Proces hominizace.

Proces hominizace můžeme rozdělit do tří komplexů, které jsou však vzájemně provázané a nelze je od sebe zcela oddělit:

Hlavní změny.

Ačkoliv dříve byly za hlavní rysy moderního člověka považovány především velký mozek a složitá kultura, jedná se o znaky, které se v evoluci objevují poměrně pozdě. U nejstarších zástupců taxonu Hominina ("Sahelanthropus", "Orrorin", "Ardipithecus", "Australopithecus") lze mnohem dříve sledovat zmenšování špičáků, zánik ostřícího komplexu mezi špičáky a třenovými zuby a adaptace k bipední chůzi.

Prodloužená ontogeneze.

Ontogeneze je u všech hominidů obecně poměrně dlouhá, ale směrem k modernímu člověku se v průběhu vývoje dál postupně prodlužuje. Vznikají tak některá stádia, která u ostatních žijících hominidů zcela chybí (např. výrazné postreprodukční období). Člověk se navíc rodí méně vyvinutý než jiní primáti (potomci jsou altriciální) a matky se musí o děti déle a intenzivněji starat. Všeobecně se předpokládá, že důvodem brzkého porodu je příliš velký mozek a tedy i velká lebka novorozence, která by se při delší době gestace již nevešla do porodního kanálu. Objevují se však i jiné názory, např. že delší těhotenství, při kterém by mohlo dojít k dostatečnému vývoji plodu, by bylo pro ženy energeticky příliš náročné.

Změny reprodukce.

V souvislosti se vzpřímenou postavou a delší ontogenezí dochází i ke změnám v rozmnožování. V porovnání s šimpanzi či gorilami jsou u člověka mnohem méně nápadné rozdíly mezi pohlavími (pohlavní dimorfismus). Bipedie, ale pravděpodobně i odlišný společenský systém má na svědomí změny ve velikosti a viditelnosti pohlavních znaků. U samic také není tak dobře patrná ovulace – například nedochází k otokům v oblasti sedacích hrbolů jako u opic a lidoopů – rozmnožování tak probíhá nezávisle na menstruačním cyklu. Naopak prsa, tvořená z velké části tukovou tkání, jsou jasně viditelná stále, nikoliv jen v době laktace. Oproti šimpanzům či gorilám mají lidé tendenci vytvářet spíše monogamní páry (dočasné i celoživotní) než polygamní skupiny.  Málo vyvinutá mláďata vyžadují po narození nejen intenzivní, ale i delší péči, což prodlužuje intervaly mezi jednotlivými porody. Samice homininů tak mohou mít během života méně mláďat. Uvažuje se, že právě z toho důvodu vzniklo postreprodukční období, které je výrazné zejména u samic (menopauza). Starší samice, které již nemají vlastní mláďata mohou pomáhat svým dcerám. Nejenže je tak o potomky lépe postaráno, ale samice mohou mít mláďata v kratších intervalech, protože o starší z nich pečují babičky. Velkou část zodpovědnosti za přežití potomků přebírají také muži – otcové.

Změny chrupu.

Člověk se od současných lidoopů liší silnější zubní sklovinou i tvarem zubního oblouku. Ten se v průběhu vývoje rozšiřuje, takže se z podoby písmene U mění v parabolickou křivku. Oproti šimpanzům má člověk i menší řezáky a naopak větší stoličky. Výrazně velkými zadními zuby se přitom vyznačovali především zástupci rodu "Australopithecus".  Nejnápadnější jsou však oproti lidoopům změny špičáků a třenových zubů. Podle dostupného fosilního záznamu se zdá, že již první homininé ("Sahelanthropus", "Orrorin", "Ardipithecus") vykazovali tendence k postupnému zmenšování špičáků a tím i k zániku ostřícího komplexu mezi špičáky a třenovými zuby. U australopitéků pak byly špičáky redukovány již téměř úplně, takže prakticky nevyčnívaly z linie ostatních zubů.  V počátcích paleoantropologie se předpokládalo, že ke zmenšení špičáků vedla výroba nástrojů, které v mnoha činnostech zuby nahradily. Zároveň se uvažovalo, že nižší namáhání zubů způsobilo redukci čelistí a svalů, které jimi hýbou, což dále umožnilo zvětšování mozkové části lebky a rozvoj mentálních schopností. Tyto první teorie jsou v současnosti odmítané, protože první nástroje se objevily až před 2 – 2,5 miliony let, tedy o několik milionů let později než první tvorové se zmenšenými špičáky. Spíše se předpokládá, že ke zmenšení špičáků mohla vést častější konzumace potravy, vyžadující větší podíl žvýkání a drcení, při kterém přečnívající zuby překážely. Konzumaci tužší potravy odpovídají také velké stoličky s nízkými hrbolky a silnou sklovinou i parabolický zubní oblouk. Někteří badatelé však uvažují o tom, že nápadná redukce špičáků může svědčit o menší míře soupeření mezi samci, zmírnění bojů o samice či teritorium a možná i o větší spolupráci samců a samic v péči o potomstvo. To je odvozováno z faktu, že samci dnešních lidoopů používají výrazné špičáky zejména k vyjádření agrese a dominance v bojích mezi jedinci i skupinami. Usnadnění konzumace tužší potravy tak mohlo být i nezáměrným, ale přínosným vedlejším efektem.

Adaptace k bipedii.

Unikátní dvounohá lidská chůze a běh navazuje na náběhy, které se objevují již mezi některými primáty. Všichni dnešní hominidé jsou schopni kratší nebo delší dobu stát a pohybovat se vzpřímeně po dvou končetinách. Pouze člověk však dokáže bipední chůzi používat dlouhodobě a přitom efektivně. Bipedie navíc mohla umožnit nebo alespoň značně ovlivnit vznik dalších, typicky lidských znaků (obratné ruce schopné jemné manipulace, řeč, aj.). Také proto patří k často zkoumaným a nejlépe poznaným aspektům vývoje člověka.  Přesun k užívání dvounohé vzpřímené chůze neznamenal náhlou změnu, ale spíše dlouhodobý proces či sérii několika kroků. Nejstarší náznaky se objevují již u prvních homininů z přelomu miocénu a pliocénu před 5 – 7 miliony let ("Sahelanthropus", "Orrorin", "Ardipithecus"). Bezpečně byla bipedie alespoň v hlavních rysech vyvinuta u rodu "Australopithecus", ovšem směrem k modernímu člověku se dále vylepšovala. Australopitékové i jejich předchůdci stále ve velké míře využívali stromy – jako zdroj potravy, bezpečné místo ke spánku i jako útočiště před dravci. Proto si stále uchovávali některé adaptace ke šplhání ve větvích a po dvou chodili jinak než dnešní lidé. Teprve lidé natrvalo opustili koruny stromů a chůzi zdokonalili. Přesto se nedá říci, že by pomalejší, méně obratná a energeticky náročnější chůze australopitéků byla jen přechodným stadiem. Tito tvorové přežívali po dlouhou dobu a svému životnímu prostředí a způsobu života byli velmi dobře přizpůsobení. Specifická chůze, kombinovaná se šplháním, jim plně dostačovala k pohodlnému přežití. Člověk (poprvé zřejmě Homo erectus) se však přizpůsobil životu, při kterém potřeboval překonávat větší vzdálenosti, a to i s pomocí vytrvalostního běhu.  I přes značnou pozornost, která je lidské bipedii dlouhodobě věnována, zůstává příčina jejího vzniku stále nejasná. Navrženo bylo velké množství hypotéz, jak a proč ke vzpřímení došlo. Jednoznačné řešení však dosud nebylo nalezeno. Pozemní bipedie nemusela zpočátku přinášet žádnou zásadní výhodu, navíc první homininé ještě nebyli zcela přizpůsobení pohybu na zemi a v případě nebezpečí se stále uchylovali do korun stromů. Je ovšem možné, že vzpřímená chůze poskytovala více drobných zlepšení v různých oblastech života (větší rozhled, uvolnění rukou, možnost lépe dosáhnout na potravu apod.) nebo pomáhala využívat více různých ekosystémů. Také proto nemusí mít vznik bipedie jedinou, jasně danou příčinu. Může se jednat spíše o složitější proces, v němž hrálo roli větší množství faktorů.

Změny obličeje.

S postupujícím vývojem rodu "Homo" ustupují dříve výrazné nadočnicové oblouky a zmenšují se čelisti, čímž dochází k celkovému zploštění obličeje. Teprve u prvních zástupců druhu "Homo sapiens" se na spodní čelisti objevuje brada.

Zajímavé praktické dopady.

Změny, které provázely vznik funkční bipedie, byly nejen pozitivní, ale i negativní. Některé z nich způsobují mnoho zdravotních potíží či chorob, které provázejí člověka po celou dobu jeho existence. Zajímavé je, že velkou část těchto problémů nenalézáme u žádného jiného nám známého organismu. Jedná se tedy o typicky lidská specifika.

Porod.

Již při narození jsou dítě i matka vystaveny obtížím, které jinde v živočišné říši nenacházíme. Mechanismus porodu je v porovnání s lidoopy mnohem složitější a náročnější, protože se spolu s výraznými změnami pánve mění i podoba porodních cest. Tento problém ještě vzrostl u rodu Homo v souvislosti s postupným zvětšováním objemu mozku. Hlava plodu je u současného člověka téměř tak velká jako otvor, kterým prochází, takže musí mít (na rozdíl od šimpanzů) neosifikované části, aby mohlo při porodu dojít ke kompresi. Hlavička dítěte se navíc musí v určitou chvíli otočit o 90°, porodní kanál se totiž stáčí stejně. Poté se obdobně otočí ještě jednou. Protože dítě vychází z matky obrácené od ní (tedy opačně než u ostatních primátů), má matka velmi omezené možnosti dítěti pomoci na svět. Pokud by se předklonila, dítě by si mohlo poškodit páteř o stydké kosti, popř. by mohlo dojít i ke zlomení vazu dítěte. Proto rodičky po celém světě vždy hledaly a hledají asistenci. Naproti tomu mládě šimpanze se narodí velice rychle, v cestě mu nebrání zúžené porodní cesty, přetočení jejich osy, ani příliš velká hlavička. Rodí se navíc „správným směrem“, samice jej tedy sama vytáhne ven.  Tyto komplikace způsobovaly, že i ve vyspělých státech byl porod ještě v 19. – 20. století nejčastější příčinou úmrtí žen v produktivním věku. Evoluce není schopna vytvořit dokonalý stroj, vytváří pouze kompromis, který je pro dané prostředí nejvýhodnější.

Páteř.

Dalším důležitým znakem člověka je dvojesovitě předozadně prohnutá páteř. Ta dokáže efektivněji přenášet váhu celé horní poloviny těla na pánev a kyčelní klouby. Také spojení křížové a pánevní kosti je oproti lidoopům posunuté směrem vzad, takže celkové těžiště těla se nachází až za kyčelním kloubem. Tím se zvyšuje stabilita vzpřímeného postoje. Díky všem těmto úpravám je člověk schopen nejen delší dobu stát vzpřímeně bez většího úsilí, ale i ujít po dvou větší vzdálenosti. Také však kvůli tomu téměř každý člověk trpí v průběhu svého života bolestmi zad.  Páteř jako taková je u savců původně konstruována jako oblouk. V těle člověka ovšem plní úlohu opěrného sloupu, který zejména v bederní části snáší veliký tlak. Při velké námaze pak může dojít k vyhřeznutí plotének. Navíc i malé odchylky od normální fyziologie mohou v delším časovém horizontu způsobovat velké bolesti, které v kombinaci s nadváhou či obezitou mohou člověka omezovat v pohybu. Dobrým příkladem je skolióza, která vzniká zejména při nedostatečném svalovém korzetu či v důsledku nošení těžkých břemen. Tato choroba se vyskytuje jen a pouze u člověka a jeho předků. Byla dokonce nalezena kostra chlapce druhu Homo erectus, který pravděpodobně touto chorobou trpěl.

Kolenní kloub.

S přechodem k chůzi po dvou končetinách jsou nezbytně spojeny změny v morfologii všech důležitých kloubů dolní končetiny − kyčelního, kolenního a kotníku.  Koleno je snad nejdůmyslnějším „vynálezem“ přírodního výběru u člověka. Díky jeho stavbě jsou lidé jedinými primáty, kteří dokáží kolenní kloub dokonale propnout. Noha tak lépe nese váhu a poskytuje dobrou oporu zbytku těla. Proto se člověk při chůzi může posouvat vpřed kyvadlovým pohybem, kdy se tělo na napnutém koleni jakoby „přehoupne“ dopředu. Tím pádem se energie vynaložená na napnutí kolene do nejvyššího bodu alespoň částečně vrací při cestě vpřed. Tímto stylem člověk oproti jiným primátům při chůzi po dvou ušetří až 65% energie a zároveň chrání klouby před přehřátím. Lidská kolena jsou navíc vbočená dovnitř, směrem ke střední ose těla, takže stehenní kost nesměřuje od pánve kolmo dolů, ale šikmo dovnitř. Nohy jsou tak posunuté víc pod tělo, což pomáhá lépe udržet rovnováhu a stát vzpřímeně delší dobu bez velkého úsilí.  Koleno je však i přes všechna vylepšení při chůzi značně zatěžováno, zejména laterálním tlakem z pánve. Šikmé postavení stehenních kostí znamená větší riziko vykloubení kolene a výskytu kloubních nemocí jako je osteoartróza. Velký počet lidí pak musí přistoupit k totální endoprotéze kolenního či kyčelního kloubu. U žen je riziko logicky větší – kvůli širší pánvi je úhel, pod kterým se stehenní kost váže na kolenní kloub větší než u mužů, úměrně tomu se zvětšuje laterální tlak působící na koleno a zvyšuje se i spotřeba energie nutná k pohybu po dvou. Vysvětluje se tím i to, proč ženy nedosahují v běhu takových výkonů jako muži.

Chodidlo.

