Obsah.

V tomto díle Elias zformuloval teorii vývoje osobnostních struktur člověka a způsobů jeho chování a vývoje společenských struktur nerovnosti, moci a řádu. Elias ukazuje, že oba tyto vývojové procesy jsou oboustranně závislé. Výsledkem tohoto pohledu jsou dvě vzájemně související teorie – civilizační teorie (vztahující se na změny, jež se týkají osobnosti a chování) a teorie utváření států.

Díl I. Proměny chování světských horních vrstev na Západě.

V prvním díle tohoto spisu Elias čerpal z literatury vzniklé v rozmezí 12. až 18. století. Z dob středověku se zachovalo poměrně velké množství výpovědí. Jeden z nejvýznamnějších dokladů představuje spis Erasma Rotterdamského, z roku 1526, do češtiny přeložený jako O slušném chování dětí.  Publikace je rozdělena do dvou částí. V první části se Elias věnuje pojmům civilizace a kultura a jejich sociogenezi. Vysvětluje rozdílné formování v Německu oproti Anglii a Francii. Podle Eliase pojem civilizace vyjadřuje: "„sebepojetí a sebevědomí Západu. Bylo by možné také říci, že vyjadřuje jeho národní vědomí. Zahrnuje všechno to, o čem se západní společnost posledních dvou tří staletí domnívá, že představuje její náskok před dřívějšími nebo současnými „primitivnějšími“ společnostmi.“" Západní kulturou je myšlena Francie, Anglie a Německo.  Civilizace neznamená pro všechny západní národy to samé, autor poukazuje na rozdílné pojetí a chápání kultury, civilizace ve Francii a Anglii ve srovnání s pojetím v Německu. Francouzi a Angličané vyjadřují hrdost vlastního národa a pokrok západu pojmem civilizace. Na druhé straně, v německém jazykovém úzu, Němci interpretují a vyjadřují hrdost na vlastní výkony a na vlastní charakter pojmem „kultura“. Pro pochopení těchto rozdílů, je nutné si uvědomit, že vývoj francouzského měšťanstva probíhal v jistém ohledu přesně opačně než vývoj měšťanstva v Německu. Ve Francii byla elita středního stavu a měšťanská inteligence poměrně záhy vtažena do kruhů dvorské společnosti. Rozšiřování dvorské společnosti se v Německu událo až později, kvůli přísnějšímu oddělení stavů. Ve druhé části knihy se pak, mimo jiné, zabývá praktickou specifickou proměnou lidského chování. Konstatuje, že v raném středověku je chování méně omezováno a je více určováno spontánními afekty a pudy. Jí se prsty, které se nemyjí, jídlo se hltá, kosti se házejí na zem, smrká se do dlaní, šatů nebo ubrusu. Konkrétně věnuje autor pozornost především významu stolování, jež je v této době hlavní společenskou aktivitou. Tento rituál jde vždy spojen s mnohými novými zvyky a pravidly chování v zájmu udržení společenské konvence.V 16. století se obnovuje pevnější sociální hierarchie a s ní se objevuje potřeba neobtěžovat svým chováním jiné, lidé se vůči projevům a hnutí jiných lidí stávají citlivější, upozornění na společensky nevhodné chování se stává součástí společenské kontroly. Ta je stále závažnější, společnost se díky ní vnitřně pacifikuje. S přetvářením společnosti zesiluje nutkání k sebekontrole, po staletí stejně opakovaná pravidla se proto mění. Autor udává konkrétní citáty, jež posloužili jako dobové příručky o společenském mravu:  "“Následuj vznešeného, střež se neotesance” "  "“Když někdo jako jezevec při jídle funí,"  "jak to mnozí dělávají, a mlaská jako kanec,"  "tuze se pohoršuje proti dobrému chování.”"  "“Když se někdo při jídle dáví a vyplivuje"  "a smrká do ubrusu,"  "to se obojí nepatří,"  "jak soudím.” "  Dobré mravy začaly jako dvorská kurtoasie. Ta se posléze rozšiřuje do měšťanských vrstev a s tím vychází z módy. Podobný osud potkal o dvě století později pojem "civilité", ten je nahrazen pojmem civilizace. Sama proměna chování probíhá nejvíce v době užívání druhého z trojice pojmů a fází "kurtoazie – civilité – civilizace". Od 19. století se na civilizaci pohlíží jako na cosi hotového, co je nyní třeba šířit, přičemž se minimálně na jednu fázi celého procesu zapomíná. Proces přitom probíhá různým tempem a jeho fáze lze těžko odlišit.  V průběhu procesu civilizace se mění postoje k tělesným potřebám. Zpočátku se o nich bez ostychu mluví, i když jsou lidé v rámci kurtoazie nabádáni je provádět v ústraní, později ale ze spisů mizí, nebo se na ně odkazuje jen narážkami. Provádět tělesné úkony lze před osobami níže postavenými, někdy toto sebeodhalování slouží jako vyjádření jistého stupně důvěry a rovnosti. Prstenec příkazů a zákazů se tak kolem dnešního člověka utáhl natolik úzce, že, nechce-li být vyloučen ze společnosti druhých, má jen jedinou možnost – poslechnout je. Míra potlačování vlastních pudů a afektů formuje dnešní dítě do společensky přijatelného člověka, ve srovnání se středověkem se však mezi dítětem a dospělým člověkem nachází obrovská kulturní vzdálenost. Pudové sklony jsou potlačeny do nevědomí a označeny za infantilní.  Jestliže se za oponu studu dostává tělesné chování, dostává se tam i vybíjení agresivity. Ta je ve středověku formou sociálně účelného chování, společnost, která si hospodářsky ani nemůže dovolit živit zajatce, vybíjí svou agresivitu na jejich mrzačení a mučení, vítězství dává opojný pocit moci, která ospravedlňuje agresi na životech druhých. Rozkoš z týrání živých tvorů se projevuje veřejným upalováním koček v Paříži Karla IX., stejně jako se projevuje dnes v boxerských zápasech. Mění se pouze standard, který daná společnost vyznává a který již považuje za nechutný, nestandardní. Proces utváření takové sebekontroly je součástí civilizačního procesu, civilizovaný však neznamená dokonalejší.

Díl II. Nástin teorie civilizace..

V druhém dílu spisu se Elias obrátil do hlubší minulosti, do období, v němž zanikla západořímská říše, a došlo ke stěhování národů. Základním tématem této části Eliasova díla je proces tvorby států. Na samém začátku druhého díla zdůrazňuje, že celým středověkem prolíná boj mezi aristokracií, církví a panovníky o podíl na vládě a výnosy z hospodaření na půdě. V průběhu 12. a 13. století se partnerem v této mocenské hře stává nová skupina, měšťanstvo.  .  Sociogenezi západní civilizace vidí autor v zápase o moc mezi šlechtou, církví a knížaty. Proměna západní civilizace je pak nejpregnantněji vyjádřena v období absolutizmu, v němž – ne náhodou – vrcholí proces zadržování a kontroly afektů, o němž autor hovořil v prvním díle knihy. Proces proměny západní civilizace a proces odstupu od vlastních afektů je nejlépe viditelný v dvorské společnosti a podle autora jej nejlépe lze pozorovat ve Francii, odkud potom ovlivňoval celou Evropu. Samotný proces civilizace ale nelze pochopit odděleně od utváření státní moci a absolutizmu. Moc absolutistického vládce se utváří postupně, s narůstajícím sektorem peněžního hospodářství roste i podíl, který prostřednictvím daní připadne panovníkovi a jeho dvoru. Panovník pak díky těmto příjmům může financovat armádu, s níž dochází k posílení centrální moci. Od 13. století se navíc rozvíjí měšťanstvo, jehož boje se šlechtou následně panovník podporuje, protože oba stavy zaměstnává a udržuje je v závislosti.  Nejprve lze v konstrukci středověké společnosti sledovat "odstředivé síly". Snahou leníků ovšem bylo ovládat dané území natrvalo a vymanit je z dosahu královské moci, o což se opakovaně pokoušeli. Zpočátku velké říše se tak záhy rozpadají. Ústřední moc je v této feudální fázi nestabilní, převládá naturální hospodářství s nerozvinutou dělbou práce. Elias zde rozlišuje "fázi dobyvačných ústředních vládců", kteří moc díky válce a novým územním ziskům posilují a "fázi konzervujících vládců", kteří nezískávají novou půdu.  Později se panovníci věnují zvětšování osobního majetku. Nositel koruny, sám ne víc než velký feudál, začíná s pomocí daní pomalu vytvářet monopol finančních a vojenských prostředků, zisk z takového hegemonie mu dává sílu k zápasu s velkými teritoriálními soupeři. Daně se později stávají běžnými, postupně se díky nim odděluje hospodářství společnosti od hospodářství jednotlivých osob spravujících monopol. Král disponuje stále většími příjmy, což jej zbavuje nutnosti rozdávat půdu. Centrální moc je udržována výběrem daní, ona sama pak daňový monopol udržuje pomocí monopolu vojenského.  V reálné situaci navíc nedochází jen k soupeření okolních států a procesu centralizace jednoho velkého státu, ale také ke změně závažnosti vrstev uvnitř jediné správní jednotky. Z původních bojů na život a na smrt vyrůstá díky dělbě práce situace, kdy jsou jednotlivé sociální vrstvy vázané na centrální moc poskytující jim jistou míru spokojenosti, nic je tedy nenutí k povstání, které by samu tuto moc odstranilo, zároveň však každá strana trne nad možným posílením druhé strany.  Procesu civilizace se vedle racionalizace účastní i stud a pocit trapnosti. Stud vzniká, když jiní jedinci jednají v souladu s Nad-Já stydícího se člověka, vede ke strachu z překročení společenských názorů. Trapnost je protipólem studu, vzniká při prolomení škály povinností a zákazů, které Nad-Já reprezentuje. Hranice studu i trapnosti se postupně posouvají. Strach obecně se mění, ubývá vnějšího nebezpečí a tudíž i vnějšího strachu, přibývá naopak vnějšího napětí mezi jednotlivými složkami osobnosti. S ústupem zbraní a násilí se lidé stávají citlivějšími na vše, co připomíná útok. Proto například omezují pravidly použití jídelního nože.  Kniha končí tvrzením, že v tuto chvíli tedy nejsme na vrcholu civilizace, jsme pouze v jejím procesu.

O procesu civilizace (německy "Über den Prozeß der Zivilisation", 1939) je nejdůležitější dílo německého sociologa Norberta Eliase. Analyzuje historii Evropy přibližně od roku 800 až po rok 1900 našeho letopočtu z hlediska dlouhodobých změn struktury osobnosti Evropanů. V roce 1998 Mezinárodní Sociologická Asociace jmenovala knihu "O procesu civilizace" sedmou nejdůležitější sociologickou prací dvacátého století.  Přestože kniha vyšla v roce 1939, upadla (i kvůli 2. světové válce) na dlouhý čas v zapomnění. Teprve po 40 letech přinesla tehdy již 80letému Eliasovi slávu a úspěch.

The Civilizing Process is a book by German sociologist Norbert Elias. It is an influential work in sociology and Elias' most important work. It was first published in Basel, Switzerland in two volumes in 1939 in German as "Über den Prozeß der Zivilisation".  Because of World War II, it was virtually ignored, but gained popularity when it was republished in 1969 and translated into English. Covering European history from roughly 800 AD to 1900 AD, it is the first formal analysis and theory of civilization. Elias proposes a double sociogenesis of the state: the social development of the state has two sides, a mental and political. The civilisation process that Elias describes results in a profound change in human behaviour. It leads to the construction of the modern state and transition of man from the warrior of the Middle Ages to the civil man of the end of the 19th c.  "The Civilizing Process" is today regarded as the founding work of Figurational Sociology. In 1998 the International Sociological Association listed the work as the seventh most important sociological book of the 20th century.


Život a dílo.

