním z jeho spolupracovníků. To byla vědecká bomba a znamenalo to Kammererův vědecký konec. Falešná zpráva se však ukázala být tak primitivní a zřejmá, že vyvstávala otázka, jak by mohla uniknout mikroskopickému zkoumání desítek vědců v předchozích letech.  Neexistuje odpověď na otázku, zda to byl opravdu jeho padělek, nebo zda se stal obětí spiknutí nepřátel. Například chilský biolog Alexander Vargas se domnívá, že Kammererova zjištění lze vysvětlit epigeneticky, tj. vyřazením určitých genů z životního prostředí, a zasazuje se o další objasnění nových experimentů na ropušce starostlivé. Vargas a kol. v roce 2016 rovněž tvrdí, že zjištění v oblasti epigenetiky podporují tezi, že Kammerer se svými experimenty nepodváděl a že jeho zjištění jsou v souladu s epigenetickými nálezy. Vargas je přesvědčen, že ropuškám zplozeným při páření ve vodě, mohly v další generaci narůst mozoly, díky tzv. epigenetickým změnám DNA. Při nich dochází pod vlivem stresu ke změně aktivity genů. „Spící“ gen pro tvorbu mozolů se mohl v DNA ropušek „probudit“ při stresujícím vývoji mláďat ve vodním prostředí.  Ve prospěch tohoto názoru svědčí způsob, jakým ropušky nově získané mozoly dědily v dalších generacích. Ten se nápadně podobá dědičnosti epigenetických změn. "„Nejlepší by bylo, kdyby někdo zopakoval celé Kammererovy pokusy,“" komentoval Vargasovy spekulace biolog Azim Surani. „Ani bych se nedivil, kdyby došel ke stejným výsledkům jako Kammerer.“  V září 1926 napsal Kammerer akademii v Moskvě dopis, ve kterém rezignoval na svou funkci a současně tvrdil, že nemá nic společného s padělky ropušky starostlivé ani s mlokem, na kterém byly také nalezeny stopy inkoustu. Dopis uzavřel takto:  Poté Kammerer odcestoval do Puchberg am Schneeberg, rekreační oblasti poblíž Vídně kde strávil noc v hotelu "Zur Rose." Následujícího rána se vydal do Himbergu, kde vytáhl zbraň, kterou přinesl v Theresienfelsenu. Přiložil si ji na levou stranu hlavy a zastřelil se.  Hans Leo Przibram byl vždy přesvědčen o pravosti Kammererových pozorování a opakovaně to vyjadřoval v soukromých rozhovorech. Věřil, že ví, kdo se dopustil padělání, aby kompromitoval Kammerera, ale nemohl s tím přijít na veřejnost kvůli nedostatku dostatečných důkazů. Napsal v nekrologu:  Pro časopis Nature Hans Leo Przibram zveřejnil dopis na rozloučenou:  Kammererovu teorii i výsledky jeho experimentů museli zastánci rasové hygieny nutně chápat jako ohrožení vlastní vědecké integrity, ale i vlastního světonázoru. Proto, jak naznačuje Arthur Koestler ve své knize "Case of the Midwife Toad" ("Případ ropušky starostlivé", 1971), je skutečně možné, že v případě domnělého Kammererova podvodu ve skutečnosti šlo o komplot ze strany některého z jeho „jinak politicky smýšlejících kolegů“.

Život náhod.

Sledování náhod.

Vedle biologie bylo další vášní Krammera shromažďovat a třídit náhody. Od svých dvaceti let (1900) začal psát “deník„ náhod. Kammerer byl znám, například, že si dělal poznámky ve veřejných parcích o tom, jaký počet lidí prochází, kolik jich nese deštník atd. Zaznamenával i náhody od známých a z tisku. Při tomto sledování dospěl k názoru, že musí existovat něco i jiného než kauzalita. Toto vše zveřejnil ve své knize Zákon série.

Zákon série.

V roce 1919 vydal Kammerer knihu "Das Gesetz der Serie (Zákon série) " "Bine Lehre von den Wiederholungen im Lebens- und im Weltgeschehen (Poučení z opakování v životních a světových událostech)" jejichž název se stal příslovečný. V něm rozvinul princip seriality nezávislý na kauzalitě na základě mnoha let pozorování nevysvětlitelných náhod, které vycházely z osobní zkušenosti (hodně z toho s čísly), z příběhů přátel nebo z novin. Kammerer přednesl své poznámky sbírkou takových případových studií, například: „Dne 17. května 1917 jsme byli pozváni na Schrekers. Cestou si koupím svou ženu v cukrárně před stanicí Hütteldorf-Hacking čokoládové sladkosti. – Schreker nás hraje ze své nové opery "Drawn", jejíž ženské vedení se jmenuje CARLOTTA. Pojď domů, vyprázdním tašku sladkostí; jeden z nich nese (...) nápis CARLOTTA.“  Popsal tyto samostatně se vyskytující, ale odpovídající čísla, jména a situace, jako cyklické procesy různého řádu a síly a navrhl svou vlastní terminologii pro klasifikaci série. Tvrdil, že série byla legitimním opakováním stejných nebo podobných událostí, které nemohly být spojeny stejnou příčinou („smysluplných náhod“, později řekl jeho životopisec Arthur Koestler ). Kammerer chtěl dokázat, že v tzv. „Náhodách“ se projevuje univerzální zákon přírody, který funguje nezávisle na známých fyzikálních kauzálních principech. Napsal:  Kammerer svou knihou ospravedlnil teorii seriality, která je důležitá pro historii parapsychologie: jeho princip je jedním z nejdůležitějších předchůdců pojmu synchronicity zavedeným C. G. Jungem a W. Paulim, kteří se dříve objevili v Camille Flammarion. Jung odkazuje ve své knize "Synchronicita, Akusita a Okultismus" na vydání Kammerera. Albert Einstein se také pozitivně vyjádřil („Originální a vůbec až absurdní“) a Sigmund Freud ve své eseji "The Creepy" on Kammerer: „Vtipný přírodovědec (Paul Kammerer) se nedávno pokusil takové události podřídit určitým zákonům, čímž by se měl zrušit dojem záhadnosti. Neodvažuji se rozhodnout, zda uspěl.„  Na závěr Kammerer uvádí:

Ocenění.

V roce 1930 byla po něm pojmenována v Döblingu (19. okres) ulice "Kammerergasse".

Paul Kammerer (17. srpna 1880 Vídeň – 23. září 1926 Puchberg am Schneeberg) byl rakouský biolog a zoolog. Proslavil se experimenty s ropuškou starostlivou, se kterými chtěl prokázat dědičnost získaných vlastností. Pod tíhou podezření, že falšoval své experimentální výsledky, si vzal život. V dopise na rozloučenou falšování popřel.

Paul Kammerer (17 August 1880, in Vienna – 23 September 1926, in Puchberg am Schneeberg) was an Austrian biologist who studied and advocated Lamarckism, the theory that organisms may pass to their offspring characteristics acquired in their lifetime.


Indikace.

MISS je technika, kterou lze použít pro všechny hlavní typy operace strabismu, jako jsou retropozice, resekce, plikace, opakované operace a transpozice přímého svalu, retropozice a plikace šikmého svalu a použití nastavitelných stehů, a to i v případě omezené pohyblivosti. Menší velikost otvorů a méně traumatický zákrok obecně souvisejí s rychlejší pooperační rehabilitací a menším otokem a pocity nepohodlí u pacienta po zákroku. Předpokládá se, že zákrok lze provádět ambulantně u mnoha pacientů (hlavně dospělých), které by jinak bylo třeba hospitalizovat. Studie publikovaná v roce 2017 doložila nižší počet komplikací v podobě otoku očního víčka a spojivky bezprostředně po operaci u MISS než u konvenční operace strabismu, přičemž dlouhodobé výsledky byly podobné u obou skupin. Další výhodou je, že technika MISS může snížit riziko ischemie předního segmentu oka u některých pacientů, zejména u pacientů s Gravesovou oftalmopatií.

Princip.

Při zákroku MISS by měl chirurg používat raději chirurgický mikroskop než zvětšovací brýle. Místo jednoho velkého otvoru spojivky, který se používá u konvenční operace strabismu, se provede několik malých zářezů v místech, kde bude třeba provést hlavní chirurgické kroky – obvykle šití. Umístění otvorů co možná nejdále od korneálního limbu, minimalizuje nepohodlí po operaci. Mezi dvěma z těchto řezů, nazývaných klíčové dírky, chirurg vytvoří „tunel“, kterým zavede nástroj pro operaci okohybných svalů. Na konci operace se klíčové dírky uzavřou vstřebatelnými stehy. Tyto miniaturní řezy po operaci zakrývá oční víčko . Malé řezy při technice MISS značně snižují četnost a závažnost komplikací rohovky, jako je například syndrom suchého oka nebo vývoj rohovkového dellenu, a umožní dříve zahájit nošení kontaktních čoček. Dlouhodobými přínosy je absence zvýšeného zrudnutí viditelné části spojivky a menší zjizvení perimuskulární tkáně, což usnadní opakované operace, pokud by byly nutné.

Klinické výsledky.

Výsledky MISS ohledně postavení očí po operaci jsou podle obsáhlých popisů v dosud omezeném množství publikací o této technice zhruba stejné jako u klasických operací strabismu. To bylo doloženo například porovnáním 40 dětí; u skupiny, která absolvovala minimálně invazivní zákrok, se však vyskytly menší otoky spojivky a očních víček po operaci. Nižší četnost výskytu komplikací a rychlejší rekonvalescence byly obecně potvrzeny jako hlavní výhoda MISS. Účinnost této techniky se prokázala u operací přímých svalů a také u operací šikmých svalů. Skupina lékařů z Indie publikovala případ úspěšného provedení MISS u pacientů s Gravesovou orbitopatií.

Nevýhody a případné komplikace.

MISS trvá déle než konvenční operace. Operace svalů tunelem je pro chirurga náročnější. U starších pacientů může dojít k natržení řezů klíčových dírek. Pokud přitom dojde k natržení Tenonova pouzdra, může vzniknout viditelná jizva. Při nadměrném krvácení, které nelze zastavit, je nutno řezy zvětšit kvůli kauterizaci cévy. Obvykle se lze vyhnout konverzi na otevření limbu, jaké se provádí u klasické operace strabismu. Objevilo se několik zpráv o komplikacích, které jsou specifické pro techniku MISS.

Minimálně invazivní operace strabismu (MISS) je technika operace strabismu, která při nápravě postižení používá menší řezy než klasický chirurgický postup, a tak minimalizuje narušení tkání. Techniku v podstatě zavedl švýcarský oftalmolog Daniel Mojon kolem roku 2007 poté, co belgický oftalmolog Marc Gobin popsal tento nápad v učebnici publikované ve francouzštině v roce 1994.

Minimally invasive strabismus surgery (MISS) is a technique in strabismus surgery that uses smaller incisions than the classical surgical approach to correct the condition, thus minimizing tissue disruption. The technique was introduced by Swiss ophthalmologist Daniel Mojon around 2007, after the Belgian ophthalmologist Marc Gobin described the idea in 1994 in a French-language textbook.


Rané dětství.

Heather Deen Locklear se narodila v Los Angeles v Kalifornii, jako dcera Diane (rozené Tinsley), administrativní asistentky u koncernu Disney, a Billa Lockleara, správce Kalifornské univerzity v Los Angeles a bývalého plukovníka námořního sboru Spojených států. Vyrůstala v dokonalých podmínkách spolu s bratrem a se 2 staršími sestrami.

Životopis.

