Historie.

Katolická církev v Etiopii působí už od počátku křesťanství. Již ve 4. století byl v Etiopii vysvěcen první biskup Svatý Frumentius. Ten byl vysvěcen patriarchou Alexandrie, jenž byl ve spojení s římským biskupem. V 6. století však došlo k oddělení církve v Alexandrii a Etiopii od církve v Římě z důvodu Christologického nedorozumění. Od 13. století přicházeli do Etiopie misionáři, aby znovu zavedli katolictví. Ve 14. století poslal papež Evžen IV. misionáře katolictví do Etiopie s dopisem pro etiopského císaře s myšlenkou sjednocení se s katolickou církví, ale tato snaha byla neúspěšná. V 16. století byla v Etiopii ohrožena existence křesťanství. Země byla pod neustálými útoky Turků a Muslimů. Tyto útoky vyvrcholily v roce 1531. Už v roce 1520 navázala Etiopie kontakty s Portugalci. Ti Etiopii pomohli s dlouhotrvajícím bojem proti Turkům a muslimům. Pomoc dorazila formou vojenské podpory, která nakonec porazila islámské armády v roce 1543. Spolu s Portugalci přišli do Etiopie i jezuitští misionáři, kteří se snažili o to, aby sjednotili etiopskou ortodoxní církev s církví katolickou. Zaměřili se především na představitele politické moci v zemi i na samotného císaře. Jejich snaha se jim nakonec vyplatila a v roce 1622 bylo katolictví vyhlášeno státním náboženstvím. V nadcházejícím roce byl jako patriarcha etiopské církve jmenován portugalský jezuita Alfonso Mendez. Nato byla vytvořena formální unie v roce 1626, když Alfonso Mendez přijel do země. Tato unie byla stanovena na dobu trvání deset let. Mendezovi byla uložena řada latinizací na etiopskou liturgii, zvyky. Toto se pak snažil prosadit etiopský císař Susenyos, avšak velice krutým způsobem, což nakonec vedlo k násilné reakci veřejnosti. Tato reakce měla za následek úmrtí císaře Susenyose v roce 1632 a v následném roce také vyhnání nebo popravení jezuitských misionářů. Z tohoto důvodu byla země pro další katolickou misijní činnost na dalších 200 let uzavřena. To se však změnilo v roce 1839, kdy došlo k obnovení katolické misijní činnosti zejména příjezdem Msgr. Giustinem De Jacobisem a později v roce 1846 kardinálem Massajou. Zpočátku to bylo však velmi těžké, protože tady existovalo stále silné veřejné nepřátelství. Až když v roce 1889 nastoupil na trůn král Menelik II., objevila se tady znovu možnost volně provádět misionářskou činnost v zemi. Během let 1935 – 1941, kdy byla země italskou okupací, došlo k rozšíření katolické misijní činnosti. Stejně tak tomu bylo i v Eritreje, která byla pod držbou Itálie od roku 1889. V roce 1940 pozval císař Haile Selassie jezuitské kněze s cílem založit univerzitu, která nesla název podle samotného císaře (první univerzita v Etiopii).

Současná situace.

Současná církevní struktura etiopské katolické církve pochází z roku 1961, kdy bylo založeno metropolitní arcibiskupství v Addis Abebě a biskupské diecéze v Asmaře a Adigratu. Největší počet katolíků se soustřeďuje právě v Addis Abebě, což je hlavní město Etiopie a v Asmaře. Kromě toho byly vytvořeny i dvě nové diecéze na území dnešní Eritreje, která dříve patřila Etiopii, než se oddělila a získala nezávislost v roce 1993. Tyto dvě nové diecéze vznikly v Kerenu a Barentu v roce 1995.  Stejně jako v jiných zemích se i v Etiopii katolická církev dělí na územní obvody, které jsou řízeny biskupy. Ti ve své činnosti spolupracují s dalšími duchovními osobami, kterými jsou kněží, sestry a další. Každý biskup ve svém spravovaném obvodu poskytuje osobám náboženskou a sociální péči, za kterou je zodpovědný.  V dnešní době představují katolíci asi 0,9% obyvatel země.

Etiopský katolický sekretariát.

Vznikl v roce 1965 a své první organizační struktury dosáhl v roce 1971. V roce 1973 byla pak schválena Ústava a založena správní rada Etiopského katolického sekretariátu, jejíž předsedou je arcibiskup Metropolitní archieparchie (arcibiskupství) v Addis Abebě, který je považován za hlavu katolické církve v Etiopii. V letech 1974 až 1985 se Etiopský katolický sekretariát zaměřil na shromažďování a distribuci léků a potravin. V roce 1999 byla schválena nová současná Ústava. Podle této Ústavy tvoří Etiopský katolický sekretariát Komise pro pastorační činnosti a Sociální a rozvojová komise. Sociální a rozvojová komise se včetně sociální a rozvojové činnosti zabývá humanitární pomocí v Etiopii, což provádí jménem Diecézního katolického sekretariátu a zdravotnických zařízení v zemi.  Etiopský katolický sekretariát je neziskovou organizací Etiopské katolické církve a jeho hlavními cíli jsou podpora lidského rozvoje, prosperita, sociální péče a podpora. Mezi hlavní aktivity tohoto sekretariátu patří zejména podpora spolupráce a kontaktu s církvemi, humanitárními organizacemi nebo jednotlivci v zemi i v zahraničí, ale i spolupráce a koordinace činností Diecézního katolického sekretariátu.

Etiopská katolická církev je církev, která je sjednocena s Římem a uznává autoritu papeže. Věřícími této církve jsou nejen obyvatelé Etiopie, ale i obyvatelé sousední země Eritreje, která byla dříve součástí Etiopie. Kromě etiopské katolické církve existuje zde ještě i etiopská ortodoxní církev. Obě církve jsou si podobné a mají k sobě blízko. Sdílejí spolu učení a liturgické tradice. Mají také stejné modlitby, zvyky i oddanost Panně Marii, avšak liší se svým chápáním svátosti, uznáním prvenství papeže. Etiopská katolická církev se snaží o bratrskou spolupráci s etiopskou ortodoxní církví.

The Ethiopian Catholic Church is a Metropolitan "sui iuris" Eastern particular church within the Catholic Church, established in 1930 in Ethiopia.  Like the other Eastern Catholic Churches, the Ethiopian Catholic Church is in full communion with the Holy See. It holds the Christological doctrine of the Council of Chalcedon and accepts the universal jurisdiction of the Pope. These points distinguish it from the Ethiopian Orthodox Tewahedo Church, an Oriental Orthodox Church which comprises most Christians in the country.  The Ethiopian Catholic Church follows the Alexandrian liturgical rite followed by the Ethiopian Orthodox Tewahedo Church and the Coptic Church. As its liturgical language it employs Ge'ez, a Semitic language that fell out of daily use several centuries ago.


Životopis.

Rašíd Ridá se narodil ve vsi al-Kalamún, která leží zhruba 5 km jižně od centra libanonského Tripolisu. Pocházel z velmi zbožné rodiny významných muslimských ulamá, většina členů jeho rodiny byly šejkové. V rodné ovci navštěvoval islámskou základní školu, maktab, ke se naučil číst a recitovat Korán. Nato byl poslán do Rušdího základní národní školy v Tripolisu ("Rushdiyya National Primary School in Tripoli"). Tam studoval arabskou gramatiku, matematiku, základy geografie, islámskou víru, islámské rituály, a turečtinu. Školu ovšem po roce opustil, protože většina výuky probíhala v turečtině. Posléze nastoupil do Národní islámské školy v Tripolisu ("National Islamic School"), kterou založil šajch Husajn al-Džisr (1845–1909). Zde studoval jak tradiční muslimskou teologii, tak evropské jazyky, matematiku a filosofii. Tady byl poprvé vystaven vlivu písemnictví Muhammada Abdo a Džamáluddína Afgháního, a to prostřednictvím panislámskému a antikolonialistickému časopisu "al-ʿUrwa al-Wuthká", který Abdo a Afghání vydávali v Paříži od roku 1884. Tento časopis v něm probudil jeho životní poslání oživit islám. Pokoušel se kontaktovat s Afgháním, který se mezitím přestěhoval do Istanbulu a žil pod dohledem sultanáta Abdulhamida II., tudíž mu jeho dopisy nepřišly. Roku 1894 Abdo krátce navštívil Tripolis a Ridá jej všude doprovázel.  Po Afgháního smrti roku 1897 Ridá odešel do Káhiry, aby se spojil s někdejším Afgháního žákem, a sice Muhammadem Abdo. Ridá se stal jeho věrným žákem a následovníkem. V roce 1898 založili časopis "al-Manár", který měl šířit jejich reformní myšlenky a současně ideje hnutí Salafíja v Egyptě. Salafíja se odvolávala na "al-salaf", praotce islámu, neboť chtěla obnovit Islám zevnitř. Islámské učení omezovala na Korán a sunnu jako jediné směrnice pro život. Hnutí Salafíja je předchůdcem jak dnešního reformního a liberálního pojetí islámu, tak i fundamentalismu a jeho výzev k čerpání ze šaríy.  Ridá se po vzoru Afgháního a Abdo zajímal o fungování islámského společenství jako celku, proč umma ve srovnání se Západem upadá. Nabádal proto reformní ulámá, aby následovala Abdo, jeho návrat ke Koránu a sunně, a reinterpretovala islámské prameny v kontextu moderní doby. Nejdříve se v "al-Manáru" útočil na konzervativní ulamá, shromážděné kolem Univerzity al-Azhar v Káhiře. Ridá obviňoval duchovní z toho, že podlehli vlivu státu a selhali v obraně a rozvoji islámu. Od 20. letech 20. století Ridá býval stále více radikální a současně konzervativní, varoval před sekularismem a liberálním nacionalismem Západu. Svými postoji se blížil k rigorózní Hanbalovské právní škole ze 9. století, kterou plně rozvinul Ibn Tajmíja (1263–1328) a znovu oživil Muhammad ibn ʿAbd al-Wahhab (1703–1792). Mezi al-Wahhabovy vyznavače patřili i panovníci nově ustavené Saúdské Arábie, kteří Ridu finančně podporovali.

Postoj k chalífátu, politická angažovanost.

Během raných let s Afgháním, Abdo ustoupil od otevřené politiky, ale Ridá často kritizoval osmanské, arabské politiky. Vládu sultána Abdulhamida II. v Sýrii považoval za represivní. V "al-Manáru" uveřejnil útočné články ʿAbda al-Rahmána al-Kawákibího proti Abdulhamidovi II. a příspěvky, které vyzývaly k obnově chalífátu pod vedením Arabů. Doufal také, že změněné okolnosti po mladoturecké revoluci roku 1908 mu umožní otevřít školu šířící islámskou propagandu, rok svého života proto strávil v Istanbulu. Nakonec však zamýšlenou školu otevřel v Káhiře, a to až v roce 1912. Mezitím jako člen družení "Ottoman Decentralization Society" protestoval proti zpřísnění státního dohledu Turecka nad arabskými provinciemi. Po světové válce, kdy Mustafa Kemal Atatürk zrušil osmanský sultanát a hned nato i chalifát, v "al-Manáru" otiskl sérii studií o chalífátu a možnostech jeho obnovení. Ridá účastnil islámských chalífátských kongresů v Mekce a Káhiře v roce 1926, které ovšem nepřinesly nic než jen rozbroje mezi Saúdskou Arábií a Egyptem, pretendenty na vůdce islámského světa. Naposledy se Ridá se účastnil Světového islámského kongresu roku 1931 v Jeruzalému.  Ridá jako Sýřan poznamenaný osmanskou vládou měl větší potřebu obhajovat arabský nacionalismus než Íránec Afghání nebo Egypťan Abdo. Uveřejňování příspěvků al-Kawákibího, ale i jeho vlastních, mu dopomohly získat post prezidenta syrského shromáždění, které roku 1920 vyhlásilo krátkodechou nezávislost Syrského arabského království pod vládou Fajsala I. Hášimího. Tato národně emancipační snaha arabského obyvatelstva byla zmařena francouzskými intervenčními vojsky. Ridá pak odcestoval do Ženevy, kde sídlila Společnost národ, aby vznesl protest proti mandátu Francie a Velké Británie okupovat arabská území na Blízkém východě, jak bylo dojednáno na Pařížské mírové konferenci a konferenci v San Remu po první světové válce.

Ridá jako inspirace.

Ridův vliv v posledních letech života značně poklesal. Jeho smrt v roce 1935 vzbudila jen malou pozornost. Přímým dědicem jeho myšlenek byl Hassan al-Banná, který roku 1928 v Egyptě založil Muslimské bratrstvo. Al-Banná obdivoval Ridův islámský aktivismus a jeho striktní interpretaci šaríy.  Ridá představoval neobvyklou směs bázlivosti a bojovnosti. Postrádal však charisma jako měli předešlí Afghání a Abdo a následně po něm al-Banná. Jeho práce dnes nepatří k nejčtenějším, nicméně byl základním článkem řetězu islámských aktivistů od Džamáluddína Afgháního a Muhammada Abdo k Hasanovi al-Banná a Sajjidu Qutbovi.

Dílo.

Během svého života napsal mnoho článků do "al-Manáru", vedle toho ovšem uveřejňoval i delší práce. Nejvýznamnější jsou:

Rašíd Ridá či Muhammad Rašíd ibn ʿAlí Ridá (23. října 1865 Sýrie – 22. července 1935 Egypt) byl islámský reformátor, redaktor islámského časopisu "al-Manár" (arabsky Maják), a nejvýznamnější žák Muhammada Abdo a Džamáluddína Afgháního. Byl též inspirací pro Hasana al-Banná a Sajjida Qutba.

