Historie.

Manufakturu s názvem "Spijker" založili v Hilversumu v roce 1880 bratři Jacobus a Hendrik-Jan Spijkerovi, kováři a stavitelé kočárů. Jejich úspěch jim v roce 1886 dovolil přesídlit do Amsterdamu. V roce 1898 koupili bratři vůz německé firmy Benz a již o rok později dostali povolení k sestavování vozů Benz v licenci pod obchodním názvem "Spijker-Benz". Pro tento účel postavili novou továrnu v Amsteldijku na místě bývalé usedlosti Trompenburg Cornelise Trompa. Firma nesla název "N.V. Industriële Maatschappij Trompenburg".  Začali se zabývat vývojem vlastního automobilu. Po skončení výroby vozů podobných Benzovým tak vznikl v roce 1900 první vlastní automobil "Spyker 5 H.P.". Šlo o vůz typu voiturette poháněný vzduchem chlazeným dvouválcovým motorem o výkonu 2 nebo 5 koní. Pokroková konstrukce užívala k pohonu zadní nápravy kardan, ozubené kolo a pastorek. S ohledem na mezinárodní trh ale bratři v roce 1903 změnili původní jméno firmy Spijker (hřebík) na „lépe znějící“ Spyker.  V zimě 1903/1904 představila firma na Pařížském autosalonu model Spyker 60 HP, původně navržený pro závod z Paříže do Madridu v létě 1903. Šlo o první vůz osazený šestiválcem a první automobil s jediným Ottovým motorem a trvalým pohonem všech kol na světě vůbec. Spyker 60 HP měl také brzdy na všech čtyřech kolech. Hendrik-Jan Spijker s ním v roce 1906, také díky pohonu na všechna kola, zaznamenal první úspěch v jízdě do z vrchu ve Velké Británii. Motor vozu měl objem 8686 cm³. Automobil je společně s dalšími vozy firmy vystaven v Louwmanově muzeu v Haagu.  Hendrik-Jan Spijker zahynul při nehodě parníku SS Berlin 21. února 1907. Po úpadku, reorganizaci a záchraně skupinou investorů výroba pokračovala, ale jeho bratr Jacobus se z firmy stáhl. V roce 1907 se Charles Goddard se sériovým vozem "14/18 HP Tourer" úspěšně účastnil závodu Peking-Paříž, kde dojel na druhém místě za vozem Itala knížete Borgheseho. Společnost vyráběla kromě osobních automobilů i speciální vozy jako ambulance nebo vozy taxislužby, ve spolupráci se Scotland Yardem navržené pro Londýn. Pro královnu Vilemínu vyrobila i automobil vybavený polohovatelnými sedačkami a vytápěním.  Už na začátku první světové války se trh s luxusními automobily v neutrálním Nizozemsku zhroutil a finančně vyčerpaná firma Spyker se pro diverzifikaci výroby spojila s výrobcem letadel "N.V. Aviation". Vznikla společnost "Nederlandsche Automobiel- en Vliegtuigfabriek „Trompenburg“". Ředitelem firmy byl nizozemský průkopník letectví Henri Wijnmalen. Z této doby pochází i logo firmy – paprskové kolo s vrtulí. V letech 1914 až 1918 bylo vyrobeno téměř 100 stíhacích letadel a kolem 200 leteckých motorů Spyker. Dodány byly předchůdci Nizozemského královského letectva, oddílu "Luchtvaartafdeeling" a Nizozemskému námořnímu letectvu. Brzy po válce se Spyker opět vrátil k výrobě automobilů. Vznikl model "Spyker C4", osazený motorem Maybach, navrženým Wilhelmem Maybachem. Od roku 1920 vyráběl Spyker kromě osobních automobilů také nákladní automobily a autobusy. Firma se svými vozy zaznamenala mnoho sportovních úspěchů a rekordů, měla rozsáhlý a ambiciózní program, inspirovaný Henri Wijnmalenem a Frederickem Koolhovenem, kteří tak soutěžili se svými přáteli z nově vzniklé společnosti KLM. Pro překonání rekordu vozu Rolls-Royce, který na trase z Londýna o Edinburghu a zpět, ujel při nonstop jízdě 24 000 kilometrů průměrnou rychlostí 32 km/h zahájil 27. listopadu 1920 vůz Spyker C4, pokřtěný „Tenax“, nonstop jízdu z Nijmegenu do města Sittard a zpět, vzdálenost byla 119,3 km. Čtyři řidiči s vozem Tenax během 36 dní ujeli vzdálenost 30 000 kilometrů průměrnou rychlostí 35 km/h. Poslední jízda, konaná 2. ledna 1921 proběhla za velkého zájmu diváků. Jak doba jízdy, tak i ujetá vzdálenost, byly novými světovými rekordy.  S vozem C4 zvítězil Hugo, baron van Pallandt v roce 1922 v závodě do vrchu v "La Turbie" u Monte Carla.  Přes všechny úspěchy a vynikající pověst značky (typ "C4" byl například ve Spojeném království označován jako „kontinentální Rolls-Royce“) byla v roce 1925 výroba automobilů kvůli nedostatku zakázek ukončena a 26. května 1926 společnost zanikla. Její majetek byl prodán v dražbě. Celkem bylo vyrobeno asi 1500 automobilů značky. Firma k nim vlastnila více než 100 patentů. v roce 1999 získali dva nizozemští obchodníci práva ke značce Spyker a založili novou společnost Spyker Cars, vyrábějící sportovní automobily.

Spyker [] byla nizozemská automobilka, založená v roce 1880, původně jako firma vyrábějící kočáry. Společnost zanikla v roce 1926.  Nejznámějším vozidlem firmy je takzvaný „Zlatý kočár“ (), používaný nizozemskou královskou rodinou. Zlatý kočár je užíván při jízdě z Královského paláce v Haagu do rytířského sálu (Ridderzaal) v Binnenhofu, kde má představitel královské rodiny každoročně projev při zahajovacím zasedání nizozemského parlamentu. Tento kočár dostala královna Vilemína darem od občanů Amsterdamu u příležitosti její intronizace v roce 1898.

Spyker or Spijker was a Dutch carriage, automobile and aircraft manufacturer, started in 1880 by blacksmiths Jacobus and Hendrik-Jan Spijker. Originally located in Hilversum, the company relocated to Trompenburg, Amsterdam in 1898.  In 1898 Spyker built the Golden Coach for state ceremonial use by the Dutch house of royals.  In 1903, the Spyker 60 HP race-car was the world's first F4 layout, four-wheel drive car, featuring the first application of a six-cylinder engine, as well as the first four-wheel braking system.  The 1919 C1 “Aerocoque” was one of the world's first cars with aerodynamically streamlined bodywork.


Život.

Augustino politické manželství bylo nešťastné. Augusta a Vilém spolu měli časté konflikty, což vedlo k agresivním střetům. V roce 1806 bylo Hesensko obsazeno Francií. Tou dobou byla Augusta s dětmi v Berlíně, a když Napoleonova armáda dorazila k Berlínu, musela zde Augusta kvůli svému těhotenství zůstat. Napoleon dal stráže kolem jejího domu a vydal rozkaz, že nesmí být zneklidněna. Hesensko i Prusko bylo obsazeno a rodina byla v Exilu, takže Augustě chyběly peníze, a tak po porodu požádala o setkání s Napoleonem. Objevila se před ním s novorozenětem v náruči a s jedním ze svých dětí za ruku a požádala ho o příspěvek. Napoleon jí ho udělil.  Po narození posledního dítěte v roce 1806 byl vztah mezi Augustou a Vilémem neoficiálně ukončen a v roce 1815 souhlasili s oddělením domácností. Auguata žila v paláci Schoenfeld, kde se stala proslulou salonistkou a centrem romantického "Schoenfelder-circle", kam patřil Ludwig Hassenpflug, Joseph von Radowitz bratři Grimmové, a Vilém žil v jiné rezidenci s Emilií Ortlöppovou. Augusta uzavřela svůj salon v roce 1823 a v letech 1826 až 1831 žila v Haagu, Koblenzi, Bonnu a Fuldě. Do Kasselu se vrátila v roce 1831. augusta byla považována za dovednou malířku.

Manželství a potomci.

13. února 1797 se Augusta v Berlíně provdala za prince Viléma Hesensko-Kasselského, nejstaršího syna lantkraběte Viléma IX. Hesensko-Kasselského. V roce 1803 bylo lantkrabství povýšeno na hesenské kurfiřtství a princ Vilém se stal v roce 1821 Vilémem II. Hesenským. Krátce po Augustině smrti se Vilém oženil se svou dlouhodobou milenkou, Emilií Ortlöppovou, hraběnkou z Reichenbach-Lessonitz, se kterou měl dalších osm dětí.  Augusta měla s Vilémem šest dětíː

Augusta Pruská (1. května 1780 Postupim – 19. února 1841 Kassel) byla německou salonistkou a hesenskou kurfiřtkou. Narodila se jako dcera Fridricha Viléma II. a jeho druhé manželky Frederiky Luisy Hesensko-Darmstadtské. Byla první manželkou Viléma II. Hesenského a talentovanou malířkou.

Princess Augusta of Prussia (Christine Friederike Auguste; 1 May 1780 – 19 February 1841) was a German salonist, painter, and Electress consort of Hesse by marriage to William II, Elector of Hesse. She was the third daughter and fifth child of Frederick William II of Prussia and Frederika Louisa of Hesse-Darmstadt.


Pozadí.

