Vznik a vývoj.

V konkurenčním boji mezi firmou Lockheed a Douglas o přízeň velkých leteckých společností, se podařilo v roce 1950 dostat firmě Lockheed značně dopředu. Uvedl na trh prodlouženou verzi Lockheed Constellation L-1049, který byl schopen nést až 92 cestujících. V dalším vývoji použil motory Wright R-3350-DA3 "Turbo Compound" s výkonem 2389 kW. Dopravní letadlo L-1049C, které bylo v září 1953 s těmito motory nasazeno na linky TWA začalo být nebezpečím pro další konkurenceschopnost firmy Douglas.  Douglas a dopravní společnost American Airways zvýšily pozornost již v době zkoušek prvních konkurenčních strojů L-1049, zatím bez sloučených motorů. Douglasovi bylo jasné, že bude muset znovu prodloužit trup svých letadel a využít znovu jedinečný nosný systém stroje DC-4, samozřejmě po výrazném zesílení a použití silnějších materiálů. Nový Douglas DC-7 byl zalétán 18. května 1953 a v podstatě představoval prodlouženou verzi stroje Douglas DC-6B. Interiér mohl pojmout 66 až 95 cestujících (v úpravě coach); to vše znamenalo, že vzletová hmotnost oproti DC-6B vzrostla o 7 tun. Dosavadní motory R-2800 však na takovou hmotnost nestačily, proto Douglas musel také sáhnout po motorech Wright R-3350-18DA1 s výkonem 2389 kW. Tyto motory umožnily DC-7 dosáhnout větší rychlosti než měl Super Constellation L-1049G, přičemž v doletu za ním zaostával jen nepatrně.

Služba.

V listopadu 1953 nastoupily DC-7 v barvách společnosti American Airlines na trati New York – Los Angeles a poprvé v dějinách transkontinentální americké dopravy ji byly schopny přeletět oběma směry bez mezipřistání, přičemž nejlepší letový čas byl 8,25 hodiny. DC-7 přebrala také společnost United Airlines a celá produkce zanedlouho tvořila 120 ks. DC-7 byly v polovině 50. let chloubou významných leteckých společností.  Největší dolet DC-7 byl 7130 km. Firmě Douglas se ho podařilo jednoduchým trikem prodloužit až na 8 000 km a to tak, že u další verze DC-7B z roku 1955 instalovala do zadních částí motorových gondol přídavné palivové nádrže. Zásoba se tak zvětšila z 20 760 l na 24 000 l, a zároveň se zvýšil obchodní náklad z 9,3 t na 10,3 t. Aby stroj přesto dokázal vzlétnout, byly instalovány výkonnější motory Wright R-3350-18DA4 o výkonu 2 499 kW. Strojů DC-7B bylo postaveno 95 kusů.  DC-7 a DC-7B znamenaly výrazné zlepšení dopravy na transatlantických tratích. Nebyly však provozně ekonomické a navíc se v nich cestující necítili dobře. Hladina hluku v kabině byla značně vysoká, okolo 76 dB, lidé trpěli silnými vibracemi, které se navzdory snahám konstruktérům nepodařilo odstranit. Bylo zřejmé, že technické možnosti pístových motorů se blíží svému konci a ani úprava "Turbo Compound" jim neprodloužila život. Nové stroje s proudovými nebo turbovrtulovými motory rychle nahrazovaly ve velkých leteckých společnostech doposud používané DC-7 a DC-7B. Ty pak dosloužily hlavně jako nákladní, v úpravě DC-7F, s velkými dveřmi a vyztuženou podlahou.

Uživatelé.

Letecké společnosti.

K dnes už historickým uživatelům letadel DC-7 patří: Aeroméxico, Alitalia, American Airlines, BOAC, Braniff International Airways, Caledonian Airways, Delta Air Lines, Eastern Air Lines, Japan Airlines, KLM, National Airlines, Northwest Orient, Panair do Brasil, Pan American World Airways, Sabena, SAS, South African Airways, Swissair, THY, TAI a United Airlines.

Douglas DC-7 byl americký dopravní letoun vyráběný v letech 1953 až 1958 společností Douglas Aircraft. Byl to poslední velký letoun s pístovým motorem vyráběný společností Douglas. Vyvinut byl v době, kdy do služby vstupoval první proudový dopravní letoun de Havilland Comet a jen pár let předtím, než vzlétl proudový letoun Douglas DC-8. Stejně jako ostatní vrtulová letadla společnosti Douglas zůstávají některé z nich v současné době v provozu, i když v výrazně nižším počtu než mnohem úspěšnější typy DC-3 nebo DC-6.

The Douglas DC-7 is a transport aircraft built by the Douglas Aircraft Company from 1953 to 1958. It was the last major piston engine-powered transport made by Douglas, being developed shortly after the earliest jet airliner—the de Havilland Comet—entered service and only a few years before the jet-powered Douglas DC-8 first flew. Like other aircraft in Douglas's collection of propeller-driven aircraft, examples remain in service in the present day, albeit in significantly lower numbers than the far more successful DC-3 and DC-6.


Skupina o udržení.

"Poznámka: Výsledky 1 : 3 a 3 : 1 se započítávaly ze zápasů základních skupin."

Konečné umístění.

Týmy a sestoupily do 1. divize, nahradily je týmy a .

1. divize.

Skupina A.

Turnaj se odehrál v Mariboru ve Slovinsku od 3. do 9. dubna. " postoupilo mezi elitu, zatímco sestoupila do 2. divize na Mistrovství světa v ledním hokeji do 18 let 2006"

Skupina B.

Turnaj se odehrál v Sosnowieci v Polsku od 2. do 8. dubna. " postoupilo mezi elitu, zatímco sestoupila do 2. divize na Mistrovství světa v ledním hokeji do 18 let 2006"

2. divize.

Skupina A.

Turnaj se odehrál v Kohtle-Järve v Estonsku od 14. do 20. března. " postoupila do 1. divize, zatímco sestoupila do 3. divize na Mistrovství světa v ledním hokeji do 18 let 2006"

Skupina B.

Turnaj se odehrál v Bukurešti v Rumunsku od 21. do 27. března. " postoupilo do 1. divize, zatímco sestoupilo do 3. divize na Mistrovství světa v ledním hokeji do 18 let 2006"

3. divize.

Kvalifikace do 3. divize.

Turnaj se odehrál v Ankaře v Turecku od 18. do 20. února. " postoupilo do 3. divize 2005."

Hlavní turnaj.

Turnaj se odehrál v Sofii v Bulharsku od 7. do 13. března. "Týmy a postoupily do 2. divize na Mistrovství světa v ledním hokeji do 18 let 2006"

Mistrovství světa v ledním hokeji do 18 let 2005 se konalo od 14. do 24. dubna 2005 v českých městech Plzeň a České Budějovice.

The 2005 IIHF World U18 Championships were held in České Budějovice and Plzeň, Czech Republic. The championships began on April 14, 2005 and finished on April 24, 2005. Games were played at Budvar Arena in České Budějovice and ČEZ Aréna in Plzeň. The United States of America defeated Canada 5–1 in the final to claim the gold medal, while the Sweden defeated Czech Republic 4–2 to capture the bronze medal.


Historie.

Sídlo Thale vzniklo pravděpodobně na počátku 10. století. Prvně byla uváděno v roce 936 v souvislosti se sousedním klášterem Wendhusen, který byl založen před rokem 840 jako misijní klášter, jako jeden z prvních klášterů na saské půdě.  Klášter se dostal následně pod ochranu kláštera v Quedlinburgu. Vesnice byla od 1231 označována jako "Dat dorp to dem Dale" (označení rodu v latinizované formě, od roku 1288 s označením "de Valle", od roku 1303 znovu používal označení "von Thale"). Klášter byl zničen během selských válek v roce 1525. Od roku 1445 je doložena železářská huť, která byla po zpustošení ve třicetileté válce znovu vybudována roku 1648 jako horská bouda pro muže z divočiny, ale roku 1670 byla zcela zničena. Roku 1686 vznikl malý hamr, který byl později přebudován na železářskou huť, díky blízkosti ložisek železa a dostupnosti dřeva. Fungovala do roku 1714. Roku 1740 byla výroba znovu zahájena. Na krátký čas ji měl v držení Fridrich II. Veliký. V roce 1831 tam byla například vyrobena první kovaná železná náprava vozu, takové se vyrábí v Německu dodnes. V roce 1835 byla založena nejstarší evropská smaltovna plechu. Po připojení města na železnici ve směru na Berlín v roce 1862 rostlo sídlo i počet dělníků: zatímco v roce 1872 zaměstnával železářský průmysl jen 350 osob, v roce 1905 to bylo již 4400. Především výroba smaltu přispívala k mezinárodní pověsti Thale, v době špičky pocházelo odtud 10 % celosvětové výroby. V roce 1910 mluvil k dělníkům Karl Liebknecht, Rosa Luxemburgová a Klára Zetkinová.  Od roku 1916 byly v Thale vyráběny ocelové přilby, na které mělo město monopol ve druhé světové válce (od roku 1934).  Od 19. století kvete cizinecký ruch díky radon obsahující vodě z pramene Hubertus, který byl otevřen v roce 1836. K návštěvníkům obce a zvláště údolí Bodetal patřili literáti jako Johann Wolfgang von Goethe, Heinrich Heine (při putování po Harzu) a Theodor Fontane. Mimo to si na letních bytech užívali především turisté z Berlína, což bylo možné po připojení na železnici do Berlína v roce 1862. V roce 1909 byla vybudována vedlejší dráhu na Blankenburg (Harz). Roku 1922 obdržela obec městské právo. Od 12. do 14. června 2009 byly pod heslem "Thale sagenhaft" (mýtické Thale) uspořádány Sasko-Anhaltské dny, které navštívilo přes 200 000 lidí. Thale tvoří pozadí románu Cécile od Theodora Fontane.

Slučování obcí.

Od 21. prosince 2003 je součástí města dřívější obec Warnstedt. Od 1. ledna 2009 byly začleněny do té doby samostatné obce Neinstedt a Weddersleben. Správní území města se tím zvětšilo z 38,13 km² na 50,13 km2. K 1. červenci 2009 byly připojeny další obce, a to Treseburg, Altenbrak, Wendefurth a Almsfeld, tím se zvětšila plocha na 78,47 km. Dále pak 23. listopadu 2009 následovalo připojení obcí Friedrichsbrunn a Stecklenberg, čímž vzrostlo území města 102,79 km. Naposledy pak 1. září 2010 byla na základě účinnosti zákona zemské vlády připojena obec Westerhausen a správní území města tak činí 120,21 km.

Vývoj počtu obyvatel.

Vývoj počet obyvatel (od roku 1995 vždy k 31. prosinci):

Městská rada.

Složení městské rady (podle úředního konečného výsledku voleb do městské rady dne 7. června 2009, účast na volbách: 42,88 %, změny oproti předešlým volbám uvedeny v závorce):

Znak.

Znak byl schválen 11. července 1996 předsednictvem zemské vlády v Magdeburku. Popis: „v stříbrném poli je pozinkovaná modrá věž se sedlovou střechou, zakončená pozlacenou makovičkou, s otevřenou bránou, o věž je opřen stříbrný štít, na němž je červená čarodějnice letící na koštěti". Věž znázorňuje hrad Thale, zmiňovaný v roce 1340, který byl postaven v 10. století za účelem ochrany kláštera Wendhusen a jenž byl zničen roku 1365. Čarodějnice na stříbrném štítu je označení pro obecně srozumitelný symbol Hexentanzplatz (místo reje /tance/ čarodějnic). Vývoj města je úzce svázán s místem zvaným Hexentanzplatz a údolím Bodetal. Údolí mělo význam již v prehistorické době a obyvatelé Harzu tam vybudovali opevnění proti nepřátelským vojskům v dobách třicetileté války. Otevřená brána má poukazovat na pohostinnost města.

Historické znaky.

Znak z dob nacismu.

Znak byl dne 19. května 1937 zapůjčen vrchním prezidentem provincie Sasko, autorem byl rada státního archivu v Magdeburku Otto Korn. Popis: „na stříbrném poli široká modrá věž s bránou, cimbuřím a červenou sedlovou střechou, ležící na čtvercovém štítu, úhlopříčně půleném, barvy stříbrné a červené". Použitý štít je erbovním štítem šlechtického rodu von Thale (též van deme Dalea, de Vallea), který vymřel roku 1650, jehož rodné sídlo bylo v Thale. Věž připomíná hrad zmiňovaný v roce 1340.

Znak z dob NDR.

Znak byl potvrzen rozhodnutím rady města roku 1953. Popis: „ v stříbrném poli pozinkovaná modrá věž s ostrou, červenou střechou s makovičkou a otevřenou bránou, o věž se opírá stříbrný štít: úhlopříčně zleva rozdělený, nahoře červené ozubené kolo a přes něho (na pravici) černé kladivo, dole ve štítu (na levici) zelená jedle." Věž se vztahuje pravděpodobně ke dříve existujícímu hradu pánů von dem Dale. Obsah štítu symbolizuje jednak místní železářský průmysl, jednak krajinu Harzu.

Kultura a pamětihodnosti.

Přírodní památky.

Od Thale je přístup na horu Bodetal, přečnívající nad "Hexentanzplatzem", z něhož na Bodetal vede lanovka, a nad "Rosstrappe", na který vede sedačková lanovka. V místních částech Weddersleben a Warnstedt leží čertova zeď ("Teufelsmauer"), která se řadí k nejstarším přírodním chráněným oblastem v Německu. Z Thale vede téměř 100 km turistických značených cest napříč Harzem do Osterode kolem rozličných pamětihodností, jako je "Brocken", "Torfhaus", "Dammgraben" či "Oberharzer Teiche".

