Nejstarší historie.

Oslava Vánoc je historicky spjata s lidovými zvyky, které mají kořeny v pohanských rituálech a oslavách slunovratu, kdy se v den 25. prosince opětovně rodil bůh Slunce. Noc z 24. na 25. prosince (ale i noci následující) tak byla odpradávna považována za „svatou noc“, německy nazývanou „Weihnachten“ (už v roce 1170). Oslavu narození Ježíše Krista na 25. prosince začala církev praktikovat přibližně od poloviny 4. století, čímž dostala pohanská posvátná noc křesťanský rozměr.  Vzhledem k tomu, že den svátku sv. Mikuláše (6. prosince) byl o bohoslužbách spojen nejen s legendou o třech obdarovaných dcerách či o třech obdarovaných dětech, ale také se čtením podobenství o svěřených hřivnách, převzala postava sv. Mikuláše při obdarovávání dětí také zvyk ptát se, zda byly hodné a pokorné. Protestanté odmítali formu římsko-katolického uctívání svatých, potažmo i sv. Mikuláše. Lutherem zavedené obdarování „svatým Kristem” o Štědrém večeru bylo natolik abstraktní, že se představa později zavedeného Krista-dítěte (Christkind, Christkindl, Ježíšek) neubránila zhmotnění, nejčastěji v podobě blonďatého kudrnatého dítěte s andělskými křídly.

Ježíšek v betlémech.

Nejstarším zvykem sahajícím až do středověku je tzv. kolébání Ježíška ( ') rozšířené především na území jižního Německa. Od 15. století byl tento zvyk praktikován dětmi v kostelech.  Kolébání Ježíška je možné považovat za předchůdce jesliček a betlémů, které jsou na území alpských zemí, Německa a Rakouska protireformačním produktem jezuitů. I když jesličky (německy "") podle vzoru svatého Františka z Assisi našly v italské Umbrii oblibu i po jeho smrti a církevní hry s výjevem narození Krista se staly 24. prosince součástí půlnoční mše, přesto lze o italských vánočních betlémech v pravém slova smyslu hovořit až ve 14. století, kdy otec Giovanni di Bartolomeo z Fabriana objednal v roce 1348 u Vanni Mainardiho první betlém.  Na území jižního Německa a v prostoru alpských zemí jsou betlémy ztvárňovány a ikonograficky rozšířeny až od 16. století. V lidové tvořivosti zdomácněly během 17. století. V této době vznikl také pro betlém název jesličky (podle úložného prostoru sena v chlévě), přenesený na celou vánoční scénku.Zejména v jezuitské pastorační činnosti hrály betlémy důležitou emocionální roli. První betlém v Čechách představili v roce 1560 jezuité v Praze a odtud se rozšířil i do ostatních českých kostelů. Centrálním tématem betlémů je anděl zvěstující pastýřům narození Spasitele, Svatá rodina – Ježíšek (Jezulátko) v jesličkách s Marií a Josefem – a dále darovníci.

Ježíšek jako symbol nového roku.

Německý humanista Sebastian Brant ve svém díle "Narrenschiff" z roku 1494 popisuje obdarovávání dárky k Novému roku, kdy měl tento zvyk přinášet štěstí a bohatství v nastávajícím roce. Obdarovávání dárky na Nový rok bylo běžné po staletí už ve starověkém Římě a tento zvyk se udržel zejména u románských národů (Západořímská říše). Vzhledem k tomu, že 25. prosinec platil po staletí jako začátek roku, kryjí se některé lidové obyčeje na 1. ledna s těmi vánočními. Kdy přesně došlo k oddělení oslav, se neví. Známé je jen to, že od 15. století až do doby, kdy na jeho místo nastoupil sv. Mikuláš, platil v alpských zemích, jižním Německu a v Sudetech za nositele nového roku „Christkind” (Ježíšek) a jako symbol plodnosti nastávajícího roku byl také vyobrazován.  Křesťanská církev slavila (oproti Římany zavedenému datu 1. ledna) začátek liturgického roku 6. ledna. Už v knize žalmů a kalendáři z 12. století bylo u Vánoc poznamenáno, že tímto dnem začíná nový rok: „""“. V roce 1310 prohlásila římskokatolická církev za počátek nového liturgického roku 24. prosinec (Štědrý den), který byl takto slaven až do zavedení gregoriánského kalendáře. Papež Inocenc XII. přeložil pak v roce 1691 začátek roku znovu na 1. leden. Tento posun neodpovídal lidovým zvyklostem a pro období dvanácti dní mezi Štědrým dnem a svátkem Tří králů se postupně vžilo označení „mezi roky” (německy ), kdy Štědrý den byl nazýván „malým novým rokem“ () a den Tří králů „velkým novým rokem“ ().  Z 15. a 16. století se dochovala řada novoročních přání (např. bavorská koleda, koleda z bavorsko-české hranice, ze západních Čech nebo z Dolního Rakouska v oblasti Wachau), na kterých vystupuje blonďaté kudrnaté děťátko (Ježíšek) „Christkind” jako posel přání šťastného a požehnaného nového roku, někdy s jablkem v ruce (např. na temperovém obrázku od Albrechta Dürera z roku 1493). Na konci 16. století se vedle novoročních přání objevují větší obrázky s vyobrazením Krista-děťátka, předurčené k dekoraci dveří a zdí. Jako symbol požehnání je „Christkind” až do konce 18. století zobrazován nejen na liturgických obrázcích, novoročenkách a přáních, ale také v soukromých dopisech a na tištěných novoročních říkankách a písních po celém území alpských zemí, jižního Německa a Sudet. Jako posel šťastného nového roku se Ježíšek (Christkind) nejdéle udržel na církevních novoročních přáních v alpských zemích.

Ježíšek jako dárkonoš.

Ve středověku naděloval dárky dětem 6. prosince sv. Mikuláš nebo se nadílka odehrávala 28. prosince na svátek neviňátek. Tradice nadílky na Štědrý den (popřípadě 25. prosince na Slavnost Narození Páně) vznikla až později v 16. století. Němečtí protestanté odmítali uctívání svatých podle římskokatolické církve, a tedy i sv. Mikuláše. S největší pravděpodobností to byl Martin Luther, který v 16. století nahradil postavu sv. Mikuláše svatým Kristem (německy ) a přeložil nadílku na den narození Ježíše Krista, tedy 25. prosince. V reformovaném Švýcarsku se konala nadílka až do 19. století na Nový rok. Svatým Kristem byl míněn Ježíš Kristus, neměl však tehdy podobu personifikované postavy.  Teprve postupem času vznikla představa Ježíška (Christkinda) jako andělského zjevení. Andělské připodobnění má pravděpodobně původ ve vánočních průvodech a v církevních hrách, které se hrály 24. prosince v kostelech () a kdy Ježíška, bíle oděné a v závoji zahalené děvče, doprovázela vždy řada andělů. Ježíšek (Christkind) s vánoční nadílkou se rozšířil nejprve po evangelickém Německu. Později se tento zvyk objevil v katolických regionech jižního Německa a společně s adventním věncem (v Hamburku poprvé roku 1839 Johann Heinrich Wichern) a vánočním stromečkem také v Rakousku-Uhersku. Od 40. let 19. století začali praktikovat štědrovečerní nadílku s Ježíškem nejprve čeští Němci a poté se vžila i u bohatých českých rodin. Ježíšek (Christkind) se dostal také do Švýcarska. Ve Francii (například v Auvergne, v Champagni, v Lyonsku) vystupoval společně s dárkonošem Petit Jésus (). V Alsasku je doložen „Christkindl” v roce 1625. Také v Dánsku bylo možno se setkat se „svatým Kristem“ o Štědrém večeru už na konci 16. století.  V 17. a 18. století proběhlo v západní Evropě několik vln uctívání a zbožňování Ježíška, které připomínají například procesí z dob barokního Rakouska (), lidové jesličky, pastýřské písně, koledy či církevní hry a v nichž vystupuje malý Ježíšek (německy , nebo ) jako symbol nového a šťastného roku. Německá historička a etnoložka Ingeborg Weber-Kellermannová i český historik Vít Vlnas upozorňují na rozdílnost pojmů Ježíška neboli Jezulátka a Ježíška (Christkind) dárkonoše. Jezulátko bylo podle slov historika „předmětem zbožné úcty a něžné lásky” zejména v baroku, kdežto Ježíšek (Christkind) ve smyslu protestanty zavedeného nositele vánoční nadílky je symbolem božího obdarování lidstva Ježíšem Kristem. Od 17. století se oslavy Vánoc pozvolna přesouvaly z kostelů do rodinného prostředí. Na začátku 19. století se pod tlakem protestantských kněží objevila na severu Německa postava Weihnachtsmanna (1820 "Deutsches Wörterbuch" od Jacoba Grimma a Wilhelma Grimma, 1835 píseň „Morgen kommt der Weihnachtsmann” od Hoffmanna z Fallerslebenu). Mikulášské trhy vystřídaly trhy pojmenované podle Ježíška (). Známým už ze 16. století je například Christkindlesmarkt v Norimberku. Od poloviny 20. století jej zahajuje „Christkind” – dívka ve věku 16–18 let s kadeřavými blonďatými vlasy, s korunou na hlavě a v bílo-zlatém rouchu.

Ježíšek na území Čech, Moravy a Slezska.

Ze začátku 17. století se dochovala (latinsky psaná) zpráva v kalendáři Šimona Partlice o obdarování dětí rodiči ve jménu Krista Pána. Z pozdějších dob jsou zprávy o štědrovečerních nadílkách od Ježíška (zpočátku německy). V 19. století tradice Ježíška v Čechách, na Moravě a ve Slezsku plně zdomácněla a ve 20. století už vystupuje Ježíšek pravidelně ve spojení s rozsvíceným vánočním stromečkem. Na Šumavě přijíždělo nadělovat děťátko ozářené svatozáří na zlatém voze, taženém dvěma bělouši. Na mnoha místech severní Moravy přicházely na štědrý večer slavnostní průvody s ježíškem, hlavními postavami byli dva andělé, sv. Josef, ježíšek (převlečená ženská postava v bílém hávu), držící malý vánoční stromek.  Božena Němcová nám ve své Babičce zanechala obraz Jezulátka nadělujícího skrze anděly. Němci na Moravě udržovali tradici podobnou Christkindu, kdy se za Ježíška přestrojovala do bílého hávu některá žena z rodiny (Svitavsko a Slavonicko ještě ve 20. století). Tkalci v Podkrkonoší se převlékali do oděvu z bílého plátna a někdy nesla maska „kristydle” (z německého Christkind) i andělská křídla. Převlečená osoba musela být i hovorná, jelikož děti před ní klečící zkoušela „z náboženství a biblické dějepravy”.

Ježíšek za první republiky.

V době mezi světovými válkami došlo v Československé republice pod heslem „Pryč od Říma“ k velkému odklonu od katolické církve. Hnutí politického katolicismu (Československá strana lidová) nacházelo své odpůrce mezi zastánci politického protestantismu (v mladočeské, agrární, sociálně demokratické, národně sociální straně, u realistů v čele s profesorem T. G. Masarykem). Nastolená státní linie se tak přikláněla k velkým veřejným vánočním produkcím, kam můžeme zařadit i tradici Vánočního stromu republiky s kasičkou v národních barvách za přítomnosti sokolů a legionářů pod patronací Zemské péče o mládež a ČSČK.  Katolíci trvali na oslavách v kruhu rodinném a v kostelech. I když rodiny sociálních demokratů, národních socialistů nebo národních demokratů trávily Štědrý večer u rybí nebo houbové polévky, smaženého kapra, pečené štiky či kapra v rosolu a rozdávaly si dárky u rozsvíceného stromku, přece jen ze svátků se stromkem a „Ježíškem” vypouštěly oslavu Krista Pána, zrovna jako půlnoční mši v kostele. Ježíšek se pro ně stal synonymem obdarování (Co jsi dostal k ježíšku?). Největšími odpůrci Ježíška se stali českoslovenští komunisté. Příklon k církvi se znovu objevil až za nacistické okupace, kdy ožila vánoční atmosféra s lidovou zbožností.

Ježíšek s konzumní nadílkou.

Za první republiky zasáhla komercializace nejen štědrovečerní nadílku, ale celé Vánoce. Duchovní stránku Vánoc vytlačily davy lidí v obchodech i na tržištích, prodavači u kádí s kapry, nabídka různých druhů stromečků, skleněných vánočních ozdob, elektrických vánočních svíček (slogan: „Elektrické vánoční svíce rozjasní každému líce.“) a nákup nejmodernějších dárků z reklam časopisů a novin (1935 panenka „autolady“, sáňky rohačky, elektrické domácí spotřebiče – vysavače, radiopřijímače atp.), stále více Klubem československých turistů propagované trávení Vánoc na horách a s tím spojené lyžařské vybavení. Chudší si nadělovali: ženám látku na šaty, mužům doutníky a dětem rukavice, čepice, šály a knížky. Objevil se i splátkový prodej a půjčky na dárky či vánoční zájezdy.

Ježíšek v totalitních režimech.

Třetí říše a národní socialismus.