Začínal jako herec. Nejprve ve Švýcarsku, od roku 1910 v německém divadle v New Yorku. Zde si také prvně vyzkoušel režii, prozatím divadelní.  Roku 1914 jel na návštěvu do Německa, ovšem když byl na území Francie, vypukla první světová válka a on byl jako příslušník nepřátelského národa internován.  Po konci války se již nevrátil do USA, ale zkusil štěstí ve Vídni, kde začínal zlatý věk avantgardního divadla. Působil jako režisér v avantgardním divadle "Neue Wiener Buhne".  Brzy ho však uchvátil film. Roku 1921 založil s Carlem Froelichem filmovou společnost. Froelich byl ve dvojici nejprve umělecky dominantním - roku 1922 režíroval snímky "Im Banne der Kralle" ("Ve spárech"), "Der Taugenichts" ("Darmošlap") a "Luise Millerin". V prvním Pabst hrál, u druhých dvou byl asistentem režie a scenáristou.  Roku 1923 se prvně postavil Pabst za kameru jako režisér sám, natočil film "Der Schatz" ("Poklad"). Následovala řada dalších, roku 1925 například film "Die freudlose Gasse" ("Ulička, kde není radosti"), který popisoval rozklad společnosti v éře poválečné inflace, a kde hrála i Greta Garbo, budoucí hollywoodská hvězda. Roku 1927 pak "Liebe der Jeanne Ney" ("Láska Jeanny Neyové"), snímek s Brigittou Helmovou v hlavní roli, natočený podle románu Ilji Erenburga, který cenzura v tehdejším Československu zakázala.  Roku 1930 natočil svůj první zvukový film, protiválečné drama "Westfront 1918" ("Na západní frontě 1918"). K oceňovaným dílům patří "Die Dreigroschenoper" ("Žebrácká opera") z roku 1931, v německé verzi hrál Mackieho Messera Rudolf Forster, ve francouzské Albert Préjean.  O rok později odjel do Francie. Zde natočil snímek "Die Herrin von Atlantis" ("Vládkyně Atlantidy"), opět s Brigittou Helmovou v hlavní roli. Roku 1933 ve francouzské produkci "Dona Quijota" s Fjodorem Šaljapinem v hlavní roli, a komedii "De haut en bas" ("Shora dolů") s mladým Jeanem Gabinem.  Roku 1934 natáčel výjimečně v Hollywoodu, film "Modern Hero" ("Moderní hrdina"). Poté točil znovu ve Francii.  Když vypukla druhá světová válka, byl zrovna v Rakousku. Chtěl odjet do Spojených států, ale již to nebylo možné. Točil tedy na Německem ovládaných územích, což ho mimo jiné přivedlo do rodné vlasti - do Čech. V letech 1942-43 totiž točil v barrandovských ateliérech film o středověkém lékaři "Paracelsus". Roku 1945 točil v Praze znovu, dobrodružný film "Der Full Molander" ("Molanderův případ"), který však již vzhledem k postupující frontě nedokončil.  Po válce se rozhodl zůstat v Rakousku. Natočil zde roku 1947 snímek "Der Prozess" ("Proces"), který obnažoval mechanismy antisemitismu. Poté se mu v Rakousku nedařilo dotáhnout do konce několik projektů a odjel proto do Itálie, kde se filmový průmysl začal slibně rozvíjet. Natočil zde film "La voce del silenzio" ("Hlas mlčení"), na námět Cesara Zavattiniho, a grotesku "Cose da pazzi" ("Bláznivé historky"). Roku 1954 dostal šanci v západním Německu, kde natočil drama "Das Bekenntnis der Ina Kahr" ("Přiznání Iny Kahrové"), které pojednává o problematice trestu smrti. Chtěl v Německu natočit také drama o posledních dnech Adolfa Hitlera, ale podmínky nebyly příznivé. Snímek se nakonec podařilo realizovat v Rakousku, roku 1955 pod názvem "Der letzte Akt" ("Poslední dějství"). Hitlera hrál Albin Skoda. Ve stejném roce natočil v Německu film "Es geschah am 20. Juli" ("Stalo se 20. července"), o důstojnickém spiknutí proti Hitlerovi. Zajímavostí je, že scénář napsal Gustav Machatý.  Jeho posledními opusy byl příběh tanečnice postižené obrnou "Rosen fur Bettina" ("Růže pro Bettinu") a roku 1956 životopisný film o skladateli Carlu Maria von Weberovi "Durch die Walder, durch die Auen" ("Po lesích a lukách").

Georg Wilhelm Pabst, křtěný Wilhelm, ve filmovém průmyslu vystupující především jako G. W. Pabst (25. srpen 1885, Roudnice nad Labem – 29. květen 1967, Vídeň) byl rakouský filmový režisér narozený v Čechách. Dnes je nejvíce ceněna jeho tvorba z 20. let 20. století, před nástupem zvukového filmu.

Georg Wilhelm Pabst (25 August 1885 – 29 May 1967) was an Austrian film director and screenwriter. He started as an actor and theater director, before becoming one of the most influential German-language filmmakers during the Weimar Republic.


Dětství.

Dvojčata se narodila 14. srpna roku 1727 ve Versailles. Anna se narodila mladší a u dvora svého otce byla známa jako "Madame Seconde", později jako "Madame Henriette".  Zatímco její mladší sestry byly v roce 1738 poslány na výchovu do kláštera Fontevrault, Jindřiška zůstala ve Versailles. Pečovala o ni Marie Isabela de Rohan, vévodkyně de Tallard, která se též starala i o Dětství strávila ve Versailles společně se sestrami Luisou Alžbětou a Marií Adélou a mladším bratrem, Dauphinem.

Plány na svatbu.

Její sestra Luisa se v roce 1739 ve Španělsku provdala za Filipa Parmského, mladšího syna španělského krále Filipa V. Jindřiška nesla odloučení od sestry těžce a ještě více se stáhla do sebe a prohloubila svůj zájem o hudbu. Princezna se zamilovala do svého bratrance, Ludvíka Filipa Orleánského a chtěla si ho vzít. Král byl sňatku zpočátku nakloněn, ale později si to rozmyslel. Stejně jako její mladší sestry se tedy ani Anna Jindřiška nikdy nevdala.

Versailles.

Anna Jindřiška byla vášnivá hudebnice, jak je vidět na jejím portrétu od Jeana-Marca Nattiera. Učila se hrát na violu da gamba. Jejím učitelem byl Jean-Baptiste Forqueray.  Jindřiška vyrůstala ve Versailles a vnímala přítomnost otcových milenek, včetně Madame de Pompadour, kterou stejně jako ostatní královy děti opovrhovala, protože kvůli ní zanedbával jejich matku. S bratrem Ludvíkem a sestrou Adélou ji nazvali Maman Putain ("Matka děvka"). Když na rok přijela z Parmy do Versailles Luisa Alžběta, sblížila se s Madame de Pompadour. To vedlo k dočasnému odcizení mezi sestrami.

Smrt.

Jindřiška zemřela v roce 1752 na neštovice. Bylo jí pouhých čtyřiadvacet let. Pochována byla v bazilice Saint-Denis. Její hrobka, stejně jako jiné královské hrobky v Saint-Denis, byla zničena během Velké francouzské revoluce.  Jejími synovci byli Ferdinand Parmský, Ludvík XVI. Francouzský, Ludvík XVIII. Francouzský, Karel X. Francouzský. Jejími neteřemi byly Alžběta Francouzská, královna Marie Luisa Parmská a Isabela Parmská, manželka císaře Josefa II.

Anna Jindřiška Francouzská (14. srpna 1727 Versailles – 10. února 1752, tamtéž) byla dvojčetem Luisy Alžběty Francouzské, nejstarší dcery Ludvíka XV. Francouzského a jeho manželky Marie Leszczyńské.

Anne "Henriette" of France(14 August 1727 – 10 February 1752) was a French princess, the twin of Louise Élisabeth of France, and the second child of King Louis XV of France and queen consort Marie Leszczyńska.


Původ.

Marie Anna Viktorie byla nejstarší dcerou kurfiřta Ferdinanda Marii Bavorského a jeho manželky princezny Jindřišky Adély Marie Savojské. Jejími prarodiči z matčiny strany byli savojský vévoda Viktor Amadeus I. a Kristina Bourbonská, druhá dcera krále Jindřicha IV. Francouzského a Marie Medicejské. Manžel Marie Anny Viktorie, Velký dauphin Ludvík, byl tedy bratrancem její matky.

Život.

Narodila se v Mnichově, hlavním městě bavorského kurfiřství. V roce 1668, když jí bylo osm let, ji zasnoubili s francouzským dauphinem Ludvíkem, synem krále Ludvíka XIV. Začala se vzdělávat tak, aby byla pro tuto roli připravena. Kromě své rodné němčiny se naučila mluvit francouzsky, italsky a latinsky. Na úlohu dauphinky Francie se těšila. Marie Anna měla velmi blízko ke své matce, která zemřela roku 1676. Jejími sourozenci byli Violanta Bavorská, budoucí manželka Ferdinanda Medicejského, a budoucí bavorský kurfiřt Maxmilián II. Emanuel.  Ke sňatku v zastoupení došlo v Mnichově dne 28. ledna 1680. Pár se poprvé setkal 7. března 1680 v Châlons-en-Champagne. Marie Anna byla první francouzskou dauphine od roku 1558, kdy jí byla skotská královna Marie Stuartovna jako manželka pozdějšího krále Františka II.  Po svatbě Marii náležel titul „její královská výsost“ ("son altesse royale") a oslovení "Madame la Dauphine".  Když poprvé přijela do Francie, udělala u dvora dobrý dojem svou znalostí francouzštiny. Když vstoupila do Štrasburku, dostalo se jí přivítání v němčině, ona však přerušila pozdrav tím, že řekla "„Pánové, já mluvím francouzsky!“" Nebyla však ideálem krásy té doby, a tak se o ní říkalo, že je „hrozně ošklivá“. Jiní tvrdili, že i když není krásná, přesto má své osobní kouzlo.  Jakmile se Marie Anna Viktorie provdala, stala se druhou nejdůležitější ženou u dvora, hned po své tchyni, královně Marii Tereze Habsburské. Když královna v roce 1683 zemřela, stala se Marie Anna formálně první dámou u dvora a dostala komnaty budoucí královny. Král Ludvík XIV. očekával, že Marie Anna bude plnit funkci první dámy, ale její špatné zdraví jí to znemožňovalo. Král byl však vůči ní zcela bez soucitu a obviňoval ji z falešné hypochondrie.  Její manžel měl milenky, a tak Marie Anna žila osamoceně ve svých komnatách, kde se svými přáteli mluvila německy, tedy jazykem, kterému její choť nemohl rozumět. Její blízkou přítelkyní byla svým původem rovněž Němka Alžběta Šarlota Falcká, manželka králova mladšího bratra Filipa I. Orleánského. U dvora, kde byla krása tak důležitá, trpěla Marie Anna depresemi z toho, že nebyla krásná. Zemřela v roce 1690. Pitva ukázala velké množství vnitřních poruch, což prokázalo pravdivost jejích stížností na špatné zdraví.  Marie Anna Viktorie byla pohřbena v bazilice Saint-Denis. Byla předkem prince Henriho d'Orléans (* 1933), pařížského hraběte a pretendenta francouzského trůnu, Juana Carlose I., španělského krále, Alberta II. Belgického, Jindřicha I., lucemburského velkovévody a Viktora Emanuela Savojského, pretendenta italského trůnu.

Marie Anna Viktorie Bavorská, (28. listopad 1660 Mnichov - 20. duben 1690) byla francouzská dauphinka a manželka Velkého dauphina Ludvíka, syna a dědice krále Ludvíka XIV. Byla známá jako "la dauphine Marie Anne Victoire" nebo "la Grande Dauphine". Marie byla „patetická“ postava u francouzského dvora, izolovaná a nedoceněná přes svou velkou inteligenci. Dvořané ji vnímali jako nudnou, neatraktivní a neduživou.

Maria Anna Victoria of Bavaria (28 November 1660 – 20 April 1690) was Dauphine of France by marriage to Louis, Grand Dauphin, son and heir of Louis XIV. She was known as the "Dauphine Marie Anne Victoire" or "la Grande Dauphine". The dauphine was regarded a "pathetic" figure at the court of France, isolated and unappreciated due to the perception that she was dull, unattractive and sickly.


Vznik, charakteristika a historie.

Dne 5. července 1855 otevřel Jacques Offenbach své divadlo Théâtre des Bouffes-Parisiens. Probíhající světové výstavě přispěla k tomu, že se toto divadlo stalo rychle fenoménem pařížského kulturního života a jeho návštěva společenskou nezbytností. I když úvodní program divadla – hudební aktovky "Probdělá noc", "Dva slepci" a pantomima "Harlekýn holičem" – měly úspěch, musel program ještě během léta postupně obměňovat. Tak přišly na řadu "Sen letní noci", pantomima "Pierot klaunem", komická opereta "Une pleine eau" a konečně "Čarovné housle", jež měly premiéru v poslední srpnový den.  Myšlenka na toto dílo měla původně podobu monologické scénky pro zpěváka Bouffes-Parisiens Josepha Darciera (1819–1883), představitele bretaňského hudce Mathieua, která však libretistům – Offenbachovu dávnému příteli, novináři a spisovateli Émilu Cheveletovi a tajemníkovi Bouffes-Parisiens Eugènu Mestépès – nakonec vyrostla na nedlouhou jednoaktovou scénu, v níž vedle hlavní postavy vystupoval mladý pár. Jeho mužskou část, nedovtipného mladíka Pierra, získal Jean Berthelier, hvězda tehdejšího Offenbachova souboru, který také pro dívčí roli Reinette navrhl mladou herečku a svou tehdejší milenku Hortense Schneiderovou, nedávno přišlou do Paříže z Bordeaux a pozdější offenbachovskou interpretku par excellence.  V repertoáru Bouffes-Parisiens se jedná o první dílo, které se v takové míře dovolává citu diváků. Libreto hodnotí i Offenbachův životopisec Jean-Claude Yon jako „fádní a sentimentální“, ale hudba je značně obohacuje; už první kritiky v časopise "Le Ménéstrel" hovořily o „triumfu hudby a slz“ a tvrdily, že dílo je „proniknuto odstínem něžné melancholie, který zušlechťuje jeho veselí a činí jeho bolesti dojemnějšími“. Kritický úspěch byl zcela sdílen obecenstvem; i když dílo nedosáhlo v popularitě "Dvou slepců", zůstalo na trvalém repertoáru divadla i poté, co roli Hortense Schneiderové – pro niž se tento debut stal začátkem hvězdné kariéry – v roce 1860 převzala Marie Cico.  Offenbach vydal "Čarovné housle" již roku 1855 v nakladatelství Brandus & Cie. V roce 1860 pak vydal i německojazyčnou verzi v berlínském nakladatelství Ed. Bote & G. Bock. Tu textově podstatně upravil Adolf Bahn : děj se přesunul z Bretaně do jižního Německa a hlavní postavy se přejmenovaly na Martina, Petera a Rose; rovněž název byl pozměněn, a to na "Martin der Geiger" ("Houslista Martin"), s podtitulem "Die Zaubergeige" ("Čarovné housle"). Znalec a vydavatel Offenbachova díla Jean-Christophe Keck mezi prameny skladatelovy tvorby k těmto dvěma verzím připočítává též úpravu pro londýnská představení Bouffes-Parisiens z roku 1857 a Treumannovu/Binderovu vídeňskou úpravu z roku 1858. V anglicky mluvícím světě se rozšířila verze, kterou připravil adaptátor řady francouzských operet Henry Brougham Farnie. Pod názvem "Breaking the Spell" měla premiéru 2. května 1870 v londýnském Lyceum Theatre  Opereta má předehru a osm zpěvních čísel.  Karl Kraus zmiňuje "Čarovné housle" ve své obdivné básni "Offenbach" z roku 1923.