Ekonomika.

Průmysl.

Významnými průmyslovými firmami v Thale jsou dnes "Schunk Sintermetalltechnik", "Thaletec GmbH" (výroba smaltovaných přístrojů pro chemický a farmaceutický průmysl), jakož i strojírenský závod "Maschinenfabrik Thale" (MFT). Na základě úspěšné podnikové koncepce byla firma Thaletec GmbH vyznamenána ministrem hospodářství Saska-Anhaltska dne 7. března 2008 jako podnik měsíce března 2008.

Doprava.

Čtyři kilometry na sever je připojení na nově vybudovanou čtyřproudou dálnici 6n, ve východním směru je připojení na dálnici číslo 14 po 52 kilometrech a v západním směru též po 52 kilometrech je napojení na dálnici 395. V Thale končí místní železniční trať Halberstadt–Thale. Krom hlavního nádraží jsou ve městě ještě železniční zastávky Neinstedt a Thale-Musestieg. Dřívější železniční trať Blankenburg–Quedlinburg (přes Thale-Bodetal, v letech 1907 až 1963 s osobní dopravou) je dnes v oblasti Thale zcela demontována, pouze starý železniční most v Roßtrappenstraße a průmyslová oblast na Bodetalu jsou ještě jejím svědkem. Osobní přeprava je zajišťována regionálními linkami společnosti "Q-Bus Nahverkehrsgesellschaft", městská hromadná doprava společností "Stadtbus".

Vzdělání.

V Thale je gymnázium, evropské gymnázium "Richarda von Weizsacker", střední škola "Thale/Nord" a dvě základní školy: ""Geschwister Scholl"" a ""Auf den Höhen"". Z další školních zařízení existuje nezávislá waldorfská škola a nezávislá škola s celodenní péčí "Quedlinburg e. V." Z odborných škol je to vzdělávací a vědecké centrum (BTZ) a "Deutschen Angestellten Adademie" (DAA).

Thale je město ve spolkové zemi Sasko-Anhaltsko, okres Harz, leží na severovýchodním okraji příkrých svahů pohoří Harz. Nad městem začíná údolí Bodetal.

Thale () is a town in the Harz district in Saxony-Anhalt in central Germany. Located at the steep northeastern rim of the Harz mountain range, it is known for the scenic Bode Gorge stretching above the town centre.


Život.

Pocházel z města Spinazzola poblíž Bari. Po vystudování práv vstoupil v roce 1572 do jezuitského řádu a po několika letech odplul do Lisabonu a poté do Goi, kde byl v roce 1578 vysvěcen na kněze. Zprvu byl vyslán na misii na Malabárské pobřeží, a když byl odhalen jeho jazykový talent (za pouhých šest měsíců zvládl místní jazyk dost na to, aby v něm byl schopen zpovídat), byl vyslán na misii do Číny. S několika společníky (mezi nimi byl Matteo Ricci) se usadil v Macau, kde se začal věnovat čínštině. Pro budoucí misionáře zde založil Dům sv. Martina (Shengma'erding Jingyuan), první školu čínštiny pro cizince. Na četných cestách do Kantonu a Čao-čching si získal vlivné známosti na místních úřadech, které mu v roce 1582 umožnily založit v Číně (v Čao-čching) trvalou misii.  Podařilo se mu založit jádro čínské křesťanské komunity. V roce 1584 vydal Ruggieri v čínštině katechismus (šlo o první čínskou knihu napsanou Evropanem). V letech 1583–1588 vytvořil Ruggieri spolu s Riccim a laikem Sebastianem Fernandezem portugalsko-čínský slovník, vůbec první slovník mezi čínštinou a evropským jazykem, pro nějž také navrhli systém přepisu čínských jmen do latinky. Ricciho a Ruggieriho přepis se zvláště v jezuitském prostředí udržel velmi dlouho, u některých ustálených jmen (Konfucius, Mencius apod.) se dokonce zachoval dodnes, jako první se také pokoušeli zachytit čínské tóny pomocí diakritiky.  V roce 1588 se Ruggieri vrátil do Evropy, aby přiměl papeže k navázání diplomatických styků s čínským císařem. Vatikán na něj však nedbal. Ruggieri se proto uchýlil do Salerna, kde překládal do latiny Konfucia, psal poesii v čínštině a vydával mapy Číny. Zemřel v roce 1607.

Michele Ruggieri (28. října 1543 – 11. května 1607 Salerno, čínským jménem 羅明堅, Luó Míngjiān) byl italský jezuita a misionář v Číně, spoluautor portugalsko-čínského slovníku a jeden ze zakladatelů evropské sinologie.

Michele or Michael Ruggieri (1543– 11 May 1607), born Pompilio Ruggieri and known in China as Luo Mingjian, was an Italian Jesuit priest and missionary. A founding father of the Jesuit China missions, co-author of the first European–Chinese dictionary, and first European translator of the Four Books of Confucianism, he has been described as the first European sinologist.


Z historie pozamentů.

Nálezy tkanin a stěn zdobených třásněmi ze lněné příze pocházejí už z doby kamenné. Např. starozákonní 2. kniha Mojžíšova se několikrát zmiňuje o lemovkách na kněžských oděvech. Vzorování lemovek začalo asi ve 3. nebo 4. století. Ve 12.a 13. století vznikly první cechy a družstva se specializovanými povoláními (tkadlec lemovek, splétač šňůr atd), označení "pozamentář" se však začalo používat teprve v 16. století.  Na území České republiky byly zakládány první pozamentářské cechy v 16. století. Výroba některých pozamentů např. v Krnově je ještě v provozu i v 21. století.

Výroba pozamentů.

Podle některých publikací se pozamenty původně měly zhotovovat z drátů. Běžně se však používá příze z bavlny, viskózy a syntetických vláken, k ručnímu pozamentérství se na Moravě používala také vlněná příze.  V předvýrobě se připravují vhodné materiály nebo polotovary, ke kterým patří zejména efektní příze, šňůry, kalouny, gimpy atd.  Vlastní výroba se provádí většinou strojově, hlavně na skacích, splétacích, stáčecích, galonových strojích a stuhových stavech.  Některé druhy pozamentů se však stále ještě zhotovují ručně. Například komplikované střapce se splétají ze skaných nití a pletence se svazují drátěnou gimpou do různých forem podle individuálních přání zákazníků.

Druhy pozamentů a jejich použití.

(V tabulce jsou příklady nejpoužívanějších druhů) Třásně (angl.: "fringe", něm.: "Fransen") jsou niti nebo šňůrky odstávající z jednoho kraje tkaniny (zatímco druhý kraj tkaniny je pevný). Nitě jsou sestaveny do řady a jejich konce sestřiženy do určité linie. Třásně byly obzvlášť žádané jako ozdoba na čalouněném nábytku ve druhé polovině 19. století.  Střapec (angl.: "tassel", něm.: "Quaste") sestává obvykle z opleteného nebo obeskaného uzlu, který je zakončen chomáčem z nití nebo šňůrek. Bambulky se používají na třásních historických uniforem, na šňůrách zdobících dekorativní závěsy apod.  Ozdobná šňůra je provaz splétaný ze skaných nití, obvykle s kulatým průřezem, někdy také oválně nebo plošně tvarovaný.  Obruba (angl. "trimming", něm.:"Besatz") je souhrnný pojem pro různé úzké proužky textilie zaštepované nebo našité přes kraj látky k dosažení módních efektů nebo ke zdobení oděvů a bytových textilií Lampas je plochý lesklý prýmek provázaný diagonální nití, často s podélným vzorováním. Používá se jako ozdoba bočních švů na kalhotách uniforem a spokingů.  Šabraka je hladký, tuhý, příčný dekorační závěs, většinou potažený látkou. Spodní hrana šabraky může být sestřižená do různých tvarů a s našitou lemovkou.  Lemovka je úzký, různě vzorovaný pás, tkaný nebo zhotovený na galonovém stroji. Rozeznává se několik druhů, např.  Effilé – s klikatými třásněmi  Feston – s přeloženým okrajem  Hrotová – se zářezy  Gimpa – zhotovená z několika gimp  Marabou – napodobuje sametový prýmek

Pozament (přes něm. "Posament" z franc. "passementerie" = krajkářství) je souhrnné označení pro výrobky k ozdobě a lemování textilií např. galonové pleteniny, šňůry, sutašky, třásně, pompony, střapce apod.  Některé výrobky z kovů a jiných netextilních materiálů se stejným účelem použití se také označují jako pozamenty.

Passementerie (, ) or passementarie is the art of making elaborate trimmings or edgings (in French, "passements") of applied braid, gold or silver cord, embroidery, colored silk, or beads for clothing or furnishings.  Styles of passementerie include the tassel, fringes (applied, as opposed to integral), ornamental cords, galloons, pompons, rosettes, and gimps as other forms. Tassels, pompons, and rosettes are "point" ornaments, and the others are "linear" ornaments.


Stavba.

Stavba prvních jednotek byla objednána v rozpočtovém roce 1941. Všechny torpédoborce této třídy byly spuštěny na vodu v letech 1942–1944, přičemž je stavělo 11 loděnic. Do operační služby vstupovaly v letech 1942–1945.

Konstrukce.

Základní výzbroj tvořilo pět dvouúčelových 127mm kanónů umístěných v jednohlavňových dělových věžích. Ty mohly vystřelit každé čtyři vteřiny a to na vzdálenost devět mil proti pozemním cílům a šest mil proti vzdušným cílům. Protiletadlovou výzbroj pak představovaly čtyři 28mm kanóny, doplněné čtyřmi hlavněmi ráže 20 mm. K boji proti hladinovým lodím protivníka torpédoborce dále nesly dva pětihlavňové 533mm torpédomety. Protiponorkové zbraně zastupovalo šest vrhačů a dvě skluzavky hlubinných pum. Složení výzbroje se však postupně měnilo, zejména protiletadlová výzbroj byla posilována a tvořily ji různé kombinace ráží 20 a 40 mm.  Pohonný systém tvořily čtyři kotle Babcock & Wilcox a dvě turbíny General Electric. Lodní šrouby byly dva. Nejvyšší rychlost dosahovala 38 uzlů.

Poválečné modernizace.

Po válce bylo 18 jednotek modernizováno na protiponorkové lodě. Výzbroj tvořily dva 127mm kanóny v jednohlavňových věžích, čtyři 76mm kanóny ve dvouhlavňových věžích, osm 40mm kanóny ve dvouhlavňových postaveních, jeden systém Weapon Alfa, jeden Hedgehog a čtyři jednoduché 533mm torpédomety.

Operační nasazení.

Torpédoborce této třídy operovaly ve druhé světové, korejské či vietnamské válce. Ve druhé světové válce představovaly nejdůležitější americké torpédoborce. V boji jich bylo ztraceno 19 kusů a dalších šest bylo poškozeno tak těžce, že již nešly opravit.

Zahraniční uživatelé.

Celkem 14 zahraničních uživatelů – Argentina, Brazílie, Čínská republika, Chile, Itálie, Japonsko, Kolumbie, Korejská republika, Mexiko, Německo, Peru, Řecko, Španělsko a Turecko, provozovalo 32 torpédoborců této třídy.

Třída Fletcher byla třída torpédoborců námořnictva Spojených států amerických. Se 175 torpédoborci se jedná o nejpočetnější třídu torpédoborců v dějinách. Byly to rovněž první americké torpédoborce již od počátku vybavené radarem. Další evolucí těchto torpédoborců přitom vznikly další početné třídy "Allen M. Sumner" a "Gearing".  Torpédoborce této třídy byly velice intenzivně nasazeny ve druhé světové válce, během které jich bylo 19 ztraceno a šest neopravitelně poškozeno. Řada jich ale zůstala aktivní (díky různým modernizacím) i během studené války a byly Američany prodány 14 spojeneckým námořnictvům.  Samo americké námořnictvo vyřadilo poslední z nich v roce 1971, zcela poslední loď této třídy ale odešla do výslužby až o 30 let později. Byl jí roku 2001 mexický "Cuitlahuac" (ex USS "John Rodgers"). Americké torpédoborce USS "The Sullivans", USS "Kidd", USS "Cassin Young" a řecký "Velos" (ex USS "Charrette") byly dodnes uchovány jako muzea.

The "Fletcher" class was a class of destroyers built by the United States during World War II. The class was designed in 1939, as a result of dissatisfaction with the earlier destroyer leader types of the "Porter" and "Somers" classes. Some went on to serve during the Korean War and into the Vietnam War.  The United States Navy commissioned 175 "Fletcher"-class destroyers between 1942 and 1944, more than any other destroyer class, and the design was generally regarded as highly successful. "Fletcher"s had a design speed of 38 knots and a principal armament of five 5" guns in single mounts with ten 21" torpedoes in two quintuple centerline mounts. The "Allen M. Sumner" and "Gearing" classes were "Fletcher" derivatives.  The long-range "Fletcher"-class ships performed every task asked of a destroyer, from anti-submarine warfare and anti-aircraft warfare to surface action. They could cover the vast distances required by fleet actions in the Pacific and served almost exclusively in the Pacific Theater of Operations during World War II, during which they accounted for 29 Imperial Japanese Navy submarines sunk. In a massive effort, the "Fletcher"s were built by shipyards across the United States and, after World War II ended, 11 were sold to countries that they had been built to fight against: Italy, Germany, and Japan, as well as other countries, where they had even longer, distinguished careers. Three have been preserved as museum ships in the U.S. and one in Greece.


Historie.

