Historie brännballu v ČR.

Brännball je kolektivní pálkovací hra, která pochází ze Švédska. V překladu to znamená: „spálený míč“. Do České republiky tato hra přišla v roce 1990 spolu se švédskou firmou IKEA, která za spolupráce s Českou Asociací Sportu Pro Všechny vydala první česky psaná pravidla brännballu. Původní švédská pravidla byla totiž pouze obrázková, což bylo nedostačující pro pořádání soutěží. První oficiální mistrovství republiky v brännballu se uskutečnilo 23.9. 2000 v Brně – Pisárkách.

Základní charakteristika brännballu.

Brännball je pálkovací hra podobná softballu nebo baseballu, se kterými má jak společné rysy, tak i určité odlišnosti. Například zde zcela chybí tzv. outovaní. Dále v této hře mohou bodovat i hráči v poli. Je tak mnohem dynamičtější, a to i pro méně sportovně zdatné jedince. Brännball se hraje většinou na rozlehlé travnaté ploše, ideální je fotbalové hřiště. Proti sobě hrají dvě jedenáctičlenná družstva ve dvou směnách (na pálce, v poli) po 12 minutách.

Oficiální pravidla 2007 vydaná ČASPV.

Kapitola 1 - Definice.

§ 1. Box pálkařů: Je území pro pálkaře v zámezí mezi místem pro odpal a metou č.1 ve vzdálenosti 4 m od hlavní čáry.  § 2. Dvoumetový odpal: Pálkař a ostatní běžci na metách postoupí o dvě mety vpřed, oproti metám které drželi v okamžiku odpalu.  § 3. Hra: Je povel rozhodčího k zahájení hry, nebo k opětnému zahájení hry po přerušení na pokyn rozhodčího. Aby hra mohla být zahájena, musí být hráči-polaři v poli, jeden z hráčů - pálkařů v místě pro odpal, bränner za hlavní čarou, ostatní pálkaři v boxu pro pálkaře.  § 4. Meta: Plocha ve vnějším poli, která je vymezena prodlouženými čarami vnitřního pole.  § 5. Meta brännera: Je vyznačený čtverec vně vnitřního pole, před hlavní čarou o rozměrech 1 x 1 m, vzdálen 1 m od hlavní čáry a 5,5 m od cílové mety.  § 6. Místo pro odpal: Území ve vnějším poli uprostřed mezi první a cílovou metou v délka 4 m a šířka 1 m.  § 7. Odpal: Je udeření pálkou do míče s vlastním nadhozem, nebo zasažení (teč) pálkou nadhozeného míče.  § 8. Pálkoviště: Je část hřiště ve tvaru obdélníka ve vnitřním poli, na hlavní čáře, uprostřed mezi první a cílovou metou o rozměrech 16 x 6 m.  § 9. Vnější pole: Je část hřiště vně obdélníku 20 x 28 m (vnitřní pole) z vnějších stran ohraničené místem pro diváky dle místních podmínek.  § 10. Vnitřní pole: Část hřiště o rozměrech 20 x 28 m.  § 11. Výseč pro odpal: Navazuje na "místo pro odpal" je tvořena dvěma čarami směrem do hřiště, které svírají úhel 90°, na hlavní čáře je ohraničena dvěma kužely ve vzdálenosti 4 m. Délka obou čar svírající 90° směrem do hřiště je dána velikostí vnějšího pole, musí přesahovat vnitřní pole, pro orientaci rozhodčích jsou obě čáry ve vnějším poli zvýrazněny kužely barevně odlišnými od kuželů vyznačujících mety.

Kapitola II. – Hřiště.

§ 1.: Hřiště na brännball by měla být volná plocha s doporučenými rozměry 60 x 60 m s travnatým, pískovým nebo mlatovým povrchem nenáročným na rovnost. Podél hlavní čáry a bočních čar (20 m) by mělo být vyznačeno zázemí v pruhu širokém 9 m.  § 2.: Nelze-li dodržet uvedené rozměry hřiště, nebo jsou na hřišti překážky. Smí se soutěž – utkání sehrát na hřišti menším s vyznačením překážek a úpravou pravidel (dvoumetový odpal). S úpravou pravidel musí pořadatel seznámit všechny vedoucí družstev, hráče a rozhodčí.  § 3.: Vnitřní pole má rozměry 28 x 20 m. Spojnice met a hlavní čára (rovnoběžná se spojnicí met č. 2 a 3) se značí vždy s přesahem v rozích o 3 m.  § 4.: Všechny čáry (lajny), jsou součásti hřiště a met. Vyznačují se v šířce 5 - 10 cm, včetně mety brännera. Metu brännera je možné vyznačit vhodným kobercem.  § 5.: Meta č. 1, 2 a 3 je plocha ve vnějším poli,která je vymezena prodlouženými čarami vnitřního pole v délce 3 m Konce přesahujících čar v délce 3 m a jejich průsečík jsou označeny kužely.  § 6.: Meta brännera o rozměrech 1 x 1 m je mezi cílovou metou a krajním bodem místa pro odpal - bližším k cílové metě - ve vzdálenosti jeden metr od hlavní čáry a 5,5 m od cílové mety a 5,5 m od krajního bodu pro odpal.(viz plánek) Pro turnaje je doporučeno vyznačit metu brännera pevně připevněným kobercem.  § 7.: Na hlavní čáře uprostřed mezi cílovou metou a metou č. 1 v délce 4 m je vyznačeno dvěma kužely (barevně odlišnými od kuželů označujících mety) místo pro odpal a kolmicemi z krajních bodů směrem do vnějšího pole v délce 1 m.  § 8.: Z krajních bodů místa pro odpal směrem do vnitřního pole s vrcholovým úhlem 90° je vyznačena výseč pro odpal. Délka čar označující výseč je dána velikostí vnějšího pole. Na konci vyznačení výseče jsou kužely shodné barvy s kužely vyznačující místo pro odpal. Vyznačení výseče musí přesahovat rozměry vnitřního pole.  § 9.: Pálkoviště je vyznačeno ve tvaru obdélníku 16 x 6 m (viz obrázek). Do tohoto prostoru smí vstoupit hráči-polaři až po provedení odpalu.  § 10.: Území pro trenéra - vedoucího družstva pálkařů je vyhrazeno v zámezí (5 m od hlavní čáry) za boxem pálkařů. Z jiného prostoru je rozhodčí povinen tyto činovníky vykázat.  § 11.: Území pro trenéra - vedoucího družstva hráčů v poli je vyhrazeno mezi metou č. 1 a č. 2. Minimálně 5 m od spojnice met č. 1 a č. 2.  § 12.: Území pro diváky, je řádně vyznačeno páskou – vápnem. Území pro diváky vymezí pořadatel, dle možností - doporučeno 9 m od spojnice met č. 3 a cílovou metou.

Kapitola III. – Výzbroj a výstroj.

§ 1.: Míč - pro hru je určen je tenisový míček, žluté nebo bílé barvy.  § 2.: Pálka, je vyrobena z jednoho kusu dřeva, rukojeť je povolené opatřit páskou. Rozměry pálky jsou uvedeny na obrázku, jiné rozměry, tvary a úpravy nejsou oproti nákresu povoleny.  § 3.: Mety jsou označeny kužely stejné barvy dle nákresu hřiště. Meta č. 1, 2 a 3 jsou vyznačeny třemi kužely, cílová meta je označena dvěma kužely.  § 4.: Výseč pro odpal je vyznačena čtyřmi kužely barevně odlišenými od kuželů na metách.  § 5.: Sportovní úbor. Všichni hráči družstva musí mít stejný úbor, stejné barvy, střihu a úpravy.  § 6.: Sportovní obuv. Všichni hráči musí být při hře obuti. Obuv má být plátěná, kožená nebo imitace těchto materiálů. Podrážky musí být hladké. S výstupky na podrážkách jsou povoleny jen gumotextilní kopačky. Hráči s jinou obuví nemohou k utkání nastoupit.

Kapitola IV. – Hráči a náhradníci.

§ 1.: Družstvo se skládá z jedenácti hráčů a dvou náhradníků, družstva mohou být koedukovaná.  § 2.: Hráči jednotlivých družstev jsou označeni viditelnými čísly (1 až 13) dle pořadí na pálce.  § 3.: Pořadí hráčů na pálce určuje trenér (vedoucí družstva - kapitán) a zapíše jej před utkáním do Protokolu o utkání.  § 4.: V utkání je povoleno vystřídat nejvýše dva hráče, kteří musí být uvedeni v protokolu před utkáním. Střídání povoluje rozhodčí.  § 5.: Hráč, který byl vystřídán, se nesmí hry v témž utkání znovu zúčastnit. Byl-li střídán hráč na pálce, náhradník musí nastoupit na stejné místo v pořadí na pálce střídajícího hráče.  § 6.: Minimální počet hráčů na hřišti je devět. Klesne-li v družstvu počet hráčů méně jak devět, utkání je kontumováno.

Kapitola V. – Hrací doba.

§ 1.: Utkání se hraje na dva poločasy, jeden poločas v délce 12 minut hrubého času.  § 2.: Rozhodčí může prodloužit každý poločas, v němž podle jeho mínění byl čas promeškán střídáním, přepravou zraněných hráčů z hrací plochy nebo z jiných příčin.  § 3.: O prodloužení doby hry informuje rozhodčí zapisovatele a může, ale nemusí o prodloužení vyrozumět kapitány - trenéry.  § 4.: Pořadatel je povinen zajistit při utkání časomíru na viditelném místě.

Kapitola VI. – Hra.

§ 1.: Zahájení hry. O tom,které družstvo nastoupí v utkání první na pálku a které do pole se rozhoduje losováním a to buď pomocí mince nebo jiným způsobem. Pro urychlení hry mohou být dány posty družstev (pálka – pole) již rozlosováním.  § 2.: O způsobilosti hřiště pro zahájení hry rozhoduje výhradně hlavní rozhodčí.  § 3.: V utkání vítězí družstvo, které dosáhlo v platné hře většího počtu bodů.  § 4.: Dosažení bodu družstvem hráčů na pálce:  § 5.: Dosažení bodů družstvem hráčů v poli:

Kapitola VII. – Odpalování.

§ 1.: Pálkaři odpalují na pokyn hlavního rozhodčího v předem určeném pořadí podle protokolu. Porušení tohoto pravidla znamená zisk pěti bodů pro polaře. (ostatní hráči-pálkaři musí být v boxu pálkařů nebo na metách).  § 2.: Pálkař si nadhazuje sám vlastním nadhozem.Počet nadhozů je omezen prvním dobrým odpalem.  § 3.: Při dobrém odpalu musí pálkař stát v prostoru místa pro odpal (4 m území).  § 4.: Dobrý odpal je odpálení, po němž míč:  § 5.: Splněním podmínek dobrého odpalu je odložení pálky v místě pro odpal, odložení pálky mimo určené místo: pálkař je spálený a jde na metu č. 1.  § 6.: Dobrý dopal ohlašuje hlavní rozhodčí dobrý odpal a signalizuje upažením s praporkem.  § 7.: Přejde-li míč při dobrém odpalu mezi diváky do bočních stran hřiště, nebo nastane pro hráče v poli při získání míče jiná překážka a míč není dosažitelný, přizná rozhodčí pálkaři dvoumetový odpal. Poznámka: Před utkáním musí pořadatel seznámit rozhodčí, hráče a vedoucí se situací kdy rozhodčí přizná hráči dvoumetový odpal.  § 8.: Dvoumetový odpal, pálkař a ostatní běžci na metách postoupí o dvě mety vpřed oproti metám, které drželi v okamžiku odpalu - nejkratší cestou.  § 9.: Chybný odpal – je odpálení míče, po němž míč:  § 10.: Při chybném odpalu pálkaři zůstávají na původních metách – vyběhnuvší pálkaři se musí vrátit na mety a nejsou spáleni.  § 11.: Při dobrém odpalu pálkař vybíhá a snaží se co nejdříve došlápnout za prodlouženou hlavní čáru vymezující cílovou metu s došlapem na mety č. 1, 2, a 3 Čáry lajny vymezující vnitřní pole hřiště musí pálkař obíhat z vnější strany.  § 12.: Při dosažení cílové mety nohou - proběhnutí získává pálkař bod (další viz Body).  § 13.: Pálkaři se smí pohybovat pouze ve vnějším poli. Běží-li pálkař uvnitř hřiště a tím si zkrátí dráhu, musí se vrátit na metu č.1.  § 14.: Při obíhání met se mohou pálkaři předbíhat.  § 15.: Pálkař „musí“ došlápnout na metu, (prostor ve výseči přesahujících čar vně vnitřního pole) dříve, než bränner stojí na svoji metě alespoň jednou nohou, drží ve vzpažené ruce míček a zvolá hlasitě, Bränn (Spálený) – Porušení tohoto pravidla znamená, že se hráči, kteří nestojí na metách musí vrátit zpět na první metu. Polaři získávají za každého vracejícího se hráče (spálený) jeden bod.  § 16.: Na metě může stát jeden i více hráčů.  § 17.: Nastane-li situace, Nikdo není na pálce (všichni pálkaři jsou na metách), jde odpalovat hráč dle Protokolu o utkání. Hráč s nejmenším počtem odpalů a s nejnižším pořadovým číslem.  § 18.: Jestliže běžci – pálkaři, úmyslně překáží v cestě na metu hráč v poli-soupeř, rozhodčí přizná podle svého mínění poškozeným hráčům–pálkařům počet met, které by dosáhli, kdyby polař nepřekážel.  § 19.: Předčasný výběh – opustí-li pálkař-běžec metu před odpalem, odpal se opakuje, všichni hráči se vrátí na původní mety.  § 20.: Předčasný odpal:

Kapitola VIII. – Hráči v poli.

