Hlas.

Vábí svižným „pst“. Zpěv je tvořen řadou krátkých tichých drsných tónů a v základě z ní asi jako „sip-sip-síh-siti-síh-sih“.

Rozšíření.

Vyskytuje se v celé Evropě, v severozápadní Africe a jihozápadní Asii po Mongolsko.  Evropská populace je odhadována na 14–22 milionů párů. V letech 1970–1990 byl zaznamenán viditelný pokles, v současné době je populace považována za stabilizovanou.  Je výlučně tažný, zimuje v tropické a jižní Africe.

Výskyt v Česku.

Na území České republiky je lejsek šedý rozšířen celkem rovnoměrně, ale nikde nepatří mezi hojné druhy. Relativně četněji se vyskytuje v nížinách a pahokatinách, ojediněle vystupuje i vysoko do hor, pravidelně k lidským sídlům. Nejvýše byl zaznamenán na Pančavské louce v Krkonoších (1340 m n. m.), pravidelněji zde vystupuje přibližně do 750 m n. m. Zdá se, že preferuje parky a zeleň intravilánu (např. i expoziční část zoo v Brně). Pravidelně obsazuje různé typy rozptýlené zeleně (rybniční hráze, břehové porosty toků, nivy, rozptýlená zeleň v zemědělské krajině), starší světlé listnaté lesy (doubravy, bučiny), smíšené i jehličnaté lesy (bory), lužní lesy.  Na hnízdiště přilétá od konce dubna do počáku května, odlétá od konce srpna do září. Běham mapování v letech 2001–2003 byla v ČR stanovena početnost na 40 000–80 000 párů.

Prostředí.

Obývá aleje starých stromů a pásy stromů podél vodních toků. Žije v rozvolněných starých lesích, častěji listnatých než jehličnatých, parcích, v sadech a zahradách, na zarostlých hřbitovech. Chová se nenápadně. Vyjma hnízdní období žije samotářsky.

Hnízdění.

Ve střední Evropě hnízdí 1× až 2× ročně od května do srpna. Je obvykle monogamní, u některých samců byla zaznamenána bigamie. Miskovité hnízdo z mechu a kořínků vystlané zvířecími chlupy, peřím nebo vlnou staví převážně samice. Umísťuje ho v polodutinách stromů, paždí větví nebo výklencích budov (obsazuje i polootevřené budky), obvykle ve výšce 1–15 m. V jedné snůšce je většinou 4–5 světlých, hnědě skvrnitých, 18,7 × 14,1 mm velkých vajec. Inkubace je 11–15denní, na vejcích sedí jen samice. Mláďata krmí oba rodiče. Mladí ptáci opouštějí hnízdo po 12–16 dnech; pohlavně dospívají v druhém kalendářním roce života.

Potrava.

Živí se zejména létajícím hmyzem, na který číhá z vyvýšené pozorovatelny (kůl, suchá větev v koruně stromu, telegrafní sloup, drát el. vedení atp.) a kterého se zmocňuje v letu. Vzápětí se vrací na stejné místo nebo poblíž (lze jej poznat podle typicky vzpřímeného držení těla). Za příznivého počasí touto taktikou uloví až dvě třetiny kořisti, v deštivých dnech pátrá po potravě zejména na stromech (sbírá ji z listů, větví i kůry), v bylinném patře, na zdech nebo na kompostech. V potravě jsou zastoupeni zejména dvoukřídlí a motýli, případně jiný dospělý hmyz včetně vážek, čmeláků, vos nebo mšic. V malé míře jsou zastoupeny také žížaly, larvy hmyzu a různé plody.

České pojmenování.

Dříve byli do jediného rodu "Muscicapa" řazeni kromě lejska šedého i lejsek černohlavý ("Ficedula hypoleuca") s bílou skvrnkou na čele a lejsek bělokrký ("Ficedula albicollis") s bílým čelem. Podle bílé skvrnky na hlavě, „lysinky“, získali název „lejsek“.

Lejsek šedý ("Muscicapa striata") je malý druh pěvce z čeledi lejskovitých (Muscicapidae).  Je o něco menší než vrabec. Má štíhlé tělo, relativně velkou hlavu, dlouhá křídla a ocas. Svrchu je šedý s nádechem do hněda, spodinu těla má světleji šedavou. Čelo, hrdlo a prsa pokrývají tmavší čárky. Tmavé nohy jsou slabé a krátké, neslouží k pobíhání ani skákání, ale pouze k sezení. Zobák a oči jsou tmavé. Obě pohlaví jsou zbarvena stejně; mladí ptáci mají na svrchní straně těla světle hnědé skvrnění.

The spotted flycatcher ("Muscicapa striata") is a small passerine bird in the Old World flycatcher family. It breeds in most of Europe and in the Palearctic to Siberia, and is migratory, wintering in Africa and south western Asia. It is declining in parts of its range.  This is an undistinguished looking bird with long wings and tail. The adults have grey-brown upperparts and whitish underparts, with a streaked crown and breast, giving rise to the bird's common name. The legs are short and black, and the bill is black and has the broad but pointed shape typical of aerial insectivores. Juveniles are browner than adults and have spots on the upperparts.


Život a kariéra.

Backus se narodil ve Filadelfii, stát Pensylvánie, a vyrůstal v nedalekém Wilmingtonu, stát Delaware. Studoval na Hill School v Pottstownu, stát Pensylvánie, a prý nebyl pilný student. Poté co vstoupil na Virginskou univerzitu, aby studoval chemii, svá studia ukončil, a v roce 1942 byl odveden do Armády Spojených států. Začal studovat medicínu, načež mu byl, během stáže v nemocnici, na mozku diagnostikován nádor, ten byl později úspěšně odstraněn a do hlavy mu byla instalována metalická destička. Po devíti měsících však svá studia medicíny ukončil. V roce 1946 podstoupil druhou operaci hlavy, při níž mu byla stará destička v hlavě nahrazena novou, tuto novou destičku sám navrhl.  Poté, co se přesunul do New Yorku, začal studovat na škole pro radiotechniky, tam později také nalezl zálibu v matematice. V roce 1949 dostudoval Kolumbijskou univerzitu a získal magisterský titul, v roce 1950 získal práci v IBM. Během prvních třech let pracoval na počítači SSEC (Selective Sequence Electronic Calculator), jeho první velký projekt bylo napsání programu pro výpočet pozic Měsíce. V roce 1953 John Backus také vyvinul jazyk Speedcoding, první jazyk vyššího řádu pro počítač IBM.  V roce 1954 sestavil Backus tým vývojářů, jež měl za úkol definovat a vyvinout programovací jazyk pro nový počítač IBM 704, tímto jazykem byl Fortran. Ačkoli se vedou debaty, zdali byl Fortran prvním jazykem vyššího řádu, byl to zcela jistě první takový jazyk, jež dosáhl širokého využití.  Backus však významně přispěl do oblasti prvních počítačů i jinak. Během druhé poloviny 50.let 20.století byl Backus členem mezinárodních komisí, jež vyvinuly ALGOL 58 a velmi významný ALGOL 60, který se velmi rychle stal de facto celosvětovým standardem pro publikování algoritmů. Backus také vyvinul tzv. "Backus-Naurovu formu", což byla formální notace, díky které bylo možné popsat jakýkoli bezkontextový programovací jazyk. Backus-Naurova forma byla velmi důležitá pro vývoj překladačů. Toto všechno pomohlo Backusovi k získání Turingovy ceny.  Později pracoval na tzv. "function-level" programovacím jazyce zvaném FP, který byl popsán během jeho přednášky při příležitosti udělení jeho Turingovy ceny, "Může být programování osvobozeno od von Neumannova stylu?". Fakt, že tento dokument neudělal ani tak mnoho pro zvýšení zájmu o jazyk FP, jako spíš roznícení výzkumu funkcionálního programování, je občas viděno jako Backusova omluva za vytvoření Fortranu. Interpret jazyka FP byl distribuován s operačním systémem 4.2 BSD Unix. Jazyk FP byl silně inspirován jazykem APL Kennetha E. Iversona, dokonce používal nestandardní znakovou sadu. Backus strávil zbytek své kariéry vývojem jazyka FL (odvozeno od "Function Level"), nástupce jazyka FP. FL byl interním výzkumným projektem IBM, jeho vývoj se v podstatě zastavil poté, co byl projekt dokončen (dnes o něm zůstává pouze pár stránek dokumentace). Spousta inovativních myšlenek tohoto jazyka však bylo implementováno do Iversonova programovacího jazyka J.  V roce 1963 byl Backusovi udělen titul IBM Fellow, což je nejvyšší ocenění jaké může vědec, inženýr či programátor v IBM získat. Krom toho mu byl v roce 1989 udělen titul Čestný doktorát Univerzitou Henriho Poincarého ve Francii, a cena Charlese Starka Drapera (Charles Stark Draper Prize), v roce 1993. John W. Backus odešel do důchodu v roce 1991 a 17. března 2007 zemřel ve svém domě ve městě Ashland, stát Oregon.

John Warner Backus (3. prosince 1924 - 17. března 2007) byl americký počítačový vědec. Vedl tým, jenž vynalezl první široce používaný vyšší programovací jazyk (Fortran) a byl vynálezcem Backus-Naurovy formy (BNF), což je téměř univerzálně používaná notace pro definování syntaxe formálních jazyků. Také zkoumal a pomohl popularizovat tzv. function-level programování.  Institut pro elektrotechnické a elektronické inženýrství (IEEE) udělil Backusovi v roce 1967 cenu W.W. McDowella (W.W. McDowell Award) za vývoj Fortranu. V roce 1975 obdržel Národní medaili za vědu (National Medal of Science) a v roce 1977 Turingovu cenu (ACM Turing Award) "za hluboký, významný, a trvalý přínos pro návrhu účelných vyšších programovacích systémů, zejména pak skrze práci na Fortranu, a za vysoce významnou publikaci formálních procedur pro specifikaci programovacích jazyků".

John Warner Backus (December 3, 1924 – March 17, 2007) was an American computer scientist. He directed the team that invented and implemented FORTRAN, the first widely used high-level programming language, and was the inventor of the Backus–Naur form (BNF), a widely used notation to define formal language syntax. He later did research into the function-level programming paradigm, presenting his findings in his influential 1977 Turing Award lecture "Can Programming Be Liberated from the von Neumann Style?"  The IEEE awarded Backus the W. W. McDowell Award in 1967 for the development of FORTRAN. He received the National Medal of Science in 1975 and the 1977 ACM Turing Award "for profound, influential, and lasting contributions to the design of practical high-level programming systems, notably through his work on FORTRAN, and for publication of formal procedures for the specification of programming languages".  He retired in 1991 and died at his home in Ashland, Oregon on March 17, 2007.


Život.

Humperdinck se narodil jako syn učitele v Siegburgu. Krátce poté, co se začal učit hrát na klavír, zkomponoval ve věku sedmi let i své první skladby. Ve třinácti letech napsal i své dva první singspiely. Vystudoval gymnázium v Paderbornu. Jeho rodiče sice neschvalovali jeho plány na hudební kariéru, dávali přednost studiu architektury, nicméně v roce 1872 vstoupil na konzervatoř v Kolíně nad Rýnem, kde studoval u Ferdinanda Hillera a Isidora Seisse. Krátce byl dirigentem Kolínského městského divadla. V roce 1876 získal Mozartovu cenu města Frankfurt nad Mohanem, jejíž součástí bylo stipendium, které mu umožnilo odejít do Mnichova, kde pokračoval ve studiu u Franza Lachnera a později u Josefa Rheinbergera.V roce 1879 se stal prvním nositelem berlínské Mendelssohnovy ceny. Stipendium spojené s tímto oceněním využil k cestě do Itálie. V Neapoli se seznámil s Richardem Wagnerem. Wagner ho pozval na své Hudební slavnosti v Bayreuthu a tak v letech 1880 až 1881 asistoval na provedení opery Parsifal. Kromě toho působil i jako učitel hudby Wagnerova syna Siegfrieda.  V roce 1881 mu byla v Berlíně udělena cena Giacomo Meyerbeera. V roce 1883 se stal druhým dirigentem opery v Kolíně nad Rýnem a následujícího roku profesorem na kolínské konservatoři. V roce 1885 působil jako hudební partner rodiny průmyslníka Kruppa v Essenu a krátce vyučoval kompozici a hudební teorii na konzervatoři v Barceloně. V letech 1887/1888 byl koncertním kritikem v Bonnu a redaktorem prestižního hudebního nakladatelství B. Schott v Mohuči. V roce 1890 se přestěhoval do Frankfurtu a stal se odborným asistentem na zdejší konzervatoři a operním referentem Frankfurter Zeitung. V té době patřil mezi jeho blízké přátele skladatel Hugo Wolf. V roce 1897 se přestěhoval do Boppardu a v roce 1901 do Berlína. V letech 1900 až 1920 řídil "Mistrovskou školu hudební kompozice" při "Královské akademii umění" a komponoval scénickou hudbu pro "Deutsches Theater" v Berlíně. Pracoval rovněž na úpravách lidových písní.  Za jeho činnost mu Universität der Künste v Berlíně udělila čestný doktorát a Accademia di Santa Cecilia v Římě ho zvolila čestným členem (1914).  V roce 1914 si podal žádost na místo ředitele konzervatoře v Sydney v Austrálii. V době vypuknutí první světové války však bylo obsazení tohoto místa Němcem nemyslitelné, zvláště když Humperding podepsal tzv. "Manifest devadesáti tří" na podporu německých vojenských akcí.  5. ledna 1912 utrpěl Humperdinck záchvat mrtvice. I když se zotavil, jeho levá ruka zůstala trvale ochrnutá. S pomocí svého syna Wolframa však i dále komponoval. 26. září 1921 se Humperdinck zúčastnil představení opery Carl Maria von Webera Čarostřelec v Neustrelitzu, kterou jeho syn režíroval. Během představení utrpěl druhý infarkt, ze kterého se již nevzpamatoval. O několik týdnů později uvedla na jeho počest Berlínská státní opera jeho nejslavnější operu "Hänsel und Gretel"  Je pohřben spolu se svou manželkou Hedwigou v rodinné hrobce na hřbitově Südwestkirchhof Stahnsdorf v Berlíně.

