Popis.

Je menší než všechna britská plemena. Dožívá se přibližně 30 let. Postavou je malý, ale velmi silný – asi se dá říct, že je jeden z nejsilnějších koní světa vzhledem ke své velikosti (unese v sedle klidně i dospělého muže). Ceněnou ochranou proti nepřízni počasí je jeho bohatá hříva, ohon a také srst, která v zimě narůstá dvojnásobně hustá.

Využití.

Tento poník se vyváží do celého světa. Patrně nejvíce se jich chová v Nizozemsku, i když velmi veliké chovy s vlastními plemennými knihami můžeme nalézt v USA, Kanadě i ostatních evropských zemích. Využívá se i ke křížení. V Severní Americe ovlivnil společně s hackney ponym vznik amerického shetlanda, a s appaloosou zase vývoj amerického ponyho. V Argentině se shetland podílel na vzniku miniaturního plemene falabella.

Původ.

Shetlandský pony je pojmenován po Shetlandských ostrovech vzdálených asi 160 km na severovýchod od Skotska, ležících na stejné severní délce jako Grónsko. Dostal se na ostrovy před 2000 roky s norskými osadníky a zde se v drsných podmínkách stal nejmenším a nejotužilejším poníkem na světě. Později se rozšířil do jiných států. Pochází ze Skotska a Evropy.

Povaha a stavba těla.

Shetlandský pony je inteligentní, avšak tvrdohlavý. Reaguje na správné vedení, proto se nehodí pro nezkušeného jezdce (dítě). Dosahuje výšky v kohoutku od 102 cm do 107 cm, do chovu jsou zařazováni jen poníci do 100 cm. Shetlandští poníci jsou viděni ve všech barvách až na strakáče. Mají malou hlavu s širokým čelem, malýma ušima a poměrně širokou hubou. Silné a hluboké tělo má krátký hřbet a záď je široká. Na svou postavu je velmi silný – je to jedno z nejsilnějších a nejodolnějších plemen vůbec i přes jeho malý vzrůst. Má jisté rovné kroky s vysokou akcí, a to i v hrubém skalnatému terénu.Kopyta jsou malá a pevná. V zimě shetlandům naroste dvojnásobně hustá srst, která je chrání proti mrazivému podnebí Shetlandských ostrovů. Srst má ochranou vrstvu, která brání kůži před namočením – odolává jak dešti, tak i sněhu. Hříva s ocasem je velmi hustá. Tento pony sežere cokoliv, na co přijde; většinou potřebuje rázné zacházení, jinak by se mohlo stát, že bude neovladatelný.

Uplatnění.

Tento pony se dříve využíval v anglických dolech – díky jeho výšce se perfektně hodil k práci v podzemí. Shetlandští poníci se však využívají i dnes v Evropě jako jezdečtí poníci pro děti, nebo se také chovají v cirkusech. Také je uvidíme v spřeženích nebo v mezinárodních soutěžích.

Shetlandský pony je druh koně původem ze Shetlandských ostrovů, vzdálených asi 160 km na severovýchod od Skotska, ležících na stejné severní délce jako Grónsko. Nepříznivé podmínky na severu a nekvalitní pastva daly vzniknout velmi odolnému plemenu.

The Shetland pony is a Scottish breed of pony originating in the Shetland Isles in the north of Scotland. The ponies range in height at the withers from approximately to a permitted maximum of . They have a heavy coat and short legs, and are considered quite intelligent. They are strong for their size, and are used for riding, driving, and pack purposes.


Život během války.

Svoji přezdívku "Krvavý Ferdinand" získal díky svému tvrdému přístupu k nejbližším spolupracovníkům, důstojníkům a v podstatě všem vojákům. Nejvyšší i nižší důstojníci a mužstvo jím obecně pohrdalo zejména za brutální metody na jeho podřízených a servilní postoj vůči nacistické špičce. Vrcholem jeho politiky byl rozkaz z roku 1945, kdy měli být všichni vojáci nalezeni za linií fronty bez písemného potvrzení, na místě bez soudu na jeho zodpovědnost popraveni. Stejně tak měli být popraveni na místě všichni dezertéři a zbabělci (die Feigheit), kteří utekli z boje. Trest smrti byl nařízen také na každého vojáka bez rozdílu hodnosti, který byl zatčen v civilním oděvu. V březnu 1945 chtěl Schörner nechat popravit generálmajora Hannse von Rohr, protože odmítl střílet vojáky, kteří unikli před sovětskými tanky. Nejvyšší velení německé armády (OKH) zmírnilo trest smrti na degradaci.  Ke konci války působil na straně německé armády proti povstání v Praze a neváhal vydávat další bezohledná nařízení. Schörner dokonce doporučil jednotkám v Praze, které byly obklíčeny, aby bez váhání zneužili bezbranné obyvatele města a použili je jako ochranné živé štíty.  Do posledních dnů války utvrzoval Hitlera a Goebbelse o své bezměrné oddanosti a víře v nacistické Německo. Svoji vojenskou politiku na území Protektorátu zdůvodňoval například tím, že skutečným cílem Rudé armády není prioritně Berlín, ale metropole Čech a Moravy Praha. "(Kdo je vládcem české kotliny, je skutečným vládcem Evropy)". Svým vojskům Mitte slíbil, že pokud dodrží všechny jeho nařízení a příkazy, tak zachrání většinu armády od sovětského zajetí a proklestí si cestu na západ ke spojencům. Byl zastánce a vykonavatel nejpřísnější vojenské disciplíny, která často popravovala vojáky i za ne zcela prokázané přestupky. Nechával odsuzovat k smrti dokonce rozptýlené vojáky.  Paradoxně samotný Schörner 8. května u Jaroměře dezertoval, opustil celou svoji armádu a odletěl letadlem do Rakouska. Zde byl však za deset dnů u Salzburgu spojeneckými vojsky identifikován v civilním oděvu, zatčen a předán Sovětům.

Život po válce.

Poté, co jej Američané rozpoznali a odhalili, byl Schörner deportován do SSSR, kde byl až po sedmi letech vazby v roce 1952 odsouzen k 25 letům vězení. Trest mu byl však později snížen na 12 let a v prosinci 1954 byl propuštěn na svobodu a poté převezen do NDR. Zde mu byla nabídnuta funkce generálního inspektora lidové armády NDR. Tuto funkci však odmítl a v roce 1958 mu vláda východního Německa umožnila emigraci do Spolkové republiky Německo.  V západním Německu byl však zatčen, uvězněn a obviněn z nezákonných poprav nejen německých vojáků, ale také dalších trestných činů. Byl odsouzen ke čtyřem a půl roku vězení. Propuštěn byl v roce 1963 a až do své smrti v roce 1973 žil v ústraní v Mnichově.  Na konci šedesátých let poskytl rozsáhlý rozhovor italskému historikovi Mario Silvestrimu, ve kterém se soustředil spíše na svůj podíl na německo-rakouském vítězství v bitvě u Caporetta během první světové války, než na roli, kterou měl ve druhé světové válce. V době své smrti byl posledním německým polním maršálem; žádný jiný voják od té doby nebyl do této hodnosti povýšen.

Vojenská kariéra.

Data povýšení  Vyznamenání

Ferdinand Schörner (12. června 1892, Mnichov, Bavorsko – 2. července 1973, taktéž „"Krvavý Schörner"“) byl od prosince 1941 generál a od dubna 1945 polní maršál německého wehrmachtu za druhé světové války. Byl oblíbencem Adolfa Hitlera, který jej ve své závěti vybral jako nástupce vrchního velitele všech armád. Tuto funkci teoreticky zastával až do kapitulace Německa 7. a 8. května 1945. Prošel jako velitel válkou na východní frontě, na Balkáně a severu Finska. Od února 1945 velel skupině armád Střed (Mitte) na území Protektorátu Čechy a Morava. Byl nositelem mnoha vyznamenání, mimo jiné Pour le Mérite a Rytířského kříže s dubovými ratolestmi, meči a brilianty.

Ferdinand Schörner (12 June 1892 – 2 July 1973) was a German army officer and Nazi war criminal. He was a general and later Field Marshal in the Wehrmacht of Nazi Germany during World War II. He commanded several army groups and was the last Commander-in-chief of the German Army.  Schörner is commonly represented in historical literature as a simple disciplinarian and a slavish devotee of Hitler's defensive orders, after Germany lost the initiative in the second half of World War II 1942/43. More recent research by American historian Howard Davis Grier and German historian Karl-Heinz Frieser depicts Schörner as a talented commander with "astonishing" organizational ability in managing an army group of 500,000 men during the fighting in late 1944 on the Eastern Front. He was harsh against superiors as well as subordinates and carried out operations on his own authority against Hitler's orders when he considered it necessary, such as the evacuation of the Sõrve Peninsula.  Schörner was a dedicated Nazi and became well known for his brutality. By the end of World War II he was Hitler's favorite commander. Following the war he was convicted of war crimes by courts in the Soviet Union, and West Germany, and was imprisoned in the Soviet Union, East Germany and West Germany. At his death in 1973 he was the last living German Field Marshal.


Název.

Jako "privilegium minus" je tato listina označovaná od roku 1852 (poprvé W. Wattenbach), aby se odlišila od tzv. "privilegia maius", padělku vévody Rudolfa IV. ze 14. století.

Souvislosti vydání a obsah dokumentu.

Udělení tohoto významného privilegia bylo plodem kompromisu mezi Jindřichem Jasomirgottem a Jindřichem Lvem z welfské dynastie, kteří si oba nárokovali titul vévody bavorského. Jindřich Jasomirgott se zřekl Bavorského vévodství, Jindřich Lev naopak Východní marky (tedy Rakouského markrabství) a vazba rakouských zemí na Bavorsko byla nadále zrušena. Císař následně povýšil Východní marku na vévodství a to udělil v léno Jindřichu II. Jasomirgottovi a jeho manželce Theodoře.  Tato část privilegia úzce souvisí s tehdejší dynastickou situací: vévodský pár měl roku 1156 pouze pětiletou dceru Anežku, synové Leopold a Jindřich se narodili teprve o rok, respektive o dva roky později. Společné udělení země v léno oběma manželům mělo posílit pozici vévodkyně, i když jí nedávalo reálná vladařská práva, a kdyby Jindřich II. Jasomirgott, jemuž bylo v této době již téměř padesát let a měl pouze dva bratry zasvěcené duchovnímu životu, zemřel, snad by jí i umožnilo ujmout se regentství.  Další dva články privilegia zajišťovaly, aby mohla zemi v případě, že by vévodský pár neměl syny, zdědit dcera. Za prvé se jednalo o výsadu ženského nástupnictví: dcery vévodského páru měly stejná práva jako synové, pouze však v případě, že vévoda neměl mužského dědice. Rakouské vévodství se tak stalo tzv. ženským lénem. Druhý článek garantoval právo, na jehož základě mohl vévodský pár v případě bezdětnosti svobodně určit svého nástupce, tedy tzv. "libertas affectandi". Vybraný nástupce musel sice přijmout zemi v léno od císaře, ale to bylo v tomto případě chápáno pouze jako formální akt. Toto právo pak mohl vévoda samozřejmě využít k posílení nároků manžela své dcery.  Na základě "privilegia minus" byl rakouský vévoda navíc osvobozen od povinné účasti na říšských sněmech s výjimkou těch, které se konaly v Bavorsku, byl vrchním soudcem ve svých zemích (vévodství mu bylo uděleno "cum omni iure", tedy se vším právem), bojovat pod říšskými praporci měl jen v případě, že by bylo ohroženo jeho vlastní panství nebo se válčilo v sousedních zemích. Zde se nejednalo jen o otázku politické prestiže, ale o věc finanční úlevy. Vyzbrojení a živení vojska i výprava na říšský sněm byly totiž relativně nákladnými záležitostmi a vévoda tak nadále nemusel, pokud sám nechtěl, vynakládat na tyto věci ne nepodstatné částky.

Privilegium minus je jeden z nejdůležitějších středověkých rakouských státoprávních dokumentů, vydáno bylo 19. září 1156 císařem Fridrichem Barbarossou pro Jindřicha Jasomirgotta z rodu Babenberků a jeho druhou manželku Teodoru. Tento dokument povyšoval Rakousko z dosavadního markrabství na vévodství. Vláda v zemi byla zaručena Babenberkům a to dědičně bez ohledu na pohlaví. Bezdětný panovník mohl zemi odkázat dle svého vlastního uvážení a bez účasti šlechty.

The is the denotation of a deed issued by Emperor Frederick Barbarossa on 17 September 1156. It included the elevation of the Bavarian frontier march of Austria ("") to a duchy, which was given as an inheritable fief to the House of Babenberg.


Kariéra.

Nikolaj Ivanovič Bobrikov pocházel ze středostavovské rodiny. Jeho otec byl lékařem. Nastoupil do služeb ruských carů jako profesionální důstojník v roce 1858. Sloužil v Kazani a následně v Novgorodě. V roce 1869 dosáhl hodnosti plukovníka. V roce 1870 byl povolán ke službě v Petrohradě a v roce 1878 byl povýšen do hodnosti generálmajora. Ruský car Mikuláš II. Alexandrovič ho v roce 1898 jmenoval generálním guvernérem Finska.

Generální guvernér Finska.

Bobrikov byl loajálním stoupencem imperiální politiky Ruska a zastáncem myšlenky rusifikace, což byl jedním z důvodů proč byl do funkce jmenován. Už vlády Alexandra III. a následně i Mikuláše II. se začaly více zaměřovat na otázku finské autonomie (finská otázka) a prosazovat postupné zrušení finských specifik v rámci Ruska. N. I. Bobrikov připravil pro Finsko desetibodový program, který by pro Finsko znamenal ztrátu autonomie.

Bobrikovovův desetibodový program pro Finsko (1898).

