Obyvatelstvo a hospodářství.

Oblast byla původně obývána ilyrskými kmeny, které Římané nazývali Panony ("Pannonii"). Tito Ilyrové se podle tvrzení dobových pramenů, v nichž jsou popisováni jako zloději a lupiči, netěšili u Římanů příliš velké vážnosti. Od 4. století př. n. l. vliv Ilyrů pozvolna slábl v důsledku přílivu převážně keltských kmenů: Noriků a Bojů na severu a Skordisků, Dáků a Bastarnů na jihu. Někdy v době kolem přelomu letopočtu začaly do Panonie proudit ze severu germánské kmeny Kvádů a Markomanů, k nimž se později přidali ještě Langobardi.  Panonie byla poměrně řídce osídlenou zemí. Římané ji proto zúrodnili vysušováním bažin, regulováním řek a kácením lesů. Dále zde vytvořili síť silnic, spojujících města, vzniklá původně z vojenských táborů a posádek legií. Díky těmto opatřením se Panonie už v době principátu změnila v hustě obydlenou a hospodářsky prosperující provincii. Proměnu zaznamenala také skladba obyvatelstva: usadilo se tu mnoho římských občanů, příchozích z různých, leckdy i exotických koutů říše, a to buď jako vojáci sloužící v legiích, nebo jako obchodníci usilující o podíl na obchodu s jantarem (viz Jantarová stezka).  Po skončení služby obdrželi vysloužilí legionáři půdu, na níž si stavěli vily, což byly v podstatě bohatě vybavené selské dvory s obytnými částmi různé velikosti (tzv. "Pars urbana"). Vojáci si často z vlasti přinášeli své zvyky a náboženství. Jelikož někdy kolem roku 100 pocházelo mnoho zdejších legionářů z provincie Sýrie, došlo v této době v Panonii k značnému rozšíření syrských božstev a kultů. Po roce 251 byla Panonie pravidelně pustošena opakujícími se nájezdy Germánů, což přimělo velkou část obyvatelstva k odchodu do bezpečnějších části římské říše.  Jedním z nejdůležitějších exportních artiklů Panonie bylo dřevo. Mezi další významné produkty náležely obiloviny, především oves a ječmen, z kterého zdejší lidé vařili pivo nazývané "sabaea". Pěstováno bylo rovněž víno a olivy. Panonie byla proslulá taktéž pro svůj chov loveckých psů. Třebaže starověcí historikové se nijak nezmiňují o zdejším nerostném bohatství, zřejmě se zde nacházely doly na železnou rudu a stříbro. Hlavními řekami v provincii byly "Dravus" (Dráva), "Savus" (Sáva) a "Arrabo" (Raab) spolu s Dunajem (latinsky "Danubius"), do něhož všechny tři předchozí vtékaly.

Římská provincie.

O Panonii existuje jen velice málo historických údajů až do roku 35 př. n. l., kdy byli její obyvatelé, spojenci kmene Dalmatů, napadeni Octavianovými legiemi, které dobyly osadu "Siscia" (dnešní Sisak v Chorvatsku). Území si však smělo ještě nějakou dobu ponechat nezávislost. Teprve v letech 12 až 9 př. n. l. byla Panonie Římany definitivně podrobena a začleněna do provincie "Illyricum". Hranice římského impéria tím byly posunuty až k řece Dunaji.  V roce 6 n. l. Panonové, stejně jako Dalmatové a další ilyrské kmeny, povstali. Vzpoura byla potlačena Tiberiem a Germanicem po několika velice náročných taženích, jež trvala celkem tři roky. Po skončení povstání bylo území provincie Illyricum rozděleno mezi nově vzniklé provincie "Pannonia" na severu (hlavním městem bylo "Carnuntum") a "Dalmatia" na jihu. Datum jejich rozdělení není známo, pravděpodobně se tak stalo někdy mezi roky 20 a 50 n. l.  Panonie byla bráněna římskými a spojeneckými ("auxilia") legiemi, neboť blízkost barbarské hrozby si vyžadovala přítomnost velkého počtu vojsk. Z téhož důvodu bylo na břehu Dunaje postaveno mnoho pevností a pohraničních kastel. Někdy mezi léty 102 až 107, v průběhu dáckých válek, rozdělil Traianus provincii na Horní Panonii ("Pannonia superior") a Dolní Panonii ("Pannonia inferior"), jejímž správním centrem se stalo město "Aquincum" (dnešní Budapešť). Dalšími významnými sídly byly: "Cibalae" (Vinkovci), "Mursa" (Osijek), "Poetovio" (Ptuj), "Savaria" (Szombathely), "Scarbantia" (Sopron), "Singidunum" (Bělehrad), "Sirmium" (Sremska Mitrovica) a "Vindobona" (Vídeň). Za císaře Marca Aurelia byla provincie v letech 166 až 180 zle postižena markomanskými válkami. 9. dubna roku 193 byl v Carnuntu provolán císařem místodržitel Horní Panonie, Septimius Severus. V této době byl prý v provincii velmi populární kult slunečního boha Sola, taktéž nazývaného "Sol Invictus" („nepřemožitelné slunce“). Také byla objevena řada artefaktů potvrzujících přítomnost vyznavačů Mithrova kultu a římských bohů.  Největšího rozkvětu dosáhla Panonie v první polovině 3. století, kdy Carnuntum obývalo pravděpodobně kolem 40 000 lidí. Panonové a Keltové byli v této době již zcela romanizováni. Historik a tehdejší místodržitel v Panonii, Cassius Dio, charakterizoval zdejší obyvatelstvo jako statečný a velice prchlivý lid. První doklady o křesťanech a křesťanských mučednících ("martyrech") pocházejí zhruba z roku 250. Krize říše ve 3. století a s tím spojené války, epidemie a hladomory ukončily období prosperity provincie, kvůli čemuž drasticky poklesl počet obyvatel.  Poté, co Gótové porazili v roce 251 císaře Decia, zaplavili barbaři celý Balkánský poloostrov. Teprve po vítězství v bitvě u Naissu v roce 269 dokázali císaři Claudius II. Gothicus a Aurelianus zatlačit Góty zpět za Dunaj, kde měli setrvat příštích 100 let. Nicméně kmeny Juthungů, Markomanů a Vandalů i nadále ohrožovaly římskou hranici na Dunaji. Za Diocletiana byla provincie rozdělena do čtyř částí. Vznikly tak nové politicko-správní jednotky "Pannonia Prima" na severozápadě, "Pannonia Valeria" na severovýchodě, "Pannonia Savia" na jihozápadě a "Pannonia Secunda" na jihovýchodě. V roce 308 se v Carnuntu za Diocletianova předsednictví konal kongres císařů, jenž měl urovnat rozpory mezi jednotlivými panovníky v rámci vládního systému tetrarchie.  Na počátku 4. století byla provincie opět napadena Markomany a ve třicátých letech Vandaly. Aby znovu osídlil vylidněná území, usadil Konstantin I. mnoho Vandalů na římském území při řece Dunaji. Kolem roku 350 byl severozápad provincie postižen ničivým zemětřesením. S prohlubujícím se úpadkem římské moci se intenzita barbarských útoků ještě zvyšovala. V letech 357 a 374 podnikli Markomani další nájezdy do Podunají. Panonie byla zasažena taktéž válkou Valentiniana I. se Sarmaty a Kvády v polovině sedmdesátých let.  Nepřetržité válčení a z toho plynoucí přítomnost cizích i spřátelených armád měla katastrofální dopad na hospodářství provincie. Kdysi kvetoucí panonská města upadala. Historik Ammianus Marcellinus popsal Carnuntum na konci 4. století jako „pustnoucí, špinavé hnízdo“. Po roce 375 byli v Panonii jako "foederati" postupně usídleni Alani, Germáni a Hunové. V roce 395 byly Vindobona a Carnuntum vydrancovány Markomany. Ti byli o rok později Stilichonem usazeni jako foederati v dnešním Burgenlandu.  V roce 405 přepadli Panonii Radagaisovi Gótové, následovalo povstání místních rolníků a otroků. Do roku 410 byla však římská vláda obnovena, načež byla zahájena výstavba opevnění na ochranu před očekávaným náporem Hunů. Již o 10 let později se ale velká část Panonie nacházela v jejich rukou. V roce 433 byla pak Hunům tato země oficiálně postoupena výměnou za to, že poskytli pomoc římskému vojevůdci Aetiovi během bojů o moc v Římě. Po Hunech, kteří ovládali Panonii až do Attilovy smrti v roce 453, kontrolovali provincii nejprve Ostrogóti, pak Langobardi a nakonec Avaři.

Středověk.

Kolem roku 800 zřídil Karel Veliký v Panonii avarskou marku k zabezpečení hranic franské říše před avarskými útoky. O sto let později byla marka dobyta nomádskými Maďary, kteří si zde po porážce v bitvě na řece Lechu v roce 955 založili vlastní stát, existující dodnes.

Dnešní význam názvu.

Název provincie se dochoval v některých dnešních geografických názvech a příležitostně se používá i pro celou oblast.  Název Pannonia nese i pár rychlíků, který do 12. prosince 2008 byl jediným přímým železničním spojením České republiky s oblastí Balkánu. Do roku 2008 jezdily jako rychlíky R374/375 mezi Prahou a Bukureští, do počátku 90. let pokračovaly přes Československo až do Berlína a přes Rumunsko do bulharské Sofie. Od prosince 2008 byl zkrácen do Budapešti, odkud část jeho vozů pokračuje v českých rychlících Amicus a Metropol.

Panonie (latinsky Pannonia) byla mezi léty 9–433 provincií římské říše, jež zhruba do poloviny 1. století nesla název "Illyricum inferius". Na severu a východě byla Panonie ohraničena řekou Dunajem, která ji oddělovala od krajů obývaných germánskými a sarmatskými kmeny. Na západě sousedila s Noricem a Itálií, zatímco na jihu a jihovýchodě s Dalmácií a Moesií. Provincie zahrnovala západní polovinu dnešního Maďarska, Burgenland a část Vídeňské pánve v Rakousku, Srem v Srbsku a slovinské a chorvatské území mezi řekami Drávou a Sávou.  Podle římského historika Cassia Diona bylo prý jméno Panonie odvozeno ze slova "panni" (latinsky šátek), což poukazovalo na místní zvyk týkající se odívání. Avšak dle názoru Julia Pokorneho, rakouského badatele a keltologa, pochází slovo Panonie z ilyrského výrazu pro bažinu, vodu nebo močál. Pojem Panonie se používá dodnes (například Panonská pánev), přičemž Panonií se v maďarštině někdy označuje část Maďarska ležící na západ od Dunaje.

Pannonia () was a province of the Roman Empire bounded on the north and east by the Danube, coterminous westward with Noricum and upper Italy, and southward with Dalmatia and upper Moesia. Pannonia was located in the territory of present-day western Hungary, eastern Austria, northern Croatia, north-western Serbia, northern Slovenia and northern Bosnia and Herzegovina.


Historie.

Portál Evropské knihovny byl vytvořen ve spolupráci 9 národních knihoven a CENL (Konference knihovníků evropských národních knihoven) v rámci projektu TEL (Evropská knihovna: Brána ke znalostem Evropy). TEL projekt započal v roce 2001, byl ukončen v roce 2004 a financován 5. rámcovým programem Evropské komise. V projektu byly zapojeny národní knihovny Finska, Německa, Itálie (Florencie a Řím), Nozozemska, Portugalska, Slovinska, Švýcarska a Spojeného království.  Portál TheEuropeanLibrary.org byl spuštěn 17. března 2005 s návštěvou více než 500 000 uživatelů v čase kratším než jeden rok. V současnosti je možno prostřednictvím portálu prohledávat sbírky 23 národních knihoven a sbírky dalších 21 národních knihoven je možno prohlížet prostřednictvím portálových hyperlinků. Národní knihovny Rakouska, Chorvatska a Srbska se připojily v červenci 2005.  Národní knihovny 10 nových členských států Evropské unie se staly plnými členy Evropské knihovny v rámci projektu TELMEMOR (The European Library: Modular Extensions for Mediating Online Resources) (2005 -2007). O d 1. ledna 2006 se Národní knihovna Estonska a Lotyšska a Dánská královská knihovna staly plnými členy konsorcia. Od července 2006 jsou Národní knihovna České republiky, Slovenské republiky a Maďarska schopny zobrazit své digitální zdroje v portálu, Kypr, Litva, Malta a Polsko zpřístupnily své digitální sbírky v prosinci 2006.  Evropská knihovna učinila další krok směrem k rozšíření v projektu EDL (Evropská digitální knihovna). Projekt připojí digitální sbírky zbývajících 9 národních knihoven EU a EFTA. EDL projekt započal v září 2006. Další zapojené země jsou buď členy Evropské unie nebo Evropského sdružení volného obchodu: Belgie, Řecko, Island, Irsko, Lichtenštejnsko, Lucembursko, Norsko, Španělsko a Švédsko. Kromě pomoci s plným zapojením těchto zemí do Evropské knihovny je projekt zacílen na vícejazyčnost a podnikl první krok směrem k Evropskému registru metadat a vytváří podmínky pro digitalizační úsilí národních knihoven. EDL projekt uskutečnil dva úspěšné workshopy se zaměřením na technologické a politické souvislosti společného zpřístupnění kulturního dědictví digitálních serverů jako Evropské digitální knihovny. Projekt EDL je financován Evropskou komisí z programu eContentplus a je osmnáctiměsíční.

Plány.

V nejbližší budoucnosti je cílem Evropské knihovny stát se centrální bránou ke všem elektronickým zdrojům 47 evropských národních knihoven. 2. března 2006 Evropská komise vydala tiskové prohlášení uvádějící, že Evropská knihovna bude zajišťovat infrastrukturu pro Evropskou digitální knihovnu a službu v přístupu ke sbírkám největších vlastníků kulturního dědictví (knihovny, archivy a muzea) v Evropě.

Vyhledávací nástroje.

