Písmo svaté.

Šimon dostává ve čtyřech seznamech různé přídomky: zatímco Matouš a Marek ho nazývají "Kananejským", Lukáš ho označuje za "Zélótu" (= horlivce). Ve skutečnosti jsou si oba přídomky rovny, poněvadž znamenají totéž: v hebrejštině totiž sloveso קנא [kana] znamená "žárlit, horlit" a může být řečeno jak o Bohu, tak o lidech, kteří jsou horliví sloužit Bohu s naprostou oddaností. Je tedy docela možné, že se tento Šimon, pokud přímo nepatřil k nacionalistickému hnutí Zélótů, vyznačoval se zanícenou horlivostí pro židovskou identitu, a tedy pro Boha, jeho lid a Boží Zákon. Mají-li se věci takto, potom je Šimon pravým opakem Matouše, jenž jako celník pocházel z prostředí pokládaného za zcela nečisté. Je to jasné znamení toho, že Ježíš bez jakýchkoli zábran povolává své učedníky z nejrůznějších sociálních i náboženských vrstev.

Legendy a tradice.

Podobně jako několik dalších apoštolů se i svatý Šimon vytrácí z historie po Seslání Ducha svatého. Existují různé nejisté legendy o jeho kázání evangelia a mučednické smrti.  Podle starobylého podání (u Pseudo - Abdia) působil společně s apoštolem Judou Tadeášem 13 let v Arménii a v Persii, kde nakonec oba spolu podstoupili mučednickou smrt. Šimon byl podle podání ukřižován a na kříži rozřezán pilou. Právě proto bývá pila nejčastěji zobrazovaným atributem svatého Šimona.  Západní tradice, Římský misál a martyrologium hovoří, že nejprve působil v Egyptě a potom se v Mezopotámii připojil k svatému Judovi a spolu odešli do Persie, kde byli umučeni ve městě Sufiana (nebo Siana). Tato tradice datovaná do 6. století má ale o něco hlubší kořeny.  Podle jiné verze měl být popraven ve městě Edessa, většina pramenů však hovoří o Persii.

Atributy a zobrazování.

Krom již zmíněné pily mezi jeho atributy patří také krátký meč, kterým byl podle Zlaté legendy dosekaný na smrt pohanskými kněžími. Vyskytuje se však i sekera, kyj a také kříž, kniha nebo svitek. Bývá zobrazován i spolu se svatým Judou Tadeášem.

Patronace.

Svatý Šimon je patronem především dřevorubců (kvůli pile), ale také barvířů, koželuhů, tkalců, zedníků.  Na Východě se jeho svátek slaví 1. července, tedy v den, kdy se traduje jeho smrt. Na Západě se uctívá společně se svatým Judou 28. října, což pravděpodobně znamená den, kdy byly jejich ostatky přeneseny do Chrámu Sv. Petra v Římě.

Svatý Šimon Kananejský nazýván také Horlivec nebo Zélóta byl jedním ze dvanácti apoštolů Ježíše Krista. V seznamech apoštolů je uváděn pokaždé (srov. Mt 10,4; Mk 3,18; Lk 6,15; Sk 1,13). Zprávy, které o něm máme, nejsou početné.

Simon the Zealot (, ) or Simon the Canaanite or Simon the Cananaean (, ; ; ; ) was one of the most obscure among the apostles of Jesus. A few pseudepigraphical writings were connected to him, but Saint Jerome does not include him in "De viris illustribus" written between 392–393 AD.


Historie.

První zmínky o sýru pocházejí z roku 79 n.l., kdy ho zmiňoval Plinius Starší ve svém díle Historia naturalis. Sýr si oblíbil také Karel VI. Francouzský. Sýr obdržel jméno podle městečka Roquefort, ležícím na náhorní plošině Causse du Larzac v departmentu Aveyron. Náhorní plošina Larzac poskytovala svou chudou vegetací pastvu zejména ovcím pyrenejského plemene "Larzac" a kozám. Právě ovčí mléko, k němuž bylo přidáváno při výrobě světoznámého sýra Roquefortu také mléko kozí, se stalo základem pro výrobu sýra v okolí 30 až 35 km městečka Roquefortu. Vznikla zde celá řada malých mlékáren, v kterých se odevzdané mléko sýřilo, zpracovávalo a sformované a odkapané odváželo ke zrání do skalních sklepů v Roquefortu ke zrání. Postupně byly ke skalním sklepům přistavovány podzemní sklepy, které se vyznačují stálou teplotu mezi 8-10 °C a 95% vlhkostí.  Sýráren, vlastnících sklepy, se nacházela v Roquefortu celá řada. Největší a nejstarší sýrárna „Société anonyme des Caves et des Producteurs reunis” byla založená roku 1842. V roce 1923 vlastnila více než 500 mlékáren v departementech Aveyron, Herault, Lozère a Gard, hlavně však v okolí městečka Roquefortu, z kterých pak dopravovala čerstvé sýry do svých sklepů. V samotném Roquefortu měla tehdy tři závody se sklepy. Každá z mlékáren měla své číslo, které vyryla již při výrobě do čerstvého sýra.  V roce 1910 se sýrařští průmyslníci dohodli na snížení cen mléka (5 fr. za 1 hl). La Société des Caves et des Producteurs reunis se v roce 1911 sloučila s dvěma velkými společnostmi „Société Rigai” a „Société Trémolet-Tendignes”, čímž ovládla 71% z celkové produkce sýra v kraji. Tato fúze znamenala pro místní rolníky, kteří prodávali mléko svých ovcí povětšinou jejich mlékárnám, nebezpečí monopolu. Rolníci proto založili v roce 1912 družstvo „Société agricole de Roquefort”, které jim mělo poskytovat obranu proti diktátu velkých podniků. Nejprve se jednalo o družstvo s 20 družstevními mlékárnami, ve 20. letech 20. století počet mlékáren vzrostl na 96.  Pro svou znamenitou chuť a aroma se stal Roquefort vyhledávanou lahůdkou po celém světě. Výrobou sýra na způsob Roquefortu se začali zabývat výrobci nejen v dalších krajích Francie, ale i v jiných státech. Některé imitace Roquefortu pocházely z kravského mléka, popřípadě došlo vlivem místních poměrů i úpravě výroby. Tím vznikl pravému Roquefortu nebezpečný konkurent, který se mu sice nemohl jakostí vyrovnat, ale za to měl proti němu výhodu nižší ceny.  Na obranu svých zájmů výrobci pravého Roquefortu (zejména velká společnost „Société des Caves et Producteurs reunis”) zakázali napodobeniny Roquefortu pod tímto názvem ve Francii nadále prodávat. Imitace se pak prodávaly např. pod názvy: Bleu (modrý); Persillé (zeleně prokvetlý) nebo Septmoncel, Bleu ďAuvergne, atd. Dne 14. dubna 1891 byla sjednána Madridská dohoda o potlačování falešných nebo klamavých údajů o původu zboží (revidovaná ve Washingtonu dne 2. června 1911, v Haagu dne 6. listopadu 1925, v Londýně dne 2. června 1934), v jejímž důsledku byl název sýra »roquefort« mezinárodně chráněn a výrobci pravého Roquefortu nadále střežili, zda za hranicemi Francie není výroba Roquefortu provozována.  V roce 1908 se c.k. obchodní komora v Plzni usnesla, že se nepřipouští, aby se označení sýra Roquefort užívalo způsobem, který by u konzumentů vzbuzoval nesprávnou domněnku, že jde o sýr vyrobený v Roquefortu, jehož svérázná jakost je podmíněna "nepřenesitelnými" místními podmínkami. Svým rozhodnutím komora podpořila rozvoj mezinárodní ochrany pro označování původu zboží. Obdobně se vyjádřila v roce 1910 také pražská obchodní komora c. k. ministerstva veřejných prací. V roce 1911 národohospodářský časopis „Český Lloyd” uvedl:  Československo přistoupilo k madridské konvenci (Pařížské smlouvě) v roce 1921 a některé sýrárny musely napodobeniny "roquefort-sýrů" opatřit novým jménem a obalem. Ve stejném roce uvalilo Národní shromáždění ČSR na dovoz jemných cizozemských sýrů a tedy i na Roquefort přepychovou daň (dále též na Ementál, Parmezán, Eidam, Goudu, Chester, Gorgonzolu, Gervais, Camembert, Strachino di Milano - Taleggio, Brie, Imperial, Neufchâtel, Romadur).

Výroba a využití.

Rokfór se musí na základě zákona (červenec 1952) vyrábět zásadně z ovčího mléka. Zraje ve velmi vlhkém prostředí jeskyň v pohoří Combalou. Ovzduší v jeskyní přenáší výtrusy plísně "Penicillium roqueforti". Její podhoubí vyvolává kvašení a získává se pomocí chleba. A po šesti týdnech začne sýr plesnivět. Sýry se propíchají jehlami, aby se spóry plísně dostaly i dovnitř sýra. Po vyzrání se balí do hliníkové fólie a dál zraje. Roquefort se konzumuje jako stolní sýr, využívá se do zálivek a jako základ dortů zvaných "tartelettes au roquefort".

Napodobeniny.

První imitace francouzského Roquefortu se začala v Rakousku-Uhersku vyrábět na dolnouherském panství Viglaš. Siegmund Burkart (* 4. května 1848 Kremnica - † 30. července 1904, Himberg u Vídně), c. k. dvorní dodavatel a člen dozorčí rady c. k. sýrařské školy ve vorarlberském Dorenu (k.u.k. Käsereischule Doren) nechal na tamním panském dvoře „Pstruši“ (někdy kolem roku 1883) zřídit nejprve Roquefort-sýrárnu s jeskynním sklepem, k čemuž dovezl také z francouzské krasové náhorní plošiny Causse du Larzac ovčí plemeno (Larzac-Schafe). Víglaššský Roquefort byl tak dokonalý, že pro laika byl od originálu k nerozeznání. Mimo Francii to byla absolutní špička mezi imitacemi. Po smrti S. Burkarta se výrobě sýra ve Víglaši věnovala sýrařská firma „Burkart Siegmund & Kornel” (Burkart Siegmund & Kornel, Käse-Fabrikanten in Véghles).  V roce 1902 byla založena Zemská mlékařská a sýrařská škola v Kroměříži, která postupně rozšířila své zázemí. V roce 1912 sestávala z komplexu budov (vlastní mlékárna, tvarůžkárna, výzkumná mlékařská stanice, strojní dílny, internát pro chovance a úřadovna s obytnou budovou). Právě v roce 1911 byla při škole zřízena vlastní výzkumná mlékařská stanice, která školní ústav zásobovala vlastními čistými kulturami k zákvasu smetany a čistými plísněmi pro výrobu sýrů Camembert a Roquefort. Zavedena byla také výroba mléčných zdravotních nápojů (jogurtuu a kefíru), čajové máslo, syrovátkové máslo a 20 různých odrůd sýrů, zejména Trapistský sýr (Fromage Trappe, bochníkový sýr o váze 1 kg podle francouzského způsob, 45 až 50 % tuku) a Roquefort. Výrobou plísně Penicillium Roqueforti se zabýval také laktologický ústav c. k. České vysoké školy technické v Praze v Havlíčkových sadech. V roce 1910 stál v Praze jeden kilogram Roquefortu 4 К 40 hal.  Během první světové války se zákazy francouzské „Société des Caves et Producteurs reunis” nedodržovaly. Vedle toho se vyráběla z kravského mléka napodobenina francouzského originálu a také náhrada za gorgonzolu, která se za války s Itálií přestala do českých zemí dovážet. Výroba z Kroměříže se šířila do družstevních mlékáren na Hané, kde zvláště vynikly mlékárny v Čehovicích a v Prostějově. Roku 1916 se vyrobilo na Moravě téměř 700 metrických centů roquefortu (bochníky o hmotnosti přibližně 2 kg), který se vozil hlavně do Vídně a do Prahy. Moravský roquefort se nelišil svým vzhledem od francouzského vzoru. Na řezu byly patrné četné skulinky, které byly pokryty povlakem modré plísně. Po válce nastal návrat k normální poměrům a k uplatňování zásad madridské konvence.  Dne 15. července 1927 byl přijat zákon o nekalé soutěži č. 111 Sb. z. a n., ke kterému vydala ohledně "označování sýra roquefortského" obchodní komora své dobrozdání.  Po zestátnění velkostatku arcivévody Bedřicha byl název sýra na Státním statku Víglaš upraven na „Víglašský sýr à la Roquefort” a byl prodáván prostřednictvím Správy státních statků ve Víglaši. Slovenský ovčí roquefort překonával chutí výrobek z kravského mléka a Slovensku byla přisuzována možnost stát se druhým Aveyronem (obec Roquefort-sur-Soulzon leží v departmentu Aveyron).  V Česku je úspěšnou napodobeninou tohoto sýru, který musel být pojmenován jinak než rokfór, Niva, který využívá kravské mléko. Tento sýr se začal vyrábět po druhé světové válce v českokrumlovském závodě Jihočeských mlékáren (JČM, dnes je vlastníkem nástupnická firma Madeta), nyní jej produkují i další výrobci.

Roquefort (rokfór) je polotvrdý plísňový sýr vyráběný z ovčího mléka s výraznou ostrou chutí. Na řezu je mramorovaný, prorostlý modrozelenou plísní. Je pojmenován podle francouzské obce Roquefort-sur-Soulzon.