O stavbě budovy pro rozhlasové a televizní vysílání bylo rozhodnuto v 50. letech 20. století. Stát získal v roce 1952 pozemky v 16. obvodu podél Seiny, kde se dříve nacházela plynárna, zbořená v roce 1928 a později stadion. Stavbu oficiálně otevřel 14. prosince 1963 tehdejší francouzský prezident Charles de Gaulle a jeho ministr kultury André Malraux. Důvod pro vznik budovy byla snaha sjednotit pod jednu střechu do té doby po celé Paříži roztroušené státní rozhlasové a televizní studia. Proto zde původně sídlila i televize. Teprve od 1. ledna 1975 slouží pouze Radio France. Nicméně dodnes jsou zde využívána televizní studia.

Architektura a využití.

La Maison de la Radio se skládá z 500 metrů dlouhé okrouhlé budovy, která obklopuje centrální budovu se 68 metrů vysokou věží. Tento výrazný půdorys inspiroval starší logo Radio France. Budova se stala vzorem pro podobné stavby v Evropě, například stanice ORF v Rakousku z let 1968-1972. Důraz v uspořádání stavby byl kladen na praktičnost. Proto jsou studia umístěna blíže do centra areálu, aby byla lépe chráněna před hlukem okolního města. V hranaté věži, která měla být původně vysoká 100 metrů, ale byla s ohledem na městskou zástavbu snížena, se nachází archiv. Kromě ředitelství rozhlasu a studií několika svých stanic, zde sídlilo i muzeum věnované rozhlasu, televizi a technologiím záznamu zvuku (uzavřené kvůli rekonstrukci v roce 2007). Je zde rovněž koncertní sál, který nese jméno francouzského skladatele Oliviera Messiaena.  Budova má rozlohu 100 000 m a je vytápěna geotermální energií pomocí 600 metrů hlubokého vrtu. Čerpaná voda má teplotu 27° C a je nejprve rozváděna do otopného systému. Poté slouží ještě k ohřevu klimatizace ve velkých rozhlasových a televizních studiích. Teprve po jejím ochlazení na 7° C je vypuštěna do veřejné kanalizace. Stavba je rovněž jednou z několika pařížských budov, které mají protiatomový kryt, obdobně jako Elysejský palác.

La Maison de la Radio ("Dům rozhlasu") je budova v Paříži v 16. obvodu na "Avenue du Président Kennedy" na pravém břehu Seiny. Jejím autorem je architekt Henry Bernard (1912-1994) a od roku 1975 zde sídlí francouzský veřejnoprávní rozhlas Radio France.

Maison de la Radio is the headquarters of Radio France. It is located in the 16th arrondissement of Paris near the Eiffel Tower. Built in the shape of huge ring 500 meters in circumference, with a central utility tower, the building houses the administrative offices, broadcasting studios, and performance spaces for all of Radio France's national stations and its four permanent ensembles—Orchestre philharmonique de Radio France, Orchestre national de France, Chœur de Radio France and Maîtrise de Radio France. The building was designed by Henry Bernard and completed in 1963. It underwent a major renovation beginning in 2005 and began reopening to the public in 2014 with the inauguration of its new auditorium.


Rozšíření a rozdělení.

Gravettien je znám z širokého geografického prostoru od Portugalska k Německu, od Belgie k Rusku. Můžeme jej rozdělit na dvě facie, které souvisí mimo jiné s jeho sídlení dynamikou. Starší - zvaná pavlovien (zhruba 30 - 25 tis. let BP) - je charakterizována osídlením centrálních oblastí (střední Podunají). Mladší willendorf-kostěnkien (přibližně 25 - 20 tis. let BP) zaujímá širší geografický prostor.

Klima.

Glaciální (würmské) období je v tomto období charakteristické častými klimatickými výkyvy, přičemž obecně jej můžeme označit za studené a suché (vrchol studeného klimatu - cca 24 až 18 tis. let BP). Letní období bylo krátké, ale relativně teplé, což způsobovalo tání permafrostu a následný půdotok.

Hmotná kultura.

Nejčastějším archeologickým pramenem (platí pro celý paleolit) je kamenná štípaná industrie. Pro gravettien je typická retušovaná čepelová industrie - mezi nástroji se hojně vyskytují rydla, škrabadla, hroty s otupeným bokem (zastoupení či podoba nástrojů může být regionálně specifická). Dalším pramenem je četná a značně vyspělá kostěná a parohová industrie. Je doloženo i mletí obilí.

Umění gravettienu.

Umění gravettienu je vysoce rozvinuté. Patří sem zejména ženské plastiky (tzv. venuše), které mohou být i silně stylizované. K nejznámějším plastikám patří Věstonická venuše (pavlovien), dále venuše z Moravan nad Váhom (Slovensko), venuše z Lespugue, hlavička z Brassempouy (Francie), venuše z Grimaldi (Itálie), Willendorfská venuše (Rakousko) či venuše z lokality Kostěnki (Rusko). Četné jsou i plastiky zvířat a skalní umění. Ke skalnímu umění patří například malby v podobě negativních otisků rukou z francouzské jeskyně Pech Merle či stovky rytin zvířat na lokalitě Foz Côa v Portugalsku).

Gravettien je archeologická kultura, která zaujímala střední část mladého paleolitu (přibližně 30 - 20 tis. let BP, těžiště zhruba 27 - 24 tis. let BP). Období je pojmenováno dle stejnojmenné lokality La Gravette (Dordogne, Francie).

The Gravettian was an archaeological industry of the European Upper Paleolithic that succeeded the Aurignacian circa 33,000 years BP. It is archaeologically the last European culture many consider unified, and had mostly disappeared by  22,000 BP, close to the Last Glacial Maximum, although some elements lasted until  17,000 BP. At this point, it was replaced abruptly by the Solutrean in France and Spain, and developed into or continued as the Epigravettian in Italy, the Balkans, Ukraine and Russia.  They are known for their Venus figurines, which were typically made as either ivory or limestone carvings. The Gravettian culture was first identified at the site of La Gravette in Southwestern France.


Dějiny řádu.

Původní společenství se nazývalo Clerici S. Pauli decollati (Klerikové stětí sv. Pavla) a sídlilo u kostela sv. Pavla při Pavijské bráně v Miláně. Toto nové společenství schválil 18. února 1533 papež Klement VII. jako kongregaci pod jurisdikcí arcibiskupa milánského. 28. července 1535 potvrdil tuto kongregaci také papež Pavel III. pod jménem "Clerici Regulares Sancti Pauli", povolil členům skládat slavné sliby a podřídil je Svatému stolci. V roce 1538 přesídlila kongregace do starého kláštera a chrámu sv. Barnabáše u milánských městských hradeb. Podle patrona tohoto chrámu začali být nazýváni barnabité. Papež Julius III. vydal v roce 1550 dvě buly, jimiž přeměnil kongregaci na řád a potvrdil a rozšířil jeho privilegia.  Barnabité zahájili své působení v Lombardii a v Benátsku a získali si svým životem i postoji řadu příznivců. Mezi nimi zaujímali přední místa kazatel a pavijský biskup Alexandr Sauli a jeho žák Karel Boromejský, František Bianchi a František Saleský, který uvedl řád do Francie.

Řád v českých zemích.

V českých zemích působila pouze jediná kolej, která byla zřízena na pomoc rekatolizaci Prahy roku 1627 při kostele sv. Benedikta na Hradčanech císařem Ferdinandem II. Tato kolej byla zrušena v roce 1786. Krátce před pražskou kolejí vznikla roku 1625 kolej u sv. Michala ve Vídni, odkud přišli někteří klerikové do Prahy.

Spiritualita a zaměření.

Základním úkolem řádu barnabitů je práce na obnově římsko-katolické konfese křesťanského života v rodinách, na prohloubení náboženského života ve farnostech a v počátcích činnosti i při nápravě kněžských mravů. Prostředky k dosažení těchto cílů byly lidové misie, systematická kazatelská činnost a výchova a vzdělávání mládeže prostřednictvím katecheze. Členové řádu si rovněž kladou za cíl rozněcovat lásku ke službám Božím a vést Boží lid k ochotnému přijímání svátostí. V 18. století se barnabité obrátili také k zámořským misiím.

Zvláštnosti řádu.

Zvláštností barnabitů je zanícení pro pečlivé studium a výklad Epištol sv. Pavla. Další odlišností řádu je skládání 4. slibu, jimž se řeholní klerikové zavazují, že nebudou sami usilovat o žádný církevní úřad či důstojenství, které přijmou jedině na výzvu nebo příkaz Svatého stolce.

Struktura řádu.

V čele řádu stojí generální probošt, který je volen generální kapitulou na tři roky a může být zvolen maximálně dvakrát po sobě. Sídlí v Římě. Představeným každého řeholního domu, tzv. koleje, je probošt. Kontrolu vykonávají vizitátoři dvakrát ročně. Klerikové užívají řádové jméno s titulem "Don". V roce 1990 měl řád ve světě 71 domů, v nichž žilo 423 řeholníků, z nich 327 kněží.

Znak.

V červeném poli stojí zlatý kříž na zlatém trojvrší a po stranách jsou zlatá písmena P. A., která znamenají "Paulus Apostolus".

Řeholní oděv.

Barnabité nosí běžný černý soukenný talár světských kněží, který se však nezapíná, ale jen překládá a převazuje pásem. V chóru řeholníci užívají rochet.

Přínos řádu.

Barnabité se zapsali do dějin zavedením zvyklosti vyzvánět v pátek a spolu s kapucíny, jezuity a oratoriány se zasloužili o rozšíření čtyřicetihodinové pobožnosti, kdy je po tuto dobu nepřetržitě vystavena k uctívání Nejsvětější Svátost Oltářní.

Barnabité "(Congregatio Clericorum Regularium S. Pauli)" jsou řeholní řád, který byl založen v roce 1530 v Miláně. Jeho zakladateli byli sv. Antonín Maria Zaccaria, Bartoloměj Ferrari a Jakub Morigia. Roku 1533 byl tento řád potvrzen Apoštolskou stolicí. Řeholníci se řídí řeholí, kterou sestavil sv. Antonín Maria Zaccaria.

The Barnabites, formally the Clerics Regular of Saint Paul (), are a religious order of clerics regular founded in 1530 in the Catholic Church. They may use the postnominal initials of simply "B." or "C.R.S.P.". Associated to the members of the Order are the Angelic Sisters of St. Paul and the lay members of the Barnabite lay movement.


Historie.

Pravděpodobně největší zásluha za vytvoření stavového firewallu je přisuzována Nir Zukovi a jeho týmu Check Point v polovině 90. let 20. století.  Předchůdce stavového firewallu – nestavový firewall pracuje vždy s každým paketem (datagramem) samostatně. U takového firewallu neexistuje žádný způsob, jak zjistit, zda je daný paket součástí již existujícího spojení, pokouší se navázat nové připojení nebo se jedná o podvodný paket. Moderní firewally jsou tzv. state-aware a nabízejí správcům sítí přesnější kontrolu síťového provozu.

Příklad.

Klasický příklad, kdy může provoz sítě selhat s nestavovým firewallem, je FTP (File Transfer Protocol). Tento protokol dle návrhu může pracovat ve dvou režimech. V aktivním režimu klient odešle (na port 21) serveru číslo portu (větší než 1024) a server se na něj ze svého portu (20) připojí. V pasivním režimu to funguje přesně opačně – server pošle klientovi port (větší než 1024) a on se na něj připojí (z portu většího než 1024). Preferovanější režim je zpravidla pasivní, díky vyšší bezpečnosti. Problém spočívá v tom, že pracovní port se mění s každým připojením, takže není možné napsat bezpečné a jednoznačné statické filtrovací pravidlo, které by dokázalo FTP spojení rozpoznat. Stavové firewally tento problém řeší tím, že si udržují tabulku navázaných spojení a inteligentně asociují nové požadavky na připojení s existujícími v tabulce. Například v Linuxu modul codice_1 dokáže z navazovaného spojení „odposlechnout“ kombinaci portů. Dále pak zajistí, že stavový firewall tyto pakety označí RELATED – tedy povolené.

Popis.

Stavový firewall poskytuje vyšší efektivitu kontroly jednotlivých paketů, protože pro existující spojení kontroluje jen stavovou tabulku, místo toho, aby kontroloval u každého paketu sadu nadefinovaných složitých pravidel. Stavový firewall nijak nesouvisí s . Je schopný udržovat důležité parametry všech spojení v paměti od začátku až do konce. Tyto parametry mohou být:  Nejnáročnější kontrola se provádí v době nastavení spojení. Poté jsou všechny pakety (pro danou relaci) zpracovávány rychleji, protože je snadné určit, zda patří do stávající relace nebo ne. Po ukončení spojení se z tabulky daná relace vymaže. Datagram (paket, segment) může být zařazen do některých z následujících kategorií:

TCP komunikace.

Je-li použit jako komunikační protokol TCP, využívá se trojcestný hand-shake. Klient zahájí nové připojení odesláním příznaku SYN=1 v hlavičce paketu. Každý paket, který má nastavený SYN=1 je považován firewallem jako zahajovací paket nového spojení. Pokud je služba požadována klientem na serveru k dispozici, server odpoví odesláním paketu s nastaveným příznakem SYN=1 a ACK=1. Klient pak odpoví paketem, ve kterém je nastaven jen bit ACK=1 a spojení je tímto označeno za ESTABLISHED. Takovým firewallem projdou všechny odchozí pakety, ale příchozí pakety projdou jen takové, které jsou součástí ESTABLISHED spojení. Toto zabezpečení zabrání hackerům zahájit nežádoucí spojení. Aby se zabránilo neustálého zaplňování tabulky, je integrován systém, který po určité době, kdy spojení „mlčí“, toto spojení z tabulky smaže. Proto mnoho aplikací posílá po dobu „mlčení“ zprávy tzv. „keepalive“, aby se firewall nerozhodl spojení ukončit. Za zmínku stojí uvést, že nejčastějším útokem na internetu typu Denial of service je SYN-flood. Tedy útok, kdy útočník odesílá mnoho paketů s příznakem SYN cílovému počítači, ale dále již neodpovídá. To má za následek přeplnění stavové tabulky a mj. zpomalení serveru, ale třeba i zhroucení systému a počítač pak musí být lokálně restartován.