Perníková chaloupka.

Jeho nejslavnějším dílem je pohádková opera "Perníková chaloupka" (německy "Hänsel und Gretel", tedy "Jeníček a Mařenka"), na které Humperdinck začal pracovat ve Frankfurtu v roce 1890. Nejprve složil čtyři písně pro svou neteř k domácímu loutkovému představení. Poté použil libreto své sestry Adelheidy Wette napsané volně na motivy pohádky bratří Grimmů a zkomponoval singspiel se šestnácti písněmi pro zpěv a klavír volně spojenými dialogy. V roce 1891 pak začal pracovat na orchestrálním znění.  Opera měla premiéru ve Výmaru 23. prosince 1893 pod taktovkou Richarda Strausse, který ji označil za mistrovský kus nejvyšší kvality. Se svou originální syntézou wagnerovské techniky a tradičních německých lidových písní, měla opera okamžitý a mimořádný úspěch nejen v Německu, ale po celém světě. V roce 1923 ji vybrala Královská opera v Londýně ("Royal Opera House") pro své první rozhlasové vysílání kompletní opery a o osm let později se stala i první operou přenášenou živě z Metropolitní opery ("Metropolitan Opera") v New Yorku.

Engelbert Humperdinck (1. září 1854, Siegburg – 27. září 1921, Neustrelitz) byl německý hudební skladatel, dnes známý především pro svoji pohádkovou operu "Perníková chaloupka" ("Hänsel und Gretel"), na motivy pohádky Jeníček a Mařenka.

Engelbert Humperdinck (; 1 September 1854 – 27 September 1921) was a German composer, who wrote the opera "Hansel and Gretel".


Život.

Zimmermann se narodil v Bliesheimu (nyní součást Erftstadtu) v blízkosti Kolína nad Rýnem. Jeho otec pracoval pro německou železniční společnost Deutsche Reichsbahn a kromě toho měl malé hospodářství. V roce 1929 začal Berndt navštěvovat soukromou katolickou školu, kde se poprvé systematicky zabýval hudbou. Poté co nacisté uzavřeli všechny soukromé školy přestoupil do na katolické gymnázium v Kolíně nad Rýnem, kde v roce 1937 maturoval.  V témže roce vykonal tehdejší povinnou pracovní službu a zimní semestr 1937/1938 strávil studiem na Vysoké škole pedagogické v Bonnu. V roce 1938 začal studovat hudební výchovu, muzikologii a skladbu na "Hochschule für Musik und Tanz Köln" (Vysoká škola hudby a tance). V roce 1940 musel narukovat do Wehrmachtu, ale na podzim roku 1942 byl pro kožní chorobu z armády propuštěn. Vrátil se ke studiu, ale školu dokončil až po válce v roce 1947. V té době již však pracoval jako skladatel na volné noze, převážně pro rozhlas. V letech 1948–1950 se účastnil Darmstadtských prázdninových kurzů Nové hudby, kde studoval mezi jinými u René Leibowitze a Wolfganga Fortnera.  V roce 1957 obdržel stipedium ke studiu na Deutsche Akademie Rom Villa Massimo v Římě a o rok později se stal nástupcem skladatele Franka Martina jako profesor skladby na vysoké škole v Kolíně nad Rýnem, kde založil a vedl "Seminář filmové, divadelní a rozhlasové hudby".  V šedesátých letech se stal známým a uznávaným skladatelem. V roce 1960 obdržel "Velkou uměleckou cenu Severního Vestfálska" a v roce 1966 "Uměleckou cenu města Kolín nad Rýnem". Kromě toho získal i druhé stipendium pro studium v Římě. Po úspěchu opery "Die Soldaten" (Vojáci) byl přizván ke spolupráci s Berlinskou akademií umění a v roce 1969 získal i "Uměleckou cenu města Berlína".  Skladatel trpěl depresemi a k tomu se přidaly i vážné oční potíže. Dne 10. srpna 1970 spáchal ve svém domě v Königsdorfu sebevraždu, jen několik dní po dokončení své poslední skladby "Ich wandte mich um und sah alles Unrecht das geschah unter der Sonne". Podle muzikologa Hanse Jahnna připravoval v té době další operu "Medea".  Na počest skladatele uděluje město Kolín nad Rýnem každoročně stipendium ke studiu Nové hudby skladateli do 35 let nazvané "Bernd-Alois-Zimmermann-Stipendium".

Charakteristika díla.

Zimmermann byl skladatelem mezi dvěma epochami. Byl příliš mladý, aby mohl být ovlivněn hudebním vývojem v období Výmarské republiky a zároveň příliš starý, aby mohl spolupracovat s nastupující generací mladých umělců nezatížených minulostí. To u něj vedlo k vytvoření vlastního nezávislého pracovního stylu vycházejícího z konceptu „pluralitního“ komponování a využívajícího techniky koláže.  Jeho kompoziční růst byl ovlivněn tím, že nacistickým režimem byla většina německých skladatelů odříznuta od vývoje nové hudby. Jeho první skladby proto vycházely z neoklasicismu. Pod dojmem Darmstadtských letních kurzů (od roku 1949) pokračoval ve volné atonalitě, přes dvanáctitónové skladby po roce 1951 až po hudbu seriální po roce 1956. Jeho láska k jazzu se odráží v Houslovém koncertu z roku 1950, v Koncertu pro trubku z roku 1954 i v opeře "Die Soldaten". Z více méně existenčních důvodů se věnoval hudbě filmové a scénické hudbě rozhlasové.  Na rozdíl od představitelů tzv. Darmstadtské školy (Stockhausena, Bouleze, Nona apod.) se však nejednalo o nějaký radikální rozchod s tradiční hudbou. V padesátých letech vyvinul svou vlastní kompoziční techniku, která získala název "Klangkomposition" a která se vyznačuje kombinací a překrývání vrstev hudebního materiálu z různých dob a různého původu (hudba středověku, baroka a klasicismu až po jazz a písně Beatles). Od vkládání jednotlivých citací do vlastní kompozice (jako např. v orchestrální skladbě "Photopsis") až po skladby, které jsou jako hudební koláž zamýšleny (např. v baletu "Musique pour les soupers du Roi Ubu"). Ve vokálních dílech (nejvýrazněji v jeho "Requiem za mladého básníka") bývá tato metoda použita i v textu.  Tuto metodu použil i ve svém nejznámějším díle, jediné dokončené opeře "Die Soldaten". Opera je nejen kombinací zpěvu, dramatu, pantomimy a balet, ale používá v ní i multimediální techniku. Dirigent Wolfgang Sawallisch ji nejprve odmítl jako nehratelnou. Opera však měla při provedení v Kolíně nad Rýnem pod taktovkou Michaela Gielena úspěch a zcela mimořádného ohlasu se jí dostalo o čtyři roky později v Mnichově.

Bernd Alois Zimmermann (20. března 1918, Bliesheim, Rhine Province – 10. srpna 1970, Königsdorf (Frechen); celým jménem "Bernhard Alois Zimmermann") byl západoněmecký skladatel.

Bernd Alois Zimmermann (20 March 1918 – 10 August 1970) was a German composer. He is perhaps best known for his opera "Die Soldaten", which is regarded as one of the most important German operas of the 20th century, after those of Berg. As a result of his individual style, it is hard to label his music as avant-garde, serial or postmodern. His music employs a wide range of methods including the twelve-tone row and musical quotation.


Historie.

Společnost byla založena v roce 1996 Brewsterem Kahlem a Brucem Gilliatem. V této době toolbar, který pomoci algoritmu, jenž byl formulován pomocí jednotlivého uživatele, napovídal uživateli, co by měl dále navštívit za server. Mimo to, o každém navštíveném serveru vygeneroval kontext, na kterém byly informace o vlastníkovi serveru, počet stránek na serveru, počet odkazů směřujících na jiné servery a informace o aktualizaci serveru. Inženýři společnosti Alexa, za pomocí Internetového archivu, vytvořili Wayback Machine (tj.: stroj času). Kromě toho, Alexa poskytuje archivu internetu vyhledávací roboty. V roce 1999 byla společnost Alexa prodána za akcie Amazonu v hodnotě 250 mil dolarů společnosti Amazon.com.  Na jaře roku 2002 Alexa začala spolupracovat s Google a v lednu 2003 Open Directory. Nicméně v roce 2006 zaměnila Windows Live Search společnost Google jako poskytovatel vyhledávacích informací. V září 2006 začali používat svojí vlastní vyhledávací platformu. V prosinci 2006 oficiálně vyšel Alexa image search. Je to první velká aplikace postavená na vlastní platformě. Dnes Alexa funguje jako internetový vyhledávač, jejímž základem je internetový katalog Open Directory, a taky jako poskytovatel informací o serverech. Alexa také dodává informace o stránkách pro vyhledávač A9.com.  V prosinci 2005 otevřela svůj obrovský vyhledávací index mimopodnikovým programům pomocí webových služeb a API. Lze je využit při zřízení alternativních vyhledávačů, které by mohly běžet buď na serveru Alexa, anebo na vlastních serverech.

Alexa Rank.

Klíčovou metrikou publikovanou z Alexa Internet Analytics je hodnocení "Alexa Traffic Rank", také známé jako Alexa Rank. Metrika byla vytvořena k odhadu popularity webových stránek. Hodnocení se počítá z kombinace denních návštěvníků a počtu zobrazení stránek webu po dobu tří měsíců. Hodnocení Alexa Traffic Rank lze použít ke sledování trendu popularity webové stránky a ke srovnání popularity různých webových stránek.

Alexa internet je sesterský projekt serveru Amazon.com. Alexa sbírá informace od uživatelů, kteří si nainstalovali Alexa toolbar, pomocí které se formulují statistiky o návštěvnosti stránek a zpětných odkazů. Sídlo společnosti se nachází v Kalifornii (USA).

Alexa Internet, Inc. is an American web traffic analysis company based in San Francisco. It is a wholly owned subsidiary of Amazon.  Alexa was founded as an independent company in 1996 and acquired by Amazon in 1999 for $250 million in stock. Its toolbar collects data on Internet browsing behavior and transmits them to the Alexa website, where they are stored and analyzed. This is the basis for the company's web traffic reporting, including its Alexa Rank. According to its website, Alexa provides web traffic data, global rankings, and other information on 30 million websites. As of 2018, its website is visited by over 3 million people every month.


Popis.

Iboga je jeden až dva metry vysoký keř. Ve vhodných podmínkách může dorůst až do stromu o výšce 10 metrů. Rostlina obsahuje mléčnice, jež obsahují zapáchající latex. Listy jsou vstřícné a kopinaté, dlouhé přibližně 8-10 cm. Květy jsou růžové či růžovobílé a rostou ve skupinách po pěti až dvanácti. Plodí oranžově zbarvené, zašpičatělé, oválné bobule s rozbrázděným endospermem. V době zralosti jsou plody velké přibližně 1,5 cm. Kořeny jsou robustní, silně větvené s robustními, silně větvenými žlutavými kořeny. Kořen obsahuje indolové alkaloidy, z nichž nejdůležitější je ibogain. Nejvíce aktivních látek se nachází v kůře kořene. Kořen je hořký a způsobuje znecitlivění úst.

Areál rozšíření.

Iboga roste v deštných pralesích západní Afriky. Původní je v Gabonu a Kongu.

Tradiční užití.

Iboga je centrálním objektem náboženství Bwiti praktikovaného v západní Africe, především v Gabonu, Kamerunu a Republice Kongo, v kterém jsou užívány kořeny rostliny v mnoha rituálech. Kůra je nejčastěji užívána v podobě odvaru, ale také pouze rozemletá či čerstvá. Iboga je požívána v masivních dávkách, 1-3 košíky kůry během 8-24 hodin při zasvěcení do Bwiti, při těchto rituálech někdy dochází k úmrtí. Při iniciaci se iboga někdy kombinuje s rostlinami jako "Alchornea floribunda" a "Elaeophorbia drupifera", jež v kombinaci s ibogou působí jako MAO inhibitory, což může způsobit fyzické zhroucení, které je při rituálu žádoucí. V menších dávkách, 2-5 kávových lžiček rozemleté kůry, jsou užívány ve spojení s rituálními a kmenovými tanci, pořádanými většinou v noci.  Věří že požití jim umožní kontakt se světem duchů a komunikaci s předky. Podle pygmejských pověstí vznikla iboga z těla roztrhaného muže, aby s ním jeho manželka mohla rozmlouvat. Ženská verze Bwiti bývá nazývána Mbiry.  Bwitisté byli objektem perzekuce ze strany katolických misionářů, jež proti tomuto náboženství vystupují dodnes. Léon M´ba, před svým nástupem do funkce prezidenta Gabonu roku 1960, bránil Bwiti a užívání ibogy u francouzských koloniálních soudů. 6. června 2000 Rada ministrů Republiky Gabon vyhlásila ibogu národním pokladem.

Účinky.

Za kritickou dávku bývá považováno 300 miligramů usušené kůry, při kterých už se objevují nežádoucí příznaky jako nucení na zvracení a závratě. U pravidelných uživatelů se však tolerance zvyšuje a můžou snést i dávku 1 gramu. Iboga by se neměla kombinovat s jinými psychoaktivními drogami ani alkoholem a měla by být požívána nalačno.  V nižších dávkách má iboga stimulanční efekt a je užívána k udržení ostražitosti při lovu. Ve vyšších vyvolává vizuální halucinace, změnu vnímání času a pocit odosobnění. V ještě vyšších dávkách se objevují další smyslové halucinace a synestesie, a také proměnlivá nálada, například euforie, smutek či strach. Při předávkování se ztrácí schopnost pohybu, zhroucení, kóma či dokonce smrt. Přibližně polovina lidí po iboze popisuje stavy mdlob, ospalosti, nutkání ke zvracení a nechuť ke komunikaci. Účinky kořene rostliny jsou komplexnější než účinky čistého ibogainu a trvají okolo šesti hodin.