Roquefort (, , ; ) is a sheep milk cheese from Southern France, and is one of the world's best known blue cheeses. Though similar cheeses are produced elsewhere, EU law dictates that only those cheeses aged in the natural Combalou caves of Roquefort-sur-Soulzon may bear the name Roquefort, as it is a recognised geographical indication, or has a protected designation of origin.  The cheese is white, tangy, crumbly and slightly moist, with distinctive veins of blue mold. It has a characteristic fragrance and flavor with a notable taste of butyric acid; the blue veins provide a sharp tang. It has no rind; the exterior is edible and slightly salty. A typical wheel of Roquefort weighs between , and is about thick. Each kilogram of finished cheese requires about of milk to produce. Roquefort is known in France as the king of cheeses.


Taxonomie.

Řád recentních (soudobých) červorů se dělí na deset čeledí:

Popis.

Připomínají bezobratlé kroužkovce (např. žížaly). Mohou dosahovat délky až 1,5 metru.  Červovitý vzhled jim dodává prstencovitá segmentace těla. Počet prstenců odpovídá počtu obratlů. Tělo je válcovité, bez končetin, ocas krátký. Hlava je tupá, ve tvaru projektilu, lebka je kompaktní; silná dolní čelist. Hlava slouží jako nástroj k vrtání chodeb v půdě, ve které červoři žijí. Na každé straně hlavy mezi nozdrou a okem jsou vysunovatelná tykadélka (tentakuly), pomocí nichž červoři vyhledávají potravu. Chybí sternum; žebra mají červoři nejvyvinutější ze všech obojživelníků. Plíce jsou protáhlé, levá plíce je často redukovaná; alveolární strukturu má jen pravá plíce; červorovec Eiseltův ("Atretochoana eiselti") plíce nemá. Ledviny červorů si zachovávají segmentární (metamerní) uspořádání. Oči a uši jsou zakrnělé (redukované oči jsou přerostlé průhlednou kůží; sluchové vnímání je omezeno). Samci mají kopulační orgán (phallodeum) tvořený vychlípitelnou částí stěny kloaky. Oplození je vnitřní. Vývoj potomstva může být v závislosti na druhu vnitřní (živorodost) i vnější (vejcorodost), v druhém případě přímý i nepřímý přes stadium vodní larvy. Potravu tvoří různí bezobratlí, u větších druhů i drobní obratlovci.  Kůže červorů je hladká, pokrytá osifikovanými šupinami (uhličitan vápenatý); přítomno je tzv. kožní dýchání.

Rozmnožování.

Červoři jsou jedinou skupinou obojživelníků s výhradně vnitřním oplozením. Samci při kopulaci vsunou kopulační orgán do samičí kloaky na 2–3 hodiny. Některé druhy jsou vejcorodé (asi 25 % druhů), některé živorodé (asi 75 %). Živorodé druhy se vyvíjejí v těle samice a živí se speciálními buňkami samice (např. ukousávání děložní sliznice matky).  U samic byla zaznamenána péče o potomstvo, např. samice cecilky "Microcaecilia dermatophaga" jednak hlídá nakladená vajíčka, jednak se vylíhlá mláďata živí buňkami její pokožky, které jsou bohaté na tuk (okusují je speciálními zoubky). Mláďata cecílie kroužkované se živí sekretem žlázy na konci matčina ocasu a okusováním její pokožky. Samice červora cejlonského ("Ichthyophis glutinosus") ovíjejí vajíčka (viz obr.).

Červoři (Gymnophiona) čili beznozí (Apoda) jsou jeden z řádů obojživelníků. Mají protáhlé červovité tělo s redukovanými končetinami. Žijí většinou skrytě v půdě, příp. ve vodě.

Gymnophiona is the group of amphibians that includes the legless caecilians and all amphibians more closely related to them than to frogs or salamanders (the "stem-caecilians"). The name derives from the Greek words γυμνος ("gymnos", naked) and οφις ("ophis", snake), as the caecilians were originally thought to be related to snakes. The body is cylindrical dark brown or bluish black in colour. The skin is slimy and bears grooves or ringlike markings; there are minute dermal scales.


Popis.

Větévky jmelí bílého tvoří husté polokulovité trsy dorůstající průměru až 100 cm. Z krátkého kmínku vyrůstají většinou pravidelně vidličnaté článkovité větve, které jsou v uzlinách rozšířené a snadno lámavé. První dvojice vstřícných listů vyroste ve druhém roce, posléze se rostlina každým rokem rozrůstá o jeden článek, podle čehož lze určit její stáří. Její biologický cyklus lze rozdělit na dvě fáze: stádium samostatné, kdy semeno klíčí a rostlinka žije ze svých zásob, a stadium cizopasné, trvající do konce jejího vegetativního života. Ten může dosáhnout 30–40 let. Lysé listy, vyrůstající v párech na koncích větévek, jsou přisedlé, podlouhle obvejčité až kopinaté, kožovité a celokrajné. Mohou být dlouhé až 5 cm, široké pak do 2 cm. Jejich barva je obvykle žlutozelená, avšak forma rostoucí na jedlích bývá sytě zelená. Drobné jednopohlavné květy vykvétají v březnu a dubnu, přisedlé po třech ve vidlanech v rozsochách a na vrcholech větví. Mají žlutavé zbarvení, u samičích květů jsou usazené v mističkovité češuli s okvětím ze 4 nebo 6 lístků (tyčinky bývají v témže počtu). Spodní semeník je jednopouzdrý, bez rozlišení semenic a vajíček, s jedním až třemi zárodečnými vaky. Češule se po oplodnění hmyzem změní v lepkavý obal z viscinu a podílí se na vývoji nepravé, zpočátku zelené, jednosemenné bobule. Barevnost a velikost tohoto plodu se v dalším vývoji liší od taxonu. Poddruhy na evropském území mají bílou až nažloutlou barvu, v Asii jsou známy žluté, načervenalé, oranžové nebo červené varianty.

Možnost záměny.

Ochmet evropský ("Loranthus europaeus").

Rozšíření.

Jmelí bílé všech tří poddruhů v přírodě rozšiřují především drozd brávník a brkoslav severní trusem. Bobule jmelí polykají celé, nikdy se jim nelepí semena na zobák ani na peří. Po průchodu trávicím traktem se semena v trusu lepí na větve, většina semen však mine větve a dopadne na zem. Na jaře množí jmelí bílé pravé pěnice černohlavá, která záměrně vylupuje z bobulí semena, lepí je na větve a polyká jen slupku s trochou dužiny, protože semena nejsou stravitelná. Pěnice tímto způsobem velmi hustě vysévá jmelí na větve většinou poblíž matečné rostliny i na samotnou matečnou rostlinu a tím působí značné napadení stromů jmelím.  Rostlina je jako původní druh rozšířena po celé Evropě (mimo severní skandinávská teritoria), na Kavkaze, v Himálaji a v malé i jihovýchodní Asii a lze ji nalézt v nadmořských výškách od nížin až do hor. Z jehličnanů většinou parazituje na borovicích a jedlích, z listnáčů zejména na lípách, topolech, akátech, javorech, jabloních a hlohu. Kolem roku 1900 bylo jmelí bílé kvůli dekorativním účelům člověkem zavlečeno i do Severní Ameriky. K tomuto rozšíření došlo v kalifornském okrese Sonoma County, kde parazituje na druzích javoru, olše, jabloně, topolu, švestky, akátu, vrby, břízy, hlohu a jilmu. Prozatím se nezdá, že infikuje dub a eukalypt nebo kalifornské druhy jehličnanů. Ačkoli se kvůli nedostatku vhodných hostitelských stromů nepředpokládalo, že by se jmelí bílé rozšířilo mimo oblast původního zavlečení, byl jeho výskyt v druhé polovině 20. století zaznamenán až v kanadské Britské Kolumbii u města Victoria (přibližně 1300 km severně od Sonoma County).  Pozorování některých botaniků dokazují, že jmelí většinou roste na solitérních dřevinách mimo les (v parcích, sadech, alejích, břehových porostech atd.). Většinou se vyskytuje na místech orientovaných k východu, často vyvýšených, na okrajích porostů a v prostorech na půdách nižší bonity.

Parazitace.

Přilnutí semene ke kůře stromu, které je základním předpokladem k jeho úspěšnému vyklíčení, umožňuje lepkavé oplodí s vicsinovou vrstvou. Semeno samotné obsahuje živné pletivo s nejčastěji dvěma zárodky se zelení listovou. Pletivo je bohaté na škrob, který klíčící rostlince usnadňuje přežít do chvíle, než zakotví v hostiteli. Zárodky mají dvě dělohy, mezi nimi pak vzrostlý vrchol stonku a proti němu stonkový článek podděložní (hypokotyl). Klíčení začíná v březnu nebo dubnu při teplotě 8-10 °C, vzdušné vlhkosti 50-60 % a plném osvětlení (důležitá je především modrá složka záření). Po celý první rok je rostlina bez kořenů, proto je toto období nejchoulostivější a dochází k odumírání velkého počtu semenáčků. V této fázi je nejpravděpodobnější příjem vody přes kůru hostitelské dřeviny za pomocí papil na spodní straně hypokotylního terčíku. Na jaře příštího roku na spodní straně přichycovacího terčíku vyroste kuželovitá přísavka (primární pohružovák), jež vrůstá radiálně do větve hostitele a proniká buněčnými vrstvami druhotné kůry tvořené korkem, dokud nenarazí na dělivé pletivo (felogen), které svou dělivou činností korek produkuje. Horní strana hypokotylního článku se osvobodí ze semene, hypokotyl se napřímí a mezi děložními lístky vyrůstá výhonek s prvním párem listů. Mezitím buňky felogenu a další buňky hostitele syntetizují polyfenoly, které se v bohatém množství nahromadí kolem primárního pohružováku. Pokud se v této fázi vývoje rostlince podaří odolat obranným mechanismům hostitele, primární pohružovák rychle nabere maximum objemu a ve třetím roce začnou do kůry napadeného stromu podélně vrůstat korové provazce. Z nich posléze radiálně vyrážejí modifikované kořínky druhotných pohružováků (haustoria), které pronikají lýkem až k dělivému pletivu (kambium). Zde se cévy pohružováků připojí k cévním svazkům nejmladšího letokruhu na povrchu dřeva, odkud posléze odebírají vodu s nerostnými látkami. Jako poloparazit je jmelí schopno další organické látky asimilovat fotosyntézou. Zajímavostí je, že pokusy pěstovat jmelí v umělé kultuře (in vitro) jsou prozatím neúspěšné.

Ochrana rostlin.

Hlavním obranným mechanizmem napadené rostliny je velmi intenzivní syntéza polyfenolů ve fázi, kdy primární pohružovák narazí na felogen. V perihaustoriální zóně se kolem přísavky nahromadí vyprodukované sloučeniny a vytvoří dutý kužel, jenž ji zcela obklopí a zablokuje rostlince možnost dalšího růstu a vývoje. Mladé jmelí, izolované od živných pletiv hostitele, vyčerpá vlastní zásoby a uschne. Kromě tohoto způsobu rezistence také záleží na tloušťce korku a množství pevných (sklerenchymatických) vláken v lýku a zejména na druhu kultivaru. V případě, že je přikročeno k manuálnímu odstranění parazitující rostliny, je důležitý včasný zákrok až do zdravého dřeva; patogen tvoří sací kořeny. Překrytí napadených částí plastovou fólií.

Taxonomie.

V Evropě a Asii je rozlišováno několik poddruhů, v pojetí některých botaniků samostatných druhů:

Mytologie a lidová tradice.

