Dobro ve filosofii.

Pokusy o definici.

Britský filosof George Edward Moore ve vlivném díle "Principia ethica" (1903) ovšem upozorňuje, že přídavné jméno „dobrý“ nelze nahradit žádným jiným a všechny takové pokusy nazývá „naturalistickým klamem“ ("naturalistic fallacy").  Moore pak kritizuje různé filosofy, kteří se domnívali, že místo „dobrý“ mohou říci „žádoucí“, „dokonalý“, „nesobecký“ a podobně. Je sice pravda, že co je dobré, může být "také" žádoucí, dokonalé, nesobecké atd., nicméně to není totéž. Filosofická etika sice hledá, co je různým „dobrým“ věcem společné, nicméně nesmí podlehnout omylu, že by tím mohla slovo „dobrý“ nahradit.

Antická filosofie.

Na počátku je ale třeba říct, že slovo překládané do češtiny jako "dobro" má v řečtině spíše význam prospěšnosti, české slovo "dobro" je poněkud širší a tím nejasnější.  Zatímco přídavné jméno „dobrý“ užíváme zcela běžně, v různém smyslu a v různých situacích, vyjadřuje pojem dobro přesvědčení, že všechny tyto věci nakonec cosi spojuje. Tuto myšlenku přesněji vyjadřuje Platón tak, že různé věci se v té či oné míře podílejí ("methexei") na jediné a společné ideji dobra. Pokud bychom tuto ideu mohli dokonale poznat, věděli bychom v každé situaci, co je dobré a co není. Někteří Platónovi žáci a následovníci dokonce soudili, že bytí, dobro a pravost (ve scholastické terminologii "ens, bonum, verum") jsou totéž: jen o jsoucím lze říci, že je dobré, a to jen tehdy, je-li zároveň i pravé. Špatné a zlé je buďto nepravé, anebo nedostatečně jsoucí, a zlo je nedostatek dobra.  Platónovo pojetí kritizuje Aristotelés právě proto, že kdyby naše jednání měla vést jediná idea dobra, ztratila by se lidská svoboda a všichni by museli chtít a konec konců i dělat totéž. Proto Aristotelés místo jediné ideje dobra předkládá jako ideály jednání řadu různých ctností, které se vesměs vyznačují jistou uměřeností. Štědrý není ani marnotratný, ani lakomý, naopak je od obojího stejně a podstatně vzdálen.  Aristoteles dělí dobro na tři druhy:

Kritiky pojmu dobra.

Aristotelés také upozorňuje, že označení „dobrý“ užíváme vždycky v jisté situaci a ze zkušenosti víme, že co je jednou nebo pro někoho dobré, může být jindy a pro jiného nedobré nebo dokonce špatné. Proto se Immanuel Kant snaží užívání slova „dobrý“ silně omezit a na jednom místě říká, že skutečně dobrá je jen a jedině dobrá vůle. Ještě radikálnější postoj zastával Friedrich Nietzsche. Lidé, kteří se odvolávají na dobro, se podle něho vyhýbají vlastnímu rozhodování a odpovědnosti; člověk si proto má „tvořit“ své ctnosti a o svých rozhodnutích neříkat, že jsou dobrá, ale „tak jsem tomu chtěl já“.

Nový zájem o pojem dobra.

Podle N. Hartmanna je dobro základní mravní hodnota, která může nabývat různé formy podle toho, jak se definuje jeho vztah k ostatním základním mravním hodnotám; za takové hodnoty pokládá vznešenost, plnost a čistotu. Vznešené interpretuje dobro velkodušně a velkoryse jako to co je vysoké a ideální. Plnost zase interpretuje dobro ve smyslu co možno nejrozmanitější a nejvšestrannější účasti na hodnotě. Čistotě jde o to, aby se jednoduše a přesně zaměřovala na dobro jako jediné co je třeba. Z těchto různých interpretací dobra vyplývají různé typy étosu a morálky.  V poslední době se pojem dobra v širším slova smyslu opět oživil, a to v souvislosti s obnoveným zájmem o etiku ctností. Ve velmi hlubokém smyslu uvažovala o dobru Simone Weilová a Alasdair MacIntyre v knize "Zánik ctnosti" rozlišuje dvojí dobro: dobro vnitřní ("intrinsic"), například potěšení ze hry, a dobro vnější, například odměnu za vítězství. Rozdíl mezi nimi je v tom, že jen vnitřní dobro motivuje hráče, aby hráli dobře, kdežto člověk motivovaný pouze vnějším dobrem může chtít dosáhnout vítězství třeba podvodem.

Dobro je obecný pojem, odvozený od hodnotícího slova „dobrý“. Může tedy znamenat to, co lze v silném slova smyslu označit za dobré. Toto označení lze zhruba chápat ze tří stránek, které se navzájem nevylučují: Vzhledem k této mnohoznačnosti a možným zneužitím, na něž upozornil už Nietzsche, se pojem dobra v moderní etice a filosofii užívá opatrně. Znamená nejvyšší morální hodnotu a protiklad zla; nicméně řada filosofů se mu raději vyhýbá (Spinoza, Nietzsche, A. J. Ayer).

In most contexts, the concept of good denotes the conduct that should be preferred when posed with a choice between possible actions. Good is generally considered to be the opposite of evil, and is of interest in the study of morality, ethics, religion and philosophy. The specific meaning and etymology of the term and its associated translations among ancient and contemporary languages show substantial variation in its inflection and meaning depending on circumstances of place, history, religious, or philosophical context.


Popis.

Baobaby jsou dlouhověké opadavé stromy dosahující výšky 5 až 30 metrů.

Kmeny, větve a kůra.

Pro většinu druhů baobabů jsou charakteristické lahvicovitě ztluštělé kmeny a kompaktní koruna. Kmeny jsou neotrněné, pouze u druhu "Adansonia rubrostipa" se objevují kuželovité trny. Již mladé rostliny mívají stonek na bázi ztluštělý. Primární větve jsou tlusté, horizontálně rozložené nebo šikmé. Dřevo baobabů je měkké, vláknité, v soustředných kruzích. Dřevo je schopno zadržovat vodu a průměr kmene se tak mění v závislosti na množství srážek. Dřevo při poranění často roní bělavý latex, který je bez zápachu. Borka je hladká nebo plátkovitá, červenavě hnědá až šedá. Pod borkou kmene je často přítomna tenká žlutá až zelená fotosyntetizující vrstva a mezi kůrou a dřevem je vrstva dlouhých podélných tuhých vláken. Výhony baobabů bývají dvojího druhu. Nekvetoucí mladé větve bývají zelené, tenké, s dlouhými články, zatímco plodné větve jsou dřevnaté, tlustší a s články zkrácenými a listy nahloučenými na konci. Tyto dva typy větví se mohou lišit také v odění, délce řapíků, tvaru lístků a přítomnosti nebo nepřítomnosti zubů na okraji čepele.

Listy.

Listy baobabů v období sucha opadávají, jsou střídavé, dlanitě složené z 5 až 11 lístků, bylinné až kožovité, s palisty. Palisty jsou opadavé, až 2 mm dlouhé, u druhu "Adansonia perrieri" jsou vytrvalé a dosahují velikosti až 1,5 cm. Čepel lístků baobabů je celokrajná nebo zubatá, lysá nebo pokrytá jednoduchými či hvězdovitě nahloučenými chlupy. Pouze u semenáčků a regeneračních výhonků mohou být listy i jednoduché, přičemž celkový počet jednoduchých listů u semenáčků je druhově charakteristický. Řapíky jsou na obou koncích charakteristicky válcovité ztluštělé (tzv. pulvinus).

Květy.

Květy baobabů se vyvíjejí v paždí listů při vrcholu plodných větévek, výjimečně se objeví květy dva, na jediné stopce květenství. Květy jsou velké, nápadné, oboupohlavné, vonné a vždy se otevírají se soumrakem nebo záhy po soumraku. U některých druhů (ze sekce "Longitubae") se květ otevírá velmi rychle, asi 30 sekund, a pohyb je vnímatelný pouhým okem. Ačkoliv květy někdy zůstávají na stromě i několik dní, proces opylení může probíhat pouze v průběhu první noci.  Kalich je pětičetný, na vnější straně drsný, zelený nebo hnědý, na vnitřní straně chlupatý, smetanově, červeně zbarvený. Laloky kalicha jsou v pupenu téměř až k vrcholu srostlé a rozdělují se až v průběhu vývoje květu. U rozvitého květu jsou stočené nebo nazpět ohnuté na bázi květu. Občas se 2 laloky neoddělí a květ se deformuje. Kališní trubka může být krátká nebo dlouhá a je spolu s vytrvalostí kalicha podstatným znakem k dělení rodu do sekcí. Při bázi kalicha je kruh tkáně produkující nektar, u sekce "Longitubae" v podobě ztluštělého prstence. Kalich je buď opadavý spolu s květem nebo vytrvává. Koruna je pravidelná nebo mírně dvoustranně souměrná, pětičetná, přirostlá k bázi trubky ze srostlých tyčinek, korunní lístky jsou volné, smetanově bílé, jasně žluté až tmavě červené. Barva čerstvých květů bývá odlišná od barvy květu spadaných na zem. Při sušení se květy zbarvují hnědočerveně.  Tyčinky jsou na bázi srostlé do masívní trubky, v horní části se rozdělující do množství nitek tyčinek. Délka srostlé a nesrostlé části tyčinek je důležitým znakem. Semeník je svrchní, kuželovitý až protáhlý, hustě hnědě nebo nažloutle pýřitý, ukrytý v trubce ze srostlých tyčinek. Čnělka je dlouhá, přesahující z trubky, bílá nebo tmavě červená, s vrcholovou bliznou s 5 až 10 krátkými laloky. U některých druhů je čnělka ohnutá nebo zkroucená.

Plody.

Plody baobabů jsou velké, suché, s tvrdým oplodím, vejčitého až protáhle válcovitého tvaru, většinou popisované jako bobule. Oplodí je červenavě až černě hnědé, dřevnaté, 5 až 15 mm tlusté, s podélnými vlákny na vnitřním povrchu, většinou nepukavé. Výjimku tvoří druh "Adansonia gibbosa", jehož plody již na stromě nepravidelně pukají. Uvnitř plodu je houbovitá až křídovitá dřeň, v níž je ukryto množství ledvinitých semen. Semena dosahují délky 10 až 15 (až 20) mm, přičemž jejich velikost je dosti variabilní. Plody některých populací druhu "Adansonia za" mají nápadně ztluštělou stopku.

Rozšíření.

Rod baobab zahrnuje 8 druhů. Centrum druhové diverzity je na Madagaskaru. Pouze 2 druhy se vyskytují mimo Madagaskar: nejznámější druh baobab prstnatý ("Adansonia digitata" L.) je rozšířen na savanách subsaharské Afriky a baobab Gregorův v severozápadní Austrálii. Baobaby jsou téměř výlučně tropické stromy, přesahující svým areálem Obratník Kozoroha maximálně o několik stupňů. Baobab prstnatý je dnes pěstován v klimaticky příhodných oblastech celého světa, např. i na Floridě.  Disjunkce sekce "Longitubae" mezi Madagaskarem a Austrálií byla v minulosti vysvětlována kontinentálním driftem, dnes se však tato teorie jeví jako nepravděpodobná a předpokládá se, že se baobab dostal do Austrálie dálkovým přenosem, k němuž došlo v průběhu posledních 30 miliónů let.

Ekologické interakce.

Opylování.

Baobab prstnatý je opylován kaloni a v menší míře i poloopicemi z čeledi kombovití, u ostatních druhů tomu však je většinou jinak. Květy obou madagaskarských druhů ze sekce "Brevitubae" jsou opylovány savci (kaloni u druhu "A. suarezensis" a lemurem maki kočičí ("Phaner furcifer") u "A. grandidieri"), navštěvovány jsou však i rozličným hmyzem a strdimily. Květy druhů ze sekce "Longitubae" jsou opylovány lišaji, na Madagaskaru zejména druhy "Coelonia solanii", "Coelonia brevis", "Coelonia mauritii" a "Xanthopan morgani", v Austrálii lišajem svlačcovým ("Agrius convolvuli"). Květy madagaskarských druhů z této sekce jsou navštěvovány také nočními lemury, australský baobab také kystráčky. Květy baobabu prstnatého volně visí na dlouhých stopkách a vydávají v noci vůni podobnou vůni sýru feta, čímž lákají kaloně. Květy madagaskarských druhů rozkvétají vzpřímené.

Šíření semen.

Semena afrického baobabu prstnatého a australského baobabu Gregorova jsou šířena savci vyhledávajícími výživné plody. Semena projdou zažívacím traktem bez porušení, u baobabu prstnatého dokonce tento proces podstatně zvyšuje klíčivost semen. Naproti tomu u madagaskarských druhů není znám žádný savec schopný šířit semena a má se za to, že po příchodu člověka na Madagaskar před 1 500 až 2 000 lety došlo k vyhubení těchto zvířat. Uvažuje se v této souvislosti zejména o velkém lemurovi rodu "Archaeolemur" nebo o obřím nelétavém ptákovi "Aepyornis".

Stáří baobabů.