Léčba závislosti.

Mimo Afriku bývá výtažek z ibogy v podobě čistého ibogainu používán na léčbu závislosti na opiátech. Terapie může trvat několik dní a subjekt všeobecně ztrácí fyzickou závislost. Podle některých názorů by šlo ibogain využít i na léčení závislosti na alkoholu a nikotinu.

Iboga ("Tabernanthe iboga") je tropický keř z čeledi toješťovité používaný jako halucinogenní a stimulační droga a k léčení závislosti na opiátech. V západní Africe je kůra z kořene žvýkána z rituálních důvodů. Iboga v malých dávkách stimuluje centrální nervový systém, ve velkých navozuje halucinace. Pro své účinky je iboga požívána i gorilami, prasaty a dikobrazy. Psychoaktivní účinky mají i ostatní druhy rodu "Tabernanthe", ale kvůli vysoké toxicitě nejsou využívány, výjimkou je druh "Tabernanthe manii".  Ibogain, aktivní alkaloid ibogy, byl objeven v roce 1901, v 20. letech 20. století byl doporučován jako stimulans léčby neurastenie, v 30. letech 20. století byl extrakt prodáván ve Francii jako Lambaréné. V 60. letech 20. století se začaly objevovat zprávy o halucinogenních účincích a byl v mnoha zemích zakázán.

Tabernanthe iboga (iboga) is a perennial rainforest shrub native to West Africa. An evergreen bush indigenous to Gabon, the Democratic Republic of Congo, and the Republic of Congo, it is cultivated across West Africa.  In African traditional medicine and rituals, chewing the yellow-colored root or bark is used to produce hallucinations and near-death outcomes, with some fatalities occurring. Preliminary research indicates that ibogaine, an alkaloid constituent of iboga roots and bark, has potential for treating addiction to opioids and other substances of abuse. In high doses, ibogaine is considered to be toxic, and has caused serious comorbidities when used with opioids or prescription drugs. The United States Drug Enforcement Administration (DEA) lists ibogaine as a controlled substance of the Controlled Substances Act.


Popis.

Obecně.

Jedinci se liší délkou v rozmezí od 46 do 76 cm a všeobecně mají rozpětí křídel okolo 1,1 m. Ve Spojených státech se průměrná hmotnost samců pohybuje okolo 710 g, zatímco průměr u samic je 1020 g. V rámci sexuálního dimorfismu jsou tedy samice až o 40 % větší než samci. Ptáci mají tmavě hnědé opeření s kaštanovými rameny, lemem křídel a stehny a bílý základ a konec ocasu, dlouhé žluté nohy a žluté ozobí. Hlasové projevy kání Harrisových tvoří velmi ostré zvuky. V přírodě se ptáci dožívají v průměru 11 let, nejdéle žijící zdokumentovaná samice měla 14 let a 11 měsíců. V zajetí se ptáci dožívají až 25 let.

Dravci v šatě mladých.

Dravci v šatě mladých jsou podobní rodičům, ale jsou více žíhaní a během letu je možné naspodu křídel pozorovat bledě žluté zbarvení s hnědým žíháním.

Poddruhy.

Jsou známy tři poddruhy káně Harrisovy:

Biotop.

Ptáci žijí v řídkých lesích a polopouštích, stejně tak i v mokřinách (s občasnými stromy) a v některých částech jejich rozšíření (Howell a Webb 1995) také v mangrovových bažinách, vyskytujících se v jihoamerické oblasti rozšíření. Káně Harrisova nemigruje a má trvalé teritorium, jehož velikost se pohybuje mezi 0,2 - 5,5 km.

Chování.

Potrava.

Potrava se skládá z malých živočichů včetně ptáků, ještěrek, savců a velkého hmyzu. Káně Harrisova loví ve skupinách, proto může ulovit též větší kořist, jako např. králíka.

Lov.

Ačkoliv je většina dravců samotářských a setkávají se pouze při hnízdění a tahu, káně Harrisova loví ve spolupracujících skupinách od dvou do čtyř jedinců. Tato kooperace je výsledkem adaptace na pouštní klima, ve kterém žije. Jedna lovecká technika spočívá v tom, že malá skupina létá vepředu a pátrá po kořisti, zatímco jiný člen této skupiny letí zezadu a kořist nahání, a to tak dlouho, dokud není kořist zahnána do pasti a následně rozdělena. Jiná technika je založena na tom, že celá skupina se rozmístí okolo kořisti a jeden člen ji usmrtí.

Predátoři.

Největším predátorem dospělých kání je výr virginský, pro mladé ptáky představují největší nebezpečí zejména kojoti a velcí krkavci, kteří vybírají i jejich hnízda. Káně však svá hnízda aktivně brání; v případě pokusu o napadení hnízda se dorozumívají varovným voláním a na predátora útočí celá skupina, aby jej od vyplenění hnízda odradila.

Hnízdění a mláďata.

Káně Harrisovy hnízdí na malých stromech, křovinách nebo kaktusech (viz švédské pojmenování - kaktusvråk). Hnízdo je většinou kompaktní, vystavěné z větviček, kořenů rostlin, listů, mechu a kůry. Hnízdo většinou staví samice. Snůška obsahuje většinou dvě až čtyři vejce barvy bílé až namodralé, občas se světle hnědými nebo šedými skvrnami. Hnízdoši jsou zprvu světle žlutohnědí, v pěti nebo šesti dnech změní barvu na tmavě hnědou.  Velmi často obývají hnízdo tři káně: dva samci a jedna samice. Diskutuje se o tom, zda se jedná o polyandrii, matoucí je tzv. backstanding, kdy jeden pták stojí na zádech prvního, případně ještě třetí na zádech druhého. Inkubační doba je od 31 do 36 dnů a na snůšce sedí většinou samice. Ve 38 dnech začínají mláďata prozkoumávat okolí hnízda a ve 45 až 50 dnech začínají létat. Samice hnízdí dvakrát nebo třikrát do roka. Mláďata mohou zůstat se svými rodiči až tři roky a v té době pomáhají s vyváděním dalšího potomstva.

Lidé a káně Harrisovy.

Změny biotopu.

Ačkoli není káně Harrisova ohroženým druhem, její divoká populace je v současné době na ústupu kvůli ztrátě životního prostředí, pod tlakem určitých okolností je však nicméně známo, že se stěhuje v rámci rozvinutých oblastí. V současné době se jako původní druh vyskytuje na území sedmi států Střední, Jižní a Severní Ameriky, na území dalších dvou, Panamy a Surinamu, je její původ nejistý. Od roku 2004 je v Červeném seznamu IUCN zařazeno do kategorie málo dotčených druhů a v CITES jej nalezneme v příloze II. V roce 2003 populace káně Harrisovy čítala přibližně 390 000 jedinců žijících na ploše velké zhruba 6 000 000 km.

Sokolnictví.

Okolo roku 1980 se začal zvedat zájem o užívání káně Harrisovy v sokolnictví a nyní je nejpopulárnějším dravcem na západě (kromě Asie) chovaným pro tyto účely, a to hlavně kvůli jednoduchému výcviku a snadné socializaci.

V umění.

John James Audubon vytvořil ilustraci káně Harrisovy v publikaci "Birds of America" (Londýn, 1827-38) na desce č. 392 s titulem "Louisiana Hawk - "Buteo harrisi"". Obraz byl vyryt a kolorován Robertem Havellem v londýnské dílně v roce 1837. Originální dílo bylo zakoupeno Newyorskou historickou společností, kde je možné jej zhlédnout až do nynějška (leden 2009).

Káně Harrisova ("Parabuteo unicinctus") je středně velký dravec z čeledi jestřábovitých, vyskytující se v rozmezí od jihozápadu Spojených států jižně až po Chile a střední část Argentiny. Jeho výskyt je občas hlášen i v západní Evropě, většinou ve Velké Británii. Káně Harrisova je oblíbeným sokolnickým druhem; je tedy pravděpodobné, že její výskyt v Evropě má původ právě v jedincích, kteří unikli ze zajetí.  Káně Harrisova je jediným zástupcem rodu "Parabuteo". Vědecké jméno je odvozeno z řeckého "para", což znamená "jako" nebo "podobný", a latinského "buteo", označující "káni", "uni" značí "jeden" a "cinctus" znamená "obklopený" nebo "ohraničený", což poukazuje na bílý pás na základu a na konci ocasu. Anglické jméno pták dostal od Johna Jamese Audubona, který jej pojmenoval na počest svého ornitologického druha, finančního sponzora a přítele Edwarda Harrise. Káně Harrisova je známá svým význačným chováním - loví ve skupině, která sestává z členů jedné rodiny (většina dravců loví samostatně).

Harris's hawk ("Parabuteo unicinctus"), formerly known as the bay-winged hawk or dusky hawk, and known in Latin America as peuco, is a medium-large bird of prey that breeds from the southwestern United States south to Chile, central Argentina, and Brazil. Birds are sometimes reported at large in Western Europe, especially Britain, but it is a popular species in falconry and these records almost certainly all refer to escapes from captivity.  The name is derived from the Greek "para", meaning beside, near or like, and the Latin "buteo", referring to a kind of buzzard; "uni" meaning once; and "cinctus" meaning girdled, referring to the white band at the tip of the tail. John James Audubon gave this bird its English name in honor of his ornithological companion, financial supporter, and friend Edward Harris.  The Harris's hawk is notable for its behavior of hunting cooperatively in packs consisting of tolerant groups, while other raptors often hunt alone. Harris hawks' social nature has been attributed to their intelligence, which makes them easy to train and have made them a popular bird for use in falconry.


Životopisná data.

Antonio Canal, který se od roku 1722 podepisoval jako Canaletto, se narodil v rodině Bernarda Canaleho, benátského starousedlíka a malíře divadelních kulis, a Artemisie Barbieri. Společně s bratrem Christoforem se stali otcovými spolupracovníky, což dokládají návrhy jevištních výprav instalovaných v Benátkách (1716–1718) a později i v Římě (1719), kam odešli připravit provedení dvou Scarlattiho oper. V Římě Canaletta ovlivnily veduty měst, které zde malovali Gaspar van Wittel (1653–1736) a Giovanni Paolo Pannini (1691–1765). V roce 1720 se vrátil do Benátek, vstoupil do malířského cechu a stal se nezávislým umělcem. V roce 1722 uzavřel smlouvu s Angličanem Owenem McSwineym, kterou poprvé podepsal přídomkem "Canaletto". Na podkladě této smlouvy vznikla série fiktivních pláten významných osobností novodobých anglických dějin. Asi ve stejné době započalo i malířovo přátelství s dalším Angličanem, Josephem Smithem, pozdějším anglickým konzulem v Benátkách (od 1744). Canalettova tvorba se potom přeorientovala především na anglické objednavatele.  Mezi roky 1725 a 1730 namaloval 24 obrazů pro vévodu z Bedfordu, 20 obrazů pro vévodu z Buckinhamu a 17 obrazů pro hraběte z Carlisle. Pro tyto obrazy Canaletto, který byl zvyklý malovat v plenéru, zvolil typická místa Benátek jako Canal Grande nebo náměstí San Marco s paláci a přilehlými uličkami.  Z následujícího desetiletí se o Canalettově životě zachovalo jen málo zpráv. Je to však doba malířovy vrcholné tvorby. Z popudu Josepha Smithe vznikl soubor leptů podle Canalettových obrazů nacházejících se v obchodníkově sbírce. Rytiny zhotovil Antonio Visentini (1688–1782). Čtrnáct leptů Visentiny uveřejnil již v roce 1735. Celý soubor 35 leptů Visentini vydal v roce 1742 pod názvem "Prospectus Magni Canalis Venetiaru" - prostě "Vedute".  Předpokládá se, že v roce 1742 Canaletto pobýval v Římě. Dokládají to obrazy s pohledy na římská fóra a triumfální oblouky. Mezi roky 1741 a 1744 vznikl Canalettův cyklus leptů tvořený 35 grafickými listy. Války o rakouské dědictví (1740–1748) však významně snížily návštěvnost Benátek anglickými šlechtickými kavalíry. Canalettovi ubylo objednávek, což bylo hlavní příčinou jeho anglické cesty. Během Canalettova pobytu v Londýně (1746–1755) vznikla řada obrazů s pohledy na toto město. Mezi nimi vynikají dva obrazy v Lobkowiczkých sbírkách, které si u Canaletta objednal Ferdinand Filip, 6. kníže z Lobkowicz (1724–1784), kterého politická situace na vídeňském dvoře donutila k cestě do Londýna. Zde se kníže z Lobkowicz seznámil s 2. vévodou z Richmondu, který v té době byl nejdůležitějším Canalettovým patronem. To mu umožnilo si u Canaletta objednat dva obrazy Londýna, které nechal poslal do Čech.  V roce 1755 se Canaletto vrátil do Benátek. V průběhu následujících let zhotovil řadu děl, na jejichž podkladě ho benátská Malířská a sochařská akademie přijala za člena v sekci malířů vedut. Pro tento účel namaloval plátno se smyšleným námětem (tzv. capriccio), nazvané "Architektonická perspektiva" (1765). Poslední datovaná Canalettova práce je známa z roku 1766. Malíř zemřel v Benátkách 19. nebo 20. dubna 1768. Byl pohřben v benátském kostele San Lio, ve kterém byl v roce 1697 pokřtěn.

Umělecká tvorba.