Technologie LTE byla navržena v roce 2004 japonským mobilním operátorem NTT DoCoMo a v roce 2009 byla přijata jako mezinárodní standard. Standardizace LTE dospěla do stavu, kdy změny ve specifikaci jsou omezeny na opravy chyb. První komerční služby byly spuštěny ve Švédsku a Norsku v prosinci 2009 a v roce 2010 ve Spojených státech a Japonsku. V roce 2010 byly ve světě uvedeny do provozu i další sítě LTE, jako přirozený vývoj několika 2G a 3G systémů, včetně Globálního systému pro mobilní komunikace (GSM) a univerzálního mobilního telekomunikačního systému (UMTS) v rodině 3GPP, jakož i CDMA2000 v rodině 3GPP2.  Práce 3GPP na definování nové technologie pro rádiové rozhraní 4G začalo v Release 9 studijní fází LTE-Advanced. První provedení sítí Long Term Evolution nesplňovalo požadavky pro 4G (nazývané také IMT Advanced definované Mezinárodní telekomunikační unií), ke kterým patří přenosová rychlost až 2 Gb/s, proto jsou označovány jako 3.9G (překonávající 3G, ale nedosahující požadavků pro 4G), ITU proto vyzvala k předložení kandidátních rádiových rozhraní Technologies (RITS) podle požadavků pro 4G v oběžníku 3GPP technical report (TR) 36.313, "Požadavky pro další vývoj E-UTRA (LTE-Advanced)." Tyto jsou založeny na požadavcích ITU pro 4G a na vlastní požadavky provozovatelů pokročilého LTE. K hlavním technických aspektům patří:  Podobně, "WiMAX 2 ', 802,16 m, byl schválen ITU jako Advanced rodiny IMT. WiMAX 2 je navržen tak, aby zpětně kompatibilní se zařízeními WiMAX 1. Většina dodavatelů nyní podporuje přeměnu "pre-4G", pre-pokročilých verzí a některých podpůrných softwarových aktualizací základnové stanice vybavení od 3G.  Průmysl mobilních komunikací a normalizační organizace proto začaly pracovat na přístupových technologiích 4G, jako je LTE Advanced. Na workshopu v dubnu 2008 v Číně 3GPP schválilo plány pro práci na Long Term Evolution (LTE). První sada specifikací byla schválena v červnu 2008. Kromě maximální rychlosti přenosu dat 1 Gb/s, který vyžaduje ITU-R, je také požadováno rychlejší přepínání způsoby napájení a zlepšený výkon na okraji buněk. Podrobné návrhy jsou studovány v rámci pracovních skupin.

Návrhy.

Cílem 3GPP LTE Advanced je dosáhnout a překonat požadavky IMT-Advanced. Technologie LTE Advanced by měla být slučitelná s zařízeními podle prvního vydání LTE, a měla by s nimi sdílet kmitočtová pásma. Ve studii proveditelnosti pro LTE Advanced 3GPP stanovila, že LTE Advanced budou splňovat požadavky na ITU-R pro 4G. Výsledky studie byly zveřejněny v technické zprávě 3GPP 36.912.  Jedním z důležitých požadavků LTE Advanced je schopnost využívat pokročilé topologie sítě; optimalizované heterogenní sítě kombinující makrobuňky s uzly s nízkým příkonem, jako jsou pikobuňky a femtobuňky a nové přenosové uzly. Dalším významný výkonnostní skok v bezdrátových sítích má využívat co nejvíce topologii, a přináší síť blíže k uživateli přidáváním mnoha uzlů s nízkým výkonem – LTE Advanced dále zlepšuje kapacitu a pokrytí, a zajišťuje uživatelské spravedlnost. LTE Advanced rovněž zavádí více nosných, aby bylo možné používat velmi širokého pásma se šířkou až 100 MHz pro velmi dosažení vysokých rychlostí přenosu dat.  Ve fázi výzkumu byly studovány mnoho návrhů jako kandidáti pro LTE Advanced (LTE-A) technologií. Tyto návrhy by mohly být rozděleny zhruba do:  V rámci vývoje systému mohou LTE-Advanced a WiMAX 2 používat až 8x8 MIMO a 128 QAM v sestupného směru. Příklad výkon: 100 MHz agregované šířky pásma, LTE-Advanced poskytuje téměř 3,3 Gbit ceny vrchol stahování na sektor základnové stanice za ideálních podmínek. Vyspělé síťové architektury v kombinaci s distribuovanými a spolupráce inteligentní anténní technologie poskytují několik roky plán obchodních vylepšení. Souhrn studie provedené v 3GPP lze nalézt v TR36.912.

Časový rámec a zavedení dodatečných funkcí.

Původní normalizační práce pro LTE-Advanced bylo provedeno jako součást 3GPP Release 10, který byl zmrazen v dubnu 2011. Pokusy byly založeny na zařízení pre-release. Hlavní dodavatelé podporují softwarové aktualizace na novější verze a pokračující zlepšování.  S cílem zlepšit kvalitu služeb pro uživatele v aktivní oblasti a na buněčných okrajích, heterogenní sítě (HetNet) jsou vytvořeny ze směsi makro-, pico- a FEMTO základnových stanic sloužících plochy odpovídající velikosti. Zmrazené v prosinci 2012, 3GPP Release 11 se zaměřuje na lepší podporu HetNet. Koordinovaná Multi-Point provoz (COMP) je klíčovým prvkem Release 11 s cílem podpořit takové síťové struktury. Zatímco uživatel umístěné na okraji buňky v homogenních sítí trpí snížením intenzity signálu skládaný interference sousední buňky, Comp navržen tak, aby použití sousední buňky také vysílat stejný signál jako obslužné buňky, zlepšení kvality služeb na obvodu obsluhující buňka. V přístroji Koexistence (IDC) je další téma zabývá funkcí Release 11. IDC jsou určeny ke zmírnění rušení v rámci uživatelského vybavení způsobené mezi LTE/LTE-A a různých jiných radiových subsystémů, jako je WiFi, Bluetooth a GPS přijímač. Další vylepšení pro MIMO například konfiguraci 4x4 pro uplink byly standardizovány.  Vyšší počet buněk v HetNet způsobuje, že uživatelské zařízení, které je v pohybu, mění obslužné buňky častěji. Probíhající práce na LTE-Advanced ve verzi 12, kromě jiných oblastech, se zaměřuje na řešení problémů, které přicházejí o tom, kdy uživatelé procházejí HetNet, jako je časté ruční do dalšího období mezi buňkami.

Zařízení.

V době svého uvedení na trh v roce 2007, LTE Advanced nebylo podloženo žádným smartphonem, ale pouze malým počtem směrovačů. První schopné smartphony se na trhu objevily ke konci roku 2013, avšak za ideálních podmínek dosahovaly rychlostí 200 Mbit/s až 500 Mbit/s. Telefony plně podporující 1 Gb/s byly k dispozici zkraje roku 2017.

LTE Advanced je norma pro mobilní komunikace a výrazné vylepšení standardu Long Term Evolution (LTE). Na konci roku 2009 byl formálně předložen jako kandidát na systém 4G ITU-T, který splňuje požadavky normy IMT-Advanced, a v březnu 2011 byl standardizován partnerským projektem 3. generace (3GPP) jako 3GPP Release 10.

LTE Advanced is a mobile communication standard and a major enhancement of the Long Term Evolution (LTE) standard. It was formally submitted as a candidate 4G to ITU-T in late 2009 as meeting the requirements of the IMT-Advanced standard, and was standardized by the 3rd Generation Partnership Project (3GPP) in March 2011 as 3GPP Release 10.  The LTE format was first proposed by NTT DoCoMo of Japan and has been adopted as the international standard. LTE standardization has matured to a state where changes in the specification are limited to corrections and bug fixes. The first commercial services were launched in Sweden and Norway in December 2009 followed by the United States and Japan in 2010. More LTE networks were deployed globally during 2010 as a natural evolution of several 2G and 3G systems, including Global system for mobile communications (GSM) and Universal Mobile Telecommunications System (UMTS) in the 3GPP family as well as CDMA2000 in the 3GPP2 family.  The work by 3GPP to define a 4G candidate radio interface technology started in Release 9 with the study phase for LTE-Advanced. Being described as a 3.9G (beyond 3G but pre-4G), the first release of LTE did not meet the requirements for 4G (also called IMT Advanced as defined by the International Telecommunication Union) such as peak data rates up to 1 Gb/s. The ITU has invited the submission of candidate Radio Interface Technologies (RITs) following their requirements in a circular letter, 3GPP Technical Report (TR) 36.913, "Requirements for Further Advancements for E-UTRA (LTE-Advanced)." These are based on ITU's requirements for 4G and on operators’ own requirements for advanced LTE. Major technical considerations include the following:  Likewise, 'WiMAX 2', 802.16m, has been approved by ITU as the IMT Advanced family. WiMAX 2 is designed to be backward compatible with WiMAX 1 devices. Most vendors now support conversion of 'pre-4G', pre-advanced versions and some support software upgrades of base station equipment from 3G.


Taxonomie.

Druh byl poprvé popsán roku 1858 nizozemským ichtyologem Pieterem Bleekerem jako "Carcharias (Prionodon) borneensis" v periodiku "Acta Societatis Regiae Scientiarum Indo-Neêrlandicae" podle 24cm jedince uloveného v oblasti Singkawang na západním pobřeží ostrova Borneo. Později byl žralok bornejský přeřazen do rodu "Carcharhinus", evoluční vztahy jsou nejisté.  Novozélandský ichtyolog Jack Garrick nedokázal druh roku 1982 přiřadit k žádnému jinému druhu z rodu, roku 1988 jej pak odborník na žraloky Leonard Compagno předběžně postavil vedle těchto osm druhů: žralok malabarský ("Carcharhinus dussumieri"), žralok queenslandský ("Carcharhinus fitzroyensis"), žralok polozubý ("Carcharhinus hemiodon"), žralok panamský ("Carcharhinus porosus"), žralok novoguinejský ("Carcharhinus macloti"), žralok malajský ("Carcharhinus sealei") a žralok západoaustralský ("Carcharhinus sorrah").

Výskyt.

Druh je znám podle mála záznamů, z nichž většina se datuje před rok 1937. Žralok bornejský obývá pobřeží Bornea (naposledy zde byl znovuobjeven v oblasti severozápadního Bornea v Sarawaku na začátku 21. století), podle historických záznamů možná i Číny. Roku 1895 byl pozorován v Boronganu na Filipínách a roku 1933 u pobřeží ostrova Jáva. Obě pozorování nelze ověřit a druh zde již nikdy nebyl spatřen.

Popis.