Specifickou morfologii má také lidské chodidlo. Palec na noze se přimyká k ostatním prstům, aby chodidlo bylo při přenášení váhy stabilnější a odraz od podkladu účinnější. Mizí tak protistojný palec, typický pro současné lidoopy a s ním i uchopovací schopnost chodidla. Kotník i samotné chodidlo jsou poměrně tuhé, aby poskytovaly lepší páku pro odraz od podkladu. Ze stejného důvodu se u člověka prodloužilo zánártí a zvětšila patní kost. Nápadně zvětšená je také Achillova šlacha a silné jsou i vazy, které udržují podélnou i příčnou nožní klenbu. Ta zajišťuje pružnost chůze i běhu, protože tlumí nárazy na tvrdý podklad. Slouží tak k lepšímu využití vydávané energie.  Právě klenba chodidla však způsobuje velké zdravotní potíže. Mezi nejznámější choroby patří "pes cavus" a "pes planus", které pak vedou k dalším onemocněním. Pokud dojde k byť nepatrné odchylce od fyziologicky správné stavby, změní se rozložení váhy těla, což může vést nejdříve k rychlé únavě při chůzi, mozolům a puchýřům na nohách a v horších případech k osteoartróze kotníku a následně kolene, ale i palce u nohy. Velice často se u lidí s plochými chodidly objevují kotníky vyvrácené do vnitřní strany nohou a tzv. kladívkové prsty ("digitus hammatus").

Hominizace neboli polidštění je v antropologii definováno jako proces postupných tělesných i sociálních změn vedoucích ve vývoji čeledi Hominidae ke vzniku moderního člověka ("Homo sapiens"). Nejedná se o rychlou a jednorázovou změnu, nýbrž o pomalý dlouhodobý proces, který je spojený s lidskou vývojovou linií po oddělení od posledního společného předka lidí a moderních šimpanzů zhruba před 6 – 8 miliony let.  Závěrečná fáze hominizace, kdy docházelo především ke zvětšování a rozvoji mozku a s tím souvisejících kognitivních schopností včetně řeči či abstraktního myšlení je někdy vyčleňována pod označením sapientace.  Hominizace se jako velmi komplexní proces dotkla prakticky celého lidského těla. Změny probíhaly nejen na kostře, kde je možné je velmi dobře sledovat díky fosilním nálezům, ale se stejnou intenzitou také na měkkých tkáních. Mimo to postihly i chování, ekologii, sociální strukturu a kulturu obecně. Také proto může být proces hominizace chápán velmi odlišně, zejména v závislosti na oboru, kterým je studován. Pohledy biologie, paleoantropologie, archeologie nebo psychologie mohou být značně rozdílné.

Hominization, also called anthropogenesis, refers to the process of becoming human, and is used in somewhat different contexts in the fields of paleontology and paleoanthropology, archeology, philosophy, and theology.


Život.

Narodil se jako jeden ze tří synů milánského vládce Stefana Viscontiho a Valentiny Doria. Stefano zemřel roku 1327 po honosném banketu, který uspořádal na počest krále Ludvíka Bavora. Současníci spojovali jeho smrt s pokusem o otravu krále a proto byli bratři a synovec zemřelého uvězněni. Tato událost poznamenala vztahy mezi Viscontii a Svatou říší římskou.  V letech 1346–1349 žil Bernabo v exilu, dokud jej nepovolal bezdětný strýc Giovanni Visconti zpět. Svěřil mu vládu nad Bolognou a jeho prostřednictvím uzvařel smír s veronskými Scaligery, kteří dosud podporovali papeže. 27. září 1350 Bernaba oženil s Beatrix, dcerou Mastina II. della Scaly, vládce Verony. Přestože šlo o politické manželství, měla Regina na Bernaba velký vliv. Počet sedmnácti dětí, které mu povila, Bernabo rozšířil o celou řadu nemanželského potomstva. Jeho domácnost údajně připomínala spíše sultánův harém.  5. října 1354 zemřel strýc Giovanni Visconti a Bernabo s bratry odložil nepřátelství vůči novému římskému králi Karlovi Lucemburskému. Ten jim zprostředkoval příměří s Benátskou ligou a potvrdil jim říšský vikariát. Za to mu povolili vstup do Milána a korunovaci železnou lombardskou korunou v lednu 1355. Návdavkem mu přispěli 200 tisíci floriny na římskou jízdu.  V roce 1355 se Bernabo společně s bratrem Galeazzem zbavil pomocí jedu nejstaršího bratra Mattea, jehož zhýralost byla i na ně příliš velká a ten slovy kronikáře Villaniho "zemřel bez zpovědi jako pes." Poté si rozdělili jeho državy.  Setrvalý spor s papežskou kurií o panství v Bologni připravil Bernaba o říšský vikariát a vynesl mu od císaře Karla 29. května 1361 císařskou klatbu. Papež Urban V. Bernaba exkomunikoval 16. března 1363 jako nenapravitelného kacíře. Ke smíru došlo až po řadě diplomatických jednání a výhrůžek vojenským zásahem 3. března 1364 v Bologni. Neúnavný Bernabo nadále pokračoval v boji proti papeži a napadal jeho stoupence. Papež proti němu vyhlásil křížovou výpravu, kterou nikdo nevzal v potaz. 16. srpna 1369 jej císař opět zbavil všech statků a hodností, což připadalo papeži Urbanovi V. málo a roku 1370 požádal o vojenský zákrok proti "zlořečenému muži a nejhoršímu tyranovi" Bernabovi Viscontimu i uherského krále Ludvíka. Pak se zlomený vrátil zpět do Avignonu, kde záhy zemřel.  Novým papežem se stal Řehoř IX., který toužil po návratu papežství do Říma a kterého Bernabo provokoval dalším zabíráním papežských lén. Papežského legáta, který mu přinesl exkomunikační bulu, donutil Bernabo listinu i s provázky a olověnými pečetěmi sníst. Roku 1371 se savojský hrabě Amadeus dostal do vojenského sporu s markýzem ze Saluzza a ten požádal o pomoc Bernaba Viscontiho. Bernabo svou vojenskou aktivitou přiměl Amadea Savojského, aby se připojil k protiviscontiovské papežské lize. Válka se za četné šlechtické účasti a žoldnéřů Johna Hawkwooda a Anachima Baumgartena táhla více než dva roky. Byla poznamenána častou změnou válčící strany a nestálými aliancemi podle momentální situace. V bitvě u Montichairi papežská liga pod velením Johna Hawkwooda a Enguerranda z Coucy Viscontie porazila, ale namísto aby vítězní napochodovali do Milána, se stáhli do Bologne. Amadeus Savojský se pak vrátil kvůli chorobě domů a další válčení se rozplynulo ve vlně moru a nedostatku financí. V červnu 1374 Bernabo uzavřel s papežem další mír. Žoldnéři Johna Hawkwooda se pak uplatnili ve službách Florencie proti papeži v tzv. Válka osmi svatých, ve které Florencii podpořili oba Viscontiové.  Roku 1378 zemřel v Pavii churavý bratr Galeazzo. Roku 1384 jej následovala i Bernabova manželka Regina. Bernabův zbožný synovec Gian Galeazzo roky přihlížel strýcovu chování, zejména jeho sňatková politika mu byla trnem v oku, protože strýc rozdával ze společného majetku a potomstvo byl velmi hojné. Vylákal jej proto 6. května 1385 na schůzku a tam nic netušícího Bernaba i se dvěma jeho syny zajal a dal uvěznit. Obsadil Milán, jehož obyvatelé se nijak nebránili a nechal se Velkou radou prohlásit vládcem města. Svým sousedům nechal rozeslat seznam Bernabových zločinů a Bernaba samotného uvrhl do vězení na hradě Trezzo, kde jej nechal v prosinci téhož roku pro jistotu otrávit.  Starý tyran byl pohřben společně s manželkou v kostele San Giovanni in Conca pod jezdeckým náhrobkem od Bonina da Campione. Roku 1892 byly ostatky přesunuty do kostela sv. Alexandra a jezdecký náhrobek je nyní v prostorách muzea místního hradu.

Odkaz v umění.

Bernabo byl člověk mnoha tváří. Během morové epidemie prokázal zdravý rozum, když nařídil, aby byli všichni nemocní odvezeni z města a na polích za jeho hradbami se buď uzdravili nebo zemřeli. Každý, kdo se dostal do kontaktu s nemocným, musel absolvovat desetidenní karanténu a kněží museli hlásit chorobně vypadající farníky. Přímo na Bernabův popud vznikla řada iluminovaných rukopisů artušovského cyklu – Lancelot u jezera (Bibliothèque nationale de France. Département des manuscrits. Français 343) a Guiron le Courtois (Bibliothèque nationale de France. Département des manuscrits. NAF 5243) Je však také považován za autora Quaresima – čtyřicetidenního programu mučení.

Bernabo Visconti (1323 – 18. prosince 1385) byl milánským vládcem v letech 1354–1385. Vládl společně se svým bratrem Galeazzem a za jejich vlády vliv Milánska značně vzrostl. "Milánské zmije", jak byli příslušníci tohoto rodu nazýváni, byly proslulé krutostí, hrabivostí, a zároveň byly štědrými mecenáši mnoha umělců. Bernabo většinu života strávil válkou proti papeži a pokusem uchvátit další města. Pohrdal církví, tvrdil, že ve svých panstvích je zároveň Bohem na zemi, papežem i císařem.

Bernabò or Barnabò Visconti (1323 – 19 December 1385) was an Italian soldier and statesman who was Lord of Milan.


Historie.

Historické Fojtsko (či "Vogtlandsko") zasahovalo do tří německých historických zemí (Bavorsko, Sasko a Durynsko) a do dnešních Čech v okolí Aše. Název území pochází od fojtů (rychtářů, německy "Vogt") měst Vidava (Weida), Gera, Plavno (Plauen) a Krajec (Greiz), jejichž správu zřejmě kolem roku 1180 svěřil císař Bedřich I. Rudovous pánům z Vidavy. Spolu s tím jim propůjčil také fojtský titul ("advocatus").  Postupně bylo území rozděleno na čtyři fojtství. Roku 1254 uzavřeli tito fojtové s míšeňským markrabětem smlouvu o spojenectví, ve které vystupovali společně. Ve svém dokumentu fojtové píší o zemi markraběte ("terra marchionis") v protikladu o „naší zemi“ ("terra nostra"). Markrabě pro jejich území použil označení „"terra advocatorum"“, tedy "země fojtů", "Land der Vögte". V roce 1317 a později se pak objevovalo označení „woyte lande“ či v různých obměnách, a poté se ustálilo na podobě Vogtland, která je poprvé doložena k roku 1343.  České Fojtsko ("das böhmische Vogtland") má vztah k Ašsku, které bylo dlouho součástí Chebska ("Egerland"). Chebsko bylo původně součástí německé říše, ovšem ve 12. a 13. století se o něj vedly spory, bylo dáno nejprve jako věno a poté do zástavy české koruně, než se stalo trvale součástí Českého království. V souvislosti s nacionalistickými tendencemi v první polovině 20. století proběhly ještě pokusy o odtržení a v době druhé světové války spadalo pod správu německých úřadů.

Nedávná historie a současnost.

Německý Zemský okres Vogtland vznikl 1. ledna 1996, spojením zemských okresů Auerbach, Klingenthal, Oelsnitz "(Olešnice)", Reichenbach a Plavno. Původně, podle návrhu zákona z roku 1992 měly vzniknout sjednocením dva zemské okresy: z okresů Plauen "(Plavno)", Oelsnitz "(Olešnice)" a z části okresu Klingenthal měl vzniknout „Elsterkreis“ "(zemský okres Halštrov)", a z okresů Auerbach, Reichenbach a druhé části okresu Klingenthal poté tzv. zemský okres „Göltzschtal“. Tento návrh zákona byl v roce 1993 přijat, ale kvůli protestům byl zrušen. Přijat a realizován byl až druhý návrh zákona z roku 1995, který navrhoval spojit všechny uvedené okresy do jednoho celku tak, aby vznikl jeden zemský okres s názvem "Vogtland".  V rámci saské krajské reformy z roku 2008 bylo až doposud samosprávné město Plavno včleněno 1. srpna 2008 do okresu Vogtland.

Fojtsko ( "Vogtland") je historické území na rozhraní českého regionu Ašsko v okrese Cheb a tří německých svobodných států Bavorsko, Sasko a Durynsko. Historické označení "Fojtsko/Vogtland" pochází z dob, kdy bylo toto území spravováno fojty z Vidavy, Gery, Plavna a Krajce.

Vogtland (, ) is a region spanning the German federal states of Bavaria, Saxony and Thuringia and north-western Bohemia in the Czech Republic. It overlaps with and is largely contained within Euregio Egrensis. The name alludes to the former leadership by the Vögte ("advocates" or "lords protector") of Weida, Gera and Plauen.


Dětství a kariéra.

Narodil se 6. ledna 1969 v Hollywoodu na Floridě později se přestěhoval s rodinou do Los Angeles v Kalifornii. Nějaký čas žil i v Japonsku, Anglii a Španělsku.  Během svého bydlení v Los Angeles pracoval v obchodě Harley-Davidson a zároveň se věnoval malířství, fotografování, sochařství a dalšímu umění. Svou první roli získal v divadle Tiffany Theater ve hře "Maps for Drowners".

Modeling, hudba a umění.

Pracoval jako model pro firmy Prada, Alessandro Dell'Acqua, Durban, Levi's, Lexus a nejčastěji pro Morgenthal Fredrics. Objevil se i v několika hudebních videoklipech: Flat Top od Goo Goo Dolls, Cats In The Cradle od Ugly Kid Joe, Strange Currencies od R.E.M., Fake Plastic Trees od Radiohead, Violently Happy od Björk, Wicked as it Seems od Keith Richards a Judas od Lady Gaga.  Je také malíř, sochař a fotograf. V současnosti má své obrazy vystavené v galeriích v New Yorku, Berlíně a Frankfurtu.

Osobní život.

V minulosti měl dlouhotrvající vztah s dánskou modelkou Helenou Christensenovou. Společně mají syna Mingusa Luciena Reeduse (narozen 13. října 1999), kterého pojmenovali podle jazzové legendy Charlese Minguse.  V roce 2005 v Berlíně v Německu prodělal autonehodu. Musel podstoupit operaci a jeho levé oko má kovový oční důlek. Má několik tetování: jméno jeho otce na levé části hrudi, ďábla na horní části pravé ruky, "Mingus" v červené barvě na jeho pravém předloktí, hvězdu na pravé ruce, dva démony na zádech, srdce na pravém zápěstí a hada na levé noze.