UDP komunikace.

Mnoho stavových firewallů je schopno sledovat stav i v nespojových protokolech, jako je UDP. Těmto relacím udělí firewall stav ESTABLISHED hned jak projde první paket. Stav relace ze stavové tabulky vymaže zpravidla po vypršení time-out.

Filtry aplikační úrovně.

Nicméně, filtrování samotných paketů není považováno za dostatečnou ochranu. Aby bylo možné účinně blokovat peer-to-peer sítě, je potřeba mít firewall, který umí filtrovat na aplikační úrovni. Tento systém je považován za nadstavbu stávajícího SPI (Stateful packet inspection). Prozkoumávání na aplikační úrovni je samozřejmě nesmírně náročné na inteligenci firewallu i na jeho výpočetní výkon. U mnoha firewallů se s rozhodováním na aplikační úrovni lze setkat jen v omezené míře a v provedení aplikačních bran (aplikační proxy). Aplikační firewally se od stavových liší v několika směrech. Například filtr na aplikační úrovni může rozeznat HTTP protokol používaný pro přístup na webovou stránku a HTTP protokol používaný pro sdílení souborů, zatímco firewall, skenující jen sled paketů by nakládal s oběma HTTP stejně.

Nevýhody.

Nekompatibilita.

Nejnovější operační systémy od Microsoftu Windows 7 a Windows Vista, používají TCP window scaling – neboli škálování TCP segmentu, což některým firewallům, které používají SPI (Stateful packet inspection), vadí. Pre-released (beta) verze Windows Vista údajně měla více problémů, včetně neúspěšného připojení na web přes firewall používající SPI.

Zranitelnost.

Existuje riziko, že zranitelnosti jednotlivých protokolů by mohly umožnit útočníkovi získat kontrolu nad firewallem. Nejen proto by se měl software firewallu pravidelně aktualizovat.

Stavový firewall (též stavový paketový filtr, ) je v informatice označení pro takový firewall, který podporuje "SPI" (), což znamená, že je schopen sledovat a udržovat všechny navázané TCP/UDP relace (pracuje na transportní vrstvě referenčního modelu ISO/OSI). Stavový firewall je schopen rozlišovat různé stavy paketů v rámci jednotlivých relací (spojení) a jeho úkolem je propustit pouze takové, které patří do již povolené relace (jiné jsou zamítnuty).

In computing, a stateful firewall is a network firewall that tracks the operating state and characteristics of network connections traversing it. The firewall is configured to distinguish legitimate network packets for different types of connections. Only packets matching a known active connection are allowed to pass the firewall. In contrast, a stateless firewall does not take context into account when determining whether to allow or block packets.  Stateful packet inspection (SPI), also referred to as dynamic packet filtering, is a security feature often included in business networks.


Dějiny bádání.

Eponymní lokalita byla kopána v 60. letech 19. století francouzským paleontologem Édouardem Lartetem. Lartet na základě paleontologických nálezů rozdělil paleolit na 4 období (kdy první je nejmladší a čtvrté nejstarší), přičemž magdalénien v jeho rozdělení znamená druhou nejmladší fázi zvanou „doba sobů“ (popř. „období lovců sobů“).  Na Lartetovu práci navázal geolog a paleontolog Louis Laurent Gabriel de Mortillet, který přejal soudobou geologickou praxi nazývat období dle typických lokalit. Mortillet rozdělil Lartetovo období sobů na dvě samostatná období — starší solutréen (dle lokality La Roche de Solutrée) a mladší magdalénien.  Na počátku 20. století vydělil francouzský římskokatolický kněz a významný paleolitik Henri Breuil šest fází magdaleniénu, a to na základě typologie kamenné štípané industrie.

Rozšíření.

Magdalénien je dokumentován ve Španělsku v Kantábrii, v oblasti Pyrenejí, ve Francii, s výjimkou Provence a Normandie, v zemích Beneluxu, v Německu, Švýcarsku, Rakousku, Polsku, a v severovýchodním Slovensku. Do Čech se dostával pravděpodobně ze západu či severozápadu, na Moravu, která tvoří východní hranici jeho rozšíření, pak od jihu z oblasti Podunají. Obecně se pak zvažuje původ našeho magdalénienu v západoevropském (francouzském) prostředí.

Klima a přírodní prostředí.

Tato kultura se vyskytovala na konci posledního (würmského) glaciálu, kdy se po odeznění posledního ledovcového maxima klima (LGM) mírně oteplovalo a zvlhčovalo. Změny klimatu měly za následek náhlé teplotní výkyvy, známé jako Dansgaard-Oeschgerův jev. Klima pozdního glaciálu bylo dále poznamenáno střídáním chladnějších období stadiálů (Dryas I a Dryas II) a teplejších interstadiálů (Bölling, Alleröd). Po posledním ledovcovém maximu došlo k ústupu ledovce na sever, což způsobilo nejen rozšiřování životních prostor, ale také posun nástupu ročních období a prodloužení vegetačních období. Významným faktorem bylo tzv. mesoklima (něm.), tedy regionální či lokální klima.  V teplejších obdobích převládala světlá tajga (borovice lesní, bříza), v chladnějších obdobích pak spíše stepi. Obecně měla krajina mozaikovitý charakter, ve kterém se střídaly různé ekosystémy.  Mamut srstnatý se v tomto období stále ještě vyskytoval, byl však již na ústupu. Častý byl výskyt soba polárního, který byl také nejhojněji loveným druhem. Loven byl i kůň (jeho pozůstatky jsou časté zejména na otevřených sídlištích) či jelen lesní. Z menších savců pak mezi lovené druhy patřil například zajíc bělák či liška polární. K dalším (neloveným) druhům patřil nosorožec srstnatý, medvěd jeskynní a již méně častý šavlozubý tygr.  Na konci magdaleniénu docházelo k rozšiřování lesních ploch na úkor stepi či tundry. Podle starších teorií přeměna krajiny pravděpodobně způsobila vyhynutí velkých savců, kteří takto přišli o svůj zdroj obživy. Nověji se však zvažuje, že vyhynutí některých druhů nemůžeme přičítat (pouze) klimatickým změnám, ale zejména činnosti člověka, přičemž klimatické změny celý proces jen urychlily. V každém případě však změny v životním prostředí magdalénských lovců vyvolaly i změny kulturní — magdalenién byl vystřídán kulturami pozdního paleolitu.

Sídliště.

V magdaleniénu byly osídleny zejména jeskyně a skalní převisy, avšak známe i otevřená sídliště (v blízkosti řek či jeskyní). Intenzivně byly tedy osidlovány zejména krasové oblasti. U nás můžeme uvést například poměrně husté osídlení Moravského krasu. Četná malá sídliště jsou považována za krátkodobá letní tábořiště. Některá sídliště byla snad i funkčně specializovaná, objevují se dílenské zóny.

Česko.

Ke zkoumaným magdalénským sídlištím na našem území patří česká lokalita Hostim u Berouna. Na tomto sídlišti byly odkryty zbytky obydlí, dále byl nalezen rozsáhlý soubor štípené industrie (přes 16 000 kusů), nalezeny byly i pozůstatky červeného hematitového barviva a velký počet břidlicových destiček s rytinami koní a sobů.  Asi nejvýznamnější magdalénské sídliště bylo odkryto v jeskyni Pekárna v jižní části Moravského krasu, kde bylo magdalénské osídlení zjištěno na třech místech. Bylo zde odkryto několik ohnišť, množství kamenné štípané i kostěné a parohové industrie (harpuny, jehly, tzv. náčelnické hole). Asi nejvýznamnější jsou nálezy mobilního umění — silně stylizované kostěné ženské figurky a zejména rytiny na koňských žebrech se scénickými vyobrazeními souboje bizonů a pasoucích se koní.  Dalším místem je jeskyně Kůlna.

Architektura.

Magdalénská obydlí byla menší, lehčí, kruhové konstrukce, ačkoliv se vyskytují i pozůstatky příbytků větších rozměrů. Známá je německá lokalita Gönnersdorf, kde byly odkryty pozůstatky po třech větších (zhruba 6–8 metrů) a čtyřech menších stavbách (o průměru zhruba 2,5 metru). Jedna z větších staveb byla vymezena dlažbou z břidlicových desek a valounů. Uprostřed stavby byla jáma po větším — středovém — kůlu, obklopená menšími kůlovými jamkami v odstupu 1,2 metru. Vedle jámy po středovém kůlu bylo odkryto ohniště vyplněné a obložené valouny, které sloužily pro kumulaci tepla. Někteří archeologové spatřují podobnost této konstrukce s mongolskými jurtami.  Pozůstatky menší, kruhové konstrukce s venkovním ohništěm byly odkryty na francouzské lokalitě Pincevent.

Česko.

V Čechách byly pravděpodobně zachyceny pozůstatky magdalénského obydlí na již zmíněné lokalitě Hostim u Berouna. Na otevřeném sídlišti o rozsahu asi 250 m byla zjištěna okrouhlá koncentrace desek z diabasového tufu, která měla vnější průměr 7 m a vnitřní průměr něco přes 4 metry. Předpokládá se, že desky vymezující obydlí sloužily k zatížení konstrukčních prvků přístřešku. V prostoru obydlí byly nalezeny také stopy ohniště.

Pohřební ritus.

Množství magdalénských hrobů je známo z území Francie (jedná se o samostatné hroby, pohřebiště se nevyskytují). Patří sem například významný hrob z L'Abri du Cap Blanc (Převis Cap Blanc), kopaný roku 1911 Louisem Capitanem a Denisem Peyronym. Pohřeb mladé dívky obložený kameny byl uložen v blízkosti magdalénského skalního umění (konkrétně před velkým basreliéfem koně), se kterým má přímou, pravděpodobně rituální, souvislost. Další pohřeb pod skalním převisem je znám z Laugerie-Basse (Dordogne). Zde byl lidský skelet pohřben ve skrčené poloze na boku a obklopen množstvím provrtaných lastur (středozemního původu). Pohřeb kopaný koncem 19. století byl uložen mezi velkými kamennými bloky.  Z německé lokality Bonn-Oberkassel je znám hrob asi 50letého muže a mladé, přibližně 20 až 25leté ženy a psa. Jedná se o jeden z nejstarších dokladů domestikace psa (resp. domestikace vlka).  V polské jeskyni Maszycka, zkoumané roku 1883 Godfrydem Ossowskim, byly nalezeny pozůstatky nejméně 16 jedinců. Kosti na sobě nesly znaky řezání a tříštění, které jsou spojovány s antropofágií, tedy kanibalismem.  Z českého a moravského prostředí magdalénské hroby jako takové známy nejsou. V Koněpruských jeskyních byla odkryta lidská lebka a několik dalších (sporných) zlomků lebek je známo z moravských lokalit.

Magdalenién je archeologická kultura zaujímající svrchní (pozdní) část mladého paleolitu (přibližně 17 až 11 tisíc let BP). Jedná se o poslední velkou civilizaci období paleolitu. Je pojmenován dle eponymní lokality la Madeleine v Dordogne ve Francii.

The Magdalenian cultures (also Madelenian; French: "Magdalénien") are later cultures of the Upper Paleolithic and Mesolithic in western Europe. They date from around 17,000 to 12,000 years ago. It is named after the type site of La Madeleine, a rock shelter located in the Vézère valley, commune of Tursac, in France's Dordogne department.  Édouard Lartet and Henry Christy originally termed the period "L'âge du renne" (the Age of the Reindeer). They conducted the first systematic excavators of the type site, publishing in 1875. The Magdalenian epoch is associated with reindeer hunters, although Magdalenian sites contain extensive evidence for the hunting of red deer, horses, and other large mammals present in Europe toward the end of the last glacial period. The culture was geographically widespread, and later Magdalenian sites stretched from Portugal in the west to Poland in the east. It is the third epoch of Gabriel de Mortillet's cave chronology system, corresponding roughly to the Late Pleistocene. Besides La Madeleine, the chief stations of the epoch are Les Eyzies, Laugerie-Basse, and Gorges d'Enfer in the Dordogne; Grotte du Placard in Charente and others in south-west France.


Život.

Narodil se ve vědecké rodině, otec byl matematik a děd astronom. Vyrůstal v Madisonu, kde také na tamní Wesleyan University roku 1920 získal titul bakaláře v klasickém liberálním studiu. Doktorát získal na Harvardově univerzitě roku 1922 a nastoupil jako asistent na University of Minnesota, odkud krátce přešel na svoji alma mater a odtud opět na Harvardovu univerzitu. Za druhé světové války pracoval na vývoji radaru na MIT, kde přispěl studiem absorpce centimetrových vln, což mělo význam pro další vývoj nejen radaru, ale také radioastronomie. Účastnil se jako oponent i projektu Manhattan, vývoje atomové bomby, kde se zasloužil o zjednodušení bomby a zmenšení jejích rozměrů.

Dílo a působení.

Van Vleck se zpočátku zabýval absorpcí a spektrálními čarami. Položil základy kvantově mechanické teorii magnetismu a bývá označován jako její otec. Podoně se zasloužil o teorii krystalového pole a ligandů. Mezi jeho žáky patřili nobelisté Edward Mills Purcell a Philip Warren Anderson, historik vědy Thomas Kuhn nebo jeden z vynálezců číslicového počítače, John Vincent Atanasoff.

