Historie.

Deaflympiáda se koná každé čtyři roky. Po Olympijských hrách samotných je Deaflympiáda druhou sportovní událostí s nejdéle trvající historií. První hry, které se konaly v Paříži v roce 1924, byly také vůbec první mezinárodní sportovní akcí sportovců se zdravotním postižením. Pravidelný čtyřletý cyklus pořádání her byl narušen druhou světovou válkou, kdy se konala zimní Deaflympiáda až v roce 1949. Deaflympiáda neboli v Tiché hry, označení z roku 1924, na které se do Paříže v roce 1924 sjelo pouhých 148 sportovců z devíti evropských států, se nyní rozrostla do celosvětově významné akce.  Oficiální názvy her se v průběhu let měnily. Původní název v letech 1924–1965 byl „mezinárodní hry neslyšících“. Občas se vyskytovalo také označení „mezinárodní tiché hry“ podle anglického označení "The Silent Games". Od roku 1966 do roku 1999 se jim říkalo „Světové hry neslyšících“ a nebo se příležitostně hovořilo o „Světových tichých hrách“. Od roku 2001 se užívá současné označení Deaflympiáda, v anglickém jazyce Deaflympics (často mylně je uváděn termín Deaf Olympics).  Sportovci, kteří se chtějí kvalifikovat na Deaflympiádu, musí mít na svém „lepším uchu“ (ucho s nižší sluchovou ztrátou v dB) sluchovou ztrátu minimálně 55 dB. Aby byly podmínky pro všechny sportovce s různou kompenzací sluchu stejné, nesmí sportovci během sportovního výkonu používat sluchadla, kochleární implantáty a další sluchové kompenzační pomůcky. Dalším příkladem, v čem se sportovní hry neslyšících liší od sportovních akcí slyšících sportovců, je způsob organizace a technické zajištění her. Protože se nemohou neslyšící závodníci orientovat podle zvukových signalizací, využívá se na startovištích několika alternativních možností. Například fotbaloví rozhodčí používají vlajkové signalizace namísto píšťalek nebo jsou na tratích instalovány světelné signalizace nahrazující výstřel ze startovací pistole. Je také obvyklé, že diváci nepodporují sportovce pokřiky nebo potleskem, ale vytváří vlny zvedáním a skláněním paží.

Hostující národy a pořadatelská města.

Do roku 2019 byly letní deaflympijské hry pořádány ve 21 městech v 17 zemích, z toho pouze pětkrát proběhly mimo Evropu (Washington, DC 1965, Los Angeles 1985, Christchurch 1989, Melbourne 2005 a Tchajpej 2009). Poslední letní hry se konaly v Samsunu v Turecku v roce 2017. Zimní deaflympijské hry pořádalo 16 měst v 11 zemích. Poslední zimní hry se konaly v Chanty-Mansijsku v Ruské federaci v roce 2015.  Zimní hry v roce 2011 pořádané na Slovensku ve Vysokých Tatrách byly zrušeny z důvodu nedostatečné připravenosti organizačního výboru pořádat hry. Mezinárodní výbor neslyšících sportovců podal trestní oznámení na Slovenský organizační výbor deaflympijských her a na jeho prezidenta Jaromíra Rudu. Trestní stížnost požaduje vrácení finančních prostředků, které byly převedeny na účet Slovenského organizačního výboru deaflympijských her z národních sportovních federací neslyšících, na pokrytí ubytování a dalších výdajů souvisejících s deaflympijskými hrami. Podle slovenského deníku "SME", „Jaromír Ruda, šéf organizačního výboru Slovenského, [je] mistr slibů a obviněný z podvodů souvisejících s deaflympijskými hrami ve výši 1,6 milionů euro.“ V dopise prezidentovi Mezinárodního výboru pro sport pro neslyšících ICSD Craig Crowley a deaflympionikům ze Spojených států amerických vyjádřil Ruda „své hluboké omluvy za zrušení 17. zimních deaflympijských her“. V současné době byl slovenský neslyšící výbor a Slovenská asociace odborových svazů neslyšících pozastavena. V roce 2013 zvláštní trestní soud v Banské Bystrici odsoudil Rudu s trestem odnětí svobody ve výši 14 a půl roku za podvod se 1,6 miliony eur, které měly být použity na zimní deaflympijské hry.

Deaflympiáda (dříve užívané názvy Tiché hry, Světové hry neslyšících a Mezinárodní hry neslyšících) je sportovní událost zaštiťovaná Mezinárodním olympijským výborem (International Olympic Commitee, zkratka IOC), které se účastní neslyšící sportovci na vrcholové úrovni. Nejvýraznějším rozdílem mezi Deaflympiádou a dalšími sportovními událostmi (olympiádou, paralympiádou a speciální olympiádou) zaštiťovanými MOV, je nahrazení zvukové signalizace na závodiších (např. výstřel ze startovací pistole, pokyn z megafonu nebo píšťalky rozhodčích) vizuální signalizací. Hry organizuje od roku 1924 Mezinárodní výbor sportu neslyšících "(Comité International des Sports des Sourds," zkratka CISS).

The Deaflympics (previously called World Games for the Deaf, and International Games for the Deaf) are an International Olympic Committee (IOC)-sanctioned event at which deaf athletes compete at an elite level. Unlike the athletes in other IOC-sanctioned events (the Olympics, the Paralympics, and the Special Olympics), the Deaflympians cannot be guided by sounds (e.g., the starter's guns, bullhorn commands or referee whistles). The games have been organized by the "Comité International des Sports des Sourds" (CISS, "The International Committee of Sports for the Deaf") since the first event in 1924.


Historie vzniku.

Sídliště sociálních bytů Fuggerei bylo postaveno v letech 1516 až 1523 pod vedením stavitele Thomase Krebse. Výstavbu pro potřebné občany města Augsburg sponzoroval podnikatel Jakob Fugger a první část byla dokončena 23. srpna 1521. Kolem prvních šesti ulic bylo tehdy postaveno 52 bytů. V následujících letech se sídliště rozšířilo o další ulice, malá náměstí a kostel. Bylo velmi podobné malému nezávislému středověkému městu s hradbami. Brány byly v noci zamčené.  Důsledně dvoupodlažní domy se standardizovanými půdorysy bytů byly, s ohledem na podmínky v době jejich vzniku, velkoryse naprojektovány. Přímo moderní byla koncepce Fuggerei jako pomoc pro svépomoc. Bydlení bylo určeno pro nezadlužené řemeslníky a příležitostné nádeníky ohrožené chudobou, kteří nemohli utáhnout svou vlastní domácnost, například kvůli nemoci. Mohli si tak zajišťovat obživu v rámci sídliště Fuggerei i mimo ně a při hospodářském oživení se pak měli opět odstěhovat do vlastního. Obyvatelům Fuggerei tak zůstávalo zachováno velmi luxusní soukromí. Až do 20. století tam sídlily zejména rodiny s často několika dětmi. Do tohoto sociálního sídliště se však mohli nastěhovat jen spořádaní chudáci („würdige Arme“). Podle vůle zakladatele to nesměli být žádní žebraví pobudové. Roční nájemné činilo jeden rýnský gulden (týdenní mzda řemeslníka). Ideální odměnou byly tři modlitby ("Otčenáš, Vyznání víry a Zdrávas Maria"), které se všichni obyvatelé modlili jednou za den za dárce a za jeho rodinu. Fuggerei financoval Jakob Fugger výslovně i jménem svých již zesnulých bratrů Ulricha a Georga.  Jméno "Fuggerei" vzniklo již v roce 1531. V letech 1581/82 v něm postavil augsburský stavitel Hans Holl kostel Svatého Marka („Markuskirche der Fuggerei"), darovaný Markusem a Philippem Eduardem Fuggerem. Prvním duchovním se stal jezuita Petrus Canisius, v roce 1925 svatořečený. Ve třicetileté válce bylo Fuggerei pod Švédy až do roku 1642 a do značné míry zničeno. Od roku 1681 až do své smrti v roce 1694 tam žil zednický mistr Franz Mozart, pradědeček skladatele Wolfganga Amadea Mozarta .V letech 1880 až 1938 bylo Fuggerei dále rozšiřováno. Během druhé světové války pak ale bylo britskými nálety při nočním bombardování z 25. na 26. února 1944 ze dvou třetin zničeno. Již 1. března 1944 se rodinná rada seniorů knížecích a hraběcích Fuggerů písemně usnesla na jeho novém vybudování.  Podle projektu architekta Raimunda von Doblhoff, vytvořeného z historických předloh, bylo Fuggerei za použití prostředků nadace od roku 1945 znovu stavěno a v roce 1947 byly první budovy opět obydleny. Tato rekonstrukce byla dokončena v 50. letech 20. století. Do roku 1973 bylo Fuggerei s využitím sousedních pozemků ještě asi o jednu třetinu rozšířeno až na dnešních 67 domů se 140 byty.

Fuggerei dnes.

Většina bytů má rozlohu asi 60 metrů čtverečních a má svůj vlastní vchod. Skoro všechny byty v přízemí mají zahrádku, byty v patře mají půdu. Domky jsou napojeny na síť dálkového vytápění města Augsburg. Původní mechanické dveřní zvonky zůstaly i v čase elektřiny zachovány a ovládají se zataháním. Zavěšení a rukojeti starých zvonců jsou různá, pravděpodobně proto, aby nedocházelo k záměně v temném Fuggerei (dříve nebylo žádné uliční osvětlení). Podmínky přijetí jsou stále stejné jako v době založení: Kdo chce žít ve Fuggerei, musí být augšpurčan, katolík a mít dobrou pověst. Roční (studené) nájemné za byt ve Fuggerei je stále nominální hodnotou rýnského guldenu bez ohledu na inflaci (vypočteno na 0,88 EUR). Ostatní náklady již nesou nájemci sami (85, - EUR od 1. července 2013).  Obytný soubor s osmi uličkami a několika bránami je „město ve městě“ s vlastním kostelem, „městskými hradbami“ a „městskými bránami“. Od roku 2006 je však pro návštěvníky otevřena pouze jedna brána, "Ochsentor", kterou ponocný zavírá od 22:00 do 05:00 hodin. Obyvatel Fuggerei, který se vrátí do půlnoci, platí ponocnému 0,50 Eur, přijde-li později, zaplatí jedno euro. Od 5 hodin je brána znovu otevřená. Majetek nadace "Fuggereistiftung" se skládá z lesů a nemovitostí. Dodnes se jím sociální bydlení financuje. Jako další ekonomický zdroj příjmů vznikl v roce 2006 z cestovního ruchu a turistiky.  Nadace Fuggerei je jedna z devíti fuggerovských nadací a spravuje ji "Fürstlich und Gräflich Fuggersche Stiftungs-Administration". Skládá se ze zástupců tří větví rodu Fuggerů. Jsou to Fugger von Kirchberg und Weißenhorn, Fugger-Babenhausen a Fugger von Glött. Správcem nadace je Wolf-Dietrich, hrabě von Hundt. Správní radu tvoří knížecí a hraběcí senioři rodiny Fuggerů. Od roku 2004 jí předsedá Maria Elisabeth, hraběnka Thun-Fuggerová. Je to první žena v čele této rady. Do předsednictva dále patří Albert Fugger hrabě von Glött, Hubertus Fugger kníže z Babenhausenu a Markus Fugger hrabě z Babenhausenu.

Turismus.

Sociální sídliště Fuggerei je vedle Augsburské radnice pravděpodobně nejoblíbenější turistické místo ve městě. Vstupné se používá k jeho údržbě. Museum ve Fuggerei bylo založeno v roce 1957 a nachází se v ulici "Mittlere Gasse 13 a 14". V roce 2006 bylo výrazně rozšířeno a nově uspořádáno. Je zde také poslední původní byt, zařízený ve stylu 18. století. Od roku 2007 je také otevřen plně zařízený prohlídkový byt v ulici "Ochsengasse", který ukazuje, jak žije obyvatel Fuggerei dnes. V roce 2008 vzniklo také muzeum v bunkru z druhé světové války. V dochovaném protileteckém krytu z roku 1943 je zdokumentována historie budovy, noční bombardování Augsburgu z 25. na 26. únor 1944, roky rekonstrukce a rozšiřování Fuggerei až do roku 1973.  V muzeu Fuggerei, v prohlídkovém bytě a v bunkru ze světové války se pomocí filmů vysvětluje historie rodiny zakladatelů a jejich nadace. Od roku 2006 jsou pamětihodnosti Fuggerei - od kostela po dům Franze Mozarta - vylíčeny v němčině, italštině a angličtině. V roce 2007 byl ve Fuggerei postaven první a dosud jediný pomník zakladateli, Jakobu Fuggerovi.

Fuggerei je nejstarší komplex pro sociální bydlení na světě. V roce 1521 jej ve zděných řadových domcích ve městě Augsburg v Bavorsku nechal postavit Jakob Fugger. Dnes v 67 domcích žije 150 potřebných katolických občanů ve 140 bytech za roční (bez topení) nájem od 0,88 EUR. Za to se jednou denně modlí za zakladatele Fuggera a za jeho rodinu "Vyznání víry, Otčenáš a Zdrávas Maria." Toto sociální bydlení z darovaného majetku Jakoba Fuggera je dodnes provozováno. Spolu s dalšími osmi nadacemi („Fuggersche Stiftungen") se o ně stará správní rada ("Aufsichtsgremium der Fürstlich und Gräflich Fuggerschen Stiftungs-Administration"), vytvořená z knížecích a hraběcích seniorů rodiny Fuggerů.

The Fuggerei is the world's oldest social housing complex still in use. It is a walled enclave within the city of Augsburg, Bavaria. It takes its name from the Fugger family and was founded in 1516 by Jakob Fugger the Younger (known as "Jakob Fugger the Rich") as a place where the needy citizens of Augsburg could be housed. By 1523, 52 houses had been built, and in the coming years the area expanded with various streets, small squares and a church. The gates were locked at night, so the Fuggerei was, in its own right, very similar to a small independent medieval town. It is still inhabited today, affording it the status of being the oldest social housing project in the world.


