Formát.

Soutěž je složena z celkem 18 týmů z nichž pouze vítěz postupuje přímo do základní skupiny Ligy mistrů UEFA. Vicemistr hraje 4. předkolo (Play–off) nemistrovské části této soutěže. Třetí tým postupuje do 4. předkola, čtvrtý tým pak do 3. předkola Evropské ligy UEFA. Týmy na 5. – 8. místě sehrají "kvalifikaci" o jedno místo ve 2. předkole této soutěže.  Další místo ve 4. předkole Evropské ligy UEFA zaujímá vítěz nizozemského fotbalového poháru (KNVB beker), což může v případě kvalifikace finalistů do pohárů z vyšších ligových pozic, připadnout šestému týmu v lize. V případě, že vítěz KNVB bekeru se kvalifikuje do pohárů jiným způsobem, do Evropské ligy jde finalista. Ten se zařadí do 2. předkola a vítěz „kvalifikace“ ho nahradí ve 3. předkole.  Nejhorší tým soutěže sestupuje do Eerste Divisie, druhé nejvyšší soutěže, a další dva musí sehrát dvoukolovou baráž o setrvání v soutěži s dalšími týmy z Eerste Divisie. Vítěz soutěže má také právo startovat v nizozemském Superpoháru (Johan Cruijff Schaal), kde ho vyzve vítěz KNVB bekeru.

Historie.

Počátky fotbalu v Nizozemsku.

Dnes je fotbal v Nizozemsku považován za nejpopulárnější sport. Za jeho zakladatele a propagátora v této zemi je považován Pim Mulier, který v 14 letech osvětlil svým vrstevníkům a ostatní mládeži ve městě Haarlem pravidla fotbalu a zároveň v roce 1879 založil nejstarší nizozemský klub Haarlemsche Football Club (Koninklijke HFC).  V průběhu následujících 30 let nabral fotbal v této zemi nebývalé popularity, z čehož pramenil vznik dalších klubů jako HVV Den Haag (1883), RAP (1887) a jiných. Právě tyto kluby stály za vznikem první společné ligové soutěže, která dostala název "Nederlands landskampioenschap voetbal" (Nizozemské národní fotbalové mistrovství). Od sezony 1888, kdy byla založena se konala prakticky nepřetržitě (vyjma II. sv. války) až do roku 1956, kdy ji při restrukturalizaci ligového systému nahradila právě Eredivisie.  O pouhý rok později (1889) byl založen nizozemský fotbalový svaz "Koninklijke Nederlandse Voetbal Bond" (KNVB), který se v roce 1904 stal spolu s národními svazy z Francie, Belgie, Dánska, Španělska, Švédska a Švýcarska, zakládajícím členem FIFA.  Nejslavnější kluby byly zakládány až po roce 1900 a jako první právě na přelomu století AFC Ajax. Feyenoord byl založen roku 1908 a PSV Eindhoven dokonce až 1913. V této době ovládali nejvyšší soutěž jiní. HVV Den Haag měl v sezoně 1913–14 již 10 mistrovských titulů a této mety tedy dosáhl ještě před ziskem premiérového titulu kohokoliv z dříve jmenovaných klubů. K jeho smůle byl pro něj titul z roku 1914 tím posledním.

Profesionalizace a založení Eredivisie.

Ajax získal svůj první titul v roce 1918, jako první z "velké trojky", ale i přes velkou ztrátu na vedoucí týmy byl v roce 1947 na druhém místě se ziskem 8 titulů. V roce 1954 byla založena "Nederlandse Beroeps Voetbal Bond", profesionální hráčská asociace, která udělala z tehdy amatérské nejvyšší soutěže, soutěž výhradně profesionální.  Včasné zavedení profesionální soutěže se později ukázalo jako klíčová výhoda oproti ostatním zemím. V roce 1955 byl založen Pohár mistrů evropských zemí a nizozemské kluby byly v mezinárodním srovnání mnohdy lepšími. To se ale plně ukázalo až v 70. letech.  S novými pravidly nastala i změna celého ligového systému. Nejvyšší soutěž, která do té doby byla rozdělena na více skupin, jejichž čelní týmy bojovaly o konečný titul mistra, se sjednotila do jediné. V sezoně 1956/57 vznikla Eredivisie (Čestná divize) s 18 členy a zároveň s ní i taktéž profesionální Eerste Divisie (První divize) s 16 členy. V prvním ročníku zvítězil AFC Ajax, který po 10 letech získal svůj 9. titul. Poté získali své jediné tituly z Eredivisie DOS (později fúzován na FC Utrecht) a svůj šestý a doposud poslední i Sparta Rotterdam. V sezoně 1959/60 dosáhl svého jubilejního 10. titulu AFC Ajax, jenž se dotáhl na dotehdy nejúspěšnější klub HVV Den Haag.

Vrcholné období nizozemského fotbalu.

V sezoně 1963/64 získal mistrovský titul DWS a až na jedinou výjimku (1980–81 AZ Alkmaar '67) to bylo naposled na dlouhých 45 let, co zvítězil někdo mimo "velkou trojku" AFC Ajax, Feyenoord a PSV Eindhoven. Tato dlouhá nadvláda měla mimo jiné pozitivní vliv i na celý nizozemský fotbal, který díky častým účastem těchto tří klubů v Evropských pohárech pomalu vystoupal až na čelo Evropského fotbalu.  Prvním klubem, který se probojoval až do finále Poháru mistrů evropských zemí 1968/69 byl AFC Ajax. V duelu hraném na Santiago Bernabéu však podlehl AC Milán 1–4. V domácí soutěži však titul nezískal a do PMEZ se v následující sezoně 1969/70 probojoval Feyenoord. A nezůstalo jen u toho. Klub z Rotterdamu vyřadil obhájce AC Milán již ve 2. kole a přes další soupeře dokráčel taktéž až do finále, kde tentokrát porazil skotský Celtic FC a stal se prvním nizozemským klubem, jenž získal velkou evropskou trofej.  AFC Ajax se ovšem nenechal svým rivalem zahanbit a jako reakci na jeho úspěchy odstartoval jednu z nejúžasnějších sérií úspěchů, jakou v klubovém fotbale známe. Nejprve nahradil Feyenoord na pozici mistra ligy, v PMEZ 1970/71 postupně přešel přes všechny soupeře a nakonec zvítězil ve finále 2–0 nad Panathinaikos FC. V sezoně 1971–72 sice nedosáhl na titul v domácí soutěži, kde svůj 10. titul získal Feyenoord, ale po finálové výhře nad FC Internazionale Milano obhájil titul z Poháru mistrů. Na podzim navíc ovládl v souboji s argentinským CA Independiente Interkontinentální pohár a v ročníku 1972/73 dokázal potřetí v řadě zvítězit v Poháru mistrů evropských zemí. Tentokrát odešel jako poražený Juventus FC. Své tříleté kralování světovému fotbalu, během kterého získal AFC Ajax 11 velkých trofejí, zakončil ziskem Superpoháru UEFA 1973.  S odchodem Johana Cruyffa z Ajaxu do FC Barcelona v roce 1973, nastal u nizozemských klubů celkový ústup ze slávy. Ne však úplný. Feyenoord (1973/74) i PSV Eindhoven (1977/78) zvítězili v Poháru UEFA a zářila především Nizozemská fotbalová reprezentace, která zvítězila v Mistrovství Evropy 1976 a v Mistrovství světa 1974 i 1978 odešla poražena až ve finále.

Závěr minulého století a Eredivisie dnes.

I v 80. letech patřil nizozemský fotbal k tomu nejlepšímu v Evropě, i když nebyl na samém vrcholu. V sezoně 1980–81 narušil po dlouhé době "hegemonii tří" AZ Alkmaar, který získal svůj premiérový titul. O rok později si AFC Ajax jako první připsal 20. titul a na počest toho začal nad své logo umisťovat dvě zlaté hvězdy. Navíc se dva roky v řadě probojoval do finále Poháru vítězů pohárů a druhou účast, tu v sezoně 1986/87 proměnil v zisk trofeje.  Eredivisie v té době již dominoval PSV Eindhoven, který během 7 ročníků v letech 1986–1992 získal 6 mistrovských titulů. V ročníku 1987/88 navíc získal titul v Poháru mistrů evropských zemí, jako třetí nizozemský klub, když ve finále porazil na penalty Benfiku.  Devadesátá léta i počátek 21. století je prakticky ve znamení dvou klubů – AFC Ajax a PSV Eindhoven. Ajax od roku 1990 získal 9 titulů, PSV 10 titulů z Eredivisie. Zbylé čtyři "volné" trofeje si rozdělili Feyenoord, který výrazně ustoupil ze své slávy a v posledních letech mocně expandující AZ Alkmaar s FC Utrecht.  Na mezinárodním poli byl i v nedávné době úspěšnější Ajax. V sezoně 1991/92 vyhrál poprvé Pohár UEFA, tedy poslední ze 4 velkých evropských trofejí, a v sezoně 1994/95 si naplno vzpomněl na svou slávu z počátku 70. let. Triumfoval v Eredivisie i v domácím superpoháru, poté počtvrté v historii triumfoval v Lize mistrů UEFA (dříve PMEZ, ve finále porazil 1–0 AC Milán) a následné vyhrál Superpohár UEFA i Interkontinentální pohár. Zisk pěti trofejí za jediný rok, byl však posledním velkým úspěchem, kterého Ajax na mezinárodním poli dosáhl. Doposud poslední evropskou trofej tak pro Nizozemsko získal Feyenoord, který v roce 2002 získal Pohár UEFA.  Eredivisie mezitím několikrát změnila svůj oficiální název. V letech 1990 – 99, zněl oficiální název soutěže PTT Telecompetitie [pe.te.ˈteː ˈteː.lə.kɔm.pə.ˌti.(t)si] (podle sponzora PTT Telecom). Poté zněl název KPN Telecompetitie [ˌka.pe.ˈjɛn ˈteː.lə.kɔm.pə.ˌti.(t)si] a v roce 2000 se změnil na KPN Eredivisie [ˌka.pe.ˈjɛn ˈeː.rə.di.ˌvi.zi]. V letech 2002–2005 konečně Holland Casino Eredivisie [ˈɦɔ.lɑnt ka.ˈsi.noː eː.rə.di.ˌvi.zi]. Od sezony 2005/06 je hlavním sponzorem soutěže loterijní společnost "Sponsorloterij", která nepožadovala, aby soutěž nesla její jméno, takže její název dnes zní jednoduše "Eredivisie". Už pod tímto názvem se odehrálo několik posledních ročníků, ve kterých jsem mohli být svědky zisku 20. titulu PSV Eindhoven (2006/07), byli tu mistři AZ Alkmaar (2008/09) i FC Utrecht (2009/10) a také se AFC Ajax zařadil mezi opravdové evropské top velkokluby, když získal svůj 30. mistrovský titul (2010/11). Zdálo se, že ztráta suverenity "velké trojky" přinese soutěži nový náboj. Ale v letech 2011–2014 dominoval AFC Ajax.

Vítězové v jednotlivých ročnících.

Zdroj:

Eredivisie ( [ˈeː.rə.di.ˌvi.zi], v doslovném překladu: "Divize cti") je nejvyšší nizozemská fotbalová ligová soutěž a stojí na vrcholu nizozemského ligového systému.  Vznikla v roce 1956, jako plně profesionální ligová soutěž, při restrukturalizaci nizozemského ligového systému jako jeho nejvyšší patro. Plynule tak navázala na předchozí "Nederlands landskampioenschap voetbal" (Nizozemské národní fotbalové mistrovství), které se pravidelně konalo již od roku 1888 a vítěz byl korunován nizozemským mistrem od roku 1898, což z ní dělá jednu z nejstarších ligových soutěží světa. Stejně tak je nizozemským mistrem korunován i vítěz Eredivisie.  Podobně jako v Portugalsku se i zde vytvořil tzv. „kult velké trojky“, do které patří AFC Ajax, PSV Eindhoven a Feyenoord. Od roku 1964 (celkem 55 ročníků), dokázaly narušit nadvládu těchto tří nejúspěšnějších klubů, a získat mistrovský titul, pouze dva jiné – AZ Alkmaar (1981, 2009) a FC Twente (2010).  Aktuálním mistrem po sezoně 2018/19 je AFC Ajax.

The Eredivisie (; ""Honour Division"" or ""Premier Division"") is the highest echelon of professional football in the Netherlands. The league was founded in 1956, two years after the start of professional football in the Netherlands. As of the 2019–20 season it is ranked the 9th best league in Europe by UEFA.  The top division consists of 18 clubs. Each club meets every other club twice during the season, once at home and once away. At the end of each season, the two clubs at the bottom are automatically relegated to the second level of the Dutch league system, the "Eerste Divisie" (First Division). At the same time, the champion and number two of the "Eerste Divisie" are automatically promoted to the Eredivisie. The number 16 club of the bottom of the Eredivisie goes to separate promotion/relegation play-offs with eight high-placed clubs from the "Eerste Divisie".  The winner of the Eredivisie claims the Dutch national championship. Ajax Amsterdam has won most titles, 26 (34 national titles). PSV Eindhoven are next with 21 (24), and Feyenoord Rotterdam follow with 10 (15). Since 1965, these three clubs have won all but three Eredivisie titles (the 1981 and 2009 titles went to AZ and FC Twente won the 2010 title). Ajax, PSV and Feyenoord are known as the "Big Three" or "Traditional Top Three" of Dutch football. They are the only ones in their current forms to have appeared in every edition of the Eredivisie since its formation. A fourth club, FC Utrecht, is the product of a 1970 merger between three of that city's clubs, one of which, VV DOS, had also never been relegated out of the Eredivisie.


Vznik a vývoj H.P.15.

