Výskyt.

Světluška větší se vyskytuje napříč Portugalskem, Velkou Británií, Evropou, Asii až Čínou. Někteří jedinci se mohou dostat až do oblasti severního polárního kruhu. Vyhledává otevřené prostranství. Můžeme ji spatřit na loukách a okrajích lesů, kupříkladu v Anglii upřednostňuje křídové nebo přímo vápencové škrapy.  V Česku se tento pozoruhodný brouk vyskytuje také, ovšem nepříliš hojně. Spatřen byl roku 2017 například na východě Moravy v lokalitě Rešovských vodopádů.  Asi nejaktivnější a nejvíce vidět je tento hmyz během suchého léta, tedy v období od června do července. Přirozeně v nočních hodinách, zhruba od 22:00 do 22:30 hodin, případně až do půlnoci.

Popis.

Světlušky patří k broukům u kterých se samec od samičky výrazně odlišuje, výrazný je tedy jejich pohlavní dimorfismus.

Samec.

Samec je dlouhý 10 až 12 mm. Tělo je ploché. Chitinový plášť těla je zbarvený do hněda, na okrajích je žluté zbarvení. Na dlouhých krovkách se nachází několik podlouhlých rýh, které jsou pokryté jemnými chloupky. Hlava není vidět – je schovaná pod tělním pláštěm. Můžeme však spatřit nitkovitá tykadla. Na sedmém kroužku na břiše má sameček světelnou skvrnu.

Samice.

Samičky jsou dlouhé 15 až 20 mm. Nemají žádné krovky, takže vypadají podobně jako larvy. Hlava je též schovaná pod chitinovým tělním pláštěm. Samičky mají podstatně více světelných orgánů než samci. Světelná políčka se nacházejí na šestém a sedmém článku trupu a na osmém jsou ještě dodatečné světelné skvrny.

Způsob života.

Světlušky jsou aktivní v noci. Samečci létají se slabým svícením a hledají si samičky, které leží v trávě a svítí podstatně výrazněji. Frekvence problikávání, tedy doba, po kterou brouci svítí, a mezery mezi jednotlivými záblesky jsou pro daný druh charakteristické. Díky tomu se mezi sebou jednotlivé druhy světlušek snadno rozpoznají. Larvy žijí na zemi a živí se slimáky. I ony mohou slabě svítit, avšak na rozdíl od dospělých slouží jejich signalizace k zastrašení nepřítele. Po pátém svlečení se zakuklí a z kukly se vylíhnou dospělí jedinci.

Vyzařování světla.

Hlavní výskyt dospělých jedinců je v období páření, což ve střední Evropě připadá na červenec až srpen. V teplých letních měsících svítí samičky při dostatečné tmě asi od deseti hodin večer do jedné hodiny ranní, avšak brzy po spáření páry svítit přestanou. Obecně období, po které budou tito brouci jasně světélkovat, je ovlivněno jednak okolním prostředím, nebo přítomností nerovnoměrného, tedy většího nebo menšího množství samců. Příliš nízká teplota, déšť či silnější vítr způsobí, že se samičky schovají pod zem či do houští vegetace. Vyšší procento samců zase zkracuje období námluv, neboť se jednotlivé páry podstatně rychleji shledají.  Světlušky svítí díky bioluminiscenci. Je to následek chemických reakcí v živých buňkách a tkáních – tyto procesy se nazývají chemiluminiscence. Při jednom z těchto procesů se luciferin odbourává enzymem luciferázou, energie při tom uvolněná je vyzářena ve formě světla. Proces neprodukuje žádné teplo, a proto je velmi efektivní, 90–98 % vložené energie je přeměněno na světelnou energii. To je o mnoho více, než dokážou ty nejúspornější žárovky, u kterých se většina energie ztratí ve formě tepla.

Potrava.

Potravou světlušek jsou plži. Na nich parazitují larvy a při kousnutí je mohou usmrtit toxickým jedem. Dospělí brouci zpravidla vůbec potravu nepřijímají, čelist se jim totiž během jejich krátkého života nevyvine dostatečně.

Rozmnožování a život larvy.

Po setmění samičky vylézají z úkrytu, usadí se na trávě a svítí, aby ukázaly samečkům, že jsou připraveny k páření. Jejich světlo mohou údajně spatřit až ze vzdálenosti 50 metrů. Samečci svítí slaběji než samičky a létají ve výšce často jen několik metrů nad zemí. Když samičku zahlédnou, tak u ní přistanou. Páření a kladení vajíček probíhá na zemi. Oba partneři uhynou do několika dnů po spáření. Na vlhké místo, do půdy pod listem nebo mechem, samička naklade v rozmezí tří dnů 50 až 150 velmi malých světle žlutých vajíček (cca 1 mm v průměrů) a brzy umírá. Ta mohou několik dní slabě žlutě svítit, zpravidla déle, pokud nepanují příliš chladné podmínky.  Larva se líhne asi po dvou až třech týdnech a nápadně se podobá dospělé samici. Ta má však na rozdíl od ní zcela černou zadní část těla. Pohybem larva připomíná housenku. Během dva až tři roky trvajícího vývoje se larva několikrát, asi pětkrát, svléká. Postupně tedy projde až pěti stádii, takzvanými instary. Živí se převážně slimáky nebo hlemýždi. Při kousnutí do nich vstřikuje neurotoxin, tedy toxickou znehybňující látku. Přitom se musí mít na pozoru, aby se nepřilepila na obranný hlen, který jeho kořist může vylučovat. Oběť je postupně ochromena a larva hoduje. Vpravený jed zároveň rozloží vnitřnosti měkkýše na řídkou hmotu a v takové koncentraci ji z oběti vysává. Hlemýždě nebo slimáka nemusí zásadně zabít, po nakrmení se často stává, že jeho kořist přežije a po chvíli se odebere pryč.  Larva je aktivní v noci a patrně živější bude tehdy, panují-li vlhké podmínky. Zimu přečkává schovaná v úkrytu, pod kamenem, polenem či listem. Zde se uchýlí k zimnímu spánku a s příchodem jara se probouzí. Cyklus se opakuje další jeden nebo dva roky. V konečné fázi se mezi květnem až srpnem (v závislosti na tom, kde žije) stane dospělým broukem, ale brzy po reprodukci zahyne, jako jeho rodiče.

Světluška větší ("Lampyris noctiluca") lidově nazývaná svatojánská muška je druh brouka z čeledi světluškovitých. Známá je především svojí schopností vyzařovat ze svého těla zelenkavé světlo. Toto světlo může světluška vlastní vůlí spustit nebo zhasnout, pomocí regulace kyslíku – světlo zhasne, zastaví-li přívod kyslíku do světelných orgánů. Samečci oproti samičkám mohou létat. Dospělí jedinci žijí velmi krátce a brzy po páření umírají. Samičky kladou asi 50 až 150 vajíček a z nich se vylíhnou larvy. Během dva až tři roky trvajícího vývoje se larva asi pětkrát svleče a zakuklí. Zanedlouho se z kukly vylíhne dospělý jedinec.

Lampyris noctiluca, the common glow-worm of Europe (see also "glowworm"), is a firefly species of the genus "Lampyris". These are beetles, as evidenced by the hard cases which close over the wings when they are not in use.  "Lampyris noctiluca" presents a conspicuous sexual dimorphism. The males are winged, with brown elytra, a clearer pronotum and a large brown spot in the middle, while females are larviforme, wings are missing and they are often twice the size of the males (up to in length).  These beetles use their bioluminescence to attract mates. The adult females are mostly famed for their glow, although all stages of their life cycle are capable of glowing.  In Britain, this species is fairly common compared to its cousin "Phosphaenus hemipterus" – the lesser glow worm – which is very rare.


Život.

Narodil se ve čtyřicetitisícovém městečku Muskegonu ve státě Michigan, ale jeho domovským městem bylo Shelby. Jeho sestra a rodiče stále žijí v Muskegonu. Až do své smrti žil jako zbytek kapely, v Kalifornii, v městečku Burbank, blízko L.A.  Když mu byly 3 roky, dostal dětskou kytaru, skutečnou dostal v sedmi. Začal brát lekce, které mohl zaplatit až za rok, potom, co vyhrál talentovou soutěž s písní Skip to My Lou. Začal studovat Western Michigan University v Kalamazoo, patřil mezi nejlepší ze třídy, ale po dvou letech studia zanechal, protože neměl dostatek času věnovat se muzice. Než se stal zpěvákem živil se nejrůzněšími pracemi. Ještě před Static-X působil v kapele Deep Blue Dream. První kapela kterou založil se jmenovala Black Diamond, podle jednoho songu Kiss, a hrála všechny písně od Kiss. Nedávno oznámil svůj sólový projekt Pighammer, ale bude se mu věnovat až po turné se Static-X. Přibližně 7 let měl přítelkyni Vanessu, jejich vztah skončil překvapivě v létě 2007 a ještě překvapivěji se Wayne v lednu 2008 oženil v Las Vegas s (ex-)pornoherečkou Terou Wray.

Smrt.

Static zemřel 1. listopadu 2014 v Landers, Kalifornie, tři dny před jeho 49. narozeninami. Vyčerpal polovinu pilulek s oxykodonem a alkoholu ráno, než odešel do postele se svou ženou Tere Wrayovou. Znovu se probudila a zjistila, že zemřel ve spánku.Jeho rodina vydala prohlášení, že zvěsti o jeho úmrtí souvisejících s drogami byly falešné, a poznamenal, že on a Wray přestali užívat nedovolené drogy v roce 2009. Pitva později potvrdila, že Static zemřel na mnohočetnou lékovou toxicitu na předpis, skládající se z léků proti bolesti oxykodonu , hydromorfonu a léku proti úzkosti alprazolamu v kombinaci s alkoholem, ačkoli zpráva také poznamenala, že roky minulého "chronického léku na předpis a alkoholu" byl přispívajícím faktorem.

Funkce v kapele.

Byl to zakladatel a frontman skupiny. Vymyslel většinu textů a hudby. V jednom z rozhovorů dokonce prohlásil, že se cítí více jako skladatel, než jako hudebník. Byl hlavním zpěvákem, hrál na kytaru a programoval. Spolu-produkoval všechna alba, na posledních dvou byl hlavním producentem.

Zajímavosti, koníčky.

Byl převážně vegetarián, jedl jen rybí maso na Vánoce, neměl rád mléko, radši měl pivo a whisky Crown Royal. Doma měl 5 koček (Buttmunch, Pancake Face, Giesha, Mr. Big, Snowy), 2 psy (Lady a Brutus) a pár krys ve sklepě (Speedy, Jesus, and Jorge). Mezi jeho koníčky patřila především terénní auta, které proháněl skoro každý víkend v poušti, dokonce se jednou objevil na obálce motoristického magazínu. Svůj volný čas trávil především prací na terénních autech, opravováním domu a psaním textů. Mezi jeho oblíbence patřili hlavně Kiss, kteří ho inspirovali k tomu stát se rockovou hvězdou, při tvorbě zvuku Static-X ho ovlivnilo album Prodigy The Fat Of The Land, sám poslouchal kapely Journey a Skinny Puppy. Mezi jeho oblíbené filmy patřily: 2001 vesmírná odysea, Planeta opic, Vanilla Sky, The Shining, Old School. Oblíbené seriály: Rescue Me, Plastická chirurgie s.r.o., Přátelé. Občas spolupracoval i s jinými skupinami např. videoklip X-Ecutioners a Silent Civilian, songy: Soil, Godhead, Skinny Pumpy, Dead Prez, My Evolution

Image.

Pěstoval si dlouhou bradku (zabralo 6 let jí vypěstovat), zkracoval si jí jen když se mu začala zamotávat do kytary. Dalším jeho význačným rysem byly vlasy typicky postavené vzhůru. Normálně trvalo přibližně 20 minut, než si je pomocí spreje a fénu postavil, ale poslední dobou uváděl, že si je takto upravuje už jen párkrát do týdne, jinak stojí už skoro přirozeně. K této image ho inspirovaly dvě kapely (Sisters of Mercy a The Cure), které měl rád v 80. letech. Měřil 177cm s vlasy dolů. V roce 2009 si pořídil dvě tetování - na pravém předloktí písmena "T W" (pravděpodobně iniciály Tera Wray) a na levém předloktí čínské znaky. Nosil piercing v nose a náušnice.

Wayne Static, skutečným jménem Wayne Richard Wells (4. listopadu 1965, Muskegon, Michigan, USA − 1. listopadu 2014) byl americký zpěvák a kytarista kapely Static-X.

Wayne Richard Wells (November 4, 1965 – November 1, 2014), known professionally as Wayne Static, was an American musician, best known as the lead vocalist, guitarist, keyboardist and music sequencer for metal band Static-X. He released his only solo studio album, "Pighammer", on October 4, 2011.


Vlastnosti a ceny letenek.