Norman Mark Reedus (* 6. ledna 1969) je americký herec. Nejvíce je znám pro svou roli Murphyho MacManuse ve filmu z roku 1999, "Pokrevní bratři" a "Pokrevní bratři 2". V současné době ztvárňuje Daryla Dixona v televizním seriálu od AMC, "Živí mrtví". Také režíroval několik videoklipů a navrhl mnoho módních kousků.

Norman Mark Reedus (born January 6, 1969) is an American actor, voice actor, television host, and model. Reedus is known for starring in the popular AMC horror drama series "The Walking Dead" as Daryl Dixon and in the film "The Boondock Saints" (1999) and its sequel "" (2009) as Murphy MacManus. He has acted in numerous films and television series, and modeled for various fashion designers (most recognizably Prada in the 1990s). Reedus also provided motion capture and voice acting for the main character Sam in Hideo Kojima's video game, "Death Stranding" (2019).


Život.

Narodil se jako syn cihlářského dělníka. V dětském věku vstoupil Bartolucci do kněžského semináře ve Florencii, kde se stal brzy sborovým zpěvákem. Ve čtrnácti letech začal komponovat své první chrámové skladby a stal se varhaníkem florentské katedrály Santa Maria del Fiore. 23. prosince 1939 byl vysvěcen na kněze Po smrti sbormistra Bagnoliho se stal sbormistrem katedrály a pilně komponoval mše, moteta, madrigaly, varhanní hudbu, ale i světskou komorní hudbu.  V roce 1942 byl vyslán do Říma, aby si prohloubil znalosti církevní hudby. V roce 1947 byl jmenován knězem v diecézi Montefloscoli ve Florencii. Postupně byl zástupcem sbormistra baziliky San Giovanni in Laterano a sbormistrem v bazilice Santa Maria Maggiore. V roce 1952 byl na radu Lorenza Perosiho jmenován zástupcem vedoucího sboru v Sixtinské kapli. Perosi zemřel 12. října 1956 a jeho nástupcem ve funkci sbormistra Sixtinské kaple byl papežem Piem XII. jmenován Domenico Bartolucci (Direttore Perpetuo della Cappella Musicale Pontificia).  Bartolucci ihned po svém nástupu do funkce zahájil zásadní reorganizaci této staleté instituce. V době, kdy jí převzal měly hudební kvality "Cappelly Musicale Pontificia Sistina" špatnou pověst. Zasloužil se o zlepšení hudebního vzdělání chlapeckého sboru a ve své práci měl výraznou podporu papeže Jana XXIII. Jeho práce byla oceněna i papežem Pavlem VI., který mu udělil titul "Prelát jeho svatosti".  Během čtyřiceti let pod Bartolucciho vedením vykonával sbor nejen své povinnosti při papežských liturgiích, ale absolvoval řadu koncertů v celém světě včetně Rakouska, Francie, Belgie, Filipín, Austrálie, Spojených států, Turecka, Polska, Sovětského svazu a Japonska. V letech Druhého vatikánského koncilu se postavil proti opouštění latiny jako liturgického jazyka a zastával názor, že reforma nesmí být nepřátelská vůči chrámové hudbě. Byl považován za nejlepšího interpreta děl Palestriny.  2. října 2010 papež Benedikt XVI. oznámil Kolegiu kardinálů, že na zasedání Papežské konsistoře dne 20. listopadu 2010 bude vyhlášeno rozhodnutí o jmenování Domenica Bartolucciho kardinálem za jeho zásluhy na poli katolické církevní hudby. Byl jmenován kardinálem-jáhnem (nejnižší kardinálský stupeň) ze "Santissimi Nomi di Gesù e Maria in Via Lata". Byl mu přidělen kostel Gesù e Maria, který se nachází v Římě na Via del Corso. V té době mu bylo již více než 80 let a nemohl se proto podle motu proprio papeže Pavla VI. zúčastnit volby papeže. Byla mu však papežským rozhodnutím prominuta podmínka, že kardinál musí být jmenován z řad biskupů.  Bartolucci zemřel 11. listopadu ve věku 96 let. Smuteční mše se konala v bazilice sv. Petra, sloužil ji děkan kolegia kardinálů Angelo Sodano a papež František pronesl řeč na rozloučení, ve které ocenil mimo jiné i hudební mistrovství zemřelého.

Dílo (výběr).

Hudební dílo kardinála Domenica Bartolucciho vyšlo ve 49 dílech v edici "Edizioni Cappella Sistina".

Domenico kardinál Bartolucci (7. května 1917, Borgo San Lorenzo – 11. listopadu 2013, Řím) byl italský římskokatolický kněz, hudební skladatel, sbormistr a kardinál.

Domenico Bartolucci (7 May 1917 – 11 November 2013) was an Italian cardinal of the Catholic Church. He was the former director of the Sistine Chapel Choir and the Accademia Nazionale di Santa Cecilia, and was recognized in the field of music both as a director and a prolific composer. Considered among the most authoritative interpreters of Giovanni Pierluigi da Palestrina, Bartolucci led the Sistine Chapel Choir in performances worldwide, and also directed numerous concerts with the Choir of the Academy of Santa Cecilia, including a tour of the former Soviet Union.  On 20 November 2010, Pope Benedict XVI elevated him to the College of Cardinals. Because Bartolucci was over the age of 80, he was never eligible to participate in any papal conclave.


Politika.

Vasil III. pokračoval v politice svého otce Ivana III. a většinu vlády strávil konsolidací jeho územních zisků. Ty završil anexemi zbývajících nezávislých knížectví (1510 Pskov, 1513 Volokolamsk, 1521 Rjazaň a 1522 Novgorod-Severský). Také využil oslabení polského krále Zikmunda I. k ovládnutí Smolenska, významné pevnosti na východě Litvy (boj trval od roku 1512 do roku 1514), k čemuž mu podstatně pomohl odbojný litevský kníže Michal Glinský.  Vasil bojoval také proti mocnému Krymskému chanátu, s nímž se svářel o vliv na Kazani. V roce 1521 čelil velkému tatarskému útoku, kdy byly vydrancovány rozsáhlé oblasti kolem Moskvy, ale díky udržení Rjazaně se ubránil. Ke konci své vlády pak ruský vliv v Povolží potvrdil instalací chána Džangaliho na kazaňský trůn.  Velkokníže Vasilij III. se stal jedním z adresátů prorockých listů pskovského mnicha Filofeje (1465–1542), který v jednom z nich napsal: „Два Рима пали, а третий стоит, а четвёртому не быть“ – tedy „Dva Římy padly, třetí stojí a čtvrtého již nebude.“ Odtud pak pochází teze o Moskvě jako třetím Římu.

Osobní život.

Vasil III. byl přes dvacet let ženat se Solomonií Saburovovou, která mu však za tu dobu neporodila žádného potomka. Solomonie si byla vědoma manželova zklamání a zkoušela svou neplodnost vyléčit pomocí čarodějných receptů nebo konáním kajícných poutí, ovšem bezúspěšně. Vasil nechtěl, aby vláda po jeho smrti přešla do rukou jeho bratrů, a konzultoval svůj následnický problém se svými bojary. Ti mu navrhli, aby svou ženu zapudil, rozvedl se a oženil se znovu, což i přes velký odpor kléru učinil a vzal si sotva šestnáctiletou Helenu Glinskou, dceru srbské princezny Anny Jakšičové a neteř jeho přítele Michala Glinského. Jen nemnoho bojarů mu tento výběr schvalovalo, neboť Helena měla katolickou výchovu. Vasilij byl do ní však tak zamilován, že si dokonce proti tehdejším zvyklostem ostříhal plnovous, aby vypadal mladší.  Ihned po svatbě, která se konala 21. ledna 1526, se pár začal pokoušet o zplození následníka, ale prvních několik let se nedařilo, což ruský lid začínal považovat za znamení Božího nesouhlasu s tímto manželstvím. Konečně roku 1530 Helena, k velké radosti knížete i všeho lidu, porodila syna Ivana, a roku 1532 dalšího syna Jiřího (který se ale narodil hluchý).  Zapuzená Solomonie, umístěná v klášteře, podle legendy porodila syna pouhých pár měsíců po skandálním rozvodu. Na tomto základě vznikla pověst o Kudejarovi, lidovém hrdinovi a údajném starším bratru cara Ivana Hrozného.

Smrt.

Na podzim roku 1533 na lovu v okolí Volokolamska pocítil Vasilij velkou bolest v pravém boku, důsledek abscesu. Byl dopraven do vesnice Kolp, kde ho prohlédli dva němečtí lékaři, kteří ale nedokázali dostupnými prostředky infekci zastavit. Umírající velkokníže se nechal převézt do Moskvy a požádal o mnišské svěcení. Přijal jméno Varlam a zemřel o půlnoci na 4. prosince 1533, ve věku 54 let.  Před smrtí stanovil sedmičlennou regentskou radu pro nezletilého syna Ivana, moc však pro sebe postupně získala samotná jeho matka, regentka Helena. Ivan, toho jména čtvrtý, se později stal prvním oficiálním ruským carem.

Vasilij (Vasil) III. Ivanovič (: Василий III Иванович, 25. března 1479 – 3. prosince 1533, Moskva) z rodu Rurikovců, byl velikým knížetem moskevským od roku 1505 do své smrti. Byl synem Ivana III. Vasiljeviče a byzantské princezny Sofie Palaiologovny, a byl pokřtěný jako Gabriel. Někdy je žertovně označován jako „Vasilij Přiměřený“, neboť panoval v pořadí mezi „Ivanem Velikým“ a „Ivanem Hrozným“ a jeho vláda byla relativně bezproblémová.

Vasili III Ivanovich (, also Basil; 26 March 14793 December 1533) was the Grand Prince of Moscow from 1505 to 1533. He was the son of Ivan III Vasiliyevich and Sophia Paleologue and was christened with the name Gavriil (Гавриил). He had three brothers: Yuri, born in 1480, Simeon, born in 1487 and Andrei, born in 1490, as well as five sisters: Elena (born and died in 1474), Feodosiya (born and died in 1475), another Elena (born 1476), another Feodosiya (born 1485) and Eudoxia (born 1492). He is sometimes mockingly referred to as Vasili the Adequate due to his rule taking place between those of Ivan the Great and his son Ivan the Terrible, as well as the relative uneventfulness of his reign.


Přenos.

Pojem „"protipřenos"“ úzce souvisí s pojmem „"přenos"“. Přenos je vztah mezi nositelem a klientem, kdy klient přenáší na nositele své minulé zkušenosti, vztahy, city, apod. V takovéto situaci může vzniknout přenosová neuróza - přenesení zkušeností a citů do vztahu k nositeli. Nejde jen o iluzivní vnímání druhé osoby, přenos často obsahuje nevědomé potřeby manipulovat s lidmi či vyprovokovat situace, v nichž se skrytě opakují zkušenosti s dřívějšími vztahy.

Sigmund Freud a psychoanalýza.

Pojem „"protipřenos"“ použil jako první známý psychoanalytik Sigmund Freud. Uvedl, že protipřenos vzniká vlivem pacienta na analytikovy nevědomé pocity, jehož příčinou jsou analytikovy komplexy a vnitřní odpor, a jehož důsledkem je pak omezení analytikovy schopnosti podrobovat pacienta analýze. Analytik se musí obrnit - „vytvořit si hroší kůži, již potřebuje, aby mohl protipřenos ovládnout“.  Jelikož je protipřenos nevědomý mechanismus, musí být rozpoznán a přemožen - pokud si ho uvědomíme, zničíme ho. Proto Freud zdůrazňuje, že je třeba protipřenosovou reakci analyzovat, porozumět jí, a tím redukovat její intenzitu. Nejsilnější dojem udělá přiznání pocitů k pacientovi - ten se stane přirozeným, přátelštějším a otevřenějším. Emocionální harmonie, která potom nastává mezi lékařem a pacientem, se nazývá „"raport"“ termín „"le rapport"“ - z francouzské psychologické školy).  Příklad protipřenosu lze ilustrovat i na jedné Freudově anekdotě: „Pastor šel obrátit na víru těžce nemocného pojišťovacího agenta. Jejich rozmluva trvala velmi dlouho - když pastor konečně vyšel z pokoje, ukázalo se, že nemocný zůstal i nadále bezvěrcem, ale pastor se nechal pojistit.“

Dva významy protipřenosu.

Podle Freuda může být protipřenos vykládán buď jako terapeutova nevědomá a neurotická reakce na pacientův přenos, nebo jako ekvivalent pacientova přenosu vůči analytikovi (předpona "proti-" zde pouze odlišuje přenos pacienta vůči analytikovi a přenos analytika vůči pacientovi).

Protipřenos jako obecný komunikační problém.

Vše, co bylo uvedeno výše, se dá aplikovat nejen na vztahy lékař - pacient, ale i na jakoukoli komunikační situaci. V tomto článku uvádíme obecný vztah nositel - klient, kdy „nositel“ může představovat nadřízeného, rodiče, učitele, lékaře, policistu, číšníka, prodavače apod., který vystavuje „klienta“ (podřízený, dítě, pacient, zákazník apod.) svému protipřenosu.  Obecně je jakékoli vnášení konfliktů nositele protipřenosu do komunikační situace rušivé, jelikož klient je nucen reagovat na jemu nevlastní problémy. A i zde platí, že odhalení pocitů nositele vůči klientovi je velmi důležité. Například rodiče či učitelé se často nutí do přátelských postojů vůči dětem, i když jsou neposlušné - děti jsou si však dobře vědomy narůstající negativní tenze a potřebují, aby došlo k projevu této agresivity ze strany dospělých (i když potom dítě dostane vynadáno, pociťuje úlevu). Jádrem protipřenosu jsou zpravidla dřívější zkušenosti jeho nositele, které nebyly dostatečně zpracovány, a tudíž má nositel tendenci je projektovat do současných vztahů. Zpravidla jde o zkušenosti s významnými osobami z dětství, jako jsou rodiče, prarodiče, sourozenci či učitelé. Pokud u nositele nebyly naplněny jeho základní potřeby v těchto vztazích (bezpečí, přijetí, ocenění), nebo zažil frustraci, zraňování nebo odmítání, má tendenci vytvořit si pravidla ve vztazích k druhým lidem, která ho před dalším stresem ve vztazích chrání (ovšem za cenu menší otevřenosti v těchto vztazích). Následující vztahy pak upevňují pohled na vztahy původní, který se stává automatickým, z velké části nevědomým a nereflektovaným. Tento automatický „schematický“ pohled pak ovlivňuje chování k druhým.