Ocenění.

Už roku 1936 mu jeho domovská univerzita udělila čestný doktorát a roku 1950 byl zvolen zahraničním členem Holandské královské akademie věd. V letech 1961-1962 byl hostujícím profesorem na Oxfordaké univerzitě a roku 1966 mu president USA udělil Národní vyznamenání za vědu. V roce 1967 byl zvolen zahraničním členem Královské společnosti, roku 1974 získal Lorentzovu medaili a v roce 1977 společně s Philipem W. Andersonem a sirem Nevillem Mottem Nobelovu cenu za fyziku. Van Vleckovy transformace a Van Vleckův paramagnetismus nesou jeho jméno.

John Hasbrouck van Vleck (13. března 1899, Middletown, Connecticut – 27. října 1980, Cambridge (Massachusetts)) byl americký matematik a fyzik. V roce 1977 získal Nobelovu cenu za fyziku za svůj příspěvek k pochopení chování elektronů v magnetických pevných látkách, za „zásadní teoretické výzkumy elektronové struktury magnetických a neuspořádaných systémů“.

John Hasbrouck Van Vleck (March 13, 1899 – October 27, 1980) was an American physicist and mathematician. He was co-awarded the Nobel Prize in Physics in 1977, for his contributions to the understanding of the behavior of electrons in magnetic solids.


Dětství a vzdělání.

Arthur Leonard Schawlow se narodil ve městě Mount Vernon, Stát New York roku 1921. Jeho matka Helen pocházela z Kanady, otec z Lotyšské Rigy, odkud emigroval do USA. Když byly Arthurovi 3 roky rodina se přestěhovala do kanadského Toronta.  Chodil do střední školy Vaughan Road Academy, kterou dokončil ve věku 16 let. Poté nastoupil na Torontskou univerzitu, kde získal bakalářský i doktorský titul, přičemž jeho studium bylo přerušeno Druhou světovou válkou.

Kariéra.

Po skončení studia nejprve zůstal jako post doktorand v Torontu, v roce 1949 však odešel na Kolumbijskou univerzitu, jeho vedoucím byl Charles Hard Townes.  O dva roky později odešel do Bellových laboratoří a v roce 1961 přijal pozici profesora na Stanfordově univerzitě. Zde zůstal až do svého odchodu do penze v roce 1996.

Výzkum.

Jeho výzkum se týkal optiky, zejména pak laserů a jejich využití ve spektroskopii. Dále se věnoval též supravodivosti a nukleární rezonance. Spolu s Townesem byl autorem práce o mikrovlnné spektroskopii.

Ocenění.

V roce 1962 byl oceněn on a Charles Townes medailí Stuarta Ballnatina, udělovanou Franklinovým institutem za přínos v oblasti vědy nebo inženýrství. O rok později získal znovu s Townesem Youngovu medaili, kterou uděluje Fyzikální institut, za přínos v oblasti optiky. V roce 1976 získal Frederic Ives Medal od The Optical Society. Nejvýznamnější ocenění získal ovšem až roku 1981, kdy byl oceněn Nobelovovou cenou za fyziku za práci v oblasti laserové spektroskopie, spolu s ním ji obdrželi i Nicolaas Bloembergen a Kai Manne Boerje Siegbahn.  Na začátku 90. let založily American Physical Society a NEC Corporation cenu Arthura L. Schawlowa. Tato je každoročně udělována lidem, kteří významně přispěli základnímu fyzikálnímu výzkumu v oblasti laserů.

Víra.

Byl ortodoxním křesťanem, členem metodistické církve. Dále byl znám jako velký fanoušek jazzu a sběratel jazzových nahrávek.

Rodina.

Jeho ženou byla sestra Charlese Townese Aurelie, s níž měl 2 dcery a syna Arthura, který trpěl autismem. Další významný fyzik Robert Hofstadter měl rovněž dítě s autismem, začali tedy spolupracovat. Schawlow později založil institut pro osoby s autismem, který byl těsně před jeho smrtí přejmenovaný na Centrum Arthura Schawlowa.

Arthur Leonard Schawlow (5. května 1921 Mount Vernon – 28. dubna 1999 Palo Alto) byl americký fyzik nejznámější pro svou práci s lasery, za kterou v roce 1981 získal spolu s Nicolaasem Bloembergenem a Kaiem Siegbahnem Nobelovu cenu za fyziku.  Titul Ph.D. získal na Torontské univerzitě. V roce 1951 začal pracovat v Bellových laboratořích, ale v roce 1961 odešel na Stanfordovu univerzitu dělat profesora.

Arthur Leonard Schawlow (May 5, 1921 – April 28, 1999) was an American physicist and co-inventor of the laser with Charles Townes. His central insight, which Townes overlooked, was the use of two mirrors as the resonant cavity to take maser action from microwaves to visible wavelengths. He shared the 1981 Nobel Prize in Physics with Nicolaas Bloembergen and Kai Siegbahn for his work using lasers to determine atomic energy levels with great precision.


Dějiny bádání.

Eponymní lokalita Aurignacká jeskyně ("la grotte d'Aurignac") leží v jižní Francii na úpatí Pyrenejí, asi 50 km jz od Toulouse. Prozkoumal ji paleontolog a archeolog Édouard Lartet, který na základě nálezů z této lokality roku 1861 demonstroval současnost některých vyhynulých druhů zvířat s člověkem. Lartet také dle nálezů z Aurignacké jeskyně vyčlenil ve své periodizaci paleolitu (založené na paleontologických nálezech) tzv. "období mamutů". Specifičnosti aurignacké industrie si později povšiml Gabriel de Mortillet, který ovšem aurignacien nedovedl správně chronologicky zařadit a proto jej ve své periodizaci paleolitu vynechal.  Pojem aurignacien byl použit až r. 1906 Henri Breuilem a Émilem Cartailhackem, a to pro označení mladopaleolitické industrie, kterou zařadili mezi (středopaleolitický) moustérien a solutréen. Breuil rozdělil aurignacien na 3 stupně (starší, střední a mladší). Původní Breuilův pojem starší aurignacien byl ve 30. letech nahrazen samostatnou kulturou tzv. perigordiénu, kterou definoval Denis Peyrony roku 1933. Další úpravu Breuilovy periodizace provedla Dorothy Garrod, která definovala mladší stupeň aurignacienu jako tzv. gravettien.

Antropologie.

Nositeli aurignacienu jsou již anatomicky moderní lidé. Průzkum jeskyně Cueva Bajondillo ve Španělsku odhalil industrie starší než 40 tisíc let. Nejstarší kosterní pozůstatky z prostředí evropského aurignacienu jsou známy z rumunské lokality Peștera cu Oase. Jednou z nejvýznamnějších lokalit jsou i moravské mladečské jeskyně (označené jako Mladeč I a Mladeč II), kde byl nalezeno sedm lebek anatomicky moderních lidí. Tyto lebky jsou vůbec nejstaršími pozůstatky "homo sapiens" ve střední Evropě, jejichž stáří bylo radiokarbonovou metodou určeno na 31 tis. let. Mezi další důležité lokality s nálezy nejstarších příslušníků h. sapiens v Evropě patří jeskyně Sv. Prokopa v Praze 5, nálezy z eponymní lokality Aurignac či nálezy z anglické lokality Kents Cavern 4.

Rozšíření.

Od Pyrenejského poloostrova do Polska a Německa, od jižní Anglie až do Ruska a na Balkánský poloostrov. K Aurignacké kultuře náleží i enkláva na Předním východě.

Sídliště.

Sídliště aurignacké kultury mohou být situována v chráněných prostorách jeskyní a skalních převisů, stejně jako na otevřených prostranstvích. Jeskynní sídliště převládají v západní Evropě, zatímco ve střední a východní Evropě jsou spíše známa sídliště otevřená. Ze střední Evropy jsou známa sídliště z Tibavy, Seni a Barci (Slovensko), z rakouského Stratzingu a moravských lokalit Stránská skála (Brno), Vedrovice či Milovice.

Umění.

Umění aurignacienu je vyspělé a vykazuje regionální odlišnosti. Můžeme je rozdělit na:

Aurignacien ["óriňasien"] je první jasně mladopaleolitická kultura (jejím nositelem je již homo sapiens). Spadá do starší fáze mladého paleolitu a je datován přibližně do období 38 až 28 tisíc let BP.

The Aurignacian () is an archaeological tradition of the Upper Palaeolithic associated with European early modern humans (EEMH) lasting from 43,000 to 26,000 years ago. The Upper Paleolithic developed in Europe some time after the Levant, where the Emiran period and the Ahmarian period form the first periods of the Upper Paleolithic, corresponding to the first stages of the expansion of "Homo sapiens" out of Africa. They then migrated to Europe and created the first European culture of modern humans, the Aurignacian.  An Early Aurignacian or Proto-Aurignacian stage is dated between about 43,000 and 37,000 years ago. The Aurignacian proper lasts from about 37,000 to 33,000 years ago. A Late Aurignacian phase transitional with the Gravettian dates to about 33,000 to 26,000 years ago. The type site is the Cave of Aurignac, Haute-Garonne, south-west France. The main preceding period is the Mousterian of the "Neanderthals".  One of the oldest examples of figurative art, the Venus of Hohle Fels, comes from the Aurignacian and is dated to between 40,000 and 35,000 years ago (though now earlier figurative art may be known, see Lubang Jeriji Saléh). It was discovered in September 2008 in a cave at Schelklingen in Baden-Württemberg in western Germany. The German Lion-man figure is given a similar date range. The Bacho Kiro site in Bulgaria is one of the earliest known Aurignacian burials.  A "Levantine Aurignacian" culture is known from the Levant, with a type of blade technology very similar to the European Aurignacian, following chronologically the Emiran and Early Ahmarian in the same area of the Near East, and also closely related to them. The Levantine Aurignacian may have preceded European Aurignacian, but there is a possibility that the Levantine Aurignacian was rather the result of reverse influence from the European Aurignacian: this remains unsettled.


Biografie.

Budoucí nizozemská královna se narodila v malém německém městečku Arlosen. Jejími rodiči byli vládce knížectví Waldeck-Pyrmont "Jiří Vilém Waldeck-Pyrmont" a jeho manželka "Helena Nasavská". Její bratr "Frederik Waldeck Pyrmont" byl posledním panujícím vévodou knížectví, sestra "Helena Waldeck Pyrmont" byla manželkou Leopolda, vévody z Albany, syna britské královny Viktorie, další její sestra se provdala za krále Viléma II. Württemberského.

Manželství a potomci.

V jednadvaceti letech se provdala za o 41 let staršího nizozemského krále Viléma III. Stalo se tak 17. ledna roku 1879, dva roky po smrti jeho první manželky Žofie Württemberské. Král měl z tohoto prvního manželství tři syny: Viléma, Mořice a Alexandra; Mořic však zemřel jako dítě a nejstarší Vilém půl roku po svatbě Emmy a Viléma.  Při výběru královy druhé manželky se uvažovalo i o Emmině starší sestře - princezně Pavlíně nebo o dánské princezně Thyře. Ona sama se v manželství projevila jako žena srdečná a poddajná. Její zásluhou zmizelo předchozí napětí jak v královské rodině, tak mezi parlamentem a králem. Měla dobrý vliv na nestálou a náladovou osobnost královu a manželství bylo mimořádně šťastné.  Z jejího manželství se narodil jediný potomek, dcera Vilemína (31. srpna 1880), budoucí nizozemská královna.  Když se dcera Vilemína narodila, žil ještě Alexandr (1851-1884), poslední ze tří synů z prvního manželství jejího otce s Žofií Württemberskou, a Vilemína nebyla brána do úvahy jako budoucí panovnice. Její otec však přežil i tohoto svého syna a následníkem nizozemského trůnu se stala Vilemína.  Poté co 23. listopadu roku 1890 Vilém zemřel, stala se dědičkou trůnu její jedenáctiletá dcera Vilemína jako poslední králův žijící potomek. Ona sama pak převzala nad svou neplnoletou dcerou regentství, a to až do roku 1898, kdy Vilemína dosáhla plnoletosti a převzala nizozemský trůn. Protože na lucemburský trůn v té době nemohla usednout žena, zdědil jej po Vilémově smrti nasavský vévoda Adolf, synovec Viléma III. (a také její strýc z matčiny strany).  Trpělivým a moudrým počínáním přispěla coby regentka, od roku 1898 zvaná "královna matka", velmi výrazně k posílení konstituční monarchie. Je považována za zakladatelku moderní nizozemské monarchie. Ona i její dcera Vilemína obnovily postupně důvěru v oranžský dům, která byla tvrdohlavým a náladovým vystupováním Viléma III. vážně poškozena.  Zemřela 20. března roku 1934 v důsledku komplikací po překonané bronchitidě ve věku 75 let. Byla pochována v Nieuwe Kerk v Delftu, místě posledního odpočinku příslušníků nizozemské královské rodiny.

Adelheid Emma Wilhelmina Theresia Waldeck-Pyrmont (2. srpna 1858, Arolsen - 20. března 1934, Den Haag) byla druhá manželka Viléma III. Nizozemského a nizozemská královna.  Královna je v nizozemské královské rodině stále velmi dobře vzpomínána. V letech 1890-1898 byla královnou-regentkou a v letech 1890-1934 královnou-matkou.

Emma of Waldeck and Pyrmont (Adelheid Emma Wilhelmina Theresia; 2 August 1858 – 20 March 1934) was Queen consort of the Netherlands and Grand Duchess consort of Luxembourg by marriage to King-Grand Duke William III. An immensely popular member of the Dutch Royal Family, Queen Emma served as regent for her daughter, Queen Wilhelmina, during the latter's minority from 1890 until 1898.