Ve 20. letech 18. století byl v Canalettově tvorbě patrný otcův vliv jako malíře kulis. Dokládají to obrazy fiktivních náhrobků významných anglických osobností objednané McSwineyem nebo vyobrazení římských ruin, ve kterých využíval jevištní perspektivní zkratky. Kompozice těchto obrazů vycházela z děl Salvatora Rosyho (1615–1673) a Claude Lorraina (1600–1682). Od Giovanni Paola Panniniho (1691–1765) převzal barevnost, v níž převažovaly hnědé tóny a teplé odstíny žluti. Barvě dával Canaletto přednost před architektonickou přesností. Uvedené charakteristiky Canalettových vedut té doby dokládá jeden ze 12 obrazů nazvaný "Most Rialto od severu", který si u Canaletta objednal pozdější konzul Joseph Smith a o rok dříve Stefano Conti, obchodník z Luccy. Obrazy jsou téměř identické. Spolu s tímto obrazem si v letech 1725/26 Conti u Canaletta objednal tři další "topografické" obrazy Benátek, dnes vystavené v montreálské soukromé sbírce. Na počátku 30. let 18. století vznikla řada významných děl, mezi kterými vyniká obraz "Kamenická dílna". Toto monumentální dílo znázorňuje jedno z nejmalebnějších míst v tehdejších Benátkách. Místo zalité sluncem doplňuje řada postav a postaviček dodávajících obrazu prostorovou hloubku.  Stejně velkolepě byl koncipován i obraz "Malý moučný sklad" (Giustinianiho sbírka, Benátky), ve kterém řada postav člení sluncem prozářený prostor do značné hloubky. V tomto duchu Canaletto namaloval další čtyři obrazy dokončené počátkem 30. let 18. století. Stály na počátku velkých objednávek pro vévodu z Bedfordu. Současně se začala měnit i barevnost Canalettových obrazů, ve kterých přibývalo svítivosti a průzračnosti prostoru. V nové barevnosti Canaletto vytvořil dvě veduty připomínající významné události - "Příjetí císařského vyslance v Dóžecím paláci" a "Návrat Bucintora do přístavu na svátek Nanebevstoupení". Téměř širokospektrý pohled na benátský přístav, zachycený v obraze "Přístav u sv. Marka", zakoupil 3. hrabě z Carlisle kolem roku 1734. V případě této veduty Canaletto pravděpodobné použil přenosnou optickou kameru (camera obscura), která mu umožnila tento pohledový trik. Obraz současně dokládá, kam se posunula zářivost Canalettovy malby oproti jeho obrazům z první poloviny 20. let 18. století.  Ze 30. let 18 století pochází také řada Canalettových kreseb, které byly jednak dokumentačními studiemi, podle nichž malíř vytvářel své obrazy, jednak dokončenými kresbami určenými pro sběratele. Mnohé další kresby vznikly ještě na počátku 40. let 18. století a také 35 leptů, provedených podle vybraných obrazů ze sbírky konzula Josepha Smithe, bylo vydáno v roce 1744.  Zůstává otázkou, zda v roce 1742 Canletto skutečně pobýval v Římě, přestože z té doby pocházejí velkolepě pojaté veduty římských památek. Někteří historici umění se domnívají, že je namaloval Bernardo Bellotto, Canalettův synovec a napodobitel, který v letech 1738 až 1743 v Římě působil. V roce 1743 proto Canaletto spolupráci se svým synovcem ukončil. V malbě vedut pokračoval v Anglii, kde je jeho pobyt doložen mezi roky 1746 až 1755. V těchto letech do jeho obrazů vstupuje více zelené barvy z anglické přírody a cihlových či nafialovělých odstínů červeně londýnských budov. Canaletto zde vytvořil na 50 maleb a 30 kreseb. Počáteční fázi Canalletovy tvorby v Anglii dokládají dva širokoúhle pojaté pohledy na Londýn, které si u malíře objednal Ferdinand Filip, 6. kníže Lobkowicz. Jedná se o "Pohled na Londýn s Temží" a "Primátorská slavnost na Temži", obrazy, které Londýňané obdivovali u příležitosti oslav šedesátého výročí nástupe Královny Alžběty II. na trůn. Naopak pozdější obraz nazvaný "Hrad Warwick" ukazuje barevnost každodenního života na anglickém venkově. Postupně se však objednávky od anglických šlechtických rodů vyčerpaly, a tak se v roce 1755 Canaletto vrátil do Benátek. Zde vytvořil ještě řadu kreseb pro 12 pláten s námětem vévodských slavností, které v roce 1766 převedl do grafických listů Giovanni Battista Brustoloni (1712–1796). Již koncem anglického pobytu Canaletto začal malovat i interiéry zajímavých budov a pokračoval v tom i v Benátkách. Dokládá to kresba "Zpěváci ze sv. Marka", kterou Canaletto sám datoval. Patří k jeho posledním pracími, neboť o dva roky později Canaletto v Benátkách zemřel.

Umělecko-historický význam Canalettova díla.

Canaletto je v benátském malířství 18. století osobností ojedinělou pro realistické pojetí pohledu na města, které je v mnoha ohledech odlišné od pouhého popisu. Pro jeho tvorbu je typické architektonické "capriccio", žánr, jehož si oficiální osobnosti té doby obzvláště cenily. Romantizmus 19. století však na Canalettovy veduty pohlížel s despektem, aby teprve 20. století ocenilo poetické kvality jeho díla.

Giovanni Antonio Canal, zvaný Canaletto (říjen 1697 Benátky - 19. nebo 20. duben 1768 Benátky), byl italský malíř a rytec, typický představitel benátského ilusionismu 18. století. Vytvořil stovky benátských vedut podle skutečnosti. Později maloval i ideální krajiny kombinované se skutečnými výjevy. Topografickou malbu městských vedut přivedl k jejímu vrcholu.

Giovanni Antonio Canal (18 October 1697 – 19 April 1768), commonly known as Canaletto (), was a italian painter from the Republic of Venice, considered important member of the 18th-century Venetian school. Painter of city views or "vedute", of Venice, Rome, and London, he also painted imaginary views (referred to as capricci), although the demarcation in his works between the real and the imaginary is never quite clearcut. He was further an important printmaker using the etching technique. In the period from 1746 to 1756 he worked in England where he painted many views of London and other sites including Warwick Castle and Alnwick Castle. He was highly successful in England, thanks to the British merchant and connoisseur Joseph "Consul" Smith, whose large collection of Canaletto's works was sold to King George III in 1762.


Biografie.

Dan Meridor se narodil v Jeruzalémě v době konce britského mandátu Palestina jako syn Elijahu Meridora, dlouholetého politického souputníka Menachema Begina, a politické aktivistky Ra'anany Meridor. Jeho bratrem je politik a diplomat Salaj Meridor. Po povinné vojenské službě v Izraelských obranných silách vystudoval Dan Meridor právo na Hebrejské univerzitě v Jeruzalémě a poté začal pracovat jako advokát.

Politická kariéra.

V letech 1982 až 1984 zastával funkci tajemníka strany Likud (za Begina a Jicchaka Šamira) a v roce 1984 kandidoval za tuto stranu do Knesetu. Jako nový poslanec byl jmenován předsedou dvou legislativních podkomisí. V roce 1988 byl opětovně zvolen poslancem a v Šamirově vládě byl jmenován ministrem spravedlnosti a tento post zastával v letech 1988 až 1992. Poslanecký mandát obhájil i ve volbách v letech 1992 a 1996 a v roce 1996 byl jmenován ministrem financí ve vládě Benjamina Netanjahua.  Po řadě sporů s Netanjahuem opustil Meridor v červnu 1997 vládu. Jeho veřejná image v té době utrpěla na pověsti, když byl v populárním televizním pořadu „Harcufim“ přirovnávám k Hamletovi (za svou váhavost).  V roce 1998 se podílel, společně s několika dalšími členy Likudu a Strany práce, na založení politické strany Izrael ve středu, která později vešla ve známost jako Mifleget ha-Merkaz (Strana středu). Za tuto stranu byl v roce 1999 zvolen do Knesetu a byl jmenován předsedou komise pro zahraniční věci a obranu. Poté, co Ehuda Baraka vystřídal v roce 2001 v premiérském křesle Ariel Šaron, stal se Meridor ministrem bez portfeje.  O poslanecký mandát přišel ve volbách v roce 2003. Ještě za dob svého působení poslance působil jako pozorovatel Knesetu při Radě Evropy. Po opuštění Knesetu se stal mezinárodním předsedou Jeruzalémské nadace. Byl rovněž členem Winogradovy komise, která vyšetřovala izraelské operace během druhé libanonské války.  Před volbami do Knesetu v roce 2006 Meridor obdržel nabídky ze Strany práce a Jisra'el bejtejnu, aby za tyto strany kandidoval. Meridor však doufal, že se dostane na kandidátní listinu strany Kadima. To však bylo zamítnuto syny Ariela Šarona − Giladem a Omrim. Meridor se později vrátil zpět do Likudu, za který byl v únoru 2009 zvolen poslancem Knesetu. Následně v letech 2009 až 2013 zastával post ministra zpravodajských služeb v druhé Netanjahuově vládě.

Dan Meridor (: דן מרידור, * 23. dubna 1947) je izraelský politik a bývalý poslanec Knesetu za stranu Likud. V minulosti působil jako ministr financí a ministr spravedlnosti. Je dlouholetým členem Likudu a koncem 90. let byl jedním se zakladatelů strany Mifleget ha-merkaz (Strany středu). Po roce 2000 se vrátil do Likudu a v parlamentních volbách v roce 2009 byl zvolen poslancem Knesetu. V letech 2009 až 2013 řídil rezort zpravodajských služeb v druhé Netanjahuově vládě.

Dan Meridor (, born 23 April 1947) is an Israeli politician and minister. A longtime member of the Likud party, in the late 1990s he became one of the founders of the Centre Party. He rejoined Likud a decade later, and returned to the Knesset following the 2009 elections. Meridor served at various times as Deputy Prime Minister, Minister of Finance, Minister of Justice and Minister of Intelligence and Atomic Energy in the Israeli Cabinet. In 2014, Meridor succeeded Avi Primor as president of the Israel Council on Foreign Relations, an institute of international affairs which operates under the auspices of the World Jewish Congress.


Pozadí.

Dne 25. září 1985 byli na své jachtě při pobřeží Kypru zabiti tři izraelští civilisté a k útoku se přihlásila elitní jednotka OOP, známá jako Síla 17. Izraelská vláda a izraelské letectvo požadovalo okamžitou odvetu a jako cíl zvolilo velitelství OOP v Tunisku.  OOP mělo sídlo v Tunisku od roku 1982, kdy bylo Izraelskými obrannými silami (IOS) vytlačeno z Libanonu. IOS zahájily v reakci na soustavné raketová ostřelování severního Izraele v roce 1982 operaci Mír pro Galileu, která vešla ve známost jako první libanonská válka.

Operace.

Útok byl proveden osmi stíhacími letouny F-15 Eagle. V sedm hodin ráno odstartovaly letouny F-15 směrem k Tunisku. Jejich cíl byl vzdálený 2060 kilometrů a jednalo se o nejvzdálenější operaci IOS od operace Entebbe v Ugandě v roce 1976. Nad Středozemním mořem zároveň kroužil velitelský Boeing 707, který celou operaci řídil.  Izraelské letouny svrhly přesně naváděné bomby na přímořské velitelství OOP. Poblíž Malty byly na válečné lodi připraveny vrtulníky, pro případ, kdyby bylo nutné evakuovat sestřelené piloty. Nakonec však nebyly zapotřebí.  Velitelství OOP bylo zničeno, avšak předseda OOP Jásir Arafat se v té době nacházel jinde a vyvázl tak nezraněn. Podle Izraele bylo při operaci zabito na 60 členů OOP, včetně několika velitelů Síly 17. Při operaci došlo i k zabití několika tuniských civilistů. Celkem bylo podle Gilberta při útoku zabito 74 lidí.

Po útoku.

Útok vyvolal silné protesty především mezi západní Evropou a arabskými státy. Spojené státy operaci schválily, čímž došlo ke zhoršení americko-tuniských vztahů. Útok rovněž zkomplikoval egyptsko-izraelská jednání o kontrole nad hraničním městem Taba. Izraelský premiér Šimon Peres k útoku prohlásil, že „byl činem sebeobrany.“  Rezoluce 573 Rady bezpečnosti OSN (Spojené státy se při hlasování zdržely) odsoudila útok na tuniské území jako flagrantní porušení Charty OSN a Tunisko podle ní mělo nárok na přiměřené reparace.

Operace Dřevěná noha (hebrejsky: מבצע רגל עץ, "Mivca Regel Ec", anglicky: "Operation Wooden Leg") bylo kódové označení operace Izraelského vojenského letectva, která se odehrála 1. října 1985. Jejím cílem bylo sídlo Organizace pro osvobození Palestiny (OOP) v Hamam al-Šatu v Tunisku.

Operation "Wooden Leg" (, "Mivtza Regel Etz") was an attack by Israel on the Palestine Liberation Organization (PLO) headquarters in Hammam Chott, near Tunis, Tunisia, on October 1, 1985. With a target 1,280 miles (2,060 km) from the operation's starting point, this was the most distant publicly known action undertaken by the Israel Defense Forces since Operation "Entebbe" in 1976. It has been condemned by the United Nations Security Council.


Předchozí události.