Jmelí hrálo důležitou roli v náboženské tradici u mnoha evropských národů. V předkřesťanském období lidé věřili, že ztělesňuje živoucího ducha a bylo symbolem života i ochranným talismanem. V germánské mytologii bylo spjato zejména s osobou boha jara a plodnosti Baldra. Rostlina stála za Baldrovou smrtí, neboť jeho matka, bohyně Frigg, si mimo jmelí vyžádala od všech věcí na světě slib, že jejímu synovi neublíží. Potomek obrů Loki, který neměl boha jara v oblibě, pak intrikami přiměl slepého boha Höda, aby jej větévkou jmelí usmrtil. Plinius starší ve svém díle informuje o obřadech, které praktikovali keltští druidové. Za určité fáze měsíce, oblečení ve slavnostních bílých řízách, zlatými srpy odřezávali jmelí z dubů a zachycovali je do bílých roušek. Keltové věřili, že rostlina léčí všechny nemoci a odstraňuje neplodnost jak u lidí, tak u zvířat. Raní křesťané mezi sebou tradovali, že jmelí bylo dříve volně rostoucím mohutným stromem. Z jeho větve prý Josef vyřezal kolébku pro Ježíška. Později strom porazili Římané a z jeho kmene byl vyroben kříž, na němž byl Ježíš ukřižován. Potomci stromu se v dalších letech natolik styděli za události na Golgotě, že seschli do drobných keříků. Z tohoto důvodu bylo dříve jmelí nazýváno "dřevo kříže" (latinsky "Lignum crucis"). Způsob obživy keříku symbolizuje obřad přijímání Kristova těla a krve, patrně i proto se v křesťanské tradici jmelí udrželo jako celosvětový symbol vánočních svátků. Podle jedné z nejznámějších štědrovečerních zvyklostí rostlina zajistí do domu štěstí a požehnání, pokud hlava rodiny za prvního kuropění zavěsí nad štědrovečerní stůl snítku zelených, stříbrných nebo pozlacených větévek. Každému stolovníkovi pak splní přání, pokud jej zašeptá do ohně první zapálené svíčky na vánočním stromečku. Magický účinek rostliny se umocňuje, je-li snítka darována, nikoli zakoupena. Štěstí je také ovlivněno množstvím bobulek, čím víc jich snítka obsahuje, tím většího se obdarované osobě dostane. Ve středověku přinesli Angličtí žoldnéři do Německa a Švýcarska zvyk, podle nějž může muž políbit každou dívku, kterou zastihne pod zavěšeným jmelím. Po každém polibku však musí oba společně utrhnout jednu bobulku. Poslední bobulka znamená poslední polibek, aby láska z domu neodešla. Této tradice se přidrželi i majitelé nevěstinců, kteří snítku jmelí zavěšovali vedle červené lucerny jako příslib prodejné lásky.  Díky svým lepivým složkám prý jmelí umí udržet svazek mezi mužem a ženou. Kromě výše popsaných magických schopností se mu přisuzují i vlastnosti, kterými dokáže chránit proti ohni a čarodějnicím. Dále je atributem odvahy, zdraví a plodnosti. Staří Řekové jej používali jako prostředek proti uřknutí a uhranutí zlými duchy a věřili, že dokáže otevřít bránu do Hádovi říše mrtvých. V Norsku pro změnu sloužilo jako ratolest míru. V Rakousku lidé věřili, že jmelí zavěšené nad štědrovečerním stolem přinese bohatou úrodu a sedláci jej zaorávali do první brázdy. Irové si z větviček jmelí splétali náramky nebo amulety, které zastupovaly stejnou funkci jako čtyřlístek nebo podkova. Snítka zavěšená nad vchodem do irského venkovského domu zaručovala pohostinství a pozvání k jídlu. Ve francouzské části Švýcarska nosily kvůli zajištění plodnosti nevěsty na hlavě věneček z klasů ječmene, květů sporýše a větviček jmelí.

Použití ve farmacii a léčitelství.

Léčebné účinky jmelí jsou známy již od starověku. Zakladatel lékárnické literatury Řek Dioskoridés spolu s římským lékařem Galénem jej doporučovali užívat pouze zevně a Hippokratés bylinu předepisoval na podrážděnou slezinu. Anglický botanik a bylinář Nicholas Culpeper (18. října 1616 – 10. ledna 1654) doporučoval jmelí ke zjemnění tvrdnoucí sleziny a k vyléčení starých oparů. Současně jej radil užívat při epilepsii a mrtvici.  Pro zajištění drogy ze jmelí se využívá mladých větévek s listy slabšími než 5 mm, které se sbírají zpravidla od prosince do února. Suší se ve slabých vrstvách nebo ve svazečcích zavěšených na šňůrkách při teplotě do 40 °C. Bylina schne poměrně pomalu, po usušení je žlutavě zelená, chutná slizovitě hořce a nažlukle páchne. Pro domácí účely se usušená nať uchovává vcelku nebo nařezaná, chráněná před světlem a v dobře uzavřené nádobě. Droga skladovaná déle než tři roky neobsahuje téměř žádný viskotoxin. Nejdůležitějšími látkami, jež droga (latinsky "herba visci") obsahuje, je soubor toxických polypeptidů (viskotoxiny), sestavených z 46 aminokyselin (tzv. jmelové živice). Dále to jsou lektiny (lektin I, II a III), u nichž jde vesměs o glykoproteiny schopné aglutinovat, tedy reagovat, s izolovanými nádorovými buňkami. Tyto látky při injekčním podání prokazatelně zvyšují imunitní reakci těla proti některým druhům rakoviny a zpomalují růst nebo dokonce způsobují zmenšení nádoru. Ve jmelí byly též nalezeny cholínové deriváty (cholín, acetylcholin), triterpenické kyseliny a další glykosidicky vázané látky. Tyto účinné sloučeniny obsahují některé hromadně vyráběné léčivé přípravky. Často jsou používané k léčení zánětů nervů a kloubů a nezánětlivých degenerativních onemocnění kloubů (artróz). Bylina bývá součástí čajových směsí používaných při zvápenatění tepen, diuretických obtížích a vysokém krevním tlaku. Mezi další účinky jmelí patří schopnost zpomalit pulz, vyvolat děložní stahy a podpořit peristaltiku střev. Jeho podání zlepšuje i imunitní reakci u lidí postižených AIDS. Má též příznivé účinky při příznacích stáří a je schopno uklidnit srdeční činnost. V lidovém léčitelství se používá buď ve formě prášku nebo jako nálev (macerát). Nedoporučuje se připravovat odvar, neboť účinné látky se varem rozkládají. Choroby, při nichž je jmelí doporučováno, však vyžadují bezpodmínečně odborné lékařské vyšetření, a proto je použití drogy možné pouze po poradě s lékařem.

Jedovatost.

Navzdory častým tvrzením není jedovatost jmelí jednoznačně prokázaná. Jedovaté viskotoxiny a lektiny nejsou tělem přijímány z čaje nebo plodů. Požití několika bobulí většinou nemá na organismus žádný účinek, ale při vyšší dávce může dojít k dráždění střeva, bolestem břicha a k silnému průjmu, který je spojen s krví ve stolici. Nicméně existují zprávy eklektiků informující o kómatu, škubání a smrti po požití velkých dávek listí a plodů. Naproti tomu při požití maximálně dvaceti bobulí bylo nejhorší reakcí podráždění žaludku. Výjimku tvoří kojenci, u nichž může mít otrava vážnější průběh. Kvůli tyraminu, jenž je schopen vyvolat děložní stahy, by drogu z byliny neměly užívat těhotné ženy.

Jmelí bílé ("Viscum album") je vidličnatě rozvětvený, stálezelený poloparazitický keřík z čeledi santálovitých ("Santalaceae") (podle APG III); v některých starších taxonomických systémech bylo řazeno do čeledi ochmetovité ("Loranthaceae") nebo jmelovité ("Viscaceae"). V rozsochách a na vrcholech větví vykvétají vidlany dvoudomých květů, z nichž se po oplodnění vyvinou nepravé bobule, které mají v Evropě bílou až nažloutlou barvu. V korunách jehličnatých i listnatých stromů rostoucích od nížin do hor rostlina vytváří kulovité trsy, jejichž stáří může být až několik desítek let. Na českém území je jmelí bílé (v širším pojetí) jediným zástupcem rodu jmelí ("Viscum").  Přestože je jmelí bílé nejrozšířenější poloparazitickou rostlinou českých dřevin, jsou všechny jeho poddruhy zapsány na Červeném seznamu cévnatých rostlin ČR ("Viscum album" subsp. "abietis" skupina C3, ostatní C4). Díky způsobu růstu a přetrvávající zelené barvě je opředeno mnoha pověrami a mýty a jako bylina má široké uplatnění v léčitelství. Původ jeho odborného jména "Viscum album" se odvozuje od slov "viscōsus" (lepkavý, ve smyslu přilnavý), podle vlastnosti plodu, a "albus" (bílý), podle barvy bobulí.

Viscum album is a species of mistletoe in the family Santalaceae, commonly known as European mistletoe, common mistletoe or simply as mistletoe (Old English "mistle"). It is native to Europe and western and southern Asia.  "Viscum album" is a hemiparasite on several species of trees, from which it draws water and nutrients. It has a significant role in European mythology, legends, and customs. In modern times, it is commonly featured in Christmas decoration and symbology. ("V. album" is found only rarely in North America, as an introduced species; its cultural roles are usually fulfilled by the similar native species "Phoradendron leucarpum".)


Život.

Jako syn králova bratra, bývalého krále Alberta II., byl vychováván jako následník trůnu, aby jednoho dne nastoupil na trůn po svém strýci Baudouinovi, avšak když ten předčasně zemřel, nebyl Filip považován za zralého a na trůn nastoupil jeho otec jako Albert II.  Vysokou školu začal studovat na jezuitské koleji Saint-Michel v Bruselu a pokračoval na benediktinské univerzitě v Lophem, kde se vyučuje vlámsky. Ze zahraničních univerzit Oxfordu a Stanfordu si odnesl titul magistr politických věd. V roce 1989 absolvoval řadu speciálních zkoušek na Královské vysoké škole národní obrany. Od této doby se objevoval po boku krále jako jeho následník.  Král je spíše introvertní a hluboce věřící člověk, poznamenaný manželskou krizí, kterou prošli jeho rodiče, a proto měl problém navázat vztah s vhodnou dívkou a oženit se. Na trůně by někteří Belgičané raději viděli jeho mladší sestru, princeznu Astrid, provdanou za rakouského arcivévodu Lorenze d'Este.

Oficiální povinnosti.

Král Filip po ukončení svých studií převzal od svého otce mnohé oficiální povinnosti. Vedl například zahraničí misi skupiny belgických podnikatelů. Je členem Club of Rome. V roce 2012 se účastnil bilderberské konference, neformálního soukromého setkání světově nejvlivnějších osob. Mezi jeho zájmy patří literatura, hospodářské záležitosti a sport.  V roce 1995 byl Filipovi propůjčen velkokříž rytířského Řádu Božího Hrobu v Jeruzalémě. V roce 1998 jej přijal rovněž Maltézský řád jako čestného a oddaného rytíře.  3. července 2013 oznámil jeho otec Albert II. svou abdikaci k 21. červenci 2013, na den belgického dne nezávislosti. Poté co Albert II. podepsal abdikační listinu, složil přísahu na belgickou ústavu.

Rodina.

Výběr manželky byl choulostivý, belgický kontext si žádá, aby se princ nespojil s žádnou z dívek ze soupeřících stran. V září 1999 bylo oznámeno jeho zasnoubení s dívkou z belgické aristokracie, Mathilde d'Udekem d'Acoz, terapeutkou řečových vad a psycholožkou, jejíž rodina, původně vlámská, žije ve Valonsku. Její otec Patrick vykonává krajské funkce jak ve Valonsku, tak Vlámsku. Matkou Mathilde je polská komtesa Anna Komorowská.Sňatek uzavřený francouzsky, vlámsky a německy se uskutečnil 4. prosince 1999 v Katedrále sv. Michala a Guduly a uspokojil obě soupeřící komunity.  Ze svazku Philippa a Mathildy se narodily čtyři děti:

Filip (* 15. dubna 1960 na zámku Belvedère u Lakenu) je belgický král vládnoucí od 21. července 2013. Filip je syn Alberta II. ze Sasko-Kobursko-Gothajské dynastie a jeho ženy Paoly Ruffo di Calabria.

Philippe or Filip (, , , , ; born 15 April 1960) is King of the Belgians, having ascended the throne on 21 July 2013, following his father's abdication. He is the eldest child of King Albert II, whom he succeeded upon Albert's abdication for health reasons, and Queen Paola. He married Countess Mathilde d'Udekem d'Acoz (now Queen Mathilde), with whom he has four children. King Philippe's elder daughter, Princess Elisabeth, is first in the line of succession.


Rozdělení laxativ.

Osmotická laxativa.

Osmotické laxativum je látka, která působí fyzikální cestou. Zvětšuje objem vody ve střevech a tím dochází k podpoře peristaltiky a k vyprázdnění vodnaté stolice během 1-3 hod. Tato laxativa mohou používat těhotné i kojící ženy. Používaná k přípravě na lékařská vyšetření (kolonoskopie). Některé přípravky obsahují látky, které představují jak osmotické, tak kontaktní laxativum.  "Zástupci": soli hořčíku (například epsomská sůl, Šaratica), laktulóza (Laktulosa, Duphalac), glycerol (glycerolové čípky), rostlinné polysacharidy (Fructolax), makrogol (Fortrans)

Objemová laxativa.

Objemové laxativum zvětšuje objem střevního obsahu a změkčuje stolici, působí jako vláknina. Podmínkou účinku je dostatečný přívod tekutin, jinak mohou tato laxativa zácpu ještě zhoršit. Jejich užívání může snižovat vstřebávání současně užitých léků, proto je důležité jiné léky brát s minimálně dvouhodinovým odstupem. Působí v řádu několika hodin. Tato laxativa jsou vhodná pro těhotné a kojící ženy.  "Zástupci": psyllium (Psyllium, Lepicol), methylcelulóza

Kontaktní laxativa.

Kontaktní laxativum dráždí střevní sliznici a tím dochází ke zmenšení vstřebávání vody do organismu. Druhotně pak zlepšuje střevní motilitu díky zvětšenému obsahu střeva. Vzhledem ke zveřejnění nových klinických studií z roku 2010, týkajících se bezpečnosti dlouhodobého užívání kontaktních laxativ, je možné u chronických případů, či jiných důvodů zácpy i dlouhodobé užívání těchto léčiv. Příčinná souvislost s užíváním kontaktních laxativ a lenivěním střeva a snižováním peristaltiky nebyla prokázána. Účinek nastupuje po 6-9 hod, tato laxativa se proto užívají večer před spaním. V průběhu těhotenství lze některá kontaktní laxativa užívat pouze po poradě s lékařem. Klinické údaje prokázaly, že ani účinná složka přípravku ani jeho metabolity nejsou vylučovány do mateřského mléka zdravých kojících žen. Z toho důvodu je možné některé tyto přípravky bezpečně užívat i během kojení.  "Zástupci": pikosulfát (Guttalax, Laxygal), bisakodyl (Bisacodyl-K, Fenolax, Stadalax), čaj z listů a lusků seny ("Senna").

