Založení.

Gue je nezisková organizace založena Jarrodem Jablonskim a několika dalšími výzkumníky, biology a potápěčskými instruktory za účelem vzdělávání potápěčů, prosazování bezpečnostních standardů, výzkumu a ochraně vodního prostředí. Cílem bylo vytvořit síť vzájemně propojených potápěčských organizací po celém světě. V Česku pobočka GUE zatím stále chybí, nejbližší pobočka se nachází v sousedním Německu. Inspirací při vytváření této sítě byla pro zakládající členy GUE organizace Jacquese Cousteau - Cousteau Society.

Poslání.

Posláním Global Underwater Explorers je bezpečný průzkum vodního světa a jeho ochrana, zlepšování kvality vzdělání potápěčů celého světa. V souladu s původní vizí zakládajících členů se organizace GUE zavazuje k následujícímu:

Vedení.

Vedení Global water explorers má pět členů:

Trénink.

Mezi potápěči celého světa je GUE známo svým precizním a přísným přístupem k tréninkovým metodám, kterým se liší od běžných potápěčských organizací. Global Undewater Explorers se snaží zajistit výcvik zaručující vysokou profesionálnost s důrazem na bezpečnost díky většímu časovému rozsahu kurzů, nutnosti rekvalifikace po určitém čase, jak pro instruktory, tak pro běžné potápěče a samozřejmě stanovením objektivních kritérií při zakončení kurzu. Typy GUE výcviku můžeme nalézt ve všech oblastech potápění, od rekreačního tzv. GUE Fundamentals po potápění jeskynní. Tréninky jsou založeny na týmové práci potápěčů a dokonalé znalosti vodního prostředí a své výstroje. Tyto schopnosti jsou nezbytně důležité pro bezpečnost potápění, které GUE propaguje. Veškeré základy GUE tréninku vycházejí ze systému Doing It Right (DIR) a konfigurace výstroje Hogarthian.

WKPP.

Jedna z nejznámějších satelitních organizací GUE je tzv. Woodville Karst Plain Project, který je vlastně dnes samostatnou výzkumnou neziskovou organizací a má pouze statut partnera GUE. WKPP se zabývá zejména vědeckými a průzkumnými projekty a mnoho členů GUE se do těchto projektů intenzivně zapojuje. Obě organizace díky svojí spolupráci a svému vlivu také pomáhají zisku dotací od státu Florida na ochranu vodního prostředí na Floridě a k výzkumu. Výsledkem této spolupráce je model, podle kterého GUE spustilo globální projekt ochraňující životní prostředí známý jako Project Baseline, který se snaží dokumentovat stav vodního prostředí na celé naší planetě a upozorňovat na hrozící nebezpečí.

Publikace.

GUE vydává knihy a videa odkazující se na jejich filozofii potápěčského výcviku. Jsou dostupné zejména přes domovskou stránku GUE a také u některých amerických prodejců knih. Zejména těch internetových.

Global Underwater Explorers (GUE) je mezinárodní potápěčská organizace poskytující výcvik a vzdělání zejména v oblasti technického a jeskynního potápění ale některé její kurzy se věnují i oblasti potápění rekreačního. Organizace GUE byla založena za účelem ochrany a průzkumu podmořského světa a prosazováním potápěčského systému a konfigurace výstroje Hogarthian. Zakladatelem je americký geolog a potápěč v jedné osobě Jarrod Jablonski. Základna GUE je v High Springs, Florida, USA.  Standardizace potápěčského výcviku je základem programu GUE, který se vyznačuje zejména svou náročností a kladeným důrazem na bezpečnostní procedury. Úvodní kurz, takzvaný GUE Fundamentals, nabízí sportovním potápěčům naučit se základní dovednosti GUE a DIR.

Global Underwater Explorers (GUE) is a scuba diving organization that provides education within recreational, technical, and cave diving. It is a nonprofit membership organization based in High Springs, Florida, United States.  GUE was formed by Jarrod Jablonski and gained early prominence in association with the success of its well-known Woodville Karst Plain Project (WKPP), which now has the status of a nonprofit affiliate of GUE. Jablonski, the president of GUE, promoted the ideas of "Hogarthian" gear configuration and the "Doing It Right" (DIR) system of diving to a global audience. Following the WKPP's introduction in 1995 of a standardized approach to gear configuration and diving procedures, there was a significant reduction in diving incidents within the Woodville Karst Plain cave system.  The standardized approach is the basis of the diver training program of GUE, marking an important difference from the programs of other diver training organizations. GUE also focuses on protecting the maritime environment. The most popular GUE course is GUE Fundamentals, which is designed to introduce the GUE system to non-GUE divers and is the pathway to technical courses. Further courses are offered in recreational, technical, and cave diving, as well as instructor courses.


Historie.

Ve 12. století bylo okolní území (v německé literatuře "mittlere Erzgebirge" = střední Krušnohoří) osídleno rolníky z Durynska. Ti zakládali v lesích vesnice, tzv. Waldhufendörfer, jejichž části se v některých případech zachovaly dodnes. Na konci 15. století byly objeveny v kopcích nad údolím Sehmy zásoby stříbra. Roku 1496 bylo založeno nedaleko ložisek nové město, které později získalo jméno St. Annaberg. V důsledku výnosné těžby stříbra se město bouřlivě rozvíjelo a po 40 letech existence se stalo po Freibergu druhým největším sídlem v Sasku s 12 000 obyvateli. S ústupem těžby v 17. století začal Annaberg postupně ztrácet prestiž, což dlouhodobě nezvrátila ani výroba krajek, pásků a dalších pozamentů, jež se vyrábějí dodnes. Město kromě třicetileté války dále postihlo několik morových ran a mohutný požár v roce 1604. Další velkou ranou pro město byl velký požár v roce 1731.  Oživení přineslo zavedení svobody podnikání pro řemeslníky roku 1861 a vybudování železniční trati z Chemnitzu v roce 1866. To přineslo rozvoj obchodu a průmyslu, zejména textilnictví s důrazem na produkci pozamentů, které byly exportovány mimo jiné do USA, Velké Británie nebo Francie. Na konci 19. století byl dokonce v Annabergu otevřen konzulát Spojených států, který byl ale po zřízení poboček annaberských firem přímo v USA na počátku 20. století uzavřen. V té době byla těžba stříbra již ve výrazném útlumu.  Za druhé světové války zůstal Annaberg ušetřen, zatímco sousední Buchholz utrpěl skrze nálet v únoru 1945, kdy se několik amerických letadel kvůli husté oblačnosti oddělilo od formace, jež směřovala na Chemnitz. Doba vlády národních socialistů byla pohromou pro židovské obyvatelstvo – po 9. listopadu 1938 bylo zbylých 16 Židů vyhnáno, případně transportováno do vyhlazovacích táborů. Židovský hřbitov byl zničen roku 1940.  V roce 1945 byly Annaberg a Buchholz na příkaz sovětské okupační moci sjednoceny v jeden městský celek. Pokusy o sjednocení existovaly už dříve – roku 1913 odmítla městská rada Annabergu návrh Buchholzu na sloučení a v roce 1919 vše ztroskotalo pro změnu na podmínce Annabergu, který požadoval pouze začlenění Buchholzu a odmítal rovnocenné sjednocení obou celků. I přes odpor města Buchholz došlo k oficiálnímu sjednocení obou měst, s požehnáním saské zemské vlády, 1.1.1949.  Díky masivní podpoře těžby uranu v NDR pro Sovětský svaz následovalo na přelomu 40. a 50. let obnovení důlní těžby, které podnítilo přísun nového obyvatelstva. Roku 1950 dosáhlo město svého populačního maxima – 36 000 obyvatel.  V současné době usiluje město ještě s několika bývalými hornickými lokalitami v Krušnohoří o zápis Krušnohorské těžební oblasti () do Světového dědictví UNESCO.

Vánoční trhy.

Pořádání vánočních trhů patří k největším společenským událostem ve městě. Jejich vyvrcholením je tradiční přehlídka hornických spolků z celého Německa o čtvrté adventní neděli. Hornického průvodu se pravidelně účastní i několik menších hornických spolků ze severních Čech. Vyvrcholením přehlídky je hornický koncert před Kostelem Sv. Anny.

Hospodářství.

Tradičními odvětvími jsou výroba textilu, železa a papíru, stejně jako zpracovávání dřeva a produkce hraček. Po zániku NDR mnoho podniků zkrachovalo. I tak je region Annaberg-Buchholz průmyslově jedním z nejvyspělejších v celém Sasku. Růst vykazují v posledních letech dodavatelský průmysl, napojený především na automobilky, a služby, zejména turismus. Annaberg-Buchholz patří k nejnavštěvovanějším turistickým cílům Saska, hlavně před Vánoci.

Annaberg-Buchholz je historické hornické velké okresní město na úpatí Krušných hor 10 km severně od českých Vejprt. Město se rozkládá na březích říčky Sehmy na úpatí kopce Pöhlberg (832 m). Má rozlohu 27,7 km² a v roce 2010 zde žilo téměř 22 000 obyvatel. Od roku 2008 je město správním centrem zemského okresu Krušné hory (Erzgebirgskreis).

Annaberg-Buchholz () is a town in the Free State of Saxony, Germany. Lying in the Ore Mountains, it is the capital of the district of Erzgebirgskreis.


Přípravy.

Státní převrat byl naplánován v paláci Joséphine de Beauharnais, který se nacházel na dnešní ulici "Rue de la Victoire". Hlavními spiklenci byli Napoleon Bonaparte, který se právě vrátil z egyptského tažení, Emmanuel Joseph Sieyès a Charles Maurice de Talleyrand-Périgord. Podle plánu měl Bonaparte jako velitel armády udržet pořádek v Paříži a ve sněmovně. Poslanci Rady pěti set a Rady starších měli být přesunuti do Saint-Cloud pod záminkou jakobínského spiknutí. Toto přemístění mělo zaručit, že Pařížané nezasáhnou proti vzbouřencům. Finanční krytí zajistili dodavatelé zbraní pro armádu. Jejich podpora vycházela z toho, že chtěli zabránit přijetí vyhlášky, že jejich pohledávky nebudou přednostně propláceny ze státní pokladny.

Průběh.

18. brumairu (9. listopadu) byla v radě starších rozšířena fáma, že poslanci obou komor jsou ohroženi jakobínským převratem, který má obnovit Národní konvent. Do Tuilerijského paláce bylo svoláno jednání Rady starších, horní komory Národního shromáždění. Pod záminkou vojenské přehlídky Napoleon obsadil okolí paláce 4000-5000 vojáky. Paříž byla uzavřena policejními hlídkami a vstup a výstup z města byl zakázaný. Rada starších rozhodla o přesídlení obou komor pod ochranou policie a vojska do Saint-Cloud a tímto byl pověřen Bonaparte jako nově jmenovaný velitel Paříže.  19. brumairu (10. listopadu) v Saint-Cloud požádali revizionisté v čele s Lucienem Bonapartem, který byl předsedou Rady pěti set, o kolektivní demisi poslanců, ale tento návrh neměl podporu. Když byl Napoleon Bonaparte vykázán z jednacího sálu, rozhodl se zasáhnout. Vstoupil s vojáky do sálu a donutil poslance k hlasování. Poté skupina granátníků vedená Joachimem Muratem rozehnala poslance. Ještě téhož dne byl členy Rady starších a Rady pěti set ustaven dočasný Konzulát. Obě komory vyhlásily, že Direktorium už neexistuje. Byla vytvořena výkonná komise Konzulátu, do které byli zvoleni Sieyès, Roger Ducos a Bonaparte jako dočasní konzulové Francouzské republiky.  20. brumairu (11. listopadu) tři konzulové složili přísahu a byly jim uděleny všechny dosavadní pravomoci Direktoria. Tím byla zahájen éra Konzulátu. Dosavadní dvě rady byly nahrazeny dvěma komisemi po 25 členech zmocněných odhlasovat zákony, které předloží konzulové, kteří měli připravit novelu ústavy. Vyhláška ohledně vyplácení vojenským dodavatelům byla zrušena a přednostní vyplácení bylo obnoveno. Tři dočasní konzulové se vrátili do Paříže.

Následky.

Převrat měl odstranit vleklé války a nestálost režimu a zajistit konsolidaci ekonomiky. Nový režim se však brzy stal vojenskou diktaturou Napoleona Bonaparta.

Brumairový převrat byl státní převrat ve Francii během Velké francouzské revoluce, který se odehrál 18. brumairu roku VIII podle revolučního kalendáře, tj. 9. listopadu 1799. Převrat zorganizoval Napoleon Bonaparte, který s vojskem obsadil jednací sál parlamentu. Převrat znamenal konec vlády Direktoria a začátek Konzulátu, který vedl k Napoleonově neomezené vládě.

The Coup of 18 Brumaire brought General Napoleon Bonaparte to power as First Consul of France and in the view of most historians ended the French Revolution. This bloodless "coup d'état" overthrew the Directory, replacing it with the French Consulate. This occurred on 9 November 1799, which was 18 Brumaire, Year VIII under the French Republican Calendar.


Nové Nizozemí.