§ 1.: Hráči v poli jsou libovolně rozmístěni ve vnitřním i vnějším poli, mohou stát i za základní čarou. Při odpalu nesmí stát žádný hráč území pálkoviště.  § 2.: Do pálkoviště mohou polaři vstoupit po odpalu.  § 3.: Hráči v poli mohou zastavit pálkaře v dalším postupu jediným možným způsobem – Zastavením hry.  § 4.: Zastavená hra je, je-li bränner na svoji metě alespoň jednou nohou,drží ve vzpažené ruce míček a hlasitě zvolá Bränn. Bränner se nesmí dotýkat jinou části těla země.  § 5.: Bränner, spoluhráč hráčů v poli, se pohybuje ve vnějším poli jen za hlavní čarou. Nesmí vstoupit ani sebrat míček z vnitřního pole (trest 4 body).  § 6.: Výměna brännera je povolena spoluhráčem ve vnitřním poli i novým střídajícím hráčem. Střídání i výměna je povolena jen se souhlasem rozhodčího.  § 7.: Brání-li pálkař – běžec úmyslně hráči v poli při chytání odpáleného míče nebo přihrávce (kopnutí a podobně) - pálkař je spálený a vrací se na metu č. 1.

Rozhodčí.

Utkání řídí nestranně sbor rozhodčích podle pravidel brännballu a rozpisu příslušné soutěže – turnaje. Složení sboru rozhodčích:  Během utkání, včetně přestávky v polovině utkání, nikdo ze sboru rozhodčích nesmí hovořit s diváky, trenéry, vedoucími a hráči. Hráči, trenéři, vedoucí a ostatní členové družstev jsou povinni se řídit na hřišti a v jeho okolí - hracím prostoru, pokyny členů sboru rozhodčích, tito mohou přikázat činovníkům družstev cokoliv, co je nezbytné pro uplatnění těchto pravidel. Všichni rozhodčí mají při rozhodování praporek.

Brännball je kolektivní pálkovací hra, která pochází ze Švédska. Má určité rysy společné se softballem nebo baseballem, ovšem i některé odlišnosti, které hru dělají mnohem dynamičtější. Hrají proti sobě dvě 11 členná družstva na 2 směny po 12 minutách.

Brännboll (); Brennball in Germany, rundbold in Denmark, brennball or slåball in Norway) is a bat-and-ball game played on amateur level throughout Sweden, Finland, Norway, Denmark and Germany, mostly on fields and in public parks, but it is also part of the PE curriculum in some areas. The name is derived from the act of catching a player between two bases at the end of a batting round, referred to as "burning" them ("bränna"), roughly equivalent to being run out in cricket or out in baseball. The world championship, called Brännbollscupen, is an annual event in the Swedish city of Umeå.


Historie.

Nejstarší kolotoče vznikly patrně v jižním Německu počátkem 18. století jako otáčivé sloupy, na nichž byly na řetízcích zavěšeny koše, případně koníci a loďky pro návštěvníky. Rychle se rozšířily po evropském kontinentu i do Velké Británie. Nejstarší zachovaný plošinový kolotoč se nachází v Hanau u Frankfurtu n/M a je z roku 1780. Plošinové kolotoče se stavěly v zábavních parcích a byly poháněny ručně nebo koňmi. Roku 1861 byl v Anglii postaven první kolotoč na parní pohon, koncem století se objevil i elektrický pohon. Od konce 19. století se kolotoče rozšířily také do USA a vznikla řada technických zdokonalení, včetně mechanických hudebních automatů (orchestrion), které pohyb kolotoče doprovázejí cirkusovou hudbou. Ve druhé polovině 20. století vznikly složitější kolotoče s hydraulickým naklápěním a dalšími pohyby.

Řetízkový kolotoč.

Původně jen otáčivý sloup se sedadly na řetízcích nebo provazech byl brzy doplněn horní plošinou, na niž se dalo zavěsit víc sedadel. Dolní pevná plošina není pohyblivá a slouží jen k nasedání a vystupování. Při otáčení se sedátka s návštěvníky vlivem odstředivé síly vyklánějí od osy a návštěvníci se na nich mohou navíc různě houpat, chytat za ruce, takže mají pocit volného pohybu vzduchem. Je určen větší mládeži a dospělým.  Největší řetízkový kolotoč se nalézá od roku 2013 v americkém zábavním parku Six Flags Over Georgia ve státě Georgie. Lidé se zde na tomto kolotoči baví ve výšce 70 metrů nad povrchem země.

Plošinový kolotoč.

Otáčivá kruhová plošina může být umístěna v pevném stavení nebo stanu, anebo se otáčí i střecha kolotoče. Na plošině jsou upevněna sedadla, lavičky, nebo častěji koníčci, autíčka nebo vagónky. Plošinové kolotoče jsou určeny především pro malé děti, rodiče je mohou na plošině doprovázet i držet. V Praze stojí historický letenský kolotoč s koníčky z roku 1892, který je už mnoho let zavřen a čeká na rekonstrukci. Mnoho podobných pouličních kolotočů je v provozu v Paříži.

Naklápěcí kolotoče.

V polovině 20. století se objevily složitější kolotoče s hydraulickým naklápěním plošiny, kde se návštěvníci musí připoutávat. Plošina se roztočí ve vodorovné rovině a postupně sklopí až do svislé roviny. Zejména v zábavních parcích se vyskytují ještě složitější zařízení, kde se otáčivý pohyb kombinuje s dalšími pohyby.

Kolotoč, dříve také karusel, je zábavní atrakce, na níž jsou návštěvníci vystaveni otáčivému pohybu a působení odstředivé síly. Kolotoče se staví jako pevné (stacionární), anebo častěji jako mobilní, které se převážejí od místa k místu. Rozlišují se kolotoče řetízkové, plošinové a naklápěcí.

A carousel (American English: from French "carrousel" and Italian "carosello"), roundabout (British English), or merry-go-round, is a type of amusement ride consisting of a rotating circular platform with seats for riders. The "seats" are traditionally in the form of rows of wooden horses or other animals mounted on posts, many of which are moved up and down by gears to simulate galloping, to the accompaniment of looped circus music. This leads to one of the alternative American names, the galloper (however see ‘direction of rotation’ below). Other popular names are jumper, horseabout, and flying horses.  Carousels are commonly populated with horses, each horse weighing roughly 100 lbs (45 kg), but may include a variety of mounts, for example pigs, zebras, tigers, or mythological creatures such as dragons or unicorns. Sometimes, chair-like or bench-like seats are used, and occasionally mounts can be shaped like aeroplanes or cars.  The "roundabouts" or "merry-go-rounds" installed in playgrounds are usually somewhat different devices: simple, child-powered rotating platforms with bars or handles to which children can cling while riding.


Mládí a první světová válka.

Narodil se 12. dubna roku 1885 v braniborském městě Neuruppin jako syn zdravotního důstojníka a po dokončení základního vzdělání nastupuje studium na gymnáziu. Po jeho dokončení vstupuje roku 1904 do pruského kadetního sboru v hodnosti "Fähnrich" (Praporčík) a je zařazen ke 72. pěšímu pluku ("Infanterie-Regiment Nr. 72") v saském městě Torgau.  Avšak již v dubnu téhož roku byl dosazen na vojenskou školu ve Gdaňsku, kde zůstal až do ledna následujícího roku a následně na to byl povýšen do hodnosti "Leutnant" (poručík).  Po opuštění vojenské školy se vrátil zpět ke svému 72. pěšímu pluku a v roce 1907 se stal pobočníkem velitele II. praporu. Dne 1. října, 1910 nastoupil na vojenskou akademii. Akademii dokončil úspěšně 21. července roku 1913 a hned poté byl zařazen ke 3. pluku pěšího dělostřelectva ("Fussartillerie-Regiment Nr. 3"), kde zůstal až do 17. září téhož roku. Ještě předtím je 19. června, 1912 byl povýšen do hodnosti "Oberleutnant" (nadporučík).  Poté se na krátkou chvíli vrátil do funkce pobočníka velitele II. praporu u 72. pěšího pluku než byl k 1. říjnu jmenován pobočníkem velitele pluku. Tuto funkci zastával až do 1. dubna 1914 než byl dosazen do Velkého generálního štábu, kde zůstal až do počátku srpna. Dne 8. listopadu téhož roku byl povýšen do hodnosti "Hauptmann" (kapitán).  Až do 20. března roku 1916 střídal různé štábní funkce a poté byl jmenován velitelem praporu u 342. pěšího pluku ("Infanterie-Regiment Nr. 342"). Poté působil jako velitel 49. výcvikového leteckého praporu až do října téhož roku a hned na to byl převelen do štábu vrchního velitele vzdušných sil, kde zůstal až do posledního roku 1. světové války. Následně na to byl převelen do štábu 30. pěší divize, kde se stal velitelem jejích operací. Zde zůstal až do konce srpna roku 1919.  Služba v první světové válce mu vynesla mnoho vyznamenání, včetně obou stupňů železného kříže (viz níže).

Druhá světová válka.

Po prohrané 1. světové válce vstoupil do Reichswehru. V letech 1935–1939 velel 18. pěší divizi dislokované v Lehnici (Legnica, Liegnitz). Krátce nato povýšil na generálporučíka a velitele sboru. Války v Polsku roku 1939 se zúčastnil na čele XV. tankového sboru v rámci německé 10. armády, kde se vyznamenal. Vedl si neméně úspěšně i v tažení do Francie v roce 1940. Za tažení proti Sovětskému svazu převzal velení nad 3. tankovou skupinou. U prostých vojáků, kteří ho volali „papá Hoth“, byl oblíben, protože se staral o svoje lidi a často za nimi jezdil do prvních linií. Přispěl velkou měrou k úspěchu obkličovacích bitev v prostoru Minska, Smolenska a Vjazmy. V červenci 1941 dobyl Vitebsk. V zimě 1941–1942 se spolupodílel na obranných bojích na jižní Ukrajině (velel 17. armádě). Nechyběl ani při největší tankové bitvě u Kurska (operace Zitadelle, 1943) jako velitel 4. tankové armády, velení byl Hitlerem zbaven po prohře u Kyjeva. V dubnu 1945 dostal za úkol odzbrojit se zbytky 4. tankové armády 1. divizi ROA (Vlasovci) v Krušných horách. To však neučinil, protože mu už zbývalo pouze několik praporů. Po válce byl šest roků vězněn za válečné zločiny; psal knihy o vojenských dějinách.

Tvorba.

V roce 1956 vydává knihu "Panzer-Operationen" (Tankové operace)

Hermann „Papa“ Hoth (12. dubna 1885 – 26. ledna 1971) byl veterán první světové války a důstojník Wehrmachtu za druhé světové války. Dosáhl hodnosti Generaloberst (generálplukovník) a byl držitelem mnoha vojenských vyznamenání, včetně rytířského kříže s dubovými ratolestmi a meči.

Hermann Hoth (12 April 1885 – 25 January 1971) was a German army commander and war criminal during World War II. He fought in the Battle of France and as a panzer commander on the Eastern Front. Hoth commanded the 3rd Panzer Group during Operation Barbarossa in 1941, and the 4th Panzer Army during the Wehrmacht's 1942 summer offensive.  Following the encirclement of the 6th Army in the Battle of Stalingrad in November 1942, Hoth's panzer army unsuccessfully attempted to relieve it during Operation Winter Storm. After Stalingrad, Hoth was involved in the Third Battle of Kharkov, the Battle of Kursk in the summer of 1943 and the Battle of Kiev.  Hoth implemented the criminal Commissar Order during the invasion of the Soviet Union. After the war, Hoth was convicted of war crimes and crimes against humanity in the High Command trial and sentenced to 15 years. He was released on parole in 1954.


Průběh toku.