Laxativum neboli projímadlo je léčivo nebo rostlinná droga podporující pohyby střev a jejich vyprazdňování. Laxativa jsou často používána na uvolnění střev při zácpě. Předávkování může způsobit průjem. Projímadla je možno koupit v lékárnách bez lékařského předpisu, buď ve formě tablet nebo kapek k vnitřnímu užití.

Laxatives, purgatives, or aperients are substances that loosen stools and increase bowel movements. They are used to treat and prevent constipation.  Laxatives vary as to how they work and the side effects they may have. Certain stimulant, lubricant and saline laxatives are used to evacuate the colon for rectal and bowel examinations, and may be supplemented by enemas under certain circumstances. Sufficiently high doses of laxatives may cause diarrhea.  Some laxatives combine more than one active ingredient.  Laxatives may be administered orally or rectally.


Historie místa.

Na místě stával činžovní dům, který byl v roce 1945 omylem zničen zásahem americké bomby při leteckém bombardování Prahy. V roce 1963 bylo rozhodnuto o zástavbě proluky, ale až do 90. let nebyla realizována.  Začátkem 90. let myšlenku zástavby obnovil Vlado Milunić spolu s Václavem Havlem, který bydlel v sousedním domě. S Havlem přišel Milunić do styku v roce 1986, kdy mu navrhoval rozdělení bytu a přitom se bavili, jaký dům by mohl stát vedle. Původní idea předpokládala vznik domu s knihovnou, divadlem a kavárnou, který by se zařadil do kulturní linie od Rudolfina přes Národní divadlo k Mánesu, ale pro tento záměr se nepodařilo najít investora. Už v prvních námětech Milunić počítal s tím, že by se budova měla vyklánět nad křižovatku, což mělo symbolizovat stav československé společnosti, která se z totalitní strnulosti dala do pohybu, a s vizí statické věže vzadu a dynamické vpředu. Milunić nejprve chtěl získat Jeana Nouvela, podle jehož návrhu byl později postaven stejným investorem Zlatý Anděl, ale to se mu nepovedlo. Frank Gehry prý nabídku přijal proto, že „pro zemi, jež dala Americe Jaromíra Jágra, udělá cokoli“. Možnost prosadit takovouto stavbu přičítá Milunić porevoluční euforii, Václavu Havlovi, tehdejší ředitelce památkářů Věře Millerové, a vzácné souhře náhod.  V roce 1992 pozemek koupila nizozemská pojišťovna Nationale Nederlanden, 3. září 1994 byl položen základní kámen nové budovy. Provoz budovy byl zahájen 20. června 1996. Investorem byla společnost Nationale Nederlanden Real estate, v. o. s., generálním projektantem ATIPA, s. r. o., hlavním dodavatelem belgická společnost BESIX.

Popis.

Stavba je založena na železobetonové desce podporované soustavou vrtaných pilot. Na železobetonové konstrukci je připevněno 99 originálních fasádních panelů. Průčelí budovy tvoří dvě věže připomínající taneční pár. Na vrcholu věže nazývané Fred je kopule s konstrukcí z trubek potažená nerezovou síťovinou – hlava medúzy. Dům má devět podlaží, místnosti jsou nesymetrické a jejich stěny šikmé. Dům vystupuje z uliční čáry do linie chodníku.  V budově je v 6 podlažích 2965 metrů čtverečních využitelných kancelářských ploch, v nejvyšším patře je restaurace o ploše 679 metrů čtverečních, v přízemí a suterénu (původně zamýšlených jako prodejní plochy) je konferenční středisko o ploše 400 metrů čtverečních. Původní prostory kongresového centra a galerie byly později také přeměněny na kanceláře. Přízemí je řešeno jako velkoprostor s přístupem od hlavní recepce a z venku od nábřeží. V přízemí se nachází kavárna.  Rostislav Švácha citoval hlasy, že do houpavých a swingujících linií domu prý oba autoři zakódovali gesto rozloučení s panelákovým stavebnictvím Husákovy éry.  Architekt Milunić po letech litoval, že se nepodařilo prosadit původně navrhovaný tvar věže, hezčí a vyšší. Medúza na věži Fred podle něj vznikla jako řešení patové situace. Frank Gehry na výstavách v Americe prý ukazuje původní návrh s vysokou věží. Autorem medúzy je Gehry, ale Milunić říká, že se podobá jeho návrhu na ukončení věže prosklenou kupolí zeměkoule, odpovídající na zeměkouli umístěnou na sousedním Havlově domě. Medúza je podle něj nakloněna ve špatném úhlu a ze křižovatky nevypadá jako koule, ale jako něco divně placatého. Milunićovi se nelíbil bar v přízemí, restaurace v horním patře ani školicí středisko, ocenil patra podle návrhu Evy Jiřičné. Za chyby budovy považuje Milunić například pohled na vršek od Palackého mostu a trochu i pohled shora od Karlova náměstí, o svém vlastním původním návrhu má dosud to nejlepší mínění. Spolupráci s Frankem Gehrym považoval za úžasné transoceánské dobrodružství.

Vlastníci a využití.

Stavbu financovala Nationale Nederlanden, dnes ING. V roce 2004 byl Tančící dům spolu se Zlatým Andělem vložen jako základní portfolio do investičního fondu ING Property Fund Central Europe.  V roce 2008 vlastník plánoval přestavbu a redesign recepčního prostoru. Vlado Milunić ale původní podobu recepce hájil jako výrazně autorský prostor, který nese výraznou stopu Gehryho rukopisu. Správce budovy přesto objednal modernizaci u architekta M. Ranného. Jeho návrh považoval Milunić za totální nepochopení konceptu současné recepce, za tuctovou bezcennou kulisu, kterou známe z desítky nových administrativních budov.  V roce 2013 dosavadní vlastník, společnosti CBRE Global Investors, nabídl budovu k prodeji. Prodej organizovala poradenská společnost Jones Lang LaSalle.  Developer Central Group v srpnu 2013 za budovu nabídl 250 milionů korun a později nabídku mírně navýšil na 10 milionů eur, ale ve výběrovém řízení neuspěl. Tento zájemce zde chtěl otevřít muzeum architektury a designu, pokud by s tím autoři budovy souhlasili.  Koncem roku 2013 budovu za 13,35 milionů eur (v přepočtu 360 milionů korun) koupila Pražská správa nemovitostí, kterou vlastní realitní magnát Václav Skála. Nový vlastník chce v budově ponechat kanceláře, i když zvažuje využití části budovy pro nekomerční účely. Hlavními nájemníky kancelářských prostor jsou společnosti CBRE Global Investors a Accenture.

Hodnocení.

Stavba rozpoutala veřejnou diskuzi o architektuře v Praze. Zastánci dům oceňovali jako moderní architekturu, jaká v Praze chybí, odpůrci argumentovali tím, že do historické Prahy se budova nehodí a narušuje městské panorama.  Je označován za první pražskou porevoluční stavbu špičkových světových architektů. Je označována za jeden ze symbolů města či za turistický magnet. Podle Rostislava Šváchy se pro laickou veřejnost dům stal ikonou devadesátých let a dal éře po Sametové revoluci architektonickou tvář, podobně jako Hubáčkova věž na Ještědu 60. letům, a pro zahraniční návštěvníky se stal ikonou Prahy, téměř stejně známou jako Karlův most či Svatovítská katedrála. Čeští architekti se však na dům podle Šváchy s takovým nadšením nedívali a na organickou architekturu se na Západ začali ohlížet až o desetiletí později.

Ocenění.

V souvislosti s prohlášením obchodního domu Máj za kulturní památku v roce 2006 se hlavní konzervátor Národního památkového ústavu Josef Štulc pro Lidovky.cz vyjádřil, že by teoreticky uvítal, aby jako památka byl zapsán i Tančící dům. V roce 2008 Vlado Milunič při jednání se správcem budovy o přestavbě recepce argumentoval tím, že se dům pravděpodobně stane kulturní památkou.

Tančící dům, jinak také Ginger and Fred, oficiálním jménem původně Nationale Nederlanden Building, dokončený roku 1996, stojí v Praze na pravém břehu Vltavy na rohu Rašínova nábřeží a Jiráskova náměstí. Pojmenován je podle tvaru svých dvou nárožních věží, inspirovaných slavným meziválečným tanečním párem Freda Astaira a Ginger Rogersové. Tančící dům navrhl Vlado Milunić spolu s Frankem O. Gehrym, kterého k projektu přizval investor. Interiéry kanceláří investora byly z části svěřeny britské architektce českého původu Evě Jiřičné.

The Dancing House (), or Fred and Ginger, is the nickname given to the Nationale-Nederlanden building on the Rašínovo nábřeží (Rašín Embankment) in Prague, Czech Republic. It was designed by the Croatian-Czech architect Vlado Milunić in cooperation with Canadian-American architect Frank Gehry on a vacant riverfront plot. The building was designed in 1992 and was completed four years later in 1996.  The non-traditional design was controversial at the time because the house stands out among the Baroque, Gothic and Art Nouveau buildings for which Prague is famous. The then Czech president, Václav Havel, who lived next to the site for decades, had avidly supported this project, hoping that the building would become a center of cultural activity.  Gehry originally named the house "Fred and Ginger" (after the famous dancers Fred Astaire and Ginger Rogers – the house resembles a pair of dancers) but this nickname is now rarely used. Gehry himself was later "afraid to import American Hollywood kitsch to Prague", and thus discarded his own idea.


První série.

V době svého představení se Alfa Romeo 166 prodávala se třemi benzínovými motory o objemu 2-3 litry a s naftovým 2.4 JTD s přímým vstřikováním Common Rail. Pouze pro italský trh byl určen přeplňovaný benzínový dvoulitr 2.0 TB, který spadal do výhodnější daňové sazby než větší obsahové šestiválce. Všechny motory splňovaly emisní normu Euro 2. Modely 2.5 a 3.0 V6 byly vybaveny brzdami Brembo o čtyřech pístkách na přední nápravě, ale s motorem 2.4 JTD se toto provedení nedělalo. Naftové motory i přes nižší výkon zajišťují autu slušnou dynamiku a jsou velice povedené.  !Model !Počet
válců !Počet
ventilů !Ventilový
rozvod !Vrtání × zdvih
[mm] !Zdvihový
objem
[cm] !Kompresní
poměr !Přeplňování !Max. výkon
[kW při ot./min] !Max. točivý moment
[Nm při ot./min] !Poznámka ! colspan="11" |Zážehové motory  ! colspan="11" |Vznětový motor
  Od roku 2001 byly nabízené motory upraveny pro emisní normu Euro 3. Model 2.0 TB se už dále nevyráběl.  !Model !Počet
válců !Počet
ventilů !Ventilový
rozvod !Vrtání × zdvih
[mm] !Zdvihový
objem
[cm] !Kompresní
poměr !Přeplňování !Max. výkon
[kW při ot./min] !Max. točivý moment
[Nm při ot./min] ! colspan="10" |Zážehové motory  ! colspan="10" |Vznětové motory

Druhá série.

V roce 2003 podstoupila Alfa 166 facelift, který změnil především přední část. Nové světlomety byly výrazně větší, trojúhelníková maska chladiče dostala nový tvar a byla protažena až do nárazníku. Nicméně byly provedeny i některé změny v interiéru, např. trojramenný volant a celobéžový interiér. Design se tak přiblížil novému modelu GT a faceliftované 156. Po technické stránce dostala naftová 2.4 dvacetiventilovou hlavu, větší turbo a výkonnější Common rail vstřiky. To pomohlo zvýšit výkon na 129 KW. Také se začaly montovat silnější brzdy i do naftového modelu.  !Model !Počet
válců !Počet
ventilů !Ventilový
rozvod !Vrtání × zdvih
[mm] !Zdvihový
objem
[cm] !Kompresní
poměr !Přeplňování !Max. výkon
[kW při ot./min] !Max. točivý moment
[Nm při ot./min] ! colspan="10" |Zážehové motory  ! colspan="10" |Vznětové motory  </table

Alfa Romeo 166 je automobil se sportovnějším záměrem vyšší střední třídy vyráběný v letech 1998 až 2007 italskou automobilkou Alfa Romeo, který nahradil předchozí typ 164. Extravagantní design ve stylu menšího modelu 156 vznikl v designovém centru Alfa Romeo pod vedením Waltera de Silvy. Na výběr bylo z několika barev interiéru, a to buď v látkovém nebo koženém čalounění.  Model 166 prošel v roce 2003 rozsáhlým faceliftem. Výroba byla ukončena v roce 2007. Alfa 166 je bohužel prozatím bez nástupce. Oficiálně koncern Fiat zatím nic nepotvrdil, nicméně se množí spekulace, že nové auto bude využívat upravenou platformu Maserati Quattroporte nebo vznikne ve spolupráci s jinou automobilkou. Hovoří se také o tom, že by 169 mohla získat osmiválcový motor z 8C Competizione.  V základní výbavě bylo auto na svou třídu poměrně málo vybavené oproti své konkurenci. V příplatkové výbavě si šlo připlatit za věci např. jako telefon, xenony, kožené sedačky Momo, volant s řadicí pákou ze dřeva, přední vyhřívané sklo, zadní záclonku, nezávislé topení, dešťový senzor, protiprokluzový systém ASR a TCS, samozatmívací zpětné zrcátko, GPS, hudební systém se subwoofery a 17" palcovými koly. Na výběr bylo také z několika barev kombinací interiéru. Raritou však je příplatkový červený a modrý interiér.