Portál Evropské knihovny neustále přizpůsobuje služby novým uživatelům a prezentuje výsledky národních knihoven. V počátcích byl portál v experimentální fázi přístupný pomocí prohlížeče Windows Internet Explorer 6.0. Od června 2005 mohou návštěvníci využívat prohlížečů Windows Internet Explorer, Camino, Netscape, Mozilla a Firefox. Další prohlížeče jako např. Opera, Safari a Galeon ještě nejsou kompatibilní s portálem Evropské knihovny (kvůli parsování XML na straně klienta). Portál Evropské knihovny řídí Kancelář evropské knihovny v prostorách Nizozemské královské knihovny v Haagu v čele s Jill Cousins, ředitelkou Evropské knihovny. Od března 2007 je možné umístit na vlastní webové stránky vyhledávací box Evropské knihovny.

Evropská knihovna (http://www.theeuropeanlibrary.org/portal/ "The European Library", zkratka "TEL") je webovou službou, která nabízí přístup ke zdrojům 47 národních knihoven v Evropě, včetně Vatikánu. Zdroje jsou klasické i digitální a obsahují knihy, časopisy, zvukové dokumenty a další sbírky. Portál Evropské knihovny nabízí zdarma vyhledávání a dodávání metadatových záznamů a také digitálních dokumentů. Evropskou knihovnu spravuje konsorcium 23 národních knihoven, které podporují a rozvíjejí služby portálu. Evropská knihovna je branou ke sbírkám evropských národních knihoven. Umožňuje jednoduchou a účinnou cestu, jak se dostat k velmi kvalitním informačním zdrojům z různých oborů. Evropská knihovna otevírá svět znalostí, informací a kultury ze všech evropských národních knihoven.

The European Library is an Internet service that allows access to the resources of 49 European national libraries and an increasing number of research libraries. Searching is free and delivers metadata records as well as digital objects, mostly free of charge. The objects come from institutions located in countries which are members of the Council of Europe and range from catalogue records to full-text books, magazines, journals and audio recordings. Over 200 million records are searchable, including 24 million pages of full-text content and more than 7 million digital objects. Thirty five different languages are represented among the searchable objects.  The content of the European Library was frozen on 31 December 2016, with no new updates after that date.


Vznik.

Serpentinity vznikly přeměnou peridotitů, pyroxenitů a olivinických gaber při procesu serpentinizace. Je to nízkoteplotní, většinou autometamorfní proces, při němž dochází k oxidaci a hydrataci na křemík chudých mafických a ultramafických hornin. Dochází k němu většinou už na mořském dně. Na křemík chudé minerály v peridotitech, hlavně olivín a Mg-pyroxeny se mění na minerály serpentinové skupiny (antigorit, chryzotil a lizardit), brucit a magnetit. Vznikají i poměrně vzácné minerály jako awaruit (NiFe). Horniny při tom absorbují velké množství vody a v puklinách narůstající minerály serpentinové skupiny způsobují jejich další rozpukání.  K serpentinizaci dochází i při kontaktní metasomatóze na styku intruziv s dolomity.  Dochází při tom k změně hustoty horniny z 3,3 na 2,7 g/cm a zároveň k nárůstu objemu až o 40 %. Je to exotermická reakce, při které se uvolňuje velké množství energie. Může dojít k nárůstu teploty až o 260 °C, což má za následek vznik nevulkanických hydrotermálních žil. Při vzniku magnetitu dochází k reakcím uvolňujícím vodík. Karbonáty a sulfáty jsou redukovány a vzniká metan a sirovodík. Vodík, metan a sirovodík jsou zdrojem energie pro chemotrofní mikrorganismy na dně oceánů.

Složení a vlastnosti.

Serpentinity mají tmavězelenou, zelenou až téměř černou barvu. Texturu mají všesměrnou, zřídka břidličnatou. Bývají často masivní. Pukliny v serpentinitech jsou často vyplněny chryzotilem, jehož vlákna jsou orientována kolmo na stěny pukliny. Vlastní serpentinitová masa je tvořena odrůdami serpentinu a to antigoritem, lizarditem nebo chryzotilem. Z vedlejších minerálů bývá přítomen olivín, pyroxeny, méně chlority a mastek, magnezit, chromit, granát a další. Přítomny bývají i sekundární nerosty, jako různé formy křemene, magnetit a dolomit. Serpentinity s dokonalou břidličnatostí přecházejí do serpentinitových břidlic. Chemickým složením se serpentinity řadí k ultrabazickým horninám, resp. metaultrabazickým horninám.  Na Slovensku jsou známy výskyty v Spišsko-gemerském rudohoří, kde jsou vázány na obdukované zbytky meliatika u Dobšiné, Kobeliarova, Jasova, Jaklovců. Nacházejí se i v „kohútské zóně“ veporika u Cinobaně, Klenovce a jinde. Známe jsou i výskyty v podloží východoslovenské pánve (u obce Zbudza) a jinde.

Výskyt.

Velká ložiska se ve světě nacházejí na Urale v Rusku (Baženěvskoje), v Québecu (Thetford Belt, Jeffrey Mine) v Kanadě a v Kalifornii v USA a v Jihoafrická republika (převážně amfibolové-krokidolitové azbesty). Největšími producenty azbestu jsou Rusko, Čína, Kanada a Kazachstán.

Použití.

Z houževnatých hadců se vyrábí drcené kamenivo, taktéž se využívá jako dekorační kámen, nebo k výrobě speciálních druhů betonu pohlcujících radiaci. V minulosti se také využíval k získávání azbestu. Hadcový azbest, těžený v Dobšiné, se používal k výrobě azbestocementové krytiny.  Slabě zvětralé, jemně vzorované bloky je možno použít k výrobě drobných ozdobných nábrusů nebo jako dekorační kámen (ofikalcit). Na některá ložiska jsou vázána reziduální ložiska niklu. V minulosti se serpentinit těžil pro obsah serpentinových minerálů. Z chryzotilu, který se nacházel v jeho puklinách se vyráběl azbest. Ve 21. století se ve většině západních zemí od těžby serpentinitu pro karcinogenitu některých typů azbestu (hlavně amfibolový) upustilo.

Serpentinit nebo hadec je druh metamorfované horniny, která vznikla z ultrabazických hornin, zejména olivínovců (peridotitů) metasomatickým procesem serpentinizace, při které se olivín přeměnil na serpentin. K této specifické přeměně docházelo při zvýšené teplotě za přínosu vody, někdy i SiO.  Skládá se ze serpentinu, magnetitu, granátu, pyroxenu a amfibolu.  U světlejších partií některých hadců se setkáváme s atraktivními síťovitými a skvrnitými vzory, které připomínají kůži hada. Jinak jsou hadce obvykle dost tmavé, černozelené až černé. Bývají celistvé, matné nebo smolně lesklé. Jejich stavba je většinou všesměrná. U některých hadců jsou přítomné vyrostlice granátu či pyroxenu.  Slabě zvětralé, jemně vzorované vzorky je možno použít na výrobu drobných ozdobných výbrusů. Vzhledem k větší tvrdosti a obsahu akcesorií je výsledek poměrně pěkný.  V některých hadcích se vyskytují žíly vyplněné hadcovým azbestem, jehož vlákna jsou orientována kolmo k průběhu pukliny. Jindy jsou přítomné žíly bílého až béžového magnezitu.  Termín zavedl Alexander von Humboldt v roce 1823 podle latinského výrazu "serpens" (had).

Serpentinite is a rock composed of one or more serpentine group minerals, the name originating from the similarity of the texture of the rock to that of the skin of a snake. Minerals in this group, which are rich in magnesium and water, light to dark green, greasy looking and slippery feeling, are formed by serpentinization, a hydration and metamorphic transformation of ultramafic rock from the Earth's mantle. The mineral alteration is particularly important at the sea floor at tectonic plate boundaries.


Název města.

Oficiální název města je podle úřadů Republiky Moldavsko "Tighina". Tento název pochází z rumunštiny a byl používán v obdobích do roku 1538 a 1919 až 1940. Úřady Podněsterské Moldavské republiky, které mají ve městě skutečnou moc, oficiálně užívají názvy "Bendery" v ruském a ukrajinském jazyce a "Bender" v moldavském jazyce. Tento název pochází z turečtiny a znamená "přístavní město", byl užíván v letech 1538 až 1919 a posléze od roku 1940.

Historie.

První písemné zprávy o městě pochází z roku 1408, náleželo tehdy k Moldavskému knížectví, jehož východní hranici tvořil Dněstr. V roce 1538 dobyla město vojska Osmanské říše. Za turecké nadvlády zde byla vystavěna pevnost. Po Bukurešťském míru, uzavřeném roku 1812, město připadlo Ruskému impériu, jehož součástí bylo do ruku 1918, kdy ho v rámci obsazení celé Besarábie zabralo Rumunsko. Po uzavření paktu Molotov-Ribbentrop se Besarábie dostala do sféry sovětských zájmů. Rudá armáda město obsadila 23. 6. 1940 a to se stalo součástí nově vyhlášené Moldavské sovětské socialistické republiky (MSSR). Po vypuknutí války mezi Sovětským svazem a Německem město obsadila dne 23. 6. 1941 rumunská a německá vojska. Město se stalo opět součástí Rumunska. Rudá armáda město dobyla 26. 8. 1944 v rámci Jaselsko-kišiněvské operace. Město znovu připadlo MSSR. Po jednostranném vyhlášení Podněsterské Moldavské sovětské socialistické republiky jako svazové republiky Sovětského svazu 2. 9. 1990 se město stalo její součástí. Bylo těžce poškozeno během podněsterského konfliktu v letech 1991 až 1992, především během bitvy o Bendery, která proběhla ve dnech 19. - 21. 7. 1992. Podněsterská vojska spolu s ruskou 14. armádou, jejíž posádka se nacházela v Benderské pevnosti město uhájila. Od té doby je součástí Podněstří. Židovská menšina, která tvořila počátkem 20. století okolo třetiny obyvatelstva (ještě v roce 1989 to bylo 5 %), téměř vymizela.

Benderská pevnost.

Pevnost se rozkládá zhruba na dvaceti hektarech nad pravým břehem Dněstru. Vystavěna byla v 16. století. Jedná se vůbec o jednu z nejvýznamnějších památek na území Podněsterské Moldavské republiky. Roku 2008 začala plánovaná rekonstrukce. Malá část pevnosti je přístupná veřejnosti, většinu využívá podněsterská a ruská 14. armáda.

Tighina čili Bendery (moldavsky také "Бендер/Bender", rusky "Бендеры", ukrajinsky "Бендери") je město v Moldavsku, ve skutečnosti však náležející k mezinárodně neuznané Podněsterské Moldavské republice. Žije v něm 103 000 obyvatel, převážně Rusů (45 %), Ukrajinců (20 %), Moldavanů (25 %) a Bulharů (5 %). Město, na rozdíl od zbytku Podněstří, leží na pravém břehu Dněstru a vytváří tak předmostí hlavního města neuznané republiky Tiraspolu. Se zbytkem podněsterského území je spojeno pouze jediným mostem. Město tvoří důležitý dopravní uzel - jedná se o nejvýznamnější přístav na Dněstru, městem prochází trať Kišiněv - Oděsa a odpojují se zde trati na Căușeni a Cahul. V Benderech je provozována trolejbusová doprava. Síť tvoří pět městských a jedna meziměstská linka, která spojuje Bendery s Tiraspolem, ležícím na protějším břehu Dněstru. Meziměstská linka byla dokončena roku 1993.

Bender (; or Tighina (Romanian) "de facto" official name Bendery (, ); also known by other alternative names) is a city within the internationally recognized borders of Moldova under "de facto" control of the unrecognized Pridnestrovian Moldavian Republic (Transnistria) (PMR) since 1992. It is located on the western bank of the river Dniester in the Romanian historical region of Bessarabia.  Together with its suburb Proteagailovca, the city forms a municipality, which is separate from Transnistria (as an administrative unit of Moldova) according to Moldovan law. Bender is located in the buffer zone established at the end of the 1992 War of Transnistria. While the Joint Control Commission has overriding powers in the city, Transnistria has "de facto" administrative control.  The fortress of Tighina was one of the important historic fortresses of the Principality of Moldova.  It is also the home town of former president of Romania, Prof. Dr. Emil Constantinescu.


Dějiny.

Dunapentele.

Toto území bylo osídleno od dávných časů. Když západní Maďarsko bylo součástí římské provincie "Pannonia", stálo v těchto místech město s vojenskou posádkou "Intercisa". Brzy po usídlení maďarských kmenů v panonské nížině počátkem 10. století zde byla založena osada "Pentele", pojmenovaná podle řeckého svatého Pantaleona.  V letech 1541 až 1688 pod vládou Osmanské říše v patnáctileté válce byla obec zpustošena. Během bojů za osvobození od habsburské nadvlády vedených Ferencem II. Rákóczim bylo místo zničeno opět. 18. století přineslo obci prosperitu, roku 1830 dostala právo pořádat dva trhy týdně, o rok později však vypukla epidemie cholery. Roku 1833 udělil Ferdinand V. obci Pentele městská práva.

Sztálinváros.