Řeka pramení na jihu Kolumbie v Centrální Kordilleře a prvních 100 km má charakter horské řeky. Stéká ze svahů And na rozhraní mezi Centrální a Východní Kordillerou a do města Nape pokračuje severním směrem (640 km) v mezihorské propadlině mezi těmito dvěma hřbety, která je široká 30 až 60 km. Níže se dolina řeky rozšiřuje a pod městem El Banco vtéká řeka do propadliny Momposino s množstvím bažin a jezer. Vytváří zde dvě ramena. Západní vodnější rameno Lobo přijímá levé přítoky (Cauca, San Jorge) a východní rameno Mompos přijímá pravý přítok Sesar (na břehu tohoto říčního ramene leží mimo jiné i město Santa Cruz de Mompox figurující na seznamu světového kulturního dědictví UNESCO). Do Karibského moře se vlévá u významného kolumbijského přístavu Barranquilla. Magdalena je splavná pouze na svém dolním toku. Největším levostranným přítokem je řeka Cauca.

Vodní režim.

Průměrný průtok vody v místech, kde řeka vtéká do Karibské nížiny činí 8000 až 10 000 m³/s. Nejvyšší je od dubna do května a od září do listopadu, kdy jsou zaplavovaná rozsáhlá území na dolním toku. Nejnižší je od prosince do března a od července do srpna.

Využití.

Pravidelná vodní doprava končí na dolním toku u peřejí u města On. Lodě tak jezdí téměř 880 km z Barranquilly do města La Dorada. Další úsek umožňuje dopravu pro lodě s malým ponorem mezi městy Neiva a ústí při velké vodě. Na dolním toku byl vybudován 113 km dlouhý plavební kanál Dique k přístavu Cartagena.

Magdalena () je nejdelší řeka na území Kolumbie, v severozápadní části Jižní Ameriky. Název je odvozen od biblické postavy Marie Magdaleny. Je 1540 km dlouhá. Povodí má přibližně rozlohu 260 000 km².

The Magdalena River (, ; Less commonly "Rio Grande de la Magdalena") is the principal river of Colombia, flowing northward about through the western half of the country. It takes its name from the biblical figure Mary Magdalene. It is navigable through much of its lower reaches, in spite of the shifting sand bars at the mouth of its delta, as far as Honda, at the downstream base of its rapids. It flows through the Magdalena River Valley.  Its drainage basin covers a surface of , which is 24% of the country's area and where 66% of its population lives.


Příběh.

Příčina (záminka) války.

Když trójský princ Paris unesl krásnou Helenu, manželku spartského krále Meneláa a odmítl vyjednávat o navrácení její i královské pokladnice, shromáždili Řekové pod velením mykénského krále Agamemnona obrovské vojsko. Čítalo 1184 lodí a sto tisíc mužů. Po celých devět let Řekové (Achájci) obléhali Tróju, drancovali její široké okolí, avšak Trója statečně odolávala obléhání.

Desátý rok.

V desátém roce již válečníci byli unavení a hovořilo se o návratu do vlasti. Nespokojení bojovníci navrhovali, aby se boj rozhodl mezi jeho hlavními aktéry a tak se proti sobě postavili Meneláos a Paris. Jenom zásahem bohů nebyl Paris zabit, po něm v lítých soubojích padl hrdina Patroklos rukou Hektora, nejstaršího syna trójského krále Priama. Patrokla pomstil Achilleus, který byl posléze zabit podivným zásahem Paridovým. Výsledek války stále nebyl rozhodnut.  Tehdy navrhl Odysseus, aby se pokusili Tróju dobýt lstí. Navrhl postavit velkého dřevěného koně, v němž se ukryjí vybraní bojovníci. Tohoto koně potom dostat za nedobytné hradby města. Je třeba říci, že za autora nápadu bývá považován také věštec Kalchás či věštec Prylis (jemu tu myšlenku vnukla sama Athéna). Zdá se však, že Odysseus si všechny zásluhy přivlastnil.

Stavba koně.

Stavby dutého dřevěného koně ze smrkových prken se ujal zkušený tesař Epeios. Na jednom boku byly skryté dveře, na druhém boku nápis s velikými rytými písmeny: „"V naději na bezpečný návrat domů věnují toto vděční Řekové bohyni "“ (Graves).  Do jeho břicha se ukryla skupina odvážných bojovníků, přičemž jsou uváděny různé počty mužů počínaje číslem 24 nebo 30 až 50, dokonce i nepravděpodobných tři tisíce mužů. Mezi nimi jsou jmenování Meneláos, Odysseus, Diomédes, Sthenelos, Akamás, Thoás, Echión a Neoptolemos. Jako poslední tam vstoupil Epeios, „"vytáhl za sebou žebřík a protože uměl ovládat padací dveře, usadil se vedle zámku"“ (Graves).

Řecká lest.

Ostatní řecká vojska lstivě spálila tábor a odplula z dohledu z trójského pobřeží. Na břehu zůstal jediný Řek Sinón, který měl připravenu historku o tom, že je dezertér. Po rozednění Trójané viděli kouřící zbytky tábora, prázdné moře a velikého koně. Brzy objevili Sinóna a ten jim tvrdil, že kůň je darem bohyni Athéně. Trójané se rozdělili na ty, kteří ho chtěli okamžitě zatáhnout za městské hradby, ale také silné hlasy proti. Mezi nimi Kassandra prohlásila, že v koni jsou schovaní ozbrojenci – zase jí však nikdo nevěřil. Totéž tvrdil i další věštec Láokoón a vrhl na koně oštěp, až zbraně vevnitř zachrastily. Ten prý řekl „"Ať je to cokoliv, bojím se Danaů, i když přinášejí dary"“ – z toho se dodnes zachovalo rčení Danajský dar.  Řek Sinón před Trójany rozvinul secvičené řeči, které připravil lstivý Odysseus. Láokoón stále nevěřil, ale bůh Apollón poslal na něj i jeho dva syny dva obrovské hady, kteří ho umlčeli. Trójané to vše vzali jako potvrzení Sinonových řečí.  Pak už jim nestálo nic v cestě – koně dotáhli za městské hradby. Museli je pobořit, protože městskými branami by kůň, vystavěný z trupů lodí, neprošel. Trójané se radovali, že dlouhá válka skončila a jejich město zůstalo zachováno.  Podle italského námořního archeologa Francesca Tiboni byla „Trójským koněm“ ve skutečnosti obchodní loď. Podle Tiboniho se výraz „kůň“ nebo také „hroch“ (pro oba pojmy existovalo v řečtině slovo hippos), používal přeneseně pro označení obchodní lodi, kterou na přídi zdobila galionová figura připomínající koňskou hlavu. „Řecký geograf Pausanias už ve druhém století našeho letopočtu píše, že je nevěrohodné, že by Řeky napadlo použít jako dar koně, a to dokonce ani tehdy, kdyby socha koně byla použita jen v rámci legendy,“ tvrdí Tiboni.  Podle athénské archeoložky Eleny Stylianouové však tak nebo tak už dnes není možné oddělit fakta od fikce, zvlášť ne pak, je-li řeč o legendě založené na téměř 3000 let starém eposu – jehož autentičnost je navíc rovněž sporná.

Zkáza je završena.

Jakmile lidé za hradbami usnuli, bojovníci opustili břicho koně. Echión vyskočil první, upadl a zlomil si vaz. Ostatní vylezli po provazovém žebříku, běželi otevřít brány města, pobíjeli stráže. Mezitím Sinón dal ohňové znamení vojsku a loďstvu, které se rychle vrátilo k Tróji.  Té noci byli krutě a nemilosrdně vražděni obyvatelé a zejména členové královské rodiny, z mužů se nezachránil nikdo. Ženy byly vzaty do otroctví. Trója lehla popelem. Trójská válka skončila.

Historické interpretace.

Italský námořní archeolog Francesco Tiboni vyslovil v roce 2019 v článku publikovaném ve vědeckém časopise "Archaeologia Maritima Mediterranean" tezi, že legenda vznikla chybou v překladu a ve skutečnosti nešlo o koně, ale o obchodní loď. Podle Tiboniho existovalo v řečtině pro pojmy „kůň“ a zároveň i „hroch“ slovo „hippos“, které se však používalo přeneseně pro označení obchodní lodi, kterou na přídi zdobila galionová figura připomínající koňskou hlavu. Podobnou tezi podle Tiboniho vyslovil už řecký geograf Pausaniás. Tyto obchodní lodě byly v té době (spolu s drahými kovy) běžnou poctou, kterou poražení vzdávali hold svému silnějšímu nepříteli. Ve Vergiliově eposu Aeneis se mluví o ostražitých Trójanech, kteří volají po tom, aby byl řecký dar „potopen“ (ne spálen jako u Homéra). Stejný poznatek vyslovil i historik umění Andrea Cionci v italských novinách La Stampa.  Athénská archeoložka Elena Stylianou zdůrazňuje, že tak jako tak už dnes není možné oddělit fakta od fikce, zvlášť ne, je-li řeč o legendě založené na téměř 3000 let starém eposu, jehož autentičnost je navíc rovněž sporná. Zde se podle ní zabýváme z poloviny historií a z poloviny mytologií, takže si tu kdokoli může interpretovat cokoli tak, jak se mu zlíbí, a co se opravdu stalo, nezjistíme pravděpodobně nikdy.

Přenesený význam.

Trójský kůň se v podobě metafory stal pojmenováním pro člověka či věc, sloužící v nějaké situaci jako nástroj lsti pro něčí oklamání, k rozvrácení příslušného prostředí apod., případně z opačného pohledu pro obratně vymyšlenou lest, která se stala východiskem z obtížné situace. V informatice se pak tento přenesený význam používá specificky pro označení typu škodlivého počítačového programu, viz Trojský kůň (program).

Trójský kůň v umělecké tvorbě.

Písně: -Trójský kůň – hudební skupina Bezinky Filmy: -Kolik váží Trójský kůň? – 2008 -Dobrodružství v barvách: Trójský kůň – 1997

Trójský kůň je v řecké mytologii předposlední akt deset let trvající trójské války. Skupinka obléhajících Řeků (kteří se u Homéra nazývají Achájové, Danaové) pod vedením Odysseovým se ukryla do velkého dřevěného koně a zbytek odplul do úkrytu. Když Trójané vtáhli koně do města, Odysseovi lidé otevřeli bránu a učinili tak poslední krok ke zničení hrdého města Trója. Šlo vlastně o speciálně zkonstruovaný a použitý válečný stroj, který Řekům posloužil jako válečná lest a překvapení.  Příběh je stručně vylíčen v Homérově "Odysseji" (VIII. 493–515) a dále rozvinut ve Vergiliově "Aeneidě" (II., 49 nn).

The Trojan Horse is a story from the Trojan War about the subterfuge that the Greeks used to enter the independent city of Troy and win the war. In the canonical version, after a fruitless 10-year siege, the Greeks constructed a huge wooden horse and hid a select force of men inside, including Odysseus. The Greeks pretended to sail away, and the Trojans pulled the horse into their city as a victory trophy. That night the Greek force crept out of the horse and opened the gates for the rest of the Greek army, which had sailed back under cover of night. The Greeks entered and destroyed the city of Troy, ending the war.  Metaphorically, a "Trojan horse" has come to mean any trick or stratagem that causes a target to invite a foe into a securely protected bastion or place. A malicious computer program that tricks users into willingly running it is also called a "Trojan horse" or simply a "Trojan".  The main ancient source for the story is the "Aeneid" of Virgil, a Latin epic poem from the time of Augustus. The event is also referred to in Homer's "Odyssey". In the Greek tradition, the horse is called the "wooden horse" ( in Homeric/Ionic Greek ("Odyssey" 8.512); , in Attic Greek).


Rozdělení a popis Vývoje.

Obeidské vlivy mimo jižní Mezopotámii.

V Sýrii se Obeidská kultura projevila v období Amuk D a Amuk E, nalézáme zde malovanou obeidskou keramiku. Na pobřeží Sýrie je obdobnou smíšenou kulturou Ras Šamra IV A. V maloasijské Kilikii známe obeidskou kulturu z Mersinu. Jižněji, v Libanonu a v Palestině známe obeidský vliv z Byblu a z ghassúlsko-beerševské kultury. Variantou obeidské kultury na severu Íránu byla pisdelijská kultura, v Luristánu kultura města Tepe Giyanu.

Společnost.