Pod vedením národních socialistů nastal obrat ke germánské mytologii. Ve 30. letech (20. století) se v případě Vánoc takové nacionální tendence začaly odehrávat nejprve podprahově. Postupně začaly vycházet etnografické publikace, jejichž autoři se snažili na podkladě zvyků a rituálů dokázat germánský původ Vánoc a ve své snaze vymanit vánoční oslavy z křesťanského hávu nevynechala NSDAP k oživení germánského bájesloví jedinou příležitost. Dětem Třetí říše měly adekvátní náhradu za sv. Mikuláše a Ježíška nabídnout oprášené postavy „Knechta Ruprechta“ a „Frau Holle“. Frau Holle patřila mezi lidové strašidelné postavy tzv. „Percht” a „Holl” rozšířených především na rakouském a bavorském území, které v předvánoční době děti obdarovávaly nebo trestaly metličkou (německy Rute). NS-etnologové z ní vytvořili bohyni plodnosti Frigg (Freya), manželku germánského boha Wotana, shovívavou, mateřskou sílu přírody, která byla podle nich hodna zaujmout místo po Ježíškovi.  Cílem nacistů byla úplná sekularizace hlavních křesťanských svátků. Vzhledem k tomu, že už od 19. století patřily vánoční oslavy k těm nejpopulárnějším rodinným a dětským svátkům, nedošlo v NS-režimu nikdy k jejich úplnému zrušení (1934 Zákon o regulaci svátků/Gesetz über die Regelung der Feiertage). Teprve až v roce 1937 vyšly ve zvláštním výtisku časopisu „Die neue Gemeinschaft“ návrhy k pořádání a organizaci veřejných NS-vánočních oslav (NS-Weihnachtsfeier). V letech 1933–1938 zůstal Štědrý večer v rodinném kruhu nedotčen. Od roku 1942 už fungovaly NS-rituály v plném proudu a během Vánoc existovaly jen tři možné druhy oficiálních vánočních slavností: kolektivní veřejná vánoční oslava tzv. „NS-Volksweihnacht” s nadílkou pro chudé děti za pomoci organizací NS-Volkswohlfahrt (NSV, Národně socialistický spolek pro sociální péči) a Winterhilfswerk (WHW, Zimní pomocná činnost), „Wintersonnenwende” jako slavnost zimního slunovratu s pozvednutím pohanského germánského boha Baldura (organizované HJ, NSDAP a SS) a třetí „Weihnachtsfest” jako rodinná oslava.

Komunisté a internacionální socialismus.

Zrušit Vánoce v pravém slova smyslu si komunisté zrovna tak jako němečtí národní socialisté netroufli. Jejich snahy se upnuly na likvidaci vánočních zvyků a na vymazání duchovního rozměru vánočních svátků, jelikož v lidově demokratických státech dělníků a rolníků mělo být „díky štědrému sociálnímu systému o lid výborně postaráno” (opak byl pravdou). Církev se stala hned po nástupu komunistů jedním z hlavních cílů – komunistická strana rušila kláštery, řeholníky i řádové sestry zavírala do vězení a proti nepohodlným vedla politické procesy. Státní bezpečnost špiclovala bohoslužby, literatura ve veřejných knihovnách prošla bedlivým sítem – zmizely knihy s křesťanskou tematikou, církevní svátky a výuka náboženství na školách. Přirozeně měl zmizet i Ježíšek jako vůdčí symbol Vánoc. Marxisté-leninisté označili křesťanství za tmářství. Vánoce ve spojení s narozením Ježíše Krista neměly nadále existovat a snahy komunistických ideologů tak cílily hlavně na děti.  Podle sovětského vzoru komunisté prosazovali ruského dárkonoše Dědu Mráze a skrze závodní odbory se dokonce pokoušeli o vánoční nadílku na Nový rok. V roce 1951 zorganizoval Svaz československo-sovětského přátelství společně s ministerstvem školství, Československým svazem mládeže, Pionýrem a pod záštitou Ústředního výboru KSČ poprvé celostátní akci s příjezdem Dědy Mráze do Československé socialistické republiky.  Propaganda z předešlých dvou let pravděpodobně nepřinesla kýžený výsledek, jelikož v dalším roce prodělal příjezd Dědy Mráze pár organizačních změn. Také československý Děda Mráz dostal nátisk ve stylu venkovských ilustrací Josefa Lady a mluvil česky. Sovětský model vánoc se ale neuchytil. V ČSSR děti i nadále psaly o své dárky Ježíškovi. Celková dechristianizace (odkřesťanštění) společnosti však vedla k tomu, že v povědomí velké části lidí jméno či postava Ježíška ztratila souvislost se svatým Kristem a od 90. let 20 století je nezřídka dokonce pod jménem Ježíšek prezentována postava podobající se Santa Clausovi.

Země s tradicí obdarovávání Ježíškem.

Ježíšek přináší vánoční dárky dětem tajně po východu první hvězdy 24. prosince a nikdy nebývá při nadělování spatřen. Po štědrovečerní večeři a zazvonění zvonečkem se vchází do místnosti s rozsvíceným vánočním stromečkem a následuje společné rozbalování vánočních dárků (oproti zemím, kde se dárky rozbalují až ráno 25. prosince). Umělecká ztvárnění vánoční nadílky s Ježíškem, kdy je vyobrazen jako dítě v bílém rouchu se svatozáří kolem hlavy a v doprovodu andělů, jsou poměrně vzácná. Ačkoliv je Ježíšek původně výmyslem protestanského severu, paradoxně se jeho tradice udržela právě v katolické oblasti a jeho tradice je dál uchovávána: v České republice, Maďarsku, jižním Německu, Rakousku, na Slovensku, ve Švýcarsku, v Jižním Tyrolsku (Itálie), Lichtenštejnsku, části Chorvatska a Polska, ve Slovinsku, ale také v jižní Brazílii.

Světské vánoční postavy dárkonošů.

Na pozadí sv. Mikuláše vznikla celá řada světských vánočních postav, které i když si jsou podobné, přesto mají svou vlastní historii. Za jejich rozšíření vděčíme 19. století (vánoční pohlednice, ilustrace v časopisech či reklamní letáky). Postavu Weihnachtsmanna (tenkrát Pána Zimy) stvořil v roce 1847 malíř Moritz von Schwind (1804–1871); přináší dárky v severním, středním a východním Německu. Father Christmas (Sir Christmas, Lord Christmas) v Anglii je znám již ze 17. století. Dárky začal dětem nosit později a byl zobrazován v dlouhém modrém nebo zeleném plášti a společně s vánočním stromkem. Francouzský vousatý stařík Père Noël (otec Vánoc) v dlouhém kabátě, v čepici s bílým lemem, na zádech s košem dárků a s vánočním stromkem byl v 19. století zobrazován na oslu nebo vedle něj. Dárky nosí i v katolických rodinách, jen u malé části je ve Francii dárkonošem Ježíšek (Enfant Jésus).  V ženevském kantonu naděluje komínem Challande. Přistěhovalci z Holandska importovali do Nového Amsterodamu (pozdějšího New Yorku) postavu sv. Mikuláše a podle jeho vzoru ztvárněný Santa Claus se od roku 1931 rozšířil do všech anglofonních zemí. Rumunské děti obdarovává Moș Crăciun. Ve skandinávských zemích se tradice dárkonoše Jultomte (ze slov Jul=Vánoce a Tomten=elf, skřítek) odvíjela z lidových skřítků, kterým staví misku ovesné kaše na okno. České děti znají severské vánoční skřítky a štědrovečerní hledání mandličky v rýžové kaši z dětského bestselleru Děti z Bullerbynu od švédské spisovatelky Astrid Lindgrenové. V Dánsku nosí dárky Julemand. Ve Finsku od konce 19. století poslušné děti obdarovával Joulupukki, zlobivé pak trestal proutkem. V Polsku se podle regionů a jejich historických kulturních vlivů střídá celá řada dárkonošů – kromě slezského a malopolského, tedy historicky rakouského, Dzieciątka / Aniołka, jsou to: Gwiazdor, pro Velkopolsko a Pomořansko (dříve patřící Německu) typická obdoba Weihnachtsmanna, Děda Mráz vyskytující se na východě země, Gwiazdka (Hvězdička) a stále populárnější Święty Mikołaj.

Ježíšek (též Jezulátko, "" – dítě Kristus, v jižním Německu a Rakousku "Christkindl" – děťátko Kristus) je zdrobnělinou jména Ježíše Krista, jehož narození slaví křesťané o Vánocích. Oslava Kristova narození podle Lukášova evangelia ve spojení s Ježíškem je rozšířená nejen v Česku, ale také v Rakousku, Jižním Tyrolsku, Švýcarsku, Maďarsku, polském Horním Slezsku, na Slovensku, ve Slovinsku, Chorvatsku, na jihu Německa, v severním Porýní a Vestfálsku či v jižní Brazílii.  Vánoční obdarovávání prošlo dlouholetým společenským vývojem: od výslužky čeledínů a děveček na konci služebního roku přes dárky sv. Mikuláše (6. prosince) až po protestantské přeložení vánoční nadílky na den narození Ježíše Krista, které znamenalo zrození dárkonoše „Christkinda” (Ježíška). Vývoj samotné vánoční nadílky je pak úzce spojen s měšťanskou vrstvou, jejíž zásluhou se Štědrý večer stal postupem času rodinnou oslavou a nadílka dětem pod vánočním stromečkem pedagogickým instrumentem.

The Christkind (; ), sometimes also called "Christkindl", is the traditional Christmas gift-bringer in Austria, Switzerland, southern and western Germany, the Czech Republic, Croatia, Liechtenstein, Luxembourg, Belgium, Portugal, Slovakia, Hungary, parts of northeastern France, Upper Silesia in Poland, parts of Hispanic America, in certain areas of southern Brazil, and in the Acadiana region of Louisiana. In some parts of Italy, the analogous figure of the Christkind is known as , however Santa Claus is the traditional bearer of Christmas gifts. Christkind is called in Portuguese ("Jesus Boy"), in Hungarian ("Little Jesus"), in Slovak ("Little Jesus"), in Czech ("Little Jesus"), in Latin America ("God Child") or ("Jesus Child") and in Croatian or ("Little Jesus").


Výroba.

První část produkce Metaxy začíná dvojitou destilací několika různých vín (hlavně ze sušených hroznů odrůd Savatiano, Sultana a Rhoditis). Výsledný destilát je uložen ve sklepích, v relativně malých (300-350 L), zbrusu nových dubových sudech, obvykle francouzských (francouzský dub má menší póry než dub ze Severní Ameriky). Tím se zpomaluje přenos chuti mezi sudem a alkoholem v něm obsaženým, výsledkem je jemnější a rafinovanější chuť konečného výrobku. Některé z destilátů jsou přesunuty pro další zrání do velkých sudů (objem přibližně 3 m). Ty se pak používají k hlavní části směsi. Doba zrání může být od tří (tři hvězdičky) do 30 let (Grand Reserve).  Ve druhé části procesu, který se děje současně s první, zrají bílá vína v použitých sudech od Metaxy. To víno získá hlubokou karamelovou barvu s velmi bohatou vůní, charakteristických pro vína moschatto. Patří mezi ně vůně sušeného ovoce, levandule, bílých růží a náznaky různých koření. Výsledná chuť je bohatá a sladká.  Třetí část procesu je nejvíce střeženým tajemství společnosti a jen málo lidí zná přesný postup a přesný recept. Směs je připravena z různých koření, růžových lístků a dalších rostlinných látek určených k aromatizaci. Konečný produkt má velmi komplexní a aromatické znaky, skládající se z vůní růží, pepře, bobkového listu, skořice a muškátového oříšku. Takto připravené směsi je umožněno rozvíjet své chuti po dobu nejméně šesti měsíců. Pak je po ochlazení na -6 °C přefiltrována.  Tyto tři směsi jsou smíchány v konečné fázi procesu, tak aby byla co nejvěrněji udržena kvalita, chuť, barva a vůně brandy.

Druhy.

Metaxa se dodává v šesti hlavních typech: tři hvězdy, pět hvězd, sedm hvězd, dvanáct hvězd Grand Olympian Reserve, dvanáct hvězd a Private Reserve. Počet hvězd představuje počet let zrání směsi v sudu. Pěti hvězdová Metaxa je oproti tří výrazně sušší a alkoholově výraznější. Sedm a dvanáct hvězd je chutnějších a komplexní. V dvanácti hvězdové je velmi nápadná chuť brandy. Dvanácti hvězdová "Grand Olympian Reserve" byl první dvanáctiletý druh Metaxy, do které se nepřidává žádné víno a je sušší než standardních dvanáct hvězd. Ten byl zaveden až později a obsahuje muškátové víno z ostrova Samos. Metaxa "Private Reserve" je nejstarší člen rodiny Metaxa. Na trhu je pouze 5000 číslovaných karaf Metaxa Private Reserve obsahující destiláty ve věku 30 let ze sudů rodinny Spyros Metaxas.  Na oslavu 120leté historie a mezinárodního úspěchu byl na trh uveden ojedinělý produkt Metaxa AEN. Pro celý svět bylo naplněno unikátní tekutinou z legendárního Sudu číslo 1 pouze 1888 křišťálových, ručně zlacených dekantérů z „Crystal de Sévres“. Sud číslo 1 střeží dědictví Metaxy.

Metaxa (řecky Μεταξά) je řecká pálenka, kterou poprvé připravil Spyros Metaxas v roce 1888. Je to směs brandy, koření, a vína.  Metaxa je jedinečný řecký nápoj s dlouhou tradicí. Jeho autor Spyros Metaxas jistě v roce 1888 netušil, že se jeho značka stane jedním ze symbolů slunného Řecka. K výrobě pětihvězdičkové Metaxy se používají tři druhy sluncem vysušených vinných hroznů, které se destilují a zrají nejméně 5 let v pryskyřičných dubových sudech.  Po skončení procesu zrání se destilát míchá s archivními ročníky muškátových vín, výtažky z růžových okvětních lístků a tajemnou směsí řeckých bylin, které pak ještě půl roku zrají – tím se výrobní proces liší od postupů používaných u brandy. Tato tradiční receptura se předává z generace na generaci více než 100 let. Obsah alkoholu se pohybuje kolem 38 %.

MΕΤΑΧΑ () is a Greek amber spirit created by Spyros Metaxa in 1888. Its taste comes from the combination of Muscat wines from the island of Samos, aged wine distillates, and Mediterranean botanicals.  The Metaxa Collection consists of Metaxa 5 Stars, Metaxa 7 Stars, Metaxa 12 Stars, Metaxa Grande Fine, Metaxa Private Reserve, Metaxa Angels’ Treasure and Aen Metaxa.  Metaxa is sold in more than 50 countries, with China being its most recent introduction. Other countries include Canada, US, Australia, New Zealand, Austria, Germany, Greece, Czech Republic, Slovak Republic, Romania, Belgium, Netherlands, Luxembourg, Estonia, Latvia, Lithuania, Ukraine, Hungary, Poland, Russia, UK, Republic of Ireland.  Metaxa has been part of the Rémy Cointreau Group since 2000.