Žralok bornejský má štíhlé tělo, největší zaznamenaný exemplář měřil 65 cm. Prsní ploutve jsou krátké, špičaté a srpkovité, břišní ploutve jsou malé a trojúhelníkovité s rovnou zadní hranou. První hřbetní ploutev je velká a tvaru trojúhelníku, tupě zakončená, druhá malá a nízká. Asymetrická ocasní ploutev má dobře vyvinutý dolní lalok, horní lalok je delší a úzký. Čenich je špičatý s šikmými štěrbinovitými nozdrami a pěti páry žaberních štěrbin. Druh má 25 až 26 řad zubů v horní čelisti a 23 až 25 řad v čelisti spodní. Oči jsou velké, kruhovité, kryté mžurkou. Břidlicově šedé zbarvení směrem ke špičce hřbetní a ocasní ploutve tmavne. Spodní strana těla je bělavá.  Téměř všechny informace o chování druhu nejsou známy. Žralok bornejský se pravděpodobně živí kostnatými rybami. Je živorodý, jeden vrh činí 6 mláďat o délce 24 až 28 cm. Pohlavní dospělosti pravděpodobně dosahuje při velikosti pod 55 až 58 cm u samců a pod 61 až 65 cm u samic.

Ohrožení.

Mezinárodní svaz ochrany přírody považuje žraloka bornejského za ohrožený druh, nebezpečí představuje především rybolov. Otázka zachování je nejistá.

Žralok bornejský ("Carcharhinus borneensis", také "Carcharias borneensis") je ohrožený druh žraloka z čeledi modrounovití (Carcharhinidae) obývajícího pobřeží Bornea, případně Číny. Je znám podle mála záznamů, většina z nich se datuje před rok 1937.

The Borneo shark ("Carcharhinus borneensis") is a species of requiem shark, and part of the family Carcharhinidae. Extremely rare, it is known only from inshore waters around Mukah in northwestern Borneo, though it may once have been more widely distributed. A small, gray shark reaching in length, this species is the only member of its genus with a row of enlarged pores above the corners of its mouth. It has a slender body with a long, pointed snout and a low second dorsal fin placed posterior to the anal fin origin.  Almost nothing is known about the natural history of the Borneo shark. It is viviparous like other requiem sharks; the females bear litters of six pups, which are provisioned through gestation by a placental connection. The International Union for Conservation of Nature last assessed this species as Endangered, at which time it had not been seen since 1937. While an extant population has since been found, the Borneo shark continues to merit conservation concern given its highly limited range within heavily fished waters.


Historie.

Město Zvečan vzniklo nedaleko místní pevnosti, ze které zůstaly pouze trosky. Rozvíjelo se v úzké soutěsce okolo řeky Ibar především díky obchodním trasám, které směřovaly z území dnešního Sandžaku a centrálního Srbska do Kosova. První informace o městě a jeho významu pocházejí z 11. století. Poprvé je připomínáno v souvislosti s pohraničními střety mezi středověkým Srbskem a Byzantskou říší.  Ve Zvečanské pevnosti měli své královské sídlo Nemanjićové.  Rozvoj moderního města umožnila výstavba průmyslového komplexu Trepča. Díky tomu se tak město rozšířilo až ke Kosovské Mitrovici a sousedním vesnicím Donje Korilje a Veliko Rudare. Od roku 1926 až do začátku druhé světové války (v roce 1941) se zde také nacházela anglická čtvrť, kde žili odborníci, kteří průmyslový komplex řídili. V roce 1933 byla v Trepči otevřena škola. Po skončení války a příchodu komunistů k moci byl podnik Trepča znárodněn a Britové odešli. V roce 1953 byl vybudován ve městě Dělnický dům s kinem a tanečním sálem. Později zde vznikl i hotel, poliklinika, pošta a bazén. Větší investice do infrastruktury města však skončily na začátku 70. let, kdy se celé jugoslávské hospodářství ocitlo v krizi.

Kultura a školství.

Ve Zvečanu se nachází Vysoká škola technických odborných studií a od roku 2001 i Fakulta umění Univerzity v Prištině. Často se zde konají koncerty a aktivity scény Národního divadla, která byla rovněž po roce 1999 přemístěna z Prištiny. Obec má i vlastní muzeum.  V blízkosti města se nachází také středověký Klášter Banjska.

Doprava.

Zvečanem prochází hlavní silniční tahy z Kosovské Mitrovice do centrálního Srbska údolím řeky Ibar. Ve stejném směru je také vedena i železniční trať. Zvečan má své vlastní nádraží, které slouží pro osobní i nákladní dopravu.

Zvečan (v srbské cyrilici Звечан, albánsky Zveçan) je město na severu Kosova. V roce 2011 mělo podle sčítání lidu 1297 obyvatel. Opština Zvečan (tzn. samotné město s okolními vesnicemi) čítala 7341 obyvatel. Zvečan je obydlen převážně Srby. Město se nachází v údolí řeky Ibar, nedaleko od Kosovské Mitrovice.

Zvečan () or Zveçan (), is a town and municipality located in the Mitrovica District in Kosovo. As of 2015, it has a population of 16,650 inhabitants. It covers an area of , and consists of a town and 35 villages.  Zvečan is a part of North Kosovo, a region with an ethnic Serb majority that functions largely autonomously from the remainder of ethnic Albanian-majority Kosovo. After the 2013 Brussels Agreement, the municipality became part of the Community of Serb Municipalities.


Mládí.

Arnošt se narodil jako nejstarší syn Františka Sasko-Kobursko-Saalfeldského a Augusty Reuss Ebersdorf. Jeho mladší bratr Leopold byl později zvolen prvním králem Belgičanů.  10. května 1803 byl Arnošt prohlášen za dospělého, protože jeho otec vážně onemocněl, a on byl potřebný k účasti na vládě vévodství. Když jeho otec v roce 1806 zemřel, stal se Sasko-kobursko-saalfeldským vévodou jako Arnošt III. Nicméně nemohl okamžitě převzít formální vládu své země, protože vévodství bylo obsazeno Napoleonovým vojskem a bylo pod francouzskou správou. Následující rok, po Tylžském míru (1807) bylo Sasko-kobursko-saalfeldské vévodství opět spojeno a navráceno Arnoštovi. To se stalo díky ruskému tlaku, protože Arnoštova sestra Juliana byla manželkou bratra ruského cara.

Manželství a potomci.

3. července 1817 se Arnošt v Gothe oženil s Luisou Sasko-Gothajsko-Altenburskou. Měli spolu dvě dětiː  Manželství bylo nešťastné, protože manželé byli podobně promiskuitní. Jak řekl životopisec Lytton Strachey: „Vévodský dvůr nebyl znám přísnou morálkou; vévoda byl galantní muž a vévodkyně následovala manželova příkladu. Byly tam skandályː mluvilo se o jednom z dvorních komorníků, okouzlujícím a kultivovaném muži židovského původu. Nakonec mezi manželi došlo k oddělení a nakonec k rozvodu.“ Arnošt a Luisa se rozešli v roce a oficiální rozvod se uskutečnil 31. března 1826. Jakožto dědici Koburgu musely děti zůstat s otcem. Sedm měsíců po rozvodu, v říjnu 1826, se Luisa tajně provdala za jednoho ze svých milenců. Zemřela v roce 1831.  23. prosince 1832 se Arnošt v Coburgu oženil se svou neteří Marií Württemberskou, dcerou své sestry Antonie. Marie se tímto sňatkem stala nevlastní matkou svých bratranců. Děti s Arnoštem neměla.  Arnošt měl tři nemanželské dětiː

Úmrtí.

Arnošt zemřel 29. ledna 1844 a byl nejdříve pohřben v Morizkirche, později byl však přesunut do nově vybudovaného mauzolea "Friedhof am Glockenberg".

Arnošt I. Sasko-Kobursko-Gothajský (též Ernest I.; 2. ledna 1784 – 29. ledna 1844) byl posledním svrchovaným vévodou Sasko-Kobursko-Saalfeldska (jako Arnošt III.) a od roku 1826 prvním svrchovaným vévodou Sasko-Kobursko-Gothajska (jako Arnošt I.). Byl otcem prince Alberta, manžela britské královny Viktorie, a je tak praprapradědem královny Alžběty II. Bojoval proti Napoleonovi a prostřednictvím svých stavebních projektů a zřizováním dvorních divadel zanechal velkou stopu na svém sídelním městě, Coburgu.

Ernest I (; 2 January 178429 January 1844) was the last sovereign duke of Saxe-Coburg-Saalfeld (as Ernest III) and, from 1826, the first sovereign duke of Saxe-Coburg and Gotha (as Ernest I). He was the father of Albert, Prince Consort, who was the husband of Queen Victoria. Ernest fought against Napoleon Bonaparte, and through construction projects and the establishment of a court theatre, he left a strong imprint on his residence town, Coburg.


Život.

Studoval na Collegio San Giuseppe v Turíně a poté se vrhl na vojenskou kariéru. Roku 1893 ji ukončil a vrátil se do rodné obce Villar Perosa, kde se o dva roky později stal starostou (i jeho otec jím byl) a tuto funkci držel až do své smrti.  V roce 1898 se seznámil s hrabětem Emanuelem Cacheranem z Bricherasia, který hledal investora pro zamýšlenou výrobu motorových vozů. O rok později, 11. července 1899, společně založili firmu "Fabbrica Italiana di Automobili Torino". O rok později se Agnelli stal generálním ředitelem. Když Fiat vstoupil na milánskou burzu, Agnelli koupil všechny akcie. V roce 1920 se tak stal předsedou představenstva a jediným majitelem.  Za první světové války začal Agnelli spolupracovat s finančníkem Riccardo Gualinem. Založili spolu v USA dvě firmy přepravující americkou pomoc do Evropy. Obě firmy s koncem války padly, ale vydělaly oběma obchodníkům velké peníze. Po válce se tak Fiat stal ze třicáté největší italské firmy třetí největší a s pomocí vydělaných peněz se oba obchodníci pokusili ovládnout též banku Credito Italiano. To se jim nepodařilo, ale byli aspoň zvoleni do představenstva. Agnelli se rovněž stal viceprezidentem Gualinovy firmy SNIA, která se zaobírala výrobou umělých vláken. Spolu též získali třetinu ve společnosti Alfredo Frassati, vydavateli deníku "La Stampa". Agnelli se zapojil i do politiky, podporoval fašistické hnutí Benita Mussoliniho, který ho za to v roce 1923 jmenoval senátorem.  V roce 1926 se Agnelli a Gualino rozešli, když Agnelli nesouhlasil s Gualiniho investicí do francouzských automobilek.  Agnelli byl hlavním konstruktérem italského válečného průmyslu za druhé světové války. V dubnu 1945 ho revolucionáři sesadili z vedení firmy Fiat a on krátce na to zemřel. Rodina Agnelliů firmu znovu ovládla až roku 1966.