Heather se narodila a vyrůstala v Los Angeles na předměstí Thousand Oaks. Její otec Bill je tajemník na Kalifornské univerzitě v Los Angeles, její matka Diane pracuje jako administrativní asistentka v kanceláři Walt Disney Copany.  Heather se přihlásila na „University of California, Los Angeles“ v roce 1979 se záměrem zvolit si jako hlavní obor psychologii. Příležitostná modelingová práce se brzy změnila na skutečnou práci, díky které se objevila v několika televizních reklamách pro významné společnosti jako Pepsi a Polaroid. Po roce studia se Heather začala věnovat hraní na plný úvazek.  Svůj první televizní debut vytvořila v televizních seriálech "CHiPs" (1980) a také v "Eight Is Enough"(1981) a "Twirl" (1981). V roce 1981 měla svůj první velký průlom, když úspěšně vyhrála konkurs na roli Sammy Jo ve veleúspěšném televizním seriálu "Dynastie", po boku Johna Forsythe, Joany Collins a Lindy Evans.  Po 13 týdnech přestala hrát v tomto seriálu, ale rychle jí byla nabídnuta role producentem Aaronem Spellingsem v kriminálíím seriálu "T.J. Hooker". Krátce poté byla opět přijata zpět do "Dynastie" a pravidelně se tak objevovala ve dvou populárních sériích.  Ve stejnou dobu se Heather objevila v několika filmech uvedených do kin a několika televizních filmů, jako "Firestarter" (1984) a "Návrat muže z bažin" (1989). V roce 1993 se znovu se připojila k producentovi Spellingovi v roli Amandy v seriálu "Melrose Place" a také v extrémně úspěšném televizním seriálu "Beverly Hills 90210". Dříve než se Heather objevila v "Melrose Place", hodnocení tohoto seriálu byla spíše negativní. Po jejím příchodu v roli Amandy Woodward, intrikující vedoucí pracovnice reklamní agentury, hodnocení tohoto seriálu prudce stoupla.  Seriál "Melrose Place" byl v roce 1998 ukončen a Heather v následujícím roce získala příležitost přepracovat svou image intrikující Amandy coby Caitlin Moore v situačním komediálním seriálu "Všichni starostovi muži".  Její první manželství s heavy metalovým bubeníkem Tommem Lee skončilo rozvodem v roce 1994. Ve stejném roce se zasnoubila s Bon Joviho kytaristou Richiem Samborou. O tři roky později se jí narodila první dcera Ava Elizabeth Jambora.  V roce 2009 si Heather zopakovala roli Amandy v nové sérii "Melrose Place".

Heather Deen Locklear (* 25. září 1961 Los Angeles) je americká herečka a televizní a filmová producentka. Objevila se v televizních seriálech jako "Dynastie", "T.J. Hooker", "Melrose Place" a "Všichni starostovi muži", stejně jako ve filmu "Firestarter" (česky "Ohnivé oči").

Strabismus surgery (also: "extraocular muscle surgery", "eye muscle surgery", or "eye alignment surgery") is surgery on the extraocular muscles to correct strabismus, the misalignment of the eyes. With approximately 1.2 million procedures each year, extraocular muscle surgery is the third most common eye surgery in the United States. The earliest successful strabismus surgery intervention is known to have been performed on 26 October 1839 by Johann Friedrich Dieffenbach on a 7-year-old esotropic child; a few earlier attempts had been performed in 1818 by William Gibson of Baltimore, a general surgeon and professor at the University of Maryland.  The idea of treating strabismus by cutting some of the extraocular muscle fibers was published in American newspapers by New York oculist John Scudder in 1837.


Životopis.

Pocházel ze starobylého šlechtického rodu Pauletů (pravopis jména kolísal v 17. a 18. století mezi podobami "Paulet" a "Powlett"), narodil se jako mladší syn Harryho Pauleta, 4. vévody z Boltonu (1691–1759), byl vnukem irského místokrále 2. vévody z Boltonu. Studoval ve Winchester College a na námořní akademii v Portsmouthu, v roce 1739 vstoupil do námořnictva a díky rodinným konexím byl již ve dvaceti letech kapitánem. Za války o rakouské dědictví velel lodi "Oxford", s níž se zúčastnil bitvy u Cartageny (1741) a u Toulonu (1744). Po bitvě u Toulonu svědčil u válečného soudu proti admirálu Lestockovi. Později pod admirálem Boscawenem sloužil v Indii. Po návratu do Anglie inicioval válečný soud proti admirálu Thomasu Griffinovi, jejich vztah vyvrcholil soubojem v roce 1756.  V letech 1751–1764 byl členem Dolní sněmovny, zastupoval postupně města Christchurch, Lymington a Winchester, v Lymingtonu byl také čtyřikrát starostou. Souběžně pokračoval ve službě u námořnictva, v roce 1755 byl souzen válečným soudem za svévolné opuštění flotily se svou lodí. Ještě před sedmiletou válkou požádal premiéra vévodu z Newcastle o admirálskou hodnost, ale povýšen byl až během sedmileté války (kontradmirál 1756, viceadmirál 1759). S ohledem na veřejné mínění však nikdy nedostal samostatné velení.  Po sebevraždě staršího bratra Charlese v roce 1765 zdědil titul "vévody z Boltonu" a vstoupil do Sněmovny lordů, v roce 1766 byl jmenován členem Tajné rady a obdržel několik čestných postů (od roku 1767 do smrti byl viceadmirálem v hrabstvích Hampshire a Dorset), v letech 1766–1770 byl guvernérem na ostrově Wight. V Horní sněmovně reprezentoval stanoviska toryů, v roce 1770 dosáhl hodnosti admirála. Koncem 70. let přešel do opozice kvůli nesouhlasu s válkou proti USA, v roce 1779 byl účastníkem válečného soudu nad admirálem Keppelem. Po pádu Northovy vlády získal úřad lorda místodržitele v hrabství Hampshire (1782–1794).  Byl dvakrát ženatý, poprvé s Mary Nunn, jeho druhou manželkou byla Catherine Lowther, dcera generála a dlouholetého guvernéra na Barbadosu Roberta Lowthera. Z prvního manželství pocházela dcera Mary Henrietta (1753–1779), provdaná za 5. hraběte ze Sandwiche. Dcera Catherine Margaret (1766–1807) z druhého manželství byla manželkou 1. vévody z Clevelandu.  Harryho úmrtím zanikl titul vévody z Boltonu, na vedlejší linii Pauletů přešel jen titul markýze z Winchesteru. Dědicem titulu se stal George Paulet, 12. markýz z Winchesteru (1722–1800).

Harry Paulet (respektive Powlett), 6. vévoda z Boltonu ("Harry Paulet, 6th Duke of Bolton, 11th Marquess of Winchester, 11th Earl of Wiltshire, 11th Baron Paulet of St John") (6. listopadu 1720 – 25. prosince 1794) byl britský admirál a politik. Během kariéry využíval vlivného postavení své rodiny, proslul však jako málo disciplinovaný námořní důstojník a několikrát stál před válečným soudem. Po sebevraždě staršího bratra Charlese zdědil v roce 1765 titul vévody z Boltonu a vstoupil do Sněmovny lordů, získal též řadu správních funkcí v několika hrabstvích. V roce 1770 dosáhl hodnosti admirála. Zemřel bez potomstva a jeho úmrtím zanikl titul vévody, na vzdálenější příbuzenstvo přešel jen titul markýze z Winchesteru, který rod užívá dodnes.

Admiral Harry Powlett, 6th Duke of Bolton PC (6 November 1720 – 25 December 1794) was a British nobleman and naval officer.


Příběh.

Před dveřmi kostela byli jednoho dne zanecháni dva sirotci. Jeden dostal jméno Asta a druhý Juno. Jelikož vyrůstali od mala bok po boku, stali se z nich nejlepší kamarádi. V tomto světě, se všichni rodí se schopností ovládat tzv. Manu a umějí tak používat nejrůznější kouzla. Asta je jedinou výjimkou. Na rozdíl od Juna, ze kterého se vyklubalo zázračné dítě s obrovskými magickými schopnostmi, Asta nemá ani krapet magické síly. Motivován životním cílem stát se Králem čarodějů, jednou z nejmocnějších autorit v království Clover, na sobě pracuje a snaží se zdokonalit alespoň po fyzické stránce. Když oba dosáhli 15 let, Juno obdržel výjimečný grimoár (kouzelnou knihu, odemykající držiteli mocná kouzla) se čtyřlístkem a Asta, přestože nedisponuje magickou silou, získal podivný grimoár s vyrytým pětilístkem. Ten mu umožňuje vyvolat starodávné elfské meče. Následně se oba připojí k magickým rytířům a Asta tak udělá první krok v cestě za jeho cílem stát se Králem čarodějů.

Manga.

Dílo Júkiho Tabaty se poprvé objevilo v dvanáctém vydání časopisu "Šúkan šónen Jump" vydávaném nakladatelstvím Šúeiša 16. února roku 2015. Jedná se o autorovo druhé dílo v tomto časopise. Jeho první série "Hungry Joker" (ハングリー ジョーカー, "Hangurī Jōkā"), která vycházela v letech 2012 a 2013 byla ovšem z důvodu nízké popularity ukončena. Manga začala vycházet od 4. června 2015 také ve svazcích. Čítá celkem 238 kapitol v 23 svazcích.  Jako součást své „Jump Start“ iniciativy oznámilo americké nakladatelství Viz Media dne 9. února 2015, že v jejich vlastním týdeníku vyjdou první tři kapitoly mangy Black Clover v anglickém jazyce. O měsíc později pak oznámilo, že se Black Clover usadí nastálo v jejich časopise, počínaje kapitolou 4 dne 6. dubna 2015.  V Česku se tohoto díla zatím žádné nakladatelství neujmulo.

Anime.

Anime adaptace mangy Black Clover byla poprvé oznámena 18. prosince 2016. Zpracování se chopilo studio Pierrot, dříve známe svými tituly jako jsou Naruto nebo Bleach. Režije se ujal Tacuja Jošihara, scénář sepsal Kacujuki Fudejasu. Doprovodnou hudbu pak složila Minako Seki. Premiéra prvního dílu byla 3. října 2017 na TV Tokyo.  Pro západní publikum se vysílání anime ujala streamovací společnost Crunchyroll. Anglicky dabovanou verzi pak vysílá Funimation.

Hry.

Hra ze světa Black Clover nazvaná "Black Clover: Quartet Knights" byla oznámena na festivalu Jump Festa v roce 2017. V Japonsku pak tento titul vyšel na platformách PlayStation 4 a Microsoft Windows 13. září 2018, na západě pak o den později.  Postava Asty se také objevuje ve hře "Jump Force" od společnosti Bandai Namco Entertainment.

Hudba.

Autorkou hudby k seriálu je Minako Seki. První CD s názvem "Black Clover Music Collection Vol.1" vyšlo 28. března 2018 a obsahuje celkem 38 skladeb. Druhé CD, s názvem "Black Clover Music Collection Vol.2" vyšlo 26. září 2018 s celkem 33 skladbami. K seriálu vyšlo také 25. září 2019 album nazvané "Black Clover Theme Song Best", které obsahuje všechny doposud vydané úvodní a závěrečné znělky seriálu.

Black Clover (japonsky ブラッククローバー, "Burakku Kurōbā") je japonská manga, kterou napsal a nakreslil Júki Tabata. Příběh se točí kolem Asty, mladého chlapce, který se narodil bez magických schopností, což je v jeho světě nevídané. I přes tuto nevýhodu, kterou pro něj osud připravil, si jde tvrdě za svým cílem stát se Králem čarodějů.  Manga vychází pravidelně každý týden od roku 2015 v časopise "Šúkan šónen Jump," patřícího nakladatelství Šúeiša. Obsahuje celkem 23 svazků.  V roce 2017 vznikla anime adaptace mangy studiem Pierrot.

The manga has been adapted into an original video animation produced by Xebec Zwei, which was released in 2017, as well an anime television series produced by Pierrot, which also premiered in Japan in 2017.  The manga series has been licensed for an English language release in North America by Viz Media, while the anime series is licensed by Crunchyroll and Funimation.


Lékařské využití.

Epilepsie.

V Kanadě je vigabatrin schválen pro použití v doplňkové léčbě (s jinými léky) při léčbě rezistentní epilepsie, komplexních parciálních záchvatů, sekundárních generalizovaných záchvatů a pro monoterapii při infantilních křečích u Westova syndromu.  V roce 2003 byl v Mexiku vigabatrin schválen pro léčbu epilepsie, která není dostatečně kontrolována konvenční terapií (pomocná terapie nebo monoterapie), nebo k léčbě na nedávno diagnostikovaných pacientech, kteří nezkoušeli jiné prostředky (monoterapie).  Rovněž bylo naznačeno využití Vigabatrinu k monoterapeutickému použití u sekundárně generalizovaných tonicko-klonických záchvatů, parciálních záchvatů a infantilních křečích v důsledku Westova syndromu.  21. srpna 2009 společnost Lundbeck oznámila, že americká správa potravin a léčiv schválila pro vigabatrin dvě aplikace nového léku. Lék je indikován jako monoterapie u dětských pacientů ve věku jeden měsíc až dva roky s infantilními křečemi, u nichž potenciální přínosy převažují nad potenciálním rizikem ztráty zraku, a jako přídavná (doplňková) terapie u dospělých pacientů s neustupujícími komplexními parciálními záchvaty (CPS), kteří nereagovali adekvátně na několik alternativních léčebných postupů a u nichž potenciální přínosy převažují nad rizikem ztráty zraku.  V roce 1994 Feucht a Brantner-Inthaler uvedli, že vigabatrin snížil záchvaty o 50–100% u 85% dětí s Lennox-Gastautovým syndromem, které měly špatné výsledky s valproátem sodným .

Další.