Obecná teorie k algoritmu.

Velikost toku nikdy nepřekročí kapacitu žádného řezu sítě. Toto tvrzení pouze naznačuje, že sítí není možno „protlačit“ vyšší tok než je maximální kapacita řezu sítě (toto je obsaženo v upozornění, že se to týká všech řezů sítě, tzn. i minimálního s jeho „maximální“ kapacitou).  Pro orientovaný graf formula_1 s množinou hran formula_2 a množinou vrcholů formula_3, funkci formula_4 určující kapacitu hran, vrcholy formula_5 a formula_6 grafu formula_1, kde formula_5 je zdroj a formula_6 spotřebič platí: Tvrzení „tok formula_10 je maximálním tokem v síti formula_11“ je ekvivalentní s tvrzením že neexistuje neorientovaná cesta formula_12, formula_13, formula_14 taková, že pro každou dvojici formula_15 platí:  Taková P by se nazývala zlepšující cestou.

Obecná implementace v pseudokódu.

Ford-Fulkerson (S)

Obecný popis implementace metod.

boolean NajdiCestu(Node s) {

Vysvětlení algoritmu.

Tento algoritmus začíná tak, že všem hranám přiřadí tok hodnoty nula, neboli nic sítí na počátku neprotéká. Dále pak začne testovat nalezení zlepšující cesty, jestliže tato cesta bude nalezena tak se tok zvýší. Naopak jestliže cesta nalezená už nebude, to znamená že zlepšující cesta už neexistuje (viz obecná teorie k algoritmu) je nalezen maximální tok.  Funkce NajdiCestu(S) na počátku své implementace přiřadí všem uzlům grafu jako stav uzlu hodnotu FRESH. To znamená, že tyto uzly jsou čisté neboli ještě nepoužité. Uzlu S se přiřadí p[s] směr kterým jde hrana a poté ještě delta s jako nekonečno jelikož je to uzel předaný parametrem a tento uzel se otevře. Poté startuje cyklus který na svém začátku vybere uzel který je otevřený (stav uzlu == otevřeno ) a uzavře ho a poté pro všechny jeho následníky zjistí že jestliže je následník, uzel fresh a jeho tok je nižší než kapacita hrany jež spojuje uzel s tímto následníkem, tak ho otevře, přiřadí mu směr kterým je orientovaná hrana a vypočte pro něj delta. Delta se vypočítává právě pro to aby bylo možné zjistit o kolik se dá navýšit tok v hranách orientovaných směrem od zdroje k spotřebiči a snížit tok na hraně směřující od spotřebiče ke zdroji (bilance zůstává stejná). Když se takto projedou všechny následovníci tak se začnou procházet všichni předchůdci tohoto uzlu. U nich se zjišťuje zda jsou FRESH a zda hrana spojující tyto dva uzly má vyšší tok než nula. Když je tato podmínka splněna nastaví se předchůdce na stav OPEN nastaví se mu orientace hrany a určí delta. A toto celé se opakuje dokud existuje alespoň nějaký otevřený uzel či dokud testovaný uzel u se nebude rovnat spotřebiči. A také na základě této naposledy zmiňované rovnosti bude funkce vracet návratovou hodnotu true nebo false.  Odpověď na otázku jak je možné, že tok může "téci" i proti směru orientace hrany v síti?  Vysvětleme si to například na vodovodním potrubí. Existuje jedna trubka, která bude mít orientaci proti směru vodovodu to znamená od domácnosti do vodárny. Jak je možné, ze by touto trubkou tekla voda proti její orientaci? Fyzicky to možné není, ale hodnota jejího toku tomu může ukazovat. Tuto hodnotu trubka má jen proto, že jestliže my potřebujeme touto opačně orientovanou trubkou poslat například 3 litry směrem vodárna→ domácnost, tak jestliže například 10 litru vody jí proteče ve směru domácnost→vodárna, tak ona svůj průtok zmenši třeba na 7 litrů a ty tři litry nechá protéct někde jinde..jinou trubkou..tím pádem navenek vypadá, že průtok směrem vodárna→ domácnost je 3.

Pro zadání s určeným minimálním tokem.

V této variantě je pro každou hranu formula_22 zadáno nejen horní omezení formula_23, ale i minimální požadavek formula_24 na tok. Tok formula_25 je přípustný, pokud každá hrana splňuje formula_26. Úlohou pak může být nalezení maximálního, minimálního, nebo libovolného přípustného toku sítí.  Nejprve se budeme zabývat hledáním libovolného přípustného toku. Úlohu převedeme na hledání maximálního toku v síti formula_27 bez minimálních požadavků, která ze zadané sítě formula_1 vznikne následujícími úpravami:  V síti formula_27 nalezneme maximální tok formula_44. Nejprve uvažujme případ, kdy každá hrana vycházející z formula_29 je nasycena, a tedy i každá hrana vcházející do formula_30 je nasycena. To znamená, že za každou hranu formula_32 původní sítě formula_1 s kladným formula_34 teče tok velikosti formula_34 z formula_51 do formula_30 a z formula_29 do formula_54. Tento tok přesměrujeme, aby tekl hranou formula_39. Hranou formula_39 tak teče tok velikosti formula_57, což nepřekračuje její kapacitu, protože formula_58. Po následném odstranění uzlů a hran nově přidaných do formula_27 dostaneme přípustný tok sítí formula_1. V případě, kdy některá hrana vycházející z formula_29 nasycena není, znamená to, že v formula_1 neexistuje žádný přípustný tok. Pokud by totiž existoval, mohli bychom ho přeměnit na tok sítí formula_27, kde by každá hrana vycházející z formula_29 nasycena byla a tento tok by byl větší než formula_44.  Tento přípustný tok můžeme následně zlepšovat přidáváním, nebo ubíráním toku po zlepšujících cestách. V případě hledání maximálního toku je cesta formula_66, zlepšující, pokud pro každou dvojici formula_67 platí, že formula_67 je hranou formula_1 a formula_70, nebo formula_71 je hranou formula_1 a formula_73. Po této cestě můžeme tok zvětšit. V případě hledání minimálního toku je formula_66, zlepšující, pokud pro každou dvojici formula_67 platí, že formula_67 je hranou formula_1 a formula_78, nebo formula_71 je hranou formula_1 a formula_81. Po této cestě můžeme tok zmenšit.

Časová složitost.

Pokud algoritmus nenaimplementujeme chytrým způsobem, je jeho časová složitost nezávislá na velikosti vstupu – závisí na kapacitách jednotlivých hran:

Fordův-Fulkersonův algoritmus (pojmenovaný podle L. R. Forda, Jr. a D. R. Fulkersona) počítá maximální tok v síti. Název "Ford-Fulkerson" je také často používán pro Edmondsův-Karpův algoritmus, který je specializací Fordova-Fulkersonova algoritmu.  Myšlenka algoritmu je velmi jednoduchá: Dokud existuje cesta ze zdroje (výchozí bod) do spotřebiče (koncový bod), taková, že je možnost ještě zvětšit její tok, neboli, že každá hrana na této cestě muže ještě „propustit“ vyšší tok (není ve stavu saturace), tak na všech hranách této cesty zvýšíme tok o největší hodnotu, o kterou lze zvětšit tok ve všech hranách cesty. Poté celý postup opakujeme. Cesta s volnou kapacitou se nazývá zlepšující cesta.

The Ford–Fulkerson method or Ford–Fulkerson algorithm (FFA) is a greedy algorithm that computes the maximum flow in a flow network. It is sometimes called a "method" instead of an "algorithm" as the approach to finding augmenting paths in a residual graph is not fully specified or it is specified in several implementations with different running times. It was published in 1956 by L. R. Ford Jr. and D. R. Fulkerson. The name "Ford–Fulkerson" is often also used for the Edmonds–Karp algorithm, which is a fully defined implementation of the Ford–Fulkerson method.  The idea behind the algorithm is as follows: as long as there is a path from the source (start node) to the sink (end node), with available capacity on all edges in the path, we send flow along one of the paths. Then we find another path, and so on. A path with available capacity is called an augmenting path.


Princip.

Princip fotorezistoru je založen na vnitřním fotoelektrickém jevu: světlo (foton) narazí do elektronu ve valenční sféře a předá mu svoji energii, tím elektron získá dostatek energie k překonání zakázaného pásu a skočí z valenčního pásu do vodivostního. Tím opustí svůj atom a pohybuje se jako volný elektron prostorem krystalové mřížky. Na jeho místě vznikla díra (defektní elektron). Takto vzniklé volné elektrony přispívají ke snížení elektrického odporu (zvýšení elektrické vodivosti). Čím více světla na fotorezistor dopadá, tím vzniká více volných elektronů a zvyšuje se tím elektrická vodivost. Fotorezistor využívá svoji vlastní vodivost.

Popis obrázku.

Napěťový dělič formula_1, formula_2 je připojen k bázi tranzistoru tehdy, jestliže má být za tmy tranzistor zavřený. Napětí formula_3 bude mnohem nižší než potřebné napětí pro bázi, protože fotorezistor má za tmy velký odpor. Osvětlením fotorezistoru odpor klesne a formula_3 stoupne. Tranzistor se otevře, napětí formula_5 na kolektoru bude menší než formula_3

Konstrukce fotorezistoru.

Fotovodivé vrstvy je možné vytvářet třemi různými způsoby: Ve starších konstrukcích se vyráběly fotorezistory ve skleněné baňce nebo ve větším plastovém pouzdře. Dnes se nejčastěji vyrábí s napařovanou vrstvou. Na křemíkovou nebo germaniovou destičku je nanesena vrstva kovu ve tvaru hrabiček. Je to do jisté míry přechod kov – polovodič. Vlivem osvětlení se mění vodivost mezi vodivými kovovými vložkami. Materiály často používané na výrobu fotoodporů jsou sulfid kadmia (CdS) a sulfid olova (PbS).

Vlastnosti.

Odpor se zmenšuje v závislosti na intenzitě osvětlení přibližně exponenciálně (klesne většinou o několik řádů), ale do jisté míry jej lze velice dobře linearizovat. Grafem závislosti velikosti elektrického odporu na osvětlení je v logaritmickém měřítku přímka. V závislosti na typu použitého materiálu lze fotorezistorem detekovat jak viditelné, tak i ultrafialové a infračervené světlo. Podle použitého zdroje záření je nutné vybrat správný typ fotorezistoru. U fotorezistorů se udává citlivost. Citlivost je obecně vztah mezi intenzitou dopadajícího optického záření a výstupním signálem. Spektrální citlivost vyjadřuje závislost citlivosti materiálu fotorezistoru na vlnové délce optického záření. Fotorezisotry jsou silně teplotně závislé, při nižších velikostech osvětlení je teplotní závislost větší, teplotní závislost je také větší u vyšších vlnových délek. Jako u klasických rezistorů způsobuje teplota šum.

Rychlost odezvy.

Fotorezistory mají poměrně pomalou odezvu na změnu osvětlení, která se mění s jeho intenzitou. Směrem k větším vlnovým délkám a s velikostí osvětlení se odezva fotorezistoru zrychluje. Rychlost odezvy závisí na použitém materiálu. Nejpomalejším materiálem pro fotorezistory je sulfid kademnatý (CdS) a nejrychlejší antimonid india (InSb). CdS má odezvu přibližně 100 ms a InSb 10 ms.

Doba náběhu.

Doba náběhu je doba od okamžiku osvětlení, po které hodnota odporu dosáhne stanovenou velikost

Doba sestupné hrany.

Doba sestupné hrany je doba od zhasnutí do okamžiku, kdy se velikost odporu fotorezistoru zvýší na předepsanou hodnotu.

Paměťový jev.

U fotorezistorů se při změně osvětlení projevuje paměťový jev, který spočívá v tom, že si fotorezistor pamatuje hodnotu, kterou měl v době skladování. Tento jev je možné minimalizovat, budeme-li fotorezistor před použitím skladovat na světle.

Rozsah provozních teplot.

Udává mezní teploty, při kterých pracuje fotorezistor korektně.

Použití.

Fotorezistory se používají pro indikaci a měření neelektrických veličin. Mají široké použití při měření intenzity světla (např. v soumrakových spínačích, ve fotoaparátech), fotozávorách a optočlenech. Uplatňují se jako součásti požárních hlásičů, také v kalorimetrech a regulační technice. Své místo mají ve vstupních obvodech polovodičových prvků, jako proměnné odpory a zpravidla se účastní nastavení pracovního bodu.

Literatura.

[1] Valsa J.: Teoretická elektrotechnika I; VUT Brno, 1997 [2] Brančík L.: Elektrotechnika I; VUT Brno [3] Dědková J: Elektrotechnický seminář; VUT Brno [4] Musil V., Brzobohatý J., Boušek J., Prchalová I.: Elektronické součástky; VUT Brno, 1996 [5] Mikulec M., Havlíček V.: Základy teorie elektrických obvodů 1; ČVUT, 1997 [6] Stránský J. a kol.: Polovodičová technika I – učebnice pro elektrotechnické fakulty; SNTL; 1982 [7] Maťátko J.: Elektronika; Idea Servis, 1997 [8) Syrovátko M.: Zapojení s polovodičovými součástkami; SNTL, 1987 [9] Frohn M., Oberthür W. a kol.: Elektronika – součástky a základní zapojení; nakladatelství BEN - technická literatura, 2006 [10] Vobecký J., Záhlava V.: Elektronika – součástky a obvody, principy a příklady; Grada Publishing; 2001 [11] Doleček J.: Moderní učebnice elektroniky 3.; nakladatelství BEN - technická literatura, 2005

Fotorezistor (dříve označován jako "fotoodpor") je "pasivní" elektronická součástka bez PN přechodu, jejíž elektrický odpor se snižuje se zvyšující se intenzitou dopadajícího světla, resp. elektrická vodivost se zvyšuje.