K některým typům letenek je třeba ještě požádat o samostatný palubní lístek. U zpátečních letenek je někdy třeba rekonfirmovat (potvrdit či rezervovat) zpáteční let. U různých prodejců a dopravců se mohou lišit podmínky stornování letenky nebo dodatečné změny rezervace.  Do vyhrazených částí letiště (odbavovací hranice se nazývá check-in) a do letadla bývá cestující vpouštěn pouze prokáže-li se letenkou a palubním lístkem. Někde bývá zvykem připevňovat tyto doklady zvenčí k oděvu.  Obvykle se vydávají letenky pro každou osobu samostatně. Cestuje-li větší skupina osob společně, mohou být letenky připevněny k sobě a mít stejné rezervační číslo a záznamový lokátor, což umožňuje, aby celá skupina byla odbavena najednou.  Některé letenky bývají refundovatelné. Avšak toto pravidlo často neplatí u charterových (nízkonákladových) leteckých společností, které nemají refundovatelné letenky a ještě podléhají mnoha dalším omezením.  Samostatnou položkou ceny jsou letištní poplatky. Výše letištních poplatků bývá závislá na významu letiště a jeho kvalitě a cenové politice.  Někdy bývají z ceny letenky odděleny i další složky, například takzvaný palivový příplatek.

Rezervace a nákup letenek.

Nejčastěji letenku lze zakoupit u letecké společnosti, cestovní agentury nebo specializovaného prodejce letenek.  Letenku lze zakoupit buď osobně, v papírové podobě, nebo pomocí rezervace („knihování“, booking) například telefonicky nebo přes internet. Letenky rezervované přes internet často bývají o stovky až tisíce korun levnější.  Elektronicky zakoupenou letenku je buď možné si vyzvednout dodatečně při nástupu cesty, nebo namísto papírové letenky obdrží cestující e-mailem kód, který slouží jako elektronická letenka (tento systém se nazývá "e-ticketing"). Kód si může cestující vytisknout doma na své tiskárně nebo si ho jen opsat či pamatovat.  Většinou však není třeba si kód zapamatovat vůbec, protože stačí, když se při odbavení cestující prokáže dokladem totožnosti a personál letiště pouze srovná jeho jméno a příjmení s rezervačním systémem.

Akční letenky.

Termín akční letenky se začal používat v souvislosti s výskytem různých cenových akcí leteckých společností. V závislosti na okolních faktorech se snaží aerolinky oslovit cestující z ekonomické třídy svými atraktivními cenami a vyvolat tak zájem o turistické cestování. Ať již se jedná o promo akce, slevové akce nebo jakékoliv jiné akční nabídky týkajících se cen letenek, můžeme je nazvat akční letenkou.  Velmi zajímavým úkazem z oblasti akčních letenek jsou také tzv. chybné tarify. Kdy do ceny letenky není např. započítán palivový příplatek nebo je cena letenky zadána ve špatné měně. Například pracovník místo zadání ceny 300€ zadá 300Czk.  V současné době existuje mnoho portálů, které se zajímají o tuto tematiku. Sbírají právě všechny akční letenky a publikují je pomocí svých stránek, díky čemuž se šíří dále do široké veřejnosti. V souvislosti s narůstajícím zájmem, kdy můžeme hovořit také o novém životním stylu cestovatelů, byla natočena na toto téma i reportáž televizním kanálem TV Nova.

Letenka je doklad o sjednání přepravní smlouvy v letecké dopravě, kterým cestující prokazuje vůči dopravci i personálu letiště své nároky ze sjednané smlouvy, především nárok na přepravu své osoby spolu se zavazadlem, zpravidla i na konkrétní místo v letadle. Je tedy obdobou jízdního dokladu (jízdenky a zpravidla i místenky). Bývá vydávána leteckou společností nebo cestovní agenturou.

An airline ticket is a document or electronic record, issued by an airline or a travel agency, that confirms that an individual is entitled to a seat on a flight on an aircraft. The airline ticket may be one of two types: a "paper ticket", which comprises coupons or vouchers; and an electronic ticket (commonly referred to as an "e-ticket").  The ticket, in either form, is required to obtain a boarding pass during check-in at the airport. Then with the boarding pass and the attached ticket, the passenger is allowed to board the aircraft.


Život.

Narodil se v Mnichově. Vyučil se zámečníkem. Byl členem Vlastenecké strany během 1.sv války. Byl neúspěšným básníkem a jedním z vlasteneckých (völkisch) agitátorů. Společně s novinářem Karlem Harrerem, Gottfriedem Federem a Ditrichem Eckhartem založil v Mnichově v roce 1919 Německou dělnickou stranu (DAP).  Na shromáždění této malé strany v jedné z mnichovských pivnic v září roku 1919 se dostavil tehdy neznámý Adolf Hitler. Hlavním řečníkem před několika málo členy strany byl Gottfried Feder; poté, co domluvil, navrhl nějaký profesor, jehož jméno je dávno zapomenuto, aby se Bavorsko odpojilo od Pruska a vytvořilo nový státní útvar s Rakouskem. V tu chvíli se Hitler vymrštil a prudce zaútočil na onoho řečníka. Jeho projev natolik všechny zaskočil a zaujal, že na odchodu mu Drexler vtisknul do dlaně malou brožurku. Jmenovala se „Mé politické probuzení“ a jak Hitler sám říkal, názory této strany odpovídaly jeho vlastním. Později ten den dostal pohlednici, na které mu Drexler nabízel členství ve straně. Po krátkém váhání Hitler nabídku přijal a vstoupil do DAP.  V roce 1920 Drexler na příkaz Hitlera přejmenoval stranu na Nacionálněsocialistickou dělnickou stranu Německa (NSDAP).  V roce 1921 se Hitler s plným zápalem a nezdolnou energií pustil do organizace celé strany. Začal zdokonalovat propagandu strany, organizoval přednášky, na kterých pronášel proslovy. Svou energií a organizačními schopnostmi přitáhl do strany mnoho příznivců a ta se začala rozrůstat. Brzy zastínil Drexlera a stal se neoddiskutovatelným vůdcem strany. V létě téhož roku odjel do Berlína, aby se zúčastnil setkání nacionalistických stran ze severního Německa. Tohoto okamžiku Drexler využil k tomu, aby se Hitlera zbavil. Společně s ostatními členy předsednictva strany sepsal a nechal zveřejnit pamflet o Hitlerovi, ve kterém jej obviňuje z neukojitelné touhy po moci a zároveň z toho, že Hitler je Žid. Tím se chtěl zbavit Hitlera a zároveň se spojit s další socialistickou stranou. Hitler okamžitě učinil protiakci a Drexlera zažaloval pro pomluvu. Spor vyhrál a Drexler musel na několika veřejných mítincích svá tvrzení odvolat. Hitler vyhrožoval odchodem ze strany. Vedení strany si uvědomilo, že bez jeho schopností strana ničeho nedosáhne, a proto celé odstoupilo. Drexler získal čistě symbolickou pozici prezidenta strany a v roce 1923 ji opustil.  Drexler byl také členem vlivného nacionálního (völkisch) klubu Thule-Gesellschaft. Jeho členství v NSDAP skončilo zákazem strany po nevydařeném pivním puči v roce 1923, kterého se již neúčastnil. Později byl zvolen do bavorského zemského parlamentu za jinou stranu a zde se stal viceprezidentem až do roku 1928. Po znovuobnovení NSDAP již do ní nevstoupil. Ke straně se opět připojil v roce 1933 po nástupu Hitlera k moci, ale to už byl pouze využíván k propagandistickým účelům. Zemřel v roce 1942 zcela zapomenut.

Anton Drexler (13. června 1884, Mnichov – 24. února 1942, Mnichov) byl německý politik, předseda dělnické (DAP) a později nacistické strany NSDAP.

Anton Drexler (13 June 1884 – 24 February 1942) was a German far-right political leader of the 1920s who founded the pan-German and anti-Semitic German Workers' Party (DAP), the antecedent of the Nazi Party (NSDAP). Drexler mentored his successor in the NSDAP, Adolf Hitler, during his early years in politics.


Popis.

Jedná se o vytrvalé pozemní byliny, převážně s hlízami nebo s oddenky (někdy záleží na interpretaci), některé druhy vytváří i výběžky. Jsou to rostliny jednodomé s oboupohlavnými květy. Listy jsou nahloučeny na bázi, jsou jednoduché, převážně řapíkaté, střídavé, uspořádané spirálně, s listovými pochvami. Čepele listů jsou celokrajné, kopinaté, nebo srdčité či okrouhlé, žilnatina je souběžná nebo zpeřená. Květy jsou oboupohlavné, jsou v květenstvích, většinou v jednoduchých hroznech. Listen ve tvaru toulce pod květenstvím chybí, na bázi stopky květů jsou většinou listeny. Květy jsou pravidelné nebo téměř pravidelné. Okvětí je vyvinuto, zpravidla 6 okvětních lístků ve 2 přeslenech (3+3), okvětní lístky srostlé a vytvářejí okvětní trubku, jsou bílé, modré nebo fialové. Tyčinek je 6, ve 2 přeslenech, zpravidla 3+3, jsou srostlé s korunní trubkou, ale navzájem volné. Gyneceum je složeno ze 3 plodolistů, je synkarpní, čnělka a blizna je 1, někdy je blizna trojlaločná, semeník je svrchní. Plod je suchý, pukavý, převážně tobolka.

Rozšíření ve světě.

Je známo známy asi 40-45 druhů, které jsou rozšířeny převážně v Japonsku, jen málo jinde ve východní Asii, např. Číně. Jinde jsou jen pěstované, popřípadě zplanělé, např. v Evropa a v Severní Americe.

Výskyt v ČR.

V ČR neroste přirozeně žádný druh z rodu bohyška ("Hosta"). Často je však v zahradách (ve více kultivarech) pěstována bohyška jitrocelová ("Hosta plantaginea") jako okrasná rostlina, původní je v jihovýchodní Číně. Vzácněji se pěstují i další druhy, např. bohyška japonská ("Hosta japonica"), bohyška Sieboldova ("Hosta sieboldiana") a bohyška modrofialová ("Hosta coerulea").

Odkazy.

Literatura.

Květena ČR: 8 nebo 9 díl

Externí odkazy.

Bohyška ("Hosta"), někdy nazývaný také funkie, je rod jednoděložných rostlin z čeledi chřestovitých ("Asparagaceae") podčeledi agávových ("Agavoideae"). Ve starších systémech byla řazena do nyní zrušené čeledě bohyškovité ("Hostaceae").

Hosta (, syn. "Funkia") is a genus of plants commonly known as hostas, plantain lilies and occasionally by the Japanese name giboshi. Hostas are widely cultivated as shade-tolerant foliage plants. The genus is currently placed in the family Asparagaceae, subfamily Agavoideae, and is native to northeast Asia (China, Japan, Korea, and the Russian Far East). Like many "lilioid monocots", the genus was once classified in the Liliaceae. The genus was named by Austrian botanist Leopold Trattinnick in 1812, in honor of the Austrian botanist Nicholas Thomas Host. In 1817, the generic name "Funkia" was used by German botanist Kurt Sprengel in honor of Heinrich Funk, a collector of ferns and alpines; this was later used as a common name and can be found in some older literature.


Život.

Maison vstoupil r. 1792 do armády, r. 1796 se stal velitelem praporu, 1799 generálním pobočníkem ministra války Bernadotta a 1802 vojenským velitelem departementu Tanaro. Roku 1805 získal bývalý klášter Langwaden včetně rozsáhlých pozemků v Porýní. Ve válce roku 1806 proti Prusku bojoval jako brigádní generál, pronásledoval pod Bernadottem po bitvě u Jeny Blüchera do Lübecku, bojoval roku 1808 ve Španělsku pod generálem Victorem, vedl rozhodující útok ve vítězné bitvě u Espinosa de los Monteros (10. listopad 1808), ale při obsazování Madridu byl těžce raněn.  Roku 1812 jej Napoleon I. jmenoval po bitvě u Polocku divizním generálem a na bitevním poli na břehu Bereziny mu udělil titul barona. Na místě raněného Oudinota pověřen velením 2. sboru, kryl Maison ústup francouzské armády za Vislu, stejně tak velel zadnímu voji při ústupu od Kačavy a poté bojoval u Lipska, kde byl opět těžce raněn. Napoleon jej povýšil do hraběcího stavu a jmenoval velkodůstojníkem Čestné legie. Roku 1814 bránil Belgii proti postupujícím spojencům od severu.  Po abdikaci Napoleona se Maison podřídil Ludvíkovi XVIII., který jej jmenoval rytířem řádu Svatého Ludvíka a krátce poté velitelem pařížské posádky. Po útěku Napoleona z Elby obdržel Maison velení královské armády shromažďující se v Paříži. Když však vojsko přešlo na stranu Napoleona, utekl Maison k Ludvíkovi XVIII. do Gentu. Po restauraci jej Ludvík XVIII. pověřil velením 1. divize. Byl jmenován členem tribunálu, který soudil maršála Neye, odmítl v něm však zasednout, za což byl odsunut na místo velitele 8. divize v Marseille. Roku 1817 byl jmenován markýzem a pairem a v komoře byl znám svou nezávislostí. Roku 1828 velel francouzské expedici do Řecka a přinutil Ibrahima Pašu k odplutí od břehu Peloponésu. Roku 1829 se vrátil do Francie a obdržel maršálskou hůl.  Při revoluci v roce 1830 se přiklonil k orleánské straně a od 2. listopadu 1830 vedl dva týdny ministerstvo zahraničí, pak byl jmenován vyslancem ve Vídni a roku 1833 v Sankt Petěrburgu. Od konce dubna 1835 do září 1836 byl francouzským ministrem války. Poté se zcela stáhl do soukromí a 13. února 1840 zemřel v Paříži.