Po druhé světové válce komunisty ovládaná Maďarská lidová republika začala program industrializace země, zaměřený na hutní, zbrojní a chemický průmysl. Roku 1949 byl Dunaújváros vybrán za místo největšího ocelárenského komplexu. Původně se uvažovalo o lokalitě poblíž Moháče, ale zhoršující se maďarsko–jugoslávské vztahy vedly k posunu podniku do vnitrozemí. Pro zaměstnance hutí bylo potřeba postavit nové město pro 25 000 lidí.  Stavba města počala 2. května 1950 u Dunapentele. Během jediného roku stavbaři postavili přes 1 000 bytů a průmyslový závod byl ve stavbě. Roku 1952 město bylo přejmenováno, podle tehdejší praxe na "Sztálinváros", („Stalinovo město“). Roku 1954 byl otevřen železárenský podnik a městská populace se vyšplhala na 27 772 obyvatel; z toho 85 % v nových panelových bytech, 4 200 osob však stále obývalo provizorní objekty pro ubytování stavebních dělníků. V novém městě začala fungovat městská autobusová doprava, kulturní a sportovní zařízení, základní škola Endre Ságváriho byla svého času největší ve střední Evropě. Roku 1956 výstavbu přerušilo zemětřesení a povodeň.  V říjnu 1956 v zemi začalo Maďarské povstání. Z různých míst v okolí vysílala nelegální radiová stanice "Rákóczi". Po vstupu sovětských vojsk do Maďarska byl vyhlášen výjimečný stav, obyvatelé se pokoušeli o obranu před okupanty. Rudoarmějci město dobyli 7. listopadu 1956. Po dobu povstání se městu vrátil název Dunapentele.  Po skončení povstání město platilo za „výkladní skříň“ maďarského socialismu a stalo se cílem mnoha zahraničních návštěv, například Jurije Gagarina nebo indonéského prezidenta Sukarna. Roku 1960 město oslavilo teprve desáté výročí, přesto čítalo 31 000 obyvatel.

Dunaújváros.

26. listopadu 1961 město dostalo současný název "Dunaújváros" jako následek Stalinova úmrtí (1953) a Maďarského povstání (1956).  Komplex DUNAFERR je stále rozhodujícím podnikem maďarského hutního průmyslu a největším zaměstnavatelem v okolí. Nejvíce lidí zde žilo v roce 1980 (60 700), od té doby počet obyvatel klesl o čtvrtinu na 45 000 (2017). 21. století však přineslo i rozvoj dopravní infrastruktury: od roku 2006 město spojuje s Budapeští dálnice M6, přes Dunaj se staví první most v okolí, stejné konstrukce jako Most Apollo v Bratislavě. V provozu je Jihokorejská továrna na pneumatiky Hankook.

Dunaújváros (v letech 1952–1961 "Sztálinváros", , v doslovném překladu „Dunajské nové město“) je město v centrálním Maďarsku na březích Dunaje v župě Fejér, asi 70 km jižně od Budapešti. Dunaújváros je jedním z nejmladších měst Evropy, bylo postaveno v padesátých letech v rámci industrializace země, v místě dřívější vesnice Dunapentele. Žije zde obyvatel.

Dunaújváros (; formerly known as "Dunapentele" and "Sztálinváros"; ) is an industrial city in Fejér County, Central Hungary. The city is best known for its steelworks, which is the largest in the country.


Historie.

Typ 87.

V roce 1936 byly vyrobeny první dva prototypy T 87 pro zkoušky a v roce 1937 dalších pět vozů ověřovací série. Tatra 87 byla oficiálně představena v roce 1937. Od roku 1938 se již T 87 vyráběla sériově. V roce 1940 byly vyrobeny i dva kabriolety pro případné použití v armádě. Po válce pokračovala sériová výroba T 87 s drobnými změnami na karoserii až do roku 1950. V roce 1948 byla zmodernizována přední část karoserie, do většího vyklenutí v blatnících byly zapuštěny světlomety až po úroveň krycího skla. Vozy dostaly nové nárazníky, které s karosérií tvořily kompaktnější celek. Standardně měl tento model i odsouvací díl střechy nad předními sedadly.  V této úpravě se vůz dodával až do roku 1950 a to pouze pro potřebu státních a stranických orgánů.  Oproti svému předchůdci byl nový vůz výrazně lehčí (o 330 kg), objem motoru byl naproti tomu zvýšen, výsledkem byla vyšší maximální rychlost i zrychlení. Typ 87 byl také kratší a užší s kratším rozvorem. Hmotnost se podařilo snížit zejména použitím lehkých materiálů a slitin (blok motoru a převodovky i některé další díly byly odlity z Elektronu, extrémně lehké slitiny hořčíku). Oproti předchůdci měla T 87 zlepšené také chlazení oleje, motor byl vybaven plnoprůtokovým filtrem oleje, náporovým chladičem oleje a dvojitým spádovým karburátorem. Motor byl uložen pod aerodynamicky ještě vylepšenou zadní kapotou se stabilizační plochou ve tvaru ploutve.  Maximální rychlostí 160 km/h se Tatra 87 řadila mezi nejrychlejší vyráběné vozy své doby. Konkurenční vozy této třídy však používaly motory s téměř dvojnásobným objemem a spotřebou okolo 20 litrů paliva. Tatra 87 měla díky aerodynamickému tvaru spotřebu jen 12,5 litru.  Celkem bylo za třináct let (s přerušením výroby v důsledku druhé světové války) vyrobeno 3 023 vozů tohoto typu, z toho 1 371 do roku 1945, zbylých 1 652 vozů po roce 1946. V roce 1948 bylo vyrobeno nejvíce vozů, okolo 700. Model byl také úspěšně exportován, například do Maďarska, Rumunska, SSSR, Belgie, Německa, Rakouska, Francie, Švédska, Jihoafrické republiky, Egypta, Argentiny nebo dokonce i Austrálie. Pokračovatelem T 87 byl modernější vůz T 603.

Typ 87-603.

V období let 1950 až 1953 byly některé vozy T 87 osazeny novým motorem T 603 A, používaným později v „šestsettrojkách“. Motor poskytoval vozu dostatečný výkon k vyvinutí maximální rychlosti téměř 170 km/h. Tyto vozy nesly označení "Tatra 87-603".

Majitelé některých vozů.

Mezi majiteli vozů bylo mnoho známých osobností:

Technická data.

Typ 87 modely 1937 – 50  Typ 87-603 model 1950

Tatra 87 je automobil vyšší třídy vyráběný československou automobilkou Tatra v letech 1937 až 1950. Jde o luxusní aerodynamický automobil, následníka modelu T 77 A. Své kvality prokázala Tatra 87 v letech 1947–1950, kdy s tímto vozem stříbrné barvy podnikli Jiří Hanzelka a Miroslav Zikmund cestu do Afriky a Jižní Ameriky. Podle amerického listu The New York Times je sběratelským autem roku 2010, když porazila silnou konkurenci 651 vozů.

The Tatra 87 (T87) was a car built by Czechoslovak manufacturer Tatra. It was powered by a rear-mounted 2.9-litre air-cooled 90-degree overhead cam V8 engine that produced 85 horsepower and could drive the car at nearly . It is ranked among the fastest production cars of its time. Competing cars in this class, however, used engines with almost twice the volume, and with fuel consumption of 20 liters per 100 km (11.8 mpg). Thanks to its aerodynamic shape, the Tatra 87 had a consumption of just 12.5 litres per 100 km (18.8 mpg). After the war between 1950 and 1953, T87s were fitted with more modern 2.5-litre V8 T603 engines.  The 87 was used by Hanzelka and Zikmund for their travel through Africa and Latin America from 1947 to 1950.


Směr spojený s uspořádanou dvojicí směrů.

Jedna z verzí pravidla pravé ruky se užívá v situacích, kde provádíme nějakou operaci s vektory a a b, při které záleží na pořadí operandů a výsledek operace je vektor c, který je na a i b kolmý. Nejběžnějším příkladem je vektorový součin. Pravidlo pravé ruky předepisuje tento postup pro určení jednoho ze dvou možných směrů:

Směr spojený s rotací.

Jiná podoba pravidla pravé ruky se používá v situacích, kde se vektor přiřazuje určité rotaci tělesa, tekutiny nebo magnetického pole. Na druhou stranu pokud známe vektor dané rotace, s pomocí pravidla pravé ruky určíme směr rotace.  Pravidlo lze použít i pro určení typu šroubovice. Prsty pravé ruky sledujeme její závity a pokud se ruka pohybuje ve směru který ukazuje palec, jde o pravotočivou šroubovici. V opačném případě jde o levotočivou šroubovici. (V tomto případě však o pravé pravidlo pravé ruky nejde).

Použití.

Pravidlo můžeme použít k určení směru výsledku vektorového součinu. Díky tomu nachází široké využití ve fyzice — všude tam, kde se objevuje vektorový součin.  Seznam veličin, jejichž určování je spojeno s pravidlem pravé ruky:  Síla, kterou působí magnetické pole na vodič, který se v tomto poli nachází se určuje pomocí Flemingova pravidla "levé" ruky.

Levá ruka.

V některých případech je vhodné použít opačnou konvenci, kde jeden z vektorů má opačný směr a tak vytváří trojici, kterou znázorníme levou rukou. Například některé metamateriály mají zápornou permitivitu a permeabilitu, což jim dodává zvláštní elektromagnetické vlastnosti. V běžných materiálech se magnetické pole řídí pravidlem pravé ruky, avšak tyto metamateriály se chovají právě opačně.

V matematice a fyzice je pravidlo pravé ruky běžná mnemotechnická pomůcka, která usnadňuje zapamatování znaménkové konvence pro vektory v pravotočivém souřadném systému.  Existuje několik variací pravidla, ale všechny se vztahují k volbě nějaké konvence.

In mathematics and physics, the right-hand rule is a common mnemonic for understanding orientation of axes in three-dimensional space.  Most of the various left- and right-hand rules arise from the fact that the three axes of three-dimensional space have two possible orientations. One can see this by holding one's hands outward and together, palms up, with the fingers curled, and the thumb out-stretched. If the curl of the fingers represents a movement from the first or "x"-axis to the second or "y"-axis, then the third or "z"-axis can point along either thumb. Left- and right-hand rules arise when dealing with coordinate axes, rotation, spirals, electromagnetic fields, mirror images, and enantiomers in mathematics and chemistry.


Morfologie, biologie a vývoj.

Podkožní střečci.

Dospělí jedinci jsou mohutné mouchy o velikosti mezi 11–16 mm. Tělo mají pokryté hustými chloupky. Jednotlivé druhy se liší odlišným zbarvením chloupků na hrudi a zadečku a dále velikostí. Rovněž nohy jsou silně ochlupené. Na zadečku mají samičky teleskopicky vysunovatelné kladélko.  Dospělé a oplozené samičky střečků "Hypoderma bovis" nalétávají na pasoucí se zvířata za teplých a slunných dnů od května do srpna. Samičky si sedají na srst zvířat a kladou vajíčka 400–800 na spodní části těla (břicho, nohy a slabiny). Skot je vysoce citlivý na vysokou frekvenci zvuku "H. bovis", plaší se a prchá, mluvíme o tzv. střečkování. Přitom střečci zpravidla trvale pronásledují plašící se kusy. Z vajíček lpějících pevně na srsti se během 3–5 dnů líhnou larvy I. instaru. Pomocí ústních háčků a enzymů pronikají larvy pod kůži a postupně migrují podkožím dorsálním směrem (k páteři). Migrace larev I. instaru trvá 5–7 měsíců. Mohou vnikat i do páteřního kanálu, kde se usazují přes zimu. Koncem zimy a začátkem jara se larvy dostávají z páteřního kanálu do podkoží v oblasti hřbetu a bederní krajiny, kde dozrávají a vytvářejí typické tzv. střečkové boule. Larvy se zde dvakrát svlékají až do larev III. instaru, které dosahují velikosti až 30 mm. Vyzrálé larvy III. instaru pomocí enzymů narušují kůži, aktivně opouštějí hostitele a vypadávají na zem, kde ihned kuklí na půdě. Po 40–60 dnech se z kukel na půdě líhnou dospělé mouchy, které mají zakrnělé ústní ústrojí, ale stále mohou sát tekutiny, spíše však tráví zásoby získané během larválního vývoje. Ihned se v teplých dnech shromažďují a páří se. Celý vývoj trvá tedy jeden rok. U druhu "H.lineatum" přečkávají larvy zimu v jícnu hostitele. "H. diana" a "H. acteon" migrují do páteře zcela výjimečně. Larvy jsou v podkoží na hřbetu.

Nosní a hltanoví střečci.

Dospělé mouchy jsou zavalitého těla o velikosti 10–17 mm a jsou pokryté jemnými hustými chloupky, které jim dávají podobu čmeláků. Jednoduché a složené oči jsou vyvinuty. Kladélko samiček je krátké a nevysunovatelné. Samičky nekladou vajíčka nýbrž již živé larvy. Všechna stádia larev mají ústní háčky a navíc na zadních článcích mají trny, které slouží k pevné fixaci na sliznici a brání jejich vyfrkání hostitelem. Oplozené samičky nalétávají na ovce či zvěř za teplých, slunných dnů na vyvýšených místech od května do června. Samičky se přiblíží k nozdrám hostitele a za letu vystřikuje kladélkem shluky larev (30–40 larev) v kapce do nozder nebo do okolí. Larvy I. instaru (velikost 1 mm) se ihned pomocí háčků a trnů migrují do nosních dutin hostitele, kde se usazují a přečkávají zimu. Koncem zimy a začátkem jara se postupně přeměňují na larvy II. a III. instaru a zvětšují svou velikost. Larvy se mohou dostat do bočních nosních dutin, hltanu a hlavových dutin a poškodit i obaly mozkové. Larvy se živí hlenem, který je produkován podrážděnou sliznicí. Na jaře jsou zralé larvy III. instaru vyfrkovány a vykašlány ven, kde se ihned kuklí na půdě. Po 3 týdnech až 2 měsících se líhnou dospělé mouchy.  - všechny druhy rodu "Gasterophilus" parazitují u koňovitých

Střečkovití (lidově střečci) jsou čeledí dvoukřídlého hmyzu, jehož larvy žijí parazitickým způsobem života. Jde o velké mouchy podobnė včele. Jejich larvy prodělávají vývoj v podkoží, nosních dutinách a hltanu přežvýkavců, případně koní, hlodavců a zajícovců nebo v trávicím ústrojí lichokopytníků. Zatímco larvy střečků vyvolávají onemocnění zvířat (střečkovitost), dospělé mouchy jsou neškodné, mají zakrnělé ústní ústrojí, které jim dovoluje jen sání rostlinných šťáv; brzy hynou.