A photoresistor (acronymed LDR for Light Decreasing Resistance, or light-dependent resistor, or photo-conductive cell) is a passive component that decreases resistance with respect to receiving luminosity (light) on the component's sensitive surface. The resistance of a photoresistor decreases with increase in incident light intensity; in other words, it exhibits photoconductivity. A photoresistor can be applied in light-sensitive detector circuits and light-activated and dark-activated switching circuits acting as a resistance semiconductor. In the dark, a photoresistor can have a resistance as high as several megaohms (MΩ), while in the light, a photoresistor can have a resistance as low as a few hundred ohms. If incident light on a photoresistor exceeds a certain frequency, photons absorbed by the semiconductor give bound electrons enough energy to jump into the conduction band. The resulting free electrons (and their hole partners) conduct electricity, thereby lowering resistance. The resistance range and sensitivity of a photoresistor can substantially differ among dissimilar devices. Moreover, unique photoresistors may react substantially differently to photons within certain wavelength bands.  A photoelectric device can be either intrinsic or extrinsic. An intrinsic semiconductor has its own charge carriers and is not an efficient semiconductor, for example, silicon. In intrinsic devices, the only available electrons are in the valence band, and hence the photon must have enough energy to excite the electron across the entire bandgap. Extrinsic devices have impurities, also called dopants, added whose ground state energy is closer to the conduction band; since the electrons do not have as far to jump, lower energy photons (that is, longer wavelengths and lower frequencies) are sufficient to trigger the device. If a sample of silicon has some of its atoms replaced by phosphorus atoms (impurities), there will be extra electrons available for conduction. This is an example of an extrinsic semiconductor.


Historie.

První zmínka o Umeå je z 14. století. Severní části Švédska, včetně Umeå, byla v této době neobydlena, ale Umeå tvořilo farnost s dřevěným kostelem. Umeå fungovala jako základna k divočině Norrland. Částečně to bylo díky své poloze na pobřeží.  Na příštích několik století bylo Umeå místem skládajících se z roztroušených farností, kde docházelo k obchodu se Sami (Laponci), a bylo posledním obydleným místem před severní divočinou. Nicméně žádné skutečné město na místě, které určil král, postaveno nebylo a v 90. letech 16. století ztratilo městská privilegia.  V roce 1622 bylo město znovu založeno králem Gustavem Adolfem II. V roce 1638 mělo asi 40 domů. Město utrpělo ruskými útoky v roce 1714 a v roce 1720, kdy bylo spáleno na popel. Na konci finské války v roce 1809 se ruská armáda pod velením Michala Bogdanoviče dobyla Umeå a držela ho od června do srpna.  25. června 1888 požár zničil východní části Umeå a nejméně 2300 z 3000 obyvatel přišlo o domov. V obnově po požáru byly po širokých ulicích vysazovány březové stromy, aby se zabránilo budoucím šíření požárů. Umeå je z tohoto důvodu je někdy označováno jako „město bříz“ nebo „malý Stockholm“. Například název Umejského hokejový klubu IF Björklöven znamená 'březový list'.

Geografie.

Umeå se nachází u zátoky Botnického zálivu u ústí řeky Ume, na jihu provincie Västerbotten. Umeå leží asi 600 km severně od Stockholmu na , asi 400 km jižně od polárního kruhu. Je největším městem na sever od oblasti Stockholm-Uppsala, a je někdy označováno jako regionální centrum severního Švédska. Nedaleká obec Holmsund slouží jako jeho přístav. Odtud je trajektem spojeno se sousedním městem Vaasa ve Finsku. Blízké spojení Finska má vliv na obyvatelstvo – v Umeå žije několik švédských Finů.

Doprava.

Infrastruktura je dobře zařízena dvěma evropskými dálkovými trasami E4 a E12 procházející Umeå. V blízkosti centra města (4 km) se nachází letiště Umeå (810 704 cestujících, 2007) Jedná se o 7. největší letiště ve Švédsku. Počet cestujících stále roste.  Botnická trasa (švédsky "Botniabanan") připojuje železnicí Umeå z jihu, vede podél pobřeží přes Örnsköldsvik do Umeå. Trať byla otevřena 28. srpna 2010, je dlouhá 190 km, je na ní 140 mostů a 25 km tunelů. Umožňuje rychlé vlakové spojení Umeå a Stockholmu (6 ½ hodiny).

Kultura.

Umeå se stala hlavním městem kultury v severním Švédsku. Nachází se zde opera pro severní Švédsko, zvaná "Norrlandsoperan". Každoroční jazzový festival (Umeå Jazzfestival) je jedním z největších skandinávských festivalů moderního jazzu. Umeå je také domovem světově známé hardcorové kapel Refused a AC4, stejně jako řady metalových kapel, jako jsou Meshuggah, Cult of Luna, Naglfar a Nocturnal Rites. Hlavní muzea v Umeå jsou: Muzeum provincie Västerbotten, Muzeum Umeå, Muzeum vizuální kultury a Muzeum lyžování.  Umeå je centrem kulturních aktivit, s každoročními filmovými a hudebními festivaly, a multikulturním městem s více než 100 různých národností. Město bylo zvoleno jako Evropské hlavní město kultury pro rok 2014.

Média.

Umeå je centrem televize pro severní Švédsko; SVT Nord a TV4 mají ve městě své pobočky. Hlavní noviny provincie Västerbotten, Västerbottenskuriren a Västerbottens Folkblad, také sídlí v Umeå.

Mládež a veganství.

Studie z roku 1996 zkoumající více než 67 000 švédských studentů ve věku 16 až 20 let zjistila, že v Umeå je obzvláště vysoká koncentrace veganů. 3,3 % studentů v Umeå bylo vegetariány, třikrát až čtyřikrát tolik, než uváděla ostatní švédská města.

Sport.

Město v současnosti hostí čtyři dobře známé sportovní kluby. Jsou to florbalové týmy IBK Dalen a Umeå City IBK (oba hrají nejvyšší švédskou soutěž Superligu), hokejový tým IF Björklöven, který byl velmi úspěšný v 80. letech, ženský fotbalový tým Umeå IK, který je v současné době hodnocen jako nejlepší ženský fotbalový tým na světě. IF Björklöven v současné době hraje ve švédské lize druhou nejvyšší hokejovou ligu a Umeå IK hraje ve švédské Damallsvenskan (ženská verze nejvyšší švédské fotbalové ligy).

Vzdělávání a výzkum.

Umeská universita (švédsky Umeå universitet) má asi 29 000 studentů a 4200 zaměstnanců. Založení univerzity v polovině 60. let dvacátého století vedlo k populační expanzi z přibližně 50 000 obyvatel na dnešních 110 750. Expanze pokračuje, ročně přibude asi 1000 nových obyvatel, což činí Umeå moderním, poněkud intelektuálním městem na rozdíl od měst podél pobřeží severním Švédsku (Norrland) založených na tradičním základu těžkého průmyslu.  Švédská univerzita zemědělských věd ("Sveriges lantbruksuniversitet") je švédská univerzita. Přestože se její sídlo se nachází v Ultuna, Uppsala, univerzita má několik areálů v různých částech Švédska a další hlavní zařízení jsou v Umeå. Na rozdíl od jiných státních vysokých škol ve Švédsku je financována z rozpočtu pro ministerstvo zemědělství.  Univerzitní nemocnice slouží celému regionu severního Švédska.

Ekonomika.

Klíčové oblasti výzkumu univerzity jsou vědy o živé přírodě (zejména lékařství a buněčná a molekulární biologie rostlin), lidská sociální interakce, sociální péče, ekologie a genderové vztahy.  Umeská univerzita spolupracuje se společnostmi jako jsou ABB, Volvo, Skanska, Ericsson a Ohrlings PricewaterhouseCoopers.  Švédská univerzita zemědělských věd v Umeå, se svým "Umeským vědeckým rostlinným centrem"' je dalším významným místem výzkumu a vzdělávání.  Význačné společnosti se sídlem v Umeå:

Partnerská města.

Umeå je partnerským městem:  V parku partnerských měst ("Vänortsparken") je umělecké dílo "Tellus". Je to mapa světa, kde je umístěné každé partnerské město. Každému městu patří také určitá oblast v parku, kde ukazuje něco, co je pro něj typické.

Umeå (švédská výslovnost ; finsky: Uumaja) je univerzitní město na severu Švédska. Umeå je největším městem v historické oblasti Norrland, hlavní město Kraje Västerbotten a sídlo okresu Umeå. Vlastní město má 79 594 obyvatel (2010). Leží na řece Ume.  Umeå je centrem vzdělání, technického a lékařského výzkumu ve Švédsku. Má dvě univerzity a více než 30 000 studentů. Město je zvoleno jako Evropské hlavní město kultury pro rok 2014.  Umeå se rozvíjí již několik desítek let a je jedním z nejrychleji rostoucích měst ve Švédsku. Růst se zrychlil v roce 1965, kdy byla založena univerzita. V posledních 30 letech se počet obyvatel v Umeå zdvojnásobil a toto tempo růstu pokračuje. Podobně jako v roce 2011 se každý rok staví 700 až 800 nových bytů.

Umeå ( , , , ; ; ; Ume Sami: ; ; ) is a city in northeast Sweden. It is the seat of Umeå Municipality and the capital of Västerbotten County.  Situated on the Ume River, Umeå is the largest locality in Norrland and the thirteenth largest in Sweden, with 89,607 inhabitants in 2019. The municipality had 129,231 inhabitants as of 2020. When Umeå University was established in 1965, growth accelerated, and the amount of housing has doubled in the last 30 years. , 700 to 800 new apartments are constructed each year.  Umeå is a university town and centre of education, technical and medical research in northern Sweden, with two universities and over enrolled 39,000 students. Umeå was the European Capital of Culture during 2014, along with Riga in Latvia.


Komplexní analýza.

V komplexní analýze je singularita bod, ve kterém funkce není komplexně diferencovatelná. Singularity hrají v komplexní analýze obzvláště významnou roli díky tomu, že Taylorovy nebo obecněji Laurentovy řady kolem daného bodu konvergují na kruhu nebo mezikruží až po nejbližší singularitu. Krom toho v singulárním bodě může mít funkce reziduum, což se významně projeví na chování křivkových integrálů kolem tohoto bodu.  Významnou roli mají především "singularity izolované", tedy ty, kolem kterých existuje takové okolí, že v něm nejsou další singularity. Izolované "singularity" se dělí na "odstranitelné", "póly" a "singularity" "podstatné". V prvních dvou případech lze kolem singularity rozvinout funkci do Laurentovy řady, což v případě singularit neizolovaných není možné.  Body, v nichž funkce není singulární, se označují jako regulární body.

Izolovaná singularita.

Má-li "f"("z") v bodě "z" singularitu a existuje-li prstencové okolí bodu "z", na němž je "f" holomorfní, pak se "z" nazývá "izolovaná singularita".

Odstranitelná singularita.

Má-li "f" v "z" singularitu a existuje-li limita  potom je tato singularita "odstranitelná".  Přitom platí, že

Pól "n"-tého řádu.

Má-li "f" v "z" singularitu a existuje-li limita  platí, že existuje (přirozené) číslo "n" takové, že  Potom "f" má v "z" pól "n"-tého řádu.  Pól "n"-tého řádu jednoduše znamená, že funkce "f" se v "z" chová stejně jako funkce formula_8. Pokud je v "z" pól, dá se kolem "z" "f" rozvinout do Laurentovy řady, která bude mít právě "n" členů ve své hlavní části.  Pól prvního řádu se často označuje jako "jednoduchý pól".

Podstatná singularita.

Má-li "f" v "z" singularitu a limita  neexistuje, potom má "f" v "z" "podstatnou singularitu". V takovém případě má Laurentova řada kolem "z" nekonečně mnoho členů v hlavní části. Typickým příkladem takovéto singularity je singularita funkce  v bodě "z" = 0.

Singularita je v matematice obecný název bodu, ve kterém daný matematický objekt není definován, nebo kde se objekt nechová v jistém smyslu rozumně — například není diferencovatelný.  Například funkce  má na množině reálných čísel singularitu v bodě formula_2, kde diverguje k ±∞ a není zde definovaná.  Funkce  má také singularitu v bodě formula_2, protože zde nemá derivaci.

In mathematics, a singularity is in general a point at which a given mathematical object is not defined, or a point where the mathematical object ceases to be well-behaved in some particular way, such as the lack of differentiability or analyticity.  For example, the real function  has a singularity at formula_2, where it seems to "explode" to formula_3 and is hence not defined. The absolute value function formula_4 also has a singularity at , since it is not differentiable there.  The algebraic curve defined by formula_5 in the formula_6 coordinate system has a singularity (called a cusp) at formula_7. For singularities in algebraic geometry, see singular point of an algebraic variety. For singularities in differential geometry, see singularity theory.


Život.

O jeho životě se ví málo. Mezi lety 1160-1172 sloužil u dvora své patronky Marie Francouzské, hraběnky ze Champagne. Později byl jeho patronem flanderský hrabě Filip Alsaský, jemuž je dedikován Chrétienův "Perceval," a jenž zemřel na křížové výpravě roku 1191.

Dílo.