Muhammad Rashid Rida (; 23 September 1865 or 18 October 1865 – 22 August 1935) was an early Islamic reformer, whose ideas would later influence 20th-century Islamist thinkers in developing a political philosophy of an "Islamic state". Rida is said to have been one of the most influential and controversial scholars of his generation and was deeply influenced by the early Salafi Movement and the movement for Islamic Modernism founded in Cairo by Muhammad Abduh.  Rida was born near Tripoli in Al-Qalamoun. His early education consisted of training in "traditional Islamic subjects". In 1884–5 he was first exposed to "al-`Urwa al-wuthqa", the journal of Jamal al-Din al-Afghani and Muhammad Abduh. In 1897 he left Syria for Cairo to collaborate with Abduh. The following year Rida launched "al-Manar", a weekly and then monthly journal comprising Quranic commentary at which he worked until his death in 1935, gradually distancing himself from the teachings of Abduh and adopting the methodology of the Salaf.


Vznik a vývoj za války.

26. dubna 1941 se ve vile literárního kritika a esejisty Josipa Vidmara v Rožne dolině uskutečnila schůzka, níž se zúčastnily skupiny spolupracující před okupací Jugoslávie ve Svazu přátel Sovětského svazu. Komunistickou stranu Slovinska zastupoval Boris Kidrič, Aleš Bebler a Boris Ziherl, křesťanské socialisty Tone Fajfar, sokoly Josip Rus, kulturní pracovníky pak Josip Vidmar, France Šturm a Ferdo Kozak. Účastníci se shodli na zorganizování ozbrojeného odporu proti okupaci. Organizace se v duchu koncepce Kominterny nazvala "Protiimperialistickou frontou" (, PIF), po německém útoku na Sovětský svaz v červnu 1941 pak změnila název na Osvobozeneckou frontu. Později bývá uváděna i jako "Osvobozenecká fronta slovinského národa" (; OF SN).  Osvobozenecká fronta sdružovala patnáct subjektů. Zakládajícími čtyřmi členy byli Komunistická strana Slovinska, křesťanští socialisté, Národní demokraté – Sokolové a Kulturní skupina. Dalšími členy byli například Svaz inženýrů, Čoševova skupina, která zastupovala studenty Univerzity v Lublani, nebo skupina Stará pravda, která byla v průběhu roku 1942 vyloučena za svůj postoj k Mihailovićovu hnutí. Od září 1944 do konce války nebyly přijímány žádné další členské subjekty. Po válce pak do OF vstoupila Protifašistická fronta žen Slovinska, Lidová mládež Slovinska a Jednotné odbory.  Již v roce 1941 zformulovala Osvobozenecká fronta své základní zásady, z nichž prvních sedm bylo přijato na čtvrtém zasedání Nejvyššího pléna 1. listopadu 1941, poslední dvě pak 21. prosince 1941 na zasedání výkonného výboru OF (IO OF). Zásady se týkaly především zahájení národněosvobozeneckého boje proti okupantům a postavení Slovinců v poválečném období.  V březnu 1942 odstavila OF svého hlavního konkurenta – Slovinské společenství, které vzniklo na popud jugoslávské exilové vlády. OF zaslala představitelům Slovinského společenství – především bývalým důstojníkům jugoslávské královské armády – falešné povolávací rozkazy, díky kterým se spustila vlna zatýkání. Mimoto OF zrealizovala několik úspěšných atentátů na kolaboranty – zlikvidován byl drávský bán Marko Natlačen nebo teolog a politik Lambert Ehrlich.  V průběhu druhé světové války (a národněosvobozeneckého boje) vytvořila Osvobozenecká fronta nejen paralelní státní struktury, ale i zázemí – tiskárny, rozhlas, zdravotnickou službu, soudy, školy aj.  V rámci OF pak získali dominantní postavení komunisté, což bylo ztvrzeno v únoru 1943 i Dolomitským prohlášením, kterým byla deklarována absolutní jednota OF a kterým byla formálně přiznána vedoucí úloha Komunistické straně Slovinska.

Organizační struktura.

Vytvořená organizační struktura OF se v mnoha ohledech pokoušela napodobit předválečné politické strany. Na nejnižší úrovni se nacházely místní výbory, které byly roztroušeny po celém území Slovinska. Sekretariát a výkonný výbor byl složen ze všech zúčastněných skupin. Nejvyšším orgánem OF bylo Nejvyšší plénum, později zvané Slovinský národněosvobozenecký výbor (; SNOO) a od února 1944 přejmenovaný na Slovinskou národněosvobozeneckou radu (; SNOS).  Postupně se na celém území Slovinska rozšířily místní výbory, které byly podřazeny pod oblastní výbory (, OkO). Oblastní výbory podléhaly okresním výborům (, OO OF), které byly zase podřazeny pod provinční výbory (, PNOO či PO OF). Provinční výbory se nacházely ve Štýrsku, Horním Kraňsku, Přímoří a v Korutanech.  Organizační struktura byla odstupňována od terénních výborů, přes oblastní, okresní a provinční do Nejvyššího pléna. Každý výbor se skládal z tří až patnácti zástupců. Tajemníci výborů byli často místní tajemníci Komunistické strany Slovinska.

Výkonný výbor Osvobozenecké fronty.

28. července 1941 byl ustaven pracovní výbor ve složení: Boris Kidrič, Edvard Kardelj, Tone Fajfar, Josip Rus a Josip Vidmar. V srpnu byl výbor rozšířen o dva členy – Edvarda Kocbeka a France Lubeje-Drejče a byl přejmenován na výkonný výbor (; IO OF). 1. října se členem stal Franc Leskošek. 12. prosince byli Rus a Kocbek delegováni do výkonného výboru AVNOJe. 12. ledna 1943 se členy IO OF stali Marijan Brecelj a Zoran Polič.  Do dubna 1943 měl výkonný výbor tříčlenný sekretariát – Rus byl předsedou, členy byli Kidrič a Fajfar. Při IO OF působily i komise a výbory.

Nejvyšší plénum Osvobozenecké fronty.

Nejvyšší plénum () bylo od června 1941 do října 1943 nejvyšším orgánem Osvobozenecké fronty. Bylo složeno ze zástupců všech skupin zapojených v OF. Do italské kapitulace v září 1943 působil v Lublani, poté na osvobozeném území.  Na prvním zasedání 15. června 1941 byla přijata hesla OF a na druhém zasedání 28. července 1941 zvolil členy výkonného výboru. Na třetím zasedání 16. září 1941 se Nejvyšší plénum přeměnilo na Slovinský národněosvobozenecký výbor (SNOO), který představoval zákonodárný orgán OF. Na třetím zasedání bylo přijato několik zásadních dekretů, které zakázaly jiné OF podobné organizace, deklarovaly spojení OF s podobnými partyzánskými orgány v Jugoslávii aj. Na čtvrtém zasedání 1. listopadu 1941 bylo přijato prvních sedm zásad OF. Na pátém zasedání OF 6. listopadu 1942 po italské ofenzivě přijal SNOO usnesení o posílení jednoty OF.  Po kapitulaci Itálie přešli členové SNOO na osvobozená území a měli několik zasedání ve městě Soteska. 16. září 1943 bylo přijato usnesení o připojení slovinského Přímoří a vytvoření tzv. Velkého Slovinska.  V říjnu 1943 bylo zvoleno nové stodvacetičlenné plénum OF. V září 1944 se pak bývalí členové Nejvyššího pléna stali členy výkonného výboru.  SNOO zanikla v únoru 1944 přeměnou ve Slovinskou národněosvobozeneckou radu.

Slovinská národněosvobozenecká rada.

Slovinská národněosvobozenecká rada (, SNOS) byla od února 1944 do října 1946 nejvyšším představitelem a zákonodárným orgánem v rámci slovinského národněosvobozeneckého boje a po skončení války Lidové republiky Slovinsko. Předchůdcem byl SNOO, který se 19. února 1944 v Črnomelji přejmenoval. Zpočátku měla SNOS 120 členů.  SNOS zanikla volbami do ústavodárné skupščiny 27. října 1946.

Poválečný vývoj.

Po válce se role Osvobozenecké fronty ještě zvýšila, místo organizování národněosvobozeneckého odporu se však zaměřila na organizování masových politických akcí. Zapojila se také do poválečné obnovy země.  První kongres se konal ve dnech 15. až 16. července 1945, který se věnoval státoprávním a ekonomickým otázkám. OF byla nově organizována na územním a pracovním principu. Na kongresu Lidové fronty Jugoslávie v Bělehradě konaném 5. – 7. srpna 1945 se OF stala nedílnou součástí Lidové fronty a byly k ní připojeny další masové organizace. Na druhém kongresu OF (26. – 28. duben 1948) se pokusila OF mobilizovat své členy k účasti na první pětiletce. Třetí kongres OF se konal u příležitosti desátého výročí založení OF ve dnech 26. až 28. dubna 1951. Věnoval se organizačním otázkám a rozvoji socialistické demokracie. V té době měla OF přes 676 tisíc členů, což představovalo sedmdesát procent oprávněných voličů, a 3 560 místních organizací.  V dubnu 1953 OF zanikla přejmenováním na Socialistický svaz pracujícího lidu.

Osvobozenecká fronta (: ; OF) byla slovinská politická organizace, která vznikla v reakci na okupaci Slovinska za druhé světové války. Jejím hlavním úkolem byla organizace ozbrojeného odporu proti okupaci až do konečného osvobození a v poválečném období zajištění masové účasti na politickém dění. Osvobozenecká fronta vznikla v dubnu 1941 a v dubnu 1953 zanikla přeměnou v Socialistický svaz pracujícího lidu.

The Liberation Front of the Slovene Nation (), or simply Liberation Front ("Osvobodilna fronta", OF), originally called the Anti-Imperialist Front ("Protiimperialistična fronta", PIF), was the main anti-fascist Slovene civil resistance and political organization. It was active in the Slovene Lands during World War II. Its military arm were the Slovene Partisans. The organisation was established in the Province of Ljubljana on 26 April 1941 in the house of the literary critic Josip Vidmar. Its leaders were Boris Kidrič and Edvard Kardelj.


Historie.

Zakladatelem zumby je kolumbijský fitness trenér a choreograf Alberto „Beto“ Perez. Na zumbu vlastně přišel úplně náhodou v devadesátých letech. Jednoho dne dorazil na svou hodinu aerobiku, ale zjistil, že si zapomněl kazetu s hudbou. Proto použil tu, kterou poslouchal cestou na trénink a improvizoval. Klientům se to líbilo tak, že si o tuto hodinu pak říkali sami.  Alberto Perez založil později s přesunem do USA z Kolumbie organizaci Zumba Fitness LLC, která zaštiťuje Zumbu celosvětově. Ochrannou známku „Zumba“ vlastní společnost Zumba Fitness LLC.

Průběh lekce.

Lekce Zumby většinou trvá zpravidla 60 minut, začíná warm-upem, který čerpá a používá podobné prvky jako aerobik. V této části instruktor připraví cvičence nejen po fyzické, ale i po psychické stránce na další část hodiny. Po rozehřátí následuje taneční párty, plná latinskoamerických rytmů, kde hraje hlavní roli hudba. Používá se převážně latinskoamerická hudba (salsa, merengue, reggaeton, calypso, cumbie, cha-cha, quebradita, mambo, jive ad.) dále se setkáváme i s prvky z orientálních i afrických tanců, s flamencem, řeckou zorbou ad.  Hudba je velmi hlasitá, jako na párty. Instruktor používá po vzoru zakladatele Zumby Beta Pereze neverbální cueing, mikroport se v Zumbě nevyužívá. Účastníci lekce se řídí změnami hudby v konkrétní skladbě.  Každý tanec má základní kroky a proto i Zumba má standardizované kroky. Tyto kroky jsou součástí lekce i v obdobě variací, aerobikové prvky do střední části lekce Zumby nepatří. Latinskoamerická hudba představuje 80% z hodiny, zbytek může představovat moderní hudba, třeba i hip hop atd. Na zemi se nikdy necvičí, vše včetně protažení probíhá ve stoje. Lekce končí pomalou skladbou, kdy je proveden cool down (snížení tepové frekvence) a důležitý strečing.

Zumba je taneční fitness program, který vytvořil kolumbijský fitness trenér a choreograf Alberto „Beto“ Perez. Zumba představuje aerobní trénink – jedná se o formu intervalového tréninku, využívá se pojmenování (intermittent training) – „přerušovaný trénink“. Střídají se pomalé a rychlé skladby. Tepová frekvence se po dobu tréninku udržuje v aerobní zóně, zvyšuje se a klesá s měnící se skladbou.

Zumba is an exercise fitness program created by Colombian dancer and choreographer Alberto "Beto" Pérez during the 1990s. Zumba is a trademark owned by Zumba Fitness, LLC. The Brazilian pop singer Claudia Leitte has become the international ambassador to Zumba Fitness.


Patterns of Force (Star Trek: The Original Series)

Příběh.