Obeidská kultura se vyznačuje rozsáhlými osídlenými vesnickými osadami, obytnými obdélníkovými domky s úzkými pokoji a vzhledem prvních chrámů veřejné architektury v Mezopotámii. Vybavení domácnosti obsahovalo výraznou jemnou křišťálovou nebo zelenožlutou keramiku zdobenou geometrickými vzory v hnědé nebo černé barvě; nástroje byly často vyrobeny z tvrdě vypálené hlíny, ale na severu byl použit i kámen a někdy i kov. Vesnice tvořily specializovaní řemeslníci (hrnčíři, tkalci a kováři), přestože většina obyvatelstva byla sezónními pastýři zemědělci. Později přišel vzestup elitní třídy náčelníků, která byla spojena s řízením chrámů a sýpek, zodpovědných za udržování společenského pořádku. Zdálo by se, že různé kolektivní metody, možná příklady toho, co Thorkild Jacobsen nazýval primitivní demokracií, ve kterém byly spory dříve vyřešeny prostřednictvím rady svých vrstevníků, už nebyly dostatečné pro potřeby místní komunity. Obeidská kultura vznikla na jihu, ale stále má jasné spojení s dřívějšími kulturami v oblasti středního Iráku. Vzhled obeidského lidu byl někdy spojen s takzvaným sumerským problémem, který se týkal původu sumerské civilizace . Bez ohledu na etnický původ této skupiny tato kultura poprvé viděla jasné tripartitní sociální rozdělení mezi trvale usazenými rolníky přicházejícími ze severu, kočovnými pastýři závislých na jejich stádech a rybáři z arabského pobřeží, žijící v rákosích. Během období 5000-4000 př.nl začal pohyb směrem k urbanizaci.

Obeidská kultura (6500-3800 př. n. l.) je obecný název pro prehistorické období v Mezopotámii, vyznačující se poprvé v této oblasti velice blízkými znaky materiální kultury na značně rozlehlém území při řekách Eufrat a Tigris. Její vlivy jsou patrné i mimo vlastní nížinu (starý Sumer), sahají do hor na severozápadě, severu i na okraj Íránské vysočiny. Kultura je nazvána podle naleziště Tell al-Ubajd (též Obeid, el-Obejd, Ubaid), které leží poblíž zřícenin sumerských měst Uru a Eridu.

The Ubaid period (c. 6500–3800 BC) is a prehistoric period of Mesopotamia. The name derives from Tell al-'Ubaid where the earliest large excavation of Ubaid period material was conducted initially by Henry Hall and later by Leonard Woolley.  In South Mesopotamia the period is the earliest known period on the alluvial plain although it is likely earlier periods exist obscured under the alluvium. In the south it has a very long duration between about 6500 and 3800 BC when it is replaced by the Uruk period.  In North Mesopotamia the period runs only between about 5300 and 4300 BC. It is preceded by the Halaf period and the Halaf-Ubaid Transitional period and succeeded by the Late Chalcolithic period.


Exempláře a struktura textu.

"Povídka o Sinuhetovi" se ve starověku těšila velké oblibě; také proto je známa z řady fragmentů různé délky z různých období. Základní verze částí textu jsou zaznamenány na hieratických papyrech berlínského muzea č. 3022 a 10499 pocházejících z doby kolem roku 1785 př. n. l., tedy z přelomu 12. a 13. dynastie, a na ostraku v Ashmolean Museum z doby Nové říše. Řada zlomků pochází z Dér el-Medíny.  Povídka se vyznačuje krásnou dikcí a pečlivou skladbou. Svou formou napodobuje standardní formu životopisů hodnostářů zaznamenávaných v hrobkách, a to tak dokonale, že „bychom se téměř mohli domnívat, že jde o opis biografického nápisu z velmožovy hrobky;“ nescházejí ani obvyklá prohlášení o Sinuhetově péči o strádající. Aidan Dodson v této souvislosti připouští několik možných variant vzniku textu: může jít o fiktivní romanci, která využívá formu daného literárního žánru; pak je možné, že byla vytvořena na základě jiných soudobých životopisů, do dnešní doby nedochovaných. Nebo je skutečným, byť značně rozšířeným hrobovým nápisem – pak by mohlo jít o značně „přizdobené“, ale na pravdě založené vyprávění, nebo o skutečný původní příběh, jehož seškrtáním by vznikl hrobový nápis. Na druhou stranu je k tomu třeba dodat, že i kdyby snad kdysi Sinuhet skutečně žil, nejspíše by jeho životní příběh byl pro potřeby literárního textu natolik přepracován, „že by z původního námětu asi mnoho nezůstalo.“  Do textu jsou zasazeny i dva chvalozpěvy na panovníka a opis královského dekretu, jimiž jsou od sebe odděleny jednotlivé epizody, takže oslava krále tvoří kostru celého příběhu. Lze vysledovat i náznaky veršů, což ovšem není možné dostatečně ocenit, neboť až na výjimky není známo, jak byla egyptština vyslovována.

Děj povídky.

Sinuhet vystupuje jako vysoký úředník za vlády Amenemheta I., prvního panovníka 12. dynastie. O jeho původu není v textu nic bližšího uvedeno, nicméně tituly napovídají, že patří ke staré, vysoce postavené rodině. Spolu s vojskem, jemuž velí nejstarší královský syn Senusret, se vrací z vítězného tažení do Libye. Sinuhet náhodně vyslechne tajné sdělení o králově násilné smrti určené následníkovi, a protože se v důsledku toho obává o svůj život, rozhodne se raději, že uprchne z Egypta. Jeho cesta je nelehká: skrývá se v křoví, aby nikoho nepotkal, plaví se na loďce bez vesla, obává se vojenských hlídek střežících opevnění tzv. Vládcových zdí, často putuje v noci.  Nakonec se dostává do Asie a po roce a půl putování oblastí kolem Byblu vstupuje do služeb beduínského náčelníka a přijímá kočovný způsob života. Požívá velké důvěry, stane se jeho rádcem a statečným velitelem jeho oddílů. Je vyzván k souboji s obrovským nepřítelem – "„silákem země Recenu, … jemuž nebylo rovno (a jenž) porazil celou zemi“", který mu chce odejmout dobytek ve prospěch svého kmene. Sinuhet jej ale porazí – prostřelí mu hrdlo šípem a "„složí ho jeho vlastní sekerou.“" Tuto pozoruhodnou epizodu někteří badatelé pokládají za předobraz o tisíc let mladšího biblického vyprávění o boji Davida s Goliášem.  Po svém vítězství se Sinuhet stává hrdinou a získává velké bohatství. Stále více však touží vrátit se domů. Pověst o něm se mezitím dostane až k Amenemhetově nástupci Senusretovi I., který Sinuheta dopisem vyzve, aby se vrátil. Na důkaz své přízně mu pošle bohaté dary a zdůrazňuje, že útěk byl Sinuhetovým vlastním nepochopitelným a bezdůvodným rozhodnutím a že se ve skutečnosti nikdy nedopustil ničeho, za co by se měl obávat trestu: "„Tento plán ti přineslo (jen) tvé (vlastní) srdce. Nebylo to v mém srdci proti tobě… Vrať se do Egypta! Uvidíš (znovu) hlavní město, ve kterém jsi vyrostl!“" Sinuhet v odpovědi zdůrazňuje svou oddanost panovníkovi a prohlašuje, že si je vědom, že nikým nebyl k útěku nucen a že vlastně nebylo nic, co by mu reálně hrozilo – bylo "„to jako stav snu… Nebál jsem se, nikdo mne nepronásledoval, neslyšel jsem žádné výčitky, mé jméno nebylo slyšeno z úst herolda. Přesto jsem měl po těle husí kůži, mé nohy mě unášely pryč.“"  Sinuhet poté předává vše, co má, svým potomkům a je znovu přijat ke dvoru. Dostává se mu mimořádných poct, královská rodina jej zahrnuje nevídanou osobní přízní: "„Není jiných mužů nízkého původu, pro které by bylo učiněno něco podobného.“"

Historický kontext.

Děj povídky je zasazen do doby vlády Senusreta I.; není však možné s jistotou říci, kdy příběh skutečně vznikl. Vzhledem k datování nejstarších známých exemplářů textu je jisté, že vychází z dvorské kultury 12. dynastie. Badatelé zejména poukazují na fakt, že výslovně uvedená primární motivace Sinuhetova útěku – vražda Amenemheta I. – je zmiňována i v jiném literárním díle, v "Naučení Amenemheta I. synovi". Zjevným cílem tohoto textu, sepsaného jménem samotného zavražděného krále, bylo ospravedlnit následníka trůnu z podezření z účasti na spiknutí a veřejně vyjádřit vůli, aby se Senusret stal jeho nástupcem; proto je více než pravděpodobné, že text vznikl nedlouho po této události. Obdobně tomu "Povídka o Sinuhetovi" na několika místech královraždu truchlivě připomíná, opěvuje Senusreta jako právoplatného nástupce a zdůrazňuje, že zpráva o králově smrti jej zastihla nečekaně a že následník nesměl "„ztratit ani okamžik“". Navíc autoři obou skladeb – jak Amenemhetova naučení tak povídky – použili stejný postup: využili zavedenou literární formu (v jednom případě naučení, ve druhém životopisu), ale pro své potřeby ji naplnili novým obsahem s jasným politickým záměrem. To vše svědčí pro to, že podobně jako uvedené "Naučení" mohla i povídka vzniknout nedlouho po Amenemhetově smrti, možná dokonce i na vládní objednávku.

Historicita osoby Sinuheta.

Otázka Sinuhetovy historicity již patrně nikdy nebude zcela zodpovězena a to jediné, co tedy prozatím máme, jsou jen předpoklady. Pro historicitu by mohla vypovídat forma díla, tj. autobiografie. Dalším možným důkazem je očividná znalost autora dobových poměrů na blízkém východě, kde se značná část příběhu odehrává. Značí to, že povídka byla sepsána v době, kdy se odehrává, nebo krátce po ní, čili v době, kdy mohl Sinuhet žít a sepsat svůj příběh.  Proti historicitě naopak vypovídá skutečnost, že krom přepisů povídky, nebo odkazů na ni, neexistují žádné jiné zdroje o Sinuhetovi. A také již prve uvedená autobiografičnost vyprávění může být snadno vyvrácena oblíbeností životopisu jako literárního žánru v Egyptě. Oba tyto fakty tvoří společně silný argument proti historičnosti Sinuheta a proto je na základě dosud známých skutečností Sinuhet považován za fiktivní postavu.  Všechno to jsou však zatím pouze nepřímé důkazy a tak nad Sinuhetem a jeho historičností stále visí (patrně nevyřešitelný) otazník. Nezdá se pravděpodobné, že by se nalezl nějaký jednoznačnější důkaz pro tu či onu možnost. Je však vhodné zde připomenout, že pro podobné nepřímé důkazy bylo za fiktivní považováno celé město, než bylo H.Schliemannem roku 1870 objeveno.

Ukázka textu.

Ukázka textu:

Povídka o Sinuhetovi je moderní označení staroegyptského literárního díla neznámého autora sepsaného jako autobiografické vyprávění muže jménem Sinuhet (v původním znění Sanehet, v překladu z egyptštiny „Syn sykomory“). Je jednou z jazykově i literárně nejvytříbenějších staroegyptských literárních památek; např. český egyptolog Zbyněk Žába ji pokládal za „snad i nejkrásnější“. V moderní době se jí volně inspiroval finský spisovatel Mika Waltari ke svému nejznámějšímu dílu – k historickému románu "Egypťan Sinuhet". Přes shodu jmen ovšem obě literární postavy prožívají zcela jiné osudy, jsou zasazeny do jiné doby a mají rozdílnou charakteristiku.  Příběh pochází z doby Střední říše a svou formou napodobuje v této době velmi oblíbený specificky egyptský literární žánr životopisu. Sinuhet vystupuje jako prototyp loajálního úředníka za vlády Amenemheta I., po jehož násilné smrti z obav o svůj život prchne do ciziny. Zde prožívá mnohá dobrodružství, dosáhne uznání i bohatství, stále však touží po návratu domů a po příležitosti sloužit u dvora novému panovníkovi. Amenemhetův nástupce se doslechne o Sinuhetově oddanosti a vyzve ho k návratu; zanedlouho jej také skutečně s nebývalými poctami přijme jako nejpřednějšího z dvořanů.  Zatímco dřívější badatelé měli za to, že příběh je vyprávěním o skutečných osudech Sinuheta, třebaže literárně zpracovaným, nebo alespoň připouštěli možnost reálné existence hlavního hrdiny, převažuje dnes názor, že "Povídku o Sinuhetovi" nelze pokládat za skutečný životopis a že Sinuhet není reálnou, ale pouze fiktivní literární postavou se zřejmými politicko-propagandistickými rysy. Svědčí pro to také fakt, že jednotlivá témata a náměty jsou v příběhu používány a rozvíjeny způsobem, který je typický i pro ostatní soudobá díla zcela literárního charakteru. Autor vyprávění ovšem použil řadu neobvyklých prvků a prokazatelně byl velice dobře obeznámen se soudobými reáliemi života v Egyptě a v Levantě, protože informace a líčení v příběhu obsažené jsou ve shodě se svědectvím archeologických nálezů a písemných pramenů o době, do níž je zasazen, tj. o přelomu 20. a 19. století př. n. l. To vše povídce dodává na čtivosti a už ve starověku ji učinilo jedním z nejoblíbenějších literárních děl vzdělaných Egypťanů, o čemž svědčí řada dochovaných přepisů. Velká pozornost badatelů byla povídce věnována s ohledem na možné paralely s některými starozákonními příběhy, neboť její vznik spadá přibližně do období, do nějž bývá kladena doba patriarchů.