Nicolas-Joseph Maison ["nikola žozef mézo"] (19. prosinec 1771 v Épinay u St. Denis – 13. únor 1840 Paříž) byl francouzský generál, maršál, státník – ministr zahraničí a války.

Nicolas Joseph Maison, 1er Marquis Maison (19 December 1771 – 13 February 1840) was a Marshal of France and Minister of War.


Život.

Narodil se jako syn polního maršála Wiricha Filipa hraběte z Daunu, knížete z Thiana, a Marie Barbory hraběnky z Herbersteinu. Roku 1718 vstoupil do rakouské císařské armády, roku 1731 se stal velícím plukovníkem pěšího pluku, jehož čestným majitelem byl jeho otec. Po konci války o dědictví polské roku 1736 byl jmenován císařským komořím a generálmajorem, po tažení proti Turkům roku 1739 polním podmaršálkem. Podílel se na organizaci vojenské zdravotní služby v Uhrách a do válek o dědictví rakouské vstoupil jako plukovník-majitel pěšího pluku.  Po bitvách u Hohenfriedbergu a Žďáru povýšen na polního zbrojmistra. Za podíl na zpracování výcvikového řádu pro pěchotu a jezdectvo byl roku 1751 jmenován ředitelem vojenské akademie Marie Terezie ve Vídeňském Novém Městě a velícím generálem ve Vídni. V letech 1754–1756 povýšen na polního maršála a jmenován předsedou soudního kolegia dvorské válečné rady.  Po vítězství u Kolína a v důsledku porážky prince Karla Alexandra Lotrinského u Štěrbohol a Lutynie (Leuthenu) roku 1757 převzal vrchní velení nad rakouskou armádou. V letech 1758–9 zmařil plán Fridricha II. na dobytí Olomouce a zvítězil v bitvách u Hochkirchu a Maxenu, nesl vinu za porážky u Lehnice a Torgavy (1760). Krátce poté byl jmenován státním ministrem a prezidentem dvorské válečné rady.  Byl nositelem Řádu zlatého rouna (1753) a Vojenského řádu Marie Terezie (1758).  Roku 1745 se oženil s Josefou hraběnkou Fuchsovou, ovdovělou hraběnkou Nosticovou, s níž měl tři děti: dceru Marii Terezii, provdanou Pálffyovou, a syny Františka Karla a Leopolda.  Je pohřben v kapli sv. Jiří v augustiniánském kostele ve Vídni.

Leopold Josef Maria hrabě z Daunu, kníže z Thiana (24. září 1705 Vídeň – 5. února 1766 tamtéž) byl rakouský polní maršál a významný vojevůdce v době válek o rakouské dědictví.

Count Leopold Joseph von Daun (; 24 September 17055 February 1766), later Prince of Thiano, was an Austrian field marshal of the Imperial Army in the War of the Austrian Succession and Seven Years' War.


Životopis.

Generál Aidid se narodil v tehdejším Italském Somálsku 15. prosince 1934 ve městě Beledweyne v regionu Hiiran severně od Mogadiša. Studoval v Římě, později v Moskvě a v roce 1950 se vrátil zpět do Somálska, kde začal sloužit u italské koloniální policie. Když v roce 1960 získalo Somálsko nezávislost na Itálii a Velké Británii (kromě Italského existovalo i Britské Somálsko - v místě dnešního Somalilandu), dal se Aidid k armádě. Za vlády Barreho režimu, se vypracoval do hodnosti generála a bojoval v Ogadenské válce proti Etiopii v letech 1977-78. Také byl členem Barreho vlády, především byl šéfem bezpečnostní služby.

Občanská válka.

Jako většina diktátorů, byl i Mohamed Siad Barre velmi nedůvěřivý i vůči svým nejbližším spolupracovníkům. Podezříval Aidida z plánování puče proti jeho vládě a uzavřel ho na šest let do vězení. Klan generála Aidida (Habar Gedir) skutečně plánoval svrhnout diktátora, což se v roce 1991 po letech bojů (1988-91) uskutečnilo, a Aidid se jako předseda Somálského Shromáždění stal nejmocnějším mužem v zemi.

Operace Obnovená naděje.

Jakmile byla centrální vláda svržena, nenašel se žádný nástupce Barreho vlády. Protivládní organizace, která byla založena právě na klanech, se nedokázala dohodnout, který z velitelů by měl zemi vést. Každý z velitelů se opíral o svoji klanovou milici, která ovládala část území. Tak se Somálsko rozdrobilo na několik větších či menších oblastí. Právě ze Somálska přišel výraz warlord. Generál Aidid, velitel klanu Habar Gedir, který byl považován za nejmocnějšího warlorda, měl pod kontrolou 25 % Somálska, včetně hlavního města Mogadiša. Avšak Aidid byl poražen svými protivníky a území pod jeho kontrolou se zmenšilo. To přimělo členy OSN jednat, protože Aididova milice překážela mezinárodním mírovým jednotkám, které se snažily poskytnout zemi humanitární pomoc, od prosince 1992. Spojené státy nabízely místním občanům 25.000 $ jako odměnu za to, když jim prozradí přesné místo Aididova pobytu. Také se ho pokoušeli USA marně zatknout a umístit ho do vězení pro válečné zajatce.

3. říjen 1993.

3. října 1993 se jednotky Rangers a Delta Force vydaly do Mogadiša, kde se ten den měla konat schůze Aididovy vlády, které se měli účastnit i dva nejvyšší Aididovi poradci a členové jeho milice. Jednotkám US Army se podařilo oba členy zajmout, ale dříve než se stačily stáhnout zpět na základnu, obklíčily je tisíce Somálců. Obklíčené jednotky musely čelit celému městu, než je přišla vyprostit z obklíčení 10. horská divize OSN. Akce byla teoreticky úspěšná - podařilo se zajmout klíčové osoby, ale 19 mrtvých Američanů (Somálců zemřelo přes 1000), k tomu 2 sestřelené vrtulníky Black Hawk, přes sto raněných a k tomu potupné vláčení dvou mrtvých Američanů (kteří byli staženi z kůže a jako jediným padlým při této akci, se jim nedostalo řádného pohřbu ve Státech) ulicemi Mogadiša bylo až moc pro americkou vládu. Prezident Clinton stáhl jednotky Delta Force a Rangers ze země dva týdny po akci, aniž by se jim podařilo odstranit Aidida. Síly OSN opustily Somálsko v roce 1995.

Aidid prezidentem Somálska.

15. června 1995, se Mohammed Farrah Aidid jmenoval prezidentem Somálska, ale jeho vláda nebyla nikdy mezinárodně uznána. V Somálsku a dokonce i v Mogadišu se nadále bojovalo. Největším soupeřem Aidida byl Ali Mahdi Muhammad, prezident země z roku 1991. Mohammed Farrah Aidid zemřel v Mogadišu 2. srpna 1996 za nejasných okolností. Některé dohady tvrdí, že zemřel na infarkt, jiné zase, že podlehl následkům zranění, která utrpěl při prudkých bojích mezi znepřátelenými frakcemi.  Po jeho smrti jmenovala Somálská Národní Aliance Aididovým nástupcem jeho syna Husseina Mohammeda Farraha Aidida, který sloužil u amerického námořnictva, který však ve funkci dlouho nevydržel a v prosinci roku 1996 v egyptské Káhiře rezignoval.

Mohamed Farrah Aidid ( ', ', 15. prosince 1934 – 1. srpna 1996) byl kontroverzním samozvaným somálským vůdcem. Pocházel z klanu Habar Gedir, který patří do kmenu Hawiye. Často byl označován také jako warlord. Byl předsedou Somálského Shromáždění a později Somálské Národní Aliance, která řídila diktátorský režim Mohammeda Siada Barreho z hlavního města Mogadiša. Byl jedním z cílů operace Restore Hope (Obnovená naděje), vojenské operace OSN a USA, jejíž cílem bylo poskytnout Somálsku humanitární pomoc, porazit místní klany, zneškodnit jejich vůdce (warlordy) a obnovit pořádek v zemi. Operace však skončila neúspěchem a zemi i nadále sužuje občanská válka. V roce 1995 se Aidid stal nakrátko samozvaným prezidentem Somálska. Přesto měl pod kontrolou jen okolí kolem města Mogadiša. Jeho vládu však Mezinárodní společenství nikdy neuznalo a Aidid byl v srpnu 1996 v Mogadišu zabit.

Mohamed Farrah Hassan Aidid (; December 15, 1934 – August 2, 1996) was a Somali warlord and militia leader. A former general and diplomat, he was the chairman of the United Somali Congress (USC) and later led the Somali National Alliance (SNA). Along with other armed opposition groups, they drove out President Mohamed Siad Barre's socialist regime from Somalia's capital Mogadishu during the Somali Civil War that broke out in the early 1990s.  In 1992, Aidid attacked United Nations troops, causing him to be named one of the main targets of the Unified Task Force. After UN peacekeepers withdrew in 1995, 18 American soldiers were killed by Aidid's forces, which also attacked peacekeepers, incited violence, and committed crimes against humanity at Aidid's behest.


Před letem.

Na rozdíl od jiných tehdejších letů s lidskou posádkou, nebyl Sojuz nikdy úspěšně otestovaný při nepilotovaném letu. Na všech předcházejících letech se vyskytly problémy. Záložním kosmonautem pro Sojuz 1 byl Jurij Gagarin. Protože si byl vědom konstrukčních problémů a velkého politického tlaku Politbyra, snažil se „vyřadit“ Komarova z mise, věda, že sovětští lídři nebudou riskovat národního hrdinu pro tento let.  Původní plány počítaly se startem druhého Sojuzu s třemi kosmonaty (Valerij Bykovskij, Jevgenij Chrunov a Alexej Jelisejev) hned druhý den a pro dva z nich byl naplánovaný výstup do otevřeného vesmíru a přechod na Sojuz 1.

Průběh letu.

Krátce po startu začaly problémy, když se neotevřel jeden sluneční panel. To vedlo ke snížení dodávek elektrické energie pro systémy kosmické lodě. Manévrování lodě zároveň komplikovaly problémy s detektory orientace. Při třináctém obletu Komarov hlásil: „Mám opět těžkosti s ovládáním kabiny,“ ... „Je to ďábelský stroj! Na co sáhnu to nefunguje!“ Při čtrnáctém oběhu selhala i palubní klimatizace. Posádka druhého Sojuzu se připravovala na opravu solárního panelu Sojuzu 1, ale silný déšť na kosmodromu Bajkonur znemožnil start kosmické lodě. Výsledkem bylo, že Sojuz 1 byl při dalším přeletu nad Sovětským svazem naveden na sestupnou dráhu. Hlavní padák se však kvůli problému s tlakovým senzorem neotevřel a záložní se při manuálním otevření zamotal, což vedlo k nekontrolovatelnému nebrzděnému pádu. Komarov zemřel při dopadu na povrch v oblasti Orenburské stepi na východ od města Orsk, 500 km severozápadně od Bajkonuru. Kabina po dopadu shořela.

Závěrem.

Pozdější inspekce kosmické lodi Sojuz 2 ukázala, že i ta měla stejný problém s padákem. To by vedlo, pokud by se let přece jen uskutečnil, ke smrti dalších tří kosmonautů. Původní cíle mise Sojuzu 1 a 2 byly později uskutečněny Sojuzem 4 a 5.  Konstruktéři odhalili 200 konstrukčních chyb na kosmické lodi již před startem, ale vládní představitelé si start vynutili, aby Sovětský svaz udržoval vedení před Spojenými státy v závodech o vesmír a dostal se jako první na Měsíc. Problémy Sojuzu 1 oddálily start Sojuzu 2 a 3 až do 25. října 1968. Toto osmnáctiměsíční zdržení a následná exploze nepilotované nosné rakety N-1 3. července 1969 definitivně pochovala sovětské plány dovést kosmonauta na Měsíc.

Sojuz 1 (rusky Союз 1) byl první let v rámci sovětského kosmického programu Sojuz. Loď odstartovala 23. dubna 1967 s jedním kosmonautem na palubě, plukovníkem Vladimírem Komarovem. Ten zahynul při návratu přistávacího pouzdra kosmické lodi na Zemi. Jednalo se o první smrtelnou nehodu v historii kosmických letů s lidskou posádkou. Byl to 23. let pilotované kosmické lodě z naší planety.