Stáří některých afrických baobabů se odhaduje na 1 000 až 2 000 let. K určení věku stromů se obvykle používá radiokarbonová metoda. Podle některých autorů letokruhy baobab, díky poréznosti dřeva, nemá,

Taxonomie.

Baobab byl v roce 1798 Jussieuem zařazen do čeledi slézovité ("Malvaceae"). Později, v roce 1822, Kunth přeřadil 10 rodů včetně baobabu do nové čeledi cejbovité ("Bombacaceae"). Zde byl baobab zařazen až do roku 1998, kdy byla publikována 1. verze systému APG. Čeleď cejbovité je zde spolu s některými dalšími čeleděmi řádu slézotvaré ("Malvales") vřazena do čeledi slézovité ("Malvaceae"), neboť jen tak se jedná o monofyletickou skupinu.

Etymologie a historie.

První literární zmínky o baobabu pocházejí ze 14. století. Evropští botanici se s plody baobabu poprvé seznámili v Egyptě, kam byly dováženy místními obchodníky. Benátský botanik Prospero Alpini v roce 1592 tyto plody popsal pod jménem "Bahobab", a to včetně jejich vyhlášených léčivých účinků. Jméno "Bahobab" pochází pravděpodobně z arabštiny a je odvozeno z arabského "bu hibab", což znamená mnohasemenný plod. V polovině 18. století navštívil francouzský přírodovědec a objevitel Michel Adanson oblast nynějšího Senegalu a zhotovil první detailní popis a ilustrace baobabu prstnatého. Uvědomil si souvislost s plody popsanými Alpinim a nazval strom "Baobab". Ačkoliv později Linné zvolil ve svém díle Species Plantarum z roku 1753 jméno na počest Adansona, jméno baobab se udrželo do dneška a přešlo do mnoha jazyků.  První zmínky o baobabech na Madagaskaru jsou z roku 1605, první zdejší druhy však začaly být popisovány až na přelomu 19. a 20. století. Na začátku 18. století objevil Allan Cunningham baobab v severozápadní Austrálii, zprvu jej však považoval za vzhledově poněkud podobnou stromovitou kaparu "Capparis gibbosa".

Význam.

Africký baobab prstnatý má všestranné využití. Plody obsahují kyselinu vinnou a domorodci z nich připravují osvěžující nápoj. Ze semen je získáván jedlý olej. Dřeň plodů se konzumuje čerstvá nebo sušená a navlhčená. Moučnaté míšky vařené ve vodě poskytují náhražku mléka. Jádra jsou bohatá na bílkoviny a olej a chutnají po mandlích, velmi obtížně se však loupou. Rozemleté slupky plodů se používají jako lulkový tabák a z popela se vyrábí mýdlo. V některých zemích se pije vodnatá šťáva, tvořící se v kmeni v místech poranění. Mladé listy a výhony jsou používány jako zelenina. Z oplodí plodů se získávají pevná vlákna, používaná na plachty, koše a textilie. Kůra je bohatá na třísloviny a používá se na vyčiňování kůží. Také z kůry kmene jsou získávána vlákna, používaná domorodci na výrobu provazů, rybářských sítí a šňůr, váčků a podobně. Pražená semena slouží jako náhražka kávy. Baobaby slouží také jako rezervoáry na vodu. V některých případech je dokonce úmyslně ve středu kmene vytvořena dutina, v níž se zachycuje voda na období sucha. Velké duté kmeny baobabů jsou využívány rozličným způsobem jako obytné prostory, garáže, bary a podobně.  Z madagaskarských druhů je nejvšestranněji využíván baobab Grandidiérův. Dužnina a semena jsou konzumovány syrové. V některých vesnicích v okolí města Morondava jsou plody krmeny kozy a ze semen která vycházejí neporušená ze zažívacího traktu, je získáván kvalitní olej. Olej je získáván také ze semen baobabu suarézského. Plody všech baobabů jsou jedlé, pouze u baobabu madagaskarského nejsou příliš chutné. Jako zelenina jsou využívány kořeny semenáčků baobabu madagaskarského a baobabu za. Dřevo baobabu Grandidiérova a baobabu "Adansonia rubrostipa" je využíváno k výrobě došků.  Odvar z kůry baobabu prstnatého je v Africe používán proti horečkám a rozemletá dužnina plodů bez semen se přidává do vody nebo mléka proti úplavici. Odvar z kůry madagaskarského baobabu suarézského je používán při léčení cukrovky.  Australský baobab Gregorův má jedlé plody, které jsou také používány proti kurdějím. Duté kmeny a vodnaté dřevo slouží jako nouzový zdroj vody. Listy a guma z poraněných kmenů jsou konzumovány, z kůry jsou zhotovovány provazy a z pylu lepidlo.

Baobab ("Adansonia") je rod rostlin z čeledi slézovité ("Malvaceae"). Jsou to opadavé stromy s nápadně tlustými kmeny a s dlanitě složenými listy, rostoucí v oblastech s obdobím sucha. Baobaby se vyskytují na Madagaskaru, v Africe a v severozápadní Austrálii, ale není jasné, jak k jejich rozšíření mezi kontinenty došlo. Baobaby poskytují všestranný užitek.

Adansonia is a genus of deciduous trees known as baobabs. They are native to the regions of Madagascar and mainland Africa. The tree has also been introduced to other regions such as Australia and Asia. The generic name honours Michel Adanson, the French naturalist and explorer who described "Adansonia digitata". The baobab is also known as the "upside down tree", a name that originates from several myths.  In the early 21st century, baobabs in southern Africa began to die off rapidly from a cause yet to be determined. Scientists believe it is unlikely that disease or pests were able to kill many trees so rapidly, and some speculated that the die-off was a result of dehydration from global warming.


Životopis.

Narodil se 9. prosince 1972 ve Frankfurtu v Německu. Vyrůstal ve městě Willits v Kalifornii se svým otcem a 2 sourozenci. Tré Cool je jeho přezdívka, kterou mu dal jeden jeho kamarád a znamená ,"Hodně Cool"´´ (très je francouzsky hodně). Od 12 let hrál v kapele The Lookouts. Kapelu vedl Laurence Livermore který vlastnil nahrávací společnost Lookout! Records. Když od Green Day v roce 1991 odešel bubeník Al Sobrante, sám Livermore jim Trého nabídl jako nového bubeníka a od té doby je členem Green Day. Má dvě děti Ramonu Wright a Frankita Wright.  V roce 1998, poté co Green Day vyhráli cenu "Moon Man" na MTV Music Awards Tré Cool vyšplhal Universal Globe, ale unikl bez trestu – právě naopak,byl odměněn potleskem a jásotem fanoušků.  Tré byl kdysi proslulý tím, že spaloval svou bicí soupravu přímo na jevišti po skončení každého představení na "Warning" tour. Také má tradici, že když v průběhu koncertu poškodí činely tak se jich na konci zbaví.

Osobní život.

V lednu 1995 se jeho přítelkyni Lisea Lyons narodila dcera Ramona. Lisea a Tré se vzali toho samého roku v březnu, ale zanedlouho se rozvedli. V květnu 2000 se Tré oženil s jeho novou přítelkyní Claudií Saurez a jejich syn Frankito se narodil o rok později. V roce 2003 se ale rozvedli a Tré se seznámil s Torry Castelano, která hraje na bicí ve skupině The Donnas. Tré se zasnoubil s přítelkyní Sara Rose v lednu 2014. 11.10.2014 se Sara a Tré vzali.

Zpěv a psaní textů.

Tré sám složil a napsal několik písní. Zpívá a hraje na kytaru píseň "Dominated Love Slave" (kde Billie Joe hraje na bicí) a "All by Myself" z alba Kerplunk! a Dookie. Napsal a nazpíval také "Rock and Roll Girlfriend" z "Homecoming" představenou v albu American Idiot. Dále také nazpíval a nahrál "DUI" ("Driving Under the Influence").V roce 2007 nahrál cover od Tay Zondaye "Chocolate Rain". Když to dal 1.8.2007 na YouTube, zmínilo se o tom několik tisků.

Tré Cool (* 9. prosince 1972), občanským jménem Frank Edwin Wright III. je bubeník americké punkrockové kapely Green Day, který v kapele nahradil bývalého bubeníka Al Sobrante. Původně hrál i se skupinami jako The Lookouts, Sreeching Weasles a Samiam.

Frank Edwin Wright III (born December 9, 1972), known professionally as Tré Cool, is an American musician, singer, and songwriter, best known as the drummer for the punk rock band Green Day. He replaced the band's former drummer, John Kiffmeyer, in 1990 as Kiffmeyer felt that he should focus on college. Cool has also played in The Lookouts, Samiam, Dead Mermaids, Bubu and the Brood and the Green Day side-projects The Network and the Foxboro Hot Tubs.


Bó šuriken.

Je vrhací zbraň, která se skládá z rovného kovového nebo ocelového hrotu, obvykle čtyřhranného, ale někdy kulatého nebo osmihranného. Obvykle mají jeden hrot, ale některé mohou být i s dvěma hroty. Dlouhé jsou od 12 do 22 cm a v průměru váží od 35 do 150 gramů. Vrhány jsou mnoha způsoby: nad hlavou, z podpaží, pod rukou, z boku a zpětně, ale v každém případě házení obsahuje hladkým sklouznutím (po dlani přes prsty) řízený let.  Většinou se hází způsobem "džiki da-hó" (metoda přímého úderu) nebo "han-ten da-hó" (metoda úderu s otočením). Tyto dva způsoby jsou technicky rozdílné. První neumožní ostří otočit se před zasáhnutím cíle a druhá vyžaduje rotaci ostří před dopadem na cíl.  Bó šuriken byly vytvářeny z širokého spektra každodenně užívaných předmětů, a tak nabývaly mnoha tvarů a velikostí. Některé měly své jméno odvozeno od materiálů z nichž byly vyrobeny, například "kugi-gata" (hřebík), "hari-gata" (jehla) a "tantó-gata" (nůž), ostatní byly pojmenovány podle věcí, které připomínaly jako "hoko-gata" (halapartna, kopí), "macuba-gata" (borovicové jehlice), zatímco další byly jednoduše pojmenovány podle vrhaných předmětů jako "kankjuto-gata" (děrovadlo), "kunai-gata", nebo "teppan" (plátek kovu) a "biao" (špendlík).  Jiné předměty byly také vrhány způsobem "bó šuriken" třeba "kogai" (ozdobná sponka), "kozuka" (nůž) a "haši" (jídelní hůlky), třebaže tyto předměty nebyly spojovány s žádnou konkrétní školou "šuriken-džucu". Spíše byly vrhány při vhodné příležitosti zkušeným uživatelem metod dané školy.

Využití.

Na rozdíl od oblíbené domněnky (z videoher, filmů a podobně) šuriken nebyla určená jako vražená zbraň, ale spíše jako pomocná zbraň, která občas vylepšila roli válečníka, který užíval většinou meč nebo kopí. Užívány byly především v případech nějakého neobvyklého zmatku nebo rozptýlení, vždy takticky, aby zvýhodnily pozici uživatele před protivníkovou. Většinou se mířilo na oči, obličej, dlaně a chodidla. Byly také používány, obzvláště hira-šurikeny, k širokým a rozmanitým možnostem dalších užití, například strčeny do země tak, že působily bolest těm, kteří na ně šlápli, nebo měly kolem špiček ostří obtočenou zápalnou šňůru, a když byly zažehnuty a vrženy, způsobovaly požár; byly také užívány jako ruční zbraně, když se bojovníci octli příliš blízko protivníkům. Jsou zmínky o šurikenech potřených jedem, určeným každému, na koho bylo ostří namířeno, nebo komukoliv, kdo by je mohl zvednout, když ležely cíleně nápadně umístěné. Jiné zprávy naznačují, že šurikeny mohou být zahrabány v jakékoliv špíně a znečištění, které se nalézalo na cestě i zvířecích výkalech, a na jejich hrotech se hromadily bakterie, které mohly způsobit tomu, kdo se jimi zranil, v ráně infekci a nakazit ho ještě nevyléčitelným tetanem.  Šurikeny byly jednoduchou zbraní, ale jejich cena byla různě vysoká, podle dostupnosti materiálu, z něhož byly vyrobeny a podle možnosti jejich využití.

Šuriken (手裏剣; "„rukou skryté ostří“", v literatuře se často setkáte s přepisem "Shuriken") je tradiční japonská nenápadná zbraň, která sloužila pro vrhání a někdy bodání. Jsou to malé ostré čepele vyrobené z nejrůznějších všedních materiálů, jako jsou jehly, hřebíky nebo nože stejně tak jako mince, kovové podložky nebo jiné ploché kousky kovu. Sloužily především jako doplňková zbraň k běžně používaným katanám (meč) či jari (kopí), ačkoliv v bitvě často hrály klíčovou taktickou úlohu. Umění zacházení a vrhání šurikeny se nazývá šuriken-džucu a vyučováno bylo především jako méně významná či lépe řečeno utajovanější část osnov výuky bojových umění v slavných školách jako Jagjú Rjú, Katori Šintó Rjú, Itto Rjú, Kukišin Rjú a Togakure Rjú.  Na západě jsou šurikeny většinou známy jako „vrhací hvězdy“ nebo „nindža hvězdy“. Tento termín sotva vystihuje tuto zbraň, jelikož „zašpičatělá“ hvězda je jen jednou z mnoha různých podob této čepele.  Nejznámějšími druhy jsou: "bó šuriken" (棒手裏剣), "hira šuriken" (平手裏剣) a "šaken" (車剣, někdy také čtené jako "kurumaken").