Název Nové Nizozemí (nizozemsky Nieuw-Nederland) použil poprvé na své mapě Adriaen Block v roce 1614. Tou dobou již 5 let holandské lodě prozkoumávaly zdejší oblast Severní Ameriky (Henry Hudson), plavily se proti proudu řek Hudson, Connecticut a Delaware, mapovaly zdejší pobřeží. Hned od začátku docházelo k obchodu s Indiány, zakládaly se malé stanice (první roku 1613). Toto živelné a neorganizované období skončilo v roce 1624, kdy se Nové Nizozemí stalo oficiální provincií Spojených provincií neboli Nizozemské republiky. V květnu 1624 dorazilo do kolonie prvních 30 rodin, které se usadily na dvou místech – na dolním toku Hudsonu a ve Fort Orange na horním toku téže řeky. V dalších letech imigrantů pomalu přibývalo. Nejednalo se jen o Nizozemce, ale podstatnou část tvořili také Valoni, hugenoti, Afričané a později i Angličané z Nové Anglie. V roce 1625 začala kolonizace Manhattanu – došlo k založení města Nový Amsterdam. Osídlování však nepokračovalo podle představ, o přesídlení z Evropy byl jen minimální zájem. Nizozemská Západoindická společnost, která vlastnila na obchod s kožešinami a na osídlování Nového Nizozemí patent, se pokusila v roce 1629 urychlit kolonizaci vydáním charty o patronství. Tzv. patroni mohli získat obrovské území a rozsáhlá práva, pokud na něm usadili a minimálně 4 roky udrželi alespoň 50 rodin nájemců. Nejúspěšnější takto vzniklou osadou byl Rensselaerswyck na horním Hudsonu. Přes tuto pobídku bylo Nové Nizozemí v porovnání s anglickými koloniemi svou populací zanedbatelné. V roce 1628 zde žilo asi 270 lidí o deset let později necelá tisícovka.

Guvernér Kieft.

V roce 1638 se guvernérem Nového Nizozemí stal 41letý Willem Kieft. Pocházel z Amsterdamu a původem byl obchodník. Jeho podnik však zkrachoval a on byl poslán do Osmanské říše vykupovat křesťanské zajatce. Při tomto úkolu si sám finančně značně polepšil. Následovalo jmenování guvernérem v Novém Nizozemí, kam připlul v březnu 1638. V úřadu se nejprve zaměřil na rozvoj Nového Amsterdamu, který se rychle rozrůstal. V roce 1641 nechal zřídit Radu dvanácti mužů, později zúženou na Radu osmi, první zdejší "parlament", ale jejich radami a pokyny se řídil jen málo. Jeho dalším úkolem bylo vypořádat se s nízkým příjmem kolonie. Pokusil se to vyřešit vybíráním tributu za "ochranu" od některých indiánských skupin, tato taktika se však minula účinkem.

Nizozemci a Indiáni.

V roce 1639 došlo ke zrušení monopolu Západoindické společnosti na kožešinový obchod. Jediné, co museli zájemci o obchod učinit, bylo platit daně. Toto nařízení zafungovalo a migrace do kolonie začala přece jen vzrůstat. Základem nizozemského osídlení ale bylo zemědělství, především na jihu kolonie. Osadníci k tomu potřebovali půdu a tu si museli kupovat od Indiánů. Indiáni, kteří se s Nizozemci setkávali, tvořili několik uskupení. Na severu šlo o tři kmeny patřící do Irokézské ligy. Jednalo se o Mohawky, Oneidy a Onondagy. Jejich sousedé, nějakou dobu nepřátelé a pak podřízení spojenci byli Mohykáni. Dále směrem na jih po proudu Hudsonu žili Catskillové a Esopové, řazení někdy k Munsee-Delawarům či správněji Lenni Lenapům. Na dolním Hudsonu, přilehlém okolí a na Long Islandu sídlilo několik skupin a komunit řazených rovněž k Munsee-Delawarům. Jednalo se o Wappingery, Haverstrawy, Nochpeemy, Wecquaesgeeky, Tappany, Hackensacky, Rockawaye, Canarsee, Raritany ad. (viz mapa).

Sever kolonie - Irokézové a Mohykáni.

V roce 1614 ustavili Nizozemci na horním Hudsonu obchodní pevnůstku Fort Nassau a později větší opevněnou osadu Fort Oranje (Orange). Tím začaly trvalé obchodní a politické vztahy s místními Indiány. Hlavními obchodními partnery byli Mohykáni a Mohawkové. Za obchodem sem docházeli a doplouvali i členové jiných domorodých etnik – Oneidové, Onondagové, nějakou dobu i Algonkinové, Montagnaisové, Huroni, Abenakové a zřejmě i Sokokiové. Pravděpodobně v roce 1624 se situace v oblasti začala měnit. Mohykáni a Mohawkové se dostali do konfliktu. Proč se tak stalo, se již zřejmě nepodaří zjistit. Dříve se historikové domnívali, že šlo o první ze série tzv. bobřích válek, neboli o snahu ovládnout přístup k evropskému zboží a stát se prostředníkem v kožešinovém obchodě. Dnes je tato teorie rázně zpochybňována a za válkou se vidí spíše tradiční důvody. Několik Nizozemců se v roce 1626 připojilo k výpravě Mohykánů na území Mohawků, ale akce skončila katastrofou a 4 Nizozemci při ní zemřeli. Ačkoli si Mohykáni zajistili pomoc nevelkého množství francouzských Indiánů, byli nakonec v roce 1628 ve válce poraženi a museli Mohawkům přenechat část území. Pro Holanďany se však prakticky nic nezměnilo, neboť Mohawkové jejich účast v boji na straně svých nepřátel považovali jen za nedůležitou epizodu, která nesmí narušit důležité obchodní partnerství. A měli pravdu, neboť Nizozemci se od té doby do válečných konfliktů Irokézů přímou účastí již nikdy nezamíchali. Obchodní vztahy mezi Irokézi a Nizozemci se brzy pro obě strany staly zcela zásadní. Nizozemci dodávali Irokézům wampumy a evropské zboží a za to získávali bobří a jiné kožešiny. Důležitým přelomem v obchodě se stalo to, že kolonisté zřejmě od konce 30. let začali zásobovat Irokéze střelnými zbraněmi a to v takovém množství, že Indiáni během několika let prakticky přezbrojili a přestali používat v boji na dálku luky a šípy. Tímto Nizozemci nepřímo ale výrazně zasáhli do irokézských útočných válek a podíleli se na jejich drtivých vítězstvích nad Hurony, Petuny, Neutrály, Erii a Algonkiny ve 40. a 50 letech 17. století. Ačkoli ne vždy probíhal vzájemný obchod a vztahy v přátelské atmosféře, nenarušil tuto "idylu" na horním Hudsonu – na níž doplácela "jen" kožešinová zvířata a nepřátelé Irokézů – až do zániku Nového Nizozemí v roce 1664 žádný zásadní problém.

Jih kolonie - cesta k válce.

V roce 1639 došlo k velkým nákupům půdy na Long Islandu a v okolí Manhattanu. Kolonie se začala "legálně" rozrůstat. Podle smluv si Indiáni obvykle ponechali právo zde žít, čili i farmařit, lovit a rybařit. Stalo se poměrně běžnou praxí, že Indiáni prodali stejné území několikrát, než definitivně odešli. Za půdu platili kolonisté mnoha různými druhy zboží. Za poměrně velké území (300 čtverečních mil) Westchester County severně od Nového Amsterdamu, získali indiánští prodejci toto: 300 nožů, 185 seker, 141 motyk, 67 pušek, 227 liber střelného prachu, 130 olověných prutů, 3 tavící sběračky, 5 kadlubů na výrobu kulí, 182 plášťů, 300 metrů látek, 113 košil, 92 párů punčoch, 82 dek, 10 šňůr korálků, 117 železných a mosazných kotlů, 76 džbánů, 12 křesadel, 20 lžic, 1000 rybářských háčků, 220 jehel, 120 šídel na vrtání děr do wampumů, 130 dýmek, 10 zvonečků, 10 židovských harf (hudební nástroj), pár rolí tabáku a 32 krabiček na tabák, 25 soudků piva, 162 galonů rumu a asi 1640 metrů wampumů. Toto zboží nedostali domorodci naráz, ale bylo jim dodáváno v delším časovém období. Nicméně je evidentní, že ačkoli z dnešního pohledu šlo o levný nákup, rozhodně nelze hovořit o šizení za "tretky", jak se někdy nákupy půdy od Indiánů paušalizují.  Jak rostl počet osadníků, začaly se množit incidenty, které narušovaly mírovou koexistenci. Indiánští psi ohrožovali dobytek kolonistů a ten zase ničil indiánská pole. Guvernér Kieft se rozhodl tyto problémy ošetřit právně. Indiáni sice měli zaručeno soudně se vymoci nápravy, ale zato měli podléhat zdanění, což však vesměs odmítali. Pokus vymoci "daň" od indiánské skupiny Tappanů odmítli tito slovy: ""náčelník (Kieft) ... musí být velmi zlý člověk, když přišel nepozván do této země a nyní je chce donutit platit jim (Nizozemcům) kukuřicí za nic."" V roce 1640 došlo k prvnímu vážnějšímu incidentu. Indiáni-Raritané napadli posádku obchodní lodě, načež Nizozemci uspořádali odvetnou trestnou výpravu, které padlo za oběť několik domorodců, včetně náčelníkova bratra.  V roce 1641 se situace dále vyhrotila – rozmíšky na obou stranách vzrůstaly a opět to stálo několik životů. Nizozemci několikrát žádali Wecquaesgeeky, aby vydali Indiána, který zabil a okradl jednoho Nizozemce. Ti to odmítli a tak kolonisté po dlouhém rozvažování rozhodli vyslat trestnou expedici. Tvořilo jí 80 mužů a vydala se na pochod v březnu 1642. Nicméně zabloudila a musela se s ostudou vrátit do Nového Amsterdamu. Ačkoli i druhá výprava nedosáhla požadovaného cíle, Indiáni se zalekli a požádali o jednání. Došlo k dohodě, kterou ale Indiáni nesplnili. Napětí stále vzrůstalo. Na Long Islandu a zřejmě i jinde narragansettský náčelník Miantonomo nabádal domorodce k hromadnému povstání proti bělochům. Komunita Hackensacků se dostala do konfliktu s Nizozemci v Newark Bay poté, co dobytek plundroval indiánská pole a kolonisté pravděpodobně podváděli při prodeji alkoholu. Opět došlo k několika vraždám a znovu Indiáni odmítli vydat viníky. Bylo evidentní, že soužití v okolí Nového Amsterdamu nefunguje.

Válka.

Bezprostřední příčiny.

V únoru 1643 napadli Wecquaesgeeky nespecifikovaní Indiáni, podle všeho zřejmě Mohawkové , zabili nejméně 17 z nich a mnoho dalších odvedli do zajetí. Zbývajících několik stovek Wecquaesgeeků uprchlo k Nizozemcům. Rozdělili se na dvě skupiny – jedna se usadila na Manhattanu a druha v Pavonii. Nizozemci Indiánům zprvu pomohli, ale pak vycítili možnost pomstít se za incidenty z minulosti a tajně připravili útočnou akci. Hlavním propagátorem útoku byl evidentně guvernér Kieft.

Boje v roce 1643.

Tentokrát byla akce pečlivě naplánována včetně průzkumu ale utajena před prostými kolonisty. 25. února 1643 okolo půlnoci dorazilo 80 vojáků k indiánskému táboru v Pavonii a dalších asi 50 k táboru Corlaer´s Hook na Manhattanu. Výsledkem kombinovaného útoku bylo více než 100 mrtvých a 30 zajatých domorodců. Dobový pramen popisuje akce takto: ""Malé děti vyrvané svým matkám byly před očima svých rodičů rozsekány na kusy...a ty byly hozeny do ohně nebo do vody...několik (Indiánů) uniklo k našim osadníkům, někteří bez ruky, posekáni a jinak zmrzačeni, nic horšího si ani nelze představit...a naši lidé se zprvu domnívali, že byli přepadeni svými nepřáteli Mohawky."" Kieft krátce doufal, že se Indiáni zaleknou a v kolonii zavládne klid, ale mýlil se. Prakticky záhy začali být nizozemští osadníci na různých místech napadáni domorodci z asi 11 různých komunit, kteří se okamžitě postavili na stranu Wecquaesgeeků. V kolonii nastal zmatek, počet vojáků nestačil na zajištění ochrany. Mnozí osadníci obvinili Kiefta z toho, že svou akcí ohrozil jejich životy a majetek a dva se dokonce guvernéra pokusili zabít. Některé skupiny Indiánů si uvědomily, že válka jim znemožní zemědělskou činnost a tím pádem i obživu a velmi záhy uzavřely mír. Stalo se tak v březnu a dubnu 1643 a jednalo se o domorodce z Long Islandu a Hackensacky. Nicméně náčelníkům dalo hodně práce zchladit horké hlavy mladých bojovníků, kteří byli naladěni se pomstít. V srpnu 1643 se do bojů zapojili i Wappingerové a během několika akcí zabili desítky osadníků. Jednou z obětí se stala i náboženská exulantka z Nové Anglie Anne Hutchinsonová a její děti. V kolonii zavládl chaos, mnoho lidí ve spěchu prchalo do Evropy. Jediné bezpečné místo na dolním Hudsonu byl Nový Amsterdam. Rada kolonie rozhodla, že je třeba zahájit útoky na všechny nepřátelské Indiány – což bylo asi 7 komunit disponujících podle odhadů 1500 bojovníky. Nizozemci proti nim mohli postavit jen asi 60 trénovaných vojáků a 250 domobranců. Do čela vojska byl jmenován John Underhill, anglický veterán z pequotské války, který žil již nějakou dobu v Novém Nizozemí. Přestože v početní nevýhodě, podnikli kolonisté do konce roku 1643 několik útočných operací, při nichž zničili či zabavili úrodu a vypálili několik vesnic. Indiáni se jim neodvážili postavit v otevřené bitvě a ani se nepokusili bránit opevněné vesnice.

Rok 1644.