Soyuz 1 (, "Union 1") was a crewed spaceflight of the Soviet space program. Launched into orbit on 23 April 1967 carrying cosmonaut Colonel Vladimir Komarov, Soyuz 1 was the first crewed flight of the Soyuz spacecraft. The flight was plagued with technical issues, and Komarov was killed when the descent module crashed into the ground due to a parachute failure. This was the first in-flight fatality in the history of spaceflight.  The original mission plan was complex, involving a rendezvous with Soyuz 2 and an exchange of crew members before returning to Earth. However, the launch of Soyuz 2 was called off due to thunderstorms.


Tokijské metro (společnost).

Plným názvem Tokijské metro, akciová společnost (, "Tókjó Čikatecu Kabušiki-gaiša"), Tokijské metro je soukromá společnost vlastněná zčásti japonskou vládou, zčásti městským úřadem. Provozuje celkem 9 linek.

Tóei.

Linky Tóei spravuje Tokijský metropolitní úřad pro veřejnou dopravu (, "Tókjó-to kócú-kjoku"). Jsou celkem čtyři.  Kromě toho Tokijský metropolitní úřad pro veřejnou dopravu provozuje jedinou tokijskou tramvajovou linku Toden Arakawa (), městské autobusy a jednokolejku v zoologické zahradě v Uenu.

Systém přepravy cestujících.

Linky metra a Toei jsou odděleny, stejných tratí využívají výjimečně. Oproti tomu tratí Japonských drah využívají obě společnosti poměrně často. Vzniká tak kombinovaný provoz podzemních a nadzemních drah, tzv. „through-service“.  Pokud cestující vlastní předplacenou časovou jízdenku, může využívat bez příplatku služeb obou společností, v opačném případě je nutno koupit si novou jízdenku při přestupu, nebo předem jízdenku přestupní.  Jízdenky se zakupují před vstupem do přepravního prostoru v prodejních automatech, cena se stanovuje podle vzdálenosti, která cestujícího dělí od cílové stanice. Po označení jízdenky cestující vstoupí do přepravního prostoru a do té doby, dokud využívá stejné společnosti, se může do cílové stanice dopravit libovolným způsobem, v libovolném čase (max. 24 hodin). V případě, že z přestupního prostoru vystupuje dále, než určuje cena jízdenky, není turniketem puštěn a zbývající cena se musí doplatit v k tomu účelu určených automatech, nebo u zřízence.  Všeobecně jsou ceny japonské podzemní dopravy relativně vysoké, např. cena za ujetí vzdálenosti tří stanic se v průměru blíží 200 jenům. Na druhou stranu se vedení linek snaží vycházet vstříc cestujícím neovládajícím japonštinu, informace o příští stanici a přestupech jsou tak ve vlacích hlášeny japonsky i anglicky, jména stanic jsou psána nejen znaky, ale i hiraganou a latinkou, automaty na jízdenky mohou být přepnuty do angličtiny, apod.  Japonské metro je známé svou přesností, čistotou a častou frekvencí spojů, avšak chybí noční provoz, poslední vlaky vyráží kolem půlnoci a jezdit začínají kolem páté ráno.

Tokijské metro je vedle Japonských drah (Japan Railways Group neboli JR) nejdůležitějším a nejvyužívanějším dopravním systémem v Tokiu. Je provozováno dvěma subjekty, jedním je stejnojmenná soukromá společnost Tokijské metro (, "Tókjó metoro") , druhým pak městský úřad, který spravuje linky známe pod názvem Toei (, lit. „provozovaný metropolitním úřadem“).

The is a part of the extensive rapid transit system that consists of Tokyo Metro and the Toei Subway in the Greater Tokyo area of Japan. While the subway system itself is largely within the city center, the lines extend far out via extensive through services onto suburban railway lines.


Život.

Lorne Worsley již v dětství dostal přezdívku Gump podle postavy z komiksu. Již po druhé světové válce nastupoval v juniorské soutěži QJHL. Mezi dospělými se nejprve pohyboval čtyři roky v nižších zámořských soutěžích. Zaznamenal několik úspěchů, když se několikrát dostal do All-Star týmu. Zároveň v těchto letech hrával soutěžně v létě též fotbal.  V roce 1952 přešel Worsley do NHL. Přestože jeho nový zaměstnavatel New York Rangers byl v této sezóně na samém dně ligy, nový brankář získal Calder Trophy pro nejlepšího nováčka ročníku. Následující sezónu pro neshody opět celou strávil v nižší lize. Od roku 1954 nastupoval devět let opět za Rangers převážně jako jednička týmu. Ani on však klubu nepomohl k výrazně lepším výsledkům a pouze ve dvou sezónách si připsal více výher než porážek. Během jednoho zápasu však musel čelit běžně více než čtyřiceti střelám. Zúčastnil se v tomto období dvakrát All-star game.  Worsley poprvé v rámci NHL přestoupil v roce 1963, kdy se stal součástí výměny více hráčů mezi Rangers a klubem Montreal Canadiens. Jeho start v novém působišti zabrzdilo zranění, kvůli němuž se více než rok opět musel rozchytávat v AHL. V roce 1965 se ale do týmu Montrealu vrátil právě včas, aby mu svým výkonem výrazně pomohl k zisku Stanley Cupu. V další podobně úspěšné sezóně byl již prvním brankářem mužstva. Kromě dalšího kolektivního úspěchu také poprvé získal Vezinovu trofej (společně s kolegou Ch. Hodgem), která byla tehdy určena pro brankáře klubu, který obdržel v dlouhodobé části sezóny nejmenší počet gólů.  Nejlepší sezónou byl pro Worsleyho ročník NHL 1967/1968. Dlouhodobou část sezóny poprvé a naposledy ve své kariéře odchytal s průměrem menším než 2,0 obdržených gólů na zápas. V play off neprohrál jediné utkání a získal s Montrealem další Stanley Cup. Jeho individuální výkony mu přinesly druhou Vezinovu trofej (s kolegou R. Vachonem) a také jeho jediné jmenování do prvního týmu All-star na konci sezóny. K zisku klubové trofeje přispěl výrazně ještě jednou o rok později.  V roce 1970 již Worsley uvažoval o konci kariéry, ale byl prodán do klubu Minnesota North Stars, který patřil do vlny nových celků, jež se tehdy v soutěži začaly objevovat. Odchytal v jeho dresu čtyři kompletní sezóny a v roce 1972 si naposledy zahrál při All-star game. Až v posledních šesti utkáních kariéry si v roce 1974 chránil obličej maskou.  V dalších letech působil Worsley v Minnesotě jako vyhledávač talentů (tzv. skaut). V roce 1980 byl uveden do Hokejové síně slávy. Worsley zemřel na srdeční záchvat v roce 2007.

Lorne John Worsley (14. května 1929 Montreal, Kanada - 26. ledna 2007, Saint-Hyacinthe, Québec), přezdívaný „Gump“, byl úspěšný kanadský hokejový brankář. Čtyřikrát pomohl klubu Montreal Canadiens vyhrát Stanleyův pohár. Je držitelem několika individuálních trofejí a od roku 1980 je členem Hokejové síně slávy. Zároveň je také brankářem, který během své kariéry v NHL prohrál nejvíce utkání.

Lorne John "Gump" Worsley (May 14, 1929 – January 26, 2007) was a professional ice hockey goaltender. Born and raised in Montreal, Quebec, 'Gump' was given his nickname because friends thought he looked like comic-strip character Andy Gump.


Život.

V letech 1893–1901 studoval ve Vídni na gymnáziu a od roku 1901 do ledna 1906 na technice. Své studium tak zakončil v době, kdy již byl asistentem Georga Hamela na brněnské německé technice (asistentem se stal 1. ledna 1906). Během svého brněnského pobytu získal v roce 1908 na vídeňské technice doktorát za práci "Die Ermittlung der Schwungmassen im Schubkurbelgetriebe" a v témže roce i postavení soukromého docenta na brněnské technice. Jako habilitační práci předložil spis "Theorie der Wasserräder".  V roce 1909 byl ve věku 26 let jmenován profesorem aplikované matematiky na univerzitě ve Štrasburku. V letech 1910 a 1911 byl kandidátem na místo profesora matematiky na brněnské německé technice, v letech 1916 a 1918 pak na místo profesora mechaniky. Během první světové války sloužil v rakouském vojenském letectvu jako konstruktér, zkušební pilot a učitel.  Po skončení první světové války získal místo profesora hydrodynamiky a aerodynamiky na technice v Drážďanech. Jeho pobyt tam byl velmi krátký a již v roce 1920 se stal prvním profesorem a ředitelem nově zřízeného institutu aplikované matematiky na univerzitě v Berlíně. V roce 1921 založil časopis "Zeitschrift für angewandte Mathematik und Mechanik". Nástup Adolfa Hitlera k moci jej přinutil v roce 1933 opustit berlínskou univerzitu a uchýlit se na univerzitu do Istanbulu. Když se i Turecko stalo pro německé emigranty nebezpečnou zemí, odešel v roce 1939 do Spojených států a stal se přednášejícím na Harvardu. V roce 1944 zde získal katedru aerodynamiky a aplikované matematiky.

Matematická práce.

Patří mezi nejvýznamnější odborníky na aplikovanou matematiku ve 20. století. Krátce před svou smrtí sám klasifikoval své práce do následujících oblastí: praktická analýza, diferenciální a integrální rovnice, mechanika, hydrodynamika a aerodynamika, konstrukční geometrie, teorie pravděpodobnosti, matematická statistika a filozofie.

Richard šlechtic von Mises (19. dubna 1883, Lvov – 14. července 1953, Boston, USA) byl rakouský matematik a fyzik působící delší dobu v Brně, bratr ekonoma Ludwiga von Misese.

Richard Edler von Mises (; 19 April 1883 – 14 July 1953) was an Austrian scientist and mathematician who worked on solid mechanics, fluid mechanics, aerodynamics, aeronautics, statistics and probability theory. He held the position of Gordon McKay Professor of Aerodynamics and Applied Mathematics at Harvard University. He described his work in his own words shortly before his death as being on  Although best known for his mathematical work, Mises also contributed to the philosophy of science as a neo-positivist, following the line of Ernst Mach. Historians of the Vienna Circle of logical empiricism recognize a "first phase" from 1907 through 1914 with Philipp Frank, Hans Hahn, and Otto Neurath. His older brother, Ludwig von Mises, held an opposite point of view with respect to positivism and epistemology.  During his time in Istanbul, Mises maintained close contact with Philipp Frank, a logical positivist and Professor of Physics in Prague until 1938. His literary interests included the Austrian novelist Robert Musil and the poet Rainer Maria Rilke, on whom he became a recognized expert.


Vývoj.

Na počátku roku 1918 vypracovala továrna Fokker několik návrhů jednoplošníků poháněných rotačním motorem, ze kterých nakonec při druhé soutěži o standardní stíhací stroj kategorie „D“ pro německé letectvo u Adlershof představila dva vývojové typy V.26 a V.28 – malé hornoplošníky s konstrukcí trupu z ocelových trubek. Prototyp V.28 poháněl motor Oberursel Ur.III o výkonu 160 k (119 kW), nebo Goebel Goe.III o stejném výkonu, i když žádný z nich nebyl schválen pro operační nasazení. Prototyp V.26 poháněl standardní Oberursel Ur.II s výkonem pouhých 110 k (82 kW), ale díky nízké hmotnosti a menšímu odporu vzduchu se mohl svými výkony srovnávat s některými nejrychlejšími stíhačkami nasazených státy Trojdohody. Nakonec bylo objednáno 400 kusů V.26 se současnou objednávkou stejného počtu motorů Ur.III nebo Goe.III. a zahájila se výroba s novým označením Fokker E.V.. Protože dodávku objednaných výkonných motorů nebylo možné uspokojit, byly stroje E.V vybavovány slabšími motory Ur.II.

Na frontě.

První E.V obdrželi piloti Jasty 6 ke konci července 1918. Další dodávky následovaly a postupně se novými jednoplošníky vybavily letky Jasta 1, Jasta 19, Jasta 24 a Jasta 36. První sestřel si na novém letounu připsal Emil Rolff 17. srpna, ale dva dny potom zahynul, když se jeho letounu zhroutilo křídlo za letu. Ze stejných důvodů havaroval další E.V z Jasty 19 a nato Idflieg zakázal starty všech letounů tohoto typu. Jelikož se vyšetřováním nepodařilo zjistit příčinu těchto havárií, byla další výroba těchto letounů ihned zastavena. Podle Fokkera problémy zavinila armádní technická inspekce, která mu nepovolila použít původní návrh letounu se silnějším zadním nosníkem křídla. Podle něho právě nedostatečná tuhost zadního nosníku byla příčinou chvění křídel a jejich zhroucení. Fokker prohlásil, že havárie které se udály rozhodly o návratu k původní navržené konstrukci. Dle jiných případů poruch nebo havárií dalších letadel z továrny Fokker se však dalo usuzovat, že problém s křídlem není ve špatném návrhu konstrukce, ale spíše ve špatné kvalitě výroby, která byla pro Fokkery během první světové války příznačná. Křídla pro E.V vyráběla subdodavatelská firma Perzina Pianoforte Fabrik, kde byla kontrola kvality výroby nevalná. Pásnice nosníků se při výrobě stavěly příliš daleko od sebe, tím byly nosníky příliš velké a obrysem přesahovaly nad křídelní žebra. Přebývající materiál při výrobě tedy jednoduše odstranili a tím způsobili nebezpečné oslabení nosníků. Testy prokázaly, že při dodržení kvality výroby je křídlo E.V podstatně pevnější a bezpečnější. Na základě těchto zjištění a po personálních změnách, které měly zlepšit kontrolu kvality výroby, Idflieg nakonec opět výrobu povolil. Nové křídlo bylo testováno 7. září a 24. září se spustila výroba, tentokrát pod označením Fokker D.VIII. První stroj obdržela Jasta 11 v říjnu 1918.