A shuriken (; literally: "hidden hand blade") is a Japanese concealed weapon that was used as a hidden dagger or metsubushi to distract or misdirect.  Shuriken came in a variety of forms; some were manufactured, while others were improvised from tools. The edges of shuriken were often sharpened, so they could be used to penetrate skin or open arteries.  They are also known as throwing stars, throwingstars, or ninja stars, although they were originally designed in many different shapes. Contrary to this nomenclature, the shuriken (ninja stars) were not in the arsenal of those who practiced ninjutsu. Modern movies and tales portray ninjas using shuriken, but they were mainly used by samurai and ashigaru soldiers. The major varieties of shuriken are the and the or .  Shuriken were supplementary weapons to the sword or in a "samurai"s arsenal, although they often had an important tactical effect in battle. The art of wielding the shuriken is known as shurikenjutsu and was taught as a minor part of the martial arts curriculum of many famous schools, such as Yagyū Shinkage-ryū, Tenshin Shōden Katori Shintō-ryū, Ittō-ryū, Kukishin-ryū, and Togakure-ryū.


Lokalita.

Archeologická lokalita Epano Englianos se nachází asi 9 kilometrů severovýchodně od zálivu Navarino, u nějž se nachází zbytky klasického města Koryfasion. Lokalita se nachází na kopci v nadmořské výšce 150 metrů, na ploše 170 na 90 metrů.

Výzkum.

První odkryv na sídlišti z doby bronzové v lokalitě Epano Englianos (Επάνω Εγκλιανός) byl zahájen 4. dubna 1939, během první sezony bylo objeveno kolem 1000 hliněných tabulek s lineárním písmem B, kamenné zdi, fragmenty fresek a mykénské keramiky. Další práce ale zastavila druhá světová válka. Další výzkumy na sídlišti započal v roce 1952 Carl Blegen z univerzity v Cincinnati.  Blegen na této lokalitě vykopal zbytky velkého královského paláce mykénské kultury, který nazval „Nestórův“, podle postavy Néleova syna Nestóra, jenž v Homérově "Illiadě" vládl Písečnému Pylu.  Podle nálezů keramiky lze soudit, že akropole byla osídlena již ve středně helladském období. V její blízkosti bylo nalezeno mnoho mykénských hrobek, a to jak tholoi, tak i komorových, většinou z 15. století př. n. l. Palác samotný je pak datován do 13. století př. n. l., a byl zničen kolem roku 1200 př. n. l., pravděpodobně při vpádu mořských národů. Lokalita byla definitivně opuštěna během 8. století př. n. l. a během klasického období zřejmě upadla v zapomnění.  Stěny paláce jsou tvořeny z opracovaných kamenů spojených hlínou. Oproti jiným mykénským palácům, např. v Mykénách nebo v Tíryntu, při jeho stavbě nebylo použito kyklopské zdivo. Palác také zřejmě neměl žádné opevnění. Navíc se nejedná pouze o jednu stavbu, nýbrž o komplex čtyř od sebe oddělených budov: dvou obytného a ceremoniálního charakteru, jedné dílny a jednoho skladiště na víno.  Nestórův palác v Pylu je dnes vedle Mykén a Tíryntu nejlépe dochovaným centrem mykénské kultury. Jeho základy se zachovaly v poměrně málo porušeném stavu a poskytují nám názorný obraz královského paláce z pozdní doby bronzové. Vzhledem ke své poloze na západním okraji mykénského světa a relativně krátké historii se spíše jeví jako silné obchodní středisko. Jeho velká skladiště nám ukazují, že palác hrál ve svém regionu aktivní ekonomickou roli především v distribuci zemědělských produktů.  V květnu 2013 byla lokalita uzavřena návštěvníkům, bylo odstraněno zastřešení z 60. let 20. století, které bylo následně nahrazeno moderní konstrukcí.

Tzv. Nestórův palác v Pylu (řecky ) se nachází na jihozápadním pobřeží Messénie asi 65 km západně od Sparty. Podle pověsti byl založen Néleem, synem Poseidóna a Tyró.

The Palace of Nestor (Modern Greek: Ανάκτορο του Νέστορα ; Ἀνάκτορον Νέστορος ) was an important centre in Mycenaean times, and described in Homer's Odyssey and Iliad as Nestor's kingdom of "sandy Pylos".  The palace featured in the story of the Trojan War, as Homer tells us that Telemachus: The site is the best preserved Mycenaean Greek palace discovered. The palace is the primary structure within a larger Late Helladic era settlement, once probably surrounded by a fortified wall. The palace was a two-storey building with store rooms, workshops, baths, light wells, reception rooms and a sewage system.  The settlement had been long occupied with most artifacts discovered dating from 1300 BC. The palace complex was destroyed by fire around 1200 BC.  In June 2016 the site re-opened to the public after the roof was replaced by a modern structure with raised walkways for visitors.


Život.

Narodila se v Rosariu v Argentině. Jejími rodiči byli anglický inženýr Hugh Edward Hart Wrinch a Ada Souter. Rodina se však brzy vrátila do Anglie a Dorothy pak vyrůstala v Surbitonu, blízko Londýna. Navštěvovala zde střední školu Surbiton. V roce 1913 zahájila studia matematiky na universitě Girton College v Cambridge. Promovala v roce 1916. Při dalších studiích přírodních věd se seznámila s Bertrandem Russellem. Když pak byl Russell vězněn za protiválečné aktivity, Wrinchová byla jeho neplaceným vědecký pracovníkem a osobním tajemníkem.  Její kariéra se rozděluje na dvě období. Mezi rokem 1918 až 1932 publikovala 20 zpráv o teoretické a aplikované matematice a 16 o vědecké metodologii a filozofii vědy. Russell měl silný vliv na její filozofickou práci. Také psala řadu článků pro Harolda Jeffreyse — ty pak tvořily základ její knihy z roku 1931 "Scientific Inference" ("Vědecké usuzování").  Wrinchová byla neúnavná a produktivní. V roce 1929 se stala první ženou, která obdržela Oxfordský titul DSc. Její profesionální pozice byla přesto vždy nejistá. V roce 1918 byla jmenovaná docentkou matematiky na Londýnské univerzitě, ale po dvou letech se vrátila k výzkumu. V roce 1922 se vdala za matematického fyzika Johna Williama Nicholsona. Nicholson byl členem Balliola College v Oxfordu, a proto se přestěhovala do Oxfordu. Tam vykonávala různé dočasné práce po celých 16 let. V roce 1927 se jim narodila dcera Pamela. Její kniha o rodičovství, věnovaná Russellovi, znamenala odvážnou práci v oblasti sociologie. Nichols byl v roce 1930 uznán jako duševně nemocný. V roce 1937 bylo Wrinchino manželství s ním proto rozvedeno.  V roce 1932 byla Wrinchová jednou ze zakladatelů "Biotheoretical Gathering", mezioborové skupiny, která usilovala o vysvětlení života pomocí objevů o tom, jak fungují proteiny. Svůj model struktury proteinu nazvala cyklolovou strukturou ("cyclol structure"). Model vyvolal značnou polemiku. Do roku 1939 byly chemikem Linusem Paulingem nahromaděny důkazy proti modelu a model byl prohlášený za zcela chybný. V těchto debatách pociťovala nedostatek znalostí z chemie.  V roce 1939 se ona a její dcera přestěhovala do Spojených států. V roce 1941 se provdala za Otto Charlese Glasera, předsedu katedry biologie a náměstka prezidenta Amherst College. Od roku 1942 do roku 1971 s ním pracovala jako vědecký pracovník na Smith College.

Dorothy Maud Wrinchová (12. září 1894, Rosario, Argentina – 11. únor 1976; od roku 1922 Nicholsonová, od roku 1941 Glaserová) byla matematička a teoretická biochemička. Proslula svým pokusem o vysvětlení struktury proteinů s použitím matematických principů. Je oceňována za přínos a inspiraci v oblasti molekulární biologie.

Dorothy Maud Wrinch (12 September 1894 – 11 February 1976; married names Nicholson, Glaser) was a mathematician and biochemical theorist best known for her attempt to deduce protein structure using mathematical principles. She was a champion of the controversial 'cyclol' hypothesis for the structure of proteins.


Příběhy soudce Ti.

V roce 1949 Robert van Gulik přeložil do angličtiny čínský detektivní román z 18. století "Slavné případy soudce Ti" a vydal jej v Tokiu. Hlavní postava tohoto románu, soudce Ti, je založena na skutečné historické postavě soudce a státníka Ti Žen-ťie, který žil na konci 7. století v období dynastie Tchang, avšak v románu se vyskytují četné anachronismy z dynastie Ming (podobné anachronismy později Gulik záměrně vkládal do svých vlastních děl).  Díky překladu tohoto zapomenutého díla se Robert van Gulik začal zajímat o čínské detektivní příběhy a rozhodl se, že zkusí sám jeden takový příběh napsat. Takto vznikl román "The Chinese Bell Murders", který Robert van Gulik psal od roku 1948 do roku 1950 a ve kterém si „vypůjčil“ soudce Ti a jeho pomocníky ze "Slavných případů soudce Ti".  Van Gulikovy příběhy soudce Ti pokračují v dlouhé tradici čínských detektivních příběhů a úmyslně zachovávají řadu klíčových prvků této literární kultury. Zejména soudce Ti ve většině van Gulikových románů souběžně řeší tři různé a často na sobě nezávislé detektivní případy, jak je to ve starých čínských detektivních románech obvyklé. Otázka, kdo zločin spáchal, resp. „utajení“ odpovědi na ni před čtenářem až do samého závěru příběhu, také nestojí tolik v centru pozornosti, jako je tomu v západních detektivkách, i když přece jen více, než v tradičních detektivkách čínských. Řadu svých románů o soudci Ti van Gulik také sám ilustroval.  Na van Gulikovy příběhy soudce Ti navázali po jeho smrti francouzský spisovatel Frédéric Lenormand a čínsko-americký spisovatel Ču Siao Ti. Z inspirace van Gulikovými detektivními romány vychází také Ingrid J. Parker ve svých detektivních příbězích ze starého Japonska.  Také Vlastimil Vondruška používá podobné schéma ve svých detektivních knihách o vyšetřovateli Oldřichovi z Chlumu, i když ve zcela jiném prostředí..

Další díla.

Robert van Gulik studoval v letech 1929 až 1934 "Indisch Recht" (právo nizozemské Indie) a "Indologii" (indonéskou kulturu) na Leidenské univerzitě a doktorát získal za disertační práci o kultu koně v severovýchodní Asii. I v průběhu své kariéry diplomata však pokračoval ve svých studiích. Za svůj život napsal kolem dvaceti esejů a monografií o různých tématech, a to zejména (byť nikoli výlučně) o různých aspektech čínské kultury.  Ve své době byl Robert van Gulik uznáván jako evropský expert na čínské císařské právo.

Robert Hans van Gulik (9. srpna 1910 – 24. září 1967) byl velmi vzdělaný nizozemský orientalista, diplomat, hudebník (hrál na citeru čchin) a spisovatel, nejlépe známý jako autor detektivních příběhů o soudci Ti, jejichž hlavní postavu si vypůjčil z čínského detektivního románu z 18. století "Slavné případy soudce Ti".  Robert van Gulik vyrůstal v Indonésii, kde se také naučil čínsky. Od roku 1935 působil jako nizozemský diplomat v Japonsku, v Číně, v Indii a v Libanonu. Od roku 1965 až do své smrti na rakovinu v roce 1967 pak byl nizozemským velvyslancem v Japonsku.

Robert Hans van Gulik (, August 9, 1910 – September 24, 1967) was an orientalist, diplomat, musician (of the guqin), and writer, best known for the Judge Dee historical mysteries, the protagonist of which he borrowed from the 18th-century Chinese detective novel "Dee Goong An".


Činnost.

Mezinárodní astronomická unie je členem Mezinárodního vědeckého koncilu. Je mezinárodně uznávaná jako společnost zodpovědná za pojmenování hvězd, planet, planetek a jiných kosmických těles a fenoménů ve vědecké komunitě. Jejím hlavním cílem je však pomocí mezinárodní spolupráce prosazovat a zabezpečovat rozvoj astronomie.

Členové a struktura.

Unie má téměř 10 000 členů – profesionálních astronomů z celého světa; nejvíce jich je z USA. Z České republiky je 109 členů – mj. Jiří Grygar, Luboš Perek, Petr Heinzel, Jana Tichá nebo Jiří Borovička.  Kromě individuálních členů sdružuje IAU přes 60 národních sdružení, která reprezentují státy zapojené do její činnosti. Českou republiku v Mezinárodní astronomické unii zastupuje Český národní komitét astronomický. Jeho předsedou je pracovník Astronomického ústavu Akademie věd a předseda organizačního výboru pražského astronomického kongresu Jan Palouš.

Astronomický kongres.