Před první světovou válkou bylo celé území dnešního Lotyšska a Estonska součástí Ruského impéria. Rusové se pokoušeli místní lotyšskou a estonskou populaci rusifikovat. Místní obyvatelé tak neměli žádnou moc na chodu území, které obývali. Po vypuknutí války Němci zaútočili na území Litvy a fronta se mezi carskou armádou a německým vojskem ustálila až na území dnešního Lotyšska. V na podzim 1915 tak fronta ležela na linii měst Riga – Daugavpils – Baranoviči.  Na začátku roku 1917 otřásla Ruskem Únorová revoluce. Byla svržena monarchie v čele s carem a revolucionáři vyhlásili republiku. Moci se chopila prozatímní vláda. Estonci reagovali na revoluční události vyhlášením autonomní gubernie v dubnu 1917. Estonská autonomní gubernie zabírala území bývalé livonské a estonské gubernie. Následná Říjnová revoluce na konci roku 1917 svrhla prozatímní vládu a do čela Ruska se dostali bolševici. Estonci využili chaosu, který zachvátil říši a prohlásili "Národní shromáždění" jedinou vládnoucí silou na území Estonska 28. listopadu 1917. Samotná nezávislost byla vyhlášena 24. února 1918. Stejným vývojem prošli i Lotyši. Národní shromáždění bylo vytvořeno 16. listopadu 1917 a prohlásilo se jedinou vládnoucí silou nad územím obývaným Lotyši. Nezávislé Lotyšsko bylo deklarováno 15. ledna 1918.  Němci taktéž využili chaosu v Rusku a zahájili v Pobaltí útok. Do konce února 1918 se německé armádě podařilo obsadit celé území livonské a estonské gubernie a vytvořili místní vojenskou vládu. V březnu 1918 byl mezi Německem a bolševickým Ruskem podepsán tzv. Brestlitevský mír, který ukončil válku na východní frontě a přiřkl Německu Finsko, část Polska, Ukrajinu, Bělorusko, Besarábii a celé Pobaltí.

Vznik Baltského vévodství.

Jako paralelní mocenské hnutí se vytvořilo pod kontrolou německých okupačních orgánů hnutí baltských Němců. Samotná rada byla vytvořena 12. dubna 1918 po naléhání německého císaře. Plánem bylo vytvořit z bývalých ruských provincií německý protektorát. Rada se skládala z 35 baltských Němců, 13 Estonců a 11 Lotyšů.  Dne 8. března respektive 12. dubna 1918 vyhlásili místní Němci Vévodství Kuronsko a Zemgalsko ("Herzogtum Kurland") a Baltský stát ("Baltischer Staat"). Oba státy se prohlásily být v personální unii s Pruským královstvím, ačkoliv tento fakt nikdy německá vláda nepotvrdila. Hlavním městem byla zvolena Riga a stát byl rozdělen do sedmi kantonů, Kuronsko (Kurland), Riga, Letgalsko (Latgale, Lettgallen), Jižní Livonsko (Südlivland), Severní Livonsko (Nordlivland), Saaremaa (Ösel) a Estonsko (Estland).  Hlavou Spojeného baltského vévodství, tedy vévodou, byl zvolen Adolf Fridrich Mecklenburský, jenž ale nebyl suverénním panovníkem, ale byl podřízený německému císaři, stejně jako bavorský nebo saský král. Vévoda Adolf Fridrich Mecklenburský nikdy nenastoupil do úřadu, a tak za něj vládla regentská rada složená ze čtyř baltských Němců, tří Estonců a tří Lotyšů.

Období po první světové válce.

Rozpad Baltského vévodství.

Po porážce Německa ve válce v listopadu 1918 musela německá vojenská správa předat moc do rukou Lotyšům respektive Estoncům. Spojené baltské vévodství se v podstatě zhroutilo a jeho Regentská rada byla na konci listopadu 1918 rozpuštěna. Reakcí místních baltských Němců bylo vytvoření tzv. Baltské zeměbrany (Baltische Landeswehr). Velitelem se stal Alfred Fletcher. Někteří němečtí vojáci po podepsání příměří odmítli demobilizaci a vytvořili v Rize tzv. Železnou divizi (Eiserne Division). Vojsko bylo postupně doplňováno dobrovolníky přijíždějícími z Německa a velitelem se stal generál von der Goltz. Německé vojsku dostalo povolení od dohodových mocností k působení v Pobaltí. Jeho misí bylo uchránit nově vzniklé pobaltské státy před obsazením Rudou armádou.

Útok Rudé armády.

V prosinci 1918 zaútočili na území Lotyšska bolševici. Německá armáda se z obav před totální porážkou spojila proti bolševickému nebezpečí s Lotyši. Spojená armáda Lotyšů a Němců ale byla i tak nucena před lépe vyzbrojenou a početnější armádou bolševiků stále ustupovat. V nejzoufalejším okamžiku bylo v držení spojenců pouze přístavní město Liepāja a její blízké okolí. Spojenému vojsku Lotyšů a Němců se ale nakonec podařilo zastavit sovětský postup a stabilizovat frontu. V březnu spojenecká armáda Lotyšů a Němců přešla do protiútoku a postoupila až k městu Saldus. Generálu von der Goltz se podařilo zvítězit v dalších několika bitvách, dobýt Ventspils (hlavní přístav Kuronska) a začal bolševiky vytlačovat na východ. Rudá armáda byla nakonec téměř vytlačena z celého lotyšského území.

Konec lotyšsko-německého spojenectví.

Postupu spojených lotyšsko-německých vojsk využila německá šlechta a vyvolala v Liepāje puč. Převzala moc v prozatímní vládě a členové svržené lotyšské prozatímní vlády se zachránili pouze úprkem na parníku Saratow. Nově vzniklou vládou byl von der Goltz prohlášen za vrchního velitele ozbrojených sil a v nové pozici se mu dokonce podařilo dobýt Rigu. Nová vláda ale nezískala podporu žádného evropského státu ani místního obyvatelstva. Tím spojenectví Lotyšů s Němci definitivně skončilo.

Bitva o Cēsis.

Lotyšská prozatímní vláda v zoufalé situaci požádala o pomoc sousední Estonsko. Estonská vláda odpověděla vysláním 3. divize pod velením generála Ernsta Põddera. Němci mezitím dorazili k městu Cēsis na severu Lotyšska. Zde došlo k jedné z největších a nejdůležitějších bitev jak Lotyšské, tak i Estonské osvobozenecké války, která vešla do dějin jako bitva o Cēsis. Spojenecká vojska Lotyšska a Estonska dokázala porazit armádu generála von der Goltz spojenou s baltskou Zeměbranou generála Alfreda Fletchera. Zlomil se tak definitivně vývoj války ve prospěch vlád pobaltských států. Čtyři dny na to se Němci stáhli z Rigy. Do situace se diplomaticky vložily státy Dohody a vznesly požadavek na stažení německých jednotek z Pobaltí. Debakl u Cēsisu donutil Němce podepsat klid zbraní a předat zbytek území do lotyšských rukou.  S britskou podporou byly na území Estonska a Lotyšska vyhlášeny republiky. Zbytky německého Landeswehru byly dány pod velení Haroldu Alexandrovi a následně zcela rozpuštěny.

Spojené baltské vévodství (německy "Vereinigtes Baltisches Herzogtum", též zkráceně jako "Baltské vévodství", nebo v návaznosti na předchozí krátkodobý státní útvar "Baltský stát", případně také "Velkovévodství livonské") byl pokus baltských Němců o vytvoření státu vedeného německou aristokracií na území dnešního Estonska a Lotyšska v letech 1918 až 1919. Spojené baltské vévodství bylo vyhlášeno 22. září 1918 jako stát vzniklý sjednocením dvou přechodných státních útvarů, Vévodství Kuronsko a Zemgalsko a Baltského státu.

The United Baltic Duchy, (, , ) also known as the Grand Duchy of Livonia, was a state proposed by the Baltic German nobility and exiled Russian nobility after the Russian Revolution and German occupation of the Courland, Livonian, and Estonian governorates of the Russian Empire. It was proposed in April 1918, after Estonia and Latvia had formally declared independence.  The idea comprised the lands in Estonia and Latvia and included the creation of a Duchy of Courland and Semigallia and a Duchy of Estonia and Livonia that would be in personal union with the Crown of Prussia under the German Empire's occupied territory "" before the end of World War I covering the territories of the Medieval Livonia in what are now Latvia and Estonia.


Popis.

Lekníny jsou rostliny velmi staré. Jejich zkamenělé otisky se našly už v křídovém útvaru. Leknín bílý je podobný leknínu bělostnému, dříve byly oba tyto druhy leknínu považovány za jediný druh a teprve český botanik Presl je správně rozlišil.

Kořen.

Leknín bílý zakořeňuje v bahně rybníků, tůní a ostatních vodních plochách. Kořenem je oddenek, který může být dlouhý až 1 m. Oddenek přežívá zimu s kořeny v půdě dna. Na jaře z něj vyrůstají nové listy a květy. Při rašení se množí právě dělením oddenků.

Listy.

Dlouze řapíkaté, palistnaté listy vyrůstají společně s dlouhými bezlistými květními stopkami z oddenku. Řapík je prostoupený vzdušnými kanálky. Čepel je nadnášena na hladinu vody dutinami vyplněnými vzduchem. Dutiny jsou umístěny uvnitř listů, ale i ve stopkách květů. Listové čepele jsou celokrajné, okrouhle elipsovité a kožovité. Žilnatina listové čepele je k okraji třikrát pravoúhle vidličnatá se vzájemně souvisejícími žilkami. Na tmavozeleném líci listů jsou průduchy, které bývají ucpané slizem. Rub listů je však světle zelený. Na podzim listy uhynou.

Květy.

Květy jsou mnohočetné, pravidelné, dvouobalné. Zelený kalich má 4 opadavé lístky, kališní lístky jsou uvnitř bílé a na vnější straně zelené. Koruna je tvořena dlouhými, vejčitě protáhlými, mírně zašpičatělými, bílými celokrajnými lístky, jež na vnější straně přesahují kalich. Svrchní pestík je až téměř nahoru porostlý tyčinkami. Prašníky jsou žluté cyklicky uspořádané na semeníku. Kvete od června do srpna.

Plody.

Plodem je podvodní dužnatá tobolka obsahující četná semena. Semena jsou roznášena vodou a vodním ptactvem. Semena přezimují pod vodou.

Výsadba leknínů.

Lekníny spotřebují mnoho živin, proto je vysazujte do velkých, aspoň 15 cm hlubokých košů se štěrbinami, které se pak vkládají do pevných nádob. Lekníny se přesazují na jaře, aby mohly zakořenit před obdobím vegetačního klidu.

Postup.

Položte leknín na substrát v košíku a na kořeny nasypte další substrát až k vrcholu košíku. Povrch substrátu zakryjte vrstvou promytého štěrku nebo malých oblázků, až když jej ponoříte do vody. Do ploché mísy, do které vložíte nádobu s lekníny, také vložte cihly, aby se mohla v jezírku ponořit do hloubky vhodné pro pěstování a růst leknínů. Ponořte nádobu s lekníny pod hladinu a postavte ji na cihly v ploché míse. Ničím už ji nezatěžkávejte. Je-li leknín správně vysazený, zakoření a jeho listy velmi brzy vyplavou na vodní hladinu. Nové mladé rostliny vysaďte nejdříve do stínu.  Vyšlechtil Latour Marliac, který obdržel cenu Královské zahradnické společnosti v Anglii v r. 1912.

Kultivary.

Květy jsou tmavě granátově červené, často mění svou barvu do různých odstínů podle osvětlení. Špičky korunních plátků jsou bílé.  Vyšlechtil Latour Marliac. Má voňavé, nápadně velké vínově červené a někdy růžovofialové květy, bíle stříkané.  Vyšlechtil Latour Marliac. Je to poměrně vzácný kultivar, protože jeho vývin i růst z oddenku je velmi pomalý, proto se špatně množí. Květ je svítivě jasně rumělkově červený.  Vyšlechtil G. Froebel. Je to vínově červený leknín, vhodný do malých jezírek. Kalich je ze čtyř lístků uspořádaných do kříže.  Vyšlechtil Latour Marliac. Je plnokvětý bílý, má až 100 korunních lístků. Květy jsou choulostivé na prudký déšť. Vyznačuje se většími nároky na výživný substrát.  Vyšlechtil Latour Marliac. Je to robustní červený až vínově červený leknín, na vnější straně korunních plátků bývá bělavý.  Vyšlechtil Dreer. Květy jsou plnokvěté, růžové, uvnitř jsou umístěny zářivě žluté tyčinky.  Vyšlechtil Latour Marliac. Květ je nádherně růžový, tyčinky v květu jsou oranžové. Oddenek roste vzpřímeně, a proto se špatně množí řízkováním.  Vyšlechtil Latour Marliac. Květ je krémově žlutý, má žluté tyčinky. Nápadné jsou listy, které mají výrazné kaštanově hnědé skvrny. Je mrazuvzdorný.

Leknín bílý ("Nymphaea alba") je vodní rostlina z rodu leknín, která roste v mírně tekoucích i stojatých vodách rybníků. Roste nejen na území Česka. V Evropě roste na sever až do Skotska a Skandinávie, na východ až k řece Donu, na jih až do Řecka, roste také v severní Africe, Asii, na Kavkaze, v Palestině a Kašmíru. Leknín bílý je vytrvalá, ozdobná, ohrožená vodní bylina, která je v České republice zákonem chráněná.

Nymphaea alba, also known as the European white water lily, white water rose or white nenuphar, is an aquatic flowering plant of the family Nymphaeaceae. It is native to North Africa, temperate Asia, Europe and Tropical Asia (India).


Historie a extrakce.