Začínal překlady antické poezie, přeložil zejména Ovidiovu "Ars amandi" a něco z jeho "Metamorfóz," dochovala se z nich však jen báseň "Filomete". Poté zřejmě napsal epos o lásce Tristana a Isoldy, ale ten se nedochoval. Milostný příběh osudové lásky, uzavírající se až smrtí obou milenců, patří k nejznámějším milostným vyprávěním vůbec.  Žánr, který poté založil, bývá nazýván bretonský román. Nejstarší z těchto veršovaných románů je "Li contes d'Erec (Érec a Enida)." Líčí dobrodružství Ereca, jež zkouší oddanost a pokoru své manželky Enidy.  V dalším románu, "Cligès", je mimo jiné zpracována východní pověst o ženě, již unesl její milenec, když ji omámil nápojem, takže byla považována za mrtvou. Tento motiv později využil i William Shakespeare v "Romeovi a Julii".  Kolem roku 1170 vznikl román "Lancelot" čili "Li chevaliers de la charrete (Lancelot aneb rytíř s károu)", jejž ovšem dokončoval Godefroy de Lagni. Do tvorby příběhu prý aktivně zasahovala hraběnka Marie. Chretien zpracovává starou keltskou pověst o královně Guenievře, již unesl kouzelník a vysvobodil ji rytíř, který překročil most šířky ostří meče. Chrétien do příběhu vložil motiv rozkmotření se krále Artuše s jeho rytířem Lancelotaem kvůli Lancelotově lásce k Artušově ženě. Lancelot se nakonec s Artušem usmíří. Ona kára v názvu knihy poukazuje k tomu, že v jisté chvíli Lancelot ztratí koně a je vezen na káře, což byla pro rytíře té doby největší potupa. Kniha se stala jakýmsi zákoníkem středověké dvorské čili kurtoazní lásky.  Z téže doby pochází "Yvain" čili "Li chevaliers au lyon (Yvain neboli Rytíř se Lvem)", často napodobovaný a "klasicky artušovský" příběh.  Poslední Chrétienovo dílo je "Perceval" čili "Conte dou Graal", které ovšem nedokončil. Pojednává o rytíři kulatého stolu, který hledá Svatý grál, a když jej nalezne, nevezme si ho, kvůli čemuž později zešílí. Jde o nejvíce mystický ze všech Chrétienových textů.  Autorství dalších textů je již sporné. Chrétienovi se někdy přičítá například "Contes del roi Guillaume d'Engleterre".  O Chrétiénově stylu psal Ottův slovník naučný toto: "Jeho řeč je jasná, šťavnatá, sloh průhledný, sytých barev, rhythmus lehký, dialog stručný a živý. Vadou je však komposice, velmi nesouměrná a často nejasná; jiný, ještě vážnější nedostatek Chrétienův tkví v jeho duševní povrchnosti: Chrétien byl spisovatel elegantní, ale vážnost, duševní hloubka, opravdové básnické posvěcení mu scházelo. Zde překonal jej daleko Wolfram von Eschenbach, jenž spracoval, ať na přímém či nepřímém podkladě, jeho Percevala, jako Hartmann von Aue jeho Erica a Ivaina."

Chrétien de Troyes (asi 1130 – asi 1183) byl francouzský básník, truvér a výtvarník. Chrétienova básnická vyprávění tvořená přibližně v letech 1160-1185 o válečných a milostných dobrodružstvích, s tzv. artušovskou tematikou, patří mezi základní pilíře středověkého románu. Zachovala se čtyři: "Érec a Enida", "Lancelot", "Cligès a" "Yvain". Ve svém díle "Yvain" se autor přiblížil struktuře románu moderního"." Jeho příběhy byly určeny aristokratickému publiku a inspiraci autor nacházel v legendách Bretonska a v poezii Provensálska, možná též během předpokládané návštěvy Anglie. Byl to on, kdo do starých artušovských příběhů doplnil postavu Lancelota.

Chrétien de Troyes ( ; 1135?–1185?, 1160–1191) was a French poet and trouvère known for his writing on Arthurian subjects, and for possibly originating the character of Lancelot. Chrétien's works, including "Erec and Enide", "Lancelot", "Perceval", and "Yvain", represent some of the best-regarded of medieval literature. His use of structure, particularly in "Yvain", has been seen as a step towards the modern novel.


Historie a výroba.

Předchůdce.

První z třídy stíhačů tanků, které byly vyrobeny v Sovětském svazu, byl SU-85, postavený na podvozku tanku T-34 a uvedený do výroby v létě 1943.  85mm kanón D-5S dovolil SU-85 efektivně se vypořádat s průměrnými nepřátelskými tanky na vzdálenost přes kilometr, zatímco na menší vzdálenost dokázal prorazit i přední pancíř těžkých tanků. Nicméně, první měsíce ukázaly, že síla není dostatečná k účinnému boji proti odolnějším tankům nepřítele, jako byl například „Panther“ a „Tiger I“, které měly výhodu jak v palebné síle a ochraně, tak i v efektivním zaměřovacím systému, který umožňoval boj z druhé vlny.  29. srpna 1943 vydal ГКО rozkaz k rychlému vytvoření účinnější protitankové zbraně. V období září a října Uralmašzavod postavil další z řady SU na základě T-34, šlo vlastně o upravené SU-85 s instalovaným 122mm kanonem D-25. Jenže další studie projektu ukázaly, že tyto změny zvýší hmotnost o 2,5 tun, sníží množství munice a rychlost vozu. Ve skutečnosti to znamenalo, že instalace 122 mm kanonu nebo 152 mm houfnice D-15 způsobí snížení mobility vozu, takže bylo rozhodnuto ponechat tyto zbraně ve výzbroji těžkých tanků a samohybných děl.  Alternativním směrem, do kterého se vkládaly naděje, byl vývoj 85 mm zbraně s dlouhou hlavní a větší primární rychlostí projektilu – «Větší síla». Ale i když byly vyrobeny a testovány řady těchto zbraní, práce v tomto směru selhaly – nové kanóny měly nedostatečnou výdrž, hlaveň se často roztrhla. Kromě toho, že výsledky střelby na ukořistěné německé tanky odhalily špatný výkon ve vysoké rychlosti. Ve srovnání se střelami s lehkým kalibrem se lehké 85mm granáty ukázaly jako nedostatečné proti pancíři s vysokou tvrdostí. Konečná studie ukázala, že ramena 85mm kanónu nevyužila všechny funkce plně automatického řídícího systému na podvozku T-34.

Výroba prototypu.

Výpočty provedené MVTU, Uralmašzavodem, Tehupravleniem a IEC (lidový komisariát zbraní SSSR) na začátku listopadu 1943 ukázaly, že nejefektivnější bude vybavit SU kanonem s ráží 100–107mm. Vzhledem k tomu, že vývoj 107mm kanonu, jako byl kanon M-60, byl ukončen v roce 1941, bylo 11. listopadu vedením IEC rozhodnuto o vytvoření nového tanku založeného na námořním 100mm kanonu B-34. Vývojem návrhu stíhače byl pověřen šéfkonstruktér Uralmaše L. I. Gorlitskij. Hlavním inženýrem projektu pak N. V. Kurinov. Návrh projektu stíhače byl představen NKTP (lidový komisariát tankového průmyslu) a UCA (správa dělostřelectva) 5. 12. 1943. Po přezkoumání státních zakázek z 27. prosince byla vydána vyhlášku č.4851 na přezbrojení těžkého tanku IS, která zároveň pověřila CAKB (ЦАКБ – centrální konstrukční kancelář dělostřelectva) k vytvoření návrhu odpovídajícího 100mm kanonu pro instalaci na SU-85. 28. prosince zaslala CAKB objednávku č.765 do Uralmašzavodu.  Studií výkresů kanonu C-34 zaslaných CAKB (ЦАКБ), který byl původně určený pro těžký tank IS-2, došli v Uralmašzavodu k závěru, že vzhledem k velké velikosti děla by na SU-85 byly zapotřebí příliš velké konstrukční úpravy, které by zahrnovaly zvětšení šířky těla, změnu tvaru a změnu torzního zavěšení. CAKB však odmítla jakékoliv úpravy své zbraně. Uralmaštavod odhaduje že by přestavba SU vedla ke zvýšení hmotnosti o 3,5–3,8 tuny a doba dodání by se prodloužila minimálně o 3 měsíce. To ale naprosto nevyhovovalo zákazníkovi. V důsledku toho, že se podobná situace již stala při výrobě SU-85, kontaktoval Uralmašzavod Zavod č.9 v Jekatěrinburgu, společně s návrháři, kteří by vytvořili vhodný kanon pro SU-85. Ten měl mít menší hmotnost než C-34 a nevyžadoval by významné změny na poslední chvíli. V lednu 1944 požadoval Úřad samohybného dělostřelectva instalaci 100mm kanonu D-10S, zvětšení tloušťky čelního pancíře až na 75mm, nové zařízení pro vidění Typ IV (MK-IV) a velitelskou kopuli, se zachováním hmotnosti do 31 tun.  Nicméně mohly být použity jen výbušné granáty B-34, protože jak se ukázalo, konec vývoje protipancéřové střely se neočekával dříve než ve druhé polovině roku 1944. Nevyhnutelné zpoždění umožnilo šéfovi CAKB B. Grabinovi trvat na vytvoření samohybného děla s kanonem C-34. V důsledku následujících jednání z 30. dubna nařídil NKTP výrobu prototypu s kanonem C-34 pod označením SU-100-2, a použít srovnávací testy s SU-100. IEC a GAU (hlavní raketové a dělostřelecké ředitelství ministerstva obrany) ještě zvažovala zda povolit přestavbu těla SU-85 a tudíž povolit instalaci kanonu C-34, i když s řadou vad. Ale všechny změny potřebné k efektivní instalaci do SU-85, by byly téměř totožné s výrobou kanonu D-10S speciálně vyvinuté pro tento účel.  V únoru 1944 byl vyroben ve spolupráci Uralmaše se závodem č.50 prototyp s kanonem D-10S, nazvaný „Objekt 138“, který úspěšně prošel továrními testy. Skládaly se z 30 vystřelených střel a 150 najetých kilometrů. 3. března byl prototyp poslán na státní zkoušky na ANIOP (hlavní dělostřelecké cvičiště ozbrojených sil Ruské federace ), během kterého měl vůz najet 864 km a vypálit 1040 střel. Poté státní komise rozhodla, že je vyhovující, ale je potřeba provést nějaké změny v designu. 14. dubna byly Uralmašzavodu nařízeny okamžité přípravy na sériovou výrobu nového SU.  Prototyp SU-100-2 byl vyroben v počtu 9 kusů mezi dubnem a květnem 1944, s použitím zbraně z prototypu tanku IS-5. Současně s ním byl dokončen druhý prototyp SU-100, zahrnující vylepšení doporučená zkušební komisí. 24.–28. června složil na ANIOPu státní zkoušky. Dle výsledků testů, ve kterých SU najelo 250 km a vypálilo 923 střel ho Státní komise doporučila k výrobě, a prohlásila, že SU-100 zničí tanky „Panther“ a „Tiger I“ i na vzdálenost 1500m a bez ohledu na místo dopadu proráží pancíř německého stíhače „Ferdinand“ až na vzdálenost 2000 metrů. SU-100-2 byl testován na ANIOPu na začátku července, ale testy ukázaly daleko horší výsledky než SU-100, a komise ho nedoporučila k další výrobě. SU-100 byl přijat Rudou armádou vyhláškou GKO (ГКО) č.6131 dne 3. července 1944.

Sériová výroba.

Zatímco v Uralmaši zahájili přípravu na výrobu SU-100, vypracoval L. I. Gorlitskij návrh přechodu SU-85 na SU-85M, který měl tělo z SU-100 a 85mm kanón D-5S-85. Model kanonu SU-85M byl odlišný od SU-100, ale podobný SU-85 otočným mechanizmem, maskou kanonu a místem na 60 85mm střel. Zavedení SU-85M dovolilo provést zlepšení SU-100 (silnější pancéřování a lepší pozorovací zařízení) v hromadné výrobě. Hlavní příčinou této skutečnosti bylo očekávání dodávky 100mm kanónu na protipancéřové střely z kanonu B-412B v listopadu 1944. První Su-85M bylo vyrobeno v červenci 1944, a v srpnu už byla celá montážní linka na SU-85 změněna. Výroba SU-85M trvala až do listopadu téhož roku, v průběhu tří měsíců bylo vyrobeno pouze 315 kusů tohoto typu.  Sériová výroba SU-100 začala v Uralmašzavodu v září 1944. První vyrobené stíhače tanků byly shodné s druhým prototypem a novější úpravy při výrobě tvořily zejména technologické změny.  Údaje o počtu vyrobených kusů a době výroby se liší. Je však známo, že výroba SU-100 probíhala v Uralmašzavodu minimálně do března 1946, s rychlostí zhruba 200 kusů měsíčně v době války. Celkem bylo v tomto období vyrobeno 3037 kusů. Podle dokumentů RGAE (РГАЭ – Ruský státní archiv hospodářství), Omský závod č. 174 v roce 1947 vyprodukoval 198 SU-100 a 6- na začátku roku 1948, ačkoli historik M. Barjatinskij tyto zveřejněné informace zpochybnil, všiml si nepravděpodobnosti jednoho vydání série po roční přestávce. Západní zdroje, na základě zpravodajských zpráv USA, uváděly údaje o výrobě SU-100 v SSSR od roku 1948 do roku 1956 a to ve výši cca 1 000 kusů, ale sovětské údaje to nepotvrdily. V poválečném období byla výroba SU-100 obnovena v Československu, kde mezi lety 1951 – 1956 bylo pod licencí vyrobeno 1420 dalších typů.

Další vývoj.