Hvězdného data 2534.0 hvězdná loď USS Enterprise NCC-1701 pod vedením kapitána Jamese Tiberius Kirka přilétá do systému M34 Alfa, kde se v blízkosti nachází planety Ekos a Zeon. Na Ekosu by se měl nacházet specialista Federace John Gill, který byl také Kirkovým profesorem na hvězdné akademii. O Ekosu je známo, že tamní civilizace není moc vyspělá, avšak jde o bojovný druh, zatímco Zeon je technologicky mnohem pokročilejší a jde o mírumilovné obyvatelstvo. Ihned po příletu však na "Enterprise" míří řízená střela s termonukleární hlavicí. Tu se podaří sestřelit, ale něco nasvědčuje, že došlo ke kontaminaci proti základní směrnici, protože ani jedna z civilizací by neměla mít k dispozici takovou technologii.  Kirk a Spock se vydávají na povrch na průzkum. Zjišťují, že celému Ekosu vládne nacismus stejně jako na Zemi v 20. století, dokonce i s vlastním vůdcem – Führerem. Z propagandistického videa zjišťují, že celou náplní Ekosů je pouze nenávist k čemukoliv ze Zeonu, ale hlavně, že onen Führer je právě pohřešovaný John Gill. Kromě toho se na videu objevuje dívka Daras vyznamenána za chrabrost. Záhy jsou oba chyceni a mučeni. Ve vězení se potkávají se Zeonem, který byl také zatčen gestapem. Aby unikli, musí si vyndat původně vpíchnuté transpordéry – zařízení umožňující jejich nouzový transport zpět na "Enterprise". Společně s Isakem utíkají do úkrytu odboje, kde se setkávají právě s Daras, která ve skutečnosti pracuje pro odboj, ačkoliv je původem z Ekosu. Protože nacisté připravují „konečné řešení“, což je napadení přímo planety Zeon. Vydávají se tak na setkání, kde má Gill alias führer mít projev. Po úspěšné infiltraci budovy se Kirk spojuje s Uhurou, aby transportovali na povrch McCoye. Spock zahlédl Gilla přes okénko kabiny, odkud se má vysílat jeho projev a konstatoval, že vypadá jako pod vlivem drog. Když se všichni, převlečeni za televizní štáb, dostanou po odvysílání projevu do kabiny, McCoy se snaží probrat omámeného Gilla. Nečekaně jsou dopadeni, ale daří se jim předsedu strany přesvědčit, že chytli Spocka jako špeha a musí jej odvést. V kabině zůstává Kirk a snaží se probrat Gilla z bezvědomí. V původním projevu führer oznámil, že započala invaze na Zeon a tak není mnoho času. Najednou se daří Kirkovi probrat Gilla a ten přes kamery vysvětluje, že takto se civilizace vyvinout neměla a útok na Zeon je pouze útokem jednoho podvodníka, nikoliv Ekosu. Melakon, který do této doby ovládal nadrogovaného vůdce vezme samopal a rozstřílí okno kabiny a tím zabije i Gilla. Válka ale tak končí a společnost ukončuje zabíjení.  Na Enterprise Spock dodává, že stále nechápe jak moudrý historik, jako Gill mohl udělat tak fatální chybu a pro rychlejší vývoj zaostalé společnosti vybrat zrovna za vzor nacistické Německo. McCoy dodává pořekadlo „Absolutní moc absolutně korumpuje.“ a aby se nehádali, musí je přerušit kapitán Kirk a následně velí opustit orbitu.

„Principy moci“ (v originále „Patterns of Force“) je třiadvacátý díl druhé řady seriálu Star Trek, později známého jako "Star Trek: Původní série". Premiéra epizody v USA proběhla 16. února 1968, v České republice 7. března 2003.

"Patterns of Force" is the twenty-first episode of the of the American science-fiction television series "". Written by John Meredyth Lucas and directed by Vincent McEveety, it was first broadcast on February 16, 1968.  In the episode, the crew of the "Enterprise" tracks down a Federation observer on a planet dominated by a "Naziesque" regime.  This episode was banned on German television from 1968 until 1995 due to the depiction of Nazi uniforms and presence of several different Nazi insignia.


Rozšíření.

Vyskytuje se především v jižní Evropě, severní Africe a přední Asii, kde je domácím druhem. Jedná se nicméně o tažného motýla, a tak lze jednotlivé migrující kusy nalézt až v jižním Švédsku či v Indii. Podle některých zdrojů se vyskytuje také na Madagaskaru.  V ČR se lze setkat s migrujícími jedinci, kteří se vzácně usazují v teplejších částech republiky. Intenzita výskytu je přitom vázaná na dostatečně teplé počasí na migrační trase, zejména pak v jižní Evropě.

Popis.

Při délce předního křídla 45–65 mm patří lišaj smrtihlav k největším lišajům vůbec. Přední křídla jsou černošedá s jemnými hnědými skvrnami a vlnkami, zadní křídla jsou hlínově žlutá se dvěma příčnými tmavohnědými páskami, z nichž vnější je širší. Na tmavé hrudi vyniká světlá kresba, která může svým tvarem připomínat umrlčí lebku. Zadeček je po stranách žlutý, středem se táhne tmavohnědý pruh a na každém článku je příčný tmavý proužek. Tykadla jsou krátká a tmavá se světlými, háčkovitými konečky. Sosák je krátký a tuhý.  Vajíčka jsou žlutozelená, hladká.  Housenky jsou relativně pestré, mohou se vyskytovat ve třech barevných formách – převládající barvou je buď žlutá, modrozelená nebo hnědá. Po stranách hlavy mají šikmé tmavé pruhy, které pokračují také na bocích článků těla. Hřbet housenky je modročerně kropenatý. Na posledním článku se nachází esovitě prohnutý růžek, který je zrnitý až trnitý.  Kukla je rudohnědá a lesklá, asi 6 centimetrů dlouhá.

Bionomie.

Oplodněné samičky první generace přilétají do ČR v květnu a červnu, a kladou vajíčka na živné rostliny. V září a říjnu se pak líhnou motýli generace druhé, kteří jsou neplodní a dále se nemnoží. Přes den motýli odpočívají na kmenech stromů, sloupech či budovách, v noci létají. Lišaj smrtihlav je vynikající letec, dosahující rychlosti i více než 50 km/h. Dospělci se živí olizováním mízy stromů a sáním nektaru z květů, dobře zdokumentována je ale také jejich záliba v medu, pro který jsou ochotni zalézat do včelích úlů, kde sosákem nabodávají zavíčkované buňky s medem a sají jejich obsah. Podle mnoha knižních zdrojů má při tom smrtihlav často přijít o život, existuje však také výzkum z roku 1991, který uvádí, že motýl je schopen včely ošálit napodobováním jejich pachu, a k napadání tedy nedochází. Při vyrušení či ohrožení vydávají dospělci krátké pisklavé zvuky.  Z nakladených vajíček se po 10–12 dnech líhnou housenky. Živí se listy lilkovitých rostlin; ve středoevropských podmínkách je to nejčastěji nať brambor, dále pak rajče, kustovnice cizí, rulík zlomocný a také tabák. Na živných rostlinách se housenky vyskytují jednotlivě. Vývoj housenek trvá v našich podmínkách 40 až 60 dní v období od června do srpna. V konečné fázi vývoje mohou být 12–15 cm dlouhé, a tlusté jako lidský palec. Podobně jako dospělec, také housenka je schopna vydávat varovné zvuky při ohrožení či kontaktu – vrže kusadly.  Před kuklením se housenky zahrabávají do země 15–40 cm hluboko a vytvářejí si prostornou dutinu, ve které se kuklí. Pokud se kukla nevylíhne ještě v létě, ve středoevropských podmínkách zpravidla nepřežije zimu – k přezimování dochází jen ve výjimečně mírných letech.

Lišaj smrtihlav ("Acherontia atropos") je velký a nápadný motýl z čeledi lišajovitých, jeden z největších motýlů České republiky a Evropy vůbec. Díky kresbě na hrudi, připomínající umrlčí lebku, je bezesporu nejznámějším lišajem – zejména v minulosti pověrčiví lidé věřili, že smrtihlav (který, podobně jako jiní lišajové, v noci přilétá k umělým zdrojům světla) je znamením neštěstí.

Acherontia atropos, the (African) death's-head hawkmoth, is the most widely recognized of three species within the genus "Acherontia" (the other two being "Acherontia lachesis" and "Acherontia styx"). It is most commonly identified by the vaguely skull-shaped pattern adorning the thorax, the characteristic from which its common and scientific names are derived. The species was first given its scientific name by Carl Linnaeus in his 1758 10th edition of "Systema Naturae".  Death's-head hawk moths are large, ranging from 3.5 to 5 inches (80-120 mm) as adults. The upper wings are dark, creating a stark contrast between them and the lower wings, which range from a bright yellow to a light cream, yellow being the more common.  "A. atropos" appears in popular media, including the films "The Silence of the Lambs" (1991) and "Dracula" (1958).  It is commonly found in the southern part of Europe and throughout much of Africa, from where it is considered to be a native species. Annually, "A. atropus" migrates to parts of Britain, most numerously to the British Isles, where it is less commonly seen than in its native place of residency.


Stavba.

Stavba této třídy byla objednána 31. prosince 1957, přičemž v letech 1958–1961 bylo postaveno celkem pět ponorek. Pro urychlení a zlevnění vývoje byl využit trup a pohonný systém jaderných útočných ponorek třídy "Skipjack" do jejichž trupu byla vložena sekce nesoucí balistické střely. Rozestavěný trup USS "Scorpion" třídy "Skipjack" byl použit k přestavbě na první jednotku této třídy a zároveň první americkou raketonosnou ponorku USS "George Washington". Rovněž materiál připravený pro doposud nezahájenou stavbu USS "Sculpin" (SSN-590) byl použit pro raketonosnou druhou raketonosnou ponorku USS "Patrick Henry".  Jednotky třídy "George Washington":

Konstrukce.

Výzbroj představovalo šest příďových 533mm torpédometů. Ve dvou řadách po osmi silech bylo za velitelskou věží ponorek umístěno celkem šestnáct balistických raket UGM-27 Polaris. Rakety byly nejprve verze Polaris A-1, později A-2 a od roku 1964 A-3. V přídi byl umístěn rovněž sonar typu BQS-4 (později BQR-19). V konstrukci ponorek byla použita nová vysokopevnostní ocel HY-80, což ponorkám dovolovalo ponory do větších hloubek. Pohonný systém odpovídal třídě "Skipjack". Tvořil ho jaderný reaktor nové generace typu S5W a dvě turbíny. Nejvyšší rychlost ponorky byla 20 uzlů na hladině a 25 uzlů pod hladinou.

Operační služba.

Jako nosiče balistických raket sloužila celá pětice až do počátku 80. let. V roce 1981 byla vyřazeny ponorky "Theodore Roosevelt" a "Abraham Lincoln", zatímco zbylé tři byly reklasifikovány na útočné ponorky a jejich rakety byly demontovány. Souviselo to smlouvou o omezení jaderných zbraní SALT. "Robert E. Lee" byl vyřazen roku 1983 a "Patrick Henry" o rok později. "George Washington" sloužil ze všech jednotek nejdéle, k jeho vyřazení došlo v roce 1985. Po vyřazení byly všechny postupně odeslány do recyklačního programu a sešrotovány.

Třída George Washington byla první postavená třída raketonosných ponorek s jaderným pohonem na světě. Postaveny byly pro americké námořnictvo a sloužily v době studené války. Jejich dokončením USA získaly zásadní nástroj jaderného odstrašení – síly schopné operovat nepozorovaně a překvapivě zasadit jaderný úder. Američané je provozovali v letech 1959–1985. Jejich označení SSBN znamená balistická nukleární ponorka – "Submarine, Ballistic" ("Nuclear").

The "George Washington" class was a class of nuclear-powered ballistic missile submarines deployed by the United States Navy. The "George Washington", along with the later , , , and classes, comprised the "41 for Freedom" group of submarines that represented the Navy's main contribution to the nuclear deterrent force through the late 1980s.


Geografie.

Leží v nadmořské výšce 12 metrů v hustě osídlené a zemědělsky intenzivně využívané pobřežní nížině, nedaleko úpatí pohoří Karmel, ze kterého podél severní strany obce směřuje k moři vádí Nachal Oren.  Obec se nachází na břehu Středozemního moře, cca 70 kilometrů severoseverovýchodně od centra Tel Avivu, cca 14 kilometrů jihojihozápadně od centra Haify a 27 kilometrů severně od města Chadera. Atlit obývají Židé, přičemž osídlení v tomto regionu je převážně židovské.  Atlit je na dopravní síť napojen pomocí severojižního tahu dálnice číslo 2. Obcí prochází pobřežní železniční trať. Nachází se tu železniční stanice Atlit.

Dějiny.

Osídlení na místě Atlitu má dlouhou nepřerušenou tradici. V helénistickém období se lokalita nazývala Adarus. V 13. století se zde usídlili křižáci, kteří tu na mořském pobřeží zbudovali pevnost Château Pèlerin, jejíž ruiny se zde dodnes dochovaly. Roku 1296, krátce po pádu křižáckého hradu, se zde usídlili muslimové. Šlo o členy kmene Uvajrat tatarského původu, později postupně arabizovaných. Jejich zdejší osada se nazývala Atlit.  Počátkem 20. století v těsném sousedství této arabské osady vzniklo i novověké židovské osídlení - rovněž pod názvem Atlit. Židovský Atlit byl založen na sklonku první alije v roce 1904. Podle jiných zdrojů vznikl už roku 1903. Šlo o individuálně hospodařící zemědělskou osadu typu mošava náležející do podnikatelského souboru barona Edmonda Jamese de Rothschilda, respektive Židovského kolonizačního sdružení, na které baron počátkem 20. století převedl správu svých osad v Palestině. Teprve roku 1909 se tato židovská osada proměnila na trvalé sídlo. Roku 1917 byla v Atlitu založena okolo ředitele zdejší zemědělské stanice Aarona Aaronsohna židovská probritská špionážní síť Nili. Kontakt s Brity probíhal prostřednictvím lodi, která občas zakotvila nedaleko od Atlitu.  V roce 1922 byl v blízkosti osady zřízen též areál na získávání soli z mořské vody. Koncem 30. let 20. století zřídily v sousedství židovského i arabského Atlitu britské úřady velký internační tábor, který se stal místem nedobrovolného pobytu pro desítky tisíc Židů, kteří se ilegálně pokoušeli uniknout z Evropy do mandátní Palestiny. Vznik tohoto střediska pro internaci ilegálních běženců oznámily britské úřady 16. srpna 1939. V následujících letech se pak jeho okolí stávalo místem konfrontace mezi Židy a Brity. Například po potopení uprchlické lodi Patria. V říjnu 1945 dokonce Palmach přepadl internační tábor a osvobodil z něj 208 zadržovaných přistěhovalců. Politika nucené internace ale trvala a například v květnu 1946 sem Britové poslali 1666 migrantů z lodi Max Nordau. Areál tábora je v současnosti zrenovován a využíván jako muzeum židovské imigrace. V květnu 1948 počátkem války za nezávislost byla arabská vesnice Atlit ovládnuta izraelskými silami a arabské osídlení tu skončilo. Zástavba arabského Atlitu pak byla zbořena. Krátce nato nastala další demografická proměna, když do Atlitu zamířila masová přistěhovalecká vlna Židů, pro které zde vznikl přistěhovalecký tábor (takzvaná ma'abara). Tento přistěhovalecký tábor tu existoval v letech 1951–1953. Sloužil převážně pro ubytování Židů původem z Iráku, Maroka a Rumunska. Populace Atlitu prudce stoupla. Později byl přistěhovalecký tábor nahrazen běžnou obytnou zástavbou. Další přistěhovalecké vlny následovaly v 60. letech 20. století.  Koncem 40. let 20. století měl Atlit jen 470 obyvatel a rozlohu katastrálního území 5 083 dunamů (5,083 kilometrů čtverečních). Po válce za nezávislost byl sice Atlit povýšen na místní radu (malé město), ale navzdory populačnímu růstu nedosáhla obec významnějšího postavení. V roce 2003 byla proto místní rada Atlit zrušena a změněna na členskou obec Oblastní rady Chof ha-Karmel.