V únoru 1644 se nizozemské síly rozdělily na dvě části – větší, převážně nizozemskou jednotku vedl La Montagne, menší převážně anglickou vedl Underhill. Podrobnosti o prvních akcích nejsou známy, zprávy pouze hovoří o tom, že Indiáni přišli o 120 mrtvých, zatímco koloniální útvary jen o 1 mrtvého a 3 zraněné. V březnu 1644 se 130 mužů vedených Underhillem vydalo na severovýchod a napadlo indiánskou opevněnou vesnici u dnešního Pound Ridge ve státě New York. Indiáni nestačili utéct a to se jim stalo osudným. Underhill použil stejnou taktiku, jaká se osvědčila při likvidaci Pequotů v pevnosti Mystic o sedm let dříve. Koloniální vojáci postříleli ty Indiány, kteří se odvážili jim postavit a poté vesnici zapálili. ""Indiáni se snažili uniknout, ale když neuspěli, vraceli se zpět do plamenů, dávajíce přednost smrti v ohni než našima rukama."" Podle svědectví samotných domorodců jich více než 500 zemřelo a jen 8 se podařilo uniknout. Nizozemci a Angličané ztratili jen 1 mrtvého a několik zraněných včetně samotného Underhilla. Tato bitva potvrdila několik skutečností. 1) Indiáni nebyli schopni čelit kompaktní síle evropských jednotek vyzbrojených mušketami v jakékoli otevřenější bitvě či při obraně vesnic. 2) Kolonisté při snaze zbavit se domnělé či skutečné indiánské hrozby postupovali naprosto nekompromisně a neznali slitování – bylo zcela běžné, že nešetřili ani děti a ženy. Totéž však platilo i z druhé strany. 3) Palisádou chráněné vesnice se domorodcům neosvědčily, neboť je nebyli schopni před evropskými vojáky účinně bránit, naopak se pro ně stávaly nebezpečnou pastí a tudíž během 17. století od jejich budování upouštěli.  Ačkoli po tomto drtivém vítězství požádalo několik skupin Indiánů o mír, válka pokračovala. Okolí Nového Amsterdamu bylo stále nebezpečné, útoky Indiánů nepřestávaly. Nizozemská Západoindická společnost byla krajně nespokojená s vývojem v kolonii. Její vedení chtělo, aby došlo co nejrychleji k uzavření míru, nepřálo si zničení a vyhlazení Indiánů – ""nejen, že by to bylo nemožné a nekřesťanské, ale také finančně neúnosné pro společnost"." Hlavním viníkem současné situace byl shledán guvernér Kieft. V prosinci 1644 bylo rozhodnuto ho odvolat.

1645 - uzavření míru.

Za Kiefta byl vybrán Peter Stuyvesant, guvernér na Curaçau. Trvalo však ještě další dva roky, než se výměna uskutečnila a Kieft zatím ve své funkci setrvával. Situace se přesto zlepšovala. V dubnu 1645 dorazili k Novému Amsterdamu zástupci několika indiánských skupin a "zakopali válečnou sekeru". Stále však zůstávalo mnoho domorodců ve válečném stavu. Nizozemci se proti nim pokusili najmout spřátelené Indiány, ale výsledek byl chabý. Kieft se v červenci 1645 vydal do Fort Orange vyjednávat s Mohawky a Mohykány. Když se vrátil na dolní Hudson, místní kmeny konečně souhlasily s uzavřením obecného míru. Jako prostředníci sloužili mohawští a mohykánští náčelníci. 30. srpna 1645 byla smlouva s asi 10 indiánskými kmeny a skupinami uzavřena. Podmínky dohody byly následující: 1) udržovat mír, 2) problémy řešit právní cestou, 3) nepohybovat se ozbrojeni v blízkosti osad druhé strany bez předchozího upozornění. 31. srpna 1645 se v Novém Amsterdamu slavilo díkůvzdání, válka skončila.

Výsledky.

Během bojů přišli Indiáni nejméně o 1000 lidí (některé zdroje uvádějí až 1600). Přímé bojové ztráty Nizozemců nejsou známy, ale jednalo se o přibližně 100 kolonistů. Stovky dalších raději unikly do Evropy. Z hlediska počtu obětí šlo tedy jednoznačně o koloniální vítězství, jednalo se však o prohru obou stran. Nové Nizozemí bylo výrazně populačně oslabeno a trvalo několik let, než se to změnilo. Soužití obou kultur již nikdy neprobíhalo v ovzduší vzájemné důvěry. Přes mírové podmínky se v dalších letech znovu objevily problémy a incidenty, které vedly k dalšímu konfliktu – broskvové válce. Muž, jehož jméno válka nese, guvernér Kieft se v roce 1647 vydal na cestu do Evropy, ale nikdy tam nedoplul – jeho loď ztroskotala nedaleko pobřeží Walesu a Kieft zahynul. V roce 1645 to Nizozemci ještě netušili, ale skutečnou hrozbou pro ně nebyli Indiáni ale Angličané. Již brzy měla vzájemná obchodní a imperiální rivalita převážit dřívější spojenecké vazby a náboženskou spřízněnost. V roce 1664 se Nové Nizozemí stalo New Yorkem.

Kieftova válka (možná další pojmenování válka guvernéra Kiefta, válka s Wappingery, první nizozemsko-indiánská válka, válka s kmeny Munsee) byl konflikt, k němuž došlo v letech 1643-1645 v Novém Nizozemí. Střeli se v něm holandští kolonisté a indiánské kmeny a komunity ze skupiny Munsee (Lenni Lenape). Pomoc Nizozemcům poskytli i Angličané ze sousední Nové Anglie. Válka neskončila rozhodným vítězstvím ani jedné ze stran, byla však neobyčejně krvavá a vyžádala si obrovský počet mrtvých především na straně domorodců.

Kieft's War (1643–1645), also known as the Wappinger War, was a conflict between the colony of New Netherland and the Lenape Indians in New York. It is named for Director-General of New Netherland Willem Kieft who had ordered an attack without approval of his advisory council and against the wishes of the colonists. Dutch colonists attacked Lenape camps and massacred the inhabitants, which encouraged unification among the regional Algonquian tribes against the Dutch and precipitated waves of attacks on both sides. This was one of the earliest conflicts between settlers and Indians in the region. The Dutch West India Company was displeased with Kieft and recalled him, but he died in a shipwreck while returning to the Netherlands; Peter Stuyvesant succeeded him in New Netherland. Numerous Dutch settlers returned to the Netherlands because of the continuing threat from the Algonquians, and growth slowed in the colony.


Příčiny vzniku nezávislého Finska.

Území dnešního Finska bylo od roku 1809 součástí ruského impéria jako autonomní velkoknížectví spojené s Ruskem personální unií (ruský car byl finským velkoknížetem). Nicméně i přes finské snahy o zachování finské autonomie a snahy nedopadnout podobně jako Poláci v "Kongresovce", se Rusové snažil o rusifikaci Finska, která zesílila po roce 1898, kdy se generálním guvernérem stal Nikolaj Ivanovič Bobrikov, který byl jejím velkým zastáncem. Dalším generálním guvernérem, který byl zastáncem rusifikace Finska, byl Franz Albert Seyn.  Situace se změnila po Únorové revoluci, kdy abdikoval car a velkokníže Mikuláš II. a podle finských politiků byla rusko-finská unie u konce, jelikož cara Mikuláše na trůnu nevystřídal ani jeho syn Alexej ani bratr Michail Alexandrovič. Předpokládali tak, že carovy pravomoci budou přesunuty na Finský parlament, což však ruská dočasná vláda nemohla přijmout.  V parlamentu socialisté podali návrh, který omezoval ruský vliv na domácí události, ale nijak se nedotkl moci ruské vlády v záležitostech obrany a zahraniční politiky. Pro Prozatímní vládu ale byl příliš radikální. Protože parlament překročil svou pravomoc, byl rozpuštěn. Nové volby slibovaly dosavadní menšině šanci získat většinu, která by podle jejich přesvědčení mohla vylepšit porozumění s Ruskem. Nesocialisté chtěli spolupracovat s Prozatímní vládou také proto, že se báli, že moc socialistů poroste a vyústí v radikální reformy, jako třeba rovné volební právo v obecních volbách a pozemkovou reformu. Většina měla ale samozřejmě úplně opačný názor a neakceptovala právo ruské dočasné vlády rozpustit Parlament. Když se parlament po letní recesi v srpnu 1917 znovu sešel, byly přítomny jen skupiny podporující návrh. Ruské jednotky obsadily sněmovnu, parlament byl rozpuštěn a byly vypsány nové volby. Výsledkem byla malá buržoazní většina a zcela nesocialistický senát.  Říjnová revoluce zcela změnila dosavadní situaci. 15. listopadu 1917 bolševici vyhlásili obecné právo na sebeurčení včetně práva na úplné odtržení pro všechny národy Ruska. Kvůli obavám z vývoje v Rusku a doma ve Finsku navrhl nesocialistický senát parlamentu Vyhlášení nezávislosti Finska, se kterým parlament souhlasil 6. prosince. Ruská revoluční vláda vyhlášení o nezávislosti přijala až téměř po měsíci, 4. ledna 1918. Německo a skandinávské státy nezávislost Finska vzápětí uznaly také.  Finsko prošlo od ledna do května 1918 krátkou, ale hořkou občanskou válku (finsky sisällissota). Finská vláda porazila socialistické povstání rudých, kteří vyhlásili Finskou socialistickou dělnickou republiku. Vůdcem bílých byl Pehr Evind Svinhufvud a jejich velitelem generál baron Carl Gustaf Emil Mannerheim (oba regenti). Vítězství bílých v občanské válce bylo dosaženo za podpory císařského Německa.  I přes tradiční monarchistické zaměření velké části Finů, ale především díky odporu k carskému systému, podal finský Senát při vyhlášení finské nezávislosti návrh na republikánské zřízení. Monarchie však byla pro Finsko tradiční a mezinárodní situace tomu nahrávala. Navíc Finové věřili, že monarchie nastolí tak silný systém, že zabrání dalším povstáním nebo případně další občanské válce. Pro monarchii hrálo také to, že její odpůrci – socialisté – v parlamentu chyběli a konzervativci tak měli většinu.  Jelikož ve Finsku neproběhla revoluce jako např. v Rusku, bylo Zemské zřízení Gustava III. vykládáno jako platné a panovnická moc byla svěřena regentovi do doby než bude řádně zvolen panovník. Prvním regentem byl v květnu 1918 zvolen Pehr Evind Svinhufvud. Ten posléze jmenoval Paasikiviho promonarchistickou vládu. Ovšem ani jeden z návrhů konstituční monarchie nezískal v parlamentu pětišestinovou potřebnou většinu. Po druhém neúspěchu tak vláda začala urychleně hledat nového panovníka podle Zemského zřízení z roku 1772.

Kandidáti na trůn.

Jelikož se o žádném Finovi jako králi nedalo uvažovat, musela se vláda obrátit do zahraničí. Při hledání nového panovníka padla volba na Německo, kde byli zdejší princové a knížata "hojným vývozním artiklem" (např. Albert Sasko-Kobursko-Gothajský, Leopold I. Belgický, Ferdinand II. Portugalský, Jiří I. Řecký, Karel I. Rumunský, Ferdinand I. Bulharský, Ferdinand I. Rumunský, Vilém Wied, atd.). Finští politici, kteří byli do jisté míry „císařtější než císař“, se nechtěli spokojit jako králem s nikým menším než samotným synem císaře Viléma II. princem Oskarem. Proto také regent Svinhufvud navštívil Viléma II. a přesvědčoval ho, aby souhlasil s Oskarovým nástupem na trůn. Pro německou stranu by ale takový krok byl velice riskantní a tak se Finové museli porozhlédnout jinde.  Někteří monarchisté doufali, že by se králem stát sám baron Mannerheim, ale on tuto možnost odmítl.  Nakonec se Finové spokojili s "pouhým" švagrem císaře Viléma II., hesensko-kasselským lankrabětem Fridrichem Karlem, který jako švagr císaře Viléma II. představoval pro Finy německou podporu a navíc byl luterán jako většina Finů. A tak tedy 9. října 1918 finský parlament nabídl Fridrichu Karlovi novou finskou korunu. Fridrich Karel by jako král vládl pod jménem "Väinö I.", "Karel (Kaarle I)" nebo "Fredrik Kaarle". Bylo také v plánu oženit jeho nejstaršího syna a následníka trůnu s finskou šlechtičnou.  Pro budoucího krále byla vyrobena nová královská koruna. Oficiální titul krále měl být: "Jeho Veličenstvo, král Finska a Karélie, velkovévoda Laponska, vévoda Aland, pán Kalevy a severu" (finsky "Suomen ja Karjalan kuningas, Ahvenanmaan herttua, Lapinmaan suuriruhtinas, Kalevan ja Pohjolan isäntä").

Finské království (finsky: "Suomen kuningaskunta", švédsky: "Kungariket Finland") je označení krátkého historického období finských dějin, kdy ke konci první světové války byla vyhlášena nezávislost Finska na ruské říši poté, co car Mikuláš II. abdikoval a skončila rusko-finská unie. Nově nezávislé Finsko zůstalo monarchií a mělo být prohlášeno královstvím. Králem byl zvolen Fridrich Karel Hesenský (švagr císaře Viléma II.). Po celou dobu existence nezávislé finské monarchie vládli jako regenti Pehr Evind Svinhufvud a Carl Gustaf Emil Mannerheim. Kvůli německé prohře ve válce ale nakonec k realizaci nedošlo a Fridrich Karel Hesenský se musel vzdát trůnu.

There was an attempt to establish a monarchy in Finland in 1918 (; ). In the aftermath of the Finnish Declaration of Independence from Russia in December 1917 and the Finnish Civil War from January–May 1918, the victorious Whites in the Parliament of Finland considered making the newly independent Finland a kingdom and creating a monarchy. The attempt came to naught; the king-elect never reigned nor came to Finland, and republican victories in the next election ensured the proposal was abandoned.  During the Finnish Civil War of 1918, Finnish Reds on friendly terms with Soviet Russia fought Finnish Whites who allied with the German Empire. Direct aid from the German Baltic Sea Division aided the Whites who won the war. The provisional government established after the Grand Duchy of Finland's declaration of independence leaned heavily toward the Finnish right and included a number of monarchists. The parliament drew up plans to create a Finnish monarchy on the legal theory that the Swedish Constitution of 1772 was still in effect, but there had been an extended interregnum with no monarch on the throne. Prince Frederick Charles of Hesse was elected to the throne of Finland on 9 October 1918 by the Finnish parliament, but he never took the position nor traveled to Finland. Almost immediately after the election, Finnish leaders as well as the population belatedly came to understand the grave situation their German allies were in, and the wisdom of electing a German prince their new leader as Germany was about to lose World War I was called into question. Germany itself became a republic and deposed Kaiser Wilhelm, and signed an armistice with the Allies in November. The victorious Western powers informed the Finnish government that the independence of Finland would only be recognized if it abandoned its alliance with Germany. As a result, in December 1918 Frederick Charles renounced the throne and the Baltic Sea Division withdrew from Finland. In the March 1919 election, with the Finnish left and former Reds able to vote, republicans won a crushing victory. Finland's status as a republic was confirmed in the Finnish Constitution of 1919.