Giovanni Agnelli (13. srpna 1866, Villar Perosa – 16. prosince 1945, Turín) byl italský podnikatel, který v roce 1899 založil v Turíně automobilku Fiat. Byl též aktivním politikem.

Giovanni Agnelli (13 August 1866 – 16 December 1945) was an Italian businessman, who founded Fiat car manufacturing in 1899.


Produkce.

Poté, co se snaha filmovat v Číně nezdařila, byl projekt přebrán The Weinstein Company. Netflix natočil 10dílnou sérii za přibližně 90 milionů dolarů, což z ní dělá jednu z nejdražších televizních show na světě, konkrétně druhou po Hře o Trůny. Projekt byl oficiálně oznámen na Netflix v lednu 2014. Seriál byl točen v Itálii, Kazachstánu a v Pinewood Studios v Malajsii.  Kaskadér Ju Kun pracoval na show po boku soubojového choreografa Bretta Chana, ale se zmizením Letu MH370 Malaysia Airlines během pre-produkce se stal nezvěstným.  Během rozsáhlých příprav show její tvůrce John Fusco cestoval na koni po Hedvábné stezce a také překročil duny Ming Sha v západní Číně na velbloudovi. V Benátkách hledal a studoval poslední vůli a závěť Marca Pola. Zatímco někteří mongolští diváci a odborníci označily sérii jako "prošpikovanou historickými nepřesnostmi", jiní sérii chválili. Orgil Narangerel, který hrál Čingischána v dokumentárním filmu BBC uvedl, že je přesnější než předchozí zahraniční ztvárnění mongolské kultury.

Hudba.

Série představila hudbu mongolské kapely Altan Urag a Batzorig Vaanchig z Asia's Got Talent. Daniele Luppi složila hlavní téma, zatímco Peter Nashel a Eric V. Hachikian jsou skladatelů původních notových podkladů.

Přijetí.

První sezóna "Marco Polo" se setkala s negativními recenzemi od kritiků. Na Rotten Tomatoes měla první sezóna hodnocení 24%, na základě 33 recenzí, průměrné hodnocení 4,7/10. Na Metacritic měla první sezóna skóre 48 z 100 na základě 21 hodnocení kritiků, což znamená "smíšené recenze".  Dne 23. Března 2015, Prezident Mongolska Cachjagín Elbegdordž předal Johnu Fuscovi a týmu okolo seriálu ocenění, vyzdvihující kladné vyobrazení a globální prezentaci mongolských reálií. Fusco sám popsal seriál jako historickou fikci, na základě zdrojů benátského cestovatele Marca Pola.

Marco Polo je americký dramatický seriál inspirovaný prvními lety cestovatele Marca Pola na dvoře Kublaje, chána Mongolské říše a zakladatele dynastie Jüan (1271-1368). Seriál měl premiéru na serveru Netflix 12. prosince 2014. Autorem je John Fusco a vystupují v něm Lorenzo Richelmy v titulní roli a Benedict Wongem jako Kublaj-Chán. 7. ledna 2015 se společnost Netflix rozhodla pro objednání druhé řady s 10 epizodami, která měla premiéru 1. července 2016.  12. prosince 2016 Netflix oznámil, že po dvou sezónách ukončí produkci "Marca Pola". Zdroje "The Hollywood Reporter" tvrdí, že příčinou byla finanční ztráta Netflixu čítající 200 milionů dolarů.

Marco Polo is an American drama web television series inspired by Marco Polo's early years in the court of Kublai Khan, the Khagan of the Mongol Empire and the founder of the Yuan dynasty (1271–1368). The show premiered on Netflix on December 12, 2014. The series was written and created by John Fusco and stars Lorenzo Richelmy in the title role with Benedict Wong as Kublai Khan. The series was produced by The Weinstein Company. On January 7, 2015, "Marco Polo" was renewed by Netflix for a 10-episode second season, which premiered on July 1, 2016.  On December 12, 2016, Netflix announced they had canceled "Marco Polo" after two seasons. Sources told "The Hollywood Reporter" that the series' two seasons resulted in a $200 million loss for Netflix, and the decision to cancel the series was jointly taken by Netflix and The Weinstein Company.


Charakteristika.

Jedná se o velkého ptáka s černým opeřením, červenou hlavou a žlutým (u poddruhu "A. l. pupureicollis" fialovým) lalokem. Celková délka těla je 60-75 cm a rozpětí křídel okolo 85 cm. Tabon lesní je také charakteristický svým výrazným vějířovitým, zploštělým ocasem.  Lalok samce se během období rozmnožování zvětšuje a při běhu pohupuje ze strany na stranu. V průběhu období rozmnožování a hnízdění jsou jak lalok, tak hlava jasnější a zářivější. Spodní část těla je kropenatá díky bílému peří, které se stává výraznějším u starších jedinců. Tabon je neohrabaný letec a není schopen uletět dlouhé vzdálenosti. K létání se uchyluje, pouze hrouzí-li mu nebezpečí od predátorů nebo chce-li se skrýt na stromy během noci či veder přes den.  Taboni stavějí velká pozemní hnízda, jež připomínají hromadu a jsou vytvořena z listů a zeminy. Mohou být 1 až 1,5 metrů vysoká a až 4 metry široká. Vytváří je dominantní samec, kterého poté navštíví několik samiček za účelem páření a kladení vajec. Samec pracuje neúnavně, sbírá materiál z okolí a také odhání ostatní samce, kteří by s radostí získali jeho pozici. Toto úsilí ovšem postupně vede k vyčerpání a dominantní samec je poražen novým králem.  Vajíčka tabonů jsou velká (rozměry 90x45 mm) a mláďata jsou po vylíhnutí plně vyvinuta - mohou létat, jakmile jim po pár hodinách uschne peří. Inkubační teplota, ve které jsou vejce udržována, se pohybuje v rozmezí 33 až 35 °C. Za účelem jejího zkontrolování strčí tabon do hnízda svůj citlivý zobák. Inkubační teplota totiž ovlivňuje poměr narozených samců vůči samicím. Zatímco tento poměr je jedna ku jedné při teplotě 34 °C, více samců se líhne při nižší teplotě, při vyšší zase více samic. Je nejasné, zda rodiče používají rozdíly teplot za účelem manipulace pohlaví u svých potomků, kupříkladu při výběru hnízdiště. Tabon často hnízdí na stejném místě jako v minulých letech. Obvyklá snůška vajec čítá mezi 16 až 24 velkými bílými vejci, která jsou kladena od září do března. Někdy je možné najít až 50 vajíček, pocházejících od více samic, v jediném hnízdě. Vylíhlá mláďata se musí vyhrabat z hnízda a postarat se o sebe sama.  Vajíčka tabonů jsou oblíbenou potravou varanů, hadů, ale i dingů a psů a tvořila také významnou část stravy Aboridžinců. U varanů můžeme často pozorovat rány na ocase způsobeny zobákem tabona, který jej zuřivě odháněl od svého hnízda.  V situacích, kdy přijdou do styku s lidmi, nevykazují taboni téměř žádné náznaky strachu, a dokonce se často pokouší drze ukrást jídlo. Jsou schopni též zahnízdit v zahradách na předměstích, a když hledají materiál pro stavbu svého hnízda, často jej přinesou ve velkém množství ze sousedních zahrad.

Výskyt.

Tabon lesní obývá především deštné pralesy, můžeme jej ale nalézt i v sušších oblastech či na otevřených prostranstvích. V severní části místa výskytu je běžně pozorován ve vyšších nadmořských výškách, v zimních měsících se stěhuje do nižších poloh. Na jihu se vyskytuje jak v horách, tak v nížinách.  Dnes žije tabon běžně v městských oblastech, například na dvorcích v Brisbane nebo Sydney.

Populace.

V současné době je výskyt tabonů běžný, ale ve 30. letech minulého století byli téměř na pokraji vymření.

Potrava.

Taboni se živí hmyzem, semeny nebo spadeným ovocem, které objeví při prohrabování listí nebo rozbíjení shnilých větví za pomoci velkých nohou. Přestože většinu jídla získavají na zemi, jsou občas pozorováni při trhání ovoce přímo ze stromů.

Chov v zoo.

Tabon lesní nepatřil a nepatří k častým chovancům evropských zoologických zahrad. V červenci 2019 byl chován jen v 11 evropských zoo a ptačích parcích. Mezi nimi jsou také dvě české zoo:  Historicky v žádné další české ani slovenské zoo tento druh nebyl chován.

Chov v Zoo Praha.

Tabon lesní byl chován v Zoo Praha v průběhu historie několikrát. Bylo to konkrétně v letech 1964 až 1982 (příchod ze Zoo Frankfurt) a 1983 až 2002 (příchod ze Zoo Rotterdam). Současný chov započal v roce 2014 příjezdem samce, původem z Burger's Zoo v nizozemském Arnhemu. Ke konci roku 2018 byli chováni dva samci.  Tento druh byl v červenci 2019 k vidění v Australské voliéře v dolní části zoo mezi Dětskou zoo a restaurací Gaston. Stejnou voliéru dále obývají: korela chocholatá, traváček Bourkův (neoféma Bourkova) a papoušek zpěvavý.  Jde o jeden z druhů expozičního celku Darwinův kráter, který prezentuje faunu a floru Austrálie, zejména Tasmánie. Expozice umístěná v dolní části zoo byla dokončena v roce 2020.