Biografie.

Narodil se ve městě Merenberg, kde pracoval na statku. Od roku 1932 do 1939 byl členem Hitlerjugend a v prosinci 1940 vstoupil do Waffen-SS poté, co nebyl přijat pro službu ve Wehrmachtu. Na výcviku v Drážďanech v říjnu 1941 vážně onemocněl revmatismem a několik měsíců byl v nemocnici. Po zotavení byl v létě 1942 přidělen k jednotkám SS-Totenkopfverbände. Do prosince 1943 sloužil jako strážce koncentračního tábora Sachsenhausen.

Mittelbau-Dora.

V lednu 1944 byl přemístěn do koncentračního tábora Mittelbau-Dora, kde zpočátku působil jako Blockführer (vedoucí bloku) v komplexu centrálního tábora, než byl v září 1944 jmenován zástupcem Hauptscharführera Franze Stofela, velitele pobočného tábora Kleinbodungen. V koncentračním táboře Kleinbodungen měl na starost zhruba 620 vězňů používaných při nucených pracích v Mittelwerku, továrně na výrobu zbraní, která vyráběla německé balistické rakety V-2. Při příchodu amerických jednotek v dubnu 1945 byla nařízena evakuace tábora. Dörr byl jedním ze 45 mužů SS, kteří vedli pochod smrti stovek vězňů z Kleinbodungenu do koncentračního tábora Bergen-Belsen v Dolním Sasku. Během pochodu SS provedla řadu poprav vězňů, kteří se pokusili uniknout nebo jinak zpomalit postup pochodu.

Poválečné období.

Čtyři dny poté, co Dörr a jeho skupina dorazili do Bergen-Belsenu, byl tábor osvobozen britskými jednotkami. Byl zatčen a obžalován z válečných zločinů, ke kterým došlo během pochodu smrti. Byl souzen spolu s 45 dalšími válečnými zločinci před britským vojenským soudem v Lüneburgu v procesu Bergen-Belsen. Byl usvědčen a odsouzen k trestu smrti. Byl popraven oběšením ve vězení v Hamelinu 13. prosince 1945.

Wilhelm Dörr (9. února 1921 Merenberg – 13. prosince 1945 Hameln) byl během druhé světové války německý příslušník SS v hodnosti "Oberscharführer" a zástupce velitele koncentračního tábora Kleinbodungen – pobočného tábora KT Mittelbau-Dora. Po válce byl britskými okupačními orgány v procesu Bergen-Belsen odsouzen za válečné zločiny k trestu smrti.

Wilhelm Dörr (9 February 1921 – 13 December 1945) was a German SS-"Oberscharführer" and concentration camp officer. He served as a guard at the Mittelbau-Dora concentration camp and as deputy commander of the sub-camp of Kleinbodungen. Following World War II he was convicted of war crimes by British occupation authorities in the Belsen Trial and executed.


Historie.

Koncepce NRF coby sil schopných vysoce profesionální a rychlé reakce pro podporu misí NATO podle aktuální potřeby byla poprvé představena na Pražském summitu NATO v roce 2002. Poté byla schválena na zasedání ministrů obrany států NATO v červnu 2003. V říjnu téhož roku vzniklo v Itálii první operační velitelství podřízené operačnímu velitelství společných sil NATO v nizozemském Brunssumu označenému NRF 1, po první rotaci vojsk bylo v roce 2004 v Portugalsku vytvořeno operační velitelství společných sil NRF 2.  Pravidelná šestiměsíční rotace pozemních vojsk NRF, nutná pro udržení vysoké pohotovosti jednotek, vyžaduje, aby jednotky účastnických států dostály požadovaným standardům společných obranných a expedičních operací. Jelikož jsou tyto požadavky značně vysoké, předchází zařazení do NRF šestiměsíční výcvikový program NATO, jehož cílem je začlenit a sjednotit rozdílné národní kontingenty. Tyto jednotky obvykle procházejí v rámci svých mateřských armád přípravným výcvikem v trvání 6 až 18 měsíců. Jakmile jsou aktivovány, průzkumné týmy se rozmístí během 5 dní. To je první z řady fází, jež vedou k rozvinutí celého společného operačního velitelství úkolového uskupení a sil okamžité reakce během 30 dní.

Složení NRF.

Složka pozemních sil.

Tvoří ji bojové a podpůrné jednotky. Měla by obsahovat asi polovinu vojáků vyčleněných pro NRF. Bojová část složky má sílu brigády, zbytek tvoří podpůrné jednotky (protivzdušná obrana, vojenská policie, logistika, komunikace, zdravotníci atd.)

Složka námořních sil.

Je tvořena jednotkou až do velikost úkolového uskupení ("task force"). Zahrnuje letadlovou loď, ponorky nebo transportní lodě.

Složka vzdušných sil.

Plní řadu úkolů obranných, útočných, průzkumných a dopravních. Měla by ji tvořit asi čtvrtina vojáků vyčleněných pro NRF. Dokáže uskutečnit až 200 bojových letů denně.

Uspořádání.

NRF más tři základní složky:

Velitelská a kontrolní složka.

Je založena na mobilním velitelství společných sil. Vrchni velitel NATO v Evropě (SACEUR) je též vrchním strategickým velitelem NRF. Dvě velitelství společných sil NATO se sídlem v nizozemském Brunssumu a v italské Neapoli se v ročních intervalech střídají ve velení NRF.

Síly okamžité reakce (IRF).

Úkolem složky sil okamžité reakce je poskytovat počáteční odezvu na krize. Jako samostatná síla funguje pouze při nejmenších operacích. Je-li zapotřebí dalších pozemních, námořních či leteckých kapacit, přichází na řadu záložní složka.

Záložní složka (RFP).

Sestává ze širokého spektra vojenských kapacit potřebných pro funkci velitelských a kontrolních, bojových a podpůrných jednotek. Záložní složka nemá pevně určenou velikost, Síly, jež do ní přispívají, pocházejí z mnohem širší základny aliančních či partnerských národních mobilních sil.

Síly velmi rychlé reakce NATO (VJTF).

Na summitu NATO ve Walesu v roce 2014 se hlavy vlád a států členských zemí dohodly na vytvoření sil velmi rychlé reakce NATO ("Very High Readiness Joint Task Force"). Jedná se o takzvané hrotové síly schopné reagovat v případě ohrožení či napadení některé ze spojeneckých zemí v řádu hodin až několika málo dní. Tvoří je brigáda pozemního vojska o síle asi 5000 mužů, která je podporována leteckými, námořními a speciálními silami. V případě vážné krize podpoří VJTF další dvě pozemní brigády jako rychlá posila. Podobně jako je tomu u NRF, mají i síly velmi rychlé reakce zajišťovat, bude-li třeba, rychlou a vysoce profesionální reakci. Také tyto jednotky mohou kromě poskytování okamžité reakce pro zabezpečení kolektivní obrany členů Aliance podle článku 5 vykonávat širokou škálu úkolů, jako jsou zajišťování operací krizového řízení, příprava podmínek pro nasazení dalších jednotek, podpora mírových operací i zajišťování pomoci při katastrofách a ochraně důležitých infrastruktur.  Síly rychlé reakce NATO budou mít celkem asi 30 000 vojáků.

Nasazení.

Do ledna 2015 byly jednotky přidělené k NRF nasazeny při následujících příležitostech:

Účast nečlenských zemí NATO.

K silám rychlé reakce NATO se v letech 2008 a 2013 přidaly i partneři-nečlenové NATO, Finsko a Švédsko. Ukrajina a Gruzie začaly přispívat v roce 2014 a 2015.

Síly rychlé reakce NATO ( "NATO Response Force" – NRF) jsou speciální mnohonárodní jednotky, složené z pozemních, námořních a vzdušných sil, které slouží NATO. V případě nutnosti jsou schopné okamžitě zasáhnout kdekoli na světě. Tyto jednotky mohou vykonávat různé druhy vojenských misí, dále úkoly civilní ochrany nebo mírových operací.  Síly rychlé reakce mají od NATO oprávnění k vykonávání širokého spektra úkolů včetně schopnosti okamžité odezvy při provádění kolektivní obrany členů aliance v případě operace podle článku 5.

The NATO Response Force (NRF) is a high readiness force comprising land, air, sea and special forces units capable of being deployed quickly on operations wherever needed.


Hratelnost.

Když chcete hrát Paladins, prvně si zvolíte herní mód, který chcete hrát. Každý mód má několik map, které se střídají. Jakmile vás hra připojí, vyberete si šampiona za kterého budete hrát. Každý šampion má jiné schopnosti a útoky. Jakmile se načte hra, vyberete si jeden ze tří talentů. Talenty různě ovlivňují postavy, ze začátku máte ale pouze jeden a další se odemknou hraním. Následně si zvolíte balíček karet, který jste si poskládali (karty vás různě vylepšují). Nyní nastává čekací fáze, během které se čeká na hru. Poté hra začne.  V každém herním módu platí to, že pokud pár vteřin neútočíte, ani nedostáváte poškození, začnete si léčit. Také téměř v každém módu máte koně, když se zrodíte po smrti, nasednete na něj a jste rychlejší. Jakákoliv akce koně ovšem zažene. Ve hře dostáváte také kredity, za které si během hry kupujete vylepšení. To se dá koupit pouze v základně, nebo pokud jste mrtvý.

Šampioni.

Ve hře se nachází několik různých postav (šampionů) za které můžete hrát. Šampioni se dělí do 4 tříd:  Každá postava má svoje schopnosti a útoky. Každý hrdina má hlavní útok. Ten nemá žádné omezení a můžete s ním střílet kdykoliv. Útoky se dělí na:  Kromě hlavního útoku má každá postava obvykle 3 další schopnosti (existují zde i výjimky). Většina schopností fungují na tzv. cooldown, to znamená, že když schopnost použijete, na určitou dobu ji znovu použít nemůžete.  Poslední schopností je schopnost ultimátní. Ta nemá cooldown, ale nabíjí se procenty. Začínáte na 0% a poškozováním nepřátel se vám postupně načítá až do 100% kdy je připravena k použití. Ultimátní schopnosti většinou razantně změní hru.

Paladins je free-to-play onlinová videohra žánru FPS. Hra je vyvíjena studiem Evil Mojo Games a distribuována Hi-Rez Studios. Je dostupná na platformách Microsoft Windows, Playstation 4, Xbox One a Nintendo Switch.

Paladins: Champions of the Realm is a free-to-play online Hero shooter video game by Hi-Rez. The game was developed by Evil Mojo, an internal studio of Hi-Rez, and was released in 2018 for Microsoft Windows, PlayStation 4, Xbox One, Nintendo Switch.


Podnikatelská činnost.

Narodil se v sibiřském městě Jalutovsk do bohaté kupecké rodiny a zároveň slavného rodů starověrců. Jeho otec (Ivan Fjodorovič Mamontov) se věnoval stavbě železnic a byl ředitelem Moskevsko-Jaroslavských železic. V osmi letech se rodina Mamontových přestěhoval do Moskvy. V roce 1855 nastoupil do Patrohradského hornického institutu (1854–1855).  Ve svých 19 letech (v roce 1860) nastupuje na právnickou fakultu Moskevské státní univerzity. Svůj čas však nevěnuje studiu zákonů, ale moskevskému divadlu. Mladý Mamontov se úspěšně hlásí do dramatického kroužku. V té době komunikuje s otcem jen prostřednictvím dopisů a s rodinou se téměř nevídá. Přes to všechno ví, že takový stav nemůže trvat dlouho a není v jeho silách dlouho svému otci odporovat. V jednom z dopisů píše Ivan Mamontov svému synu následující:  Bez ohledu na konflikt s otcem debutuje v roce 1862 v divadelním představení „Groza“ v roli Kudrjaši. Na premiéře v přední řadě sedí i otec Savvy. I když mělo představení úspěch, Ivan Mamontov s kariérou divadelního herce nesouhlasí.  Následně jej otec vyslal na stáž do Baku.  V roce 1864 odjel do Itálie (konkrétně do Lombardie), kde se chtěl blíže obeznámit s obchodem s hedvábím. V milánském divadle následně získává angažmá a seznamuje se svou budoucí manželkou Jelizavětou Sapožnikova, dcerou moskevského kupce a obchodníka s hedvábím Grigorije Sapožnikova. Jako svadební dar dostává Savva a Jelizavěta vilu v Moskvě.  Po smrti otce v roce 1869 Savvo Mamontov převzal rodinný obchod a se stal ředitelem Moskvesko-Jaroslavských železnic.  Financoval stavbu dvou železničních tratí: Doněckou uhelnou železnici (1882) a Moskevsko-Jaroslavsko-Archangelskou železnici (1898). Založil Mytiščinský vagonový závod (1897).

Kulturní mecenáš.

Abramcevo.

V roce 1870 koupil od rodiny spisovatele Aksanova za 15 000 rublů usedlost Abramcevo, která se nachází blízko stanice Choťkovo Moskevsko-Jaroslavské železnice. V roce 1872 v moskevské usedlosti umělci vytvořili z iniciativy Mamontova „Mamontovský kroužek“, jehož členy byli umělec a architekt Viktor Gartman, sochař Mark Antokolskij, znalec umění Adrian Prachov, umělci Isaak Iljič Levitan, Nikolaj Nevrev, Ilja Repin, Apollinarij Vasněcov, Viktor Vasněcov, Michail Vrubel, Valentin Alexandrovič Serov, Vasilij Polenov, Konstantin Korovin. Mnohým umělcům Mamontov poskytoval finanční podporu. V letech 1870—1890 bylo Abramcevo centrem uměleckého života v Rusku.

Moskevská soukromá ruská opera.