Po válce.

Celkem bylo vyrobeno 289 strojů všech verzí a některé z nich se dostaly do výzbroje armád teprve po válce. 8 letounů (dle jiných zdrojů 4) používala polská armáda ve válce proti Ruské sovětské federaci v letech 1919–20. Jedno z letadel Rudá armáda ukořistila a používala až do léta roku 1920. Některé stroje skončily v Nizozemsku, Itálii, Japonsku, USA nebo v Anglii jako válečná trofej, ale nejvíce letadel bylo zničeno krátce po uzavření příměří. Autentický exemplář trupu D.VIII je uchován v expozici Caproni Museum v italském Tridentu.

Uživatelé.

Německo, Nizozemsko, Polsko, RSFSR

Fokker D.VIII (též Fokker E.V) byl německý jednomístný stíhací jednoplošník používaný v první světové válce německým a v poválečném období především také polským armádním letectvem. Jeho konstruktérem byl Reinhold Platz a vyráběl se v továrně Fokker od července roku 1918.

The Fokker E.V was a German parasol-monoplane fighter aircraft designed by Reinhold Platz and built by Fokker-Flugzeugwerke. The E.V was the last Fokker design to become operational with the "Luftstreitkräfte," entering service in the last months of World War I. After several fatal accidents due to wing failures, the aircraft was modified and redesignated Fokker D.VIII. Dubbed the "Flying Razor" by Allied pilots, the D.VIII had the distinction of scoring the last aerial victory of the war.


Historie.

Klášter byl založen roku 1143 knížetem Vladislavem II. s chotí Gertrudou a olomouckým biskupem Jindřichem Zdíkem a dostal nové jméno "Sion". Zdá se, že Jindřich Zdík se zde pokusil s podporou pražského biskupa Jana vytvořit klášter řeholních kanovníků zřejmě inspirovaný kanovníky Božího hrobu. Po smrti biskupa Jana tyto snahy podporoval i jeho nástupce Ota a kníže Vladislav. Těžkosti řeholníků posléze vyřešil Jindřich Zdík žádostí na generální kapitulu premonstrátského řádu o nové osazení konventu.  Roku 1142 na Strahov přišli premonstrátští mniši z vestfálského Steinfeldu. Kamenný kostel a klášter byl pak vybudován ve druhé polovině 12. století, roku 1178 zde byl pohřben král Vladislav II. a po úpravách byl kostel podruhé vysvěcen roku 1182.  Po požáru roku 1258 a ve 14. století byl klášter různě přestavován. Po vyplenění v husitských válkách roku 1420 byl obnoven a výrazně přestavěn až v letech 1601-1605 (kostel) a 1614–1626 konvent. Roku 1613 byla také nově založena Opatská zahrada. Roku 1627 sem byly z Magdeburgu převezeny ostatky zakladatele premonstrátského řádu svatého Norberta (+1134) a 1648 klášter vyrabovalo švédské vojsko, které odvezlo i velkou část knihovny.  Barokní přestavbu vedli architekti Giovanni Domenico Orsi (1671–1674]), který postavil také nový knihovní sál (dnešní Teologický), a Jan Baptista Mathey (budova opatství, po 1682). Po poškození kostela roku 1742 opravoval fasády Anselmo Lurago a koncem 18. století se na přestavbách průčelí Filosofického sálu knihovny podílel Ignác Jan Nepomuk Palliardi.  Po převzetí moci komunisty byl roku 1950 klášter uzavřen a řeholníci z větší části deportováni do sběrných táborů. Při rekonstrukci pro účely Památníku národního písemnictví v letech 1950–1953 se ukázalo, že velké části původní románské stavby kostela i kláštera se zachovaly, a to až do výše prvního patra. V letech 1992–1993 byl klášter obnoven a v následujících letech opraven.

Bazilika Nanebevzetí Panny Marie.

Původně románská bazilika Nanebevzetí Panny Marie z druhé poloviny 12. století byla goticky přestavována po požáru v roce 1258. Zároveň byla k severní boční lodi přistavěna kaple zasvěcená původně sv. Voršile, dnes sv. Norbertovi.  Další přestavba přišla po vyplenění baziliky husity a dlouhém chátrání až za opata Jana Lohelia v letech 1601–1605, kdy byla stržena příční loď a staré věže průčelí a postaveny nové. V renesančních úpravách pokračoval i jeho nástupce Kašpar z Questenberka, který v letech 1630–1631 nechal baziliku prodloužit a zbudovat nové průčelí. K jižní lodi pak nechal přistavět kapli Panny Marie Pasovské.  Současná barokní podoba baziliky je dílem italského architekta Anselma Luraga, který vedl přestavbu poté, co byla v roce 1742 a 1751 poškozena při francouzském a pruském bombardování Prahy. Bazilika byla důkladně opravena po roce 1993.

Knihovna.

Strahovská knihovna je jednou z nejcennějších a nejlépe zachovaných historických knihoven nejen v Česku. Uchovává přes 200 tisíc knih, z toho přes 3000 rukopisů a 1500 prvotisků, uložených ve zvláštním depozitáři. Knihovnu tvoří dva sály, Teologický a větší Filosofický, a spojovací chodby mezi nimi.

Teologický sál.

Nejstarší část dnešní knihovny, tak zvaný Teologický sál, vznikl v letech 1671–1674 podle návrhu a pod vedením G. D. Orsiho. Nástropní fresky od strahovského řeholníka Siarda Noseckého jsou z let 1721–1727. V sále je uložena hlavně teologická literatura, většinu severní stěny pokrývají různá vydání Bible.

Kabinet kuriozit a spojovací chodba.

Obě spojovací chodby slouží také jako knihovny, na západním konci severní spojovací chodby je takzvaný kabinet kuriozit, předchůdce pozdějších muzeí. V zasklených skříních jsou zde umístěny pozoruhodné přírodniny (lastury, vycpaná zvířata apod.).

Filosofický sál.

Hlavní klenutý sál historické knihovny, nazvaný Filosofický, o rozměrech asi 10 x 32 m sahá přes dvě patra budovy a má zhruba v polovině výšky ochoz. Vznikl úpravou původní sýpky v letech 1783–1785 s novým průčelím od I. J. Palliardiho a sochami Ignáce Františka Platzera. Roku 1792 byl upraven tak, aby se sem mohl přestěhovat knihovní mobiliář z roku 1778 ze zrušeného kláštera v Louce u Znojma. Nástropní fresky jsou od F. A. Maulbertsche z roku 1794 a znázorňují duchovní vývoj lidstva.

Obrazárna.

Strahovský klášter po staletí pečoval o vzdělanost a kulturu. Již v 18. století zde existovala hodnotná sbírka obrazů. Rok po svém zvolení strahovským opatem (1834) se Jeroným Josef Zeidler rozhodl pro vybudování obrazárny. Stalo se tak v souvislosti se zájmem o "Růžencovou slavnost", stěžejní dílo Albrechta Dürera, jež bylo v té době v majetku kláštera. Do obrazárny bylo hned po zřízení umístěno na 400 obrazů. V průběhu dalších let byla získána řada významných děl a byl také pořízen katalog. V sedmdesátých letech 19. století čítala obrazárna přes tisíc položek. Sál se stovkami obrazů navštěvovaly ročně desítky, později stovky zájemců z celé Evropy. Přesto byla možnost zhlédnout sbírku omezena jejím umístěním v prostorách klauzury. Po násilném zrušení kláštera roku 1950 došlo k rozchvácení sbírek, nejhodnotnější části převzala pražská Národní galerie a další díla se většinou dostala do správy památkových objektů.  Společně s obnovení řeholního života byl v letech 1992–1993 fond obrazárny z větší části scelen, sbírka nyní obsahuje půldruhého tisíce maleb. Od roku 1993 je část kolekce poprvé veřejnosti prezentována ve stálé expozici, představující výběr části nejkvalitnějších obrazů z časového rozmezí 14. až 19. stol. Současná expozice je výběrem tematických celků, jež jsou ve strahovské sbírce obsaženy.

Současnost kláštera.

V současnosti je opatem Královské kanonie premonstrátů na Strahově Rmus. D. Daniel Peter Janáček, O.Praem. (zvolen 26. června 2018). Ke kanonii patří celkem 75 řeholníků, žijících v klášteře samotném nebo na farách po celé České republice a v části Slovenska.

Strahovský klášter, plným názvem Královská kanonie premonstrátů na Strahově ( "Monasterium Strahoviense", starým označením též Mons Sion), je nejstarší premonstrátský klášter v Čechách, založený roku 1143, a jedna z nejvýznamnějších architektonických památek České republiky. V klášteře, jehož konvent byl obnoven po roce 1990, sídlí také Památník národního písemnictví, součástí kláštera je slavná Strahovská knihovna a obrazárna.

Strahov Monastery () is a Premonstratensian abbey founded in 1143 by Jindřich Zdík, Bishop John of Prague, and Vladislaus II, Duke of Bohemia. It is located in Strahov, Prague, Czech Republic.


Život.

Mortier působil v období prvního císařství, restaurace a červencové monarchie. Byl synem bohatého obchodníka suknem, který i vstoupil do politiky a účastnil se za třetí stav v roce 1789 zasedání generálních stavů. Budoucí maršál studoval v Douai College Irlandais a roku 1789 vstoupil do národní gardy. Roku 1791 pak do pluku dobrovolníků francouzské armády a byl zvolen kapitánem. Bojoval roku 1792 u Quévrainu, a Jemappes v následujícím roce u Neerwinden, Hondschoote, roku 1794 u Fleurus. Byl při obsazení Namuru (1793) a Maastrichtu (1794) pak v roce 1795 se vyznamenal pod Lefebvrem a Kléberem u Altenkirchen a Friedbergu.  V roce 1799 povýšen na brigádního generála a bojoval u Liptringen a Stockachu a poté převelen do Švýcarska k Massenově armádě, kde po bitvě u Curychu byl povýšen na divizního generála (1799) a velel 4. pěší divizi. Roku 1800 pak velel jedné z pařížských posádek. Po vypuknutí válečného stavu s Velkou Británií roku 1803 obsadil Hannoversko a dalším rokem se stal se vrchním velitelem dělostřelectva. Téhož roku 1804 byl jmenován maršálem císařství. V roce 1805 během postupu podél Dunaje vedl 2. sbor (levobřežní) a zanedbal průzkum což se mu vymstilo u Dürnsteinu, kde s Gazanovou divizí byl nucen svést ústupový boj proti čtyřnásobné převaze Rusů (Kutuzov, Miloradovič, Dochturov).  V době bitvy u Slavkova velel silám, kryjícím Vídeň. Roku 1806 obsadil 1. listopadu Hessensko a poté hansovní města a v roce 1807 porazil švédský sbor u Anklamu 16. a 17. dubna. V bitvě u Friedlantu 14. června 1807 velel levému křídlu francouzské armády. V roce 1808 obdržel titul vévoda z Trevisa a byl odvelen do Španělska, kde se svým sborem bojoval u Somosiery a roku 1809 s Lannesem dobyl Zaragozu, zvítězil v bitvě u Ocasia (19. listopadu 1809) a podpořil Soulta u Bajadozu. Později zvítězil v bitvě u Gebory (19. února 1811) aby roku 1812 se účastnil ruského tažení, kde při ústupu svými útoky získal čas k dokončení geniálního Napoleonova manévru, umožňujícímu záchranu armády na Berezině. V následujícím roce pak velel mladé gardě a v jejím čele bojoval u Lützenu, Budyšína, Drážďan, Lipska a Hanau. V roce 1814 bránil s Marmontem Paříž. 8. dubna 1814 se podřídil Ludvíkovi XVIII. a byl jmenován pairem.  Při návratu Napoleona z Elby doprovodil Mortier krále do Gentu , byl jím zbaven přísahy a ještě v březnu 1814 se opět přidal k Napoleonovi. Z jeho rozkazu provedl inspekci pevnostních zařízení na severní a západní hranici. Při druhé restauraci byl jmenován členem soudního tribunálu, který měl soudit maršála Neye, což však odmítl. Byl za to zbaven titulu paira, ale od roku 1819 opět v komoře pairů zasedal. Po červencovém převratu byl v letech 1830-1831 vyslancem Francie v Sankt Petěrburgu. Roku 1833 byl králem, Ludvíkem-Filipem jmenován velkokancléřem Čestné legie a 18. listopadu 1834 se stal ministrem války Francie a současně ministerským předsedou. Ve funkci však zůstal jen 3 měsíce (20. února 1835 demise). Při přehlídce vojska 28. července 1835 byl členem doprovodu krále, na kterého spáchal Joseph Fieschi na Boulevardu du Temple atentát pekelným strojem. Výbuchem bylo zabito 12 lidí (další zemřeli následkem zranění). Král byl jen lehce raněn na čele, ale mezi mrtvými byl maršál Mortier. Je pohřben v dómu Invalidovny blízko Napoleonovy hrobky. V jeho rodném městě stojí Mortierův památník a v Lille je jeho socha. Maršál Mortier byl ze všech Napoleonových maršálů nejvyšší postavy – měřil 195 cm a byl v armádě znám pod přezdívkou "Grand mortier" – Velký moždíř.