Inscenační historie.

Bouffes-Parisiens uvedly "Čarovné housle" na zájezdě v Londýně (St.James's Theatre) v létě 1857 a na první letní sezóně v mondénním lázeňském středisku Bad Ems v létě 1858. 27. dubna 1860 divadlo hostovalo v budově Théâtre-Italien s programem, který mimo jiné (především "Orfea v podsvětí") obsahoval i "Čarovné housle"; představení byl přítomen i císař Napoleon III. a císařovna Evženie. Toto dílo patřilo také mezi první, kterých se chopila provinční francouzská divadla: již v lednu 1856 se "Čarovné housle" hrály v Bordeaux.  Ze zahraničních divadel uvedlo "Čarovné housle" jako první vídeňské divadlo Carltheater. To od obrovského úspěchu "Zasnoubení při lucernách" v říjnu 1858 uvádělo v rychlém sledu další díla z repertoáru Bouffes-Parisiens. Na "Čarovné housle" ("Die Zaubergeige", odtud i pozdější český název) došlo 30. dubna 1859. Podobně jako u jiných Offenbachových děl, které byly v Carltheater uvedeny, text přeložil Carl Treumann a hudbu upravil a pro podmínky svého divadla z klavírního výtahu znovu instrumentoval kapelník Carl Binder; mimo jiné v této úpravě poprvé je úloha Pierra (překřtěného na Antoina) pojednána jako kalhotková role, tj. pro ženský hlas, na což pak navazovaly i pozdější inscenace ve středoevropském prostoru (kde byl vysoký tenor francouzského typu málo pěstovaným oborem). Z autorskoprávního i uměleckého hlediska to byl povážlivý přístup, který se upravil až Offenbachovou smlouvou s Treumannem v roce 1860. V této podobě dostal ' poprvé i název ', tj. "Čarovné housle", který byl později převzat i pro českou podobu. Dílo se líbilo, i když kritika se pozastavovala nad textem, který nebyl tak humorný a pikantní jako u dřívějších děl. „Těžko pochopit, jak se takový obrat v závěru, který je úplně cítit Kotzebuem, dostal na prkna Bouffes-Parisiens,“ psala "Die Presse". Velkou společenskou i uměleckou událostí se stalo, když 28. a 30. ledna 1861 v Carltheater dirigoval "Čarovné housle" a "Svatbu při lucernách" sám Offenbach; divadlo pro tuto příležitost přešlo na Offenbachovu původní instrumentaci. Inscenace zde dosáhla dosáhla celkem dvaceti představení a dalších osmnácti pak ve Franz-Josefs-Kai-Theater (Treumann-Theater), kam velká část personálu Carltheater roku 1860 přešla. Zde také 21. června 1862 mohlo obecenstvo spatřit původní pařížskou inscenaci, kterou soubor Bouffes-Parisiens zařadila na program svého vídeňského turné.  Z Vídně se "Čarovné housle" brzy rozšířily, a to i do Uher a do českých zemí. Roku 1860 se hrály například v zemském divadle v Lublani. V Budapešti je nejprve hrálo 8. června 1859 německy v budově letního divadla hostující vídeňské Carltheater, v červnu 1860 je nastudovalo přímo německojazyčné Městské divadlo v Pešti, 14. března 1861 pak byly uvedeny maďarsky v pešťském Národním divadle jako '. Ještě v roce 1861 je maďarsky uvedla i divadla v Košicích a Kluži, roku 1866 pak poprvé divadlo v Debrecíně. Již roku 1860 vydal Offenbach svou partituru u svého německého nakladatele, nakladatelství Bote & Bock, ve textové úpravě Adolfa Bahna pod názvem ("Houslista Martin"). V ní se děj přesunul z Bretaně do jižního Německa a hlavní postavy se přejmenovaly na Martina, Petera a Rose. A protože jistá sentimentalita, mytizace hudby a vojenská tematika (již "Čarovné housle" obsahovaly zejména ve scéně Reinettina vojenského cvičení) byly oblíbené prvky německého lidového divadla, získalo si toto dílo v Německu trvalou popularitu, byť se neřadilo k nejhranějším Offenbachovým kusům. V polštině se tato opereta hrála pod názvem ' nebo "" poprvé roku 1865 ve lvovském Skarbovského divadle, poté například roku 1867 v městském divadle v Krakově, roku 1871 ve varšavském divadle Tivoli a roku 1873 v Lodži.  V Dánsku "Čarovné housle" uvedlo poprvé 6. února 1874 kodaňské divadlo Casino. Libreto přeložil Julius Petersen pod názvem '. Později je v Kodani hrál Nørrebros Teater pod názvem ' (1887) a Det intime Teater pod názvem " (1920). Divadelní společnosti je hrály i mimo Kodaň (Aarhus 1874, Vejle 1884).  Ve Španělsku ji poprvé uvedlo madridské divadlo Teatro de la Zarzuela roku 1870 pod názvem ", překlad pořídili Mariano Pina Dominguez a Federico Jacques. Již předtím – roku 1865 – však byly "Čarovné housle" hrány v kubánské Havaně.  "Čarovným houslím" připadla také čestná úloha na velkém koncertu dne 18. listopadu 1880 v Théâtre de la Gaîté, kterým se Offenbachovi spolupracovníci z různých údobí jeho kariéry rozloučili s nedávno zesnulým skladatelem. Vedle árií a úryvků z různých jeho děl zazněly celé "Čarovné housle", v nichž trojici úloh zazpívali Victor Maurel, Victor Capoul a Jeanne Granier.  Jako řada Offenbachových raných a nevelkých děl zmizely "Čarovné housle" po jeho smrti z repertoáru velkých divadel (výjimkou je například inscenace Théâtre de l'Opéra-Comique v letech 1901–1902). Na menších a amatérských scénách však je tato „bretaňská legenda“ dosud živá. Roku 2005 byla uvedena koncertně na Festivalu Jacquese Offenbacha v Bad Ems.

"Čarovné housle" v českých zemích.

V českých zemích jako první uvedlo "Čarovné housle" již 30. října 1859 brněnské městské divadlo ve vídeňské Treumannově verzi. V pražském Stavovském divadle byly "Čarovné housle" uvedeny s téměř tříměsíčním zpožděním, přičemž se divadlo přidrželo berlínské Bahnovy úpravy. Kritika pražského listu "Bohemia" dílo odsoudila: „Slabší zmetek, než takzvanou operetu – sit venia verbo – "Martin der Geiger" si lze stěží představit, jak co do hudby, tak co do textu.“ V porovnání se třemi vynikajícími Offenbachovými díly, které Praha do té doby poznala – "Svatba při lucernách", "Děvče z Elizonda" a "Orfeus v podsvětí" – se listu zdálo, „jako by nějaký břídil pod triviální výplod své fantazie načmáral "Offenbach feci"“. "Čarovné housle" hrála rovněž další německá divadla v českých zemích (Plzeň 1869).  Offenbachova díla byla v 50. a 60. letech 19. století velmi oblíbena i českými diváky, a proto se jich řada záhy dostala na repertoár Prozatímního divadla (založeno 1863). Mezi ně patřily i "Čarovné housle". Prozatáímní divadlo použilo materiály od nakladatelství Bote & Bock, tedy ve zmíněné úpravě Adolfa Bahna, avšak „volně zčeštěné od B. P.“ s využitím Treumannova překladu, totiž ponechávající francouzské dějiště a jména (ovšem z vídeňské, ne pařížské verze). Poprvé byly uvedeny 18. května 1867 v kombinaci se Škroupovým "Dráteníkem". "Národní noviny" (nahrazující v té době zastavené "Národní listy") přivítaly novinku jen podmínečně; podle referenta tato „jednoaktová operetka […] náleží k lepším plodům zhýralé musy Sekvanského skladatele a poněkud lépe na naší půdě se vyjímá, než nedávno provedená vší umělecké vážnosti a ceny prostá práce "Dafnis a Chloé", za podobné novinky nemůžeme být nikterak povděčni, co se hodí pro Paříž nebo Vídeň, dávno se ještě nehodí pro obecenstvo naše“. Kritika zjevně považovala pro české obecenstvo za vhodnější sentimentální "Čarovné housle" před "Dafnisem a Chloé" uvádějícím na scénu nevázanou milostnou hru, obecenstvo však rozhodlo ve prospěch druhého zmíněného kusu a "Čarovné housle" se dočkaly jediné reprízy 11. června téhož roku.  Po Praze uvedlo "Čarovné housle" v češtině také plzeňské městské divadlo, a to poprvé 24. října 1870.  V roce 1964 pořídil Československý rozhlas Praha rozhlasovou nahrávku operety v novém překladu pod názvem "Šumař".

Děj opery.

(Náves v Bretani) Dřevákář Pierre přichází ve špatné náladě. Právě byl odveden k vojsku, jak svědčí číslo připevněné na jeho klobouku. Nechce se mu na vojnu a už si představuje, jaká nebezpečí mu v bitvách hrozí (č. 1 árie "Conscrit! Conscrit!... Il m' sembl' déjà que la bataille"). Tady na návsi jej nalézá jeho milá Reinette. Pierre jí vypráví o svém zklamání. Jeho zámožný strýc, na nějž spoléhal, že ho z vojny vyplatí, mu prásk dveřmi před nosem. Reinette se nabízí, že požádá o pomoc svého kmotra Mathieua, vesnického šumaře, ale Pierre horlivě odmítá. Domnívá se totiž, že kmotr Mathieu je čaroděj. Peníze, které má, přece nemohl vydělat jen hudbou, a navíc jej prý Pierre jednou o půlnoci potkal na lesní mýtině, kde Mathieu nejprve hrál na housle tak, že to člověka u srdce bralo, a pak se rozplakal a vyprávěl sám sobě, že mu kdysi otec radil, aby v nejvyšší nouzi housle rozlomil, a tak že najde štěstí. Ale kmotr Mathieu má své housle příliš rád, než aby se k tomu odhodlal (č. 1a melodram). Reinette je příhodou dojata, ale Pierra jenom utvrdila v tom, že kmotr Mathieu má spolky s ďáblem.  Reinette má tedy jiný nápad, jak Pierra před vojnou zachránit. Proti zvyklostem sama nabízí mladíkovi manželství: novomanžela přece neodvedou. Pierre nadšeně souhlasí (č. 2 duettino "J' sais bien que c' n'est pas l'usage… Allons, mon cousin"). Mladý pár nachází v objetí kmotr Mathieu. Reinette jej vítá a dává mu kmotřenecké políbení, Pierre se mu však co možná vyhýbá a drží se stranou. Mathieu vypráví, že dnes má hrát na zámku na svatbě krásné a hodné zámecké slečny. Proto s sebou nese i své milované housle, které by neprodal ani za pytel zlaťáků. N a Reinettino přání jí Mathieu hraje a zpívá své rondo (č. 3 "Le violoneux du village… Eh lon lon la, Dieu vous donna les jambes"). Krásná melodie dojme i Pierra, ale jakmile dozní, mlídenec se raději vytratí.  Reinette vypráví nyní kmotrovi o nastávajících zásnubách. Ale co když to na vojenské úřady neudělá dojem a Pierra stejně odvedou? V tom případě je Reinette rozhodnuta odejít k vojsku sama jako kuchařka. Nemá sice mužskou sílu, ale zato více odvahy než její snoubenec. Za doprovodu kmotra Mathieua pak na důkaz svých slov předvádí přísné vojenské cvičení (č. 4 duet "Le clairon sonne à la parade… Rataplan, plan, plan"). A protože pokud by Reinette skutečně odešla k vojsku, zůstal by kmotr ve vsi sám, vydává se Mathieu na zámek, aby se pokusil pro Pierra něco zařídit. Housle prozatím nechává na opatrování Reinettě.  Pierre se vrací a je rozezlen, když vidí, jak se Reinette laská s houslemi. A jednak z touhy zničit očarovaný nástroj, jednak ze zvědavosti, jakého že štěstí se dočká ten, kdo je rozlomí, jí housle sebere a rozbije o kámen (č. 4a duet "Qué qu' je vois!... V'là qu'à c't' heure"). Kmotr Mathieu se právě vrací. Vyprosil si na zámku osvobození Pierra od vojenské služby a teď vidí své milované housle zničené jeho rukou (č. 5 cantabile "Je t'apportais ta délivrance"). Je zdrcen. Reinette nachází v rozbitých houslích dopis od Mathieuova otce; obsahuje dokládající nárok kmotra Mathieua na zámek Kerdrel, k jehož panství patří i jejich vesnice. Mathieua však zámek nezajímá – ať zůstane jeho svývajícím obyvatelům. Ničí dopis a vrací se v slzách ke svým houslím. Pierre je zahanben a nešťasten a slibuje svému dobrodinci, že housle opraví, aby Mathieu mohl zůstat tím, čím je a čím chce být – prostým vesnickým šumařem. Mathieu mu promíjí a žehná mladému páru (č. 6 melodram a finále-kuplet "Tout petit dans ce village").

Instrumentace.

Dvě flétny (2. též pikola), hoboj, dva klarinety, fagot; dva lesní rohy, dvě trubky, pozoun; bicí souprava; smyčcové nástroje (housle, violy, violoncella, kontrabasy).

Čarovné housle (též překládáno jako Šumař, ve francouzském originále je opereta – autoři ji žánrově označují jako „bretaňská legenda“ („légende bretonne“) – o jednom dějství francouzského skladatele Jacquese Offenbacha na libreto Eugèna-Gastona Mestépèse a Émila Chevaleta z roku 1855.

Le violoneux is a one-act operetta (« légende bretonne » - Breton legend) by Jacques Offenbach to a French libretto by Eugène Mestépès and Émile Chevalet, first performed in 1855.