Původní Bundjalungští obyvatelé východní Austrálie používali "čajové stromy" jako tradiční medicínu, inhalací olejů z rozdrcených listů léčili kašel a nachlazení. Také dávali tyto listy na rány, které následně přikryli obkladem. Dále tyto listy používali i k přípravě roztoku k léčbě bolestí v krku a kožních nemocí.  Použití samotného oleje, na rozdíl od surového rostlinného materiálu, nebylo běžnou praxí až do doby, kdy výzkumník Arthur Penfold publikoval ve 20. a 30. letech 20. století první zprávu o antimikrobiálním účinku. Při zkoumání tohoto účinku oleje se tento ukázal jako jedenáctkrát silnější než u fenolu.  Komerční průmyslové využití oleje započalo po prvním zveřejnění Penfoldových zjištění ohledně lékařsky využitelných vlastnostech (20. léta 20. století). Vyráběl se z přirozeně rostoucí rostliny kajeputu střídavolistého, která dávala olej příslušného chemotypu. Materiál pro výrobu se stříhal ručně a často se destiloval na provizorních, mobilních destilačních soupravách vytápěných dřevem.  Po 2. světové válce výroba poklesla, protože poptávka po oleji vymizela, zřejmě v souvislosti s vývojem účinných antibiotik a zhoršujícímu se obrazu přírodních produktů. Zájem o olej opět stoupl v 70. letech v rámci obecné renesance zájmu o přírodní produkty. V 70. a 80. letech se rozvinulo komerční pěstování, které vedlo k zavedení mechanizace a široké produkci výrobků z esenciálního oleje.  Mezi více než 98 sloučeninami obsaženými v oleji je za většinu antimikrobiálního účinku odpovědný terpinen-4-ol.  Přestože se tea tree oil normálně komerčně extrahuje z rostliny "Melaleuca alternifolia", lze ho extrahovat také z rostlin "Melaleuca dissitiflora" a "Melaleuca linariifolia". Tea tree oil je mezinárodním standardem ISO 4730 (2004) "Olej z rostlin "Melaleuca", typ terpinen-4-ol", který specifikuje úroveň 15 složek, které jsou potřeba k tomu, aby byl olej označen jako "tea tree oil".

Složení.

V kvalitním Tea tree oilu by mělo být alespoň 35 % terpinen-4-olu, ale pod 3 % 1,8-cineolu, jelikož u 1,8-cineolu je podezření na alergenní reakce.  UPOZORNĚNÍ : norma ISO4730 byla změněna a obsah povolených látek je pozměněn. TTO musí například nyní obsahovat min.35% terpinen4-ol. Je třeba se orientovat dle ISO 4730:2017

Použití v medicíně.

Tea tree oil se v Austrálii anekdoticky považuje za silné antiseptikum již mnohem déle, než byly tyto účinky prokázány vědecky. Čerstvé studie však podporují roli oleje v péči o kůži a při léčbě různých onemocnění.  Tea tree oil je účinný proti bakterii "Staphylococcus aureus" (včetně MRSA), a pokud se používá v 10% koncentraci, je při aplikaci na kůži srovnatelný s mupirocinem, aniž by přitom způsoboval rezistenci. Při nižších koncentracích se však rezistence může objevit. Menší úspěšnost má při aplikaci do nosu.  Tea tree oil je známý také jako antimykotikum účinné "in vitro" proti řadě dermatofytů vyskytujících se na kůži. "In vivo" se šampon s 5 % oleje ukázal jako účinná léčba lupů, vzhledem ke schopnosti ničit organismy "Malassezia furfur", nejčastějšího původce této nemoci.  Účinnost přípravků obsahujících tea tree oil, určených pro povrchové použití proti kandidóze je podporována schopností ničit "in vitro" organismy rodu "Candida".  Při léčbě mírného akné se přípravek s 5 % tea tree oilu ukázal srovnatelný účinek jako 5% benzoylperoxid, byť nástup účinku byl pomalejší. V jiné studii z roku 2007 byl 5% gel při statisticky významných výsledcích srovnatelný s placebem.  Existují omezené výzkumy, které ukazují, že tea tree oil může mít povrchový účinek proti virům, zvláště proti herpesvirům (opar, plané neštovice, pásový opar apod.).  Jedna studie ukázala, že tea tree oil v 5% roztoku je in vitro účinnější než komerční přípravky proti svrabu.

Použití proti blechám.

Tea tree oil se již dlouho používá jako metod účinného přírodního boje proti blechám, přímou aplikací na srst psů, koní a ovcí nebo přidáváním do vody při koupeli. Použití u koček mělo za následek poškození jejich zdraví, v některých případech i smrt. To proto, že si kočky olizují srst a požívají tak olej na ní nanesený.  Podle National Animal Poison Control Center je používání oleje u psů spojováno s hypotermií, svalovou slabostí, poruchou pohybové koordinace, třesem, změnami chování a paralýzou. Byla publikována zpráva, kde měly tři kočky klinické příznaky a jedna kočka zemřela poté, co u nich byl aplikován tea tree oil.

Bezpečnost.

U malého množství lidí se vyskytuje alergická kontaktní dermatitida jako reakce na kontakt kůže s tea tree oilem. V italské studii 725 pacientů byla testována aplikace neředěného oleje a roztoků o koncentraci 1 % a 0,1 %. V případě neředěného oleje se u přibližně 6 % pacientů objevilo podráždění kůže. U 1% roztoku pozoroval dráždivou reakci pouze jediný pacient (ze 725). Roztok 0,1 % nevyvolal reakci u žádného ze 725 pacientů. Alergické reakce mohou být způsobovány různými oxidačními produkty, které vznikají při expozici oleje světlu a/nebo vzduchu.  Vnější aplikace neředěného oleje a/nebo nevhodně vysoké dávky jsou spojovány s toxickými účinky, včetně smrti, u koček a dalších zvířat.  Zpochybněná případová studie publikovaná v The New England Journal of Medicine shrnula, že "opakovaná povrchová expozice levandulovému a tea tree oleji pravděpodobně způsobila prepubertální gynekomastii" (abnormální zvětšení prsů) u tří chlapců. Studie zahrnovala jen tři osoby a jedinou společnou složkou použitou u chlapců ve studii byla levandule. Zatímco ve všech třech případech šlo o použití produktů obsahujících levandulový olej, pouze jeden chlapec užíval produkt, který obsahoval tea tree oil. Ve všech případech vymizela gynekomastie během několika měsíců.  Používání produktů obsahujících levandulový olej a tea tree oil bylo v té době přerušeno. Ve stejném listu byly publikovány výsledky zkoumání buněčné kultury, ukazující, že oba esenciální oleje vykazují in vitro slabé estrogenní a antiandrogenní vlastnosti, nebyly však prováděny žádné testy in vivo. Výzkumníci dali také najevo, že ke gynekomastii mohly přispět i jiné složky produktů, nebo že svou roli mohla hrát i genetika. Poukázali též na to, že estrogenní nebo antiandrogenní aktivita byla hlášena také pro některé další běžně používané esenciální oleje, stejně jako pro některé potraviny, například mandle nebo arašídy, aniž by byl zmíněn nějaký případ prepubertální gynekomastie.  Při použití v koncentracích pod 4 % a zejména pod 1 % může tea tree oil selhávat v ničení bakterií a vytvořit evoluční tlak, který může vést k tomu, že se bakterie stanou méně citlivé na tea tree oil a také na některé antibiotika "in vitro".

Tea tree oil je černý až velmi světle hnědý esenciální olej čerstvé kafrové vůně. Získává se z listů kajeputu střídavolistého ("Melaleuca alternifolia"), jehož domovinou je severovýchodní pobřeží státu Nový Jižní Wales v Austrálii. Olej má vynikající vlastnosti pro použití v medicíně (včetně antiseptických a antimykotických účinků) a zřejmě také výborné kosmetické vlastnosti. Tea tree oil se obvykle používá zředěný, protože na čistý olej se často objevují nežádoucí reakce (i když podráždění mohou vyvolat i nižší koncentrace).  Tea tree oil by neměl být zaměňován s čajovým olejem ("tea oil"), sladkým jedlým olejem lisovaným ze semen čajovníku čínského ("Camellia sinensis" - rostlina, z níž se získává čaj) nebo olejnaté čajové rostliny "Camellia oleifera".  Tea tree oil je účinný proti zlatému stafylokoku ("Staphylococcus aureus") včetně MRSA. Při používání v desetiprocentní koncentraci nebylo nikdy zjištěno, že by způsoboval rezistenci - ta však byla pozorována při nižších koncentracích.

Tea tree oil, also known as melaleuca oil, is an essential oil with a fresh camphoraceous odor and a colour that ranges from pale yellow to nearly colourless and clear. It is derived from the leaves of the tea tree, "Melaleuca alternifolia", native to southeast Queensland and the northeast coast of New South Wales, Australia. The oil comprises many constituent chemicals and its composition changes if it is exposed to air and oxidizes.  Commercial use of tea tree oil began in the 1920s, pioneered by the entrepreneur Arthur Penfold. the global tea tree oil market was valued at US$39 million.  As a traditional medicine, it is typically used as a topical medication in low concentrations for the attempted treatments of skin conditions, but there is little evidence of efficacy. Tea tree oil is claimed as useful for treating dandruff, acne, lice, herpes, insect bites, scabies, and skin fungal or bacterial infections. However, there is not enough evidence to support any of these claims due to the limited amount of research conducted on the topic. Tea tree oil is neither a patented product nor an approved drug. It is poisonous if consumed by mouth, and unsafe to use on children.


Pozadí.

Po bitvě u Slavkova se rozpadla třetí protinapoleonská koalice tvořená Británií, Ruskem, Švédskem a Rakouskem, ale brzy byla nahrazena čtvrtou koalicí která byla téměř stejná jako ta třetí, ale Rakousko (které uzavřelo s Napoleonem Prešpurský mír) bylo nahrazeno Pruskem.  K prvnímu většímu střetu došlo u Saalfeldu.

Bitva.

Ludvík Ferdinand 10. října postoupil od Rudolstadtu k Saalfeldu. Brzy se dozvěděl od zajatce, že proti němu postupují Francouzi. Rozhodl se, že s nimi svede bitvu u Saalfeldu na levém břehu řeky Sály. V deset hodil dorazili na bojiště Francouzi, jimž velel maršál Lannes. Okamžitě začala jejich děla odstřelovat Prusy. Lannes vydal rozkaz lehkému jezdectvu generála Trelliarda a generálu Suchetovi aby zahájili postup proti Prusům a současně nechal část pěchoty rozvinout do rojnice a odstřelovat Prusy. Princ tím byl zaskočen a snažil se posílit obranu u vsi Crösten a rovněž začal přesouvat děla na vyvýšeninu Sandberg.  Po jedenácté hodině vyslal čtyři saské pluky proti vsi Beulwitz, ale když k ní došli, tak na ně zahájily Francouzi přesnou palbu, která Sasy donutila k zmatenému ústupu a Francouzi zahájili postup podél cesty ke Cröstenu, ale docházela jim munice, a proto když zde Prusové zahájili protiútok, tak se museli stáhnout.  Kolem jedné hodiny dopolední zahájil francouzský 17., 64. a 88. řadový pluk s podporou lehkého jezdectva mezi potokem Siegenbach cestou lesů přes Beulwitz útok na Crösten. Odtud byli Prusové a Sasové po těžkém boji vytlačeni k Wölsdorfu. Současně s tím zaútočila brigáda generála Reilleho na Sandberg, zajala pruská děla a generála Belvilaqua. Zbytek Sasů zahnal k městu a říčce Schwarza.  Situace byla pro Prusy zoufalá, neboť ústup nyní byl možný jen skrze Saalfeld na levý břeh. Jednotky se zhroutily a ustupovaly k řece. Princ v čele pobočníků se je pokoušel zastavit, ale všiml si ho husar a probodl mu hrdlo. Jeho smrtí se prusko-saská obrana zhroutila a vojáci zahájili zmatený útěk k řece, ale jen málo z nich ji dokázalo přeplavat.  Všichni přeživší se poté stahovali po proudy Sály, ale šlo spíše o útěk. Bitva otřásla morálkou v celé zemi, což výrazně ovlivnilo další průběh války.

Literatura.

Jiří Kovařík: Napoleonova tažení I.

Bitva u Saalfeldu byla bitvou napoleonských válek, k níž došlo 10. října 1806 mezi Francií a Pruskem. Bitva skončila francouzským vítězstvím.

The Battle of Saalfeld took place on the 10 October 1806, at which a French force of 12,800 men commanded by Marshal Jean Lannes defeated a Prussian-Saxon force of 8,300 men under Prince Louis Ferdinand. The battle took place in Thuringia in what was the Ernestine duchy of Saxe-Coburg-Saalfeld. The battle was the second clash in the Prussian Campaign of the War of the Fourth Coalition.


Dvojštěrbinový (Double-slit) experiment.

Princip kvantového gumování si nejlépe ukážeme na dvojštěrbinovém experimentu.

Klasický experiment.

Částice vylétají ze zdroje a skrz dvojštěrbinu dopadají na stínítko. Amplitudy pravděpodobnosti pro jednotlivé štěrbiny jsou (použijeme-li Diracovo označení)  formula_1  neboli částice vyletí ze zdroje Z, proletí štěrbinou 1 a dopadne do místa P na stínítku a obdobně pro druhou štěrbinu.  formula_2  Celková amplituda pravděpodobnosti pro částici v místě P na stínítku pak je součtem těchto dílčích amplitud pravděpodobnosti  formula_3  Částice je tak v superpozici stavů "proletěla štěrbinou 1" a "proletěla štěrbinou 2". A pravděpodobnost dopadu částice na toto místo je kvadrátem absolutní hodnoty této amplitudy pravděpodobnosti (protože je vlnová funkce komplexní, dostáváme komplexně sdružené členy při mocnění dvojčlenu)  formula_4  Jak vidíme, první dva členy jsou pravděpodobnosti od dvou štěrbin, jako by se jednalo o dva nezávislé zdroje částic. Druhé dva členy jsou však evidentně něčím "neklasickým". Jedná se o interferenční členy, které jsou zodpovědné za interferenci vlnových funkcí částice. V klasickém interferenčním experimentu říkáme, že interferuje vlnění ze štěrbin a dochází ke vzniku interferenčních proužků. V kvantové fyzice však můžeme nechat štěrbinami prolétávat částice jednu po druhé. Částice tak vlastně prolétávají současně oběma štěrbinami a interferují samy se sebou. Kdybychom zaznamenávali místo dopadu částice na stínítko, získali bychom známý interferenční obrazec - interferenční proužky.