Typ vznikl pod dojmem německých leteckých útoků na Velkou Británii, včetně hlavního města Londýna. Výsledkem byl požadavek "Air Board" na konstrukci letounu schopného dosáhnout s pumami na palubě německého hlavního města.  Firma odpověděla projektem „zvětšeného Handley Page O/400“, s dvojnásobnou vzletovou hmotností proti typu O/400 a poháněného buď dvěma motory Rolls-Royce Condor nebo Siddeley-Deasy Tiger. Na základě projektu byla technickými požadavky "Air Board’s Specification A.3(b)" zadána stavba tří prototypů typu "Handley Page Type V" (firma zpočátku svoje konstrukce značila podle pořadí písmeny abecedy), které dostaly přidělena sériová čísla B9463 až B9465.  Protože vývoj uvažovaných motorů se protahoval a neměly být k dispozici pravděpodobně dříve než v roce 1919, byla konstrukce přepracována na použití čtyř slabších motorů Rolls-Royce Eagle VIII, přičemž motory byly montovány v tandemu, s dvěma tažnými a dvěma tlačnými motory (letoun tak na první pohled vypadal jako dvoumotorový). Vzhledem k nedostatku prostoru ke stavbě tak rozměrného letounu u mateřské firmy byla konstrukce a stavba přemístěna do Belfastu, k firmě Harland & Wolff Limited. Konstrukce probíhala pod vedením George R. Volkerta, podíleli se na ní mj. i Francis Arcier, S. T. A. Richards a "Captain" T. M. Wilson, RN (pevnostní výpočty).  Prototyp poprvé vzlétl 22. května 1918, za jeho řízením byli "Captain" Vernon E. G. Busby, RAF a Jack Hathaway. Již 8. června stroj byl, při svém třináctém zkušebním letu, zcela zničen při havárii a následném požáru. Pět ze šesti mužů na palubě stroje přitom přišlo o život, včetně "Capt." Busbyho. Havárie se pochopitelně projevila na zdržení dodávek sériových letounů. Výroba přitom byla objednána ještě před zalétáním prototypu, již 27. ledna 1918 byla objednána stavba 20 letounů u Harland & Wolff Ltd. a dalších dvacet mělo být postaveno firmou William Beardmore & Co. Ltd. Celkem bylo do konce války objednáno 210 sériových letounů, ale s koncem války byla větší část kontraktů stornována.  Stroj sériového čísla J6573, dodatečně sestavený u firmy Handley Page z dílů dodaných od Harland & Wolff, byl poháněn motory Napier Lion II. Objednávka na 50 strojů poháněných těmito motory (40 z nich mělo být vyrobeno u Grahame-White Aviation Ltd.) rovněž patřila mezi stornované. Na jednom z prvních letounů (pravděpodobně sériového čísla F8281) byly zkušebně namontovány čtyři motory Galloway Atlantic o vzletovém výkonu 500 hp (373 kW), ale s blížícím se koncem války byla jeho výroba zrušena a stroj zpětně dostal motory Rolls-Royce Eagle VIII.  Zajímavou kapitolou ve vývoji typu Handley Page V/1500 také je, že jeho velké nosnosti mělo být využito k dopravě zcela nového typu letecké pumy. Doposud byly nejběžnějšími trhavé pumy s hmotností 112 liber (1 cwt, tedy 50,8 kg) typu HE RL, 230 lb (104 kg), 520 lb (235,9 kg) pumy HE LC a 550 lb (249,5 kg) pumy HE HC. Stroje Handley Page O/400 také byly schopné nést zcela nové pumy o hmotnosti 1650 lb (748,4 kg) typu SN a 1800 lb (816,4 kg) typu SN (Mod). Ale H.P.15 měl být schopen nést zcela novou pumu SN Major o hmotnosti 3360 liber (1524 kg). Menší množství strojů mělo být upraveno pro nesení jediné této pumy. S tímto nákladem měly být schopné zároveň unést dostatečné množství paliva k tomu, aby mohly ze základen v Norfolku bombardovat Berlín — pouze díky uzavření příměří tedy bylo německé hlavní město ušetřeno leteckých náletů, coby odvety za stejné počínání německého letectva. Britské bombardéry se s pumami na palubě poprvé dostaly nad Berlín až v noci z 25. na 26. srpna 1940 (byť s podstatně méně přesvědčivým kalibrem — prozatím), opět v odvetu za německý nálet na Londýn.

Bojové nasazení.

Původně se uvažovalo o vyzbrojení dvou až tří squadron "Independent Air Force". V utajení byl na základně Bircham Newton zformován 86. Wing (součást 27. Group), který měly tvořit 166. a 167. squadrona Royal Air Force. První sériové letouny dostala 166. squadrona v říjnu 1918 (k datu podepsání příměří RAF převzalo sedm strojů).  Pro plánovaný nálet na Berlín by stroje ze stávajících základen operovaly na samé hranici svého doletu, proto byly posádky instruovány, aby se v případě nadměrné spotřeby paliva nevracely zpět ale pokračovaly dále a přistály v Československu, v okolí Prahy. Dva stroje 166. squadrony byly 9. listopadu 1918 připraveny k náletu na Berlín, každý se čtyřmi 250lb pumami zavěšenými v pumovnici, ale kvůli špatnému počasí byl nálet odložen o dva dny.  Jedinou bojovou akcí typu V/1500 se nakonec stal nálet na afghánský Kábul provedený 24. května 1919 strojem sériového čísla J1936 (ten na přelomu let 1918 a 1919 vykonal etapový přelet do Indie).

Po válce.

Třetí prototyp (s/n B9465), posléze upravený do podoby sériového stroje a dodaný s novým sériovým číslem J1936, pokřtěný »HMA "Old Carthusian"«, přelétl mezi 13. prosincem 1918 a 16. lednem 1919 přes Egypt do Indie. Za řízením byli "Maj". A. S. C. MacLaren a "Capt". Robert Halley, na palubě ještě byli další tři členové osádky a také "Brig".-"Gen". Norman Duckworth Kerr MacEwen (později "Air Vice-Marshal", CMG, DSO).  Další stroj který si zaslouží naši pozornost nesl sériové číslo F7140, který nesl jméno »"Atlantic"«. Byl upraven pro chystaný nonstop přelet Atlantiku — na jaře 1919 vypukla doslova závodní horečka, kterou vyvolala cena 10 000 liber šterlinků (což tehdy byla závratná suma) vypsaná listem "Daily Mail" již roku 1913. V osádce letounu mj. byli pilot "Squadron Leader" Herbert George Brackley, DSO, DSC (bývalý velitel 214. squadrony RAF), pětapadesátiletý "Vice-Admiral" Mark Edward Frederick Kerr, CB, MVO, "Major" Geoffrey Ingram Taylor a "Major" Nor Jens Tryggve Herman Gran, MC (mj. i účastník nešťastné antarktické expedice kterou vedl "Capt". Robert Falcon Scott, CVO, RN, který také navíc 30. července 1914 přelétl ze Skotska do Norska přes Severní moře — na jednoplošníku Blériot XI!). Pro problémy s chladiči se opozdili — muselo se čekat na náhradní díly a se svým strojem se znovu dostali do vzduchu až 18. června, čtyři dny po vzletu Johna Williama Alcocka a Arthura Whitten Browna na stroji Vickers Vimy.

Výroba.

Poznámka — "mimo uvedené zakázky byly firmou Handley Page dodány další tři stroje — J1935 "("ex- 2. prototyp")," J1936 "("ex- 3. prototyp")" a J6573" ("u Handley Page sestaven a zalétán z uskladněných dílů dodaných od firmy Harland & Wolff, z bloku E4312-E4323")  Celkem objednáno (bez prototypů) 210 strojů; s koncem války byla většina zakázek stornována.

Handley Page V/1500 (Handley Page H.P.15) byl britský těžký čtyřmotorový bombardér, zařazený do výzbroje "Královského letectva" v samém závěru I. světové války.

The Handley Page V/1500 was a British night-flying heavy bomber built by Handley Page towards the end of the First World War. It was a large four-engined biplane, which resembled a larger version of Handley Page's earlier O/100 and O/400 bombers, intended to bomb Berlin from East Anglian airfields. The end of the war stopped the V/1500 being used against Germany, but a single aircraft was used to carry out the first flight from England to India, and later carried out a bombing raid on Kabul during the Third Anglo-Afghan War. It was colloquially known within the fledgling Royal Air Force as the "Super Handley". The V/1500 which was shipped to Canada to attempt a transatlantic flight was flown in the US, and in 1919 crash-landed in a field at Mount Jewett, Pennsylvania. Photos appeared in the 20 February 1969 issue of the "Bradford Journal" newspaper.


Historické prameny.

Král Ermanarich je zmiňován ve dvou římských pramenech, v písemnostech Ammiana Macellina a v "Getice", díle gótského historika Jordana ze 6. století. S odkazem na Ammianovo dílo, byl Ermanarich "nejbojovnější král", který pravděpodobně spáchal sebevraždu poté, co nedokázal zastavit agresi Hunů, kteří jeho území napadli v 70. letech 4. století. Jeho království bylo zničeno a jeho lid upadl na 75 let do hunského poddanství.  Podle Jordana zase Ermanarich vládl zemi zvané Oium. Dále zmiňuje zabití mladé ženy jménem Sunilda ušlapáním koňmi za to, že byla Ermanarichovi nevěrná. Na to její dva bratři, Sarus a Ammius, krále vážně zranili a nechali ho nezotaveného čelit hunských hordám. Různé verze a variace tohoto výkladu lze nalézt v pozdější středověké germánské literatuře, např. v anglické a skandinávské (Jonakrovi synové). Jordanes napsal, že Ermanarich úspěšně vládl Gótům až do své smrti, kdy mu bylo 110 let.  V mnoha germánských příbězích je Ermanarich vystaven útokům Bickeho, Bikky nebo Sifky, který chtěl odplatu za znásilnění jeho ženy. Také v některých příbězích o Dietrichu Bernském vystupuje Ermanarich jako jeho strýc, který mu ukradl království.

Ermanarichova jména.

Ermanarichovo jméno v jeho přirozeném jazyce, gótštině znělo pravděpodobně "Aírmanareiks". Protože však byl velmi frekventovanou postavou germánské literatury již od 13. století, je možné se setkat s různými tvary jména v latinském a germánském jazyce. V Jordanově "Getice" je uváděna latinská podoba jména "Ermanaricus". Ve staroanglickém eposu "Beowulf" je uváděna germánská podoba jména, "Eormenric". Germánská podoba jména je i ve středověké němčině jako "Ermenrich". Mimo tato jména je známe také jako Hermanarich, Erminrich, Emmerich, Ermanrik apod. Protože také jméno "Heiðrekr" je synonymem k Ermanarichovi, může být král identickou postavou s Heiðrekrem Ulfhamrem ze ságy Hervarar, řečeným vládcem Gótů na dlouhé časy.

Ermanarich (gótsky Aírmanareiks, Ermanaricus, staroanglicky Eormenric, staronorsky Jǫrmunrekr) (3. století - 376) byl král germánského kmene Gótů, přezdívaný gótský "Alexandr". Vládl gótskému kmeni Greutungů na území Skýtie, která se nacházela na území dnešní Ukrajiny. Hranice jeho království nejsou zcela zřetelné. S největší pravděpodobností je tvořily řeky Dněstr s Donem. Moderní historici předpokládali, že vládl říši sahající od Baltského moře k Černému moři, na východ říše sahala až k pohoří Ural.

Ermanaric (; or "Hermanaricus"; ; ; died 376) was a Greuthungian Gothic King who before the Hunnic invasion evidently ruled a sizable portion of Oium, the part of Scythia inhabited by the Goths at the time. He is mentioned in two Roman sources; the contemporary writings of Ammianus Marcellinus and in "Getica" by the 6th-century historian Jordanes.  Modern historians disagree on the size of Ermanaric's realm. Herwig Wolfram postulates that he at one point ruled a realm stretching from the Baltic Sea to the Black Sea as far eastwards as the Ural Mountains. Peter Heather is skeptical of the claim that Ermanaric ruled all Goths except the Tervingi, and furthermore points to the fact that such an enormous empire would have been larger than any known Gothic political unit, that it would have left bigger traces in the sources and that the sources on which the claim is based are not nearly reliable enough to be taken at face value.


Starověk.

Egypt.

Hysterické poruchy jsou popsány v egyptských papyrech, konkrétně v Kahunském papyru (pochází z 20. století př. n. l., dochoval se ve zlomcích) a v papyru Ebersově (v podstatě učebnice lékařství ze 16. století př. n. l.). V tehdejším lékařství převažoval názor, že příčinou morbidních duševních stavů u žen jsou posuny dělohy v těle. Lékař se pak snažil dosáhnout návratu dělohy do původní polohy, a to nepřímým působením, hlavně vykuřováním a inhalacemi. Užití symbolů boha Thovta při léčbě svědčí o sepětí lékařské a náboženské praxe: v různých částech Egypta byly nalezeny voskové sochy zobrazující ibise, ptáka zasvěceného Thovtovi, které se používaly jako votivní sošky nebo ke vkládání do tělních dutin.

Řecko.

Hippokratova pojednání o ženských chorobách v mnohém připomínají popisy z egyptských papyrů. Dýchací obtíže, dušení nebo záchvaty u žen se vysvětlují polohou dělohy, nepřímo sexuální abstinencí. Věřilo se, že děloha může negativně ovlivnit srdce nebo v obzvlášť závažných případech i mozek. Lékař musí nejprve pochopit postavení dělohy a pak aplikovat libovonné nebo páchnoucí výpary na spodní část břicha a hlavu pacienta. Ale za nejlepší lék byl považován vstup do manželství. Platón v dialogu "Timaios" říká: „děloha, poněvadž to jest živý tvor žádostivý plození, kdykoli zůstává dlouho bez plodu [...] bloudě všudy po těle, ucpává průchody dechu a překáží dýchání“. Také Aretaios z Kappadokie (1. století n. l.) pokládal dělohu za jakéhosi samostatného tvora („živoucí věc uvnitř živoucí věci“).

Řím.

Aulus Cornelius Celsus už vysvětluje hysterii nikoli putováním dělohy, ale jako důsledek patologického působení mezi vnitřními orgány. Galén pak jednoznačně odmítá myšlenku putování dělohy. Vychází z dobové teorie čtyř tělesných šťáv a zdůrazňuje úzký vzájemný vztah mezi myslí a tělem: příčinou poruchy je retence sekretu v děloze, což kazí krev a nevyhnutelně vede k podráždění nervů. Galén jako první z lékařů uznával i mužskou formu hysterie, plynoucí ze zadržování spermatu. „Zcela zpozdilým musíme shledat názor, přetvářející dělohu do jakéhosi zvířete.“ „Hysterická vášeň, toť jeden název, avšak její podoby jsou mnohé a nespočitatelné.“

Středověk a počátek novověku.