Botflies, also known as warble flies, heel flies, and gadflies, are a family of flies technically known as the Oestridae. Their larvae are internal parasites of mammals, some species growing in the host's flesh and others within the gut. "Dermatobia hominis" is the only species of botfly known to parasitize humans routinely, though other species of flies cause myiasis in humans.


Život.

jBachofen se také zabýval filologií a etnografií. Teorie evolucionismu ho zaujala natolik, že věnoval své celoživotní úsilí vypracovaní schéma vývoje rodiny. V knize „Mateřské právo“ (německy "Das Mutterrecht", 1861) předkládá dnes už klasickou teorii evoluce rodiny. Od roku 1841 byl profesorem práva na Basilejské univerzitě. Po létech zapomnění Bachofena a jeho dílo znovuobjevil Ludwig Klages. Jeho teorii matriarchátu přejala řada dalších intelektualů, zejména Lewis Henry Morgan, Bedřich Engels, Thomas Mann, Jane Ellen Harrison, Erich Fromm, Robert Graves, Rainer Maria Rilke, Joseph Campbell, Otto Gross, Julius Evola a Walter Benjamin. Bachofen byl zjevně nakloněn matriarchálnímu principu, zatím co patriarchální nenáviděl. Přes to byl jako protestant, věřící v pokrok a rozum, přesvědčen o nadřazenosti patriarchátu.

Dílo.

Dějiny antropologického myšlení ovlivnil zejména tím, že jako první ve své knize "Mateřské právo" (Das Mutterrecht) z roku 1861, vyslovil hypotézu o prvotnosti matriarchátu před patriarchátem. Podle jeho názoru, bylo na začátku lidských dějin rodičovství zajištěno pouze matkou, protože v této společnosti byly sexuální vztahy strukturovány promiskuitně ("hetérismus"). Pokrevní příbuznost se tak dala odvodit pouze od matky. Ženy se tak staly autoritou, která vedla k matriarchátu. Dle něj se vytvářelo i náboženství, representované bohyní mateřské postavy (Věstonická venuše).  Stav prvotní promiskuity ("hetérismus") Bachofen vydedukoval z chrámové prostituce, o níž byl přesvědčen, že představuje přežitek, dokumentující promiskuitní podmínky v raném období vývoje lidské společnosti. Moc v této době údajně měli v rukou muži, kterým daný stav vyhovoval, a proto jej neměli v úmyslu měnit. Díky vývoji náboženství, jež Bachofen považoval za hybnou sílu dějin, se však ženy postupně vymanily z nadvlády mužů a nastolily společenské uspořádání založené na matriarchátu, ve kterém se jméno a původ potomků odvozoval z ženské linie, matrilinearity. Zmocnily se vlády nejdříve v rodině a později i ve společenské hierarchii. Lidská společnost tak vstoupila do období nadvlády žen – "gynaikokracie", ve které převládala práva matky a hodnoty mateřské lásky.  Teprve mnohem později, muži znovu získali dominující postavení a zahájili tak období rodového zřízení založené na patrilinearitě – patriarchát. Na počátku tohoto historického období, byla promiskuita nahrazena monogamií (alespoň co se týče žen). Toto vývojové schéma Bachofen spekulativně ilustroval materiálem získaným ze studia primitivních společností, antické, egyptské, římské, řecké kultury a výkladem jejich mýtů.

Bibliografie.

slovensky

Johann Jakob Bachofen (22. prosinec 1815, Basilej – 25. prosinec 1887, tamtéž) byl švýcarský právník (zakladatel právní komparatistiky) a historik náboženství.

Johann Jakob Bachofen (22 December 1815 – 25 November 1887) was a Swiss antiquarian, jurist, philologist, anthropologist, and professor for Roman law at the University of Basel from 1841 to 1845.  Bachofen is most often connected with his theories surrounding prehistoric matriarchy, or "Das Mutterrecht", the title of his seminal 1861 book "Mother Right: an investigation of the religious and juridical character of matriarchy in the Ancient World." Bachofen assembled documentation demonstrating that motherhood is the source of human society, religion, morality, and decorum. He postulated an archaic "mother-right" within the context of a primeval Matriarchal religion or "Urreligion".  Bachofen became an important precursor of 20th-century theories of matriarchy, such as the Old European culture postulated by Marija Gimbutas from the 1950s, and the field of feminist theology and "matriarchal studies" in 1970s feminism.


První manželství.

Dlouho se vyjednávalo o sňatku Gertrudy s nejstarším synem českého krále Václava I. Fridrich II. Bojovný ovšem nabídl Gertrudu, svou potenciální dědičku, přímo císaři. Václavovi I. slíbil pomoc uherský král Béla IV., jemuž Fridrich Bojovný odňal část území za vpádu Tatarů, a také Ota Bavorský. České vojsko sice zůstalo nepodpořeno a poraženo, Václav ovšem docílil sňatku markraběte Vladislava s Gertrudou (1246). Rakouský vévoda Fridrich téhož roku zemřel v bitvě na Litavě, přičemž Vladislav se stal jeho nástupcem. Vévodství si příliš neužil, protože 3. ledna 1247 náhle zemřel.

Manželství s Fridrichem Bádenským.

V roce 1248 se dvaadvacetiletá vévodkyně vdala znovu. Jejím manželem se stal Heřman VI. Bádenský z rodu Zähringenů, kterému rok po svatbě porodila syna Fridricha. V roce 1250 se jí narodilo druhé dítě, dcera Anežka. Heřman Bádenský sice byl schopný získat určitou kontrolu nad vévodstvími, nedokázal si ovšem poradit s opozicí šlechty. Gertruda se proto s dětmi odebrala do Míšně. Gertruda byla zřejmě zapojená i do Heřmanovy smrti – byl otráven 4. října 1250.  Getruda se ocitla mimo přízeň kurie, když se odmítla dále provdat za Florise, bratra Viléma Holandského, což bylo papežovo přání. Její teta Markéta Babenberská se v roce 1252 vdala za českého prince Přemysla a rakouská šlechta přijala novomanžele jako nové vládce. Gertruda tak rychle ztrácela svůj vliv.

Boj o babenberské dědictví.

Potřetí se Babenberkovna provdala za příbuzného uherského krále Bély IV., Romana Haličského – v červenci 1252, jen několik měsíců po své tetě. V roce 1253 se jí narodila dcera Marie. Roman Haličský ovšem svou manželku i dceru, po neúspěšných pokusech prosadit se jako rakouský vévoda, opustil a vrátil se do Uherska. V roce 1254 získala Gertruda část Štýrska, které bylo pod uherskou nadvládou. Babenberkovna snad doufala, že Béla IV. synovi znovu udělí vévodský titul. Jelikož se ovšem ona ani její syn nevzdali nároků na babenberské země, Přemysl Otakar II. je ze svého území (Štýrsko bylo tehdy už pod jeho kontrolou) v roce 1267 vyhostil.  Gertrudin syn Fridrich byl nakonec společně s posledním Štaufem Konradinem, o kterém se uvažovalo jako o novém římském králi, popraven Karlem z Anjou v roce 1268. Přemysl Otakar II., někdejší manžel Markéty Babenberské, se tak zbavil dvou soupeřů o moc. Nic ovšem nesvědčí o tom, že by byl nějak v jejich popravě zapletený, ačkoliv se tento předpoklad dokonce dostal do kronik (např. "„Steirische Reimchronik“", což je Štýrská rýmovaná kronika Otakara Štýrského).  Gertruda se v roce 1269 odebrala do Míšně. Její práva na babenberské země ztratila na významu úplně, když Rudolf I. Habsburský udělil Rakousko a Štýrsko v léno svým dětem. O šest let později Gertruda zemřela jako abatyše u sv. Afry v Míšni.

Gertruda Babenberská (1226 – 24. duben 1288) byla (titulární) vévodkyně rakouská a štýrská a moravská a bádenská markraběnka. Společně se svou tetou Markétou byla držitelkou "Privilegia minus", které po smrti posledního babenberského vévody Fridricha II. roku 1246 nabylo aktuálnosti.  V bojích o babenberské dědictví se angažovali prakticky všichni sousední vládcové, císař a papež. Dědičné nároky na rakouské a štýrské vévodství uplatňovala vedle Gertrudy také její teta Markéta Babenberská jako nejstarší příslušnice rodu Babenberků (na základě tzv. Privilegia minus z roku 1156). Vládu měla zdědit dcera vévody, otec Gertrudy ovšem vévodou nebyl, takže Markétin nárok byl legitimnější.

Gertrude of Austria (also named "Gertrude of Babenberg") (1226 – 24 April 1288) was a member of the House of Babenberg, Duchess of Mödling and later titular Duchess of Austria and Styria. She was the niece of Duke Frederick II of Austria, the last male member of the Babenberg dynasty. She was, according to the Privilegium Minus the first in line to inherit the Duchies of Austria and Styria after the death of childless Frederick, but these claims were disputed by her aunt Margaret.


Úvod.

Narodil se 6. července 1901 ve vesnici Skovorovo, Seližarský okres ve Tverském kraji. Vystudoval čtyřtřídní základní školu a do říjnové revoluce pracoval jako nosič v Samaře. Vypracoval se, stal se z něj proslulý tankový velitel a dosáhl hodnosti Hlavního Maršála tankových vojsk SSSR, pracoval i ve vysokých státních funkcích.

Předválečné období.

V roce 1919 vstoupil do Rudé armády a byl zařazen do Samarského pracovního (ženijního) pluku. Zúčastnil se bojů u Bugumloj. A taktéž v roce 1919 vstoupil do ruské bolševické strany (pozdější KSSS). Dokončil vojensko-inženýrský kurz a byl odeslán k 16. armádě, sloužil u 42. pluku Západního frontu. Zde se zúčastnil potlačení Krondštadské vzpoury, kde byl zraněn. Poté absolvoval Smolenskou pěchotní školu a byl odeslán do Rjazaně jako politruk roty 149. střeleckého pluku. Poté byl převelen do Vladimiru jako politruk jízdní rozvědky a odsud byl poslán na vojenskou školu VCIK. Od roku 1924 působil jako velitel čety u 31. pluku, 11. střelecké divize. V roce 1927 byl odeslán na Frunzeho akademii, kterou úspěšně dokončil v roce 1931. Následovalo umístění ve štábu Zabajkalské střelecké divize v Čitě a v roce 1933 byl jmenován zástupcem náčelníka štábu OKDVA zmíněné divize. Počátkem roku 1937 byl jmenován velitelem pluku a koncem roce 1937 byl převelen do Moskvy na místo lektora taktiky na Vojenské akademii motorizace a mechaniky RKKA. V prosinci 1940 byl jmenován zástupcem velitele 5. tankové divize, 3. mechanizovaného sboru Pobaltského vojenského okruhu.

Druhá světová válka.

V květnu 1941 se stal náčelníkem štábu 3. mechanizovaného sboru a v této funkci ho zastihl začátek Velké vlastenecké války. Průběhu 2 měsíců se účastnil bojů s 11. armádou v Šaulajské operaci, kde se celý štáb ocitl v obklíčení. Když se z něj části 3. sboru probily, byl sbor rozpuštěn. Byl jmenován velitelem 8. tankové brigády Severozápadního frontu. Počátkem roku 1942 byl jmenován velitelem nově se formujícího 7. tankového sboru a ten byl později zařazen do svazku 5. tankové armády. Ta byla nasazena v prostoru Jelce proti německé 11. tankové divizi, kterou úspěšně rozdrtila. Poté, co byl 7. sbor zařazen do stavu 1. gardové armády, kde se v Stalingradském tažení 7. sbor vyznamenal v oblasti Račkovskij, následně pak i při porážce německé skupiny armád Don. To již velel mechanizované skupině složené ze 3 sborů. V únoru 1943 byl převelen do funkce velitele právě se formující 5. tankové armády a s ní se pak účastnil bojů u Prochorovky. Za bojů v během bitvy v Kurském oblouku byl povýšen a nyní již jako generálplukovník se s 5. armádou účastnil bojů na Dněpru v sestavě Stepního frontu. V říjnu pak jeho tanková armáda zaútočila na Pjatichatky, Krivoj Rog a osvobodila Kirovohrad. V lednu se pak účastnil Korsunsko-ševčenkovské operace a 21. února 1944 byl jmenován maršálem tankových vojsk, nakonec v srpnu 1944 byl jmenován zástupcem velitele tankových a mechanizovaných vojsk Rudé armády, v této funkci setrval až do konce 2. světové války.

Poválečné období.

Po válce byl jmenován velitelem tankových vojsk v Německu a v této funkci setrval až do roku 1948. Poté byl jmenován velitelem tankových vojsk na Dálném Východě. Od roku 1956 působil jako velitel Akademie tankových vojsk v Moskvě, zde také publikoval a obhájil doktorát, v roce 1958 byl jmenován profesorem. V roce 1962 obdržel titul Hlavní Maršál tankových vojsk a v roce 1965 mu bylo uděleno vyznamenání Hrdina SSSR. V roce 1968 přešel ze zdravotních důvodů do skupiny Generálních inspektorů Ministerstva obrany SSSR. V roce 1982 zemřel a byl se všemi poctami pohřben na Novoděvičském hřbitově v Moskvě.  Jde o autora několika knih a nositele mnoha vysokých vojenských a státních vyznamenání.

Pavel Alexejevič Rotmistrov (6. července 1901, Skovorkovo – 6. dubna 1982) byl ruský voják, maršál tankových vojsk, hrdina SSSR a vojenský pedagog.

Chief marshal of the armored troops Pavel Alexeyevich Rotmistrov (; 6 July 1901 in Skovorovo – 6 April 1982) was a Soviet military commander of armoured troops in the Red Army during and following World War II, known for leading the 5th Guards Tank Army at the Battle of Prokhorovka.


Klubová kariéra.