Historie.

Církevní stavba, která navazuje na starší předlohu budovy z 18. století byla od základů obnovena. Stála původně na místě dnešního hlavního nádraží a byla v rámci plánování městské dopravy zbourána a znovu vystavěna v městské části Vanmaerlantstraat. Zde byly budovy kláštera sester Věčného klanění "(Dames de l'Adoration perpétuelle"). V této podobě je soubor původních staveb nadále zachován, byť se změnilo využití těchto budov. Od roku 1999 slouží hlavní budova jako Návštěvnické centrum a knihovna Evropské komise. Kapli začali využívat nejenom zaměstnanci zdejších evropských institucí, nýbrž všichni, kdo hledají prostor pro ztišení a modlitbu. Z darů a příspěvků Konference katolických biskupů Evropy, Konference evropských církví, Jezuitského řádu a mnoho dalších nadací a dárců byla kaple v letech 1999-2000 kompletně zrekonstruována. Dne 25. září 2001 byla nově obnovená kaple slavnostně otevřena a vysvěcena tehdejším bruselským arcibiskupem Godfriedem kardinálem Danneelsem.

Architektura.

Zatímco neorenesanční fasáda kaple zůstala při rekonstrukci téměř nedotčena, interiér kostela byl při přestavbě v letech 1999-2000 kompletně změněn podle projektu bruselské architektonické kanceláře Marionex. Dnes je budova složena ze čtyř podlaží, oproti dřívějšímu stavu. Vstupní část kaple (přízemí) může sloužit též pro účely konání recepcí, jako místo pro zasedání nebo jako výstavní prostory. V suterénu se nachází krypta, kterou návštěvníci vyhledávají k tiché modlitbě či adoraci. Zlatý kříž je dílem sochaře Filipa Denise. Loď kaple se nyní nachází v prvním patře a je přístupná přes vnitřní schodiště nebo je dostupná výtahem. Jelikož kaple ztratila svoji původní výšku, musely být vyhotoveny nové výplně oken a to vídeňským malířem Thomasem Reinholdem. Umělecké výplně oken po stranách jsou snahou o vyjádření témat Stvoření, Vtělení, starozákonního Hořícího keře a Letnic, zatímco okno v průčelí sakrální stavby reflektuje téma Vzkříšení. V interiéru kaple jsou instalovány varhany z dílny Etienna Debaisieuxe. Nástroj je darem od Evangelické církve v Německu. V prostoru kostela nalezneme téź další společenské prostory či kanceláře.

Pastorace.

Kaple není farní kostel. Vzhledem k jejímu zvláštnímu postavení ve středu kancelářské a obchodní čtvrti, v blízkosti evropských institucí (Rada Evropské unie, Evropský parlament, Evropská komise atd.), slouží jako místo pro diskuze, setkání, místo pro modlitbu. Kaple je otevřena hlavně ve všední dny a otevírací doba je tak přizpůsobena pracovnímu rytmu nejen zaměstnanců evropských institucí. Pastorační team nabízí programy pro lidi různých křesťanských denominací. Team této kaple v samotném srdci hlavního města Evropské unie je tvořen duchovními, řeholníky a v neposlední řadě dobrovolníky. Můžete využít katolické, luteránské nebo ortodoxní duchovní služby - zejména v době oběda. Pastorace je nabízena v mnoha jazycích, především však v angličtině a francouzštině.

Kaple Zmrtvýchvstání Páně () neboli kaple pro Evropu ("Chapelle pour l'Europe") je římskokatolická kaple s ekumenickou orientací, nacházející se v Evropské čtvrti Bruselu.  Tento kostel, jehož historie se datuje již od 15. století, byl původně v jiné části centra města. Byl však zbourán během přestavby centra v roce 1907. Kostel byl znovu postaven podle původní předlohy. Na podzim roku 2001 - poté, co byla kaple přestavěna a změnila sa pastorační vize - kaple získala současný název. Pastoračni program této kaple reaguje na požadavky ekumenického prostředí hlavního města Evropské unie. Pastorační odpovědnost za kapli převzal jezuitský řád.

The Chapel of the Resurrection (, ) or Chapel for Europe is a Roman Catholic church with an ecumenical vocation located in the heart of the Brussels' European Quarter (City of Brussels municipality), next to the former Convent Van Maerlant. A precursor of this church, which dated back to the 15th century, was situated in the city centre, but demolished in the course of urban development in 1907. Instead, a replica, externally true to the original, was built at its present location. In 2001, after substantial renovation, the church received its present name and took on its present ecumenical character. The pastoral responsibility for the chapel has been entrusted to the Society of Jesus.


Rozšíření.

V přírodě již neexistují původní plané rostliny, ze kterých staletým pěstováním a pomalým šlechtěním vznikl současný druh, stejně není známo místo primárního výskytu. Předpokládá se, že nejprve rostla v jihovýchodní Asii na ostrovech Indonésie a Malajsie, v Papui Nové Guineji, na Šalomounových ostrovech a případně i v tropických oblastech severní Austrálie.  Nyní zabírá areál pěstování beninkasy voskonosné území od Indie přes Pákistán, Bangladéš, Myanmar, Thajsko, přes jih Číny a Japonska po Filipíny, Malajsii, Indočínu, ostrovy Indického oceánu, Indonésii, ostrov Novou Guineu s přilehlými souostrovími, jakož i oblast v Queenslandu v severní Austrálii a většinu pacifických ostrovů. Z Asie se později dostala do tropické Afriky, kde je nejvíce rozšířena v Keni, Malawi, Mosambiku, Tanzanii, Zambii a Zimbabwe. Při osídlování Ameriky byla příchozími obyvateli rozmnožena na ostrovy v Karibiku a do zemí pevninské Střední Ameriky.

Ekologie.

Je teplomilnou a vlhkomilnou bylinou, která požaduje kyprou, výživnou, dostatečně vlhkou a slabě kyselou půdu s pH od 5,5 do 6,5. Pro zdárný růst potřebuje průměrné teploty v rozsahu od 24 do 27 °C, sklízí se po osmdesáti až sto šedesáti dnech od výsevu. Vyžaduje slunečnou a před větry chráněnou polohu.  Jedlá část plodu tvoří přes 70 % celkové hmotnosti. Plod obsahuje průměrně okolo 90 % vody, 2 % sacharidů, 0,5 % bílkovin, 0,5 % vlákniny, 0,5 % minerálních látek a 0,1 % tuku. U průměrného plodu se snědením 100 gramů dužiny získá lidské tělo 55 kJ energie, 20 mg vápníku, 10 mg hořčíku, 20 mg fosforu, 0,5 mg železa a stejně zinku, 0,04 mg vitamínu B1, 0,11 mg vitamínu B2 (B2), 0,4 mg vitamínu B3 a 13 mg vitamínu C. Stárnutím plodů se obsah živin snižuje.  Vegetační doba pro dosažení plné zralosti plodů je čtyři až pět měsíců. U rychlejších typů začínají rostliny kvést asi za padesát dnů po výsevu, u pomalejších po sto dnech. Pravidelná sklizeň mladých plodů prodlužuje dobu kvetení i dobu sklizně. Primitivnější typy mají poměr samičích květů k samčím asi 1:20 až 1:33, u modernějších kultivarů již převažují na rostlině květy samičí nad samčími; tento poměr je též ovlivňován teplotou a délkou dne.

Popis.

Jednoletá, jemně chlupatá, popínavá bylina s pevným stonkem rostoucím do délky až 5 m. Stonek je pevný, bělavě zelený, podélně brázděný a drsně chlupatý, opory se přidržuje až 35 cm dlouhými úponky rozvětvenými do dvou až čtyř prstů. Listy jsou jednoduché, vyrůstají střídavě, obvykle proti úponku a mají řapík dlouhý 5 až 20 cm. Jejich čepele jsou v obryse široce vejčité, dlanitě laločnaté, dlouhé 10 až 25 cm a široké 10 až 20 cm, u báze jsou hluboce srdčité a na vrcholu špičaté, po obvodě mají pět až jedenáct nepravidelných, více či méně hlubokých laloků a pět až sedm žilek dlanitě rozvětvené žilnatiny. Lodyha vydává po poranění specifické silné aroma. Rostlina má listy hodně variabilní ve tvaru i velikosti.  Žluté květy velké 6 až 12 cm jsou pravidelné, pětičetné, jednopohlavné a vyrůstají jednotlivě na stopkách z paždí listů. Samčí květy mají stopky dlouhé 5 až 15 cm, samičí jen 2 až 4 cm. Květy mají kalich se široce zvonkovitou trubku a pět kopinatých cípů asi 1 cm dlouhých a korunu s pěti žlutými, širokými, podlouhle vejčitými a téměř volnými plátky dlouhými 3 až 6 cm, širokými 2 až 4 cm a na koncích mírně zašpičatělými. V samčím květu jsou tři krátké, zelené tyčinky s prašníky, v samičím je podlouhle vejčitý, silný, 4 mm dlouhý semeník s mnoha vajíčky a s krátkou tlustou čnělkou se třemi zakřivenými bliznami. Samičí květy bývají o něco málo menší. Opylení zajišťuje létající hmyz.  Plod je eliptická až válcovitá bobule, na povrchu tmavě zelená či skvrnitá, bývá dlouhá až 50 či 60 cm, tlustá 10 až 25 cm a obvykle váží 10 až 15 kg, extrémně až 45 kg. Nezralý plod je na povrchu hustě chlupatý, zralý je hladký a potažený bílým voskovitým povlakem, který lze snadno odstranit. Uvnitř plodu je zelenavě bílá, šťavnatá, relativně tuhá, ve středu houbovitá dužina. Obsahuje mnoho semen, jež jsou bílá až žlutohnědá, zploštělá, vejčitá, asi 10 mm dlouhá a 5 mm široká. Hmotnost tisíce semen je okolo 70 gramů. Rozlišují se četné kultivary, které se liší zejména velikostí a tvarem ovoce, barvou, chlupatostí, množstvím přítomného vosku a délkou vegetace.

Rozmnožování.

Rostliny se rozmnožují výhradně semeny, jež se vysévají do hloubky asi 3 cm v řádcích 1 m širokých a na vzdálenost 0,7 m, vzklíčí za jeden až dva týdny. Byliny určené pro průběžnou sklizeň nezralých, nevelkých plodů se vysazují ke kůlům vysokým asi 2 m nebo k trelážím. Rostliny používané k vypěstování velkých, těžkých, zralých plodů bývají vedené po zemi, sázejí se ve sponu 1,5×2 m a v období dešťů se plody na ochranu před hnilobou podkládají slámou. Pěstují se na dobře vyhnojené půdě a pro dobrý výnos se během růstu průběžně přihnojují dusíkatými hnojivy, pro růst potřebují teplotu nejméně 25 °C.

Využití.

Nezralé plody vážící 0,3 až 1 kg se průběžně sklízejí v týdenních intervalech po 60 až 100 dnů od vysetí, za dobrou sklizeň je považováno 30 tun z 1 ha. Zralé plody se trhají v závislosti na kultivarů za 100 až 160 dnů, tehdy váží průměrně 10 až 15 kg a z plochy 1 ha se sklidí okolo 20 tun. Nevyzrálé plody se poměrně rychle se kazí, ale zralé, uchovávané při teplotě okolo 15 °C a relativní vlhkosti 70 %, lze skladovat půl až celý rok; povrchová vosková vrstva je chrání před napadením zhoubnými mikroorganismy i ztrátou vlhkosti. Pěstují se taktéž pro semena i vosk, z výměry 1 hektaru se ze zralých plodů se získá průměrně 150 až 300 v subtropické a tropické Asii kg semen.  Beninkasa voskonosná je v subtropické a tropické Asii poměrně důležitou tržní zeleninou a nezralé plody jsou na městských trzích stále známější a populárnější. Plody se po oloupání slupky a odstranění semen využijí téměř celé, konzumují se syrové nebo po tepelné úpravě jako zelenina nebo se z nich vaří polévky či se dělá džus, také se pečou nebo vaří plněné masem, kraby či pikantní zeleninou. Pevná dužina starších plodů se také kanduje cukrem nebo suší. Příležitostně se jedí mladé výhonky, listy i květy. Semena se praží, nebo se z nich lisuje stolní olej. Vosk sloupaný z povrchu slouží k výrobě svíček, vydlabané zralé plody ztvrdnou a používají se jako nádoby pro denní potřebu.  Plody jsou v Číně a Indii ceněné pro mnohé léčebné vlastnosti, používají se hlavně v ájurvédské medicíně. Olej ze semen slouží jako anthelmintikum, semeny se léčí kašel, astma a horečka, dužina plodů je považována za afrodisiakum a tonikum, slupka je diuretikum a laxativum, popel ze slupek se přikládá na nehojící se rány. Šťáva z plodů je prostředkem pro snížení hladiny cukru v krvi, lékem proti šílenství, epilepsii a dalším nervovým onemocněním, výluhem z kořenů se léčí kapavka.

Beninkasa voskonosná ("Benincasa hispida") je jednoletá, popínavá, tropická rostlina s úponky, jediný druh monotypického rodu beninkasa, pocházející pravděpodobně z indomalajské oblasti. Je pěstována hlavně pro kulovité či válcovité plody konzumovatelné ve všech stadiích zralosti, může růst na podpěrách nebo se plazit po holé zemi. Zralé plody se navíc dají dlouze skladovat a mimo stravy jsou vhodné i ke zhotovování nádob na vodu či k uskladnění potravin.