Přes negativní výsledky předběžné studie vývoje dalšího typu stíhače s 122mm kanónem probíhaly práce v této oblasti i nadále. Jedním z důvodů bylo zpoždění vývoje průbojných střel do kanonu D-10S (zavedení do výroby se neočekávalo dříve než na podzim 1944), zatímco všechny potřebné munice pro 122mm kanon D-25, byly k dispozici již od roku 1930. V květnu 1944 Uralmašzavod vytvořil projekt SU-122P, prototyp byl vyroben v září téhož roku. Od SU-100 se lišil pouze instalací 122mm kanonu D-25. Podle výsledků testu byl prototyp SU-122P vyhovující, ale do výroby nebyl přijat. Důvody nejsou známy, ale jak zdůraznil M. Baryatinsky, důsledkem mohlo být to, že jen málo výhod SU-122P jako stíhače tanků převažuje nad nevýhodami. 122mm zbraň byla ve srovnání se 100mm účinnější proti pancíři německých obrněných vozidel a používala výkonnější vysoce explozivní střelami. Naproti tomu měl stíhač méně munice, výrazně sníženou rychlost střelby a zvýšený rozptyl hlavně. To vše tvořilo více problémů než u SU-100. Navíc vznikly obavy, že 122mm dělo by mohlo být příliš silné pro podvozek T-34/85. Prakticky kvůli úplnému vyčerpání možností výroby stíhačů na podvozku T-34 s posádkou vpředu se vývoj SU-122 zastavil. Pro další práce na středních stíhačích již byly použity nově konstruované podvozky s prostorem pro posádku umístěným vzadu.

Popis struktury.

Uspořádání prostoru SU-100 bylo stejné jako u běžného tanku: v přední části byl velitelský a bojový prostor, v zadní motorový a převodový. Posádka SU-100 se skládala ze čtyř osob: Řidič, velitel, střelec a nabíječ.

SU-100 (, "самоходно-артиллерийская установка") byl sovětský stíhač tanků, postavený na podvozku tanku T-34 konstrukční kanceláře Uralmašzavod, jako přímý pokračovatel modelu SU-85, z důvodu nedostatečné kapacity proti novým německým těžkým tankům. Sériová výroba SU-100 byla zahájena v Uralmašzavodu v srpnu 1944 a pokračovala, podle různých odhadů, až do března 1946. V letech 1951–1956 byl licenčně vyráběn v Československu pod označením SD-100. Celkem bylo v SSSR a Československu vyrobeno podle různých zdrojů 4 772 až 4 976 ks.  Do boje byl SU-100 poprvé nasazen v lednu 1945, později se zúčastnil celé řady operací mj. ve Velké vlastenecké válce, včetně sovětsko-japonské válce; ale obecně bylo jejich použití omezeno. SU-100 po válce zůstal několik desetiletí ve výzbroji sovětské armády. Byl dodáván i spojencům a Sovětským svazem byl nasazen v řadě poválečných lokálních konfliktů, včetně nejaktivnější – v průběhu arabsko-izraelských válek. Na konci 20. století byl SU-100 v mnoha zemích vyřazen, ale v některých je stále ještě v provozu.

The SU-100 ("Samokhodnaya Ustanovka" 100) was a Soviet tank destroyer armed with a 100 mm anti-tank gun in a casemate superstructure. It was used extensively during the last year of World War II and saw service for many years afterwards with the armies of Soviet allies around the world.


Život.

Pocházela ze zámožné rodiny vynálezce a továrníka Williama Sachse a vyrůstala v kultivované asimilované atmosféře vyšších tříd. Na nátlak otce musela ukončit svůj milostný vztah s rozvedeným mužem, ale jejich vzájemná korespondence trvala údajně ještě desetiletí. Nelly se nikdy nevdala, v několika pozdějších básních Sachsové je však zmínka o jakémsi „ženichovi“, který zahynul v koncentračním táboře.  Otec zemřel po delším rakovinovém onemocnění v Berlíně ještě před nástupem Hitlera k moci. Sachsové se podařilo spolu s matkou odejít z Německa v květnu 1940 do Švédska za pomoci prince Eugena, bratra švédského krále, doslova na poslední chvíli, když už byl na cestě příkaz k transportu. Dlouhá léta se pak do Německa odmítala vrátit.  Po válce, v padesátých letech, se Nelly Sachsová seznámila se základní knihou kabaly "Zohar", zažila nové lyrické vzplanutí, svou tvorbu té doby srovnávala s chrlením krve, halucinacemi a se zemětřesením a v jejích básních přibývaly biblických motivy.  Její básně a texty vycházely zprvu jen v NDR. Žila s matkou na jihu Stockholmu ve velmi stísněných poměrech v jednopokojovém bytě a dál překládala moderní švédskou lyriku do němčiny. Začala si dopisovat s Paulem Celanem a po nějaké době vyšly konečně dva svazky jejích básní "Nikdo neví, jak dál" a "Útěk a proměna" i v západní části Německa. Sama se tam však vracet nechtěla, a když se k tomu po dvaceti letech přece jen u příležitosti převzetí Ceny Annette Drosteové odhodlala, psychicky se zhroutila a nakonec strávila tři roky na nervové klinice. O patnáct let později, v roce 1965, obdržela jako první žena Mírovou cenu německých knihkupců a nakladatelů, což ji opět přimělo k cestě do Frankfurtu nad Mohanem.  Teprve v šedesátých, sedmdesátých letech svého života, po utrpení, jehož byla v Evropě svědkem, dospívá k velké lyrice. Její poezie je osobitá, vznikla jakoby mimo čas a prostor, je hluboce filozofická až mystická, metaforicky bohatá a výrazově úsporná.  V roce 1966 obdržela Sachsová spolu s Šmuelem J. Agnonem Nobelovu cenu za literaturu. Na její počest uděluje německé město Dortmund každé dva roky literární Cenu Nelly Sachsové (např. v roce 1987 se stal jejím nositelem Milan Kundera).  Návštěvu Izraele v roce 1967 musela ze zdravotních důvodů odříci, ale v telegramu se vyslovila pro přijetí Güntera Grasse Svazem spisovatelů v Jeruzalémě. K psychickým problémům a dalším pobytům v ústavech se přidružilo onemocnění rakovinou, kterému nakonec v den pohřbu Paula Celana 12. května 1970 podlehla. Pochována je na židovském hřbitově Norra begravningsplatsen ve Stockholmu, kde leží i Alfred Nobel.

Ukázky z díla.

Sachsovou proslavila působivá báseň "O die Schornsteine" (Ó komíny) ze sbírky "In den Wohnungen des Todes" (V příbytcích smrti).  Ve své děkovné řeči při udělení Nobelovy ceny za literaturu, již pronesla v němčině, přečetla báseň napsanou pro tuto příležitost:  Báseň "Kdosi přijde" je ze sbírky "Útěk a proměna"  Kommt einer  Přijde člověk  Kdosi přichází  Překlad básní "Svíce", "Job" a "Kdosi přichází" Zlata Kufnerová, překlad básně "Přijde člověk" Ludvík Kundera.

Nelly Sachsová, vlastním jménem Leonie Sachs (10. prosince 1891 v Berlíně-Schönebergu – 12. května 1970 ve Stockholmu) byla německá prozaička, poetka a překladatelka židovského původu, nositelka Nobelovy ceny za literaturu.

Nelly Sachs (10 December 1891 – 12 May 1970) was a German-Swedish poet and playwright. Her experiences resulting from the rise of the Nazis in World War II Europe transformed her into a poignant spokesperson for the grief and yearnings of her fellow Jewish people. Her best-known play is ' (1950); other works include the poems "" (1962), "" (1970), and the collections of poetry ' (1947), ' (1959), ' (1961), and "" (1971). She was awarded the Nobel Prize in Literature in 1966.


Charakteristika.

Formát Office Open XML je soubor ZIP, který v sobě obsahuje XML a další potřebné soubory. Výsledkem jsou tak menší soubory, než byly původní binární soubory, které byly vytvářeny předchozími verzemi kancelářského balíku Microsoft Office. Hlavním cílem zavedení formátu bylo především zajištění splnění podmínek standardizačního procesu a úplná zpětná kompatibilita s doposud existujícími dokumenty, které uživatelé nadále používají, nebo je mají archivované, včetně plné podpory všech jejich rozšiřujících vlastností.

Dokumentace.

Seznam oficiální dokumentace ke specifikaci:

Části specifikace.

Specifikace je rozdělena do několika částí.

Open Packaging Conventions (OPC).

Popisuje vnitřní strukturu archívu ZIP, který obsahuje dokument. Základním prvkem jsou soubory s příponou .rels, které udržují informace o vztazích mezi ostatními soubory. Příkladem může být vztah mezi sešitem v tabulkovém kalkulátoru a listy, které sdružuje. Pomocí OPC lze vytvářet i vlastní formáty, protože se jedná o obecnou specifikaci. K obsahu dokumentu lze přistupovat dvěma způsoby – s využitím OPC nebo přes adresářovou strukturu archivu.

WordProcessingML.

Struktura vychází ze schématu "body" – "paragraph" – "run". Tělo dokumentu je děleno na odstavce (text, obrázek, tabulka, …) a tyto části jsou dělené na tzv. "runs". Zjednodušeně řečeno, "run" nastavuje formátování informace. Všechny textové informace, které se mají zobrazit uživateli, jsou umístěny vždy v elementu <w:t>.

SpreadsheetML.

Dokument tabulkového kalkulátoru se nazývá sešit ("workbook") a skládá se s listů ("sheet"). Sešit i listy jsou umístěny v samostatných souborech, typicky workbook.xml, sheet1.xml, sheet2.xml, … Velmi specifické je ukládání textové informace v tabulkách. Existují dva způsoby – inlinestring nebo sharedstring. Inlinestring ukládá informace přímo v buňce tabulky. Tento způsob je v podstatě identický s html. Sharedstring ukládá texty do samostatného souboru, který je sdílený pro všechny listy a každý textový obsah buňky je v něm unikátní. Buňky se pak odkazují na hodnotu v tomto seznamu.

PresentationML.

Obsah dokumentu s prezentací se dělí na snímky (slide), jejich obsah a animace. Každý snímek je opět uložen v samostatném XML souboru. To samé platí např. i pro poznámky ke snímkům.

DrawingML.

DrawingML popisuje vektorovou grafiku, která se používá v rámci WordProcessingML, SpreadsheetML a PresentationML. Kromě DrawingML se pro vektorovou grafiku používá i VML, které má být nahrazeno právě DrawingML.

ISO/IEC 29500.

Během standardizace u ISO došlo k několika podstatným změnám ve standardu ECMA-376 na základě požadavků národních standardizačních institutů. V České republice se problematikou standardizace dokumentů zabývá ÚNMZ. Nejdůležitější přijatou změnou bylo vydefinování dvou typů dokumentů, podobně jako u XHTML, Strict a Transitional. Verze Strict neobsahuje žádné elementy, které jsou zatížené zpětnou kompatibilitou směrem ke starším dokumentovým formátům. Verze Transitional pak může obsahovat elementy, které jsou pro zpětnou kompatibilitu nezbytné. Tyto verze byly schváleny jako samostatné části standardu ISO pod číslem ISO/IEC 29500. Ve standardu se přímo uvádí, že verze Transitional slouží jen pro přechodné období a nedoporučuje se používat pro vytváření dalších nových dokumentů.

Kritika a kontroverze.

Formát Office Open XML byl schválen v režimu fast-track Joint Technical Committee 1 ISO a IEC v dubnu 2008, což vyvolalo vlnu kontroverze a rozhořčení s diskuzí o specifikaci a standardizačním procesua jeho neregulérností.  Společnost IBM (která podporovala OpenDocument formát, tj. ODF) opustila standardizační komisi s tím, že dovoluje dominantním společnostem, jako je společnost Microsoft, mít neoprávněný vliv. Společnost Microsoft byla ve zmíněném článku obviněna z kooptace procesu normalizace tím, že se opřela o jisté země, aby zajistila, že bude mít k dispozici dostatek hlasů v ISO pro schválení OOXML, ačkoli neuvádí přesně, kdo obvinil společnost Microsoft.  Ve stručnosti lze konstatovat, že firma Microsoft využila svého vlivu na to, aby schválení standardu OOXML proběhlo v režimu schvalování, který pro takovou situaci nebyl určen. Tento režim nebyl určen pro schválení proprietárního standardu jedné firmy, nýbrž pro rychlé schválení nějakého široce přijímaného nekontroverzního de-fakto standardu. Tím Microsoft dosáhl stavu, kdy se sice ke všem připomínkám musel vyjádřit, ale nemusel na ně nijak reagovat, ani je vypořádat a ani zapracovat do předkládaného standardu a po jeho vyjádření byl OOXML automaticky schválen (bez možnosti jakéhokoliv odvolání či nápravného opatření).  Richard Stallman z Free Software Foundation oznámil, že „Společnost Microsoft nabízí bezplatnou patentovou licenci pro OOXML za podmínek, které neumožňují bezplatné implementace“.  Dále bylo předkladatelům nového návrh vyčítáno, že předlohou pro tento formát byl původně uzavřený formát pro dokumenty kancelářské balíku Microsoft Office. Obavy byly zejména ohledně technologické neutrality navrženého standardu. Jako vedlejším efekt potom byla možná nekompatibilita některých atributů (např. formátu data a času či barevných kódů) s již existujícími standardy ISO.  Mezi specifické odlišnosti jednotlivých formátu patří zejména tyto oblasti:

Office Open XML (OOXML) je specifikace pro souborový formát na ukládání dokumentů kancelářských balíků jako textových dokumentů, tabulek či prezentací. Formát byl navržen společností Microsoft a poprvé byl použit v Microsoft Office 2007. Finální specifikace byla vytvořena pod hlavičkou sdružení ECMA v rámci pracovní skupiny TC45, jejímiž členy jsou například také společnosti a organizace, mezi které patří: Apple, Barclays Capital, BP, Britská knihovna, Essilor, Intel, Microsoft, NextPage, Novell, Statoil, Toshiba a Knihovna kongresu USA. Tento standard dostal označení ECMA-376. Schvalování vyvolalo kontroverze.

Office Open XML (also informally known as OOXML or Microsoft Open XML (MOX)) is a zipped, XML-based file format developed by Microsoft for representing spreadsheets, charts, presentations and word processing documents. The format was initially standardized by Ecma (as ECMA-376), and by the ISO and IEC (as ISO/IEC 29500) in later versions.  Microsoft Office 2010 provides read support for ECMA-376, read/write support for ISO/IEC 29500 Transitional, and read support for ISO/IEC 29500 Strict. Microsoft Office 2013 and Microsoft Office 2016 additionally support both reading and writing of ISO/IEC 29500 Strict. While Office 2013 and onward have full read/write support for ISO/IEC 29500 Strict, Microsoft has not yet implemented the strict non-transitional, or original standard, as the default file format yet due to remaining interoperability concerns.