Krátce po svém jmenování finským generálním guvernérem Bobrikov navrhl deset bodů svého „vládního“ programu pro Finsko. V tomto programu Bobrikov navrhoval: Prosazení tohoto programu by vedlo ke ztrátě autonomního postavení Finského velkoknížectví a jeho postupnou rusifikaci v oblasti administrativy a vzdělávání.

Bobrikovova reálná politika.

Prosazení tohoto programu se setkalo s otevřenou i skrytou opozicí mezi finských obyvatelstvem a politickou reprezentací země. Únorový manifest (1899) cara Mikuláše II., který měl zahájit prosazování Bobrikovovy politiky v rámci unifikace finské armády do ruské, vyvolal ve Finsku petiční hnutí. Přes půl miliónu Finů podepsalo petici proti zrušení nezávislého postavení finské armády. O dva roky později v roce 1901 byla nezávislost finské armády a autonomní vojenské služby zrušena, což znamenalo, že finští vojáci mohli být posláni sloužit kamkoliv v Rusku a stali se vojáky ruské carské armády. V tomto bodě měl Bobrikov podporu ruského ministra obrany A. N. Kuropatkina a státního sekretáře Finska Vjačeslava von Pleve. V roce 1903 se Bobrikov zaměřil na otázky vzdělávání a nechal zřídit komisi pro revizi všech učebních materiálů užívaných ve finských základních a středních školách. Komise navrhla zrušení předmětů finských dějin a zavedení ruských dějin a ruského zeměpisu. Do škol měla být také postupně zavedena povinná ruština (tam kde nebyla) a nebo zvýšena hodinová dotace výuky ruského jazyka. Provedení těchto návrhů vražda Bobrikovova (1904) zabránila. Díky revoluci v roce 1905 byla rusifikace Finska zastavena, ale vláda se k ní vrátila těsně před a během 1. světové války. Za následovníka Bobrikovovy linie byl v této souvislosti považován generální guvernér Franz Albert Seyn (guvernérem 1909-1917).

Literatura.

POLVINEN Tuomo. "Imperial Borderland. Bobrikov and the Attempted Russification of Finland, 1898-1904". C. Hurst & Co. Publishers 1995. .

Nikolaj Ivanovič Bobrikov (; – ) byl ruský generál, generální guvernér Finského velkoknížectví v letech 1898 - 1904 a exponent oficiálních snah o rusifikaci Finska a jeho integraci do Ruské říše. V roce 1904 byl v Helsinkách zavražděn finským aktivistou Eugenem Schaumanem.

Nikolay Ivanovich Bobrikov (; in St. Petersburg – June 17, 1904 in Helsinki, Grand Duchy of Finland) was a Russian general and politician. He was the Governor-General of Finland and the Finnish Military District from to during the early reign of Emperor Nicholas II, and was responsible for the Russification of Finland. After appointment as the governor-general, he quickly became very unpopular and was assassinated by Eugen Schauman, a Finnish nationalist from Kharkov.


Životopis.

Mládí.

Paul Landers (vlastním jménem Heiko Paul Hirsche, později se nechal přejmenovat) se narodil v roce 1964 ve Východním Berlíně; jeho matka pocházela z Polska a otec z Československa. Oba jeho rodiče museli opustit vlast kvůli druhé světové válce a setkali se během studia právě ve Východním Německu. Krátce žil Landers také v Moskvě.

Kariéra.

Paul začínal hrát na klavír a později na klarinet, první kytaru si sám koupil až v šestnácti letech. V roce 1983 se jako osmnáctiletý stal členem německé punkové skupiny Feeling B, kterou založil zpěvák Aljoscha Rompe a bubeník Alexander Kriening. Po několika týdnech najali tehdy šestnáctiletého Christiana Lorenze, aby hrál na klávesy. Bubeníků se ve skupině vystřídalo mnoho, jeden z nich byl i Christoph Schneider, stejně jako Paul a Christian budoucí člen skupiny Rammstein. Landers hrál v mnoha dalších skupinách, například Die Magdalene Keibel Combo a Die Firma. Působil také jako producent.  Na konci 80. let se Paul na promítání východoněmeckého hudebního dokumentu „flüstern und SCHREIEN“ seznámil s Tillem Lindemannem a jeho přítelem, Richardem Kruspem. Později se stal kytaristou jejich kapely First Arsch. V roce 1992 vydali své jediné album "Saddle up". Spolu s baskytaristou Oliverem Riedlem založili v roce 1993 Lindemann, Kruspe a Schneider skupinu s názvem Templeprayers a vyhráli hudební soutěž Metro beat, kterou tehdy pořádal berlínský senát. To jim umožnilo nahrát ve studiu čtyřskladbové demo. Ke čtyřčlenné kapele se brzy připojil Landers a Lorenz, čímž vznikla skupina s názvem Rammstein.

Vybavení.

Paul Landers používá kytary Van Halen Signature model od Music Man, Gibson Les Paul Studio a Gibson Les Paul Signature a zesilovač Fractal Axe-FX.

Paul Landers (narozen jako "Heiko Paul Hirsche" 9. prosince 1964 Východní Berlín) je německý hudebník, nejznámější jako druhý kytarista industrial metalové skupiny Rammstein. Byl také členem punk rockové skupiny Feeling B.

Paul Landers (born "Heiko Paul Hiersche;" 9 December 1964) is a German musician, notable as the guitarist for German Neue Deutsche Härte band Rammstein, and the punk rock band Feeling B.


Mládí.

Lorenz se narodil ve Východním Německu v Prenzlauer Berg, části Berlína (od roku 2001 součást obvodu Pankow). Od mala hrál na klavír, nejprve v hudební škole a později i doma, když mu ho rodiče k patnáctým narozeninám koupili. Osobně se za příliš nadaného klávesistu nepovažuje. Vyučil se nástrojařem.

Kariéra.

Feeling B.

V roce 1983 se Lorenz jako šestnáctiletý stal členem punkové skupiny Feeling B, dalšími členy byl kytarista Paul Landers a zpěvák Aljoscha Rompe, původem ze Švýcarska. Se skupinou hrál téměř deset let. Přestože se v polovině 90. let rozpadla, členové se stále scházeli, aby hráli na punkových festivalech. Definitivní rozpad přišel v roce 2000, kdy Rompe nepřežil záchvat astmatu.

Rammstein.

V roce 1994 vyhráli Till Lindemann, Richard Z. Kruspe, Oliver Riedel a Christoph Schneider hudební soutěž Metro beat, kterou pořádal berlínský senát. Dostali možnost nahrát ve studiu čtyřskladbové demo. Ke skupině se připojil Paul Landers a nakonec i Lorenz, který se vstupem dlouho váhal a musel být přemlouván. Tentýž rok zahájila skupina práci na debutovém albu Herzeleid.  Během písně Bück Dich z druhého studiového alba skupiny, Sehnsucht, prováděl Lindemann s Lorenzem při živých vystoupeních předstíranou sodomii s umělým penisem. V září 1998 byli ve Worchesteru v USA zatčeni a obviněni z obscénního chování; nakonec vyvázli pouze s pokutou ve výši sta dolarů.  Do roku 2002 jezdil na živých vystoupeních ve člunu; po incidentu v Petrohradu v roce 2001, kdy byl davem z loďky shozen a málem úplně svlečen, ho nahradil Oliver Riedel. Přesto se do člunu vrátil při turné v letech 2009 a 2010 při skladbě Haifisch. Na tomto turné také začal při vystoupeních používat běžecký pás. V rozhovoru uvedl, že je to proto, že mu jeho nástroj neumožňuje volný pohyb po pódiu jako většině ostatních členů.  V roce 2005 během koncertu ve švédském Gothenburgu omylem najel segwayem při písni „Amerika“ do Tilla Lindemanna, čímž mu způsobil zranění kolene. Skupina musela následně odvolat naplánované koncerty v Asii.  V roce 2012 poskytl spolu s Tillem Lindemannem rozhovor na téma shock rock.

Osobní život.

Lorenz je jednou rozvedený a má pět dětí. V srpnu 2008 se oženil s umělkyní Jenny Rosemeyerovou, která pro skupinu nahrála pískání ke skladbě Roter Sand. V listopadu 2011 byl jeho dům zapálen 28letým žhářem, avšak Lorenz vyvázl bez zranění. V roce 2015 vydal svoji autobiografii pod názvem „Der Tastenficker“, což je ve východoněmeckém slangu výraz pro klávesistu. Věnuje se v ní zejména různým životním událostem a zážitkům, Rammstein zmiňuje jen okrajově.

Přezdívky.

Lorenz má přezdívky „Flake“ (německy vyslovovanou jako „Flak-eh“) a „Doktor“. V interview v roce 2000 uvedl, že „Flake“ je jeho pravé jméno. Jako mladý se chtěl stát chirurgem, ale nebyl připuštěn ke studiu, protože odmítl vojenskou službu − odtud pochází přezdívka Doktor.

Christian „Flake“ Lorenz (* 16. listopadu 1966, Východní Berlín) je německý hudebník, klávesista hudební skupiny Rammstein. Je také bývalý člen punkové skupiny Feeling B.

Christian "Flake" Lorenz (; born 16 November 1966) is a German musician and keyboard player for the Neue Deutsche Härte band Rammstein. He was also a member of the East German punk band Feeling B.


Životopis.

Mládí.

Kruspe se narodil v tehdejším Východním Německu ve městě Wittenberge. Jméno Sven si později nechal změnit na Richard Zven; věří, že takovou možnost by měl mít každý. Po rozvodu Richardových rodičů se jeho matka znovu vdala a přestěhovali se do města Schwerin. Vztah s nevlastním otcem popisuje Richard jako špatný. V mládí se mimo jiné věnoval boxu a zápasu.  V šestnácti letech Richard navštívil s přáteli Československo, kde si koupil kytaru. Původně měl v plánu ji v Německu výhodně prodat, ale nakonec se mu zalíbila a začal na ni hrát.

Kariéra.

V roce 1985 se Kruspe přestěhoval do východního Berlína, kde žil sám, takže měl čas intenzivně se věnovat hře na kytaru. V roce 1989 se v Berlíně připletl k probíhající demonstraci, byl zatčen a několik dní vězněn. Brzy poté emigroval přes Maďarsko do západního Německa. Po pádu Berlínské zdi následující rok se přestěhoval zpět.  První kapela, ve které Richard hrál, se jmenovala Das Elegante Chaos a vznikla na konci 80. let. Hrála živě s dalšími kapelami, např. First Arsch, kde se seznámil s bubeníkem Tillem Lindemannem. Kruspe chtěl být více nezávislý, proto založil kapelu Orgasm Death Gimmick, která fungovala v letech 1991–1993. Před rozpadem vydala tři demonahrávky a propagační kazetu pod vydavatelstvím Wydoks.  Nakonec se Kruspe, hledající novou skupinu, stal v roce 1994 členem nově vzniklých Rammstein.  V roce 2005, po skončení turné spojeným s albem Rosenrot založil Richard novou industrial metalovou kapelu Emigrate, ve které zastává pozici zpěváka, kytaristy i textaře. Styl hudby je podobný Rammstein, s větším důrazem na melodii. Všechny písně skupiny jsou, na rozdíl od Rammstein, v angličtině. V roce 2007 skupina vydala eponymní debutové album.

Osobní život.

Kruspe má dceru Khiru Li Lindemann, s exmanželkou zpěváka Tilla Lindemanna (s Richardem nikdy nebyli manželé, proto má dcera přímení Lindemann). Khira Li se objevila při skladbě „Tier“ na Live aus Berlin, zpívá také v písni "Spieluhr" na desce "Mutter." Roku 1999 se oženil s herečkou Caron Bernstein, se kterou se seznámil v New Yorku. Během manželství používal také jméno Bernstein. V roce 2004 se s ní rozvedl. Má také syna Merlina Bessona a dceru Maxime Bossieux.

Richard Zven Kruspe (narozen jako Sven Kruspe, * 24. června 1967, Wittenberge) je německý hudebník, nejznámější jako kytarista skupiny Rammstein a frontman skupiny Emigrate.

Richard Kruspe (born Sven Kruspe; 24 June 1967) is a German musician and guitarist of the German Neue Deutsche Härte band Rammstein, as well as the lead vocalist of the New York-based band Emigrate.


Popis.

Pralesnička azurová dorůstá průměrně 3–4,5 cm a podobně jako ostatní prudce jedovaté žáby oplývá barvami. Je celá azurově modrá s množstvím černých skvrn. Samec i samice jsou zbarveny stejně, samec má však o něco větší terčíky a oproti samici je asi o 0,5 cm menší. Pulci jsou 10 mm velcí. Výrazně se podobá příbuzné pralesničce mnohobarvé ("Dendrobates tinctorius"), podle některých autorů se dokonce jedná o shodný druh.

Etologie.

Ve volné přírodě obývá tmavé vlhké lesy na severu Jižní Ameriky, zvláště pak skalnaté lokality v těsné blízkosti potoků. Loví mravence, brouky, mouchy, pavouky, termity, červy a housenky. Je silně územní a na nevítaného návštěvníka, který překročí hranice jeho teritoria, ihned útočí. Na rozdíl od většiny ostatních žab neklade snůšku obsahující 2–6 vajíček do vody, ale na zem, především do mechového porostu nebo mezi spadlé listy. Poté, co se pulci vylíhnou, je samec na svém hřbetě přenese do vody, kde zůstávají až do svého plného vyvinutí. Ve volné přírodě se dožívá průměrně 4–6 let, v zajetí až 12 let.

Jed.

Stejně jako ostatní zástupci čeledi pralesničkovitých si i pralesnička azurová získala svou popularitu díky kožním sekretům plných vysoce účinných toxických látek, které se u ní vyvinuly z důvodu vyšší rezistentnosti mnoha predátorů (včetně hadů a pavouků) ke slabším jedům. Jed pralesniček je často označován dokonce jako nejúčinnější na světě – na jedno stříknutí je schopný usmrtit až 1500 lidí.  Ve skutečnosti si však tyto vysoce jedovaté látky nevyrábí žába sama, ale získává je díky jedovatým živočichům, které požírá. Díky této skutečnosti většinou žáby držené v zajetí jedovaté sekrety postrádají a tudíž nejsou pro člověka nijak výrazně nebezpečné.