Vigabatrin u zdravých dobrovolníků, kromě zvýšení hladin kortizolu a ACTH, rovněž snížil příznaky panické poruchy vyvolané cholecystokinin tetrapeptidem .  Vigabatrin se také používá k léčbě záchvatů u deficitu sukcinální semialdehyddehydrogenázy (SSADHD), což je vrozený defekt GABA metabolizmu, který způsobuje mentální postižení, hypotonii, záchvaty, poruchy řeči a ataxii hromaděním kyseliny y-hydroxybutyrové (GHB). Vigabatrin pomáhá snižovat hladiny GHB prostřednictvím inhibice GABA transaminázy. To se však děje pouze v mozku, na periferní GABA transaminázu nemá Vigabatrin žádný vliv, takže se GHB v těle stále hromadí a nakonec se dostane až do mozku.

Vedlejší účinky.

Centrální nervový systém.

Ospalost (12,5%), bolest hlavy (3,8%), závratě (3,8%), nervozita (2,7%), deprese (2,5%), poruchy paměti (2,3%), diplopie (2,2%), agrese (2,0%), ataxie (1,9%), vertigo (1,9%), hyperaktivita (1,8%), ztráta zraku (1,6%) (viz níže), zmatení (1,4%), nespavost (1,3%), narušená koncentrace (1,2%), problémy s osobností (1,1%). Z 299 dětí se 33 (11%) stalo hyperaktivních.  U některých pacientů se během léčby vigabatrinem vyvinula psychóza , která je častější u dospělých než u dětí. K tomu může dojít i u pacientů bez předchozího výskytu psychózy. K dalším vzácným vedlejším účinkům na CNS patří úzkost, emoční labilita, podrážděnost, třes, abnormální chůze a porucha řeči .

Trávící soustava.

Bolesti břicha (1,6%), zácpa (1,4%), zvracení (1,4%) a nevolnost (1,4%). Dyspepsie a zvýšená chuť k jídlu se vyskytla u klinických studií u méně než 1% subjektů.

Celé lidské tělo.

Únava (9,2%), přibrání na hmotnosti (5,0%), astenie (1,1%).

Teratogenita.

Teratologická studie provedená na králících zjistila, že dávka 150mg/kg/den způsobil rozštěp patra u 2 % mláďat a dávka 200mg/kg/den to způsobila v 9 %. Podle studie zveřejněné v březnu 2001 to může být způsobeno snížením hladin methioninu. V roce 2005 byla zveřejněna studie provedená na University of Catania, která uvádí, že krysy, jejichž matky konzumovaly 250–1000mg/kg/den měly horší výkon ve vodním bludišti a na otevřeném poli, krysy ve skupině 750mg se narodily s podváhou a nedohnaly kontrolní skupinu a krysy ve skupině 1000mg nepřežily těhotenství.  U lidí dosud neexistují žádná kontrolovaná teratologická data.

Smysly.

V roce 2003 Frisén a Malmgren prokázali v retrospektivní studii 25 pacientů vigabatrin v nevratně difúzní atrofii vláken nervové sítě sítnice. To má největší vliv na vnější oblast (na rozdíl od makulární nebo centrální oblasti) sítnice. Poruchy zorného pole byly hlášeny již v roce 1997 ve Velké Británii Tomem Ekem a dalšími. Někteří autoři, včetně Comaishe a dalších věří, že ztráta zorného pole a elektrofyziologické změny mohou být prokazatelné až u 50 % uživatelů vigabatrinu.  Retinální toxicitu vigabatrinu lze připsat snížení množství taurinu.  Vzhledem k problémům s bezpečností je FDA vigabatrinovým programem REMS povinen zajistit informovaná rozhodnutí před zahájením a zajistit odpovídající užívání tohoto léku.

Interakce.

Studie publikovaná v roce 2002 zjistila, že vigabatrin způsobuje statisticky významné zvýšení plazmatického odbourávání karbamazepinu .  V roce 1984 pánové Dr.Rimmer a Dr.Richens z University of Wales uvedli, že podávání vigabatrinu s fenytoinem snížilo koncentraci fenytoinu v séru u pacientů s epilepsií rezistentní na léčbu. O pět let později stejní dva vědci uvedli pokles koncentrace fenytoinu o 23% během pěti týdnů, a to v článku popisujícím jejich neúspěšný pokus objasnit mechanismus této interakce.

Farmakologie.

Vigabatrin je nevratný na mechanismu založený inhibitor gama-aminomáselné kyseliny aminotransferázy (GABA-AT), enzymu zodpovědném za katabolismus GABA, který zvyšuje hladinu GABA v mozku. Vigabatrin je racemická sloučenina a jeho [S]-enantiomer je farmakologicky aktivní.

Farmakokinetika.

U většiny léčiv je eliminační poločas užitečným předvídačem dávkovacích plánů a doby potřebné k dosažení rovnovážného stavu. V případě vigabatrinu se však zjistilo, že poločas biologické aktivity je mnohem delší než poločas eliminace.  U vigabatrinu neexistuje žádné rozmezí cílových koncentrací, protože vědci nezjistili žádný rozdíl mezi hladinami sérových koncentrací respondentů a hladinami neodpovídajících. Místo toho se předpokládá, že doba působení je více funkcí rychlosti resyntézy GABA-T; hladiny GABA-T se obvykle nevracejí do normálního stavu až do šesti dnů po ukončení léčby.

Historie.

Vigabatrin byl vyvinut v 80. letech se zvláštním cílem zvýšit koncentrace GABA v mozku za účelem zastavení epileptického záchvatu. Za tímto účelem bylo léčivo navrženo tak, aby nenávratně zastavovalo GABA transaminázu, která degraduje substrát GABA. Přestože byl tento lék schválen pro léčbu ve Spojeném království v roce 1989, povolené použití vigabatrinu americkým úřadem pro potraviny a léčiva bylo ve Spojených státech do roku 2009 dvakrát odloženo. V roce 1983 to bylo zpožděno, protože pokusy na zvířatech vyvolaly intramyelinický edém, avšak účinky nebyly při pokusech na lidech zřejmé, takže konstrukce léčiv pokračovala. V roce 1997 byly zkoušky dočasně pozastaveny, protože byly spojeny s poruchami periferního zorného pole u lidí.

Společnost a kultura.

Obchodní názvy.

Vigabatrin se prodává jako Sabril v Kanadě Mexiku, a ve Spojeném království. Obchodní značka v Dánsku je Sabrilex. Sabril byl schválen ve Spojených státech 21. srpna 2009 a v současné době je na trhu v USA prodáván společností Lundbeck Inc., která získala v březnu 2009 amerického sponzora Ovation Pharmaceuticals. V České republice se prodává rovněž pod názvem Sabril.

Generické ekvivalenty.

Dne 16. ledna 2019 FDA schválil první generickou verzi Sabrilu (vigabatrinu) ve Spojených státech.

Vigabatrin, prodávaný pod obchodní značkou Sabril, je lék používaný k léčbě epilepsie. Jako generický lék se objevil v roce 2019.  Účinkuje tak, že zabraňuje rozkladu kyseliny y-aminomáselné (GABA). Vigabatrin, také znám jako y-vinyl-GABA, je strukturním analogem GABA, ale neváže se na receptory GABA.

Vigabatrin, brand name Sabril, is a medication used to treat epilepsy. It became available as a generic medication in 2019.  It works by inhibiting the breakdown of γ-aminobutyric acid (GABA). It is also known as γ-vinyl-GABA, and is a structural analogue of GABA, but does not bind to GABA receptors.


Struktura HLA-G.

Oproti klasickým HLA molekulám, gen pro HLA-G má pouze 46 alel. Alternativním splicingem může být vytvořeno 7 různě dlouhých isoforem HLA-G. Isoforma HLA-G1 se nejvíce podobá klasickým MHC I. Skládá se z těžkého řetězce složeného z α1, α2 a α3 podjednotky, který je zakotven v plazmatické membráně, a lehkého řetězce tvořeného β2 mikroglobulinem. Isoforma HLA-G2 se skládá pouze z podjednotek α1 a α3, HLA-G3 z α1 a HLA-G4 z α1 a α2. HLA-G5, G6 a G7 strukturně odpovídají HLA-G1, G2 a G3, ovšem postrádají transmembránovou část molekuly a jsou tedy solubilní (rozpustné). Existuje i solubilní forma HLA-G1 vzniklá odštěpením glykoproteinu z membrány proteázami. Pouze HLA-G1 a G5 jsou schopny vázat na sebe peptidy. Navíc mohou tvořit i dimery či tetramery, které mají vyšší afinitu k receptorům rozeznávajícím HLA-G. HLA-G1 a G5 jsou buňkami exprimovány nejvíce. Exprese sekrečních HLA-G byla pozorována při zvýšených hladinách interferonu γ a interleukinu 10.

HLA-G*0105N.

Existuje mutovaná alela HLA-G*0105N, která umožňuje produkci pouze HLA-G2 and HLA-G6. Homozygoti v této alele nevykazují poruchy imunity nebo plodnosti, což naznačuje, že HLA-G1 není pro přežití nutná a ostatní isoformy dokáží plnit veškeré potřebné funkce.

Receptory.

Zatím známe tři receptory rozeznávající HLA-G. ILT2 je exprimován na monocytech, dendritických buňkách, B lymfocytech, některých T lymfocytech a některých NK buňkách. ILT4 se nachází pouze na monocytech a dendritických buňkách. Tyto dva receptory jsou schopny vázat i klasické HLA molekuly, avšak s menší afinitou. KIR2DL4 rozeznává pouze HLA-G a můžeme ho nalézt především na CD56 pozitivních NK buňkách, kterých je v periferní krvi menšina, zatímco v děloze tvoří většinový podíl NK buněk.

Funkce.

Pomocí svých receptorů HLA-G1 inhibuje cytolytickou funkci NK buněk a cytotoxických T lymfocytů, proliferaci T lymfocytů a NK buněk, maturaci dendritických buněk a indukuje vznik regulačních T lymfocytů. Solubilní HLA-G1 a HLA-G5 vykazují funkce jako HLA-G1. U HLA-G2, G3 a G4 byla prokázána schopnost inhibice NK buněk a cytotoxických T lymfocytů.  HLA-G jsou exprimována již v oocytu a dále v embrionálních buňkách a trofoblastu. Předpokládá se, že HLA-G hraje klíčovou roli v implantaci vajíčka v děloze a zajištění tolerance imunitního systému matky vůči plodu  Některé nádorové buňky jsou rovněž schopny exprimovat HLA-G. Jejich produkce byla prokázána u buněk melanomu, karcinomu prsu, ováríí, ledvin, plic, a kolorektálního karcinomu i leukemických buněk. HLA-G na povrchu maligních buněk vede k indukci vzniku myeloidních supresorových buněk a posunutí rovnováhy směrem k Th2 imunitní reakci, inhibuje cytotoxickou funkci NK buněk a cytotoxických T lymfocytů. Navíc může docházet k přesunu HLA-G na buněčnou membránu NK buněk, které pak inhibují další NK buňky ve svém okolí. Déle HLA-G způsobují apoptózu CD8T lymfocytů a indukci vzniku regulačních T lymfocytů cestou APC buněk. Byla prokázána korelace hladiny sekrečních HLA-G cirkulujících v krvi s pokročilostí stádia nemoci.  Produkce HLA-G u pacientů po transplantaci srdce, ledvin a jater byla spojena s lepším přijímáním štěpu. Sledování hladin HLA-G by tedy mohlo být v budoucnosti použito ke sledování odhojování štěpu a upravování immunosupresivní léčby.

HLA-G (Human Leukocyte Antigen G) patří mezi neklasické MHC. Neklasické MHC (zkratka Major Histocompatibility Complex, česky hlavní histokompatibilní komplex), neboli MHC Ib tvoří skupina glykoproteinů nacházející se na cytoplazmatické membráně buněk. Svojí strukturou se podobají MHC glykoproteinům I. třídy, avšak mají odlišné funkce, některé i neimunologické. Od MHC I se rovněž odlišují menším polymorfismem a rozdílnou expresí ve tkáních. Geny některých z nich (HLA E, F a G) se nacházejí v blízkosti genů pro klasické MHC, jiné se nacházejí mimo tento MHC lokus, např. proteiny rodiny CD1.

HLA-G histocompatibility antigen, class I, G, also known as human leukocyte antigen G (HLA-G), is a protein that in humans is encoded by the "HLA-G" gene.  HLA-G belongs to the HLA nonclassical class I heavy chain paralogues. This class I molecule is a heterodimer consisting of a heavy chain and a light chain (beta-2 microglobulin). The heavy chain is anchored in the membrane. HLA-G is expressed on fetal derived placental cells. The heavy chain is approximately 45 kDa and its gene contains 8 exons. Exon one encodes the leader peptide, exons 2 and 3 encode the alpha1 and alpha2 domain, which both bind the peptide, exon 4 encodes the alpha3 domain, exon 5 encodes the transmembrane region, and exon 6 encodes the cytoplasmic tail. Exon 7 and 8 are not translated due to a stop codon present in exon 6.