The Alfa Romeo 166 (Type 936) is an executive car produced by the Italian automaker Alfa Romeo, between October 1996 and June 2007. The car was designed by "Centro Stile Alfa Romeo", under the control of Walter de Silva, and was facelifted in September 2003.


Život.

Mládí a výcvik.

Na texaské univerzitě University of Texas at Austin ukončil v roce 1960 studium leteckého a kosmonautického inženýrství. Téhož roku absolvoval letecký výcvik u námořnoctva a nastoupil jako stíhací pilot na letadlové lodi Independence,kde sloužil do roku 1964. Pak následovala škola zkušebních pilotů na letecké základně Edwards.

Kosmonautem.

V roce 1966 byl vybrán pro vojenský program MOL, tehdy pod letectvem Spojených států amerických. Po jeho zrušení se roku 1969 stal členem oddílu kosmonautů u NASA. Byl jmenován velitelem "". Později byl jmenován do záložních posádek Skylab 2, Skylab 3 a Skylab 4 a Sojuz-Apollo. Po ukončení programu Apollo se zacvičil v hodnosti kapitána vojenského námořnictva pro lety na raketoplánech. Oženil se a měl tři děti.

Lety do vesmíru.

V letech 1981–1984 absolvoval čtyři lety na raketoplánech Columbia a Challenger. Byl 102. člověk, který se dostal do vesmíru a strávil v něm 23 dní. Všechny čtyři starty byly na Floridě, mysu Canaveral, Kennedyho vesmírném středisku. Poprvé letěl v dubnu 1981, přesně 20 let po letu Gagarina, na palubě Columbie. Byl to první, zkušební let raketoplánu, který trval jen dva dny. Přistáli na základně Edwards. Velitelem mu byl zkušený astronaut John Young.  O dva roky později letěl na raketoplánu Challenger již jako kapitán, v posádce měl tři muže (Frederick Hauck, John Fabian, lékař Norman Thagard) a jednu ženu Sally Rideovou. Během letu vypustili dvě družice a jednu zas později několikrát cvičně zachytili a nakonec se s ní vrátili k Zemi, na základnu Edwards.  O rok později odstartoval Crippen jako velitel Challengeru znovu, v posádce letu STS-41-C byl jeho pilot Francis Scobee a tři letoví specialisté George Nelson, Terry Hart a James van Hoften. Z nákladového prostoru raketoplánu vypustili družici LDEF (Long Duration Exposure Facility), pak pomocí manipulátoru RMS (Remote Manipulator System) zachytili poškozenou družici pro výzkum Slunce Solar Maximum Mission (SMM), v nákladovém prostoru raketoplánu ji opravili a funkční vypustili na oběžnou dráhu.  Počtvrté letěl velitel Crippen na Challengeru ještě tentýž rok, tedy 1984. Pro něj to byl poslední let. V posádce STS-41-G bylo šest astrounatů, z nichž dva byli cizinci a dvě ženy (Paul Scully-Power z Austrálie, Marc Garneau z Kanady, Američanky Kathryn Sullivanová a Sally Rideová, dva Američané David Leestma a Jon McBride). Během letu vypustili družici ERBS. Přistáli v pořádku na Floridě.

Po ukončení letů.

V NASA zůstal řadu let až do roku 1995 v různých řídících funkcích. V letech 1986 až 1989 byl zástupcem ředitele letů raketoplánů na Floridě. Další dva roky byl ředitelem letů ve Washingtonu. Roku 1991 z týmu kosmonautů odešel. V letech 1992 až 1995 byl ředitelem KSC.  Poté odešel do soukromé sféry a stal se viceprezidentem jedné z divizí firmy Lockheed Martin Information Systems. V roce 1999 se stal prezidentem Amerického institutu letectví a kosmonautiky.

Robert Laurel Crippen (* 11. září 1937 Beaumont, Texas, USA) je americký astronaut z programu Apollo a letů s raketoplány. Později se stal manažerem řady institucí a firem.

Robert Laurel Crippen (born September 11, 1937) is an American retired naval officer and aviator, test pilot, aerospace engineer, and retired astronaut. He traveled into space four times: as Pilot of STS-1 in April 1981, the first Space Shuttle mission; and as Commander of STS-7 in June 1983, STS-41-C in April 1984, and STS-41-G in October 1984. Crippen received the Congressional Space Medal of Honor.  Crippen participated in the recovery operations for the remains of crew members after the Space Shuttle "Challenger" disaster.


Život.

Michel Richard byl jedním z patnácti dětí Michela Lalande a Claude Dumourtiersové. V devíti letech se stal zpěvákem v královské kapli "St. Germain-l'Auxerrois" v Paříži. Hrál na několik nástrojů a v patnácti letech se neúspěšně ucházel o místo houslisty v operním orchestru řízeném Jeanem-Baptistou Lullym. Byl rovněž výborným cembalistou a učil na tento nástroj dcery francouzského šlechtice Maréchala de Noailles, který jej doporučil králi Ludvíku XIV., aby vyučoval jeho dvě dcery. V letech 1670–1680 působil jako varhaník ve čtyřech pařížských kostelech: "Saint-Gervais", "Petit-Saint-Antoine", "Saint-Paul" a "Saint-Jean-en-Grève".  V roce 1683 uspořádal Ludvík XIV tradiční skladatelskou soutěž. Zadal všem ke zhudebnění stejný náboženský text a sám byl jediným soudcem. Delalande byl jedním ze čtyř vítězů. Dalšími byli Nicolas Goupillet, Pascal Collasse a Guillaume Minoret. Vítězové měli za povinnost vždy čtvrt roku komponovat pro královskou kapli chrámovou hudbu. Jak jednotliví skladatelé odcházeli do důchodu, Delalande přebíral jejich povinnosti, až v roce 1714 se stal jediným ředitelem hudby královské kaple. V roce 1695 se podobným postupem stal i ředitelem komorní hudby. Za všechny tyto funkce byl dobře placen a žil v relativním luxusu.  V roce 1684 se Delalande oženil s Anne Rebelovou, se kterou měl dvě dcery Marie-Anne (1686) a Jeanne (1687). Obě zemřely při epidemii neštovic v roce 1711. Král financoval jejich smuteční obřady. Když Ludvík XIV. zemřel (1715), Delalande začal přenášet dvorní povinnosti na své studenty a královská kaple se vrátila k systému čtyř skladatelů. V roce 1722 Delalandova manželka zemřela a o rok později se znovu oženil s Maríe-Louisou de Cury (1692–1775), se kterou měl jednu dceru.  Michel Richard Delalande zemřel 18. června 1726 na zápal plic. Je pochován v chrámu Notre Dame ve Versailles. Vzhledem k tomu, že sám nikdy smuteční mši nezkomponoval, hrálo se na jeho pohřbu requiem, které v roce 1656 zkomponoval Charles d'Helfer pro vzpomínkové smuteční obřady za lotrinského vévodu Karla III..

Dílo.

Delalande je známý zejména svými velkými motety, která komponoval pro královskou kapli. Dochovalo se jich 70, řada z nich i v několika verzích. Tato díla formálně připomínají německé kantáty, ve kterých se střídají sólové árie, ansámbly a polyfonní sbory. Moteta jsou zpravidla komponována pro tři „sbory“, tj. menší skupiny hlasů se stejným partem, plný sbor a orchestr. S postupem času se struktura těchto skladeb měnila. Jeho rané práce jsou organizovány poněkud volněji, bez jasného rozdělení mezi jednotlivými částmi. Pozdější práce jsou charakteristické přesnějším rozdělení slabičných recitativů, árií, sborů a instrumentálních částí a zvýrazněním kontrastů mezi nimi. Sbory, obvykle složené z pěti dílů, se stávají více polyfonními a orchestrální části jsou méně závislé na vokální linii. Typickým příkladem je posthumní verze jeho "De profundis". Často se motiv vstupní instrumentální symfonie stává hlavním motivem následující sborové fugy, jako je tomu např. v "Hostem repellas longius" ze skladby "Veni Creator Spiritus" z roku 1684.  Souborný katalog Delalandových děl byl sestaven Lionelem Sawkinsem a Johnem Nightingalem v roce 2005 a vydán nakladatelstvím Oxford University Press. Obsahuje více než 3000 hudebních příkladů, detaily požadavků na interpretaci a prakticky veškerý dostupný zdrojový materiál.

Michel Richard Delalande, psán také de Lalande (15. prosince 1657 Paříž – 18. června 1726 Versailles) byl francouzský barokní houslista, varhaník a hudební skladatel, který sloužil na dvoře krále Ludvíka XIV.. Byl jedním z nejznámějších skladatelů tzv. velkých motet. Jeho dílo předznamenává kantáty Johanna Sebastiana Bacha či oratoria Georga Friedricha Händela.

Michel Richard Delalande [de Lalande] (15 December 1657 – 18 June 1726) was a French Baroque composer and organist who was in the service of King Louis XIV. He was one of the most important composers of grands motets. He also wrote orchestral suites known as "Simphonies pour les Soupers du Roy" and ballets.


Společenské a doprovodné akce.

Společenské akce.

Air Asia Airlines, představili nové barevné řešení jednoho svého stroje z leteckého parku. Za účasti týmu Williams dostalo jedno z letadel stejné zbarvení jako přilba pilota Nica Rosberga. Grand Prix Malajsie byla doprovázena také slavnostním banketem, za účasti jezdců, konstruktérů a šéfů týmů. Večerem provázela známa Paula Malai Ali z brunejské televize, kde uvádí pořad ESPN Star Sports. Mezi hosty byl i známý fotograf Steve Slater, Tony Fernández špičkový hráč baseballu z Dominikánské republiky nebo malajsijský modní návrhář Bernard Chandran. Stejně jako v Austrálii tak i v Malajsii bylo vybráno deset dívek, které se utkaly o titul Formula Una. Všechny dívky byly vybrány v Singapuru a vítězkou se stala 18letá studentka Jamie Lee Franklandová. Do finále v San Paulo se kvalifikovala Lutfiah Abdul Jabbarová, 25letá modelka ze Singapuru.

Závody.

Součásti jubilejního desátého ročníku Grand Prix Malajsie byl i závod asijské série GP2, prvnímu závodu dominoval ruský pilot stáje Campos, Vitalij Petrov. V nedělnímu sprintu se pak nejlépe dařilo japonskému pilotovi Kamuj Kobajašimu. Další sérií, která se v Malajsii představila, byla Speedcar Series ve které startuje řada bývalých hvězd formule 1, jako Stefan Johansson, Alex Yoong, Gianni Morbidelli, Jean Alesi, Johnny Herbert, Christian Danner, Heinz-Harald Frentzen nebo Jacques Villeneuve. Na trati v Sepangu si prvenství z prvního závodu odnesl, bývalý pilot Ferrari Jean Alesi a ve druhé jízdě zvítězil Uwe Alzen. Dalším zpestřením závodního víkendu byl asijský Porsche Carrera Cup, ve kterém se o prvenství v obou jízdách podělili Christian Menzel a Darryl O’Young. Další asijskou sérii byla formule BMW, v prvním závodě zvítězil Ross Jamison a ve druhé jízdě zvítězil Simon Moss.

Průběh závodu.

Tréninky.