Okolnosti protipřenosu.

Na protipřenos má vliv mnoho skutečností. Je to především osobnost nositele - jeho rysy, lidskost, zralost či trpělivost. Záleží na tom, jaké má nositel životní preference a hodnoty, důležitá je míra jeho sebereflexe a otevřenosti. U klienta velice záleží na tom, zda je pro nositele atraktivní, či nikoli. Ne/atraktivitu klienta může nositel protipřenosu vnímat skrze jeho osobnost, vzhled, ale i postavení či konexe ve společnosti. Velký vliv na protipřenos má i rodina či vzdělání - jak už bylo řečeno výše, právě nevyřešené vztahy s rodiči či učiteli jsou velmi často příčinou problémů ve vztazích pozdějších. Na protipřenos můžou mít negativní dopad i životní situace a problémy nositele (rozvod, problémy s pojišťovnou apod.) či somatické vlivy jako jsou například nemoci nebo jen pouhá únava.

Dělení protipřenosu.

Protipřenos se může projevovat různými způsoby a zjednodušeně lze tyto projevy klasifikovat jako pozitivní (především kladné pocity ke klientovi, v myšlení a chování nositele převažují sympatie, náklonnost, podpora, ochota apod.), negativní (především negativní pocity, v myšlení a chování nositele převažují hněv, nepřátelství, zklamání, strach, podezíravost apod.) či ambivalentní (objevuje se obojí).

Další dělení protipřenosových reakcí.

V užším smyslu slova se dá mluvit o konkrétnějším dělení protipřenosových reakcí na devět typů: Ve vztahu nositele a klienta v podstatě není žádný problém, dobře se jim spolupracuje a není důvod nic měnit. Vztah, kdy je klient pro nositele nějakým způsobem výjimečný (krásný, originální, inteligentní apod.). Nositel ho obdivuje, někdy je jím přímo fascinován. Pro zlepšení vztahů a redukci protipřenosu by si měl nositel ujasnit vlastní postoje, jejich kořeny a vliv na jeho chování vůči klientovi. Jak již název napovídá, nositel má pocit, že klient si sám neporadí, a tudíž že ho musí nositel sám chránit, pomáhat mu a radit, jinak se klientovi něco stane, a bude to chyba právě nositele. Vztah může dojít až do situace, kdy nositel klienta přímo řídí a vůbec ho nenechává samostatně jednat. V tomto případě by si měl nositel opět ujasnit své vlastní postoje a nechat rozhodování a plánování věcí na klientovi. Pokud je nositel ke klientovi sexuálně přitahován, flirtuje s ním, „nechtěně“ se ho dotýká, často s ním mluví o sexu apod., nutně si musí své chování uvědomit, přiznat si své pocity ke klientovi a pokud možno se jich zbavit, nebo je alespoň neprojevovat. Tyto reakce jsou charakteristické tím, že se nositel bojí, že by mu mohl klient ublížit, vysmát se mu nebo ho odmítnout. V důsledku toho nositel pociťuje strach, úzkost, bojí se klientovi sdělit, co si doopravdy myslí. V tomto případě by měl nositel pracovat hlavně na svém sebevědomí a sebepřijetí. Může se stát, že klient nositele z nějakého důvodu irituje. To vede k tomu, že nositel má na klienta vztek, moralizuje a poučuje ho, bagatelizuje jeho potřeby, popřípadě na něho záměrně nemá čas. Nositel by si měl své agresivní chování uvědomit a redukovat ho. Pokud nositel neví, co po něm klient chce, pociťuje obavy či napětí a spolupracuje s klientem pouze „formálně“. V takovém případě by měl nositel zpracovat své postoje a svůj vztah s klientem si vyjasnit. V případě, že má nositel pocit, že se na něj klient vytahuje, soupeří s ním v názorech, chlubí se a předvádí a velmi špatně nese klientovy výhry. Tak jako v předchozím případě by měl nositel zpracovat své postoje vůči klientovi, popřípadě jít do přímé konfrontace s ním s cílem vyjasnit si vzájemné postoje. Příkladem těchto reakcí je, že si nositel myslí, že klient je hlupák (slaboch, hysterický apod.) a tím pádem jím pohrdá, nudí se s ním, povyšuje se nad něj, bagatelizuje jeho potřeby a posmívá se mu. Zde je potřeba zapracovat na vzájemných mezilidských vztazích, najít příčinu nositelových pocitů a postojů a zredukovat jejich působení na klienta.

Protipřenos (z ang. "counter-transference") je komunikační porucha, která nastává mezi dvěma subjekty (nadřízený - podřízený, rodič - dítě, lékař - pacient, prodavač - zákazník apod.), pokud je chování jednoho subjektu („nositel“) ovlivněno jeho minulými vztahy. Jeho reakce na druhý subjekt („klient“) jsou potom zkreslené vzhledem k nevyřešeným otázkám z minulosti. Protipřenos je častý a podceňovaný jev, se kterým musíme počítat a pracovat s ním.

Countertransference is defined as redirection of a psychotherapist's feelings toward a client – or, more generally, as a therapist's emotional entanglement with a client.


Kontext.

K vyřešení těžké finanční krize, ve které se Francie v 18. století nacházela, svolal francouzský král Ludvík XVI. na radu svého ministra financí Jacquese Neckera generální stavy, které se sešly v květnu 1789 poprvé po 175 letech.  Třetímu stavu, který reprezentoval 98 % obyvatel Francie, byl sice na základě jeho rostoucího hospodářského významu zdvojnásoben počet zástupců v generálních stavech, ale nebylo rozhodnuto, jestli budou generální stavy hlasovat podle stavů nebo podle jednotlivých poslanců. V prvním případě měla zajištěna většinu šlechta a duchovenstvo, ve druhém případě mohlo měšťanstvo doufat, že část šlechty a obzvláště nejnižšího kléru se přidá na jeho stranu.  Když Ludvík XVI. hlasování podle počtu zástupců nepotvrdil, prohlásili se zástupci třetího stavu 17. června 1789 za Národní shromáždění zastupující celý francouzský národ. Aby král zabránil dalšímu jednání poslanců, rozhodl se uzavřít jednací sál na zámku Versailles. Jako záminku uvedl, že řemeslníci musejí připravit sál pro jednání všech tří stavů.

Přísaha.

Dne 20. června 1789 se členové Národního shromáždění, které doplnilo i několik zástupců kléru z prvního stavu, sešli v míčovně ve Versailles. Zde přísahali, že se nerozejdou, dokud nezajistí Francii ústavu a touto přísahou se prohlásili za ústavodárné shromáždění.  Král nakonec jejich tlaku podlehl a 27. června 1789 souhlasil, aby shromáždění jednalo jménem národa namísto generálních stavů. Tak vytvořili poslanci třetího stavu spolu s mnoha zástupci prvního a druhého stavu 9. července 1789 národní ústavodárné shromáždění, které již hlasovalo podle jednotlivých zástupců a nikoliv podle stavů.  Vzhledem k tomu, že král udělil následný souhlas pod tlakem, je přísaha v míčovně spolu s prohlášením ze 17. června druhým krokem, který vybočil z řádného rámce fungování dosavadní společnosti. Následné události vedly k revoluci a poté až ke svržení monarchie.

Přísaha v míčovně (francouzsky "Serment du Jeu de paume") je ve francouzských dějinách označení pro jednání zástupců třetího stavu v generálních stavech, kteří dne 20. června 1789 přísahali ve Versailles, že se nerozejdou, dokud Francie nebude mít ústavu, a prohlásili se tak ústavodárným shromážděním. Přísaha se konala v provizorním zasedacím sále královské míčovny a byla jedním z rozhodujících okamžiků před vypuknutím Velké francouzské revoluce.

On 20 June 1789, the members of the French Third Estate took the Tennis Court Oath (), vowing "not to separate and to reassemble wherever circumstances require, until the Constitution of the kingdom is established". It was a pivotal event in the French Revolution. The Estates-General had been called to address the country's fiscal and agricultural crisis, but they had become bogged down in issues of representation immediately after convening in May 1789, particularly whether they would vote by order or by head (which would increase the power of the Third Estate, as they outnumbered the other two estates by a large margin).  On 17 June, the Third Estate began to call themselves the National Assembly, led by Honoré Gabriel Riqueti, Comte de Mirabeau. On the morning of 20 June, the deputies were shocked to discover that the chamber door was locked and guarded by soldiers. They immediately feared the worst and were anxious that a royal attack was imminent from King Louis XVI, so upon the suggestion of one of their members Joseph-Ignace Guillotin, the deputies congregated in a nearby indoor in the of the city of Versailles near the Palace of Versailles. There 576 of the 577 members from the Third Estate took a collective oath "". The only person who did not join in the oath was Joseph Martin-Dauch from Castelnaudary, who would only execute decisions that were made by the monarch.


Život.

8. ledna 1930 se belgická princezna v Římě vdala za italského korunního prince Umberta a stala se tak vévodkyní z Piemontu ("Principessa di Piemonte"). S manželem pak měla čtyři děti:  Po sňatku s Umbertem byla požádána, aby si změnila jméno na italské Maria Giuseppa, což odmítla. Manželství nebylo šťastné, jak Marie Josefa o mnoho let později v jednom rozhovoru připustila: "On n'a jamais été heureux" ("Nikdy jsme nebyli šťastní"). V době, kdy jí rodiče dohodli sňatek s italským princem, neexistoval jiný potomek "vládnoucí" dynastie katolického vyznání s nadějí na trůn. Po zrušení monarchie žili manželé odděleně.

Vévodkyně z Piemontu.

Podle milostných dopisů, které zveřejnil syn Benita Mussoliniho, měla mít Marie Josefa s italským fašistickým vůdcem intimní poměr, její postoj ke Spojencům, sympatie k rebelům a negativní mínění o Mussolinim to však není příliš pravděpodobné.  V roce 1939 se stala prezidentkou italského Červeného kříže. Během druhé světové války byla jednou z mála diplomatických spojnic mezi německo-italským táborem a ostatními evropskými zeměmi zapojenými do války. Na jedné straně jako sestra krále okupované Belgie Leopolda III. (tehdy v německém zajetí) měla zároveň blízko k některým ministrům v Mussoliniho vládě. Jeden z britských diplomatů v Římě zaznamenal, že vévodkyně z Piemontu byla jediným členem italské královské rodiny s dobrým politických úsudkem.  V roce 1943 se Marie Josefa marně zasazovala o samostatnou mírovou dohodu mezi Itálií a USA. Její snahu ale italský král nepodporoval a Umberto se také (přinejmenším ne přímo) také nezapojil. Po tomto nezdaru – s americkými vyslanci se nikdy nesešla – byla i s dětmi poslána do města Sarre v italské provincii Valle d'Aosta na samém severozápadním cípu země, kde byla izolována od politického života královské rodiny.

Královnou na měsíc.

Poté, co se Itálie přidala na stranu Spojenců, její zdiskreditovaný tchán Viktor Emanuel III. se vzdal vlády, které se tak ujal jeho syn. Ten pak společně s manželkou cestoval po válkou rozvrácené Itálii, přičemž pár si získával sympatie lidu. Spekulovalo se o tom, že kdyby Viktor Emanuel abdikoval ve prospěch svého syna již v roce 1943, v pozdějším referendu o zachování monarchie nebo zřízení republiky, by monarchie zřejmě byla zvítězila. Viktor Emanuel však abdikoval až několik týdnů před referendem, což možná jeho syna stálo trůn.  Po tchánově abdikaci 9. května 1946 se Marie Josefa stala italskou královnou a její manžel králem. 2. června 1946 proběhlo referendum, jehož výsledek byl poměrně těsný: 54:46. Po výsledcích referenda, král Umberto splnil svůj dřívější slib a odstoupil. Dne 13. června 1946 Marie Josefa s manželem opustila zemi.

V exilu.

Rodina žila nějakou dobu v Portugalsku, Umberto a Marie Josefa se však rozhodli žít odděleně. Matka se čtyřmi dětmi odcestovala do Švýcarska, kde strávila většinu zbytku svého života, zatímco Umberto zůstal v Portugalsku. K rozvodu však nikdy nedošlo, částečně z politických, ale též z náboženských důvodů – Oba manželé byli silně nábožensky založení. Umberto žil v naději (i když časem postupně stále menší), že se vrátí na italský trůn a rozvod by katolickému králi uškodil.  Marie Josefa strávila nějaký čas v Mexiku se svou dcerou Marií Beatrice a vnoučaty. Do Itálie se vrátila až poté, co její manžel v roce 1983 zemřel.  Královna Marie Josefa zemřela v roce 2001 ve Švýcarsku na rakovinu plic ve věku 94 let.

Marie Josefa Belgická (Marie José Charlotte Sophie Amélie Henriette Gabrielle; 4. srpna 1906 – 27. ledna 2001) byla poslední královnou Itálie. Královnou byla jen něco málo přes měsíc, pročež se jí přezdívalo "májová královna". Narodila se jako nejmladší dítě a jediná dcera Alberta Belgického a Alžběty Gabriely Bavorské.

Marie-José of Belgium (Marie-José Charlotte Sophie Amélie Henriette Gabrielle; 4 August 1906 – 27 January 2001) was the last Queen of Italy. Her 35-day tenure as queen consort earned her the nickname "the May Queen".


Život a dílo.

Rodina, mládí a studentská léta.