Na počátku 80. let 19. století začal přemýšlet nad velkými divadelními inscenacemi. Savva Mamontov byl první, kdo se rozhodl rozbít státní monopol v oblasti divadla poté, co 24. března 1885 Alexandr III zákonem umožnil zakládání soukromých divadel v hlavních městech. V roce 1885 se tak rozhodl založil Moskevskou soukromou ruskou operu, která zaujímala důležitou roli v rozvoji umění v Rusku. Savvo Mamontov nechtěl založit jen další operu, ale vytvořit něco absolutně nového. Zpočátku se zaměřovala na propagaci děl italských a ruských autorů. Velmi rychle však přišla změna a opera se začala soustředit výhradně na ruské autory, mezi které patřil Modest Petrovič Musorgskij, Nikolaj Andrejevič Rimskij-Korsakov, Petr Iljič Čajkovskij, Alexandr Sergejevič Dargomyžskij.  Přeložil do ruštiny libretta řady oper, např. Bohéma Giacoma Pucciniho, Perníková chaloupka Engelbertа Humperdinckа.

Proces a smrt.

V září 1899 byl obviněn z nelegálního nakládání s penězi Moskevsko-Jaroslavských drah a následně uvězněn. Po 5 měsících v cele Savva Mamontov onemocněn tuberkulózou a kvůli požadavkům ze strany společnosti i lékařů byl propuštěn do domácího vězení. Dne 23. června začalo v Moskvě soudní líčení. Mezi obviněnými nebyl jen Savva Mamontov, ale i jeho synové – Sergej a Vselovod а bratr Nikolaj. I když byl 30. června shledán nevinným a propuštěn, všechny drážní akcie, které vlastnil, připadly státu a soukromým osobám. Kromě peněz Mamontov přišel i o reputaci, a proto už nebyl schopen pokračovat v podnikatelské činnosti.  Zbytek svého života (skoro 20 let) strávil v Moskvě.  Savva Mamontov zemřel v březnu 1918.

Děti.

Měl celkem 5 dětí. Savva Mamontov nevybíral jména svých dětí podle církevního kalendáře jak bylo zvykem, ale záměrně. Sergej, Andrej, Vselovod, Věra a Aleksandra tvoří slovo „savva“.

Savva Ivanovič Mamontov (rusky Савва Иванович Мамонтов; * , Jalutorovsk, Tobolská gubernie) byl ruský průmyslník, podnikatel a mecenáš. Jde o jednoho z nejslavnějších ruských podnikatelů konce 19. století. Díky svým aktivitám byl známý pod přídomkem „Velkolepý“ nebo také „Moskevský Mediči“ (Lorenzo I. Medicejský).  Mamontov byl iniciátorem založení Soukromé ruské opery, podílel se na financování, vytvoření estetické koncepce a úpravě divadelních představení, které tvořili členové Mamontovského kroužku. Od roku 1899 financoval časopis „Mir iskusstva“.

Savva Ivanovich Mamontov (, ; 3 October 1841 (15 October N.S.), Yalutorovsk – 6 April 1918, Moscow) was a Russian industrialist, merchant, entrepreneur and patron of the arts.


Životopis.

Philip Livingston narozený v Albany v New Yorku 15. ledna 1716 byl čtvrtý přeživší syn Philipa Livingstona (1686–1749), 2. lorda of the manor (titul vlastníka panství) a Catherine Van Brugh Livingston, dcery starosty Albany Pietera Van Brugha. Spolu se svým bratrem Williamem Livingstonem (1723–1790) vyrostl v Albany a rozdělil svůj čas mezi rodný Albany Townhouse a Manor House v Linlithgo u řeky Hudson.

Kariéra.

V roce 1737 Philip absolvoval na Yale a vrátil se do Albany pokračovat v kariéře obchodníka u svého otce. Vlivem svého otce získal také stáž v místní správě v Albany. Poté se usadil v New Yorku a pokračoval v obchodování, dovážel cukr ze Západní Indie. Během války krále Jiřího (1744–1748), Livingston velmi zbohatl. Spekuloval v oblasti nemovitostí a obchodu s otroky. Měl kamenný městský dům na Duke Street na Manhattanu a také čtyřicetiakrový statek na Brooklyn Heights. Jako obchodník pracoval do roku 1762.  Livingston pomohl založit Columbia College, nejstarší část Columbia University a v roce 1754 pomohl zorganizovat New York Public Library. V roce 1770 založil první obchodní komoru a v roce 1756 byl prezidentem a zakládajícím členem St. Andrew's Society, první dobročinné organizace v New Yorku. Byl také jedním z prvních ředitelů New York Hospital.

Livingston politik.

V roce 1754 byl delegátem na Albany Congress. Tam se připojil k delegátům dvanácti dalších kolonií, aby jednali s domorodými Američany a diskutovali o společných plánech pro řešení francouzsko-indiánské války (1754–1763). Livingston se stal aktivním propagátorem úsilí o získávání a financování vojáků pro válku. Vzhledem k svému majetku byl jedním z předních investorů kolonie.  Od roku 1763 do roku 1769 působil jako člen zemského sněmu zástupců a v roce 1768 jako jeho mluvčí. V říjnu 1765 se v New Yorku zúčastnil Stamp Act Congressu, známého také jako Continental Congress of 1765. Výsledkem setkání byl první formální protest k Briánii, což byla předehra americké revoluce. Připojil se k výboru Committee of Correspondence v New Yorku a pokračoval v komunikaci s představiteli dalších kolonií.  Když New York v roce 1775 založil New York Provincial Congress, stal se jeho prezidentem. Byl zvolen delegátem kontinentálního kongresu. Jeho bratr William, prominentní právník v New Jersey, byl delegátem kontinentálního kongresu od roku 1774 do června 1776. V červenci 1775 podepsal Philip Olive Branch Petition, který byl konečným pokusem dosáhnout porozumění s korunou. Stejně jako mnozí z prvních vlastenců, zpočátku neobhajoval úplné odloučení od Anglie, ale nakonec se přidal na stranu revoluce pro opatření, která Britové ukládali kolonistům. Když Britové okupovali New York, Philip a jeho rodina uprchli do Kingstonu v New Yorku, kde měli další sídlo.  Po bitvě na Long Islandu se Washington a jeho důstojníci setkali v Philipově rezidenci v Brooklynu a rozhodli se ostrov evakuovat. Britové následně použili dům Philipa Livingstona jako kasárna a jeho rezidence v Brooklynu jako nemocnice Royal Navy.  Po přijetí nové ústavy státu New York byl v roce 1777 jmenován do senátu státu New York, zatímco nadále pracoval v kontinentálním kongresu. Livingston trpěl vodnatelností a jeho zdraví se zhoršilo v 1778.

Smrt.

Livingston náhle zemřel při účasti na šestém zasedání Kongresu v Yorku v Pensylvánii a je zde pohřben na hřbitově Prospect Hill Cemetery. Livingston byl presbyterián a zednář. Když Livingston zemřel, jeho majetek nestačil ke splacení jeho dluhů a jeho vykonavatelé se vzdali správy panství.

Philip Livingston (15. ledna 1714, Albany – 12. června 1778, Pensylvánie) byl americký obchodník a státník z New Yorku. V říjnu roku 1774 zastupoval New York na prvním Kontinentálním kongresu, kde upřednostňoval uvalení ekonomických sankcí na Velkou Británii jako způsob nátlaku na britský parlament, aby zrušil zákon Intolerable Akt (trestní zákony schválené britským parlamentem v roce 1774 po „Boston Tea Party“ (Bostonské pití čaje). Byl také delegátem druhého kontinentálního kongresu v letech 1775–1778 a signatářem Deklarace nezávislosti.

Philip Livingston (January 15, 1716 – June 12, 1778) was an American merchant and statesman from New York City. He represented New York at the October 1774 First Continental Congress, where he favored imposing economic sanctions upon Great Britain as a way of pressuring the British Parliament to repeal the Intolerable Acts. He was also a delegate to the Second Continental Congress from 1775 to 1778, and signed the Declaration of Independence.


Život.

Edison Vasiljevič Denisov se narodil 6. dubna 1929 v Tomsku. Jeho otec, Vasilij Grigorjevič Denisov, byl radiofyzik a jeho matka, Antonina Ivanovna Titova, byla doktorka. Od dětství se zajímal o matematiku, hudbu a malování. Edison se již v dětství naučil hrát na kytaru a mandolínu, a tak sílil jeho vztah k hudbě. Jeho otec zemřel v roce 1940, když mu bylo 11 let. Po smrti svého otce se musel starat o nemocnou babičku a 2 mladší sestry.  V roce 1946 začal studovat na matematicko-fyzikální fakultě Tomské státní univerzity a zároveň hudební školu v Tomsku. Mezi lety 1946–1950 se naučil hrát na několik hudebních nástrojů. V roce 1951 ukončil svá studia v Tomsku a hned na to se začal věnovat hudbě a na popud Dmitrije D. Šostakoviče nastoupil na Moskevskou státní konzervatoř. Během studia na konzervatoři složil operu "Voják Ivan" ("Иван – солдат"), která byla ovlivněna ruským folklorem. V díle se projevuje nejen znalost lidových písní, ale i schopnost najít nové cesty k současnému umění.  Po roce 1956 se stal profesorem na Moskevské státní konzervatoři a vyučoval instrumentaci a psaní kompozic. Jeho pedagogická práce měla velký význam pro vývoj sovětské hudby.  V 60. letech byl známý po celém světě, avšak doma čelil silné kritice, jeho práce byla pokládána za temnou a chaotickou.  V roce 1979 byl Denisov zařazen do seznamu Chrennikova sedmička. Skladatelé, kteří neodpovídali kritériím sovětského skladatele byli zařazeni do tohoto seznamu a měli zakázáno vycestovat do zahraničí.  Více než 30 let spolupracoval se zakladatelem divadla Na Tagance Jurijem Ljubimovem, pro kterého skládal hudební a filmovou hudbu.  V roce 1990 se stal ředitelem moskevského Sdružení pro soudobou hudbu.  V poslední letech svého života žil a pracoval ve Francii.

Dílo.

V 60. letech se Denisov zajímal o současnou hudbu v zahraničí. Mezi jeho největší inspirace patřila francouzská, vídeňská hudba a poválečná avantgarda Pierra Bouleze a Karlheinze Stockhausena. Během těchto let se věnoval podrobné analýze děl hudebních skladatelů (např. díla Stravinského, Mahlera, Debussyho anebo Stockhausena), o kterých se na konzervatoři neučili a pomocí těchto analýz zkoušel nové způsoby skládání hudby. A tím byla ovlivněna jeho vlastní tvorba.  Začal experimentovat s technikami dodekafonie a serialismu. Chtěl dosáhnout kompoziční techniky, kde pevné a trvalé struktury interagují s neustále měnícími se melodickými strukturami a první takovou prací byla "Le Soleil des Incas" (1964) ("Slunce Inků").  V 70. letech napsal sérii instrumentálních koncertů (klavírní, flétnový, houslový). Mimo dodekafonie Denisov začal používat prvky elektronické hudby či nové techniky hraní. Mnoho jeho koncertů bylo složeno zejména pro západní umělce, včetně saxofonisty Jean-Marie Londeixe, hobojisty Heinze Hollingera, klarinetisty Eduarda Brunnera a flétnistky Aurèle Nicoletové.  V 80. letech pokračoval v psaní koncertních kompozic, v tomto období vznikla jedno z jeho nejdůležitějších děl, a to "Pěna dní" (Пена дней, 1981) – premiéra 1986. Denisov volně kombinoval různé techniky a v jeho tvorbě se výrazněji objevovala ruská lidová hudba. V pozdních 90. letech Denisov napsal "Histoire de la vie et de la Mort de Notre Seigneur Jésus Christ" (Život a smrt našho Pána Ježíše Krista, 1992) a "Morgentraum" (Ranní sen, 1993), v nichž se projevilo téma náboženství.

Edison Vasiljevič Denisov (rusky Эдисон Васильевич Денисов, 6. dubna 1929, Tomsk, SSSR – 24. listopadu 1996, Paříž, Francie) byl ruský hudební skladatel, představitel ruské avantgardní hudby 20. století. Je považován za jednu z nejdůležitějších osobností generace po éře Šostakoviče.

Edison Vasilievich Denisov (, 6 April 1929 – 24 November 1996) was a Russian composer in the so-called "Underground", "alternative" or "nonconformist" division of Soviet music.


Terminologie.

V literatuře i dalších pramenech se lze setkat s více způsoby přepisu názvu této střely do českého jazyka. Název Minié vychází přímo ze jména vynálezce. Běžně se používá přepis s krátkým „e“ – tedy minie. Lze se setkat i s variantou se zdvojenou hláskou „n“ – tedy minnie.

Princip a přínos střely.

Střela umožnila rychlejší nabíjení předovek s drážkovaným vývrtem. Drážkovaný vývrt byl už vynalezen, ale u zbraní nabíjených zepředu znesnadňoval nabíjení. Drážkovaný vývrt udělí střele při výstřelu rotaci, což stabilizuje let střely. Tak je možno střílet přesněji na delší vzdálenost. Je ale potřeba aby střela měla větší průměr aby se mohl vnější plášť střely při výstřelu zaříznout do drážek. U zbraní nabíjených zepředu je ale potřeba střelu protlačit celou vélkou vývrtu, což u střely většího průměru není jednoduše možné.  Před vynálezem střely Minie se problém řešil různými jinými způsoby. Například:  Střela minie byla tak úzká, že prošla snadno vývrtem, ale konstrukčně byly vyrobena tak, že se při výstřelu sama rozšířila. K tomu došlo díky kuželovému otvoru ve dnu střely, do kterého byl vložen železný kryt. Kryt byl při výstřelu zatlačen do kuželového otvoru, čímž střelu rozšířil a utěsnil ve vývrtu hlavně. Tuto variantu zobrazuje obrázek v úvodu článku.  Střely minie měly špičku, což zlepšovalo jejich aerodynamické vlastnosti. Pro nabíjení takových střel se používal tvarovaný nabiják tak, aby nedocházelo k jejich deformaci.  Mimo snadného nabíjení díky menšímu průměru přinášela střela i další výlepšení. Na střele byly vyrobeny drážky po jejím obvodu. Obvyklý počet jsou tři drážky, ale to platné pro všechny varianty. V těchto drážkách bylo umístěno mazivo, které je pro střelbu se zbraní používajících černý střelný prach důležité.