Chov.

Dost rozsáhlý je v současné době i chov pralesniček azurových díky jejich nápadnému zbarvení, nenáročným podmínkám a poměrně snadnému rozmnožování. Při chovu je však třeba vzít na vědomí teplotu, v které ve volné přírodě přebývá, a její nesnášenlivost vůči jiným žábám. Měla by se chovat v páru a terárium, v kterém bude se žít, by mělo být dostatečně vlhké a porostlé a obsahovat velké kameny. V zajetí se nejčastěji krmí drobným hmyzem, moučnými červy či chvostoskoky.  V Česku chovají pralesničku azurovou zoologické zahrady v Jihlavě, Ústí nad Labem, Plzni, Praze, Ostravě, Zlíně a Dvoře Králové nad Labem.

Pralesnička azurová ("Dendrobates tinctorius" f. "azureus" syn. "Dendrobates azureus"), známá také pod indiánským názvem okopipi, je malá, pestře zbarvená žába z čeledi pralesničkovitých.

The blue poison dart frog or blue poison arrow frog ("Dendrobates tinctorius "azureus"") is a poison dart frog found in the forests surrounded by the Sipaliwini Savanna, which is located in southern Suriname and adjacent far northern Brazil. "D. tinctorius azureus" is also known by its indigenous Tirio name, "okopipi". Its scientific name comes from its azure (blue) color. While frequently considered a valid species in the past, recent authorities treat it as a variant of "D. tinctorius".


Jazyk a řeč.

Moderní lingvistika rozlišuje jazyk jako systém (podle Noama Chomského jazykovou kompetenci) a řeč nebo řečové akty jako aktuální použití této kompetence. Jazyků je mnoho, ve všech však lze rozeznat podobné složky či vrstvy (např. vrstvu fonetickou, lexikální, gramatickou a stylovou) a i vztah mezi jazykem a řečí je u všech podobný. Každý řečový akt se děje v určitém jazyce, který se jeho uživatel musel naučit, ale může být doplněn slovy z jazyků jiných. Řečový akt může být mluvený (akustický - promluva, případně audiovizuální, provázený gestikulací) nebo může být vyjádřen písmem jako text a neslyšící užívají vizuální znakový jazyk. Studiem jazyka vůbec se zabývá obecná lingvistika, studiem řeči mnohem mladší pragmatika a další obory.

Fyziologie řeči.

Všechny činnosti související s řečí jsou řízeny mozkem. V mozkové kůře se nachází centrum řeči a odtud vycházejí složitě koordinované instrukce (signály) do svalů plic, hrtanu, jazyka a obličeje, přičemž pro tvorbu řeči je patrně podstatnější činnost obličejových svalů než hrtanu. Fyziologie nemusí hrát roli, ale rozhodující je spíše mozek.  Řeč vzniká proudem vzduchu, který vychází z plic, prochází mezi hlasivkami (hlasovou štěrbinou), které zpravidla vytvářejí základní zvuk, který je modulován (ovlivněn a doplněn) jazykem a patrem, dásněmi a rty v ústní dutině, která působí také jako rezonátor. Na tvorbě samohlásek se podílejí hlasivky a ústní dutina, na tvorbě neznělých souhlásek jazyk, patro, dásně a rty, na tvorbě znělých souhlásek ještě také hlasivky. Tvorbu hlásek studuje fonetika.

Genetika a evoluce.

Řeč je v běžném pojetí výsadou člověka. Ve vývoji jazykových schopností hrál podle některých studií velkou roli gen FOXP2, který je u nejbližšího příbuzného člověka, tedy šimpanze, mnohem méně vyvinutý. Ostatní živočichové sice mohou být schopni naučit se porozumět některým lidským slovům, dělají to však způsobem odlišným od člověka. Pes se může naučit chápat asi 200 slov. Zvířecí řeč je sice obdobou lidské řeči, ale zatím není jasné, jaké jsou kvalitativní rozdíly mezi nimi. Šimpanz je schopen měnit zvuky své řeči podle jiných šimpanzů a zvuky patrně obsahují a sdělují například i typ potravy.

Poruchy řeči.

Poruchy řeči lze rozdělit na poruchy vývoje hlasu (problémy plynoucí z poškození řečových center v mozku), poruchu tvorby hlasu (onemocnění hrtanu), onemocnění úst apod. Vývojovými řečovými poruchami rozumíme řeč, která svým rozsahem a formou neodpovídá věku dítěte. Poruchami řeči se zabývá foniatrie a logopedie.

Řeč je artikulovaný, nejčastěji zvukový projev člověka sloužící především ke vzájemnému dorozumívání. Každá řeč je článkovaná, tj. se skládá z prvků, ze slov, která tvoří slovní zásobu (lexikální systém); jejich skládání se řídí pravidly jazyka (gramatika). Slova se skládají z hlásek, jež tvoří jeho fonémický systém. Slova nejsou pouhé signály, které by svůj význam odvozovaly ze situace, nýbrž jsou to symboly s kulturně daným významem, který slovo nese v nejrůznějších situacích. Ani spojování slov není libovolné, nýbrž vždy se řídí syntaxí daného jazyka.

Speech is human vocal communication using language. Each language uses phonetic combinations of vowel and consonant sounds that form the sound of its words (that is, all English words sound different from all French words, even if they are the same word, e.g., "role" or "hotel"), and using those words in their semantic character as words in the lexicon of a language according to the syntactic constraints that govern lexical words' function in a sentence. In speaking, speakers perform many different intentional speech acts, e.g., informing, declaring, asking, persuading, directing, and can use enunciation, intonation, degrees of loudness, tempo, and other non-representational or paralinguistic aspects of vocalization to convey meaning. In their speech speakers also unintentionally communicate many aspects of their social position such as sex, age, place of origin (through accent), physical states (alertness and sleepiness, vigor or weakness, health or illness), psychic states (emotions or moods), physico-psychic states (sobriety or drunkenness, normal consciousness and trance states), education or experience, and the like.  Although people ordinarily use speech in dealing with other persons (or animals), when people swear they do not always mean to communicate anything to anyone, and sometimes in expressing urgent emotions or desires they use speech as a quasi-magical cause, as when they encourage a player in a game to do or warn them not to do something. There are also many situations in which people engage in solitary speech. People talk to themselves sometimes in acts that are a development of what some psychologists (e.g., Lev Vygotsky) have maintained is the use in thinking of silent speech in an interior monologue to vivify and organize cognition, sometimes in the momentary adoption of a dual persona as self addressing self as though addressing another person. Solo speech can be used to memorize or to test one's memorization of things, and in prayer or in meditation (e.g., the use of a mantra).


Popis objektu.

Družice má tvar válce o průměru 2,16 m a s délkou 3,60 m. Elektrickou energii jí dodávají solární panely s rozpětím 3,24 m. Její řízení zabezpečují dva počítače s kapacitou paměti 2× 32 kilobajtů. Zaznamenané údaje se ukládají na dvě magnetopáskové jednotky, které mají celkovou kapacitu 450 Mbit. Na Zem se údaje přenášejí rychlostí 4 kbit/s. Hlavním vědeckým přístrojem je infračervený dalekohled. Primární zrcadlo s průměrem 570 milimetrů a ohniskovou vzdáleností 5,5 metru je vyrobeno z berylia. Zorné pole dalekohledu má šířku 63', což je asi dvojnásobek průměru měsíčního kotouče v úplňku. Sekundární zrcadlo odráží paprsky na soubor měřících přístrojů, který tvoří 62 infračervených detektorů, 8 optických detektorů a 3 doplňkové experimenty souhrnně označené DAX (").  Hlavní přijímací stanice a řídicí středisko OCC (") je umístěné v Chiltonu ve Velké Británii.

Průběh mise.

Družice odstartovala s nosnou raketou Delta z kosmodromu Western Test Range 26. ledna 1983 v čase 02:17 UT. Dráha, na kterou byla družice navedena, byla velmi blízká polární dráze se sklonem k rovníku zhruba 99°. Pět dní po startu byl otevřen poklop dalekohledu a družice zahájila kalibrační měření. 10. února IRAS zahájila pravidelné vědecké pozorování.  Doba trvání aktivní činnosti byla omezena množstvím tekutého hélia, jehož spotřeba byla přibližně 300 g za den. Družice pracovala 10 měsíců, za tu dobu stihla čtyřikrát zmapovat 96 % oblohy, přičemž zaznamenala 350 000 infračervených zdrojů. K jejím významným objevům patří objev protoplanetárního disku kolem hvězdy Vega, či shluky teplého plynu zvané infračervené cirry, které jsou roztroušeny po celé obloze. IRAS byla také první družicí, která objevila kometu. Stalo se tak 25. dubna a kometa dostala označení 1983d IRAS-Araki-Alcock. 22. listopadu byly zásoby tekutého hélia vyčerpány, vědci však pokračovali v pozorování, dokud teplota nestoupla na 11 K (−262 °C). 23. listopadu družice ukončila svoji činnost a jako neaktivní těleso nadále obíhá kolem Země po dráze s perigeem zhruba 876 km, apogeem 911 km a sklonem 99,07°.  Všechny údaje získané družicí IRAS jsou uloženy v NSSDC (") v Goddard Space Flight Center. Převážná část údajů se dá získat prostřednictvím internetu.

Případná srážka v roce 2020.

Na konci ledna 2020 se objevily zprávy, že 30. ledna po půlnoci středoevropského času by se měl IRAS jen velmi těsně minout s, též nefunkční, družicí GGSE-4 (Gravity Gradient Stabilization Experiment) patřící Letectvu Spojených států amerických. Nejmenší vzájemná vzdálenost by pravděpodobně měla být mezi 15–30 metry, pravděpodobnost srážky je však stále odhadována na 1 %. GGSE-4 váží jen 85 kg, má však 18metrovou tyč na stabilizaci pomocí gravitačního gradientu. Vzájemná rychlost družic je 14,7 km/s.

IRAS (") je astronomický teleskop na oběžné dráze kolem Země pracující v infračerveném oboru spektra. Od svého vypuštění v roce 1983 raketou Delta zaznamenala družice statisíce opticky neviditelných infračervených zdrojů. Jako první nasnímala i samotné jádro naší Galaxie. Objevila také šest nových komet a získala nové údaje o dalších 25 už známých kometách. Samotný infračervený dalekohled je umístěn v Dewarově nádobě obsahující 500 litrů tekutého hélia, aby nasnímané údaje nepřekrylo infračervené záření samotné družice. Infračervený dalekohled tvořící hlavní část jejího vědeckého vybavení a má průměr objektivu 570 mm a sekundární zrcadlo odráží paprsky na soustavu celkově 70 detektorů, ze kterých 8 pracuje ve viditelné části spektra a ostatní v infračervené.

The Infrared Astronomical Satellite (IRAS) was the first-ever space telescope to perform a survey of the entire night sky at infrared wavelengths. Following the end of its mission, the 1.1 metric-ton satellite was not deorbited and constitutes a space hazard.  Launched on 25 January 1983, its mission lasted ten months. The telescope was a joint project of the United States (NASA), the Netherlands (NIVR), and the United Kingdom (SERC). Over 250,000 infrared sources were observed at 12, 25, 60, and 100 micrometer wavelengths.  Support for the processing and analysis of data from IRAS was contributed from the Infrared Processing and Analysis Center at the California Institute of Technology. Currently, the Infrared Science Archive at IPAC holds the IRAS archive.  The success of IRAS led to interest in the 1985 Infrared Telescope (IRT) mission on the Space Shuttle, and the planned Shuttle Infrared Telescope Facility which eventually transformed into the Space Infrared Telescope Facility, SIRTF, which in turn was developed into the Spitzer Space Telescope, launched in 2003. The success of early infrared space astronomy led to further missions, such as the Infrared Space Observatory (1990s) and the Hubble Space Telescope NICMOS instrument.


Popis.

Kokoška pastuší tobolka je velmi proměnlivou nenápadnou rostlinou. Může být vysoká až půl metru. Často má větvenou lodyhu. Má přízemní listovou růžici, kterou tvoří chobotnatě laločnaté až peřenosečné, vzácně i nedělené listy. Všechny listy jsou chlupaté. V horní části lodyhy se nachází celokrajné, objímavé, kopinaté listy se střelovitou bází.  Květy jsou drobné, bílé. Někdy jsou bezkorunné. Mohou být až 5 mm široké. Tvoří koncový hrozen. Klínovitě obvejčité, nekřídlaté šešulky jsou vícesemenné, trojúhelníkovité či podlouhle klínovité.

Výskyt.

S touto bylinou se můžeme setkat na rumištích, polích, zahradách, okrajích cest, úhorech, dlažbách, hřištích atd.  Nalezneme ji v nížinách i v horských oblastech. Ve vyšších polohách se s ní setkáme spíše roztroušeně a spíše v oblastech osídlených lidmi.  Dokáže vyrůst i v půdách sešlapávaných a jinak zraňovaných. Snese půdy jílovité, písčité, humózní, štěrkovité, minerální. atd.

Rozšíření.

Tato bylina roste téměř po celém světě. Často doprovází kulturní rostliny. Původně byla rozšířena jen ve Středomoří a Malé Asii.

Doba květu.

Doba květu této byliny je neobyčejně dlouhá. Kvete od února do října. Při teplých zimách si dokáže udržet květy po celý rok.

Využití.