Tomáš Akvinský rozděluje psychopatologické jevy podle původu na přirozené (hysterii zde neuvádí) a nepřirozené. Hysterie mohla snadno být ztotožněna s démonickými projevy a ženy běžně obviňovány z čarodějnictví. Lékař, alchymista a astrolog Arnald z Villanovy ve své době jako jeden z mála zastával přirozený původ mnohých onemocnění, u nichž tou dobou převládal názor, že jde o projevy posedlosti ďáblem.  Teprve Paracelsus (1493–1541) zařazuje hysterii mezi duševní nemoci. V pojednání "O nemocech rozrušujících rozum" odmítá myšlenku, že nemoci způsobuje ďábel, a rozvíjí komplikované iatrochemické vysvětlení nemoci: děloha, není-li vyživována, „ztrácí svou pravou podstatu a chladne“ a tělo postupně zachvacují násilné křeče. Navíc se v děloze tvoří kyselina a z ní povstávají páry a výpary, které otravují všechny ostatní orgány. Zajímavé je, že Paracelsus byl první, kdo se zabýval také nevědomou (imaginativní) složkou hysterie.  Ambroise Paré je připomínán především jako chirurg; v chápání hysterie se vracel k Hippokratově a Galenově humorální teorii. Domníval se, že převaha žluči v těle vede k nemoci zvané "furor uterinus". Dochází k zaškrcení dělohy a nemoc se přenáší do dalších orgánů. Parého metody léčení byly svérázné: pacientku položil na záda, nahlas křičel její jméno a přitom ji silně tahal za ochlupení. Vykuřoval také dělohu pomocí speciálního pesaru zasunutého do vaginy.  Skotský lékař Robert Whytt (1714–1766) položil základy vědecké neurologie. V pojednání „On Nervous, Hypochondriac, or Hysteric Diseases, to which are prefixed some Remarks on the Sympathy of the Nerves“ odmítal tehdejší převládající představu „animálních duchů“ a nervové obtíže definoval jako choroby způsobené „neobvyklou jemností a nepřirozenou citlivostí“ nervů. Jako léčbu doporučoval dietu, cvičení a rozptýlení a pro utlumení nadměrné vzrušivosti opium.  Philippe Pinel je považován za zakladatele novodobé ústavní psychiatrie. Uplatňoval tzv. morální léčbu: na choromyslného nazíral jako na dítě, které je třeba přimět k tomu, aby si osvojilo požadováné chování. Ve své "Nosographii" ("Nosographie philosophique ou méthode de l'analyse appliquée à la médecine") rozdělil nemoci mysli a těla do pěti tříd: horečky, záněty, krvácivé poruchy, organické léze a neurózy. Hysterii kategorizoval jako „ženskou genitální neurózu“. Podle Pinela lze vést mezi mužskými a ženskými neurózami paralelu, neboť příznaky, jako jsou sterilita, frigidita a nymfomanie (u mužů satyriasis), lze pozorovat u obou pohlaví.

Jean-Martin Charcot.

Jean-Martin Charcot ve svých 37 letech nastoupil do Hôpital de la Salpêtrière v Paříži, kde byly stovky pacientů trpících duševní nemocí. Poté, co vedení ústavu sloučilo oddělení pacientů s epilepsií a hysterií do jedné části s názvem „Quartier des simples epileptiques“, se během několika dní u hysterických pacientů objevil výrazný nárůst epileptických epizod. Charcot zavedl novou kompromisní diagnózu „hysteroepilepsie“ (později ji opustil). Postupně na základě systematického klinického pozorování stanovil obecné rysy hysterických projevů a rozlišil velké a malé hysterické záchvaty („hysteria maior“ a „hysteria minor“; symptomy „hysteria minor“ jsou znecitlivění kůže, zúžení zorného pole a hemianestézie). Charcot odmítal chápání hysterie coby poruchy typicky ženské a zdůrazňoval, že nemá nic společného s dělohou.  Charcotův věhlas začal poněkud upadat po zveřejnění jeho studií o hypnóze. Charcotův zájem o hypnózu byl motivován hledáním nových diagnostických metod. Studie, které prováděl na Salpêtrière se svými asistenty, nejprve přinášely senzační výsledky. Avšak Hippolyte Bernheim, profesor na univerzitě v Nancy, Charcotovy teorie odmítal. Později se objevila i podezření, že Charcotovi asistenti instruovali pacienty, aby hysterické reakce předstírali.

Počátky psychoanalýzy.

Sigmund Freud spolu s vídeňským internistou Josefem Breuerem pracoval na případu Anny O., jednom z nejslavnějších případů hysterie. Freuda zaujaly Charcotovy práce o hysterii a na jejich základě dospěl k přesvědčení, že hysterické příznaky vznikají tehdy, když traumatická zkušenost vede nevědomě ke vzniku tělesných symptomů. Freud od hypnoterapie nakonec přešel k metodě rekonstrukce potlačených vzpomínek prostřednictvím jejich výkladu a volných asociací.

Ústup ze scény.

Za jakýsi „zlatý věk“ hysterie je možno označit 19. století. Počátkem dvacátého století počet případů hysterie v Evropě a Severní Americe výrazně klesl; jako příčina se někdy udává společenská emancipace od represivní viktoriánské kultury, vyšší „psychologická gramotnost“ a lepší porozumění neurologickým onemocněním.

Hysterie (ze starořeckého ὑστἐρα [hystera] – děloha) je neurotická porucha, kterou charakterizuje citová labilita a sebestřednost se sklonem k teatrálnímu chování a afektům. Jiné příbuzné pojmy jsou: konverzní porucha, konverzní hysterie, somatizační porucha nebo psychoreaktivní syndrom. Pojem „hysterie“ jako psychologický termín je dnes považován za zastaralý a nevhodný hlavně proto, že je etymologicky spjat s ženským pohlavím, a také kvůli tomu, že postupně získal pejorativní význam. V mezinárodní klasifikaci nemocí MKN-10 byl nahrazen skupinou diagnóz „disociativní (konverzní) poruchy“ (F44), resp. diagnózou „histrionská porucha osobnosti“ (F60.4).

Hysteria colloquially means ungovernable emotional excess and can refer to a temporary state of mind or emotion; however, beginning in 1900 B.C., hysteria was considered a diagnosable physical illness in females and then in the 1500s shifted to a mental illness. Many influential psychiatrists such as Sigmund Freud and Jean-Martin Charcot dedicated research to hysteria patients. Currently, most doctors practicing Western medicine do not accept hysteria as a medical diagnosis. The blanket diagnosis of hysteria has been fragmented into myriad medical categories such as epilepsy, histrionic personality disorder, conversion disorders, dissociative disorders, or other medical conditions. Furthermore, social deviances, such as deciding not to wed, are no longer considered psychological disorders.


Mládí.

Ville Ritola se narodil v malé obci Peräseinäjoki, která dnes splynula s městem Seinäjoki, v jihozápadním Finsku. Když bylo mladíkovi sedmnáct let, emigroval za svými sedmi sourozenci do USA. Ve Spojených státech vstoupil do krajanského sportovního klubu "Finnish-American Athletic Club", kde se setkal a trénoval společně s Hannesem Kolehmainenem, který po olympiádě v roce 1912 pobýval v USA. Kolehmainen si Ritolova talentu povšiml a v roce 1920 mu radil, aby se stal členem finského olympijského družstva na LOH v Antverpách. Ritola však prohlásil, že se ještě necítí být tak dobrým.

Ritola na olympijských hrách 1924, Paříž.

Běh na 5 000 m.

Závodu se zúčastnilo 38 závodníků z 22 zemí. Ville Ritola v něm svedl urputný souboj se svým krajanem Paavo Nurmim a v boji o zlato s ním prohrál o pouhé dvě desetiny sekundy. Nurmi doběhl v novém olympijském rekordu 14:31,2 min, Ritola měl čas 14:31,4 min, třetí byl Švéd Edvin Wide o půl minuty zpět (15:01,8 min).

Běh na 10 000 m.

Výsledky uvádějí celkem 36 závodníků ze 17 zemí. Ville Ritola byl v závodě suverénem a získal si značný náskok, nakonec vyhrál v novém světovém a olympijském rekordu 30:23,2 min. Za ním skončil opět Švéd Edvin Wide (30:55,2 min), třetí byl další Fin Eero Berg (31:43,0 min).

3 000 m překážek.

Běh absolvovalo 19 závodníků z 9 zemí. Excelovali opět Finové: Ville Ritola vyhrál suverénně v olympijském rekordu 9:33,6 min, za ním skončil Elias Katz (9:44,0 min), třetí byl Francouz Paul Bontemps (9:45,2 min).

3 000 m družstva.

Devět družstev se postavilo na běh, v němž se pořadí nejlepších tří závodníků z každé země sčítalo a tým s nejmenším počtem bodů vyhrál. Po rozbězích následovalo finále čtyř nejlepších družstev. Zvítězilo Finsko ve složení Paavo Nurmi, Ville Ritola, Elias Katz, Sameli Tala, Frej Liewendahl a Eino Seppälä (8 b.), druhá byla Velká Británie, třetí USA.

Přespolní běh 10 km – jednotlivci.

Startovalo 38 závodníků z 10 zemí. Pole běžců se velmi brzy roztrhalo a vpředu běželi osamoceně dva Finové. Paavo Nurmi zvítězil s velkým náskokem (čas 32:54,8 min) před Ville Ritolou (34:19,4 min), až minutu za ním doběhl třetí Američan Earl Johnson (35:21,0 min).

Přespolní běh 10 km – družstva.

Startovalo celkem sedm družstev, ale klasifikovány mohly být pouze země, jimž doběhli tři závodníci do cíle, jejich pořadí se sčítalo a zvítězilo družstvo s nejmenším počtem takto získaných bodů. Zvítězili Finové (Paavo Nurmi, Ville Ritola, Heikki Liimatainen; Eero Berg, Väinö Sipilä a Eino Rastas nebyli pro týmovou soutěž klasifikováni). Druhé byly USA, třetí Francie.

Ritola na olympijských hrách 1928, Amsterdam.

Běh na 5 000 m.

Běželo celkem 36 závodníků ze 17 zemí. Trojice medailistů mezi sebou svedla urputný souboj, v němž se Ville Ritolovi podařilo oplatit časem 14:38,0 min Paavo Nurmimu (14:40,0 min) porážku z Paříže, třetí skončil stejně jako v Paříži Švéd Edvin Wide (14:41,2 min).

Běh na 10 000 m.

Na start se postavilo 24 závodníků z 12 zemí. Paavo Nurmi se tentokrát zúčastnil i „desítky“ a zvítězil v olympijském rekordu 30:18,8 min, druhý byl Ritola jen o pár metrů za Nurmim (30:19,4 min). Třetí byl opět Švéd Wide.

Běh na 3 000 překážek.

Ville Ritola v závodě, v němž dominovali jeho krajané (1. Toivo Loukola, 2. Paavo Nurmi, 3. Ove Andersen), neuspěl a obsadil až 9. místo.

Ostatní Ritolovy sportovní úspěchy.

Protože Ville Ritola žil po většinu života v USA, nikdy se neúčastnil mistrovství své vlasti. Řadu medailí však získal na národních mistrovských soutěžích AAU (Amatérská atletická unie) USA. Byl mistrem na 6 mil r. 1927, na 10 mil v letech 1922, 1923 a 1925–1927, na 2 000 yardů překážek v letech 1923, 1926 a 1927 a v přespolním běhu v letech 1922, 1923 a 1925–1927.  Ritola se rozloučil se sportovní kariérou po olympiádě 1928. Do rodného Finska se vrátil až roku 1971 a zemřel v Helsinkách ve věku 86 let.

Vilho („Ville“) Eino Ritola (18. ledna 1896 Peräseinäjoki – 24. dubna 1982 Helsinky) byl finský atlet, běžec především na vytrvalostních tratích. Ritola získal na 8. letních olympijských hrách 1924 v Paříži a následující olympiádě 1928 v Amsterdamu celkem osm medailí, z toho pět zlatých a tři stříbrné. Patří do trojice slavných „Létajících Finů“ desátých a dvacátých let po boku Paava Nurmiho a Hannese Kolehmainena.

Vilho "Ville" Eino Ritola (18 January 1896 – 24 April 1982) was a Finnish long-distance runner. Known as one of the "Flying Finns", he won five Olympic gold medals and three Olympic silver medals in the 1920s. He holds the record of winning most athletics medals at a single Games – four golds and two silvers in Paris 1924 - and ranks second in terms of most athletics gold medals at a single Games.


Děj.

Johnny English pracuje jako asistent britského tajného agenta 1. Při jedné misi však Jednička zemře a všichni agenti mu na pohřbu vzdávají hold. Hlídat má Johnny English a jeho pravá ruka Bough. Když však na pohřbu cosi bouchne, zabije to všechny až na jednoho: Johnnyho Englishe, smolaře s velkým S. Johnnyho srdce pak zahoří láskou, když potká na výstavě britských korunovačních klenotů jednu z jejich restaurátorek, ve skutečnosti však francouzskou agentku Lornu Campbellovou. Během jejich povídání ale někdo klenoty ukradne a Johnny jakožto jediný agent má jasný cíl: Pokud možno se nezabít a sehnat klenoty. Jenže jak, když Johnny neví co je nebezpečí a co je strach, když neví vlastně vůbec nic?

Přijetí.