Nejvyšším orgánem Mezinárodní astronomické unie je valné shromáždění, obecně zvané astronomický kongres. Koná se pravidelně každé tři roky (kromě období 2. světové války). První shromáždění se konalo v roce 1922, v Římě. 26. valné shromáždění Mezinárodní astronomické unie se konalo ve dnech 14. – 26. srpna 2006 v Kongresovém centru v Praze. V roce 2015 se konal kongres na Havaji.

Současné a nadcházející kongresy.

30. kongres | 2018 | Vídeň, Rakousko
 31. kongres | 2021 | Pusan, Jižní Korea

Historie kongresů.

1. kongres | 1922 | Řím, Itálie
 2. kongres | 1925 | Cambridge, UK
 3. kongres | 1928 | Leiden, Nizozemsko
 4. kongres | 1932 | Cambridge, USA
 5. kongres | 1935 | Paříž, Francie
 6. kongres | 1938 | Stockholm, Švédsko
 7. kongres | 1948 | Zürich, Švycarsko
 8. kongres | 1952 | Řím, Itálie
 9. kongres | 1955 | Dublin, Irsko
 10. kongres | 1958 | Moskva, Sovětský svaz
 11. kongres | 1961 | Berkeley, USA
 12. kongres | 1964 | Hamburk, Západní Německo (SRN)
 13. kongres | 1967 | Praha, Československo
 14. kongres | 1970 | Brighton, UK
 15. kongres | 1973 | Sydney, Austrálie
 16. kongres | 1976 | Grenoble, Francie
 17. kongres | 1979 | Montreal, Kanada
 18. kongres | 1982 | Patras, Řecko
 19. kongres | 1985 | Nové Dillí, Indie
 20. kongres | 1988 | Baltimore, USA
 21. kongres | 1991 | Buenos Aires, Argentina
 22. kongres | 1994 |
 23. kongres | 1997 | Kyoto, Japonsko
 24. kongres | 2000 | Manchester, UK
 25. kongres | 2003 | Sydney, Austrálie
 26. kongres | 2006 | Praha, Česká republika
 27. kongres | 2009 | Rio de Janeiro, Brazílie
 28. kongres | 2012 | Peking, Čína
 29. kongres | 2015 | Honolulu, Havaj

Prezident a výkonný výbor.

Mezi kongresy je nejvyšším orgánem Výkonný výbor, v jehož čele stojí prezident Mezinárodní astronomická unie. Je volen vždy na 3 roky na období mezi kongresy. Od roku 2006 je prezidentkou Catherine Cesarsky, bývalá ředitelka Evropské jižní observatoře.  Dalším členem výkonného výboru je tzv. zvolený prezident (). Jde o praxi z posledních 20 let, kdy nový prezident je zvolen již na předcházejícím kongresu, ale než nastoupí do úřadu, vykonává první 3 roky tuto funkci, která odpovídá prvnímu viceprezidentovi. V období 2006 – 2009 je zvoleným prezidentem Robert Williams z Space Telescope Science Institute (USA).  Ve výboru jsou dále generální sekretář (v současnosti Karel A. van der Hucht z Holandska), jeho asistent a 6 viceprezidentů. Všichni tito funkcionáři jsou voleni kongresem.

Komise.

Dalšími velmi důležitými orgány IAU jsou odborné komise. V současnosti jich pracuje 40 a jsou sloučeny do 12 divizí.

Mezinárodní astronomická unie (International Astronomical Union, zkráceně IAU) je mezinárodní organizace, která sdružuje profesionální astronomy a národní astronomické společnosti světa. Byla založena v roce 1919 a sídlí v Paříži. Její prezidentkou je v současnosti Catherine Cesarsky.

The International Astronomical Union (IAU; , UAI) is an international association of professional astronomers, at the PhD level and beyond, active in professional research and education in astronomy. Among other activities, it acts as the recognized authority for assigning designations and names to celestial bodies (stars, planets, asteroids, etc.) and any surface features on them.  The IAU is a member of the International Science Council (ISC). Its main objective is to promote and safeguard the science of astronomy in all its aspects through international cooperation. The IAU maintains friendly relations with organizations that include amateur astronomers in their membership. The IAU has its head office on the second floor of the "Institut d'Astrophysique de Paris" in the 14th arrondissement of Paris.  This organisation has many working groups. For example, the Working Group for Planetary System Nomenclature (WGPSN), which maintains the astronomical naming conventions and planetary nomenclature for planetary bodies, and the Working Group on Star Names (WGSN), which catalogues and standardizes proper names for stars. The IAU is also responsible for the system of astronomical telegrams which are produced and distributed on its behalf by the Central Bureau for Astronomical Telegrams. The Minor Planet Center also operates under the IAU, and is a "clearinghouse" for all non-planetary or non-moon bodies in the Solar System.


Životopis.

O životě Aristarcha nemáme téměř žádné údaje, neboť žil ve 3. stol. př. n. l. Narodil se na ostrově Samos u pobřeží Malé Asie. Tato oblast byla skutečnou „líhní géniů“. Pocházeli odtud první řečtí filozofové, kteří přestali věřit starým mýtům a pokusili se objasnit, jak vesmír doopravdy vypadá a funguje. Na Samu se narodil i slavný Pythagoras. Jeho následovníci byli skutečnými zakladateli vědeckých úvah o naší planetární soustavě. Jako první si uvědomili, že nelze pouhým pohledem jednoznačně rozhodnout, které těleso se pohybuje a které zůstává v klidu.  Jako každý učenec své doby byl Řek a působil v Alexandrii, která se za vlády Ptolemaiovců stala hlavním centrem antické vědy a vzdělanosti. Téměř všechny jeho spisy byly později ztraceny nebo zničeny. Jeho teorie proto známe jen z knih jiných autorů, kteří se o něm zmiňují.

Dílo.

Dochoval se jen malý spis "O velikosti a vzdálenosti Slunce a Měsíce", který položil první základy pokusům o geometrické změření vzdáleností mezi uvedenými tělesy a naší planetou. Podle spisovatelů byl také vynálezcem mnohých složitých strojů a také komplexnějších slunečních hodin a zavedl pojem velký rok (annus magnus), který se rovnal 2484 rokům.  Je mu také připisováno sestrojení pomůcky skafé (kamenné sluneční hodiny s číselníkem na vnitřní straně duté polokoule a vertikálním ukazatelem s vrcholem uprostřed).  Aristarchos také studoval filosofii, zabýval se peripatetickou filosofií, která rozvíjela a bránila Aristotelovy myšlenky.

Aristarchův heliocentrismus.

Nejvíce proslul jako zakladatel heliocentrického modelu. Jako první prohlásil, že ve středu soustavy leží nehybné Slunce a Země a planety kolem něj obíhají. Země oběhne kolem Slunce jednou za rok a jednou za den se otočí kolem své osy. V té době bylo známo pět planet, které se pohybovaly nerovnoměrně a někdy se dokonce zastavovaly a několik dní „couvaly“. Astronomové se snažili rozluštit tento proces, na který jim poskytl odpověď až Aristarchův systém.  Aristarchos ovšem nepřestal pobuřovat veřejně mínění. Z velikosti zemského stínu na Měsíci při zatmění vyvodil, že Slunce musí být mnohem větší než Země. A poprvé se také pokusil měřením zjistit, jaký je vzájemný poměr velikostí Země, Měsíce a Slunce. Došel k závěru že Měsíc je asi třikrát menší (ve skutečnosti 0,273), kdežto Slunce skoro sedmkrát větší než Země (ve skutečnosti 109krát). Dále také usoudil, že vzdálenost ke Slunci je 19krát větší než vzdálenost k Měsíci (ve skutečnosti 395krát). To jsou sice velmi nepřesná čísla, protože Aristarchos silně podcenil velikost a tudíž i vzdálenost Slunce, ale metoda, kterou použil, byla správná. Přesnější měření bylo provedeno až v 17. století. K dovršení všeho Aristarchos prohlásil, že vesmír je nekonečný a hvězdy jsou jiná Slunce. To byly kacířské myšlenky a Aristarchos byl obžalován z bezbožnosti. Jeho model byl zamítnut a posléze na dlouho zapomenut.  Trvalo pak více než 17 staletí, než polský astronom Mikuláš Koperník (1473–1543) myšlenku Aristarcha ze Samu znovuobjevil a dal Řekovi za pravdu. Proto bývá někdy Aristarchos zván starověkým Koperníkem.

Aristarchos ze Samu (, asi 310 – 230 př. n. l.) byl řecký matematik a astronom, tvůrce heliocentrického modelu vesmíru. Je po něm pojmenován kráter Aristarchus na Měsíci.

Aristarchus of Samos (; , "Aristarkhos ho Samios"; c. 310 – c. 230 BC) was an ancient Greek astronomer and mathematician who presented the first known heliocentric model that placed the Sun at the center of the known universe with the Earth revolving around it. He was influenced by Philolaus of Croton, but Aristarchus identified the "central fire" with the Sun, and he put the other planets in their correct order of distance around the Sun. Like Anaxagoras before him, he suspected that the stars were just other bodies like the Sun, albeit further away from Earth. His astronomical ideas were often rejected in favor of the geocentric theories of Aristotle and Ptolemy. Nicolaus Copernicus attributed the heliocentric theory to Aristarchus.


Život.

Narodil se Antoniettě a Albino Concinovým. Ačkoli to nebyl žádný hudební zázrak, Miles se během mládí naučil hrát na klavír a na hudební scéně figuroval od roku 1988. Pracoval jako DJ v mnoha italských klubech a v roce 1990 investoval své úspory do nákupu použitého vybavení k postavení vlastního studia; nicméně jeho počáteční komponování zůstalo nepovšimnuto.  V roce 1994 Miles napsal svou nejslavnější dream houseovou skladbui - singl Children. Singlu se během čtrnácti dnů od oficiálního vydání v roce 1995 prodalo více než 350,000 kopií po celé Evropě a v mnoha zemích se umístil na vrcholku hitparád. Miles za tato umístění ve Velké Británii, Německu a v mnoha dalších zemích Evropy nasbíral několikanásobné platinové desky a zlaté desky. Singl byl považován za nejúspěšnější nahrávku roku 1996.  Milesův další singl byl "Fable", s vokálem v podání Fiorelli Quinn. Jeho premiérové album Dreamland bylo vydáno 7. června 1996 v Evropě, kde to byl hit a o několik dní později také v USA s novou stopou "One and One" zpívanou Marií Nayler a napsanou Billy Steinbergem, Rickem Nowelsem a Marií Claire D'ubaldo. Tato nová stopa se stala velmi populární a později byla vydána jako singl v USA a Německu. Na konci roku 1996, Miles vydal v Německu novou verzi Dreamland, nazvanou Dreamland - Winter edition. Toto album bylo velkou měrou podobné Dreamland, ale obsahovalo stopu "One and One". Píseň "One and One" byla původně psána pro polskou vůdčí umělkyni Edytu Górniak. Ta ji nahrála o rok později na svém premiérovém mezinárodním albu Edyta.  V listopadu 1997 Miles vydal další singl "Freedom", který byl jednou z klíčových stop na albu 23am, vydaném 27. listopadu 1997. Album obsahuje různé pocity z dříve vydaného Dreamland, obsahuje více otextovaných písní než jeho předchůdce. Během tohoto období spolupracoval s Richardem D. Jamesem pod názvem Aphex Twin na několika duetech.  Miles padl do zapomnění až do 11. června 2001, kdy vydal nové album Organik na dvou vinylech a CD. S rysy nového singlu "Paths" byl Organik považován mnoha fanoušky přerušením stylu, který Miles propagoval ve svých prvních dvou albech.  V roce 2003 bylo vydáno album obsahující hlavně remixy mnoha písní obsažených na albu Organik. Album, titulované Organik Remixes, obsahuje remixy vítězů z remix soutěže vyhlášené na webových stránkách Roberta Milese, právě tak jako remixy dobře známých umělců jako The Future Sound of London. Album také obsahuje jednu novou stopu Roberta Milese, nazvanou "Bhairav", kterou provází silný vokál Amelie Cuni.  Koncem roku 2003 se Miles odstěhoval ze svého domova v Londýně do Los Angeles. Začal pracovat pod svou vlastní produkční firmou S:alt Records a v roce 2004 vydal album vytvořené ve spolupráci s Trilokem Gurtu nazvané Miles Gurtu. Podle svých webových stránek Robert očekával vydání finálního alba pod jménem „Robert Miles“, kterým chtěl ukončit svou hudební kariéru pod tímto jménem.  V posledních dnech svého života Robert žil na Ibize.

Robert Miles (vl. jménem Roberto Concina, 3. listopad 1969 Fleurier, Švýcarsko – 9. května 2017) byl italský skladatel a hudebník trance, ambient, techno a dalších druhů elektronické hudby.

Roberto Concina (3 November 1969 – 9 May 2017), known professionally as Robert Miles, was a Swiss-born Italian record producer, composer, musician and DJ. His 1995 composition "Children" sold more than 5 million copies and topped the charts in many countries.


Příznaky a symptomy.

Při bursitidě se objevují tyto symptomy:  Bursitida v oblasti kyčle nezpůsobuje viditelný otok nebo zarudnutí kůže, jelikož bursy jsou zde umístěny pod silnými svaly. V tomto případě se bolest objevuje nad velkým trochanterem ("trochanter major"), tj. v místě, kde se kost napojuje na kyčelní kloub.