Biografie.

Vilém se narodil jako nejstarší syn nizozemského krále Viléma III. z jeho prvního manželství s Žofií Württemberskou. V rodině ho familiérně nazývali ""Wiwil"". V době jeho narození byl třetím v pořadí následnictví na holandský trůn a 18. v pořadí na trůn Velké Británie, avšak již po několika týdnech se stal jeho otec následníkem. 7. října de 1840 se jeho praděd Vilém I. Nizozemský vzdal trůnu ve prospěch svého syna, Viléma II., neboť nesouhlasil s výsledkem Londýnské smlouvy z roku 1839, kterou vznikla jako nezávislý stát Belgie, do té doby součást Nizozemí; kromě toho se hodlal oženit s "Henriettou d'Oultremonte", šlechtičnou katolického vyznání. V roce 1849, po smrti svého děda Viléma II. nástupu na trůn svého otce, Viléma III., se stal princ Vilém následníkem trůnu a pokračovatelem dynastie Oranje-Nassau.  Vilém, bystrý a inteligentní chlapec, byl vychováván v přísném viktoriánském duchu té doby, jež znamenala pro Viléma pohromu. Jeho vychovatel ho přísně potrestal za masturbaci, což ho silně poznamenalo traumatizujícími pocity hanby a hříchu. Poté, co ztroskotal plán sňatku Viléma s britskou princeznou Alicí Sasko-Koburskou, druhou dcerou královny Viktorie, se princ zamiloval do hraběnky "Mathilde van Limburg Stirum". Jeho rodiče ovšem naprosto odmítli přijmout Mathildu jako nevěstu, neboť (nejen) pro nizozemskou královskou rodinu té doby byl sňatek jejího člena s příslušnicí běžné šlechty nerovný a tedy neakceptovatelný. Roli zde ovšem mohlo hrát i to, že Vilém III. měl dříve poměr s Mathildinou matkou a obával se, že dívka by mohla být princovou nevlastní sestrou.  Všechny tyto události vyústily v odjezd zklamaného Viléma do Paříže, kde se oddával sexu, alkoholu a hazardu. Jeho pařížská milenka "Henriette Hauser" mu dala přezdívku "Princ Citrón" podle barvy jeho pleti (a samozřejmě v souvislosti s významem jeho jména – francouzsky i v jiných jazycích "Oranje resp. Orange = pomeranč"); pařížská periodika přezdívku převzala a používala ji, když informovala o princově skandálním životním stylu. Tyto jeho excesy také stály 11. června roku 1879 v pozadí jeho smrti v 38 letech věku. Zemřel ve svém bytě v rue Auber blízko pařížské opery na kombinaci tyfu, cirhózy a dalších jaterních neduhů a totálního tělesného vyčerpání.  26. července roku 1879 byly jeho ostatky pohřbeny v královské hrobce v Nieuwe Kerk v Delftu, místě posledního odpočinku nizozemské panovnické rodiny.  Po jeho smrti se stal následníkem nizozemského trůnu jeho nejmladší bratr Alexandr. I on však zemřel dříve (v roce 1884) než jejich otec, král Vilém III., a následnicí a po králově smrti v roce 1890 i nástupkyní na trůn se stala nevlastní sestra obou bratří Vilemína, dcera z druhého manželství krále Viléma III.

Vilém Oranžský (nizozemský "Willem Nicolaas Alexander Frederik Karel Hendrik van Oranje-Nassau", 4. září 1840, Haag – 11. června 1879, Paříž byl nizozemský následník trůnu, syn Viléma III. Nizozemského z oranžsko-nasavské dynastie.

William, Prince of Orange (Willem Nicolaas Alexander Frederik Karel Hendrik; 4 September 1840 – 11 June 1879), was heir apparent to the Dutch throne as the eldest son of King William III from 17 March 1849 until his death.


Poloha a doprava.

Město je správním střediskem departmentu Benue, který má rozlohu 13 614 km² s 598 593 obyvateli (stav v roce 2001) a metropolí regionu Nord. Od Yaoundé je vzdušnou čarou vzdáleno 630 km, od Čadu na východě 70 km a od Nigérie na západě pouhých 35 km. Leží v nadmořské výšce 249 m n. m. Po souši je dobře dosažitelné jak severním směrem k Maroua tak i k jihu k Ngaunderé po relativně kvalitní asfaltové silnici. V dopravě jsou využívány hlavně minibusy. Díky poloze na břehu řeky Bénoué je město největším vnitrozemským přístavem v zemi, po Douale a Kribi třetím největším přístavem v Kamerunu vůbec, a to i přes to, že během období sucha bývá řeka zpravidla pro větší plavidla nesplavná.

Dějiny.

Oblast dnešního města osídlili v 17. století kmeny Bata a Fali. Samotné město založil roku 1835 Modibbo Haman Njoundi. V průběhu 19. století přicházeli nomádští Fulbové a vybudovali kolem města obranný systém. Později obohatil národností pestrost města i příchod muslimských Hausů a Arabů. Němci kolonizovali město roku 1901. Založili velký přístav, který je však v dnešní době využíván čím dál méně. V roce 1924 se ve městě, tehdy již pod francouzskou správou, narodil Ahmadou Babatoura Ahidjo, pozdější prezident Kamerunu. Díky jeho investicím a podpoře se z města stalo významné průmyslové centrum a bylo zde založeno i mezinárodní letiště s přímou linkou do Paříže. Air Cameroon dnes létají do Yaoundé, Doualy, Ngaoundéré, Maroua či N´Djameny v Čadu.

Geografie a klima.

Město leží severně od pohoří Adamaua na rovině pokryté savanami, křovinatými savanami i zemědělskou krajinou. Na severozápad od města se zvedají fotogenické útesy a hory stolového charakteru. Díky řece Bénoué je v okolí města dostatek užitkové vody, která umožňuje zemědělskou činnost. Město leží v oblasti se střídajícími se obdobími dešťů a sucha. Průměrné srážky přesahují v letních měsících od května do září 100 mm, přičemž nejdeštivější je srpen se 147 mm. (před třiceti lety až o 100 mm více!) Období sucha od listopadu do dubna se vyznačuje nízkými nebo žádnými (prosinec, leden) srážkami. Teploty mohou kolísat mezi dvěma extrémy a to 16 °C a 40 °C. Nejteplejšími měsíci jsou únor až květen s maximy 33 – 37 °C, a minimy 23 – 26 °C. Nejchladněji bývá v červenci a srpnu a také prosinci a lednu (průměr 26 °C)

Obyvatelstvo.

Přesný počet obyvatel se v závislosti na zdrojích značně různí. Objevují se čísla od 250 000 až do téměř 400 000 obyvatel. Starousedlíci jsou příslušníci kmenů Fali, Bata, Kirdi a Fulani. V současnosti do města imigrují lidé z okolí například kmeny Kapsiki, Mafa, Toupouri, Massa, Moundang, Giziga či Mada. Zatímco původní obyvatelstvo včetně Arabů se věnuje zejména obchodu a řemeslům, nově příchozí se živí na okrajích města zemědělstvím. Převažujícím náboženstvím je sunnitský islám, dále katolictví, evangelictví a také animismus.

Průmysl.

Město je místem ředitelství společnosti Sodecoton věnující se zejména produkci bavlny. Existuje zde podnik na výrobu nápojů Brasseries du Cameroun.

Zajímavosti.

Ve městě sídlí fotbalový klub Cotonsport Garoua, hrající první kamerunskou ligu. Z kamerunských fotbalových týmů má nejvyšší rozpočet.

Garoua je město na severu Kamerunu, třetí největší sídlo v zemi. Je hlavním městem regionu Nord. Leží na řece Benue (" Bénoué"), je tu významný přístav a také mezinárodní letiště. Velkou část stále rostoucí populace tvoří (Fulbové), majoritními náboženstvími jsou islám a katolictví.

Garoua or Garua (German: Garua) is a port city and the capital of the North Region of Cameroon, lying on the Benue River. A thriving centre of the textiles and cotton industries, the city has approximately 436,899 inhabitants in 2018.


Průběh dolarové aukce.

Příprava a pravidla dolarové aukce.

Tato aukce je postavena na průběhu anglické aukce, ale jedná se spíše o aukci typu všichni platí (first price all-pay auction) pro dva hráče. Účastníci nabízejí postupně vyšší a vyšší příhozy za předmět, který se draží, v našem případě je to dolarová bankovka. Vítěz dostane bankovku za cenu, kterou bankovku vydražil, ale i druhý hráč s nejvyšším příhozem musí zaplatit svůj příhoz a bankovku nedostane. Být druhý znamená zaplatit za nic.  Aby měla dolarová aukce smysl, je nutné, aby zde byli aspoň dva hráči, kteří jsou ochotni se aukce za daných pravidel zúčastnit. Pro teoretické popsání jsou dva hráči postačují, ale běžně se dá hra hrát ve větším veřejném počtu lidí. I když se zdá, že účastnit se této akce je výhodné, v jistém momentu hry hráči eskalují závazek, a proto je běžné, že se takto jednodolarová bankovka skoro vždy vydraží za více než jeden dolar.  V pravidlech se dále uvádí, že příhoz může být minimálně jeden cent, nicméně většinou se neudává nějaký horní limit příhozu a hráči tedy mohou přihazovat libovolně, ale vždy aspoň po jednom centu.  Zároveň je zakázána komunikace mezi účastníky, takže v čisté dolarové aukci je vyloučeno, aby se hráči domluvili a rozdělili si výhru.  Pokud není omezen horní limit příhozu, může agresivní zvýšení příhozu vést k „snadnějšímu“ přebytí příhozu, protože např. po prvním příhozu jednoho centu může další hráč přihodit např. devadesát devět centů. Pokud by hráč s druhým příhozem nepřihodil na jeden dolar a hra by skončila, hráč s druhým příhozem by prakticky jen odevzdal svůj příhoz jednoho centu vítězi aukce, jako jeho zisk. Je nutné poznamenat, že při příhozu z jednoho centu na devadesát devět centů bude hráč s druhým největším příhozem tíhnout k příhozu na jeden dolar, protože by na tom byl hráč ekonomicky lépe. Toto rozhodnutí však vede k tomu, že hráč s příhozem devadesát devět centů je na tom výrazně hůře, a proto druhý hráč většinou příhoz na dolar a jeden cent uskuteční, čímž se rozbíhá eskalace závazku postavená na racionálním rozhodnutí.  Pravidla jsou tedy nejčastěji taková:

Průběh dolarové aukce.

Na obr. 1 ilustrujeme průběh dolarové aukce, kde hráči soupeří o objekt s hodnotou v (v > 0) . První hráč vstupuje do hry na příhozu jednoho centu (n=1), za kterým vidí zisk devadesáti devíti centů (výplata dána v - n). Druhý hráč však přihodí na dva centy, jelikož stále přihazuje podle racionální teorie, kdy věří, že za svůj příhoz dostane dolarovou bankovku. Takto to pokračuje dále, patrně až k hranici jednoho dolaru, kolem které si přihazující začínají uvědomovat, že nastoupili do eskalačního kolečka.  Hráč, který učinil příhoz na jeden dolar ví, že i když vyhraje, nezíská nic navíc, ale nebude muset zaplatit za své druhé místo. Hráč na druhém místě (typicky s příhozem devadesáti devíti centů) však svůj příhoz musí zaplatit a nedostal by nic, proto je pro něj také vhodné, aby sice přeplatil cenu draženého dolaru s tím, že nebude muset platit dolar za druhé místo, ale jen jeden cent (za předpokladu, že hráč s druhým nejvyšším příhozem to zkrátka vzdá). Právě v dolarové aukci nejsme schopni určit užitek každého agenta, jelikož se jedná o nekonečnou hru.  Jak lze z grafu dobře vidět, pro dražitele bankovky se aukce stává zisková již po překročení padesáti a jednoho centu, za předpokladu, že druhý nejvyšší příhoz je na padesáti centech. V tomto momentu má nabízející zisk jednoho centu, což je stejná cena, jakou musí kolektivně zaplatit dva přihazující (cena jejich společných nákladů).  Předpokládejme stále pro zjednodušení jenom dva hráče jako přihazující. Na začátku aukce navíc se musí oba dva hráči rozhodnout, zda někdo z nich do hry vstoupí. Pokud se student 1 rozhodne vstoupit do hry, student dva bude také zvažovat, zda má do hry vstoupit, nebo pokračovat. Typicky se ve hře vytvoří nekonečná smyčka, kdy oba hráči přihazují více a více, čímž násobí zisk dražitele. Délka smyčky obvykle závisí na tom, jak hráč předpokládá chuť druhého hráče neustále přihazovat.

Strategie v dolarové aukci.

K tomu, aby bylo možné stanovit racionální strategii v dolarové aukci, je potřeba explicitního předpokladu omezeného množství prostředků hráče pro příhoz.  Ti, co se aukcí zúčastnili většinou tvrdí, že je lepší se aukce vůbec neúčastnit, ale to nemůže být rovnováha. Pokud by jeden věděl, že ten druhý nebude přihazovat, nejlepší řešení je přece jenom se hry zúčastnit příhozem jednoho centu. Evidentně se nedá se spolehlivostí tvrdit, že racionální hráč by se aukce nikdy nezúčastnil.  Další možnou strategií je pro hráče se předem domluvit, aby oba dva hráči dělali nízké příhozy, a pak si výhru rozdělili. V teorii dolarové aukce se však tato strategie nepředpokládá, komunikace a tvorba jakýchsi úmluv je zakázána.  V zásadě existují tři profily strategie v této potenciálně nekonečné hře:  Podle Lescanne a Perrinel je druhá a třetí strategie dokonalou rovnováhou v podhře. Uvažujme, že jsem Alice a jsem někde uprostřed hry, tudíž zvažuji, zda mám skončit (protože Bob bude stále pokračovat), anebo budu pokračovat, protože předpokládám, že Bob skončí. Pokud Bob bude jednat podobně, máme zde eskalaci. Takže v každém kroku má agent možnost se vzdát, a být racionální, anebo pokračovat, a být racionální také.