Celosvětově film vydělal 160 milionů dolarů. Během premiérového víkendu v USA tržby dosáhly 9,1 milionu dolarů, čímž snímek obsadil 5. místo v návštěvnosti, za premiérou "Mizerů II" a reprízovanými filmy "", "Liga výjimečných" a "".  Ze 118 recenzí na agregátoru Rotten Tomatoes film obdržel hodnocení 33 %, více než 400 tisíc uživatelů jej průměrně ohodnotilo 50 procenty.  Filmová kritička Mirka Spáčilová na iDNES.cz 17. dubna 2003 film ocenila 65 procenty. Uvedla mimo jiné: „[P]okud jde o zápletku, ta je sice křiklavě kostrbatá, jak zákony bláznivé komedie kážou, ale k opravdu groteskní absurditě jí krůček chybí. Což však neznamená, že by Johnny English nerozesmál. <nowiki>[…]</nowiki> Leckomu může zprvu vadit, že mlčenlivý „Bean“ tentokrát mluví. A mluví dost. Naštěstí Atkinson i se svým hluboko posazeným hlasem čaruje a pak, jeho blízkým spojencem se tady stává slovní humor v onom pověstném ostrovním duchu, suchý jako troud.“

Johnny English je britský film, akční komedie natočená Peterem Howittem roku 2003. Scénář napsali Neal Purvis, Robert Wade (scenáristé čtyř bondovek) a William Davies. V hlavních rolích účinkovali Rowan Atkinson, Natalie Imbruglia a Ben Miller. Svou britskou premiéru měl 6. dubna 2003, v Česku byl uveden 17. dubna 2003. Na významný americký trh jej uvedla společnost Universal od 18. července 2003.

Johnny English (taglined in some countries as "Little Brother of James Bond") is a 2003 spy action comedy film directed by Peter Howitt and written by Neal Purvis, Robert Wade and William Davies. It is a British-French venture produced by StudioCanal and Working Title Films, and distributed by Universal Pictures.  Starring Rowan Atkinson in the title role, Natalie Imbruglia, Ben Miller and John Malkovich, it is the first instalment of the "Johnny English" film series and serves as a parody/homage to the spy genre, mainly the James Bond film series as well as Atkinson's Mr. Bean character. The character is also related to Atkinson's bumbling spy character from a series of adverts in the United Kingdom for Barclaycard in the 1990s.  Released theatrically in the United States on 18 July 2003, the film met with mixed reviews from critics but was commercially successful, having grossed $160 million worldwide against a budget of $40 million. The film was released in the United Kingdom on 11 April 2003 and topped the country's box office for the next three weekends, before being overtaken by "X2". Due to its commercial success, it was followed by two sequels, "Johnny English Reborn" and "Johnny English Strikes Again", in 2011 and 2018, respectively.


Vývoj.

MiG-23BN, útočná varianta sovětského stíhacího letounu MiGu-23, byl jen přechodným řešením, které nesplnilo očekávání jak konstruktérů, tak ani zákazníků. Sovětské letectvo mělo mnohem vyšší požadavky, hlavně co se týče nosnosti a rozmanitosti integrované výzbroje. Zvýšené nároky byly rovněž na vzletové a přistávací charakteristiky, ale také jednoduchost pilotáže. Šéfkonstruktérem projektu vývoje nového letadla se stal G. A. Sedov a stroj dostal označení MiG-23BM (M jako modernizovaný). První dva prototypy byly postaveny na bázi MiG-23B s motory AL-21F-3. Letadla prošly značnými úpravami, z nichž nejvýznamnější byly konstrukční změny podvozku a přívodů vzduchu do motoru. Na konstrukčních pracích se započalo roku 1969, roku 1970 vzlétl první prototyp a o rok později začala sériová výroba. I když se jednalo o podobný stroj, jakým byl sovětský letoun Suchoj Su-17, byl i tento stroj z politických důvodů souběžně též vyráběn. Od 1988 byl MiG-27 vyráběný v licenci v Indii, kde bylo vyprodukováno 165 kusů. Tyto stroje dostaly název MiG-27 Bahadur, jejich část byla vyexportována na Srí Lanku.

Konstrukce.

Měnitelná geometrie křídel umožnila letadlu, aby dosahovalo požadované vlastnosti při letech v nízkých výškách, což bylo pro přímou podporu pozemních jednotek klíčové.  Pohon MiGu-27 zajišťuje motor R-29B-300 o tahu 78,5 kN, resp. 112,8 kN za použití přídavného spalování. Letadlo dosahuje na úrovni moře rychlost 1350 km/h (Mach 1,09), přičemž jeho maximální rychlost ve výšce 8000 m je 1 810 km/h (Mach 1,5). Stoupavost stroje je 200 m/s a jeho dostup 15 600m. Bojový rádius letounů MiG-27 je 780 km.  MiG-27K je vyzbrojen neřízenými raketami S-5, S-8, S-13, S-24. Z řízených střel typu vzduch-země může nést následující:

Mikojan-Gurevič MiG-27 (v kódu NATO: „Flogger-D/J“) je sovětský útočný a bitevní letoun s měnitelnou geometrií křídel, který dodnes slouží v některých státech světa. Je uzpůsoben k činnosti v malých výškách a k vedení útočného boje proti pozemním cílům.

The Mikoyan MiG-27 (; NATO reporting name: Flogger-D/J) is a variable-geometry ground-attack aircraft, originally built by the Mikoyan-Gurevich design bureau in the Soviet Union and later licence-produced in India by Hindustan Aeronautics as the Bahadur ("Valiant"). It is based on the Mikoyan-Gurevich MiG-23 fighter aircraft, but optimised for air-to-ground attack. Unlike the MiG-23, the MiG-27 did not have widespread use outside Russia, as most countries opted for the Mikoyan-Gurevich MiG-23BN and Sukhoi Su-22 instead. It remains in service only with the Kazakh Air Forces in the ground attack role. All Russian, Indian and Ukrainian MiG-27s have been retired.


Vznik a vývoj.

Pavel Suchoj začal kariéru leteckého konstruktéra ve 30. letech 20. století v ruském vývojovém leteckém úřadě (v ruštině "OKB"), který řídil v té době Andrej Tupolev. V době německé invaze do SSSR v létě 1941, se Suchoj vypracoval na vedoucího své vlastní konstrukční kanceláře. Avšak přesto, že se mu podařilo navrhnout několik slibných konstrukcí, z mnoha důvodů ani jedna z nich neuspěla, přičemž v roce 1949 bylo výsledkem zavření konstrukční kanceláře. V roce 1953 se, po Stalinově smrti, podařilo Suchoji vrátit do čela své konstrukční kanceláře. Prvním úkolem obnovené kanceláře byl vývoj nové taktické a záchytné stíhačky pro vzdušné síly SSSR (VVS). Základem obou strojů měl být pokročilý motor "AL-7F" s přídavným spalováním, který se vyvíjel v továrně na výrobu motorů, jejíž šéfem byl Archip Ljulka.  Na základě doporučení získaných od Ústředního institutu aerodynamiky a hydrodynamiky (CAGI) Suchoj představil dva konstrukční návrhy, které byly velmi podobné, až na rozdílné uspořádání nosné plochy. První z nich měl delta křídlo, a tovární písmeno "T" (jako treugolnyj - trojúhelníkovitý). Byl zvažován k použití v roli taktické a zároveň i záchytné stíhačky, a nesly označení T-1 a T-3, přičemž T-3 (záchytný stíhač) měl zabudovaný radar. Druhý návrh obsahoval šípové křídlo, a byl označován jako "S" (strelovidnyj - šípovitý). Jako prototyp taktické stíhačky byl označen S-1. Oba stroje měly v přední části otvor pro přístup vzduchu k motoru a výfuk v zadní části, šípovité ocasní plochy a bublinový překryt kabiny.  Jak se ukázalo, výběr delta křídla pro záchytnou stíhačku byl dobrým krokem pro kvalitní výkon ve velkých výškách. Návrh T-1 byl zanechán, ale koncept záchytného stíhače T-3 se později vyvinul do stroje Suchoj Su-9. Koncept S-1, se šípovitým křídlem, poskytoval lepší ovladatelnost v menších výškách, čímž ho dělal vhodným na roli taktické stíhačky. Bylo uděleno povolení k zahájení vývoje, přičemž první prototyp a stroj na pozemní zkoušky byly postaveny v roce 1955. Prototyp S-1 se poprvé vznesl 8. září 1955, pilotovaný zkušebním pilotem "A. G. Kočetkovem".  Koncept S-1 byl pro sovětské letectvo velkým krokem vpřed, ale zkušební lety neprobíhaly až tak hladce. Motory AL-7F se ukázaly problematickými. Přesto bylo evidentní, že stroj měl vysoký potenciál; během zkušebního letu v dubnu 1956 s ním dosáhl pilot" V. N. Machalin" rychlosti 2 170 km/h v přímém letu, což bylo mnohem více než stanovovaly požadavky. Ještě předtím než byl stroj odeslán k vojsku na letové zkoušky, bylo uděleno povolení k produkci malé série, určené na zkoušky, pod názvem Su-7. Letadlo bylo představeno 24. června 1956 na letecké přehlídce na letišti Tušino u Moskvy. Pozorovatelé NATO mu udělili kódové označení ""Fitter"", což bylo později po zavedení novějších verzí Su-7 upravené na ""Fitter-A"".  Verze ""Fitter-A"" byla jednou z prvních sovětských nadzvukových stíhaček a trpěla podobnými omezeními jako v té době mnoho jejích protivníků - nízká výdrž, malý dolet a omezený náklad zbraní (1 000 kg). Typická výzbroj Su-7 zahrnovala: Let bez přídavných palivových nádrží byl možný, přičemž vznikl dodatečný prostor pro nesení dalších zbraní, ale to tak dramaticky zkrátilo dolet, že tato konfigurace se téměř nepoužívala.  Letadla Su-7 trpěla vysokou vzletovou a přistávací rychlostí a při troše neopatrnosti se mohlo zřítit i přes relativně vysoké rychlosti a narazit na přistávací dráhu. Kvůli tomu byly zavedeny dvojité brzdící padáky, což po přistání umožnilo prudce snížit rychlost a zamezit nehody. Na zkrácení vzletu se používaly rakety Rato, které byly po vzletu odhozeny, ale kvůli své vysoké ceně byly používány jen zřídka. Letadlo také trpělo tuhým řízením, které však bylo kompenzováno spolehlivým a efektivním autopilotem.  Mezi jeho kladné vlastnosti patřil například dvojitý kanón NR-30 jehož střelba byla nesmírně účinná. Střílel náboje ráže 30 × 155 mm, což bylo více než srovnatelný západní kanón ADEN/DEFA, střílející náboje ráže 30 × 113 mm. Letadlo bylo zároveň velmi stabilní zbraňovou platformou, bylo snadno ovladatelné, schopné letět velmi rychle a hladce těsně nad zemí a bylo nebezpečné pro jakéhokoliv protivníka, který se na něj odvážil v malé výšce zaútočit. Bylo velmi odolné, což je pro útočný bombardér velkou výhodou, jeho motor AL-7F mohl nasát i větší předměty a nepoškodil se, co by v případě srovnatelného západního motoru skončilo jeho destrukcí. Říká se, že na letadle nebylo ani jediné označení "nestoupat" a pitotova trubice byla tak pevná, že se na ní daly dělat shyby.

Varianty.

Su-7BM.

Zjistíc nedostatky u Su-7 předložilo sovětské vojenské letectvo požadavek na prodloužení doletu ještě předtím, než byl "Su-7B" zařazen do první linie. Výsledkem byl "Su-7BM", přičemž písmeno "M" znamenalo "modernizovaný". Měl instalované křídlové nádrže, jež zvýšily zásobu neseného paliva na 3 755 litrů. Také byly upraveny podkřídelní závěsníky, aby byly schopny nést čtyři 620 litrové přídavné nádrže, používané při přeletech.  Jiná zlepšení zahrnovala systém pro snížení nebezpečí nasátí cizího předmětu do motoru, za použití výfukových plynů z motoru, hnané přes potrubí do přední části, který čistil cestu před letadlem; autopilota, vylepšenou avioniku; motor" AL-7F-1-150" s tahem větším o 5% při použití přídavného spalování a vystřelovací sedadlo "KS-3". Su-7BM byl do služby zařazen v roce 1963, přičemž do roku 1965 jich bylo postaveno 290.

Su-7BKL a Su-7BMK.

Další sériově vyráběnou verzí byl Su-7BKL. Hlavní změnou oproti předchozím verzím byl nový podvozek určený k provozu v drsných podmínkách, s větším předním hydraulicky ovladatelným kolem a pomocnými ližinami přidanými na hlavní podvozkové nohy, určené pro operace na rozbahněném a zasněženém terénu. Byly zkoušeny i stroje s čistě ližinovým podvozkem, které byly překvapivě velmi zdařilé, avšak zůstalo při klasické formě podvozku. Zásoba neseného paliva byla opět zvětšena přidáním nádrže do trupu, zvýšíc tak nesené množství paliva na 4 030 litrů. Byly také zavedeny objemnější přídavné palivové nádrže, které mohly pojmout 950 a později až 1 150 litrů paliva; takové nádrže mohl Su-7BKL nést jen dvě. Další změny zahrnovaly:  Od konce 60. let často nesl Su-7 kontejner s radarovým rušičem "SPS-141". Su-7BKL byl sériově vyráběn od roku 1965, přičemž do zastavení výroby v roce 1971 bylo vyrobeno 267 ks.  Exportní verze Su-7BKL se nazývala "Su-7BMK", který byl zaveden do výroby spolu s Su-7BKL. Byl velmi podobný jako Su-7BKL, kromě podvozku, který byl převzat z verze Su-7BM a neměl zbraňový počítač. Celkem bylo do roku 1971 vyrobených 441 Su-7BKL.

Su-7U a Su-7UMK.