Svou kariéru odstartoval Václav Svěrkoš ve FK VP Frýdek-Místek. Ve čtrnácti letech přestoupil do Baníku Ostrava, kde prošel mládežnickými kategoriemi, jeho talentu si všimli i trenéři mládežnických výběrů, které v dorosteneckém věku reprezentoval.  Do prvního týmu se začal prosazovat v roce 2001, v sezoně 2002/03 si vystřílel zahraniční angažmá, jeho čtrnácti branek (král ligových střelců) si všimli zahraniční skauti, kteří se začali vyptávat na jeho dostupnost. V létě roku 2003 přestoupil do Borussie Mönchengladbach. Ve své premiérové sezoně v bundeslize nastřílel 9 branek ve 31 zápasech, stal se nejlepším střelcem mužstva a nejvíc zaujal v zápase domácího poháru proti VfB Stuttgart, když špičkovému klubu z Německa vstřelil hattrick. O rok později, kdy Borussie bojovala o záchranu, zakončil sezonu se sedmi zásahy. V té době už několik let nastupoval za reprezentaci do 21 let. Po těchto dvou slušných sezonách přišel Svěrkošův pád a postupně se začal vytrácet ze sestavy Borussie Mönchengladbach.  Nepomohlo mu ani krátké hostování v Herthě Berlín a poté ani v Austrii Vídeň. V Německu už proto nechtěl dále pokračovat a odmítl prodloužit smlouvu. Po sezoně odmítl nabídku pražské Sparty a vrátil se do mateřského Baníku Ostrava. Ostravský klub jej koupil v létě roku 2007 za 30 milionů korun jako výraznou posilu do útoku. Hned ve své první sezoně po návratu se především díky vydařenému jaru stal s patnácti trefami nejlepším ligovým střelcem a byl povolán do přípravy české reprezentace na EURA 2008.  Po Euru měl několik nabídek, dokonce již odletěl podepsat smlouvu se Saturnem moskevská oblast, nicméně na místě se rozhodl nepodepsat a proto i následující ligový ročník zahájil v Ostravě. Celý podzim sezóny 2008/2009 o něj jevilo zájem francouzské FC Sochaux. Nakonec zde přestoupil 6. prosince 2008 za zhruba 50 miliónů korun. V roce 2011 se ovšem vrátil zpět do svého mateřského klubu, kde podepsal smlouvu na 5 let. Na podzim 2014 však ukončil profesionální hráčskou kariéru.

Reprezentační kariéra.

Svěrkoš prošel mládežnickými reprezentacemi České republiky od výběru do 15 let až po jedenadvacítku. Bilance:  V A-mužstvu debutoval 27. května 2008 v domácím přípravném utkání s Litvou. Trenér Karel Brückner jej poslal do druhého poločasu místo Milana Baroše, ČR na stadionu v Edenu vyhrála 2:0. V dubnu 2009 prošel aférou, kdy se po prohraném kvalifikačním zápase na Mistrovství světa se Slovenskem skupina fotbalistů odebrala na večírek ve společnosti mladých dam, což neuniklo pozornosti fotografů. Na základě této aféry byl Svěrkoš společně s Barošem, Feninem, Ujfalušim, Kováčem a Matějovským 8. dubna 2009 dočasně vyloučen z reprezentace.

EURO 2008.

Václav Svěrkoš se zúčastnil EURA 2008, kde odehrál jediný zápas základní skupiny. Hned v zahajovacím utkání šampionátu vstřelil v 71. minutě jediný gól utkání s domácím Švýcarskem (čili dal první gól celého šampionátu). Ve středu hřiště vystihl Tomáš Galásek švýcarskou rozehrávku a hlavou vysunul Svěrkoše za obranu. Střelci míč sice sjel z nártu, ale i tak zamířil k tyči a švýcarský brankář Benaglio byl bezmocný. Václav Svěrkoš se dostal na hřiště v 56. minutě, když nahradil na hrotu útoku Jana Kollera.  Český tým však oba následující zápasy s Portugalskem (1:3) a Tureckem (2:3) prohrál (do žádného z nich Svěrkoš nezasáhl) a skončil na nepostupovém 3. místě základní skupiny, do čtvrtfinále postoupilo Portugalsko společně s Tureckem.  Góly Václava Svěrkoše za A-mužstvo české reprezentace

Václav Svěrkoš (* 1. listopadu 1983, Třinec) je bývalý český fotbalový útočník a reprezentant. Mimo ČR působil na klubové úrovni v Německu, Rakousku, Francii a Řecku.  Je ženatý, s manželkou Janou má dceru Ninu.

Václav Svěrkoš (; born 1 November 1983) is a Czech former professional football striker. He was the opening scorer in the Euro 2008 tournament.


Životopis.

Johann Strauss st. se narodil v rodině majitele hostince, ale jeho otec zemřel krátce po jeho narození. V rodinném hostinci se od malička dostával do kontaktu s muzikanty, kteří ho zaujali. Hrát na housle se začal pravděpodobně učit sám. Rodině se jeho zájem o hudbu příliš nezdál a jeho matka s nevlastním otcem rozhodli, že ho dají na knihaře. Toto studium však Straussovi vůbec nevyhovovalo. Přidal se tedy do kapely Michaela Pamera, a koncem roku 1819 přestoupil k Josefovi Lannerovi, který rychle poznal jeho talent. Roku 1825 se oženil s dcerou hostinského Anne Streim (*30.8.1801-<time>23. 2.1870) a do roku 1838 spolu měli 6 dětí, první syn byl slavný Johann.</time> V tom období začal i komponovat. Krátce na to spolu přestali Lanner a Strauss dobře vycházet a koncem roku 1825 Strauss z orchestru odešel. Založil si vlastní orchestr, se kterým se veřejnosti představil v létě 1826. Sympatie publika si získal rychle a od roku 1827 jeho skladby začaly vycházet v tištěné podobě. Orchestr si rozšiřoval a přísně od něj vyžadoval důkladnost a dobré ladění. Pozdvihl valčík na novou uměleckou úroveň. Navíc byl i mistrem reklamy, díky čemuž se stal nejpopulárnějším muzikantem ve Vídni. V roce 1834 poprvé odešel na zahraniční turné do německých zemí, a seznámil se s o 10 let mladší Emilli Trampusch (*29.7.1814 – † 1865), dcerou vojenského lékaře. V roce 1837 potom do Francie a Anglie. Všude ho provázel obrovský úspěch. Od roku 1838 odešel od své manželky, a se E. Trampusch žil ve volném svazku až do jeho smrti, měli spolu 7 děti. Po Lannerově smrti roku 1843 se stal hudebním ředitelem dvorních bálů (K.k. Hofballmusikdirektor). V revolučním roce 1848 se sice snažil ve svém podnikaní využít revoluční nálady obecenstva, ale i kvůli svému postavení se nikdy nepostavil proti Habsburské moci. V srpnu 1848 navíc koncertoval pro císaře Ferdinanda a složil i slavný "Radeckého pochod ()", na počest maršála Jana Josefa Václava hraběte Radeckého z Radče, který se vítězně vrátil z potlačení povstání v italských državách monarchie. Takto se otevřeně postavil na stranu císařské moci, čímž značně poklesla jeho popularita v očích veřejnosti. Po revoluci Strauss odešel z dusné atmosféry Vídně na zahraniční turné. 19. 9. 1849 měl svůj poslední koncert u Sperla. Od své nejmladší dcery se nakazil spálou a o 6 dnů později umírá na mozkovou mrtvici. Zemřel 25. září 1849. Nejslavnější skladbou Johanna Straussa je zmíněný "Radeckého pochod", který nemůže chybět ani jeden rok na programu tradičního Vídeňského Novoročního koncertu. Známe jsou také valčíky "Das Leben ein Tanz", "Die vier Temperamente" nebo "Loreley-Rheinklänge".

Johann Strauss starší (14. března 1804 Vídeň – 25. září 1849 Vídeň), byl rakouský hudební skladatel. Skládal hlavně taneční hudbu – valčíky a polky. Jeho nejstarší syn, Johann Strauss mladší, pokračoval v jeho stopách a jeho sláva překročila otcovu. Skladateli byli i jeho mladší synové, Josef a Eduard.

Johann Strauss I (; also Johann Baptist Strauss, Johann Strauss Sr., the Elder, the Father; March 14, 1804 – September 25, 1849) was an Austrian Romantic composer. He was famous for his waltzes, and he popularized them alongside Joseph Lanner, thereby setting the foundations for his sons to carry on his musical dynasty. He is perhaps best known for his composition of the Radetzky March (named after Joseph Radetzky von Radetz).


Život.

Michael Haydn se narodil v roce 1737 v dolnorakouském městečku Rohrau poblíž maďarských hranic. Jeho otcem byl kolář Mathias Haydn, který pracoval také jako "Marktrichter“, což je úřad podobný starostovi. V roce 1745 Michael Haydn vstoupil do sboru katedrály Sv. Štěpána ve Vídni, kde jeho bratr Joseph působil jako sopránový sólista už od roku 1740. Podle nařízení sbormistra v kostele, Johanna Adama Karla Reuttera byl Joseph pověřen, aby hudebně vzdělával svého bratra. Společně byli ve sboru tři roky. Když Josephův hlas zmutoval, Michael za něho nastoupil jako sólista a zůstal ve svatoštěpánském sboru až do roku 1755.  V roce 1757 byl povolán do Velkého Varadína (Grosswardein, dnes rumunské město Oradea) do služby arcibiskupa Sigismunda jako sbormistr, v roce 1762 přijal místo vedoucího orchestru u arcibiskupa Hieronyma v Salzburgu, později se stal ještě varhaníkem v kostele sv. Petra v Salzburgu, který patřil benediktinům. Během prvních let své služby nevykonával podle mínění zaměstnavatele svou práci dostatečně, a proto byli přijati i další hudebníci, mezi nimiž byli i Leopold Mozart a jeho syn Wolfgang. Díky své manželce Marii Magdaleně Lipp změnil Haydn později svůj laxní přístup a začal se práci plně věnovat.

Dílo (výběr).

Haydn psal téměř ve všech hudebních formách, od komorní hudby přes orchestrální, ale jeho zálibou bylo skládat hudbu církevní na liturgické texty. Hudebnímu doprovodu těchto textů nepochybně věnoval největší úsilí. Michael Haydn měl averzi k tisku svých děl, a tak většina jeho skladeb zůstala v rukopise. Kompletní sbírka nepublikovaných prací Michaela Haydna je nyní uchovaná v knihovně benediktinského kláštera sv. Petra v Salzburgu.

Johann Michael Haydn (14. září 1737 Rohrau — 10. srpen 1806 Salzburg) byl rakouský hudební skladatel a mladší bratr Franze Josepha Haydna. Složil 24 mší, 2 rekviem, 114 graduále, 67 offertorií, 30 symfonií, mnoho oratorií a několik oper. Byl také učitelem Carla Maria von Webera a Antona Diabelliho.

Johann Michael Haydn (; 14 September 173710 August 1806) was an Austrian composer of the Classical period, the younger brother of Franz Joseph Haydn.


Postavení sirotků ve společnosti.

V historii docházelo k nárůstům počtů "sirotků" vždy v období válek, kdy muži padli ve válce a ženy, vdovy, tak zůstávaly opuštěny s dětmi, "sirotky". Péče o "sirotky" je a byla vždy projevem solidarity, soucítění a empatie. Napříč všemi lidskými pokoleními se nese mravní povinnosti se o tyto sociálně znevýhodněné spoluobčany, spolubratry, postarat. Již staří Izraelité měli s ohledem na "sirotky" (a vdovy) nastavena pravidla kmenového společenství, která by "sirotky" chránila a zajišťovala jim přežití - viz Sirotci v Bibli. "Sirotek" je společností chápán jako slabý a bezbranný jedinec, který by jinak bez pomoci neměl nikde zastání, a který na pomyslném žebříčku nouze stojí velmi vysoko. Bez poskytnuté pomoci a ochrany by si každý k němu mohl cokoliv dovolit aniž by následovala odplata.

Sirotek a péče o něj.

V českých krajích až do třicátých let 20.století, jak uvádí kroniky, bývalo zvykem mít na obci fond pro "sirotky", ze kterého se platilo těm, kteří se "sirotka" ujali pokud neměl příbuzné. Platilo, že se každá obec starala o "svoje" "sirotky". Nezřídka byli "sirotci" umisťování do sirotčinců, ve kterých platila přísná kázeň. Dnešní dětské domovy se spíše snaží nahradit rodinu a připravit "sirotka" na vstup do samostatného života. Právní předpisy definují adopci, osvojení, trvalou pěstounskou péči a nově (od 2014) také pěstounskou péči na přechodnou dobu, dále upravují výši "sirotčího" důchodu, který je vyplácen do doby ukončení studií, podmínky péče o tyto děti.

Sirotci a SOS dětské vesničky.

První SOS dětská vesnička pro "sirotky" byla postavena v letech 1968-1969 poblíž Doubí u Karlových Varů. O její vznik se zasloužil, projekt zrealizoval a prvním ředitelem vesničky v Doubí se stal písecký rodák Miloslav Ciboch (nar. 11. 5. 1925). Smyslem SOS dětských vesniček bylo a je nahradit opuštěným dětem rodinu v prostředí, které se rodinnému co nejvíce podobá. Tomu odpovídal koncept samostatných domků tvořících malou vesničku. Každý domek obývá jedna náhradní maminka (nezřídka řádová sestra), která je za chod rodiny odpovědná a má všemožnou podporu ze strany vesničky. Vytváří se tak společenství náhradní rodiny, často z dětí -sourozenců- posbíraných z různých dětských domovů (v případě vícečetných rodin). O situaci dnes a kde všude jsou další vesničky se lze dočíst na stránkách Sdružení SOS dětských vesniček.

Sirotci v Bibli.