Detekce dráhy částice.

Nyní si představme, že začneme detekovat, kterou štěrbinou částice proletěla. Mohli bychom například svítit světlem na štěrbiny a dívat se, za kterou z nich uvidíme záblesk. Jednotlivé dráhy částic jsou najednou rozlišitelné, a proto i jejich amplitudy pravděpodobnosti jsou rozlišitelné konečné stavy, které lze jako takové sčítat  formula_5  Porovnáním s pravděpodobností experimentu bez detektorů snadno nahlédneme, že interferenční člen zmizel. Jinými slovy jsme zredukovali vlnovou funkci částice a proto zmizela interference. Částice už jednoduše nemůže prolétávat oběma štěrbinami současně (jinak bychom ji detekovali dvakrát, což nelze, je to přece jen jedna částice) a tak nemůže ani interferovat sama se sebou. Interferenční proužky zmizí.

Kvantové gumování.

Nyní si představme, že za štěrbiny umístíme zařízení, které s mírou "e" kde formula_6 znamená nulové a formula_7 úplné vymazání, maže naši informaci o dráze částice. V případě záblesků by se mohlo jednat např. o spojnou čočku, která by ze záblesků z obou štěrbin dělala jeden. Amplitudy pravděpodobnosti pro průchod částice štěrbinami pak budou  formula_8  formula_9  Jinak řečeno je do stavu 1 s pravděpodobností "e" přimíchán stav 2 a naopak. Celková pravděpodobnost dopadu částice na stínítko pak bude  formula_10  Jak je vidět, vše závisí na parametru "e". Máme-li formula_6, tedy nulové gumování, dostáváme stejnou pravděpodobnost jako v případu s detektory, tedy žádnou interferenci. Čím větší je však "e", tím větší váhu získává interferenční člen. Konečně pro formula_7 je veškerá naše informace o dráze částice vymazána a dostáváme úplnou interferenci. Tomuto procesu se říká kvantové gumování a zařízení, které ho provádí, kvantová guma.

Literatura.

Pavel Malý, Kvantová guma, Gymnasium Christiana Dopplera, 2009

Kvantová guma je fyzikální, dvojštěrbinový experiment, který demonstruje několik zákonů kvantové mechaniky.  Máme-li kvantový systém, který se může nacházet v několika pro nás nerozlišitelných stavech, nachází se tento systém v kvantové superpozici všech těchto stavů. Tuto superpozici lze popsat vlnovou funkcí systému. Získáme-li však nějakým způsobem informaci o stavu systému, dojde k redukci jeho vlnové funkce a změní se tak jeho povaha. Kvantová guma pak dělá to, že "maže" (odtud analogie s klasickou mazací gumou) naši informaci o kvantovém stavu systému a navrací ho tak zpět do stavu superpozice.

In quantum mechanics, the quantum eraser experiment is an interferometer experiment that demonstrates several fundamental aspects of quantum mechanics, including quantum entanglement and complementarity.  The quantum eraser experiment is a variation of Thomas Young's classic double-slit experiment. It establishes that when action is taken to determine which of 2 slits a photon has passed through, the photon cannot interfere with itself. When a stream of photons is marked in this way, then the interference fringes characteristic of the Young experiment will not be seen. The experiment also creates situations in which a photon that has been "marked" to reveal through which slit it has passed can later be "unmarked." A photon that has been "marked" cannot interfere with itself and will not produce fringe patterns, but a photon that has been "marked" and then "unmarked" will interfere with itself and produce the fringes characteristic of Young's experiment.


Sicilian Defence, Scheveningen Variation

Vznik z jiného pořadí tahů.

Přechod z Najdorfovy varianty volí většina hráčů, kteří Scheveningskou variantu mají v oblibě. Vyhýbají se tím Keresovu útoku. V tomto pořadí tahů ji zpopularizoval Garri Kasparov.

Historie.

Varianta se objevovala již koncem 19. století, kdy vznikala z Paulsenovy varianty. Tak ji v 80. letech 19. století hrával Louis Paulsen. Název nese po mezinárodním turnaji v Scheveningenu, kde se varianta hrála v roce 1923. O popularizaci a teoretický rozvoj varianty se ve velké míře zasloužil Garri Kasparov, který ji od 80. let 20. století úspěšně používal v zápasech o mistra světa s Anatolijem Karpovem. To vedlo Karpova dokonce k tomu, že se později ve vzájemných zápasech raději přiklonil k zavřeným hrám.

Strategie.

Varianta je typická tím, že černý vybudoval malý střed pěšci "e6", "d6" nazývaný také ježek. Dále černý obvykle volí vývin figur a posléze získává slibnou protihru na dámském křídle nebo ve středu. Bílý má možnost reagovat různými způsoby, může podnikat operace jak ve středu, tak na dámském křídle nebo může útočit na křídle královském. V případě, že bílý zvolí velkou rošádu, tak vznikají ostré pozice s opačnými rošádami.

Klasická varianta.

1. e4 c5 2. Jf3 d6 3. d4 cxd4 4. Jxd4 Jf6 5. Jc3 e6 6. Se2  Černý tu může zkusit variantu bez a6 se snahou protihru v centru, nejčastěji se ale 6... a6 vyskytuje. Zde dále černý volí nejčastěji výstavbu Se7, 0-0, Dc7, Jc6 přičemž bílý nejčastěji reaguje 7. 0-0 Se7 8. f4 0-0 9. Kh1 Dc7 10. a4 Jc6 11. Se3 kdy vznikne výchozí pozice klasické varianty, ke které je možno se dobrat i v jiném pořadí tahů. Varianta byla prověřována už v zápase o mistra světa Karpov-Kasparov a je populární stále. Někdy bílý i nehraje a4 a zkouší aktivně působit vývinem De1-g3. Hra je šancemi na obou stranách.

Varianta s g3.

1. e4 c5 2. Jf3 d6 3. d4 cxd4 4. Jxd4 Jf6 5. Jc3 e6 6. g3  Platí za poklidnější variantu, fianchetto dává bílému možnost působit na diagonále, černý získává protihru na dámském křídle. Často vzniká z Paulsenovy varianty po tazích 1. e4 c5 2. Jf3 e6 3. d4 cxd4 4. Jxd4 Jc6 5. Jc3 Dc7 6. g3 a6 7. Sg2 Jf6 8. 0-0 d6 9. Ve1 s plánem 10. Jxc6 bxc6 11. e5 Bílý tu má lepší pěšcovou strukturu, za kterou má černý protihru na sloupci b.

Keresův útok.

1. e4 c5 2. Jf3 d6 3. d4 cxd4 4. Jxd4 Jf6 5. Jc3 e6 6. g4  Zavedl do hry na nejvyšší úrovni velmistr Paul Keres. Bílý se snaží uchvátit iniciativu už v brzkém stadiu partie. Černý může zahájit protiakce na dámském křídle, bílý má ale iniciativu, nejčastěji tu černý odpovídá tahem 6... h6 přičemž se pak snaží o protihru v centru, v často hrané variantě 7. h4 Jc6 8. Vg1 volí černý protiuder 8... h5 9. gxh5 Jxh5 10. Sg5 Jf6 kde má bílý tlak po sloupci "g", a černý tu často raději rochuje nadlouho.

Odložený Keresův útok.

1. e4 c5 2. Jf3 d6 3. d4 cxd4 4. Jxd4 Jf6 5. Jc3 a6 6. Se3 e6 7. g4  Získal popularitu i na nejvyšší úrovni, černý může reagovat klidnějším 7... h6 nebo může přijmout výzvu a odpovědět 7... e5 kde po 8. Jf5 g6 9. g5! gxf5 10. exf5 d5! s dalším d4 má bílý kompenzaci za obětovanou figuru, ostrá hra je tu bohatá na taktické zápletky.  Méně často vzniká odložený Keresův útok i po tazích 1. e4 c5 2. Jf3 d6 3. d4 cxd4 4. Jxd4 Jf6 5. Jc3 a6 6. h3 e6 7. g4 černý tu nemusí hrát h6 a může reagovat protihrou v centru.

Varianta s f4.

1.e4 c5 2. Jf3 d6 3. d4 cxd4 4. Jxd4 Jf6 5. Jc3 e6 6. f4  V této ostré variantě se černý může rozhodnout mezi 6... Jc6 s případnou protihrou v centru nebo může zvolit 6... a6 kde po nejčastějším 7. Df3 udělá černý nejlépe, když napadne bílého jezdce 7... Db6 a v případě jeho ústupu 8. Jb3 (možné je i 8. a3 Jc6) získává černý po 8... Dc7 protihru na dámském křídle tahem b5 . Bílý se může rozhodnout pro velkou nebo malou rošádu, hra je s oboustrannými šancemi.

Sozinův útok.

1. e4 c5 2. Jf3 d6 3. d4 cxd4 4. Jxd4 Jf6 5. Jc3 e6 6. Sc4  S tímto systémem zaznamenával úspěchy Bobby Fischer, někdy se proto varianta nazývá i Fischerova. Černý zde nejčastěji volí buď variantu 6... a6 7. Sb3 b5 (7... Jc6 přechází do 6... Jc6) 8. 0-0 Se7 kde po 9. Df3 černý nejčastěji odpovídá 8... Db6 9. Se3 Db7 s protihrou, neboť fianchetto střelce na b7 by bylo riskantní pro oslabení pole e6. Nebo se černý rozhoduje pro variantu 6... Jc6 a bílý si tu může vybrat mezi variantou, kde zvolí rošádu malou, kterou preferoval Fischer nebo může zvolit i postup Se3, De2 s rošádou velkou, zvanou též varianta Velimiroviče. Hra je s šancemi na obou stranách.

Anglický útok.

1. e4 c5 2. Jf3 d6 3. d4 cxd4 4. Jxd4 Jf6 5. Jc3 e6 6. Se3 nebo 6. f3 s dalším 7. Se3  Se stal populárním od druhé poloviny 80. let 20.století. Hrával tak anglický velmistr Nigel Short. Bílý zde volí postup f3, Dd2, 0-0-0 a nastupuje pěšci g4, h4, přičemž nástup pěšci někdy činí ještě před velkou rošádou. Vznikají zde ostré pozice s opačnými rošádami s šancemi na obou stranách, při nichž bílý útočí na černého krále na královském křídle a černý na bílého krále na křídle dámském. Ke střetu zde dochází i ve středu.

Přehled dle ECO.

Scheveningská varianta (ECO B80-B89) je varianta šachového zahájení Sicilské obrany. Charakterizují ji tahy:  ke stejné pozici vede i  Scheveningská varianta se objevuje často a v Sicilské obraně je na mezinárodní úrovni variantou nejčastější.

In chess, the Scheveningen Variation of the Sicilian Defence is an opening that is a line of the Open Sicilian characterised by Black setting up a "small centre" with pawns on d6 and e6. There are numerous move orders that reach the Scheveningen; a common one is:  The seemingly modest d6–e6 pawn centre affords Black a solid defensive barrier, control of the critical d5 and e5 squares, and retains flexibility to break in the centre with either ...e5 or ...d5. Black can proceed with rapid , and the opening provides sound counterchances and considerable scope for creativity.  The line has been championed by Garry Kasparov, among many other distinguished grandmasters.


Pozadí mise.

Mise MR-2 byla prvním letem kombinace kosmické lodi Mercury a rakety Redstone s posádkou. Předchozí mise MR-1A byla bez posádky a při vzestupné fázi letu bylo dosaženo přílišného přetížení, MR-2 proto měla letět po plošší dráze a přetížení mělo být snesitelné. Pasažér, Ham byl vybrán ze skupiny šesti šimpanzů, kteří byli trénováni na simulátoru lodi Mercury. Před startem byli vybráni dva, samec Ham a záložní samice Minnie.

Průběh mise.

Mise odstartovala 31. ledna 1961 v 16:55 UTC z Cape Canaveral LC-5, kvůli drobným poruchám byl start zpožděn o téměř čtyři hodiny. Minutu po startu signalizoval palubní počítač o 1 stupeň strmější úhel stoupání, který se stále zvětšoval. Dvě minuty po startu počítač vypočítal, že přetížení dosáhne až 17 g. V čase 2 minuty a 17 sekund byl předčasně spotřebován kapalný kyslík, což vedlo ke změně tlaku ve spalovací komoře, to bylo rozpoznáno čidlem únikového systému a ten zahájil únikovou sekvenci. Následovalo oddělení kapsle, zážeh záchranných raket a vyslání signálu Mayday.  Další problém následoval o sekundu později, kdy došlo k náhlému poklesu tlaku kyslíku v kabině z 38 na 7 kPa. Problém byl později vysledován u ventilu na šnorchlu (zařízení pro vyrovnání tlaků a přívod vzduchu do kabiny při přistání kapsle), který se kvůli vibracím poškodil a pootevřel se. Ham byl naštěstí ve vlastním přetlakovém obleku (spíše pouzdru), jehož systém udržel stálý tlak a teplotu.  V důsledku selhání dosáhla kapsle mnohem většího apogea, 253 km, namísto plánovaných 185 km. Ham tak strávil ve stavu beztíže 6,6 minuty (plánováno 4,9). Předčasné odpálení únikového systému zapříčinilo masivní přetížení 14,7 g, daleko převyšující plánovanou hodnotu.  Kapsle přistála v 17:12 UTC ve vzdálenosti 679 km od místa startu. Po přistání začala kapsle nabírat vodu a potápět se, což bylo způsobeno poškozením při odhození tepelného štítu a také poškozeným šnorchlem. První signál z kapsle byl zachycen o 12 minut později, pak byla zahlédnuta hlídkovým letounem, který přivolal záchranný vrtulník. Kapsle byla vyzdvižena až v 18:52 UTC, při vyzdvižení v ní bylo téměř 360 kg mořské vody.

Po misi.