Konstrukční varianty.

Uvedený princip byl dále použit a modifikován různými zeměmi i vynálezci. Existují varianty s dřevěným klínem (například Enfield) a také verianty které nepožívají žádný další rozšiřující prvek. Rozšíření střely je způsobeno jen vytvarování jejího dna (Burton).

Historický vývoj.

Střely Minnie byly ve své době pokrokem, ale vývoj technologie vedl k jejich překonání. Přestože byl znám a používán princip zadovek už od počátku 15. století, nebyl rozšířen. Technologická omezení neumožňovala vyrábět dostatečně kvalitní zadovky. Konec 19. století ale přinesl pokrok ve výrobních technologiích zbraní i střeliva. Předovky ustoupily zadovkám s jednotným střelivem, což znamenalo, že střely minié ztratily smysl.

Minié je střela určená pro předovky s drážkovaným vývrtem hlavně, která má konstrukčně upravené dno tak aby se při výstřelu sama rozšířila a utěsnila tak střelu v drážkách. Vynálezcem této střely byl kapitán francouzské armády Claude-Étienne Minié po němž je střela pojmenována. Tato střela byla dále zdokonalována a vyráběna ve více modifikacích. Název Minié je používán obecněji pro pojmenování celé skupiny střel používajících podobný princip.

The Minié ball, or Minni ball, is a type of muzzle-loading spin-stabilized bullet for rifled muskets named after its developer, Claude-Étienne Minié, inventor of the French Minié rifle. It came to prominence in the Crimean War and American Civil War.  Rifling, the addition of spiral grooves inside a gun barrel, imparts a spin to a bullet, greatly increasing the range and accuracy of a gun. Prior to the Minié ball, balls had to be jammed down the rifle barrel, sometimes with a mallet, and after a relatively small number of shots, gunpowder residue built up in the spiral grooves, which then had to be cleaned out. The development of the Minié ball was significant, because it was the first projectile that was small enough to be easily put down the barrel of a rifled long gun. Both the American Springfield Model 1861 and the British Pattern 1853 Enfield rifled muskets, the most common weapons used during the American Civil War, used the Minié ball.


Životopis.

Narodila se 22. prosince 1952 ve vesnici Togur v Tomské oblasti do rodiny deportovaných Lotyšů Ligity a Aivarse. Matka Ligita, roz. Dreifelde (1926–2006), byla deportována na Sibiř 14. června 1941 společně se svou matkou a otcem. V roce 1948 se vrátila do Lotyšska, ale v roce 1949 byla zatčena a poslána zpět. Otec Aivars (* 1931) byl se svou matkou deportován 25. března 1949.  30. května 1957 se čtyřletá Sandra Kalniete vrátila se svými rodiči do Lotyšska. Základní a střední školu navštěvovala v Rize (1960–1971). Dálkově studovala na katedře Dějin umění a teorie na Lotyšské umělecké akademii (1975–1981). Poté pracovala jako švadlena v salonu "Baltijas modes" (Baltská móda) při výrobním svazu „Daile” (1981–1982). V roce 1983 se stala referentkou Svazu umělců Lotyšské SSR, poté byla výkonnou tajemnicí jeho představenstva (1987–1990). Působila také jako tajemnice v nakladatelství Liesma (1985–1987).

Politická kariéra.

V roce 1988 vstoupila S. Kalniete do politického hnutí Latvijas Tautas fronte, které hrálo významnou roli v procesu obnovení lotyšské nezávislosti, a stala se místopředsedkyní představenstva. Pracovala jako vedoucí protokolu na Ministerstvu zahraničních věcí Lotyšské republiky (1990–1993). Byla náměstkyní ministra zahraničí ve vládě Ivarse Godmanise a později první tajemicí na lotyšském velvyslanectví ve Spojeném království. Absolvovala kurzy na Institutu mezinárodních vztahů University of Leeds (1992). Od roku 1993 do roku 1995 byla mimořádným a zplnomocněným velvyslancem Lotyšska v OSN a UNESCO v Ženevě. Navštěvovala kurzy Institutu mezinárodních vztahů na Ženevské univerzitě (1995).  Od roku 1997 do roku 2002 byla lotyšskou velvyslankyní ve Francii. Od listopadu 2002 do března 2004 byla ministryní zahraničí ve vládě Einarse Repšeho. V listopadu 2006 byla zvolena poslankyní lotyšského parlamentu Saeima. Po volbách do Evropského parlamentu 2009 se stala europoslankyní, opětovně byla zvolena ve volbách do Evropského parlamentu 2014. Ve volbách do Evropského parlamentu v roce 2019 byla Kalnieteová znovu zvolena do Evropského parlamentu za stranu Jaunā Vienotība. Kalniete byla zvolena místopředsedkyní Evropské lidové strany.

Ocenění.

Sandra Kalniete obdržela několik lotyšských i zahraničních ocenění, včetně nejvyššího lotyšského vyznamenání Řád tří hvězd (1995) a francouzského Řádu čestné legie (2001).

Autorka.

Ve své knize "Ar balles kurpēm Sibīrijas sniegos" (2001, V plesových střevíčkách sibiřským sněhem) sepsala Kalniete příběh svých rodičů vyhnaných Sibiř. Popsala osudy své rodiny, ale zároveň osudy celého lotyšského národa, jelikož v Lotyšsku neexistuje žádná rodina, která by netrpěla stalinistickými represemi či vyhnanstvím. Jedná se o nejvíce překládané lotyšské literární dílo od získání nezávislosti – kniha vyšla např. ve Francii, Německu, Itálii, Švédsku a České republice (2005, přeložil Michal Škrabal, vydal Lubor Kasal).

Sandra Kalniete (* 22. prosince 1952) je lotyšská politička, kunsthistorička, spisovatelka a diplomatka. Místopředsedkyně správní rady Latvijas Tautas fronte (1988, Lotyšská lidová fronta), lotyšská velvyslankyně při OSN (1993–1995) a ve Francii (1997–2002), lotyšská ministryně zahraničí (2002–2004), poslankyně Evropského parlamentu (od roku 2009).

Sandra Kalniete (born 22 December 1952) is a Latvian politician, author, diplomat and independence movement leader. She served as Foreign Minister of Latvia 2002–2004 and as European Commissioner for Agriculture, Rural Development and Fisheries in 2004. Since 2009, she has served as Member of the European Parliament (MEP) for the European People's Party.  She is currently a member of the Committee on Foreign Affairs (AFET) and a substitute member of the Committee on Agriculture and Rural Development (AGRI). Additionally she is a member on the Delegation for relations with the countries of Southeast Asia and the Association of Southeast Asian Nations (ASEAN) and a substitute member on the Delegation to the EU-Ukraine Parliamentary Cooperation Committee and on the Delegation to the Euronest Parliamentary Assembly.  After her reelection in 2014 she became Vice-Chair of the Group of the European People's Party in the European Parliament. Kalniete is also the chairperson of the Reconciliation of European Histories Group, an all-party group in the European Parliament involved in promoting the Prague Process. The group includes 40 MEPs from across the political spectrum including the European People's Party, the Alliance of Liberals and Democrats, the Greens, and the Progressive Alliance of Socialists and Democrats.  She has previously served as Ambassador to the United Nations (1993–97), France (1997–2000) and UNESCO (2000–02). Beside her native Latvian language she is also fluent in English, French and Russian.


Začátky (1988–1990).

Kapela sahá až do roku 1988, kdy se Kirk Windstein připojil k hardcore punkové kapele ShellShock v New Orleans. Setkal se zde s Jimmym Bowerem, který byl jejich bubeníkem, a rychle se stali přáteli. Skupina se rozpadla, když Mike Hatch, jejich kytarista, spáchal sebevraždu na konci roku 1988 (někteří fanoušci Pantery věří, že to byla inspirace pro píseň „ Hollow “ z jejich 1992 alba Vulgar Display of Power). Kapela tedy nahradila Hatcha Kevinem Noonanem a pokračovala pod novým názvem Aftershock. Pod tímto jménem vydali v polovině roku 1989 demo a poté se znovu přejmenovali na Wrequiem, přičemž basista Mike Savoie opustil kapelu a nahradil ho Todd Strange. V roce 1990 se znovu přejmenovali na The Slugs a v polovině roku 1990 vydali demo, ale kapela se rozpadla.  Windstein uvažoval o tom, že se stane kytaristou kapely Exhorder která je rovněž z New Orleans, ale on a Strange reformovali svou kapelu s Craigem Nunenmacherem jako bubeníkem, kterého později nahradil Tommy Buckley ze Soilent Green a Kevin Noonan se vrátil zpět na kytaru. V polovině roku 1991 se skupina přejmenovala na Crowbar. Windstein uvedl Celtic Frost jako jeden z prvních vlivů skupiny na zvuk.

Kariéra (1991–dosud).

Debutové studiové album Obedience Thru Suffering vyšlo v roce 1991, ale nedosáhlo významného úspěchu nebo airplay. Samozvané album (Crowbar) z roku 1993 už bylo lepší, osobní přítel kapely Phil Anselmo (Pantera, Down a Superjoint Ritual ) produkoval nahrávku, a to pomohlo k národní podpoře na MTV u Headbanger's Ball. Kromě toho byla přehrávány videoklipy pro „All I had (I Gave)“ a „Existence is Punishment“. Po tomto úspěchu skupina pokračovala v nahrávání klipů, vydávala se na hlavní turné s Panterou a nahrávala další alba.  Dost o Crowbar vypovídá v domácím videu Pantera Home 3. Kapela pokračovala v nahrávání a cestování. V roce 1994, videoklip Pantery píseň “Im Broken” Anselmo nosil Crowbar / Eyehategod tričko. Původní bubeník Nunenmacher opustil kapelu v roce 1996 a byl nahrazen Bowerem z Down a Eyehategod a na nahrávce z roku 1996 Anselmo zpíval doprovodné vokály na pár skaldbách na Broken Glass.  V roce 2000, po nahrání desky, se původní bubeník Nunenmacher znovu připojil ke skupině pro „Penchant For Violence Tour“ s „The Brotherhood of Brewtality“ Black Label Society a Sixty Watt Shaman. V polovině turné nahradil Nunenmacher bubeníka BLS Phil Ondicha a po zbytek turné hrál v obou kapeelách a nakonec se trvale připojil k BLS.  Kapela pokračuje v show, půjčuje si členy z New Orleanských metalových kapel jako Goatwhore a Acid Bath. Na desce Lifesblood pro Downtrodden (2005), basista Pantery a Down Rex Brown hrál na baskytaru ale dokonce i na klávesy. Producent Down Warren Riker rovněž pomáhal.  Kapela je také známá tím, že coveruje materiál jiných kapel – například Iron Maiden či Led Zeppelin. V prosinci 2009, Crowbar měli tour s Hatebreed, The Acacia Strain, The Casualties a dalšími v rámci Stillborn Festu.  Od září 2010 má Crowbar v současné době smlouvu s E1 Music v Severní Americe a s Century Media v Evropě a 8. února 2011 vydali své deváté studiové album Sever the Wicked Hand.  Basista Pat Bruders opustil Crowbar v září 2013. Bruders vysvětlil, že se chce zaměřit na turné s Down. Bruders byl nahrazen Jeffem Goldenem, který předtím hrál s Six Feet Under, Thy Will Be Done a Goatwhore.  Crowbar vstoupil do studia na konci roku 2013 a začal nahrávat „ Symmetry in Black “, který byl uveden v Severní Americe 27. května 2014 prostřednictvím E1 Music.  V květnu 2016 basista Jeff Golden na své facebookové stránce oznámil, že byl vyhozen z kapely. Později se připojil k metalové skupině Lord Dying z Portlandu. Krátce po Goldenově odchodu Windstein oznámil, že zakládající basista Todd Strange se vrácí. V červenci 2018 Strange se přestal účastnit turné, i tak ale zůstane členem Crowbar. Jeho závěrečné vystoupení bylo na 20. výročí show Odd Fellows Rest 20. srpna 2018 – Shane Wesley je jeho náhradníkem na živá vystoupení kapely.  V polovině roku 2017 podporoval Crowbar byli předkapelou Overkill na každoročním turné Metal Alliance Tour.  Na jaře roku 2018 se Crowbar byli předkapelou pro Hatebreed.  Crowbar byli předkapelou pro Killswitch Engage na krátkém podzimním turné v listopadu 2018.

Crowbar je americká sludge metalová skupina založená v New Orleans v Louisianě ve Spojených státech v roce 1990. Jejich hudba v sobě kříží pomalý doom metal s agresí tvrdého punku, propagovali styl známý jako sludge metal vedle spolu s kapelami New Orleans scény – jako Eyehategod, Soilent Green, Acid Bath a Down.

Crowbar is an American sludge metal band formed in New Orleans, Louisiana, United States, in 1990. Through infusing a slow, low-keyed, brooding doom metal sound with the aggression of hardcore punk, they pioneered a style known as sludge metal - albeit Windstein admitted a mild dislike to the term - alongside other bands of the New Orleans heavy metal scene such as Eyehategod, Soilent Green, Acid Bath, and Down.


Raný život a vzdělání.

Pappé se narodil v Haifě, v Izraeli, židovským rodičům německého původu, kteří uprchli před nacistickou perzekucí ve 30. letech. Ve věku 18 let byl odveden do Izraelských obranných sil a sloužil v Golanských výšinách během Jomkipurské války v roce 1973. V roce 1978 promoval na Hebrejské univerzitě v Jeruzalémě a v roce 1984 získal doktorát z historie na Oxfordské univerzitě pod vedením Alberta Houraniho a Rogera Owena. Jeho dizertační práce se stala jeho první knihou, "Britain and the Arab-Israeli Conflict".

Akademická kariéra.