Demografie.

Podle údajů z roku 2009 tvořili naprostou většinu obyvatel v Atlit Židé - cca 5100 osob (včetně statistické kategorie "ostatní", která zahrnuje nearabské obyvatele židovského původu ale bez formální příslušnosti k židovskému náboženství, cca 5300 osob).  Jde o menší sídlo městského typu (byť bez formálního městského statutu) s populací, která po roce 2005 začala výrazně narůstat. K 31. prosinci 2015 zde žilo 6800 lidí. Podle výhledových plánů má populace Atlitu dosáhnout až 15 000.

Atlit ( עַתְלִית, v oficiálním přepisu do angličtiny Atlit) je obec typu společná osada ("jišuv kehilati") v Izraeli, v Haifském distriktu, v Oblastní radě Chof ha-Karmel.

Atlit () is a coastal town located south of Haifa, Israel. The community is in the Hof HaCarmel Regional Council in the Haifa District of Israel. An adjacent Jewish village was founded in 1903 under the auspices of Baron Edmond de Rothschild, which merged into the medieval Palestinian town. In the past, from 1950 until the unification of the municipalities in 2003, Atlit was a local council whose jurisdiction was 14,000 dunams. In the population was .  The Atlit detainee camp is nearby, which was used by the British to intern Jewish refugees and is now a museum.  Off the coast of Atlit is a submerged Neolithic village. Atlit was also a Crusader outpost, which fell in 1291.


Postavy.

Ústředními postavami jsou spisovatel T. S. Garp a jeho matka Jenny Fieldsová, známá feministka. Podstatnější rolí hrají také Garpova manželka Helena a jejich děti, redaktor jeho knih John Wolf a transexuálka (bývalý ragbyový hráč) Roberta Muldonová.

Děj a kompozice.

Román je fiktivní biografií spisovatele T. S. Garpa (pojmenován podle svého otce Technika Seržanta Garpa, o kterého se Jenny stará v nemocnici, záhy po zplození Garpův otec umírá) a jeho matky Jenny Fieldsové (opovrhuje muži a systémem světa), která pracuje jako zdravotní sestra v chlapecké střední škole ve Steeringu, kde také Garp později studuje. Garp se zde seznámí s Helenou Holmovou, která prohlásila, že se provdá jedině za spisovatele – a Garp se tedy touží stát spisovatelem, aby ji získal. Po dokončení studií se Garp s Jenny odstěhují do Vídně, Jenny sepíše svůj příběh, který vychází pod názvem "Sexuálně podezřelá" (kniha se stává "feministickou biblí") a Garp napíše povídku "Penzion Grillparzer". Jenny s Garpem se vrací do USA, Garp se ožení s Helenou, krátce na to se jim narodí syn Duncan. Helena vyučuje angličtinu, Garp sepisuje svůj první román, Helenu několikrát podvede s dívkami najatými na hlídání Duncana. Garp trpí přehnanými úzkostmi o svou rodinu. Později se manželům narodí druhý syn Walt. Helena prožívá románek se studentem Michaelem Miltonem. Garpovi vychází nepříliš úspěšné romány "Otálení" a "Druhý dech paroháče". Přijde na nevěru své manželky a souhrou náhod dojde k tragické autonehodě, při níž Helenin milenec v autě při oralním sexu, přichází o penis, Walt o život a Duncan o oko. Garp se z tragédie nikdy nevzpamatuje. Jenny Fieldsová, která zřídila ve svém domě v New Hampshire sanatorium pro ženy poznamenané či ohrožované mužským světem, se ujme Garpa a jeho rodiny, která se u ní léčí z tragické události. Později se manželům narodí dcera Jenny a Garp napíše svůj třetí román, "Svět podle Bensenhavera", který z něj učiní známého spisovatele. S rodinou se přesídlí opět do Vídně, v jejich nepřítomnosti umírá Helenin otec a antifemitistou je zabita Garpova matka. Z její pozůstalosti vznikla nadace v Dog's Head Harbor, aby pomáhala ženám v nouzi. Po návratu z Vídně se Garpova rodina usazuje ve Steeringu, kde Garp koupí sídlo zakladatelů střední školy. S Helenou se také ujímají Ellen Jamesové, znásilněné holčičky, které její násilník vyřízl jazyk, aby se o jeho zločinu nedověděla policie. Policie pachatele přesto dopadla. Některé feministky se rozhodly následovat Ellen Jamesovou tak, že si rovněž vyříznou jazyk, což Garpovi připadá nesmyslné a rovněž Ellen Jamesová své stoupenkyně nenávidí. Garp je zaskočen slávou, kterou mu přinesl jeho román upadá do hluboké paranoie a strachu o svou rodinu a své přátele. Začíná znovu psát. Garpa ve třiatřiceti letech, v tělocvičně, zastřelí členka hnutí Ellen Jamesové, bývalá spolužačka Plína Pú Percyová, která se domnívá, že Garp je odpovědný za smrt její sestry (s níž měl Garp v mládí milostný vztah). Garp po sobě zanechal nedokončený román "Iluze mého otce". Kniha je provázána množstvím intertextových vztahů, poskládána z útržků textů, které Jenny nebo Grap napsali či řekli. Některé pasáže parafrázují obsahy jejich děl, částí rukopisů jsou otištěny celé. Jenny se proslavila autobiografií "Sexuálně podezřelá", která vzbudila v Americe skandál a byla dezinterpretována v duchu politických zájmů. Neortodoxní je i tvorba Garpova. Ve svých knihách reflektuje zkušenost s amorální a životu nebezpečnou americkou společností, plnou arogance a násilí. Garp je posedlý strachem z nebezpečí číhajícího na jeho blízké na každém kroku a snaží se ho minimalizovat absurdním systémem preventivních ochran. Čím úzkostlivěji ale střeží bezpečí rodiny, tím větším postrachem se pro ni stává. Způsobí i smrt vlastního syna. Svět podle Garpa je kniha mnohovrstevnatá, dotýká se řady závažných společenských problémů od politiky přes menšinovou sexualitu po problém prostého ozbrojeného násilí.

Jazyk a styl.

Irving komponuje román na hranici reálna a fantaskna a projevuje značný smysl pro ironii a nadsázku. Balancuje mezi žánrem grotesky a zcela vážně společensko-kritické prózy. Používá prvků tragédie i komedie, satiry, parodie, absurdní komiky i černého humoru. Fabulační hříčky střídají seriózně pojaté pasáže. Garpův obsedantní strach a všudypřítomné nebezpečí vyjadřuje metaforický obrat ,Spodní výrʼʼ pojmenované podle dětské fantazijní představy netvora číhajícího v hlubinách moře. Důležitým prvkem Irvingovy tvůrčí metody je budování významových, formálních a jazykových kontrastů, podtrhujících ještě absurdnost usilování postav – Roberta svobodně mění pohlaví, aby pak nemusela přijmout i neutěšený ženský úděl, kniha Jenny Fieldsové je politicky dezinterpretována a vede k její vraždě, průměrný spisovatel Garp bohatne na kontroverzích vzbuzujících obdiv i odpor zároveň a stává se slavný způsobem, který se mu příčí. Umírá nesmyslně, rukou pomýlené fanatičky – jeho smrt je pomstou za něco, co nespáchal.

Okolnosti vzniku díla.

2. polovina 70. let v americké próze je příznačná hledáním velkého tématu pro román, naléhavého a širokého společenského záběru. Po dobrých, ale v širokém literárním kontextu průměrných třech románech, se Irving projevil mimořádným dílem "Svět podle Garpa". Román je úzce spjat s americkou kulturou a společností, potažmo lze ovšem jeho "apokalyptickou" vizi vztáhnout na celý západní svět.

Vliv díla.

Ve stejné době vznikají klíčové romány americké prózy, jako např. "Sophiina volba" Williama Styrona (1979), "Žoldáci" R. Stona (1974) či "Věznice Falconer" J. Cheevera (1977). Text Garpovy povídky "Penzion Grillparzer", respektive jeho motivy, rozpracoval Irving ve svém dalším románu "Hotel New Hampshire" (1981). Jako jeden z prvních amerických spisovatelů se Irving pokusil posunout zobrazování zla a násilí do výrazně grotesknější roviny, skloubil naturalistické líčení zvrácenosti světa s ironickou nadsázkou.  Vydání románu vzbudilo v Americe doslova "garpománii" – Garp se stal jakýmsi "hrdinou své doby", idolem mládeže a symbolem specifického postoje vůči americké společnosti. Garpovi fanoušci demonstrovali své sympatie např. tričky s nápisem "Pozor na Spodního výra!" nebo "Věřím v Garpa". Brzy po svém vydání, v r. 1982, byl román zfilmován. Film režíroval George Roy Hill a v jedné ze svých prvních filmových rolí v něm Garpa hrál americký herec Robin Williams.

Ukázka.

""Začínalo mi z toho být podivně,"" napsal Garp, ""když jsem si uvědomil, kolikrát už jsem se v životě setkal se znásilněním."" Měl zřejmě na mysli desetileté děvčátko v městském parku a jedenáctiletou Ellen Jamesovou a tu hroznou společnost kolem ní – a ty matčiny zmrzačené ženy s tou jejich symbolickou neschopností mluvit, kterou si samy přivodily. Později napsal Garp román, který také pojednával o znásilnění. Urážlivost znásilnění spočívala pro Garpa v okolnosti, že to byl čin, který v něm vyvolával hnus nad sebou samým – nad vlastními mužskými instinkty, jež byly jinak nenapadnutelné. Nikdy neměl pocit, že by chtěl někoho znásilnit; ale znásilnění podle Garpova mínění vnukává mužům pocit viny v důsledku vnitřní spřízněnosti.

Svět podle Garpa ("The World According to Garp") je román amerického spisovatele Johna Irvinga, který začínal svou tvorbu na sklonku 60. let. Po románech "Svobodu medvědům" (1968), "Pitná kúra" (1972) a "Stopadesátiosmilibrový sňatek" (1974) zazářil bestsellerem "Svět podle Garpa" (1978), který se dočkal ohlasu po celém světě a překladu do mnoha jazyků. Jde o groteskní románovou metaforu přítomnosti zla a strachu z něj v americké společnosti. Do češtiny román přeložil Radoslav Nenadál.

The World According to Garp is John Irving's fourth novel, about a man, born out of wedlock to a feminist leader, who grows up to be a writer. Published in 1978, the book was a bestseller for several years. It was a finalist for the National Book Award for Fiction in 1979, and its first paperback edition won the Award the following year.  A movie adaptation of the novel starring Robin Williams was released in 1982, with a screenplay written by Steve Tesich.  BBC Radio 4's "Classic Serial" broadcast a three-part adaptation of the novel by Linda Marshall Griffiths in January 2014. The production was directed by Nadia Molinari and featured Miranda Richardson as Jenny, Lee Ingleby as Garp, Jonathan Keeble as Roberta and Lyndsey Marshal as Helen.  On 3 November 2015, Irving revealed that he'd been approached by HBO and Warner Brothers to reconstruct "The World According to Garp" as a miniseries. He described the project as being in the early stages.  According to the byline of a self-penned, 20 February 2017 essay for "The Hollywood Reporter", Irving completed his teleplay for the five-part series based on "The World According to Garp".


Děj.

Hlavní postavou je středoškolák Conrad Jarrett, jehož přemáhá pocit viny, jelikož jeho oblíbený starší bratr se utopil při neštěstí na moři, které on sám přežil. Doléhají na něho sebevražedné deprese. U své rezervované, necitelné matky Beth nenalézá žádné pochopení ani pomoc. Ta se vyžívá v přemrštěném udržování pořádku a v pečlivě připravených výstupech tvrdě v sobě potlačuje pocity záště a vzteku. Conradův úspěšný, tolerantní otec Calvin projevuje o chlapce zájem, ale nedokáže s ním mluvit o důležitých věcech a neumí vyjádřit své city. Dostat se do Conradovy blízkosti a povzbudit ho k přijetí vlastní hluboké úzkosti a nenávisti k sobě samému tak zůstává na upřímném, citlivém psychiatrovi. Je zřejmé, že chlapce může zachránit pouze otcova láska, přičemž ale navázání vztahu představuje bolestivou volbu.  Děj se odehrává v prostředí zámožného chicagského předměstí a pod zdánlivě poklidným povrchem, s nímž je zobrazen společenský status Jarrettových a jejich privilegovaného pohodlí, roste napětí.

Ocenění.