Život.

Eliza se narodila jako dcera knížete Antonína Radziwiłła a jeho manželky Luisy Pruské, neteře pruského krále Fridricha Velikého. Princ Vilém, s nímž se do sebe zamilovali, byl její vzdálený bratranec a předpokládaný dědic pruského trůnu.  Očekávalo se, že se Vilém ožení a zplodí další dědice trůnu. Jeho otec a její příbuzný, král Fridrich Vilém III., měl z Vilémova vztahu s Elizou radost, ale u pruského dvora se objevila tvrzení, že její rodina si knížecí titul zakoupila od císaře Maxmiliána I. Habsburského. V očích některých lidí nebyla Eliza považována za dostatečně urozenou, aby se mohla provdat za dědice pruského trůnu. Vilémův starší bratr Fridrich Vilém IV. se oženil s Alžbětou Ludovikou Bavorskou, která byla potomkem jak velmože Bohuslava Radziwiłła, tak knížete Janusze Radziwiłła.  A tak se pruský král v roce 1824 obrátil na bezdětného ruského cara Alexandra I., aby Elizu adoptoval, to však ruský vládce odmítl. Druhý plán adopce byl s Eliziným strýcem princem Augustem Pruským, plán však selhal, když příslušná komise rozhodla, ze adopce "nemění krev". Dalším faktorem nezdaru meklenburští příbuzní zesnulé královny Luisy, kteří neměli rádi Elizina otce a byli proti tomuto sňatku, ovlivnili proto ruský a německý dvůr, aby žádost pruského krále odmítli.  Nakonec byl v červnu 1826 Vilémův otec nucen požádat o zřeknutí se možného manželství s Elizou. Několik následujících měsíců strávil Vilém hledáním vhodnější nevěsty, svých citů k Elize se však nevzdal. Nakonec požádal Vilém 29. srpna 1826 o ruku o čtrnáct let mladší Augustu Sasko-Výmarskou (písemně a se zásahem jeho otce). Vilém svou sestřenici Elizu naposledy spatřil v roce 1829.  Eliza se později zasnoubila s knížetem Bedřichem Schwarzenbergem, ze zásnub však sešlo. Eliza zemřela svobodná v roce 1834 v ozdravných lázních na tuberkulózu.  Vilém napsal své sestře Alexandře Fjodorovně, manželce cara Mikuláše I., že "člověk může opravdu milovat jen jednou v životě", ale přiznal, že pokud jde o Augustu, "princezna je milá a chytrá, ale nechává mě chladným". Přestože Augusta svého manžela milovala a doufala ve šťastné manželství, byl jejich vztah nespokojený; Eliza to věděla a věřila, že ona sama by byla Vilémovi lepší manželkou.

Eliza Radziwiłłovna ("Eliza Frederika Luisa Marta;" 28. října 1803, Berlín – 27. srpna 1834, Bad Freienwalde) byla členkou polské šlechty (Radziwiłłové patřili mezi přední velmože) s královskými předky a touženou nevěstou pruského prince Viléma, budoucího císaře Viléma I.; sňatek jim však nikdy nebyl umožněn.

Princess Elisa Radziwill ("Elisa Friederike Luise Martha"; ; 28 October 1803, Berlin – 27 August 1834, Bad Freienwalde) was a member of Polish nobility (of the Radziwiłł family, who were elite magnates), of royal ancestry. She was the desired bride of Prince William of Prussia, who later became William I, German Emperor, but they were not allowed to marry.


Popis.

Topol osikovitý je dvoudomý, opadavý, rychle rostoucí strom, který může dorůstat výšky až 35 metrů, s kmenem silným výjimečně až 1 m v průměru a s úzkou, oválnou korunou. Je pokryt relativně tenkou, světle šedozelenou borkou, v mládí hladkou, ve stáří s mnoha tmavými horizontálními jizvami. Střídavě posazené listy jsou poměrně drobné, leskle zelené, téměř okrouhlé, 4–7 cm dlouhé, celokrajné či mělce zubaté; jejich řapík je výrazně zploštělý, což má za následek, že listí se chvěje při sebemenším závanu větru, podobně jako u evropské osiky. Na podzim se listy barví do zářivě žlutého odstínu, zřídka též s nádechem do červena.  Samčí i samičí jehnědy jsou 4–7 cm dlouhé, průměrně s 50–65 drobnými květy, rozvíjejí se brzy zjara ještě před olistěním, opylovány jsou větrem. Plody jsou malé úzce vejčité tobolky obsahující lehká ochmýřená semena.

Ekologie a rozšíření.

Areál rozšíření topolu osikovitého zahrnuje značnou část Severní Ameriky. Roste na většině území Kanady včetně Severozápadního teritoria a Nunavutu a též v Brooksově pohoří na Aljašce, kde překračuje Severní polární kruh. Ve Spojených státech obývá Novou Anglii a oblast okolo Velkých jezer, rozšířen je též ve vyšších polohách na většině území Skalnatých hor, na jihozápadě USA a v Kalifornii, drobné arely sahají až do centrálního Mexika. Chybí na jihovýchodě USA a na Floridě.  Nejlépe prospívá v hlubokých, humózních, setrvale vlhkých, ale dobře odvodněných půdách na plném slunci, snese ale velmi různé životní podmínky. V praxi vyrůstá na široké škále stanovišť od skalnatých pohoří po písčité a štěrkovité náplavy nížin, roste na březích vodních toků i na narušených ruderálních stanovištích, na přechodech mezi prériemi a tajgou či na okrajích horských lesů. Svědčí mu chladnější severské klima: na severu areálu roste v nízkých polohách až k mořské hladině, na jihu Skalistých hor a v Mexiku naopak šplhá až do nadmořských výšek přes 3000, vzácně až 4000 m n.m. Na suchých stanovištích roste pomaleji a dožívá se vyššího věku než na vlhkých, obvykle kolem 100–120 let, na vlhčím východě Ameriky pak žije pouze okolo 60 let. V krajině bývá pionýrskou dřevinou, která se objevuje na pasekách či po požárech a později je sukcesně nahrazována náročnějšími klimaxovými druhy stromů.

Rozmnožování.

Topol osikovitý se jen zřídka rozmnožuje generativně: vytváří sice semena, která jsou ovšem velmi malá a klíčivost si podržují jen po velmi krátkou dobu. Hlavním způsobem rozmnožování tohoto stromu je vegetativní rozrůstání pomocí kořenových výběžků. Takto dokáže vytvořit velmi rozsáhlé klonální porosty, které se skládají ze stovek i tisíců kmenů a mohou dosáhnout rozlohy až 1 km². Nejslavnější takovou výmladkovou kolonií je les Pando v Utahu, považovaný za největší, nejtěžší a nejstarší organismus na světě. Vzhledem k tomu, že se jedná o dvoudomý strom a celé tyto klonální háje jsou geneticky identické, obsahují vždy pouze samčí, či pouze samičí jedince, což rovněž přispívá k obtížnosti pohlavního rozmnožování. Přesto však byli zaznamenáni spontánní hybridi s topolem "Populus grandidentata".

Význam.

Ekologický význam stromu je velký, neboť slouží jako potrava velkému množství živočišných druhů: listy, mladé větvičky a pupeny jsou spásány jeleny, losy, divokými ovcemi a kozami; bobři a zajíci ohlodávají kůru, tetřívci a křepelky zase vyštipují zimní pupeny. Člověkem je strom využíván pro dřevo, které je ovšem poměrně měkké a málo odolné; používá se jednak na přípravu celulózy, jednak na výrobu zápalek, bedýnek, dřevotřísek či menších částí nábytku. V klimaticky příznivých oblastech je vysazován též pro okrasu, především kvůli svému atraktivnímu podzimnímu zbarvení.

Topol osikovitý ("Populus tremuloides") je druh listnatého stromu z čeledi vrbovitých, rostoucí v Severní Americe. Ze všech severoamerických dřevin zaujímá největší areál rozšíření. Šíří se vegetativním vytvářením klonálních porostů, které mohou dosahovat značné rozlohy. Je národním stromem státu Utah. V rámci rodu topol je řazen do sekce "Populus" sect. "Populus", je tedy blízce příbuzný mj. s eurasijskými druhy topolem osikou a topolem bílým.

Populus tremuloides is a deciduous tree native to cooler areas of North America, one of several species referred to by the common name aspen. It is commonly called quaking aspen, trembling aspen, American aspen, mountain or golden aspen, trembling poplar, white poplar, and popple, as well as others. The trees have tall trunks, up to 25 meters (82 feet) tall, with smooth pale bark, scarred with black. The glossy green leaves, dull beneath, become golden to yellow, rarely red, in autumn. The species often propagates through its roots to form large clonal groves originating from a shared root system. These roots are not rhizomes, as new growth develops from adventitious buds on the parent root system (the ortet).  "Populus tremuloides" is the most widely distributed tree in North America, being found from Canada to central Mexico. It is the defining species of the aspen parkland biome in the Prairie Provinces of Canada and extreme northwest Minnesota.  The Quaking Aspen is the state tree of Utah.


Příklady švýcarských pokrmů.

Fondue.

Fondue je jedním z nejznámějších pokrmů ze švýcarské kuchyně. Pokrm je připravován ve speciálním hrnci z kameniny (tzv. "caquelon"), ve kterém se nachází v bílém víně rozpuštěný sýr, ochucený pepřem, česnekem a muškátem, malým množstvím třešňové pálenky, vše dle potřeby zahuštěno (bramborovým) škrobem. Během stolování se kameninová nádoba s touto masou nachází uprostřed stolu nad malým lihovým hořákem. Do rozpuštěného sýra se poté speciální vidličkou namáčejí kousky chleba nebo bagety. Na fondue se používá více druhů sýra, mezi nejpopulárnější patří ementál, gruyère nebo appenzeller.  Fondue se ze Švýcarska rozšířilo do mnoha částí světa, kde vznikly další verze tohoto pokrmu, například fondue z čokolády.

Sýry.

Švýcarské sýry mají dlouhou tradici. Ve Švýcarsku se připravuje přes 450 druhů sýra, obvykle z kravského mléka. Mezi nejznámější švýcarské sýry patří:

Čokoláda.

Čokoláda se ve Švýcarsku vyrábí už od 19. století, jedna z nejznámějších švýcarských firem vyrábějících čokoládu je Nestlé. Ve Švýcarsku se připravuje mnoho druhů velmi kvalitní čokolády. Švýcarskou je mj. také zemí, kde byla vynalezena bílá čokoláda. Z čokolády se připravuje populární švýcarský nápoj zvaný Ovomaltina.

Dorty.

Mezi tradiční švýcarské dorty patří:

Další švýcarské pokrmy.

Další švýcarské pokrmy:

Švýcarské nápoje.

Mezi populární švýcarské nápoje patří Rivella, šumivá limonáda z mléčné syrovátky, nebo ovomaltina, mléčný nápoj s kakaovou příchutí.  Z alkoholických nápojů stojí za zmínku absint, který vznikl právě ve Švýcarsku. Jedná se o silný nápoj z pelyňku. V menší míře je rozšířeno též vinařství (především v kantonech Valais, Vaud, Ticino a Curych), mezi nejpopulárnější odrůdy vína patří Müller-Thurgau, Chrupka bílá, Rulandské modré nebo Merlot. Populární je též pivo a různé likéry.

Švýcarská kuchyně vychází z tradic Švýcarska, byla ale ovlivněna také francouzskou, německou a italskou kuchyní. Používá obvykle suroviny, které byly dostupné švýcarským farmářům, tedy hlavně různé sýry a brambory. Používá se také maso nebo ryby (pstruzi, sivenové). Po světě je švýcarská kuchyně známá především kvůli švýcarské čokoládě, müsli a kvůli fondue.

Swiss cuisine bears witness to many regional influences, including from French, German and Italian cuisines and also features many dishes specific to Switzerland. Switzerland was historically a country of farmers, so traditional Swiss dishes tend not to be plain despite being made from basic ingredients, such as potatoes and cheese.


Tvrzení.

Uvažujme celé číslo a nezápornou funkci definovanou na neomezeném intervalu formula_1, na kterém je funkce monotonně klesající. Pak nekonečná řada  konverguje k nějakému reálnému číslu právě tehdy, když nevlastní integrál  je konečný. Pokud integrál diverguje, pak řada diverguje také.

Poznámka.