Pappé byl v letech 1984 až 2006 docentem na Katedře dějin Středního východu a na Politologickém oddělení univerzity v Haifě. Od roku 1993 do roku 2000 byl akademickým ředitelem Výzkumného ústavu míru v Givat Haviva a předsedou Institutu Emila Toumy pro palestinská studia.  Pappé odešel z Izraele v roce 2007, aby se ujal svého jmenování v Exeteru, poté co jeho podpora bojkotu izraelských univerzit vedla prezidenta Haifské univerzity k vyzvání k jeho rezignaci. Pappé řekl, že pro jeho „nevítané názory a přesvědčení“, považoval „život v Izraeli stále těžší a těžší“. V rozhovoru pro katarské noviny vysvětloval své rozhodnutí takto: „Byl jsem na své univerzitě bojkotován a došlo k pokusům o moje propuštění ze zaměstnání. Každý den dostávám od lidí výhružné telefonáty. Nejsem vnímán jako hrozba pro izraelskou společnost, ale moji lidé si myslí, že jsem buď šílený, nebo že jsou mé názory irelevantní. Mnoho Izraelců také věří, že pracuji jako žoldnéř pro Araby.“

Případ Katz.

Pappé veřejně podporoval diplomovou práci studenta Haifské univerzity Teddyho Katze, která byla obhájena s vyznamenáním, podle které se Izrael dopustil masakru v palestinské vesnici Tantura během války v roce 1948, na základě rozhovorů s arabskými obyvateli vesnice a s izraelským veteránem operace. Ani izraelští, ani palestinští historici, dříve nezaznamenali žádnou takovou událost, kterou Meyrav Wurmser popsal jako „smyšlený masakr“, ale podle Pappého byl „příběh Tantury vyprávěn již dříve, již v roce 1950. . . Objevuje se v pamětech haifského prominenta, Muhammada Nimr al-Khatiba, který několik dní po bitvě zaznamenal palestinské svědectví.“ V prosinci 2000 byl Katz zažalován za urážku na cti veterány Alexandronské brigády a poté, co bylo vyslechnuto svědectví, stáhl své obvinění z masakru. O dvanáct hodin později své odvolání odvolal. Během soudu, právníci zastupující veterány poukázali na údajné rozpory mezi Katzem nahranými rozhovory a popisy v Katzově práci.  Katz svou práci přepracoval a po soudním řízení byla univerzitou jmenována komise, která ji přezkoumá. Hodnocení revidované práce bylo velmi smíšené, ale celkově neobhájila. Pappé nadále brání Katze i jeho tezi. Tom Segev a další tvrdili, že v tom, co popsal Katz, jsou klady nebo špetka pravdy. Podle izraelského nového historika Bennyho Morrise „neexistuje jednoznačný důkaz masakru ve velkém měřítku v Tantuře, ale byly tam spáchány válečné zločiny.“

Politický aktivismus.

V roce 1999, Pappe se ucházel o hlasy ve volbách do Knessetu jako sedmý na spojené kandidátce Izraelské komunistické strany a Chadaše.  Po letech politického aktivismu podporuje Pappé ekonomické a politické bojkoty Izraele, včetně akademického bojkotu. Věří, že bojkoty jsou ospravedlnitelné, protože „izraelská okupace je dynamický proces a každým dnem se zhoršuje. Rada asociací univerzitních učitelů (Council of Association of University Teachers; AUT) si může vybrat, zda bude stát a nedělat nic, nebo být součástí historického hnutí podobného kampani proti apartheidu proti bílému supremacistickému režimu v Jihoafrické republice. Výběr této možnosti nás může posunout vpřed k jediné zbývající životaschopné a nenásilné cestě k záchraně Palestinců i Izraelců před hrozící katastrofou.“  V srpnu 2015, Pappe byl signatářem dopisu kritizující zprávy "The Jewish Chronicle" o propojení Jeremyho Corbyna s údajnými antisemity.

Kritika.

Knihy Ilana Pappého byly chváleny Avim Shlaimem, Walidem Khalidim, Richardem Falkem, Ellou Shohat, Nur Masalha a Johnem Pilgerem kromě dalších.  Mezi kritiky jeho práce patří Benny Morris (který popsal některé z Pappeova psaní jako „úplné výmysly“ a obvinil ho z nedbalé nebo nečestné práce), Efraim Karsh, Herbert London a Steven Plaut, jakož i profesoři Daniel Gutwein a Yossi Ben-Artzi z Haifské univerzity. Pappé odpověděl na tuto kritiku, odsoudil Morrise za to, že zastává „odporné rasistické názory na Araby obecně a zejména na Palestince“.  V roce 2012 "Časopis Palestinských studií" ("JPS") přeložil a zveřejnil dopis Ben-Guriona z roku 1937 poté, co pro-izraelská skupina pro monitorování médií CAMERA nahlásila chybu v článku, který Pappé napsal pro JPS, poté co je CAMERA informovala, že citace v článku byla nesprávně připsána Ben-Gurionovi. JPS nicméně uvedl, že přeložený dopis potvrdil, že bez ohledu na chyby v Pappého citaci, byl základní výklad dopisu poskytnutý Pappého článkem a knihou správný. CAMERA čelila poskytnutím původního, ručně psaného dopisu od Ben-Guriona, a obviňovala nejen z toho, že byla příslušná věta nesprávně přeložena, ale v článeku byl také nesprávně interpretován kontext tohoto dopisu.

<nowiki> </nowiki>Ilan Pappé (hebrejsky: אילן פפה, IPA: [iˈlan paˈpe]; * 7. listopadu 1954) je izraelský historik žijící v zahraničí a socialistický aktivista. Je profesorem na Vysoké škole sociálních a mezinárodních studií na Exeterské univerzitě ve Velké Británii, ředitelem Evropského střediska pro palestinská studia univerzity a spoluředitelem Exeterského centra pro etnopolitická studia.  Pappé se narodil v Haifě v Izraeli. Před příchodem do Velké Británie byl docentem politologie na Haifské univerzitě (1984–2007) a předsedou Institutu Emila Toumy pro palestinská a izraelská studia v Haifě (2000–2008). Je autorem knih "The Ethnic Cleansing of Palestine" (2006), "The Modern Middle East" (2005), "" (2003), and "Britain and the Arab-Israeli Conflict" (1988). Byl také vedoucím členem strany Chadaš, a na kandidátní listině strany pro volby do Knessetu v letech 1996 a 1999.  Pappé je jedním z izraelských Nových historiků, kteří od odtajnění příslušných dokumentů britské a izraelské vlády na počátku 80. let přepisují historii vzniku Izraele v roce 1948 a navazující vyhoštění nebo útěk 700 000 Palestinců ve stejném roce. Pappé napsal, že o vyhoštění nebylo rozhodnuto "ad hoc", jak tvrdí jiní historici, ale představovalo etnické čištění Palestiny, v souladu s Plánem Dalet, vypracovaným v roce 1947 budoucími vůdci Izraele. Viní vznik Izraele jako příčinu neexistujícího míru na Blízkém východě a argumentuje tím, že Sionismus je nebezpečnější než islámská militantnost, a vyzval k mezinárodnímu akademickému bojkotu Izraele.  Pappé podporuje jednostátní řešení, které předpokládá dvojnárodnostní stát pro Palestince a Izraelce.  Jeho práce byla podporována i kritizována dalšími historiky. Než v roce 2007 opustil Izrael, byl odsouzen v Knessetu, izraelském parlamentu; ministr školství požadoval, aby byl propuštěn; jeho fotografie se objevila v novinách ve středu terče; a dostal několik hrozeb smrtí.

Ilan Pappé (, ; born 1954) is an expatriate Israeli historian and socialist activist. He is a professor with the College of Social Sciences and International Studies at the University of Exeter in the United Kingdom, director of the university's European Centre for Palestine Studies, and co-director of the Exeter Centre for Ethno-Political Studies.  Pappé was born in Haifa, Israel. Prior to coming to the UK, he was a senior lecturer in political science at the University of Haifa (1984–2007) and chair of the Emil Touma Institute for Palestinian and Israeli Studies in Haifa (2000–2008). He is the author of "The Ethnic Cleansing of Palestine" (2006), "The Modern Middle East" (2005), "A History of Modern Palestine: One Land, Two Peoples" (2003), and "Britain and the Arab-Israeli Conflict" (1988). He was also a leading member of Hadash, and was a candidate on the party list in the 1996 and 1999 Knesset elections.  Pappé is one of Israel's New Historians who, since the release of pertinent British and Israeli government documents in the early 1980s, have been rewriting the history of Israel's creation in 1948, and the corresponding expulsion or flight of 700,000 Palestinians in the same year. He has written that the expulsions were not decided on an "ad hoc" basis, as other historians have argued, but constituted the ethnic cleansing of Palestine, in accordance with Plan Dalet, drawn up in 1947 by Israel's future leaders. He blames the creation of Israel for the lack of peace in the Middle East, arguing that Zionism is more dangerous than Islamic militancy, and has called for an international boycott of Israeli academics.  Pappé supports the one-state solution, which envisages a binational state for Palestinians and Israelis.  His work has been both supported and criticized by other historians. Before he left Israel in 2008, he had been condemned in the Knesset, Israel's parliament; a minister of education had called for him to be sacked; his photograph had appeared in a newspaper at the centre of a target; and he had received several death threats.


Jednotlivá znamení.

Podle zdroje:

Imix.

Imix je prvním dnem mayského kalendáře, symbolizuje prastarého draka, a doslovný překlad glyfu je aligátor. Postava tohoto draka se vyskytuje v mýtech o stvoření světa, je první bytostí z moře. Glyf ale také může symbolizovat leknín, což je dle Mayů první květina světa a krokodýl (aligátor) by mělo být první zvíře světa na pevnině. První den "Tzolkinu" tedy symbolizuje prapůvodní stvoření. Vládnoucí božstvo je prvotní matka Mam, bohyně vod a čísla 5.

Ik.

Glyf druhého dne překládáme jako slovo vítr. Druhého dne stvoření byla velká vichřice, která foukala nad oceánem a přinesla světu pohyb. Božstvem je větrný bůh a panovník čísla 3, Ik.

Akbal.

Překlad glyfu druhého dne je nejednoznačný. Může znamenat buď noc anebo podsvětí. Připomíná dobu vlády temných démonů, dobu temna. Na chrámech symbolizuje tento glyf vchod do podzemí chrámu. Božstvem jsou bohové mrtvých, pánové z Xibalbá, tito démoni ovládají číslo 10.

Kan.

Slovo Kan je označení pro mýtickou postavu, prvního živočicha na pevnině. Měla tělo, které vypadalo jako živočich a rostlina dohromady, s hlavou draka. Toto monstrum je symbolem úrodné země. Čtvrtý kin (den) mayského kalendáře popisuje čas, kdy se objevil první život na Zemi. Glyf symbolizuje žlutou, zralou kukuřici, doslovný překlad je semeno. Bohyní tohoto dne je opět prvotní matka Mam.

Chicchan.

Doslovný překlad je had. Mayové si mysleli, že Galaxie Mléčná dráha je "nebeský had". Tvořila spojení mezi bohy a lidem. Božstvem tohoto dne je "opeřený had" (u Mayů Kukulkán, u Aztéků či Toltéků Quetzalcoátl), jemuž je zasvěcena pyramida v Chichén Itzá (říká se jí "Kukulkánova pyramida", "pyramida Quetzalcoátla" či španělsky "El Castillo"). Tento bůh spojoval protiklady, světlo a tmu, muže a ženu, nebe a zemi.

Cimi.

Na glyfu je vyobrazena lidská lebka, doslovný překlad je smrt. Před tím než vznikl život v rozmanité formě, byl stanoven i jeho konec, může se odehrávat pouze mezi narozením a smrtí. Šestého dne proto vládly ničivé, rozkládající síly. Denní božstvo je bůh smrti Aphucha, představitel čísla 10.

Manik.

Překlad je jelen. Bůh hromu Tohila se ukazoval ve formě jelena, jako forma Kukulkána. Sedmý ten stvoření světa se totiž zjevil Tohil, a jako vůdčí démonická postava uzavřel pakt s člověkem, Mayové budou chráněni před zlem, ale musí bohům dávat oběti. Byl to také den klamu a u Mayů nebyl moc oblíbený. Denním božstvem byl Kukulkán "ve formě Tohila".

Lamat.

Překlad je zajíc. V mytologii to znamená, že mladý měsíční bůh Ixbalanqué využil zajíce ke zdolání pastí démonů podsvětí, aby zachránil svého bratra Ahau, slunečního boha. Toto překonání podsvětí umožnilo stvoření hvězdného nebe. Bohyní dne je matka boha Ixbalanqué, mladá měsíční bohyně Ixquic.

Muluc.

Překlad je voda ve funkci životodárné síly. Když se začala božstva Ixbalanqué a Hunahpú starat o svět, tak se stala voda využitelným elementem a svět se řídil dnem a nocí. Bohové dne jsou mladý bůh kukuřice a prvotní matka Mam.

Oc.

Překlad je pes, jde o den psího boha Tzula. Byl to bůh mrtvol, jedno z nejvíce negativních božstev Mayů. Tento národ měl odpor k psům a psovitm šelmáj (kojot prérijní). Den Oc byl vyhlašován jako den smrti, který se hodil pouze na pořádání pohřbů. Vládnoucí božstvo je bůh mršin Tzul.

Chuen.

Překlad je opice. Opice a opičí bohové byli velmi rozporuplné bytosti. V mýtech byli jako nepovedené předformy člověka. Ovšem i božští bratři Ixbalanqué a Hunaphú, když byli proměněni ve vřešťany pláštíkovité, přinesli lidstvu umělecké řemeslo, tedy hru na flétnu. Jedenáctý den je tedy řízen mužskými energiemi a proto se konalo, a stále koná, svěcení mayských kněží. Dalším aktivním bohem byl opičí buch Hunchuen, který podporoval všechny umělecké, řemeslné a sexuální aktivity.

Mayská denní znamení, někdy bývají označovány jako náhual, jsou názvy pro jednotlivé dny v mayském kalendáři, který nazýváme "Tzolkin". Rozlišujeme celkem 20 těchto znamení a byla popsána na mayských glyfech. Často bývají mylně spojovány s horoskopem.