The Story of Sinuhe (also known as Sanehat) is considered one of the finest works of ancient Egyptian literature. It is a narrative set in the aftermath of the death of Pharaoh Amenemhat I, founder of the 12th dynasty of Egypt, in the early 20th century BC. It was composed around 1875 BC, although the earliest extant manuscript is from the reign of Amenemhat III, c. 1800 BC. There is an ongoing debate among Egyptologists as to whether or not the tale is based on actual events involving an individual named Sinuhe (Egyptian: z3-nht "son of the sycamore"), with the consensus being that it is most likely a work of fiction. Due to the universal nature of the themes explored in "Sinuhe", including divine providence and mercy, its anonymous author has been described as the "Egyptian Shakespeare" whose ideas have parallels in biblical texts. "Sinuhe" is considered to be a work written in verse and it may also have been performed. The great popularity of the work is witnessed by the numerous surviving fragments.


Poloha.

Nachází se na hřebenu Kokšaal-Tau Centrálního Ťan-Šanu na hranici Kyrgyzstánu a Číny, jihovýchodně od jezera Issyk-kul a 16 km jihozápadně od druhé nejvyšší hory pohoří Chan Tengri. Z geologického pohledu jde o nejsevernější sedmitisícový vrchol na Zemi, neboť u severnějšího Chan Tengri překračuje výšku sedmi tisíc metrů pouze ledovcová čapka. Okolí hory je silně zaledněno, ze severních úbočí hory stéká ledovec Inylček, který je se svou délkou 62 km čtvrtý nejdelší na Zemi (ref- z anglické).

Historie.

Oblast centrálního Ťan-Šanu historicky tvořila přirozenou hranici mezi sférou vlivu Ruska a Číny. Ačkoli carská vojska v průběhu 19. století několikrát vstoupila do západní Číny, oblasti na jih a východ od vrcholu vždy zůstaly součástí Číny.  Před topografickým měřením v roce 1943 byl za nejvyšší vrchol Ťan-Šanu považován Chan Tengri. Při příležitosti 20. výročí založení Komunistického svazu mládeže v roce 1938 byla do oblasti centrálního Ťan-Šanu vyslána horolezecká expedice s cílem najít a zdolat nejvyšší vrchol celého pohoří. 19. 9. 1938 pak členové této expedice L. Gutman, E. Ivanov a A. Sidorenko z ledovce Zvězdočka vrchol zdolali, pomocí starého leteckého altimetru určili jeho výšku na 6900 metrů a pojmenovali Štít 20 let Komsomola. V průběhu roku 1943 probíhal v oblasti topografický průzkum, který určil přesnou výšku vrcholu 7439 metrů, což z vrcholu dělalo nejvyšší vrchol Ťan-Šanu a druhý nejvyšší vrchol Sovětského svazu. Na počest ruského vítězství u Stalingradu byl vrchol přejmenován na Pik Pobedy (Štít vítězství). Vzhledem k velkému výškovému rozdílu měření došlo ke zpochybnění předešlého výstupu. Nicméně později byl výstup z roku 1938 uznán.  Po druhé světové válce bylo vyvinuto značné úsilí o zlezení tohoto oficiálně dosud nezlezeného vrcholu. V roce 1955 došlo na vrcholu ke katastrofě, kdy většina účastníků kazašské expedice vedené E. M. Kolokolnikovem zahynula ve výšce 6900 metrů ve sněhové bouři. První nezpochybnitelný úspěšný výstup byl uskutečněn v roce 1956 týmem sovětských horolezců pod vedením Vitalije M. Abalakova. V roce 1958 byl vrchol poprvé dosažen východním hřebenem skupinou I. Erokina, v roce 1961 skupina D. Medzmarišviliho otevřela novou cestu po západním hřebenu, která je dnes používána jako klasická. Nebezpečí této cesty spočívá mimo jiné ve velmi dlouhém postupu po hřebenu ve výškách kolem 7000 metrů. První úspěšný traverz celého vrcholového hřebenu byl uskutečněn v roce 1970. První výstup z jižní - Čínské - strany byl uskutečněn čínskou expedicí v roce 1977. Všechny výstupové trasy jsou náročnými horolezeckými výstupy obtížnosti 5B nebo vyšší ruské škály. Hora je považována za nejobtížnější sedmitisícovku v bývalém Sovětském svazu.

Džengiš čokusu nebo Tömür (kyrgyzsky "Жеңиш чокусу, Žeŋiš čokusu," ujgursky تۆمۈر, transliterováno "Tömür," čínsky 托木尔峰, pinyin "Tuōmù'ěr Fēng," český přepis "Tchuo-mu-er-feng)", známý též pod ruským názvem Pik Pobědy "(Пик Победы)," v překladu „Štít vítězství“, je se 7439 m nejvyšší horou Kyrgyzstánu a celého pohoří Ťan-šan.

Jengish Chokusu (, , , ; ; , "Pik Pobedy", ) is the highest mountain in the Tian Shan mountain system at . It lies on the Kyrgyzstan–China border between the raion of Ak-Suu, in the Issyk-Kul Region of far Eastern Kyrgyzstan and Wensu County, Xinjiang, China. It is part of the Kakshaal Too, the highest part of the Tian Shan and located southeast of lake Issyk Kul.


Fungování a ovládání.

Elektromotory pohánějící vozidlo jsou napájeny Ni-MH nebo Li-ion akumulátory. Díky akumulátorovému pohonu je velmi tiché a nevytváří spalovací zplodiny. Stabilitu ve vzpřímené poloze zajišťuje soustava gyroskopických senzorů řízená mikroprocesorem, která 100× za sekundu vyhodnocuje polohu základny a na základě těchto informací ovládá stabilizační elektromotory tak, aby byla plošina neustále v rovině. Segway dosahuje maximální rychlosti až 20 km/h. Nové modely mají i bezdrátový ovladač s vlastním zabezpečovacím režimem.  K ovládání se nepoužívají žádné pedály ani páčky, ovládá se náklonem těla. Mírným náklonem vpřed jezdec způsobí pohyb dopředu, a čím větší tento náklon je, tím rychleji jede. Brzdění se provádí opětovným narovnáním jezdce do vzpřímené polohy, nakloní-li se dozadu, pojede vzad. Zatáčení je ovládáno náklonem řídítek do stran. Zvládnutí ovládání je pro většinu lidí intuitivní a je otázkou několika málo minut. Přístroj byl zkonstruován tak, aby zvládl jakýkoliv terén venku i uvnitř budov. Snadno zvládne i schody, výtah a eskalátory.

Využití.

Segway je využíván k užitkové i turistické a zážitkové dopravě osob, obsluze průmyslových a logistických areálů, zajištění bezpečnosti rozsáhlých prostor i marketingovým akcím. V turisticky atraktivních městech prosperují půjčovny segwayů.  Do roku 2012 je údajně zařadilo do svého vybavení přes 150 policejních sborů na světě.

Využití v Česku.

Využití policejními sbory v Česku.

V České republice začala své příslušníky-pochůzkáře vybavovat vozítky Segway řada městských policií. Pěstská policie v Praze 1 je v roce 2011 používala již sedmým rokem. Má celkem 3, z toho jeden jí věnovala městská část a dva další přidělila centrála městské policie. Městská policie v Plzni převzala do užívání první dva segwaye v červenci 2008. Městská police v Olomouci do svého vybavení 4 vozítka pořídila v roce 2011 za 760 tisíc Kč věnovaných nadací Bezpečná Olomouc. Městská police Karlovy Vary nasadila segwaye do služby 10. června 2012 u příležitosti Karlovarského karnevalu, zkušebně je použila již v roce 2009 během filmového festivalu. Dalšími městy, kde je městská policie využívá, je Znojmo či Slaný.  Pražské městské policii trvá nabití baterií údajně asi 10 hodin, vydrží pak po celou směnu (karlovarská městská policie uvádí dojezd 38 km na jedno nabití.) Pražská městská policie je využívá zejména v lokalitách pěších zón a v místech, kde je hustý turistický ruch. Výhodou je výhled strážníka přes davy lidí. V zásobníku má policejní segway rozšířenou zdravotní výbavu. Použitelné jsou segwaye údajně i při zásazích proti prchajícím pachatelům, třeba kapsářům a podvodníkům, protože rychlostí i výdrží pachatele překonají. Provozní náklady jsou i po 7 letech provozu minimální.  V roce 2014 prezentovala svůj záchranářský segway soukromá záchranná služba Trans Hospital. Pořídila si ho především k využití na kulturních a podobných akcích.

Turistické využití v Česku.

Turistickým využitím segwayů je v České republice známá především Praha, kde působila řada půjčoven segwayů. Část půjčoven je sdružena v Asociaci Segway, která své členy svazuje etickými pravidly, podle nichž se například skupinky turistů mohou pohybovat pouze společně s instruktorem. Asociace Segway uvedla, že se jezdí omezenou rychlostí 6–8 kilometrů za hodinu, každý klient projde zaškolením a provádí se test na alkohol. Městská část Praha 1 má podle radního Jiřího Veselého nejvíce problémů s těmi půjčovnami, které členy asociace nejsou. Rovněž Jiří Večeřa z asociace provozovatelů segwayů v květnu 2015 uvedl, že problémy způsobují především provozovatelé, kteří stojí mimo asociaci, zejména provozovatelé z Ruska. Deník Metro v květnu 2015 v článku prezentujícím postoje městské části Praha 1 uvedl odhad, že se ulicemi Prahy pohybuje 300 segwayů.  Asociace Segway ČR začátkem roku 2016 (stejně jako v roce 2014) uváděla 9 členů. Podle článku iDnes.cz a zprávy ČTK z července 2016 však sdružovala asociace 25 firem a plošný zákaz by připravil o zaměstnání asi 300 lidí.  Z 9 firem, které prezentoval web Asociace Segway ČR, měla do roku 2016 každá jedno své výchozí stanoviště pro vyjížďky. Z toho 5 firem mělo výchozí místo na Starém Městě (Segway Trip – Zuzana Eliášová na Ovocném trhu čo. 15, PSH RENT s.r.o. na Křižovnickém náměstí u čo. 1, Segway Point Praha firmy GSI Distribution s.r.o. na Staroměstském náměstí u Mikulášské ulice, SG Point firmy Sg-point.info s.r.o. před Prašnou bránou a Segway Rent firmy VPROV s.r.o. u hotelu Intercontinental), jedna firma na Novém Městě (Green Lemon s.r.o. na adrese Myslíkova 22, navíc Segway Point Praha, GSI Distribution s.r.o. měla na adrese Rašínovo náměstí čo. 40 provozovnu pro celodenní pronájmy) a tři firmy na Malé Straně (PragueOnSegway.com firmy Feel Good Services s.r.o. na adrese Vlašská čo. 2, Segway Experience s.r.o. na adrese Mostecká čo. 4 a Prague Segway Tours na Maltézském náměstí čo. 7). Většina nabízených tras měla pevně stanovené trasy a pravidelné časy odjezdů, některé firmy však fungovaly i jako půjčovny, byť vozítka vždy půjčovaly i s průvodcem. Některé trasy byly tematicky zaměřené (například na filmová místa nebo na mosty), program některých tras byl spojen s návštěvou partnerských restaurací, muzeí a podobně, případně se speciálním programem (únikové hry) atd. Délka nabízených projížděk se pohybovala v rozmezí od půl hodiny do tří hodin, cena v závislosti na délce projížďky, počtu účastníků a dalších faktorech od 500 do 1370 Kč za hodinu. Většina projížděk byla jen po území Pražské památkové rezervace, ale v nabídkách byla i pětihodinová Karlštejn Tour za 3600 Kč (Segway Experience s.r.o.), celodenní pronájem byl nabízen už od 3500 Kč (Segway Point Praha).

Pořizovací náklady.

Nákupní cena transportéru Segway v České republice v roce 2011 byla kolem čtvrt milionu, roční provoz měl přijít asi na 16 tisíc Kč. Městská policie Plzeň je nakoupila za 275 tisíc za kus. Pražská městská policie je údajně získala za 113 tisíc korun za kus.

Bezpečnost.