Narodila se jako nejstarší se šesti sester do zámožné aristokratické rodiny. Otec Manuel Silvino Cecilio Ocampo byl inženýr, stavitel mostů a matka Ramona Maximina Aguirre Herrera pocházela z vážené rodiny z vyšší společenské třídy. Jedna z pěti sester, Clara, zemřela v mládí na dětskou cukrovku. Další sestra Silvina Ocampová se stala též spisovatelkou. V roce 1896 nechal otec vybudovat letní rodinné sídlo, známé jako Villa Ocampo, v San Isidru v provincii Buenos Aires. Ve stejném roce ve věku 6 let, podnikla Victoria s rodiči a dvěma sestrami jednoroční cestu do Evropy, kdy navštívili Paříž a Londýn.  Prvního vzdělání se Victorii dostalo od domácích učitelů a to zejména ve francouzštině, takže tento jazyk ovládala od mládí stejně dobře jako svůj rodný jazyk španělštinu. Byly to především lekce z historie, náboženství, aritmetiky, algebry a přírodních věd. Zároveň se učila hrát na klavír, zpívat a recitovat. Později ještě studovala angličtinu a italštinu. Již od dětských let se u ní projevoval velký zájem o literaturu a mezi její oblíbené autory pařili Jules Verne, Arthur Conan Doyle, Guy de Maupassant a Edgar Allan Poe.  V roce 1908 odcestovala do Paříže, kde navštěvovala na Sorbonně bez zápisu ke studiu některé přednášky Henriho Bergsona. Potom procestovala ještě Anglii a Skotsko a v roce 1911 se vrátila do Argentiny.

Osobní život.

V roce 1912 se provdala za svoji první lásku Luise Bernarda Mónaca de Estradu, syna z aristokratické, přísně katolické rodiny. Již během svatební cesty do Paříže se ale ukázaly první neshody, které předznamenaly krátké trvání manželského soužití. Victoria milovala cestování a společenský život a její manžel pro to neměl mnoho pochopení. Po návratu domů bydleli sice v jednom domě, ale každý v jiném patře a stýkali se jen formálně.  V roce 1920 se odstěhovala ze společného domu a začala žít samostatně. Jejím životním partnerem se stal diplomat Julián Martínez, bratranec jejího muže, se kterým se kráce setkala již během své svatební cesty. Byla to oboustranná láska a vztah trval 13 let. Jak poznamenala později M. E. Vázquezová, autorka její biografie, tento vztah znamenal pro Victorii "tajné, ale opravdové manželství". Žili spolu, ale zároveň si poskytovali navzájem dostatek volnosti pro své zájmy a záliby.  Koncem třicátých let prožila při návštěvě Paříže krátký, intenzivní milostný vztah se spisovatelem Pierrem Drieu La Rochellem, který později za 2. světové války kolaboroval s Němci. Navštívili spolu Londýn a Berlín; v roce 1931 se rozešli a Victoria se vrátila do Buenos Aires. Zůstali ale přáteli a přesto, že zastávali rozdílné politické názory udržovali dlouholetou korespondenci až do spisovatelovy smrti v roce 1945. V roce 1930 zemřel Victoriin otec, v roce 1933 její dřívější manžel Mónaco de Estrada a v roce 1935 její matka. V roce 1939 emigroval z Francie do Argentiny francouzský spisovatel a literární kritik Roger Caillois. Stal se blízkým přítelem Victorie a také důležitým spolupracovníkem v její vydavatelské a literární činnosti. Zůstal v Argentině po celou dobu války a po jejím skončení se vrátil do Francie.  V Buenos Aires bydlela Victoria v modernistickém domě z roku 1929 zvaném Casa Victoria ve čtvrti Palermo Chico. V roce 1941 se Victoria a její sestra Silvina, provdaná za spisovatele Adolfa Bioy Casarese, přestěhovaly natrvalo do Villy Ocampo v San Isidru. Victoria zde žila 38 let až do své smrti. Jako letní sídlo rodiny a pro ubytování návštěv sloužila Villa Victoria, celodřevěný dům ve viktoriánském stylu v přístavním městě Mar del Plata, který vlastnila rodina Ocampo od roku 1912.

Společenský život.

Při svých častých cestách po světě poznala a spřátelila se s mnoha významnými osobnostmi tehdejšího kulturního i politického života a zvala je na návštěvu do Argentiny. Mezi její nejvzácnější návštěvy patřili hudební skladatel Igor Stravinskij, indický spisovatel, malíř a filozof Rabíndranáth Thákur, indická politička Indira Gándhíová, francouzští spisovatelé André Malraux a Antoine de Saint-Exupéry nebo britský spisovatel Graham Greene. Seznamovala se s jejich názory, myšlenkami i kulturami zemí, z nichž pocházeli a nechávala se jimi inspirovat. Také ona se stávala pro některé inspirací jejich tvorby. Stala se předlohou hlavní hrdinky románu "Xaimaca" spisovatele Ricarda Güiraldese, s nímž a jeho ženou Adelinou del Cariilovou se seznámila při jednom ze svých prvních pobytů v Paříži. Igor Stravinskij jí věnoval svůj balet "Persefona" a spisovatel Graham Greene svůj román "The Honorary Consul" (1973). Victoria věnovala Rabíndranáthu Thákurovi, jehož dílo znala v překladu Andrého Gida, svoji esej "Tagore en las barrancas de San Isidro" (1961). Sama byla nejvíce ovlivněna křesťanským humanismem, učením francouzského katolického filosofa Jacquese Maritaina, se kterým se seznámila při svém pobytu v Paříži.  S dalšími představiteli kulturního života se pak Victoria setkávala, když oni při svých cestách po zemích Latinské Ameriky zavítali do Argentiny. Patřila k nim i známá chilská básnířka Gabriela Mistralová, francouzský spisovatel a básník narozený v Uruguayi Jules Supervielle nebo uznávaná francouzská fotografka německého původu Gisèle Freundová,  K ubytování návštěv sloužilo nejdříve letní rodinné sídlo Villa Ocampo v San Isidru vzdáleném 26 km od Buenos Aires, později Villa Victoria v přístavu Mar del Plata.

Literární a umělecká činnost.

S prvními literárními pokusy začala již v jedenácti letech. V roce 1920 otiskla první literární práci s názvem "Babel" v novinách "La Nación". V roce 1924 publikoval její první esej "De Francesca a Beatrice" José Ortega y Gasset ve svém časopise "Revista de Occidente". Victoria v obou těchto literárních pracích vychází z díla Dante Alighieriho; v eseji "De Francesca a Beatrice" komentovala jeho "Božskou komedii". Předznamenala tak hlavní rys její další literární tvorby, humanismus.  V roce 1925 vystoupila jako recitátorka v dramatickém díle "Král David" skladatele Arthura Honeggera. Organizovala také konference německého filosofa Hermanna von Keyserlinga v Argentině. V roce 1930 se podílela na uspořádání výstavy plastik Rabíndranátha Thákura ve Francii, Velké Británii, Španělsku, USA a zemích Latinské Ameriky. Při této příležitosti poznala další osobnosti světové kultury, režiséra Sergeje Ejzenštejna a architekta Le Corbusiera. Myšlenkou založit vlastní literární časopis ji inspiroval José Ortega y Gasset, španělský esejista a filozof, který ji v tomto záměru také podporoval. Na přímluvu svých dvou přátel, literátů, Waldo Franka a Eduarda Mallea založila v roce 1931 literární časopis Sur. Kromě sekretářek se stali jejími spolupracovníky a redaktory její přátelé z literárních kruhů Guillermo de Torre, Raimundo Lida, Ernesto Sabato, María Luisa Bastosová, Peregrina Pastorinová, Nicolás Barrios Lynch, Enrique Pezzoni, José Bianco nebo Jorge Luis Borges.  V roce 1933 založila stejnojmenné vydavatelství, ve kterém publikovala literární díla, jak již známých domácích i zahraničních autorů, mezi které patřili Walter Gropius, Thomas Mann, Thomas Stearns Eliot, André Malraux, Jules Supervielle, Henry Miller, Octavio Paz, Aldous Huxley, Carl Gustav Jung, Virginia Woolfová, Vladimir Nabokov, Jean-Paul Sartre, Jack Kerouac, Albert Camus nebo Gabriela Mistralová, tak i méně známých nebo začínajících autorů jakými byli např. Adolfo Bioy Casares, José Bianco, Waldo Frank, Alfonso Reyes Ochoa a další. První knihou, která vyšla byla "Cikánská romance" Federica Garcíi Lorcy. Ve stejném roce se stala ředitelkou divadla Teatro Colón, kde v roce 1934 vystoupila jako recitátorka v divadelním zpracování opery a baletu "Persefona" Igora Stravinského. Toto nastudování se pak uvádělo i v Riu de Janeiru v Brazílii.

Literární dílo.

Korespondence.

francouzsky  anglicky

Politická činnost.

Victoria Ocampová se již od mládí zúčastňovala různých protestů intelektuálů, stála u zrodu ženských hnutí v Argentině a později se aktivně zapojovala zejména do manifestací proti fašismu. Během 2. světové války, za nacistické okupace Francie, založila v Buenos Aires časopis "Lettres Françaises", který redigoval Roger Caillois a do něhož přispívali i různí francouzští spisovatelé, kteří byli nuceni emigrovat ze své vlasti. Jako předsedkyně Výboru pro získávání finančních prostředků pro Francii, pomáhala známé francouzské fotografce německého původu Gisèle Freundové, která též emigrovala z Francie do Argentiny, organizovat materiální sbírky na pomoc francouzským spisovatelům v jejich okupované vlasti.  Po válce byla jedinou zástupkyní z Argentiny, která se zúčastnila Norimberského procesu v letech 1945 - 1946. V roce 1946 organizovala také přípravy na vytvoření organizace UNESCO v Paříži. V 50. letech tvrdě kritizovala režim prezidenta Juana Dominga Peróna a jeho ženy Evity. Za to byla v roce 1953 zatčena a 26 dnů vězněna v ženské věznici v San Telmo. Byla prohlášena za nepřítelkyni státu a do velkých finančních obtíží se dostalo i její vydavatelství "Sur".

Victoria Ocampová (narozena jako Ramona Victoria Epifanía Rufina Ocampo, 7. dubna 1890, Buenos Aires, Argentina – 27. ledna 1979, Buenos Aires) byla argentinská spisovatelka a překladatelka, zakladatelka a vydavatelka slavného literárního časopisu "Sur".

Victoria Ocampo (7 April 1890 – 27 January 1979) was an Argentine writer and intellectual, described by Jorge Luis Borges as "La mujer más argentina" ("The quintessential Argentine woman"). Best known as an advocate for others and as publisher of the literary magazine "Sur", she was also a writer and critic in her own right and one of the most prominent South American women of her time. Her sister Silvina Ocampo, also a writer, was married to Adolfo Bioy Casares.


Obecné údaje.

Geologicky jde o morénu, vzniklou v období pleistocénu. V různých obdobích během poslední doby ledové byla tato oblast také součástí pevniny či ostrovem. V tom čase byl "Dogger Bank" součástí tzv. Doggerlandu, což je název pevninského pásu, propojujícího po skončení poslední doby ledové britské ostrovy s evropskou pevninou. Rybářské trawlery při lovu ryb v oblasti odhalily rašelinu, ostatky mamutů a nosorožců občas i artefakty lovců z paleolitu.  V roce 1931 v oblasti došlo k dosud největšímu zaznamenanému zemětřesení ve Velké Británii, které dosáhlo až 6,1 stupňů Richterovy stupnice, přičemž otřesy byly zaznamenány ve všech zemích přilehlých k Severnímu moři. Ve východní Anglii potom tyto otřesy způsobily řadu škod. Otřes způsobil smrt 2 lidí.  Podle mělčiny "Dogger bank" byla též pojmenována oblast "Dogger sea", toto jméno používá ve svých meteorologických předpovědích pro námořní dopravu BBC Rádio 4.  Na dně mělčiny leží také řada vraků lodí.

Námořní bitvy a incidenty.

Oblast Dogger Banku se stala dějištěm několika bitev a dalších námořních událostí:

Přírodní zdroje.

Rybolov.

Mělčina je důležitou oblastí rybolovu, jsou z ní ve velkých množstvích odlovovány tresky a sledi.

Výskyt fytoplanktonu.

Průzkumem mělčiny Dogger Bank bylo zjištěno, že se jedná o mořské prostředí, které se vyznačuje vysokou roční primární produkcí fytoplanktonu a díky svým mimořádným přírodním vlastnostem byla různými organizacemi navržena na ustanovení Námořní přírodní rezervace.

Potenciální zdroj větrné energie.

V lednu 2010 byla udělena konsorciu Forewind licence pro stavbu větrných farem pro oblast zahrnující 8660 km, která leží v Dogger Banku. Tato oblast je ve vzdálenosti 125 až 290 kilometrů od pobřeží v hloubkách 18 až 63 metrů. Konsorcium zahrnuje skotskou společnost SSE plc, německou RWE, norský Statoil a také norský Statkraft. Licence zahrnuje instalovaný výkon 9 GW.  Podle konsorcia má tato oblast potenciál pro výstavbu 4 GW instalovaného výkonu v hloubkách do 30 metrů a 8 GW v hloubkách do 35 metrů. V roce 2012 má konsorcium souhlas s připojením farem o výkonu 6 GW do distribuční sítě. Zatím plánuje výstavbu čtyř farem – Creyke Beck A a B, Teesside A a Teesside B. Každá z farem má mít instalovaný výkon 1,2 GW a jejich stavba má začít v roce 2016.

Doggerská lavice () je rozsáhlá písčina v mělké oblasti Severního moře cca 100 km od východního pobřeží Anglie. Rozkládá se na cca 17 600 km², přičemž zabírá asi 260 km ve východozápadním a 97 km v severojižním směru. Hloubka vody je v oblasti Dogger Bank mezi 15 a 36 metry, což znamená hloubku o cca 20 m menší než má okolní moře. Je aktivně využívána k rybolovu. Její pojmenování pochází ze slova "dogger", což je staré holandské slovo pro rybářskou loď, využívanou především pro lov tresek.

Dogger Bank (Dutch: "Doggersbank", German: "Doggerbank", Danish: "Doggerbanke") is a large sandbank in a shallow area of the North Sea about off the east coast of England.  During the last ice age the bank was part of a large landmass connecting Europe and the British Isles, now known as Doggerland. It has long been known by fishermen to be a productive fishing bank; it was named after the "doggers", medieval Dutch fishing boats especially used for catching cod.  At the beginning of the 21st century the area was identified as a potential site for a UK round 3 wind farm, being developed as Dogger Bank Wind Farm.