Statistické usuzování.

Statistické usuzování neboli indukce, je proces zobecňování z výběrového souboru (n) na celý soubor, resp. populaci (N). Cílem induktivní statistiky je z vypozorovaných dat vyvodit zobecnitelná tvrzení s udáním intervalu spolehlivosti - jde tedy o snahu objektivizovat pozorování a zbavit se subjektivního vlivu pozorovatele. Při dodržení správného postupu lze pomocí náhodného výběru dělat závěry o celém souboru.  Náhodný výběr má za cíl dosáhnout maximální reprezentativnosti výzkumu. To znamená, aby výběr obsahoval celou strukturu zkoumaného souboru. Náhodný výběr musí splňovat dvě základní podmínky: pravděpodobnost výběru je pro všechny jednotky souboru nenulová a zároveň jsou jednotky vybrány nezávisle jedna na druhé.

Chyby odhadů.

K chybám v odhadech výběrové statistiky aktuálního parametru dané populace nebo jen určité subpopulace může dojít buď v důsledku výběru, kde řadíme chyby výběrové náhodné a chyby výběrové systematické. Chyby výběrové náhodné jsou zapříčiněné působením náhody při výběru vzorku populace. Příklad na dvou pětičlenných skupinách osob: Osoby v první skupině jsou vegetariáni a pravidelně cvičí, opačně je tomu u osob ve skupině druhé. Pět let sledujeme zdravotní stav osob obou skupin. Závěry se pokaždé mohou lišit. Jednou může být na tom po zdravotní stránce lépe skupina první, podruhé naopak skupina druhá. Platí tedy, že čím větší velikost vzorku populace, tím se variabilita výsledků minimalizuje a předchází se tak náhodné chybě.  Výběrová systematická chyba označuje zkreslení, které vzniklo důsledkem upřednostnění některých hodnot proměnných v plánu výzkumu. Například studujeme-li skupinu zaměstnaných a nezaměstnaných a ptáme se na jejich zkušenosti v období, kdy byly bez práce. Za věrohodnější a přesnější pak považujeme výpovědi aktuálně nezaměstnaných, což vede ke zkreslení výzkumu.  Chybné odhady mohou být zapříčiněné i chybami nevýběrovými. K těm může dojít při nedostatečném usuzování výběrového souboru nebo jsou způsobené předem chybným statistickým rozborem dat celé populace, což mohly zavinit chybné měřící instrumenty nebo aritmetické chyby.

Výběrový soubor se používá ve statistickém, sociologickém či marketingovém výzkumu v okamžiku, kdy chceme na základě sledování náhodně vybraného vzorku (právě výběrového souboru) usuzovat závěry o celé populaci (základním souboru). Výběrový soubor je ten soubor, pro který získáváme při výzkumu data.  Výběrový soubor je podmnožinou základního souboru, který například sleduje určitou populaci v určeném časovém úseku. Výběrový soubor již nezahrnuje celou populaci, ale jen její část. Tato část by však měla být reprezentativní, tedy odpovídat dané populaci. Pokud jsou například naším základním souborem všichni posluchači nějaké konkrétní rozhlasové stanice, nesmíme opomenout zařadit do výběru jedince různého věku, muže i ženy, obyvatele všech krajů ČR, apod. Omezením výběrového souboru například pouze na jeden kraj ČR by mohlo dojít ke zkreslení výsledků, protože v daném kraji mohou mít posluchači jiné preference, než v ostatních krajích. Pro snížení zkreslení vzorku je vhodné volit variantu výběru náhodných vzorků. Jinými slovy, kdybychom testovali úspěšnost studentů na vysokých školách, museli bychom vybrat vzorky po celé zemi, aniž bychom se jakkoliv limitovali či vzorek specifikovali, přičemž klademe důraz na to, abychom vybírali nahodile, což omezuje právě zkreslení výsledků.  Výběrový soubor má vždy konkrétní počet jednotek (prvků). Počet prvků „n“ se nazývá rozsah výběru. V praxi je často nezbytné provádět výzkum na menším vzorku, nežli je základní soubor. Zahrnutí všech jednotek může být obtížné z různých příčin: nemáme dostatečné finanční prostředky, dostatek času, brání nám etické důvody, nebo není možné všechny jednotky dohledat či kontaktovat. Abychom mohli výsledky získané pomocí výběrového souboru zobecnit na naši cílovou populaci, je třeba volit jednotlivé prvky náhodně: všechny potenciální jednotky výběrového souboru musí mít stejnou šanci, abychom je do výzkumu zahrnuli .

In statistics and quantitative research methodology, a sample is a set of individuals or objects collected or selected from a statistical population by a defined procedure. The elements of a sample are known as sample points, sampling units or observations.  Typically, the population is very large, making a census or a complete enumeration of all the individuals in the population either impractical or impossible. The sample usually represents a subset of manageable size. Samples are collected and statistics are calculated from the samples, so that one can make inferences or extrapolations from the sample to the population.  The sample may be drawn from a population "without replacement" (i.e. no element can be selected more than once in the same sample), in which case it is a subset of a population; or "with replacement" (i.e. an element may appear multiple times in the one sample), in which case it is a multisubset.


Výskyt.

Makak formozský se vyskytuje v severovýchodním a jihozápadním Tchaj-wanu. Obývají především hornatý terén se smíšenými nebo bambusovými lesy, případně ho lze najít i na pobřeží, díky zásahům člověka do krajiny je zde však jeho populace omezená. Druh byl také introdukován na některé ostrůvky v Japonsku, kde se kříží s místními populacemi makaka červenolícího ("M. fuscata"). Žije ve výškách od 100−3600 m n. m.

Popis a chování.

Makak formozský měří 36−45 cm, hmotnost se odhaduje na 5−18 kg, ocas je středně dlouhý a měří 26−46 cm. Srst má tmavošedé až hnědé zbarvení. Pohybuje se chůzí po všech čtyřech končetinách. Makakové formozští se živí různorodou potravou, například listy, ale také hmyzem nebo drobnými obratlovci, někdy také vnikají do polí, kde kradou plodiny, jako jsou batáty. Potravu si mohou ukládat do lícních toreb v tlamě a sežrat ji později. Skupinu tvoří zhruba 45 jedinců, ale vzhledem k úbytku populace bývají menší, území různých tlup se mohou překrývat. Makakové se mezi sebou dorozumívají škálou různých gest a zvuků. Například pozice s otevřenýma očima a vyceněnými zuby je znakem agrese, strach naznačují ohrnuté rty a zatnuté zuby. Rozmnožování probíhá od listopadu do ledna, přičemž samice na připravenost k páření upozorňuje zduřelými sedacími mozoly. Po 165 dnech gravidity se samici narodí jediné mládě vážící zhruba 400 g, jenž se stane nezávislým na matce asi po dvou letech věku, ale jsou známy i případy zachování celoživotních vztahů se svou matkou. V případě, že jde o samce, po dosažení 5 let opouští tlupu. Makakové formozští se mohou dožít až 30 let v zajetí, délka života ve volné přírodě je pravděpodobně kratší. Mezi přirozeného nepřítele tohoto druhu mimo člověka patří levhart obláčkový ("Neofelis nebulosa").

Ohrožení.

Dle Mezinárodního svazu ochrany přírody byl makak formozský ještě v roce 2000 brán jako zranitelný, od roku 2008 však patří mezi málo dotčené druhy, především kvůli tomu, že je jeho populace stabilní, někde dokonce vzrůstající a rozsah druhu se odhaduje na 20 000 km. Taktéž ochranná opatření úspěšně probíhají, druh je zapsán například na seznam CITES II a vyskytuje se v množství národních parků a chráněných oblastí. Jediné možné nebezpečí představuje ztráta přirozeného prostředí následkem zemědělství v nižších polohách, někde také lov.

Makak formozský ("Macaca cyclopis"), jinak také makak formoský je úzkonosá opice z čeledi kočkodanovití ("Cercopithecidae") a rodu makak ("Macaca"). Druh popsal Robert Swinhoe roku 1863. Dle Mezinárodního svazu ochrany přírody (IUCN) málo dotčený druh.

The Formosan rock macaque ("Macaca cyclopis"), Formosan rock monkey, or Taiwanese macaque, is a macaque endemic to the island of Taiwan, which has also been introduced to Japan. Besides humans, Formosan rock macaques are the only native primates living in Taiwan. The species was first described by Robert Swinhoe in 1862.


Historie.

Dne 27. června 1927 se francouzská společnost CIDNA (nyní součást společnosti Air France) rozhodla vybudovat u plochy letiště v Burgasu rozhlasový vysílač a podepsala smlouvu s bulharskou vládou o jeho použití. Ve smlouvě se psalo, že zaměstnanci letiště v Burgasu musí mít bulharské občanství.  Dne 29. června 1947 se uskutečnil první let. Společnost Balkan Bulgarian Airlines začala provozovat vnitrostátní lety mezi Burgasem, Plovdivem a Sofií. V letech 1950 až 1960 proběhlo rozšíření a modernizace letiště, přibyla betonová dráha. V roce 1970 získalo letiště titul "mezinárodní letiště" a létalo se sem ze 45 destinací.  V současné době je letiště v Burgasu hojně využívané většinou v letních měsících, díky rostoucímu zájmu o cestovní ruch v Bulharsku. Letiště je již zastaralé a potřebuje nemalé investice do rozšíření a modernizace. V červnu 2006 bulharská vláda dlouhodobě pronajala letiště v Burgasu a ve Varně společnosti "Fraport AG Frankfurt Airport Services Worldwide" na 35 let za podmínky, že investice budou vyšší než 500 milionů eur.  Fraport bude spolupracovat se společností BM Star. Fraport zaplatí 60 % z investice, což představuje částku 403 milionů eur po dobu 35 let. Rekonstruovat se budou terminály a dráha, nakoupí se nová vozidla a další potřebné zařízení.  18. července 2012 na letišti explodovala nálož v autobuse, který přepravoval skupinku izraelských turistů. Při výbuchu zahynulo 7 lidí a zranilo se dalších 32. Šlo o teroristický útok.

Vybavení.

Terminály.

V současnosti se na letišti nacházejí dva terminály, "příletový" a "odletový" terminál. První z nich byl vybudován v roce 1950 a druhý o 40 let později v roce 1990. V obou terminálech se nacházejí kavárny, fast-food restaurace, směnárny, duty-free obchody, VIP a zaměstnanecké místnosti.

Rozšíření.

V prosinci 2011 začaly stavební práce na novém terminálu. Nový terminál bude mít rozlohu 20 000m2, kapacitu 2 700 000 cestujících a 31 check-in okének. Navrhovaný a budovaný je tak, aby se jeho kapacita mohla při dalším rozšíření zvětšit. Jeho výstavba by měla být dokončena v zimě roku 2013.

Doprava.

Autobus.

Linka č. 15: autobusová zastávka se nachází u vchodu do areálu letiště. Linka začíná a končí na jižní stanici v Burgasu.

Taxi.

Taxíky se nacházejí v přední části před příletové terminálem. Jízda taxíkem od letiště do Burgasu trvá přibližně 15 minut.

Parkování.

Cestující a návštěvníci, kteří přijdou na letiště v Burgasu se svým motorovým vozidlem mohou využít zpoplatněné parkoviště, které se nachází v bezprostřední blízkosti hlavní budovy terminálu. Parkoviště se 199 parkovacími místy je k dispozici 24 hodin denně.

Aerolinie a destinace.

Letiště Burgas vyřizuje vnitrostátní a mezinárodní lety do cca 130 destinací v 58 zemích světa. Létá sem více než 72 bulharských a zahraničních leteckých společností. Nejrušnější sezóna na letišti je od konce dubna do začátku října.

Mezinárodní letiště Burgas nebo starší Sarafovo (IATA: BOJ, ICAO: LBBG, ) je letiště na jihovýchodě Bulharska a druhé největší letiště v zemi. Od Burgasu je vzdáleno téměř 10 km severovýchodně, v městské části Sarafovo. Mezi letištěm a centrem města se nachází jezero Atanasovsko.  Letiště Burgas má čtvrtou nejdelší runway na Balkáně 3 200 m po letišti v Aténách, Sofii a Bělehradě. Letiště má dobrou dostupnost pro všechny druhy dopravy. V roce 2012 letiště odbavilo 2 356 865 cestujících, což představuje 5,7% nárůst oproti 2 229 045 cestujících v roce 2011.

Burgas Airport () is an international airport in southeast Bulgaria and the second largest in the country. It is near the northern neighbourhood of Sarafovo approximately 10 kilometres from the city centre. The airport principally serves Burgas and other seaside resorts of Bulgarian south coast which attract many tourists during the summer leisure season. In 2018 it handled 3,277,229 passengers, a 9.9% increase compared to 2017.


Popis.

Luskoun tlustoocasý bývá dlouhý 45 až 75 cm a jeho ocas měří dalších 30 až 45 cm. Samci se od samic na pohled odlišují tím, že jsou znatelně větší; statný samec může vážit až 35 kg. Na zádech, bocích a na ocase je pokryt až 18 řadami vzájemně se překrývajících rohovitých šupin. Malá trojhranná hlava navazuje plynule na tělo, podobně jako tlustý ocas. Šupiny, vytvářející tuhý krunýř, vznikly přeměněnou srsti a chrání zvíře před predátory, zraněním, chladem i parazity. Celková hmotnost šupinovitého krunýře žlutohnědé nebo žlutošedé barvy je asi čtvrtina až třetina váhy zvířete. Šupinami nemá porostlé břicho, čumák, uši a okolí očí. Má velmi špatný zrak i sluch, nejdůležitějším smyslem je pro něj čich. Mezi šupinami mu rostou ještě i chloupky chránící ho před útoky jeho kořisti.  Na každé silné končetině má pět drápů, z nichž tři větší jsou uzpůsobeny pro hrabání v zemi. Nemá žádné zuby a jeho hlavním nástrojem pro zachycení jídla je jazyk dlouhý až 25 cm. Polknutou potravu shromažďuje v prvé komoře žaludku a teprve ve druhé komoře, lemované tuhou svalovinou a představující jen pětinu celkového objemu žaludku, ji rozmělní a stráví.