Dolarová aukce v praxi.

Zábavná, naučná a zisková hra.

Dolarová aukce někdy ilustruje bolavé vítězství. I když zvítězíte, prohráli jste. Pokud se zdá, že hra takovou dynamiku nabere, je lepší prostě hru nehrát, nebo nepokračovat. Shubik pokládá tuto hru za jednoduchou, zábavnou a skupinovou hru, kterou lze hrát ve větší skupině lidí a je většinou velmi zisková pro pořadatele aukce.  Podle majority hlášených případů se dolarová bankovka vydraží vždy nejméně za jeden dolar. V citovaném experimentu se čtyři dolarové bankovky vydražily za 8,5$ a 11,1$.  V dalším experimentu, kdy byla dražena dvacetidolarová bankovka, Muringhan popisuje, že byla bankovka prodána za 250$ a dokonce i za 2 000$. Tyto příklady jsou ale extrémní podobou dolarové aukce.

Dolarová aukce jako příklad z reálného světa.

Dolarová aukce se dá častokrát připodobnit k mezinárodním konfliktům, ale vůbec i konfliktům a finančnímu chování v reálném světě, kde jakmile už hráči začnou hrát, nedokáží přestat hrát. Příhozy jdou stále nahoru (sázky se zvětšují), a tím jak každá strana má stále více a více investováno ve hře, je těžké říct "končím". Toto je však nejlepší rozhodnutí.  Tento koncept eskalace závazku je ilustrován např. na válce ve Vietnamu, ve finančnictví jako stále pokračující investice do utopeného aktiva ve víře, že to bude lepší, nebo např. v tzv. penny aukcích, které v poslední době začínají nabírat na popularitě.  Maynard-Smith přirovnává dolarovou aukci i ke konfliktu dvou zvířat u pramene vody, které se nemohou napít, dokud jedno z nich neodejde. Delší čekání znamená nenavrátitelný náklad energie pro obě zvířata, a také představuje ztracenou příležitost, a tím koresponduje s neustálým přihazováním o cent v dolarové aukci.

"Penny aukce".

Koncept dolarové aukce je čitelný v tzv. penny aukcích, které například představuje aukční portál http://www.swoopo.com.  Typicky, například notebook se prodává v maloobchodě za 1 500 dolarů. Přihazování začíná na jednom centu a příhozy rostou nahoru také po jednom centu, nicméně vznesení příhozu stojí šedesát centů. Každá aukce má naplánované datum skončení, ale jakmile se blíží konec aukce a někdo provede příhoz, je čas ukončení aukce prodloužen o dvacet sekund. Dramatický prodej mnoha výrobků tak láká hlavně tím, že skutečně většinou vítěz získá daný předmět levněji než v maloobchodě, přičemž zisk pro dražitele je 2x - 3x tak větší, než udávaná tržní cena.

Dolarová aukce pro zlepšení finanční rozhodování.

Individua vždy nejednají racionálně, na což Shefrin upozorňuje v teorii behaviorálních financí, kde psychologická zkreslení mají dopad na malé, ale i velké operace.  Podle Balyeta, který použil dolarovou aukci jako výukový nástroj pro demonstrování některých zkresleních v behaviorálních financích, studenti, kteří hráli dolarovou aukci, vykázali typické charakteristiky následujícího chování:  Balyet dále rozebírá toto chování a ilustruje je na průběhu dolarové aukce, kterou si studenti mohou vyzkoušet. Ideální je skupina patnácti studentů, nicméně i při polovině se dá docílit podobných výsledků. Cílem cvičení je porozumět tomu, jak psychologické a kognitivní zkreslení ovlivňuje naši racionalitu, a jak se také dá najít sub-optimální chování, když už se ve hře ocitnete. Jak Balyet poznamenal v rozporu s O'Neill a Leininger, pro některé investiční a korporátní aplikace financí tato možnost není možná.

Dolarová aukce je sekvenční hra s nenulovým součtem, kterou navrhl ekonom Martin Shubik k ilustrování paradoxu v teorii racionální volby. Shubik poznamenal, že i když se hráčům zvyšují v průběhu této aukce náklady (protiklad k výplatě), stále pokračují v přihazování. Shubik toto vidí jako paradox, O’Neill a Leininger považují přihazující za iracionální, Gintis hovoří o nelogickém konfliktu eskalace a Colman dolarovou akci připodobňuje k Mackbetově efektu podle Shakespearovy hry. Lescanne a Perrinel naproti tomu vyvracejí, že v dolarové aukci je eskalace iracionální, čímž vyzývají tradiční skoro čtyřicetileté chápání dolarové aukce jako Shubik.

The dollar auction is a non-zero sum sequential game designed by economist Martin Shubik to illustrate a paradox brought about by traditional rational choice theory in which players are compelled to make an ultimately irrational decision based completely on a sequence of apparently rational choices made throughout the game.


Popis.

Základním protokolem Internetu je IP protokol, který pracuje s IP datagramy. V hlavičce každého IP datagramu je uvedena zdrojová a cílová IP adresa. Zdrojová adresa identifikuje odesílatele paketu. Falšováním záhlaví může útočník odeslat IP datagram tak, aby to vypadalo, že byl odeslán z jiného počítače. Počítač přijímající IP datagramy s falešnou zdrojovou adresou pošle odpověď na podvrženou adresu. Tato technika se používá tam, kde útočník nepotřebuje na odeslaný IP datagram reagovat nebo když může odpověď odchytit na zpáteční cestě IP datagramu.

Aplikace.

IP spoofing se nejčastěji používá při útocích typu Denial of Service (DoS). V těchto útocích je cílem zaplavit cílový počítač IP datagramy, přičemž se útočník typicky nestará o obdržení odpovědi, takže je možné využít IP datagramy s falešnými zdrojovými adresami. Další výhodou těchto falšovaných IP datagramů je, že je těžší je filtrovat, protože každý falešný IP datagram přichází z jiné adresy a je tak skryt skutečný zdroj útoku.  IP spoofing může být také způsob útoku používaný síťovými útočníky, kteří chtějí prorazit bezpečnostní opatření sítě jako je autentizace na základě IP adresy. Tento způsob útoku na vzdálený systém může být velmi obtížný, neboť vyžaduje vyzkoušení tisíců různých zdrojových IP adres. Tento typ útoku je nejvíce efektivní tam, kde si počítače navzájem příliš důvěřují. Je běžné, že systémy ve vnitřních sítích LAN si vzájemně důvěřují. Uživatelé se mohou přihlásit bez uživatelského jména a hesla pokud se připojují z jiného počítače na vnitřní síti (a tak již musí být přihlášeni). Spoofing spojení z důvěryhodného počítače pak umožní útočníkovi přístup na cílový počítač bez ověření.

Služby náchylné na IP spoofing.

Na IP spoofing je náchylná taková služba, která se pro ověření protistrany spoléhá na IP adresu. Mezi ně patří níže vyjmenované služby (některé však mohou obsahovat dodatečné mechanismy ověření protistrany, čímž riziko IP spoofingu eliminují):

Obrana proti spoofingu.

Proti IP spoofing útokům se lze bránit filtrováním IP datagramů. Brána do vnitřní sítě LAN (tj. firewall) obvykle blokuje IP datagramy, které z vnějšku přicházejí se zdrojovou adresou nacházející se ve vnitřní síti. V ideálním případě by brána měla provádět též filtrování odchozích datagramů, které by měly mít zpáteční adresu pouze z rozsahu, jaký je oficiálně používán. Také se doporučuje, aby se implementované síťové protokoly a služby při autentizaci nespoléhaly na zdrojovou IP adresu.

TCP.

Některé vyšší vrstvy síťových protokolů poskytují vlastní obranu proti IP spoofingu. Např. TCP používá posloupnost čísel domluvených se vzdáleným počítačem tak, aby příchozí IP datagramy byly součástí navázaného spojení. Útočník běžně nevidí žádné pakety s odpověďmi. V takovém případě tedy musí útočník pořadové číslo uhodnout, aby se vytvořilo spojení. Díky špatné implementaci v mnoha starších operačních systémech a síťových zařízeních lze TCP sekvenční čísla předvídat, což usnadňuje útok.

Další definice.

Termín spoofing se někdy používá k odkazování na falšované záhlaví. Vložení nepravdivých nebo zavádějících informací v e-mailu nebo netnews záhlaví. Falšovaná záhlaví jsou používány k zakrytí původu zprávy. Jde tedy o obyčejnou techniku spammerů, kteří chtějí zakrýt původ svých zpráv.

IP spoofing označuje v informatice vytvoření IP datagramu s falešnou zdrojovou IP adresou, který je následně odeslán počítačovou sítí k cílovému počítači, před kterým má být zatajena totožnost odesílatele. IP spoofing slouží k vedení útoků (např. DoS) a podobně. Na většině systémů je pro vytvoření datagramu s podvrženou IP adresou nutný raw přístup k internet soketu, což je umožněno pouze správci počítače, nikoliv běžnému uživateli.

In computer networking, IP address spoofing or IP spoofing is the creation of Internet Protocol (IP) packets with a false source IP address, for the purpose of impersonating another computing system.


Teorie.

Při modelování a vývoji aplikací je snaha co nejvěrněji zachytit realitu. Objekty reálného světa jsou v aplikaci reprezentovány jako entity. Zatímco je v relační databázi entita reprezentována jako řádek, resp. množina řádků v databázových tabulkách, tak v objektově orientovaném jazyce je entita zpravidla reprezentována jako instance nějaké třídy.  Tato rozdílná reprezentace entit vedla ke vzniku programovací techniky, označované jako ORM, která se stará o konverzi mezi relační databází a objekty, se kterými se pracuje v objektově orientovaném jazyce. Technika se tak snaží vývojáři dát unifikovaný přístup k libovolnému objektu, resp. entitě, se kterou v aplikaci pracujeme. Díky tomu je vývojář při práci s daty, které jsou v aplikaci reprezentovány právě pomocí objektů, do jisté míry odstíněn od nutnosti pracovat s SQL dotazy konkrétní relační databáze. Použití ORM usnadňuje zejména provádění běžných databázových operací jako je čtení, zápis, úprava a mazání dat. Zkráceně označované jako CRUD operace. Důležitou funkcí ORM je zajistit persistentní uchování dat, tedy aby data, která jsou v aplikaci uložena v operační paměti, zůstala nepoškozena po plánovaném či neplánovaném ukončení běhu aplikace.  ORM se dále stará o automatickou konverzi rozdílných datových typů mezi databázovým systémem a programovacím jazykem. Pokročilé techniky ORM také řeší například možnost využití objektové dědičnosti, kterou relační databáze nepodporují.  Nicméně hlavním cílem ORM je synchronizace mezi používanými objekty v aplikaci a jejich reprezentací v databázovém systému tak, aby byla zajištěna persistence dat. Vývojář potřebuje persistentně uchovávat objekty, ale nepotřebuje se starat, jak se tato persistence provede.

Využití ORM.

Řada implementací ORM se snaží v co největší míře odstínit vývojáře od nutnosti psaní SQL dotazů a pro selekci objektů z databáze používá raději objektový přístup. Takovýto postup však zpravidla umožňuje vyhledávat objekty jen podle databázového primárního klíče, což zpravidla nestačí. Proto některé implementace ORM využívají pro selekci objektů objektový dotazovací jazyk.  Jedna z výhod odstínění od práce s SQL může být i určitá nezávislost aplikace na konkrétním databázovém systému, resp. možnost zvolit databázový systém či jiné datové úložiště tak, aby vyhovovalo konkrétním podmínkám a požadavkům. Nezávislost na konkrétním databázovém systému a skrývání SQL dotazů jsou však již jen příjemné důsledky použití ORM, není to ale primárním cílem.

Nasazení.

Konverze mezi relační databází a modelovými objekty není bezproblémová, ale je spojena s řadou komplikací, souhrnně označovaných jako "object-relational impedance mismatch" . Tyto problémy, resp. jejich možné řešení jsou důvodem pro existenci návrhových vzorů pro ORM. Martin Fowler ve své publikaci definoval návrhové vzory pro práci s ORM.

Dědičnost.

Dědičnost je jedna ze stěžejních vlastností objektově orientovaného programování. Pomocí dědičnosti lze vytvářet hierarchickou strukturu tříd a při správném návrhu zvýšit znovu-použitelnost kódu. Relační databáze však dědičnost (a tím pádem ani polymorfismus) nepodporují a proto je potřeba využít techniky, jak hierarchii tříd rozložit do databázových tabulek. V případě použití dědičnosti je typické, že podoba datového modelu závisí na vybraném návrhovém vzoru. Návrhové vzory pro dědičnost lze kombinovat se vzory "Row Data Gateway", "Active Record" a "Data Mapper". U vzorů "Row Data Gateway" a "Active Record" je nutné, aby entitní třída byla potomkem speciální třídy, která je součástí ORM knihovny. To může komplikovat návrh diagramu tříd. Proto je vhodné kombinovat vzory pro definování dědičnosti se vzorem "Data Mapper", jehož implementace zpravidla nevyžaduje, aby entitní třída byla potomkem speciální třídy, která by byla součástí ORM knihovny.