Historicky byla užívaná v tradiční medicíně Japonska a Číny jako bylina hemostatická a diuretická. Sbírá se kvetoucí nať po celou dobu vegetace, dá se jíst syrová i po převaření. Byl prokázán pozitivní vliv jejích vodno-alkoholických extraktů na snížení objemu menstruační krve. Má antibakteriální účinky (prokázané vůči několika bakteriálním kmenů) a je zdrojem antioxidantů. Může se užívat vnitřně – při krvácení z nosu, děložním či silném menstruačním krvácení, při onemocněních močových orgánů atd. Dále ji můžeme upotřebit při vnějších poraněních, jako jsou rány, otoky, pohmožděniny, záněty šlach, vyrážky a potenciálně jako dezinfekce ústní dutiny. Pro mírnou toxicitu se nedoporučuje užívat v těhotenství.  Obsahuje tyramin, histamin, dusík, betain, cholin a jeho ester acetylcholin, saponiny, sirné látky, třísloviny, flavonový glykosid diosmin a větší množství minerálních látek. Semena této rostliny lze použít místo tymiánu či hořčice.

Kokoška pastuší tobolka ("Capsella bursa-pastoris") je jednoletá až dvouletá bylina. Patří do čeledi křížatých neboli brukvovitých. Je vysoká 20 až 40 cm, ale může být i vyšší. Patří mezi léčivé rostliny – zastavuje krvácení. Dnes se jedná o obecný plevel, znehodnocuje především pícniny.

Capsella bursa-pastoris, known as shepherd's purse because of its triangular flat fruits, which are purse-like, is a small annual and ruderal flowering plant in the mustard family (Brassicaceae). It is native to eastern Europe and Asia minor, but is naturalized and considered a common weed in many parts of the world, especially in colder climates, including British Isles, where it is regarded as an archaeophyte, North America and China, but also in the Mediterranean and North Africa. "C. bursa-pastoris" is the second-most prolific wild plant in the world, and is common on cultivated ground and waysides and meadows.  Scientists have referred to this species as a 'protocarnivore', since it has been found that its seeds attract and kill nematodes as a means to locally enrich the soil.


Životopis.

Von Gloeden se prohlašoval za příslušníka nižší aristokracie z Meklenburska. Rodina von Gloedenů nicméně soustavně prohlašovala, že nikdo takový k nim nepatří. Posledním baronem z Gloedenu byl Falko von Gloeden, zemřelý roku 1885. Kvůli domnělé diagnóze TBC odcestoval Wilhelm v roce 1876 do Taorminy na Sicílii. Fotografovat se naučil zřejmě od svého vzdáleného příbuzného, Wilhelma von Plüschow, se kterým ho spojoval podobný osud i tematika: homosexualita. Žák nicméně učitele přerostl a naprosto zastínil. Byl bohatý a o profit z prodeje fotografií se spravedlivě dělil se svými modely. Značný peněžní prospěch, který takto přinášel relativně chudé oblasti Itálie, by mohl vysvětlovat, proč byly homosexuální aspekty von Gloedenova života jeho okolím vcelku tolerovány. Z bezvýznamné obce Taormina učinil svou přítomností turistickou destinaci. Když se jeho příbuzný von Plüschow dostal do potíží kvůli své homosexualitě (byl donucen Itálii opustit), a celá záležitost se začala otírat i o von Gloedena, postavili se za něj obyvatelé městečka.  V roce 1889 se intimně sblížil s tehdy čtrnáctiletým Pancraziem Buciunim (1879–1963), přezdívaným pro snědou africkou vizáž Il Moro, který se stal jeho celoživotním partnerem i modelem. Von Gloeden provozoval dvojí živnost. Tradičnější fotografie, ve kterých byly homosexuální akcenty spíše potlačeny, mu získávaly široké uznání. Spíše soukromými cestami se šířil druhý zdroj jeho příjmů, fotografie smělejší, zpracovávající v duchu starořeckých pastýřských idyl homoerotické motivy.  Obdivovateli jeho díla byli mimo jiné Anatole France, Richard Strauss nebo zbrojař Friedrich Alfred Krupp. Von Gloeden vytvořil kolem 3000 fotografií, z toho 2500 zničila v roce 1936 Mussoliniho policie jako pornografii. Wilhelm von Gloeden prožil bohatý, šťastný a úspěšný život v láskyplném celoživotním vztahu v době, která homosexuálům vůbec nepřála.

Dílo.

Z moderního úhlu pohledu spočívá hodnota jeho díla v práci s hrou světel a stínu, jakož i v elegantních pózách jeho modelů. Mistrovského efektu svých děl dosahoval inovativní metodou práce se světelnými filtry a používání make-upu na celém těle svých modelů. Už za života se proslavil na obou stranách Atlantiku. Thomas Waugh ho nazval „nejvýznamnějším gay umělcem před 1. světovou válkou“  Popularitu jeho díla si lze nejspíše vysvětlit třemi důvody

Srovnání.

Srovnání kompozic u různých autorů v různých dobách. Podobné kompozice vytvářeli Wilhelm von Gloeden, Fred Holland Day, Hippolyte Flandrin, Wilhelm von Plüschow, Gaetano D'Agata, Tony Patrioli nebo Robert Mapplethorpe.

Wilhelm von Gloeden (16. září 1856 – 16. února 1931) byl německý fotograf, který proslul především studiemi nahých sicilských chlapců, v kulisách implikujících představu starověkého Řecka nebo Itálie. Zabýval se také žánrovými scénami. Jeho bratranec byl fotograf Wilhelm von Plüschow.

Wilhelm Iwan Friederich August Freiherr von Gloeden (September 16, 1856 – February 16, 1931) was a German photographer who worked mainly in Italy. He is mostly known for his pastoral nude studies of Sicilian boys, which usually featured props such as wreaths or amphoras, suggesting a setting in the Greece or Italy of antiquity. From a modern standpoint, his work is commendable due to his controlled use of lighting as well as the often elegant poses of his models. His innovations include the use of photographic filters and special body makeup (a mixture of milk, olive oil, and glycerin) to disguise skin blemishes.


Struktura.

Bakteriorodopsin se skládá z 247 aminokyselin. Obsažená prostetická skupina je kovalentně vázaný retinal, který patří mezi chromofory (světlo absorbující skupiny) a zodpovídá za purpurovou barvu bakteriorhodopsinu. Vazba mezi retinalem a lysinem-216 je Schiffova báze -CH=NH-, podobně se váže i v rodopsinu (oční pigment).  Bílkovinná část obsahuje 7 α-helikálních hydrofobních nepolárních struktur, které jsou okolo 25 aminokyselin dlouhé. Jelikož jsou téměř dokonale kolmé k rovině membrány, dobře interagují s hydrofobním vnitřkem fosfolipidové dvouvrstvy a jsou velmi stabilizované. Vnitřní skupiny jsou více polární a tvoří hydrofilní kanál, který umožňuje průchod vodíkovým kationtům. I jiné membránové pumpy a kanály mají podobné složení. N-koncová skupina (HN-) je umístěna vně buňky, šroubovice probíhají přes membránu střídavě dovnitř a ven, a proto je C-koncová skupina (-COO) naopak uvnitř buňky.

Význam.

Hlavní funkcí bakteriorhodopsinu je fotofosforylace: Nedostatek kyslíku pro získání energie oxidací živin buněčným dýcháním je tak kompenzován energií Slunce. Nejedná se však o fotosyntézu, neboť světelná energie se zde nevyužívá k syntéze sacharidů a podobných zásobních a stavebních sloučenin.  V klidovém stavu je Schiffova báze retinal-lysin protonovaná ("RH", navázaný vodíkový kation) a celá struktura je otevřena dovnitř membrány. Po exitaci absorpcí světla nastane konformační změna, což způsobí otočení "R*H" směrem ven z membrány ("R*" je excitovaná forma "R"). Dále se zvýší disociační konstanta (snížení pK) a dojde k uvolnění protonu vně membrány. Pumpa se posléze vrací do klidového stavu a "R" znovu směřuje dovnitř membrány. Relaxace způsobí pokles disociační konstanty (vzrůst pK) a dojde k navázání nového protonu z vnitřní strany membrány ("RH"). Pumpa se opět nachází ve výchozím stavu a výsledkem jednoho cyklu je přenos jednoho protonu z vnitřní na vnější stranu membrány. Na syntézu jedné molekuly ATP je potřeba přenést 2-3 protony.

Bakteriorhodopsin je integrální membránový protein obsažený ve slanomilných archeích "Halobacteria". Při nízkém obsahu kyslíku tyto organismy v membráně vytváří okolo 0,5 µm široké purpurové nebo nachové oblasti, jejichž jedinou bílkovinnou složkou je právě bakteriorhodopsin.  Strukturou se podobá rodopsinu živočichů.

Bacteriorhodopsin is a protein used by Archaea, most notably by halobacteria, a class of the Euryarchaeota. It acts as a proton pump; that is, it captures light energy and uses it to move protons across the membrane out of the cell. The resulting proton gradient is subsequently converted into chemical energy.


Biografie.

Ignacy Mościcki pocházel z majetné rodiny střední šlechty a studoval chemii na Technické univerzitě ve Vídni a Technické univerzitě v Rize. V roce 1912 se stal členem katedry chemie na univerzitě ve Lvově, kde pracoval až do roku 1922. Do roku 1926 napsal přes 60 vědeckých prací z oboru chemie, které mu přinesly mezinárodní uznání.  Po tzv. Květnovému převratu Józefa Piłsudského v květnu 1926, který zapříčinil odchod tehdejšího prezidenta Stanisłava Wojciechowského, byl Mościcki navržen maršálem Piłsudskim (sám Piłsudski nabídku na post prezidenta odmítl) do funkce prezidenta. Tím byl také 1. června 1926 sejmem zvolen. Do roku 1935 zůstal Mościcki v politickém stínu maršála Piłsudského, bez toho, že by měl výrazný politický vliv.  23. dubna 1935 (19 dnů po Piłsudského smrti) vstoupila v platnost nová polská ústava, která dávala dalekosáhlé pravomoci (např. právo během války nebo výjimečného stavu nominovat svého nástupce). Ačkoliv všichni očekávali, že prezident Mościcki po nabytí platnosti nové ústavy odstoupí a budou se konat volby podle nových pravidel, Mościcki odstoupil nechtěl (jeho volební období končilo teprve v roce 1940).  Po Piłsudského smrti se vytvořila v Polsku dvě mocenská centra – skupina „zámek“ (pojmenovaná podle prezidentského sídla – královského zámku ve Varšavě) a skupina „oficírů“ okolo nového polského maršála Edwarda Rydz-Śmigłyho.  Polská porážka v září 1939 jej donutila k odstoupení. Nejprve uprchl do Rumunska, odkud v prosinci 1939 odcestoval do Švýcarska, kde také v roce 1946 zemřel. Z podnětu Lecha Wałęsy a Józefa Glempa byly ostatky v roce 1993 přeneseny do Polska a pohřbeny v kryptě katedrály sv. Jana ve Varšavě. Ostatky jeho manželky jsou pohřbeny na varšavském Powązkém hřbitově.  Na královském zámku byl v nedávné minulosti znovu postaven mobiliář z jeho pracovny.

Ignacy Mościcki (1. prosince 1867 v Mierzanówě u Ciechanówa, Polsko – 2. října 1946 ve Versoix u Ženevy, Švýcarsko) byl polský vědec, politik a meziválečný prezident.

Ignacy Mościcki (; 1 December 18672 October 1946) was a Polish chemist, politician, and President of Poland from 1926 to 1939. He was the longest serving President in Poland's history. He was serving as the president of Poland when Nazi Germany invaded the country on 1 September 1939, starting World War II.


Život.

Začátky.

Pocházel z prosté rodiny chudých katolických venkovanů. V roce 1921, krátce po jeho narození jeho rodiče odešli z Itálie do Francie. Když žádali o francouzské občanství, jeho otec uvedl, že opustili Itálii, aby unikli Mussoliniho režimu. Montand vyrůstal v Marseille, kde pracoval v holičství své sestry. Začal svou kariéru jako zpěvák v marseilleském music-hallu. Měl velmi atraktivní vzhled a podmanivou barvu hlasu. V roce 1944 ho objevila Édith Piaf, v roce 1945 přešel do théâtre de l'Étoile v Paříži, zde byla odstartována nejprve jeho kariéra obdivovaného šansoniéra a později i úspěšného filmového herce. Po boku Edith Piaf, která se stala jeho rádkyní, učitelkou i milenkou dosáhl svých prvních úspěchů, během roku 1946 se však jejich cesty rozdělily.

Kariéra.

Jakožto šansoniér a protagonista mnoha filmů byl znám po celém světě. V roce 1951 se oženil s herečkou Simone Signoret a během své kariéry spolu vytvořili mnoho hlavních rolí. Manželství bylo podle známých svědectví velmi harmonické a trvalo do Simoniny smrti v roce 1985, i když měl Yves řadu jiných vztahů, především s Marilyn Monroe, se kterou natočil jeden ze svých posledních filmů, "Let's Make Love" Milujme se.  Během své kariéry Montand hrál v mnoha amerických filmech, jako např. v Broadwayi. V roce 1980 byl nominován na cenu César jako nejlepší herec za film "I comme I care" a znovu v roce 1984 za film "Garçon!"  V roce 1986, poté, co jeho mezinárodní věhlas znatelně upadl, Yves v 65 letech získal jednu ze svých nezapomenutelných rolí jako strýc ve dvoudílném filmu "Jean de Florette" ("Jean od Floretty"), natočeného podle románu francouzského spisovatele Marcela Pagnola "Živá voda". Dalšími protagonisty byli Gérard Depardieu a Daniel Auteuil. Ve druhém díle filmu ze stejného roku "Manon des Sources" ("Manon od pramene"), hrála po jeho boku herečka Emmanuelle Béart. Filmy dosáhly světového úspěchu a příznivé kritiky přinesly Montandovi roli v americké talkshow "Late Night with David Letterman".

Osobní život.