Pokud je nevlastní integrál konečný, pak důkaz také poskytuje dolní a horní mez součtu nekonečné řady:

Důkaz.

Důkaz využívá srovnávací kritérium pro porovnání členu formula_4 s integrálem funkce formula_5 na intervalech formula_6, resp. formula_7.  Je-li je monotonně klesající funkce, pak  a  a proto pro každé celé číslo platí  a pro každé celé číslo ,  Sumací pro všechna od do , dostaneme z ()  a z ()  Zkombinování těchto dvou odhadů dostaneme  Pro jdoucí k nekonečnu dostáváme ().

Použití.

Harmonická řada diverguje, protože aplikací přirozeného logaritmu, jeho primitivní funkce a použitím základní věty integrálního počtu dostaneme A naopak, řada konverguje pro každé díky pravidlu pro integraci mocniny Z () dostaneme horní odhad který lze porovnávat s nějakými určitými hodnotami Riemannovy funkce zeta.

Hranice mezi divergencí a konvergencí.

Výše uvedené příklady s harmonickou řadou vyvolávají otázku, zda existují monotonní posloupnosti tak, že klesá k nule rychleji než ale pomaleji než v tom smyslu, že pro každé a zda odpovídající řada stále diverguje. Pokud nalezneme takovou posloupnost, můžeme položit podobnou otázku, v níž má roli , atd. Tímto způsobem je možné zkoumat hranici mezi divergencí a konvergencí nekonečné řady.  Při použití integrálního kritérium konvergence můžeme ukázat (jak je uvedeno níže), že pro každé přirozené číslo řada  stále diverguje (srovnejte s důkazem, že suma převrácených hodnot prvočísel diverguje pro ) ale  konverguje pro každé . Zde označuje -násobnou aplikaci přirozeného logaritmu definovanou rekurzivně vztahem  Pro zjištění divergence řady () pomocí integrálního kritéria si všimneme, že opakovaným použitím řetízkového pravidla tedy Pro zjištění konvergence řady () si všimneme, že podle pravidla o derivování mocniny, řetízkového pravidla a výše uvedeného výsledku tedy přičemž () dává meze pro součet nekonečné řady ().

Integrální kritérium konvergence je v matematice metoda pro zjišťování, zda nekonečná řada s nezápornými členy konverguje. Kritérium objevili Colin Maclaurin a Augustin Louis Cauchy, proto jej někteří autoři nazývají Maclaurinovo–Cauchyovo kritérium.

In mathematics, the integral test for convergence is a method used to test infinite series of non-negative terms for convergence. It was developed by Colin Maclaurin and Augustin-Louis Cauchy and is sometimes known as the Maclaurin–Cauchy test.


Mládí.

Marie Luisa se narodila na zámku Caserta. Byla pokřtěna jako "Marie Luisa Imakuláta"; její kmotrou byla princezna Marie Luisa Šarlota Bourbonsko-Parmská. Otec zemřel, když jí byly čtyři roky a tak vyrůstala především pod vlivem a péčí matky.  V roce 1860 byl její nevlastní bratr král František II. Neapolsko-Sicilský poražen Expedicí tisíce a rodina musela prchnout do Říma, kde na pozvání papeže Pia IX. krátce pobývala v Kvirinálském paláci. Matka si pronajala Palazzo Nipoti v Římě a tam Marie Luisa žila následujících sedm let.  Již jako dítě byla Marie Luisa proslulá svou zbožností. Obzvláště se věnovala svým patronům, Neposkvrněnému Srdci Panny Marie a Aloisi Gonzagovi. Dne 24. prosince 1865 měla Marie Luisa své první svaté přijímání v kapli Papežské univerzity Gregoriana, kde sliboval svatý Alois.  V létě 1867 byla Marie Luisa s rodinou na dovolené v Albano Laziale, kde vypukla cholera. Matka zemřela 8. srpna, následována 13. srpna Mariiným nejmladším bratrem Gennarem.  Po matčině smrti se sourozenci odstěhovali paláce Farnese, kde sídlil jejich nevlastní bratr František II. Marie Luisa se učila italsky, francouzsky a německy a stala se schopnou umělkyní s olejem a akvarelem.  V říjnu 1867 byl Řím napaden Giuseppem Garibaldim. Marie Luisa se sestrou Marií Piou našly až do papežova vítězství v bitvě u Mentany útočiště v Apoštolském paláci ve Vatikánu.  V roce 1870 byl Řím znovu napaden vojsky italského krále. Marie Luisa s Marií Piou prchly do Bolzana a poté do Cannes ve Francii.

Manželství.

V Cannes se Marie Luisa 25. listopadu 1873 provdala za prince Jindřicha Bourbonsko-Parmského, hraběte z Bardi, syna vévody Karla III. Parmského a jeho manželky Luisy Marie Terezie z Artois. Za Jindřichova staršího bratra Roberta se v roce 1869 provdala Mariina sestra Marie Pia.  Po svatbě odjela Marie Luisa s Jindřichem na svatební cestu do Egypta. Tam Marie Luisa onemocněla horečkou. Pár se rozhodl vrátit domů a 30. března 1874 se vylodil v Marseille.

Úmrtí.

Bylo rozhodnuto, že odjedou do města Cauterets, kde byly sirné lázně. Po cestě se zastavili ve Svatyni Panny Marie Lurdské, kde byla dvakrát ponořena do vody. Lékaři rozhodli, že je její případ beznadějný a na konci července bylo rozhodnuto ji přesunout do Pau. Tam 23. srpna zemřela. Pohřbena byla v kapli Villy Borbone u Viareggia.

Marie Luisa Neapolsko-Sicilská ("Maria Luisa Immacolata di Borbone, Principessa di Borbone delle Due Sicilie;" 21. ledna 1855, Neapol – 23. srpna 1874, Pau) byla nejmladší dcerou krále Ferdinanda II. Neapolsko-Sicilského a jeho manželky arcivévodkyně Marie Terezie Izabely Rakouské. Byla známá svou zbožností a milosrdenstvím k chudým.

Princess Maria Luisa of Bourbon-Two Sicilies (full Italian name: "Maria Luisa Immacolata di Borbone, Principessa di Borbone delle Due Sicilie") (21 January 1855, Naples, Two Sicilies – 23 August 1874, Pau, Armagnac, France) was the youngest daughter of King Ferdinand II of the Two Sicilies and his wife Archduchess Maria Theresa of Austria. She was known for her piety and for her charity to the poor.


Hráčská kariéra.

Goethals byl brankář a hrál za Daring Club Brusel, Racing Club Brusel, RFC Hannutois a AS Renaisiènne.

Trenérská kariéra.

Kluby 1957–1966.

Goethals nejdříve trénoval menší kluby RFC Hannutois, Stade Waremmien a Sint-Truiden. Se Sint-Truidenem skončil v roce 1966 v 1. belgické lize na 2. místě.

Reprezentace 1966–1976.

V roce 1966 se stal asistentem trenéra belgické reprezentace a roku 1968 jejím hlavním trenérem. Postoupil na MS 1970, kde tým nepostoupil ze základní skupiny (3:0 se Salvadorem, 1:4 se SSSR a 0:1 s domácím Mexikem).  V kvalifikaci o ME 1972 vyhrála Belgie skupinu, kde měla za soupeře Portugalsko, Skotsko a Dánsko. Ve čtvrtfinále narazila na Itálii, obhájce titulu z roku 1968 a finalistu MS 1970. Po výsledcích 0:0 v Itálii a 2:1 doma postoupila Belgie na závěrečný turnaj a byla zvolena jako jeho pořadatel. Na ME prohrála v semifinále se Západním Německem 1:2 a v utkání o bronz porazila Maďarsko 2:1.  V kvalifikaci o MS 1974 Belgie nedostala ani gól, přesto nepostoupila. Měla totiž stejně jako Nizozemsko 4 výhry a 2 remízy (vzájemné 0:0), ale horší skóre (12:0 oproti 24:2), a tak postoupili Nizozemci, kteří nakonec došli až do finále.  V kvalifikaci o ME 1976 Belgie postoupila ze skupiny, ve čtvrtfinále ale 2× prohrála s Nizozemskem.

Kluby 1976–1995.

V letech 1976–1995 byl Goethals opět klubovým trenérem. Trénoval RSC Anderlecht, Girondins Bordeaux, FC São Paulo, Standard Lutych, Vitórii Guimarães, Racing Jet Brusel, znovu Anderlecht, znovu Girondins Bordeaux, 3× za sebou Olympique Marseille a potřetí Anderlecht.  S Anderlechtem vyhrál roku 1978 Pohár vítězů pohárů, když ve finále v Paříži porazil Austrii Vídeň 4:0, a v letech 1976 a 1978 evropský Superpohár, když si poradil s Bayernem i Liverpoolem. V roce 1977 hrál Anderlecht rovněž finále PVP, ale v Amsterdamu prohrál s Hamburkem 0:2.  Se Standardem Lutych vyhrál belgickou ligu v letech 1982 i 1983. V roce 1982 byl ve finále PVP, kde prohrál s Barcelonou na jejím stadionu 1:2. V roce 1984 vyšlo najevo, že Goethals v roce 1982 inicioval před posledním ligovým kolem s Waterschei úplatek soupeřům, aby Standard získal ligový titul a žádný hráč se nezranil před finále PVP. Goethals proto musel odstoupit z funkce.  V roce 1990 skončil Goethals s Bordeaux v lize 2. za Marseille. V roce 1991 šel právě do Marseille, kde zakončil 3 sezony za sebou, aniž by v klubu byl na začátku nějaké z nich. Tam vyhrál ligu 3× v řadě v letech 1991, 1992 a 1993, poslední vítězství bylo ale dosaženo i za pomoci úplatků, a proto Marseille mistrovský titul nezískala. Na evropské scéně hrála Marseille finále PMEZ v roce 1991 v Bari, kde po remíze 0:0 neuspěla 3:5 na penalty s CZ Bělehrad. V roce 1993 už tentokrát Marseille finále LM vyhrála, když v Mnichově porazila 1:0 AC Milán.

Raymond Goethals (7. října 1921 Vorst – 6. prosince 2004 Brusel) byl belgický fotbalista a fotbalový trenér.  Jako trenér belgické reprezentace získal bronz na ME 1972. Na klubové úrovni trénoval mimo jiné RSC Anderlecht, Girondins Bordeaux, FC São Paulo, Standard Lutych a Olympique Marseille a vyhrál Ligu mistrů, Pohár vítězů pohárů a belgickou a francouzskou ligu.

Raymond Goethals (; 7 October 1921 – 6 December 2004) was a Belgian football coach who led Marseille to victory in the UEFA Champions League final in 1993, becoming the first coach to win a European trophy with a French club.  Sometimes nicknamed ""Raymond-la-science"" ("Raymond-the-Science", previously the nickname of Belgian anarchist and Bonnot gang member Raymond Callemin), ""le sorcier"" ("the Wizard") or ""le magicien"" ("the Magician"), Goethals was known for his blunt way of speaking, his habit of mispronouncing players' names and his distinctive Brussels accent. A chain smoker, he was likened to TV police detective Lieutenant Columbo. He was the father of the referee Guy Goethals, who officiated at the 1996 European Championships.


Průběh útoku.

Útok se započal v baru s vodními dýmkami v centru města, který je hojně navštěvovaný Kurdy. Třiačtyřicetiletý obyvatel města Hanau Tobias Rathjen vstoupil do baru, kde legálně drženou zbraní zastřelil tři muže. Posléze se autem přemístil do stejně zaměřené provozovny, kde usmrtil dalších pět lidí. Své oběti střílel podle vyšetřovatelů zblízka do hlavy. Zraněno bylo šest lidí, z toho jeden velmi těžce. Nakonec spáchal útočník ve svém bytě sebevraždu. Ještě předtím zastřelil svou dvaasedmdesátiletou matku. Rozběhlo se policejní pátrání, které skončilo tím, že byla těla obou nalezena zásahovou jednotkou ve tři hodiny ráno následujícího dne. Jeho otec, který se v bytě nalézal také, byl nezraněn. V bytě Rathjen zanechal dopis, ve kterém se k činu přiznává. Nalezeno bylo také video.

Útočník.