Tabon lesní ("Alectura lathami") je hojně se vyskytující druh ptáka z čeledi tabonovitých (Megapodiidae), jenž žije ve východní Austrálii (od oblasti Far North Queensland až po region Illawarra v Novém Jižním Walesu). Můžeme jej nalézt také na Klokaním ostrově, ležícím na jih od Austrálie. Tabon lesní je největší dosud existující představitel čeledi Megapodiidae a jeden ze tří druhů obývajících Austrálii.

The Australian brushturkey or Australian brush-turkey or gweela ("Alectura lathami"), also frequently called the scrub turkey or bush turkey, is a common, widespread species of mound-building bird from the family Megapodiidae found in eastern Australia from Far North Queensland to Eurobodalla on the south coast of New South Wales. The Australian brushturkey has also been introduced to Kangaroo Island in South Australia. It is the largest extant representative of the family Megapodiidae, and is one of three species to inhabit Australia.  Despite its name and their superficial similarities, the bird is not closely related to American turkeys, nor to the Australian bustard, which is also known as the bush turkey. Its closest relatives are the wattled brushturkey, Waigeo brushturkey, and malleefowl.


Obživa a životní prostředí.

Korowajové se dokázali přizpůsobit těžce prostupnému deštnému pralesu na Papui, kde dnes bez problémů žijí. Ačkoliv u nich díky prostředí převládá lov různých hadů, korýšů, ryb a zejména kasuárů, dokážou se tito domorodí lidé uživit i pěstováním např. sladkých brambor, banánovníků a ořechů sukumu (druh chlebovníku). Přesto se za základní potravinu Korowajů považuje mouka ságo, kterou získávají zpracováním dužiny vnitřku ságové palmy. Tuto mouku poté na pánvi nad ohněm dokáží upravit na výživnou moučnou placku. Na některých slavnostech se dokonce porazí a zkonzumuje základní měnová jednotka na Papui, prase.

Bydlení a oděv.

Stromoví lidé, jak již sám název napovídá, žijí vysoko v korunách stromů deštného pralesa. Staví si totiž tzv. stromové domy obdélníkového tvaru se sedlovou střechou, které jsou umístěné na jednom z mohutných stromů. Další stromy v okolí jsou pokáceny a na jejich místě Korowajové pěstují různé plodiny a chovají dobytek. Tyto domy jsou přibližně 4 m široké a 10 m dlouhé, ale výška, ve které jsou umístěny, se liší. Výška se pohybuje mezi 12 – 40m. Jedinou přístupovou cestou k takovému domu jsou tenké svislé tyče se záseky představující žebřík. Tyto tyče jsou rozděleny na horní a dolní část, neboť dolní část se na noc zatahuje do domu kvůli případným protivníkům. Takovýto dům má konstrukci z větví, podlahy a stěny jsou z kůry ságové palmy a střecha je z listů ságové palmy. Obývá ho přibližně 10 lidí. Odění Korowajů je velmi prosté. Muži nosí pouze kus listu jako takovou špulku, který nosí na předkožce, neboť si penis zastrkují do šourku. Ženy nosí sukénky z provázků upletených z vláken ságové palmy. Obě pohlaví se zdobí tím, že si nosem prostrčí štíhlé zvířecí kosti či brka ptáků.

Společenské uspořádání.

Stromoví lidé nežijí v kmenech. Kmen pro ně představuje rodina, která obývá jeden stromový dům. Tyto domy od sebe bývají totiž vzdáleny mnohdy celý den chůze deštným pralesem. Dá se zde mluvit o jasném patriarchátu, neboť muži – lovci, jsou ti nejvíce vážení a ženy jsou jim naprosto oddané. Důkazem je i rozdělení stromového domu na dvě části: mužskou a ženskou. Korowajové žijí výhradně bez citů a velkých emocí, takže je u nich těžko viditelná velká bolest či láska. Ženy rodí děti a působí pro muže něco jako nosičky, neboť ho musí, pokud jde na delší výpravu, následovat a nosí mu vše potřebné, mnohdy ulovenou kořist. Mladí Korowajové jsou vychováváni všemu potřebnému již od útlého věku, zejména lovu a pěstování potravy, ale mezi nejzákladnější dovednost se považuje umění vylézt po tyčích do stromového obydlí.

Duchovní život.

Náboženství Korowajů se vztahuje zejména k uctívání duchů svých padlých předků. Minimálně jednou za život by měli uspořádat ságovou slavnost, skrz kterou si chtějí zajistit u duchů prosperitu a plodnost. Ve velmi těžkých časech, které mohou přijít hlavně z důvodu nedostatku potravy, neváhají obětovat to nejcennější co mají, tedy prase, aby časy útrap již skončily. S ohledem na smrt a posmrtný život Korowajové věří v existenci reinkarnace. Věří, že kdokoliv dříve zemřel, se může do svého kmene vrátit v podobě nově narozeného dítěte, a i proto své mrtvé rodinné příslušníky pohřbívají.

Tradice a rituály.

Mezi tradici u Korowajů se dá považovat samotná stavba stromových domů. Znamená to pro ně totiž únik od zkažené země, kde by byli v nebezpečí před různými živočichy a hlavně nemocemi. Za další tradici můžeme brát odvěké nepřátelství se sousedními kmeny Kombajů, se kterými již od pradávna vedli nelítostné boje na život a na smrt. Za korowajský rituál se považuje výroba dřevěných dýmek, které jsou pro muže příjemné zpestření a strávení volného času, nebo se používají také za účelem smíření mezi dvěma znepřátelenými lidmi, nebo klidně celými kmeny.

Zajímavost.

Za velmi zajímavou věc se dá považovat linie hluboko na Korowajském území tzv. Pacification line. Za touto linií žijí opravdoví Korowajští domorodci, kteří ještě v životě nepřišli do styku s civilizací. To, že tento svůj styl života nehodlají měnit, napovídá i surové použití zbraní proti případným turistům či vědcům, kteří se s nimi snaží přijít do styku.

Korowajové (neboli stromoví lidé) jsou negroidní kmeny rozmístěné po centrální vysočině Irianu, která se nachází na západě ostrova Papua Nová Guinea. V dnešní době jich na tomto území žije v odhadu kolem 3000. Tyto kmeny jsou zajímavé svojí primitivností, neboť se znalostmi přibližně z doby kamenné dokázali přežít až do dnešní doby a ubránit se vnějším vlivům pokroku.

The Korowai, also called the Kolufo, are the people who live in South eastern West Papua in the Indonesian province of Papua, close to the border with Papua New Guinea. They number about 3,000.  According to "The Daily Telegraph", "Until the late 1970s, when anthropologists embarked on a study of the tribe, the Korowai were unaware of the existence of any peoples other than themselves".


Výskyt.

Želva paprsčitá žije na ostrově Madagaskar, jedná se o zdejšího endemita. Obývá jižní a jihozápadní část ostrova 50 až 100 km od pobřeží. Vysazena byla také na ostrov Réunion. Žije v porostech složených z rostlin "Didiereaceae" a "Euphorbia" v oblastech s nepravidelnými dešti o hustotě populace 5 000−20 000 želv na km.

Popis.

Želva paprsčitá váží okolo 16 kg a její široce klenutý karapax měří 40 cm, přičemž u samic dosahuje velikosti asi 24,2 až 35,6 cm a u samců 28,5 až 39,5 cm. Hlava má tupý tvar, samci vlastní delší ocas než samice a jejich spodní část těla, takzvaný plastron, je na zadní části těla více vykrojen. Druh je považován za jednu z nejkrásnějších želv, z každé části tmavě zabarveného krunýře vycházejí světlé linky, které vytvářejí tvar hvězdy. Končetiny s hlavou mají pak zbarvení žlutavé. Záměna může nastat se želvou hvězdnatou ("Geochelone elegans"), ta má však barevný vzor méně propracovaný a odlišná je rovněž stavba karapaxu.

Chování.

Tento druh je býložravý, dle studie z roku 2011 se želva paprsčitá živí nejčastěji listy, zbytek jídelníčku tvoří květy a ovoce, oblíbené jsou kaktusy opuncie ("Opuntia"). V období dešťů pijí vodu zachycenou na kamenech. V období rozmnožování mezi sebou samci želv bojují. Po spáření naklade samice na konci období dešťů do hnízda vykopaného v zemi 3 až 12 vajíček. Za deset měsíců, v dalším období dešťů, se začnou líhnout malá (32 až 40 mm) mláďata se zaobleným krunýřem. Mají černé až šedobílé zbarvení. Pohlavní dospělosti je dosaženo u samců jakmile dosáhnou velikosti 30 cm. Druh pak může žít i přes 100 let.

Ohrožení.

Populace želv paprsčitých má klesající tendenci, nebezpečí představuje například lov želv z volné přírody, na Madagaskaru je ročně místními obyvateli uloveno asi 45 000 těchto želv, jejich maso je používáno především o Vánocích a Velikonocích, lovena je rovněž pašeráky z Asie. Další nebezpečí představuje ztráta přirozeného prostředí, během let 2000−2010 pokleslo o 51−80 %. Lesy jsou káceny kvůli zisku zemědělské půdy a těžbě dřeva, mimoto se v oblastech jejího výskytu šíří invazní rostliny. The Population and Habitat Viability Assessment v roce 2005 uvedl, že bez rychlých ochranných kroků vyhyne do 45 let.  Mezinárodní svaz ochrany přírody zařadil želvu paprsčitou mezi kriticky ohrožené druhy, od roku 1975 je zařazena do druhé přílohy Úmluvy o mezinárodním obchodu s ohroženými druhy volně žijících živočichů a rostlin a chráněn madagaskarskými právy. Vyskytuje se ve čtyřech národních parcích.

Chov v zoo.

Želva paprsčitá je chována ve čtyřech českých zoo:  Na Slovensku pak v Zoo Bojnice.