Chování.

Převážně noční zvíře, které den tráví osamoceno ve vyhrabané noře, která může být v měkké půdě až 6 m dlouhá. Na ochranu před nebezpečím se zkroutí do klubíčka a ocasem přikryje hlavu a nechráněné břicho; toto sevření je velmi pevné a luskouna nelze normálně rozvinout. Pro odpuzení nepřítele mu slouží žláza u análního otvoru, ze které vystřikuje páchnoucí tekutinu. Protivníka odrazuje také syčením a funěním, stejně jako sekáním tvrdým ocasem. Tato syčení a funění jsou jeho jedinými hlasovými projevy. Svoje území si značkuje výkaly.  Kromě pomalé chůze po zemi dokáže, díky svým drápům a silnému ocasu, i přes svou značnou váhu šplhat po stromech. Na stromy vylézá za mravenci, kteří se často v korunách stromů živí nektarem květů nebo šťávou z plodů.

Stravování.

Živí se hlavně termity a mravenci. Mohutnými drápy vyhrabe díru do termitiště a vsune dovnitř svůj dlouhý lepkavý jazyk, okolní hmyz slízne a rychle polkne do prvé, větší části žaludku. Při krmení se chrání před útočící kořistí tím, že zavírá oční víčka a svírá nozdry a uši.

Rozmnožování.

Pokud jsou vidět dva luskouni tlustoocasí společně, jde u těchto samotářů s největší pravděpodobnosti o pár připravující se k páření, jedině v tomto období se spolu nacházejí i ve stejné noře. Po období březosti trvající 65 až 70 dnů se rodí, obvykle v lednu až březnu nebo v červenci až listopadu, jedno až dvě mláďata. Váží 200 až 500 gramů, je pokryto měkkými šupinami, hned vidí a je schopno chodit. Asi měsíc mládě zůstává u matky v noře, pak se asi stejnou dobu vozí na zádech matky přichyceno u kořene ocasu; kojeno je obvykle asi 3 měsíce. V zajetí se luskouni tlustoocasí dožívají průměrně 13 let.

Ohrožení.

Mezi jejich největší nepřátele jsou považováni lidé, kteří je i přes přísný zákaz loví. Jsou chytáni pro svou kůži, které se v Asii přisuzují afrodiziakální účinky nebo se z ní dělají kožené výrobky (např. boty) a také pro chutné maso. Tento lov má staleté historické zdůvodnění, jenže v minulosti byl prováděn s jinými zbraněmi.  Není přesně znám počet těchto zvířat vyskytujících se na tak rozlehlém a těžko přístupném území, přesto odborníci soudí, že jeho stavy se nepřetržitě snižují. Luskoun tlustoocasý je chráněn vnitrostátními předpisy ve všech zemích, kde žije, a je zařazen v příloze II CITES. Mezinárodním svazem ochrany přírody (IUCN) je hodnocen jako ohrožený druh (EN).

Luskoun tlustoocasý ("Manis crassicaudata") je pozemní, bezzubý, šupinatý savec, jeden ze sedmi žijících druhů rodu luskoun. Žije v různých typech tropických a subtropických lesů i na přiléhajících otevřených plochách v Indii, Nepálu, Pákistánu a na Srí Lance, kde se živí výhradně termity a mravenci.

The Indian pangolin ("Manis crassicaudata"), also called thick-tailed pangolin and scaly anteater is a pangolin native to the Indian subcontinent.  Like other pangolins, it has large, overlapping scales on its body which act as armour. It can also curl itself into a ball (volvation) as self-defence against predators such as the tiger. The colour of its scales varies depending on the colour of the earth in its surroundings. It is an insectivore, feeding on ants and termites, digging them out of mounds and logs using its long claws, which are as long as its fore limbs. It is nocturnal and rests in deep burrows during the day.  It is not common anywhere in its range, and is threatened by hunting for its meat and for various body parts used in traditional medicine.


Vzdělání a začátky kariéry.

Vuia se narodil rumunským rodičům Simionu Popescuovi and Aně Vuia ve vesnici Surducul-Mic v oblasti Banátu v Rakousko-Uhersku, nyní v Rumunsku; místo se nyní nazývá Traian Vuia. Po dokončení střední školy v Lugoji roku 1892 se zapsal na Školu mechaniky na Polytechnické univerzitě v Budapešti, kde získal svůj inženýrský diplom. Poté studoval právnickou fakultu v Budapešti, kde získal titul v květnu 1901.  Vrátil se do Lugoje, kde studoval problémy létání a konstruoval svůj první létající stroj, která nazval Létající automobil. Pokusil se postavit svůj stroj, ale kvůli finančním potížím se červenci 1902 rozhodl odejít do Paříže, kde doufal, že najde někoho, kdo by financoval jeho projekt. Setkal se s značnou skepsí od lidí, kteří věřili, že stroj těžší než vzduch nemůže létat. Poté navštívil Victora Tatina, známého teoretika a experimentátora, který v roce 1879 postavil létající model letadla. Tatin se o projekt zajímal, ale pochyboval, že Vuia má vhodný motor a že letadlo bude stabilní. 16. února 1903 Vuia představil svůj plán Francouzské akademii věd v Paříži, ale byl odmítnut s komentářem: "Problém letu se strojem těžším než vzduch nemůže být vyřešen a je to jen sen."  To Vuiu neodradilo a 15. května 1903 požádal o francouzský patent na svůj letoun, patent získal pod číslem 332106. Svůj první létající stroj začal stavět v zimě 1902-1903. Musel překonávat další finanční obtíže, také zahájil stavbu motoru jeho vlastní konstrukce, pro který byly vydány různé patenty, první v roce 1904.

Letecké experimenty.

V prosinci 1905 Vuia dokončil stavbu svého prvního letounu "Vuia I". Byl to hornoplošník s konstrukcí z ocelových trubek. Základní rámec se skládal z dvojice trojúhelníkových rámů, jejich spodní části tvořily strany obdélníkového podvozku se čtyřmi koly s pneumatikami, přední pár byl řiditelný. Křídlo bylo upevněno na vrcholech těchto rámů a podobalo se křídlům Lilienthalových kluzáků, s konstrukcí ze zakřivených ocelových trubek vycházejících ze středu na vrcholu každého z bočních rámů. Vyztužení tvořily dráty připojené k páru sloupků. Křídlo bylo potaženo lakovaným plátnem. Sklon se ovládal změnou úhlu náběhu křídla. Kormidlo bylo umístěno zezadu pod křídlem. Letoun byl poháněn plynovým motorem na kyselinu uhličitou s vrtulí v tažném uspořádání. Motor o výkonu 25 koní si musel Vuia sám upravit, protože vhodný motor nebyl k dispozici. Tekutý oxid uhličitý se měnil na plyn v kotli Serpollet a poháněl motor stejné značky. Zásoba paliva stačila na pět minut při plném výkonu. Letoun byl pro Vuiu postaven pařížskou strojírenskou firmou "Hockenjos & Schmitt". Pro zkoušky vybral Vuia místo v Montessonu poblíž Paříže. Nejprve zkoušel letoun bez křídel, aby se ho naučil kontrolovat na zemi. Křídla byla namontována v březnu a 18. března 1906 se letoun krátce vznesl. Po padesátimetrovém rozjezdu stroj opustil zemský povrch a letěl vzduchem ve výšce asi jednoho metru na vzdálenost asi dvanácti metrů, ale potom motor vysadil a letoun dosedl na zem. Byl zachycen větrem a poškodil se nárazem do stromu. 9. srpna byl podniknut delší skok o délce asi 24 metrů ve výšce asi dva a půl metru, který skončil tvrdým přistáním, při kterém byla poškozena vrtule.  V srpnu 1906 Vuia letadlo upravil, snížil vzepětí křídla a přidal výškové kormidlo. V této podobě je letadlo někdy nazýváno Vuia I-bis. Britský letecký historik Charles Harvard Gibbs-Smith popsal toto letadlo jako " první jednoplošník základní moderní konfigurace nesoucí člověka ", dosud ještě "neúspěšný", protože nebyl schopen delšího letu.  Francouzský časopis "L'Aérophile" zdůraznil, že Vuiovo letadlo bylo schopno vzlétnout z rovného povrchu bez pomoci rampy, kolejnic nebo katapultu. V té době bylo v Evropě známo úsilí bratří Wrightů, jejichž "Wright Flyer" se vznesl 17. prosince 1903 za použití odhazovacího podvozku, jedoucího po vodicí kolejnici. Nemnoho lidí dosud tento úspěch uznávalo. Wrightové podnikli nepřetržité a kontrolované lety v kompletním okruhu v září 1904.  Hlavní technické údaje letounu Vuia I:  V roce 1907 Vuia postavil letoun "Vuia II", poháněný motorem Antoinette o výkonu 25 koní. Tento letoun měl stejnou základní konfiguraci jako Vuia I-bis, ale byl menší a lehčí, s celkovou hmotností včetně pilota 210 kg a rozpětím křídel 7,9 m. Vuiovi se podařil krátký skok do vzduchu v červenci 1907, kdy uletěl 20 metrů, ale letadlo se poškodilo při přistání a Vuia byl lehce zraněn. Další pokusy o let s tímto letadlem nebyly provedeny.  Charles Dollfus, bývalý kurátor leteckého muzea v Paříži, napsal, že užití kol na letadle Alberto Santos-Dumonta bylo ovlivněno tím, že Santos-Dumont sledoval Vuiovy pokusy o let.

Dokumentace.

Vuia údajně provedl první skok do vzduchu 18. března 1906, v přítomnosti jeho mechanika a dvou blízkých přátel. Zprávy o tomto a dalších pokusech do 19. srpna 1906 se zakládají na dopisech, které Vuia napsal pro "L'Aérophile", oficiální časopis francouzského aeroklubu. Vuia poprvé představil svůj letoun veřejnosti 8. října 1906, kdy uletěl čtyři metry, což bylo sledováno Ernestem Archdeaconem a Edouardem Surcoufem.Další časopis z této doby, "Flight", připisuje Vuiovi pětimetrový skok do vzduchu z 8. října 1906 jako nejdřívější zápis v seznamu jeho pokusů, umístěného v tabulce "výkony, provedené nejvýznamnějšími letci v posledních několika letech".

Pozdější kariéra.

V letech 1918 až 1921 postavil Vuia dva experimentální vrtulníky na letiších Juvisy a Issy-les-Moulineaux.  Dalším Vuiovým vynálezem byl parní generátor s vnitřním spalováním, který vytváří velmi vysoký tlak více než 10 MPa. Užívá se dodnes v tepelných elektrárnách – Vuia a jeden z jeho partnerů, Emmanuel Yvonneau, si nechali patentovat několik typů plynových generátorů.  Dne 26. května 1946 byl Vuia jmenován čestným členem Rumunské akademie.  Traian Vuia je pohřben na hřbitově Bellu v Bukurešti.  Mezinárodní letiště Traiana Vuii v Temešváru, třetí největší rumunské letiště, nese jeho jméno.

Traian Vuia (17. srpna 1872 – 3. září 1950) byl rumunský vynálezce a letecký průkopník, který zkonstruoval, postavil a vyzkoušel vlastní jednoplošník. Byl první, který ukázal, že létající zařízení se může vznést do vzduchu rozjezdem na kolech na běžné cestě. Je mu připisován skok do vzduchu s motorovým letadlem o délce jedenácti metrů, provedený 18. března 1906, později prohlašoval, že uletěl 24 metrů. Ačkoliv neúspěšný v trvalém letu, Vuiův vynález ovlivnil Louise Blériota v konstrukci jednoplošníků. Později se Vuia zabýval také konstrukcí vrtulníků.  Francouzský občan od roku 1918, Vuia byl také velký vlastenec, vedoucí francouzské Rumuny (zejména původem z Transylvánie) v odboji během druhé světové války. Do Rumunska se vrátil v roce 1950.

Traian Vuia or Trajan Vuia (; August 17, 1872 – September 3, 1950) was a Romanian inventor and aviation pioneer who designed, built and tested the first tractor monoplane. He was the first to demonstrate that a flying machine could rise into the air by running on wheels on an ordinary road. He is credited with a powered hop of made on March 18, 1906, and he later claimed a powered hop of . Though unsuccessful in sustained flight, Vuia's invention influenced Louis Blériot in designing monoplanes. Later, Vuia also designed helicopters.  A French citizen from 1918, Vuia led the Romanians (especially Transylvanians) of France in the Resistance during World War II. He returned to Romania just before his death in 1950.


Popis.

Plumérie jsou beztrnné, převážně opadavé stromy a keře dorůstající výšky až 15 metrů. Rostliny roní při poranění hojný bílý latex. Větévky jsou tlusté, poněkud dužnaté, s nápadnými listovými jizvami. Listy jsou střídavé, jednoduché, dlouze řapíkaté až přisedlé, lehce až silně kožovité, zpravidla nahloučené na koncích větví. Okraj čepele je někdy silně podvinutý. Žilnatina je zpeřená, postranní žilky jsou u okraje listu obloukovitě pospojované. Květenství jsou vrcholová nebo zdánlivě postranní, obvykle mnohokvěté vrcholíky či thyrsy. Stopky jsou v rámci květenství střídavé a často článkovité. Květy jsou oboupohlavné, vonné. Kalich je vytrvalý, složený z 5 pravidelných laloků. Koruna je bílá, růžová nebo různě jinak zbarvená, poměrně velká, nálevkovitá, lehce dužnatá s voskovým povrchem. Korunní trubka je úzká, dlouhá, nad kalichem a v místě přirostlých tyčinek poněkud rozšířená. Korunní laloky se překrývají směrem doleva. Tyčinky jsou přirostlé u báze korunní trubky. Gyneceum je složené ze 2 volných, apokarpních semeníků, spojených v koncové části čnělkovými hlavami a lehce zanořené do receptákula. Semeníky obsahují mnoho vajíček. Plodem je souplodí 2 kožovitých, přímých nebo zahnutých měchýřků banánovitého tvaru. Plody dosahují u plumérie červené délky až 38 cm. Semena jsou zploštělá a mají na okraji asymetrické křídlo.