V době kdy byl Su-7 ve velkých množstvích zaváděn do služby v letectví SSSR, hlavním sovětským pokročilým cvičným letadlem byl MiG-15UTI, který byl vnímán jako stroj s nedostatečným výkonem, potřebným aby se piloti vyškolili na nadzvukové letouny, které se v 60. letech dostávaly do služby. Po vypracování několika projektů v roce 1964, bylo konstrukční kanceláři Suchoj v roce 1964 uděleno povolení na vývoj dvoumístné cvičné verze Su-7, která měla interní označení ""U-22"", přičemž písmeno "U" znamenalo " učebnyj" - cvičný.  Byly postaveny 2 prototypy, a první z nich se vznesl 25. října 1965, pilotovaný zkušebním pilotem "J.E. Kukuševem". Tento stroj byl zaveden do sériové výroby jako "Su-7U", v roce 1966, přičemž do skončení výroby v roce 1971 bylo postaveno 367 ks. Některé z nich byly přiděleny k protivzdušné obraně, která byla oddělenou součástí vzdušných sil SSSR. Šlo o zvláštní krok, protože protivzdušná obrana neměla ve výzbroji žádné Su-7, ale kvůli nedostatku nadzvukových cvičných letadel se musela spokojit se strojem Su-7U. Stroji bylo v kódovém označení NATO přiděleno jméno ""Moujik"" (Mužik).  Stroj Su-7U konstrukčně vycházel z verze "Su-7BM", s avionikou, dvojitým brzdícím padákem a úchyty na pomocné vzletové rakety Rato převzatými ze stroje "Su-7BKL". Trup byl rozšířen o 20 cm, aby se vytvořilo místo pro druhý kokpit. Za kokpitem se táhl viditelný tunel, ve kterém byla uložena kabeláž a palivové vedení ve snaze oddělit jich co nejvíc od horkého motorového prostoru. Mezi předním a zadním kokpitem byla bariéra, přičemž instruktor na zadním sedadle komunikoval s žákem na předním sedadle pomocí interkomu. Obě části kokpitu byly samostatně přetlakované. Zadní sedadlo nebylo vyvýšené a tak měl instruktor velmi špatný výhled směrem dopředu. Aby se tento nedostatek odstranil, byl zabudován periskop, který se vztyčil po vysunutí podvozku. Žák i učitel seděli na vystřelovacích sedačkách KS-4, které obsahovaly systém postupného opuštění letadla, ve snaze zabránit kolizi při současné katapultaci obou pilotů.  Podvozek byl upraven přidáním kapalného chladicího systému, což umožňovalo opakované vzlety a přistání, jak to cvičení vyžadovalo. Ve skutečnosti bylo letadlo schopné boje, ponechalo si svůj dvojitý kanón "NR-30" a bojovou avioniku, i když přidání druhého sedadla snížilo zásobu neseného paliva a snížilo kapacitu nesených zbraní. Do tohoto stroje byl zabudován motor "AL-7F-1-200". Paralelně s cvičným Su-7U byla od roku 1968 až do konce výroby vyráběna i exportní verze Su-7UMK, přičemž bylo vyrobeno 44 ks. Až na drobné rozdíly v avioniky byla shodná s Su-7U a zachovala si kódové označení NATO "Moujik".

Bojové nasazení.

Přestože Su-7 nebyl v SSSR nikdy bojově nasazen, zúčastnil se několika konfliktů v zahraničí.

Egypt.

Egypt obdržel kolem 64 ks verze "Su-7BMK", které byly po začátku šestidenní války v červnu 1967 k dispozici, přičemž několik jich bylo zničeno na zemi. Avšak Sověti velmi rychle znovu vyzbrojili egyptské vzdušné síly do původní velikosti a Su-7 se ukázal být užitečným letadlem během lokálních šarvátkách v následujících letech. Zúčastnil se útoků na izraelské cíle na Sinajském poloostrově a po útoku velkou rychlostí unikal na domovské základny, aby se vyhnul stíhačkám izraelských vzdušných sil. Byl také použit na taktický průzkum, nesouce kontejner osazený britskými kamerami Vinten. Tato verze posloužila během války Jom Kippur. Egypťané byli s letadlem tak spokojeni, že v 80. letech mnohá z nich modernizovali vylepšenou avionikou.

Indie.

Indické vzdušné síly použily své "Su-7 Fitter-A" během Indo-Pákistánské války v roce 1971, kdy uskutečnil téměř 1 500 vzletů, přičemž ani jeden nebyl ztracen i přes intenzivní protileteckou palbu. Dva stroje byly zasaženy pákistánskými střelami Sidewinder a oběma se podařil bezpečný návrat na základnu.  Celkově je možné říci, že piloti si Su-7 oblíbili, i když si uvědomovali některá jeho omezení a některým dělala problém vysoká přistávací rychlost. I přesto, že Sověti považovali první verze Su-7 za jen o něco lepší než starší stroje MiG-17, postupným vývojem byly do výzbroje zařazované nové verze Su-7, nahradily starší a tyto pak sloužily spolehlivě až do 80. let, kdy byly postupně vyřazovány ze služby.

Uživatelé.

Su-7 se stal jednou z největších opor taktického letectva SSSR. Byl také vyvezeno do mnoha zemí Varšavské smlouvy, i jiných spřátelených zemí, jako například do Afghánistánu, Alžírska, Kuby, Egypta, Indie, Iráku, Libye, Severní Koreje, Sýrie a Vietnamu. Jedním z nejspokojenější zákazníků byla Indie, která zakoupila 230 ks verze "Su-7BMK" a "Su-7UMK". Ve vzdušných silách SSSR a zemích Varšavské smlouvy byly první verze Su-7 ponechány v tovární barvě kovu. To však nebylo pro nízko letící útočné letadlo praktické a tak bylo vyvinuto množství kamuflážních schémat, většina zahrnovala bleděmodrou spodní část trupu a kamuflážní pole různých barev na vrchu stroje, které se lišily od země k zemi, podle oblasti ve které sloužil. V současné době zůstal letoun ve službě pouze v Severní Koreji.

Specifikace (Su-7BKL).

Zdroj: Green, Suchoj

Suchoj Su-7 (V kódu NATO "Fitter-A") byl sovětský proudový taktický bombardér, který vznikl v padesátých letech 20. století. První prototyp vzlétl roku 1955 a letoun se začal sériově vyrábět od roku 1957. Původně byl zamýšlen jako taktický stroj určený pro manévrový vzdušný souboj, ale v této roli se neujal. Na druhou stranu se brzy objevila verze Su-7B, která se v 60. letech stala hlavním sovětským stíhacím bombardérem a útočným letounem. Su-7 byl ve své jednoduchosti robustní, ale mezi jeho nedostatky patřily krátký dolet a slabší výzbroj. Bylo počítáno s tím, že tento stroj bude schopný provádět jaderné útoky a že budou muset operovat z nezpevněných vzletových ploch. Proto byl podvozek vybaven koly s nízkotlakými pneumatikami a doplněn hydraulicky vysouvatelnými ližinami.  Letouny Suchoj Su-7 byly i ve výzbroji Československé lidové armády.

The Sukhoi Su-7 (NATO designation name: Fitter-A) is a swept wing, supersonic fighter aircraft developed by the Soviet Union in 1955. Originally, it was designed as a tactical, low-level dogfighter, but was not successful in this role. On the other hand, the soon-introduced Su-7B series became the main Soviet fighter-bomber and ground-attack aircraft of the 1960s. The Su-7 was rugged in its simplicity but its shortcomings included short range and light weapon load.


Vznik a počátky trati.

Hlavní a dvě vedlejší trati vznikly na základě německé vyhlášky z 15. května 1882. Šlo o hlavní trať z Cách (stanice Röthe Erde) přes Walheim, Raeren a Monschau do St. Vith a Prümu, vedlejší trať z Raerenu do Eupenu a další vedlejší trať z Walheimu do Stolbergu. Pro soustavu těchto tratí se vžil název Vennbahn, protože některé úseky tratí procházejí oblastí mokřadů (něm. „venn“ = mokřad) Hohes Venn, které jsou v současnosti přírodní rezervací Deutsch-Belgischer Naturpark. První úsek trati z Cách do Monschau (48 km) byl otevřen 30. července 1885. 3. srpna 1887 byla dokončena trať z Raerenu do Eupenu i do Herbesthalu. Zájmy místních majitelů průmyslových závodů urychlily vybudování další trati do Walheimu (13 km), která byla otevřena 21. prosince 1889. Rostoucí frekvence dopravy na začátku 20. století si vyžádala zdvojkolejnění tratí. V průběhu první světové války byly tratě Vennbahn intenzivně využívány německou armádou z důvodu zamýšlené invaze do Francie.

Stav po 1. světové válce.

Porážka Německa v roce 1918 a následně podpis Versailleské smlouvy způsobily změnu hranic v celé oblasti. Mezinárodní hranice se posunuly na východ a bývalá německá teritoria, včetně okresů Eupen a Malmédy, připadla Belgii. V období od 23. ledna 1920 do 4. ledna 1923 se speciálně ustanovená komise snažila vyřešit hraniční spor mezi Německem a Belgií v této oblasti. 1. listopadu 1921 byla k belgickému území připojena sekce tratě Raeren – Kalterherberg a 6. listopadu 1922 byla železnice inkorporována společně s pozemky, po kterých vedla, a také s příslušnými drážními budovami. Tato trať překračuje území okresů Cáchy a Monschau, tím vzniklo pět zmíněných exkláv, které i nadále zůstaly územní součástí Německa.  Protože belgická železniční trať obsluhovala obyvatele Německa, bylo potřeba přijmout mnohá speciální opatření, aby se na jedné straně zabezpečila práva Belgie jako suverénního státu a práva německého obyvatelstva na druhé straně. Zjednodušila se daňová politika, Belgičané pracující na železnici, případně žijící na jejích pozemcích, nepodléhali německému daňovému systému a nepodstupovali celní formality při překračovaní území. Podobně i cestující, kteří cestovali do destinací v Německu získali všechny výhody přepravních a tarifních podmínek státu. Vlakové soupravy vypravovaly Belgické železnice (SNCB), pasová kontrola probíhala v obou hraničních stanicích. Nákladní vlaky měly na tomto úseku zakázáno zastavit. V roce 1925 byla vybudována trať z Eupenu, čímž se zrušila celní kontrola při cestování z Belgie.

2. světová válka.

S nástupem nacismu v 30. letech 20. století začala doprava na Vennbahn upadat, což mělo za následek opětovné zjednokolejnění vedlejších tratí. 18. května 1940 byla východní část Belgie znovu připojena k Německu a 2. července 1940 byla Vennbahn triumfálně znovuotevřena jako výhradně německá trať. Během 2. světové války byla trať na mnoha úsecích těžce poškozena. Celý systém tratí byl po válce zrekonstruován a uveden do provozu v roce 1970, i když některé úseky zanikly.

Konec 20. století a současnost.

10. prosince 1973 byla v Bruselu podepsána nová mezinárodní dohoda, kterou se zjednodušily přepravní podmínky na trati. Dohoda vstoupila v platnost 1. února 1974. V důsledku dezolátního stavu některých úseků, limitované výšky tunelových portálů a vzniku nové trati přes Botzelaerský tunel se frekvence dopravy v 80. a 90. letech 20. století výrazně snížila, mnohé úseky byly úplně uzavřeny. Na konci 20. století se přilehlé regiony dohodly na zachování tratí z Eupenu do Raerenu, do Weywertzu a do Büllingenu z důvodu jejich přínosu pro cestovní ruch v dotčené oblasti. Opravy tratí byly hrazeny z grantů Evropského regionálního rozvojového fondu.

Vennbahn je název soustavy železničních tratí a zároveň skupiny pěti německých exkláv vytvořených belgickou železniční tratí, která prochází územím Německa mezi městy Rötgen a Monschau, jižně od Cách. Železniční trať je spolu s přilehlým územím vlastnictvím Belgie, což způsobilo vznik pěti navzájem oddělených exkláv, které jsou izolovány od zbytku Německa. Jedná se tyto exklávy: Munsterbildchen, Rötgener Wald (vytváří jižní část katastrálního území města Rötgen), Rückschlag, Mützenich, Ruitzhof. Administrativně náleží spolkové zemi Severní Porýní-Vestfálsko.

The Vennbahn (, "Fen Railway") is a former railway line that was built partly across what was then German territory by the Prussian state railways. It is now entirely in Belgium, because the trackbed of the line, as well as the stations and other installations, were made provisional Belgian territory in 1919 (permanent in 1922) under an article of the Treaty of Versailles.  This had the effect of creating six small exclaves of Germany on the line's western side, of which five remain. The treaty (not the location of the trackbed, "per se") also created one small Belgian counter-enclave, a traffic island inside a three-way German road intersection near Fringshaus.  The route is now a cycle way.


Mládí.

Rodiče Jeana Stablewského se počátkem 30. let vystěhovali z Polska za prací do Francie. Otec zde našel práci v dolech na severu země. Chlapec po smrti otce začal také pracovat na dole, ale vyučil se betonářskému řemeslu. Už od dětství tíhl k závodění na jízdním kole a ve čtrnácti letech se vydal se svým starým těžkým cestovním kolem na první závod. Když v tomto závodě kolo rozbil a sám se ošklivě zranil, otec mu závodění zakázal, ale posléze získal oporu ve své matce, a tak mohl začít se skutečným závoděním. Cyklističtí trenéři si jeho talentu povšimli a jako dorostenec začal závody vyhrávat. V roce 1948 získal francouzské občanství.

Závod míru 1952.

Ve Francii počátkem 50. let závodila řada dobrých cyklistů polského původu. Polští pořadatelé Závodu míru r. 1952 pozvali k účasti v pelotonu tým francouzských Poláků, v němž Jean Stablewski nemohl chybět. Ve svých dvaceti letech patřil k hvězdám 5. ročníku závodu. Vyhrál dvě nejdelší etapy: 2. května Lodž - Katowice (223 km) a 11. května Hřensko - Plzeň (210 km). V Katovicích oblékl žlutý trikot vedoucího jezdce a vezl jej čtyři etapy až do Lipska. Celkově skončil třetí.

Profesionální kariéra.

Úspěch v Závodě míru přivedl Stablewského do profesionálního pelotonu. Jean si záhy změnil jméno na Stablinski. Jako profesionál závodil patnáct let (1953 - 1968). Kromě vítězství na španělské "Vueltě" a na Mistrovství světa v italském Salò di Garda r. 1962 vyhrál čtyřikrát mistrovství Francie. Celkem dvanáctkrát se účastnil Tour de France, nejlépe skončil na 7. místě v r. 1961. V r. 1966 vyhrál úvodní ročník cyklistického maratonu (302 km) "Amstel Gold Race" na trati Breda - Meerssen v Nizozensku. Na sklonku kariéry r. 1967 obsadil 8. místo na Giro d'Italia. Francouzi mu říkali prostě - "Polák" ("Le Polac").  Zkušenosti mu během 60. let umožnily pomáhat k vítězstvím nejlepšímu cyklistovi té doby Jacquesovi Anquetilovi, byl dobrým organizátorem. Jeho koníčkem bylo fotografování a každou volnou chvíli se mu věnoval. Starý fotoaparát byl jeho cenou ze Závodu míru 1952.