""Jdeme na pohřeb našeho syna a ty se staráš, jaké si vezmu boty!"" U některých lidí dodnes vzbuzuje pobouření skutečnost, že nádherně řemeslně provedený a uměřený režisérký debut Roberta Redforda porazil při udílení Cen Akademie film Martina Scorseseho "Zuřící býk", když získal Oscary za nejlepší film a režii. Další ocenění snímek "Obyčejní lidé" přinesl devatenáctiletému Timothymu Huttonovi za nejlepší herecký výkon ve vedlejší roli (dodnes jde o nejmladšího člověka, který kdy získal Oscara za herecký výkon) a scenáristovi Alvinu Sargentovi za citlivou, uvážlivou adaptaci slavného románu Judith Guestové a dopadu úmrtí dospívajícího syna na jeho rodinu.

Obyčejní lidé (v originále Ordinary People) je americké filmové drama. Film režíroval Robert Redford a hlavními herci jsou Donald Sutherland, Mary Tyler Moore, Timothy Hutton, Judd Hirsch a Elizabeth McGovern. Film měl premiéru v USA 19. září 1980. Snímek získal celkově čtyři Oscary – nejlepší film, režie, herec ve vedlejší roli a scénář.  Z pochopitelných důvodů film silněji zapůsobil ve Spojených státech, kde jeho strhující komerční úspěch odrážel vnímavost Ameriky osmdesátých let k tématu možnosti člověka porozumět svým citům.

Ordinary People is a 1980 American drama film that marked the directorial debut of actor Robert Redford. The film stars Donald Sutherland, Mary Tyler Moore, Judd Hirsch, and Timothy Hutton.  The story concerns the disintegration of an upper-middle class family in Lake Forest, Illinois, following the accidental death of one of their two sons and the attempted suicide of the other. The screenplay by Alvin Sargent was based upon the 1976 novel "Ordinary People" by Judith Guest.  The film received six Academy Awards nominations and won four: the Academy Award for Best Picture, Best Director for Redford, Adapted Screenplay for Sargent, and Supporting Actor for Hutton. In addition, it won five Golden Globe Awards: Best Motion Picture – Drama, Best Director (Redford), Best Actress in a Drama (Tyler Moore), Best Supporting Actor (Hutton), and Best Screenplay (Sargent).


Stavba.

Jednotky třídy "Seawolf":

Konstrukce.

Program "Seawolf" byl zahájen v polovině 80. let s cílem zachovat technologický náskok amerických ponorek nad sovětskými i v 21. století. Do služby vstupovaly od druhé poloviny 90. let. Jako první byl roku 1997 do operační služby zařazen "Seawolf". Oproti třídě "Los Angeles" je třída "Seawolf" tišší, schopná lépe manévrovat, silněji vyzbrojená i vybavená lepší elektronikou. Její konstrukce má rovněž dostatek prostoru pro modernizace. Jsou rovněž přizpůsobeny arktickým operacím. Je to také první americká třída ponorek jejíž trup celý je postaven ze speciální oceli HY-100.  Výzbroj představuje osm 660mm torpédometů (oproti čtyřem ráže 533mm u třídy "Los Angeles"). Z nich mohou být vypouštěna torpéda MK-48 ADCAP, protilodní střely UGM-84 Harpoon, střely s plochou dráhou letu BGM-109 Tomahawk, nebo námořní miny. Zásoba munice činí 50 střel či torpéd, což je o 30% více než kolik nesla předchozí třída. V přídi je rovněž umístěn výkonný sonar BQQ 5D. Bojový systém je typu AN/BSY-2.  Pohonný systém tvoří jaderný reaktor General Electric PWR S6W a dvě turbíny. Lodní šroub je jeden. Při plavbě pod hladinou dosahují ponorky třídy "Seawolf" rychlosti až 35 uzlů. Při tichém režimu plují rychlostí 20 uzlů. Maximální hloubka ponoru je 610 metrů.  Třída "Seawolf" je rychlejší než jakákoliv jiná americká ponorka a její vylepšený pohonný systém umožnil rovněž značně tišší chod. Je desetkrát tišší než vylepšená varianta třídy "Los Angeles" (688i) a dokonce sedmdesátkrát tišší než klasická ponorka třídy "Los Angeles". Další značnou výhodou je, že při tichém chodu může plout dvakrát rychleji než vylepšená ponorka třídy "Los Angeles", aniž by ji hrozilo prozrazení.

Třída Seawolf je třída amerických rychlých útočných ponorek s jaderným pohonem. Jsou to poslední americké lodě této kategorie vycházející z požadavků studené války. Jejich hlavním úkolem bylo ničení sovětských ponorek. Třída "Seawolf" byla dalším vylepšením předchozí třídy "Los Angeles", které sebou ovšem neslo značný nárůst ceny. Konec studené války a změna doktríny amerického námořnictva směrem k vedení pobřežních operací, znamenaly výrazně omezení tohoto programu ve prospěch levnějších ponorek třídy "Virginia". Namísto původně plánovaných 29 proto byly v letech 1989–2005 postaveny pouze tři ponorky této třídy. Poslední jednotka USS "Jimmy Carter" byla dokončena v prodloužené a vylepšené verzi. Všechny tři jednotky jsou dodnes ve službě.

The "Seawolf" class is a class of nuclear-powered fast attack submarines (SSN) in service with the United States Navy. The class was the intended successor to the , and design work began in 1983. A fleet of 29 submarines was to be built over a ten-year period, but that was reduced to 12 submarines. The end of the Cold War and budget constraints led to the cancellation of any further additions to the fleet in 1995, leaving the "Seawolf" class limited to just three boats. This, in turn, led to the design of the smaller . The "Seawolf" class cost about $3 billion per unit ($3.5 billion for USS "Jimmy Carter"), making it the most expensive SSN submarine and second most expensive submarine ever, after the French SSBN .


Dějiny rodu.

Rod Claryů (původně de Clario) pochází pravděpodobně z Toskánska a první zmínky spadají do 14. století. Do Čech se dostal za třicetileté války František Clary de Riva, který v roce 1623 koupil statky na Žatecku (Dobříčany). Teprve pak získal inkolát v Českém království (1627) a v roce 1641 byl povýšen do stavu svobodných pánů. Jeho syn Jeroným († 1671) dosáhl v císařské armádě hodnosti generála a jako manžel Anny Marie Aldringenové († 1661) se stal dědicem jejích bratrů. Rod Aldringenů vymřel v roce 1664 a Jeronýmův jediný syn Jan Jiří Marek s císařským svolením sloučil erb a jméno Claryů a Aldringenů, zároveň byl povýšen do hraběcího stavu (1666) a zdědil Teplice s dalšími aldringenovskými statky v Čechách.  Clary–Aldringenové v Čechách v 17. a 18. století  Jan Jiří Marek (1638–1700) rozšířil majetek rodu přikoupením Kostomlat pod Milešovkou (1687) nebo Lenešic (1684), podařilo se mu také připojit další díly Benešova nad Ploučnicí, ale jedna čtvrtina benešovského panství zůstala až do 20. století majetkem Thun-Hohensteinů. Mimoto skoupil také několik domů v Praze na Malé Straně a nechal vystavět rodinný palác, dnes známý jako Aueršperský. Jan Jiří Marek zastával funkce v Čechách a Horních Rakousích a několik let byl vyslancem u saského dvora v Drážďanech. Přátelské kontakty Clary-Aldringenů a saské panovnické rodiny přispěly k rozvoji teplických lázní.  Díky třem manželstvím Jana Jiřího Marka a početnému potomstvu se rodina během 18. století rozrostla a Clary-Aldringenové vlastnili řadu statků v různých částech Čech. Karel Ignác (1729–1791) byl c.k. tajným radou, komořím a nejvyšším mincmistrem Českého království, vlastnil Jetřichovice na Sedlčansku, Kunčice u Nového Bydžova a díky sňatku také Novou Bystřici v jižních Čechách. Významnou osobností rodu byl právník Leopold Kašpar (1736–1800), který vlastnil Dobříčany, v letech 1773–1775 byl nejvyšším zemským komorníkem na Moravě a poté dlouholetým česko-rakouským místokancléřem, byl též autorem právnických spisů.  Knížecí větev v Teplicích  I když se rod v 17.–18. století poměrně rozvětvil a vlastnil řadu statků v různých částech Čech, nejvýznamnější zůstávala hlavní linie na Teplicích. František Karel (1675–1751) rozšířil majetek přikoupením Krupky (1710) a dalších menších statků, byl též významným donátorem řady sakrálních staveb. Byl c.k. tajným radou a od roku 1722 nejvyšším lovčím Českého království. V roce 1747 zřídil z teplického panství fideikomis, jehož dědicem se stal syn František Václav (1706–1788), který byl taktéž nejvyšším lovčím v Českém království a v rakouských zemích. V roce 1767 byl povýšen do knížecího stavu s tím, že titul knížete náležel prvorozenému synovi, ostatní členové rodu byli hrabata. Manželkou Františka Václava byla Marie Josefa, rozená princezna Hohenzollern-Hechingen (1728–1801), hofmistryně Marie Terezie a významná osobnost společenského života ve Vídni. Proto byl také ve Vídni v roce 1760 zakoupen palác Mollard-Clary, který pak potomkům patřil do roku 1922. František Václav podnikl v roce 1751 zásadní přestavbu zámku v Teplicích, další úpravy proběhly za jeho nástupců, knížat Jana Nepomuka (1754–1826) a Karla Josefa (1777–1831). Ti sice nezastávali vysoké posty ve státní správě, ale patřili k významným osobnostem dvorské společnosti a popularita Teplic jako lázní stále stoupala. Od 19. století žijí Clary-Aldringenové jen v jedné linii, a sice knížecí na Teplicích. Významnou osobností rodu byl kníže Edmund (1813–1894), který byl c.k. tajným radou, rytířem Řádu zlatého rouna a od roku 1861 dědičným členem rakouské panské sněmovny. Zasloužil se o rozvoj Teplic a byl prvním prezidentem společnosti Ústecko-teplické dráhy, podporoval také rozvoj turistiky v Českém Švýcarsku, které se nacházelo na jeho panství (nechal postavit Sokolí hnízdo a zpřístupnil Edmundovu soutěsku). Spolu se svým tchánem hrabětem Karlem Ficquelmontem koupil v roce 1855 palác v Benátkách, naopak v roce 1856 prodal palác v Praze a panství Benešov nad Ploučnicí. Edmundovým dědicem byl kníže Karel Richard (1844–1920), dědičný člen panské sněmovny a jako poslanec českého zemského sněmu také vlivný politik velkostatkářské strany. Inicioval další úpravy teplického zámku a jako cestovatel rozšířil také zámecké sbírky. Jeho mladší bratři se angažovali ve státních službách, Siegfried (1848–1929) byl rakousko-uherským vyslancem ve Stuttgartu (1897–1899), Drážďanech (1899–1902) a Bruselu (1902–1914), odkud musel odejít na počátku první světové války. Další bratr Manfred (1852–1928) byl dlouholetým místodržitelem ve Štýrsku (1898–1918) a krátce i rakouským ministerským předsedou (1899).  Siegfried se v roce 1920 stal dědicem knížecího titulu a majetku po starším bratrovi, ale správu majetku hned převedl na svého syna Alfonse (1887–1978), který byl posledním majitelem Teplic. Vysoká převodní daň a následně pozemková reforma zasáhly do majetkových struktur Clary–Aldringenů, takže v roce 1922 byl z finančních důvodů prodán palác ve Vídni. Rodině ale nadále plynuly vysoké příjmy z turistiky v Českém Švýcarsku a jako akcionáři Ústecko-teplické dráhy, zestátněné v roce 1923, dostali vyplaceno jednorázově 8 miliónů korun.  Alfons Clary-Aldringen po vzniku Československa, zrušení šlechtických titulů a zásahům státu do soukromého majetku, zaujal nepřátelský postoj k Československé republice a jeho sympatie k německým nacionalistům nakonec vedly ke vstupu do NSDAP v roce 1940 a dva z jeho synů padli na východní frontě jako příslušníci wehrmachtu. V květnu 1945 se rodina pokusila uprchnout do americké okupační zóny, což se nepodařilo, v létě 1945 musela rodina pracovat při žních na Teplicku a poté byla odsunuta do Německa.  Současnou hlavou rodu je Hieronymus Clary–Aldringen (*1944), narozený v Teplicích. Žije ve Frankfurtu a podniká ve finančním poradenství, jeho majetkem je mimo jiné zámek Herrnau na jižní periferii Salzburgu, který rodina koupila v roce 1919. Po roce 1989 příležitostně navštěvuje Teplice.

Erb.

Knížecí znak je čtvrcený červeným pruhem napříč, uprostřed se nachází štítek s císařským orlem na zlatém poli. Nahoře vpravo se třpytí tři stříbrné hvězdy na modrém poli, vlevo leží na zlatém poli koruna se dvěma černými háky. Dole vpravo se ve zlatém poli nacházejí tři šindele, vlevo svítí v modrém poli bílá věž.

Příbuzní.

Příbuzensky se spojili s Mitrovskými, Šternberky, Straky z Nenabylic, Chotky, Podstatskými, Lemberky a dalšími zahraničními rody.

Clary–Aldringenové jsou rakouský šlechtický rod italského původu. Rodová aliance vznikla po vymření Aldringenů (1664), krátce nato získali hraběcí titul (1666) a v roce 1767 byli povýšeni do knížecího stavu. Členové rodu zastávali řadu významných funkcí ve správě Českého království a celé habsburské monarchie. Vlastnili řadu statků v Českém království, jejich nejvýznamnějším sídlem byly Teplice. Zasloužili se o rozvoj teplických lázní a později i turistiky v Českém Švýcarsku, které se nacházelo na jejich pozemcích. V roce 1945 byl majetek v Československu zkonfiskován a rodina odsunuta. Dnes žijí členové rodu převážně v Německu.

Clary und Aldringen, also known as Clary-Aldringen, is one of the most prominent Austro-Hungarian princely families. Originally from Friuli, Northern Italy, one branch of the family moved to the County of Tyrol around 1500 and to the Kingdom of Bohemia around 1600, where it became one of the leading families of the Bohemian nobility. It produced several notable Austro-Hungarian statesmen, military officers and diplomats.