Na nově položeném asfaltovém koberci se vozy z počátku potýkali s nedostatečnou přilnavostí. Nejlépe si s tím poradili oba piloti stáje Ferrari, Felipe Massa nadělil svému stájovému kolegovi nečekaně 1,067 sekundy. Je ovšem třeba zdůraznit, že Kimi Räikkönen odjel pouze 8 kol, poté zůstal stát na trati s prázdnou nádrží, dle vyjádření vedení stáje nefungovalo radiové spojení mezi Kimiho vozem a jeho závodním inženýrem. Na trati se odehrávala spousta zajímavých okamžiků. Nejprve Adrian Sutil odstoupil pro poruchu motoru, následně měl problémy David Coulthard, když se po přejetí obrubníku úplně rozsypalo přední zavěšení jeho Red Bullu. Vzhledem k tomu, že i v Austrálii stáj Red Bull měla problémy s křehkostí vzpěr předního zavěšení, byly vozy pod drobnohledem sportovních komisařů, kteří dokonce zvažovali možnost zákazu startu pro Red Bull v GP Malajsie. Oba jezdci stáje Williams se nedokázali vyrovnat s nízkou přilnavosti a Nico Rosberg se na přední pozice dostal jen díky nestandardně měkké směsi pneumatik.  Ve druhém tréninku k sobě měla první trojice jezdců (Hamilton, Massa a Räikkönen) mnohem blíže (všichni tři se vtěsnali do 0,373s), než jak tomu bylo v ranním tréninku. Jenson Button na čtvrtém místě ztrácel již téměř jednu sekundu. Nečekaný výpadek měl druhý pilot McLarenu Heikki Kovalainen, který dosáhl jen na sedmou příčku. Stejně překvapující jako čtvrtá příčka Hondy je i umístění Sebastiana Vettela na pátém místě. Během tréninku se dokonce vůz Toro Rosso německého pilota držel dlouhou dobu na druhé příčce, zatímco jeho týmový kolega Bourdais nedokázal zajet jediné měřené kolo. Do první desítky se dostal i velmi vyrovnaně jezdící Giancarlo Fisichella, který tak znovu deklasoval svého týmového kolegu Adriana Sutila.  Skvěle si počínal i Fisichelluv krajan Jarno Trulli, který svou Toyotu dovezl na šestou příčku a předčil tak jak McLaren Heikki Kovalainena tak obě BMW. Robert Kubica, lepší z obou pilotů BMW zajel osmý čas, zatímco Nick Heidfeld dosáhl pouze na 13. příčku, kterou uhájil jen těsně před dvojicí jezdců z Renaultu (Alonso a Piquet). Vozy Williams znovu nedokázali najít recept na nedostatečnou přilnavost a obsadili 10. respektive 12. místo (Nakadžima a Rosberg). Poslední příčky patřily vozům Super Aguri a Red Bull, dokonce David Coulthard pod vlivem dopoledních problémů s předním zavěšením, na trať nevyjel.  Nick Heidfeld překonal obě Ferrari ve třetím a posledním tréninku na Grand Prix Malajsie. Pilot stáje BMW Sauber se do čela vyhoupl v samém závěru tréninku a odsunul tak Felipe Massu i Kimi Raikkonena, kteří dominovali z velké části celému rannímu tréninku. Stejně jako v Melbourne se vozy stáje McLaren v této části tréninku na trati příliš neobjevily, Lewis Hamilton a Heikki Kovalainen se umístili na 11. respektive 16. místě. Na čtvrtém místě se umístil Jarno Trulli následován oběma vozy Red Bull Marka Webbera a Davida Coultharda. Určitým překvapením bylo sedmé místo Nelsona Piqueta, který tak po nezdaru v Austrálii překonal svého týmového kolegu Alonsa o tři desetiny sekundy. Brazilec ze stáje Renault získal náskok v prvním sektoru svého posledního kola, ale chyboval v zatáčce 5 a 6. Jenson Button (Honda), Sebastian Vettel (Toro Rosso) a Timo Glock (Toyota) zkompletovali top ten.

Kvalifikace.

Nad kvalifikaci visela hrozba deště a značný zmatek ve stanovení předpovědi. Dle oficiálních údajů se měl déšť spustit na trať 30 minut od startu kvalifikace, zatímco tým Renault informoval své jezdce, že déšť se spustí za sedm minut. Diváci na trati dostali informaci o 20 minutách do začátku deště. Proto se na trať postupně vydávali všichni jezdci, aby nepromarnili šanci na dobrý čas. V první části kvalifikace se o nejlepší čas přetahovali jezdci Ferrari a McLarenu. Nejprve se na čele střídali Massa a Räikkönen, nakonec se smál ten třetí vzadu, rychle jezdící Kovalainen. Již se zdálo, že jsou karty rozdané, ale šest minut před koncem se do čela dostal nenápadně jezdící Trulli, kterého již nikdo nepřekonal. Do další části kvalifikace nepostoupili dle očekávání oba piloti Super Aguri Anthony Davidson (22.) a Takuma Sato (20.), dále Adrian Sutil na Force India (21.), Sébastien Bourdais s Toro Rosso (19.), Kazuki Nakajima Williams (18.), kterého navíc čekal trest v podobě odsunutí o 10. míst na startu za kolizi s Kubicou z předchozí Grand Prix. Jen těsně se do druhé části nedostal Giancarlo Fisichella, kterého překonal o 4 desetiny Barrichello.  Druhá část kvalifikace měla velice podobný průběh jako první. Nejprve se o vedení přetahovali jezdci McLarenu a Ferrari, ale s blížícím se závěrem se vpředu začala objevovat i jiná jména. Ta pravá bitva se strhla až v samotném závěru, kdy do konce zbývaly pouhé dvě minuty. Postup do poslední části a právo bojovat o pole positions si zajistili Raikkonen, Massa, Hamilton, Kovalainen, Heidfeld, Kubica, Trulli, Glock, Alonso a Webber.  Nad trati v Sepangu byla stále hrozba přeháňky a tak týmy stále spekulovaly nad volbou pneumatik. Před startem do třetí a závěrečné části kvalifikace se na konci pitline seřadily vozy McLaren, Ferrari a BMW. Ale počáteční snaha o zajetí nejlepšího času se díky špatné předpovědi počasí proměnila vniveč a o pole se bojovalo, jak je už zvykem, v závěrečných kolech. Nejprve šel do čela Räikkönen, ale Massa ho překonal o půl sekundy. Druhou řadu si zajistil McLaren v pořadí Kovalainen - Hamilton, ale oba byli nakonec potrestání posunutím o pět míst na startu za extrémně pomalou jízdu na trati, poté co oba absolvovali své kvalifikační kolo. Na třetí místo se tak dostal Jarno Trulli a ze čtvrtého startoval Robert Kubica.

Závod.

Nejlépe odstartoval Räikkönen, který se před první zatáčkou dostal na úroveň týmového kolegy Massy. Nakonec však nepokoušel osud a nechal Massu před sebou. Za zády obou vozu Ferrari se do prekérní situace dostal ze třetí pozice startující Trulli, oba jezdci stáje BMW se ho snažili předjet, ale Ital se nevzdal a svou pozici uhájil. Nejhůře z této trojice dopadl Heidfeld, který se lehce dotkl předního kola Trulliho Toyoty a navíc ztratil další dvě pozice. Ze zadních pozic se dopředu prodral Hamilton a Coulthard, oba si tak polepšili o čtyři místa. Bourdais se po smyku v šesté zatáčce dostal mimo trať a závod tak pro něj skončil. Dalším nešťastníkem byl Timo Glock, kterého zezadu podebral Nico Rosberg a přerazil mu závěs, zatímco Rosbergovi v boxech vyměnili poškozený nos a pokračoval v jízdě. Počínaje 17. kolem začaly první zastávky v boxech. jako první ke svým mechanikům zamířili Massa, Trulli a Heidfeld. Na tento okamžik čekal Räikkönen a snažil se zajíždět co nejrychlejší kola, tak aby se po své zastávce dostal před Massu. Räikkönenovi jeho strategie vyšla dokonale, po své zastávce se dostal před Massu a po zajeti Kubici do boxu se ujal i vedení. První zastávka se nevydařila Hamiltonovi, který se u mechaniků zdržel přes 41 sekund, na vině byla poškozená matice, která nešla povolit. Felipe Massa po 30. kolech ztrácel na svého kolegu již 4,9 sekundy a ve snaze dohnat tuto ztrátu chyboval a dostal se do kačírku, ze kterého se již nedostal. Na druhé místo se tak dostal Kubica, na třetí místo se díky pozdější zastávce dostal Kovalainen, čtvrtý byl skvěle jezdící Trulli, který dokázal odrazit i útok Lewise Hamiltona. Až šestý byl Heidfeld s druhým vozem BMW. Sedmým místem získal první body sezóny i Mark Webber. Jeden bod vybojoval i Alonso s vozem Renault.

Nejrychlejší kolo.

Nick Heidfeld- BMW Sauber F1.08-1:35.366  Vývoj nejrychlejšího kola

Vedení v závodě.

Průběh závodu kolo za kolem

Postavení na startu.

Felipe Massa- Ferrari-1:35.748

Grand Prix Malajsie 2008 ( X Petronas Malaysian Grand Prix ) druhý závod 59. ročníku mistrovství světa vozů Formule 1, historicky již 787. grand prix, se uskutečnil na trati Sepang nedaleko města Kuala Lumpur. V dějišti Grand Prix Malajsie panovaly přímo tropické podmínky, teplota vzduchu byla 31 °C, teplota trati 45 °C a vlhkost 71 %.  Oficiální plakát

The 2008 Malaysian Grand Prix (formally the X Petronas Malaysian Grand Prix) was a Formula One motor race held on 23 March 2008 at the Sepang International Circuit, Sepang, Malaysia. It was the 2nd race of the 2008 Formula One season. The 56-lap race was won by Kimi Räikkönen for the Ferrari team after starting from second position. Robert Kubica finished second in a BMW Sauber car, with Heikki Kovalainen third in a McLaren.  It was an all-Ferrari front row, as Felipe Massa started from pole position, with Räikkönen alongside. The McLarens of Kovalainen and Lewis Hamilton had been expected to line up behind the Ferraris on the second row, but both drivers were given five-place grid penalties post-qualifying for holding up Nick Heidfeld and Fernando Alonso respectively, dropping them to eighth and ninth on the grid. Massa cut across his Ferrari teammate at the start, to stop him overtaking on the run to turn one. The top four of Massa, Räikkönen, Kubica and Mark Webber held station until the first round of pit stops. Räikkönen took the lead after these stops and after Massa retired following a spin into the gravel, the Finn cruised to a victory of nearly twenty seconds. Championship leader Hamilton could only finish in fifth position, after a tardy first stop on lap 19, with his McLaren team encountering a problem on his front right tyre and lost ground while trying to pass Webber.  Despite his fifth position, Hamilton kept the Drivers' Championship lead with 14 points, closely followed by Räikkönen and Heidfeld on 11. In the Constructors' Championship, McLaren also kept their lead, with their five-point lead from Australia staying intact. BMW Sauber moved into second place on 19, with Ferrari in third on 11.


Životopis.

Marie Kristina, v kruhu rodiny zvaná Christa, se narodila na zámku Židlochovice jako dcera arcivévody Karla Ferdinanda, druhého syna arcivévody Karla, a jeho ženy Alžběty Františky Marie Rakouské.  29. listopadu 1879 se v madridském královském paláci provdala za krále Alfonse XII. Španělského.  Byla matkou jeho tří legitimních dětí:  Protože se nástupce trůnu Alfons XIII. narodil až po smrti svého otce, působila Marie Kristina po smrti svého manžela 25. listopadu 1885 až do narození syna Alfonse 17. května 1886 jako regentka Španělska. Regentkou zůstala i po prohlášení novorozeného syna králem Alfonsem XIII., a to až do doby jeho plnoletosti v roce 1902, kdy sám převzal úřední záležitosti. Během jejího regentství prohrálo Španělsko roku 1898 španělsko-americkou válku. V roce 1898 byla podepsána Pařížská mírová smlouva, ve které Španělsko předalo Kubu, Portoriko, Filipíny a Guam do správy USA, o rok později byla podepsána německo-španělská smlouva, ve které Španělsko prodalo svá zbývající koloniální území v Pacifiku Německu (Palau, Severní Mariany a Karolíny).  Jako vdova, matka i regentka (do roku 1902) Marie Kristina ve věku 27 let zcela rezignovala na přepych dvora a zcela se oddala péči o syna. Vládu mu předala při dosažení jeho plnoletosti v roce 1902. Když se v roce 1906 oženil, ztratila definitivně roli první dámy královského dvora a zbytek svého života zasvětila pomoci potřebným.

Zajímavosti.

Marie Kristina byla považována za agilní, v tehdejší době až odvážnou ženu. Když v červnu (27. 6.) 1889 královští inženýři prováděli v parku poblíž Madridu experimenty s vojenskými balóny, objevila se náhle královna a projevila přání podniknout let. Hlavní opatrovatelka měla podle svědectví veliký strach letět s ní, proto nastoupila královna sama s jedním z pobočníků a několika inženýry do balónu, jenž se, připevněný dvěma lany, za hromového jásotu vojáků a důstojníků vznesl do výšky 350 metrů. Balónu od té doby nikdo neřekl jinak než „Maria Christina von Habsburg“.

Marie Kristina Habsbursko-Lotrinská (německy "Maria Christina Désirée Henriette Felicitas Rainiera von Habsburg-Lothringen", španělsky "María Cristina de Habsburgo-Lorena", 21. července 1858, Židlochovice– 6. února 1929, královský palác v Madridu), byla císařská a královská princezna, arcivévodkyně rakouská, španělská královna a regentka jako druhá manželka Alfonse XII., matka krále Alfonse XIII.

Archduchess Maria Christina Henriette Desideria Felicitas Raineria of Austria, also known as Maria Christina Henrietta Désirée Félicité Rénière (21 July 1858 – 6 February 1929) was Queen of Spain as the second wife of King Alfonso XII. She was regent during the vacancy of the throne between her husband's death and her son's birth, and during the minority of their son, Alfonso XIII, between 1885 and 1902.


Průběh bojů.

Obsazení Pražského hradu a Malé Strany.

Po neúspěšném obléhání Brna byla švédská vojska nucena ukončit tažení na Vídeň a stahovala se zpět do Švédska. 15. července se však generál Königsmarck spojil s Arnoštem z Ottowaldu, který mu o deset dní později zajistil vniknutí na Malou Stranu a na Pražský hrad. Švédské jednotky, které využily malou bdělost stráží v souvislosti s oslavou svatby císaře, nepozorovaně pronikly stezkou dovnitř. Po obsazení západních částí Prahy začali žoldnéři ihned rabovat. Lup vojáků činil 12 miliónů zlatých, do zajetí bylo zavlečeno 80 význačných osobností, za které bylo možno požadovat výkupné. Cenné sbírky, které na Pražském hradě nashromáždil císař Rudolf II., však Königsmarck nevydal svým lidem, ale prohlásil je za státní kořist a postavil k nim silné stráže. Tyto předměty pak byly odvezeny do Švédska, mnoho z nich se stalo součástí výzdoby Švédského královského paláce.