Děj.

Jerome Martinaud (Michel Serrault) je bohatý a vlivný notář v malém francouzském městečku. Na silvestrovský večer je předvolán k podání vysvětlení na policii, a to ve věci jím objevené znásilněné a zavražděné malé holčičky. Jednalo se již o druhou oběť, když první stejným způsobem zavražděná dívka, byla nalezena na pláži v blízkosti domu jeho sestry. Podle svědectví se notář v době vraždy vyskytoval v blízkosti mordu, když bylo jeho auto spatřeno zaparkované před tamní hospodou.  Z pozice svědka se ve výslechu vedeném zkušeným inspektorem Antoinem Gallienem (Lino Ventura) dostává do role hlavního podezřelého. Noční přítomnost u moře zdůvodňuje návštěvou sestry a sexem s prostitutkou. Se svou ženou Chantal (Romy Schneider) intimně nežije již od svatby a společný život fakticky nevedou. Přítomen výslechu je i mladší policista Marcel Belmont (Guy Marchand), který v Gallienově nepřítomnosti, podezřelého fyzicky napadne se snahou vymlátit z něj doznání.  Během interpretace důkazů na policii zavítá také notářova manželka Chantal, která v rozhovoru s inspektorem podává svědectví, že byla přítomna scéně, která měla dokazovat lásku jejího muže k osmileté neteři Camille. Měl se k ní chovat jako k dospělé ženě a otevřeně s ní rozmlouvat. Objevuje se také lístek z čístirny, který je datován z následujícího dne, kdy objevil druhé tělo. Má být důkazem snahy zamaskovat stopy od krve na notářově plášti, který si nechal vyčistit. Policii proto poskytl náhradní čistý plášť.  Po dalším tlaku na podezřelého, se nad ránem právník doznává k dvojnásobné vraždě. Gallien se před budovou loučí s Chantal. Odtahová služba nakládá v noci ukradené auto, z jehož kufru vytéká krev. Inspektor zjišťuje, že obsahuje tělo další holčičky. Vrahem tedy je někdo jiný. Majitel auta, který přišel nahlásit jeho zmizení, již sedí na vyšetřovně. Notář vychází volný z budovy a nasedá do auta ke své ženě. Nalézá ji však již mrtvou. Prostřelila si hlavu.

Svědek () je kriminální filmové drama z roku 1981 režírované Claudem Millerem. Předlohou se stal román "Brainwash" (Vymytí mozku) britského spisovatele Johna Wainwrighta.  Hlavní postavy komorního konverzačního dramatu ztvárnili Lino Ventura a Guy Marchand jako vyšetřovatelé, Michel Serrault, který hrál podezřelého notáře, a jeho ženu představovala Romy Schneiderová.  Snímek byl oceněn čtyřmi Césary za nejlepší scénář, mužský herecký výkon, mužský herecký výkon ve vedlejší roli a střih. Ve francouzských kinech snímek zhlédlo 2 098 038 diváků, což jej zařadilo na 17. místo návštěvnosti v roce 1981.  V roce 2000 vznikl remake filmu nazvaný "Podezření".

Garde à Vue (also known as The Inquisitor) is a 1981 French psychological crime drama directed by Claude Miller and starring Romy Schneider, Michel Serrault, Lino Ventura and Guy Marchand. It is based on the British novel "Brainwash", by John Wainwright.  It won the César Award for Best Writing, Best Actor and Best Supporting Actor. The film had 2,098,038 admissions in France and was the 17th-most-attended film of the year.


Geografie.

Poloha.

Město Lubáň leží v severozápadní části Krkonošsko-jesenické subprovincie, která se v polštině a němčině označuje jako "Sudety", uprostřed kopcovité krajiny předhůří Jizerských hor. Toto krajina se rozkládá na východě od Jelenohorské kotliny ("Kotlina Jeleniogórska") a údolí řeky Bobru ("Dolina Bobru") na západě od údolí Lužické Nisy. Hlavní řekou regionu je Kwisa (něm. "Queis"), v jejímž údolí se Lubáň nachází. Město zaujímá plochu 1613 ha, z nichž tvoří asi 640 ha souvislá zástavba. Nejvyšším bodem je stráň na svahu bezejmenného 321 m vysokého kopce asi 1 km jihozápadně od lubáňské myslivny, tato ke kopci směřující trasa mezi obcemi Zaręba a Kościelnik má na hranicích katastru nadmořskou výšku ca. 282 m n. m. Nejnižším bodem (205 m n. m.) je místo, kde se do Kwisy vlévá potok Łazek, na severním okraji města.

Geologie.

Geologické podloží této části předhůří Jizerských hor je složeno z metamorfovaných hornin, zejména z fylitů vzniklých ze sedimentů v období ordoviku, tedy před 443–485 miliony let. V oblasti těchto hornin se vyskytují také některé mladší jílovité břidlice a kvarcity ze siluru (419–443 miliony let). Teprve relativně nedávno, před 15–20 miliony let, docházelo v této oblasti k sopečné činnosti, která vytvořila četné kuželovité kopce. Z vodní plochy, která se později utvořila v údolí, pocházejí usazené hlíny těžené ve středověku v cihelně Księginki ("Kerzdorf"). Z vulkanické činnosti se zachovaly zbytky sopečných komínů a široká čedičová vrstva v lese u Lubáně. Interiér sopky je dosud patrný v některých kamenolomech, například Kamienna Góra v obci Księginki nebo Harcerska Góra a Ostróżek (275 m n. m.). Štěrkové a pískové vrstvy v oblasti Lubáně pocházejí z více než 100 m silného ledovce, který za doby ledové překrýval údolí Kwisy.

Příroda.

Staletí lidské činnosti projevující se rozvojem sídel, těžbou čediče a regulací Kwisy změnila přírodní poměry v Lubáni a okolí. V okrajových oblastech města je dosud 55 ha smrkových, borovicových a smíšených lesů, jejichž společným znakem je nízký věk stromů. Zde rostou převážně kapradiny, ale také některé z části ohrožené rostliny například tři druhy orchidejí: vemeník dvoulistý, prstnatec májový a kruštík širolistý pravý. Z chráněných rostlin mimo jiné bledule jarní, osladič obecný a pravá zeměžluč okolíkatá. Na území města roste 61 stromů, které jsou chráněny jako přírodní památky. K nejstarším v Lubáni patří dva 250leté duby. Status přírodní památky má rovněž bývalý kamenolom Kamienna Góra. Zdejší fauna je zastoupena poměrně hojně, zahrnuje např. 37 druhů savců, z toho 7 druhů netopýrů. K chráněným druhům patří lasice hranostaj, lasice kolčava, veverka obecná, ježek západní, rejsek obecný, rejsek malý, rejsec vodní stejně jako netopýr velký, netopýr vodní, netopýr večerní a netopýr rezavý. Vedle srnčí zvěře se tu vyskytují četná zvířata z čeledi psovitých a lasicovitých. V městské oblasti hnízdí více než 75 druhů ptáků, např. ohrožený dravec luňák červený nebo krkavec velký, který v regionu vyhynul v 19. století a v sedmdesátých letech 20. století se opět usadil na východě Lužice. V bývalém čedičovém lomu potom žijí dva vzácné druhy: skřivan lesní a kulík říční.

Městské části.

Město Lubáň je samostatnou městskou gminou, která je od roku 1999 zároveň sídlem Lubáňského okresu ("Powiat lubański"). Uvnitř města nejsou žádné další samostatné správní obvody. Historické jádro se označuje jako Staré město ("Stare Miasto"), zbylou část centra ("Śródmieście") tvoří tři předměstí: Przedmieścia Brackie, Mikołajskie, Zgorzeleckie. Kolem těchto předměstí se rozkládají sídliště: Osiedle Piastów, Osiedle Waryńskiego, Osiedle Zodiak, Osiedle Fabryczna a Osiedle Kolejowa. Neoficiálními místními částmi jsou obce Księginki a Uniegoszcz.

Podnebí.

Vzhledem ke svému umístění v západní části Polska, kde jsou vlivy Atlantiku zřetelné, patří podnebí v Lubáni mezi nejmírnější v zemi. Pouze v nížinách, ve kterých leží Lehnice, Vratislav nebo Štětín, je ještě tepleji. Průměrná roční teplota vzduchu zde činí asi 7,5 °C, vegetační období 222 dní v roce. V kombinaci s relativně vysokými hodnotami srážek (800 mm/rok) to vytváří příznivé podmínky pro využití zemědělské půdy. Městské mikroklima je diferencované. V údolí Kwisy je tepleji jak vzhledem k nižší poloze, tak k okolním kopcům, které chrání před západním větrem. Po severních svazích pak proudí nárazy teplého suchého větru, který je v Lubáni citelný.

Historie.

Založení města.

V oblasti dnešní Lubáně pravděpodobně existovalo slovanské osídlení. Připomíná je samotný název „Lubáň“, který má stejný základ jako "Lubij" (Löbau), "Lubata" (Löbauer Wasser) a celá řada dalších místních názvů např. Lublin, Lublaň nebo osobní jméno Lubomír, jež jsou odvozeny od praslovanského slovesa "ljubiti", které vychází z praindoevropského kořene "lewbʰ-". Toto osídlení se patrně nacházelo v místě dříve nazývaném "Alt Lauban" mezi Kwisou a Starolubáňským potokem ("Alt Laubanbach / Potok Starolubański"), kde jsou dnes ulice Łużycka a Starolubańska. Vedle onoho sídliště vzniklo kolem roku 1220 město s převažujícím německým obyvatelstvem, které v první polovině 13. století obdrželo městská práva, snad na základě práva magdeburského. V té době již měla Lubáň městskou radu a purkmistra, pro rozvoj obchodu pak byla důležitá příznivá poloha při Via regia. Území města patřilo s celou pozdější Horní Lužicí již od 1076 jako říšské léno českému království. Roku 1231 je však Václav I. daroval jako věno svému zeti Otovi III. Braniborskému. Ten před svou smrtí mezi své dědice rozdělil zemi na Budyšínsko a Zhořelecko podle přírodní hranice, kterou tvoří říčka Lubata (Löbauer Wasser). V dochovaném textu této závěti z roku 1268 je poprvé zmíněno „město Lubáň“, respektive: "ciuitatem Luban". V roce 1273 zde byl založen klášter minoritů. Brzy po té, co v roce 1319 zemřel bez mužských potomků braniborský markrabě Waldemar, vznesl na toto území nárok český král Jan Lucemburský.

Lubáň pod českou vládou.

Uchazečů o toto dědictví však bylo více, proto Jan přistoupil 22. září 1319 k dohodě a ponechal Zhořelecko na doživotí knížeti Jindřichu I. Javorskému. Jindřich v Lubáni roku 1320 založil klášter magdalenitek, za jeho správy vznikla díky jedné bohaté vdově nemocnice sv. Jakuba. Konečně roku 1344 propůjčil městu znak se dvěma klíči za to, že stálo při něm ve sporu s tzv. falešným Waldemarem. Ačkoliv Jindřich musel již v roce 1329 postoupit město Zhořelec českému králi, Lubáň a okolí Kwisy přešly jako uprázdněné léno na Jana Lucemburského teprve po Jindřichově smrti v roce 1346. V témže roce vstoupila Lubáň do Hornolužického šestiměstí. V roce 1347 pak Karel IV. potvrdil městu všechna privilegia. Z této doby pochází nejstarší zachovaný městský kostel Panny Marie ("Frauenkirche / Kościół ewangelicki Maryi Panny"). Výhody členství v městském svazu se v Lubáni již ve 14. století projevily hospodářskou stabilizací, rozvíjela se výroba sukna, pivovarnictví a obchod. Roku 1402 si měšťané koupili lubáňské fojtství, které založil Jindřich I. Javorský. V roce 1415 město upadlo do církevní klatby, když se jeden kněz v kostele zmocnil části stříbrné monstrance a městská rada ho za to nechala oběsit. Trest za svatokrádež totiž spadal do pravomoci církevního soudu, proto byl na Lubáň uvržen tříletý církevní interdikt a celá záležitost se řešila i na kostnickém koncilu. V roce 1420 propůjčil Zikmund Lucemburský městu právo svobodných voleb.  Obyvatelé Horní Lužice byli odpůrci husitství, což souvisí mimo jiné s tím, že jejich země byla za husitských válek opakovaně vystavena vojenským střetům. Zvlášť těžce byla postižena Lubáň, která byla dobyta hned dvakrát. Při prvním nájezdu v květnu 1427, kterému velel Prokop Holý a Velek Koudelník, se během obléhání pokoušel purkmistr Konrad Zeidler klást organizovaný odpor. 16. května se však husité dostali poškozenou hradbou do města a podle zprávy zhořelecké městské rady z června 1427 začali vraždit obyvatele Lubáně včetně kněží, mnichů, jeptišek, žen a dětí. O život přišli také uprchlí stoupenci pražské univerzity a kapituly sv. Víta, kteří zde našli útočiště. Město bylo obklíčeno, lidé se za zpěvu Salve Regina snažili zachránit v kostele. Počet zabitých mužů se při tehdejších pěti tisících obyvatel odhaduje na 1000. Vypálen byl klášter magdalenitek. Po dobytí, vyplenění a vypálení Lubáně se husité vydali dále do slezského vnitrozemí. V květnu 1431 se potom situace opakovala. Za oběť bojům padl mimo jiné lubáňský klášter minoritů i jeho obyvatelé. Po těchto útocích se město dostalo do finačních problémů, císař Zikmund je ale na 15 let osvobodil od všech plateb. V 15. století byla Lubáň vystavena četným epidemiím a požárům. V letech 1497–1498 zemřelo na mor až 3000 obyvatel. Od začátku 16. století zavládl v Lubáni čilý stavební ruch, město se proměnilo v malou pevnost, vznikla solnice i nová radnice. Za vlády Matyáše Korvína a za Jagellonců vzrostlo pozemkové vlastnictví, přibyly vesnice Geibsdorf (1489), Tschirne (1501), Sächsisch Haugsdorf (1503), Lipschau-Dohms (1507) a část vesnice Gersdorf a/Queis (1518–1519 a 1543). V prvních letech vlády Ferdinanda I. Habsburského Lubánští získali ještě Waldau (1531) a Siegesdorf (1542). Od Vladislava Jagellonského dostalo město důležitá práva například povolení k velkému osmidennímu trhu („Johann-Jahrmarkt“), Ferdinand I. Habsburský zase Lubáni umožnil používání červeného pečetního vosku (1541). Již na přelomu 15. a 16. století se těšilo výborné pověsti lubáňské pivo a to nejen v Horní Lužici, ale také daleko za hranicemi markrabství. V roce 1500 se ve Svídnické pivnici ve Vratislavi podávalo pivo z Lubáně jako „obzvláště oblíbený nápoj“. Když přijel lubáňský právník a spisovatel Joachim Hosemann (1506–1668) do Wittenberka, vzal s sebou Lutherovi a Melanchthonovi soudek lubáňského piva, které si oba velmi cenili. V roce 1525 začal ve městě v luterském duchu kázat zhořelecký duchovní Georg Heu. Po tomto relativně pozdním přechodu k reformaci však ve městě nadále fungoval obnovený klášter magdalenitek a od 20. let 16. století až do třicetileté války se ve zdejším kostele Nejsvětější Trojice konaly jak protestantské, tak katolické bohoslužby.  Po trestu za nedostatečnou podporu císaře za šmalkaldské války (tzv. "Pönfall") v roce 1547 přišla Lubáň jako ostatní členové Šestiměstí o svá privilegia a celý pozemkový majetek. Většinu vesnic, které město vlastnilo v období svého rozkvětu, se již nepodařilo získat zpět. Pouze obce Geibsdorf a Laubaner Hohwald mohly zůstat v majetku města po několik století. Finanční situaci Lubáně nezhoršila jen tato opatření, ale také povodně (1550, 1556), mor a městský požár (1554). K hospodářskému oživení došlo až ve druhé polovině 16. století. V 70. letech se ustavila obchodní komora výrobců plátna, jejíž stanovy byly potvrzeny městskou radou v roce 1577. Na přelomu 16. a 17. století se navzdory své okrajové poloze stala Lubáň krátce důležitým kulturním centrem Horní Lužice. Pozitivní vývoj ale přerušila třicetiletá válka a několikeré plenění města. Ve 20. až 30. letech 17. století v Lubáni několikrát přenocoval Albrecht z Valdštejna. V posledních letech války městská populace trpěla zejména pod útoky švédské armády. Jedním z následků války potom bylo předání markrabství Horní Lužice do správy saského kurfiřta Jana Jiřího I. po té, co byl uzavřen tzv. Pražský mír (1635).