Ihned po útoku započalo rozsáhlé vyšetřování vedené nejvyšším státním zastupitelstvím, které se zabývá vyšetřováním terorismu. Rathjen nebyl před útokem v hledáčku policie, ani kontrarozvědky. Lidmi ve svém okolí byl popisován jako podivín, který měl problém s navazováním kontaktu se ženami. Sousedé ho popsali jako „absolutně nepodezřelého“ a normálního. Ve svém volném čase navštěvoval Rathjen střelnici.  Před útokem sepsal "manifest", ve kterém projevoval své extrémní rasistické názory, a odpor k přistěhovalcům. Na čtyřiadvaceti stranách tvrdí třeba to, že si velmi brzy všiml „špatného chování určitých skupin obyvatel“. Islám líčí jako destruktivní náboženství. Naopak Němce vnímá jako ty, z kterých vychází to nejlepší. V textu také uvažuje, do jaké míry jsou dnešní Němci „čisté rasy a hodnotní". V souvislosti s tím napsal, že by si dokázal představit snížení počtu německých obyvatel na polovinu. Vyjmenoval také dvacet zemí, jejichž lid by vyhladil.  Dříve publikoval na platformě YouTube video, ve kterém prezentoval své zmatené a paranoidní představy zahrnující sledování tajnými službami. Ty ho dle jeho přesvědčení pronásledovaly celý život, na což "přišel" ve svých dvaadvaceti letech. Tisíce Němců jsou dle něj sledovány všemocnou tajnou službou, jejíž spolupracovníci dokáží číst myšlenky ostatních a dokonce lidi na dálku řídit. Američany pak v jejich jazyce varoval před tím, že jsou ovládáni temnými silami.

Reakce.

Útok vyvolal silnou politickou i veřejnou reakci. V Hanau, Berlíně a dalších německých městech se uskutečnila pietní setkání. V Berlíně vytvořily stovky lidí řetěz kolem Braniborské brány, v největším hesenském městě Frankfurtu nad Mohanem se sešlo až 3500 lidí.  „Na závěrečné posouzení je příliš brzy,“ řekla v reakci na útoky kancléřka Angela Merkelová. „Ale mnohé nasvědčuje tomu, že pachatel byl motivován pravicovým extremismem, rasismem a nenávistí vůči lidem jiného původu, jiné víry nebo jiného vzhledu“. „Rasismus je jed, nenávist je jed. Tento jed existuje v naší společnosti a nese vinu už na příliš mnoha zločinech,“ dodala. Prezident Frank-Walter Steinmeier uvedl, že stojí na straně všech lidí, které ohrožuje rasistická nenávist. Steinmeier město také osobně navštívil. „Dnes nastala hodina, kdy musíme ukázat, že jako společnost stojíme při sobě, nenecháme se zastrašit, nerozutečeme se,“ uvedl zde.  „Nedokázali bychom si představit horší noc. Samozřejmě se tím budeme ještě dlouho zabývat a zůstane to velmi smutnou vzpomínkou,“ řekl starosta Hanau, Claus Kaminsky, pro deník Bild, krátce po útoku.  „Ohrožení ze strany antisemitismu, rasismu a pravicového extremismu je v Německu velmi vysoké,“ uvedl na tiskové konferenci k útoku německý ministr vnitra Horst Seehofer, a dodal, že pravicový extrémismus je největším nebezpečím, jakému nyní Německo čelí, a přirovnal jej ke krvavé stopě. Varoval také před pokusy o nápodobu činu. Německo zpřísnilo ostrahu veřejných míst, jako jsou letiště a nádraží. Zvláštní bezpečnostní opatření se dotkla i mešit.  Mnohá média dávala útok za vinu také straně Alternativa pro Německo (AfD). Nejsilnější německá opoziční strana, dle těchto názorů útočí na některé skupiny obyvatel, rozsévá nenávist, a rozšiřuje v lidech nejistotu. Většina německých médií dále upozorňovala na rostoucí pravicový radikalismus.  V Německu šlo o další radikálně pravicový zločin, již dříve došlo k vraždě promigračního politika Waltera Lübckeho, nebo k antisemitskému útoku v Halle, při kterém zemřeli dva lidé.

Střelecký útok v německém městě Hanau se odehrál 19. února 2020, okolo desáté hodiny večerní. Pachatel ozbrojený střelnou zbraní zastřelil 9 lidí v barech specializovaných na prodej vodních dýmek, v centru hesenského města Hanau. Po útoku jel k sobě do bytu, kde zastřelil svoji matku, a následně spáchal sebevraždu. Jeho motivace byla xenofobie a nenávist k migrantům. Všechny jeho oběti měly imigrační kořeny. Pět mrtvých mělo turecké občanství. Mezi obětmi byl dále občan Rumunska a žena romského původu, která byla matkou dvou dětí.

The Hanau shootings occurred on 19 February 2020, when nine people were killed and five others wounded in a terrorist shooting spree by a far-right extremist targeting two shisha bars in Hanau, near the city of Frankfurt, Hesse, Germany. After the attacks, the gunman returned to his apartment, where he killed his mother and then committed suicide. The massacre was called an act of terrorism by the German Minister of Internal Affairs. The perpetrator has not been linked to a terrorist organisation or extremist group.


Odvození nejkratší cesty.

Pro důkaz, že kratší oblouk hlavní kružnice je nejkratší cestou propojující dva body na povrchu koule, můžeme použít variační počet.  Uvažujme třídu všech regulárních cest z bodu formula_1 do jiného bodu formula_2. Zavedeme kulové souřadnice tak, aby formula_1 byl severním pólem. Jakoukoli křivku na kouli, která neprotíná žádný pól (kromě koncových bodů), lze parametrizovat vztahem  za předpokladu, že umožníme, aby formula_5 nabývalo libovolné reálné hodnoty. Délka infinitezimálního oblouku v těchto souřadnicích je  Takže délka křivky formula_7 z formula_1 do formula_2 je funkcionálem křivky splňujícím vztah  Podle Eulerovy–Lagrangeovy rovnice je formula_11 minimální právě tehdy když kde formula_13 je konstanta nezávislá na formula_14 a Z první z těchto rovnic lze odvodit, že Integrováním obou stran i uvažováním okrajových podmínek dostaneme reálné řešení formula_17. Tedy formula_18 a formula_19 může být jakákoli hodnota mezi 0 a formula_20, což ukazuje, že křivka musí ležet na poledníku. V kartézských souřadnicích to je což je rovina procházející počátkem, tj. středem koule.

Aplikace.

Příklady hlavních kružnic na nebeské sféře jsou obzorník, nebeský rovník a ekliptika. Hlavní kružnice se také používají jako přesné aproximace geodézií na zemském povrchu pro leteckou nebo námořní navigaci (i když Země není dokonalá koule), i na kulových nebeských tělesech.  Rovník idealizované Země je hlavní kružnice a jakýkoli poledník s opačným poledníkem tvoří také hlavní kružnici. Existuje mnoho dalších hlavních kružnic, například ta, které dělí Zemi na polokouli země a polokouli vody. Každá hlavní kružnice rozděluje Zemi na dvě polokoule, a pokud hlavní kružnice prochází nějakým bodem, musí procházet také bodem k němu opačným.  Funkova transformace provádí integraci dané funkce podél všech hlavních kružnic koule.

Hlavní kružnice neboli ortodroma je průnik kulové plochy (sféry) a roviny, která prochází jejím geometrickým středem. Hlavní kružnice je největší kružnice, kterou lze na dané dané kouli vybrat. Průměr každé hlavní kružnice je stejný jako průměr koule a proto mají všechny hlavní kružnice stejný střed a obvod. Hlavní kružnice je speciálním případem sférické kružnice a je opakem "malé kružnice", což je průnik kulové plochy s rovinou neprocházející jejím středem. Každá kružnice v eukleidovském prostoru je hlavní kružnicí právě jedné koule.  Pro většinu dvojic různých bodů na povrchu koule existuje jednoznačná hlavní kružnice procházející oběma body. Výjimkou je libovolná dvojice opačných bodů, kterými prochází nekonečně mnoho hlavních kružnic. Kratší oblouk hlavní kružnice mezi dvěma body je nejkratší povrchovou cestou mezi nimi. V tomto smyslu je kratší oblouk obdobou „přímky“ v Eukleidovské geometrii. Délka kratšího oblouku hlavní kružnice je nejkratší vzdálenost mezi dvěma body na povrchu koule v Riemannově geometrii, kde se takové hlavní kružnice nazývají Riemannovské kružnice. Tyto hlavní kružnice jsou geodéziemi koule.  Ve vyšších rozměrech je hlavní kružnice na n-rozměrné sféře průnikem této sféry s libovolnou (2D) rovinou, která prochází počátkem eukleidovského prostoru R.

A great circle, also known as an orthodrome, of a sphere is the intersection of the sphere and a plane that passes through the center point of the sphere. A great circle is the largest circle that can be drawn on any given sphere. Any diameter of any great circle coincides with a diameter of the sphere, and therefore all great circles have the same center and circumference as each other. This special case of a circle of a sphere is in opposition to a "small circle", that is, the intersection of the sphere and a plane that does not pass through the center. Every circle in Euclidean 3-space is a great circle of exactly one sphere.  For most pairs of distinct points on the surface of a sphere, there is a unique great circle through the two points. The exception is a pair of antipodal points, for which there are infinitely many great circles. The minor arc of a great circle between two points is the shortest surface-path between them. In this sense, the minor arc is analogous to “straight lines” in Euclidean geometry. The length of the minor arc of a great circle is taken as the distance between two points on a surface of a sphere in Riemannian geometry where such great circles are called Riemannian circles. These great circles are the geodesics of the sphere.  The disk bounded by a great circle is called a "great disk": it is the intersection of a ball and a plane passing through its center. In higher dimensions, the great circles on the "n"-sphere are the intersection of the "n"-sphere with 2-planes that pass through the origin in the Euclidean space R.


Život a působení.

Narodil se do statkářské rodiny v malé vesnici ve středním (tehdy ruském) Polsku, asi 35 km severně od Lódže, a po maturitě studoval politologii a historii v Paříži, kde se jeho názory posunuly od socialistických k národně demokratickým. Po návratu roku 1905 založil úspěšnou Zemědělskou společnost a byl zvolen za národní demokracii poslancem ruské dumy, v níž zasedal do roku 1912. Působil v rozpočtové komisi ruského ministerstva zemědělství a když vypukla první světová válka, organizoval Ústřední občanský výbor a Polský národní výbor, který podporoval Rusko proti Německu, kdežto Legie socialisty Pilsudského bojovaly proti Rusku. Grabski byl členem Polského národního výboru, místopředsedou Ústředního občanského výboru ve Varšavě a předsedou Ústředního občanského výboru Polského království v Rusku (1915–1918).  Po vítězství spojenců byl také členem Nejvyšší lidové rady v roce 1918 a členem Lidové unie (1919–1922). Od 13. prosince 1919 do 9. června 1920 byl ministrem financí a od 23. června do 24. července 1920 (poprvé) předsedou vlády. Od 13. ledna 1923 do 30. června 1923 byl opět ministrem financí a od 19. prosince 1923 do 13. listopadu 1925 navíc ještě předsedou vlády. V této funkci zavedl důležité ekonomické reformy, nahradil dosavadní polskou marku polským zlotým, měnou založenou na zlatě, a založil "Bank polski" jako akciovou společnost a nezávislého emitenta této měny. Tím zastavil hyperinflační vývoj v zemi a založením Zemědělské banky podpořil obnovu zemědělství. Jeho reforma však těžce postihla menší podnikatele a obchodníky, často židovské, takže 17 tisíc polských Židů nečekaně emigrovalo do Palestiny.  V roce 1925 skončila platnost hospodářských a celních úmluv Versailleské mírové smlouvy a němečtí politici byli přesvědčeni, že polský stát dlouho nevydrží a vymáhali na Polsku revizi jeho západní hranice. Zrušili Polsku doložku nejvyšších výhod a zdvojnásobili celní poplatky, zejména na hornoslezské uhlí. Přitom polovina těžby se vyvážela do Německa, protože v těžce otřeseném Polsku výroba ani zdaleka nedosáhla předválečné úrovně a poptávka po uhlí byla velmi nízká. Polsko odpovědělo zvýšením celních sazeb, jenže zatímco polská cla Německo příliš nepostihla, německá cla byla pro polské hospodářství zničující. Polský hospodářský pokles vyvolal zejména v rozvinutějších západních částech země nezaměstnanost, chudobu a sociální nepokoje. Na to se Grabského vláda rozpadla, ale roku 1926 proběhl Piłsudského převrat a až do roku 1934 trvala mezi oběma zeměmi celní válka.  Grabski změnil i strukturu polského exportu a průmyslové produkce a založil pohraniční vojsko. Přesto byl v parlamentu ostře kritizován za nedostatečně sebevědomé postoje v zahraniční politice a za (domnělý) neúspěch své reformy. V listopadu 1925 se dostal do sporu s prezidentem Polské banky, na své funkce rezignoval a věnoval se pak jen bádání a vyučování na Varšavské zemědělské univerzitě, kde se roku 1926 stal rektorem.  Byl nositelem řady vyznamenání, včetně polského Řádu bílého orla, italského Řádu svatých Mořice a Lazara, vatikánského Řádu Pia IX. a československého Řádu bílého lva (1925). Vydal řadu knih historických i hospodářských a v současném Polsku se těší rostoucí autoritě.