Édouard Adolphe Casimir Joseph Mortier (13. února 1768 v Le Cateau-Cambrésis – 28. července 1835 v Paříži) byl francouzský maršál a později získal titul vévoda z Trevisa.

Adolphe Édouard Casimir Joseph Mortier, 1st Duke of Trévise (13 February 176828 July 1835) was a French military commander and Marshal of the Empire under Napoleon I, who served during both the French Revolutionary Wars and the Napoleonic Wars. He was one of 18 people killed in 1835 during Giuseppe Marco Fieschi's assassination attempt on King Louis Philippe I.


Život.

Filippo Antonio Ornano byl synem Lodovica Antonia Ornana (1744–1816) a Isabelly Marie Buonaparte (1749–1816). Skrze matku byl tedy bratrancem Napoleona I. V letech 1799–1800 sloužil v Itálii a účastnil se expedice na Santo Domingo. V období let 1805–1808 sloužil ve Velké armádě ("Grande Armée ďAllemagne") a byl odvelen s 5. dragounským plukem do Španělska. 5. května 1811 byl přímo na bitevním poli u Fuentes de Onoro jmenován brigádním generálem. V roce 1812 se účastnil ruské kampaně a vyznamenal se v bitvě u Borodina. Téhož roku byl povýšen na divizního generála. V bitvě u Krasného byl těžce raněn a vlastní lidé jej považovali za mrtvého. Život mu čirou náhodou zachránil jeho pobočník Delaberg. Při tažení v roce 1813 velel gardovým dragounům a po smrti maršála Bessierese velel celé gardové kavalerii.  V roce 1816 se hrabě d'Ornano oženil s ovdovělou hraběnkou Marií Walewskou, bývalou milenkou Napoleona. Jejich manželství ovšem nemělo dlouhého trvání, neboť jeho žena následující roku, v průběhu šestinedělí, zemřela. Syn, Rodolphe Auguste d'Ornano, kterého hraběnka porodila, zajistil, že rod d'Ornano nevymřel po meči. Posledním potomkem rodiny byl Michel d'Ornano († 1991), který byl dvakrát ministrem kultury Francie. V roce 1829 se Hrabě Philippe-Antoine vrátil do aktivní služby a byl jmenován inspektorem 2. a 4. divize v Tours. O čtyři roky později (1832) se podílel na potlačení povstání ve Vendée a byl uveden do sněmovny pairů. V roce 1848 obdržel velení 14. divize, ale zdravotní stav mu nedovolil, aby se této funkce ujal. Odešel tedy do výslužby. Od roku 1849 působil jako poslanec za Indre-et-Loire a pomáhal při státním převratu Napoleona III. Díky této pomoci se stal senátorem a byl vyznamenán velkokřížem Čestné legie. Po smrti generála Exelmanse byl zvolen velkokancléřem Čestné legie. Dne 24. května 1853 byl jmenován do funkce guvernéra pařížské Invalidovny.

Smrt.

V den převozu ostatků Napoleona I. z Chapelle Saint-Jerome do Invalidovny (2. dubna 1861) byl povýšen do hodnosti maršála Francie. O 18 měsíců později zemřel.

Hrabě Philippe-Antoine d'Ornano, rodným jménem Filippo Antonio Ornano, (17. ledna 1784 Ajaccio – 13. října 1863 Vincennes) byl francouzským generálem, pairem, maršálem a na sklonku života guvernérem Paláce invalidů v Paříži.

Philippe Antoine d'Ornano, 1st Comte d'Ornano (January 17, 1784 – October 13, 1863) was a French soldier and political figure who rose to the rank of Marshal of France. He was made "Count d'Ornano of the French Empire" in 1808. He was born a son of Lodovico Antonio Ornano and Isabella Maria Buonaparte, making him a second cousin of Napoleon Bonaparte.


Popis rostliny.

Pískavice je jednoletá bylina. Tvoří přechod mezi pícninami a obilovinami. Má přímou, chudě větvenou lodyhu s trojčetnými listy, které se podobají listům komonice. Květy vyrůstají jednotlivě nebo po dvou z úžlabin listů na kratičkých stopkách, mají pětizubý kalich a žlutavě bílou korunu. Tenké, až 10 cm dlouhé lusky jsou poněkud srpovitě prohnuté a čítají až 20 semen. Kvete v červnu a červenci.

Původ.

Řecké seno pochází z jižní Evropy, u nás se pěstuje ojediněle ve vinorodých oblastech. V Čechách ji poprvé pozoroval prof. František Bubák u Bečova nad Teplou v roce 1889.

Použití.

Rostlina se pěstuje jako hodnotné krmivo pro dobytek. Ve farmacii a v léčitelství používáme především semeno.

Léčitelství.

Droga obsahuje velké množství monogalaktanového slizu, hodnotných bílkovin a oleje. Přítomen je také netoxický alkaloid trigonellin, dusíkatý cholin, malé množství silice, triterpenové saponiny, lecitin, hořčiny, flavonoidy, niacin a stopové prvky. Nověji objevenou látkou je diosgenin, který je důležitý při aplikacích orálních antikoncepčních prostředků s léky, obsahujícími pohlavní hormony. Důležitá je přítomnost metylbetainu kyseliny nikotinové a jejího amidu — vitamínu PP. V listech je obsažen kumarin, takže se jimi někdy „maskuje“ nekvalitní seno.  Droga povzbuzuje trávení, ulevuje při kašli, nadýmání a při průjmech a mírně snižuje hladinu krevního cukru. Celkově posiluje a působí jako univerzální tonikum, zejména v geriatrii. Odpradávna se využívala jako ženské afrodisiakum.  Tato droga je ale nejvíce vhodná pro zevní použití. Kaše z mletého řeckého sena vytahuje hnis z ran a vředů, změkčuje zatvrdliny a poúrazová zatvrdnutí svalů a šlach a působí také proti měkkým otokům. Díky amidu kyseliny nikotinové droga účinně zasahuje do místních hojivých procesů, zlepšuje látkovou výměnu a průtok krve vlásečnicemi, což je možné léčebně využít na přípravu velmi hodnotných léčivých klyzmat, případně kloktadel.  Drogu podáváme vnitřně formou prášku nebo formou nálevu z hrubě drcených semen. Při zevním použití dáváme většinou přednost použití kašovitého obkladu. Potřebné množství prášku krátce povaříme s přiměřeným množstvím vody, aby vznikla kaše. K ní přidáme malé množství octa. Hustou kašičku natřeme na tlusto na lněné plátno a použijeme jako obvaz.  Odborná literatura uvádí u práškované drogy velmi nepříjemné aroma, ale není to oprávněné. Droga nezapáchá, jen má zvláštní aroma. S ohledem na specifičnost jejího použití dáváme zásadní přednost samostatnému podávání drogy, i když míchání hrubě drcené drogy do směsí je samozřejmě možné.  Výraznější nežádoucí účinky ani kontraindikace nebyly zjištěny. Droga bývala mistrovskou bylinou bylináře Franěce, který ji formou kataplasmatu aplikoval především na zánětem zvětšené, povrchově dostupné lymfatické uzliny, což vedlo k urychlení léčby.  Staří Egypťané používali semeno pískavice při balzamování. V Orientu některé mladé ženy pravidelně jedí semeno řeckého sena, aby měly pěkná prsa.  Tato rostlina je také využitelná při bolestech zubů v důsledku hnisavých zánětů. V tomto případě pomáhají výplachy a obklady odvarem směsi šalvěje, heřmánku, kořene proskurníku a řeckého sena, všeho stejným dílem.  Při zánětu nehtového lůžka, pokud se už vytvořil hnisavý zánět, vymyjeme místo heřmánkem a obkládáme semenem řeckého sena, které přiložíme na celou ruku a ponecháme nejméně 15 minut působit. U vředů je důležité jejich změkčování. Nejlépe je použít práškované semeno řeckého sena, povařené v trošce mléka na kaši, kterou vřed obložíme a přikryjeme obvazem.  V rekonvalescenci velmi pomáhá konzumace polévkové lžíce pomletého semene smíchané s medem na hustou kaši. Podáváme třikrát denně čajovou lžičku, během jídla.

Gastronomie.

Rozemletá tvrdá semena slouží i jako koření a lze ji nalézt ve známých směsích curry nebo chutney. Samotnými se nekoření, mají pronikavou a nepříjemnou vůni.

Pískavice řecké seno ("Trigonella foenum-graecum") je jedna z nejstarších kulturních rostlin. Její semena se používají jako koření. Je hojně pěstována ve Středomoří.

Fenugreek (; "Trigonella foenum-graecum") is an annual plant in the family Fabaceae, with leaves consisting of three small obovate to oblong leaflets. It is cultivated worldwide as a semiarid crop. Its seeds and leaves are common ingredients in dishes from the Indian subcontinent. Also used in traditional medicine, fenugreek can increase the risk for serious medical side effects, though its culinary use (in smaller quantities) is usually believed to be safe. Fenugreek is not approved or recommended for clinical use by any governmental health agency.


Historie.

Počátky deskriptivní geometrie úzce souvisí s počátky stavebnictví. Stavby, které měly být postaveny, bylo totiž nutné předem vyrýsovat do kamene. Proto bylo nutné nalézt způsob zobrazení trojrozměrných útvarů na dvojrozměrný prostor. Zároveň však mělo být umožněno na obrazech útvarů provádění jistých planimetrických konstrukcí tak, aby získané výsledky bylo možno opět přenášet zpět na útvary v prostoru.  Lineární promítací metody byly používány již v Chaldeji (2300 př. n. l.) a starém Egyptě (1200 př. n. l.). Můžeme se o tom přesvědčit na reliéfu z Uru, na oválu z chrámu v Luxoru nebo na řezu chrámovou římsou z Edfu z pozdní doby ptolemajovské. Jednalo se v podstatě o pravoúhlé promítání na jednu průmětnu. Toto promítání, které se blíží svým pojetím dnešnímu kótovanému promítání bylo použito při stavbách pyramid, akvaduktů, chrámů, průplavů, silnic a dalších.  Další vývoj zobrazovacích metod si vyžádal vývoj malířství. Pro správné provedení malby zobrazovaného předmětu se začala od 15. století používat lineární perspektiva. Jejími průkopníky byli např. Fillippo Brunelleschi a Leon Battista Alberti. Teprve poté dochází k rozvoji rovnoběžného promítání, a to nejdříve kosoúhlého. To bylo využíváno především ve vojenství, a to hlavně k zobrazování celých měst nebo jejich významných částí.  Za zakladatele deskriptivní geometrie v dnešním slova smyslu je považován Gaspard Monge (1746–1818), který v díle "Géometrie descriptive" (1799) popsal kolmé promítání na dvě kolmé průmětny. Dříve rozptýlené a na empirismu založené metody sjednotil a na jednoduchých geometrických základech založil novou promítací soustavu, nazvanou po něm Mongeovo promítání. Nastává velmi prudký rozvoj této vědní disciplíny v celé střední Evropě. Z Čechů se deskriptivní geometrii věnovali např. R. Skuherský, B. Procházka, F. Kadeřávek, J. Sobotka a další.

Význam deskriptivní geometrie.

Technická praxe vyžaduje v současnosti potřebu zobrazování prostorových útvarů. Přes současný bouřlivý rozvoj výpočetní techniky se stále v neztenčené míře používají ve strojírenství nebo stavebnictví plány obsahující obrazy trojrozměrných útvarů v rovině. Deskriptivní geometrie umožňuje technikům porozumět těmto výkresům zobrazených objektů, je potřebná i pro představu budoucího inženýrského díla a jeho začlenění do okolí.  Znázornění trojrozměrných objektů je možné provést dvojím způsobem:  Deskriptivní geometrie má také zvláštní význam při rozvíjení prostorové představivosti, schopnosti „prostorového vidění“ a v tříbení logického myšlení.  Obsahem deskriptivní geometrie je axiomatika, planimetrie, stereometrie, zobrazovací metody a konstruktivní geometrie křivek a ploch.

Zobrazovací metody.