Sirotek, ať v jednotném či množném čísle, je v Písmu Svatém zmíněn celkem 36krát na různých místech a v různých souvislostech. Z toho 34krát ve Starém Zákoně a 2krát v Novém Zákoně, konkrétně v NZ ve verších Jan 14,18 a Jakub 1,27. Jako chování se k "sirotku (sirotkům)" je uváděno (kralický překlad), že "sirotka trápit nebudete..." 2.M.22,22; "nepřevrátíš soudu sirotku..." 5.Moj 24,17; "vysvobozuji sirotka..." Job 29,12; "Otec jest sirotků a obhájce vdov..." Žalm 68,6; ale i "buďtež děti jeho sirotci..." Žalm 109,9; "Hospodin sirotku a vdově pomáhá..." Žalm 146,9; "v tobě smilování nalézá sirotek.." Ozeáš 14,3. Jasně zde vystupuje snaha "sirotky" chránit a pomáhat jim, neboli dát najevo, že Bůh "sirotky" miluje a střeží jako "oko v hlavě". Lze se zde také setkat s pojmem "siroba" ve smyslu osiření - zůstat opuštěn, například ve verši 1.Samuelova 15,33. Na roveň tak zde bývají "sirotky" stavěni vedle vdov - podobný případ osamění a nezaopatření.  FILM: Pollyanna 1960

Sirotek je dítě, kterému zemřeli oba jeho rodiče. Těmto dětem se říká "úplný sirotek", někdy se lze setkat s termínem "oboustranný sirotek" - zvláště v soudní praxi. Pokud dítěti zemře jen jeden rodič, pak se mu říká "polosirotek", adekvátně také "jednostranný sirotek". Obecně se však označení polosirotek moc nepoužívá. Jednoduše se takovéto děti nazývají sirotci. V sociální práci se lze setkat také s pojmem "sociální sirotek". V takovém případě se jedná o dítě, jehož jeden nebo i druhý rodič jsou naživu, ale nechtějí se, nebo nemohou se, o dítě starat (například výkon trestu, ústavní léčba, děti odložené do baby boxů a pod.).

An orphan (from the ) is a child whose parents have died, are unknown, or have permanently abandoned them.  In common usage, only a child who has lost both parents due to death is called an orphan. When referring to animals, only the mother's condition is usually relevant (i.e. if the female parent has gone, the offspring is an orphan, regardless of the father's condition).


Vznik a vývoj motoru.

Motor vzniká v roce 1927, kdy firma pracovala na typové řadě motorů „F“ (F.X, F.XI, F.XII a F.XIV — „nešťastné“ číslo XIII bylo vynecháno), který měl být nástupcem motorů Rolls-Royce Falcon (ty vznikly ve verzích Falcon I až III). Jako první britský vodou chlazený letecký motor měl řady válců odlité společně v jednom bloku (tzv. "monoblok"), na místo do té doby obvyklých samostatných válců, jednotlivě opatřených navařenými chladicími plášti vyrobenými z plechu. Inspirací pro toto řešení byl motor Curtiss D-12, dovezený do Británie firmou Fairey (poháněl její letoun Fairey Felix), ovšem provedení u „Royce“ bylo dále zdokonaleno. U nového motoru tak bylo možné oproti starší konstrukcím se samostatnými válci zmenšit rozteče mezi nimi, takže nový motor s bloky válců odlitými z hliníkové slitiny byl lehčí (v bloku byly vložené tenkostěnné ocelové válce, které byly v přímém styku s chladicí kapalinou, proudící blokem).  Do výroby se zprvu dostal ve třech řadách, Kestrel I (původně F.XI), Kestrel II (F.XII) a Kestrel III (F.XIV). Hlavním rozlišovacím prvkem těchto řad byl převod reduktoru, 1,582 u Kestrelu I, 1,81 u Kestrelu II a 2,105 u Kestrelu III. Z řady variant lze zmínit alespoň přeplňované řady MS a S (ty se navzájem lišily převodem kompresoru a kompresním poměrem, řady MS měly převod kompresoru 1÷5,5 a kompresní poměr 5,50 zatímco S měly převod 1÷10 a kompresní poměr 6,00). Vývoj ovšem pokračoval dále k verzím Kestrel IV až XII a XIV až XVI (jak vidíme číslo 13 opět použito nebylo) a Kestrel XXX, které se vyznačovaly dále zvýšenými výkony a řadou drobných i větších úprav konstrukce.

Použití.

Tento motor poháněl mj. tyto letouny — Avro 604 Antelope, Blackburn Sydney, Fairey Firefly II a Fairey Firefly III, Fairey Fleetwing, Fairey Fox, Fairey Hendon, Gloster Gnatsnapper II, Handley Page Heyford, Hawker Audax, Hawker Demon, Hawker Fury I a Fury II (Kestrel IIS, resp. Kestrel VI), Hawker Hardy, Hawker Hart, Hawker Hartbeest, Hawker Hind, Hawker Nimrod, Hawker Osprey, Miles Master, Short Singapore II a Singapore III, Supermarine Scapa, Supermarine Southampton IV či Westland Wizard II, nebo nizozemské Fokker C.X a D.XVII. Také ale můžeme jmenovat, mimo jiné, i prototypy německých letounů Junkers Ju 87, Messerschmitt Bf 109 a Heinkel He 112 a československý prototyp stíhačky Praga E-45.

Rolls-Royce Kestrel byl vidlicový dvanáctiválec (s válci svírajícími úhel 60°), vodou chlazený pístový letecký motor o zdvihovém objemu 21,23 litru, vyráběný během 30. let 20. století britskou firmou Rolls-Royce Ltd.. Celkem bylo postaveno 4750 motorů Kestrel všech verzí.

The Kestrel or type F is a 22-litre (1,342 cu in) 700-horsepower (520 kW) class V-12 aircraft engine from Rolls-Royce, their first cast-block engine and the pattern for most of their future piston-engine designs. Used during the interwar period, it provided excellent service on a number of British fighters and bombers of the era, such as the Hawker Fury and Hawker Hart family, and the Handley Page Heyford. The engine also sold to international air forces, and it was even used to power prototypes of German military aircraft types that were later used during the Battle of Britain. Several Kestrel engines remain airworthy today.


Původ rodu.

Zakladatelem rodu byl hrabě Esico z Ballenstedtu, který okolo roku 1056 připojil ke svým državám hrabství Orlamünde a území v Sasku zděděné po Billunzích. Jeho vnuk Ota zv. Bohatý založil saské město Freiberg a zahájil askánskou kolonizaci slovanských zemí ve středním Polabí (pozdější Braniborsko). Askánskou nadvládu tohoto území dovršil Albrecht I. Medvěd. Dobyl území Severní marky na pravém břehu Labe a vypudil slovanský kmen Havolanů. Na jejich dobytém hradišti zbudoval hrad Špandavu.

Mocenský růst.

V letech 1138–41 byl Albrecht I. Medvěd vévodou saským a dědictvím po slovanském knížeti Přibyslavovi a výboji získal lužickou a Severní marku. Roku 1157 zakládá Braniborské markrabství a stává se jejím prvním markrabětem.  Synové Albrechta I. Medvěda se stali zakladateli jednotlivých linií askánského rodu. Ota I. zdědil Braniborsko, Heřman I. Orlamünde, Albrecht hrabství Ballenstedt a Bernhard III., pozdější vévoda saský zdědil hrabství Aschersleben. Syn Bernharda III. Jindřich zdědil Anhaltsko a jeho druh syn Albrecht Sasko. Ota III. získal Budyšínsko jako věno manželky Boženy (Beatrix), dcery českého krále Václava I. Roku 1180 byl saský vévoda Jindřich Lev sesazen císařem Fridrichem Barbarosou. Saské vévodství pak císař rozdělil mezi hraběte Bernharda III., který tím získal titul vévody saského a kolínského arcibiskupa. Roku 1296 Albrecht II. rozdělil saské vévodství na dvě části. Bylo vytvořeno vévodství sasko-lauenburské, které získali synové jeho bratra Jana I. a vládli v něm společně do roku 1305 a vévodství sasko-wittenberské, kde vládli potomci Albrechta II. a měli kurfiřtský hlas.

Anhaltští Askánci.

Vévodové anhaltští (1863–1918).

Od roku 1603 do roku 1863 bylo Anhaltsko rozděleno do těchto hrabství a to Anhaltsko-Bernburg, Anhaltsko-Desavsko, Anhaltsko-Zerbstsko (vytvořeno roku 1544, zaniklo připojením k Anhaltsku-Desavsku roku 1796), Anhaltsko-Köthen a Anthatsko-Plötzkau (zaniklo roku 1665, připojeno k Anhaltsku-Zerbst).  V roce 1806 již zbyla jen hrabství Anhaltsko-Bernburg, Anhaltsko-Desavsko a Anhaltsko-Köthen. Ty Napoleon povýšil na vévodství. Když v roce 1847 vymřela vládnoucí linie v Anhaltsku-Köthenu, bylo toto vévodství připojeno k Anthaltsku-Desavsku. Situace se opakovala v roce 1863, když vymřela vládnoucí linie v Anhaltsku-Bernburgu a tak opět i toto vévodství připadlo k Anhaltsku-Desavsku, to se pak, jako jediné zbylé anhaltské vévodství, přejmenovalo na Anhaltské vévodství.

Askánci (německy "Askanier") jsou německý šlechtický rod švábsko-franského původu. Do roku 1320 vládli v Braniborském markrabství, do roku 1486 v Orlamünde, do roku 1422 v Sasku-Wittenbersku, do roku 1689 v Sasku-Lauenbursku a do roku 1918 v Anhaltsku.  Současnou hlavou rodu je princ Eduard Anhaltský z anhaltské větve rodu.  Askánci jsou také známí jako Anhaltší nebo Anhaltská dynastie podle Anhaltska, což byla země, které vládli nejdéle ze všech.

The House of Ascania () is a dynasty of German rulers. It is also known as the House of Anhalt, which refers to its longest-held possession, Anhalt.  The Ascanians are named after Ascania (or Ascaria) Castle, known as "Schloss Askanien" in German, which was located near and named after Aschersleben. The castle was the seat of the County of Ascania, a title that was later subsumed into the titles of the princes of Anhalt.


Klubová kariéra.

Do Slavie si ho přivedl z Francie Karel Jarolím na testy, ve kterých uspěl a podepsal se sešívanými dvouletý kontrakt. V sezoně 2007/2008 získal se Slavií mistrovský titul a byl pozván i na reprezentační sraz Senegalu, který by mohl reprezentovat vzhledem ke kořenům jeho otce Tonyho Tavarese, který je senegalskou fotbalovou legendou. Na začátku roku 2009 pak přestoupil do německého Hamburku. Danou sezonu však začal ve Slavii a ta v ní získala mistrovský titul. Stal se tak podruhé mistrem ČR. V lednu roku 2010 odešel na hostování s opcí do 1. FC Norimberk. V říjnu 2012 přestoupil do londýnského Fulhamu, který vedl Tavaresův bývalý trenér z Hamburku Martin Jol. Tavaresovi však nebyla v lednu 2013 nabídnuta nová smlouva a z klubu odešel bez jediného zápasu za A-tým.  V létě 2014 byl po ročním angažmá v nizozemském RKC Waalwijk bez angažmá, testoval ho klub FK Mladá Boleslav, který tou dobou vedl Karel Jarolím, jenž hráče dobře znal z doby působení ve Slavii Praha. Testy dopadly úspěšně a Tavares debutoval v lize za Boleslav 16. srpna 2014 proti 1. FK Příbram (výhra 4:1). Za Mladou Boleslav poprvé skóroval v 1. české lize 31. října 2014 proti Bohemians 1905, vstřelil vítězný gól na konečných 1:0. V české Synot lize odehrál za Boleslav 13 zápasů a dal 1 gól.  V lednu 2015 odešel do australského klubu Sydney FC, kde se setkal se svým bratrancem Jacquesem Fatym. V průběhu dubna 2016 pak oba v rozmezí týdne přestoupili do gosfordského týmu Central Coast Mariners poté, co byl zvažován Mikaëlův přestup do čínského týmu Guangzhou Evergrande FC. V roce 2018 se vrátil zpět do Francie, kde momentálně nastupuje za US Sénart-Moissy.

Reprezentační kariéra.

Tavares byl nominován v květnu 2008 na přátelský zápas Kapverd proti Lucembursku, ale utkání se v dresu Kapverd nezúčastnil. V roce 2009 debutoval v národním týmu Senegalu, za který hrál i jeho otec Tony Tavares, zvaný "Zagallo".

Mickaël Zidro Tavares (* 25. října 1982, Villeneuve-Saint-Georges, Francie) je francouzsko-senegalský fotbalový záložník, který je v současnosti hráčem US Sénart-Moissy  Hraje zpravidla ve středu zálohy, kde má spíše defenzivní úkoly, avšak i směrem dopředu dokáže být nebezpečný. Jeho velkou předností je vynikající stabilita v osobních soubojích, také dlouhé přesné nakopávané míče. Této přednosti využil například při dlouhém pasu na Stanislava Vlčka při postupovém zápase Slavie Praha proti Ajaxu Amsterdam v zápase 3. předkola Ligy mistrů 2007/08.

Mickaël Zidro Tavares (born 25 October 1982) is a Senegalese footballer who plays as a defensive midfielder for French lower-league side Sénart-Moissy. He has 25 caps for the Senegalese national team.


Zbraň proti letadlové lodi.