James Heselden, který v prosinci 2009 získal většinový podíl ve společnosti Segway, byl v září 2010 ve věku 62 let nalezen mrtvý v řece Wharfe poblíž Leedsu, poblíž něj byla nalezena i dvojkolka. Policie dospěla k závěru, že s ní spadl z devítimetrového srázu nad řekou, což údajně potvrdil i jeden očitý svědek. Policie ani Heseldenova rodina neshledali žádné známky toho, že by mělo jít o něco jiného než o nehodu.  Podle vyjádření pražské záchranné služby z roku 2014 je úrazů spojených s provozem segwayů minimum a dochází k nim jen ojediněle.  Ve středu 5. března 2014 odpoledne sjelo v Praze na Kampě u Sovových mlýnů turistům vypůjčené vozítko do plavební komory. Byl povolán hasičský potápěč a jeřáb, který jej za asistence policie vylovil, a zpráva o události prošla významnými zpravodajskými médii. Ke zranění nedošlo.  Radní městské části Praha 1 pro oblast bezpečnosti a veřejného pořádku Ivan Solil 9. prosince 2015 uvedl, že Nemocnice na Františku od dubna eviduje přes 50 zraněných, kteří se dostali do nějaké kolize se segwayisty.

Legislativní úprava provozu v Evropě.

Ve Velké Británii nejprve zakázali segwayům provoz „po ulicích a silnicích“, avšak poté rozhodli, že se jedná o motorové vozidlo, a proto nesmí užívat ani chodníky. K rozhodnutí přispěla smrtelná nehoda majitele firmy Segway v září 2011. Podle časopisu Týden byl zákaz užívat chodníky a pěší zóny vydán současně se zákazem užívat silnice, a to počátkem roku 2011.  Rakousko charakterizovalo segway do 25 km/h jako motorové jízdní kolo (Elektro-Fahrrad). Do šíře 80 cm smí vozítka segway používat jízdní pruh pro cyklisty. Je-li vozítko širší nebo není-li cyklistický pruh k dispozici, musí použít vozovku. Jízda po chodníku je nepřípustná (mimo potřeby k zaparkování) a pokuta za ní se pohybuje až do výše 726 €. Platí stejná pravidla vybavení jako pro jízdní kola. Mimo to musí řidič dodržovat hranici 0,8 promile. Věková hranice platí od 12 let bez doprovodu rodičů. V Rakousku se doporučuje uzavřít pojištění občanskoprávní odpovědnosti z provozu motorových vozidel nebo se pojistit přes motoklub ÖAMTC-Touring.  V Německu a Nizozemsku je segway v podobném postavení jako moped, přičemž na chodníku smí jet rychlostí chůze, na cyklostezce rychleji.  V Dánsku pro ně platí stejná pravidla jako pro malé motocykly, tedy například dovršení věku šestnácti let a povinná přilba, má přibýt povinnost mít brzdy a světla.  Jiří Veselý, radní pro dopravu Prahy 1, v lednu 2014 uvedl, že podle vzkazu Rady Evropy se ke sjednocení legislativy ohledně této problematiky neschyluje.

Legislativní úprava provozu v Česku.

Ministerský návrh novely českého zákona o silničním provozu z října 2014 zařízení zahrnul pod název osobní přepravník se samovyvažovacím zařízením a ten zahrnul jej pod obecnější pojem osobní přepravní prostředek, pod který mají spadat též „obdobná zařízení“. Vládní verze návrhu termín „osobní přepravní prostředek“ nahradila termínem „osobní technický prostředek“. Vládní návrh novely z dubna 2015 navrhoval legislativní zkratku „osobní přepravník“ pro „osobní přepravník se samovyvažovacím zařízením nebo obdobné technické zařízení“. Definitivní znění zákona č. 48/2016 Sb., účinného od 20. února 2016, zavádí v § 2 písmenu nn) zákona 361/2000 Sb. pojem osobní technický prostředek, který definuje jako osobní přepravník se samovyvažovacím zařízením, nebo obdobné zařízení. Takto zavedení termín „osobní technický prostředek“ však není nikde v zákoně ani jednou použit, v novém § 60a však je místo toho v odst. 1 pro tentýž význam (osobní přepravník se samovyvažovacím zařízením nebo obdobné technické zařízení) zavedena legislativní zkratka osobní přepravník.

Výklad ministerstva dopravy a návrhy změn.

Česká legislativa až do roku 2015 segway výslovně nezmiňovala a vzhledem k tomu, že termíny „vozidlo“ a „motorové vozidlo“ jsou v Zákoně o provozu na pozemních komunikacích definovány kruhem, nebylo možné ze zákona přímo vyvodit, které dopravní prostředky do těchto definic spadají.  Odbor provozu silničních vozidel Ministerstva dopravy ČR a po něm i někteří další úředníci a správní úřady (například odbor správních činností městského úřadu Třebíč) od podzimu 2010 uvádějí, a to bez odvolání na jakoukoliv oporu v zákonných ustanoveních, jako oficiální svůj názor: „Zařízení segway není motorovým ani nemotorovým vozidlem. Podle platných předpisů je považováno za chodce. Při provozu na pozemních komunikacích se tedy na uživatele zařízení segway vztahují práva a povinnosti chodce. Je však nezbytné uvést, že uvedené platí jen v případě, kdy je zařízení užíváno v módu chůze.“ Podle Marka Illiaše z Ministerstva dopravy České republiky však toto zařízení vzhledem ke své konstrukci prakticky není schopné splnit případné požadavky na schválení vozidla. Podle Aktuálně.cz zdůvodnil mluvčí ministerstva dopravy Jakub Ptačinský tvrzení, že segway není vozidlem, tím, že není jako vozidlo homologován.  V lednu 2014 mluvčí ministerstva dopravy Tomáš Neřold uvedl, že ministerstvo připravuje novelu zákona o silničním provozu, která by měla segway definovat, avšak naznačil, že ministerstvo i nadále hodlá na segwaye nahlížet jako na chodce. Za jízdní kolo je prý podle názoru ministerstva považovat nelze, protože „jde o výrazně odlišné zařízení“. V červnu 2014 Martin Novák z tiskové oddělení ministerstva uvedl, že aby segway mohl být brán jako vozidlo, musel by mít světlo, zvonek a ukazatel směru. Podle návrhu novely zákona mají pod pojem chodec spadat též osoby pohybující se na lyžích, kolečkových bruslích, skateboardu nebo osobním transportéru segway anebo jiném obdobném zařízení, přičemž v § 53 mají být uvedeny speciální povinnosti chodce, který se pohybuje na technickém prostředku, který by mohl ohrozit provoz na chodníku. Podle komentáře mluvčího by do této kategorie měla spadat též jednokolka či boty s kolečky. Konečné rozhodnutí podle sdělení ministerstva z konce srpna 2014 ještě nepadlo, uvažuje se i možnost, že by provoz na chodníku byl povolen jen v pomalejším módu zhruba do 8 km/h.

Odlišná stanoviska.

Ing. Petr Moos zastává názor, že segwaye na chodník nepatří.  Od dubna 2012 městská část Praha 1 evidovala nárůst počtu stížností, že jezdci na segwayi ohrozili jak sebe, tak chodce a další účastníky silničního provozu. Za rok 2013 evidovala městská část podle mluvčí Blažkové několik desítek stížností na provoz segwayů.  Podle zástupce starosty městské části Praha 1 Daniela Hodka se radnice Prahy 1 domnívá, že segway se specifikací, způsobem pohybu ani rychlostí chodci v praxi nepřibližuje, a přesto na něj výklad ministerstva takto nahlíží, což chtěl v roce 2012 Daniel Hodek změnit. V lednu 2014 Lidovky.cz citovaly jako argument městské části Praha 1, že dvoukolka má elektromotor a dokáže vyvinout maximální rychlost 20 kilometrů v hodině, a proto by měla jezdit mimo místa vyhrazená pro pěší.  Pokutu za rychlou jízdu nelze podle ředitele městské policie v Praze 1 Miroslava Stejskala ukládat také proto, že strážníci nejsou technicky schopni měřit rychlost mezi nulou a 20 kilometry za hodinu.  Místostarosta Hodek v červnu 2012 informoval média, že chce prostřednictvím orgánů městské části iniciovat u ministerstva dopravy zákaz používání segwayů na chodnících a pěších zónách. V lednu 2014 radní Jiří Veselý pro Lidovky.cz uvedl, že městská část chce problém vyřešit do konce volebního období ,tedy do podzimu 2014. Jedná s magistrátem o vytvoření vyhlášky, která by v některých ulicích provoz segwayů zakázala podobně, jako jsou omezeny pouliční umělecké produkce.  Proti připravované změně zákona protestoval a segwaye chtěl vykázat z chodníků spolek Pro jedničku, jehož předsedkyní byla zastupitelka Kateřina Klasnová.  Město Praha prosazovalo do zákona úplně novou kategorii „osobní transportér“.

Místní regulace provozu v Praze.

Praha 1.

V pátek 15. srpna 2014 se v Praze na Kampě u hlavních příjezdových cest od Újezdu a od Werichovy vily na základě rozhodnutí odboru dopravy městské části Praha 1 objevila první dopravní značka zakazující provoz segwayů. Má podobu dopravní značky Zákaz vstupu chodců s dodatkovou tabulkou s textem „JEN ZAŘÍZENÍ SEGWAY“ a původně byla umístěna pod zákazovou dopravní značkou s příkazem cyklistům sesednout z kola. Podle iDnes.cz se soubor umístěných značek mnohým zdá nesrozumitelný. Mluvčí městské policie Jan Čihák uvedl, že proti tomuto vyznačení ohledně segwayů městská policie nic nemá. Bývalý expert Besipu Robert Šťastný uvedl, že v instalovaných značkách problém nevidí. Mluvčí městské části Veronika Blažková uvedla, že jediný, kdo může rozhodovat, zda je značka správná či ne, je ministerstvo dopravy, se kterým odbor dopravy městské části komunikuje, a určitě by to neměli řešit cyklisté. Mluvčí ministerstva dopravy Martin Novák o týden později uvedl, že značení na Praze 1 pravděpodobně rozumí jen jeho autoři a na občany může působit spíše jako nová vlna abstraktního umění a že pokud by některá obec potřebovala konzultaci, je ministerstvo k dispozici.  Praha 1 též zakázala vjezd do průchodu Richterova domu mezi Michalskou ulicí a Malým náměstím.  Praha 1 v červenci 2015 též navrhovala, aby vozítka Segway mohla jezdit jen ve vymezených oblastech, navíc s povolenkami a vybavená GPS sledováním se záznamem trasy.  Poté, co Poslanecká sněmovna schválila návrh zákona, který později dostal číslo 48/2016 Sb. a nabyl účinnosti 20. února 2016, radní městské části Praha 1 pro oblast bezpečnosti a veřejného pořádku Ivan Solil uvedl, že až zákon vejde v platnost, Praha 1 bezodkladně naváže na jednání s hlavním městem Prahou s cílem vydání obecně závazné vyhlášky (podle zákona to má být nařízení obce), která by měla reflektovat několikaleté negativní zkušenosti obou radnic a měla by být účinným nástrojem pro městskou policii, která ponese hlavní tíži účinné regulace v ulicích Prahy. Na otázku televizní moderátorky ČT 9. prosince 2015 uvedl, že restrikce zcela jistě zahrne široký okruh okolo hlavního centra, to znamená Václavské náměstí, Staroměstské náměstí, Malostranské náměstí.  Od 15. srpna 2014 zakázal generální ředitel Národní knihovny ČR Ing. Tomáš Böhm vjezd samobalančních dvoukolek známých pod názvem segway do areálu Klementina. Povolil však pěším, aby tuto dvoukolku vedli vedle sebe, čímž podle něj neohrozí sebe ani ostatní. Podobně je rozhodnutím vlastníka vyznačen zákaz provozu segwayů u vjezdů do areálu Tyršova domu na Malé Straně, centra České obce sokolské.

Vyšehrad.

Městská část Praha 2 u čtyř vstupů pevnosti Vyšehrad (před Cihelnou bránu ve Vratislavově ulici, před Táborskou bránou, před tunýlky v Lumírových sadech a od Ústavu pro matku a dítě v Podolí) v červenci 2015 osadila dopravní značku, podle ČTK jde o značku zákaz vjezdu s doplňkovým textem „segway“, podle vyobrazení jde o značku „Jiný zákaz“ s nápisem SEGWAY. Toto řešení vyhodnotil odbor dopravy městské části jako jediné srozumitelné pro provoz a pro možný postih, ostatní možnosti vyhodnotil jako matoucí.

Širší centrum Prahy.