Obléhání pražských měst.

Po obsazení západního břehu Vltavy švédskými vojsky začal velitel pražské posádky Rudolf Colloredo organizovat obranu Starého a Nového Města pražského. Švédové sice spoléhali na to, že budou v pražských městech vítáni jako osvoboditelé z habsburského jha, jak je o tom ujišťovali čeští emigranti, ovšem situace byla jiná.  Hrabě Colloredo zorganizoval měšťanské sbory a přivítal i založení studentské legie složené z posluchačů pražské univerzity. Studentskou legii vedl jezuita z Klementina, Jiří Plachý-Ferus, který se sám přímo účastnil boje. Königsmarckovo vojsko však mělo plné ruce práce s loupením, takže útok prozatím neprovedlo. 31. července však dospěla k Praze další švédská armáda pod vedením generála Wittenberga a začalo tak obléhání. 3. a 4. srpna byla pražská města mohutně bombardována oběma švédskými armádami. K přímému útoku se však Švédové neodhodlali a Wittenbergovo vojsko táhlo na jih od Prahy, aby si mohli jeho vojáci nakrást stejně, jako ti Königsmarckovi.  Obležená Praha si mohla několik dní odpočinout a přistoupit k naléhavým opravám městských hradeb. Koncem září se Wittenbergovo vojsko vrátilo zpět a s ním přitáhla další švédská armáda pod velením Karla Gustava, následníka švédského trůnu. První útok všech tří armád proběhl 6. října, ovšem největší boje se odehrály ve dnech 10. až 11. října. 24. října byl podepsán vestfálský mír, ale o něm nevěděli ani útočníci, ani obležení. Ten den se konal čtvrtý velký útok na město. Švédové se pokoušeli o průlom v městských branách a dosáhli i částečných úspěchů. Pražané se udatně bránili, podnikali protiútoky, avšak docházely jim zásoby střelného prachu. Hrabě Colloredo již začal vyjednávat se Švédy, ale podmínky byly tak potupné, že je Pražané odmítli. 1. listopadu dostal Karel Gustav zprávu, že byl uzavřen mír a třicetiletá válka skončila. Boje ztichly a švédská vojska se stáhla. Pražané mohli pohřbít 219 padlých obránců města.

Důsledky.

Staré Město od císaře Ferdinanda III. dostalo do znaku "„ruku s mečem, která se chystá hájit otevřenou bránu proti vetřelcům.“" Tato "„ruka s mečem“" je dnes součástí znaku hlavního města Prahy. Podobně Ferdinand III. za zásluhy při obraně Starého Města udělil cechu židovských řezníků z židovského Města privilegium používat dvouocasého lva ve svém cechovním znamení. Na památku zachránění Prahy byl také, jako projev díkuvzdání Panně Marii, postaven na Staroměstském náměstí Mariánský sloup, který však byl roku 1918 zbořen v mylném domnění, že se jednalo o symbol Rakouské monarchie.  Události z roku 1648 dodnes připomíná nápis na domě na Novotného lávce následujícího znění:

Švédská kořist.

Na přímý rozkaz královny Kristýny I. byly z Prahy švédskými vojáky odvezeny zbytky Rudolfovy "Kunstkomory", které vojska dřívějších okupantů nestačila odnést. Mezi nejvýznamnější kusy císařské sbírky patří Codex gigas nebo Codex Argenteus, na 500 obrazů, 70 bronzových soch, 370 vědeckých přístrojů, 400 indických kuriozit, stovky korálů, slonoviny, drahých kamenů, jantarů apod. Později byla uloupena také knihovna Rudolfa II. Mezi uměleckými předměty byla díla světových mistrů, jako např. Leonarda da Vinciho, Rafaela, Tiziana, Corregia, Tintoretta, Rubense, Paola Veroneseho, Caravaggia, Breughela, Cranacha, Dürera či Hieronyma Bosche.

Reference v kultuře.

O obléhání Prahy pojednává i píseň "1648" od švédské skupiny Sabaton z alba Carolus Rex.

Švédské obležení Prahy bylo poslední střetnutí třicetileté války, které se odehrálo v roce 1648, když se švédská vojska operující v Čechách pokoušela obsadit Prahu. Švédské armádě generála Jana Kryštofa Königsmarcka se pomoci přeběhlého císařského důstojníka Arnošta z Ottowaldu podařilo obsadit Malou Stranu a Pražský hrad již 26. července. Na pravém břehu Vltavy se však obyvatelé Starého a Nového Města pražského připravovali na obranu a ve dnech 31. července až 1. listopadu úspěšně odolávali útokům švédských armád.  Švédové z Prahy odvezli většinu umělecké sbírky Rudolfa II. nevyčíslitelné hodnoty, jako například Codex Argenteus nebo Codex gigas („Ďáblova Bible“), stovky cenných obrazů italských a vlámských mistrů, soch apod. Část této kořisti zůstává dosud ve Švédsku, část se dostala (jako vlastnictví královny Kristýny I.) do sbírek Vatikánu, jenom několik rukopisů se vrátilo do Česka.

The Battle of Prague, which occurred between 25 July and 1 November 1648 was the last action of the Thirty Years' War. While the negotiations for the Peace of Westphalia were proceeding, the Swedes took the opportunity to mount one last campaign into Bohemia. The main result, and probably the main aim, was to loot the fabulous art collection assembled in Prague Castle by Rudolph II, Holy Roman Emperor (1552–1612), the pick of which was taken down the Elbe in barges and shipped to Sweden.  After occupying the castle and the western bank of the Vltava for some months, the Swedes withdrew when news of the signing of the treaty reached them.  It was the last major clash of the Thirty Years' War, taking place in the city of Prague, where the war originally began 30 years earlier.


Život.

Sára Schalkházi se narodila v Košicích v hotelu "Schalkház" jako druhé ze tří dětí hoteliéra Leopolda Schalkháze a jeho ženy Klotildy. Rodina měla německé kořeny a mluvilo se v ní maďarsky. Pokřtěna byla 11. června 1899 v katedrále svaté Alžběty. Otec Sáře zemřel, když jí byly dva roky, vyrostla v inteligentní, temperamentní a legraci milující samostatnou dívku, která si dle svého bratra hrála spíše s chlapci než děvčaty. Měla literární nadání, jako „náctiletá“ psala divadelní hry.  Po základní škole vystudovala "Košický učitelský ústav" a stala se učitelkou. Učila však jen jediný rok, po vzniku Československa toto povolání musela opustit, protože odmítla přísahat věrnost novému státu. Nejprve se vyučila knihvazačství a posléze se uchytila jako novinářka píšící do maďarských periodik. Vstoupila do "Národní křesťansko-socialistické strany Československa", byla členem jejího vedení a redaktorkou stranických novin. Zaměřovala se zejména na sociální problémy žen.  V letech 1922-1923 byla několik měsíců zasnoubená, nicméně poté zásnubní prsten vrátila, protože dospěla k závěru, že život v manželství pro ní není. Tehdy taky poprvé začala zvažovat možnost, že by ji Bůh povolal k zasvěcenému životu.  V roce 1927 se seznámila se Společností Sester sociální pomoci v Košicích a o rok později absolvovala jejich sociální kurz. V roce 1929 si podala žádost o přijetí do Společnosti. Tam byla přijata, i když její moderní styl života a těžká kuřácká závislost do stylu Společnosti zrovna nezapadaly. Sára uznala, že se bude muset v tomto ohledu změnit a poměrně rychle kouřit přestala. Noviciát nastoupila v únoru 1929 v Szegváru. Část z něj strávila v Košicích, kde organizovala charitní akce, první sliby ale už skládala o svatodušních svátcích roku 1930 opět v Szegváru. Jako motto si zvolila „"Alleluja!"“  Na podzim roku 1932 byla přeložená do Komárna, kde dělala totéž, co v Košicích, nicméně za mnohem složitějších podmínek, navíc krom organizování charity vedla kuchyni pro děti, působila jako katechetka (26 vyučovacích hodin týdně) a redigovala časopis "Katolícka žena". V roce 1934 se krajně vyčerpaná vrátila do Košic. Její představené vyhodnotily její duševní rozpoložení jako nejistotu ohledně povolání a odložily její věčné sliby. Sára musela v mnoha ohledech čelit jejich nepochopení, což ji někdy dost zraňovalo.  Později se doslechla, že maďarští benediktinští misionáři hledají sestry, které by šli k nim vypomáhat na misie a podala si žádost, aby tam mohla odejet. Sestra Margita Slachtová, generální představená, tu volbu schválila a povolala ji do mateřského domu do Budapešti, aby se zde na tuto misi připravila. Postupem času ale z cesty sešlo, jednak to znemožnila zuřící druhá světová válka, jednak válka v Evropě vedla k tomu, že sestry měly plné ruce práce doma.  Sestra Sára složila věčné sliby na svatodušní svátky v roce 1940. Její nové motto znělo „"Alleluia! Ecce ego, mitte me!"“ (Aleluja! Zde jsem, vyšli mne!). V roce 1941 se stala národní ředitelkou maďarského "Hnutí katolických pracujících žen". Založila první vysokou školu pro pracující ženy v Maďarsku a v Budapešti "Dům pro pracující ženy". V roce 1942 si na protest proti postupujícímu pronikání nacismu a podlézavosti k Němcům ve společnosti pomaďarštila příjmení na "Salkaházi".  Válečná situace i politické klima v Maďarsku se stále zhoršovaly, v roce 1943 se Sára rozhodla, že „"obětuje svůj život Bohu pro případ, pokud by nastala doba pronásledování Církve, Společnosti a sester"“. Se souhlasem a v přítomnosti představených tak učinila v kapli svatého Ducha v mateřském klášteře koncem roku. Někdy v této době napsala též hru o sv. Markétě Maďarské (svatořečené v roce 1943), hrála se však pouze jednou, protože po převzetí moci nacisty už byly další reprízy (vlastně veškerá náboženská produkce) zakázány.  V té době již Společnost stále více ukrývala Židy, sháněla jim jídlo, ubytování, úkryty a falešné doklady. Odhaduje se, že Společnost zachránila život asi tisícovce Židů, přičemž asi stovka z nich přežila díky projektům, které organizovala sestra Sára. Ta zejména vedla již zmíněný řádový "Dům pro pracující ženy," v němž některé Židy ukrývala a který i jinak hrál při záchraně Židů klíčovou roli. Dům však měl i civilní zaměstnankyně a jedna z nich sestry udala. „nyilašovci“ (ozbrojené oddíly maďarské nacistické Strany Šípových křížů) dům obklíčili, prohledali a perlustrovali všechny osoby, co v něm byly. Nalezli několik osob s padělanými doklady, které zadrželi. Sestra Sára byla v tu chvíli mimo dům a mohla uprchnout, ale protože věděla, že nacisté budou hledat nějakou zodpovědnou osobu (a tou byla ona jakožto ředitelka domu), vrátila se a vzala na sebe veškerou zodpovědnost. Nacisté ji odvlekli a podle svědectví očitého svědka týž den večer, svlečenou do naha, u Petöfiho mostu spolu s několika dalšími lidmi zastřelili a hodili do vod Dunaje. Její tělo se nikdy nenašlo. Před smrtí sestra Sára poklekla tváří k vrahům a s obličejem zdviženým k nebi se pokřižovala. Žádná z dalších sester popravená nebyla.

Posmrtné pocty.

Památník Jad Vašem prohlásil v roce 1972 Sáru Salkaházi za spravedlivou mezi národy.  Papež Benedikt XVI. ji 24. dubna 2006 prohlásil blahoslavenou, blahoslavení oznámill a beatifikační mši v Budapešti (17. září téhož roku) předsedal kardinál Petr Erdö.

Blahoslavená Sára Salkaházi (do roku 1942 "Sára Schalkház"; 11. května 1899 – 27. prosince 1944) byla katolická novinářka, spisovatelka a řeholnice z Institutu Sester sociální pomoci, zavražděná maďarskými nacisty pro ukrývání Židů.  Za druhé světové války založila a vedla v Budapešti řádový "Dům pro pracující ženy", ve kterém sestry ukrývaly Židy. Jedna z civilních zaměstnankyň domu je udala nacistům ze Strany Šípových křížů, kteří dům prohledali a odvlekli sestru Salkaházi i s několika dalšími lidmi. Ještě týž den je pak všechny postříleli a naházeli do Dunaje.  Památník Jad Vašem ji v roce 1969 prohlásil za Spravedlivou mezi národy a papež Benedikt XVI. ji v roce 2006 prohlásil za blahoslavenou. Její památka se slaví 27. prosince.

Sára Salkaházi (, Kassa, 11 May 1899 – Budapest, 27 December 1944), born as "Schalkház Sarolta Klotild", was a Hungarian Catholic religious sister who saved the lives of approximately one hundred Jews during World War II. Denounced and summarily executed by the pro-Nazi Arrow Cross Party, Salkaházi was beatified in 2006.


Popis.

Strom vysoký až 30 m, s vysokou, často na jednu stranu převislou, poměrně širokou korunou na silném, přímém nebo poněkud ohnutém kmeni. Větve topolu bílého jsou velmi světlé, někdy dokonce jejich kůra připomíná kůru březovou. Listy jsou na rubu šedobíle plstnaté, značně proměnlivých tvarů. V obdobích extrémního sucha a úpalu se listy otočí tmavým lícem do stínu, světlou plstnatou rubovou stranou se snaží odrážet nadbytek slunečního svitu a zmírnit tak odpar vody z koruny. Nasazuje množství kořenových výmladků.