Zobrazovací metody nám ukazují, jak obráceně lze z rovinného obrazu prostorového útvaru odvodit vlastnosti útvaru. (např. jeho polohu v prostoru, rozměry atd.) Tyto metody budeme moci uvést jen tehdy, pokud také obráceně každému obrazu v rovině budeme umět přiřadit jednoznačně jeho vzor v prostoru. Rozlišujeme:

Deskriptivní geometrie je věda o zobrazení prostorových útvarů do roviny (průmětny). Podstatou deskriptivní geometrie je jednoznačný vztah mezi zobrazovaným objektem a jeho průmětem (jedním nebo více). Zjednodušeně řečeno jde o zobrazování trojrozměrných útvarů na dvojrozměrnou nákresnu. Nejzákladnější objekty, se kterými pracuje, jsou body, přímky, roviny a úhly. Praktické využití našla deskriptivní geometrie všude tam, kde je třeba technicky přesně zakreslit různé prostorové útvary (strojírenství, architektura…).

Descriptive geometry is the branch of geometry which allows the representation of three-dimensional objects in two dimensions by using a specific set of procedures. The resulting techniques are important for engineering, architecture, design and in art. The theoretical basis for descriptive geometry is provided by planar geometric projections. The earliest known publication on the technique was "Underweysung der Messung mit dem Zirckel und Richtscheyt", published in Linien, Nuremberg: 1525, by Albrecht Dürer. Italian architecr Guarino Guarini was also a pioneer of projective and descriptive geometry, as is clear from his "Placita Philosophica" (1665), "Euclides Adauctus" (1671) and "Architettura Civile" (1686—not published until 1737), anticipating the work of Gaspard Monge (1746–1818), who is usually credited with the invention of descriptive geometry. Gaspard Monge is usually considered the "father of descriptive geometry" due to his developments in geometric problem solving. His first discoveries were in 1765 while he was working as a draftsman for military fortifications, although his findings were published later on.  Monge's protocols allow an imaginary object to be drawn in such a way that it may be modeled in three dimensions. All geometric aspects of the imaginary object are accounted for in true size/to-scale and shape, and can be imaged as seen from any position in space. All images are represented on a two-dimensional surface.  Descriptive geometry uses the image-creating technique of imaginary, parallel projectors emanating from an imaginary object and intersecting an imaginary plane of projection at right angles. The cumulative points of intersections create the desired image.


Mládí.

Perlasca se narodil v městě Como a vyrůstal ve městě Maserà. Během dvacátých let 20. století se stal stoupencem fašismu. Odjel bojovat jako dobrovolník do východní Afriky během druhé italsko-habešské války a následně do Španělské občanské války, kde obdržel listiny zaručující mu pomoc od kterékoliv španělské ambasády ve světě od Francisca Franca. Jeho přesvědčení ve fašismus pokleslo po uzavření aliance s nacistickým Německem a s platností protižidovských zákonů v roce 1938.

Druhá světová válka.

Během druhé světové války zajišťoval zásoby pro italskou armádu na Balkáně. Když nacisté začali okupovat Maďarsko v roce 1944, místo toho aby uprchl s ostatními diplomaty ze země (jelikož se Itálie vzdala spojencům), utekl na španělskou ambasádu v Budapešti, kde se okamžitě stal španělským občanem se jménem "Jorge Pelasca", díky svému statutu vojenského veterána z občanské války. Spolupracoval se španělským ambasadorem (Ángel Sanz Briz) a dalšími diplomaty z neutrálních států na záchraně Židů.  V listopadu 1944 Sanz Briz tajně odjel do Švýcarska a maďarská vláda nařídila vyklidit budovu ambasády a okolních „bezpečných domů“, kde byli Židé ukrýváni. Perlasca v kritické chvíli tvrdil, že se ambasador brzy vrátí a že on ho zastupuje. V průběhu zimy se snažil aktivně pomáhat Židům, když jim poskytoval úkryt a ochranu. Také jim potvrzení na základě španělského zákona o poskytnutí občanství Židům Sfaradim.  V prosinci 1944 Perlasca zachránil dva mladé chlapce před posláním do transportního vlaku před zraky vysokého německého důstojníka. Švédský diplomat Raoul Wallenberg, který byl svědkem této události, mu poté řekl, že tímto důstojníkem byl Adolf Eichmann.

Po válce.

Po válce se mu podařilo uprchnout před Rudou armádou zpět do Itálie po strastiplné cestě přes Balkán a Turecko, kde začal žít normální život v ústraní aniž by svůj příběh zveřejnil či se s ním svěřil svojí rodině.  V roce 1987 byl objeven přeživšími ženami, které pomohl zachránit, když byly ještě dětmi. Na základě novinových výstřižků o španělském diplomatovi po něm začaly pátrat. Byl objeven, jak žije v Padově v ústraní. Na sklonku svého života se rozhodl příběh zveřejnit a říci mladé generaci, co se dříve stalo.  Následně byl státem Izrael oceněn jako Spravedlivý mezi národy, k uznání se přidaly Španělsko, Itálie a Maďarsko. V Budapešti mu byl vystavěn pomník (viz foto).  Giorgio Perlasca zemřel následkem srdečního infarktu v roce 1992. Pohřben je ve městě Maserà nedaleko Padova a podle jeho přání má na náhrobku vyryt nápis v hebrejštině "spravedlivý mezi národy". Jeho činy se staly námětem úspěšné knihy Banalita dobra, podle které byl později natočen film, který se v Česku vysílal pod názvem Perlasca (film).

Giorgio či Jorge Perlasca (31. ledna 1910 Como – 15. srpna 1992 Padova) byl italský obchodník, který za druhé světové války působil v Maďarsku. Během svého pobytu v zimě 1944 se snažil zachraňovat maďarské Židy před posíláním do koncentračních táborů, když se vydával za španělského diplomata. Během svého působení zachránil více než pět tisíc Židů před smrtí během holocaustu.

Giorgio Perlasca (31 January 1910, in Como – 15 August 1992, in Padua) was an Italian businessman and former fascist who, with the collaboration of official diplomats, posed as the Spanish consul-general to Hungary in the winter of 1944, and saved 5,218 Jews from deportation to Nazi extermination camps in eastern Europe.


Popis.

Jedná se o vytrvalé pozemní byliny, s cibulemi. Jsou to rostliny jednodomé s oboupohlavnými květy. Listy jsou po několika (většinou 2-7) v přízemní růžici, jsou jednoduché, přisedlé, s listovými pochvami. Čepele listů jsou celokrajné, většinou čárkovité, ploché či žlábkovité, často ztlustlé, žilnatina je souběžná. Květy jsou oboupohlavné, jsou v květenstvích, ve vrcholových hroznech. Na bázi květních stopek jsou drobné listeny, někdy však listeny chybí. Okvětí se skládá z 6 okvětních lístků ve 2 přeslenech (3+3), které jsou téměř po celé délce srostlé v baňkovitou až válcovitou okvětní trubku, zpravidla modré, vzácněji bělavé či fialové. U některých druhů (které jsou řazeny někdy do samostatného rodu "Leopoldia") jsou na vrcholu hroznu sterilní květy, barevně i tvarově odlišné od fertilních. Tyčinek je 6, jsou srostlé s okvětní trubkou. Gyneceum je složeno ze 3 plodolistů, je synkarpní, semeník je svrchní. Plodem je tobolka.

Rozšíření ve světě.

Je známo asi 30 druhů, které jsou rozšířeny v Evropě, v jihozápadní Asii a v severní Africe, jinde se vyskytují pouze adventivně.

Rozšíření v ČR.

V ČR rostou 4 druhy z rodu modřenec ("Muscari") + jeden nepůvodní. Pouze na jižní Moravě jsou původní druhy modřenec širolistý ("Muscari botryoides") a modřenec hroznatý ("Muscari neglectum"), jinde v ČR může být zplanělý ze zahrádek. Modřenec hroznatý patří mezi silně ohrožené druhy (C2). Modřenec arménský ("Muscari armeniacum") není v ČR původní, ale je často pěstován a hojně zplaňuje. V teplejších oblastech roste modřenec chocholatý neboli modravec chocholatý ("Muscari comosum", syn.: "Leopoldia comosa") a silně ohrožený druh (C2) modřenec tenkokvětý neboli modravec tenkokvětý ("Muscari tenuiflorum", syn.: "Leopoldia tenuiflora").

Seznam druhů.

Vybrány byly hlavně druhy vyskytující se v Evropě.

Odkazy.

Literatura.

Květena ČR: 8 nebo 9 díl

Externí odkazy.

Modřenec ("Muscari") je rod jednoděložných rostlin z čeledi chřestovité ("Asparagaceae"). Někteří autoři řadí rod modřenec ("Muscari") do čeledi liliovité v širším pojetí ("Liliaceae" s.l.), dříve se také řadil pod rod hyacintovité (Hyacinthaceae). Někteří autoři vylišují z rodu "Muscari" ještě menší rod "Leopoldia" Parl., česky modravec. Tento článek pojednává o rodě modřenec v širším pojetí ("Muscari" s.l.), včetně rodu "Leopoldia".

Muscari is a genus of perennial bulbous plants native to Eurasia that produce spikes of dense, most commonly blue, urn-shaped flowers resembling bunches of grapes in the spring. The common name for the genus is grape hyacinth (a name which is also used for the related genera "Leopoldia" and "Pseudomuscari", which were formerly included in "Muscari"), but they should not be confused with hyacinths. In the United States, they are also commonly referred to as bluebells, though certain regions reserve this name for bluebonnets instead. In Russia this plant is known also as «гадючий лук» (literally: adder onion) or «мышиный гиацинт» (literally: mouse hyacinth). A number of species of "Muscari" are used as ornamental garden plants.


Oblasti zájmu.

Fytocenologie se zabývá primárními rostlinnými společenstvy, tedy takovými, která by tady byla i bez vlivu člověka, např. bučiny, přirozené smrčiny aj. Předmětem jejího zájmu jsou však i sekundární společenstva, tedy ta, na jejichž vzniku se částečně podílel člověk, ať už přímo, nebo nepřímo, a tato společenstva se nakonec přírodními procesy stabilizovala. Příkladem jsou kosené louky, pastviny, ruderální vegetace, akátiny, společenstva plevelů aj. Nezabývá se však společenstvy vzniklými za silného přispění člověka, jako třeba brzděním sukcese (např. u luk), ale také různým vysazováním či vyséváním. Proto se nezabývá např. vysázenými monokulturami geograficky nepůvodních dřevin, kulturou vojtěšky, kulturní vysetou loukou (např. téměř monocenózou kostřavy rákosovité) aj. Nezabývá se porostem pšenice, která zde roste jen díky neustálému vysévání, ale společenstvy plevelů, jejichž existenci podmiňuje člověk jen nepřímo, už ano.

Pravidla klasifikace.

Pravidla klasifikace se řídí podle Mezinárodního kódu fytocenologické nomenklatury. Klasifikační jednotka kterékoliv úrovně se ve fytocenologii nazývá syntaxon (v taxonomii biologických druhů se v obdobném významu používá slovo taxon). Taxonomická kategorie se ve fytocenologii nazývá rank. Jména syntaxonů se obvykle tvoří z názvu botanického druhu (nebo názvů dvou druhů oddělených spojovníkem), doplněného koncovkou příslušné úrovně kategorizace (příslušného ranku). Za název se přidává zkratka autorské citace, tedy údaj o tom, kdo syntaxon zavedl. Je zvykem zapisovat (i u běžných citacích v článku) nejen autora, ale i rok.  Podobně jako v taxonomické hierarchii je třída obšírnějším taxonem než řád (skládá se tedy z jednoho až několika řádů). Svaz je na hierarchické úrovni obdobou čeledi, asociace pak druhu.  Subasociace a podsvazy jsou používány běžně, podřády a podtřídy velmi zřídka.  Kromě hlavních a vedlejších ranků se používají ještě neformální jednotky, například společenstvo, varianta, geografická rasa atd. Ty se zpravidla označují jménem biologického druhu. Často jsou tyto neformální jednotky používány tehdy, pokud společenstvo není jasně vylišitelné či existují spory ohledně jeho popisu (např. jednotlivé typy acidofilních borů).  Některá pravidla:

Výzkum.