Jediného syna Valentina (narozen 1988) měl Montand se svou asistentkou Carole Amiel. V žalobě o určení otcovství, která rozbouřila Francii, jiná žena označila Montanda jako otce své dcery a žádala poskytnutí jeho vzorku DNA. Montand se bránil, ale neustoupila a řízení neskončilo ani jeho smrtí – žena získala právo k exhumaci a odebrání vzorku DNA. Prokázalo se ovšem, že Montand otcem holčičky není.  V posledních letech svého života našel svůj domov v Saint-Paul-de-Vence, Provence. Zemřel 9. listopadu 1991 na infarkt myokardu během natáčení filmu "IP5 (L'Ile aux pachydermes)" (režie Jean-Jacques Beineix). Pochován je na hřbitově "Père Lachaise" v Paříži ve Francii, vedle své první ženy Simone Signoret.

Yves Montand, rodným jménem Ivo Livi (13. října 1921, Monsummano Alto, Toskánsko, Itálie – 9. listopadu 1991, Senlis (Oise)) byl francouzsko-italský herec a šansoniér.

Ivo Livi (), better known as Yves Montand (; 13 October 1921 – 9 November 1991), was an Italian-French actor and singer.


Vznik.

První markrabě slučující pod svou vládou všechny tři moravské přemyslovské úděly (Brněnský úděl, Olomoucký úděl, Znojemský úděl) byl jmenován roku 1182 z vůle císaře Fridricha I. Barbarossy. Stal se jím Konrád III. Ota Znojemský, pozdější kníže Čech Konrád II. Ota. Po jeho nastoupení na stolec v Praze sice hodnost markraběte zanikla, ale záhy (1197) ji trvale obnovil Vladislav Jindřich, který bratrovi Přemyslu Otakarovi I. ustoupil z vrchní vlády v Praze a spokojil se se svrchovaností nad Moravou.  I přes následné dlouhé cézury (přímá vláda českých králů, během husitských válek) už hodnost markraběte nezanikla. Od roku 1411 však už na Moravě nevládla samostatná markraběcí dynastie a po roce 1611 se markrabětem automaticky stávali čeští králové.

Územně-správní vývoj.

Součástí Moravského markrabství byla původně i oblast později vzniklého Opavského knížectví (1318) a Morava tak původně zasahovala i na území dnešního Slezska, resp. Polska. Se vznikem Koruny české (7. 4. 1348) přišly i dvě velké změny v rozloze markrabství: Karel IV. vydělil samostatné Biskupství olomoucké a definitivně i Opavské knížectví. Zatímco Opavsko už zůstalo samostatnou zemí (v průběhu 16. století připojivší se ke Slezsku), severní část Moravy (Olomoucko) se během 16. a 17. století podařilo moravským stavům díky vytrvalému tlaku na olomouckého biskupa znovuzačlenit do správní a soudní struktury země. Od 28. října 1526 bylo Moravské markrabství jednou z korunních zemí Habsburské monarchie.  Mezi lety 1782–1850 bylo markrabství spojeno s Vévodstvím Horní a Dolní Slezsko (Rakouské Slezsko) v jeden správní celek – tzv. Zemi moravskoslezskou, spravovanou moravskoslezským guberniem. Od roku 1783 byla území tzv. Moravských enkláv ve Slezsku převedena do správy Opavského kraje.  Od roku 1850 byla Morava opět samostatnou korunní zemí Rakouska, výše zmíněná území Moravských enkláv zůstala ve správě obnoveného Rakouského Slezska, avšak to je muselo spravovat na základě moravských zemských zákonů, daně z nich byly odváděny na Moravu a navíc tato území tvořila jeden z moravských volebních okresů. Požadavku některých českých poslanců z Čech i Moravy na státoprávní spojení všech tří zemí bývalé Koruny české do jednoho celku vídeňská vláda nikdy nevyhověla. Se vznikem Československé republiky roku 1918 markrabství fakticky zaniklo, ale jako správní celek existovala Morava i nadále do roku 1928 jako Země moravská.

Správní členění.

Původně se Morava (ještě za dob moravských přemyslovských údělů) členila na provincie. V pramenech byly zmiňovány provincie Brněnská, Olomoucká, Znojemská, Břeclavská, Holasická (později Opavská), Bítovská atd. Postupně však byly prováděny správní reformy a z provincií se staly kraje.  Do roku 1849 se Markrabství moravské členilo na panství, která byla od roku 1535 součástí jednoho z krajů. Původně na Moravě existovaly kraje novojičínský, olomoucký, brněnský a hradišťský.  Územně-správní reforma Karla VI. z roku 1714 ustanovila (už stálé) kraje:  Ty byly v letech 1850–1855 nahrazeny dvěma kraji (Brněnským a Olomouckým), dále členěných na 25 okresních hejtmanství. V letech 1855-1868 se pak Morava opět členila na 6 krajů a 76 okresů. Poté byly kraje bez náhrady zrušeny a Morava se členila pouze na okresní hejtmanství. Dne 19. 5. 1868 bylo Markrabství moravské rozděleno na 31 okresních hejtmanství a 6 městských okresů.

Vlajka a znak Markrabství moravského, znak země.

Od druhé poloviny 13. století byla znakem Markrabství moravského stříbrnočerveně šachovaná orlice se zlatou korunou a zlatou zbrojí v modrém poli štítu, jak ukazují např. i sněmovní artikuly do roku 1838 a nebo zemské řády z 16. a 17. století.  Znak Markrabství moravského je popsán v historických pracích (např. Zrcadlo slavného Markrabství moravského z roku 1593 Bartoloměje Paprockého z Hlohol a Paprocké Vůle, Mährisches Landes-Wappen aus der Historie und Herolds-Kunst illuminiret z roku 1699 Karla Ferdinanda Schertze, Historischer Versuch über das Landeswappen des Markgrafthums Maehren z roku 1792 Josefa Vratislava Monseho či Topographie vom Markgrafthum Mähren z roku 1793 Františka Josefa Schwoye) a v císařských dekretech (např. dekret Ferdinanda V. z 22. srpna 1836 týkající se velkého znaku Rakouského císařství).  V roce 1462 Fridrich III. vydal erbovní list, v němž je šachování orlice změněno na červeno-zlaté. Tuto změnu však Moravský zemský sněm nikdy nepřijal a nepotvrdil. V roce 1915 bylo šachování orlice ve znaku zastupujícím Markrabství moravské ve státním znaku Rakouska-Uherska změněno na červeno-zlaté. Od roku 1918 je ve státní symbolice opět výlučně používáno původní stříbrnočervené moravské orlice v modrém poli. Právně bylo stříbrnočervené šachování ve znaku Moravy výslovně potvrzeno zákonem č. 252/1920 Sb.  Před faktickým zánikem markrabství v roce 1918 bylo v roce 1917 II. odborem ministerstva vnitra spravujícím šlechtické záležitosti a také záležitosti erbů v Předlitavsku na základě souladu se zvyklostmi při vyvěšování praporů (dle zprávy moravského místodržícího) jako pořadí barev na případném praporu v zemských barvách uvedeny červená a žlutá. Tyto barvy neodporovaly popisu moravského znaku z 10. října 1915. Podoba zemské vlajky však až do zániku Rakouska-Uherska nebyla Markrabství moravskému žádným zákonným předpisem určena.

Moravské markrabství či Markrabství moravské (německy "") byl v letech 1182–1918 státní útvar na území Moravy. Šlo o politický útvar vybavený v průběhu historie různou mírou autonomie s vlastním stavovským zemským sněmem (oficiálně ustaveným v polovině 14. století) a (později) zemským výborem.

The Margraviate of Moravia (; ) was one of the lands of the Bohemian Crown existing from 1182 to 1918. It was officially administrated by a margrave in cooperation with a provincial diet. It was variously a "de facto" independent state, and also subject to the Duchy, later the Kingdom of Bohemia. It comprised the region called Moravia within the modern Czech Republic.


Život.

V politice kolísal mezi Francií a Španělskem, zprvu se držel Filipa II., jehož dceru Kateřinu pojal roku 1585 za manželku a téhož roku byl pasován na rytíře Řádu zlatého rouna. Využívaje rozervanosti Francie zmocnil se na podzim roku 1588 markrabství Saluzza a v letech následujících obsadil také Provenci a pomýšlel i na to, hlásit se o korunu francouzskou. Když však byl uznán Jindřich IV. králem, donutil Karla k míru, v něm sice Karel podržel Saluzzo, ale ostatní výboje, dokonce i části Savojska, musel postoupit Francii (1601).  Boje, které Karel v této době vedl proti protestantským kantonům švýcarským, hlavně výpravy (roku 1602 a 1609) proti Ženevě, skončily se bez úspěchu. Roku 1610 se Karel spolčil s Francií, ale po smrti Jindřicha IV. klonil se zase hned k Španělsku, hned k Francii. Po smrti císaře Matyáše (1619) se chtěl stát císařem a byl by za tím účelem rád zvolen býval též králem českým, měl také částečně zásluhu o vypravení pomocného sboru Mansfeldova do Čech, ale nebyl zvolen ani ve svaté říši ani v Čechách.  Ve snahách o rozšíření svého panství v Itálii byl rovněž nešťasten. Pokusil se opanovati roku 1613 Montferrat, roku 1623 Veltlin, roku 1627 Janov, ale veskrze bez účinku. Když vymřel knížecí rod mantovský (1627), snažil se Karel s pomocí rakouskou získati z dědictví aspoň Montferrat, ale vojsko francouzské vtrhlo do jeho zemí, opanovalo Pinerolo i Savojsko a ohrožovalo Turín. V té kritické chvíli Karel zemřel raněn mrtvicí.  Byl přítelem věd a umění, jež za své vlády horlivě podporoval, ale jeho četné neprospěšné války velmi škodily blahobytu země.

Karel Emanuel I. Velký, vévoda savojský, italsky "Carlo Emanuele I", (12. ledna 1562 – 26. července 1630) byl vévoda mezi lety 1580–1630. Nejednou se také účastnil bojů, v nichž získal přízvisko "Testa d' feu" (Ohnivá hlava), nedosáhl velkých úspěchů. Byl také jedním z možných kandidátů na českou korunu, této možnosti se však sám vzdal. Byl vzdělaný a podporoval umění.

Charles Emmanuel I (; 12 January 1562 – 26 July 1630), known as the Great, was the Duke of Savoy from 1580 to 1630. He was nicknamed "Testa d'feu" ("the Hot-Headed") for his rashness and military aggression.


Stavební proces.

Není zcela jasné, kdy byl chrám Etemenanki poprvé postaven, ale pravděpodobně existoval již před vládou Chammurapiho (1792–1750 př. n. l.). Obecně je přijímána teze, že mýtus Enúma eliš o stvoření světa/Babylonu byl napsán během či krátce po Chammurapiho panovnictví; protože mýtus uvádí, že Esagila, Mardukův chrám, byl postaven ihned po stvoření světa a zmiňuje i existenci "Etemenanki", obě stavby patrně existovaly dosti dlouho na to, aby mohly být popsány v eposu.  Město Babylón bylo zničeno roku 689 př. n. l. králem Sinacheribem, který tvrdil, že zničil i Etemenanki. Město bylo obnoveno za vlády Asarhaddona a později Nabopolasara a jeho syna Nebukadnesara II. Obnova města trvala 88 let; jeho centrálním prvkem byl Mardukův chrám Esagila, se kterým byl spojen zikkurat "Etemenanki". Zikkurat samotný nechal obnovit Asarhaddon a Nebukadnesar II. Sedm pater zikkuratu dosahovalo výšky 91 metrů (podle tabulky z Uruku), a na vrcholu byla umístěna chrámová svatyně.  Okolo roku 478 př. n. l. dal Xerxes I. odstranit sochu Marduka a možná zničil i chrám. Za Alexandra Velikého už byl zikkurat každopádně pouhou ruinou, kterou dali odstranit, aby mohli postavit novou budovu. Práce nedokončili pro Alexandrovu smrt, ale ze zikkuratu již zůstaly jen spodní části. Zkázu dokončili ve středověku Arabové, kteří použili cihly ze zikkuratu na jiné stavby. V 19. století byly základy stavby náhodou znovu objeveny.

Popis.

Novobabylonský nápis (citující Nabukadnesara II.) ze stély nalezené v roce 1917 Robertem Koldeweyem při vykopávkách v Babylonu uvádí:  Etemenanki je zobrazeno mělkým obrysem, znázorňujícím jeho první patra s dvojitými schodišti, pět dalších pater a chrám, který korunuje celou stavbu. Najdeme zde i plánek přízemí, znázorňující zesílené vnější stěny a vnitřní síně obklopující jádro stavby.  "Etemenanki" popisuje i tabulka z Uruku napsaná v klínovém písmu, pocházející z roku 229 př. n. l. (nyní uložená v pařížském Louvre, jde o kopii ještě staršího textu). Ta uvádí i výšku věže – sedm pater (91 metrů) se čtvercovou základnou o rozměrech 91x91 metrů. Existenci této stavby z nepálených cihel potvrdil svými vykopávkami Robert Koldewey po roce 1913. Velké schodiště bylo objeveno na jižní straně budovy, v místech kde měla být trojitou bránou spojena s chrámem Esagila. Větší brána na východě spojovala Etemenanki se svatou procesní cestou (nyní zrekonstruovanou v Pergamonském muzeu v Berlíně).

Etemenanki (sumersky "É.TEMEN.AN.KI" "chrám základů nebe a země") bylo pojmenování velkého zikkuratu zasvěceného Mardukovi, ve městě Babylón zhruba v 6. stol. př. n. l.. Z původně sedmipatrové stavby dnes zůstaly jen ruiny základů. Podle některých současných názorů (prezentovaných např. Stephenem L. Harrisem), biblický příběh o Babylonské věži byl inspirován právě stavbou "Etemenanki" během židovského babylonského zajetí. Jiní naopak prohlašují, že podle knihy Genesis by tato stavba měla být podstatně starší.