Rozšíření.

Rod plumérie zahrnuje 6 až 9 druhů, které všechny pocházejí z tropické Ameriky. Původní areál rozšíření sahá od Mexika po severní část Jižní Ameriky včetně Karibských ostrovů a Baham. Některé druhy a mnohé kultivary jsou hojně pěstovány v tropech a subtropech celého světa a místy i zplaňují.

Taxonomie.

Rod "Plumeria" je v rámci čeledi "Apocynaceae" řazen do podčeledi "Rauvolfioideae" a tribu "Plumerieae". Nejblíže příbuzné rody jsou "Himatanthus" a "Mortoniella". Tyto rody rovněž pocházejí z tropické Ameriky.  Plumérie se snadno vzájemně kříží a pěstované formy i některé divoké populace jsou obtížně určitelné.

Obsahové látky a jedovatost.

Z plumérií byla izolována celá řada účinných látek, z nichž největší význam mají iridoidní glykosidy. Dále jsou obsaženy např. steroly, triterpenoidy, alkaloidy a třísloviny.  V kůře plumérie červené jsou obsaženy cytotoxické iridoidy včetně fulvoplumierinu, který inhibuje růst baktérie "Mycobacterium tuberculosis", původce tuberkulózy. U této látky byl rovněž zjištěn inhibující účinek na virus HIV. Ve dřevě plumérie červené je obsažen plumericin a isoplumericin s antibakteriálním, cytotoxickým a moluscicidním účinkem. Některé obsažené iridoidy mají cytotoxický účinek na buňky určitých typů rakoviny. Rostlina také obsahuje triterpen rubrinol s antibakteriálním účinkem proti gramm-pozitivním i gramm-negativním baktériím včetně "Pseudomonas aeruginosa" a "Pseudomonas pseudomallei". Z dalších látek je obsažen např. lignan liriodendrin a kardioaktivní glykosidy. V kůře plumérie bílé byl zjištěn alfa- a beta-amyrin, beta-sitosterol, skopoletin aplumierid, v kořenech iridoidy (iso-plumericin, plumericin, plumierid, kumarát plumieridu aj.). Kumarát plumieridu a jeho glykosid byly zjištěny i v květech. Rovněž druh "P. acuminata" obsahuje iridoidy.  Plumérie jsou vesměs lehce jedovaté rostliny. Letální dávka (LD50) extraktu ze stonků a kůry plumérie červené, stanovená na myších, odpovídá dávce přibližně 1 g rostliny na 1 kg živé váhy. Po požití (i květů) se objevuje zejména podráždění trávicího traktu s průvodními příznaky. Plumérie bílá je méně toxická, ani dávka 5 g na kilogram živé váhy nevedla ke stanovení LD. Šťáva z rostlin může u citlivějších osob způsobit podráždění kůže.

Význam.

Plumérie jsou v sušších oblastech tropů a subtropů hojně pěstovány jako okrasné dřeviny a jejich pěstování má dlouhou historii. Nejčastěji jsou pěstovány komplexní hybridy. Z čistých druhů je pěstována zejména plumérie červená ("Plumeria rubra"), dále bělokvěté druhy "P. obtusa", "P. pudica" a "P. stenopetala". Některé druhy jsou k vidění ve sklenících českých botanických zahrad.  Plumérie červená a řidčeji i jiné druhy (zejména plumérie bílá) mají poměrně široké tradiční využití v domorodé medicíně Latinské Ameriky a používány jsou i v čínské a indické medicíně. Používají se např. při léčbě úplavice, syfilis, tuberkulózy, cholery aj.

Pěstování.

Plumérie prospívají v suchém tropickém či subtropickém klimatu a v pobřežních oblastech. Hnojí se fosfátovými hnojivy s nízkým obsahem dusíku v období, kdy se objevují mladé listy. Hnojení před rozkvětem nebo v době květu snižuje a zpomaluje kvetení. Rostliny se snadno množí řízky, které je třeba nechat před napícháním zavadnout (po dobu několika dní až týdnů) a v průběhu zakořeňování nepřevlhčovat, aby se zabránilo hnilobě.

Plumérie ("Plumeria") je rod rostlin z čeledi toješťovité. Jsou to vesměs opadavé dřeviny s jednoduchými střídavými listy a nápadnými nálevkovitými květy různých barev. Rostliny při poranění roní hojné bílé latexové mléko. Rod zahrnuje asi 7 druhů a pochází z tropické Ameriky. Plumérie jsou hojně pěstovány jako okrasné dřeviny v tropech a subtropech celého světa. Jsou to lehce jedovaté rostliny, obsahují různé účinné látky (zejména iridoidy) a mají význam v medicíně.

Plumeria () is a genus of flowering plants in the family Apocynaceae. Most species are deciduous shrubs or small trees. The species variously are endemic to Mexico, Central America and the Caribbean, and as far south as Brazil and north as Florida, but are grown as cosmopolitan ornamentals in warm regions. Common names for plants in the genus vary widely according to region, variety, and whim, but frangipani or variations on that theme are the most common. Plumeria is also used as a common name, especially in horticultural circles.


Princely abbeys and imperial abbeys of the Holy Roman Empire

Charakteristika.

Existuje několik definic říšského preláta podle šíře pohledu. V nejužším smyslu jsou říšskými preláty jen ti duchovní představení, jejichž kláštery či obdobné instituce byly zastoupeny na říšském sněmu mezi říšskými stavy a tedy platily říšskou daň, stanovenou říšskou matrikou a při sněmovních volbách jim náležel virilní knížecí nebo kuriátní prelátský hlas. V širším smyslu patří k říšským prelátům také ti bezprostřední preláti, kteří nebyli stavy v rámci celé říše, ale jen v rámci některého z říšských krajů, kde měli hlasovací právo. I tito stavové platili říšskou daň stanovenou říšskou matrikou a příslušnou matrikou krajskou. Ještě liberálnější pohled řadí mezi říšské preláty jakékoli preláty a duchovní instituce, požívajících říšskou bezprostřednost, tedy podléhajících jen císaři. Takovéto duchovní ústavy, nejčastěji ženské kláštery, náležely občas k říšskému rytířstvu nebo nebyly v rámci Svaté říše římské nijak organizovány. Tyto kláštery či obdobné řádové instituty nebyly povinny platit říšskou daň a nepatřily k říšským ani krajským stavům. Čtvrtý a nejširší pohled řadí k říšským prelátům i představitele těch klášterů, kanonií apod., kteří sami sice nebyli immediátními preláty a jejich řádové budovy s panstvími podléhaly některému suverénovi (tito preláti obvykle také patřili k zemským stavům příslušného říšského státu nebo státečku, především ale vždy odváděly daně svému zeměpánovy, jako vévodovi či hraběti, který pak zase měl vůči klášteru povinnost ochrany). Nezbytnou podmínkou pro zařazení těchto zemských prelátů mezi preláty říšské však bylo vlastnictví nějakého bezprostředního území v říši, ať už rytířského, krajského, stavovského či jiného. Tím se lišili od ostatních zemských prelátů, například od opatů či převorů všech klášterů českých. Následující seznam eviduje říšské preláty podle poslední, nejširší definice s tabulkovými daty, které je blíže charakterizují.  Všichni říšští preláti a jim podřízené instituce bez rozdílu definice však přímo či skrze některé držené feudální panství podléhali bezprostředně římsko-německým panovníkům (i když částí držby nebo samotným klášterem mohli mít více zeměpánů). Z říšské bezprostřednosti jim plynuly povinnosti služby říšskému panovníkovi (latinsky "servicium regis"), především závazek panovníka hostit, jak dokládají i císařská apartmá nejbohatších říšských opatství, zejména těch v katolickém Švábsku. Stavovští preláti a preláti sdružení v říšských krajích museli navíc platit říšskou daň a stavět vojáky do říšské armády podle znění říšské či krajské matriky. Na druhou stranu opati, abatyše probošti, velmistři a další říšští preláti získávali z rukou císařů a papežů tzv. imunitu (latinsky "Imunitas"). Císařská imunita byla jen jiným výrazem pro říšskou bezprostřednost, která se týká přímo říšských prelátů (nikoli však těch, jejichž klášter apod. nebyl sám bezprostřední a bezprostřednost se vztahovala na prelátem držené feudální panství s jiným (např. rytířským) statusem. Výhodou bezprostřednosti (imunity) bylo právo obracet se v soudních a politických záležitostech přímo na císaře nebo ústřední říšské orgány (říšský sněm, říšský komorní soud apod.), osvobození od jiných než říšských daní, osobní ochrana prelátovy duchovní instituce císařem a právo výkonu nižší, obvykle však vyšší soudní pravomoci nad poddanými, často včetně hrdelního práva. Vedle císařské imunity existovala také imunita papežská, která znamenala osvobození kláštera od desátků a soudní pravomoci diecézního biskupa i arcibiskupa. Papežská imunita bývala udílena většině klášterů v celé Evropě, ne jenom říšským prelátům a vždy se vztahovala jen na budovy kláštera a jeho nejbližší okolí (často malá část města) a služebnictvo (německy tzv. "Immunitätsbezirk"). Na rozdíl od práva územního opatství se papežské imunitní právo nevztahovalo na širší okolí a klášterní vsi a už vůbec ne na farnosti na klášterních pozemcích, ale jen na kláštery samotné a bezprostřední příslušenství s poddanými, kteří mnohdy klášterní kostel využívali jako svůj farní. Papežové však imunitní právo říšských opatů mnohdy obohacovali o právo jisté nezávislosti klášterů a kanonií vůči představeným jejich řádu, například vůči generálním opatům. Tím se papežská imunita daná říšským prelátům obvykle lišila od imunity, kterou Svatý stolec udílel klášterům závislým ve světských záležitostech přímo na některém panovníkovi. Práva říšských prelátů se v zásadě rovnala právům ostatních říšských suverénů, jen několik málo prelátů (opat ze Sankt Gallen, německý komtur v Mainau a opat ze Saint-Claude ve Franche-Comté) smělo dokonce povyšovat do šlechtického stavu a udílet erbovní znaky.

Vznik a dějiny.

Již první kláštery zakládané v dnešním francouzsko-německém prostoru v dobách Franské říše Merovejců a prvních Karlovců bývaly založeny z vůle krále či císaře, který se postaral o jejich zaopatření a také fungoval jako nejvyšší soudce ve sporech kláštera s jinou vrchností a jako nejvyšší světský ochránce řeholníků či řeholnic. Všechny kláštery podřízené přímo panovníkovi tedy fakticky bylo možné označit za říšská opatství. Protože však jak Franská říše, tak Svatá říše římská ve svých prvních staletích byly do značné míry centralizované (v rámci primitivních poměrů raného středověku), nebyla říšská bezprostřednost ničím zvláštním a nelišila se nijak od postavení klášterů, kanonií apod. jinde v Evropě, např. v Českých zemích. Výrazné změny přinesl teprve proces teritorializace Svaté říše římské, dovršený po pádu Štaufské dynastie v druhé polovině 13. století. Již v 10. století při vzniku kmenových vévodství podléhaly mnohé kláštery spíše vévodům než králi. Postupem času se z moci kmenových vévodů vymaňovali různí feudálové, až se nakonec poslední kmenová vévodství: Saské a Bavorské, rozpadla po klatbě uvalené na Jindřicha Lva v roce 1180. S rozpadem velkých feudálních celků a rozpadem tradičních lenních vazeb docházelo k osamostatnění mnohých klášterů a jejich představených – říšských prelátů. Paralelně s tímto procesem však postupovaly tendence zcela protichůdné: římský panovník totiž světskou ochranu klášterů často svěřoval jmenovanému fojtovi, obvykle z řad říšských hrabat či jiných říšských vládců. Navíc mnozí z říšských knížat, hrabat i pánů se sami rozhodli zakládat kláštery na svých doménách, které jim pak nezřídka sloužily za rodové hrobky a za místo, kam odcházeli neženatí a neprovdaní členové jejich rodů, aby takto našli zaopatření, často i ve funkci opata nebo abatyše. Takto se nejpozději ve 13. století vytvořila hranice mezi říšskými (bezprostředními) a ostatními preláty. Mezi říšskými opatstvími převládaly v drtivé většině kláštery benediktinů, jako kláštery nejstarší západní mnišské řehole, větší množství říšských duchovních institucí patřilo také ke světským kanoniím a konventům, dále ke kanoniím augustiniánů a premonstrátů a ke klášterům cisterciáků. Ve 13. století přibyly také dva rytířské řády: Johanité a Němečtí rytíři, kdy oba tyto řády vlastnily na území říše desítky komend, z nichž některé byly bezprostřední a ve výjimečných případech dokonce získaly důstojenství a práva říšských stavů. Nejbohatší kláštery s největšími pozemky ležely většinou v oblasti dnešního Švýcarska a také Švábska, zejména při březích Bodamského jezera. V době reformace byly mnohé říšské kláštery, konventy či kanonie zrušeny, jiné pouze ztratily své bezprostřední postavení a říšské stavovství a další se změnily na evangelické konventy (většinou ženské), které si udržely své dosavadní postavení a staly se říšskými evangelickými duchovními preláty (např. abatyše z Quedlinburgu, Gandersheimu nebo Gernrode). Některé konventy a kanonie se přidaly k říšskému rytířstvu a v jednom případě k zemskému rytířstvu starohesenskému (Kaufungen).  Koncem 15. a v průběhu 16. století se zformovalo pevně postavení všech říšských stavů, preláty nevyjímaje. Stavovství bylo, až na výjimky, vázané na říšskou bezprostřednost a platbu říšské berně ("Reichssteuer") stanovené říšskou matrikou ("Reichsmatrikel"). Pevně byly stanoveny otázky hlasování na říšském sněmu s hlasem buď virilním ("Virilstimme") nebo podílem na hlase kuriátním ("Kuriatstimme"). V roce 1495 se ve Švábsku sdružily mnohé mužské i ženské kláštery do kolegia prelátů s jediným hromadným (kuriátním) hlasem v lavici říšských duchovních knížat. Počátkem 17. století přibylo ještě tzv. Kolegium prelátů porýnských se svým vlastním kuriátním hlasem. Během 16. století získalo postupně několik nejvýznamnějších prelátů (velkopřevor maltézských rytířů, opat z Ellwangenu, opat z Corvey, opat z Fuldy, opat z Kemptenu a další) virilní hlas v kurii říšských duchovních knížat, který původně přináležel jen knížatům-biskupům. Od vzniku říšských krajů v roce 1500 získali mnozí preláti hlas na některém z krajských sněmů, především pak na sněmu Švábského kraje, kde bylo klášterů a dalších řádových domů nejvíce. Zatímco během 16. století se řada říšských klášterů (Disentis, Saint Maurice, Sankt Gallen, Muri, Pfäffers aj.) dostala pod svrchovanost Švýcarského spříseženství a roku 1648 oficiálně vyloučena z říše, v následujícím století se zase někteří opati stali poddanými francouzského krále (kláštery Lure, Andlau, Murbach, Marmoutier atd.). Konfesijní příslušnost říšských teritorií, tedy i klášterních statků, byla od reformace určována pomocí „normálových roků“ ("Normaljahr"), ke kterým se vracely všechny velké říšské mírové dohody (např. Augsburský mír, Restituční edikt, Pražský mír nebo Vestfálský mír). Za normálový rok byly postupně prohlášeny roky 1552, 1582, 1624, 1648 a 1803. Později stanovené normálové roky obvykle znamenaly císařem daný dodatečný souhlas s postupem jedné z obou evangelických konfesí na úkor katolíků a také souhlas s předchozími nezákonnými sekularizacemi, a tedy faktickým rozkrádáním řádového majetku ze strany říšských knížat, do kterého se zapojovala i knížata katolického vyznání. Finální usnesení mimořádné říšské deputace v únoru roku 1803 znamenalo sekularizaci prakticky všech bezprostředních i mnohých dalších řádových domů v celém Německu a úplný zánik říšských prelátů jako politického stavu na sněmu Svaté říše římské. Ve zcela výjimečných případech přežily některé nestavovské kláštery a rytířské komendy až do zániku říše 6. srpna 1806.