Objektově relační zobrazení (ORM, O/RM nebo O/R zobrazení) je programovací technika v softwarovém inženýrství, která zajišťuje automatickou konverzi dat mezi relační databází a objektově orientovaným programovacím jazykem.

Object-relational mapping (ORM, O/RM, and O/R mapping tool) in computer science is a programming technique for converting data between incompatible type systems using object-oriented programming languages. This creates, in effect, a "virtual object database" that can be used from within the programming language. There are both free and commercial packages available that perform object-relational mapping, although some programmers opt to construct their own ORM tools.  In object-oriented programming, data-management tasks act on objects that are almost always non-scalar values. For example, an address book entry that represents a single person along with zero or more phone numbers and zero or more addresses. This could be modeled in an object-oriented implementation by a "Person object" with attributes/fields to hold each data item that the entry comprises: the person's name, a list of phone numbers, and a list of addresses. The list of phone numbers would itself contain "PhoneNumber objects" and so on. The address-book entry is treated as a single object by the programming language (it can be referenced by a single variable containing a pointer to the object, for instance). Various methods can be associated with the object, such as a method to return the preferred phone number, the home address, and so on.  However, many popular database products such as SQL database management systems (DBMS) can only store and manipulate scalar values such as integers and strings organized within tables. The programmer must either convert the object values into groups of simpler values for storage in the database (and convert them back upon retrieval), or only use simple scalar values within the program. Object-relational mapping implements the first approach.  The heart of the problem involves translating the logical representation of the objects into an atomized form that is capable of being stored in the database while preserving the properties of the objects and their relationships so that they can be reloaded as objects when needed. If this storage and retrieval functionality is implemented, the objects are said to be persistent.


Vznik a ocenění.

Velmi záhy se první díly staly bestsellerem a v roce 1982 G. J. Arnaud získal cenu "Science-Fiction Française" (pro díla napsaná ve francouzštině). V roce 1988 pak autor za "Ledovou společnost" obdržel literární cenu "Apollo". I když jde o velmi početnou ságu, s jednotlivými díly neztrácí na kvalitě a udržuje si patřičný standard a napětí. Pro svůj obrovský záběr a komplexnost se dá srovnat se slavnými sériemi jakými jsou např. "Nadace" od Isaaca Asimova či "Duna" Franka Herberta.  Georges-Jean Arnaud využívá svých znalostí a zkušeností z tvorby románů rozličných žánrů, knihy mají kvalitní příběh a logickou linii. Na rozdíl od sci-fi románů jiných autorů (např. Arthur C. Clarke, Stanisław Lem, aj.) zde není tolik kladen důraz na precizní popis prostředí, nýbrž na děj, který má spád.

Struktura ságy.

Sága je rozdělena do tří sérií:  Celá první řada "Ledové společnosti" (1980–1992) začala znovu vycházet na konci devadesátých let a vyšla v celkem 16 souborných svazcích. Každý obsahoval vždy čtyři originální díly. Obálky těchto sborníků vytvořil Philippe Jozelon.  Na poslední svazek č. 16 zbývaly pouze dva díly – č. 61 a 62. Georges-Jean Arnaud po osmi letech (v roce 2000) napsal speciálně pro toto vydání nový román, který spadá do první řady a samostatně nikdy nevyšel (v bibliografii níže je označený jako 61.b). Vydavatelství chtělo uchovat stejný formát těchto svazků a tak přidalo do vydání č.16 ještě encyklopedii "Encieclopédie des Glaces", kterou vytvořil Noe Gaillard.  Fanoušci si žádali další díly, autor je vyslyšel a začal v letech 1996–2001 psát "Kroniku ledové společnosti", v níž se vracel k neuzavřeným událostem z první řady. V roce 2001, neboť zájem byl stále obrovský, začal psát romány druhé řady – "Ledová společnost: Nová epocha".  Na internetu lze nalézt i mapy světa, na nichž jsou zakresleny jednotlivá města a hranice společností. Francouzské vydavatelství Dargaud začalo vydávat komiks ze světa "Ledové společnosti". Realizace se ujal Philippe Bonifay a studio Jotim.  Jednotlivé díly ságy jsou členěny takto:  + "Encieclopédie des Glaces" [angl. "Ice Encyclopedia"] (by Noé Gaillard) (Omnibus 16, 2000)

Inspirace.

Počítačové hry.

Existuje několik počítačových her vycházejících z prostředí populárních „ledovek“:

Televizní zpracování.

V roce 2006 se "Ledová společnost" dočkala televizní adaptace, v koprodukci Francie, Kanady a Belgie vznikl stejnojmenný seriál o 26 dílech.

České překlady.

Do češtiny bylo zatím přeloženo 31 dílů první série "Ledové společnosti", které vyšly knižně v nakladatelství Najáda. Dále vyšlo několik fandovských překladů.

Příběh.

Obšírná sága vykresluje příběh civilizace, která se musela na Zemi přizpůsobit Nové době ledové. Celá lidská populace žije pod kopulemi měst na kolejích spojených rozsáhlou železniční sítí. Zde se odehrává boj o přežití a nadvládu, projevují se mocenské ambice mnoha – často tajných – frakcí.  Mezi různé organizace patří například:  Železniční sítě jsou spravovány mocnými společnostmi, které tak de facto ovládají svět a mezi sebou vedou války. Přepravují suroviny, jídlo, určují přednosti na tratích pro jednotlivé soukromé vlaky, vyrábí a dopravují na frontu zbraně a válečný materiál atd.  Jednotlivé společnosti:  Většina tratí je elektrifikována, standardem jsou tudíž elektrické lokomotivy. Parní lokomotivy, které se dostanou i na odlehlá místa, jsou luxusem a kromě členů Bezpečnosti, kterým jsou přiděleny si je mohou dovolit pouze nejbohatší občané.  Všechny vlaky jsou vybaveny elektronickým zařízením – krabičkou různé barvy. Slouží ke komunikaci a určuje statut majitele, automaticky přizpůsobuje přednost na trati. Jakýkoliv zásah do tohoto zařízení je trestný.  Vědec glaciolog Lien Rag se snaží vypátrat původ a tajemství ledových společností. Jak později vyplyne z děje, Novou dobu ledovou zapříčinila exploze Měsíce (kde byl skladován jaderný odpad), jehož hojné pozůstatky a prach obíhají kolem Země a blokují sluneční záření. Civilizace zkolabovala a než povstala nová – Ledová společnost, uběhla dvě staletí barbarství.  Jednou z největších záhad je existence klanů „Zrzavých lidí“ žijících na ledovci. Tito lidé snášejí krutou zimu bez větších obtíží a nepodléhají žádné nadvládě, jejich původ je obestřen tajemstvím. Jsou silní a statní. Občané společnosti jimi opovrhují, považují je za zvířata, i když se najdou ženy, kterým imponuje mužnost samců a neodolají pokušení.  Lien Rag stejně jako ostatní občané společnosti Zrzavým lidem zpočátku nedůvěřuje, posléze se přidá na jejich stranu a hájí jejich zájmy a práva.

Ledová společnost (francouzsky "La Compagnie des Glaces") je dnes již více než devadesátidílná postapokalyptická sci-fi sága francouzského spisovatele Georgese-Jeana Arnauda.

La Compagnie des glaces ("The Ice Company") is a series of 97 post-apocalyptic science fiction novels by the French writer Georges-Jean Arnaud, published between 1980 and 2005.  Its setting is the Earth of the far future, covered by ice and governed dictatorially by railroad companies. In addition to science fiction, the novels also exhibit elements of crime and spy fiction.  The series was adapted, in part, for television ("Grand Star"), and as a comics series. It also inspired a video game ("Transarctica") and an anime series (Yoshiyuki Tomino's "Overman King Gainer").


Život.

Bellocq se narodil do bohaté francouzské rodiny ve francouzské čtvrti New Orleans. Stal se známý místně nejdříve jako amatérský fotograf, později se uchytil jako profesionál, živil se hlavně pořizováním fotografických záznamů památek, lodí a strojů pro místní společnosti. Nicméně také pořizoval fotografie ze skryté strany místního života, zejména opiová doupata v čínské čtvrti a prostitutky ze Storyville.  Ve druhé části svého života žil sám a získal si pověst svou výstředností a nepřátelstvím.  Bellocq zemřel v roce 1949, a byl pohřben v na hřbitově v Saint Louis v New Orleans.  Po jeho smrti byla zničena většina z jeho negativů a tisků. Nicméně později však byly objeveny negativy ze Storyville. Po mnoha letech je zakoupil mladý fotograf Lee Friedlander. V roce 1970 byla Friedlanderem uspořádána posmrtná výstava tisků na zlatem tónovaném papíru z Bellocqových skleněných desek 8" x 10", výstavu pomáhal uspořádat kurátor John Szarkowski v Muzeu moderního umění v Manhattanu. Výběr fotografií byl také zveřejněna souběžně v knize "Storyville Portraits". Tyto fotografie byly okamžitě uznávané pro svou jedinečnou břitkost a krásu. Rozsáhlejší sbírka Friedlanderových printů nazvaná "Bellocq: Photographs from Storyville" byla vydána s úvodem Susan Sontagové v roce 1996.  V nedávné době se opět objevil na světlo světa značný počet tisků z Bellocqova studia. Jsou to typické profesionální fotografie té doby - jako portréty, kopie uměleckých děl Louisianského národního muzea a místní pohlednice, ale dochovalo se pouze velmi málo portrétů ze Storyville tištěných vlastní rukou Ernesta Bellocqa. Některé fotografie posmrtně z negativů nazvětšoval fotograf Dan Leyrer.  Na památku tohoto umělce je pojmenována galerie fotografie E. J. Bellocq Gallery of Photography Louisianské technické univerzity.

Storyville Photographs.

Všechny fotografie jsou portréty žen. Některé jsou nahé, některé oblečené, jiné se aranžují do různých póz nebo hrají tajemný příběh. Mnoho negativů bylo těžce poškozeno, zčásti záměrně, což však vzbuzuje spekulace. Mnoho tváří bylo vyškrábáno, ale zda to dělal Bellocq, nebo jezuitský kněz, který zdědil po smrti jeho dílo, nebo někdo jiný - není známo. Bellocq je však nejpravděpodobnější kandidát, protože poškození byla prováděna ještě když byla emulze ještě mokrá. Na několika fotografiích ženy nosily masky.  Od té doby se objevily některé zvětšeniny, které udělal Bellocq. Jedná se však o mnohem konvenčnější kompoziční provedení, než provedl z plného negativu Friedlander.

John Ernest Joseph Bellocq (1873 New Orleans, Louisiana, USA – září 1949 tamtéž) byl americký profesionální fotograf působící na počátku 20. století v New Orleans. Věnoval se portrétní fotografii a fotografii aktu. Bellocq je známý svými fotografiemi prostitutek ze Storyville v takzvaném Red-light district v New Orleans. Jeho série se stala inspirací pro řadu románů, básní a filmů.

Ernest Joseph Bellocq (1873–3 October 1949) was an American professional photographer who worked in New Orleans during the early 20th century. Bellocq is remembered for his haunting photographs of the prostitutes of Storyville, New Orleans' legalized red-light district. These have inspired novels, poems and films.


Život.

Narodil se v malé vesnici v Lotrinsku, asi 25 km severovýchodně od Nancy, jako druhé ze sedmi dětí pekaře. O jeho životě není mnoho známo. Malířství se učil snad v blízkém Nancy, ale v jeho obrazech je znát spíš vliv barokního naturalismu Caravaggiova, s nímž se mohl setkat nejspíše prostřednictvím tzv. Utrechtské školy (Hendrick Terbrugghen) roku 1616, kdy Utrecht navštívil. 1617 se oženil s Dianou le Nerf a roku 1620 si zařídil ateliér v jejím rodišti Lunéville, kde měl značný úspěch a stal se zámožným měšťanem. Po vypálení města roku 1638 odešel do Paříže a stal se dvorním malířem francouzského krále Ludvíka XIII. Po návratu do Lunéville pracoval pro zdejší měšťany i pro lotrinského vévodu. Později se zúčastnil františkánského hnutí a maloval převážně náboženská témata. Zemřel při morové epidemii s dalšími členy své rodiny roku 1652. Jeho syn Étienne (*1621) byl také malíř.

Dílo.

Začal malovat už jako malý chlapec, jeho raná díla vykazují zřetelný vliv caravaggiovské školy a mají často žánrová témata: žebráci, hudebníci, hráči a kartářky, ale i světci, ovšem vždy také jako chudí lidé. Zralá díla hlavně náboženského obsahu se vyznačují jednoduchostí a prostotou, výjevy jsou velmi často noční s efektním osvětlením svíčky. Protože brzy po smrti upadl v zapomenutí, byla jeho díla často připisována jiným malířům, například Guido Renimu, Zurbaránovi nebo Velazquezovi. Teprve roku 1915 určil německý historik umění H. Voss několik známých obrazů jako díla La Tourova a na souborné výstavě roku 1934 už jich bylo 13. Dnes je známo asi 40 La Tourových obrazů, které jsou v těch nejznámějších galeriích po celém světě.

Georges de La Tour ["žorž de la túr"] (13. března 1593 Vic-sur-Seuille - 30. ledna 1652 Lunéville) byl francouzský barokní malíř, po staletích zapomenutí znovu objevený až počátkem 20. století. Maloval náboženské i žánrové obrazy s charakteristickou náladou a dramatickým osvětlením.

Georges de La Tour (March 13, 1593 – January 30, 1652) was a French Baroque painter, who spent most of his working life in the Duchy of Lorraine, which was temporarily absorbed into France between 1641 and 1648. He painted mostly religious chiaroscuro scenes lit by candlelight.