Želva paprsčitá ("Astrochelys radiata") je druh želvy patřící do čeledi testudovití ("Testudinidae") a rodu želva ("Astrochelys"). Popsal ji George Shaw roku 1802.

The radiated tortoise ("Astrochelys radiata") is a species in the family Testudinidae. Although this species is native to and most abundant in southern Madagascar, it can also be found in the rest of this island, and has been introduced to the islands of Réunion and Mauritius. It is a very long-lived species, with recorded lifespans of at least 188 years. These tortoises are classified as critically endangered by the IUCN, mainly because of the destruction of their habitat and because of poaching.


Výskyt.

Nosáli bělohubí obývají zalesněná území Amerik. Vyskytují se od hladiny moře až po nadmořskou výšku 3000 metrů, od jihu Arizony a Nového Mexika, přes Mexiko a střední Ameriku až po severozápadní Kolumbii. Jižněji, tj. na jihu Kolumbie a Ekvádoru, se vyskytuje příbuzný druh nosála zvaný nosál červený.  Nosáli z mexického ostrova Cozumel byli dříve považováni za samostatný druh, dnes je ale pokládán za poddruh nosála bělohubého. Tento poddruh ("Nasua narica nelsoni") je o trochu menší než nosál bělohubý ze sousední pevniny, když se ovšem jeho velikost srovná s nosály žijícími na jiných místech, rozdíly jsou nepatrné. Nízká míra dalších odlišností také podporuje teorii, že se v případě tohoto nosála jedná spíše o poddruh než o samostatný druh.  Kromě výše popsaných oblastí se nosálové bělohubí vyskytují i v americkém státě Florida, kam byli v minulosti nejspíše dovezeni. Neví se, kdy přesně k tomu došlo, ovšem jeden z exemplářů z Floridského muzea historie přírody pochází z roku 1928. Jednalo se o jedince, který unikl ze zajetí. Jsou dokumentovány i pozdější případy nosálů bělohubých, kteří takto unikli. Od 70. let 20. století byli na Floridě ve volné přírodě spatřeni již několikrát a bylo nalezeno několik jedinců různého věku. Tato pozorování pocházejí z poměrně široké oblasti na jihu Floridy, a je tedy možné, že se nosáli bělohubí mezi sebou páří a jejich populace se rozrůstá.

Potrava, predace.

Jedná se o všežravce, kteří dávají přednost malým obratlovcům, ovoci, mršinám, hmyzu a vajíčkům. Bez potíží šplhají na stromy, kde jim k udržení rovnováhy pomáhá dlouhý ocas, přesto ale častěji hledají potravu na zemi. Nosáli se lehce adaptují na přítomnost člověka; stejně jako mývalové rabují v kempech odpadkové koše. Snadno mohou být ochočeni a na základě vědeckých experimentů bylo dokázáno, že jsou poměrně inteligentní.  Často je loví hroznýši, dravci, kočkovité šelmy a tayry (jihoamerické lasicovité šelmy).

Chování.

Zatímco mýval a fret kočičí jsou noční živočichové, nosál bělohubý bývá aktivní přes den. Přes noc se uchyluje na stromy a za svítání slézá dolů, aby zahájil pátrání po potravě. Je to ovšem velmi přizpůsobivý živočich, takže se může stát aktivnějším v noci – především v oblastech, kde je loven lidmi nebo kde naopak prohledává lidská obydlí, aby si obstaral potravu.  Dospělí samci jsou samotářští, kdežto samice a sexuálně nevyvinutí samci se sdružují do skupin. Ke komunikaci využívají různé zvukové signály a tráví čas mimo jiné česáním dalších členů skupiny pomocí drápků a zubů. Když se dospělí jedinci vydají hledat potravu, zůstávají mláďata s párem chův, podobně jako je tomu u surikat. Mladí samci, a občas i samice, mají tendenci se mezi sebou hravě prát. Mezi nosály mohou vyvstat menší konflikty o potravu.

Chov v zoo.

Nosál bělohubý byl v srpnu 2019 chován ve 25 evropských zoo. Přestože se svého času jednalo o poměrně častý druh, později jeho stavy klesaly a v roce 2016 bylo v celé Evropě chováno jen 40 jedinců. Od té doby se počet těchto nosálů opět zvýšil. V Česku byli ke konci roku 2018 chováni ve třech zoo:

Chov v Zoo Praha.

První nosál bělohubý se do Zoo Praha dostal v roce 1960 pravděpodobně ze zoo v Paříži. Chov trval až do listopadu 1989, kdy uhynul poslední jedinec. Za tuto dobu přišlo na svět přes 20 mláďat. K obnovení chovu došlo v roce 2016. Dvě samice byly dovezeny ze Zoo Magdeburg v Německu, kde se o rok dříve narodily. Na konci roku 2018 byl chován jeden samec a jedna samice.  Výběh tohoto druhu se nachází v horní části zoo naproti výběh antilop vraných. Expozice vznikla v roce 2002 a původně byla určena pro nosály červené.

Nosál bělohubý ("Nasua narica") je druh nosála z čeledi medvídkovitých. Průměrná váha tohoto savce se pohybuje mezi 4 až 6 kg. Samice, výrazně menší než samci, váží někdy pouhých 2,5 kg, zatímco váha samce se může vyšplhat až k 12,2 kg. Celková délka je okolo 110 cm, z čehož polovinu tvoří ocas.

The white-nosed coati ("Nasua narica"), also known as the coatimundi (), is a species of coati and a member of the family Procyonidae (raccoons and their relatives). Local Spanish names for the species include pizote, antoon, and tejón, depending upon the region. It weighs about . However, males are much larger than females: small females can weigh as little as , while large males can weigh as much as . On average, the nose-to-tail length of the species is about with about half of that being the tail length.


Život.

Filipína se narodila jako dcera Fridricha Viléma I. a jeho manželky Žofie Dorotey Hannoverské.  2. července 1733 se v Berlíně provdala za Karla Brunšvicko-Wolfenbüttelského nejstaršího syna Ferdinanda Albrechta II. Brunšvicko-Wolfenbüttelského. Karel se stal po otcově smrti v roce 1735 vévodou.  Dvojitá sňatková aliance mezi Brunšvickem a Pruskem uskutečněná Filipíninou svatbou s Karlem a svatbou jejího bratra Fridricha s Karlovou sestrou Alžbětou Kristýnou, vedla k trvalé alianci nejdůležitějších severoněmeckých protestantských rodů Pruska a Brunšvicka. Rodinné vazby těchto dvou dynastií zapříčinily brunšvicko-pruské spojenectví v Sedmileté válce.  Filipína byla popisována jako jemná a vysoce vzdělaná žena osvícení. Nezávisle pracovala na výtažku z filozofických spisů Christiana Wolffa ve francouzštině. Vévodkyně sledovala, částečně díky vlivu vévodského poradce Johanna Friedricha Wilhelma Jerusalema, velmi důkladně německý intelektuální život. Ocenila básníka Salomona Gessnera a udržovala osobní vztah s Friedrichem Gottliebem Klopstockem. Dramatik Lessing také patřil do jejího kruhu.  Ke svému dvoru přitahovala učence a literáty. Brunšvický dvůr se každoročně účastnil několika operních představení.  Svého syna Karla vychovávala k úctě k jejímu bratrovi, Fridrichu Pruskému, dala mu humanistické vzdělání a jedním z jeho učitelů byl Abbé Jerusalem. Poslala ho také na velkou cestu s archeologem Winckelmannem aby mu dělal společníka.  V roce 1773 byl Filipínin manžel Karel I. donucen k ustanovení svého syna regentem. V roce 1780 Karel I. zemřel a syn se stal vévodou.  Švédská princezna Hedvika Šlesvicko-Holštýnsko-Gottorpská ji a její rodinu popsala při své návštěvě v srpnu 1799 taktoː  Filipína Šarlota zanechala wolfenbüttelské knihovně 4000 svazků z vlastní sbírky.

Filipína Šarlota Pruská (13. března 1716, Berlín - 17. února 1801, Braunschweig) byla sňatkem s Karlem I. Brunšvicko-Wolfenbüttelským brunšvicko-wolfenbüttelskou vévodkyní a známou německou intelektuálkou.

Princess Philippine Charlotte of Prussia () (13 March 1716, in Berlin – 17 February 1801, in Brunswick) was a Duchess consort of Brunswick-Wolfenbüttel by marriage to Charles I of Brunswick-Wolfenbüttel and a known intellectual in contemporary Germany. She is listed as a female composer as she is thought to have written marches and other music.


Duchess Anna Amalia of Brunswick-Wolfenbüttel

Rodina.

Narodila se ve Wolfenbüttelu jako dcera Karla I. Brunšvicko-Wolfenbüttelského a princezny Filipíny Šarloty Pruské. Jejími prarodiči z matčiny strany byli pruský král Fridrich Vilém I. a dcera britského krále Žofie Dorotea Hannoverská.

Manželství.

16. března 1756 se Anna Amálie v Braunschweigu provdala za Arnošta Augusta II. Sasko-Výmarsko-Eisenašského. Arnošt August zemřel v roce 1758 a zanechal po sobě nezletilého nástupce, jejich staršího syna Karla Augusta.

Regentství.

Během nezletilosti Karla Augusta vládla jeho matka Anna Amálie. Přesto, že právě probíhala Sedmiletá válka, podařilo se jí zlepšit postavení vévodství. Když Karel August v roce 1775 dosáhl plnoletosti, sama odešla z politické scény.

Kulturní role.

Jako patronka umění a literatury přitahovala do Výmaru mnohé významné muže z Německa, včetně Johanna Gottfrieda Herdera, Johanna Wolfganga von Goethe, Friedricha Schillera a divadelní společnost Abela Seylera. Když se Anně Amálii podařilo podmanit si Seylerovu společnost, byl to "extrémně šťastný tah. Seylerova společnost byla v té době nejlepší německou divadelní společností." Amalia von Helvig byla později také součástí jejího dvora. Jako vychovatele pro své syny si najala Christopha Martina Wielanda, básníka a překladatele děl Williama Shakespeara. Založila také Knihovnu Vévodkyně Anny Amálie. Vévodkyně byla oceněna v Goetheově díle pod názvem "Zum Andenken der Fürstin Anna-Amalia."  Anna Amálie byla vynikající skladatelkou. Mezi její významné práce patří symfonie pro dva hoboje, dvě flétny, dvoje housle a kontrabas (1765), tripartitní oratorium (1768), opera zvaná Erwin und Elmire (1776), založená na Goetheově textu, a divertimento pro klavír, klarinet, violu a violoncello (kolem 1780).