Pozadí vzniku.

Podle „doplňovacího programu pomocných plavidel z roku 1931“ (známějšího jako „1. doplňovací program“ ~ 第一次補充計画 ~ "Dai–iči–dži hodžú keikaku", či neoficiálně „program prvního kruhu“ ~ マル1計画 ~ "Maru iči keikaku") mělo být postaveno dvanáct torpédoborců třídy "Hacuharu" (projekt F-45). Třídu "Hacuharu" ale provázely problémy se stabilitou, které si vyžádaly přepracování plánů rozestavěných a přestavby již existujících jednotek. Dne 15. prosince 1933 proto bylo rozhodnuto, že z třídy "Hacuharu" bude vyčleněna třída "Ariake". V rámci plánu rozvoje loďstva na fiskální rok 1933 pak mělo být postaveno pět torpédoborců nové a modifikované třídy "Ariake": "Ariake", "Júgure", "Širacuju", "Šigure" a "Murasame". Dne 19. listopadu 1934 bylo rozhodnuto o začlenění prvních dvou jednotek třídy "Ariake" zpět do třídy "Hacuharu", zatímco zbývajících šest rozestavěných ("Širacuju", "Šigure", "Murasame" a "Júdači") či teprve plánovaných ("Samidare" a "Harusame") jednotek bylo překlasifikováno na třídu "Širacuju". Ta byla stavěna podle projektu F-45D.  Podle „programu druhého kruhu“ (マル2計画 ~ "Maru ni keikaku") z roku 1934 měla k první sérii šesti jednotek přibýt ještě druhá, mírně modifikovaná, série čtyř torpédoborců ("Jamakaze", "Kawakaze", "Umikaze" a "Suzukaze"), na kterou pak navázala desetikusová třída "Asašio".

Konstrukce.

Jednotky třídy "Širacuju" vycházely z podtřídy "Ariake" předchozí třídy "Hacuharu". Vizuálně se odlišovaly tvarem můstku a instalací čtyřhlavňových torpédometů.

Pohon.

Pohonná soustava byla převzata z předchozí třídy "Hacuharu". Sestávala ze dvou sestav parních turbín "Kanpon" o výkonu po 21 000 k (15 445,5 kW) a tří vodotrubných kotlů "Ro-gó Kanpon šiki" s předehřívači vzduchu a přehřívači páry.

Výzbroj.

"Širacuju" nesly dva zakrytované otočné čtyřhlavňové torpédomety typu 92 modelu 2, které byly instalovány místo tříhlavňových typu 90 modelu 2 z třídy "Hacuharu". Přední torpédomet (který byl umístěn mezi oběma komíny) a zadní komín byly umístěny v ose plavidel. Toho bylo dosaženo rozdělením zásobníku rezervních torpéd pro přední torpédomet na dva menší po dvou torpédech umístěných po obou stranách zadního komínu.  127mm kanóny typu 3. roku byly lafetovány ve dvouhlavňových věžích modelu C, po jedné na přídi a zádi. Věže umožňovaly elevaci hlavní až 55°. Jednohlavňová věž modelu B modifikace 1 s pátým 127mm kanónem se nacházela na zádi před dvouhlavňovou věží.

Pozdější modifikace.

Během války byla posilována protiletadlová výzbroj a došlo k instalaci radarů na přežívajících jednotkách. Rovněž došlo k redukci nesených náhradních torpéd. V letech 1942 až 1943 byla odstraněna jednohlavňová 127mm věž na zádi a nahrazena za trojhlavňový komplet 25mm kanónů typu 96. Byly montovány další 25mm kanóny v jedno–, dvou– a trojhlavňovém uspořádání, které doplňovaly 13,2mm kulomety typu 93.  V pozdější fázi války (přibližně od roku 1943 nebo 1944) lodě nesly metrový přehledový radar "13-gó" pro sledování vzdušných cílů a centimetrový přehledový radar "22-gó" proti vzdušným i hladinovým cílům.

Třída "Širacuju" (: 白露型 "Širacuju-gata") sestávala z celkem deseti „torpédoborců první třídy“ (一等駆逐艦 "ittó kučikukan") japonského císařského námořnictva, postavených ve dvou sériích v letech 1933 až 1937. Jednotky třídy "Širacuju" svým designem navázaly na předchozí třídu "Hacuharu", konkrétně pak na její podtřídu "Ariake".  Všech deset postavených jednotek bylo ztraceno během bojů v Pacifiku. Pět z nich padlo za oběť ponorkám, tři byly potopeny při střetech s hladinovými jednotkami protivníka, jeden potopily bombardéry USAAF a jeden se potopil po kolizi.

The were a class of ten 1st Class destroyers of the Imperial Japanese Navy in service before and during World War II, during which all ten were sunk.


Typy jedinců.

Dělnice.

Délka těla 4-5 mm. Jde o neplodné modifikace samičky bez křídel. Tvoří nejpočetnější kastu v mraveništi zajišťující chod celého mravenčího státu. Dělnice shánějí potravu, starají se o potomstvo a chrání hnízdo.

Samička (Královna).

Pohlavní jedinec délky 5-7 mm s temenními očky. Je krátkodobě okřídlená, po páření si křídla ulomí, aby využila křídelní svalovinu pro získání energie na založení kolonie. Obvykle žije až 15 let. V ústní dutině má komůrku, v níž do nové kolonie odnáší zárodek houby, kterou tento druh pěstuje.

Samec.

Okřídlený pohlavní jedinec dorůstající délky 3,5-5 mm. Žije velice krátkou dobu, po páření („svatebním letu“) umírá.

Výskyt.

Hojně žijící denní druh vyhledávající suchá místa – nejčastěji v listnatých a smíšených lesích, parcích, sadech hlavně v nížinách, ale stoupá i do hor. Rozšířen v celé Evropě, dále v oblasti Kavkazu, Sibiře, Číny, Japonska a části Indie.

Hnízdo (Mraveniště).

Nejčastěji v dutinách živých stromů vrb, topolů a dubů. Jako jediný druh v Česku si staví podzemní kartonová hnízda (z dřevobetonu, směs hrubé dřevnaté drtě, hlíny slepená medovicí a sekrety vyloučenými z mandibulární žlázy). Zavěšená podzemní hnízda z dřevobetonu dosahují až délky 2 m; pro tento způsob života jsou mravenci černolesklí někdy označováni jako poddruh "Dendrolasius" (dendron = strom).

Založení kolonie a způsob života.

V březnu královny kladou vajíčka, ze kterých se vylíhnou díky speciální potravě pohlavní jedinci (samci a samice). Krátce po vylíhnutí nastává doba páření (červen až červenec), tyto roje jsou značně početné. Při kopulaci samička získává od více samců sperma, které uschovává v semenné schránce a dle potřeby klade oplodněná nebo neoplodněná vajíčka po celý svůj život. Z neoplozených vajíček se líhnou dělnice nebo samičky a z oplozených vajíček samci. Velká část pohlavních jedinců se při „svatebním letu“ stává kořistí ptáků a dalších predátorů. Oplodněná královna shodí křídla a snaží se založit novou kolonii. Mravenec černolesklý vytváří monogynní (jedna královna), občas oligogynní společenství (malý počet královen). Samička tohoto druhu zakládá násilně hnízda podobně jako Formica rufa u druhů Lasius umbratus nebo Lasius mixtus, kdy vnikne do hnízda, usmrtí královnu a nastoupí na její místo. Kolonie těchto mravenců se dožívá i dvaceti let.

Potrava.

Všežravý druh, lovící hmyz, část potravy tvoří výměšky ze žláz mšic a červců, takzvané "medovice". Staví dokonce povrchové hliněné tunely (hlavně na dubech), chránící mšice před hmyzem a nepohodou. Zvláštností tohoto druhu je konzumace a pěstování hnědě sametové houby"Septosporium myrmecophilum", která je vyživována medovicí. Na rozdíl od známého mravence zahrádkáře Atta slouží pěstování této houby pouze jako doplněk stravy.

Symbiotické vztahy mravenců.

Mravenec černolesklý vyhledává, stará se, chrání a rozšiřuje mšice; dokonce pro ně staví "pavilonky", přenášejí je na nová místa a v zimě je chrání hluboko v mraveništi. Na oplátku mšice poskytují mravencům velice výživnou medovici, slouží jim stejně jako dojné krávy lidem.

Zvláštnosti.

Sousední hnízda jsou mezi sebou spojena velice dobře udržovanými cestami, ze kterých mravenci odstraňují kamínky, větvičky a jiné překážky. Tyto cesty dosahují délky desítek metrů. Po čase se cesty zpřetrhají a jednotlivá hnízda se osamostatní. Mravenec černolesklý dovede vydávat zvuky (stridulovat), třením ostře rýhované destičky umístěné na spodní straně třetího článku zadečku. Vzniká tedy jemný vrzavý zvuk neslyšitelný pro lidské ucho.

Mravenec černolesklý ("Lasius fuliginosus") je smolně černý a velice lesklý mravenec. Má velkou hlavu, která je vzadu hluboce vykrojena (hlava připomíná tvarem srdce). Charakteristicky zapáchá a je označován jako pěstitel hub, stavějící si kartonová hnízda.

Lasius fuliginosus, also known as the jet ant or jet black ant, is a species of ant in the subfamily Formicinae. Workers have a black shiny colour and a length of about 4–6 mm, females are larger (6–6.5 mm) and small males reach a length of 4.5–5 mm). The head is heart-shaped.


Ekologie.

Vrcholák pravý nejčastěji roste v pobřežních lemech, na plážích, skalnatých březích, písečných dunách, po okrajích mangrovových bažin, v parcích, zahradách i okolo cest. Je považován za průkopnický druh v narušených pobřežních stanovištích, nevyskytuje se sice přímo v zátopových oblastech, ale v místech těsně nad úrovní přílivů. Má schopnost růst v široké škále půd, od písčité přes kamenitou až po těžkou jílovitou, snese pH půdy od 4,0 po 8,5 i zasolenou brakickou vodou, příliš mu neškodí ani silné slané pobřežní větry. Jeho kořenový systém je mohutný a hluboký, takže může omezovat pohyb písečných dun. Mladé semenáče tolerují částečné zastínění vzrostlými stromy, jak však postupně rostou požadují stále vyšší úroveň slunečního svitu. V mladém věku rostou velmi rychle, s přibývajícími roky se jejich růst zpomaluje.  Pro zdárný růst potřebuje vrcholák pravý vlhké a teplé subtropické nebo tropické klima s celoročními srážkami od 750 do 3000 mm, dobře však přežívá krátkodobá období sucha. Vyhovuje mu průměrná teplota nejchladnějšího měsíce +15 °C a nejteplejšího +35 °C, za absolutní minimum je považován pokles k +7 °C, při nižší teplotě chřadne a rychle odumírá. Mimo mořského břehu se vyskytuje do nadmořské výšky asi 400 m, často roste v rozlehlých nížinách podél širokých ústí řek. Ploidie druhu je 2n = 24. "Terminalia catappa" je typovým druhem rodu "Terminalia".  Strom zpravidla jednou až dvakrát ročně ztrácí na krátké období listy, obvykle v období nástupu suchého období, listy neopadávají u všech stromů najednou. Před opadem se listy zbarví červeno-žlutě, říká se, že strom z nich odebírá živiny k recyklaci pro růst nových, které raší krátce nato. Počet a období opadu listů, doba kvetení a dozrávání plodů je rozdílné podle teritoria na kterém dřeviny rostou. Dřevo stromů bývá napadáno všekazy (termity) a dřevokazným hmyzem, listy jsou spásány sarančaty.

Popis.

Mohutný, dlouhověký, rozložitý strom pagodového tvaru s nápadně vodorovně rozloženými větvemi v pravidelných přeslenech. Dorůstá do výše 20 až 35 m a jeho koruna zabírá zhruba stejnou šířku. Kmen může být tlustý 1 až 1,5 m a má nahnědlou až černou, podélně se loupající kůru. Větve, hustě pokryté listovými jizvami, jsou porostlé střídavě vyrůstajícími listy nahloučenými na svých vrcholech ve zdánlivých přeslenech, odtud i rodové jméno stromu "vrcholák". Listy s krátkými řapíky jsou tuhé, kožovité, lysé, 15 až 30 × 10 až 15 cm velké, obvejčité až obkopinaté, bázi mají tupou a téměř srdčitou, na vrcholu jsou oblé nebo krátce špičaté, po obvodě celokrajné, na líci tmavě zelené a lesklé, na rubu bledě zelené a mívají okolo 10 párů žilek.  Četné jednopohlavné, drobné, zelenobílé květy vyrůstají ve štíhlých hroznovitých květenstvích 15 až 25 cm dlouhých. Několik málo spodních květů bývá oboupohlavných, zbytek jsou samčí, průměrný poměr samčích květů k oboupohlavným bývá 16:1, mnohá květenství jsou ryze samčí. Květy jsou voňavé, bývají v průměru asi 5 mm velké, pětičetný trubkovitý kalich je zelenkavý nebo bělavý, koruna není vyvinutá. Samčí květy obsahují deset tyčinek s prašníky rostoucí ve dvou kruzích, oboupohlavné mají navíc spodní jednodílný semeník a pestík čnící z kalichu. Květy produkují nektar i velké množství pylu a jsou opylovány včelami a dalším hmyzem.  Ve spodní části květenství se po opylení vytvoří jeden až pět přisedlých, nepravých plodů. Je to zprvu zelená, později červenavá, žlutavá nebo tmavě zelená, elipsoidní, silně stlačená a velmi tvrdá peckovice. Má dvě úzká, asi 3 mm křídla a bývá průměrně dlouhá 6 a široká 4 cm a obsahuje jediné jedlé semeno s krémovým nebo načervenalým osemením.

Rozmnožování.