Základní metodou výzkumu je tzv. fytocenologický snímek, v angličtině se používá termín "phytosociological relevé". Jedná se o zápis vegetace určitými metodami. Vymezí se nejdříve plocha, která může být různě velká, v závislosti na vegetaci. Větší plocha je nutná u lesů, třeba 200–400 m². Menší plochy se volí u luk, většinou 16–25 m². Nejmenší u maloplošné vegetace, např prameniště, i 1 m², někdy i méně. Fytocenologický snímek se sepisuje u subjektivně víceméně homogenní vegetace, nesmyslné je vymezovat třeba plochu, kdy na polovině bude les a na polovině louka. Ve všech patrech se sepíšou veškeré druhy rostlin v ploše v jednotlivých patrech (která jsou přítomna), E3: stromové patro, E2: keřové patro, E1: bylinné patro, E0: mechové patro. V rámci jednotlivých pater určíme pokryvnost všech druhů. K tomu se používají různé stupnice, např. Braun-Blanquetova stupnice new: r – 1 až 2 jedinci s nepatrnou pokryvností, + – pokryvnost pod 1 % plochy, 1 – pokryvnost 1 až 5 % plochy, 2m – pokryvnost kolem 5 % plochy, 2a – pokryvnost 5 až 15 % plochy, 2b – pokryvnost 15 až 25 % plochy, 3 – pokryvnost 25 až 50 % plochy, 4 – pokryvnost 50 až 75 % plochy, 5 – pokryvnost 75 až 100 % plochy. Někdy se používají jiné stupnice, např. lesníci hodně používají Zlatníkovu stupnici. Ke každému snímku je nutné napsat další doprovodné údaje, lokalizaci, souřadnice, sklon svahu, expozice svahu, datum aj.  Jestliže se nashromáždí určitý statisticky významný počet fytocenologických snímků, přistoupí se na vyhodnocování. To se dnes dělá hlavně pomocí počítačových programů. Snímky se většinou zapisují do programu turboveg, který je za určitých podmínek volně stažitelný . Databáze se poté vyhodnocují v dalších programech, např. v programu Juice , stažitelném zdarma.  Pro rozlišování jednotlivých společenstev jsou důležité tzv. "diagnostické druhy", tedy druhy, jejichž výskyt je koncentrován v dané vegetační jednotce. Dále jsou podstatné "konstantní druhy", tedy druhy, které se v dané vegetační jednotce vyskytují s vysokou frekvencí, ale mohou být hojně zastoupeny i v jiných vegetačních jednotkách. "Dominantní druhy" jsou druhy, které v dané vegetační jednotce mají často vysokou pokryvnost, ale mohou se vyskytovat i v jiných jednotkách.

Fytocenologie (dříve nazývána v ČR též geobotanika) je nauka o rostlinných společenstvech zkoumající rostlinné formace světa. V angličtině se obor nazývá zpravidla phytosociology. Fytocenologie občas bývá zaměňována s fytogeografií, což je nauka o rozšíření rostlin na Zemi. Alternativními systémy, které se rovněž zabývají rostlinnými společenstvy, jsou lesnická typologie a geobiocenologie. Tyto systémy používají zpravidla lesníci na lesní biotopy, méně i na primární bezlesí, ovšem nikoli na sekundární bezlesí (vytvořené člověkem). Fytocenologii používají botanici na různá společenstva včetně některých nepřímo vytvořených člověkem.

Phytosociology is the branch of science which deals with plant communities, their composition and development, and the relationships between the species within them. A phytosociological system is a system for classifying these communities.


Popis.

Jedná se o dvouletou až vytrvalou (spíše jen teoreticky) rostlinu, na bázi s válcovitou, vejčitou až kulovitou cibulí, často s vedlejšími cibulkami. Stonek je dosti robustní, do asi třetiny až poloviny krytý pochvami listů. Listy jsou jednoduché, přisedlé, s listovými pochvami. Čepele jsou celokrajné, ploché, mírně žlábkovité, se souběžnou žilnatinou. Květy jsou oboupohlavné, ve vrcholovém květenství, jedná se hlávkovitě stažený zdánlivý okolík, ve skutečnosti to je stažené vrcholičnaté květenství zvané šroubel. Květenství je podepřeno toulcem. V květenství jsou často přítomny pacibulky, které slouží teoreticky k vegetativnímu rozmnožování, někdy je jich více než květů, jindy květenství obsahuje i přes pět set květů. Okvětí se skládá ze šesti okvětních lístků bílé až narůžovělé až nachové barvy. Tyčinek je šest, nitky vnějších tří jsou v dolní třetině náhle rozšířené, nitky vnitřní trojice mají postranní zuby až dvakrát delší než vlastní nitky. Gyneceum je složeno ze tří plodolistů, je synkarpní, semeník je svrchní. Plodem je tobolka.

Původ.

Pór byl vypěstován z divokého druhu "Allium ampeloprasum", který má domovinu v jižní Evropě a jihozápadní Asii, ale také v jižní Anglii a v Persii. Byl pěstován již Egypťany, Řeky a Římany ve starověku. Na více místech se o něm zmiňuje také Starý zákon. Římané si ho tak oblíbili, že měli dokonce zvláštní název pro zahrádky, na kterých ho pěstovali – říkali jim „porrinae“. Dnes je pórek považován v Anglii a v Americe obvykle jen za zeleninu, ale na evropském kontinentě a zvláště ve Francii patří také mezi koření.

Pěstování.

Ozimé odrůdy vyséváme začátkem května. Za 5-6 týdnů ztlustlé sazenice přesadíme na pěstební záhon do připravených rýh. Zeminu přihrnujeme ke krčkům, na začátku zimy jsou už silné sazenice v nakopčených brázdách. Vegetační dobu je přes 200 dnů. Část úrody můžeme už sklidit, zbytek ponecháme v zemi až do jara. Ozimé odrůdy, například Arkansas, Blizzard, Pollux, Seelandia či Elefant snesou mráz i přes –15 °C a sklizeň je i přes 50 kg póru z každých 10 m plochy. Podzimní a letní odrůdy vyséváme již koncem dubna, začátkem června je přesazujeme k dopěstování a koncem léta (vegetační dobu mají do 150 dnů) a během podzimu je sklízíme.

Karyologie.

2n=32 (tetraploid) vzácněji 2n=48 (hexaploid)

Průměrný obsah látek a minerálů.

Tabulka udává dlouhodobě průměrný obsah živin, prvků, vitamínů a dalších nutričních parametrů zjištěných v pórku.

Použití v gastronomii.

Pór je široce užívaný do polévek, omáček, nebo se krájí na chleba, neměl by chybět ani v rybích polévkách a jako přísada při vaření ryb a krabů, ale také vepřového ovaru a jehněčího masa. Římané připravovali z mladého póru i salát. Obsahuje vitamíny, např. provitamin A, Thiamin, B, C – obsahuje ve 100 g pórku 15 mg, E, karoten a minerální látky, např. draslík, vápník, fosfor, železo, mangan, selen. V Anglii a Americe je považován za zeleninu, zatímco v Evropě a zejména ve Francii je řazen i jako koření.

Použití v léčitelství.

Pór povzbuzuje chuť k jídlu (díky sirným silicím), podporuje činnost zažívacích orgánů, dále podporuje činnost ledvin.

Symbolika.

Pór je považován za národní zeleninu Walesu, jedné ze zemí Spojeného království.

Pór zahradní ("Allium porrum") je druh zeleniny z čeledi amarylkovitých. Z botanického hlediska patří do rodu česnek ("Allium"). Někteří autoři ho uvádí pod jménem jeho divokého předka "Allium ampeloprasum" var. "porrum", jiní ho považují za samostatný kulturní druh "Allium porrum".

The leek is a vegetable, a cultivar of "Allium ampeloprasum", the broadleaf wild leek. The edible part of the plant is a bundle of leaf sheaths that is sometimes erroneously called a stem or stalk. The genus "Allium" also contains the onion, garlic, shallot, scallion, chive, and Chinese onion.  Historically, many scientific names were used for leeks, but they are now all treated as cultivars of "A. ampeloprasum". The name 'leek' developed from the Old English word "leac", from which the modern English name of garlic also derives. Three closely related vegetables, elephant garlic, kurrat and Persian leek or "tareh", are also cultivars of "A. ampeloprasum", although different in their uses as food.


Boj o Irsko.

První bitva  Před Lidem bohyně Dany Irsko osídlil lid Firbolgů. Danaové s nimi nějakou dobu vyjednávali a požadovali po nich polovinu Irska, ale Firbolgové jim odmítli kus Irska vydat, a proto se ji Danaové rozhodli dobýt bojem. Střetli se spolu o letním slunovratu v první bitvě na Magh Tuireadh. Danaové v bitvě zvítězili, i když byli méně početní. Zmocnili se Irska a přeživším Firbolgům nabídli, ať si vyberou jednu z pěti irských provincií a žijí tam v míru. Firbolgové si vybrali Connacht.  Bresova vláda  Přestože Danaové první bitvu o Irsko vyhráli, jejich král Nuada v ní přišel o ruku. Protože podle zákonů Lidu Dany nesměl být králem nikdo, kdo by nebyl tělesně dokonalý, musel být Nuada zbaven svého královského úřadu. Na jeho místo nastoupil Bres, který byl nejkrásnější z mladých mužů, třebaže byl Danaem jen napůl. Jeho vláda znamenala pro lid utrpení, protože na něj uvalil tvrdé daně a zároveň nezabránil Fomóirům, dalším z místních původních obyvatel, aby od Danaů vybírali svoje vlastní vysoké daně. Mimo to Bres proslul svou nepohostinností a lakotou. Tou urazil i barda Corpreho, když ho při jeho návštěvě řádně nenakrmil a na noc ho ubytoval v chladné temné místnosti. Corpre o tomto zacházení druhého dne složil posměšnou báseň, která podle jedné verze mýtu Brese rozčílila natolik, že mu na tvářích vyskákaly jakési skvrny (či nežity) a musel být pro tuto svou nedokonalost okamžitě sesazen. Pro tento incident je Corpre označován jako tvůrce první irské satiry. Nuada se znovu vrátil na trůn tehdy, když znovu získal ruku. Tu mu měl nejprve vyrobit léčitel Dian Cécht ze stříbra (byl proto Nuada zván „Stříbroruký“), ale Dian Céchtův syn Miach, který byl zručnějším léčitelem, dokázal Nuadovi vytvořit ruku z masa a kostí. Dian Cécht tím byl tak rozčilen, že svého syna zabil. Nuada byl ale znovu tělesně dokonalý a mohl se opět stát králem. Sesazený Bres se potom přidal k Fomóirům, protože se od své matky Eri dozvěděl, že jeho otec byl jedním z Fomóirů.  Druhá bitva  Fomóirové Lid bohyně Dany stále více utiskovali, a ti se nakonec pod vedením Lugha vzbouřili a ve druhé bitvě na Magh Tuireadh Fomóiry definitivně porazili a zahnali je do moře, odkud Fomóirové přišli. Danaové pak vládli Irsku až do příchodu smrtelných Milesianů, kteří je porazili. Lid bohyně Dany se pak uchýlil do zásvětí. Branou mezi těmito světy jsou dle keltských mýtů "sídhe" (vílí kopce).

Tuatha Dé Danann (irsky: Lid bohyně Dany), zkráceně Danaové, je rod pohledných světlovlasých keltských bohů, kteří podle mýtů kdysi vládli v Irsku. Představují bytosti z šerého dávnověku ovládající magii – „plemeno vědění“, „pánové světla“. V Irsku se zjevili v den svátku Beltine (na 1. máje) v severozápadním Connachtu. Podle staršího mýtu se tam se dostali na křídlech větru, ukryti pod příkrovem magické mlhy, aby je neviděli obyvatelé ostrova, kteří Irsko osídlili před nimi (Firbolgové a Fomóirové). Podle jiné verze legendy přiletěli na temných mracích, nebo připluli po moři a poté na pobřeží spálili své lodě, aby se už nikdy nemohli vrátit zpět („temné mraky“ pak vytvořil hustý dým, stoupající z pálených lodí). Místo, odkud pod vedením krále Nuady přišli, mělo ležet kdesi na severu, a proslulo svými čtyřmi městy na čtyřech ostrovech, ve kterých se Lid bohyně Dany učil od čtyřech mocných druidů vědění a magickým dovednostem a odkud si přinesli „Čtyři poklady Irska“.

The Tuath(a) Dé Danann (, meaning "the folk of the goddess Danu"), also known by the earlier name Tuath Dé ("tribe of the gods"), are a supernatural race in Irish mythology. They are thought to represent the main deities of pre-Christian Gaelic Ireland. The Tuatha Dé Danann constitute a pantheon whose attributes appeared in a number of forms throughout the Celtic world.  The Tuath Dé dwell in the Otherworld but interact with humans and the human world. They are associated with ancient passage tombs, such as Brú na Bóinne, which were seen as portals to the Otherworld. Their traditional rivals are the Fomorians (Fomoire), who seem to represent the harmful or destructive powers of nature, and who the Tuath Dé defeat in the Battle of Mag Tuired. Each member of the Tuath Dé has associations with a particular feature of life or nature, but many appear to have more than one association. Many also have bynames, some representing different aspects of the deity and others being regional names or epithets.  Much of Irish mythology was recorded by Christian monks, who modified it to an extent. They often depicted the Tuath Dé as kings, queens and heroes of the distant past who had supernatural powers. Other times they were explained as fallen angels who were neither good nor evil. However, some medieval writers acknowledged that they were gods. They also appear in tales set centuries apart, showing them to be immortal. Prominent members of the Tuath Dé include The Dagda, who seems to have been a chief god; The Morrígan; Lugh; Nuada; Aengus; Brigid; Manannán, a god of the sea; Dian Cecht, a god of healing; and Goibniu, a god of metalsmithing and one of the "Trí Dé Dána" ("three gods of craftsmanship"). They have parallels in the pantheons of other Celtic peoples: for example Lugh is cognate with the pan-Celtic god Lugus, Nuada with the British god Nodens, Brigid with Brigantia; Tuirenn with Taranis; Ogma with Ogmios; and the Badb with Cathubodua.  The Tuath Dé eventually became the Aos Sí or "fairies" of later folklore.