Šimpanz Ham přežil let bez úhony a zemřel v roce 1981, ve věku 26 let. Kvůli řadě selhání bylo rozhodnuto že kombinace Mercury-Redstone ještě není připravena pro let s lidskou posádkou. Mise Mercury-Redstone 3 byla odložena a byl přidán testovací let Mercury-Redstone BD pro odstranění nedostatků. Kapsle Mercury, sériové číslo #5, je vystavena v "California Science Center", Los Angeles, Kalifornie.

Mercury-Redstone 2 (MR-2) byla suborbitální mise programu Mercury. Kosmická loď Mercury byla vynesena z Cape Canaveral Air Force Station 31. ledna 1961 raketou MRLV Redstone. Na palubě vezla jednoho pasažéra, šimpanze jménem Ham.

Mercury-Redstone 2 (MR-2) was the penultimate test flight of the Mercury-Redstone Launch Vehicle prior to the first manned American space mission in Project Mercury. It was launched at 16:55 UTC on January 31, 1961 from LC-5 at Cape Canaveral, Florida. Mercury spacecraft No. 5 carried a chimpanzee named Ham on a suborbital flight, landing in the Atlantic Ocean 16 minutes and 39 seconds after launch.


Život a dílo.

Narodil se v chudé londýnské čtvrti East End. Měl talent pro kresby všeho druhu, ve třinácti letech dostal stipendium, po dvou letech po smrti otce však musel uměleckou školu opustit a vrátit se zpátky na ulici.  Fotografický styl v období 1945–1968 je označován jako "humanistická fotožurnalistika." Válečné události kromě McCullina dokumentovali například David Douglas Duncan, Philip Jones Griffiths, Tim Page nebo Gilles Peress.  McCullin absolvoval vojenskou službu u RAF, které ho v roce 1956 přiřadilo do oblasti Suezské krize. Pracoval jako asistent fotografa výzvědné čety v Egyptě, ve východní Africe a na Kypru. Nepodařilo se mu složit písemné zkoušky z teorie, aby se stal fotografem u RAF, a tak musel strávit svou službu v temné komoře.  Uvědomil si sílu fotografie a koupil si Rolleicord za 32 liber. Jeho snímky londýnského gangu pak otiskl deník "The Observer".  Mezi lety 1966 a 1984 pracoval jako korespondent pro časopis "Sunday Times", zaznamenával ekologické a člověkem způsobené katastrofy, jako i válečné zóny a africké oběti epidemie AIDS. Velmi ceněny jsou McCullinovy autentické, drsné a pravdu ukazující snímky z Vietnamské války a Irského konfliktu.  Donald McCullin si brzy navykl na lidskou bolest i smrt kolem sebe. Podobně jako televize vysílala přímo z místa činu, tak se ani fotograf nerozpakoval fotografovat zblízka týrání, popravy nebo vraždění. McCullin s otevřenou bezprostředností zachycoval strach, smrt a dopady obyčejného hladu na člověka v Kambodži, Kongu, Indii, Bengálsku nebo Salvadoru. Jeho dílo bylo považováno za tak silné a evokující, že mu v roce 1982 britská vláda odmítla udělit novinářský průkaz na dokumentaci falklandské války.  V roce 1968 mu zachránil život jeho fotoaparát Nikon, když se o něj zastavila střela.

Donald McCullin (* 9. října 1935, Londýn, Anglie) je mezinárodně uznávaný britský fotožurnalista proslavený zejména svými válečnými fotografiemi a obrázky městských nepokojů. Jeho fotožurnalistická kariéra odstartovala v roce 1959, kdy se začal specializovat na spodní vrstvy společnosti, nezaměstnané, utiskované a chudé.

Sir Donald McCullin, CBE, Hon FRPS (born 9 October 1935), is a British photojournalist, particularly recognized for his war photography and images of urban strife. His career, which began in 1959, has specialised in examining the underside of society, and his photographs have depicted the unemployed, downtrodden and the impoverished.


Život.

Za vlády Borise Godunova byli Romanovci v nemilosti. Roku 1600 započalo pátrání na základě udání šlechtice Berteněva, který sloužil jako pokladník Alexandra Romanova – strýce budoucího cara. Berteněv obvinil Romanovce z toho, že v pokladnici přechovávají čarodějné byliny a že chtějí „překazit“ (pomocí kouzel) carskou moc. V deníku tehdejšího polského velvyslance se dočteme, že dne 26. října 1600 oddíl carských střelců podnikl ozbrojený útok na romanovský palác. Bratři Romanovovi byli zatčeni, synové Nikity Romanoviče, Fjodor, Alexandr, Michail, Ivan a Vasilij, byli ostříháni na mnišský způsob a roku 1601 posláni na Sibiř, kde většina z nich zemřela.  V roce 1605 Lžidimitrij I., jenž se snažil dokázat sounáležitost s dynastií Romanovců, nařídil aby byli přivedeni zpět živí členové rodiny. Takto se vrátili Fjodor Nikitič (jako mnich Filaret) s manželkou Xenií Ivanovnou (jako mniška Marfa) a dětmi, a Ivan Nikitič. Marfa Ivanovna se synem Michailem se usadili nejprve na kostromské votčině Romanovců, v obci Domnino a poté se ukrývali před pronásledováním polsko-litevských ozbrojených oddílů v klášteře svatého Ipatie poblíž Kostromy.

Car.

21. února 1613 byl šestnáctiletý Michail Fjodorovič zvolen Zemským soborem za cara. Když následujícího dne přibylo k Michailovi poselství bojarů se zprávou o zvolením carem, odmítl nejprve převzít trůn a teprve po šesti hodinách přesvědčování přijal carskou berlu. 2. května 1613 přibyl do Moskvy a 11. července 1613 byl korunován carem v Uspenském chrámu moskevského kremlu.  Na počátku vlády se musel především vypořádat s lupiči a bandami, řádícími po celé Rusi. Z důvodu nízkého věku nového cara v letech 1613–1619 de facto vládla jeho matka Marfa a její příbuzní z bojarského rodu Saltykovců, v letech 1619 až 1633 pak z polského zajetí se navrátivší otec – patriarcha Filaret, nositel titulu „Veliký Gosudar“. Roku 1625 Michail Fjodorovič přijal titul „Samovládce celé Rusi“. Za paralelního panování obou carů státní úředníci psali o "Vládci Caru" a "Nejsvětějším Patriarchovi moskevském a celé Rusi".

Manželství a potomci.

Za první Michailovu ženu byla roku vybrána 1616 Marie Chlopová, jež přijala jméno Anastázie. Z vůle Michailovy matky, ovlivněné intrikami zosnovanými rodinou Saltykových, byla s celou rodinou vzdálena od dvora a poslána na Ural. Michail pak dlouho vzdoroval ženitbě; odmítl otcem Filaretem vybranou litevsko princeznu, stejně jako neteř dánského krále Kristiána IV. Doroteu Augustu. Počátkem roku 1623 bylo vypraveno poselstvo ke švédskému králi s žádostí o ruku jeho příbuzné princezny Kateřiny, tento svatební plán však ztroskotal na podmínce, aby nevěsta přestoupila na pravoslaví. Nakonec se oženil na nátlak své matky až v září roku 1624; jeho ženou se stala Marie Vladimirovna Dolgorukovová (1608-1625), dcera Vladimira Dolgorukova (1569-1633), jejíž rod měl vazby na starou vládnoucí dynastii Rurikovců. Marie však ještě v průběhu svatebních oslav onemocněla a v lednu následujícího roku, několik měsíců po svatbě, zemřela. Jedna z teorií tvrdí, že byla otrávena, jiná, že carevna zemřela při (předčasném?) porodu; letopisy označily její smrt za boží trest za odvržení a urážku ničím se neprovinivší Marie Chlopové. V každém případě z tohoto krátkého manželství nevzešel žádný přeživší potomek.  Roku 1626 táhlo Michailovi na třicátý rok a byl bezdětný vdovec. Byla tedy uspořádána nová volba nevěsty, na kterou bylo přivezeno na šedesát krasavic ze šlechtických rodin. Michailovi se však zalíbila jedna ze služebných dívek, Jevdokija Lukjanovna Strešněvová, dcera meščovského dvořana a vzdálená příbuzná jedné z bojarských dcerek. Skromná svatba se uskutečnila 5. února roku 1626 v Moskvě, snoubence oddal sám patriarcha Filaret, otec ženicha. Michail uvedl nevěstu do kremelských komnat pouhé tři dny před svatbou v obavách, aby nepřátelé dívce neublížili, navíc ji doma střežili otec a bratři.  Jevdokija odmítla změnit si jméno na Anastázii, protože ani Anastázii Romanovně (první žena cara Ivana Hrozného), ani Marii Chlopové (první Michailova nevěsta) podle jejích slov «"toto jméno štěstí nepřineslo"». Byla vzdálená dvorským politickým bojům a intrikám. Rodinný život Michaila Fjodoroviče nakonec byl šťastný. Jevdokija mu porodila deset dětí – sedm dcer a tři syny, z nich se však dospělého věku dožily jen tři dcery a jediný syn, nejstarší Alexej, který nastoupil po svém otci na trůn. Žádná z dcer, které dosáhly dospělosti, se neprovdala.

Michail I. Fjodorovič Romanov rusky: "Михаи́л Фёдорович Рома́нов" (22. července 1596 – 23. července 1645) byl první ruský car z dynastie Romanovců (vládl od 24. března 1613). Zvolen carem byl Zemským soborem 7. února 1613, čímž se uzavřela kapitola ruských dějin zvaná smuta.  Syn bojara Fjodora Nikitiče Romanova (později moskevského patriarchy Filareta) a šlechtičny Xenie Ivanovny Romanovové (rozené Šestové, později si změnila jméno na Marfa) byl prasynovcem posledního ruského cara z moskevské větve dynastie Rurikovců, Fjodora I. (matka Fjodora I., Anastasija Romanovna, byla sestrou Michailova děda, Nikity Romanoviče Zacharjina); na tomto příbuzenství založili Romanovci své nároky na trůn.

Michael I (Russian: Михаи́л Фёдорович Рома́нов, "Mikhail Fyodorovich Romanov") () became the first Russian Tsar of the House of Romanov after the zemskiy sobor of 1613 elected him to rule the Tsardom of Russia. He was the son of Feodor Nikitich Romanov (later known as Patriarch Filaret) and of Xenia (later known as "the "great nun"" Martha). He was also a first cousin once removed of the last Rurikid Tsar Feodor I through his great-aunt Anastasia Romanovna, who was the mother of Feodor I, and through marriage, a great-nephew in-law with Tsar Ivan IV of Russia. His accession marked the end of the Time of Troubles. During his reign, Russia conquered most of Siberia, largely with the help of the Cossacks and the Stroganov family. Russia had extended to the Pacific Ocean by the end of Michael's reign.


Historie.

Na založení strany se podíleli vedle dělníků také studenti, akademičtí spisovatelé a novináři sympatizující s myšlenkami francouzské revoluce a marxistickou vizí antikolonialismu. V té době také používala krycí název "Libanonská lidová strana" z důvodu nátlaku ze strany francouzských koloniálních orgánů. V roce 1939 byla zakázána, nicméně v průběhu druhé světové války byla její činnost znovu povolena. Po určité období splynula se Syrskou komunistickou stranou.  Po vyhlášení nezávislosti Libanonu se neúspěšně zúčastnila parlamentních voleb. Roku 1948 byla znovu postavena mimo zákon. V padesátých letech zastávala zdrženlivý postoj k násirismu a arabskému socialismu, jelikož se obávala naprosté ztráty vlivu. V roce 1958 se zapojila do povstání proti prezidentu Šamúnovi. V roce 1965 rozhodlo vedení strany o vystoupení z izolace zapojením se do "Libanonského národního hnutí" ve spolupráci s Pokrokovou socialistickou stranou. Opětovné legalizace se dočkala roku 1970.  Začátkem sedmdesátých let zřídila dobře trénovanou milici, takzvanou Lidovou stráž. Ta se zapojila do bojů libanonské občanské války na straně převážně muslimských a palestinských sil, i když sama byla z velké části tvořena členy křesťanského původu. Proto bylo také v osmdesátých letech zavražděno mnoho komunistů islamistickým hnutím Tawhíd nebo Hizballáhem.  Ve volbách v roce 2005 strana získala určitý podíl voličských hlasů, kvůli volebnímu systému ale nezískala žádný mandát. Během druhé libanonské války v roce 2006 se postavila na odpor proti izraelské ofenzívě, aktivní byla především poblíž hraničních oblastí. Během bojů padlo údajně 12 komunistických milicionářů.

Organizace.

Libanonská komunistická strana je jednou z mála politických organizací v Libanonu sdružující členy a sympatizanty z rozdílných etnických a náboženských skupin. Nejsilnější pozice zastává na jihu země. Na obyvatelstvo se také snaží působit skrze zájmové spolky a organizace zahrnují Svaz libanonské demokratické mládeže, Výbor za ženská práva, Lidovou pomoc a Všeobecnou unii dělníků a zaměstnanců Libanonu.  Strana předpokládá počet členů zhruba na 5000.

Libanonská komunistická strana (arabsky "الـحـزب الشـيـوعـي اللبـنـانـي", francouzsky "Parti communiste libanais") je komunistická strana v Libanonu, kterou založil v říjnu roku 1924 intelektuál, novinář a spisovatel Joussef Ibrahim Jazbek. Jedná se o jednu z nejstarších libanonských politických stran.  Od svého založení byla několikrát úředně zakázána a stala se terčem útoků z mnoha stran kvůli její nejasné pozici v etnických a náboženských konfliktech.

The Lebanese Communist Party – LCP (, transliterated: ') or Parti communiste libanais (PCL) in French, is a communist party in Lebanon. It was founded in 1924 by the Lebanese intellectual, writer and reporter Youssef Ibrahim Yazbek and Fou'ad al-Shmeli, a tobacco worker from Bikfaya.