Benincasa hispida, the wax gourd, also called ash gourd, white gourd, winter gourd, tallow gourd, ash pumpkin, winter melon, Chinese preserving melon and (Alu) Puhul, is a vine grown for its very large fruit, eaten as a vegetable when mature.  It is the only member of the genus Benincasa. The fruit is covered in a fuzzy coating of fine hairs when young. The immature melon has thick white flesh that tastes sweet. By maturity, the fruit loses its hairs and develops a waxy coating, giving rise to the name "wax gourd". The wax coating helps to give the fruit a long shelf life. The melon may grow as large as 80 cm in length. It has yellow flowers and broad leaves. The taste is rather bland.  It is native to South and Southeast Asia. The wax gourd is widely grown throughout Asia, including Java and Japan, the places where it is thought to have originated and Sri Lanka.  One variety of the plant, called "chi qua" ("Benincasa hispida" var. "chieh-qua"), is commonly used in Asian cuisine.


Historie.

Zemské volby v Sársku 2009.

Poprvé došlo k realizaci této uvedené koalice v rámci zemské koalice Křesťanskodemokratické unie (CDU), Svobodné demokratické strany (FDP) a Spojenectví 90/Zelených v německé spolkové zemi Sársko v roce 2009, a to zhruba šest týdnů po volbách. Sárským ministerským předsedou byl tehdy zvolen Peter Müller (CDU), v srpnu roku 2011 jej vystřídala v úřadu jeho stranická kolegyně Annegret Krampová-Karrenbauerová (CDU), která avšak následně uzavřenou Jamajskou koalici neudržela a v lednu roku 2012 ji byla nucena kvůli rozporům uvnitř FDP rozpustiti. Po ukončení tzv. Jamajské koalice byla v Sársku pod jejím vedením vedena jednání o uzavření tzv. velké koalice se sociálnědemokratickou stranou (SPD).

Zemské volby ve Šlesvicku-Holštýnsku 2017.

Po zemských ve Šlesvicku-Holštýnsku, jež se konaly na začátku května 2017, ve kterých ztratila sociálnědemokratická strana (SPD) pod vedením svého ministerského předsedy Torstena Albiga vládnoucí pozici v této spolkové zemi, a to ve prospěch vítězné křesťanskodemokratické unie (CDU), byla uzavřena jamajská koalice pod vedením nově nastupivšího ministerského předsedy Daniela Günthera (CDU).

Rozhovory o jamajské koalici pro spolkovou vládu 2017.

Volby do Spolkového sněmu dne 24. září 2017 přinesly velký úspěch FDP, když získala 10,4 % tzv. druhých hlasů ("Zweitstimme") a po čtyřech letech se opět vrátila do celoněmeckého parlamentu. Velká zásluha na tomto úspěchu se přisuzuje předsedovi strany Christianu Lindnerovi.  Obě doposud opoziční resp. v Bundestagu nezastoupené strany, tedy Zelení (získali 8,9 % druhých hlasů ve volbách) a FDP, ihned po volbách v zásadě vyhlásily svou ochotu vyjednávat o vzniku vlády tzv. jamajské koalice pod vedením dosavadní kancléřky Angely Merkelové (CDU/CSU). Bylo však zjevné, že pro svou účast tyto dvě „malé“ strany zamýšlely klást dalekosáhlé požadavky. Podle zprávy listu Rheinische Post, převzaté také deníkem Frankfurter Allgemeine Zeitung, se již během prvního týdne po volbách ze dne 24. září 2017 setkali vedoucí představitelé těchto dvou stran, aby projednali možnosti společného odsouhlaseného postupu. Za FDP se setkání měli zúčastnit předseda strany Christian Lindner, místopředseda Wolfgang Kubicki a generální sekretářka Nicola Beerová. Za Zelené to měli být předseda strany Cem Özdemir, předsedkyně poslaneckého klubu Katrin Göring-Eckardt a ministr životního prostředí ve spolkové zemi Šlesvicko-Holštýnsko Robert Habeck. FDP chtěla podle těchto zpráv požadovat pro sebe velmi vlivné ministerstvo financí, jehož dosavadní šéf Wolfgang Schäuble na tuto funkci brzy po volbách rezignoval a stal se předsedou Bundestagu. Kromě toho měla FDP v úmyslu požadovat ministerstvo spravedlnosti a jedno další ministerstvo. Zelení by rádi dostali ministerstvo zahraničí, ministerstvo životního prostředí a rovněž jedno další ministerstvo.  Po pět týdnů trvajících rozhovorech, oficiálně označených jako sondování a ne jako vyjednávání, o možnosti vzniku nové vlády, těsně před půlnocí v neděli 19. listopadu 2017, opustil předseda FDP Christian Lindner spolu se svými stranickými kolegy zasedání v Berlíně a oznámil, že jeho strana FDP toto neúspěšné sondování za sebe ukončuje. Tím je prakticky vyloučen původně nastíněný vznik tzv. jamajské koalice. Důvodem pro postup FDP jsou nepřekonatelné rozpory se Zelenými, zvláště v otázce přistěhování rodinných příslušníků již v Německu bydlících uprchlíků, kteří nemají nárok na azyl nebo jinou formu trvalého pobytu. O dalším postupu se zatím úřadující spolková kancléřka Angela Merkelová dne 20. listopadu 2017 radila se spolkovým prezidentem Frankem-Walterem Steinmeierem. Protože Martin Schulz, předseda Sociálnědemokratické strany Německa (SPD) v tentýž den opět vyloučil pokračování tzv. velké koalice s CDU/CSU v tomto legislativním období, naskýtá se prakticky jen možnost předčasných voleb. I ta je však spojena s velkými překážkami vzhledem k právním předpisům v německé ústavě. V této věci má značné pravomoci spolkový prezident.

Jamajská koalice (něm. "Jamaika-Koalition", také "jamajské společenství", "jamajský semafor" nebo hovorově "Schwampel" (z německého "schwarze Ampel" "černý semafor“, protože se od "Ampelkoaliton", červen-žluto-zelené koalice liší černou barvou) je v Německu hovorové označení koalice pravo-zelených stran. Odkazuje na barvy přisuzované politickým stranám veřejností a médii, které se shodují s barvami na vlajce Jamajky. Černá barva = na celoněmecké úrovni společenství Křesťanskodemokratické unie a Křesťansko-sociální unie Bavorska (CDU/CSU), žlutá barva = Svobodná demokratická strana (FDP) , zelená barva = Spojenectví 90/Zelení).

Jamaica coalition (; also known as the Jamaica alliance, Jamaica traffic light, black traffic light or Schwampel) is a term in German politics describing a coalition among the parties of the Christian Democratic Union/Christian Social Union (CDU/CSU), Free Democratic Party (FDP), and the Green Party.  The term refers to the coincidence that the symbolic colors of the parties in such a coalition—black for the conservative CDU/CSU, yellow for the liberal FDP, and green for the Green Party—are also the colors of the flag of Jamaica. It also alludes to the perception (from a German point of view) of such an alliance as an "exotic" constellation.


Vláda.

Na trůn dosadila Artabana část parthské šlechty nespokojená s panováním krále Vonóna I. – ten měl v důsledku své latinské výchovy "příliš změkčilé" způsoby a navíc byl podporován císařem z Říma. Artabanos byl v nastalé občanské válce nejprve poražen a nucen uprchnout do hor, později se však se silnějším vojskem vrátil a roku 10/11 Vonóna svrhl. Pak se dal v Ktésifóntu korunovat parthským králem. Vonónés našel útočiště v Arménii, kde převzal tamní vakantní královský stolec.  Pro Artabana bylo důležité, že Římané neměli v úmyslu dostat se kvůli Vonónovi do války s Parthy, a když jim velkokrál pohrozil vojenskými kroky, donutili svého chráněnce k odchodu do Sýrie a rezignaci na titul arménského krále. Snahy dosadit na trůn v Artaxatě arsakovského prince, které dával Artabanos najevo, však narazily na odpor císaře Tiberia a na východ byl urychleně vyslán vojevůdce Germanicus, aby tomu zabránil. Novým arménským králem se z vůle Říma stal roku 18 syn pontského krále Zénón, který přijal jméno Artaxés III.  V parthské říši, která se dosud zmítala vnitřními spory, se Artabanovi během relativně krátké doby podařilo nastolit pořádek. Do provincií byli jako správci dosazeni královi synové, aby se zvýšila kontrola centra, a byl eliminován vliv lokálních dynastií. Z této doby pochází také jediný královský dokument, který se z arsakovské epochy vůbec zachoval – dopis Artabana II. magistrátu města Sus z prosince roku 21. Král v něm potvrzuje spornou volbu městské samosprávy.  Vztahy s Římem, po celá dvacátá léta mírové, se zkalily roku 35 opět kvůli Arménii, kde zemřel bezdětný Artaxés III. Za nového krále si Artabanos vyhlédl svého prvorozeného syna Arsaka a zřejmě počítal s tím, že starý císař Tiberius nebude chtít riskovat válečný konflikt. Oficiálně se krok zdůvodňoval tím, že Arménie patřila svého času k achaimenovské říši, argument, který později využívali i sásánovští vladaři. Artabanos zjevně přecenil svoje síly, neboť nečekal, že část parthské šlechty vstoupí do kontaktu s Tiberiem a ten vyšle na východ vnuka Fraata IV. Tiridata a na arménský trůn nominuje bratra iberského krále Mithridata.  Ve válce, jež následovala, dobyli Iberové Arménii, parthské vojsko bylo při pokusu o protiofenzívu poraženo a k Eufratu dorazil syrský místodržitel Lucius Vitellius, takže šance obnovit status quo byly minimální. Artabanos se stáhl do Hyrkánie a musel přihlížet, jak je jeho soupeř Tiridatés korunován parthským králem. Jeho pozici nakonec zachránily stejné faktory, které mu umožnily vzestup – Tiridatova římská výchova. Parthové ho již po několika měsících prosili, aby opět převzal vládu, a Tiridata vypudili do Sýrie. V roce 37 se Artabanos sešel na Eufratu s Vitelliem, a poté co rezignoval na vměšování do arménských záležitostí, byla Římem uznána jeho panovnická suverenita.  Zbylých pár měsíců, které Artabanos II. strávil na parthském trůně, stálo ve znamení vzpoury měšťanů v Seleukii nad Tigridem a pokusu jistého Cinnama o uzurpaci. I tyto dramatické okamžiky se králi podařilo ustát, navzdory tomu, že Seleukii zpacifikoval až jeho syn a nástupce Vardanés.

Artabanos II., v minulosti rovněž nazývaný "Artabanos III." ( – 38 n. l.), byl parthský velkokrál z rodu Arsakovců panující v letech 10/11–38. Podle K. Schippmanna pocházel ze severovýchodního Íránu, pravděpodobně z Hyrkánie, a byl Arsakovcem po matce. Z Tacita vyplývá, že vyrostl u Dahů východně od Kaspického moře, zatímco Flavius Iosephus zasazuje jeho dětství do médské Atropatené.

Artabanus II (also spelled Artabanos II or Ardawan II; "Ardawān"), incorrectly known in older scholarship as Artabanus III, was King of Kings of the Parthian Empire from 12 to 38/41, with a one-year interruption. He was the nephew and successor of Vonones I (). His father was a Dahae prince, whilst his mother was a daughter of the Parthian King of Kings Phraates IV ()  Before his ascension, Pacorus had ruled as king of Media Atropatene, which later served as his base of attacks against the Roman-supported Parthian king Vonones I. Artabanus eventually defeated Vonones I, who fled to Armenia and became its king. Artabanus' efforts to replace Vonones I with his son were blocked by the Romans, who eventually reached an agreement with the Parthians to appoint Artaxias III the new king of Armenia and renounce their support of Vonones I.


Biblicko-historické pozadí.

Izrael znovu odpadává od Boha.

Biblická kniha Soudců popisuje několikeré periody v historické fázi Izraele po obsazení zaslíbené země, kdy po čase věrnosti Hospodinu přišlo období odpadnutí. V časech odpadnutí Hospodin posílal na Izrael nepřátelské vojsko, které izraelský lid utlačovalo. Tím byl Izrael nucen hledat skutečnou pomoc, kterou nenacházel ve svém modlářství, ale jedině u Hospodina. Ve chvíli, kdy se rozpomněli na Hospodina, Hospodin jim vybral soudce, který vedl lid k osvobození a následnému období věrnosti.

Jabín.

Příběh Debóry je posazen do období, kdy Hospodin vydal Izrael do ruky kenaánského krále Jabína, jenž kraloval v Chasóru. Nejvyšším velitelem Jabínových vojsk byl muž jménem Sísera, sídlící v Charošet-hagójímu. Jeho vojsko mělo devět set železných vozů. Jabín utlačoval Izrael násilím po období dvaceti let.

Soudkyně Debóra.

Bible o lidu Izraele říká, že dále páchali to, co je zlé v Hospodinových očích. Soudce Ehúd už zemřel, a v tomto období byla v Izraeli soudkyní vyvolena žena jménem Debóra.

Místo působení.

Sedávala pod Debóřinou palmou mezi Rámou a Bét-elem v Efrajimském pohoří a Izraelci za ní přicházeli, aby je soudila.

Debóřin příběh.

Povolání.

Soudkyně Debóra poslala pro Báraka, a řekla mu, že Hospodin přikázal, aby shromáždil deset tisíc mužů z kmene Neftalí a Zabulón. Bárak si kladl podmínky. Debóra potvrdila splnění podmínek, ale zároveň vyslovila proroctví, že slávu z tohoto vítězství nebude mít Bárak. Hospodin totiž vydá Síseru do rukou ženy.

Útok.

Bárak uposlechl, shromáždil bojovou skupinu a vydali se na pochod. Sísera shromáždil celou svou bojovou jízdu, 900 vozů a celé své vojsko k potoku Kíšon. Bárak na pokyn Debóry, že Hospodin vydal Síseru Bárakovi do rukou zahájil útok. Hospodin uvedl ostřím meče ve zmatek Síserovu vozbu i celý tábor. Sísera seskočil z vozu a prchal pěšky.