19. července 2016 přijala Rada hlavního města Prahy po dlouhé přípravě nařízení hlavního města, podle kterého je v celé Pražské památkové rezervaci i na některých dalších územích rozšířeného centra města zakázán provoz osobních přepravníků (ve smyslu zákonné definice). Nařízení nabylo účinnosti 3. srpna 2016, fakticky však začíná platit až s umístěním příslušného zákazového dopravního značení.  Už původní záměr města uzavřít pro Segwaye na základě možnosti dané zákonem od února 2016 celé území Pražské památkové rezervace by se dotkl téměř všech dosavadních tras a výchozích bodů vyjížděk, nakonec byla zakázaná oblast ještě významně rozšířena o předměstské čtvrti.  Ještě před umístěním dopravního značení, začátkem srpna 2016, spustilo město Praha oficiální letákovou informační kampaň „Segway No Way“, čímž vznikl zmatečný stav, kdy fakticky zákaz ještě neplatil, magistrát a městská policie však o něm mluvila jako o platném, avšak nevymahatelném, a městská policie prý podle magistrátu do té doby turisty na segwayích informovala, že se dopouštějí přestupku. TSK hl. m. Prahy začátkem srpna uvedla, že zatím nedostala od magistrátu a radnic příslušný pokyn k rozmístění značek.  Podle zprávy ze 14. listopadu 2016 nebyla k projektu zónového značení, zpracovanému TSK hl. m. Prahy, podána žádná připomínka (lhůta pro podání přípomínek končila 17. listopadu 2016), takže do týdne TSK očekávala schválení dokumentu a zahájení realizace značení. Podle projektu má jít o 610 zónových značek na 250 místech. Výroba a osazení značek má stát přes 4 miliony Kč. Ve čtvrtek 24. listopadu 2016 vydal odbor dopravy MHMP o zavedení značení opatření obecné povahy, které má nabýt účinnosti po 14 dnech od vydání. První značka byla umístěna v pátek 25. listopadu 2016 odpoledne na Hradčanech na nároží ulic U Prašného mostu a Jelení. Značení by mělo být rozmístěno do dvou týdnů, než opatření obecné povahy nabude účinnosti.  Někteří provozovatelé se přeorientovali na elektrické koloběžky, jízdní kola a tříkolky, někteří v centru Prahy jízdy na segwayích dále nabízejí, ale zájemce pak převezou na území mimo zákaz. To však městská policie stíhá jako porušení tržního řádu či neoprávněný zábor veřejného prostranství. Část podnikání se přemístila do Prahy 2, která leží z velké části mimo zónu zákazu.  Někteří provozovatelé se po zákazu segwayů v centru Prahy začali přesouvat do Prahy 2, například do Riegrových sadů. Asociace Segway však uvedla, že neví o tom, že by nějaká společnost provozovala segway tours na území Prahy 2.  Praha 2 v reakci na vzniklou situaci tvrdí, že když v minulém roce projednávala původní návrh nařízení, ještě nevěděla, že se zóna zákazu rozroste také o sousední oblast Prahy 3 i Prahy 4 a v Praze 2 tak vznikne jediná lokalita v blízkosti centra, kam vozítka mohou. Praha 2 se proto obrátila „na magistrát“ se žádostí, aby byla připojena k celoplošnému zákazu. Náměstek primátorky Petr Dolínek slíbil, že magistrát začne prověřovat možnost úpravy městské vyhlášky s tím, že by se to mohlo legislativně stihnout k 1. červenci 2017, což je ale na hraně. Praha 2 chce prozatím umístit značky zákazu segwayů před vstupy do parků, přičemž místostarosta pro životní prostředí Václav Vondrášek tvrdil, že cesty v parcích jsou veřejně přístupnými účelovými komunikacemi.  Následně se v lednu 2017 rozhodla i Praha 10 požádat magistrát, aby byl zákaz rozšířen o Vršovice, o oblast na východě vymezenou ulicemi U zdravotního ústavu, Benešovská, Ruská, Bělocerkevská, U Slavie, U Vršovického hřbitova a Bohdalecká. Představitelé městské části snahu odůvodnili tím, že na základě zákazu v přilehlých oblastech se provozovatelé přesunou na místo nejblíže centru, které není dosud zakázané.

Žaloba asociace Segway.

Na konci června 2016 Asociace Segway v souvislosti s připomínkovým řízením k chystanému nařízení města oznámila, že zvažuje v případě zákazu provozu segwayů podat na Prahu žalobu o zaplacení vzniklých škod. 5. ledna 2017 se Asociace Segway nechala slyšet, že do týdne podá kvůli vyhlášce žalobu, protože považuje zákaz za protzákonný. To byla jediná informace, kterou byla mluvčí Asociace oprávněna sdělit – k tomu, zda se asociace obrátí na ministerstvo dopravy, jak dříve avizovala, se nevyjádřila. 4. února 2017 oznámila Zuzana Eliášová, mluvčí Asociace Segway zastupující 25 provozovatelů, že asociace podala žalobu ohledně vyhlášky plošně omezující vjezd segwayů. Obsah a argumentaci podané žaloby však zpráva ČTK blíže nepopisovala. Městský soud v Praze v dubnu 2017 žalobu, kterou se sdružení (zastoupené Pavlem Říčkou) domáhalo zrušení zákazu, odmítl s tím, že nařízení obce nepodléhá přezkumu soudem a nelze proti němu podat žalobu.

Segway [segvej], přesněji Segway PT (Personal Transporter), je dvoukolový elektrický dopravní prostředek pro jednu osobu a přiměřený náklad, využívající ke svému pohybu dynamické stabilizace. Vynalezl jej americký podnikatel a vynálezce Dean Kamen. Vyrábí je od roku 2001 firma Segway Inc. v New Hampshire v USA.

The Segway PT (originally Segway HT) is a two-wheeled, self-balancing personal transporter manufactured by Segway Inc. It was invented by Dean Kamen and brought to market in 2001. "HT" is an initialism for "human transporter" and "PT" for "personal transporter".


Původ a kariéra.

V otázce Pupienova původu nejsou dnes odborníci zajedno. Někteří v něm vidí příslušníka plebejské rodiny, jenž za svůj vzestup vděčil výlučně vlastním schopnostem, existují však i názory, že jeho předkové patřili do řad urozenců či přinejmenším k zámožnějším kruhům. Hlavní potíž je v tom, že náš nejpodrobnější pramen, Historia Augusta, obsahuje množství nedůvěryhodných údajů a zbylé prameny hovoří o Pupienovi jen stručně. Přesto se na základě současného stavu poznání zdá, že jeho rodina nebyla nevýznamná, a on sám byl přijat mezi patricie asi již za vlády Septimia Severa.  Pupienus absolvoval během svého života obvyklou civilní úřední kariéru, oženil se s Pescennií Marcellinou a nabyl díky tomuto svazku značného jmění. Po prétuře a konzulátu ("consul suffectus") spravoval jako místodržitel obě Germánie a provincii Asia a roku 234 dosáhl řádného konzulátu; současně ho jmenovali do funkce prefekta Říma, důležité vzhledem k metropolitnímu charakteru města. Povahou byl prý spíše strohý a přísný, což způsobilo, že jako městský prefekt nebyl u lidu příliš v oblibě.

Proklamace za císaře.

Během konfliktu mezi senátem a císařem Maximinem Thrákem patřil Pupienus k dvacetičlennému senátnímu kolegiu, určenému k obraně Itálie před vpádem císařských jednotek. Tehdy byl zcela jistě rozhodným Maximinovým protivníkem a stoupencem vzdorocísaře Gordiana v Kartágu, o jeho dřívějších politických postojích však není známo nic. Po Gordianově smrti ho senátoři asi v březnu 238 zvolili novým vzdorocísařem proti Maximinovi – jeho kolegou v úřadě se stal senátor Caelius Balbinus.  Římský lid však nebyl s volbou spokojen a zvláště ho pobouřilo Pupienovo jmenování, protože se obával jeho přísnosti. Bránil oběma císařům vyjít z radnice a požadoval, aby byla moc svěřena někomu z Gordianova rodu. Císaři proto nechali na Kapitol přivést třináctiletého Gordianova vnuka téhož jména a prohlásili jej "caesarem". Toto gesto lid uspokojilo.

Vláda.

Přibližně v dubnu 238 vpadl do Itálie Maximinus Thrax, který dosud pobýval v Panonii, aby bránil tamní hranice před různými zadunajskými etniky; jeho záměrem bylo senátní revoltu co nejrychleji potlačit. Oba císaři si rozdělili povinnosti tak, že u lidu méně oblíbený Pupienus vytáhl do boje proti Maximinovi, zatímco Balbinovi připadla starost o Řím. Když Pupienus dospěl do Ravenny a shromažďoval tam další oddíly, dorazila k němu zpráva, že Maximinus byl zabit při obléhání Aquileje vlastními vojáky. Jeho hlavu a hlavu jeho syna poslal císař spolu se zprávou o vítězství do Říma a sám vyrazil k Aquileji. Tam se mu dostalo slavnostního přivítání a i Maximinovi vojáci mu odpřisáhli věrnost, zlákáni slibem peněžních darů. Nato část vojáků propustil domů a se zbylými se vrátil do hlavního města, kde byl přivítán jako triumfátor.  Třebaže dějepisci píší, že společná vláda obou císařů se vyznačovala umírněností a u lidu si získali velkou úctu, vojáci těžce nesli, že musejí poslouchat císaře jmenované senátem a rovněž jim byla trnem v oku Pupienova germánská osobní stráž. Zosnovali tedy proti panovníkům spiknutí. Jeho úspěchu napomohl i fakt, že vztahy mezi oběma císaři byly dosti napjaté a každý se snažil strhnout svrchovanou moc na sebe.  Asi v červnu 238, zhruba dva měsíce po Maximinově pádu, vtrhli nespokojení pretoriáni do paláce na Palatinu s úmyslem císaře zabít. Pupienus chtěl povolat na pomoc svou germánskou stráž, ale Balbinus se proti tomu postavil, protože se domníval, že ji nechce použít k obraně, nýbrž proti němu. Zatímco se takto dohadovali, vpadli vojáci do jejich pokojů a vyvlekli je nahé na ulici, kde je všemožně uráželi a týrali. Jakmile se o tom dozvěděli Pupienovi Germáni, vyrazili oběma na pomoc. Přišli však pozdě, protože pretoriáni oba císaře zabili a novým vládcem provolali mladého Gordiana III.

Marcus Clodius Pupienus Maximus (asi 164 – červen 238 Řím) byl římský císař vládnoucí spolu se svým kolegou Balbinem asi od března do června roku 238, podle některých údajů 99 dní.

Pupienus (Marcus Clodius Pupienus Maximus; born c. 165/170 – 29 July 238) was Roman emperor with Balbinus for three months in 238, during the Year of the Six Emperors. The sources for this period are scant, and thus knowledge of the emperor is limited. In most contemporary texts Pupienus is referred to by his cognomen "Maximus" rather than by his second nomen (family name) Pupienus.


Vývoj.

Typ byl vyvinut podle specifikací S.41/36, na třímístný stroj, který by ve službě nahradil "Fairey Swordfish". Přes krytou kabinu a aerodynamičtější tvar však byl "Albacore" stále letounem dvouplošné koncepce, která už byla ve světě na ústupu. Nárůst výkonů proti typu "Swordfish" byl jen malý a s novějšími typy, jako byl Douglas TBD Devastator, nebo Nakadžima B5N se nemohl vůbec srovnávat. První ze dvou prototypů vzlétl 12. prosince 1938. Produkce první série 98 kusů začala v roce 1939. První "Albacory" byly poháněny motory "Bristol Taurus II", zatímco pozdější kusy dostaly výkonnější verzi "Taurus XII". Během produkce nedocházelo k zásadním změnám konstrukce. Celkem bylo postaveno 800 kusů.

Operační služba.

Jako první dostala typ "Albacore" k tomu účelu zformovaná 826. squardrona FAA a od března až do konce roku 1940 je užívala k útokům proti lodní dopravě, přístavům a k doprovodu konvojů v Lamanšském průlivu. Na letadlových lodích typ začal sloužit v roce 1941. Hlavním problémem byla nejprve spolehlivost motorů "Taurus", což se ale později podařilo vyřešit a stroj měl podobnou spolehlivost jako "Swordfish" s jeho motorem "Bristol Pegasus". Přesto byl méně oblíbený.  Celkem bylo typem "Albacore" vyzbrojeno 15 squadron FAA, které operovaly hlavně ve Středomoří. Letouny "Fairey Albacore" se aktivně účastnily takových operací, jako byla bitva u Matapanu, bitva u El Alameinu, obrany Malty či vylodění spojenců na Sicílii a v Salermu. Od září 1941 do června 1943 operovala z maltského letiště "Hal-Far" 828. squadrona FAA, která i přes neustálé bombardování ostrova napadala především italskou lodní dopravu a Sicílii.  V roce 1943 byl "Fairey Albacore" nahrazen novým typem "Fairey Barracuda". Poslední operační squadronou byla "841. squadrona FAA", která po dobu své existence operovala z pozemních základen v oblasti Lamanšského průlivu a byla deaktivována koncem roku 1943. Kanadské královské letectvo stroje převzalo a použilo ve stejné roli během invaze do Normandie. Stroje byly používány při hlídkování, průzkumu a při protiponorkových akcích.