Začátky kinematografie.

Lumièrové experimentovali s filmováním v letech 1891–1894, kdy například asistovali Edisonovi. Své první neveřejné filmové představení uskutečnili 22. března 1895. Veřejně představili své filmy 28. prosince 1895, v pařížském Grand Café. Toto historické představení bylo zahájeno promítáním jejich prvního filmu, 45 sekund dlouhého "Sortie de l'usine Lumière à Lyon" ("Dělníci odcházející z Lumièrovy továrny"), který v roce 1894 natočil Léon Bouly pomocí kinematografu patentovaného rok předtím. Jejich filmy můžeme označit jako "shoty" (z angličtiny slovo shot znamená snímek, záběr), protože nepracovali s velikostí záběrů ani se střihem. Jejich snímky byly z počátku pouze fotografií, na níž je zaznamenán pohyb.  Kinematograf bylo víceúčelové zařízení, které umožňovalo natáčet, kopírovat a promítat filmy. U jeho zrodu stáli právě bratři Lumièrové.  Přestože Max a Emil Skladanowští již o měsíc dříve (1. listopadu 1895 v Berlíně) uskutečnili promítání pro platící diváky, filmová historie udává jako první filmové představení právě promítání v Grand Café. Bratři Skladanowští totiž nepromítali pohyblivý film, ale pouze sadu diapozitivů s nepohyblivými obrázky.  Bratři Lumiérové považovali kinematografii pouze za technický vynález. Brali ji za hotovou věc, která se již nebude nijak vyvíjet. Na prvním veřejném promítání se byl podívat také Georges Méliès, který v kinematografii odhalil nové možnosti. Zatímco Lumiérové točili spíše dokumenty, které ukazují skutečnost, Méliès využil svých divadelních a kouzelnických zkušeností a vnesl do kinematografie efekty, filmové triky a hraný děj.

Fotografie.

Bratři Lumièrové v roce 1903 patentovali autochrom (autochrome Lumière znamená automaticky barevný). Jedná se o raný proces barevné fotografie, který byl komerčně vyráběný v letech 1907 až 1935. V této době byl nejrozšířenějším procesem barevné fotografie.  Autochrom je, podobně jako dnešní diapozitiv, barevná průsvitka. Skleněná deska je pokrytá barevnou mozaikou mikroskopických zrnek bramborového škrobu obarvených na oranžovou, zelenou a modrou barvu překrytých černobílou panchromatickou emulzí. Při expozici potom světlo proniká různobarevnými zrnky a po vyvolání do pozitivu tak vznikne barevný obraz. Černobílý obraz na emulzi totiž pozorujeme přes stejné barevné filtry, jako když byla exponována.  Původní autochromy se vyráběly potažením skleněné desky (většinou 13 × 18 cm) včelím voskem, do kterého se nalepila na jemno prosátá a obarvená zrníčka škrobu. U pozdějších desek byla navíc zrníčka zploštěna pomocí přístroje, který jehlou kroužil po desce a vytvořil tlak několika tun na centimetr čtvereční. Zabránilo se tím rozkladu světla plastickými zrníčky a zvýšil jas výsledného obrazu. Na tuto vrstvu byly strojem naneseny saze ucpávající mezery mezi zrníčky, které byly zakryty další vrstvou včelího vosku (šelaku), který chránil barevnou mozaiku. Po zaschnutí laku byla nanesena emulze.  Původní patent však popisuje proces trochu jinak: zrníčka jsou popisována jako červená, modrá a žlutá a místo sazí se zmiňují dvě vrstvy barevných zrníček, takže zrníčka vytvoří také oranžové, fialové a zelené filtry.  Autochromy překvapí krásným (i když ne úplně reálným) barevným pojetím a velkou stálostí. Mezi jeho hlavní nevýhody však patřila nízká citlivost, velké výrobní náklady, nereálné podání modré barvy a nemožnost kopírovat vzniklý obraz (každý autochrom je originálem).  V jednom období byl Louis Lumière také prezidentem francouzské fotografické společnosti Société française de photographie.  Aparáty bratrům Lumièrovým stavěl technik a vynálezce Jules Carpentier.

Bratři Lumièrové, Auguste Marie Louis Nicholas (19. října 1862, Besançon, Francie – 10. dubna 1954, Lyon) a Louis Jean (5. října 1864, Besançon, Francie – 6. června 1948, Bandol), patřili mezi první filmové tvůrce.

The Lumière brothers (, ; ), Auguste Marie Louis Nicolas (; 19 October 1862 – 10 April 1954) and Louis Jean (; 5 October 1864 – 7 June 1948), were manufacturers of photography equipment, best known for their Cinématographe motion picture system and the short films they produced between 1895 and 1905. Their screening on 22 March 1895 for circa 200 members of the "Society for the Development of the National Industry" in Paris was probably the first presentation of films on a screen for a large audience. Their first commercial public screening on 28 December 1895 for circa 40 paying visitors and invited relations has traditionally been regarded as the birth of cinema. Either the techniques or the business models of earlier filmmakers proved to be less viable than the breakthrough presentations of the Lumières.


Geografie.

Zeměpisná poloha.

Město se nachází v údolí Tujmaada (rusky Туймаада) na levém břehu řeky Leny v jejím středním toku. Leží na sever od 60. rovnoběžky severní šířky, což během léta způsobuje dlouhé období tzv. „bílých nocí“ a naopak v zimě trvá světlá část dne pouze 3–4 hodiny, konkrétně v prosinci. S rozlohou 122 km² je Jakutsk největší město ležící na permafrostu (oblast věčně zmrzlé půdy); kvůli podloží stojí většina budov na ocelových a betonových pilotech.

Povrch.

Jakutsk leží v rovinaté krajině v údolí řeky Leny (údolí Tujmaada). Na území města se nachází mnoho lužních a říčních jezer, z nichž největší jsou jezero Sajsary, Taloje, Teplé jezero, Chatyng-Jurjach a Sergeljach. Jezera mají písčitý břeh a jejich mělčiny jsou porostlé rákosem. Při vstupu do údolí Tujmaada vybíhá z levého břehu řeky Leny útes do výšky přibližně 100 metrů, pokrytý stepní vegetací. Pokud se na útvar díváme ze strany města, podobá se útes horskému vrcholu, ale ve skutečnosti jde o vršek kopcovité roviny pokryté borovicemi a listnatými stromy tajgy, která se tyčí nad údolím Leny. Jedním z bočních výběžků útesu je hora Čočur Muran (rusky Чочур Муран).  Centrální část Jakutsku je od koryta řeky Leny oddělena širokou travnatou rovinou zvanou Zelená louka, která bývá v období povodní často zaplavená. Pouze jedno rameno Leny dosahuje až k říčnímu přístavu Jakutsku, tzv. Městské rameno, které bylo po dostavění městské hráze v 60. letech přeměněno na přístavní zátoku neboli kanál. V důsledku nánosů říčního písku se však zátoka stává rok od roku mělčí, a aby mohly lodě zátokou proplouvat, musí se dno pravidelně prohlubovat s pomocí podvodních bagrů.

Podnebí.

Podnebí města je silně kontinentální, subarktické.  Podnebí je kontinentální s malým úhrnem srážek v průběhu roku. Zima je v Jakutsku tuhá, průměrná lednová teplota je kolem −40 °C, někdy mohou mrazy dosahovat až 60 °C pod nulou (naposledy byly tyto hodnoty naměřeny 2. ledna 1951); Jakutsk má nejstudenější zimu ze všech velkoměst na světě. Zima trvá od října do dubna včetně, jaro a podzim bývají velmi krátké. V období od prosince do března nedochází prakticky k žádným oblevám. Dokonce byl zaznamenán případ sněžení v měsíci červnu.  Na rozdíl od zimy je pro léto i navzdory jeho proměnlivému rázu charakteristické malé množství srážek a často extrémně vysoké teploty. Vedra mohou dosahovat až +40 °C, což jsou velmi vysoké hodnoty pro město ležící v této severní části polokoule. Průměrná červencová teplota dosahuje 18,6 °C. Roční amplituda (rozdíl mezi minimální a maximální teplotou vzduchu) v Jakutsku je jednou z největších na planetě a převyšuje 100 °C. Její hodnota se blíží roční amplitudě sibiřských „pólů chladu“ – vesnici Ojmjakonu (rusky Оймякон) a městu Verchojansku (rusky Верхоя́нск), které se rovněž nachází v republice Sacha.

Časové pásmo.

Jakutsk leží v Jakutském časovém pásmu. Časový posun oproti UTC je +9.00. Co se týče moskevského času, má časové pásmo konstantní posun +6 hodin a v Rusku je označováno jako MSK +6.

Historie.

25. září 1632 založil ruský důstojník Petr Ivanovič Beketov se svým oddílem kozáků Jakutskou pevnost během výpravy po povodí řeky Leny na jejím pravém břehu, asi 70 km po proudu od místa současné polohy města v zemi borogonských Jakutů. Od samého počátku byla posádka pevnosti početná, čítala okolo 300 kozáků. V roce 1634 čelila pevnost obléhání Jakutských kmenů. V roce 1635 dostali místní kozáci právo nazývat se jakutskými kozáky. V roce 1638 se pevnost stala centrem nově vytvořeného Jakutského vojvodství. V letech 1642–1643 byla osada přestěhována na současné místo – do údolí Tuymaada.  Osada byla přejmenována na Jakutsk v roce 1643. Od roku 1708 byl Jakutsk jako vojenské, administrativní a obchodní centrum oblasti podél řeky Leny podřízen sibiřské gubernii. V roce 1822 se z Jakutsku stává krajské město a od roku 1851 získává Jakutsko (dnešní republika Sacha) status právně nezávislé oblasti s centrem v Jakutsku.  Nebývalý rozmach zaznamenal Jakutsk za vlády gubernátora Ivana. I. Krafta (1907–1913). Ve městě vybudoval elektrárnu, telefonní ústřednu, otevřel muzeum. Současně byla také založena kancelář Císařské geografické společnosti.  Za druhé světové války byl Jakutsk sídlem správy vzdušné trasy ALSIB (Aljaška-Sibiř), tzv. „Severní cesty“ mezi USA a SSSR, po které byla z USA dovážena letadla v rámci dohody o pomoci Sovětskému svazu formou vojenských dodávek – Zákon o půjčce a pronájmu (anglicky Lend and Lease Act).  V letech 1922–1991 byl Jakutsk hlavním městem Jakutské ASSR (Jakutská autonomní sovětská socialistická republika). V roce 1956 zde byla založena univerzita. Od roku 1991 je hlavním městem republiky Sacha (Jakutska).

Obyvatelstvo.

K 1. lednu 2015 byl Jakutsk podle počtu obyvatel z 1114 měst Ruské federace na 67. místě.  V Jakutsku k roku 2017 žilo 308 000. Městský úřad eviduje 295 600 obyvatel, což představuje přibližně 30 % populace celé republiky Sacha. Podle zveřejněných dat z posledního sčítání lidu vzrostla populace Jakutsku mezi dvěma sčítáními (v r. 2002 a 2010) o 20,1 %.  Od devadesátých let 20. století probíhá migrace venkovského obyvatelstva ze všech krajů republiky do Jakutsku. Od devadesátých let až do současnosti je pozorován odliv rusky mluvící populace. Od přelomu nového tisíciletí probíhá také migrace přistěhovalců ze Střední Asie, Kavkazu a Číny. Počet obyvatel Jakutsku rychle vzrůstá v důsledku přirozeného přírůstku a migrace. Vyvstává však problém se zabezpečením dostupného bydlení, mateřských škol, základních škol a nemocnic pro nové obyvatele města.

Národnostní složení.

Jakutsk je mnohonárodnostní město. Většinu obyvatelstva tvoří Jakuti (Sacha) – 141 tisíc obyv. a Rusové – 113 tisíc obyv. Dále zde žijí Burjati, Ukrajinci, Baškirové, Tataři, Čečenci, Oseti, Kirgizové, Poláci, Litevci, Dagestánci, Evenkové, Uzbeci, Tádžikové, Arméni, Moldavané, Číňané, Korejci a další.

Průmysl.

Přestože je Jakutsk administrativním a kulturním centrem regionu, nemá příliš rozvinutý žádný průmysl. Hlavní průmyslová odvětví jsou zaměřena na podporu životaschopnosti města. Více než polovina (53,3 %) připadá na tepelně energetickou výrobu, 17,7 % tvoří potravinářský průmysl, 11,1 % pak dobývání a zpracování diamantů, 4,3 % stavební průmysl, 3,2 % kovovýroba.

Obchod.

Jakutsk je největším centrem obchodu a podnikání v republice, podnikání tvoří základ ekonomiky města. Přibližně 60 % pracujících občanů a také velké množství nelegálních přistěhovalců z ostatních regionů republiky a dalších zemí (Střední Asie, Kavkazu, Číny) je zaměstnáno ve sféře obchodu a služeb. Ve městě se nachází několik trhů (městský, stavební, automobilový trh), nákupních center, velkoobchodních a maloobchodních skladů, celá řada obchodů a stánků. Z oblasti komerčních služeb jsou ve městě rozšířené autoservisy, kavárny, malé hotýlky, kadeřnictví, soukromé kliniky, prádelny, opravny elektroniky, realitní kanceláře, stavebních a dopravní firmy.

Památky.