Poražen ženou.

Sísera přijal úkryt v domě ženy, jménem Jáel, která byla ženou Kénijce Chebera, neboť mezi Kénijcem Cheberem a chasórským králem Jabínem byl mír. Uklidněn usnul a ve spánku byl rukou Jáel zabit. Jáel pak už jen vyběhla vstříc Bárakovi a ukázala mu zabitého Síseru.

Debořina píseň.

Po vítězství Debóra spolu s Bárakem zpívali vítěznou píseň.

Debora (, "Devora"), též přepisováno jako Debóra, je jméno biblické prorokyně, jež byla vyvolena Hospodinem, aby po smrti soudce Ehúda soudila izraelské kmeny. Její jméno tvoří hebrejský výraz označující včelu, avšak tento výraz je odvozen z hebrejské slovesného kořene דבר, který může mít tyto významy: „mluvit, hovořit“. Proto lze její jméno vykládat ve významu „Výmluvná“. Podle rabínské tradice byla Debora jedna ze dvou žen, které opěvovaly Boha lépe než všichni muži světa. Přesto Talmud vnímá její jméno jako ne příliš hezké, protože je označením živočicha, který není košer, a uvádí, že ho získala pro svou namyšlenost a arogantnost. České překlady bible uvádějí, že Debóra byla ženou muže jménem Lapidót, kterého některé židovské výklady ztotožňují s vojevůdcem Bárakem. Podle Davida Ganse Debořino soudcovské období spadá do let 2636–2676 od stvoření světa neboli do let 1126–1085 před naším letopočtem, což odpovídá délce 40 let. Poté soudil syny Izraele soudce Gedeón.

According to the Book of Judges, Deborah (, "Dəḇōrāh", "bee"; , "Dabūrāh") was a prophetess of the God of the Israelites, the fourth Judge of pre-monarchic Israel and the only female judge mentioned in the Bible, and the wife of Lapidoth. Deborah told Barak that God commanded him to lead an attack against the forces of Jabin king of Canaan and his military commander Sisera (Judges 4:6–7); the entire narrative is recounted in chapter 4.  Judges chapter 5 gives the same story in poetic form. This passage, often called "The Song of Deborah", may date to as early as the twelfth century BC, and is perhaps the earliest sample of Hebrew poetry.


Biografie.

Původ, mládí.

Gustav byl synem předposledního švédského krále (posledního švédského velkovévody Finska) z dynastie Holstein-Gottorp Gustava IV. Adolfa a jeho manželky, bádenské princezny Frederiky Dorotey.

Zbaven následnictví trůnu.

Roku 1809 byl Gustavův otec svržen z trůnu a odešel do exilu do Švýcarska, zatímco jeho rodina se usadila nejprve v rodné zemi královnině, v Bádensku; Frederica obdržela k užívání zámek Itterburg a od roku 1816 začal Gustav užívat titul hrabě z "Itterburgu". Posléze pobýval ve Vídni. Roku 1810, po převzetí švédského trůnu bezdětným Karlem XIII., strýcem Gustava IV. Adolfa, stoupenci Holstein-Gottorpských, tzv. gustaviánci, prosazovali kandidaturu mladého prince Gustava za následníka trůnu, ale byvší vzbouřenci z roku 1809, obávajíce se odplaty gustaviánců, prosazovali jako korunního prince vévodu "Kristiána Augusta von Holstein-Augustenburg". Ten, svobodný a blízce spřízněný s Holstein-Gottorspkými, navrhl Karlovi XIII., že adoptuje Gustava, ale po sotva půlročním pobytu ve Švédsku náhle nečekaně zemřel. Nakonec zástupci Francie prosadili jiného kandidáta, francouzského polního maršála Jana Baptista Bernadotta, jehož adoptoval Karel XIII.  Jiný plán, v němž Gustav figuroval, byl v té době rozvíjen v Dánsku: měl být adoptován dánským a norským králem Frederikem VI., jenž neměl synů, měl se oženit s jeho dcerou Karolinou, gustaviánci měli provolat Frederika švédským králem, načež by Gustav po nástupu na trůn sjednotil všechny tři skandinávské monarchie. Plán zůstal pouhou epizodou, mj. proto, že by vyžadoval následných kompenzací prů řadů členů bočních linií oldenburské dynastie. Vyhnaná královská rodina vkládala rovněž velké naděje ve Vídeňský kongres, který – pokud to ovšem konvenovalo hlavním mocnostem – restituoval všechny legitimní monarchy. Ve francouzských a německých novinách se objevily zprávy, že Bernadotte se chystá zříci hodnosti korunního prince a navrátit Gustavovi jeho práva. Bernadotte však nic takového nezamýšlel a měl podporu nejdůležitějšího monarchy kongresu, ruského cara Alexandra I., takže naděje gustaviánců pohasly.

Rakouský důstojník.

Roku 1824 Gustav vstoupil do rakouské armády, když v důsledku Bernadottova nátlaku nebylo žádoucí přijmout ho do služby ruské ani anglické; byl jedním z mála Švédu v rakouských službách. Zdatný, pracovitý, uctivý a disciplinovaný ve své kariéře postupoval rychle kupředu: roku 1826 byl již podplukovníkem, roku 1830 generálmajorem, roku 1836 získal hodnost polního maršálka-poručíka, předposlední stupeň hodnosti pod polním maršálem. Roku 1828 se zasnoubil s nesmírně bohatou princeznou Mariannou Nizozemskou, ale ke svatbě nedošlo opět pod diplomatickým tlakem Bernadotta, obávajícího se o svůj trůn a Marianna se později provdala za prince Albrechta, nejmladšího bratra pruského krále Viléma I. V té době musel Gustav, opět v důsledku Bernadottova nátlaku, přestat užívat titulu "princ švédský (Prins av Sverige)", ale Gustavovi nakloněný a přející rakouský císař František II. mu udělil titul ""princ Vasa"" (německy: "Prinz von Wasa"), potvrdiv současně i jeho titulaturu ""Královská výsost"" a druhé místo po členech Habsbursko-Lotrinského domu při všech dvorským ceremoniích.

Manželství, potomci.

Dne 9. prosince roku 1830 se Gustav v Karlsruhe oženil s blízkou příbuznou, bádenskou princeznou Luisou Amélií (1811–1854). Z jejich manželství se narodily dvě děti, syn a dcera, chlapec však zemřel již jako nemluvně: Karola byla ve věku 17 let považována za nejkrásnější princeznu Evropy; francouzský panovník Napoleon III., její vzdálený bratranec přes její babičku, bádenskou velkovévodkyni Stefanii de Beauharnais, usiloval o její ruku, ale Gustav ho odmítl se slovy dceři: "Jestli se za něj provdáš, za dvacet let budeš na mizině, zbavená všeho". Byla to prorocká slova; roku 1870 Gustav řekl: "Všechno jsem předpověděl".  Gustav dvakrát protestoval proti obsazení švédského trůnu dalšími Bernadotty, Oskarem I. (1844) a Karlem XV. (1859), a upozorňoval při tom, že "podtrhujeme náležející Nám práva k trůnu, ale nemíníme je v tuto chvíli využít". Když převzal trůn Oskara II. (1872), třiasedmdesátiletý princ již protest nevznesl. Ve stáří sídlil ve vodním zámku v Pillnitz, který mu poskytl jeho saský zeť Albert, a tam také 4. srpna roku 1877 zemřel. To znamenalo konec nárokům jeho rodiny na švédskou korunu, neboť jeho jediný potomek – Karola – neměla děti; roce 1884 díky ní proběhlo oficiální smíření s švédskou panující dynastií Bernadotte. Posléze byly ostatky Gustava, původně pohřbeného v oldenburské kryptě v Eutin, a ostatky jeho otce Gustava IV. Adolfa (uložené na hradě Veveří na Moravě, kde od roku 1830 žil Gustav) i syna Ludvíka převezeny do Stockholmu a pohřbeny v hrobce Gustava III. v kostele Riddarholmskyrkan.  Gustavova dcera Karola, poslední osoba v historii, která nosila slávou ověnčené jméno Vasa, zemřela v roce 1907 a byla pohřbena v Drážďanech. Gustavova matka, královna Frederika, byla k poslednímu odpočinku uložena v rodinné hrobce bádenské dynastie v Pforzheimu.

Zajímavosti.

Ještě před svou svatbou s Luisou Amálií Bádenskou byl Gustav jako příslušník královského – byť sesazeného – rodu ve Vídni častým hostem v domě arcivévody Františka Karla; byl obdivovatelem a oddaným ctitelem jeho půvabné a duchaplné manželky Žofie Bavorské. Spekulovalo se i o tom, že jejich vztah nebyl platonický a Gustavovi se dokonce připisovalo otcovství Žofiiných dětí Františka (pozdější rakouský císař František Josef I.) a Maxmiliána (pozdější mexický císař Maxmilián I.); důkazy pro tato však tvrzení neexistují.  Gustav Vasa koupil roku 1830 hrad Veveří na Moravě poblíž Brna, kde jistou dobu žil, již roku 1844 jej však prodal podnikateli Jiřímu Šimonu Sinovi.

Gustav Gustavsson Vasa, celým jménem "Gustav von Holstein-Gottorp-Vasa" (9. listopadu 1799, Stockholm – 4. srpna 1877, Drážďany-Pillnitz, Sasko), nazývaný „princ Vasa“ (švédsky "Prins av Vasa"), byl následník švédského trůnu v letech 1799–1809, od roku 1836 rakouský polní maršálek-poručík, pretendent švédského trůnu v letech 1809–1872.

Prince Gustav Vasa, Count Itterburg (; 9 November 1799 at Stockholm – 4 August/5 August 1877 at Pillnitz), born Crown Prince of Sweden and later called Gustaf Gustafsson von Holstein-Gottorp, Prince of Vasa, was the son of King Gustav IV Adolf of Sweden and Queen Frederica. His Austrian princely title (from 1829) was actually spelled "Wasa".


Děj filmu.

Dick Steel (Leslie Nielsen), tajný agent WC40, před patnácti lety výbušninou zlikvidoval svého nepřítele, generála Rancorna (Andy Griffith). Nebo si to alespoň myslel. Rancorn však výbuch přežil, přišel při něm pouze o obě ruce. Teď má jediný cíl - zničit Steela a svět. Aby Dicka přilékal, unese agentku Barbaru Dahlovou (Stephanie Romanov), dceru zemřelé Dickovy lásky Victorie Dahlové. Dick se stává jediným, kdo ho může zastavit. Ten je proto svým nadřízeným (Charles Durning) povolán z důchodu zpět do akce.  Stopy ho nejprve zavedou do Los Angeles, kde už na něj čeká taxikář Kabul (John Ales), který mu zajišťuje dopravu, ale také rady. Během pátrání v Los Angeles ho pronásledují Rancornovy zabijáci, kteří se jej nejprve snaží zabít u klubu Coca Cabana. Zde mu pomůže agentka Veronika Ukrinská (Nicollette Sheridan), jejíž otec má pro Rancorna vyrobit poslední součástku k výbušnině. Dick pak spolu s Veronikou před zabijáky ujedou autobusem řízeným slepým řidičem (Ray Charles), kterému ovšem na zastávce výrostci uříznou brzdy. Zabijáci je pronásledují dál a dokonce se jim podaří Veroniku unést. Dickovi zůstane přívěsek, který jej zavede do ruského klenotnictví, kde se nachází profesor Ukrinský (Elaya Baskin) s čipem pro Rancorna. Ten je poté odvezen do domu agenta McCluckeyho (Mason Gamble), kde má být v bezpečí. Dick se poté vydá hledat Veroniku a stopy ho nejprve zavedou do kláštera, kde se převleče za jeptišku a přidá se ke sboru. Zabijáci ho zde však objeví a Dick musí utéct do vedlejší budovy klášterní nemocnice, kde najde uspanou Veroniku, kterou odveze. Mezitím však Rancornovy zabijáci přepadnou McCluckeyho a unesou profesora Ukrinskýho. Dick se proto s Veronikou vydávají najít sídlo Rancorna a to na ostrov Kikiree. Nakonec se mu podaří sídlo najít, Barbaru zachránit a Rancorna znovu zabít.

Agent WC 40 (anglicky Spy Hard) je americký film z roku 1996, který paroduje především filmy s Jamesem Bondem, ale také různé další, např. Nebezpečná rychlost, , Pravdivé lži, Sestra v akci, Sám doma, Butch Cassidy a Sundance Kid, S nasazením života, Cliffhanger či Základní instinkt. Režie se chopil Rick Friedberg, autorem hudby je Bill Conti.

Spy Hard is a 1996 American spy comedy film parody starring Leslie Nielsen and Nicollette Sheridan, parodying James Bond movies and other action films. The introduction to the movie is sung by comedy artist "Weird Al" Yankovic. It was the first film to be written by Jason Friedberg and Aaron Seltzer. The film's title is a parody of "Die Hard". The film was directed by Rick Friedberg and produced by Doug Draizin and Jeffrey Konvitz.  The film was released by Buena Vista Pictures on May 24, 1996, receiving universally negative reviews from critics. While many praised Nielsen's acting and its humor, most found the script, story and its direction disappointing. The film eventually grossed $26 million against a production budget of $18 million.


Historie.