Etemenanki (Sumerian: "temple of the foundation of heaven and earth") was a ziggurat dedicated to Marduk in the ancient city of Babylon. Originally 91 meters in height, it now exists only in ruins about south of Baghdad.


Život.

Vyrůstala v rodině silně věřících katolíků. Protože byla problémovým dítětem, matka ji již v brzkém věku poslala do katolické školy, kde dělala vše proto, aby se mohla vrátit domů. Doma se jí však přízně a lásky nedostávalo, proto se přestěhovala do New Yorku, od kterého očekávala víc. Díky velkému zájmu o umění si našla práci, ve které měla přístup do newyorských galerií a muzeí. Lidé i tisk zaujala svým neobyčejným zjevem. Brzy se seznámila s mnoha slavnými lidmi všech společenských vrstev – od Johna Lennona a Yoko Ono až po americké kosmonauty či Richarda Nixona. Zanedlouho na jedné z vernisáží také se Salvadorem Dalím. Stala se jeho inspirací v uměleckém směru a také jeho milenkou.

Vztah s Andy Warholem.

Udržovala stálý kontakt s tehdy začínajícím umělcem Andy Warholem. Ve Warholově továrně se stýkala s hvězdami jako Bob Dylan, John Graham, John Chamberlain. Brzy začala hrát ve Warholových undergroundových filmech, díky kterým si zanedlouho zahrála ve filmech "Simon", "King of the Witches" a "An Unmarried Woman". Dala si umělecké jméno Ultra Violet (ultra fialová), které nalezla v novinovém článku. Začala si navrhovat oděvy, šperky i paruky, vše ve fialové barvě.  V sedmdesátých letech publikovala svou autobiografii "Slavná na 15 minut" a brzy napsala knihu "Má léta s Andy Warholem". Koncem devadesátých let se vrátila do Francie, kde si otevřela studio v Nice a psala knihy o svých názorech na umění. Na jaře 2007 pořádala retrospektivní přednášky v newyorské technologické instituci. Později se také vrátila ke katolictví a aktivně se účastnila charitativních akcí.

Ultra Violet, občanským jménem Isabelle Collin Dufresne (6. září 1935 – 14. června 2014) byla francouzsko-americká umělkyně a spisovatelka, jedna z múz amerického výtvarníka Andyho Warhola.

Isabelle Collin Dufresne (stage name Ultra Violet; 6 September 1935 – 14 June 2014) was a French-American artist, author, and both a colleague of Andy Warhol and one of the pop artist's so-called superstars. Earlier in her career, she worked for and studied with surrealist artist Salvador Dalí. Dufresne lived and worked in New York City, and also had a studio in Nice, France.


Výsledek v testu Euro NCAP.

V nárazových testech Euro NCAP bylo Fiatu Seicento uděleny 3 hvězdičky, což z něj činilo nejméně bezpečný automobil na tehdejším trhu. Nebylo to překvapující, protože Seicento vycházelo z Cinquecenta koncipovaného roku 1991, kdy se ještě žádné nárazové testy neprováděly

Popis.

Výbava.

Při zahájení prodeje bylo Seicento dostupné ve třech úrovních výbavy; základní 'S' s černými nárazníky, spartánským interiérem a italským motorem o objemu 899 cm³, dále verze SX, která byla vybavena barevnými nárazníky, centrálním zamykáním, elektrickými okny a posuvnou střechou a nakonec verze Sporting vybavená silnějším FIRE motorem, ochranným rámem, 14" hliníkovými koly, sportovními sedadly a bodykitem.  Roku 1999 vznikly nové edice Suite (vybavena klimatizací) a Soleil (vybavena elektricky stahovanou střechou).  Roku 2001 dostala verze Sporting přepracovaný bodykit. Nově byly všechny veze standardně vybaveny systémem ABS. Vznikla nová edice 'Michael Schumacher' se sportovním designem na oslavu vítězství Michaela Schumachera ve Formuli 1.  Roku 2004 byla ukončena výroba modelů s řízením napravo. Ukončen prodej v ČR, který byl završen v roce 2005 sérií 150 vozů za cenu 159 000 Kč, což byla tehdy nejatraktivnější cena nového vozu na českém trhu. Výroba modelů s řízením nalevo dále pokračovala až do května 2010 a prošla drobným faceliftem – vznikl nový design ráfků.  Roku 2005 byl název "Seicento" změněn na číselné označení 600 a byly provedeny drobné změny na přídi a v interiéru. Tato změna označení a malé retuše byly jakýmsi připomenutím 50. výročí od zahájení výroby legendárního Fiatu 600. Slovo "Seicento" totiž v italštině znamená právě číslovku "600".

Motory.

Seicento bylo nabízeno se dvěma motory: se starým agregátem 899 cm³ OHV (29 kW / 40 k) – motor používaný prvně v modelech S a SX (stažen z prodeje na západoevropských trzích v důsledku emisních předpisů) a 1108 cm³ FIRE (40 kW / 54 k použit u veze Sporting). Dále byla nabízena verze s elektrickým motorem (30 kW / 41 k). Od roku 2007 do ledna 2010 byl k dostání i s motorem 1242 cm³ (51 kW / 69 k), který byl primárně určen pro retro vozítko – nový Fiat 500.

Tuning.

Německy tuner Novitec vylepšil Fiat Seicento – Přidáním turbodmychadla a šestirychlostní převodovky dokázal vydolovat 101 k (74 kW) ze 1242 cm³ FIRE motoru.

Následník.

Ačkoliv měl Seicento nahradit Fiat Panda II už v roce 2003, nahrazen byl Fiat Seicento v podstatě až v červenci 2007 modelem Fiat 500. Ovšem výroba Seicenta, resp. 600 i tak pokračovala v Polsku až do května 2010.

Fiat Seicento je malý městský automobil vyráběný italskou automobilkou Fiat. Představen byl roku 1997 jako náhrada Fiatu Cinquecento, od kterého se lišil jen pár detaily, například větším rozvorem náprav a pozměněným designem. Podvozek a motor zůstaly zachovány, stejně jako výrobní továrna Fiatu v Bílsku-Bělé, Polsko, ze které vyjížděl již Fiat 126 a Fiat Cinquecento. V letech 1998–2004 zde bylo vyrobeno 1,1 milionů těchto vozů.

The Fiat Seicento (Type 187) was a city car produced by the Italian company Fiat, introduced at the end of 1997 as a replacement for the Fiat Cinquecento, although it was also based on the Cinquecento. The Seicento did not differ much from its predecessor, retaining the same engines, chassis and general dimensions, although it did gain a minor 90 mm in length (total length of 3,340 mm).  Like its predecessors, the Cinquecento and Polski Fiat 126, the Seicento was built in Fiat's factory in Tychy, Poland.  From March 1998 to April 2004, 1.1 million examples of the Seicento had been produced. The Seicento name comes from the Italian word for 600; the Seicento is the spiritual successor to the Fiat 600. The car was rebadged as the 600 to celebrate the 50th anniversary of the original model.


Biografie.

Ardzinba vystudoval historii na suchumském pedagogickém institutu a získal doktorát na Státní univerzitě v Tbilisi. Po ukončení studia pracoval v letech 1969 až 1987 v Moskvě na institutu orientalistiky při Ruské akademii věd. Poté se vrátil do rodné Abcházie, kde do roku 1989 pracoval na abchazském institutu jazyka, literatury a historie. V té době se začal angažovat v národním hnutí za nezávislost Abcházie a vstoupil do politiky. Na léta 1989-1991 byl zvolen do sovětského parlamentu, kde se, ač byl přesvědčením konzervativní komunista, přidal k frakcím podporujících nezávislost malých národů a nakonec se stal jedním z nejvýznamnějších abchazských separatistů.

Účast v gruzínsko-abchazském konfliktu.

V prosinci 1990 byl Ardzinba zvolen předsedou abchazského Nejvyššího sovětu a stal se díky své protigruzínské rétorice mezi Abchazy velice populární. Gruzínci Ardzinbu podezřívali, že podněcoval Abchazy k nepokojům v Suchumi z léta 1989. Ardzinba rychle soustředil moc pro sebe a ještě před svým uvedením do funkce započal personální změny ve strukturách Abchazské autonomní republiky tak, aby Abchazové měli větší podíl na moci než Gruzínci. Ze začátku to prováděl tak, aby se vyhnul jakémukoliv střetu s centrální vládou v Tbilisi. S gruzínským prezidentem Gamsachurdiou vyjednal přenastavení etnických kvót do nových voleb do abchazského Nejvyššího sovětu, kde měli být Abchazové zvýhodněni, ale i přesto založil abchazskou Národní gardu, ve které sloužili pouze Abchazové. Potom začal odvolávat z důležitých funkcí v abchazské správě i zbývající etnické Gruzínce.  Jak se napětí mezi Gruzínci a Abchazi stupňovalo, začala i Ardzinbova rétorika nabývat na radikálnosti. V červenci 1992 dokonce prohlásil, že „Abcházie je už dost silná na boj s Gruzií“ Po vypuknutí skutečné války vyhlásil všeobecnou mobilizaci, požádal o vojenskou pomoc nedávno vzniklou Konfederaci kavkazských národů, z jejichž řad naverboval hlavně čečenské militanty, mezi nimi byl např. i terorista Šamil Basajev, a nařídil přesun hlavního města do Gudauty, kde měla svou leteckou základnu ruská armáda. Zde využil svých kontaktů s konzervativními komunisty z Moskvy a s ruskými vojenskými veliteli a vyjednal jejich tichou podporu pro svůj boj proti Tbilisi.

První prezident Abcházie.

Po ukončení bojů a uklidnění situace v roce 1994 byl abchazským parlamentem jmenován prvním abchazským prezidentem. Tento krok byl však označen jak centrální vládou v Tbilisi, tak OSN za protizákonný. V říjnu 1999 byl znovuzvolen, tentokrát ale na základě přímých voleb, ale neměl žádné protikandidáty. Ardzinba zavedl v Abcházii autokratický režim a byl takřka politicky „nedotknutelný“, dokud se mu nezačal od roku 2002 zhoršovat zdravotní stav. Používal podobně jako Ševardnadze kádrovou politiku a na důležité posty dosazoval své přátele a příbuzné. Během své vlády odmítal vyjednávat s vládou v Tbilisi, protože si byl vědom, že Gruzínci nezávislost Abcházie nikdy neuznají. Proto se začal orientovat na těsnější politickou a hospodářskou spolupráci s Ruskem, se kterým se chtěli Abchazové nejprve sjednotit, ale pak zase převládla touha po úplné nezávislosti. S gruzínským prezidentem Ševardnadzem se setkal bez prostředníků pouze v roce 1997 a uzavřel s ním dohodu o nepoužívání síly při řešení gruzínsko-abchazského konfliktu.  Ardzinbův režim byl často kritizován mezinárodním společenstvím za porušování lidských práv, hlavně kvůli tomu, že upřel mnohým vyhnaným Gruzíncům návrat do jejich domovů v Abcházii, a ti, co se vrátili, byli terčem etnických čistek. Ardzinba také v roce 1995 prezidentským dekretem zakázal činnost náboženskému hnutí Jehovistů, za což také sklidil po světě kritiku.  Poslední léta jeho vlády jsou spojená s kritikou jeho vlády, která nedokázala stabilizovat situaci v Abcházii, s kritikou za jeho neaktivitu a s jeho klesající popularitou. Po jeho znovuzvolení se mu totiž značně zhoršil zdravotní stav a od roku 2002 se kvůli tomu, a snad možná i z politických důvodů, vůbec neukazoval na veřejnosti a vykonávání funkce hlavy státu přenechával premiérovi Raulu Chadžimbovi. Kvůli chatrnému zdraví trávil totiž hodně času v Moskvě u doktorů, ale i přes to a přes sílící hlasy opozice (hlavně hnutí Amcachara), která požadovala jeho rezignaci nebo dokonce volala po impeachmentu, se rozhodl setrvat ve funkci prezidenta až do řádných voleb v říjnu 2004. Kvůli problémům s volbou jeho nástupce (Garri Aiba, jeden z kandidátů, byl zavražděn) setrval ve funkci až do 12. ledna 2005.

Úmrtí.

Na samém začátku března 2010 se Vladislavu Ardzimbovi náhle začal zhoršovat zdravotní stav, a proto se ihned vydal na cestu do Moskvy za doktory. Vladislav Ardzimba zemřel v moskevské ústřední nemocnici o pár dní později dne 4. března 2010. Příčinu úmrtí lékaři odmítli sdělit. Po jeho smrti bylo několik hlavních ulic ve městech v Abcházii (např. v Gagře, v Suchumi) přejmenováno na ulice Vl. Ardzinby.

Vladislav Ardzinba (abchazsky: Владислав Григори-иҧа Арӡынба, rusky: Владислав Ардзинба) (14. května 1945 – 4. března 2010) byl abchazský politik, vůdce abchazských separatistů a prvním prezidentem mezinárodně neuznané Abchazské republiky.

Vladislav Ardzinba (, ; 14 May 1945 – 4 March 2010) was the first "de facto" President of Abkhazia. A historian by education, Ardzinba led Abkhazia to "de facto" independence in the 1992–1993 War with Georgia, but its "de jure" independence from Georgia remained internationally unrecognised during Ardzinba's two terms as President from 1994 to 2005.  A noted specialist in Hittitology, he was a member of the first parliament to be elected democratically in the Soviet Union in 1989.


Forma.

Oratorium se vyvinulo v Itálii z dialogů na náboženská témata, které byly zpívány v chrámech. Dějovou linií oratoria provází vypravěč formou recitativu s generálním basem a odděluje tak jednotlivá hudební čísla. Vypravěčem je zpravidla tenor. Text přednášený vypravěčem bývá zpravidla přesnou citací Bible či životopisů svatých. Texty svěřené sólistům a sboru jsou dílem autora libreta. Častá je čistě instrumentální předehra.

Historie.