Tzolkʼin (, formerly and commonly tzolkin) is the name bestowed by Mayanists on the 260-day Mesoamerican calendar originated by the Maya civilization of pre-Columbian Mesoamerica.  The tzolkʼin, the basic cycle of the Maya calendar, is a preeminent component in the society and rituals of the ancient and the modern Maya. The tzolkʼin is still used by several Maya communities in the Guatemalan highlands. While its use has been spreading in this region, this practice is opposed by Evangelical Christian converts in some Maya communities.  The word "tzolkʼin", meaning "division of days", is a western coinage in Yukatek Maya. Contemporary Maya groups who have maintained an unbroken count for over 500 years in the tzolk'in use other terms in their languages. For instance, the Kʼicheʼ use the term "Aj Ilabal Qʼij" [aχ ilaɓal ʠiχ] or "Rajilabal Kʼij" [ɾaχ ilaɓal ʠiχ], 'the sense of the day' or 'the round of the days' and the Kaqchikel use the term "Chol Qʼij" [tʃol ʠiχ], 'the organization of time'. The names of this calendar among the pre-Columbian Maya are not widely known. The corresponding Postclassic Aztec calendar was called "tonalpohualli" in the Nahuatl language.


Rozšíření.

Pochází ze severovýchodní Afriky, z rozsáhlé etiopské náhorní plošiny (rozdělené ve dví velkou příkopovou propadlinou), rozkládající se v nadmořské výšce mezi 1500 až 3000 m n. m na území dnešní Etiopie, Eritreje, Súdánu, Jižního Súdánu a Somálska. Lidmi tamního starověkého osídlení byl pěstován pro jedlý olej již dávno před počátkem našeho letopočtu. V předkřesťanské éře byl rozšířen do přírody dalších okolních zemí a obchodníky pak i do vzdálené Indie, Číny i Japonska.  V současnosti je pro semeno mastňák habešský pěstován mimo Etiopií hlavně v Indií a dále roztroušeně v horských oblastech východní a jižní Afriky a v Asii nejčastěji v Bangladéši, Bhútánu, Nepálu a Pákistánu. V 19. století se v malé míře pěstoval v Evropě a v současnosti i ve Spojených státech amerických. Příležitostně zplaňuje a dostává se do volné přírody na mnoha místech s teplým mírným či subtropickým podnebím.

Ekologie.

Mastňák habešský je terofyt, který se ve své domovině přirozeně vyskytuje hlavně na otevřených pláních savan, kde každoročně vyrůstá zejména na narušovaných místech s nezapojeným travnatým porostem. Za jeho druhotné areály jsou pokládané světlé lemy lesů a křovin, svahy a okraje cest, skládky i rumiště. Spokojuje se s půdou neúrodnou a roste poměrně rychle. Po vysetí a zapravení do mělce přeorané půdy brzy vzklíčí. Kořínky semen produkují alelopatické látky bránící většině jednoděložných rostlin v růstu, takže je v mládí plevele většinou neutlačují. Rostliny jsou krátkodenní, začínají kvést až při zkracování dne, hraniční je doba dne kratší než 12 hodin. Ploidie druhu je 2n = 30.  Pro rodové jméno "Guizotia" byl předlohou francouzský historik a politik François Pierre Guizot, druhové jméno je odvozeno od místa původů, od Habeše. České jméno mastňák vzniklo z vlastnosti semene, které po svléknutí blanitého oplodí působí na omak mastně.

Popis.

Jednoletá bylina s bohatě rozvětvenou lodyhou vysokou 50 až 130 cm (na příhodných místech i 200 cm), která má hluboko sahající hlavní kořen a mnoho postranních kořínků větvenými v hloubce do 5 cm. Lodyha je pevná, tuhá, světle zelená a někdy načervenalá, uvnitř má bílou dřeň, na povrchu je hustě rýhovaná, na bázi lysá a výše drsně chlupatá a je hustě porostlá přisedlými, až objímavými jednoduchými listy. Spodní listy bývají vstřícné a horní střídavé, jejich čepele jsou podlouhlé až kopinaté, 5 až 20 cm dlouhé a 1 až 6 cm široké. Na bázi jsou srdčité až ouškatě objímavé, na vrcholu zašpičatělé, po obvodě celistvé a řídce žláznatě chlupaté, mají vmáčklou žilnatinu a jsou oboustranně matně zelené, spodní listy časem dostávají výrazně žlutý nádech. Palisty bylina nemá.  Na dlouhých, chlupatých, až 14 cm dlouhých stopkách vyrůstají latovitě uspořádané úbory mívající v průměru 2 až 3 cm, které vytvářejí vrcholičnaté květenství. Polokulovitý až zvonkovitý, dvouřadý zákrov má vnější listeny bylinné a vnitřní blanité. Květní lůžko úboru je vypouklé a má blanité, podélně žilkované plevky. Ve středu úboru bývá oboupohlavných květů průměrně padesát, jsou zlatožluté, korunu mají trubkovitou s pěti laloky 5 mm dlouhou. Po obvodě úboru bývá šest až patnáct květů samičích, také zlatožlutě zbarvených, které mají korunu jazykovitou s vejčitou, třízubou ligulou 1 až 1,5 cm dlouhou. Kalich není vyvinutý. V květech je po pěti tyčinkách s prašníky a jedna čnělka s dvoulaločnou bliznou. Opylení květů zajišťuje hmyz.  Plody jsou nažky (semena) 4 až 5 mm dlouhé a 1,5 mm široké, ze samičích květů jsou trojboké a z oboupohlavných čtyřboké. Všechny bývají mírně prohnuté, tmavě hnědé a jsou bez chmýru, po dozrání nažky z lůžka úboru snadno vypadávají. Hmotnost tisíce semen činí 2 až 5 gramů.

Pěstování.

Rostliny se rozmnožují výhradně nažkami, které jsou samovolně rozptylovány větrem či vodou a uměle také lidmi, kteří je šíří při svozu sklizně nebo jako součást ptačího krmiva. Semena uskladněná v suchu si podržují klíčivost nejméně čtyři roky. Na pole se sejí v období dostatku vláhy, obvykle s ukončením období dešťů. Vysévají se do řádků 30 až 50 cm širokých, ve kterých brzy epigeicky vyklíčí. Ručně se plejí dvakrát, poprvé při výšce rostliny 10 cm a podruhé s počátkem nástupu větvení lodyhy. Kořenové alelopatické výměšky a zahuštěný bylinný porost znesnadňuje případným plevelům se příliš rozšířit.  Květy jsou cizosprašné, nedochází k  jejich opylení vlastním pylem. V jednom úboru vykvétají květy postupně asi po dobu osmi dnů, na celém poli kvetou po dobu asi šesti týdnů. Od opylení do zralosti semen uplyne v Etiopii 120 až 180 dnů, v Indii 75 až 120 dnů, doba je rozdílná v důsledku pěstování rozlišných kultivarů i klimatu. Mastňák habešský se vysévá nejčastěji jako meziplodina při pěstování čiroku, prosa, slunečnice nebo sezamu; pole se před jeho setím tradičně nehnojí a roste jen ze zbytkové úrodnosti půdy.  Semena dozrávají postupně a proto je zapotřebí správně určit čas sklizně. Obvykle začíná tři týdny po odkvětu 50 % květů. Rostliny se obvykle ručně seříznou těsně nad zemí a na hromadách se nechají uschnout. Pak se ručně vymlátí na plachtách nebo v mlátičkách. V Etiopii se výtěžek nejčastěji pohybuje od 200 do 500 kg/ha, extrémně až 1000 kg/ha.  V Africe se pěstují tři odrůdy s různou délkou zrání. První 'Abat noug' je pěstována na vysočině v období dešťů, seje se v červnu a sklízí v prosinci, druhá 'Meschno noug' se vysazuje na podmáčených půdách v září a sklízí v lednu, třetí 'Bunegne noug' je nížinný typ vysévaný v červenci a sklízený v říjnu. Odrůdy vysévané v Indii jsou méně citlivé na délku dne, bývají vzrůstově nižší, dozrávají za kratší vegetační dobu a semena mají větší hmotnost, na jednotku plochy však poskytují nižší výnosy.

Význam.

Mastňák habešský se jako olejnina odedávna pěstoval v Africe, hlavně v Etiopii, odkud se v dávné minulosti rozšířil do Indie, kde se v současnosti sklízí okolo 180 000 tun semene. Nažky obsahují průměrně 35 % (u šlechtěných kultivarů 55 %) kvalitního, žlutě zbarveného oleje vhodného pro využití v potravinářství, v kosmetice, při výrobě barev i ve strojírenství. Vylisovaný olej příjemně voní i chutná po vlašských ořeších, obsahuje přes 10 % nasycených mastných kyselin a přes 20 % bílkovin, naopak má nízký podíl (5 %) nežádoucí kyseliny erukové. V místech původu se olej používá hlavně v kuchyni a na svícení.  Zbytky po vylisování jsou dobrým krmivem pro drůbež, celé nažky jsou součástí krmných směsí pro exotické ptactvo (rostlina se takto neúmyslně šíří na druhotná stanoviště po všech kontinentech), semena se vysévají i jako zelené hnojení. Rostliny sloužívají také jako krmivo pro dobytek, který je ale nežere zelené, ale pouze silážované. Suchá vymlácená sláma se využívá v domácnostech jako palivo na vaření.

Mastňák habešský ("Guizotia abyssinica") je jednoletá, teplomilná, až metr vysoká, v létě žlutě kvetoucí rostlina s drobnými květy vyrůstajícími v úborech. Tato suchomilná, původem severoafrická bylina byla v české přírodě zjištěna poprvé roku 1937, pravděpodobně se zde dostala lidským přičiněním. Od té doby je jako nepůvodní druh nacházena v teplých oblastech české krajiny pouze ojediněle, je považována za přechodně zavlékány neofyt. Rod "Guizotia" je tvořen šesti druhy, z nichž jediný "Guizotia abyssinica" je lidmi již po tisíciletí kultivován a využíván.

Guizotia abyssinica is an erect, stout, branched annual herb, grown for its edible oil and seed. Its cultivation originated in the Ethiopian highlands, and has spread to other parts of Ethiopia. Common names include noog/nug (Ethio-Semitic ኑግ "nūg"); niger, nyger, nyjer, or niger seed ; ramtil or ramtilla; inga seed; and blackseed.


Život.

Narodil se 15. ledna 1893 v Drážďanech jako syn prince Fridricha Augusta III. Saského a jeho manželky arcivévodkyně Luisy Toskánské. Jeho sourozenci byli princové Fridrich Kristián, Ernst Heinrich a princezny Markéta Karola, Marie Alix a Anna Monika.  Po rozvodu jeho rodičů roku 1902, převzal jeho otec zodpovědnost za své děti.  Vzdělával se svými sourozenci v "princovské škole", kterou založil jeho otec. Když mu bylo 11 let, stal se korunním princem.  Roku 1912 získal středoškolské vzdělání a začal studovat politologii a poté ekonomii na Vratislavské univerzitě. Studium trvalo tři měsíce. Během studia vstoupil do studentského katolického bratrství KDSt.V. Winfridia.  Po studiu vstoupil do Prvního granátnického pluku č. 100. V tomto pluku sloužil i jeho přítel Ludwig Renn.  Když byl vyslán na frontu v První světové válce, byl povýšen do hodnosti kapitána. Během prvních měsíců války utrpěl vážné zranění nohy. Roku 1915 mu císař Vilém II. Pruský mu předal Železný kříž.  27. července 1916 vstoupil do Skupiny armád korunní princ Ruprecht. Dne 30. srpna 1916 získal Vojenský řád sv. Jindřicha.  30. listopadu 1917 byl povýšen do hodnosti majora a a začal vést První saský královský pěší pluk č. 104. Tento pluk vedl do 22. května 1918.  Na jaře 1918 noviny oznámily jeho zásnuby s vévodkyní Marií Amalií, dcerou vévody Albrechta Württemberského. Konec saského království a touha po kněžství tyto zásnuby zrušila.  13. listopadu 1918 jeho otec abdikoval a roku 1919 se Fridrich vzdal nástupnictví na trůn. Začal studovat filosofii na Univerzitě v Tübingenu a na Vratislavské univerzitě. Teologii studoval na Freiburské univerzitě. Mezitím vstoupil k jezuitům.  15. července 1924 byl vysvěcen na kněze a pastoračně působil v Berlíně.  Zemřel 14. května 1943 při plavání v jezeře Groß Glienicke v Berlíně. Jeho tělo bylo nalezeno za několik týdnů po smrti. Byl pohřben v katedrále Nejsvětější Trojice v Drážďanech.

Tituly a vyznamenání.

Tituly Vyznamenání

Fridrich August Jiří Saský (15. ledna 1893, Drážďany – 14. května 1943, Groß Glienicke) byl saský korunní princ, kněz a jezuita.

Georg, Crown Prince of Saxony or George (15 January 1893 – 14 May 1943) the last Crown Prince of Saxony, was the heir to the King of Saxony, Frederick Augustus III, at the time of the monarchy's abolition on 13 November 1918. He later became a Roman Catholic priest and a Jesuit.


Životopis.

Narodil se jako pátý potomek a jediný syn významného právníka a lorda kancléře Roundella Palmera (1812–1895), po matce byl spřízněn se šlechtickou rodinu Waldegrave. Absolvoval oxfordskou univerzitu, kde vynikl jako student historie. Kariéru zahájil jako soukromý tajemník ministra Hugha Childerse (1882–1885). V letech 1885–1895 byl členem Dolní sněmovny, původně patřil k liberálům, spolu s otcem později přešel k liberálním unionistům. V roce 1895 po otci zdědil titul hraběte a vstoupil do Sněmovny lordů (do té doby jako jeho dědic užíval titul "vikomta Wolmera"). Ve vládě svého tchána markýze ze Salisbury byl státním podsekretářem kolonií (1895–1900) a v této funkci získal vliv díky probíhající búrské válce, která byla tehdy stěžejním tématem britské zahraniční a koloniální politiky. Jako hrabě ze Selborne byl zároveň mluvčím ministerstva kolonií ve Sněmovně lordů (jeho nadřízený ministr kolonií Joseph Chamberlain byl poslancem Dolní sněmovny). Od roku 1900 byl členem Tajné rady a v letech 1900–1905 prvním lordem admirality. V roce 1905 obdržel Řád sv. Michala a sv. Jiří.  V letech 1905–1910 byl vysokým komisařem v jižní Africe, respektive guvernérem v Transvaalu, kde jako nestranný a schopný politik získal popularitu. V roce 1909 získal Podvazkový řád. Po návratu z Afriky žil v soukromí, znovu se vrátil do vlády za první světové války v rámci Asquithova koaličního kabinetu a v letech 1915-1916 byl prezidentem úřadu pro zemědělství.  Získal čestné doktoráty v Oxfordu a Cambridge, v letech 1929–1942 zastával čestnou hodnost hofmistra ve Winchesteru.