Výskyt.

Původní areál rozšíření zahrnuje převážnou část střední, východní a jižní Evropy, od střední Francie směrem na východ až po střední Sibiř k řece Jenisej. Dále pokrývá Malou a Střední Asii až po západní předhůří Himálaje. V ČR je s jistotou původní v moravských úvalech. V nížinách Čech je pravděpodobně nepůvodní, ale dnes ho můžeme potkat i tam.  Je jedním z převládajících druhů lužních lesů spolu s keřovitými a stromovitými druhy vrb. Roste podél řek a je pionýrským druhem na spáleništích a čerstvých pasekách.

Použití.

Slouží ke zpevňování břehů a k vytváření větrolamů, některé kultivary se využívají i v okrasném sadovnictví. Problémem jsou však ochmýřená semena, která mohou působit citlivějším osobám alergie.  Dřevo se používá zejména na výrobu obalů (beden), překližek a v menší míře i pro výrobu nábytku.

Taxonomická poznámka.

Francouzský botanik Louis-Albert Dode tento druh vzhledem k velké proměnlivosti listů a způsobu olistění stromů rozdělil počátkem 20. století na celou řadu samostatných druhů (viz odst. Synonyma). Toto dělení však nebylo obecně akceptováno.

Literatura.

"Květena České republiky, díl 2" / S. Hejný, B. Slavík (Eds.). - Praha : Academia, 1990. - S. 490. -

Topol bílý ("Populus alba"), zvaný též topol linda nebo jen linda, je opadavý strom z čeledi vrbovité, v ČR dosti rozšířený, především v údolích velkých řek.

Populus alba, commonly called silver poplar, silverleaf poplar, or white poplar, is a species of poplar, most closely related to the aspens ("Populus" sect. "Populus"). It is native to Morocco and the Iberian Peninsula through central Europe (north to Germany and Poland) to central Asia. It grows in moist sites, often by watersides, in regions with hot summers and cold to mild winters.


Kannadské hlásky.

Kannadština má 15 samohlásek, z toho 11 základních ("a, ā, i, ī, u, ū, e, ē, o, ō, slabikotvorné :r"), 2 dvojhlásky ("a, a") a 2 polohlásky (":μ, :ħ"), a 36 souhlásek ("k, k, g, g, n, č, č, dž, dž, ň, T, T, D, D, N, t, t, d, d, n, p, p, b, b, m, y, r, l, w, L, ŝ, ś, s, h").

Vzhled kannadských hlásek.

Souhlásky  Samohlásky a dvojhlásky  Polohlásky

Způsob zápisu.

Při zápisu kannadštiny se souhlásky spojují se samohláskou tak, že výsledný grafém tvoří slabiku ("~ka~, ~nu~, ~be~, ~dhī~" aj.). Pro tento účel má každé písmeno kannadské abecedy formu zápisu jako základní tvar a jako spřežkový znak.  Příklad: ka – ಕ; nu – ನು; be – ಬೆ; dī – ಧೀ; rma – ರ್ಮ; TTe – ಟ್ಟೆ; a – ಅ; a – ಔ; ō – ಓ

Základní tvar samohlásek.

Základní tvar samohlásek se používá na počátku slova, když samohláska stojí sama o sobě jako slabika (stejně jako v češtině), nebo pokud stojí jako samostatné písmeno.  Příklad: a – ಅ; a – ಔ; ō – ಓ; i – ಇ; a – ಐ; ū – ಊ; e – ಎ

Základní tvar souhlásek.

Základní tvar souhlásek odpovídá slabice se spřežkovým znakem samohlásky a (např. "ka~, na~, śa~" apod.).  Pro zápis samostatné souhlásky (nevokalizované, tj. bez samohlásky) se k základnímu tvaru souhlásky připojí zvláštní diakritický znak zvaný halant (್).  Příklad: ka – ಕ; ka – ಕೌ; rō – ರೋ; ri – ರಿ; sa – ಸೈ; sū – ಸೂ; k – ಕ್; r – ರ್; s – ಸ್

Spřežkový znak samohlásek.

Spřežkový znak samohlásek se používá při kombinaci samohlásky se souhláskou a připojuje se přímo k základnímu tvaru souhlásky.  Příklad: ka – ಕ; ka – ಕೌ (ೌ); rō – ರೋ (ೋ); ri – ರಿ (ಿ); sa – ಸೈ(ೈ);

Spřežkový znak souhlásek.

Diakritický znak souhlásek se používá při kombinaci více souhlásek v rámci slabiky (např. ~DDa~, ~snē~, ~tmī~, ~kšmi~, ~štra~ aj.) V takovém případě se samohláskový znak spojuje se základním tvarem první souhlásky slabiky, spřežkové znaky ostatních souhlásek ve slabice se píší vpravo dole hlavního slabičného grafému.  Příklad: DDa – ಡ್ಡ; snē – ಸ್ನೇ; tmī – ಥ್ಮೂ; kšmi – ಕ್ಷ್ಮಿ; štra – ಷ್ತ್ರ

Zápis souhlásky r.

Výjimku tvoří souhláska r, která má dva způsoby psaní spřežkového znaku.  V základním tvaru se píše pouze pokud se vyskytuje jako jediná souhláska ve slabice.  První způsob psaní spřežkového znaku r se použije pravidelně, tj. pokud souhláska stojí jako druhá (či další) souhláska slabiky. Vyskytne-li se však r jako první (náslovná) souhláska ve slabice s více souhláskami (souhlásková spřežka), píše se v základním tvaru se samohláskovým diakritickým znakem druhá souhláska slabiky, po které následuje hláska r zapsaná zvláštním spřežkovým znakem zvaným arka.  Příklad: ra – ರ; rra – ರ್ರ; ča-kra – ಚಕ್ರ; da-rma – ಧರ್ಮ; sū-rya – ಸೂರ್ಯ

Doplňkové polohlásky :μ a :ħ.

Mezi samohlásky se v kannadštině řadí i polohlásky :μ (tzv. anusvára) a :ħ (tzv. visarga), které se zapisují pouze jedním (základním) tvarem.  Příklad: ru:μ – ರುಂ; ā:μ-gla – ಆಂಗ್ಲ; du:ħ-ka – ದುಃಖ; pu-na:ħ – ಪುನಃ

Výslovnost.

[bude doplněno]

Kannadské písmo se používá k zápisu jihoindického jazyka kannadština (kannada, kanarština). Jedná se o slabičné písmo, které bylo vytvořeno, podobně jako většina indických písem, na základě historického písma brāhmī. Kannadské písmo nerozlišuje velká a malá písmena. Používá se ho i pro zápis jazyků tulu, konkánština a kodava.

The Kannada script (IAST: "Kannaḍa lipi"; obsolete: Kannara, Kanarese or Canarese script) is an abugida of the Brahmic family, used primarily to write the Kannada language, one of the Dravidian languages of South India especially in the state of Karnataka, Kannada script is widely used for writing Sanskrit texts in Karnataka. Several minor languages, such as Tulu, Konkani, Kodava, Sanketi and Beary, also use alphabets based on the Kannada script. The Kannada and Telugu scripts share high mutual intellegibility with each other, and are often considered to be regional variants of single script. Other scripts similar to Kannada script are Sinhala script (which included some elements from the Kadamba script), and Old Peguan script (used in Burma).  The Kannada script ( "akṣaramāle" or "varṇamāle") is a phonemic abugida of forty-nine letters, and is written from left to right. The character set is almost identical to that of other Brahmic scripts. Consonantal letters imply an inherent vowel. Letters representing consonants are combined to form digraphs "(" "ottakṣara)" when there is no intervening vowel. Otherwise, each letter corresponds to a syllable.  The letters are classified into three categories: "svara" (vowels), "vyañjana" (consonants), and "yōgavāhaka" (semiconsonants).  The Kannada words for a letter of the script are "akshara", "akkara", and "varṇa". Each letter has its own form ( "ākāra") and sound ( "śabda"), providing the visible and audible representations, respectively. Kannada is written from left to right.


Ligier ve Formuli 1.

Ligier je známý především pro svou účast v závodech F1 v letech 1976-1996. V roce 1976 vstoupil do seriálu s dvanáctiválcem Matra, se kterým roku 1977 dokázal Jacques Laffite vyhrát velkou cenu Švédska. Toto vítězství je považováno za první čistě francouzské vítězství ve Formuli 1.  Roku 1979 Ligier ukončil spolupráci s Matrou a vyvinul nový vůz s motorem Cosworth, Ligier JS11. S tímto vozem vyhrál Laffite první dva závody šampionátu. Posléze však Williams a Ferrari nasadili nové, aerodynamicky upravené vozy a zbytek sezóny již nebyl pro Ligier tak úspěšný.  JS11 a jeho následovníci učinili z Ligier jednu z nejúspěšnějších stájí počátku osmdesátých let. Ovšem ačkoli byl tým sponzorován významnými společnostmi jako je Talbot, SEITA, nebo Francaise des Jeux, jeho sláva začala upadat už roku 1982. V roce 1985 se sice podařil menší comeback díky turbo motoru od Renaultu, ale do předních pozic se stáj už nikdy nedostala. Když pak Renault v roce 1986 opustil prostředí sportu, Ligier se ocitl bez stálého dodavatele motorů. Postupně se tak u něj vystřídaly krátkodobé spolupráce s výrobci Alfa Romeo, Megatron, Judd, Ford, Lamborghini a Mugen-Honda.  Během posledních let své existence měl Ligier velice malou podporu fanoušků a finanční problémy. Paradoxně byl Ligier v této době úspěšnější než v letech minulých. To se přisuzuje zejména talentu aerodynamika Franka Dernieho, vývojáře slavného Williamse Alana Jonese, který pravidelně porážel Ligier v sedmdesátých letech. Samotný majitel Guy Ligier se ke konci soustředil spíš na svůj osobní profit než na úspěch celého týmu. Byl také známý svými divokými cholerickými výbuchy a aspoň tím tak výrazně přispěl k charakteru dnešní F1. Po další nepovedené sezoně 1992, kdy se Ligieru nedařilo i přesto, že jezdil na stejném motoru jako tehdy dominantní Williams, Guy Ligier prodal stáj Cyrilu de Rouvremu. V dalších čtyřech letech pak dosáhl osmi pódiových umístění, což ostře kontrastuje s neschopností obsadit stupně vítězů v letech 1987-1992.  Monopost JS43 s motorem Mugen-Honda se v roce 1996 ukázal jako solidní vůz, téměř srovnatelný s novými Williamsy. Olivieru Panisovi se s ním dokonce podařilo dosáhnout vítězství ve velké ceně Monaka, ačkoli šlo o závod kde pouze čtyři vozy dokončily plnou vzdálenost.  Po této sezoně byl tým prodán Alainu Prostovi a pro sezonu 1997 se tak přejmenoval na Prost Grand Prix. Ač byla stáj výrazně sponzorována mnoha francouzskými společnostmi, nedokázala se výrazně prosadit a v roce 2002 vyhlásila bankrot.  Tým tradičně používal čísla 25 a 26.

Ligier JS49 (2005).

V roce 2005 se Ligier vrátil na trh s „gentlemanským“ vozem, sportovním prototypem JS49.

Ligier a Onorak Automotive.

V současnosti Ligier ve spoluráci dál vyvíjí závodní speciály:

Současnost.

V České republice je firma Ligier od roku 2014 zastoupená modely vozů od 15 let a kategorií vozů pro profesionální využití, Ligier Professional. Kategorii vozů od 15 let zastupují modely Ligier JS50, JS50L a JSRC.

Současné modely 2016.

Užitkové vozy Ligier Professional jsou v dlouhém a krátkém šasi (L1 a L3) s modely Flex a Be Sun. V naftovém i elektrickém provedení. Opět jsou i pro patnáctileté nebo s řidičským průkazem AM (moped).  Firma Ligier se v současné době zabývá i vývojem dopravních prostředků bez řidiče. Elektromobil s označením EZ10. Na projektu se podílí s firmami Easy Mile a Robotics.

Ligier je francouzský automobilový výrobce, založený bývalým závodníkem a ragbistou Guy Ligierem.  Společnost vstoupila na trh vozem Ligier JS2, silničním závodním automobilem s šestiválcem Maserati, který poháněl i Citroën SM. JS2 byl považován za výborně navržené auto s dobrým poměrem hmotnosti a výkonu. Zajímavé je, že poslední verze Citroënu SM byla vyráběna v továrně Ligieru ve francouzském Vichy. Energetická krize v roce 1973 zapříčinila konec výroby JS2 a Ligier změnil své zaměření na mikrovozy, např. Ligier JS6 s mopedovým motorkem. Dnešní Ligier patří společnosti Piaggio.

Ligier is a French automobile and minibus maker created by former racing driver and rugby player Guy Ligier, specialized in the manufacturing of microcars. Ligier is best known for its involvement in the Formula 1 World Championship between 1976 and 1996.  In collaboration with Automobiles Martini, the Ligier-Martini entity offered sports prototypes used in endurance or hillclimbing (CN). After the announcement of the creation of the new category LMP3 by the ACO, Ligier and Martini associated with Onroak Automotive (the manufacturer department of OAK Racing) to offer a full range of prototypes (CN, LMP3, LMP1 and LMP2) .