Peckovice má vláknitou, korkovitou strukturu, je velmi lehká a pokud spadne do oceánu, což se stává často, dokáže bez újmy plout za pomoci mořských proudů na velkou vzdálenost, semeno si podržuje klíčivost po dlouhou dobu. Tato schopnost je prapříčinou hojného rozšíření vrcholáku pravého po místech omývaných Indickým i Tichým oceánem. Ve vnitrozemí vyrůstají noví jedinci z roznesených plodů, kterými se živí kaloni i mnozí ptáci, na mořském pobřeží spadané plody konzumují krabi.  Stromy bývají také uměle vysazovány lidmi jako okrasné a stín poskytující dřeviny. Po vysetí semen do půdy vyklíčí (více než 50 %) za tři až osm týdnů, semenáče velmi rychle rostou (více než 1 m/rok) a z počátku tolerují částečný stín. Za tří toky již obvykle kvetou a to žádají plné světlo.

Význam.

Vrcholák pravý se snadno usazuje na nových místech, kde narušuje původní vegetaci a mění ráz krajiny. Je proto např. na Floridě, ostrovech Karibiku i v Brazílii považován za invazní druh.  Jádra uvnitř plodů jsou jedlá, konzumují se syrová nebo pečená a chutnají jako mandle, proto získala jméno "mořské mandle" a strom "mandlovník mořský". Na slunci usušená jádra obsahují 35 až 55 % jedlého, žlutého oleje používaného k vaření a jako náhrada mandlového oleje. Vnitřní vláknitá dužina plodů (mezokarp) mezi obalem a peckou sice příjemně voní, ale není chutná.  Dřevo stromu je kvalitní, pružné, pevné, má červenou barvu a průměrnou hustotou 450 až 720 kg/m³. Používá se pro stavbu budov, mostů, lodí, vyrábějí se z něj dřevěné konstrukce a různé nádoby. Jeho kůra obsahuje až 25 % taninu a je bohatým zdrojem žlutého a černého barviva na kůži a pro výrobu inkoustu. Listů se užívá jako obkladů na revmatické klouby, pro chov bource morušového a mladé větvičky slouží jako krmivo pro dobytek. Namáčené sušené listy uvolňují antibakteriální a protiplísňovité látky, snižují pH vody, podporují hojení ran po houbovitých nemocech u ryb a celkově podporují jejich tření. Strom má do hloubky i šířky rozložené kořeny a dobře zabraňuje pohybu písečných dun směrem do vnitrozemí i erozi mořského pobřeží následkem přílivu a odlivu.

Vrcholák pravý ("Terminalia catappa") je mohutný, tropický, jednodomý, krátce opadavý strom vysoký až 30 m. Je nejrozšířenějším druhem širokého rodu vrcholák a buď samovolně vyrůstá podél mořských pobřeží či mokřadů, nebo je vědomě pěstován. Je původní v rozlehlém areálu zabírající jih Arabského poloostrova, Seychely, Madagaskar a téměř všechny ostrovy západního a středního Indického oceánu, dále Indii, Bangladéš, Srí Lanku, jih Číny, Tchaj-wan, Myanmar, Thajsko, Kambodžu, Vietnam, Malajský poloostrov, Filipíny, většinu ostrovů Indonésie a ostrovy přiléhající k Nové Guinejí i severní Austrálii. Je také domácí dřevinou na severu kontinentální Austrálie a některých ostrovech v Tichém oceánu.  Přirozenou cestou i lidským přičíněním se vrcholák pravý jako nepůvodní druh také dostal do vlhkých pobřežních oblastí východní i západní tropické Afriky, na jih Severní a na sever Jižní Ameriky, stejně jako do Střední Ameriky a Karibiku, na Havajské ostrovy a Novou Kaledonií v Tichomoří.

Terminalia catappa is a large tropical tree in the leadwood tree family, Combretaceae, that grows mainly in the tropical regions of Asia, Africa, and Australia. Common names in English include country almond, Indian almond, Malabar almond, sea almond, tropical almond, beach almond and false kamani.


Hráčská kariéra.

Allison navštěvoval střední školu Humber Summit a Emery Collegiate Institut v North Yorku, v Ontariu. Jeho bratr Todd navštěvoval stejnou školu a hrál juniorskou ligu na nižší úrovni za Toronto Red Wings.  Po povedené kariéře za London Knights v juniorské Ontario Hockey League byl v roce 1993 draftován na 17. místě celkově týmem Washington Capitals.  V částech dvou sezon hrál za Los Angeles Kings, kde se na krátkou dobu sehrál s Žigmundem Pálffym a Adamem Deadmarshem. Dále hrál za Boston Bruins a Washington Capitals. V jeho nejlepší sezoně, 2000–01, si připsal 95 bodů. V kariéře odehrál 552 zápasů a připsal si 154 gólů, 331 asistencí a 485 bodů. Ve svých 25 zápasech v play-off zaznamenal 25 bodů. Přišel o většinu sezony 2002–03 a o celou následující sezonu kvůli zranění krku a otřesu mozku.  Před sezonou 2005–06 podepsal jednoletou smlouvu na 1,5 milionu dolarů s Toronto Maple Leafs. V zápase proti Montreal Canadiens ale utrpěl zranění ruky a ve zbytku sezony už si nezahrál. Po sezoně se stal volným hráčem bez omezení. Toronto s ním novou smlouvu podepsat nechtělo, protože kouč Paul Maurice a generální manažer John Ferguson, Jr. si nemysleli, že by se jim do týmu hodil, kvůli jeho špatnému bruslení a vysokému věku. Leafs v té době budovali mladý a rychlý tým.  Allison nepodepsal smlouvu ani před začátkem další sezony a severně od Toronta si otevřel stáje.  28. srpna 2009 podepsal zkušební smlouvu s Toronto Maple Leafs.

Pokus o comeback.

Allison byl pozván do tréninkového kempu Maple Leafs v září 2009 a trénoval s týmem na začátku sezony přípravných zápasů. Profesionální hokej nehrál od sezony 2005–06, kdy si za Leafs připsal 17 gólů a 60 bodů.  Allison ale zkouškou neprošel, nestačila ani bitka s Darrollem Powem z Philadelphia Flyers, kterému rozpůlil helmu holou rukou. 28. září, kouč Maple Leafs, Ron Wilson, potvrdil, že Allison není v plánech jeho týmu.

Jason Paul Allison (* 29. května 1975) je profesionální hokejový centr, který je momentálně volným hráčem bez omezení. Nejvíce je znám pro svou roli v týmu Boston Bruins, kde krátce působil i jako kapitán.

Jason Paul Allison (born May 29, 1975) is a former professional ice hockey centre who played 552 games in the National Hockey League. His most productive seasons were with the Boston Bruins, where he briefly served as team captain.  Allison was born in North York, Ontario, but grew up in Toronto, Ontario.


Mládí.

Vyrůstal ve skromných podmínkách a spolu se svými bratry Bertilem a Knutem nastupoval za místní klub. Netrvalo dlouho a bylo jasné, že by z něj mohl vyrůst špičkový fotbalista. Dnes je považován za fotbalovou legendu.

Degerfors a Norrköping.

Za slávou se odstěhoval do průmyslového města Degerfors, kde odehrál 77 zápasů a vstřelil 58 branek. Pak ho koupil klub IFK Norrköping, kde zazářil ještě víc. Dovedl jej ke 4 ligovým vítězstvím v řadě, a během oněch 4 let zaznamenal 92 branek v 93 zápasech. Jeho kariéra v reprezentaci byla stejně zářná, jako ta klubová, nejvíce se v ní vyjímá zisk zlaté olympijské medaile v roce 1948. Po finále odehrál za národní tým ještě tři utkání, ale poté se rozhodl že podepíše profesionální smlouvu s AC Milan. Švédská fotbalová asociace se jej rozhodla vyloučit ze svých řad kvůli neloajálnímu chování, protože ve Švédsku platily tvrdé zákony, v jejichž rámci hráči museli hrát na čistě amatérské úrovni. Gunnar Nordahl byl naoko zaměstnán jako hasič a navíc bral peníze od klubu. Jednalo se o velmi tvrdé a pochybné rozhodnutí, které znamenalo velkou ztrátu švédské reprezentaci. Stačí si uvědomit, že Gunnar Nordahl do té doby nastřílel 43 branek ve 33 zápasech.

AC Milan.

Ve své první sezoně si v 15 zápasech připsal 16 branek a to byl teprve začátek. V sezoně 1949/50 dal 35 branek z 37 zápasů a vyhrál tabulku střelců. Ve velkém stylu pokračoval i nadále. Pětkrát vyhrál tabulku střelců. Jen dvakrát prohrál, a to 1951/52 a 1955/56. Neexistovalo mnoho obránců, kteří by tohoto obdivuhodného útočníka ze severu dokázali zastavit.

Po AC Milan.

Na poslední 2 sezony si šel zahrát do AS Řím, kde po konci kariéry nějaký čas dělal trenéra. Když v roce 1995 na cestě do Itálie zemřel, odešel tak jeden z nejlepších fotbalistů světové historie. V italských fotbalových kruzích zavládl smutek. Na Gunnara Nordahla nikdy nezapomenou.

Gunnar Nordahl (19. října 1921, Hörnefors – 15. září 1995, Alghero) byl švédský fotbalista. V letech 1949–1956 byl hráčem AC Milan.  Gunnar Nordahl je pravděpodobně nejlepším švédským fotbalistou všech dob a skutečnou legendou ve Švédsku i v Itálii. Tenhle fantastický útočník se narodil na severu země v malém městečku Hörnefors.

Nils Gunnar Nordahl (; 19 October 1921 – 15 September 1995) was a Swedish football player. A highly prolific, powerful, and physically strong striker, with an eye for goal, he is best known for his spell at A.C. Milan from 1949 to 1956, in which he won the Scudetto twice, and also the title of "pluricapocannoniere", with an unprecedented five top scorer ("Capocannonieri") awards, more than any other player in the history of the Italian championship.  Nordahl is Milan’s all-time record goalscorer, and he long held the record for most goals for a single club in the history of Italian league, before being surpassed by Francesco Totti in January 2012. He still holds the record for goals per appearance in Italy. Nordahl is considered to be one of the greatest Swedish football players of all-time, and regarded as one of the best strikers in football history. In 2017, he was included in "FourFourTwo" magazine's list of the 100 greatest players of all time, at the 54th position.  He is the father of former footballer Thomas Nordahl.


Biografie.

Narodil se v Lublinu v Ruském impériu a během první světové války sloužil v ruské armádě, v níž byl vyznamenán za statečnost a povýšen na velitele praporu. Roku 1920 přesídlil pod dojmem zpráv o smrti Josefa Trumpeldora (s nímž se osobně znal) do tehdejší mandátní Palestiny. Zde si pohebrejštil příjmení na Sade ("Pole"). Okamžitě se zapojil do činnosti židovských jednotek Hagana. V roce 1921 se účastnil prvního kurzu pro velitele Hagany konaného v Tel Avivu a v Kfar Gil'adi. V Palestině založil pracovní oddíly Gdud ha-Avoda, které tvořily kolektivy židovské mládeže nasazované na veřejné práce na výstavbě dopravní infrastruktury nebo židovských osad. Po vypuknutí arabského povstání v roce 1936 se zapojil na velitelské úrovni do činnosti Hagany. V ní prosazoval ofenzivní politiku spočívající v odvetných výpadech proti arabským ozbrojencům. První takový protiúder podnikla pod jeho velením Hagana v červnu 1936, kdy speciální jednotka ha-Nodedet zasáhla v Judských horách v okolí Jeruzalému. Hagana se koncem 30. let 20. století také podílela na zakládání nových opevněných osad typu Hradba a věž. Jicchak Sade se tak přímo účastnil například na zřizování kibucu Chanita na libanonských hranicích.  Brzy nato se stal i jedním ze zakladatelů elitních židovských jednotek Palmach, jejichž prvním velitelem se stal roku 1941. V této době se zároveň podílel na přípravě plánů na případnou obranu severní Palestiny před očekávaným nacistickým útokem.  Od roku 1945 byl pověřen velením Hagany. V tomto období koordinoval židovský odboj proti pokračující britské vládě.  Během války za nezávislost v roce 1948 osobně velel některým operacím. Šlo například o obranu vesnice Mišmar ha-Emek v dubnu 1948. Pak se účastnil bojů o Jeruzalém. V červenci 1948 velel přímo části vojsk při Operaci Danny východně od Tel Avivu. Koncem téhož roku řídil útok na egyptské vojsko v Negevu.  Na konci války se stáhl z aktivní vojenské služby. Ovlivnil ale výrazně podobu rodící se izraelské armády. V penzi se věnoval publicistice a psaní memoárů. Zemřel 21. srpna roku 1952 a je pohřben v kibucu Giv'at Brenner.

Jicchak Sade (: יצחק שדה, rodným jménem Jicchak Landsberg; 19. srpna 1890 – 21. srpna 1952) byl židovský voják, jeden ze zakladatelů jednotek Palmach, velitel Hagany a spolutvůrce izraelské armády. Byl známý také pod přezdívkou „ha-Zaken“ ("Stařec").

Yitzhak Sadeh (, born Izaak Landoberg, August 10, 1890 – August 20, 1952), was the commander of the Palmach and one of the founders of the Israel Defense Forces at the time of the establishment of the State of Israel.


Hráčská kariéra.