Lubáň pod saskou vládou.

Nedlouho po skončení války, postihly město rozsáhlé požáry (1659, 1670 a 1696). K postupné obnově města přispěli i protestantští tkalci z Čech, kteří tu nalezli útočiště před náboženským pronásledováním. Nevytvořili zde však významnou komunitu, jako v Žitavě nebo v Budyšíně. Teprve na konci 17. století přišly dobré časy pro zdejší plátenictví a soukenictví. V dobách sasko-polské unie (1697–1763) profitovala Lubáň také z obchodu s hovězím dobytkem, který se dovážel z Polska. Na přelomu 17. a 18. století vznikly mimo jiné stavby jako kostel sv. Kříže a Dům "Pod Lodí". V srpnu 1707 ve městě několik dní pobýval švédský král Karel XII. se svým vojskem, u nedalekého Henrykowa Lubańského ("Katholisch Hennersdorf") pak byla svedena jedna z důležitých bitev slezských válek (1745). Za sedmileté války v roce 1757 město obléhala Pruská armáda. Bylo vypočítáno, že válečné ztráty města tehdy činily 422 000 tolarů, neboť Prusové od obyvatel Lubáně několikrát požadovali vysokou válečnou daň. Velkou zátěží byly rovněž náklady za průchod a ubytování vojska během napoleonských válek. V dubnu a květnu 1813 ve městě dvakrát přenocoval ruský car Alexandr I. Noc z 20. na 21. srpna téhož roku tu strávil Napoleon Bonaparte se svou armádou. Po vídeňském kongresu v roce 1815 připadla Lubáň po 180 letech v Saském státě Prusku a byla přiřazena k provincii Slezsko.

Lubáň jako součást Pruska.

V roce 1832 bylo v Lubáni zavedeno pruské městské uspořádání. O rok později si shromáždění místních reprezentantů zvolilo městské zastupitelstvo, které se skládalo ze starosty, syndika, pokladního a osmi radních. Po této reorganizaci mohlo město vést samostatnou hospodářskou politiku. V první polovině 19. století ovšem měšťané ztratili mnohá ze svých privilegií, která měla často původ ještě ve středověku. Na jaře roku 1848 došlo i zde ke společenským nepokojům. Ve 2. polovině 19. století začala pro město éra industrializace, což bylo umožněno zvláště se zavedením železnice. V letech 1865–1866 získala Lubáň spojení s Kohlfurtem (Węgliniec), Zhořelcem a Hirschbergem (Jelenia Góra). Ještě v roce 1896 byla vybudována trať do města Marklissa (Leśna). Roku 1854 založil zednický mistr Albert Augustin keramický podnik, který používal hlínu z nalezišť u obce Holzkirch (Kościelnik). Tato firma se specializovala na výrobu vysoce ceněných červených fasádových cihel stejně jako architektonických detailů z terakoty. V průběhu 2. poloviny 19. století byla zbořena větší část hradeb včetně věží a bran. Vodní příkopy byly zasypány a místo nich vznikly pěší zóny. Některé ulice, jež byly v rámci opevnění slepé, byly prodlouženy. Mnohé další byly rozšířeny a nově vydlážděny. V roce 1863 byla vybudována městská plynárna, z níž bylo v 90. letech zásobováno přes 200 pouličních lamp. V roce 1894 začala instalce elektrického pouličního osvětlení. Po roce 1867 vznikla nová vodovodní síť a kanalizace (1870). Rozvoj průmyslu, především v oblasti textilní výroby, potravinářství, keramické a kovodělné produkce, vedl k nárůstu počtu obyvatel. Roku 1801 mělo město 5 000 obyvatel, v roce 1817 – 4363, 1828 – 5435, 1843 – 5832, 1861 – 6603, 1875 – 10 087, 1885 – 11 336, 1895 – 12 235.

1900–1945.

Specializovanou oblastí lubáňské textilní produkce byla výroba kapesníků. Kolem roku 1928 jich zde bylo za týden vyrobeno 3 miliony kusů, což celkově představovalo 95% německé produkce. Tehdejší reklamní slogan bez velkého přehánění tvrdil, že „Lubáň čistí světu nos“. Z celé řady textilních továren lze jmenovat firmy: "J.G. Weiner & Söhne", "J.G. Queisser", "August Lassmann" a "Gustav Winkler Werke" s nimiž spolupracovaly mnozí menší výrobci a dodavatelé. Na počátku 20. století se ve městě rozvíjelo odborné školství, např. známá cihlářská odborná škola, která se však po první světové válce přestěhovala do Frankfurtu nad Odrou.  Během první světové války byl v Lubáni zajatecký tábor pro ruské vojáky zajaté po bitvě u Tannenbergu. Za druhé světové války zde vzniklo několik táborů nucených prací. K největším patřil tábor „Wohnheimlager Gema” založený roku 1943. V něm držené Rusky a Polky vykonávaly nucené práce v podniku „Gema”. Další ženský tábor nazývaný „Lager Rübezahl” stál tam, kde je dnes hypermarket Lidl. V nynější ulici Robotnicza (tehdy Weidenstrasse) se nacházely dva pracovní tábory: "Umsiedlungslager 108" pro přesídlence z Ukrajiny a Maďarska a další ženský pracovní tábor. V dnešních ulicích Włókiennicza a Słowackiego dále vznikly dva tábory pro zajatce ze Sovětského svazu. Zvláštní úlohu v obou světových válkách plnila Lubáň jako posádkové město. Již v letech 1897–1898 zde byl na přání pruského generálního štábu vystavěn na ploše 4 ha v ulici Courbierstraße (dnes ulice Wojska Polskiego) areál kasáren pro 2. batalión 19. pěšího regimentu „von Courbière“. Náklady ve výši 900 000 marek zaplatilo město. Po prohrané válce byl na základě Versailleské smlouvy snížen početní stav vojska a kasárny byly v roce 1919 zrušeny. Po nástupu Hitlera se potom v roce 1935 Lubáň stala sídlem 3. bataliónu 30. pěšího regimentu. 1. října 1938 se tato jednotka účastnila obsazení Československa. 1. září 1939 se batalión podílel na útoku proti Polsku, 27. září 1939 na dobytí Varšavy. Po taženích na východní frontě bojovali tito vojáci v rámci nově zformované divize v Berlíně až do posledních dnů Třetí říše.

Boj o Lubáň.

12. ledna 1945 zahájil 1. ukrajinský front Rudé armády ofenzívu na západ od sandoměřského předmostí. Již 19. ledna překročila sovětská vojska bývalou německo-polskou hranici, aby tak zahájila boje o Slezsko. Mezitím se v Lubáni konaly přípravy na ruský útok: na předpolí města vznikly příkopy, bariéry, minová pole a kulometné pozice, na důležitých silnicích a mostech byly nataženy ostnaté dráty. Velitel města Major Tschuschke měl k dispozici 900 mužů, převážně rekonvalescentů a mladých rekrutů. Výzbroj byla nedostačující. 10. února vznikl druhý prapor lubáňského Volkssturmu, čímž se počet obránců zvýšil na 1100 mužů. 13. února nastal čas pro evakuaci okolních vesnic, 17. února v 8 hodin z města odjel poslední evakuační vlak ve směru Görlitz. Přes příkaz město opustit zůstala velká část civilního obyvatelstva v Lubáni. 16. února obsadila 54. a 55. tanková armáda pod vedením Ivana Čugunova a Davida Dragunského místní část Bertelsdorf (Uniegoszcz). Tam se rozmístilo dělostřelectvo, které od rána 17. února ostřelovalo centrum Lubáně. Mnoho známých budov a památek bylo již v tento den více či méně zničeno. Když se Rusové přiblížili ke Kwise, byly mosty vyhozeny do povětří. Po 17. únoru se však přemístila také 8. tanková divize Wehrmachtu pod velením plukovníka Haxe. 24. února probíhaly urputné boje na lubáňském předměstí. Když už se situace Němců zdála beznadějná, rozhodl generální štáb přemístit k Lubáni 17. tankovou divizi a 6. pěší divizi. Obtížná pozice sovětských tankových armád pak přiměla maršála Koněva k jejich stažení. 6. března opustila Lubáň poslední sovětská vojska. Jednotky Wehrmachtu však krátce po osvobození města ztratily iniciativu. To byl vhodný okamžik pro nacistickou propagandu: 8. března přijel do Lubáně ministr propagandy Goebbels, aby v obklopení novinářů pronesl před vojáky svou řeč. Krátce před dalším příchodem vojsk Rudé armády vydal Hitler 19. března rozkaz, aby bylo zničeno veškeré vybavení a zařízení, které by Rusové mohli použít. 9. května 1945 Lubáň obsadila Rudá armáda. Výsledkem týdnů bojů bylo to, že podstatná část města ležela v troskách. Zničeno bylo asi 60% veškeré zástavby, konkrétně 1850 domů. Nejvíce ze všeho utrpělo historické centrum, zejména oblast mezi hlavním náměstím a kostelem Nejsvětější Trojice.

Lubáň jako polské město.

V květnu 1945 zbylo v Lubáni pouze asi 3000 z původních 17 353 obyvatel. Podle ustanovení Postupimské dohody již bylo brzy zřejmé, že toto území bude zařazeno mezi tzv. "Ziemie Odzyskane" (tj. znovunabytá území) a že tudíž připadne Polské republice. Ještě za sovětské správy Lubáně zde vznikl úřad kanceláře zplnomocněnce polské vlády. Mezi 86 osobami, které zde pracovaly, bylo i 26 Němců. Prvním polským starostou se stal Antoni Stawiarski. 15. září 1945 odjeli poslední rudoarmějci. V počátcích tu docházelo k četným krádežím na majetku původních obyvatel, což vedlo 22. listopadu 1945 k zvláštnímu výnosu Ministerstva pro znovunabytá území ("Ministerstwo Ziem Odzyskanych"). Návratovou vlnu polské populace z Německa a Západní Evropy organizoval Státní repatriační úřad ("Państwowy Urząd Repatriacyjny"). S příchodem nových polských obyvatel pak úzce souvisela otázka vysídlení Němců. 30. března 1946 žilo ve městě 4869 Poláků a 1617 Němců. V prosinci 1946 počet Němců klesl na 869 a do prosince 1948 asi na 200. Nejdéle zde zůstali průmysloví specialisté, na něž se odsun nevztahoval. Polští občané, kteří se usadili ve městě, přišli z různých zemí a pocházeli z různých etnických, kulturních a společenských skupin. 54,6% z nich tvořili tzv. „repatrianti“, jak byli oficiálně nazýváni vystěhovalci z bývalého východního Polska, které obsadil Sovětský svaz. V lubáňském okrese to byli v roce 1947 zejména ti z vojvodství Tarnopol (4263), Wilno (3707), Lwów (3421), Stanisławów (1996), Wołyń (1795) a Nowogródek (1374). Po druhé světové válce bylo nezbytné znovu vybudovat celou průmyslovou infrastrukturu, což se týkalo obzvláště železnice a textilních továren. V období komunistického režimu vznikl mimo jiné podnik "Lubańskie Zakłady Przemysłu Bawełnianego" (LZPB). Významným lubáňským výrobcem je již od roku 1945 AGROMET ZEHS, což je závod na výrobu sestav pro hydraulické systémy např. hydraulické motory užívané v zemědělství či stavebnictví. Z oblasti kultury lze jmenovat osobnosti místního divadelního života, jako byl Włodzimierz Boruński (1906–1988) nebo Adam Krotochwila (1879–1957). Ve městě se rozvinulo školství, které v rámci okresu dodnes poskytuje střední vzdělání například v oblasti ekonomie. Bylo zde založeno muzeum, obnovila se také tradice posádkového města, neboť v Lubáni sídlila vojenská pohraniční brigáda "Wojska Ochrony Pogranicza" (WOP). V padesátých letech žilo ve městě a okolí asi 300 Makedonců a Řeků. V roce 2008 se Miss Polska stala Angelika Jakubowska z Lubáně.