Nejstarší dochované oratorium je "Rappresentatione di Anima et di Corpo" (Představení duše a těla), které zkomponoval Emilio de' Cavalieri v Římě v roce 1600. Vznik oratoria je úzce svázán se vznikem opery. Vždyť nejstarším, dnes ztraceným, dílem považovaným za operu je "Dafne" skladatele Jacopa Periho, která byla uvedena ve Florencii kolem roku 1597. Vývoj oratoria vždy reagoval na inovace v oblasti opery. V 17. století došlo k rozmachu oratoria zejména v Itálii a ve Francii. Nejslavnějším skladatelem oratorií v Itálii byl Giacomo Carissimi (1605–1674), který svými díly na dlouhou dobu kodifikoval formální pravidla. Jeho následovníky byli zejména Antonio Draghi (1634–1700) a Alessandro Stradella (1639–1682). Ve Francii pak Marc-Antoine Charpentier (1643–1704). 17. století se v Itálii paralelně rozvíjely dva typy oratoria: "oratorio volgare" (lidové oratorium) na italský text a "oratorio latino" (latinské oratorium) na biblický námět a latinský text.  Alessandro Scarlatti a s ním celá Neapolská operní škola přenesli z opery do oratoria recitativ secco i accompagnato a árii da capo. V Německu byly velmi oblíbené „historie“ Heinricha Schütze ("Velikonoční historie", 1623; "Vánoční historie", 1664). Vrcholem tohoto vývoje se stala v 18. století oratoria Georga Friedricha Händela, z nichž nejznámější jsou Mesiáš (1742) a Juda Makabejský (1746). Mimořádnou formu má Vánoční oratorium Johanna Sebastiana Bacha, které je spíše cyklem šesti jednotlivých kantát. Bach zde použil i některé části svých světských kantát podložených novým textem.  Období klasicismu je charakterizováno vrcholnými díly Josepha Haydna ("Stvoření světa" ("Die Schöpfung" 1798) a "Roční období" ("Die Jahreszeiten", 1801)) a Ludwiga van Beethovena ("Kristus na hoře Olivetské", 1800). Ani romantismus se tvorbě oratorií nevyhýbal. Vznikla díla jako "Ráj a" Peri Roberta Schumanna, "Legenda o sv. Alžbětě" Ference Liszta či "Svatá Ludmila" Antonína Dvořáka.  Hudební výoj ve 20. století vedl k uvolnění formy a oratoria v této době vzniklá se vyznačují individuálním řešením skladatele. Mezi nejvýznamnější patří např. "Král David" Arthura Honeggera, "Jakubův žebřík" Arnolda Schoenberga či opera-oratorium Igora Stravinského "Oedipux Rex".

Oratorium (z lat. orare, modlit se) je rozsáhlá hudební skladba, zpravidla na duchovní (náboženské) téma, pro sóla, sbor a orchestr, která je prováděna koncertně (nescénicky).

An oratorio () is a large musical composition for orchestra, choir, and soloists. Like most operas, an oratorio includes the use of a choir, soloists, an instrumental ensemble, various distinguishable characters, and arias. However, opera is musical theatre, while oratorio is strictly a concert piece – though oratorios are sometimes staged as operas, and operas are sometimes presented in concert form. In an oratorio the choir often plays a central role, and there is generally little or no interaction between the characters, and no props or elaborate costumes. A particularly important difference is in the typical subject matter of the text. Opera tends to deal with history and mythology, including age-old devices of romance, deception, and murder, whereas the plot of an oratorio often deals with sacred topics, making it appropriate for performance in the church. Protestant composers took their stories from the Bible, while Catholic composers looked to the lives of saints, as well as to Biblical topics. Oratorios became extremely popular in early 17th-century Italy partly because of the success of opera and the Catholic Church's prohibition of spectacles during Lent. Oratorios became the main choice of music during that period for opera audiences.


Průběh toku.

Přítoky.

Horní tok Střední tok Dolní tok

Vodní režim.

Zdrojem vody jsou převážně sněhové srážky (59 % u Orlu, 65 % u Muromi), následují dešťové srážky (>20 %) a podzemní voda (< 20%). Průměrný roční průtok vody u Orlu činí 18,8 m³/s, u Kalugy činí 296 m³/s a u ústí 1300 m³/s. Maximální průtoky v těchto místech jsou 2100 m³/s, 12 600 m³/s a 20 000 m³/s. Zamrzá na horním toku v listopadu až na začátku ledna a na dolním toku na konci října až v prosinci. Rozmrzá na horním toku na konci března až v dubnu a na dolním toku do začátku května. Nejvyšších vodních stavů dosahuje na horním toku od dubna do května a na dolním toku od začátku června. Během jara proteče řekou na horním toku 78 % ročního odtoku a na dolním toku 73 %. V létě (7 až 8 % odtoku) a v zimě (7 až 9 %) jsou vodní stavy nižší, na podzim (8 až 10 %) dochází k povodním, jež jsou způsobeny dešti. Ledy plavou po řece 1 až 20 dní, na dolním toku do 15 dní.

Využití.

Vodní doprava je možná od Čekalinu v délce 1200 km. Nad Rjazaní je řeka splavněna pomocí zdymadel. Byly vybudovány hráze přehradních nádrží (Beloomutovská, Kuzminská). Hlavními převáženými náklady jsou strojní materiály, dřevo, černé uhlí, ropné produkty, obilí, automobily. Místní osobní doprava je rozvinutá pod Kalugou. Dopravní vodní spojení je od ústí řeky Moskvy do Nižného Novgorodu. Turistické trasy po řece vedou z Moskvy do Ufy a také tzv. Moskevský okruh (Moskva, Nižnij Novgorod, Jaroslavl, Rybinsk, Moskva). Podél řeky se nachází mnoho měst, největšími jsou Orel, Beljov, Čekalin, Kaluga, Alexin, Tarusa, Serpuchov, Kašira, Ozjory, Kolomna, Rjazaň, Kasimov, Murom, Pavlovo, Gorbatov, Dzeržinsk a Nižnij Novgorod, který leží při ústí řeky do Volhy. Na řece je rozvinutý rybolov (jeseter malý, jelec jesen, sumec velký, štika obecná, cejn velký, okoun říční).

Oka () je řeka v Tulské, Orelské, Moskevské, Kalužské, Rjazaňské, Vladimirské a v Nižněnovgorodské oblasti v Rusku. Je dlouhá 1500 km. Povodí řeky je 254 000 km².

The Oka (, ) is a river in central Russia, the largest right tributary of the Volga. It flows through the regions of Oryol, Tula, Kaluga, Moscow, Ryazan, Vladimir and Nizhny Novgorod and is navigable over a large part of its total length, as far upstream as to the town of Kaluga. Its length is and its catchment area is . The Russian capital Moscow sits on one of the Oka's tributaries—the Moskva.


Taxonomie.

Protože je skokan hnědý ve svém vnějším vzhledu velmi variabilní, byly popsány různé varianty/poddruhy.  Mezi izolované poddruhy (hlavně jihozápadní část areálu rozšíření), které vznikly geografickou izolací v horských oblastech s klimatickými výkyvy, patří:  Mezi sporné poddruhy patří:

Popis.

Dospělý skokan má délku těla od 6 do 9 cm (jiný zdroj od 8 do 10 cm), hřbet a boky mohou být od olivově zelené do šedohnědé, hnědé, olivově hnědé, šedé, nažloutlé a červenohnědé. Může však pokožku zesvětlit nebo ztmavnout a přizpůsobit se okolí. Pokud se nachází ve vodě s vysokým obsahem železa, může být červený. Někteří jedinci mají i neobvyklé zbarvení – ve Skotsku se našli černí i červení jedinci a nalezeni byli se i albíni se žlutou kůží a červenýma očima.Během období páření se barva samců obvykle změní do šedé. Průměrná hmotnost dosahuje 22,7 g; samice je obvykle o něco větší než samec. Dožívá se do 8 let. V zajetí se jedinec může dožít až 18 let.  Hlava je krátká a zaoblená. Boky, končetiny a hřbet pokrývají nepravidelné tmavé skvrny, obvykle mají tmavou skvrnu za okem. Všeobecně nemá skokan hnědý na středu hřbetu pruh, pokud ho má je poměrně slabý. Vzhledem podobný skokan ostronosý, který má ve středu zad pruh se snadno od skokana hnědého odlišuje. Podbřišek je bílé nebo žluté barvy (příležitostně více oranžové u samic) a může být hnědě flekatý nebo oranžově flekatý. Oči jsou hnědé s transparentními vodorovnými zornicemi, skokani ostronosí mají průhledné vnitřní víčka na ochranu očí, zatímco jsou pod vodou. Přestože má skokan hnědý delší zadní končetiny než ropucha obecná, jsou kratší než končetiny skokana štíhlého, se kterým sdílí část svého rozšíření. Delší zadní končetiny a jemnější zbarvení skokana štíhlého jsou hlavní rysy, kterými se liší. Samci mají přední končetiny mnohem silnější, což je způsobeno reprodukčním chováním (samec drží samici v poloze amplexus).

Rozšíření a prostředí.

Oblastí výskytu je Evropa kromě nejjižnějších částí, v ČR žije na celém území. Areál skokana hnědého zasahuje také do celé severní Asie až po Japonsko. V Evropě žije ze všech žab nejseverněji.  Skokani hnědí se vyskytují do nadmořské výšky asi 2 500 m. Na prostředí nemají zvláštní nároky, pouze nesmí být příliš suché. Nejvhodnější jsou vlhké nížiny.

Způsob života.

Kromě období rozmnožování žije skokan hnědý na souši. Zdržuje se ve vlhkých úkrytech a za potravou vychází v noci nebo i ve dne za deštivého nebo vlhkého počasí. Potravou je mu různý hmyz, pavouci, žížaly, slimáci či drobní korýši. Koncem října či začátkem listopadu vyhledávají skokani zimoviště. Zimují buď na dně menších vodních nádrží (avšak s hloubkou minimálně 50 cm), nebo nezamrzajících úkrytech v zemi. Probouzejí se časně na jaře, když začíná odtávat led.

Rozmnožování.

Rozmnožování probíhá časně na jaře, hned po probuzení žab ze zimní strnulosti. Pokud žáby přezimovaly na dně vodní nádrže, většinou se ve stejné nádrži i množí. Samci se ozývají mručivým vrrru – vrrru – vrrru. Snůška má podobu rosolovitého chuchvalce plovoucího při hladině a obsahuje obvykle 1 000 až 2 500 vajíček, ale velké samice s dobrou kondicí mohou naklást až 4 000 vajíček. Ve vajíčkách je tmavý pól (směřující vzhůru) a světlý pól (směřující dolů). Pulci se líhnou za 3 až 4 týdny, k proměně v malé žabky potřebují asi 2 až 3 měsíce. Pohlavní dospělosti dosahují ve třetím roce života.

Skokan hnědý ("Rana temporaria") je druh evropské žáby z čeledi skokanovití. Žije ve velké části Evropy, s výjimkou většiny Pyrenejského poloostrova, jižní Itálie a jižního Balkánu. Nejzápadnější hranicí výskytu je Irsko, kde se dlouho a nesprávně předpokládalo, že je to vysazený druh. Nachází se i v Asii a na východ do Japonska.  Má tři odlišná stádia vývinu – pulec, suchozemské mládě a dospělý jedinec. Má korpulentní tělo se zaobleným pyskem, předními nohami a krátkými (vzhledem k ostatním druhům skokanů) zadními končetinami přizpůsobenými na pohyb ve vodě a vyskakování na pevninu. Často jsou zaměňovány s ropuchou obecnou ("Bufo bufo"), ale skokani se dají snadno rozeznat, protože mají delší nohy, skáčou a mají vlhkou pokožku, zatímco ropuchy se plazí a mají suchou, bradavicemi posetou pokožku. Vajíčka těchto dvou druhů se také liší v tom, že skokani je mají ve shlucích, ale ropuchy je kladou v dlouhých řetězcích. Skokani hnědí vylučují na kůži temporin, dehtu podobnou směs peptidů s antibakteriálním účinkem. Pojmenován je podle tmavých skvrn na boku hlavy z latinského "tempora" = spánky, spánky.  Skokan hnědý a skokan zelený se chovají a loví pro maso, protože např. ve Francii a v Asii jsou žabí stehýnka delikatesou.  Skokani hnědí dorůstají délky 6 až 9 cm, zřídka i více. Zbarvení je dosti proměnlivé, obecně se však pohybuje v odstínech hnědé barvy. Na hřbetní straně těla bývají nepravidelné skvrny. Na nohách jsou tmavší příčné pruhy. Zadní nohy jsou silně vyvinuty a umožňují skoky o délce až 1 m, a také velmi dobré plavání a potápění.

The common frog ("Rana temporaria"), also known as the European common frog, European common brown frog, or European grass frog, is a semi-aquatic amphibian of the family Ranidae, found throughout much of Europe as far north as Scandinavia and as far east as the Urals, except for most of Iberia, southern Italy, and the southern Balkans. The farthest west it can be found is Ireland. It is also found in Asia, and eastward to Japan.  Common frogs metamorphose through three distinct developmental life stages — aquatic larva, terrestrial juvenile, and adult. They have corpulent bodies with a rounded snout, webbed feet and long hind legs adapted for swimming in water and hopping on land. Common frogs are often confused with the common toad "Bufo bufo", but frogs can easily be distinguished as they have longer legs, hop, and have a moist skin, whereas toads crawl and have a dry 'warty' skin. The spawn of the two species also differs in that frogspawn is laid in clumps and toadspawn is laid in long strings.


Život.