Letadlové lodě v současnosti představují jednu z nejúčinnějších zbraní vůbec. Vyznačují se vysokou mobilitou, která jim umožňuje zasahovat globálně na všech mořích a oceánech. Jejich letecká skupina může provádět koncentrované útoky na velkou vzdálenost, stejně jako napadat jednotlivé cíle, od sebe i velmi vzdálené. Dokáže bojovat proti pozemním i námořním objektům, letadlům, ponorkám nebo řízeným střelám s plochou dráhou letu. Konstrukce letadlové lodě je ale složitá a její stavba nesmírně nákladná, proto SSSR zařadil do výzbroje námořnictva letadlové lodě až relativně pozdě, kdy mu to umožnil pokrok v technologii a současně i ekonomické podmínky. Musel se ale nějak vypořádat s hrozbou představovanou letadlovými loděmi USA, Velké Británie a Francie, které běžně křižovaly ve Středozemním moři a na všech oceánech, obklopujících území SSSR – s výjimkou Severního ledového.  Na počátku 60. let 20. století byl hlavní sovětskou zbraní proti letadlovým lodím osvědčený proudový bombardér Tupolev Tu-16 verze KS, nesoucí střely Raduga KS-1 s doletem 90 km. Právě v této době přišly do výzbroje US Navy famózní stíhací letouny McDonnell F-4 „Phantom II“, vyznačující se mimo jiné i neobvykle velkým doletem, který umožnil rozšířit pásmo činnosti protivzdušné stíhací ochrany svazů letadlových lodí na vzdálenost 320 km. „Phantom“ byl pro bombardér Tu-16 nebezpečným protivníkem. Možnost úspěšného napadení lodí střelou KS-1 se stala čistě hypotetickou. Náhrada v podobě letounů Tupolev Tu-22 byla kvůli hromadícím se konstrukčním potížím v nedohlednu. Navíc, Tu-22 byl sice schopen dosáhnout rychlosti M=1,5 (1 640 km/h) v „čisté“ konfiguraci a jeho střely Raduga Ch-22 měly mít dolet až 550 km, ale i tento letoun byl oprávněně považován za příliš zranitelný protiakcí stíhací ochrany napadené lodě.  Řešením se měl stát nový stroj, schopný zaútočit natolik vysokou rychlostí, aby protivník už neměl čas na hrozbu zareagovat. Podmínkou byla i schopnost úderu na takovou vzdálenost, kdy ke zničení nepřátelských letadlových lodí dojde ještě před vzletem jejich útočné skupiny. Do konkurzu se přihlásily konstrukční kanceláře Tupolev s projektem „135“, Jakovlevův typ Jak-33 a Suchoj T-4. Vítězem byl vyhlášen projekt Pavla Suchoje.

Vývoj.

Šéfkonstruktérem nového typu byl na podzim 1962 jmenován N. S. Čerňakov, který měl zkušenosti s používáním titanu na třímachových řízených střelách. Mnoho problémů zvláště v oblasti metalurgie a obrábění bylo již vyřešeno v souvislosti s vývojem letounu MiG-25, proto byla zvolena obdobná skořepinová konstrukce svařovaná z niklové oceli a titanových slitin. Ne vše vyvinuté pro dvacetitunový letoun schopný pouze krátkých výletů za hranici M=3 lze beze zbytku aplikovat na takřka čtyřikrát těžší stroj, který se měl pohybovat rychlostí 3 000 km/h celé hodiny. Tak se například v SSSR nenašel vhodný materiál pro zasklení kabiny, který by odolal aerodynamickému ohřevu (Ostatně, i čelní sklo MiGu-25 se za letu rychlostmi M=3,2 navzdory chlazení ofukováním studeným vzduchem natavovalo.), proto měl T-4 sklopnou příď, podobně jako britský Fairey Delta 2 nebo dopravní „Concorde“ a Tu-144. Za letu byla příď ve zdvižené poloze. Do rychlosti 600 km/h mohl pilot využívat alespoň omezený výhled periskopem instalovaným ve stropě kabiny, pak se zasouval i ten a let probíhal výhradně podle přístrojů. Při vzletu a přistání se příď i s vestavěným radiolokátorem sklopila dolů a odkryla výhled rozměrným čelním oknem. Pro Suchoj T-4 bylo vyvinuto analogové elektrohydraulické řízení, předchůdce současného digitálního systému „řízení po drátě“ – "FBW" (fly-by-wire, v SSSR označované "EDSU"), bez mechanické vazby mezi řídící pákou a kormidly. Nicméně, mechanický systém byl ponechán jako záložní a konstruktéři pro jistotu navrhli letoun s malou zásobou vrozené stability. Ovládání pomocí záložního systému sice vyžadovalo více síly a stroj byl současně velice citlivý na hrubé zásahy, nicméně i po vysazení EDSU pilot mohl dovést svůj letoun zpět na základnu. Potíže trvale působil i vývoj astronavigačního systému a také zaměřovačů využívajících radiolokátor dalekého dosahu, který měl být schopen odlišit letadlovou loď od ostatních plavidel svazu.  Stavba prototypu byla zahájena v prosinci 1965, pojížděcí zkoušky začaly 20. dubna 1972. První vzlet prototypu se uskutečnil 22. srpna 1972 s osádkou Vladimir Iljušin a N. A. Alferov.

Zkoušky prototypu.

Už první let prokázal, že Suchoj T-4 má se systémem EDSU dobré letové vlastnosti, je snadno řiditelný a za letu stabilní. Rychlost zvuku byla poprvé překonána 6. srpna 1973 (M=1,28), do konce zkoušek se podařilo dosáhnout M=2,8. Prototyp nalétal celkem 10 hodin 20 minut při deseti zkušebních letech. Již tehdy bylo jasné, že ani SSSR si nemůže dovolit pořízení tak nákladného jednoúčelového letounu. (Ačkoli se uvažovalo také o průzkumné variantě, vybavené optickými nebo infračervenými čidly a radarem s bočním vyzařováním.) Posledním hřebíčkem do rakve nadějného stroje byla zákulisní jednání mezi velením sovětského letectva a konstrukční kanceláří Tupolev, která chtěla uplatnit svůj typ Tu-22M a připravit cestu pro nově připravovaný Tu-160 (kód NATO: „Blackjack“).  Veškeré práce na projektu Suchoj T-4 skončily 28. ledna 1976. Dva rozestavěné prototypy byly sešrotovány, první exemplář z letových zkoušek předán do Muzea letecké techniky v Moninu.  V úloze stroje pro ničení letadlových lodí byl T-4 nahrazen podstatně méně výkonným letounem Tupolev Tu-22M, který přišel do výzbroje sovětského letectva od roku 1978. Protože i jeho možnosti útoku na bráněné letadlové lodě jsou silně limitované, už v 80. letech začaly být „dvaadvacítky“ považované jen za podpůrný prostředek a hlavní tíha případného boje s letadlovými loděmi přešla na jaderné ponorky třídy Antěj (kód NATO: „Oscar II“ ), vyzbrojené střelami s plochou dráhou letu P-700 „Granit“ (kód NATO: SS-N-19 „Shipwreck“).

Popis a technická data letounu.

Suchoj T-4 „Sotka“ ( člunek tkalcovského stavu ) je čtyřmotorový letoun určený k ničení letadlových lodí pomocí dvojice řízených střel Ch-45, případně v dalších verzích k průzkumu při vysokých rychlostech.  Konstrukce letounu je poloskořepina, svařená z niklové oceli a titanových slitin.  Trup má v přední části prostor určený k instalaci radiolokátoru dalekého dosahu. Celá příď se během vzletu a přistání sklápí pomocí hydromotorů, za letu se napřímí a pilot může kromě malých bočních oken využívat do rychlosti 600 km/h periskop ve stropě kabiny. Další let probíhá výhradně podle přístrojů. Následuje přetlaková kabina osádky, která je kvůli možnosti přežití v případě dehermetizace letounu oblečena do výškových skafandrů. Díky vysokému stupni automatizace systémů a velmi specifickému způsobu předpokládaného nasazení stačí k ovládání tak velkého stroje pouze dva letci, pilot a navigátor / operátor zbraňových systémů. Vstup do kabiny je zleva, dozadu odklápěnými kryty. Oba členové osádky sedí na vystřelovacích sedadlech K-36, mírně vlevo od podélné osy letounu. Za kabinou je úsek palubní elektroniky, vybavený klimatizací. Zbytek trupu vyplňují palivové nádrže. Letoun má bezocasou koncepci s malými destabilizátory v přední části trupu.  Křídlo je třídílné ve tvaru písmene delta, umístěné pod trupem letounu. Ovládání zajišťují řídící plochy (tzv. elevony) na odtokové hraně, spojující funkci křidélek i vztlakových klapek. Přední část centroplánu slouží jako další palivová nádrž. Protože u delta – křídla se při nadzvukových rychlostech projevuje posun centra vztlaku směrem vzad, automatický systém aktivně vyvažuje letoun přečerpáváním paliva z předních do zadních nádrží (Při zpomalení se palivo vrací zpět). Ocasní plochy tvoří pouze dvojdílná směrovka s výrazně šípovým kýlem.  Pohon letounu obstarávají čtyři dvouproudové motory Kolesov RD-36-41 s přídavným spalováním, umístěné pod společným krytem pod křídlem. Regulovatelné vstupy jsou vybaveny generátory rázové vlny a slouží vždy pro dvojici motorů současně. Výstupní trysky lze nastavit v závislosti na rychlosti a výšce letu. Speciální palivo je odolné vůči vysokým teplotám. Údaje o statickém tahu motoru RD-36-41 se v pramenech liší, nejčastěji uváděná hodnota činí 135 kN ( 61 kN s přídavným spalováním).  Pilot ovládá letoun řídící pákou prostřednictvím elektrohydraulického systému EDSU s umělou stabilitou, v nouzi mechanicky. Na T-4 se uplatnil vysoký stupeň automatizace, mimo jiné u nastavování režimu práce motorů. Hydraulická kapalina je schopná odolávat vysokým teplotám. Do potrubí jsou vřazeny dilatační členy, kompenzující teplotní roztažnost materiálů při aerodynamickém ohřevu letounu. Prototyp nebyl vybaven radiolokátorem ani jinými detekčními, zaměřovacími nebo průzkumnými systémy.  Letoun měl nést pod trupem dvojici řízených střel Ch-45 s raketovým motorem na TPH (tuhé pohonné hmoty), předpokládaným doletem 600 km a rychlostí 3 000 – 3 600 km/h. Předpokládala se jaderná hlavice nebo konvenční trhavě-kumulativní nálož o hmotnosti 600 kg ( někdy je uváděno 500 kg). Pro T-4 byl připravován i speciální podtrupový kontejner pro pumy nebo palivo, podobný, jaký nesl americký bombardér Convair B-58 „Hustler“.  Dojezd letounu zkracovala čtveřice brzdících padáků, vypouštěná z kužele zakončujícího trup. Ve spojení s účinnými brzdami na kolech hlavního podvozku dokázaly zkrátit doběh po přistání na 800 – 900 m.  Suchoj T-4 byl vybaven systémem nouzového vypouštění paliva, hasicími systémy hydrauliky, motorů, rozvodů paliva i samotných nádrží, plněných inertním dusíkem z tlakových lahví.

Suchoj T-4 „Sotka“ byl prototyp sovětského letounu, speciálně určeného k boji proti letadlovým lodím. Vývoj probíhal na přelomu 60. a 70. let 20. století. Stroj měl dosahovat rychlostí řádu M=3, předpokládala se výzbroj tvořená dvojicí protilodních střel dalekého dosahu s konvenční nebo jadernou hlavicí. Letoun zůstal pouze ve stadiu prototypu. V literatuře je také někdy označován jako „Izdělije 100“ (výrobek 100).

The Sukhoi T-4, or "Aircraft 100", or "Project 100", or "Sotka" was a Soviet high-speed reconnaissance, anti-ship and strategic bomber aircraft that did not proceed beyond the prototype stage. It is sometimes called the Su-100.


Historie.

Počátky města spadají do roku 1492, kdy nechal moskevský velkokníže Ivan III. postavit na pravém břehu řeky Narvy, přímo proti livonskému levobřežnímu městu Narvě, ruskou pevnost Ivangorod, aby zabezpečil získané území před hrozbou vojenské síly Livonské konfederace a ochránil severní přístup k důležitému správnímu centru Novgorodu.  Malý čtvercový hrad se čtyřmi rohovými věžemi byl postaven za pouhé dva měsíce, ale již v roce 1496 Švédové poslali proti proudu Narvy 70 lodí a po zdrcující dělostřelecké palbě tato pevnost padla. Jelikož si Rusko nemohlo dovolit nechat tento důležitý přístup nekrytý, ještě v tomtéž roce obsadilo ruiny a zahájilo velkorysou přestavbu. Plocha hradu při ní byla rozšířena osmkrát, hradby zesíleny a zvýšeny na 19 metrů. I v dalších letech byla pevnost ještě několikrát přestavována a posílena předsunutým opevněním.  Když na začátku roku 1558 zahájil car Ivan IV. Livonskou válku, proti vojenskému paktu Livonské konfederace s Polsko-litevskou unií, byla z této pevnosti po dlouhou dobu ostřelována Narva. Důkladně opevněné město s vlastním hradem však odolávalo až do července, kdy je po sérii ničivých požárů Rusové dokázali obsadit a vybudovali most přes řeku spojující obě opevnění.  V následujících stoletích už byla historie obou sídel těsně provázána, ačkoliv jejich držení přecházelo střídavě do různých rukou.  Švédské království, které získalo oblasti původního Livonska a vedlo s Carským Ruskem řadu mnohaletých územních válek, drželo Ivangorod mezi lety 1581–1590 a 1612–1704. V listopadu roku 1700 v jeho blízkosti proběhla bitva u Narvy, při níž početně výrazně silnější ruské síly utrpěly v mrazivé vánici drtivou porážku, ale to již byla obě sídla chápána především jako neocenitelné zázemí, ve kterém vítězná švédská armáda také přečkala zimu a Ivangorod považovali pouze za součást města Narvy. Staré hraniční pevnosti s nepočetnou posádkou totiž nedokázaly vzdorovat moderním mnohatisícovým armádám s dělostřeleckou výzbrojí a tak zanikaly nebo nalezly nové uplatnění, v tomto případě jako opevněné předměstí.  Oficiálně byl Ivangorod součástí města Narvy od roku 1649 až do 1945, kdy byla řeka Narva určena za vnitřní administrativní hranici mezi Sovětským svazem a jednou z jeho autonomních republik - Estonskou republikou. Hranice se tak vrátila přesně do míst, kudy procházela v roce 1492, z hlediska jeho městského statutu se tím ale nic nezměnilo.