V roce 1687 císař Leopold I. připojil Panonskou pánev do své říše. Od roku 1693 zde mezi ortodoxními křesťany působily jezuitské misie. Jejich snahy vedly k tomu, že v roce 1698 metropolita Atanasie v Sedmihradsku přijal unii s Římem a v roce 1700 ji potvrdila synoda biskupů. Území nejprve bylo pod správou Ostřihomského arcibiskupství. Teprve papež Pius IX. ustanovil v roce 1853 vlastní církevní provincii pro rumunskou řeckokatolickou církev s metropolitním biskupstvím a třemi podřízenými biskupstvími.  Po první světové válce připadlo Sedmihradsko roku 1920 Rumunsku a v roce 1940 měla církev pět diecézí s 1500 kněžími a 1,5 miliónem věřících. Když v roce 1948 začal v Rumunsku vládnout komunismus, byla unie s Římem ještě téhož roku formálně zrušena a církev byla sjednocena s Rumunskou pravoslavnou církví. Biskupové a další představitelé, kteří se tomuto rozhodnutí nepodřídili, byli zatčeni.  Po pádu komunismu v roce 1989 byla v následujících soudních procesech řeckokatolická církev obnovena a 14. března 1990 jmenoval papež Jan Pavel II. pět nových biskupů. 16. prosince 2005 byla církev povýšena z metropolitní na vyšší/vrchní arcibiskupskou. Vrchní acibiskup (1994-2005 metropolita) Lucian Muresan byl 18.2.2012 jmenován kardinálem.

Přehled diecézí.

V Rumunsku má církev metropolitní archieparchii (arcibiskupství) "Alba Iulia și Făgăraș" se sídlem v Blaji (v čele je vrchní arcibiskup celé církve) a pět eparchií (diecézí) :Oradea Mare, Kluž (Cluj-Gherla, Lugoj, Maramureș, / 5.eparchie-sv.Basila Velikého v Bukurešti vznikla teprve loni, 29. května 2014 /. Kromě Rumunska má církev 6.eparchii ve Spojených státech (E.sv.Jiří, Canton, stát Ohio-je též pro Kanadu). 2015- 6 biskupů, v 1.229 farnostech působilo 825 diecézních a 46 řeholních kněží (871 celkem), 65 řeholníků a 284 řeholnic. V seminářích studovalo 213 seminaristů. Církev nemá stálé jáhny. (Viz www.cnewa.org).

Rumunská řeckokatolická církev (rumunsky "Biserica Română Unită cu Roma, Greco-Catolică") je jedna z východních katolických církví, která používá byzantský ritus a uznává papeže v Římě. Je ve společenství s Římskokatolickou církví. Liturgickým jazykem církve je rumunština. V jejím čele stojí vrchní arcibiskup v Blaji. Na celém světě (vč.eparchie-diecéze pro USA a Kanadu) má 512.720 věřících (2015, počet mírně klesá:2013-535.170, 2014-512.950 .

The Romanian Greek Catholic Church or Romanian Church United with Rome, Greek-Catholic () is a sui iuris Eastern Catholic Church, in full union with the Roman Catholic Church. It has the rank of a Major Archiepiscopal Church and it uses the Byzantine liturgical rite in the Romanian language. It is part of the Major Archiepiscopal Churches of the Catholic Church that are not distinguished with a patriarchal title.  Cardinal Lucian Mureșan, Archbishop of Făgăraș and Alba Iulia, has served as the head of the Romanian Greek-Catholic Church since 1994. On December 16, 2005, as the "Romanian Church United with Rome", the Greek-Catholic church was elevated to the rank of a Major Archiepiscopal Church by Pope Benedict XVI, with Lucian Mureșan becoming its first major archbishop. Mureşan was eventually created a cardinal, at the Consistory of February 18, 2012.  Besides the Archeparchy of Fǎgǎraș and Alba Iulia, there are five more Greek-Catholic eparchies in Romania (Eparchy of Oradea Mare, Eparchy of Cluj-Gherla, Eparchy of Lugoj, Eparchy of Maramureș, and Eparchy of Saint Basil the Great of Bucharest), as well as one eparchy overseas, the Romanian Catholic Eparchy of St George's in Canton, answering directly to the Major Archbishop and the Holy See, in the United States of America and Canada.  According to data published in the 2016 "Annuario Pontificio", the Romanian Greek-Catholic Church had 504,280 members, 8 bishops, 1,225 parishes, some 835 diocesan priests and 235 seminarians of its own rite at the end of 2012. However, according to the 2011 Romanian government census, the number of its followers living in Romania was as low as 150,593, of which 124,563 are ethnic Romanians. The dispute over this figure is mentioned in the United States Department of State report on religious freedom in Romania.  In addition, there are five other Catholic dioceses in Romania, belonging to the Latin Church, whose members are more numerous.


Děj filmu.

Topper Harley (Charlie Sheen), nejlepší pilot námořního letectva, žije od nehody svého otce před dvaceti lety u Indiánů. Tam za ním přijede nadporučík James Block (Kevin Dunn), aby ho přivedl zpátky. Topper nejprve odmítne, ale na radu stařešiny odjede na základnu. Zde se setká se starými známými piloty, ale také s novými - Jimem "Padákem" Pfaffenbachem (Jon Cryer), Petem "Mrtvolou" Thompsonem (William O'Leary) a Kentem Gregorym (Cary Elwes), jenž ze smrti svého otce obviňuje otce Topper. Jelikož Topper trpí psychickými problémy, je poslán za psychiatričkou Ramadou Thompsonovou (Valeria Golino). Na základnu také přilétí admirál Benson (Lloyd Bridges), který má dohlédnout nad akcí "Líná vrána", jejímž cílem je zničit atomové základy Saddáma Husajna.  Prvním úkolem je letět v co nejnižší výšce. Topper zaletí na "hlavní třídu". Block mu poté připomene jeho otce Buzza Harleyho (Bill Irwin) a letouny se musí vrátit. Ramada nechce nechat Toppera létat, ale ten to odmítne. Na boxerském zápase se sejdou Block s průmyslníkem Wilsonem (Efrem Zimbalist Jr.) a domluví se na sabotáži akce, protože Wilson chce prosadit svoje stíhačky. Ve vojenském baru se Ramada setká se svým bývalým přítelem Kentem a přijde tam i Topper. Celé to skončí rvačkou mezi Kentem a Topper a vzápětí Topper skončí u Ramady v posteli. Proto ráno zmešká nástup a místo něj letí Padák, kterého ovšem předtím propustili, protože trpí rozšířenými zornicemi. Ten se ovšem při letu katapultuje do kokpitu Mrtvoly, který havaruje a po převozu do nemocnice zemře.  Druhý den následuje přesun na letadlovou loď "S.S. ESSESS". Akce "Líná vrána" má být spuštěna další den v 6:00. Wilson při obhlídce nechá provést úpravy na strojích, aby nefungovaly správně. Kent před poradou vyzve Toppera, aby neletěl. Ten to odmítne a celé to skončí rvačkou. Block pak na poradě pověří velením Toppera. Kvůli provedené sabotáži, se piloti nemohou účinně bránit nepřátelům. Block opět připomene Topperovi jeho otce a ten se ve formaci propadne dozadu. Ovšem pro napadení arabskými piloty nemůže být akce zrušena a Block do vysílačky prozradí Bensonovi, že za sabotáží stojí Wilson. Poté taky řekne Topperovi, jak to bylo s jeho otcem doopravdy. Díky tomu se Topper vrátí zpět do akce a podaří se mu zničit továrnu. Bohužel mu výbuch zničí letadlo. Na loď se vrátí ve vraku bez podvozku, radaru, paliva i křídel. Myslí si, že Ramada miluje Kenta a proto se vrátí do prérie. Tam už však na něj čeká Ramada.

Žhavé výstřely (anglicky Hot Shots!) je americká komedie z roku 1991, která paroduje různé filmy, např. "Top Gun", "Tanec s vlky", "Superman", "Flashdance" a "9 a 1/2 týdne". Snímek režíroval Jim Abrahams.

Hot Shots! is a 1991 American Navy comedy film directed by Jim Abrahams, co-writer and co-director of "Airplane!", and written by Abrahams and Pat Proft. It stars Charlie Sheen, Cary Elwes, Valeria Golino, Lloyd Bridges, Jon Cryer, Kevin Dunn, Kristy Swanson, and Bill Irwin. It was followed by a sequel, "Hot Shots! Part Deux" in 1993. The film is primarily a parody of "Top Gun", with some scenes spoofing other popular films, including "Weeks", "The Fabulous Baker Boys", "Dances with Wolves", "Marathon Man", "Rocky", "Superman" and "Gone with the Wind".


Život.

Pocházel z rodiny středního rolníka. Ve věku tří let ztratil matku. O pět let později se jeho otec znovu oženil, ale starala se o něho i nadále jeho babička, která však zemřela, když mu bylo čtrnáct let. Otec jej pak pro neustálé konflikty s macechou poslal do Eda do učení. Během učňovských let se začal zajímat o poezii haiku, ve dvaceti čtyřech letech ji začal studovat u básníka Čikua Kobajašiho, který byl hlavou básnické školy Nirokuan (二六庵). Ve dvaceti devíti letech začal svou sedmiletou pouť po Japonsku a poté žil poměrně nuzně v Edu. Když onemocněl jeho otec, vrátil se do rodné vsi, aby jej ošetřoval. Po jeho smrti roku 1801 se musel soudit se svou macechou o dědictví, protože ta si nárokovala otcův majetek celý. Po dlouhých letech soudních pří získal polovinu otcova majetku a mohl se ve čtyřiceti devíti letech usadit v rodném domě. O rok později se oženil a založil rodinu. Avšak v raném věku mu zemřely tři děti a roku 1823 i manželka. O rok později se opět oženil, ale během tří měsíců se manželství rozpadlo. O dva roky později se oženil ještě jednou. Když pak roku 1827 přišel při požáru o dům, ubytoval se ve skladu, který dodnes stojí. Zde také roku 1827 zemřel.

Dílo.

Jako básník byl Issa Kobajaši velmi plodný. Dochovalo se téměř 20.000 jeho básní, ve kterých s něžným pohledem a dětskou čistotou zaznamenával své pocity a postřehy. Nepřidržoval se zcela tradičních pravidel pro básně haiku a výrazně rozšířil jejich tematický okruh, když kromě přírodních motivů (měsíc, květy, vítr, voda, zvířata, hmyz) kladl důraz také na soucítění se slabými. Používal i hovorové výrazy a dialekt, humor i satiru. Velká část jeho básnické tvorby je obsažena v jeho denících psaných poetickou prózou haibun, kterých je celkem osm. Nejvíce jsou oceňovány: Z básnických sbírek je nejznámější "Ora ga haru" (1819, おらが春, Moje jaro), ve které vyjádřil svou radost nad narozením dcery i žal nad její smrtí. V jeho pracích se dá také nalézt více než 250 básní renga (dlouhá báseň skládaná v kolektivu), na nichž spolupracoval.

Ukázka z poezie.

"I v obraze pekla "si na plotě "zpívá skřivánek  "Nezabíjej mouchu "nevidíš, jak spíná ručičky "jak prosí?  "Žába se tváří "jako by právě vykvákala "na oblohu mrak

Issa Kobajaši ( 小林 一茶, "Kobajaši Issa"; 15. června 1763, Kašiwabara, provincie Šinano – 19. listopadu 1827, tamtéž) byl japonský básník a laický buddhistický mnich sekty Džódó Šinšú známý jako autor básní haiku. Vlastním jménem Nobujuki Kobajaši (小林信之) proslul pod svým uměleckým jménem Issa, což v japonštině znamená "šálek čaje". Patří mezi čtyři největší mistry haiku, kam jsou kromě něho ještě řazeni Macuo Bašó, Buson Josa a Masaoka Šiki.

Reflecting the popularity and interest in Issa as man and poet, Japanese books on Issa outnumber those on Buson and almost equal in number those on Bashō.


Vývoj.

V roce 1947 v SSSR začal vývoj ručních protitankových střel. První takovou střelou byla RPG-1, ale kvůli nedostatečným výkonům a citlivosti výmetného prachu nebyla zavedena do armády. Brzy na to v roce 1949 se do armády dostala RPG-2, která splňovala armádní požadavky. Na vzdálenost 150 metrů dokázala probít pancíř silný 200 mm. Ale nejvíce byl kritizován krátký dostřel zbraně a tak se ve vývoji pokračovalo.  Člen skupiny konstruktérů Valentin Firulin přišel s návrhem urychlit střelu reaktivním pohonem. Při intenzivních zkouškách se však dlouho nedařilo zmenšit rozptyl a odchylky od cíle – to se podařilo nakonec přidáním malé turbínky na konec granátu, která střelu mírně roztočila tak aby nedošlo ke snížení účinku kumulativního paprsku. Nakonec byla zavedena v roce 1961 pod označením "RPG-7 Semjorka" („sedmička“). Kromě raketového pohonu se inovoval i systém míření optikou, tím pádem byla přesnější než RPG-2. Také na odpalovací trubici přibyla další rukojeť k pohodlnějšímu a pevnějšímu uchopení.

Charakteristika.

Odpalovací trubice ráže 40 mm dokázala vystřelit granát ráže 85 mm na vzdálenost 500 m. Ale účinná vzdálenost, kdy střela přesně zasáhla cíl, byla 200 m. Délka zbraně v pochodové pozici byla 990 mm, v palebné 1 370 mm. Základní náboj vážil 2,2 kg. Obsluhovali ji 2 muži. Rychlost střelby byla 4 až 6 ran za minutu. Průbojnost pancíře se pohybovala kolem 300 mm.  Od roku 1963 se vyráběla verze RPG-7D pro výsadkáře, která se dala rozložit na dvě části. V roce 1970 přišla verze RPG-7V s vylepšenými optickými mířidly PGO-7V. Vznikly také varianty RPG-7N a DN pro noční boj. V současnosti ruská zbrojovka Bazalt vyrábí zdokonalené verze RPG-7V2 a RPG-7D3.  Samotný projektil se skládá z hlavice, motoru a výmetné nábojky. Střelec musí sešroubovat nábojku se střelou a kompletně ji zasune do hlavně zbraně. Pak ze špičky hlavice odstraní krytku a vytáhne bezpečnostní kolík. Stisknutím spouště se nejprve aktivuje výmetná náplň, která střelu vymrští ven z trubice. Pak se roztáhnou stabilizační křidélka na granátu, zapálí se stopovka na turbínce a aktivuje se raketový motorek na tuhá paliva, který hoří několik sekund. Pokud nefouká silný boční vítr, zbraň zasáhne cíl poměrně přesně.  Základní granát PG-7V měl kumulativní hlavici a dokázal probít 260mm pancíř. V současnosti se tato verze nevyrábí, ale vyrábí se moderní verze PG-7VL s dvojnásobným účinkem, přičemž dokáže probít pancíř silný až 500 mm. Ještě lepší efektivitu nabízí verze PG-7VR s dvojitou kumulativní hlavicí, kde probíjí nejprve dynamickou ochranu tanku a pak samotný pancíř až do tloušťky 600 mm. Pro tzv. měkké cíle existuje ještě verze OG-7V, která po explozi vytváří šrapnely se smrtícím účinkem až do 7 metrů. Speciální verze granátu TBG-7V pracuje na termobarickém principu a dokáže účinně likvidovat budovy.