Anna Amálie Brunšvicko-Wolfenbüttelská (24. října 1739 – 10. dubna 1807) byla německá princezna a hudební skladatelka. Sňatkem se stala sasko-výmarsko-eisenašskou vévodkyní a v letech 1758 až 1775 byla také sasko-výmarskou a sasko-eisenašskou regentkou. Svůj dvůr a jeho okolí přeměnila na nejvlivnější kulturní centrum Německa.

Anna Amalia of Brunswick-Wolfenbüttel (24 October 173910 April 1807), was a German princess and composer. She became the duchess of Saxe-Weimar-Eisenach, by marriage, and was also regent of the states of Saxe-Weimar and Saxe-Eisenach from 1758 to 1775. She transformed her court and its surrounding into the most influential cultural center of Germany.


Turbiditní sekvence.

Výskyt opakujících se vrstev slepenců, pískovců a jílovců v hlubinných sedimentech byl dlouho pro geology nejasný. Střídání hlubinných jílovců, případně břidlic se slepenci a pískovci, které byly prokazatelně mělkovodního původu se vysvětloval různě. Nejčastěji jako výkyvy výšky vodní hladiny.  Arnold H. Bouma, který studoval hlubokovodní sedimenty, vysvětlil zjemňování velikosti zrn klastických sedimentů od slepenců ve spodní části sekvence, přes pískovce, prachovce až po jílovce, tak že tuto zákonitou posloupnost spojil s jednorázovým působením turbiditního proudu, který smyl sedimenty šelfu na svah a do hlubších částí oceánu. Jeden proud tedy všeobecně představuje jednu sekvenci rozdělenou v ideálním případě na 5 intervalů (A až D). Proudy obvykle leží nad sebou a představují mnohokrát se opakující sledy těchto sekvencí nebo jejich částí.  Začíná se erozním kontaktem, kdy síla proudu nedovoluje sedimentaci ale naopak na své cestě do nižších částí pánve eroduje podložní nezpevněný sediment. Nad erozivním kontaktem se nachází interval postupně zesilujícího sedimentu představujícího nejprve štěrk v písečné základní hmotě, který přechází do masivních většinou hrubozrnných pískovců. Ten je označován jako masivní, paralelně zvrstvený interval T. Jde o nejtěžší částice, které z nesené suspenze vypadly jako první. Nad ním se nachází interval střednězrnného rovnoběžně zvrstveného pískovce – tzv. paralelně zvrstvený interval T. Přechod mezi intervaly je postupný. Následně, při zpomalení proudu dochází k usazování šikmo zvrstveného pískovce, nejčastěji s čeřinami. Přítomné konvolutní zvrstvení je důsledkem postsedimentární deformace. Interval se označuje jako T. Po vypadnutí těžších zrn delší dobu sedimentuje interval laminovaného prachu až jílu, tvořícího nejdéle se pohybující část turbiditního proudu. Označuje se jako T. Závěrečnou část sekvence tvoří kalový horizont jílu bez makroskopických textur. Tento pelitový (částice do velikosti pod 0,002 mm) interval je označován T. Sekvenci může ukončit interval hemipelagických jílovců, které se usazovaly na mořském dně v době klidu. Vzhledem k pomalé míře sedimentace v hlubinných oblastech tento interval představuje delší dobu, jeho tloušťka je však ve srovnání s turbidity menší.  Turbiditní sekvence může být mocná několik decimetrů až 1 – 2 metry.  Ne vždy musí být v turbiditním proudu vyvinut celý sled intervalů. Mladší proudy totiž mohou erodovat svrchní část podložního proudu. Sekvence se rovněž liší svou tloušťkou vzhledem ke svému postavení v rámci tělesa sesuvu. Sekvence představující sedimenty z blízkosti centra proudu (proximálně) mají převahu hrubozrnného materiálu, zatímco sekvence z okrajové části jsou tvořeny hlavně jemnozrnným jílem a břidlicemi.

Vznik.

Turbidity vznikají usazováním z hustých proudů. Při sedimentaci v řekách, ukládá proud vody částice v důsledku zvyšování tření (tzv. trakční proudy), kde hlavním činitelem je rychlost proudu. U turbiditních proudů (hustých proudů) hraje významnou roli i nasycení proudu suspenzí, které je vyvoláno zvířením kapaliny. Takový proud může nabýt hustotu řídké kaše. Menší rozdíl hustoty kapaliny a materiálu má za následek, že takový proud může nést mnohem těžší částice.  Takové podmínky mohou nastat nejen v mořském prostředí, kde jsou turbidity nejčastěji. Podobným mechanismem se řídí i lahary, bahnotoky a pyroklastické proudy, které v určitém stadiu zanechávají sedimenty podobné turbiditům. Turbiditům jsou podobné mnohé další podmořské sesuvy a události jako jsou například tempestity, projevy ničivých bouří, které se však nikdy na rozdíl od turbiditů neopakují ve vrstevnatém sledu.  Fluxoturbidit (jiné názvy jsou proximální turbidit, megaturbidit, seismoturbidit, vysokohustotní turbidit) je hrubozrnný druh turbiditu. Velmi často se nejedná o skutečné uloženiny turbiditních proudů ale o výsledky podmořských sesuvů, úlomkotoků a bahnotoků, takže tento termín není zcela nejvhodnější. Tyto hrubozrnné turbidity většinou nemají dobře vyvinuté gradační zvrstvení. Sedimentují blíže ke zdroji, blízko podmořských kaňonů nebo velmi často přímo v nich.

Tektonická pozice.

Horniny turbiditních proudů umožňují na základě svého výskytu předpokládat blízkost výše položené zdrojové oblasti, kde se delší dobu mohly akumulovat sedimenty, které byly později turbiditními proudy přemístěny do nižší části sedimentační pánve. Směry jejich proudění lze měřit. Úlomky, které proudy nesly, totiž na mnoha místech poškrábaly dno a odlitky výplně těchto rýh lze nalézt na spodní straně pískových lavic. Tyto sedimentární textury se označují jako hieroglyfy.  V jezerech mohou být sedimenty turbiditové povahy významným důkazem opakování sesuvů a zemětřesení, které je způsobily. Jejich datace v kvartérních sedimentech je možné pomocí stratigrafických metod počítáním varvitových vrstev.

Ekonomický význam.

Turbiditní proudy flyšových pásem tethydní oblasti jsou známy výskytem ložisek stratiformních rud cínu (scheelit), ale i pelosideritů, která jsou vázána na exhalační ložiska. V Alpách se takové ložisko nachází u Erzbergu, pelosiderity jsou známy z oblasti Českého Těšína a Nového Jičína. V jednom z největších současných dolů na cín ve Felbertalu, se těží mineralizace tohoto typu.  Litifikované akumulace turbiditů mohou být vhodnými pastmi na uhlovodíky jako je ropa a zemní plyn. Turbiditní sedimenty často tvoří výplň předobloukových pánví. Známy jsou jejich výskyty v Apeninách, Pyrenejích, Západních Alpách i Karpatech. Menší výskyty ropy vázané na turbidity jsou známy i ze Slovenska, zejména z okolí Korni na Kysuci, nebo z okolí Bradlového pásma na východním Slovensku. V ČR se tyto akumulace vyskytují na bázi neogenních sedimentů čelní předhlubně v oblasti Ždánického lesa, Kostelan a Dolních Dunajovic.

Turbidit je sled usazených hornin, který vznikl působením opakujících se turbiditních proudů, tedy podmořských sesuvů, které nesly suspenzi klastických sedimentů.  Protože se největší částice nesené proudem usadí nejdříve a nejmenší a nejlehčí naopak nakonec, jsou turbidity tvořeny typickou sekvencí gradačního zvrstvení sedimentů s hrubozrnnými naspodu a jemnozrnnými částicemi ve svrchní části. Turbidity jsou nejběžnější pro klastické sedimenty, ale nevznikají výhradně v nich, známy jsou například i z karbonátových hornin (tzv. kalciturbidity).  Termín jako první použil nizozemský geolog P. H. Kuenen v roce 1957. Popis sledu turbiditů popsal ve své práci roce 1962 Arnold Bouma. Pro sled vrstev typický pro turbidity se vžilo označení Boumova sekvence. Později se ukázalo, že daná sekvence ve skutečnosti platí jen pro střednězrnné turbidity a byly vyčleněny i jiné typy sekvencí jako například Loweho (1982) a jiné.  Megaturbidity jsou zvláštním případem turbiditů, představují mnoho metrů mocné sedimenty turbiditních proudů uložené při katastrofických událostech jako byl kolaps šelfu kontinentu. Někdy mohou mít obdobný charakter i sedimenty, které sklouzly do pánve menších rozměrů, ve níž se nemohly šířit do stran.

A turbidite is the geologic deposit of a turbidity current, which is a type of sediment gravity flow responsible for distributing vast amounts of clastic sediment into the deep ocean.


Dětství.

Princezna Helena se narodila 1. června 1888 v Grünholz Manor ve pruském Šlesvicko-Holštýnsku jako třetí dcera Fridricha Ferdinanda Šlesvicko-Holštýnského a jeho manželky Karolíny Matyldy Šlesvické. Její otec byl nejstarším synem Fridricha Šlesvicko-Holštýnsko-Sonderbursko-Glücksburského a synovcem dánského krále Kristiána IX. Tři roky před Heleniným narozením se stal otec hlavou rodu Glücksburků a po smrti svého otce v roce 1885 se stal vévodou.

Manželství a potomci.