Manželství a potomstvo.

V roce 1883 se oženil s Beatrix Cecil (1858–1950), dcerou premiéra 3. markýze ze Salisbury. Měli spolu čtyři děti. Nejstarší syn Roundell (1887–1972) byl dědicem titulů a politikem Konzervativní strany. Druhorozený syn Robert Palmer (1888–1916) padl za první světové války a třetí syn William Palmer (1894–1971) se angažoval v regionální správě hrabství Hampshire. Dcera Mabel Palmer (1884-1958) byla manželkou 5. hraběte Greye, angažovala se ve veřejném dění a v letech 1934–1935 byla členkou vládní komise pro univerzitu v Durhamu.

William Waldegrave Palmer, 2. hrabě ze Selborne ("William Waldegrave Palmer, 2nd Earl of Selborne, 2nd Viscount Wolmer, 2nd Baron Selborne") (17. října 1859, Londýn, Anglie – 26. února 1942, Londýn, Anglie) byl britský státník a koloniální administrátor. Byl synem významného právníka Roundella Palmera a po něm od roku 1895 členem Sněmovny lordů. Jako zeť premiéra markýze ze Salisbury a člen Liberálně unionistické strany byl ministrem námořnictva (1900–1905) a zemědělství (1915–1916), významně se uplatnil ve správě kolonií v jižní Africe. V roce 1909 získal Podvazkový řád. Jeho syn Roundell Palmer byl významným politikem Konzervativní strany.

William Waldegrave Palmer, 2nd Earl of Selborne, (17 October 1859 – 26 February 1942), styled Viscount Wolmer between 1882 and 1895, was a British politician and colonial administrator, who served as High Commissioner for Southern Africa.


Kariéra.

Byl nejstarším synem ministra námořnictva a vysokého komisře v jižní Africe Williama Palmera, 2. hraběte ze Selborne (1859–1942), po matce Beatrix Cecil byl vnukem premiéra 3. markýze ze Salisbury. Studoval ve Winchesteru a Oxfordu, v letech 1910–1940 byl poslancem Dolní sněmovny (od roku 1918 zastupoval v parlamentu nově zřízení volební obvod Aldershot, největší vojenskou základnu v Británii). Za první světové války byl tajemníkem na několika ministerstvech, později zastával nižší funkce ve vládě. V letech 1922–1924 byl parlamentním tajemníkem úřadu pro obchod a v letech 1924–1929 náměstkem generálního poštmistra, v roce 1929 byl jmenován členem Tajné rady. Ve 20. a 30. letech patřil k vlivným konzervativním poslancům a po roce 1938 se soustředil na kritiku zahraniční politiky premiéra Chamberlaina. S titulem barona Selborne byl v roce 1940 povolán do Sněmovny lordů (titul hraběte zdědil po otci v roce 1942, jako otcův dědic do té doby užíval jméno "vikomta Wolmera"). Za druhé světové války působil na ministerstvu veřejných prací a v Churchillově koaliční vládě zastával post ministra pro hospodářskou válku (1942–1945) Po válce se angažoval ve vedení několika obchodních společností a bank. V roce 1945 získal Řád společníků cti, mimo jiné byl smírčím soudcem v hrabství Hampshire, kde rodina vlastnila pozemky.

Rodina.

Jeho manželkou byla od roku 1910 Grace Ridley (1889–1959), dcera ministra vnitra 1. vikomta Ridleye Měli spolu sedm dětí, nejstarší syn William Palmer, vikomt Wolmer (1912–1942), padl za druhé světové války. Jeho syn John Roundell Palmer, 4. hrabě ze Selborne (*1940) je současným představitelem rodu. Z dcer byla Mary Sophia Palmer, provdaná baronka O'Hagan (1920-2001), po druhé světové válce dvorní dámou princezny Alžběty. Rodině hrabat ze Selborne dnes patří zámek "Manderston House" ve Skotsku.

Roundell Cecil Palmer, 3. hrabě ze Selborne ("Roundell Cecil Palmer, 3rd Earl of Selborne, 3rd Viscount Wolmer, 3rd Baron Selborne") (15. dubna 1887, Westminster, Anglie – 3. září 1971, Alton, Anglie) byl britský politik, třicet let poslanec Dolní sněmovny, poté po otci člen Sněmovny lordů, po matce byl blízkým příbuzným významného klanu Cecilů. Jako člen Liberálně unionistické strany a později Konzervativní strany zastával od mládí nižší funkce v několika vládách, v Churchillově koaličním kabinetu byl za druhé světové války ministrem pro hospodářskou válku (1942–1945).

Roundell Cecil Palmer, 3rd Earl of Selborne, CH, PC (15 April 1887 – 3 September 1971), known as "Top Wolmer" and styled Viscount Wolmer from 1895 to 1941, was a British administrator, intelligence officer and Conservative politician.


Život.

Donna Tarttová se narodila v Greenwoodu, v deltě řeky Mississippi, a vyrůstala v blízkém městečku Grenada ve státu Mississippi. Jejímu otci se dařilo jako místnímu potikovi, zatímco její matka pracovala jako sekretářka. Ve třinácti letech Tarttovou prvně publikovali, když její sonet vydal Mississipský literární magazín.  V roce 1981 se zapsala na Mississippskou univerzitu, kde její psaní už v prvním ročníku zaujmulo Willieho Morrise. Na doporučení Morrise pak Barry Hannah, vládnoucí spisovatel na Mississipské univerzitě, zapsal tehdy osmnáctiletou Tarttovou do svého magisterského předmětu o povídke. „Byla ohromně sečtělá,“ popsal ji Hannah. „Prostě výjimečný génius. Literární hvězda.“  Na doporučení Morrise a jiných (vyučujících) v roce 1982 přestoupila na Bennington College, kde u studia kreativního psaní navštěvovala hodiny klasické filologie u Claudea Fredericksa. V roce 2002 Tarttová údajně pracovala na převyprávění mýtu o Daidalovi a Ikarovi pro sérii Canongate Myth, což je série novel, v kterých současní autoři převyprávějí a adaptují antické mýty.  Tarttová konvertovala ke katolicismu a do knihy "The Novel, Spirituality and Modern Culture" (2000) přispěla esejí „The spirit and writing in a secular world“ (Duchovno a psaní v sekulárním světě). V této eseji Tarttová píše, že „... víra je životně důležitá pro můj proces tvorby díla a pro mou motivaci jej vytvářet“, také ale varuje před spisovateli, kteří do svých románů vsouvají své názory a přesvědčení. Píše, že by se spisovatelé měli zdráhat „vkládat své názory přímo do svých děl“.

Dílo.

Románový debut "Tajná historie" (1992) se stal okamžitou senzací. Román podmanivým způsobem popisuje partu studentů klasické filologie, které posedlost antickými klasiky a dionýskou estetikou povede až k dvojí vraždě.  O deset let později vydaný "Malý kamarád" (2002) se také zabývá tematikou vraždy, ač z jiné perspektivy. Dvanáctiletá Harriet Dufresne, bystrá a svérázná holka, se rozhodne vyřešit vraždu svého bratra, která zůstává i po dvanácti letech záhadou.  Román Donny Tartové Stehlík je jejím nejúspěšnějším: v roce 2014 se dočkal Pulitzerovy ceny a o pět let později také filmového zpracování s Anselem Elgortem v hlavní roli. "Stehlík" (2013) je dickensovským vyprávěním Theodora Deckera, který v teroristickém útoku v galerii přichází o matku a zároveň nedopatřením nabývá Fabriciovu malbu stehlíka, která jej provází do Las Vegas a později zpátky do New Yorku – i když nakonec Thea naháněčka za tímto obrazem jakožto symbolem pro krásu a estetično dotáhne až do Amsterdamu.

Donna Tarttová (* 23. prosince 1963) je americká spisovatelka a autorka románů "Tajná historie" (1992), "Malý kamarád" (2002) a "Stehlík" (2013). Za román "Malý kamarád" získala literární cenu WH Smitha, zatímco román "Stehlík" jí v roce 2014 vynesl Pulitzerovou cenu. Časopis "Time" ji v témže roce uvedl ve svém seznamu „Stovky nevlivnějších lidí“.

Donna Tartt (born December 23, 1963) is an American author. Tartt's novels include "The Secret History" (1992), "The Little Friend" (2002), and "The Goldfinch" (2013). Tartt won the WH Smith Literary Award for "The Little Friend" in 2003 and the Pulitzer Prize for Fiction for "The Goldfinch" in 2014. She was included in "Time" magazine's 2014 "100 Most Influential People" list.


Průběh letu.

Mise Boeing Orbital Flight Test úspěšně odstartovala dne 20. prosince 2019 o 11:36:43 světového času (UTC) pomocí nosné rakety Atlas V N22 ze startovacího komplexu 41 na mys Canaveral. O 11:59 UTC NORAD detekoval objekt na oběžné dráze 191 × 76 km se sklonem 51,63 °. Na palubě kosmické lodi byla místo posádky figurína se jménem Rosie the Astronaut (odkazovala na americkou kulturní ikonu všech těžce pracujících žen v továrnách a loděnicích během druhé světové války, nazvanou Rosie the Riveter (Dělnice Rosie)). Figurína během celého letu monitorovala pomocí zabudovaných senzorů podmínky, které by působily na posádku. Po oddělení od nosné rakety se však Starliner ocitl v problémech. Palubní počítač dostával nesprávné informace o údaji, který se označuje jako MET (Mission Elapsed Time - uplynulý čas mise). Důsledkem této chyby se zážeh OIB (Orbital Insertion Burn - zážeh pro usazení na oběžné dráze) neuskutečnil v plánovaném čase. Manévr OIB je potřebný k tomu, aby se loď usadila na parkovací dráze a mohla se začít včas přibližovat k ISS. Kvůli zmíněnému problému začal počítač lodě provádět i nadbytečné korekční zážehy malými orientačními tryskami, čímž loď spotřebovala více pohonných látek, než bylo v této fázi letu optimálně. Řídící středisko se tak rozhodlo poslat Starliner příkaz k provedení zážehu OIB. Loď však v té době letěla nad oblastí pokrytou družicemi TDRS, které zajišťují přenos dat mezi objekty na nízké oběžné dráze a povrchem Země. Příkaz k zážehu OIB se k Starliner dostal až o osm minut později, než měl. Kosmická loď se sice dostala na stabilní oběžnou dráhu, ale její přílet k ISS se značně zkomplikoval. Starliner mohl k stanici přiletět pomocí výrazných úprav oběžné dráhy, ale na tento manévr už neměl dostatek paliva. Další možnost příletu k ISS spočívala v menších korekcích dráhy, ale ty byly nad limity lodě z časového hlediska. Starliner vydrží před připojením ke stanici samostatně fungovat přibližně pět dní. Odborníci z firmy Boeing následně vyslali k Starliner příkaz k zorientování lodě fotovoltaickým panelem k slunci, aby se nabily palubní akumulátory a Starliner mohl nadále fungovat. NASA a Boeing nakonec rozhodli, že kosmická loď zůstane na oběžné dráze dva dny a potom přistane v areálu raketové střelnice White Sands Missile Range v Novém Mexiku, kde měla původně přistát 28. prosince. Ještě týž den, 20. prosince, Starliner provedl za tímto účelem dvě malé korekce dráhy. Kromě operací potřebných k přiblížení a spojení s ISS, se Starliner podařilo splnit ostatní hlavní cíle zkušebního letu na oběžné dráze během 2 dnů ve vesmíru. Dne 22. prosince 2019 ve 12:23 UTC kosmická loď začala brzdící zážeh, který trval 55 sekund. O tři minut později se od lodě oddělil servisní modul a ve 12:46 UTC návratový modul lodě Starliner kontrolovaně vstoupil do horních vrstev atmosféry. O 12:58:02 UTC Starliner úspěšně přistál v poušti v areálu White Sands Missile Range v Novém Mexiku. Kosmická loď z této mise má letět i na první operační let Starliner s posádkou na ISS. Misi USCV-2 má velet astronautka Sunita Williamsová, která vybrala pro tuto loď jméno "Calypso".

Boeing Orbital Flight Test (zkráceně: Boe-OFT) byl první nepilotovaných zkušební let americké kosmické lodi typu CST-100 Starliner společnosti Boeing. Dne 20. prosince 2019 vystartoval z Mys Canaveral k Mezinárodní vesmírné stanici (ISS). Testovat mělo přiblížení a procedury automatického spojení s ISS, přičemž loď měla zůstat připojena ke stanici 7 dní. Starliner se však nezdařil plánovaný zážeh motoru potřebný pro usazení na oběžné dráze a setkání s ISS. NASA a Boeing nakonec rozhodli o předčasném návratu lodě po 2 dnech letu. Následně se odzkoušel úplný návrat do atmosféry, přistání na pevnině a záchranné postupy, které bylo třeba otestovat před prvním pilotovaným letem. Během celého zkušebního letu se sledoval i systém podpory života.