Použití.

První použití protitankové zbraně RPG-7 bylo zaznamenáno za šestidenní války v roce 1967 a později se s ní setkala americká vojska ve Vietnamu. Od té doby se používá v každém větším konfliktu. Známé bylo použití v Somálsku, kdy s ní povstalci sestřelili americký vrtulník UH-60 Blackhawk. Zbraň byla hojně používána i v dalších konfliktech, např. v Iráku, Afghánistánu, Sýrii a také v konfliktu na Ukrajině. Do služby se dostala i v Islámském státě, u Kurdů či v Syrské armádě věrné Asadovi.  Vyráběna byla v licenci (a mnohdy i bez ní) v několika státech. Ze států Varšavské smlouvy to bylo například Československo, Polsko, NDR, Bulharsko a Rumunsko. Dále pak ČLR, která ji vyrábí pod označením Type 69, pak Egypt, KLDR, Irák, Írán nebo Pákistán. Samotná ruská armáda ji považuje za zastaralou a nahrazuje ji novější RPG-27.  Licenční výroba také probíhá v americké zbrojovce AirTronic USA. Nápad vyrábět RPG-7 pod licencí v USA vznikl kvůli velké americké angažovanosti ve světě, respektive programům vojenské pomoci různým státům ať Balkánu, Afriky či Blízkého východu. Ale klasická RPG-7 nevyhovuje z hlediska přesnosti, životnosti či kompatibility s různými doplňky ze západu. Právě proto firma AirTronic v roce 2009 prezentovala novou verzi ruské pancéřovky RPG-7 pod označením PSLR-1 ("Portable Shoulder-fired Rocket Launcher"). Základní koncepce je zachována, ale oproti ruskému originálu se zvýšil účinný dostřel na 500–800 m, přesnost a životnost zbraně na 1000 výstřelů, z původních 250. Rovněž se změnil i materiál, ze kterého je zbraň vyrobena. Ruská RPG se odlévala z běžné oceli, americká verze je přesně obráběna z kvalitní slitiny, tím pádem je pevnější, lehčí (6,35 kg) a kratší (z původních 0,950 m na 0,915 m). Kromě toho se na zbraň přidala pažbička převzatá z pušky M16 a různé lišty k upevnění nejrůznějších zaměřovačů a jiných doplňků.  Společnost AirTronic později pracovala na dalších změnách a v roce 2016 představila novu variantu pod označením GS-777, na rozdíl od PSLR-1 používá novější materiály, což ji ještě odlehčilo z 6,35 kg na 3,50 kg. Také se zvýšila životnost na 2000 výstřelů. AirTronic USA ve spolupráci s firmou Chemring Ordance chtějí začít dodávat nové střelivo, protože dnes musí americké ozbrojené síly kupovat střely z Bulharska či Polska. Plánuje se kromě tradičních druhů granátů i naváděné a s prodlouženým dostřelem na 2000 m. Pancéřovky AirTronic USA budou směřovat hlavně k silám podporovaným USA a to do armád Iráku, Afghánistánu či „umírněné“ syrské opozice.

RPG-7 (zkratka z ruského "ручной противотанковый гранатомёт" - Ručnoj Protivotankovij Granatomjot; "ruční protitankový granátomet") je reaktivní protitankový granátomet původem z SSSR. Je vyráběný od roku 1961, rozšířený do asi 40 států a v množství ozbrojených konfliktů se používá dodnes.

The RPG-7 () is a portable, reusable, unguided, shoulder-launched, anti-tank rocket-propelled grenade launcher. It—along with its predecessor, the RPG-2—were designed by the Soviet Union; it is now manufactured by the Russian company Bazalt. The weapon has the GRAU index (Russian armed forces index) 6G3.  The ruggedness, simplicity, low cost, and effectiveness of the RPG-7 has made it the most widely used anti-armor weapon in the world. Currently around 40 countries use the weapon, and it is manufactured in several variants by nine countries. It is popular with irregular and guerrilla forces. The RPG has been used in almost all conflicts across all continents since the mid-1960's from the Vietnam War to the ongoing Syrian Civil War.  Widely produced, the most commonly seen major variations are the RPG-7D (десантник - "desantnik" - paratrooper) model, which can be broken into two parts for easier carrying; and the lighter Chinese Type 69 RPG. DIO of Iran manufactures RPG-7s with olive green handguards, H&K pistol grips, and a Commando variant.  The RPG-7 was first delivered to the Soviet Army in 1961 and deployed at squad level. It replaced the RPG-2, having clearly out-performed the intermediate RPG-4 design during testing. The current model produced by the Russian Federation is the RPG-7V2, capable of firing standard and dual high explosive anti-tank (HEAT) rounds, high explosive/fragmentation, and thermobaric warheads (see below), with a UP-7V sighting device fitted (used in tandem with the standard 2.7× PGO-7 optical sight) to allow the use of extended range ammunition. The RPG-7D3 is the equivalent paratrooper model. Both the RPG-7V2 and RPG-7D3 were adopted by the Russian Ground Forces in 2001.


Životopis.

Narodil se roku 1797 v severoitalském městě Rovereto. V roce 1821 přijal kněžské svěcení a o rok později zakončil svoje teologická studia doktorátem. Pobýval v Miláně, tehdy rakouské části Itálie. Již roku 1830 vydal své první dílo, čtyřsvazkovou „Novou esej o původu idejí“, kterým si získal určitý věhlas. Rosmini v Miláně také spoluzaložil roku 1828 novou řeholní komunitu Istituto della Caritá (tzv. rosminiani). Roku 1835 museli rosminiani - vedle kulturních a náboženských záměrů mělo hnutí díky svému zakladateli i národně osvobozenecké - opustit území spravované rakouskými úřady a usadili se v Piemontu. V roce 1836 se za svými bratry dostal i Rosmini.  V třicátých letech se věnoval celé řadě etických a antropologických studií. Napsal například “Srovnávací a kritické dějiny systémů mravního principu”. Na počátku čtyřicátých let shrnul své myšlenky do díla „Filozofický systém“. Roku 1847 napsal esej „Komunismus a socialismus“, v kterém došel k závěru, že tyto systémy jsou vnitřně rozporné a musí nutně skončit hrubou despocií: "„Naši reformátoři chtějí z lidí udělat pouhá tažná zvířata, místo aby je povznášeli...""  V předvečer revolučního roku 1848 vyšla Rosminiho studie "Ústava podle společenské spravedlnosti", která měla jako dovětek "Přílohu o jednotě Itálie". Již od třicátých let se Rosmini jasně vyslovoval ve prospěch vzniku jednotné, ale federativní Itálie se společnou vládou a především ústavou. V roce 1848 se Rosminini angažoval neúspěšně i politicky, následně upadl v církevních kruzích do nemilosti. Tehdy vyšel snad jeho nejznámější spis “O pěti ranách církve svaté”, který byl dán na index spolu "Ústavou podle společenské spravedlnosti". Byl různě špiněn a ostrakizován. Stáhl se do soukromý a věnoval se nadále především filozofii a teologii. V tuto dobu sepsal mimo jiné knihy „Dialog invence“, „Úvod do filozofie“ a nedokončené pojednání o otázce bytí: „Teodiceu“. Rosmini zemřel – za poněkud záhadných okolností – roku 1855 ve městě Stresa. Rosmini spoluzaložil novou řeholní komunitu Istituto della Caritá (tzv. rosminiani). Rosmini byl blízkým přítelem básníka a romanopisce Alessandra Manzoniho. Roku 1887 byly některé Rosminiho názory katolickou církví odsouzeny, nicméně v roce 2001 ho Kongregace pro nauku víry rehabilitovala. Mezi Rosminiho obdivovatele patřili i papežové Jan XXIII. a Pavel VI.. V roce 2007 byl Rosmini blahořečen.

Blahoslavený Antonio Rosmini Serbati (24. března 1797, Rovereto – 1. července 1855, Stresa) byl italský římskokatolický kněz, filosof, teolog a politik. Byl beatifikován v roce 2007.

Blessed Antonio Francesco Davide Ambrogio Rosmini-Serbati (; Rovereto, 25 March 1797Stresa, 1 July 1855) was an Italian Roman Catholic priest and philosopher. He founded the Rosminians, officially the Institute of Charity or "", pioneered the concept of social justice, and was a key figure in Italian Liberal Catholicism. Alessandro Manzoni considered Rosmini the only contemporary Italian author worth reading.


Poselství.

Poselství je tvořeno deseti zásadami a je vyryto v osmi různých jazycích na čtyřech velkých svisle umístěných žulových deskách. Každá z osmi stěn obsahuje text v jiném jazyce. Ve směru hodinových ručiček kolem monumentu jsou to tyto jazyky: angličtina, španělština, svahilština, hindština, hebrejština, arabština, čínština a ruština, což odpovídá jazykům, které používá největší počet obyvatel Země.  Na obvodových stěnách svrchního kamene je ve čtyřech starých jazycích (babylonština, starořečtina, sanskrt a egyptské hieroglyfy) vytesáno

Umístění a popis.

Žulový monument se nachází na kopci jehož vrchol je nejvyšším místem regionu "Elbert County" ve státě Georgia. Místo leží asi 140 km východně od Atlanty a zhruba 14 km severně od Elbertonu. Kameny stojí nedaleko od dálnice "Georgia Highway 77", z níž jsou viditelné. Vede k nim cesta označená jako "Guidestones Rd."  Zhruba 6,1 m vysoký monument je tvořen šesti žulovými deskami o celkové hmotnosti zhruba 110 tun. Jedna deska stojí uprostřed, ostatní jsou uspořádány kolem ní. Poloha desek má význam z hlediska astronomie. Otvor vyvrtaný do desky způsobuje, že každý den v poledne mohou sluneční paprsky označit příslušný den v roce.  Pár metrů na západ od monumentu leží v zemi další žulová deska, na níž jsou zaznamenány údaje o velikosti a hmotnosti všech desek. Jsou tam také popsány vlastnosti desek z astronomického hlediska. Je tam datum dokončení stavby a jsou tam i další údaje. Také se hovoří o časové kapsli umístěné pod deskou. Pozice vyhrazená na desce pro datum zakopání pouzdra je ale prázdná, takže není jasné, zda časová kapsle byla vůbec zakopána.

Historie monumentu.

Původ monumentu se zatím nepodařilo zcela objasnit. V červnu roku 1979 si stavbu monumentu u "Elbertonské společnosti pro zpracování žuly" objednal muž, který se představil pod pseudonymem "R. C. Christian". Uvedl, že zastupuje skupinu, která chce lidstvu nabídnout cestu humanity, a že má v úmyslu vybudovat stavbu, která předá lidstvu důležité poselství.  Dodnes se nepodařilo zjistit jeho pravé jméno ani jména těch, které zastupoval. Podle některých hypotéz může být pseudonym odvozen od jména legendárního zakladatele středověkého řádu rosekruciánů Christiana Rosenkreuze.

Spor.

Yoko Ono, vdova po Johnu Lennonovi, pochválila poselství vytesané do žulových desek jako „vzrušující výzvu k racionálnímu myšlení“. Oponenti naopak poselství označili za "desatero Antikrista".  Žulový monument se stal předmětem zájmu konspiračních teoretiků. Jeden z nich, aktivista jménem Mark Dice, požadoval rozbití monumentu na milion kousků. Prohlásil, že monument je satanského původu, a že "R. C. Christian" patří k luciferiánské tajné společnosti, usilující o Nový světový řád.  Konferenciér a moderátor radiových talkshows a filmař tvořící faktografické filmy a dokumenty Alex Jones v dokumentu z roku 2008 nazvaném "Endgame: Elite's Blueprint For Global Enslavement" mj. uvedl, že žulový monument údajně postavili zástupci tajné společnosti "Rosicrucian Order".  V roce 2008 byly žulové desky vandalským způsobem postříkány červenou polyuretanovou barvou. Objevil se mimo jiné nápis „Smrt novému světovému řádu“.

Georgijské poradní kameny (anglicky "Georgia Guidestones", česky též "Americké Stonehenge", ale tento název není jednoznačný) je velký žulový monument, který se nachází na kopci v regionu "Elbert County" ve státě Georgia ve Spojených státech amerických. Do velkých kamenů, které jsou šest metrů vysoké, je v osmi současných jazycích vytesán text, nazývaný „desatero přikázání“ nebo „deset zásad“, popř. stručně „poselství“.

The Georgia Guidestones are a granite monument erected in 1980 in Elbert County, Georgia, in the United States. A set of 10 guidelines is inscribed on the structure in eight modern languages and a shorter message is inscribed at the top of the structure in four ancient language scripts.  The monument stands at an approximate elevation of above sea level, about east of Atlanta, from Athens, Georgia and north of the center of the city of Elberton.  One slab stands in the center, with four arranged around it. A capstone lies on top of the five slabs, which are astronomically aligned. An additional stone tablet, which is set in the ground a short distance to the west of the structure, provides some notes on the history and purpose of the guidestones. The structure is sometimes referred to as an "American Stonehenge". The monument is tall, made from six granite slabs weighing in all. The anonymity of the guidestones' authors and their apparent advocacy of population control, eugenics, and internationalism have made them a target for controversy and conspiracy theory.