Władysław Grabski (7. července 1874 Borov – 1. března 1938 Varšava) byl polský politik národní demokracie, ekonom a historik, dvojnásobný premiér Druhé Polské republiky, autor měnové a bankovní reformy ve 20. letech 20. století.

Władysław Dominik Grabski (; 7 July 1874 – 1 March 1938) was a Polish National Democratic politician, economist and historian. He was the main author of the currency reform in the Second Polish Republic and served as Prime Minister of Poland in 1920 and from 1923 to 1925. He was the brother of Stanisław Grabski and Zofia Kirkor-Kiedroniowa.  He was responsible for the creation of the Bank of Poland and implementing the Polish złoty. Grabski's cabinet became the longest standing cabinet in interwar Poland. At the same time, however, Grabski's cabinet was severely criticized. Stanisław Głąbiński, for example, criticized Grabski's inefficiencies in the sphere of international relations, and Wincenty Witos disapproved of Grabski's deficient agricultural reform, as well as his inability to inform the public of the state's real financial situation.


Popis.

Předpokládejme, že hodnota funkce "f" definované na uzavřeném intervalu formula_1 je známa ve stejně vzdálených bodech "x", pro "i" = 0, ..., "n", kde "x" = "a" a "x" = "b". Existují dva typy Newtonových–Cotesových vzorců, „uzavřený“ typ, který používá funkční hodnoty ve všech bodech, a „otevřený“ typ, který nepoužívá funkční hodnoty v koncových bodech. Uzavřené Newtonovy–Cotesovy vzorce stupně "n" mají tvar  kde , velikost kroku "h" je rovna . Hodnoty "w" se nazývají "váhy".  Jak je vidět v následujícím odvození, váhy jsou odvozené z Lagrangeových interpolačních polynomů. Nezávisejí na funkci "f", ale pouze na "x". Nechť "L"("x") jsou interpolační polynom v Lagrangeově tvaru pro dané datové body , pak  Otevřené Newtonovy–Cotesovy vzorec stupně "n" mají tvar  váhy lze spočítat podobným způsobem jako u uzavřených vzorců.

Nestabilita u vzorců vysokého stupně.

Je možné zkonstruovat Newtonův–Cotesův vzorec jakékoli stupně "n". Ale pro velká "n" Newtonovo–Cotesovo pravidlo může někdy trpět katastrofickým Rungeho jevem, kdy chyba pro velká "n" roste exponenciálně. Metody jako Gaussovo kvadraturní pravidlo a Clenshawova–Curtisova kvadratura s nestejně vzdálenými body (zahuštěné v blízkosti "koncových bodů" integračního intervalu) jsou stabilní a mnohem přesnější a jsou obvykle upřednostňovány před Newtonovou–Cotesovou metodou. Pokud tyto metody nelze použít, protože hodnoty integrované funkce jsou známy pouze v pevných, stejně vzdálených bodech, pak se lze Rungeho jevu vyhnout pomocí složeného pravidla, jak je vysvětleno níže.  Alternativně lze stabilní Newtonovy–Cotesovy vzorce zkonstruovat pomocí aproximace metodou nejmenších čtverců místo interpolace. To umožňuje vytvářet vzorce, které jsou i v případě vysokého stupně numericky stabilní.

Uzavřené Newtonovy–Cotesovy vzorce.

Následující tabulka shrnuje Newtonovy–Cotesovy vzorce uzavřeného typu. Pro formula_5 -tého stupně, kde formula_6 a formula_7 je zkratka za formula_8. Kvůli kopírování typografické chyby z často používané referenční publikace od Abramowitze a Steguna je Booleovo pravidlo často nesprávně nazýváno Bodeovo pravidlo.  Exponent velikosti intervalu "b" − "a" v chybovém členu ukazuje rychlost, s níž se snižuje aproximační chyba. Stupeň derivace funkce "f" v chybovém členu udává maximální stupeň polynomů, které jsou tímto pravidlem aproximovány přesně (tj. s chybou rovnou nule). Pamatujte, že derivace funkce "f" v chybovém členu se zvyšuje o 2 pro každé další pravidlo. Číslo formula_9 musí být z intervalu formula_10.

Otevřené Newtonovy–Cotesovy vzorce.

Následující tabulka shrnuje Newtonovy–Cotesovy vzorce otevřeného typu. Opět je formula_7 zkratka za formula_12, kde formula_13, a je stupeň metody.

Složená pravidla.

Aby Newtonova–Cotesova pravidla poskytovala dostatečně přesný výsledek, musí být velikost kroku "h" malá, což znamená, že interval integrace formula_1 musí být také malý, což obvykle není. Z tohoto důvodu se numerická integrace obvykle provádí po rozdělení intervalu formula_1 na menší podintervaly, na které se aplikuje Newtonova–Cotesovo pravidlo na každém podintervalu a dílčí výsledky se sečtou. Tento postup se nazývá "složené pravidlo". Viz numerická integrace.

Newtonovy–Cotesovy vzorce nebo Newtonova–Cotesova (kvadraturní) pravidla je v numerické matematice skupina vzorců pro numerickou integraci ("kvadraturu") založenou na hodnotách integrandu ve stejně vzdálených bodech. Metoda je pojmenována po Isaacu Newtonovi a Rogeru Cotesovi.  Newtonovy–Cotesovy vzorce mohou být užitečné, jestliže jsou dány hodnoty integrandu v bodech, které jsou stejně vzdálené. Pokud je možné změnit body, v nichž se integrand vyčísluje, pak jsou pravděpodobně vhodnější jiné metody, např. Gaussovo kvadraturní pravidlo nebo Clenshawova–Curtisova kvadratura.

In numerical analysis, the Newton–Cotes formulas, also called the Newton–Cotes quadrature rules or simply Newton–Cotes rules, are a group of formulas for numerical integration (also called "quadrature") based on evaluating the integrand at equally spaced points. They are named after Isaac Newton and Roger Cotes.  Newton–Cotes formulas can be useful if the value of the integrand at equally spaced points is given. If it is possible to change the points at which the integrand is evaluated, then other methods such as Gaussian quadrature and Clenshaw–Curtis quadrature are probably more suitable.


Životopisná data a umělecká tvorba.

Přesné datum narození Marietty Robusti není známo. Její současník Raffaelo Borghini (1537–1588) ve svém díle "Il Riposo della Pitura ..." z roku 1584 uvedl jako datum Mariettina narození rok 1556, zatímco Carlo Ridolfi (1594–1658) v díle "Život Tintorettův a jeho dětí Domenica a Marietty" uvedl rok narození 1560. Uvádí se též, že Marietta byla předmanželským dítětem s datem narození kolem roku 1553/54. Je zmiňována její drobnější postava, která jí dovolovala nosit chlapecké šaty až asi do 15 let věku. To jí jako ženě dovolovalo doprovázet svého otce pracujícího na zakázkách mimo dům. Otec ji nechal učit zpěvu, hře na klavichord a loutnu, ale osobně ji učil malířským technikám. Její malířský styl byl natolik podobný tomu otcovu, že je dnes prakticky nemožné určit její podíl na otcových církevních zakázkách. Je však známa její signovaná kresba z roku 1565 zobrazující Vitelliusovu bustu namalovanou na modrém papíře (mnichovská soukromá sbírka).  Asi na podkladě otcova přátelství s rodinou Stradů namalovala mezi roky 1570 a 1580 "Portrét sedmnáctiletého Ottavia Strady". Na obraze letící Fortuna sype Ottaviovi mince z rohu hojnosti jako připomenutí jeho numizmatických zájmů, zatímco soška v jeho ruce upozorňuje na jeho budoucí činnost antikváře. Socha Venuše je považována za možný autoportrét samotné malířky. Pravděpodobně to byl Jacopo Strada, antikvář uměleckých sbírek císaře Maxmiliána II., kdo se zmínil o malířských kvalitách Marietty Robusti na císařském dvoře. Následovalo nejen císařské pozvaní k vídeňskému dvoru, ale i pozvání od arcivévody Ferdinanda II. Tyrolského. Jacopo Tintoretto však trval na odmítnutí těchto nabídek, ale svolil k Mariettinu sňatku s německým klenotníkem Marco Agistim, trvale působícím v Benátkách. Nejspíše k této svatbě, uskutečnění roku 1578, byl Mariettin autoportrét určen manželovi. Obraz je dnes vystavený v Galleria degli Uffizi.  Jak obtížné je určit autorství Marietty Robusti na některých obrazech dokládá skutečnost, že "Portrét ženy s psíkem" v madridském Pradu byl původně připisovaný El Grecovi (1541–1614), ale dnes se považuje za práci Marietty Robusti. Avšak obraz "Starý muž s chlapcem" (dnes Uměleckohistorické muzeum ve Vídni), původně připisovaný Jacopu Tintorettovi, byl po objevení signatury „M“ označen za velmi pravděpodobnou Mariettinu práci. Signatura „MR“ byla nalezena i na obraze "Portrét dvou mužů" namalovaném mezi roky 1567 a 1568 (dnes drážďanská Galerie starých mistrů), který je proto označován za jisté dílo Marietty Robusti. Louise Azzoli ve svém článku však diskutuje i možnost, že tento dvojportrét zobrazuje Jacopa Tintoretta a jeho dceru Mariettu Robusti oblečenou do chlapeckých šatů. Ale i jen těchto několik obrazů s jasným autorstvím Marietty Robusti dokládá, že se v době 2. poloviny 16. století jednalo o vynikající malířku portrétů. Současně historici umění upozorňují na skutečnost, že Marietta pravděpodobně byla modelkou pro ženské postavy na některých otcových obrazech a obrazech jejího bratra Domenica Tintoretta (1560? – 1635). Její další umělecký vývoj však byl ukončen její smrtí asi v roce 1590, snad v souvislosti se smrtí jejího jedenáctiměsíčního syna Giacometta. Byla pohřbena v rodinně hrobce benátského kostela Santa Maria dell´Orto.

Umělecko-historický význam díla Marietty Robusti.

Marietta Robusti patřila do skupiny nemnoha umělecky vzdělaných malířek 16. století, které se v důsledku dobových konvencí neprosadily mezi svými mužskými malířskými protějšky. S výjimkou Sofonisby Anguissoly (1532? – 1625), která se stala dvorní malířkou na dvoře Filipa II. Španělského, zbývající malířky upadly v zapomenutí. Také Marietta Robusti byla pozvána na španělský dvůr, ale byla nucena toto pozvání odmítnout. Ze zapomenutí ji vymanil až romantismus 19. století, A tak se její postava objevila na obrazech Léona Cognietiho a Edgara Degase nebo v novele George Sandové.

Marietta Robusti, nazývaná též La Tintoretta (1553/54 nebo 1556/60 Benátky – 1590 ? Benátky), byla nejstarší a nejoblíbenější dcerou benátského malíře Jacopa Robisti, zvaného Tintoretto (1518–1594). Byla vzdělána v hudbě a zpěvu, ale především ji otec naučil technice kresby a použití barev, takže se stala malířkou - portrétistkou. Byla tak jednou z nemnoha žen 16. století, které lze s velkou jistotou připsat autorství několika obrazů, jež zdobí současné světové obrazárny.

Marietta Robusti (1560? – 1590) was a Venetian painter of the Renaissance period. She was the daughter of Tintoretto and is sometimes referred to as "Tintoretta".


Popis.

Mnohoštětinatec "Hermodice carunculata" připomíná hojně ochlupenou housenku motýla či poněkud protáhlou stonožku. Obvykle bývá 15 cm dlouhý, může však dosáhnout až dvojnásobné délky. Tělo sestává ze 60 až 107 shodných článků, oddělených tenkou bílou linií a chráněných kutikulou. Každý článek je vybaven párem primitivních nožek, tzv. parapodií, chomáčem štětin a párem bilaterálně postavených žáber. Přední část živočicha je rozeznatelná díky malým výrůstkům se smyslovou funkcí, zv. caruncle, zvláštním typem pro kroužkovce typického hmatového prstíku. Caruncle mají stejnou barvu jako žábry prvních čtyř článků. Barva "Hormodice carunculata" je různá, od červenavé a žlutavé přes zelenavou, šedavou až bílou s perlovým leskem.

Výskyt a prostředí.