Fairey Albacore byl britský dvojplošný torpédový bombardér z období druhé světové války, stavěný v letech 1939 až 1943 pro britské námořní letectvo Fleet Air Arm. Měl být původně náhradou za stroj Fairey Swordfish, který sloužil od roku 1936. Přesto, že se jednalo o letoun s řadou nových prvků, který měl krytou kabinu a aerodynamický tvar, postrádal kvality "Swordfishů", a tak byl ze služby paradoxně stažen dříve, než výše uvedený typ. Na rozdíl od typu "Swordfish" ho během války ve službě nahradil torpédový bombardér Fairey Barracuda.

The Fairey Albacore was a British single-engine carrier-borne biplane torpedo bomber built by Fairey Aviation between 1939 and 1943 for the Royal Navy Fleet Air Arm and used during the Second World War. It had a crew of three and was designed for spotting and reconnaissance as well as level, dive, and torpedo bombing. The Albacore, popularly known as the "Applecore", was conceived as a replacement for the Fairey Swordfish, which had entered service in 1936. However, the Albacore served alongside the Swordfish and was retired before it, being replaced from 1944 by two monoplane designs, the Fairey Barracuda and Grumman Avenger.


Život.

Georges Mouton vstoupil roku 1792 jako dobrovolník do francouzské armády. Roku 1797 byl velitelem praporu, a roku 1800 již plukovníkem. Napoleon jej jmenoval roku 1805 v boulogneském táboře brigádním generálem a brzy poté i svým adjutantem. V taženích roku 1805 i 1806–1807 byl stále v těsné blízkosti císaře. Vyznamenal se v bitvách u Jeny a Friedlandu, kde byl těžce raněn. Po Tylžském míru roku 1807 byl povýšen na divizního generála a jmenován generálním inspektorem pěchoty a v prosinci 1807 se stal velitelem pozorovacího sboru v Pyrenejích. 1808 byl velitelem divize ve Španělsku. Ve válce roku 1809 rychlým pochodem a dobytím Landshutu (21.4.1809) zamezil spojení sboru Hilleova s arcivévodou Karlem. V bitvě u Aspern dobyl 21. května 1809 v čele gardových fyzilírů Esslingen a tím umožnil záchranu armády organizovaným ústupem na ostrov Lobau. Za statečnost a iniciativu v bitvě jej Napoleon povýšil do šlechtického stavu s titulem hrabě z Lobau.

Cesta k Waterloo.

Roku 1812 byl jako generální adjutant jedním z mála Napoleonových průvodců při návratu z ruského tažení do Paříže. Následující rok bojoval u u Lützenu a Budyšína, poté převzal po Vandammovi (po jeho zajetí v bitvě u Chlumu) zbytky jeho sboru a s ním se účastnil bitvy u Lipska. Po bitvě se uzavřel v Drážďanech spolu s maršálem Gouvionem Saint-Cyr a po obklíčení a kapitulaci prožil zbytek války v rakouském zajetí. Po uzavření míru se vrátil do Francie a po návratu Napoleona z Elby převzal nejprve velení l. pěší divize a poté velení VI. sboru armády. Byl jmenován pairem. Na čele svého sboru bojoval u Ligny a u Waterloo. Zde padl do zajetí Angličanů.

Restaurace.

Po restauraci byl nucen emigrovat a až do roku 1818 žil v Belgii. Po obdržení povolení k návratu pak žil ve své vlasti zcela v soukromí, až roku 1828 byl zvolen za departement Meurthe poslancem sněmovny, kde proslul svými liberálními postoji. Roku 1830 přivítal revoluci a stal se členem municipální komise, která provizorně nahradila vládu. 26. prosince 1830 převzal po Lafayettovi velení národní gardy, v jejímž čele pak 1832 a 1834 potlačil nepokoje. 30. června 1831 obdržel maršálskou hůl a roku 1833 byl jmenován pairem. Zemřel v Paříži.

Georges Mouton, hrabě de Lobau (21. únor 1770 v Pfalzburgu, Lotrinsko – 21. listopad 1838 v Paříži) byl francouzský generál, pair a maršál Francie.

Georges Mouton, comte de Lobau (21 February 1770 – 27 November 1838) was a French soldier and political figure who rose to the rank of Marshal of France.


Smlouva o úvěru.

Úvěrový vztah mezi "úvěrující" bankou (či případným jiným poskytovatelem) a "úvěrovanou" osobou vznikne uzavřením "smlouvy o úvěru". U obvyklých úvěrů jsou podmínky, které musí žadatel o úvěr splnit, standardizované a odvíjejí se od toho, zdali se jedná o fyzickou či právnickou osobu (u fyzických osob jsou jednodušší, neboť se nejedná o velké sumy a navíc těchto úvěrů se poskytuje mnoho). Banka si například zjistí u klienta jeho osobní údaje a finanční situaci. U právnických osob se také analyzuje podíl vlastního a cizího kapitálu ve firmě, zkoumá se podíl krátkodobých, střednědobých i dlouhodobých zdrojů. Nakonec je pak proveden tzv. přepočet bonity, tj. přepočtou se různé analýzy (likvidity, bonity, rentability aj.), ten se srovná s ostatními výsledky a poskytovatel se rozhodne, zdali může bezpečně úvěr poskytnout. V rozhodování se kromě již provedené analýzy klienta zohledňuje také i teritoriální příslušnost klienta a další kritéria. Po sepsání a podpisu smlouvy pak může klient čerpat úvěr podle uvedených podmínek. Poskytovatel úvěru sleduje plnění těchto podmínek.  Smlouva o úvěru je v českém právu upravena v § 2395–2400 občanského zákoníku a platí jak pro podnikatele, tak pro nepodnikající osoby. Nedohodne-li se úvěrující a úvěrovaný jinak, musí být peněžní prostředky vráceny i spolu s úrokem v měně, v jaké byly poskytnuty. Také lhůta jak pro poskytnutí, tak pro vrácení úvěru je předmětem vzájemné dohody, není-li nic smluveno, je třeba peníze poskytnout bez zbytečného odkladu a vrátit do jednoho měsíce od žádosti o jejich vrácení. Vrácení je možné i před uplynutím smluvené doby, přičemž úroky se platí vždy jen za skutečnou dobu půjčení. Úvěr lze vázat i na určitý účel, jestliže jej ale v takovém případě úvěrovaná osoba použije na něco jiného, může úvěrující chtít peníze včetně úroků okamžitě zpátky.

Druhy úvěru.

V České republice existují základní dva druhy úvěrů. Prvním jsou "bankovní úvěry", které poskytují bankovní instituce. Dohled nad bankovními úvěry provádí Česká národní banka. Bankovní úvěry mají větší požadavky na bonitu klienta a zajištění úvěru a naopak jsou výhodnější, co se týče úrokových sazeb. Druhým typem úvěrů jsou "nebankovní", které může žadatel získat jak od společností, které se jejich poskytováním zabývají primárně, tak od dalších právnických osob i fyzických osob, pokud se jedná přímo o investory. Dohled nad nebankovními úvěry provádí Česká obchodní inspekce. Výhoda nebankovních úvěrů spočívá v menší náročnosti na bonitu klienta a zajištění úvěru – malé krátkodobé půjčky jsou poskytovány bez ručitele a požadavku na příjem. Naopak mezi nevýhody nebankovních úvěrů patří vyšší úroková sazba a důraz na včasné splácení.  Úvěry lze také odlišovat podle toho, komu se poskytují: podnikatelské, mezibankovní, pro občany, úvěry státům, obcím či jiným samosprávným korporacím. Lze je odlišovat i podle měny, ve které byly poskytnuty, na úvěry v domácí nebo cizí měně (devizové). Podle doby, na kterou se poskytují, se rozlišují úvěry krátkodobé (splatné do 1 roku), střednědobé úvěry (splatné 1–4 roky) a dlouhodobé (splatné nad 4 roky).  Druhy úvěru podle formy poskytnutí a splácení:  Podle účelu, na který se poskytují, se nakonec liší úvěry účelové a neúčelové. Účelové úvěry (je konkrétně vymezeno, na co bude úvěr použit) financují konkrétní potřebu klienta (může mezi ně patřit úvěr na automobil, úvěr na vybavení bytu, vybavení provozovny…). Účelové úvěry se více používají u podnikatelů, spadají sem i hypoteční úvěry, které představují až 100 % ceny nemovitosti s dobou splatnosti až 40 let.  Mezi neúčelové úvěry patří např. "kontokorentní úvěr" (kontokorent). Poskytuje se k běžnému účtu a splácení probíhá jednoduše – na účet přichází prostředky a tím se úvěr platí. Mívá ovšem vyšší úrokovou sazbu. Dalšími neúčelovými úvěry jsou "kreditní karty", které slouží k čerpání z úvěrového účtu, jenž se zřizuje samostatně a lze je získat i v bance, kde úvěrovaná osoba nemá svůj běžný účet. Úrokové sazby jsou také poměrně vysoké (pohybují se v sazbě 20–26 % p. a.). Na základě měsíčního vyúčtování je majitel karty povinen hradit minimální částku, uvedenou ve smlouvě (5–10 % z celkové dlužné částky). Vyšší splátky se mění podle toho, kolik činí aktuální výše dlužné částky. "Osobní půjčky" jsou určeny pro občany, nikoliv pro podnikatele. Většinou se nevyžaduje ručitel, ani jiné zajištění a peníze jsou klientovi vypláceny v hotovosti nebo na běžný účet. Osobní půjčky mají pevně stanovené měsíční splátky, dlužník je průběžně posílá na účet instituce, která mu je poskytla. Posledním zvláštním typem neúčelového úvěru je tzv. "americká hypotéka", kde je úvěr zajištěn zástavou nemovitosti. Maximální výše tohoto úvěru může činit 70 % jeho odhadní ceny, doba splatnosti je 3–20 let a úroková sazba je vyšší než u běžných hypoték, ale nižší než u spotřebitelských úvěrů.

Spotřebitelský úvěr.

Právo poskytuje spotřebitelům zvláštní ochranu a tak např. byla zákonem o spotřebitelském úvěru tomu, kdo nabízí tzv. spotřebitelský úvěr, stanovena povinnost uvádět v mj. reklamě tyto informace:

Zajištění úvěru.

Úvěry mohou či nemusí být zajištěné. Jejich zajištění však zvyšuje věřiteli jistotu, že v případě problémů na straně dlužníka dostane pohledávané peníze zpět a nese s sebou zpravidla nižší úrok. Banka si může nechat prověřit bonitu klienta či stanovit úvěrům limity. U některých úvěrů tak dlužník ručí zastavením svého (většinou nemovitého) majetku bance (akcesorické zajištění), jindy například směnkou nebo uzavřeným životním pojištěním s případným plněním ve prospěch banky. V případě abstraktního zajištění přímá vazba mezi úvěrem a zajištěním neexistuje – v takovém případě se ale nejedná o konkrétní směnku, ale v podstatě jakoukoliv, která bance zajistí vrácení vlastních peněz.

Úvěr je podobně jako zápůjčka formou dočasného poskytnutí peněžních prostředků úvěrujícím na principu návratnosti úvěrovanému (podle starší terminologie obchodního zákoníku věřitel a dlužník) , který je ochoten za tuto půjčku po uplynutí nebo ještě v průběhu doby splatnosti zaplatit určitý úrok. Funkcí úvěru je přerozdělování volných finančních prostředků a současně jimi banky ovlivňují množství peněz v oběhu. V podniku je to nejčastější cizí kapitálový zdroj. Kredit vzniklý bankovním úvěrem tvoří kolem 95 % oběživa prvního světa.  Poskytování úvěru patří mezi základní činnosti bank; je to hlavní položka jejich aktiv, která jim zajišťuje příjmy. Banky však nejsou jediné, kdo může úvěr poskytovat. Úvěry lze podmínit (tj. účelové úvěry), a to pořízením konkrétní věci, využitím určité služby atp. (řadí se sem např. hypoteční úvěry). Mezi poskytovatelem úvěru a cílovým klientem může figurovat i zprostředkovatel, který má za povinnost sjednat klientovi úvěr od investora (poskytovatele). Tento prostředník pracuje obvykle za úplatu.

Credit (from Latin "credit", ""(he/she/it)" believes") is the trust which allows one party to provide money or resources to another party wherein the second party does not reimburse the first party immediately (thereby generating a debt), but promises either to repay or return those resources (or other materials of equal value) at a later date. In other words, credit is a method of making reciprocity formal, legally enforceable, and extensible to a large group of unrelated people.  The resources provided may be financial (e.g. granting a loan), or they may consist of goods or services (e.g. consumer credit). Credit encompasses any form of deferred payment. Credit is extended by a creditor, also known as a lender, to a debtor, also known as a borrower.