Po skončení kariéry.

Po skončení aktivní dráhy se Stablinski věnoval obchodu s cyklistickým materiálem, na sport však nezanevřel a byl cyklistickým činovníkem ve francouzských klubových týmech. Jean Stablinski zemřel 22. července 2007 v Lille.

Jean Stablinski, původním jménem Jean Stablewski, 21. května 1932 Thun-Saint-Amand - 22. července 2007 Lille, byl francouzský silniční cyklista polského původu. Byl mistrem světa v silničním závodě jednotlivců v roce 1962 a vítězem Závodu kolem Španělska (Vuelta a España) v roce 1958.

Jean Stablewski (21 May 1932, Thun-Saint-Amand – 22 July 2007), known as Jean Stablinski, was a French professional cyclist from a family of Polish immigrants. He rode from 1952 to 1968, winning 105 races as a professional. He won the national road championship four times - 1960, 1962, 1963 and 1964. He was also world road champion in 1962, and won the Vuelta a España in 1958.


Rozšíření.

Místem původního rozšíření komule Davidovy je jihovýchodní Čína (především provincie Če-ťiang, Chu-nan, Chu-pej, Jün-nan, Kan-su, Kuang-si, Kuang-tung, Kuej-čou, S’-čchuan, Šen-si, Ťiang-si, Ťiang-su) a Tibet. Objevena byla na hranicích Číny s Tibetem v roce 1887 a semena poprvé přivezli do Evropy roku 1893. Vypěstované rostliny se ukázaly vhodné pro zahradnictví, proto začalo jejich množení a rozšiřování. V Česku roste komule Davidova od roku 1911; první keř vysadili v zámeckém parku v Průhonicích.  Komule se postupně rozšířila téměř po celé Evropě, roste od Středozemního moře na jihu po severní Norsko a od západního Španělska po Bulharsko na východě. Druh byl zaznamenán také na jihu Afriky, v Zambii, Zimbabwe a Jihoafrické republice. V Severní Americe roste na východním a západním pobřeží Kanady i Spojených států, téměř po celé Střední Americe a na severu Ameriky Jižní. Vyskytuje se skoro ve všech státech Austrálie, na Novém Zélandu i na Havaji. Ve většině těchto zemí se integrovala do tamní přírody.  V Česku se časem stala oblíbenou okrasnou dřevinou mnoha botanických zahrad, parků i zahrad soukromých, odkud má tendenci se šířit do volné přírody, kde zplaňuje; v roce 2000 byl zjištěn její nekontrolovaný růst též v české krajině.

Ekologie.

V místě svého původu, v Číně, roste na horských křovinatých svazích v nadmořské výšce od 800 do 3000 m. Rostlina je tolerantní k širokému spektru podmínek, daří se jí v pásmu mírném i subtropickém. Nejlépe prospívá na slunném a výhřevném stanovišti s dostatečně vlhkou a propustnou půdou zásobenou vápníkem, například na skládkách stavebního odpadu; nevadí jí ani znečištěné ovzduší. Je-li rostlina v polostínu, málo kvete a následně v zimním období snáze namrzá. S příchodem jara obvykle dobře regeneruje a mívá roční přírůstky větví až 2 m dlouhé. Obvykle začíná kvést ve věku dvou let. Ploidie druhu je 4x = 2n = 76. Tento fanerofyt raší poměrně pozdě, obvykle až v květnu, a kvete od července do září.

Popis.

Keř vysoký 2 až 5 m s mírně čtyřhrannými letorosty, které jsou na koncích porostlé krátkými, šedoplstnatými, hvězdovitými chlupy, vyrůstá z bohatě větvených, ale nepříliš hlubokých kořenů. Kůra je brázditá, vláknitá, šedavě hnědá až načernalá. Listy s krátkými řapíky vyrůstají vstřícně, jejich čepele jsou vejčitě kopinaté, dlouhé 8 až 18 cm a široké 5 až 8 cm, na bázi jsou klínovité, na konci zašpičatělé, po okraji hustě pilovité, na líci tmavě zelené a lysé, na rubu šedavě plstnaté a mají 9 až 14 párů žilek.  Květy jsou oboupohlavné a vytvářejí úzká hroznovitá květenství vyrůstající na koncích letorostů, vonné květy mají krátké stopky s čárkovitými listenci. Květenství je válcovité, přímé nebo na konci převislé, dlouhé 10 až 30 cm a široké 3 až 5 cm. Zvonkovitý kalich je asi 3 mm dlouhý a jeho čtyři zelené, špičaté cípy jsou hustě chlupaté. Řepicovitá koruna má úzkou trubku asi 10 mm dlouhou, na konci s lemem rozšířeným do čtyř laloků, u botanického druhu mají korunní lístky barvu lila (pastelově fialovou). Čtyři tyčinky s drobnými prašníky jsou kratší než korunní trubka, dvoudílný semeník je protáhle vejčitý, čnělka nese kyjovitou bliznu. Rostlina není samosprašná a tvorba semen je závislá na opylovačích. Květy produkují hodně nektaru a proto mají opylovačů dostatek, jsou to hlavně včely, motýli (denní i noční), sršně a v Americe i kolibříci.  Plod je hnědá, úzce vejčitá, dvoupouzdrá, vícesemenná tobolka, asi 7 mm dlouhá a na vrcholu zašpičatělá. Otevírá se dvěma chlopněmi a obsahuje asi 3 mm velká, nahnědlá semena s křidélky. Rozložitý keř vyprodukuje za sezónu několik miliónů semen, která jsou zralá již asi tři týdny po opylení, zimu však přečkávají v uzavřených tobolkách na rostlině a jsou uvolňována až s příchodem jara. Více než 95 % semen je rozptýleno dále než 10 m od rostliny, mohou také být po dopadu roznášena vodou. V půdě si zachovávají vysokou životnost asi 2,5 roku, poté rychle klesá. Nemají vrozenou dormanci a pro klíčení potřebují světlo, teplotu od +6 do +25 °C a vlhkost. Rostliny se velice snadno reprodukují též bylinnými nebo dřevitými řízky z větví nebo odkopky z kořenů. Kvete na letošních výhonech a proto je doporučen každoroční jarní řez, po kterém dobře regeneruje, pozdější má negativní vliv na kvetení následného roku.

Invazní schopnosti.

Komule Davidova má potenciál pro rychlou expanzi na nová území. Pravidelně uzrávají velká množství semen, jejich rozptylování větrem a vysoká míra klíčivosti pozitivně přispívají k šíření. Vytvářejí houštiny na neobhospodařovaných plochách podél železnic i silnic a lehká semena se úspěšně šíří podél dopravních koridorů. Jsou rozvážena společně s nákladem nebo prostě rozfoukávána prouděním vzduchu jedoucích vozidel. Po dopadu na místa s narušenou půdou jsou ochotná tolerovat širokou škálu fyzických podmínek, vyklíčit a brzy vykvést. Je za invazní druh považována hlavně v Austrálii a na Novém Zélandu, kde silně konkurují původní vegetaci, brání ji v růstu i rozmnožování. Na severním novozélandském ostrově bylo v národním parku Urewara shledáno až 2500 rostlin na ploše 1 hektaru (jedna rostlina na 4 m²).

Význam.

Jelikož komule Davidova v současné době patří mezi nejoblíbenější zahradní rostliny a je hojně vysazována, stala se pro zahradnický průmysl hospodářsky významnou rostlinou. Oblibu si získala kvůli nenáročnosti pěstování, dlouhé době kvetení, barevným a vonným květům a atraktivitě pro motýly. Bylo vyšlechtěno přes devadesát kultivarů s rozdílnými tvary a barvou květů či listů, odlišnou morfologií či odolností vůči chladu. Nyní existují i rostliny s neplodnými semeny. Květenství tak mohou být tvořena květy s barvou od bílé po tmavě fialovou, případně jsou dvoubarevná; některé kultivary mají panašované listy. U některých odrůd dosahují květenství délky až 80 cm.  Listy keřům okusuje skot i kozy, na rozdíl od jelení zvěře. Jsou ožírány slimáky a vysávány mšicemi, molicemi a roztoči. Pokud jde o hmyz, napadají je nosatci rodů "Cleopus", "Gymnaetron", "Merus" a klopušky rodu "Campylomma".

Možnost záměny.

Druhou komulí, v české krajině vysazovanou jen vzácně, je komule střídavolistá. Ta se odlišuje, jak již druhové jméno napovídá, především střídavě vyrůstajícími listy, nižším a rozložitějším růstem keře a růžově purpurovými květy sestavenými do hustých, kulovitých svazečků na větvích z předešlého roku. Ploidie tohoto druhu je 2n = 38.

Komule Davidova ("Buddleja davidii") je opadavý, nepravidelně stavěný keř s dlouhými letorosty, který v létě kvete mnoha drobnými, nafialovělými květy. Ty přitahují velké množství motýlů; odtud pochází jedno z jeho lidových jmen - motýlí keř. Je jedním ze dvou druhů rodu komule, které se v České republice pěstují jako okrasné rostliny. Dřevina dostala rodové jméno na počest anglického klerika a botanika Adama Buddlea a druhové jméno podle svého objevitele, francouzského misionáře a botanika Armanda Davida.

Buddleja davidii (spelling variant "Buddleia davidii"), also called summer lilac, butterfly-bush, or orange eye, is a species of flowering plant in the family Scrophulariaceae, native to Sichuan and Hubei provinces in central China, and also Japan. It is widely used as an ornamental plant, and many named varieties are in cultivation. "B. davidii" is named after the French missionary and explorer in China, Father Armand David, who was the first European to report the shrub. It was found near Ichang by Dr Augustine Henry about 1887 and sent to St Petersburg. Another botanist-missionary in China, Jean-André Soulié, sent seed to the French nursery Vilmorin, and "B. davidii" entered commerce in the 1890s.  "B. davidii" was accorded the RHS Award of Merit (AM) in 1898, and the Award of Garden Merit (AGM) in 1941.


Historie.

Území dnešního Estonska bylo osídleno již v 1. století. V roce 1212 dobyli pevnost Toompea v dnešním Tallinnu Dánové a země se tak dostala pod jejich vliv. V roce 1219 bylo severní Estonsko připojeno k Dánsku a zbytek země ovládl řád livonských rytířů, který v roce 1237 spojil své území s územím řádu německých rytířů. Během livonských válek (1558–1583) bylo území rozděleno mezi Švédsko a Kuronsko. Po Severní válce (1721) připadlo Estonsko Rusku, které ho rozčlenilo na Estonskou (ve zdroji chybně uvedena Kuronská) na severu dnešního Estonska a Livonskou (dnešní jižní Estonsko) gubernii a začalo užívat ruskou vlajku.  29. září 1881 bylo založeno v Tartu studentské sdružení "Vironia" (viz historický kraj Virumaa). Při této příležitosti byla poprvé vyvěšena modro-černo-bílá vlajka, shodná se současnou estonskou vlajkou. Podle jiného zdroje byla vlajka touto společností poprvé představena 4. června 1886 obyvatelům města Otepää. Barvy symbolizovaly nebe, zemi a sníh. Tato vlajka díky pokrokovým myšlenkám sdružení znárodněla a stala se symbolem boje za nezávislost. V roce 1896 byla zakázána ale po bolševické revoluci (7. listopadu 1917), oddělení Estonska od Ruska (28. listopadu 1917) a vyhlášení nezávislosti (24. února 1918) byla (až) 27. června 1922 uzákoněna státní vlajkou. Poměr stran byl stanoven na 7:11. Barvy ale byly vykládány odlišně: modrá symbolizovala vzájemnou důvěru a věrnost, černá předchůdce Estonců a bílá touhu po svobodě.  21. června 1940 obsadila sovětská vojska na základě smlouvy s hitlerovským Německem Pobaltí. O den později byla připojena nově vzniklá Estonská sovětská socialistická republika k Sovětskému svazu a zavedena nová vlajka svazové republiky podle vzoru sovětské vlajky a použití dosavadní vlajky bylo zakázáno. Nová vlajka byla tvořena červeným listem o poměru 1:2 se žlutým srpem a kladivem v horním rohu, nad kterým byly žluté iniciály ENSV (). Na mezinárodním poli se užívala pouze sovětská vlajka.  V letech 1941–1944 bylo území okupováno Německem (patřilo pod Říšský komisariát Ostland) a užívalo jeho vlajku. Poté byly vráceny předválečné vlajky.  6. února 1953 byla zavedena nová vlajka Estonské SSR. Vlajku o poměru 1:2 tvořil nadále červený list se srpem a kladivem v horním rohu. Nad ně přibyla červená, žlutě lemovaná, pěticípá hvězda stejně jako na sovětské vlajce. V dolní části byla vlajka doplněna modrým, zvlněným pruhem a přes něj ještě dvěma úzkými, bílými (stejně zvlněnými) proužky.  Při velkých společenských změnách v Sovětském svazu v druhé polovině 80. let bylo usnesením Estonského nejvyššího sovětu povoleno 23. června 1988 užívat tradiční estonské vlajky. Charakter státní vlajky však měla i nadále vlajka Estonské SSR. 12. března 1990 vyhlásilo Estonsko svrchovanost v rámci Sovětského svazu. 8. května 1990 byl název země změněn na "Estonská republika" a byl přijat zákon o státní symbolice. 16. října 1990 byla vlajka s konečnou platností uzákoněna v podobě z let 1922–1940. 20. srpna 1991 pak byla vyhlášena úplná nezávislost.

Vlajky estonských krajů.