Příčiny.

Nejčastějšími příčinami bursitidy je nadměrné namáhání, přetížení nebo akutní trauma kloubu, jako jsou např. opakované údery nebo u kolen dlouhodobé zatížení při klečení. Bursitida může být zapříčiněna i infekcí, artritidou či dnou. Často nemusí být příčina zjištěna.

Rameno.

Bursitida ramene nejčastěji plyne z poruchy rotátorové manžety, tj. čtyř svalových úponů na hlavici kosti pažní, které spojují pažní kost ("humerus") s lopatkou, a která je zodpovědná za zvednutí paže nad úroveň ramene. Příčinou bursitidy může být vyosení ramene vlivem svalové dysbalance, pád na rameno, prudký švih, pád na zem se zapaženou horní končetinou či opakované úkony se vzpaženou horní končetinou. Někdy bývá obtížné rozlišit mezi bolestí způsobenou bursitidou a bolestí způsobenou poraněním rotátorové manžety.

Loket.

Bursitida lokte je spojena s pohybem vyžadujícím časté opakující se ohnutí a napřímení předloktí, např. házení basketbalovým míčem, tenisový nebo golfový švih či podobné opakující se úkony. K bursitidě může vést i prosté opírání se o lokty v leže na břiše.

Hýždě.

Bursitida v oblasti hýždí může být způsobena např. dlouhodobým sezením na tvrdé podložce. Jinou příčinou bývá jízda na kole.

Kyčle.

Bursitida kyčle bývá obvykle spojena s artritidou nebo úrazem v oblasti kyčelního kloubu. Další obvyklou příčinou je dlouhodobé zatěžování kyčle, např. dlouhotrvajícím stáním.

Koleno.

V případě bursitidy kolene se na přední straně kolene objevuje měkká vejcovitá boule. Příčinou bývá časté klečení např. při dláždění či jiných činnostech vykonávaných v kleče na tvrdé podložce. Zánět bursy v oblasti čéšky může způsobit i úder do kolene. Bursitida v kolenním kloubu se často rozvíjí u lidí trpících nadváhou či artritidou.

Kotník.

Bursitida v oblasti kotníku se nejčastěji objevuje jako důsledek nošení nevhodné obuvi, při nevhodném odvíjení nohou při chůzi nebo při sportovních aktivitách, jako je bruslení.

Rizikové faktory.

Výkon profese nebo volnočasové aktivity vyžadující časté opakující se pohyby zatěžující kloubní aparát jsou významným rizikovým faktorem. Riziko se zvyšuje také s postupujícím věkem, příp. s určitými chorobami, jako jsou:

Kdy vyhledat lékařskou pomoc.

Běžné domácí ošetření obvykle k léčbě bursitidy postačuje. Nicméně je dobré vyhledat lékařskou pomoc, pokud:

Léčba.

Léčba bursitidy je většinou jednoduchá a zahrnuje odpočinek s příp. znehybněním postiženého kloubu, přikládáním ledu, jemnou masáží či podáním nesteroidních protizánětlivých léčiv pro potlačení zánětu. Účinné jsou měkké manuální techniky, kombinované např. s cvičením posilujícím svalstvo v postižené oblasti.  Rychlou úlevu od bolesti skýtá i injekční aplikace kortikosteroidu, přímo do zanícené bursy.V případě, že je bursitida způsobena infekcí, je možné užívat antibiotika.V některých případech je nutné bursu chirurgicky drenovat, výjimečně zcela odstranit.

Prevence.

Tyto preventivní postupy nedokáží zabránit bursitidě v případě artritidy, infekce apod.

Bursitida ("lat. bursitis") je zánět tíhového váčku (bursy).  V lidském těle se nachází více než 150 burs. Bursa je váček, který je vmezeřen mezi svaly nebo do oblasti kloubů. Tyto malé, tekutinou naplněné váčky lubrikují a odlehčují třecí místa mezi kostmi, šlachami a úpony svalů v blízkosti kloubů a napomáhají jejich volnému a lehkému pohybu.  K bursitidě dojde, pokud se bursa zanítí. V takovém případě je pohyb kloubu nebo tlak na kloub bolestivý.  Bursitida nejčastěji postihuje oblasti ramen, kolen, loktů, příp. kyčlí, může však postihnout i klouby jiné. Objevuje se i u zvířat.  Bolesti spojené s bursitidou by při včasné a řádné léčbě měly obvykle odeznít během jednoho týdne, avšak opakující se časté záněty bursy jsou poměrně běžné.

Bursitis is the inflammation of one or more bursae (fluid filled sacs) of synovial fluid in the body. They are lined with a synovial membrane that secretes a lubricating synovial fluid. There are more than 150 bursae in the human body. The bursae rest at the points where internal functionaries, such as muscles and tendons, slide across bone. Healthy bursae create a smooth, almost frictionless functional gliding surface making normal movement painless. When bursitis occurs, however, movement relying on the inflamed bursa becomes difficult and painful. Moreover, movement of tendons and muscles over the inflamed bursa aggravates its inflammation, perpetuating the problem. Muscle can also be stiffened.


Výroba a reakce.

Tuto látku je možno vyrábět reakcí zinečnatých solí, nejlépe rozpuštěných v rozpouštědle, a sulfidů alkalických kovů. Tato reakce se využívá v analytické chemii, vzniká bílá sraženina. Můžeme si uvést například reakci sulfidu sodného (NaS) se síranem zinečnatým (ZnSO), za vzniku sulfidu zinečnatého a síranu sodného (NaSO): NaS (aq) + ZnSO (aq) → ZnS (s) + NaSO (aq) Průmyslově je možno tuto látku vyrábět reakcí síry s kovovým zinkem, podle rovnice: S + 8 Zn → 8 ZnS Tato látka se především využívá na výrobu kovového zinku z přírodního sulfidu zinečnatého, který je obsažen ve sfaleritu. Reakce probíhá ve dvou stupních. Nejprve vznikne se vzdušným kyslíkem oxid zinečnatý a oxid siřičitý, který se musí zachycovat odsiřovacím zařízením, následně se z oxidu uhlíkem vyredukuje kovový zinek: 2 ZnS + 3 O → 2 ZnO + 2 SO 2 ZnO + C → 2 Zn + CO Při této reakci nevzniká příliš čistý kov, dostatečně na galvanické pokovování, ale ne na chemické využití, jelikož je skoro vždy kontaminován železem, olovem, cínem, kadmiem, sírou, uhlíkem, stopami stříbra, manganu a jinými látkami. Pro chemické a farmaceutické využití se používá zinek přečištěný různými chemickými procesy.  Tato látka se silnějšími kyselinami reaguje za vzniku sirovodíku: ZnS + 2HCl → HS + ZnCl Jelikož vznikající sulfan je toxický, řadí se ZnS mezi mírně nebezpečné látky (viz NFPA). Při požití by tato látka v žaludku reagovala se zředěnou kyselinou chlorovodíkovou, tato reakce však probíhá pomalu.

Využití.

Tato látka se především využívá na výrobu zinku, rovnice je zmíněna výše. Tato látka funguje ve směsi s mědí jako luminofor. Je to levný luminofor, ale poměrně slabý. Obrázek níže porovnává sulfid zinečnatý a hlinitan strontnatý (se sloučeninami europia a dysprosia). Fotografie je pořízena po jedné minutě svícení. Je patrné, je hlinitan strontnatý je silnější luminofor.  Aby luminiscence probíhala, je potřeba dodat aktivátory. Pokud je použito kovové stříbro, směs svítí modrým světlem o vlnové délce 450 nm. Kovový mangan svítí oranžovo-červeně, o vlnové délce asi 590 nm. Měď způsobuje poměrně dlouho svítící zelené světlo, a je použita na obrázku. Sulfid zinečnatý se používá jako pigment.

Sulfid zinečnatý (zastarale sirník zinečnatý) je anorganická sůl sulfanu a hydroxidu zinečnatého se vzorcem ZnS. Jedná se o bílou, krystalickou látku (navzdory tomu, že sfalerit je tmavý, nepodobá se sfaleritu), která není rozpustná ve vodě, podobně jako většina sulfidů.

Zinc sulfide (or zinc sulphide) is an inorganic compound with the chemical formula of ZnS. This is the main form of zinc found in nature, where it mainly occurs as the mineral sphalerite. Although this mineral is usually black because of various impurities, the pure material is white, and it is widely used as a pigment. In its dense synthetic form, zinc sulfide can be transparent, and it is used as a window for visible optics and infrared optics.


Historie.

Hrad se nachází na strategicky důležitém místě poblíž ústí řeky Shiel do zátoky Moidart. Archeologické nálezy z této lokality svědčí o osídlení z doby železné a později též o přítomnosti Vikingů. Základní stavební prvky hradu jsou shodné s podobnou architekturou v daném regionu, budovanou ve 13. století. Jádro pevnosti bylo vybudováno na pětibokém půdorysu. Další části hradu pak byly přistavěny ve století patnáctém a sedmnáctém. V minulosti patřil hrad do majetku rodu MacDonaldů z Clanaraldu. Poslední majitel Allan z Clanaraldu nechal hrad zapálit, když odjížděl v roce 1715 bojovat po boku Jakobitů, aby jeho majetek nepadl za oběť nepřátelům. Allan, zvaný též Allan z Moidartu, v bitvě u Sheriffmuiru padl. Od té doby je hrad ruinou, již v roce 1748 byl popsán jako pustý.  V následujícím období hrad zůstal ve vlastnictví pánů z Clanaraldu, v průběhu 20. století několikrát změnil majitele. K zásadnímu obratu došlo po roce 1996, kdy byl hrad nabídnut k prodeji za 100 000 liber. Původně jej měla v úmyslu koupit státní agentura Historické Skotsko ("Historic Scotland"), ta však odstoupila od koupě kvůli zájmu jednoho místního sdružení. Nakonec ale v roce 1997 zříceninu koupila společnost Anta Estates za 300 000 liber. Ukázalo se však , že tato společnost chce hrad zcela přestavět pro účely bydlení, včetně zastřešení, vybudování přístupové cesty, přípojek elektřiny a další infrastruktury. Tento záměr nebyl státními orgány schválen, následovaly roky sporů a diskusí ve snaze dospět k dohodě s majiteli hradu.

Současnost.

Hradní zřícenina je kvůli havarijnímu stavu v současné době nepřístupná veřejnosti, avšak vstup na ostrůvek a prohlídka exteriéru hradu jsou povoleny.

Pověst o černé žábě.

V 17. století se stal majitelem hradu John z Clanaraldu, v pořadí již dvanáctý pán na Tioramu. Údajně to byl velice krutý a zlý člověk. Pověst vypráví, že když jeho zlé skutky přesáhly jakoukoli mez, jednoho dne se v jeho pokoji na hradě objevila velká, černá, odporně vyhlížející žába. Hradní pán se jí nemohl zbavit, zkoušel dokonce před ní prchnout na moře, ale netvor jej pronásledoval i tam. Ďábelská žába tak zůstala ve společnosti Johna z Clanaraldu až do konce jeho dnů.

Tioram (anglicky "Castle Tioram," ve skotské gaelštině "Caisteal Tioram", což v překladu znamená "suchý hrad") je zřícenina hradu, nacházející se na severu Spojeného království v oblasti Skotské vysočiny (Highlands), asi 80 kilometrů západně od Fort Williamu, centra historického regionu Lochaber. Pozůstatky stavby se tyčí na přílivovém ostrově Eilean Tioram (v překladu "suchý ostrov") v hloubi mořského zálivu Loch Moidart.

Castle Tioram () (, meaning "dry castle") is a ruined castle that sits on the tidal island Eilean Tioram in Loch Moidart, Lochaber, Highland, Scotland. It is located west of Acharacle, approximately from Fort William. Though hidden from the sea, the castle controls access to Loch Shiel. It is also known to the locals as "Dorlin Castle". The castle is a scheduled monument.


Život.