Současnost.

Po rozpadu Sovětského svazu v roce 1991 se Narvské předměstí Ivangorod stalo malým městečkem Ruské federace s počtem pouhých 10.000 obyvatel, zatím co Narva se 65.000 obyvatel je třetím největším městem Estonské republiky.  V současné době je most mezi městy Narva a Ivanogorod významným hraničním přechodem mezi Ruskou federací a Evropskou unií.

Ivangorod nebo Ivanohrad (rusky "Ивангород", estonsky "Jaanilinn", finsky "Iivananlinna") je město v ingerské části Leningradské oblasti Ruska. Leží na řece Narvě naproti estonskému městu Narva, které je také partnerským městem. Přes řeku vede most tvořící hraniční přechod mezi Evropskou unií a Ruskou federací.

Ivangorod (; ; ) is a town in Kingiseppsky District of Leningrad Oblast, Russia, located on the right bank of the Narva River by the Estonia–Russia border, west of St. Petersburg. Population:  Ivangorod is a major border crossing point and a railway station by the Tallinn–St. Petersburg line. It is located just opposite to the Estonian town of Narva.  The town is the site of the Ivangorod Fortress, a prominent fortification monument of the 15th and the 16th centuries.


Rozšíření.

Asie a Afrika.

Hnízdí v savanách Afriky a jižní Asie. Dále se vyskytuje v Indii, Srí Lance, je vysazen na Mauriciu, na Středním východě, Singapuru, Japonsku, Seychelských ostrovech, ve Spojených státech a Novém Zélandu. Jeho přirozeným biotopem jsou listnaté oblasti a kulturní krajina. V Indii sídlí i na úpatí Himalájí, nevadí mu proto ani mrazivé teploty.

Evropa.

V Evropě je tento papoušek považován za nežádoucí invazní druh. V tomto případě se jedná o potomky dovezených jedinců, kteří byli vypuštĕni z lidské péče. Alexandři se rychle množí a vytlačují původní druhy ptáků, kterým zabírají hnízdní dutiny, ale usazují se i ve štěrbinách u oken a na fasádách domů. Ve Španělsku dokonce ničí tamní populace netopýrů. Podle posledních čísel z roku 2017 se v Evropě vyskytuje až 85 tisíc jedinců tohoto druhu. Papoušci žijí volně, především v městských parcích v Belgii, Německu, Francii, Nizozemsku, Španělsku, Portugalsku, Turecku, Itálii, Řecku a Velké Británii. V centru Amsterodamu je alexandr šestým nejčastějším ptákem. V Londýně je alexandrů už více než 32 tisíc. O tom jak se zde objevili existují tři teorie. Jedna tvrdí, že utekli z filmového studia při nátáčení filmu Africká královna z roku 1951, druhá, že pár alexandrů vypustil Jimmi Hendrix jako geesto svobody a třetí teorie tvrdí, že šlo o hromadného vypuštění domácích mazlíčků, kvůli faktu, že tito papoušci dokáží být opravdu hluční. Ať už se tito papoušci dostali do Velké Británie jakkkoliv, faktem je, že jejich populace narostla natolik, že od roku 2008 mohou obyvatelé Londýna papoušky střílet, aniž by k tomu potřebovali nějaké speciální povolení. Francie, uvažuje o méně drastickém postupu, chtěla by ptáky hromadně sterilizovat nebo odchytávat. Chce se vyhnout přímému zabíjení ptáků, protože řada Francouzů s alexandry malými sympatizuje. V roce 2018 se mezi země s výskytem Alexandra malého zařadilo také Polsko, kde ornitologové nahlásili první nález hnízdění v místě vzdáleném jen 20 km od českých hranic. Mohlo by se zdát, že alexandrům budou vadit zimní mrazy, ale neděje se tak. Alexandři dokáží vydržet teploty až -20° C.

Česko.

V umělém chovu v ČR jej můžete vidět v některých zoologických zahradách, například v Zoo Tábor. Volný výskyt tohoto papouška je hlášen pouze ojediněle. Hnízdění zatím nebylo zpozorovnáno.

Hlas.

Hlučný pták, často se ozývá vřískavým „krí-krí-krí“.

Způsob života.

Alexandři malí žijí v hejnech, v místech, kde je dostatek potravy, a bezpečné místo k odpočinku. Na stanovištích, kde nocují, jich můžeme potkat i stovky. Alexandři velice dobře létají, ale jen málokdy létají do větších vzdáleností. Živí se semeny, bobulemi, plody, květy a nektarem. Velká hejna bývají postrachem především pro pěstitele ovoce, kterým dokáží zdecimovat úrodu.  Při období rozmnožování, které trvá 22–24 dnů a je 2× do roka, otáčí samice očima i hlavou tak dlouho, než si jí samec všimne, začne pochodovat a krmit ji ze zobáku. Pár hnízdí v dutině stromů, kterou si sám vydlabe, nebo použije opuštěnou dutinu datlů či vousáků, a mnohdy zahnízdí i s nimi. Samice snáší 3–5 vajec a sedí na nich 22 dní. 7 týdnů po vylíhnutí opouštějí mláďata hnízdo. Samci získávají svůj typický černý kroužek kolem krku až když dospívají, zhruba po jednom roce života.  Alexandr malý se dožívá cca 25 let. Je to hlučný pták, často se ozývá vřískavým „krí-krí-krí“.

Mutace.

Při chovu alexandrů malých vzniklo především několik barevných mutací, které jsou u chovatelů velice časté. Z původní zelené vzniklo několik jiných zbarvení jako např. žlutá, čistě bílá (bez obojku), pastelově modrá, isabela s modrou, šedá, isabela s šedou, šedozelená, olivově zlatá a krémová mutace s červenýma očima. Nejžádanější a nejpopulárnější je však žlutá a modrá mutace.

Alexandr malý ("Psittacula krameri"), známý též pod názvem alexander malý, je vybarvený pták z čeledi papouškovití (Psittacidae). Měří 40–41 cm a váží zhruba 140 g. Samicím chybí růžový límec, černá kresba v obličeji a mají kratší ocasní pera. Jeho původní domovinou je Asie, ale byl vysazen i v Evropě a Americe, kde je považován za invazivní druh.

The rose-ringed parakeet ("Psittacula krameri"), also known as the ring-necked parakeet, is a medium-sized parrot in the genus Psittacula, of the family Psittacidae. It has disjunct native ranges in Africa and South Asia, and is now introduced into many other parts of the world where feral populations have established themselves and are bred for the exotic pet trade.  The rose-ringed parakeet is sexually dimorphic. The adult male sports a red and black neck ring, and the hen and immature birds of both sexes either show no neck rings, or display shadow-like pale to dark grey neck rings. Both sexes have a distinctive green colour in the wild, and captive bred ringnecks have multiple colour mutations including blue, violet and yellow. Rose-ringed parakeets measure on average in length, including the tail feathers, a large portion of their total length. Their average single-wing length is about . In the wild, this is a noisy species with an unmistakable squawking call. Captive individuals can be taught to speak. They are a herbivorous and non-migratory species.  One of the few parrot species that have successfully adapted to living in disturbed habitats, it has withstood the onslaught of urbanisation and deforestation. As a popular pet species, escaped birds have colonised a number of cities around the world, including Northern and Western Europe. These parakeets have also proven themselves capable of living in a variety of climates outside their native range, and are able to survive low winter temperatures in Northern Europe. The species is listed as least concern by the International Union for Conservation of Nature (IUCN) because its population appears to be increasing, but its popularity as a pet and unpopularity with farmers have reduced its numbers in some parts of its native range.


Pojmenování.

Pojmenování Jantarové stezky v dalších jazycích: (litevsky "Gintaro kelias", polsky "Szlak Bursztynowy", německy "Bernsteinstraße", maďarsky "Borostyánút", rusky "Янтарный путь", slovensky "Jantárová cesta", italsky "Via dell'Ambra".  Označení "Jantarová stezka" se objevuje poprvé v písemných zprávách římských autorů Tacita a Plinia Staršího. Plinius přináší zprávu o urozeném Římanovi, který se za Neronovy vlády vypravil po Jantarové cestě k pobřeží Baltského moře s cílem získat zde jantar a dopravit ho do Říma. V době římské, tj. v době prvních čtyř století našeho letopočtu, byla stezka patrně využívána nejintenzivněji.

Historie.

Jantar byl pravěkými i starověkými civilizacemi používán především k výrobě šperků a ozdobných předmětů, a to nejen pro jeho efektní vzhled, ale i pro magickou moc, jež mu byla připisována; někdy se užíval i jako kadidlo, neboť po zahřátí vydává příjemnou vůni a má i dezinfekční účinky.  Nalezen byl až v Egyptě, v pohřební výbavě Egyptského faraona Tutanchamona, a mohl být dopravován až do svatyně boha Apollóna v starořeckých Delfách. Od Černého moře cesta pokračovala do Asie. Tato část cesty byla zároveň součástí Hedvábné stezky, další významné starověké obchodní cesty.  Ve středoevropském prostoru nejstarší ojedinělé doklady jantaru jsou z období mladšího paleolitu (jeskyně Pekárna na okraji Moravského krasu), ve větší míře se vyskytují v pozdním eneolitu (lid kultury zvoncovitých pohárů – především tzv. knoflíky s V-vrtáním), nacházejí se v době bronzové (např. náhrdelníky z Blučiny). Velké obliby doznává jantar v době halštatské, kdy kromě hotových výrobků (náhrdelníky z jantarových perel různých velikostí, závěsky, hlavice bronzových jehlic aj.) jsou známy ze sídlišť i dílny za zpracování jantaru (např. Brno-Královo Pole, Kuřim, Prostějov) s nálezy suroviny, polotovarů, odpadu i nepodařených výrobků. V místech výskytu na baltském pobřeží byl ovšem jantar těžen již od neolitu, místa těžby byla i východisky velmi intenzivního obchodu s touto surovinou, a to zhruba od 2. poloviny 2. tisíciletí př. n. l.; cílovou stanicí tohoto obchodu byly Řecko a Itálie, kde byl jantar vysoce ceněn jako surovina s magickou mocí.  V době laténské byl nepochybně intenzivní obchod s jantarem jedním z důvodů vzniku a rozkvětu především moravských oppid, která tvořila nejdůležitější střediska obchodu na trase Jantarové stezky v této oblasti. Např. na keltském oppidu Staré Hradisko byl výskyt jantaru tak masivní, že zde byl ve středověku dokonce těžen a prodáván jako kadidlo; to se promítlo v označení lokality jako "”hora Kadidlná”" v zemských deskách olomouckého kraje z roku 1519, či jako "”Hradisco, ubi myrrha effoditur”" (latinsky – Hradisko, kde je nacházena myrha) na slavné mapě Moravy J. A. Komenského z roku 1627. V polovině posledního století před začátkem letopočtu se však v jižním sousedství Moravy, kterou můžeme do té doby považovat za nejvýhodnější tranzitní území, mění politická situace. Dochází ke konfliktu Keltů s norickým královstvím, dácké Burebistovo království expandovalo snad až po řeku Moravu, do té doby byl intenzívní obchod s římským územím podvázán a posléze se dostal pod kontrolu Římanů; naddunajská keltská oppida tak pozbývala jednu ze svých nejdůležitějších funkcí. Je možné, že vedle dalších vlivů (tlak Germánů a Dáků na sousední území) to byl jeden z důvodů, proč Keltové Moravu opustili.

Trasa.

Jantar byl z místa těžby na polském baltském pobřeží přepravován po obchodní trase, která po překonání polského území prošla nynější Moravou, sledovala východní obvod alpského masivu a končila na severním pobřeží Adriatického moře. V západnějších oblastech pozdější keltské oikumeny je hojnost výskyt jantaru zpočátku spíše malá, zvětšuje se teprve později, počínaje 6. stoletím př. n. l., kdy patrně zásah východních stepních nomádů do Karpatské kotliny způsobil alespoň částečný přesun obchodní trasy směrem k západu.  V době Římské říše vycházela hlavní větev Jantarové stezky ze severoitalské Aquileie, která byla střediskem obchodu s jantarem, podél východní strany Alp vedla k Dunaji, pokračovala patrně po levém břehu Moravy a dále Moravskou bránou (z Pustějova v tomto prostoru pochází zajímavý nález velkého kusu surového jantaru společně s řeckou mincí) do Slezska a na sever přes Kalisz a Toruň k Baltskému moři.  Jiná větev zřejmě od Dunaje směřovala přes Devín u Bratislavy Povážím, přes Vlárský průsmyk se napojila na výše uvedenou trasu a pokračovala po ní dál přes Polsko až k dolní Visle a na baltské pobřeží.  O intenzitě tohoto dálkového obchodu vypovídá nález u Vratislavi, kde byla objevena tři velká skladiště z pozdně laténské fáze przeworské kultury, obsahující přes 2900 kg jantarové suroviny.

Jantarová stezka nebo též jantarová cesta je označení prastaré obchodní trasy spojující sever Evropy (pobřeží Baltu) s civilizačním centrem kolem Středozemního moře. Jantar, jakožto důležitá komodita a vysoce ceněná surovina s magickou mocí, která dala komunikaci jméno, byl po této trase dopravován od Baltu na jih, do Itálie, Řecka a dále Egypta dlouho před naším letopočtem a po něm. Třebaže ze severu byl dovážen především jantar, předmětem obchodu byly i jiné suroviny jako med, kožešiny, snad i otroci; z jihu pak to byly luxusní výrobky středomořských dílen.

The Amber Road was an ancient trade route for the transfer of amber from coastal areas of the North Sea and the Baltic Sea to the Mediterranean Sea. Prehistoric trade routes between Northern and Southern Europe were defined by the amber trade. As an important commodity, sometimes dubbed "the gold of the north", amber was transported from the North Sea and Baltic Sea coasts overland by way of the Vistula and Dnieper rivers to Italy, Greece, the Black Sea, Syria and Egypt over a period of thousands of years.