Obyvatelstvo.

U současné polské populace města Lubáň je konstatováno stárnutí. V roce 2006 byl přirozený přírůstek -54. Dospělé obyvatelstvo ve věku 18–39 let zaujímá 23,8%, věková skupina od 50 do 59 let 33,3%, nejpočetnější jsou občané od 60 let a výše, kterých je 42,9%. Nelze se divit, že také prognóza dalšího vývoje nevyznívá příliš optimisticky. Na období let 2013–2020 se předpovídá pokles -4,48%, počet obyvatel Lubáně tedy v roce 2020 klesne na 20 940. V letech 2020–2035 ubude -4,48% obyvatel, kterých roku 2035 bude podle této prognózy 17 804.

Politika.

Městská rada.

Městská rada je řídícím a kontrolním orgánem, který určuje veřejné záležitosti místního významu, pokud nejsou zákonem vyhrazeny pro jiné subjekty. Konkrétní kompetence předepisuje "Zákon o městské samosprávě" ("Ustawa o samorządzie gminnym, Rozdział 3., Art. 18."). Rada Lubáně má 21 členů, kteří zastupují příslušné volební okrsky. Součástí lubáňské městské rady je 6 komisí pro rozpočet; bytové hospodářství; vzdělávání, kulturu, sport a rekreaci; zdravotnictví a sociální služby; bydlení; audit.

Starosta.

Hlavním představitelem gminy je starosta ("burmistrz"). Od roku 2010 je starostou Arkadiusz Słowiński, kterého ve druhém kole voleb zvolilo 58% lubáňských občanů. V roce 2013 byla kritizována výše jeho platu, která byla srovnatelná s platem primátora Vratislavi (ca. 638 000 obyvatel).

Znak.

Městský znak je vedle vlajky a pečeti jedním ze tří symbolů města. Rozlišuje se znak historický a zjednodušený. Historický znak Lubáně tvoří velký štít s hradbou a bránou a dvěma špičatými obrannými věžemi na čtverovém půdoryse. Hradba i věže jsou zakončeny cimbuřím. Ve věžích jsou zamřížovaná okna, částečně spuštěná mříž je i v bráně uprostřed hradby. Mezi věžemi je nejstarší část znaku: štít rozdělený na červené a zlaté pole, na jejichž středu jsou dva zkřížené stříbrné klíče. Štít je završen zlatou přilbou s trojitou korunou a černým a červeným křídlem. Mezi křídly je stříbrný dvouocasý český lev se zlatou korunou. Zjednodušený znak pak tvoří dva zkřížené stříbrné (bílé) klíče v červeno-černém poli. Jádro znaku se zkříženými klíči pochází z roku 1344, kdy se před Lubání utábořil tzv. falešný Waldemar, uzurpátor, který se vydával za zemřelého braniborského markraběte. Loajální občané okamžitě uvědomili svého pána Jindřicha I. Javorského. Když přijel do města, vyšli mu radní a měšťané vstříc a předali mu klíče od městské brány. V kostele Nejsvětější Trojice tuto událost připomínal nápis: "Illustris Princeps Henricus respice quondam / Ob fidei meritum Clavia Insigna donat". ("Osvícený kníže Jindřich, ohlédni se, kdysi daroval za věrné zásluhy klíče jako erb").

Kultura.

Sport.

Ve městě existuje 13 sportovních klubů, které se věnují lehké atletice, fotbalu, basketbalu nebo bojovým sportům. K dispozici jsou četná sportoviště např. Hala sportowa MOSiR, Stadion Kartingi a Stadion sportowy. Sportovní aktivity zaštiťuje Městské sportovní a rekreační středisko ("Miejski Ośrodek Sportu i Rekreacji").

Ekonomika a infrastruktura.

Jako správní město je Lubáň střediskem služeb a zásobování pro lubáňský okres. Největší počet hospodářských subjektů se soustřeďuje ve zvláštní ekonomické zóně Kamienna Góra ("Kamiennogórska Specjalna Strefa Ekonomiczna") o rozloze 15,24 ha. Dalším významným zaměstnavatelem je státní správa a městem provozované společnosti, jako je Středisko pro školení pohraniční stráže, Lužické lékařské centrum, Městský a Okresní úřad, policie, hasičský záchranný sbor, vzdělávací instituce a městské servisní společnosti. Díky rozvinutému školství má Lubáň dostatek studentů a absolventů. Podíl firem však činil v roce 2013 pouze 30 právnických osob na 1000 obyvatel, což je jednou z příčin nezaměstnanosti, která roku 2016 v lubáňském okrese dosahovala 11,3%. Ekonomický potenciál města je do jisté míry blokován malou plochou pozemků, které by byly vhodné pro velké průmyslové investice a jejich nízkou dopravní dostupností a atraktivitou.

Doprava.

Železniční doprava spojuje Lubáň s městy Jelenia Góra, Leśna, Węgliniec a Zgorzelec. Železniční trať 279 zajišťuje dopravu mezi stanicemi Węgliniec–Lubań, trať 247 pro trasu Jelenia Góra–Lubań–Zgorzelec byla v roce 2011 reaktivována pro osobní dopravu, trať mezi městy Lubań–Leśna funguje od roku 1991 jen pro nákladní dopravu.  Lubáň se nachází v dosahu 11 km vzdálené polské dálnice A4, respektive evropské silnice E40 (vjezd z vojvodské silnice 296). Trasa Zgorzelec–Lubań–Gryfów Sląski–Jelenia Góra vede po krajské silnici 30, která se částečně překrývá s evropskou silnicí E65. Města Kożuchów, Żagań, Iłowa, Ruszów a Węgliniec jsou z Lubáně dostupná po vojvodské silnici 296. Silnice 357 vede do měst Sulików, Nowogrodziec a Osiecznica. Po silnici 397 je dostupná města Kościelnik a Leśna.  První plány na zavedení poválečné veřejné dopravy byly vytvořeny v sedmdesátých letech, první autobusy se však dostaly do městských ulic v červnu 1989. Jednalo se o běžné autobusy PKS, které nejsou vhodné pro provoz ve městě. Společnost PKS Voyager, která převzala městskou dopravu v Lubáni po úpadku Pekaes Lubań, plánuje zavedení vozidel vhodnějších pro městskou dopravu. Od roku 2011 jsou v provozu čtyři linky veřejné autobusové dopravy. Dálkovou autobusovou dopravu zajišťují společnosti PKS Voyager a Bieleccy.

Vzdělání.

Ve městě jsou 3 státní a 2 soukromé mateřské školy, 5 základních škol, z nichž 1 je soukromá, a 3 školy střední. Vedle nich zde působí ještě Hudební škola Oskara Kolberga. Vzhledem ke klesajícímu počtu žáků se od roku 2016 uvažuje o reformě, která má vést mimo jiné k sloučení některých stávajících škol do osmiletých gymnázií. Nezbytná je také modernizace tělocvičen a výukových laboratoří.

Lubáň (, , ) je polské město v Dolnoslezském vojvodství. Se svými přibližně 21 000 obyvateli tvoří samostatnou městskou gminu a zároveň je sídlem správy okresu Lubań. Město se nachází v údolí řeky Kwisy na pomezí dvou historických zemí: Horní Lužice a Dolního Slezska. Jako nejvýchodnější člen Hornolužického šestiměstí zažila Lubáň svůj rozkvět v 16. století, počátkem 20. století proslula mimo jiné výrobou kapesníků, která představovala 95% německé produkce. Na konci druhé světové války bylo město ze dvou třetin zničeno. Po stanovení nové hranice se stalo součástí Polska, původní německé obyvatelstvo bylo vysídleno. Ve druhé polovině 20. století byla obnovena infrastruktura, město bylo dostavěno a z části rekonstruováno. Mezi nejvýznamnější pamětihodnosti patří renesanční radnice, pozůstatky gotického opevnění, solnice nebo kostel Panny Marie.

Lubań (; ) is a town in the Lower Silesian Voivodeship in southwest Poland. It is the administrative seat of Lubań County and also of the smaller Gmina Lubań (although it is not part of the territory of the latter, as the town is a separate urban gmina in its own right).  Lubań is a stop on the Polish sections of the Way of St. James pilgrimage route.


Předpoklady převzetí chalífátu.

Již v době Hišámova chalífátu byl roku 732 Marván jmenován místodržícím v Ázerbájdžánu a Arménii a spravoval tyto provincie až do svého nástupu k moci. Získal zde cenné vojenské zkušenosti, stal se z něj výborný vojenský taktik a zkušený velitel. Zreformoval umajjovské vojenské jednotky. Velké jednotky, většinou založené na kmenové příslušnosti, nahradil menšími pohyblivějšími, složenými z placených vojáků s profesionálními veliteli. Úspěšně poté válčil na Kavkaze proti Chazarům a ostatním národům, podařilo se mu upevnit moc chalífátu v dnešní Gruzii.  V letech 743 – 744 již sledoval vlastní mocenské ambice, přičemž využíval otřesů na umajjovském dvoře. Chalífu Jazída III. uznal za svého vládce až poté, co mu byla přidána funkce místodržitele Mezopotámie. Jazídova předčasná smrt ho poté donutila jednat. Postavil se neuznanému chalífovi Ibráhímovi a po střetu s jeho spojenci z kmene Kalb u Ajn al-Džarr nedaleko Damašku převzal roku 744 chalífát do svých rukou.

Chalífa.

Marván II. byl velmi schopným chalífou a vojenským velitelem. Přebíral však vládu ve chvíli, kdy propukaly vzpoury v řadě provincií a chalífát se navíc nacházel v permanentní válce s Byzantinci a tureckými spojenci Číny.

Zahraniční politika.

Na byzantské hranici proti Umajjovcům operoval byzantský císař Konstantin. Válka vypukla již v době Hišámově a s přerušeními pokračovala v průběhu vlády posledních umajjovských chalífů. Byzantincům se podařilo obsadit několik pohraničních oblastí v Malé Asii roku 745. Zároveň jejich loďstvo následujícího roku zaútočilo na Kypr, porazilo arabské loďstvo poblíž pobřeží a vyhnalo Araby z ostrova.  Na východě pokračovala válka s Číňany. Arabům se podařilo dojednat spojenectví s Tibeťany. Oba spojenci ale byli zaskočeni čínským vojevůdcem korejského původu Kao Hsien-Čihem, který roku 747 protáhl přes Pamír a Hindúkuš, a porazil jejich vojska. Tuto kampaň poté dovedli do zdárného konce až Abbásovci.

Vnitřní politika.

Marván II. si nezvolil Damašek za hlavní sídlo, přemístil se do Harránu, kde si nechal postavit palác a mešitu. Toto centrum se nacházelo uprostřed sídel kmene Kajs, který považoval za svého hlavního spojence. Oproti tomu kmen Kalb získal další záminku proč rozpoutat vzpouru a podařilo se mu získat na svou stranu syrské obyvatelstvo. Zároveň se vzbouřili místodržící na východě říše.  V letech 744 – 746 tak musel Marván čelit útokům ze všech stran. Nejprve se vypořádal se dvěma vzpourami kmene Kalb, podmanil si Sýrii a tvrdě potrestal její vůdce. Odboj místodržících na území Iráku a Íránu mezitím paralyzovala vzpoura místních cháridžitů, kteří paradoxně odbojníky porazili a pomohli tak Marvánovi. Ten se roku 747 vypravil do Mezopotámie a poté do Íránu a cháridžu zpacifikoval. Jeho úspěch však byl dočasný, protože ve stejnou chvíli vypuklo dále na východě v Chorásánu povstání, které mělo přivodit pád umajjovské dynastie.

Vzestup Abbásovců.

Krátce po obnovení pořádku na centrálních muslimských územích Marvánem propuklo v červnu 747 v době ramadánu rozsáhlé povstání na východě říše v Chorásánu. Vůdcem byl Abu Muslim, věrný stoupenec Ibrahima a Abú al-Abbáse, vnuků al-Abbáse, prorokova druha a strýce. Roku 748 přes odpor správce oblasti Nasr ibn Sajjara dobyl Abu Muslim Merv. Ibrahimův vojevůdce Kahtaba ibn Šabíb pak porazil Nasra ibn Sajjara v bitvě u Nišapuru a pronikl až do Mezopotámie, kde v boji padl.  20. listopadu 749, po smrti svého bratra Ibrahima, se Abú al-Abbás prohlásil v Kufě chalífou. Nového abbásovského chalífu však čekal ještě střet se samotným Marvánem, který nemínil ustoupit bez boje. V lednu 750 vytáhl Marván z Harránu a střetl se s Abú al-Abbásem v bitvě u Velkého Zábu. Velký Záb je jeden z přítoků Tigridu. Boj trvající údajně deset dní skončil Marvánovou porážkou. Marván následně uprchl do Egypta, pronásledován abbásovskými jednotkami, zde s nimi svedl poslední bitvu, ve které padl.

Konec umajjovského chalífátu.

Marvánovou smrtí tak skončila epocha arabského umajjovského chalífátu s jeho centrem v Damašku. Umajjovci byli nahrazeni konkurenčními Abbásovci, kteří následně zahájili systematické vyvražďování Umajjovců. Většina příslušníků umajjovského rodu byla zlikvidována až na několik příslušníků, z nichž Abd ar-Rahmán, Hišámův vnuk, založil na Pyrenejském poloostrově Cordóbský emirát se stejnojmennou dynastií.

Marván II. (684 – listopad 750, Egypt) celým jménem Marván ibn Muhammad. Poslední arabský chalífa z rodu Umajjovců v letech 744 – 750. Synovec chalífy Abdulmalika.

Marwan ibn Muhammad ibn Marwan ibn al-Hakam (; 691–6 August 750), also called Marwan II, was the fourteenth and last caliph of the Umayyad Caliphate, ruling from 744 until he was killed in 750. Much of his reign was dominated by the Third Muslim Civil War, and he was the last Umayyad ruler to rule the united Caliphate before the Abbasid Revolution toppled the Umayyad dynasty.