"Hermodice carunculata" se vyskytuje v tropických a subtropických vodách Atlantského oceánu. Holotypním exemplářem je jedinec z pobřeží karibského ostrova Antigua. Na východě zasahuje rozšíření od pobřeží Alžírska po Libérii, v severní části Středozemí po břehy Jaderského moře, na západě od jihovýchodního pobřeží USA po Guayanu, včetně Mexického zálivu, a Karibského moře. Obývá širokou škálu prostředí: skaliska, korálové útesy, písčitá i bahnitá mořská dna, porosty mořských řas, lze jej nalézt na plovoucím dřevě i v přístavních docích, od mělčin do čtyřicetimetrové hloubky. Udává se, že mu vyhovuje teplota vody od 18 do 26 °C.

Rozmnožování a potrava.

Mnohoštětinatci rodu "Hermodice" jsou hermafroditi a všežravci. Jsou aktivní lovci hvězdic a ježovek, napadají korály a sasanky, ale nepohrdnou ani mršinou. Protože nezřídka hodují na rybách uvízlých v sítích, mohou být spolu s rybářskými sítěmi dovlečeni do přístavu, kde posléze mohou obtěžovat plavce, jako se tomu stalo roku 2019 v Chorvatsku.

Přirození nepřátelé, nemoci.

Navzdory své jedovatosti má "Harmodice carunculata" i své přirozené nepřátelé, k nimž se řádí především krabi čeledí Dromidae a Pilumnidae, a někteří měkkýši čeledi Conidae, především homolice Conus cedonulli, úhlavní nepřítel tohoto mnohoštětinatce v kolumbijských vodách, a Conus reguis. Při požírání korálů mohou mnohoštětinatci Hermodice působit jako přenašeči bakterie Vibrio shiloi, jíž se přičítá podíl na blednutí korálů. Bakterie potřebuje teplotu vody nad 20 °C, nižší teploty dokáže však přečkat v neaktivním stadiu v kůži mnohoštětinatce.

Taxonomické proměny uvnitř rodu Hermodice.

Původní název druhu byl "Aphrodita carunculata", Pallas 1766, později se švédský zoolog Johan Gustaf Hjalmar Kinberg zasadil o změnu názvu rodu na "Hermodice", k němuž bylo řazeno až osm druhů. Rodové označení "Aphrodita", resp. "Aphrodite" zůstalo platné pro skupinu mnohoštětinatců, mezi něž patří i evropská afroditka plstnatá. Počet uznávaných druhů rodu Hermodice se ve 20. století snížil na jediný. Studie z roku 2011, publikovaná ve španělském vědeckém periodiku, po důkladném morfologickém průzkumu rodu "Hermodice" namítala, že východní a západní populace nejsou ve skutečnosti členy jednoho druhu. Zatímco západní populaci mělo zůstat dle nomenklaturních pravidel jméno z r. 1766, navrhli autoři studie pro východní populaci staronové pojmenování, "Hermodice nigrolineata", Baird 1870. Rozlišovacím znakem byl vedle areálu výskytu a odlišného tvaru zadečkového článku mj. vždy přítomný černý hřbetní pruh u východní populace. Molekulární analýza však nutnost takového dělení popřela.

Hermodice carunculata je mořský mnohoštětinatec z čeledi Amphinomidae, jehož přirozenou oblastí výskytu jsou tropické oblasti Atlantského oceánu a Středozemní moře. Je jedovatý a setkání s ním může vést k nepříjemným zdravotním komplikacím, v žurnalistice bývá proto parafrázováno cizojazyčné označení tvora jako ohnivý červ, české vědecké jméno živočich dosud nemá.

The bearded fireworm ("Hermodice carunculata") is a type of marine bristleworm belonging to the Amphinomidae family, native to the tropical Atlantic Ocean and the Mediterranean Sea.


Životopis.

Pocházel ze šlechtické rodiny usazené od 17. století v Irsku, od počátku 19. století také s pozemkovým majetkem v Anglii (zámek "Laleham Abbey", Middlesex). Narodil se v Londýně jako starší syn politika Richarda Binghama, 2. hraběte z Lucanu (1764–1839), mimo jiné byl také synovcem ministra námořnictva 2. hraběte Spencera. Od narození jako otcův dědic užíval titul "lorda Binghama", studoval ve Westminsteru a od roku 1816 sloužil v armádě, ve dvacátých letech 19. století působil v hodnosti podplukovníka jako vojenský přidělenec u ruského generálního štábu v Bulharsku, v roce 1826 obdržel ruský Řád sv. Anny. V letech 1826–1830 byl poslancem Dolní sněmovny za hrabství Mayo, patřil k toryům. V roce 1839 po otci zdědil hraběcí titul s irským peerstvím a v letech 1840–1888 byl voleným zástupcem irských peerů v britské Sněmovně lordů ("Representative Peer of Ireland"). Od roku 1845 až do smrti byl lordem místodržitelem v hrabství Mayo, kde vlastnil statky ("Castlebar House"). V době hladomoru Irsku nechvalně proslul svým postupem vůči drobným vlastníkům půdy (1847). Souběžně postupoval v armádních hodnostech a v roce 1851 dosáhl hodnosti generálmajora. Jako vrchní velitel jezdectva se zúčastnil krymské války, kde měl spory s vrchním velitelem lordem Raglanem a také se svým švagrem hrabětem Cardiganem, který byl jeho podřízeným. Byl zraněn v bitvě u Balaklavy a po návratu do Anglie měl být souzen pro defenzívní vedení války, k soudu ale nedošlo. V roce 1855 obdržel Řád lázně, mimo aktivní službu byl povýšen na generálporučíka (1858) a generála (1865), nakonec dosáhl hodnosti polního maršála (1887).  Jeho manželkou byla Anne Brudenell (1809–1877) ze starého a bohatého rodu hrabat z Cardiganu. Její bratr James Brudenell, 7. hrabě z Cardiganu (1797–1868) byl též jako velitel jízdy účastníkem krymské války, se svým švagrem měl ale chladné vztahy. Z jejich manželství pocházel syn George Bingham, 4. hrabě z Lucanu (1830–1914), poslanec Dolní sněmovny a později dlouholetý reprezentant irských peerů ve Sněmovně lordů. Dcera Augusta (1832–1888) byla manželkou 1. barona Alingtona, mladší Lavinia (1835–1864) byla provdaná za 2. vikomta Hardinge. Nejmladším potomkem byl syn Richard Bingham (1847–1924), který sloužil u Royal Navy a dosáhl hodnosti kontradmirála.

George Charles Bingham, 3. hrabě z Lucanu ("George Charles Bingham, 3rd Earl of Lucan, 3rd Baron Lucan, 9th Baronet Bingham of Castlebar") (16. dubna 1800, Londýn, Anglie – 10. listopadu 1888, Londýn, Anglie) byl britský polní maršál. Pocházel ze šlechtického rodu s majetkem v Irsku a Anglii. Od mládí sloužil v armádě, po otci zdědil v roce 1839 titul hraběte. V krymské válce byl vrchním velitelem britského jezdectva, později mimo aktivní službu dosáhl hodnosti polního maršála (1887).

Field Marshal George Charles Bingham, 3rd Earl of Lucan, (16 April 1800 – 10 November 1888), styled Lord Bingham before 1839, was an Anglo-Irish aristocrat and British Army officer. He was a ruthless landlord during the Great Famine in Ireland, evicting thousands of his Irish tenants and renting his land to wealthy ranchers. He was one of three men, along with Captain Nolan and Lord Raglan, responsible for the fateful order during the Battle of Balaclava in October 1854 that led to the Light Brigade commander, The Earl of Cardigan, leading the Charge of the Light Brigade. Lord Lucan also came up with a solution that allowed Jews to sit in Parliament. He was subsequently promoted to field marshal.


Historie.

Federace byla založena v Turíně 26. března 1898 z podnětu výboru zřízeného 15. března, které volí inženýra Maria Vicaryho do čela nově vytvořené federace "Federazione Italiana del Football" (FIF) .  K založení federace byly vyzvány tyto tehdejší kluby:  Janov CFC, FC Torinese, Internazionale Torino, SG di Torino, SEF Ginnastica Mediolanum, Unione Pro Sport Alessandria, Società Ginnastica Ligure Cristoforo Colombo.  Poslední dva však raději zůstali v "Italské gymnastické federace" (Federazione Ginnastica d'Italia), zatímco Mediolanum se zúčastnilo teprve o dva roky později.  Ve stejném roce svého založení uspořádala Federace první šampionát. Byl to turnaj, který se konal v Turíně v jediný den a který vyhrál klub Janov CFC.  Federaci FIFA uznala v roce 1905 a UEFA v roce 1954.  Když bylo v roce 1909 při každoročních volbách do rady, které se konaly v Miláně, změněno jméno federace, několik účastnických klubů představujících méně než 50% aktivních klubů se rozhodlo poslat dopis, ve kterém bylo že všechny kluby volí nové jméno pro federaci. Nové jméno bylo schváleno jako Federazione Italiana Giuoco del Calcio (FIGC) a od té doby se jmenuje Italská fotbalová federace. Premiéra reprezentace byla 15. května 1910 v Miláně. Na sobě hráči měli bílý dres, ve kterém porazili reprezentaci Francie 6:2. Následující rok v zápase proti Maďarsku byl představen nový dres a to v barvě modré jako pocta rodu Savojských .  Federace byla amatérskou federací, která respektovala pravidla FIFA. Na konci první světové války federace zaznamenala vývoj a několik fotbalistů bylo posuzováno jako profesionální fotbalisté a tak bylo zakázáno podle dohod FIFA. Od roku 1922 do roku 1926 byla schválena nová a přísnější pravidla pro udržení skutečného a účinného amatérského statusu, jako kontrola fotbalistů, ale nejlepší hráči byli tajně placeni a nelegálně se přestěhovali z jiných provincií. Cizinci museli žít v zemi, aby získali vízum k pobytu. Když v roce 1926 rada federace odstoupila po velmi obtížné stávce rozhodčích, fašista Lando Ferretti, předseda italského olympijského výboru ( CONI ), navrhl komisi, aby reformovala všechny ligy a federální pravidla. Komise podepsala dokument nazvaný "Carta di Viareggio" (Pravidla vydaná ve Viareggiu)), kde byli fotbaloví hráči uznáni jako amatéři a byli schopni požádat o vrácení peněz, které ztratili při hraní fotbalových týmů. Museli podepsat prohlášení, že nejsou profesionálními hráči, takže byla dodržována pravidla FIFA, protože pro FIGC se objevovali jako amatéři, kteří dostávali pouze náhrady. Byl to začátek profesionality v Itálii. "Carta di Viareggio" snížil počet zahraničních hráčů, kteří byli postaveni na jeden zápas, takže většina Maďarů zůstala bez práce a vrátila se do své země.  Komisař Bruno Zauli vedl proces obnovy FIGC (1959) se zřízením tří lig (profesionální, poloprofesionální, amatérské) a vytvoření technického a mládežnického sektoru.  Mezi lety 1964 a 1980 byly italským klubům zakázány zahraniční hráči, především k oživení reprezentace.  FIGC byl uveden do správy v květnu 2006 v důsledku skandálu a byl dán pod správu Guida Rossiho. Toto jmenování vyvolalo zlostné reakce prezidentů klubu v Itálii. Dne 19. září Rossi rezignoval na funkci komisaře FIGC . Dne 21. září byl zvolen Luca Pancalli. Dne 2. dubna 2007 byl zvolen nový prezident. Stal se jim bývalí viceprezident Giancarlo Abete.  Po MS 2014 rezignoval Abete a Carlo Tavecchio byl zvolen prezidentem federace a Michele Uva jako generální ředitel. Nová správa zahájila mnoho reforem o hlavních aspektech italského fotbalu, zejména prostřednictvím využívání mladých hráčů vyškolených v Itálii, o hospodářské udržitelnosti - finanční profesionální kluby; zahájí reorganizaci provozní struktury.  Dne 20. listopadu 2017 Tavecchio rezignoval na funkci prezidenta federace sedm dní poté, co se reprezentace nedokázala kvalifikovat na MS 2018, poprvé od roku 1958 .

Italská fotbalová federace (zkratka FIGC, "Federazione Italiana Giuoco Calcio") je to organizace která řídí fotbal i futsal v Itálii. Je připojená k Italskému olympijskému výboru . Sídlo je v Římě. FIGC koordinuje profesionální (od Serii A a domácím pohárem až po Serii C ) i neprofesionální fotbalové ligy (od Serie D až po provinční soutěže). FIGC je také spojen s Italskou asociací rozhodčích (AIA), která jmenuje rozhodčí a pomocníky pro soutěže pořádané Federací.

The Italian Football Federation (; FIGC), known colloquially as "Federcalcio", is the governing body of football in Italy. It is based in Rome and the technical department is in Coverciano, Florence.  It organises the Italian football league and Coppa Italia. It is also responsible for appointing the management of the Italy national football team (men's), women's, and youth national football teams. The Italy national futsal team also belongs to the federation.