Estonsko je členěno na 15 krajů (), které mají své vlajky. Vlajky krajů jsou tvořeny bílo-zelenou bikolórou, kde jsou v bílém pruhu umístěny znaky příslušných krajů. Názvy oblastí jsou na různých mapách uvedeny s koncovkou -maa, označující estonský kraj. Všechny vlajky krajů mají poměr stran 7:11.

Vlajka Estonska je horizontální trikolóra tří barev: modré, černé a bílé. Poměr stran vlajky je 7:11.  Barvy estonské vlajky symbolizovaly v původní verzi nebe (modrá barva), zemi (černá) a sníh (bílá), později však byly vykládány i odlišně.  Prezidentská vlajka je státní vlajka doplněná velkým státním znakem.

The national flag of Estonia () is a tricolour featuring three equal horizontal bands of blue (top), black, and white. The normal size is . In Estonian it is colloquially called the ""sinimustvalge"" (), after the colours of the bands.  First adopted on 21 November 1918 after its independence, it was used as a national flag until 1940 when the Soviet Union occupied Estonia. After World War II, from 1944 to 1990, the Soviet Estonian flag consisted first of a generic red Soviet flag with the name of the republic, then changed to the red flag with a band of blue water waves near the bottom. The Estonian flag, which was also used by the Estonian government-in-exile, was officially re-adopted 7 August 1990 one year before its official restoration of independence.


Život.

Arnold Van Gennep se narodil roku 1873 v německém Ludwigsburku. Od roku 1879 ale pobýval ve Paříži, kde studoval lingvistiku, egyptologii, arabistiku, sociologii a dějiny náboženství přírodních národů. Roku 1897 odchází Van Gennep na čtyři roky do Polska, kde působí jako lektor francouzštiny. Později se vrací zpět do Francie, ve které pracuje jako tlumočník ve státní správě. V roce 1904 získává Van Gennep doktorát na Sorbonně na základě výzkumu tabu a totemismu na Madagaskaru a rozsáhlých prací o australských mýtech a legendách.  Roku 1912 se stěhuje do Švýcarska, kde je jmenován profesorem etnologie (volkskunde) na univerzitě v Neuchâtelu. Po třech letech profesury však z univerzity odchází kvůli své kritice neutrality Švýcarska za první světové války. Po svém odchodu z postu profesora sloužil Arnold Van Gennep ve francouzské armádě a následně byl krátce zaměstnán na francouzském ministerstvu zahraničí. Nakonec se však rozhodl usadit ve francouzském Bourg-la-Reine a živit se jako badatel na volné noze. Nikdy nepůsobil ve Francii v akademické funkci.

Výzkum.

Van Gennep sám sebe považoval hlavně za etnologa, respektive folkloristu. Z části byl ovlivněn sociologickou školou Émile Durkheima, kterou později v některých postojích kritizoval. Původně se zabýval studiem mimoevropských kultur, zejména australských a afrických, později však zkoumá hlavně folklorní tradice ve frankofonních zemích. Zřejmě i proto je jeho výzkum religionistiky založen hlavně na folkloristickém materiálu. Kromě řady deskriptivních prací publikoval také příspěvky ohledně metodologie. Zastával názor, že folkloristika nemá pracovat pouze s texty, ale také zkoumat sociální skupiny. Jeho nejznámějším dílem se stala publikace Přechodové rituály (Les rites de passage), vydaná v roce 1909. V té se Arnold Van Gennep zabývá studiem, popisem a klasifikací obřadů, které symbolizují přechod jedince či skupiny z jedné sociální pozice do druhé. Studiem tohoto tématu, které mu přineslo věhlas, se však později paradoxně přestal zabývat.

Dílo.

Asi nejznámější dílo Van Gennepa je "Les rites de passage" ("Přechodové rituály"). Zabývá se v něm klasifikací rituálů, čímž zasahuje jak do etnologie, tak do religionistiky

Bibliografie.

česky

Charles-Arnold Kurr Van Gennep (24. dubna 1873 – 7. května 1957) byl francouzský antropolog, religionista a etnolog. Často se o něm mluví jako o zakladateli moderní francouzské etnologie.

Arnold van Gennep, in full Charles-Arnold Kurr van Gennep (23 April 1873 – 7 May 1957) was a Dutch-German-French ethnographer and folklorist.


Vývoj.

Po druhé světové válce zůstalo na území Československa značné množství draků z německých letounů Messerschmitt Bf 109G a K. Jelikož chyběly originální německé motory Daimler-Benz DB 605 (jejich obrovská zásoba byla zničena během dodnes neobjasněného požáru bývalého cukrovaru v Krásném Březně, který předcházel ústeckému masakru), bylo rozhodnuto o osazení těchto draků motory Jumo 211 (s československým označením M-211F). Výrobou těchto letadel byla pověřena pražská továrna Automobilové závody, n. p., závod 2 (Avia) a Letecké závody, n. p., výroba Letňany (Aero). Kormidla a křidélka dodávaly také Letecké závody, n. p., výroba Letňany, avšak z výrobních prostor bývalého Letovu, Letecké závody, n. p., výrobna Malešice dodávaly pohonné jednotky M-211 a Letecké závody, n. p., výrobna Jinonice vrtule i s kužely. Výkony letounů však byly problematické, a tak si stroj u československých pilotů vysloužil přezdívku „Mezek“. Zálet upraveného stroje (C-210) provedl 25. dubna 1947 tovární zalétávací pilot Petr Široký. Letouny se vyráběly od roku 1947 do roku 1949 a celkem bylo vyrobeno 450 kusů jednomístných S-199 a 82 kusů dvoumístné verze označené CS-199.

Bojové užití.

První sériové letouny byly dodávány od 2. února 1948 k leteckým plukům 7 a 8 3. letecké divize v Brně, kam bylo do 2. dubna přelétnuto minimálně 32 strojů. Další dodávky pokračovaly také v následujících měsících. Od 14. dubna 1948 byly zahájeny přelety S-199 do Českých Budějovic k LP 4 a Stíhacímu výcvikovému středisku, fungujícímu v rámci LP 5. Oba pluky byly součástí 2. letecké divize. Do 29. července přelétlo minimálně 37 strojů do Českých Budějovic, v témže období byly první S-199 dodány také k LP 1 ve Zvolenu, náležejícímu do svazku 4. letecké divize a k Letecké vojenské akademii v Hradci Králové a Pardubicích. Současně pokračovaly dodávky i k LP 4 po jeho přemístění z Českých Budějovic do Plzně, k němuž došlo na konci července 1948. Do roku 1949 tak všechny tehdy existující stíhací pluky nahradily doposud používanou bojovou techniku výhradně letouny S-199. 30. června 1949 k nim přibyl LP 3 u 3. letecké divize v síle dvou letek, posílený ještě téhož roku o letku třetí. „Mezky“ počátkem roku 1949 obdrželo také Bezpečnostní letectvo, které je nasadilo u svých Leteckých hlídek.  Monopolní postavení S-199 ve výzbroji Československého letectva skončila rokem 1951, kdy bylo zahájeno přezbrojení na proudovou techniku. Dnem 1. června 1951 se S-199 staly výhradní výzbrojí nově ustavené 22. letecké divize, v jejíž sestavě se nacházely letecké pluky 3, 4 a 18. Divize byla určena k součinnosti s bitevním a bombardovacím letectvem k podpoře bojové činnosti pozemního vojska. Kromě toho typ sloužil ještě v Leteckém učilišti, v původní čistě stíhací roli u 51. leteckého pluku v období 1951-1953, a od 1. listopadu 1953 u 6. leteckého stíhacího pluku proudového jako dočasná výzbroj do jara 1955. V létech 1953 až 1955 operovaly S-199 také u 3. letky 45. dělostřeleckého průzkumného pluku.  Poslední stroje dosloužily počátkem léta 1955 u 6. stíhacího leteckého pluku, 45. dělostřeleckého průzkumného pluku a 1. i 2. leteckého školního pluku Leteckého učiliště.  Když roku 1948 vznikl stát Izrael, OSN zakázala dovoz zbraní do oblasti Blízkého východu. Zbraně se tam začaly dostávat nelegálně a jediným státem, který se rozhodl pro zbrojní podporu Izraele, bylo tehdejší Československo. Byla zahájena akce DI (Důvěrné Izrael), v jejímž rámci bylo do Izraele tajně dodáno z ČSR mimo jiné i 24 letounů S-199 nebo letouny Supermarine Spitfire. Šlo o součást izraelské Operace Balak. Tyto dodávky umožnily Izraelcům během první arabsko-izraelské války obhájit svůj nový stát. První úspěšnou misí byl útok čtyř Avií 101. peruti Chel Ha Avir na arabská vojska u mostu Gešer ad Halom („Až sem“), díky kterému zastavili postup Arabů na Tel Aviv. Židé letoun přezdívali "Sakin" nebo "Meser" („Nůž“) nebo prostě "Messerschmitt".

Specifikace.

Údaje podle díla "Illustrated Guide to the Israeli Air Force"

Avia S-199 byl poválečný československý jednomístný jednomotorový stíhací letoun, jehož konstrukce se skládala z draku německého stíhacího letounu Messerschmitt Bf 109G osazeného motorem Jumo 211 původně určeným pro bombardéry, i s vrtulí. Slabší motor zhoršil výkony, těžká (byť zmenšená) vrtule zhoršila letové vlastnosti. Vzniklo tak pilotážně náročné letadlo, se kterým měli především piloti mnoho starostí. V době od prodeje Spitfirů Izraeli až do příchodu MiGu-15 však S-199 tvořil základ československého stíhacího letectva.

The Avia S-199 is a propeller-driven fighter aircraft built after World War II, notable as the first fighter obtained by the Israeli Air Force, and used during the 1948 Arab-Israeli War.  Constructed in Czechoslovakia, with parts and plans left over from Luftwaffe aircraft production, the aircraft had numerous problems and was generally unpopular with its pilots. Czechoslovak pilots nicknamed it "Mezek" ("Mule"), while in Israel it was officially known as the "Sakeen" ("knife" in Hebrew). In practice, the aircraft was more often called Messerschmitt or "Messer" (which also means "knife", in German and Yiddish).


Život.

Larrey pocházel z malého pyrenejského městečka Beadean, kde byl otec měšťanem. Ve 13 letech však osiřel a výchovu převzal strýc Alexis, který byl šéfchirurgem v Toulouse a tam založil první vojenskou nemocnici. Larrey vstoupil u něho do učení a po šesti letech pak odešel studovat medicinu do Paříže, kde byl jeho učitelem přednosta chirurgie v Hôtel-Dieu Pierre Joseph Desault.  Larrey vstoupil roku 1787 jako chirurg do služeb námořnictva a jeho prvním postem byla funkce lodního lékaře na fregatě La Vigilante. Brzy však opouští námořnictvo a od roku 1788 byl sekundářem v Invalidovně, kde jeho představeným a přítelem byl Sabatier. Roku 1794 se Larrey oženil - jeho vyvolenou byla Marie Elisabeth Laville-Lerouxová nadaná malířka. Roku 1792 se stává Larrey chirurgem I. třídy (obdoba dnešní atestace) a slouží jako armádní chirurg u rýnské armády a brzy je jmenován hlavním chirurgem pod velením generála Custina. Roku 1794 byl pak hlavním chirurgem 14. armády a současně reorganizoval studium na "L’Ecole de chirurgie et d’anatomie" v Toulonu a stal se profesorem na "L’Ecole militaire de sante Val-de-Grace" v Paříži (1796). Jeho novátorský přístup k zdravotní armádní službě narážel na hradbu nepochopení, až mladý generál Bonaparte mu nechal volnou ruku pro organizační změny. Larrey se stal roku 1798 šéfchirurgem při Bonapartově tažení do Egypta a zde se proslavil úspěšnou operací těžkého poranění ramene generála Fugiere v pozemní bitvě u Abukiru (25. července 1799). Jakoby spjat s Napoleonem neviditelnou pupeční šňůrou je účasten všech dalších tažení Napoleona. Roku 1802 se stává hlavním chirurgem konsulské gardy a současně generálním inspektorem zdravotní služby armády. Roku 1805 pak je jmenován hlavním chirurgem císařské gardy. Roku 1809 byl povýšen do šlechtického stavu s titulem baron. Stal se osobním lékařem Napoleona (spolu s Corvisartem a chirurgem Yvanem) Napoleona provázel i na jeho posledním tažení a v bitvě u Waterloo (18. června 1815) byl zajat. Jelikož exterierem (postavou) připomínal Napoleona měl být omylem zastřelen. Byl však pobočníkem maršála Blüchera poznán, protože 2 roky předtím zachránil jeho synovi život, byl s poctami přijat Blücherem i Wellingtonem, propuštěn a čestnou eskortou doprovozen do Francie. Během restaurace se veřejně neangažoval a uvítal roku 1830 revoluci. V době monarchie Ludvíka-Filipa zaujal opět čelné místo v organizaci zdravotní služby armády a na sklonku života ještě absolvoval inspekční cestu do Alžírska. Paradoxně zemřel na sněť po poranění dolní končetiny při návratu z Alžírska v městě Lyonu stár 76 let. Tělo bylo převezeno do Paříže a na hřbitově Pere Lachaise odpočívá dodnes. Jeho jméno je vyryto na Vítězném oblouku v Paříži. Roku 1850 odhalila nemocnice Val-de-Grace v Paříži Larreyovu sochu a v Beaudeanu v jeho rodném domě je dnes Larreyovo museum. O obrovském respektu, který si Larrey vydobyl svědčí i fakt, že Napoleon ve své závěti mu odkázal 100 000 franků, ale hlavně Napoleonův výrok: "“Larrey c’est l’homme le plus vertueux, que j’aie connu”" (Larrey je nejčestnější člověk, jakého jsem poznal). Larrey je autorem vysoce zajímavých, čtivých, skromných pamětí ("Memoires de chirurgie militaire et campagnes" Paříž, Smith 1812 -1 817, 4 svazky. 5. svazek Waterloo pak vyšel v Paříži, nakl. Bailliere roku 1841 reedice celých pamětí Remanences, Paříž 1983) Larreyův syn Hyppolite byl též vojenským lékařem a stal se osobním chirurgem Napoleona III.

Význam.