O jeho dětství není příliš mnoho známo, i údaje o datu a místě jeho narození se liší. Některé prameny uvádějí 1. říjen 1639 jako jeho datum narození, podle jiných pramenů se narodil 3. dubna 1644. Jako místa narození jsou uváděna kromě Nepi také Vignola nebo Monfestino. Pocházel ze šlechtické rodiny. Jeho otec Marcus Antonio Stradella z Piacenzy byl v letech 1642 až 1643 guvernérem. Jeho bratr Francesco se stal členem řádu augustiniánů a zřejmě se těšil přízni aristokratického rodu d'Este.  Detaily o jeho hudebním vzdělání nejsou známy. Studoval v Bologni, i když není jasné u koho. Podle některých pramenů v roce 1659 vstoupil do služeb bývalé královny Kristiny Švédské. První dochovaná skladba, u níž je doloženo jeho autorství, pochází z roku 1672 – je to prolog k představení opery od Pietra Antonia Cestiho "La Dori".  V roce 1667 se usadil v Římě, kde skládal opery, oratoria i chrámovou hudbu. Na druhé straně proslul značně nevázaným životem. Pokusil se zpronevěřit církevní peníze, byl odhalen a nucen opustit Řím. Když se po čase vrátil, znepřátelil si mocné muže města četnými milostnými aférami, takže mu nezbývalo nic jiného, než na nátlak kardinála Alderana Cibo Řím opustit natrvalo.  Zamířil do Benátek a stal se učitelem hudby Agnese van Uffel, která byla milenkou mocného benátského patricia (měšťana) Alvise Contariniho. Při jeho povaze to nemohlo skončit jinak, než že se záhy stal jejím milencem. Vztah byl prozrazen a on i s milenkou uprchl do Turína. Contarini se domáhal jeho přísného potrestání, ale Stradella byl pod ochranou savojského vyslance, hraběte Giovanniho Battisty de Nemours. Contariniho rodina najala proto dva vrahy, kteří měli zrádného učitele najít a zabít. Při tomto pokusu byl vážně zraněn, ale podařilo se mu uniknout do Janova.  V Janově slavil velké úspěchy jako skladatel oper a kantát, leč historie z Benátek se opakovala. Byl ubodán 25. února 1682 na náměstí Piazza Bianchi v Janově třemi bratry Lomelliniovými, jejichž sestru svedl.  Jeho barvitý život a krvavá smrt se stala vítaným námětem pro literární i hudební zpracování. Nejznámějším je patrně dodnes hraná opera Friedricha von Flotowa "Alessandro Stradella".

Dílo.

Ve své době byl neobyčejně úspěšným a vlivným skladatelem. Jeho sláva byla zastíněna až ve století následujícím skladateli vrcholného baroka Corellim, Vivaldim a dalšími. Přes četné opery a oratoria, které byly ve své době velmi populární, jeho význam tkví v hudbě instrumentální. Dochovalo se cca 27 instrumentálních skladeb a byl to právě on, kdo stál u zrodu typické barokní hudební formy, concerto grosso. První známou skladbou tohoto druhu je jeho "Sonate di viole".

Alessandro Stradella (3. červenec 1643, Bologna – 25. února 1682, Janov) byl italský hudební, především operní skladatel, působící v období vrcholného baroka.

Antonio Alessandro Boncompagno Stradella (Bologna, 3 July 1643 – Genoa, 25 February 1682) was an Italian composer of the middle Baroque period. He enjoyed a dazzling career as a freelance composer, writing on commission, and collaborating with distinguished poets, producing over three hundred works in a variety of genres.


Historie nugátu.

Názory historiků ohledně původu nugátu nejsou jednotné. Podle některých historie této cukrovinky sahá až do dob starých římských časů. Původně to měl být pokrm z medu, mandlí a vajíček, určený jako oběť bohům. Slovo nugát (nougat) pocház z okcitánského "pan nogat" ( [ˈpa nuˈɣat]) (ořechový chléb/chléb s ořechy). Podle francouzských historiků šlo původně o řecký recept, ve kterém se místo mandlí používaly vlašské ořechy, a který se postupně rozšířil i do Francie. Mandle se do receptu měly dostat až v 17. století zásluhou Oliviera ze Serres, který pěstoval mandloně poblíž Montélimaru v jižní Francii.Teprve touto obměnou receptury se vyvinul nugát. Na konci 18. století byla v Montélimaru otevřena první továrna na výrobu nugátu. Výroba se postupně rozrostla a dnes je Montélimar svou nugátovou produkcí proslulý.  V Itálii je známá velmi podobná sladkost pod názvem "torrone" (ve Španělsku "turrón"), jež má podle všeho arabský původ. První známá zmínka o torrone pochází z roku 1441 z provincie Cremona, kde byla tato sladkost uvedena jako novinka u příležitosti svatby Francesca Sforzy a Blanky Marie z rodu Viscontiů. O španělském turrónu máme konkrétní zprávy až z 16. století – jedná se o recept ze svazku "Manual de Mugeres", který obsahuje zkaramelizovaný med, vaječné bílky a opražené oříšky či mandle. Obě pochoutky mají tvrdou i měkkou variantu, přičemž ona tvrdá se podobá našemu tureckému medu.  Vůbec nejstarší písemná zmínka o této sladkosti pochází údajně z doby mezi roky 1100–1150, kdy Gerard z Cremony přeložil knihu arabského lékaře ze španělské Córdoby nazvanou "De medicinis et cibis simplicibus" (O lécích a prostých pokrmech), v níž se mimo jiné zmiňuje i o arabském pamlsku zvaném "turun".

Druhy nugátu.

Dnes je nugát znám v mnoha podobách. Dvě základní jsou: klasická bílá hmota (obsahuje našlehané vaječné bílky, může připomínat měkkou verzi našeho tureckého medu) a její novější hnědá varianta (obsahuje zkaramelizovaný cukr a je hutnější). Produkován je buď jako měkká hmota anebo křupavý plátek. V Americe se do nugátu často přidává čokoláda, v Austrálii a ve Francii je nugát tvořen 50 % mandlového podílu. „Vídeňský nugát“ a německý – „Schmelz-Schokolade“ má tekutou konzistenci a obsahuje cukr, kakaové máslo, mandle a kakaovou hmotu.  „Nugát“, jaký známe z čokoládových tyčinek typu Snickers, se tradičním receptům ovšem moc nepodobá. Obvykle jde o směs sacharózy a kukuřičného sirupu nebo glukózy s bílkem nebo sójovým proteinem, která může obsahovat i rostlinný tuk a sušené mléko, většinou v kombinaci s ořechy, nebo arašídy, karamelem a/nebo čokoládou.

Nugát česky je cukrářská hmota vytvořená z cukru nebo medu, pražených mandlí nebo oříšků (vlašský ořech, pistácie a lískový ořech jsou nejběžnější) a doplněná dalšími složkami (například kandovaným ovocem). Často se používá jako náplň bonbonů a čokolády.

Nougat ( , ; ; ; ) is a family of confections made with sugar or honey, roasted nuts (almonds, walnuts, pistachios, hazelnuts, and macadamia nuts are common), whipped egg whites, and sometimes chopped candied fruit. The consistency of nougat is chewy, and it is used in a variety of candy bars and chocolates. The word "nougat" comes from Occitan (), seemingly from Latin 'nut bread' (the late colloquial Latin adjective means 'nutted' or 'nutty').  There are three basic kinds of nougat. The first, and most common, is white nougat ( or in Italy, in Spain), made with beaten egg whites and honey; it appeared in the early 15th century, in Alicante, Spain with the first published recipe in the 16th century, and in Montélimar, France, in the 18th century. The second is brown nougat ( in French, literally 'black nougat'; in Italian , meaning 'crunchy'), which is made without egg whites and has a firmer, often crunchy texture. The third is the Viennese or German nougat which is essentially a chocolate and nut (usually hazelnut) praline.


Počátky.

Na trůn se Artaxerxés dostal po zavraždění Xerxa I. velitelem gardy Artabanem a následném odstranění prince Dareia, nejstaršího královského syna. Artabanos, který jevil snahu sám se stát králem, byl novým panovníkem usmrcen.

Vláda.

Již krátce po změně vlády propuklo roku 463 př. n. l. povstání v Baktrii a brzy na to i v Egyptě, kde ho vedl princ Inaros. Do posledně jmenovaného konfliktu se čile vměšoval Athénský námořní spolek v čele s Kimónem, který v této době dosáhl vrcholu své moci. Egyptští vzbouřenci byli zpočátku úspěšní (porazili perského místodržitele v oblasti a oblehli Memfidu), ale nakonec si Artaxerxův vojevůdce Megabyzos odbojnou provincii roku 454 př. n. l. opět podrobil. Přitom utrpěla značné ztráty athénská expediční flotila (snad až 50 lodí).  V příštích letech následovaly další boje s Řeky, vedené se střídavým štěstím, až byl podle antických pramenů v letech 449/448 př. n. l. uzavřen tzv. Kalliův mír (jeho historicita je ovšem sporná). Artaxerxés údajně uznal nezávislost maloasijských řeckých obcí, zatímco Řekové akceptovali perské panství v Egyptě a na Kypru. Po vypuknutí peloponéské války mezi Spartou a Athénami usilovaly obě strany o podporu Peršanů, tomu však zabránila králova smrt.  Za Artaxerxa pokračovala výstavba palácového komplexu v Persepoli, třebaže ne takovým tempem jako za předchozích vladařů. Hrobku si dal král patrně zřídit v Nakš-e Rustamu, nápisově to ale doložit nelze. Artaxerxés I. po sobě zanechal legitimního syna Xerxa a velké množství levobočků, z nichž dva – Sogdianos a Óchos – dosedli později na perský trůn. Pokud jde o osobní vlastnosti, byl král poměrně velkorysý, poskytl např. azyl Themistoklovi, vítězi od Salamíny.

Artaxerxés I. Makrocheir (řecky , staropersky "Artachšaçá" – , novopersky "Ardašír" []) byl perský velkokrál z rodu Achaimenovců vládnoucí v letech 465–424 př. n. l. Jeho otcem byl král Xerxés I., jeden z hlavních aktérů řecko-perských válek, dědem Dareios I., syn knížete Hystaspa. Artaxerxův přídomek "Μακρόχειρ", užívaný v řeckých pramenech, znamená „Dlouhoruký“. Jsou o něm zmínky v biblických knihách Ezdráše a Nehemjáše, v hebrejském textu אַרְתַּחְשַׁסְתְּא, "Artachšaste".

Artaxerxes I (, , "whose rule ("xšaça" < "*xšaϑram") is through "arta" ("truth"); ; ) was the sixth King of Kings of the Achaemenid Empire, from 465-424 BC. He was the third son of Xerxes I.  He may have been the "Artasyrus" mentioned by Herodotus as being a satrap of the royal satrapy of Bactria.  In Greek sources he is also surnamed "long-handed" ( "Makrókheir"; ), allegedly because his right hand was longer than his left.


Život.

Ve svých šestnácti letech začal studovat malířství na curyšské uměleckoprůmyslové škole. Ve stejném roce se stal žákem Hanse Finslera v právě otevřené třídě fotografie. V roce 1936, po úspěšném ukončení školy, otevřel svůj ateliér módní a reklamní fotografie v Curychu. Krátce pracoval v Paříži jako grafik. O tři roky později byl povolán do vojenské služby ve Švýcarsku. V roce 1942 publikoval své první fotografie krajiny, zvířat a rostlin v novém měsíčníku Du. V tomto období přešel z fotografování přírody a objektů na fotografie lidí. Sám o tom řekl: "V roce 1944 jsem poprvé fotografoval lidi. Nikdy jsem si nemyslel, že jednou budu fotografovat právě lidi. Dělal jsem fotografie mušlí, písku, přírodní krásy. A dělal jsem to, protože jsem se uměl zmocnit těchto materiálů, ale ne lidí." Vznikly cykly vázané na jedno téma: "Cirkus, Mrzáci" či "Uprchlíci".  Na konci druhé světové války projížděl těžce poničené oblasti jižního Německa, Francie a Holandska. V roce 1948 fotografoval pro americký časopis "Time" zimní Olympijské hry ve Svatém Mořici. Jako zástupce a mluvčí organizace "Schweizer Spende", zaměřené na poválečnou pomoc, navštívil i země severní a východní Evropy, včetně Československa, kde fotografoval Prahu, její památky, moderní architekturu i prvomájový (první socialistický) průvod. Své fotografie publikoval ve zvláštním finském vydání magazínu "Atlantis" a v monotematickém čísle časopisu "Du", věnovaném východní Evropě. Další rok se stal šestým členem agentury Magnum Photos, kde již působili Robert Capa, Henri Cartier-Bresson, George Rodger, David „Chim“ Seymour a Ernst Haas. V květnu téhož roku se oženil a se svou ženou Rosellin zůstal v Anglii, kde podepsal smlouvu s magazíny "Picture Post" a "Observer".  V roce 1950 se mu narodil první syn Marek, Bischof pracoval pro italský magazín "Epoca", cestoval do Itálie, Paříže a na Island. O rok později pobýval na Středním a Vzdáleném Východě, odkud přivezl svou nejslavnější fotoreportáž o hladomoru v indické provincii Bihár.  V roce 1952 pobýval v Japonsku, podnikl tři cesty do Koreje, dva měsíce pracoval v Hongkongu pro časopis Match. Další rok nashromáždil materiál pro zvláštní vydání časopisu "Du" - "People in the Far East" a pro knihu "Japonsko". Fotografoval korunovaci Alžběty II., v září odletěl pracovat do Spojených států pro periodikum Fortune a začal plánovat cestu napříč Střední a Jižní Amerikou. Roku 1954 odcestoval do Mexika a Panamy, kde pracoval pro časopis Life, později odletěl do Limy a Santiaga de Chile. V dubnu pracoval v Chile pro Magnum Photos na reportáži „Generation Women“. Vrátil se do Limy a navštívil Machu Picchu. Dne 16. května, při sjezdu horské silnice v Andách, se spolu s geologem Ali de Szepessym a řidičem zřítili do propasti. Celá posádka automobilu zahynula. Dne 26. května se narodil v Curychu jeho druhý syn Daniel.

Dílo.