Draftován byl jako 9. volba týmu Montreal Canadiens v roce 1994, 226. celkově. Vokoun zůstal ještě jeden rok v České republice a hrál za HC Vagnerplast Kladno. Na sezónu 1995/1996 se přestěhoval do Severní Ameriky a hrál za Wheeling Thunderbirds v ECHL. Vokoun byl povolaný na jeden playoff zápas do týmu Fredericton Canadiens v AHL. Po tomto osvědčeném zápase se v sezóně 1996/1997 natrvalo usadil v bráně Fredericton Canadiens a také poprvé nakoukl do NHL, když odchytal jeden zápas za Montreal Canadiens, nebyl to však povedený zápas, Vokoun inkasoval 4 góly za 20 minut hry. Po další sezóně s Fredericton Canadiens byl 26. června 1998 při expanzivním draftu vybrán týmem Nashville Predators. Vokoun hrál ve své první sezóně v NHL 37 her za Nashville a 9 zápasů za Milwaukee Admirals v IHL. Přestože znovu rozdělil sezónu mezi dva kluby v sezónách 1998/1999 a 1999/2000, Vokoun v NHL zůstal. Nicméně on viděl, že je jen záložní celek Mika Dunhama. V roce 2002 byl Dunham vyměněn do New York Rangers za Marka Židlického, Tomáše Kloučka a Rema Murrayho. Vokoun se stal jedničkou Nashville Predators. Své šance se zhostil dobře. Jeho výkon byl v sezóně 2003/2004 dost dobrý a proto si poprvé zahrál v NHL All-Star Game. Asi důležitější byl Vokoun pro Predators, když přišla šance hrát playoff a Predators se to v roce 2004 povedlo. Tým prohrál v šesti zápasech v prvním kole playoff proti Detroit Red Wings, tým byl překvapený, že hrát proti Red Wings bylo náročnější, než očekával. Ve hrách tři a čtyři, které Predators hráli v Nashvillu, Vokoun ohromil diváky svým výkonem v bráně a navíc vychytal první nulu playoff v historii zastavením 41 střel Red Wings.  Během NHL výluky v sezóně 2004/2005, Vokoun odehrál 19 zápasů základní části sezóny v klubu HIFK ve finské SM-liiga, jeho úspěšnost zákroků byla 94 %. V playoff si Vokoun nevedl tak dobře, jeho úspěšnost zákroků byla 84,6 % ve čtyřech zápasech, nejhorší úspěšnost playoff v lize v tomto roce. Nicméně Vokoun byl v té době považován za světovou elitu brankářů. Jeho portrét byl umístěn na ukazatele ve městě Nashville, to svědčilo o jeho popularitě na hokejovém trhu. Kromě toho, se stal miláčkem fanoušků. Kdykoliv při domácích zápasech v Center sommet zastavil střelu, fanoušci Predators odpovídali hlasitým skandováním "Voo-KOOOON!". Dne 10. dubna 2006 Predators oznámili, že Vokoun má vážnou chorobu – tromboﬂebitidu neboli zánět žil, ucpané cévy v oblasti pánve. Slabost se u Vokouna projevila už 1. dubna po utkání se St. Louis, lékaři ji přisuzovali svalovému zranění. Bolest trvala dva dny, jenže ani magnetická rezonance neobjevila problémy. Ty ukázal až počítačový tomograf, jenž odhalil cucky krve. Po pár týdnech mu bylo už lépe. Vokoun zmeškal zbytek základní části a celé playoff. Zotavoval se díky lékům na ředění krve a také se musel vyhnout fyzické aktivitě. V bráně ho nahradil brankář Chris Mason, Predators se ale nepodařilo pokročit v playoff. Dne 24. července 2006 již byl Vokoun zdravý a mohl pokračovat ve své brankářské kariéře v sezóně 2006/2007. Nicméně na začátku sezóny si poranil palec na levé ruce při zápase proti Vancouveru. Vokoun se po zápase podrobil rentgenovému vyšetření, které vyloučilo zlomeninu. Specialista Phil Coogan a týmový lékař Michael Pagnani pak po dalším vyšetření rozhodli, že Vokoun musí na operaci přetržené šlachy. Při Vokounově absenci dostal více příležitostí Chris Mason, který za českého gólmana dochytal zápas proti Vancouver a podílel se na výhře 6:0. Jako jeho náhradníka povolalo vedení Nashvillu z farmy Karla Goehringa. V den, kdy se v roce 2007 uskutečnil vstupní draft, byl Vokoun vyměněn do Floridy Panthers a také byl vybrán do týmu Východní konference NHL All Star Game 2008 v Atlantě. Během sezóny 2008/2009 Vokoun zaznamenal 26 výher za Panthers, když bojovali o své první playoff od roku 2000, ale nakonec se to nepovedlo. Dne 30. listopadu byl Vokoun zraněn spoluhráčem Keithem Ballardem v zápase proti Atlantě. Ballard v afektu trefil Vokouna svojí hokejkou do hlavy po inkasovaném gólu, který vstřelil Ilja Kovalčuk. Vokoun byl otřesen a okamžitě převezen do nemocnice. Nebylo to vážné zranění, pouze tržná rána na uchu.  Dne 2. července 2011 Vokoun podepsal jednoroční smlouvu s Washington Capitals na 1,5 miliónu dolarů. Své první čisté konto v dresu Capitals vychytal 18. října v zápase proti Floridě (proti svému bývalému klubu). Washington zvítězil 3:0. V červnu 2012 přestoupil do Pittsburghu Penguins.  Kvůli zdravotním potížím nenastoupil do sezóny 2013/2014, v září 2013 podstoupil operaci kvůli odstranění krevních sraženin. Po několika měsících pauzy odchytal v dubnu 2014 dva zápasy za farmářský tým Wilkes-Barre/Scranton Penguins. Následně čekal na nabídku stálého angažmá. Protože však žádná nepřišla, oznámil v prosinci 2014 ukončení aktivní sportovní kariéry. V roce 2016 trénoval na Floridě šestnáctileté hokejové juniory.

Reprezentace.

Vokoun se poprvé za národní tým zahrál na Mistrovství světa juniorů 1996, kde český tým skončil čtvrtý. V roce 2003 byl nominován jako brankářská jednička na Mistrovství světa ve Finsku, kde reprezentace obsadila 4. místo. Zúčastnil se Světového poháru v roce 2004. Brankářskou jedničkou pak byl i na Mistrovství světa v Praze 2004, kdy čtvrtfinálový zápas rozhodl nájezd Američana Roache. Medailového úspěchu se tak dočkal až na svém třetím mistrovství světa, když v roce 2005 ve Vídni dovedl národní tým k titulu mistrů světa. Stejný úspěch pak zopakoval i na MS 2010, kde byl hlavní oporou týmu. Mimo to si zachytal i na ZOH 2006 v Turíně a ZOH 2010 ve Vancouveru. V roce 2010 získal Zlatou hokejku. V dubnu 2013 oznámil konec reprezentační kariéry.

Tomáš Vokoun (* 2. července 1976 Karlovy Vary) je bývalý český profesionální hokejový brankář, dvojnásobný mistr světa a bronzový medailista ze ZOH.

Tomáš Vokoun (; born 2 July 1976) is a Czech former professional ice hockey goaltender. He played in the National Hockey League (NHL) for the Pittsburgh Penguins, Washington Capitals, Florida Panthers, Nashville Predators and the Montreal Canadiens, with whom he was originally drafted in the ninth round, 226th overall, in the 1994 NHL Entry Draft.


Život.

Tereza se narodila jako levoboček kastilského a leónského krále Alfonse VI., který ač mnohokrát ženatý, se dočkal pouze jediného syna Sancha. Alfons vlastnil rozsáhlá území a ta byla rozdělena na kraje spravované jednotlivými hrabaty. Ustavičné válečné napětí s muslimy vyžadovalo stálou vládu a nové osídlence. Král tedy přijímal "Gaskoňce, Bretonce, Angličany, Němce, Burguňďany, Normany, Tolosánce, Provensálce, Lombarďany" a své dvě dcery provdal za burgundské šlechtice. Jednou z nevěst byla právě Tereza, která se roku 1093 stala manželkou Jindřicha Burgundského z vedlejší větve Kapetovců. Jindřichovi byla tchánem roku 1095 svěřena vláda v oblasti mezi Dourem a Minhem zvaná "Portucale".  Jindřich se po svatbě vydal na křížovou výpravu a po návratu ze Svaté země se společně s rodinou usídlil v Guimarãesu, Braze a Coimbře. Stejně jako švagr Raimund usiloval o získání větší samostatnosti a uzavřel s ním tajnou dohodu, v níž se pravilo, že po tchánově smrti se bez ohledu na následníka trůnu Sancha zmocní území koruny. Jindřich by tak získal okolí Toleda a třetinu královského pokladu. Dohoda zanikla, když zemřel roku 1107 Raimund a poté v bitvě u Uclésu i Sancho. Alfons VI., s nímž Jindřich stále udržoval dobré vztahy, zemřel roku 1109 a vládu v Leónu a Kastílii převzala Raimundova vdova Urracca, Terezina nevlastní sestra. Urraca se provdala za Alfonse Aragonského a Jindřich chtěl nevraživosti mezi manžely využít k posílení svého vlastního postavení a rozšíření své domény. Snažil se získat burgundské vojáky, spřádal politické pletichy a uprostřed této snahy jej v listopadu 1112 zastihla smrt.  Regentkou jediného syna Alfonse se stala Tereza a pokračovala v Jindřichově politice. Snažila se nadále zasévat jablko sváru mezi Urraku a Alfonse, podle potřeby jim projevovala náležitou pokoru, podporovala proti koruně odbojnou galicijskou šlechtu a přitom se seznámila s vojákem Fernandem Peresem de Travou. Roku 1121 z něj učinila hraběte a člena svého dvora. Milenci svěřila také Coimbru a Porto, společně s ní se podílel na vládě.  Po smrti Urracy roku 1126 vyžadoval nový král Alfons VII. po vládcích "Portucale" obvyklý lenní slib. Tereza však místo slibu začala sbírat vojsko. Alfons VII. reagoval obléháním Guimarãesu, které skončilo smírem. Mezitím se Terezin syn Alfons snažil získat stále upíraný vliv na státní záležitosti a podařilo se mu naklonit na svou stranu většinu portugalské šlechty. Roku 1128 dvorská válka vedla k bitvě na São Mamede, kde se synovi podařilo zvítězit nad matkou a jejím milencem. Oba byli vyhoštěni.  Tereza zemřela již o dva roky později v exilu v Galicii. Společně s Jindřichem Burgundským je pohřbena v katedrále Panny Marie v Braze.

Tereza Kastilská, ("portugalsky Teresa de Leão", 1080 – 11. listopadu 1130) byla portugalskou hraběnkou, regentkou a matkou prvního portugalského krále.

Theresa (Portuguese: "Teresa"; Galician-Portuguese: "Tareja" or "Tareixa"; Latin: "Tarasia") (1080 – 11 November 1130) was Countess and Queen of Portugal. She rebelled against vassalic ties with her half-sister Urraca and was recognised as Queen by Pope Paschal II in 1116. After being captured she was forced to accept 'Portugal's vassalage to the Kingdom of León in 1121, although she was allowed to keep her royal title. Her political alliance and amorous liaison with Galician nobleman Fernando Pérez de Traba led to her being ousted by her son, Afonso Henriques, who with the support of the Portuguese nobility and clergy, defeated her at the Battle of São Mamede in 1128.


Vznik kapky.

Kapky vznikají jednak odkapáváním z tuhého tělesa, kondenzací par, ale také roztavením malého kousku kovu, táním kousku ledu a podobně. Tenký proud kapaliny se gravitací zrychluje, ztenčuje a nakonec trhá v kapky. Při odkapávání z tenké trubičky vzniká nejprve kulový vrchlík, který se postupně odděluje jakýmsi krčkem, až se kapka zcela oddělí.  Tak lze měřit povrchové napětí odkapávající kapaliny. K oddělení kapky dojde, když tíha kapky "F" převýší sílu povrchového napětí. Když se hodnota dotykového úhlu "α" blíží 90 a "sin α" hodnotě 1, je tato síla dána obvodem trubičky a povrchovým napětím "γ": "mg = πdγ"

Tvar kapky.

Dojem vzhůru zašpičatělého „kapkovitého“ tvaru vzniká zčásti optickou iluzí při odkapávání a pohybu kapky. Ve skutečnosti je kapka ve volném prostoru přesně kulovitá (podobně jako bublina), protože u koule je nejmenší poměr objemu a povrchu. Při pohybu ve vzduchu nebo jiném plynném prostředí je kapka na čelní straně mírně zploštělá, při velmi rychlém pohybu zde vzniká prohlubeň a kapka se tříští. Toho se využívá při rozprašování kapaliny a přípravě aerosolů. Při kolmém dopadu kapky na hladinu kapaliny vzniká zpětný výtrysk v ose pádu a někdy i jakási „korunka“ dalších kapek všemi směry. Při dopadu na nesmáčivý povrch tuhého tělesa se kapka na ně buď „nalepí“, tj. zploští a přilne, anebo se roztříští na malé kapky, které se odrazí („rozstříknou“).

Výskyt a význam.

Kapky se běžně vyskytují tam,  V průmyslové praxi kapky vznikají působením značných elektrostatických sil nebo vibrací, což může být jak žádoucí, tak i nežádoucí.  Kapáním se odměřují tekutá léčiva a chemikálie, jako kapání se projevují netěsnosti nádob, vodovodů a ventilů, pomocí kapek lze určit svislý směr a podobně. Na odkapávání rtuti je založena polarografie.  Velký význam mají také aerosoly, rozptýlené kapičky kapaliny ve vzduchu nebo plynu. Rozprašováním se nanášejí barvy a laky, kosmetické přípravky a voňavky, s rozprášeným barvivem pracují inkoustové tiskárny. Kapičky aerosolu mohou přenášet chroboplodné zárodky a tedy i nemoci (kapénková infekce). Odrazem slunečního světla na kapkách vody vzniká duha.

Kapka je kapalné tělísko, držené pohromadě povrchovým napětím kapaliny. Ve volném prostoru a v homogenním prostředí má kapka tvar koule a obecně malý rozměr. Velmi malé kapky v plynném prostředí tvoří aerosoly a mlhu, v prostředí nemísivé kapaliny emulze.

A drop or droplet is a small column of liquid, bounded completely or almost completely by free surfaces. A drop may form when liquid accumulates at the lower end of a tube or other surface boundary, producing a hanging drop called a pendant drop. Drops may also be formed by the condensation of a vapor or by atomization of a larger mass of liquid.