Říšská bezprostřednost a stavovství.

Jednotlivé řádové domy či kolegiátní kapituly mohly požívat „více druhů říšské bezprostřednosti“. Nejžádanější bylo, když sídlo říšského preláta a jeho instituce ležely uprostřed feudálního panství, které prelátovy přímo podléhalo. Pokud ovšem příslušná instituce, například klášter, stála uprostřed většího města, bývalo běžné, že se její bezprostřednost vztahovala jen na vlastní budovy, hospodářské zázemí a zahrady. Lépe majetkově zajištěné městské kláštery disponovali pochopitelně ještě (bezprostředním) panstvím někde ve vzdálenějším okolí, často i desítky kilometrů za hradbami mateřského města. Příkladem mezi stavovskými říšskými preláty může být klášter Petershausen ve městě Kostnici s rozsáhlejším majetkem na poloostrově Bodanrück v Bodamském jezeře či klášter Svatý Ulrich a Afra v Augšpurku, vlastnící ves Haunstetten za městem (dnes součást Augšpurku). V obou uvedených příkladech bylo oddělené území rovněž plnoprávným říšským (případně i krajským) stavovským územím. Jiné stavovské kláštery, např. švýcarské Muri, od 16. století se spornou bezprostředností, vlastnily nestavovská oddělená území v říši, která nebyla jinak než majetkovou vazbou svázána se svou duchovní vrchností (v případě Muri jeho državy v rámci říšského rytířstva či panství Dettensee). I nestavovské kláštery bývaly vlastníky oddělených bezprostředních držav a často ani sami nemusely být bezprostřední, pokud šlo o klášterní budovy. Pokud jde o říšské stavovství, bývali na říšských dvorských sněmech původně zastoupeni téměř všichni bezprostřední říšští preláti. S koncem středověku a říšskou reformou roku 1495 se situace začala měnit.  Říšské stavovství a tedy účast na říšských sněmech začaly být pevně vázány na platbu říšské daně, evidované od r. 1521 v říšské matrice a určené především k vydržování říšského vojska. Navíc od roku 1495 začal být virilní hlas, tedy právo účastníků hlasovat jedním hlasem sám za sebe, omezováno pouze na říšská knížata. Během 16. století byli někteří z knížecích prelátů (ne však všichni) znovu výslovně přijati mezi říšská duchovní knížata s právem hlasovat na sněmu. Těm, kteří neměli knížecí titul či jej měli, avšak nebyli přijati na uzavírající se sněm začal být, podobně jako říšským hrabatům a pánům, vyhrazen jen hlas kuriátní, tedy takový, kdy se celá kurie či kolegium dělilo o jediný hlas. Prvním prelátským kolegiem bylo kolegium bohatých prelátů ve Švábsku, vzniklé již na začátku reforem roku 1495. Druhé z kolegií, kolegium prelátů porýnských (ač ve skutečnosti zahrnovalo preláty nejen na Rýně, ale všude v říši mimo Švábsko), se zformovalo teprve kolem roku 1640 a až roku 1653 mu byl přiznán vlastní kuriátní hlas. Přijetí kolegia na sněm se uskutečnilo z důvodu vyrovnání konfesí při hlasování. Ze čtyř kolegií říšských hrabat na sněmu bylo pouze jediné – švábské – většinově katolické, zvýšení počtu prelátských kolegií na dvě tak dávalo spolu s hraběcím švábským kolegiem tři kuriátní hlasy pro katolíky odpovídající třem protestantským hlasům tří zbývajících kolegií říšských hrabat. V následujících desetiletích ovšem získali v kolegiu franckých hrabat katolíci většinu a kolegium dolnorýnsko-vestfálských hrabat se konfesijně vyrovnalo a nadále přijímalo nové členy výlučně paritně, takže poměr se změnil na 4:1 pro katolíky s jedním kolegiem neutralizovaným. Kolegium porýnských prelátů ovšem již zůstalo, nová prelátská ani hraběcí kolegia již nevznikla a na hlasovacím systému nebylo až do roku 1803 nic měněno. Předsednictví mezi preláty ve švábském kolegiu náleželo trvale opatovi z Kaisheimu, v kolegiu porýnském byl předsedou kníže-opat z Werdenu. Čtyři kláštery (Svatý Ulrich a Afra v Augšpurku, Kaisheim, Buchau a Isny) byli, alespoň po jistou dobu, členy obou kolegií zároveň. Mimo knížecí radu a obě prelátská kolegia byli preláti zcela výjimečně také členy Kolegia švábských hrabat. Do tohoto kolegia byla přijata kněžna-abatyše z dámského konventu Buchau a od roku 1613 patřil k jeho členům také opat ze Sankt Blasien v Breisgavsku, který sám sice ztratil stavovství i bezprostřednost, ale roku 1609 si zakoupil stavovské hrabství Bonndorf, za které zasedal v kolegiu jako bezprostřední hrabě. V roce 1803 po sekularizaci kláštera získal toto hrabství ještě kníže-velkopřevor maltézských rytířů z Heitersheimu, který v kolegiu švábských hrabat zasedal v letech 1803–1806, i když šlo o zasedání čistě formální, protože sněm se v závěrečných letech existence říše již nesešel.  Barevně jsou označeni ti preláti a ty řádové domy, které si v rámci říšského stavovství podržely zastoupení na říšském sněmu přinejmenším do sklonku 18. století. Kláštery povýšené na biskupství a sekularizované nejsou do barevného odlišení pojaty. Přehled barev:

Seznam říšských prelátů.

Říšská opatství, jejichž bezprostřednost zanikla do roku 1200.

Některá opatství přišla o svou bezprostřednost záhy, ještě před procesem rozštěpení (teritorializace) Svaté říše římské na konci štaufské epochy. Tehdejší přímo podřízení panovníkovi neznamenalo zdaleka takovou míru svrchovanosti a nezávislosti jako v pozdějších staletích. Z tohoto důvodu jsou tato opatství apod. vypsána odděleně.

Mylně uváděné říšské kláštery.

Několik klášterů ve Svaté říši římské z různých důvodů chybně označováno za říšská opatství. Na prvním místě to bylo proboštství ve vestfálském Cappenbergu, ležícím na území biskupského knížectví Münster. Proboštství sice bylo součástí biskupských domén, na rozdíl od zbytku knížectví však nespadalo pod žádný z říšských krajů. Snad tahle politicko-geografická zvláštnost vedla k tomu, že v textech mírové smlouvy z Lunéville, kde se hovoří o náhradách pro vládce z levého břehu Rýna, je Cappenberg uveden jako bezprostřední proboštství, kterým nikdy nebyl. Omyl, od té doby tradovaný v četné odborné literatuře byl ještě posílen tím, že bývalé konventní statky se v roce 1826 staly pruským stavovským panstvím Cappenberg-Scheda, zřízeným pro pruského ministra Fridricha von Stein. Za říšská bezprostřední opatství jsou též někdy označována opatství sdružená spolu s dalšími subjekty (rytíři, svobodnými vesnicemi apod.) ve Stavovské republice Kaichen (oficiálně „Svobodný soud“, něm. "Freigericht") v Hesensku. Ze tří klášterů: Naumburg, Ilbenstadt a Engelthal, však jen první dva zasedaly mezi zemskými stavy „republiky“ a navíc Kaichen byl sám volným lénem Friedberského purkrabství. Ilbenstadt se roku 1657 marně pokusil o získání bezprostřednosti a roku 1803 se Ilbenstadt a Engelthal staly po zániku Kaichenu a své sekularizaci staly sídelními zámky a panstvími vedlejších větví rodu Solmsů. Říšskými opatstvími ovšem nikdy nebyly. Za říšsky bezprostřední byla někdy chybně také augustiniánská kanoie Wengen u Ulmu, i když jí nebyla.  Některé kláštery se neúspěšně pokusily získat říšskou bezprostřednost soudní cestou, což vedlo v literatuře rovněž k omylům. V 17. století se pokoušel o vymanění se ze závislosti na essenských abatyších ženský klášter v Rellinghausenu, o totéž se po celý vrcholný středověk pokoušel braniborský klášter Zinna a po celé říši je známo ještě více podobných případů, vedoucím k omylům. Uvedené případy nebyly říšskými preláty ani v nejširším smyslu tohoto pojmu.

"Neříšští" preláti jako říšská knížata.

Ve Svaté říši římské existovalo také několik církevních institucí, většinou soustředěných v Rakouských a Českých zemích, jejichž představitelé nebyli říšskými preláty v žádném smyslu, ačkoli pocházeli ze Svaté říše, kde ležela i jejich instituce (klášter, kapitula a podobně), chyběla jim ale bezprostřednost i říšské stavovství. Přesto ovšem získali tito duchovní hodnostáři titul říšských knížat. Jejich knížecí titul byl obdobou těch titulů světských knížat, jejichž říšský titul byl pouhým vyznamenáním s platností v celé říši (v Čechách např. Kinští či Clary-Aldringenové). Šlo o následující případy knížecích prelátů:

Suverénní preláti mimo Svatou říši římskou.

Svatá říše římská byla množstvím duchovních státečků a velikostí podílu biskupů a prelátů na světské moci v evropských dějinách unikátním fenoménem. Nebyla ale jedinou evropskou, kde se podařilo hodnostářům církve, nikoli nezbytně katolické, dosáhnout autonomie či dokonce nezávislosti a vladařského postavení. V západní Evropě existovalo několik klášterů silně podporovaných místními králi, jejichž představitelé se těšili statusu suveréna. Ve španělském kraji Burgos byl takovýmto „královským“ klášterem Santa Maria la Real de las Huelgas. Cisterciácká abatyše tohoto kláštera, založeného králem Alfonsem VIII., se mohla těšit z privilegia, podle něhož klášter sloužil mj. jako jedna z královských rezidencí (domicil). Ve Francii se až do francouzské revoluce těšil zvláštním privilegiím klášter Faremoutiers, založený již kolem roku 620 jako dvojklášter pro mužskou i ženskou řeholi benediktinů. Stejně jako ve španělském Huelgasu, byl pak ve Francii přiznám jednomu z klášterů titul „královský“. šlo o klášter benediktinek Fontevrault a jeho abatyše s titulem „velkoabatyše“ tradičně pocházela buď z královské rodiny nebo z řad nejvyšší francouzské šlechty.  Ve východním Středomoří a východní Evropě byli suverénními preláty představitelé křižáckých duchovních řádů: Johanité a jejich státy na Kypru, Rhodu a Maltě, kterým vládl vždy velmistr řádu a Němečtí rytíři se svým řádovým státem v Pobaltí, rovněž po světské, více nežli po duchovní stránce řízeného voleným velmistrem. V pravoslavném prostředí jsou dobře známé mnišská republika Meteora a ještě v současnosti fungující republika Athos s řadou atributů skutečného státního celku. Tyto „státy“ ovšem byly nebo jsou řízené spíše komunitně, demokraticko-oligarchicky a neměly nikdy představitele panovnického střihu.