„Staré město“ je čtvrť v centru města, jde o historický a architektonický komplex, v němž se nachází budovy připomínající vzhled starého Jakutsku. Většinu budov, ať už síť nákupních center „Kružalo“ (rusky «Кружало»), budovu Rusko-asijské banky, Jakutský městský kostel či věž pevnosti, založil Peter Beketov a jeho nástupci. Převážná část dřevěných budov tohoto komplexu jsou kopie vyhořelých, zničených nebo zdemolovaných budov z dřívějších dob. Například věž pevnosti, která je památníkem ruské dřevěné obranné architektury a symbolem Jakutsku ve znaku města, se dlouhou dobu nacházela v Jakutském regionálním muzeu (Sdružené muzeum historie a kultury severních národů E. M. Jaroslavského), avšak v srpnu roku 2002 vyhořela v důsledku nevydařeného dětského pokusu o kanadský žert. Věž byla o dva roky později zrekonstruována s pomocí dochovaných nákresů.  Zájem veřejnosti vyvolává také šachta Šergina, výzkumná šachta z 19. století s hloubkou více než 100 metrů.

Jakutsk (, jakutsky Дьокуускай) je město v Rusku, které se nachází ve východní Sibiři, je hlavním městem republiky Sacha (neboli Jakutska) a přístavem na řece Leně. Žije zde obyvatel.  Jakutsk je nejlidnatější město v severovýchodní části Ruska, významné centrum vědy a kultury. Podle počtu obyvatel je na pátém místě mezi městy Dálněvýchodního federálního okruhu (po Vladivostoku, Chabarovsku, Ulan-Ude a Čitě).

Yakutsk (; , "Cokuuskay", ) is the capital city of the Sakha Republic, Russia, located about south of the Arctic Circle.  Yakutsk, with an average temperature of , is the second coldest large city in the world after Norilsk, although Yakutsk experiences colder temperatures in the winter. Yakutsk is also the largest city located in continuous permafrost and one of the largest that cannot be reached by road. Yakutsk is located in the Central Yakutian Lowland and is a major port on the Lena River. It is served by the Yakutsk Airport as well as the smaller Magan Airport.


Odkaz.

Švédský přírodovědec Carl Linné pojmenoval na počest Kamela (viz eponym) a jeho přírodovědných prací rod kamélie, mezi něž se řadí čajovník čínský ("Camellia sinensis"), zdroj čaje. Právě tento druh Kamel vylíčil i ve svém díle, ačkoliv Linné při svém popisu kamélie z Kamelovy práce paradoxně nečerpal. Jedinou filipínskou rostlinou pojmenovanou po Kamelovi je "Eugenia camelii", která však je známa z jen jednoho exempláře v herbáři americké Smithsonian Institution.  Třísté výročí Kamelovy smrti v roce 2006 bylo zařazeno mezi významná světová výročí UNESCO.

Život.

Kamel se narodil se v roce 1661 v rodině brněnského postřihačského mistra Andrese Kamela. Navštěvoval místní jezuitské gymnázium, kde se vyučil lékárníkem, a 12. listopadu 1682 vstoupil do jezuitského řádu. V klášterní lékárně postupně získával lékárnickou praxi. Po ukončení noviciátu působil jako lékárnický pomocník ("socius infirmarii") v Jindřichově Hradci a v roce 1686 vedl lékárnu koleje v Českém Krumlově. V této době podal žádost o vyslání do jezuitských zámořských misií, které bylo vyhověno. Přes Cádiz a Nové Španělsko doplul v roce 1688 do Manily na Filipínách.  V Manile působil v koleji svatého Ignáce jako lékárník a pečoval i o nemocné. V Manile také údajně otevřel první jezuitskou lékárnu na Filipínách, kde v duchu křesťanské lásky k bližnímu poskytoval chudým a domorodcům zadarmo léky. Díky Kamelově práci se jezuitská lékárna v Manile brzy stala jednou z nejproslulejších v oblasti a jeho péči vyhledávali i vysoce postavené osobnosti. Přestože Filipíny už nikdy neopustil, jeho renomé jej přivedlo do písemného styku se vzdělanci jak v Evropě, tak Asii. Dopisy, informace a exempláře si vyměňoval s Willemem ten Rhijnem, nizozemským chirurgem v Batávii; Samuelem Brownem a Edwardem Bulkleym, dvěma britskými chirurgy v Madrasu; a zejména se dvěma členy londýnské Královské společnosti, lékárníkem Jamesem Petiverem a přírodovědcem Johnem Rayem.  Zemřel v 45 letech v jezuitské koleji v Manile na průjmové onemocnění.

Dílo.

Kamel zkoumal filipínskou flóru z hlediska možného využití v lékařství a založil botanickou zahradu s evropskými i místními léčivkami. Rostlinstvo a zvířenu ostrova Luzon systematicky popisoval a poznatky doplňoval kresbami. Mezi jiným podal první zprávy o rostlině "Strychnos Ignatii" ("Faba Sancti Ignatii"), z níž se získává jedovatý alkaloid strychnin, či o filipínském nártounu či letuše. O publikaci Kamelovy práce se zasloužili jeho dopisovatelé Ray a Petiver: jeho popisy filipínských bylin, křovin a stromů se objevily jako apendix třetího svazku Rayova veledíla "Historia Plantarum" (1704), zatímco zbytek jeho traktátů vyšel ve "Philosophical Transactions" vydávaných Královskou společností. Několik Kamalových ilustrací Petiver otiskl ve svém "Gazophylacium Naturae et Artis".  Kamelovy zápisky jsou uloženy především v Britské knihovně v Londýně. Po jednom svazku Kamelových ilustrací a popisů se dochovalo v londýnském Přírodopisném muzeu a archivu teologické fakulty Lovaňské univerzity.  Kamel se pokusil o klasifikaci rostlin, ovšem v duchu předlinnéovské botaniky. Rostliny dělil do tří „tříd“:

Jiří Josef Kamel, německy Georg Joseph Kamel či latinsky Camellus (21. dubna 1661 Brno – 2. května 1706 Manila) byl původem moravský jezuitský misionář, lékárník a botanik, který podal první ucelené zprávy o flóře a fauně na Filipínách, a představil je tak širšímu evropskému publiku.

Georg Joseph Kamel (; ; ; ; 21 April 1661 – 2 May 1706) was a Jesuit missionary, pharmacist and naturalist known for producing the first comprehensive accounts of Philippine flora and fauna and for introducing Philippine nature to the European learned world. A number of Kamel's treatises were published in the "Philosophical Transactions", while his descriptions of Philippine flora appeared as an appendix to the third volume of John Ray's "Historia Plantarum".


Život.

Narodil se v Lebedani v nepříliš bohaté šlechtické rodině, otec byl pravoslavný kněz a matka pianistka. V dětství ho ovlivnilo rodinné prostředí. Dalším významným vlivem bylo prostředí rodné Lebedaně, o které psali i Ivan Sergejevič Turgeněv ("Lovcovy zápisky"), Lev Nikolajevič Tolstoj nebo Ivan Alexejevič Bunin. V roce 1896 nastoupil na gymnázium ve Voroněži, které absolvoval se zlatou medailí. (Tuto medaili později zastavil v Petrohradu za 25 rublů). V roce 1902 odešel studovat lodní inženýrství na techniku v Petrohradu. V rámci letní praxe hodně cestoval. Navštívil mimo jiné Konstantinopol, Smyrnu (nyní Izmir), Bejrút, Port Said, Jaffu, Alexandrii a Jeruzalém. V roce 1905 byl v Oděse svědkem povstání na křižníku Potěmkin, což se odráží v jeho povídce "Tři dny" (Три дня, 1913). Po návratu do Petrohradu vstoupil do Bolševické strany a účastnil se revolučních událostí roku 1905. Po neúspěšné revoluci v prosinci 1905 byl zatčen za bolševickou agitaci a vězněn (ve vězení se věnoval studiu angličtiny a psal básně). Na jaře 1906 byl propuštěn a posléze vypovězen do Lebedaně, ilegálně se ale vrátil zpět do Petrohradu a pokračoval ve studiu (v letech 1906–1911 žije v ilegalitě).  V roce 1908 ukončil studium polytechniky a stal se lodním inženýrem. Zůstal na škole a přednášel předmět stavba lodí. V březnu 1916 byl vyslán do Velké Británie, aby tam stavěl ledoborce pro Rusko. Pracoval v loděnicích v Glasgow, Newcastle upon Tyne a Sunderland, byl hlavním konstruktérem ledoborce "Svatý Alexandr Něvský" (po revoluci přejmenován na "Lenin"). Po vydání knihy "My" v zahraničí (anglicky 1925) byl autor doma perzekvován. V roce 1931 požádal v dopisu Stalinovi o povolení vystěhovat se, v roce 1932 mu to bylo za pomoci Maxima Gorkého umožněno. Odešel do Paříže. Cestou přes Rigu a Berlín se zastavil v Praze, kde měl v prosinci 1931 dvě přenášky v Umělecké besedě .

My.

Jeho nejvýznamnějším dílem je antiutopický román "My" (1921). Příběh inženýra D-503, který žije v totalitním Jednotném státě, je alegorií hrůz sovětského Ruska.  Román je přímým předobrazem známějšího díla "1984" od George Orwella, a navzdory své vysoké literární úrovni je dnes poněkud opomíjen.  Další díla ovlivněná románem "My" jsou: Ve svých dílech Zamjatin kritizoval ruskou, britskou i sovětskou společnost.

Jevgenij Ivanovič Zamjatin, , (1. únor / 20. leden 1884, Lebedaň (Tambovská gubernie) – 10. března 1937, Paříž) byl ruský spisovatel.

Yevgeny Ivanovich Zamyatin (; 20 January (Julian) / 1 February (Gregorian), 1884 – 10 March 1937), sometimes anglicized as Eugene Zamyatin, was a Russian author of science fiction and political satire. He is most famous for his 1921 novel "We", a story set in a dystopian future police state.  Despite having been a prominent Old Bolshevik, Zamyatin was deeply disturbed by the policies pursued by the Communist Party of the Soviet Union (CPSU) following the October Revolution. In 1921, "We" became the first work banned by the Soviet censorship board. Ultimately, Zamyatin arranged for "We" to be smuggled to the West for publication. The subsequent outrage this sparked within the Party and the Union of Soviet Writers led directly to Zamyatin's successful request for exile from his homeland. Due to his use of literature to criticize Soviet society, Zamyatin has been referred to as one of the first Soviet dissidents.


Biografie.

Zpočátku se od roku 1421 učil ve farní škole v městě Nowy Korczyn, kde byl jeho otec starostou. V letech 1428 až 1431 studoval na Jagellonské univerzitě v Krakově. Roku 1434 byl svým strýcem, Bartolomějem Długoszem, prvním kłobuckým farářem, dosazen za jeho nástupce na farním kostele sv. Martina v Kłobucku. Tuto funkci zastával až do roku 1452 a v této době se také zasloužil v Kłobucku o založení kapitulního kláštera. Mezitím byl povolán jako člen kapituly k biskupovi Zbigniewu Oleśnickému do Krakova, aby zde zastával až do roku 1455 funkci jeho tajemníka. Roku 1437 se stal krakovským kanovníkem.  Během vlády krále Kazimíra IV. byl pověřován diplomatickými úkoly. Králem Kazimírem IV. Jagellonským byl například vyslán na diplomatické mise k císařskému a papežskému soudu a zapojil se také do vyjednávání mezi polským králem a Řádem německých rytířů během třináctileté války a následně i do mírových jednání po jejím skončení. Podílel se tak význačnou měrou na dojednání tzv. druhého Toruňského míru.Roku 1450 byl vyslán královnou Sofií Holštýnskou a králem Kazimírem k vedení mírových rozhovorů mezi Jánosem Hunyadym a českým šlechticem Janem Jiskrou z Brandýsa. Po šesti dnech jednání se mu podařilo oba přimět k podepsání příměří.  V roce 1455 zažil v Krakově obrovský požár, který zničil hrad a většinu města. Jeho dům však zůstal ušetřen.  V roce 1461 byl členem polské delegace, která se v Bytomi setkala s posly Jiřího z Poděbrad. Po šesti dnech rozhovorů pak byla uzavřena mezi skupinami aliance. Roku 1466 byl vyslán k papežskému nunciovi do Vratislavi, aby se pokusil získat záruky, že nunciův názor při jednáních o míru mezi Polskem a Řádem německých rytířů nebude zkreslen ve prospěch teutonského řádu. Při jednáních byl úspěšný a rok nato byl pověřen výchovou královských synů.  Odmítl nabídku na obsazení arcibiskupství v Praze, ale krátce před svou smrtí byl zvolen arcibiskupem ve Lvově. Je pochován v kryptě Kostela sv. Archanděla Michaela a sv. Stanislava na Skałce v Krakově.

Dílo.

Długosz je autorem latinsky psané dvanáctidílné kroniky "Annales seu Cronicae incliti Regni Poloniae", která vznikla v rozmezí let 1455 až 1480.  Jeho „Banderia Prutenorum“ tvoří hlavní dobový pramen k událostem týkajícím se bitvy u Grunwaldu.

Jan Długosz (1415 v Brzeźnici u Radomska – 18. května 1480 v Krakově), také známý jako Joannes, Ioannes nebo Johannes Longinus či Dlugossius byl polský letopisec, diplomat, voják a tajemník biskupa Zbygniewa Cardinala Oleśnického z Krakova. Nejvíce se proslavil svými anály Annales seu cronici incliti regni Poloniae ("Anály Jan Długosze") zahrnující události v jihovýchodní, ale také v západní Evropě, od roku 965 do roku 1480, roku jeho skonu. Jeho práce vyšla tiskem poprvé v rozmezí let 1701 – 1703. Pokaždé, když se v ní zmiňuje o sobě, popisuje sám sebe ve třetí osobě. Používal Wienawský erb. Jeho otcem byl Jan Długosz z Niedzielska, který se vyznamenal v bitvě u Grunwaldu.

Jan Długosz (; 1 December 1415 – 19 May 1480), also known in Latin as Johannes Longinus, was a Polish priest, chronicler, diplomat, soldier, and secretary to Bishop Zbigniew Oleśnicki of Kraków. He is considered Poland's first historian.