Werner Bischof se zapsal do povědomí veřejnosti již svými výtvarnými kompozicemi světel a stínů v době, kdy pracoval jako studiový a reklamní fotograf. Jeho rané práce prozrazují výtvarný cit, smysl pro přesnou kompozici, stylově ovlivněné německou novou věcností, ale až akademické a snadno zaměnitelné.  Po válce se všechno změnilo, svět, lidé, změnil se i Bischof. Do středu jeho zájmu se dostali lidé v zemích postižených válkou. K nejsilnějším patří snímky dětí, hrajících si před rozvalinami, chlapce s chlebem a lahví vína, k nimž klade do kontrastu starce vytahující z trosek domu trám. Jeho fotografie zobrazují utrpení a surovou ničivost války, ale zároveň vyjadřují vnitřní sílu, naději a odhodlání fotografovaných lidí, ať jde o dítě nebo o muže na sklonku života. Navzdory vnějším okolnostem můžeme z Bischofových fotografiích vždy vyčíst lásku k člověku. Jeho snímky nejsou dynamické, jsou klidné, vážné, formálně dokonalé, napětí nevyplývá z děje, ale z vnitřního citového stavu. Svědčí o tom, že fotograf svůj motiv promýšlel, studoval a vyčkával, až bude plně odpovídat tomu, co cítil.  Werner Bischof se rychle zařadil mezi přední humanistické fotografy. Povrchnost a senzacechtivost redakcí ho nezajímala, přestože byl právě jimi do krizových oblastí posílán. Fotoaparát byl pro něho něco víc než jen prostředek obživy, byl pro něj možností, jak se pokusit aspoň trochu změnit svět. Světovou proslulost mu přinesly snímky z hladomoru v indickém Biháru a z Japonska, kde byl svědkem korunovace císaře Hirohita. Snímek holčičky a chlapce očekávajících velkou událost patří k nejsilnějším.  Svou nejproslulejší fotografii – "Pištec na cestě mezi Cuzkem a Pisakem" – už sám nenazvětšoval, zemřel při autonehodě v Andách jako osmatřicetiletý. Fotografie chudého peruánského chlapce vykračujícího si s píšťalou v horách je plná optimismu a stala se jednou z ikon dvacátého století.  Bischof používal menší formáty filmu, protože nezamýšlel snímky prezentovat v galerii, ale pořizoval je pro časopisy, kterými mohl oslovit širší publikum. S vedoucími redaktory však vedl spor o tom, že podle něho mělo být dílo reprodukováno podle autorova záměru. S úpravou, ořezem a uveřejněním svých snímků byl nespokojen, ať už pracoval pro "Du, Picture Post, Illustrated, Observer, Life" nebo "Paris-Match".

Werner Bischof (26. dubna 1916 v Curychu – 16. května 1954 v Trujillo, Peru) byl švýcarský fotograf, jeden z nejvýznamnějších reportážních fotografů 20. století a člen renomované agentury Magnum Photos. Jeho knížka "Japan" (1954) získala v roce 1955 ocenění Prix Nadar.

Werner Bischof (26 April 1916 – 16 May 1954) was a Swiss photographer and photojournalist. He became a full member of Magnum Photos in 1949, the first new photographer to join its original founders. Bischof's book "Japan" (1954) was awarded the Prix Nadar in 1955.


Historie.

Vznik safíovské říše.

Počátky rodu Safíovců jsou spjaty se šejchem Safí ad-dínem Ardabilským (1252–1334), který roku 1301 založil v Ardabílu súfijský řád, jenž se od poloviny 15. století postupně militarizoval. Z jeho představitelů vynikl zejména šejch Džunajd, sídlící v Šívánu a udržující dobré styky s turkitskou dynastií Akkojunlu z Diyarbakıru. Za Džunajdova vnuka Ismá‘íla I. (1487–1524) se s pomocí tureckých vojáků, zvaných pro své červené čepice "kizilbaši", podařilo roku 1501 dobýt Tabríz a svrhnout hašteřící se vládce z rodu Akkojunlu; krátce nato byla ovládnuta i velká část Persie spolu s Irákem (do roku 1508) a Ismá‘íl přijal titul šáha.  Safíovskou vládu hned od počátku ohrožovali dva nebezpeční soupeři – osmanští Turci na západě a Uzbekové vedení Muhammadem Šajbáním na severovýchodě. Zatímco v případě druhých dosáhl Ismá‘íl rozhodného vítězství roku 1510 u Herátu, střetnutí s osmanským sultánem Selimem I. pro něj skončilo katastrofou – v bitvě na Čaldiránské rovině bylo jeho vojsko rozdrceno a Osmané dobyli dokonce i safíovské sídelní město Tabríz. Tato porážka zbrzdila na jistý čas expanzi nově vzniklého státu.

Tahmásp I. a jeho nástupci.

Ismá‘ílův syn Tahmásp I. (1524–1576), muž silně závislý na svém okolí, bojoval stejně jako otec proti Uzbekům a Osmanům, přičemž musel strpět řadu neúspěchů, především na západě. Podařilo se mu sice udržet ve své moci perský Chorásán, avšak Irák a Ázerbájdžán se ocitly v rukou istanbulského sultána. Oba následující šáhové, Ismá‘íl II. a Muhammad Chodábende, pak postrádali státnické schopnosti, takže teprve čtvrtý vladař dynastie, Abbás I., obnovil safíovskou moc v plném rozsahu.

Abbás I. Veliký.

Za šáha Abbáse (1587–1629) zažila safíovská říše vrcholné období svých dějin – politicky i kulturně. Abbás byl nejmladším synem šáha Muhammada Chodábenda a již v útlém mládí se stal správcem chorásánské provincie, kde vládl jako zcela nezávislý panovník. V roce 1587, kdy byla říše vážně ohrožena vpádem osmanských vojsk, vytrhl tehdy sedmadvacetiletý princ proti otcově rezidenci Kazvínu, zmocnil se města a prohlásil se šáhem. Jedním z jeho prvních kroků bylo odstranění obou starších bratrů, kteří by mohli vznášet nároky na trůn, a potlačení vzpoury palácové gardy; tím si zabezpečil vládu.  S Osmany uzavřel Abbás v roce 1590 mír a musel jim za to odstoupit Tabríz, Šírván, Gruzii a Lúristán. Když takto zajistil klid na západních hranicích, obrátil se proti Uzbekům vedených chánem Abdulláhem II., které rozhodně porazil v roce 1598 u Herátu a odňal jim města Níšápúr, Sabzavár a Isfaráin, jichž se předtím zmocnili. Jeho vojevůdci mezitím obsadili Lúristán spolu s ostrovy v Perském zálivu a na severu dobyli Gílán a Mázanderán. Nyní teprve zahájil Abbás zamýšlenou válku s Turky, s nimiž bojoval šťastně skoro až do konce svého života: v roce 1601 jim odňal Ázerbájdžán, část Arménie a Gruzie a později přidal ke svým ziskům i města Bagdád, Nadžaf a Karbalá v Iráku.  Tyto úspěchy umožnila důkladná reforma vojska, do té doby tvořeného hlavně jízdou, při níž šáh využil služeb dvou anglických dobrodruhů, Anthonyho a Roberta Sherleyů. Jeden příslušník jejich družiny začal pro Peršany odlévat děla a brzy byly zformovány nejen první perské dělostřelecké jednotky, ale i pěchotní oddíly vyzbrojené mušketami (tzv. "tufangčíové"). Abbás však myslel i na státní reprezentaci, takže jeho sídelní město Isfahán zažilo v té době pravý rozkvět – počet obyvatel stoupl prý až na 600 000. Po celé zemi vznikaly pevné cesty vroubené karavanseraji, budovaly se nové mosty, vzkvétalo hospodářství. Když Abbás v roce 1629 umíral, byla safíovská říše důstojnou protihráčkou obou významných velmocí v oblasti – osmanského impéria na západě a říše Velkých Mogulů na východě.

Úpadek safíovského státu.

Žádný z pozdějších Safíovců nedosáhl Abbásova formátu. Jeho vnuk a nástupce Safí I. bojoval sice úspěšně s uzbeckými Džánovci, ale ztratil dočasně ve prospěch Velkých Mogulů Kandahár a na západě ve prospěch Osmanů Tabríz a Bagdád. Za Abbáse II. (1642–1666) došlo poprvé k intenzivnějším kontaktům s carským Ruskem, avšak slibně se rozvíjející vztahy ukončil konflikt, provázený vpádem kozáků do Mázandaránu. Na východě se v té době podařilo opět ovládnout Kandahár.  Nový šáh Safí II., známý též pod jménem Sulajmán, musel strpět okupaci přístavu Kišmu Holanďany, útoky a drancování kaspického pobřeží kozáky pod vedením atamana Stěpana Razina a vedl drobnou válku s Uzbeky na severovýchodě, jejichž vpády byly odraženy. Jinak to byl panovník nebojovný, podléhající vlivu harému a eunuchů. Za šáha Husajna (1694–1722) nastal ponenáhlý rozvrat říše, zčásti způsobený šáhovou bigotností a závislostí na bohoslovcích a právnících. Úpadek urychlovaly též společenské faktory, vysoké daně, korupce úřednictva atd.  V roce 1722 oblehl safíovské hlavní město Isfahán náčelník afghánského kmene Ghilzáj Mír Mahmúd, který posléze donutil šáha Husajna k rezignaci a sám převzal vládu. Ačkoli byl brzy zavražděn svým bratrancem Ašrafem, způsobila tato událost úplnou ztrátu vážnosti safíovského rodu a slabošský syn Husajnův Tahmásp II. na tom nebyl schopen nic změnit. Ve zmatcích, jež následovaly, soustředil veškerou moc do svých rukou náčelník kmene Afšárů Nádirkulí Beg, jemuž se v letech 1729–1730 podařilo porazit Afghánce vedené Ašrafem. Nádirkulí Beg vystupující jako vojevůdce Tahmáspa II. (přijal na šáhovu počest jméno Tahmáspkulí Chán) obnovil rychle jednotu říše, v roce 1732 svrhl svého pána a po krátké periodě, kdy se kryl jménem loutkového šáha Abbáse III., přijal v roce 1736 panovnický titul jako Nádir Šáh.  Safíovci pak do perských dějin zasáhli už jen jednou – když měl jejich rod poskytnout legitimitu jinému uzurpátorovi trůnu, Karímu Chánovi, jenž po zavraždění Nádira Šáha (1747) ovládl většinu Íránu. Avšak Safíovec Ismá‘íl III. byl spíše Karímovým vězněm než suverénem. V roce 1773 končí definitivně vláda safíovské dynastie v zemi.

Náboženská politika.

Ačkoli Safíovci nebyli prvními šiítskými vládci Persie, jejich zásluhou je, že se ze šíitismu stalo dominantní vyznání v zemi. Před výboji Ismá‘íla I. existovaly velké šíitské komunity například v Kummu či Sabzeváru a ší‘u podporovali v 10. a 11. století i příslušníci rodu Bújovců, vládnoucí jádru někdejší abbásovské říše. Přesto však většina obyvatel Íránu zůstala až do safíovských dob sunnitská.  Nástup nové dynastie přinesl do náboženské situace v oblasti pronikavé změny. Postupně se ší‘a prosadila ve všech sférách života společnosti a utvořila hierarchická struktura duchovních ("‘ulamá") na vrcholu se samotným šáhem, jehož hodnost se začala pokládat za posvátnou. Írán se stal feudální teokracií. Ruku v ruce s tím šlo protežování perštiny na úkor arabského jazyka, takže i literatura bohoslovná a právnická, kde dosud převládal jazyk Muhammadův, byla ve značné míře psána persky. Se sunnitskými dynastiemi v zahraničí se Safíovci nacházeli ve stálém konfliktu.

Obchod a hospodářství.

Pro hospodářství safíovské doby měla značný význam poloha Íránu mezi Středomořím se stále náročnějšími evropskými trhy a Indií a střední Asií na východě. Hedvábná stezka, vedoucí jednou ze svých větví přes severní Írán do Indie, byla obnovena v 16. století, především díky stabilitě nastolené Safíovci. Abbás I. podporoval přímý obchod s Evropou, zejména s Anglií a Nizozemskem, kde vzrůstala poptávka po perských kobercích, hedvábí a textiliích. K dalším exportním artiklům patřili koně, kozí kůže a perly, dovážely se naopak kovové peníze, vlněné textilie z Evropy a bavlněné z Gudžarátu, koření, kovy, káva a cukr.  Vnitřní prosperitu se snažili šáhové zajistit podporou řemesel a zemědělství a za tímto účelem někdy přesouvali z místa na místo celé skupiny obyvatelstva, např. arménské řemeslníky do Isfahánu atd.

Kultura.