Říšští preláti (německy "Reichsprälaten", latinsky "Prelates imperii") byli představitelé takových řádových či výjimečně diecézních církevních institucí, jako jsou kláštery, koleje, kapituly či komendy, kteří ve světských záležitostech podléhali pouze římsko-německým panovníkům, nikomu dalšímu. Byli to vládci malých, někdy trpasličích, do určité míry svrchovaných státečků. Jejich povinnosti i práva v mimocírkevní oblasti byly pevně zakotveny v platných zákonech Svaté říše římské. Někteří z těchto prelátů byli říšskými knížaty a někteří byli dokonce rovni knížatům-biskupům. Knížata-biskupové ovšem mezi říšské preláty nepatřili a preláti tak tvořili v rámci říšských stavů a říšských suverénů zvláštní stav. Od doby reformace se mezi říšskými preláty objevovali také evangeličtí duchovní hodnostáři.

Princely abbeys (, "Fürststift") and Imperial abbeys (, "Reichskloster", "Reichsstift", "Reichsgotthaus") were religious establishments within the Holy Roman Empire which enjoyed the status of imperial immediacy ("Reichsunmittelbarkeit") and therefore were answerable directly to the Emperor. The possession of imperial immediacy came with a unique form of territorial authority known as "Landeshoheit", which carried with it nearly all the attributes of sovereignty.


Život a dílo.

Narodil se v Marijampolė, v dnešní Litvě. Ve třinácti letech se začal učit fotografem. Do Francie přijel v roce 1930, aby studoval malířství na Académie de la Grande Chaumière. Živil se jako retušér. V roce 1933 si otevřel fotografický ateliér v 13. pařížském městském obvodu. Fotografoval portréty, svatby a společenské události. Během druhé světové války, jako Žid musel odejít z obsazené Paříže. Odešel do Ambazac, v regionu Limousin, kde přijal pseudonym Izis. Byl zatčen a mučen nacisty. Byl osvobozen francouzskými odbojáři a připojil se k podzemnímu hnutí. V té době fotografoval své společníky, včetně plukovníka Georgese Guingouina. Básník a odbojář Robert Giraud byl první, kdo o Izisovi psal v odbojovém týdeníku "Unir".  Po osvobození Francie na konci druhé světové války, Izis pořídil sérii portrétů "makistů" (venkovských bojovníků odboje, kteří byli aktivní hlavně v jižní Francii). Ateliérové fotografie oholených a upravených bojovníků působily ale nevěrohodně. V roce 1946 uspořádal první výstavu v Paříži v Galerii La Boëtie, nepřinesla mu ale komerční úspěch. Proto se vrátil k práci ve fotografickém ateliéru. V roce 1949 uspořádal druhou výstavu v Galerie Siècle. Ve stejném roce začal pracovat pro deník "Paris Match" a pracoval pro něj dvacet let; během té doby měl svobodu ve výběru témat své práce.  Spřátelil se s francouzským básníkem Jacquesem Prévertem a dalšími umělci. Fotografoval Marca Chagalla při tvorbě keramiky, práci na dekoracích pro balet Maurice Ravela "Daphnis et Chloé", okna pro synagogu při nemocnici Hadasa v Jeruzalémě či na malbách stropu Pařížské opery. Stal se hlavní postavou francouzské humanistické fotografie padesátých let dvacátého století spolu s Brassaïem, Cartier-Bressonem, Doisneauem a Ronisem.  Pro svou první fotografickou knihu "Paris des Rêves" (Paříž snů) Izis požádal spisovatele a básníky, aby krátkými texty doprovodili jeho fotografie. Kniha, která vyšla v roce 1950, měla veliký úspěch. Knihy se prodalo do roku 1966 130 000 výtisků. Zvláštní ocenění obdržel za knihu " Le Cirque d'Izis" (Cirkus Izis). Fotografoval především v Paříži, ale i v Lyonu, Marseille a Toulonu.

Israëlis Bidermanas (17. leden 1911 Marijampolė – 16. květen 1980 Paříž), známý především pod pseudonymem Izis, byl litevský židovský fotograf působící ve Francii. Proslavil se díky svým fotografiím cirkusů a Paříže. Byl jedním z nejpřednějších představitelů francouzské humanistické fotožurnalistiky.

Israëlis Bidermanas (17 January 1911 in Marijampolė – 16 May 1980 in Paris), who worked under the name of Izis, was a Lithuanian-Jewish photographer who worked in France and is best known for his photographs of French circuses and of Paris.


Děj seriálu.

První řada.

Luna Valente (Karol Sevilla) spokojeně žije v Mexiku. Našla si skvělou brigádu, rozváží jídlo na bruslích. Takže může trávit většinu svého volného času tím, co má nejradši: baví se s nejlepším kamarádem Simónem a bruslí po celé Cancúnské promenádě. Lunin život nabere neočekávaný směr, když se s celou rodinou přestěhuje do Argentiny. Stres Luna zahání bruslením a díky nim objeví soutěž Jam & Roller. Na bruslařském stadiónu se také seznámí s okouzlujícím Matteem. Díky svému odhodlání a nadšení se Luna naučí freestylovému bruslení, potká nové kamarády a objeví své pravé já.

Druhá řada.

Prázdniny skončily a každý se vrací domů. Luna dochází k odhalení pravdy s iluzí v její setkání s Matteem. Nikdo nezná tajemství, které Matteo skrývá, ale Luna je ochotna bojovat s větrem a vzduchem, aby to tajemství odhalila. V průběhu času Luna pomáhá Matteovi odhalit jeho pravou vášeň a vyrovnat se s tlakem jeho náročného otce. Ve vile Benson nastává napjatá atmosféra po příjezdu Alfreda, otce paní Sharon, to mění rutinu v přívaly vzpomínek z minulosti. Luna cítí silný soucit s Alfredem, který vypadá natolik podobně. Ámbar, Jasmín, Delfi, Gastón, Ramiro a Matteo tento rok ukončí studium a musí se rozhodnout, jakou cestu se vydají.

Třetí řada.

Teď, když je známa pravá Sól Bensonová, Luna se stává novou dědičkou jmění a život v sídle se radikálně mění. Sharon změní vzhled a identitu. Vrací se s novým jménem a ve spojení s Reyem (Rodrigo Pedreira), který se vrátil do práce, plánuje svou pomstu. Rey pracuje jako dvojitý agent a přidá dalšího spojence, nového domácího zaměstnance, který vstupuje do vily. Luna hledá informace o svých rodičích, minulost se vrací přes své sny a ve vile spojeném s minulostí rodiny Benson se objeví nová tajemství. Sny vedou Lunu do Sharonina pokoje, který byl kdysi pokojem Lili a Bernieho. V této tajemné místnosti se skrývá tajemství o její minulosti a původu, který Luna odhalí s pomocí Niny.  Na začátku se Jam & Roller stává ústředím Red Sharks pod velením Garyho Lópeze (Joaquína Bertholda). Gary ruší tým Rolleru a staví nový, který tvoří Ámbar (Valentina Zenere), Emília (Giovanna Reynaud), Benício (Pasquale di Nuzzo) a Ramiro, nová osa zla. Mezitím se Luna a ostatní členy týmu snaží udržet si své místo v týmu a čelit velkým překážkám a výzvám.

Hudba.

Alba.

Soy Luna.

První album seriálu. Album bylo zveřejněno 26. února 2016. Taktéž se jedná o soundtrack.

Música en Tí.

Druhé soundtrackové album seriálu Soy Luna s názvem Soy Luna: Música en Tí. Album bylo vydáno 26. srpna 2016.

La Vida Es Un Sueño.

Album bylo vydáno 3. března 2017 tedy měsíc před začátkem 2. série v Latinské Americe a z důvodů dostatku písní na turné Soy Luna en Concierto. Album se skládá ze dvou disků po dvanácti písních.

Soy Luna Remixes (AtellaGali Remixes).

"Soy Luna Remixes (AtellaGali Remixes)" je první album remixů tohoto seriálu. Na trh se album dostalo 6. října 2017. Album je komponováno remixy AtellaGali s písněmi z první a druhé série.

Modo Amar.

Je čtvrté soundtrackové album seriálu, které bylo vydáno k prodeji na CD a digitálně 6. dubna 2018. První singlem byla píseň Modo Amar, zveřejněna 23. března 2018 a druhý singl byl Soy Yo, který byl propuštěn 29. března téhož roku.

Soy Luna je argentinský dramatický televizní seriál na způsob telenovely, který měl premiéru 14. března 2016 na Disney Channel Latinská Amerika a na českém Disney Channelu měl premiéru 5. září 2016.  Seriál vypráví příběh Luny Valente, které život se změní s opuštěním rodného Cancúnu a příchodem do Buenos Aires. Každá série obsahuje 80 epizod kromě poslední serie.  V březnu 2017 započalo turné "Soy Luna en Concierto", které začínalo první částí v Latinské Americe, a pokračovalo evropskou části v lednu 2018, kde začalo ve španělské Barceloně pod názvem "Soy Luna LIVE" a skončilo evropskou částí v dubnu 2018 v Bruselu, Belgie. Následně se vrátilo na koncerty v Latinské Americe pro léto a podzim 2018 pod názvem "Soy Luna en vivo".  24. srpna 2017 byla vydána mobilní hra "Soy Luna – Your Story", která je dostupná v Google Play a App Store.  Druhá série měla premiéru 17. dubna 2017 na Disney Channel Latinská Amerika a na českém Disney Channel byla premiérována 18. září 2017.  13. května 2017 bylo potvrzeno natáčení třetí řady seriálu, která se na latinskoamerické obrazovky dostala 16. dubna 2018, a zároveň bylo potvrzeno, že se jedná o poslední sérii. V prosinci 2017 bylo ukončeno natáčení 3. řady. V Česku měla 3. série premiéru 15. října 2018. Poslední epizoda v premiéře byla odvysílána 18. dubna 2019.  10. prosince 2017 proběhla v Latinské Americe premiéra záznamu koncertu "Soy Luna en Concierto" z Mexika. V ČR neoficiální premiéra proběhla 7. října 2017 na YouTube.

Soy Luna (English: "I am Luna") is an Argentine telenovela produced by Disney Channel Latin America. The first episode of Soy Luna premiered with over 2.3 million views in Argentina alone. Developed by Disney Channel Latin America and produced by Disney Channel Europe, the Middle East and Africa (EMEA), the series stars Karol Sevilla along with Ruggero Pasquarelli. It premiered on March 14, 2016, and concluded on 17 August 2018.


Historie.

Původní způsob života.

Podle archeologických nálezů žili Alakalufové ve své zemi již před šesti tisíci lety. Byli dobře adaptovaní na její drsné klima, měli například enormně silnou vrstvu podkožního tuku (podobně jako Inuité). Byli kočovnými lovci a sběrači, jejich potravu tvořili mořští měkkýši, krabi a houby, pro něž se potápěly ženy, zatímco muži lovili ryby, lachtany, mořské vydry, na souši se kořistí stával i jelínek huemul jižní a divoká lama guanako. Potravu doplňoval sběr jedlých rostlin, hub a vajec mořských ptáků.  Alakalufové neznali zemědělství, hrnčířství ani tkalcovství, jediné řemeslné dovednosti, jež ovládali, bylo zpracování dřeva, stromové kůry, kůží a košíkářství. Odívali se do zvířecích kožešin, které nosili přehozené přes ramena jako pončo. Z lachtaní nebo tulení kožešiny vyráběli i obuv. Obydlím byla většinou kupolovitá chýše z proutí, pokrytá rákosím a větvemi nebo jednoduché stany kryté kůžemi. Stavěli rozměrné kanoe dlabané kamennými nástroji z kmenů stromů, v nichž se rodiny přesouvaly podél pobřeží a mezi ostrovy na značné vzdálenosti. Muži k lovu používali i menší kánoe s dřevěnou kostrou potaženou kůrou stromů, podobně jako severoameriští indiáni.  Původní náboženství bylo animistické, uctívali velkého ducha Xelase, který sídlí na nebi a nemá lidské potřeby. Velmi se báli duchů zemřelých lidí.

Příchod evropských osadníků.

Jejich počet podle odhadů nikdy nepřesáhl pět tisíc, začal se však rapidně snižovat po příchodu bílých osadníků, kteří Alakalufy nutili k usedlému způsobu života a zavlekli mezi ně nemoci, vůči nimž domorodci nebyli imunní. Misionáři se snažili indiánům pomáhat, i oni je však nutili obývat stálé osady. Misionáři a osadníci mezi Indiány rozšířili evropské oděvy, Alakalufové v oblečení plavali, a potápěli se, poté jej nechali schnout přímo na těle. To mělo za následek nárůst respiračních onemocnění včetně zápalu plic. Alberto Achacaz Walakial, který zemřel v roce 2008, byl pokládán za posledního žijícího čistokrevného Alakalufa, nicméně přes dva tisíce míšenců se dosud hlásí k alakalufskému původu a několik desítek z nich dosud hovoří původním jazykem kawésqar.

Alakalufové je indiánský kmen, tvořící původní obyvatelstvo jižní části Chile okolo Magalhãesova průlivu. Exonymum "Alakalufové" pochází z jazyka jejich sousedů Jaganů z Ohňové země a znamená „pojídači mušlí“. Sami se nazývají "Kawésqar", tedy „lidé“.

The Kawésqar, also known as the Alacalufe, Kaweskar, Alacaluf or Halakwulup, are an indigenous people who live in Chilean Patagonia, specifically in the Brunswick Peninsula, and Wellington, Santa Inés, and Desolación islands of the western area of Tierra del Fuego. Their traditional language is known as Kawésqar; it is endangered as few native speakers survive.