The Boeing Orbital Flight Test (also known as Boe-OFT) was the first orbital mission of the CST-100 Starliner spacecraft, conducted by Boeing as part of NASA's Commercial Crew Program. The mission was planned to be an eight-day test flight of the spacecraft, involving a rendezvous and docking with the International Space Station (ISS), and a landing in the western United States. The mission was successfully launched on 20 December 2019 at 11:36 UTC or 6:36 AM EST, however an issue with the spacecraft's mission elapsed time (MET) clock occurred 31 minutes into flight. This anomaly caused the spacecraft to burn into an incorrect orbit, preventing a rendezvous with the ISS. The mission was reduced to just two days, with the spacecraft successfully landing at White Sands Space Harbor on 22 December.  On 6 April 2020, Boeing announced that they would redo the Orbital Flight Test to prove and meet all of the test objectives. NASA accepted the proposal from Boeing to do another uncrewed test flight, Boeing Orbital Flight Test 2. The redo flight is scheduled for October 2020.


Život.

Benedikt Josef Labre se narodil 26. března 1748 v Amettes, ležící v hrabství Artois. Pocházel z 15 dětí. Otec si povšiml zvláštní povahy svého nejstaršího syna a s domněnkou, že by mohl být vhodným kandidátem pro kněžskou službu jej svěřil k výchově svému bratrovi Františkovi. František Labre byl sám kněz a začal Benedikta učit základy latiny. Vzdělával jej i ve čtení, psaní a katechismu.  Když bylo Benediktovi 16 let, oznámil rodičům přání vstoupit do kláštera. Ideálně však do co možná nejpřísnějšího; řádu cisterciáků přísné observance (tzv. "trapisté"). To se ovšem nesetkalo s pochopením jak ze strany rodičů, tak ze strany trapistů v opatství La Trappe. Druhý pokus o přijetí do kláštera proběhl u mnichů z kartuziánského řádu. Kartuziáni jej přijali, avšak po čase musel odejít, protože pobyt v prostorách kláštera v něm vyvolával nevolnosti, které se projevovaly zejména zvracením. Benedikt stále toužil po tom nejpřísnějším možném klášterním životě, proto se vydal potřetí, konkrétně do dalšího trapistického kláštera v Sept Fons. I tam byl nakonec odmítnut. Zkusil ještě jednou pobyt v jiném kartuziánském klášteře, kde mu však nakonec představený řekl: "Prozřetelnost vás nevolá k našemu způsobu života. Následujte Boží vnuknutí."  Výzvu otce představeného Benedikt zkoumal během následujících 15 let života. Během té doby pěšky putoval Evropou po poutních místech a postupně rozpoznával, že právě to od něj Bůh chce. Živil se ovocem a kořínky, které našel, když dostal nějaký dar, nikdy si jej nenechával pro sebe, vždy nalezl někoho ještě potřebnějšího, než byl on sám. Potulným způsobem žil, zdržoval se zejména v Římě.  Benedikt s sebou vždy nosil "Bibli", "breviář" a "Následování Krista". Vzdělával se v křesťanském učení, o kterém pak mluvil s lidmi z okraje společnosti, hlavně s bezdomovci. Svým zjevem působil jako jeden z nich, a proto jej často lidé litovali: „ubohý nešťastník“. On odpovídal: „Proč nešťastník? Nešťastníci jsou lidé v pekle, kteří ztratili Boha navždy.“  Připojil s k třetímu řádu Františkánů. Horlivě hlásal evangelium a ve zbývajícím čase většinou klečel v jednom z (římských) kostelů a modlil se (často až 40 hodin v kuse). Ještě v den smrti byl na dvou pobožnostech (byl předvečer Zeleného čtvrtka) a večer zemřel. Ihned po smrti se začaly šířit zprávy o uzdraveních, ke kterým mělo dojít na jeho hrobě a na jeho přímluvu.

Svatý Benedikt Josef Labre (26. března 1748 Amettes, Pas-de-Calais – 26. dubna 1783 Řím, Papežský stát) byl francouzský poutník a mystik, zdržující se zejména v Římě. Již během svého života byl mnohými vnímán jako svatý. Kanonizační proces byl zahájen po jeho pohřbu v roce 1783, v roce 1860 byla uzavřena prvotní část s titulem "blahoslavený". V roce 1883 byl prohlášen za "svatého". Je uctíván jako patron lidí bez domova, mentálně nemocných, opuštěných a odmítaných.

Benedict Joseph Labre, () (25 March 1748 – 16 April 1783), was a French mendicant, Franciscan tertiary, and Catholic saint.


Historie.

Jméno pochází z klasické řečtiny, kde χρυσός (chrysos) znamená zlato a κολλα (kolla) tmel k označení materiálu užívaného k pájení zlata; poprvé jej užil Theofrastos v roce 315 př.n.l.

Popis.

Chryzokol je kyanové (tyrkysové) barvy a je podružnou rudou mědi o tvrdosti 2,5 až 7,0. Hustota 2–2,20; vryp světle zelený, lom lasturnatý. Jde o druhotný minerál, vznikající rozkladem sulfidů (chalkopyrit aj.) v oxidačních pásmech ložisek měděných rud. Znatelnějším modravým odstínem se liší od malachitu. Zpravidla se vyskytuje jako mastně až skelně lesklé celistvé, hroznovité, ledvinité nebo krápníčkovité agregáty a kůry nebo jako výplň žil. Hustota 2–2,20; vryp světle zelený. Díky své světlé barvě bývá někdy považován za tyrkys.  Studie z roku 2006 se zdá dokazovat, že chryzokol je mikroskopickou směsí minerálu spertiniitu, chemicky hydroxidu měďnatého, amorfního oxidu křemičitého a vody.

Naleziště.

K významným nalezištím patří Bacanské ostrovy v Molukách (Indonésie), Izrael, Shaba (DR Kongo), Chile, Cornwall (Anglie), Moldova (Rumunsko), Ural, Altaj (Rusko), Arizona, Utah, Idaho, Colorado, Nové Mexiko, Michigan a Pensylvánie (USA).  V Česku je znám z Horní Rokytnice, Rybnice u Semil, Rváčova u Lomnice n. Pop., Rožmitálu u Broumova, Vrančic, Stříbra, Tří Seker u L. Kynžvartu, Horního Slavkova, Hory Sv. Kateřiny, Měděnce, Cínovce, Borovce u Štěpánova, Ludvíkova u Vrbna p. Pradědem.  Na Slovensku jsou předními lokalitami Špania Dolina, Lubietová, Betliar, Košice, Poniky.

Klenotnictví.

Protože je poněkud běžnější než tyrkys a také díky svým atraktivním modrým a modrozeleným barvám je chryzokol už od starověku oblíbený u rytců a výrobců ozdob. Díky poměrně snadnému zpracování a tváření jej často používají stříbrníci a zlatníci jako náhradu za tyrkys. Tvrdost chryzokolu se pohybuje v širokém pásmu Mohsovy stupnice od 2 do 7 v závislosti na obsahu oxidu křemičitého. Tmavě modrý chryzokol je zpravidla pro klenotnické využití příliš měkký, zatímco tyrkysové, zelené a modrozelené odstíny mívají tvrdost blížící se šesti, tedy podobnou jako tyrkys.

Chryzokol je minerál z třídy křemičitanů, vodnatý fylosilikát mědi se vzorcem CuAl"" (HSiO)(OH)."n"H2O (x-1) nebo (Cu,Al)HSiO(OH)."n"HO. O struktuře nerostu vznikly pochyby, neboť spektrografický výzkum naznačuje, že látka označovaná jako chryzokol je možná směsí spertiniitu (hydroxidu měďnatého) a chalcedonu.

Chrysocolla is a hydrated copper phyllosilicate mineral with formula: CuAl(HSiO)(OH)·HO (<1) or (Cu,Al)HSiO(OH)·HO. The structure of the mineral has been questioned, as spectrographic studies suggest material identified as chrysocolla may be a mixture of the copper hydroxide spertiniite and chalcedony.


Historie.

V roce 1084 Bruno Kolínský (kolem 1030–1101) a šest jeho společníků v pohoří Chartreuse, osamělé hornaté oblasti severně od Grenoblu, vybudovali poustevnu, podporovanou biskupem Hugem z Grenoblu (1053–1132). Skládala se z malých dřevěných domů seskupených kolem křížové chodby a kamenného kostela. Tato první kartouza se již nazývala "La Grande Chartreuse", "Velká kartouza". V roce 1132 byla Velká kartouza zničena lavinou kamení a znovu postavena asi dva kilometry jižně od původního umístění. Během svých dějin pak byla Velká kartouza celkem osmkrát zničena požárem a vždy poté obnovena.  Dnešní Velká kartouza pochází většinou ze 17. století, jednotlivé prvky jsou dochovány ještě ze 14. a 15. století. Další kartouzy se zakládaly po Evropě, první již v roce 1090 Brunem z Kolína v Kalábrii. Tato kartouza, klášter Santo Stefano del Bosco, je jednou ze tří stávajících kartouz v Itálii.  Když byla Velká kartouza francouzským státem v roce 1903 uzavřena a kartuziáni byli vyhnáni z Francie, byli přijati v kartuziánském klášteře Farneta v Itálii a v Kartouze sv. Huga v Anglii. Mniši se vrátili až roku 1940.

Současnost.

Dnes je Velká kartouza mateřským klášterem 23 kartuziánských klášterů, které existují po celém světě.  Kvůli povolání kartuziánů k osamělému životu se do Velké kartouzy neumožňuje přístup veřejnosti. Navštívit lze jen muzeum umístěné mimo konvent v přilehlé budově Correrie.  V roce 2005 byl ve Velké kartouze natočen film Philipa Gröninga "Velké ticho", ve kterém klášter poprvé umožnil filmové kameře pohled do každodenního života mnichů.  Likér Chartreuse vyráběný mnichy tohoto kláštera se vyváží do celého světa. V minulosti se příjmy z prodeje používaly na výstavbu nových kartouz, dotovaly se z nich výdaje klášterů bez vlastního příjmu a byly z nich financovány charitativní a náboženské projekty mimo kláštery.

Velká kartouza, francouzsky La Grande Chartreuse, je mateřský klášter kartuziánského řádu. Nachází se tři kilometry severozápadně od vesnice Saint-Pierre-de-Chartreuse ve francouzském departementu Isère.

Grande Chartreuse () is the head monastery of the Carthusian religious order. It is located in the Chartreuse Mountains, north of the city of Grenoble, in the commune of Saint-Pierre-de-Chartreuse (Isère), France.


Popis.

Je to dvoudomý, obvykle vzpřímeně rostoucí keř nebo malý strom, dorůstající maximálních výšek 10–15 metrů. Je obvykle bohatě větvený, často vícekmenný, v mládí s kuželovitou, později s nepravidelně tvarovanou korunou. Kůra je červenohnědá, na vyzrálých větvích se odlupuje v dlouhých vláknitých pruzích. Olistění je pouze jehlicovité. Jehlice vyrůstají ve střídavých přeslenech po třech, jsou 1–2,5 cm dlouhé, na vrcholu špičaté až osinkaté a mají dva výrazné bílé průduchové proužky na svrchní straně a zřetelný kýl na spodní.  Samčí šištice jsou žluté, jednotlivě vyrůstající a pouze 2–3 mm dlouhé; samičí se skládají z 3–6 zdužnatělých šupin, které srůstem vytvářejí kulovitou, svraskalé neojíněné bobuli podobnou jalovčinku neboli galbulus o průměru 7–12 mm, tmavočervené, purpurové nebo sytě hnědé barvy. Opylení se děje pomocí větru, semena jsou 3.

Ekologie a rozšíření.

Jalovec červenoplodý vyrůstá především v oblastech se středomořským klimatem. Areál jeho výskytu se táhne od severozápadní Afriky (Maroko), většiny Španělska a Portugalska přes celé Středomoří a jižní Balkán až po Malou Asii, pobřeží Libanonu a Sýrie, poddruh "J. oxycedrus" subsp. "macrocarpa" obývá černomořské pobřeží Krymu a Kavkaz. Roste na suchých, mělkých půdách na nejrůznějším podloží od silně alkalického po kyselé, často též na písečných dunách, ve výškovém rozmezí od mořské hladiny po více než 1400 m. Typicky se objevuje ve vegetačních formacích typu makchie a garrigue, v pobřežních křovinách, jako podrost v řídkých tvrdolistých lesích s dubem cesmínovitým a lentiškem, ve světlých hájích středomořských borovic (borovice přímořská, halepská, pinie), ve vyšších polohách také v horských lesích s cedry, borovicí černou a dalšími jalovci (ztepilým, páchnoucím aj.).

Využití.

Tvrdé a odolné dřevo jalovce červenoplodého je ceněno v truhlářství a řezbářství, například k výrobě nábytku a dřevěných dekorací. Z větévek a jehlic se destiluje aromatický esenciální olej zvaný "Cade", který má tmavožlutou barvu a silnou kouřovou vůni. Využívá se v medicíně pro jeho antiseptické, antibakteriální a antiparazitické účinky a pro péči o pokožku, přidává se též do kosmetických přípravků jako jsou mýdla, čisticí prostředky, pleťová mléka a vody a nebo parfémy. Dříve se pálil jako kadidlo.  V jižní Evropě je jalovec červenoplodý pěstován také jako okrasný keř, vysazovaný v řadě vyšlechtěných kultivarů v zahradách a parcích.

Jalovec červenoplodý ("Juniperus oxycedrus") je jehličnatý keř nebo menší strom z čeledi cypřišovitých, vyskytující se v oblastech okolo Středozemního a Černého moře. V rámci rodu jalovec patří do podrodu, resp. sekce "Juniperus" vyznačující se pouze jehlicovitými listy; je tedy blízce příbuzný s mimo jiné i v Česku rostoucím jalovcem obecným. Dále se dělí na 3–4 poddruhy.

Juniperus oxycedrus, vernacularly called Cade, cade juniper, prickly juniper, prickly cedar, or sharp cedar, is a species of juniper, native across the Mediterranean region from Morocco and Portugal, north to southern France, east to westernmost Iran, and south to Lebanon and Israel, growing on a variety of rocky sites from sea level up to 1600 m elevation. The specific epithet "oxycedrus" means "sharp cedar" and this species may have been the original cedar or "cedrus" of the ancient Greeks.