V poezii a písemnictví nepřinesla doba vlády safíovské dynastie mnoho nových podnětů. Oslavné veršované historie se dochovaly jen o Ismá‘ílovi I., přičemž autorem první byl Hátífí a druhé Kásimí. Jednou z příčin, proč se šáhové příliš nezajímali o poezii, bylo tvrdé pronásledování mystiky, z níž perské básnictví dosud čerpalo hlavní inspiraci. V historické produkci je situace o něco lepší, zejména zásluhou Jahjy ibn Abdullatífa al-Kazvíního (práce "Lubbu-t-tavárích" – Jádro dějin), Hasana Bega Rúmlú ("Ahsanu-t-tavárích" – Nejkrásnější z dějepisů) a Iskandara Munšího ("Ta‘rích-e ‘álamárá-je Abbásí" – Svět krášlící historie Abbásova).  V oblasti architektury a výtvarného umění je naproti tomu safíovská epocha jednou z nejvýznamnějších period v historii Íránu, a nejen jeho. Hlavní město Isfahán ozdobilo tehdy rozlehlé náměstí "Majdán-e šáh" (rozloha 510 x 165 m), kolem něhož se seskupily význačné stavby – komplex bazarů, karavanserajů, madras a mešit (největší je Šáhova mešita – "Masdžid-e šáh"). Také v ostatních městech vyrostlo mnoho skvostných budov, z nichž vyniká zvláště hrobka zakladatele dynastie Safíuddína v Ardabílu či palác v mázandaránském Ašrafu.  Z malířů vynikl zejména Alí Rezá-je Abbásí (1565–1635), jehož kaligrafický styl ovlivnil řadu následovníků (isfahánská škola) a který zavedl do žánru takové prvky, jako např. polonahé ženy či zvýšený důraz na individuální rysy portrétovaných. Intenzivnější kontakt s Evropou přinesl obohacení stávajících výtvarných forem, přičemž v této oblasti lze pozorovat dokonce i vlivy čínské. Celkem vzato, zažila perská miniatura nebývalý rozkvět a byla napodobována v mnoha muslimských i nemuslimských zemích východu.  Za vlády šáha Abbáse I. žil i jeden z nejproslulejších perských filozofů, známý pod jménem Sadrá či Sadruddín al-Šírází (1572–1641), který se pokusil sloučit Avicennovo učení, sufickou mystiku a šíitskou teologii v jeden celek.

Politické dědictví.

Hlavní zásluhou Safíovců je, že po letech cizí nadvlády vytvořili silný perský národní stát, který navzdory dočasnému rozpadu v 18. století přečkal v podstatě nedotčený až do moderní doby. Vezme-li se v úvahu, že tento stát vznikl v době největšího rozmachu osmanského impéria a jen o něco dříve než mocná říše Velkých Mogulů v Indii, je samotný fakt, že Safíovci dokázali těmto velmocím vzdorovat a ubránit svojí existenci, hodný respektu.

Safíovci (persky ) je název dynastie perských šáhů, která vládla v letech 1501–1736/1773 a učinila z šíitismu státní náboženství své říše.

The Safavid dynasty (; , ) was one of the most significant ruling dynasties of Iran from 1501 to 1736. The Safavid dynasty had its origin in the Safavid order of Sufism, which was established in the city of Ardabil in the Azerbaijan region. It was an Iranian dynasty of Kurdish origin but during their rule they intermarried with Turkoman, Georgian, Circassian, and Pontic Greek dignitaries. From their base in Ardabil, the Safavids established control over parts of Greater Iran and reasserted the Iranian identity of the region, thus becoming the first native dynasty since the Sasanian Empire to establish a national state officially known as Iran.  The Safavids ruled from 1501 to 1722 (experiencing a brief restoration from 1729 to 1736) and, at their height, they controlled all of what is now Iran, Azerbaijan Republic, Bahrain, Armenia, eastern Georgia, parts of the North Caucasus, Iraq, Kuwait, and Afghanistan, as well as parts of Turkey, Syria, Pakistan, Turkmenistan and Uzbekistan. Despite their demise in 1736, the legacy that they left behind was the revival of Iran as an economic stronghold between East and West, the establishment of an efficient state and bureaucracy based upon "checks and balances", their architectural innovations and their patronage for fine arts. The Safavids have also left their mark down to the present era by spreading Twelver Islam in Iran, as well as major parts of the Caucasus, Anatolia, and Mesopotamia.


Život.

Původ.

Marie se narodila v roce 1528 v Madridu jako dcera císaře římského a krále španělského Karla V. a jeho ženy portugalské infantky Isabely. Byla vychována v duchu přísného katolicismu a pod vlivem osudové předurčenosti Habsburků stát včele křesťanstva.

Předsvatební vyjednávání.

Od počátku čtyřicátých let byl předpokládán sňatek Marie s arcivévodou Maxmiliánem II., i když se jistý čas uvažovalo o francouzském následníkovi trůnu Jindřichovi. K definitivní dohodě došlo mezi oběma bratry a zároveň otci snoubenců Karlem V. a králem Ferdinandem na zasedání říšského sněmu v Augsburgu počátkem roku 1548. Tam bylo také vyhlášeno zasnoubení jejich dětí. Přestože byli velmi blízkými příbuznými, bratrancem a sestřenicí, církev jim udělila povolení ke sňatku. To pak mělo neblahé následky především na jejich nejstaršího syna Rudolfa.  Maxmilián II. od mládí projevoval sympatie k nekatolickému vyznání. Jeho otec Ferdinand předpokládal, že jeho sňatek s přísně katolicky vychovanou španělskou infantkou Marií, přivede Maxmiliána opět ke katolické víře.

Manželka Maxmiliána.

Marie, císařská princezna a infantka španělská, se tak stala manželkou svého vlastního bratrance, budoucího císaře, českého a uherského krále Maxmiliána II., syna císaře Ferdinanda I. a královny Anny. Svatba se konala ve španělském Valladolidu v polovině září roku 1548 a ženich Maxmilián se ke sňatku osobně dostavil.  Po sňatku se arcivévoda Maxmilián stal španělským místodržícím a tuto funkci na španělském dvoře vykonával téměř dva roky. Roku 1550 došlo mezi císařem Karlem a jeho otcem k roztržce, která způsobila jeho odvolání do Vídně. Marie zůstala s dcerou Annou ve Španělsku. Již v roce 1551 se pro ni Maxmilián vydal s doprovodem českých šlechticů, kteří zůstali v Itálii, a on se vydal lodí do Madridu. Po několika měsících se opět těhotná Marie a Maxmilián dostali zpět do Vídně.  Tato dlouhá cesta měla významný dopad na české šlechtice, kteří se seznámili nejenom s životem v Itálii, ale také s příslušnicemi významných španělských rodů. Někteří je dokonce pojali za manželky. Mezi nejvýznamnější patřil sňatek Vratislava z Pernštejna s Marií Manrique de Lara. Jejich dcera Polyxena pak významně zasáhla do dějin českých zemí.

Česká královna.

Po smrti svého otce Ferdinanda I. v roce 1564 se manžel Marie Maxmilián stal císařem římským, králem českým a uherským. Českou královnou byla Marie korunována již v září 1562. Během manželství pobývala Marie v Praze velmi zřídka, jejím domovem byla Vídeň. Po smrti svého manžela v roce 1576 se však přestěhovala na Pražský hrad. Žila tam se svou dcerou Alžbětou, která byla také vdovou. Obě se podílely na stavebních úpravách hradu a financovaly výstavbu kaple sv. Vojtěcha. Na Pražském hradě pobývala Marie pět let. Pak se ale dostala do vážných sporů se svým synem Rudolfem.

Zpět ve Španělsku.

Z Prahy odjela Marie roku 1581 i se svou nejoddanější dcerou princeznou Markétou. Do Madridu dorazily o rok později. Útočiště nalezly v klášteře Descalzas Reales na Villa Monte v Madridu, který založila o deset let dříve Mariina mladší sestra Jana. Ten se stal pro obě domovem a Marie tam byla šťastná. Vyjádřila to slovy, že je opravdu šťastná, že může žít v "zemi bez kacířů". Až do své smrti v roce 1603 vedla Marie klidný život a do politiky již nezasahovala. Přesto zemřela roztrpčená a osamělá, neboť byla zklamána chováním svých španělských příbuzných k ní.  Císařovna Marie byla známá patronka španělského skladatele Tomáse Luise de Victoriy, který u příležitosti jejího pohřbu napsal Requiem považované za jeho možná nejlepší skladbu.

Potomci.

Manželství Marie a Maxmiliána bylo šťastné a velmi plodné. Z manželství, uzavřeného v roce 1548 a trvajícího do roku 1576, vzešlo 16 potomků. Marie byla radikální katoličkou a často nesouhlasila s názory svého tolerantnějšího manžela. Své děti se snažila vychovávat v přísné katolické víře, i když tím často vyvolávala neshody se svým mužem. Velký vliv měla na své syny, budoucí císaře Rudolfa a Matyáše. Na její nátlak byli oba odesláni na výchovu do Španělska, aby nenásledovali svého otce v jeho náboženské vlažnosti. Později tam byli odesláni i mladší synové Albrecht a Václav společně se svou sestrou Annou. Z manželství Marie a Maxmiliána se narodilo šestnáct potomků, ale jenom deset se dožilo dospělosti.

Marie Španělská (Marie Španělská (21. června 1528, Madrid, Španělsko – 26. února 1603, Villa Monte), ve španělské historii známá spíše jako císařovna Marie Rakouská – Emperatriz María de Austria. Marie byla nejstarší dcerou císaře Karla V. a jeho manželky Isabely Portugalské. Byla manželkou císaře Svaté říše římské Maxmiliána II. a královnou českou, uherskou, chorvatskou a slavonskou.

Archduchess Maria of Austria (21 June 1528 – 26 February 1603) was Holy Roman Empress and queen consort of Bohemia and Hungary as the spouse of Maximilian II, Holy Roman Emperor and King of Bohemia and Hungary. She served as regent of Spain in the absence of her father Emperor Charles V from 1548 until 1551, and in the absence of her brother Philip II, from 1558 to 1561.


Výroba.

Polyamidové vlákno vynalezl Američan Wallace Carothers v roce 1928, komerční výroba byla zahájena v roce 1938 (pod označením nylon 66 u firmy DuPont). Přibližně ve stejnou dobu se začalo v Německu s pokusnou výrobou polyamidu 6. Mimo těchto nejznámějších druhů bylo ve druhé polovině 20. století vyvinuto nejméně 30 variant polyamidových vláken. Výchozím materiálem pro všechny druhy je ropa, ze které vznikají chemickým procesem.  V roce 2016 dosáhla celosvětová výroba cca 5,5 milionu tun (průměrná cena 2,50 €/kg)  V České republice byla zaznamenána v roce 1989 výroba 700 tun, z pozdější doby zde není žádný výrobce polyamidových vláken známý.

Zacházení s výrobky z polyamidu.

Každé vyprání zvyšuje trvanlivost tkanin nebo pletenin z polyamidu. Časté praní se doporučuje zejména u polyamidu 6 (silon, perlon, grilon).  Mnohé výrobky jsou napuštěny prostředky proti žloutnutí. Do prací lázně se musí přidávat přesná dávka speciální chemikálie, na které tento prostředek nereaguje. Tkanina nebo pletenina jinak po opakovaném praní zešedne.  Teplota žehličky nesmí u výrobků z čistého polyamidu přesáhnout 120 °C.  Eventuální příznaky přecitlivělosti lidské kůže při nošení výrobků z polyamidu nejsou způsobeny vlastnostmi vlákna, nýbrž barvivy, zbytky pracích prostředků a podobně.

Aramidová vlákna.

Aramid je zkratka sousloví aromatické polyamidy. Sloučenina vzniká napojením aromatických struktur na polyamidový řetěz, přičemž nejméně 85% aramidových skupin musí být přímo spojeno se dvěma aromatickými okruhy.  Aramid byl vyvinut především jako vlákno odolné proti vysokým teplotám. Takzvané "meta-aramidy" (m-aramidy) mají bod tání přes 400° C, jsou odolné proti mnoha chemikáliím, pružné, snadno se zpracují v textilní výrobě. Nejznámější značka: Nomex.  Dalším stupněm vývoje jsou "para-aramidy" (p-aramidy) vyráběné od 70. let minulého století např. pod značkou Kevlar nebo Twaron. Tato vlákna dosahují mimořádně vysokou pevnost v tahu při nízké specifické hmotnosti, srovnatelnou jen s uhlíkovými vlákny. Nevýhodou je malá odolnost proti účinkům světla a snadné nabíjení statickou elektřinou.  Způsob výroby: mokré spřádání (s podstatně lepšími vlastnostmi vlákna) nebo spřádání za sucha.  Aramidy se vyrábějí v několika modifikacích a dodávají se ve formě hedvábí, stříže, vločky nebo i tkaniny  Použití: Pneumatikové kordy, dopravní pásy, brzdové obložení, ochranné oděvy (proti horku a proti střepinám), do kompozitů na stavbu lodí, letadel a raket

Polyamidová vlákna (mezinárodní zkratka: PA) jsou vlákna z lineárních makromolekul, v jejichž řetězcích se opakují funkční amidové skupiny (viz Karbonylová skupina).

A polyamide is a polymer with repeating units linked by amide bonds.  Polyamides occur both naturally and artificially. Examples of naturally occurring polyamides are proteins, such as wool and silk. Artificially made polyamides can be made through step-growth polymerization or solid-phase synthesis yielding materials such as nylons, aramids, and sodium poly(aspartate). Synthetic polyamides are commonly used in textiles, automotive industry, carpets, kitchen utensils and sportswear due to their high durability and strength. The transportation manufacturing industry is the major consumer, accounting for 35% of polyamide (PA) consumption.