Studoval na gymnáziu v Carském Sele. Tam ho ovlivnil tehdejší ředitel gymnázia, básník Innokentij Fjodorovič Anněnskij. Tam též poprvé potkal svou pozdější manželku Annu Achmatovovou. Odešel do Paříže, kde dva roky studoval na Sorbonně. Studium ale nedokončil, věnoval se cestování, pobýval v Itálii a v Africe.  Zamiloval se do Cherubiny de Gabriak, což byl pseudonym, za kterým se skrývali Jelizaveta Ivanovna Dmitrijeva a Maximilian Vološin. Když Gumiljov zjistil, že je obětí blamáže, vyzval Vološina na souboj. Ten měl proběhnout 22. listopadu 1909 na stejném místě, jako Puškinův souboj s Georges-Charles de Heeckeren d'Anthès. Vološinovi se však podařilo souboj odvrátit. Znovu se spřátelili ale až těsně před Gumiljovovou smrtí.  Založil básnickou skupinu Cech básníků (rusky: Цех поэтов, 1910–1914), kam patřili Georgij Viktorovič Adamovič, Anna Andrejevna Achmatovová, Sergej Mitrofanovič Goroděckij, Michail Leonidovič Lozinskij, Osip Mandelštam, Vladimir Ivanovič Narbut, Michail Alexandrovič Zenkevič a jiní. Jejich básnickým programem byl akméismus a Gumiljov se stal jejich mluvčím.  V letech 1910–1918 byl manželem Anny Achmatovové, v roce 1912 se jim narodil syn Lev Nikolajevič Gumiljov (1912–1992), pozdější ruský vědec – historik a etnolog.  V letech 1914–1918 bojoval jako dobrovolník v první světové válce. Za statečnost byl dvakrát vyznamenán křížem sv. Jiří.  V roce 1920 se podílel na založení všeruského svazu spisovatelů. Přitom se netajil se svými protisovětskými názory. 3. srpna 1921 byl zatčen v souvislosti s protisovětským spiknutím senátora Vladimira Nikolajeviče Taganceva. Byl to jeden z prvních procesů, vykonstruovaných Čekou. Byl spolu s dalšími (celkem 61 osob) popraven v srpnu 1921 někde poblíž Petrohradu. Poprava byla oznámena 24. srpna 1921 a toto datum je v některých pramenech uváděno jako datum jeho smrti. Skutečné datum, místo úmrtí ani místo hrobu není známo.  V roce 1992 byl rehabilitován.

Nikolaj Stěpanovič Gumiljov (do češtiny přepisováno též jako Gumilev, 15. dubna / 3. dubna 1886 v Kronštadtu – srpen 1921 poblíž Petrohradu) byl ruský básník, překladatel francouzské a anglické poezie, literární kritik a teoretik.

Nikolay Stepanovich Gumilyov (; April 15 NS 1886 – August 26, 1921) was an influential Russian poet, literary critic, traveler, and military officer. He was a cofounder of the Acmeist movement. He was husband of Anna Akhmatova and father of Lev Gumilev. Nikolay Gumilev was arrested and executed by the Cheka, the secret Soviet police force, in 1921.


Situace před operací.

Při Viselsko-oderské operaci postoupila Rudá armáda do počátku února až k řece Odře. Stalin a sovětský generální štáb chtěli pokračovat v útoku na Berlín, ovšem maršál Žukov byl proti. Na levém křídle ohrožovalo jeho vojsko silné německé seskupení ve Slezsku, na pravém křídle německá vojska v Pomořansku. Vojska 2. běloruského frontu maršála Konstantina Rokossovského sice útočila směrem na Gdaňsk, ale mezi nimi a čelem Žukovových vojsk zůstal nepokrytý prostor, který byl ohrožován německými armádami v Pomořansku. Žukov si byl této skutečnosti vědom stejně, jako Heinz Guderian, který byl v té době náčelníkem generálního štábu německé armády a který nařídil přípravu na útok. Sovětům však soustřeďování německých vojsk neuniklo, a tak Žukov s konečnou platností rozhodl, že je nutno provést útok na východní Pomořansko.

Vlastní boje.

Útok 1. a 2. běloruského frontu a První polské armády začal 10. února 1945. Sovětská vojska napadala bránící se německé divize, ale přípravy Němců k útoku dále pokračovaly. 13. února 1945 se konala v Říšském kancléřství porada, která se zabývala operací "Sonnenwende" (Slunovrat). Tato operace, která původně spočívala v útoku na pravé křídlo 1. běloruského frontu však neměla šanci na úspěch. Vojska Rudé armády již byla přeskupena a útočila, navíc Němcům chybělo dostatečné množství střeliva i pohonných hmot. Ti se přesto však rozhodli k útoku, který se uskutečnil 16. února. Po týdenních bojích však Sověti přisunuli čerstvé posily, přeskupili síly a německá vojska byla nucena ustupovat k Baltskému moři. Zde útočící vojska narazila na silné německé opevnění – Pomořanský val. Přes tvrdé boje se sovětským jednotkám podařilo 4. března dorazit ke Kolbergu a 5. března průnikem k Baltskému moři přerušit spojení mezi Východním Pruskem a Německem po souši. Dne 6. března začala další útočná fáze, při níž Rudá armáda postupně začala obsazovat pobřežní města. 18. března padlo silně opevněné město Kolberg, na jehož dobytí se výrazně podíleli vojáci První polské armády. Rudá armáda nyní útočila ve dvou směrech – na východ ke Gdaňskému zálivu a na západ k Odře. Na východě padlo 28. března město Gdyně a o dva dny později přístav Gdaňsk. Zbytky německé armády byly rozbity počátkem dubna jihovýchodně od Gdaňska. Na západě dosáhly sovětské jednotky do konce března 1945 řeky Odry a počátkem dubna ji na některých místech překročily a vytvořily si tak předmostí k závěrečném útoku na Berlín.

Následky operace.

Rudé armádě se podařilo zlomit odpor 20 divizí a osmi německých sborů. Bylo zajato 100 tisíc německých vojáků a ukořistěno 680 tanků, 3470 pušek, 431 letadel a 277 lodí. Hrozba německého útoku do křídel vojsk útočících na Berlín pominula a Rudá armáda se tak mohla připravit k závěrečným bojům Velké vlastenecké války.

Externí odkazy.

Mapa operace

Východopomořanská operace (rusky: Восточно-Померанская наступательная операция) byla strategická operace Velké vlastenecké války ve Východním Pomořansku, která trvala od 24. února do 4. dubna 1945.

The East Pomeranian Strategic Offensive operation () was an offensive by the Soviet Red Army against the German "Wehrmacht" on the Eastern Front. It took place in Pomerania and West Prussia from 10 February – 4 April 1945.  The operation happened in four phases:  It was the East Pomeranian Offensive that prevented Zhukov from reaching Berlin in February (the object of the massive Vistula–Oder Offensive), since it became a priority to clear German forces from Pomerania first.


Obsah alkoholu.

Martini se většinou skládá ze čtyř dílů ginu a jednoho dílu suchého vermutu (někdy 6 : 1). Takže obsah alkoholu nebude větší než 40 % (40 % má nejvíc samotný gin).

Recepty na koktejl.

Martini dry.

Jedná se o suchý short drink užívaný jako aperitiv. 4 cl ginu, 2 cl vermutu dry promícháme v míchací sklenici s ledem a procedíme do koktejlové sklenky. Servírujeme s olivou nabodnutou na jehle.

Martini extra dry.

Jedná se o velmi silný short drink užívaný jako aperitiv. 5 cl ginu, 1 cl vermutu dry promícháme v míchací sklenici s ledem a procedíme do koktejlové sklenky. Servírujeme s olivou nabodnutou na jehle a lze přidat i citronovou kůru.

Martini medium.

Jedná se o polosuchý short drink. 4 cl ginu, 1 cl vermutu dry, 1 cl vermutu rosso promícháme v míchací sklenici s ledem a procedíme do koktejlové sklenky. Servírujeme s olivou nabodnutou na jehle a lze přidat i citronovou kůru.

Martini sweet.

Jedná se o sladký short drink užívaný jako aperitiv. 4 cl ginu, 2 cl vermutu rosso promícháme v míchací sklenici s ledem a procedíme do koktejlové sklenky. Servírujeme s koktejlovou třešní nabodnutou na jehle a lze přidat i citronovou kůru.

Vodkatini.

Jedná se o trpký short drink podobný martini. 4 cl vodky, 2 cl. vermutu dry promícháme v míchací sklenici s ledem a procedíme do koktejlové sklenky. Servírujeme s olivou nabodnutou na jehle.

Vesper.

Ve filmech s Jamesem Bondem často hlavní hrdina pije martini a svou objednávku koktejlu provází slovy „Protřepat, nemíchat!“. Originální recept na Bondův koktejl je popsán Ianem Flemingem v knize "Casino Royale". Nápoj tvoří tři díly Gordona (druh ginu), jeden vodky a půl dílu Kina Lillet (francouzský druh vermutu). Vodka je preferována pálená z obilí místo z brambor. Po promíchání v šejkru a vychlazení je lehce napěněný servírován ve sklenici na šampaňské s dlouhým tenkým plátkem citronové kůry. James Bond tento koktejl vynalezl sám a hodlal si jej nechat patentovat poté, kdy pro něj nalezne jméno. Po seznámení s Vesper Lyndovou koktejl nazval Vesper, jelikož dokonale koresponduje s onou nafialovělou hodinou, kdy se po celém světě, podle mínění Flemingova hrdiny, bude jeho koktejl pít.

Martini je koktejl složený z ginu a vermutu, avšak gin se může zaměnit s vodkou, pak se koktejl nazývá Vodkatini. Do nápoje se také přidává oliva na jehle, a to pro zvýraznění chuti.

The martini is a cocktail made with gin and vermouth, and garnished with an olive or a lemon twist. Over the years, the martini has become one of the best-known mixed alcoholic beverages.  H. L. Mencken called the martini "the only American invention as perfect as the sonnet", and E. B. White called it "the elixir of quietude".


Příklad.

Kupříkladu chlazení CPU v notebooku může být navrženo na TDP = 20 W, to znamená, že dokáže odvést do okolního prostředí 20 W tepelné energie (ať již pomocí ventilátoru, pasivního vyzařování, přirozeného proudění vzduchu či všemi metodami naráz) a při tom teplota nepřesáhne kritické hodnoty specifikované pro konkrétní součástku (CPU, GPU, …) výrobcem.

Definice a problémy.

TDP typicky není úplně maximální výkon daného čipu (který může být dosažen pomocí tzv. power viru, což je typ viru, který se snaží procesor zatížit instrukcemi, které potřebují nejvíce energie), ale výkon, který může být dosažen pomocí standardních aplikací. Maximální výkon se od udávaného může lišit typ od typu a výrobce od výrobce, protože každý si vykládá definici TDP po svém.

Definice AMD.

Ku příkladu definice AMD říká: TDP je maximální proud, který CPU může odebírat na továrním napětí a frekvenci v nejhorších tepelných podmínkách.

Definice Intel.

Ovšem Intel má jinou definici:  Z datasheetu CPU s jádrem Northwood: Číslo v tomto sloupci odráží doporučený bod a nesvědčí o maximálním výkonu, který může procesor vyzářit za nejhorších podmínek.  Pro jádra Prescott má ještě jiné vysvětlení: TDP by mělo být použito jako cíl pro návrh chlazení pro daný CPU. TDP není maximální tepelný výkon, který může CPU vyzářit.  Pro jádra Conroe (Core 2 Duo) a novější již Intel stanovuje TDP jiným způsobem – společné pro více řad procesorů a značně nadsazené. Maximální teplo vyzářené procesory s jádry Sandy Bridge nezřídka není ani poloviční jako uváděná hodnota TDP. V případě nenáročných počítačových sestav bez samostatných grafických karet se tak snadno může stát, že je spotřeba celé počítačové sestavy (bez monitoru) nižší, než TDP použitého procesoru (tj spotřeba procesoru, základní desky, pevného disku, operační paměti, ventilátorů + ztráty ve zdroji).

Závěr.

TDP může být použito pro přibližné stanovení představy o tepelném výkonu daného čipu. Porovnávat například procesory AMD a Intel (nebo dokonce jiné série čipů od stejné firmy) pomocí TDP není možné z důvodu různého výkladu TDP obou firem. TDP také nic neříká o spotřebě procesoru při nízké zátěži (kancelářská práce, …) která je například u notebooků mnohem důležitější než spotřeba při plné zátěži. (Výpočetně náročné úlohy se dělají "na zásuvku", v "terénu" se spíše zajímáme o výdrž při psaní v textovém procesoru, čtení e-mailů a prohlížení webových stránek.)

Thermal Design Power (TDP), lze přeložit jako navržený tepelný výkon. Tato hodnota představuje nejvyšší možný tepelný výkon, který musí chlazení počítače (CPU, GPU či jiné součástky) umět odvést. U elektrických čipů bez mechanicky se pohybujících částí se ztrátové teplo prakticky rovná spotřebované energii.

The thermal design power (TDP), sometimes called thermal design point, is the maximum amount of heat generated by a computer chip or component (often a CPU, GPU or system on a chip) that the cooling system in a computer is designed to dissipate under any workload.  The TDP is typically not the largest amount of heat the CPU could ever generate (peak power), such as by running a power virus, but rather the maximum amount of heat that it would generate when running "real applications". This ensures the computer will be able to handle essentially all applications without exceeding its thermal envelope, or requiring a cooling system for the maximum theoretical power (which would cost more but in favor of extra headroom for processing power).  Some sources state that the peak power for a microprocessor is usually 1.5 times the TDP rating. However, the TDP is a conventional figure while its measurement methodology has been the subject of controversy. In particular, until around 2006 AMD used to report the maximum power draw of its processors as TDP, but Intel changed this practice with the introduction of its Conroe family of processors. In particular, Intel's measurement also does not fully take into account Intel Turbo Boost due to the default limits, while AMD does because AMD Turbo Core always tries to push for the maximum power.  A similar but more recent controversy has involved the power TDP measurements of some Ivy Bridge Y-series processors, with which Intel has introduced a new metric called "scenario design power" (SDP).