Jako vojenský chirurg se zabýval vylepšením organizace vojenské zdravotní služby a vypracoval roku 1793 ideu "“ambulance volante”" tedy létajících či lépe mobilních ambulancí. Tuto myšlenku přes tvrdý odpor svým rostoucím vlivem plně prosadil až ve Velké armádě a tím nejen že zásadně ovlivnil vývoj válečné mediciny, ale stal se zakladatelem oboru, kterému dnes říkáme akutní medicína. Myšlenka vycházela z osobního pozorování, že voják ošetřený brzy po zranění má mnohem větší šanci na přežití, než ten který je léčen až po mnoha hodinách. Také si všiml, že velká ztráta krve je významné "signum mali ominis" a proto kladl důraz na okamžité zastavení krvácení. Za tím účelem navrhl sanitní vůz tažený koněm či mulou, který by vyjížděl ještě v průběhu boje na bojiště. Tam personál ošetřoval raněné a zajistil transport imobilních do lazaretu umístěného těsně za bojištěm. Toto bylo zcela nové revoluční pojetí organizace lékařské polní služby, jelikož do té doby byly lazarety umístěny v hlubokém zázemí a byly proslulé svými špatnými léčebnými výsledky, které z velké části souvisely s pozdním léčebným zásahem. Plným právem tak je historie válečné chirurgie dělena na období před Larreyem a po Larreyovi. Odpor proti novinkám byl jak z důvodů své revolučnosti, tak i proto, že zdravotní personál tehdy nepožíval žádné ochrany v boji a byl vystaven stejnému či mnohdy většímu risiku jako řadový frontový voják (Červený kříž byl založen až roku 1863). Larreyova vstřícnost, soucítění s poraněným a obětavost byly proslulé až legendární a získaly si úctu a respekt vojáků a politiků všech bojujících stran. Larrey byl též prvním, který nedělal vůbec žádný rozdíl mezi vlastním a nepřátelským zraněným. S jeho jménem je spojena též řada pokrokových chirurgických metod, hlavně resekčních a amputačních. Při neexistenci anestesie bylo nutno co nejvíce zkrátit operační dobu (tedy zkrátit traumatický stres). V tomto směru jeho manuální virtuosita byla neuvěřitelná. Dokázal amputovat horní končetinu za l minutu. Tak během bitvy u Borodina (7. září 1812) provedl 200 amputací horních či dolních končetin. Po Larreyovi je nazvána zeslabená oblast bránice pod osrdečníkem ("fissura Larreyi"), kterou navrhl Larrey (teoreticky) jako vhodnou k punkci a evakuaci hemoperikardu. Je známa též Larreyova hernie. Při nešťastném tažení roku 1812 si v krutém mrazu všiml, že hluboce ochlazené (nikoli omrzlé) operační pole (rána) je částečně anestezováno čehož při své činnosti využil a stal se tak vlastně jedním z předchůdců kryochirurgie. Všiml si také, že voják, který utrpěl úder do břicha (franc. choque) a neměl žádné poranění zevní byl nápadně bledý a pokryt studeným potem což bylo spojeno s vysokou úmrtností. Tento stav nazýval "symptome de choque" a je tak autorem současného pojmu šok. Při naprosté neznalosti bakterií, natož pak asepse a antisepse si všiml, že rány často převazované, častěji se zanítí a jsou východiskem septického stavu. Proto razil menší zlo a rány převazoval velmi zřídka.  Larrey se nesoustředil pouze na válečnou chirurgii, ale ovládal obor chirurgie v celém tehdejším rozsahu, prováděl i abdominální operace (v roce 1805 provedl spolu s Percym na jižní Moravě místnímu zemědělci kolostomii) a byl i zručným porodníkem. Jeho mobilní ambulance byly později zaváděny ve všech moderních armádách a i slavné Mobile Army Surgical Hospital (M.A.S.H.) v USA byly budovány na myšlenkách Larreyových.

Dominique Jean Larrey (8. července 1766 Beaudéan – 25. července 1842 Lyon) byl francouzský vojenský lékař a chirurg, zakladatel akutní mediciny.

Baron Dominique Jean Larrey (; 8 July 1766 – 25 July 1842) was a French surgeon in Napoleon's Grande Armée and an important innovator in battlefield medicine and triage. He is often considered the first modern military surgeon.


Historie.

V roce 1916 se uskutečnil první ročník Mistrovství Jižní Ameriky ve fotbale (turnaj je nyní znám pod názvem Copa América), který byl uspořádán na výročí argentinské Májové revoluce. Zástupci všech čtyřech účastníků tohoto mistrovství se během turnaje sešli a 9. července 1916 (sedmý den konání mistrovství a zároveň na svátek argentinské nezávislosti) se dohodli na založení organizace CONMEBOL. Prezidentem organizace se stal Héctor Rivadavia. Zakládajícími členy byli Argentina, Brazílie, Chile a Uruguay.  Během dalších let se přidávaly i další národní asociace. Jako poslední se v roce 1952 přidala Venezuela. Avšak Guyana, Surinam a Francouzská Guyana se členy CONMEBOL nestaly, ačkoliv leží geograficky v Jižní Americe. Tyto tři národní asociace se staly z historických a kulturních důvodů členy CONCACAF. Se současnými deseti členy je tak CONMEBOL nejméně početnou konfederací.

Soutěže.

Národní týmy.

Hlavní soutěží pro mužské národní týmy je Copa América, jejíž první ročník se konal v roce 1916 pod názvem Mistrovství Jižní Ameriky ve fotbale. CONMEBOL pořádá také mládežnická mistrovství Jižní Ameriky do 20, do 17 a do 15 let. Pro ženské národní týmy pořádá Campeonato Sudamericano Femenino a také Mistrovství Jižní Ameriky žen do 20 a 17 let.  Ve futsale pořádá turnaj Copa América de Futsal a Mistrovství Jižní Ameriky ve futsale hráčů do 20 let. Campeonato Sudamericano Femenino de Futsal je ženskou obdobou futsalového mistrovství.

Klubové.

CONMEBOL také pořádá dvě nejdůležitější klubové soutěže v Jižní Americe: Pohár osvoboditelů (Copa Libertadores), jenž se koná od roku 1960 a byl do roku 1966 znám jako Copa de Campeones; a Copa Sudamericana, která se koná od roku 2002, kdy byla založena jako nástupce Supercopy Sudamericana (založena 1988). Třetí soutěž, Pohár CONMEBOL, se konal od roku 1992 a byl zrušen v roce 1999. V ženském fotbale pořádá Copa Libertadores de Fútbol Femenino, a to od roku 2009.  Od roku 1989 se navíc koná Recopa Sudamericana, kde se utkává minulý vítěz Copa Libertadores s vítězem Copa Sudamericana.  Mezi lety 1960 a 2004 navíc CONMEBOL spolupořádala se zónou UEFA Interkontinentální pohár, ve kterém se utkával vítěz Copa Libertadores a Ligy mistrů UEFA. Od roku 2005 byl tento pohár nahrazen Mistrovstvím světa ve fotbale klubů pořádaným FIFA.

Seznam soutěží.

Národní týmy:  Klubové:  Zrušené:

Jihoamerická fotbalová konfederace ( CONfederación SudaMEricana de FútBOL, "Confederação Sul-Americana de Futebol") známá pod zkratkou CONMEBOL je hlavní řídící organizací jihoamerického fotbalu, futsalu a plážového fotbalu.  Je jednou ze šesti kontinentálních konfederací pod FIFA a je z nich nejstarší. Její sídlo se nachází ve městě Luque v Paraguayi a jejím současným prezidentem je Alejandro Domínguez. CONMEBOL má na starosti organizování a vedení jihoamerických fotbalových turnajů. Členové CONMEBOL vyhráli devětkrát mistrovství světa ve fotbale (Brazílie 5x, Argentina a Uruguay 2x), týmy z CONMEBOL vyhrály 22x Interkontinentální pohár a třikrát mistrovství světa ve fotbale klubů. S deseti členskými národními asociacemi je nejmenší regionální konfederací. Ale spolu s UEFA je z hlediska fotbalovosti jednou z nejsilnějších.

The South American Football Confederation (CONMEBOL, ; ; or CSF) is the continental governing body of football in South America (apart from Guyana, Suriname, and French Guiana), and it is one of FIFA's six continental confederations. The oldest continental confederation in the world, its headquarters are located in Luque, Paraguay, near Asunción. CONMEBOL is responsible for the organization and governance of South American football's major international tournaments. With 10 member football associations, it has the fewest members of all the confederations in FIFA.  CONMEBOL national teams have won nine FIFA World Cups (Brazil five, Uruguay two, and Argentina two), and CONMEBOL clubs have won 22 Intercontinental Cups and four FIFA Club World Cups. Argentina and Uruguay have won two Olympic gold medals each, and Brazil has won one Olympic gold medal. It is considered one of the strongest confederations in the world.  The World Cup qualifiers of CONMEBOL have been described as the "toughest qualifiers in the world" for their simple round-robin system, entry of some of the top national teams in the world, leveling of the weaker national teams, climate conditions, geographic conditions, strong home stands, and passionate supporters. Currently, the Confederation is planning to create the first women's qualification to the FIFA Women's World Cup to replace the Copa América Femenina.  Juan Ángel Napout (Paraguay) was the president of CONMEBOL until 3 December 2015 when he was arrested in a raid in Switzerland as part of the U.S. Justice Department's bribery case involving FIFA. Wilmar Valdez (Uruguay) was interim president until 26 January 2016 when Alejandro Domínguez (Paraguay) was elected president. The Vice presidents are Ramón Jesurum (Colombia), Laureano González (Venezuela), and Arturo Salah (Chile).


Vznik.

V polovině roku 1944 vzneslo VVS i námořní letectvo požadavek na projekt nového dvoumístného cvičného letounu. Jakovlevova konstrukční kancelář na tento požadavek zareagovala v roce 1945 vývojem prototypu Jak-3UTI, přičemž vycházela ze skušeností s letounem Jak-3U. Zachovány zůstaly společné prvky s typem Jak-3U a Jak-3, zejména původní křídlo o rozpětí 9,4 m. Pohon zajišťoval hvězdicový sedmiválec Švecov AŠ-21 chlazený vzduchem, který roztáčel dvoulistou vrtuli VIŠ-111V-20 o průměru 3 m. Celokovový stroj měl dlouhý překryt společný pro obě kabiny. Výzbroj tvořil kulomet UBS se 100 náboji a letoun mohl nést dvě 100kg pumy FAB-100. Koncem roku 1945 s uspokojivými výsledky Jak-3UTI testoval pilot G. M. Klimuškin, stroj se však v této podobě sériově nevyráběl.  Z tohoto modelu však na podzim roku 1946 vznikl typ Jak-11. Jednalo se o vylepšenou verzi s delším krytem motoru. Po Klimuškinových podnikových zkouškách byl nový typ v říjnu 1946 představen ve Vědecko-výzkumném institutu sovětského letectva pro letové zkoušky, kde během testů splnil všechny požadované specifikace. Sériová výroba byla přidělena do Leningradu a Saratova s prvními dodávkami v polovině roku 1947.

Popis konstrukce.

Přední část trupu byla potažena překližkou, zadní plátnem. Jeho nosnou konstrukci tvořily ocelové trubky, na zádi překližka. Každá z kabin měla odsuvný kryt a oba piloti měli k dispozici kompletní sadu přístrojů včetně rádia RSI-3M/4M. Křídlo s dvěma kovovými nosníky a profilem Clark YH mělo vzepětí 5°. Potah mezi náběžnou hranou a předním nosníkem tvořil 2 mm duralový plech, poté se tloušťka potahu snižovala na 1 mm. Z duralu byly také ocasní plochy, křidélka a veškeré pohyblivé plochy. Motor AŠ-21 byl upevněn do lože pomocí pryžových silentbloků. Chladič oleje o objemu 39 l byl chlazen pomocí otvorů v kořenech křídla. Palivo bylo uloženo ve dvou 173 l nádržích v křídle se sběrnou nádrží o objemu 13,5 l. Zatahovací podvozek byl vybaven pneumatikami o rozměrech 600×180 mm, pevné ostruhové kolo pak 255×110 mm. Pod levou částí motorového krytu byl uložen kulomet UBS se 100 náboji a na jednu z výztuh krytu kabiny byl instalován fotokulomet PAU-22.

Vývoj.

Roku 1953 prodal Sovětský svaz licenci letounu Československu a v továrně Let Kunovice byl stroj vyráběn pod označením LET C-11. V letech 1953–1956 zde bylo vyrobeno 707 kusů vyzbrojených kulometem ŠKAS. V Sovětském svazu se vyráběl v letech 1947–1956 a celkem zde bylo vyrobeno 3859 kusů.  V roce 1951 přišla Jakovlevova OKB s verzí Jak-11U s motorem AŠ-21 bez vrtulového kuželu a tříkolovým zatahovacím podvozkem příďového typu. Přední noha se zatahovala směrem dozadu do šachty pod motorem.

Použití.

Letoun se používal pro výcvik pilotů stíhacích letadel, pro nácvik střelby, fotoprůzkum i bombardování. Kromě SSSR a Československa bylo letadlo používáno v zemích Varšavské smlouvy, ve spřátelených rozvojových zemích, ale též i v Österreichische Luftstreitkräfte. Další uživatelé byli Afghánské vzdušné síly, Albánské vzdušné síly, Alžírské letectvo, Bulharské letectvo, Letectvo Čínské lidové republiky, Egyptské vojenské letectvo, Indonéské letectvo, Irácké letectvo, Jemen, Maďarské letectvo, Polské letectvo, Rumunské letectvo, Letectvo Korejské lidové armády, Somálsko, Syrské arabské vzdušné síly a Letectvo Vietnamské lidové osvobozenecké armády.

Jakovlev Jak-11 (V kódu NATO "Moose") byl sovětský cvičný letoun, dvoumístný jednomotorový dolnoplošník se záďovým zatahovacím podvozkem poháněný hvězdicovým motorem Švecov AŠ-21.

The Yakovlev Yak-11 (; NATO reporting name: "Moose") is a trainer aircraft used by the Soviet Air Force and other Soviet-influenced air forces from 1947 until 1962.