V roce 1908 se Helena zasnoubila a 28. dubna 1909 v Glücksburgu provdala za Haralda Dánského, čtvrté dítě a třetího syna Frederika VIII. a jeho manželky Luisy Švédské.  Po svatbě žila Helena s Haraldem ve venkovském domě Jægersborghus severně od Kodaně, který Harald v roce 1907 koupil. Zde se v letech 1910 až 1923 narodilo jejich pět dětí.  Jedinou aktivitou považovanou za přijatelnou pro členku královského domu byla kromě reprezentace charita. Princezna Helena v roce 1913 zahájila kampaň na založení sirotčince v Gentofte. Sirotčinec "Spædbørnshjemmet Danmark" byl nakonec založen v roce 1923. Poté působila jako ochránkyně sirotčince, kterému poskytovala finance.

Pozdější život.

Helena se stala během druhé světové války velmi nepopulární, protože sympatizovala s německou okupací Dánska v roce 1940 a s nacismem. Dánský odboj uvedl, že princezna Helena byla jediným členem dánské královské rodiny, který zradil Dánsko: přijímala a bavila Němce ve svém domě a zúčastnila se večírků pořádaných Němci a byla představena dánským kolaborantům. Její akce byly tak neoblíbené, že v některých případech jí rozzuření Dánové rozbíjeli okna její limuzíny. Kvůli její podpoře Němcům s ní její synové nemluvili, protože byli jejím chováním v rozpacích. Dokonce i manžel se jí vyhýbal. Jeden z jejích vlastních zaměstnanců, který měl na starost uspořádání jejího stolu, byl v kontaktu s německou rozvědkou v Kodani, Abwehr a po válce byl souzen jako špion.  18. ledna 1942 se Helena zúčastnila vzpomínkově bohoslužby za důstojníka SS, C.E. von Schalburga, který zemřel na ruské frontě. Této bohoslužby se panovník odmítl zúčastnit. V roce 1942 se pokusila přesvědčit Knuta Dánského, aby přesvědčil panovníka k přijetí nacistů do dánské vlády.  Princezna Helena není považována za regulérního německého agenta, ale spíše za neformálního informátora. Po válce nebyla jakožto členka královského domu souzena soudem, ale králem. Ten rozhodl, že bude 30. května 1945 vyhoštěna z Dánska a umístěna do domácího vězení na zámku Glücksburgu v Německu.  V roce 1947 jí byl povolen návrat do Dánska, když princ Harald vážně onemocněl. Zůstala se svým manželem až do jeho smrti o dva roky později. Princ Harald zemřel 30. března 1949 v Kodani. Princezna Helena přežila svého muže o 13 let a zemřela 30. června 1962 v Hellerupu, Dánsku. Pohřbena byla v katedrále v Roskilde.

Potomci.

Helena měla s Haraldem pět dětíː

Helena Adléta Šlesvicko-Holštýnsko-Sonderbursko-Glücksburská (1. června 1888, Grünholz, Šlesvicko-Holštýnsko, Prusko – 30. června 1962, Hellerup, Dánsko) byla třetí dcera Fridricha Ferdinanda Šlesvicko-Holštýnského a Karolíny Matyldy Šlesvicko-Holštýnsko-Sonderbursko-Augustenburské. Sňatkem s Haraldem Dánským se stala dánskou princeznou. Během druhé světové války sympatizovala s nacismem a po válce byla z Dánska vyhoštěna, nakonec jí však byl povolen návrat.

Princess Helena Adelaide of Schleswig-Holstein-Sonderburg-Glücksburg (; 1 June 1888 - 30 June 1962) was the third eldest daughter of Friedrich Ferdinand, Duke of Schleswig-Holstein and his wife Princess Karoline Mathilde of Schleswig-Holstein-Sonderburg-Augustenburg. She was a princess of Denmark through her marriage within the House of Schleswig-Holstein-Sonderburg-Glücksburg to Prince Harald of Denmark. Princess Helena was a Nazi sympathiser during World War II and was after the war exiled from Denmark, but eventually allowed to return, where she died.


Život.

„Beth Ditto“ se narodila jako Mary Beth Patterson do chudé americké rodiny. Její matka často střídala partnery a Beth tak vyrůstala nejen s ní a šesti sourozenci, ale i s různými nevlastními otci. Jako třináctiletá od matky odešla a začala žít s tetou. Jako osmnáctiletá, roku 1999, se nejdříve přestěhovala do Olympia ve státě Washington a od roku 2003 žila v Portlandu v Oregonu.  V čele skupiny Gossip byla již od jejího vzniku v roce 1999 až do skončení v roce 2016. Krom toho ale byla zapojena i do jiných hudebních projektech. V roce 2011 vydala s pomocí Jamese Forda a Jase Shawa své vlastní EP "Beth Ditto EP".  Beth Ditto se otevřeně hlásí k homosexualitě a podporuje LGBT komunitu ve Spojených státech. Sama sebe považuje za feministku. Zastává se především obézních žen a často sama pózuje pro různé magazíny a časopisy. Roku 2007 pózovala polonahá pro magazín "NME". Germaine Greerová řekla, že časopis „měl dostatek odvahy na to, aby dal nejúžasnější ženu planety na obálku“. O dva roky později, v únoru 2009, byla focena polonahá na hlavní obálku britského magazínu "Love", určeného pro LGBT komunitu.  První vlastní kolekci pustila do světa 9. července 2009 a to ve spolupráci s designérkou Lisou Marie Peacockoou. V roce 2010 pak vytvořila i druhou kolekci, obě dvě pro Evans. Marianne Kirby z "The Guardian" uvedla, že její kolekce bude jistě slavit mezinárodní úspěch. V červnu 2012 Beth Ditto spolupracovala s MAC Cosmetics a vytvořila vlastní sadu make-upu.  V červenci 2013 si Beth Ditto na Havaji vzala svoji přítelkyni a nejlepší kamarádku Kristinu Ogata. Obě ženy byly oděné v bílém saku a košili a šly naboso. V prosinci 2014 pár legalizoval svůj sňatek druhou svatbou, tentokrát v Oregonu.

Mary Beth Pattersonová, známá pod uměleckým jménem Beth Ditto (* 19. února 1981, Searcy, Arkansas) je americká písničkářka, známá svou spoluprací s indie rockovou kapelou Gossip. Její hlas bývá přirovnáván k Ettě Jamesové, Janis Joplinové či Tině Turnerové.

Mary Beth Patterson (born February 19, 1981), known by her stage name Beth Ditto, is an American singer-songwriter and actress most notable for her work with the indie rock band Gossip. Her voice has been compared to Etta James, Janis Joplin and Tina Turner. She disbanded Gossip to pursue a career in fashion, and has since started a solo career.


Bitva o Hernaniho.

Hugo napsal "Hernaniho" jako hru, která plně vycházela z romantických názorů popsaných v "Předmluvě ke Cromwellovi". Vyvolala proto mezi zastánci klasicismu velký odpor, proti kterému vystupovali zase zástupci romantismu. Toto střetnutí vyhraněných názorů získalo označení „Bitva o Hernaniho“ ("La bataille d’Hernani").  Huga a romantiky napadali klasicisté otevřeně v tisku, cenzoři roztrušovali o hře různé klepy a nechávali kolovat některé verše ze hry vytržené ze souvislosti, které byli zesměšňovány různými parodiemi, až Hugo protestoval u ministra vnitra. Následně se cenzura rozhodla hru povolit, protože usoudila, že „"je dobré, aby veřejnost viděla, jak dalece může zbloudit lidský duch, který odvrhl jakákoliv pravidla."" Kromě toho cenzoři navrhovali různé škrty a změny v textu, se kterými Hugo nesouhlasil. Opozice proti hře se zorganizovala i v zákulisí Comédie-Française, kde měl Hernani 25. února roku 1830 premiéru. Zkoušky trvaly více než čtyři měsíce a herci měli neustále spoustu připomínek.  Situace těsně před zahájením představení byla tak vyhrocená, že mezi romantiky a klasicisty hrozila vypuknou rvačka. Při hře pak zastánci romantismu nadšeně tleskali zatímco klasicisté protestovali, pokřikovali, pískali a smáli se. Vytýkali hře míšení tragičnosti s komičností a nepravděpodobnost děje a nazývali jí veledílem absurdnosti. Došlo i na pěstní souboje. "Hernani" však sklidil obrovský úspěch a znamenal prakticky definitivní vítězství nového literárního proudu.  Hra se brzy dočkala i vydání tiskem. V těchto vydáních se jednotlivá dějství jmenují podle svého hlavního motivu "Král", "Bandita", "Stařec", "Hrobka" a "Svatba". Tragédie nejprve vycházela na pokračování v březnu roku 1830 v knižnici "Cabinet de Lecture" a ještě v tomto měsíci vyšla knižně s předmluvou autora, ve které Hugo obhajoval zásadu literární svobody.

Obsah hry.

Hra se odehrává roku 1519 ve Španělsku (kromě čtvrtého jednání umístěného do hrobky Karla Velikého v Cáchách). Je plná dějových zvratů a vypjaté scény se v ní střídají s lyrickými pasážemi odhalujícími nitro vystupujících postav, které se vyznačují ostrými protiklady.  Hernani je rodem šlechtic, jehož otce, aragonského vévodu, nechal španělský král don Carlos (Karel I.) popravit. Skrývá se proto v horách jako vůdce družiny banditů a jeho cílem je pomstít se králi. Přesto je to člověk vysokých duševních kvalit. Miluje doňu Sol, o kterou se kromě něho ucházejí i další dva muži: její strýc, starý bohatý vévoda Ruy Gomez de Silva, a také král. Ten zde vystupuje zpočátku jako bezcharakterní násilník, ale nakonec se z něho stane velkorysý panovník.  Hernani přemluví doňu Sol ke svatbě s jejím strýcem, protože ví, že je na jeho hlavu vypsána odměna. a nechce, aby s ním dívka žila ve strachu a v chudobě. Doňa Sol nakonec se svatbou souhlasí, ale hodlá se před oltářem probodnout dýkou. Hernani přijde v přestrojení ve svatební den do domu dona Gomeze a ten mu jako svému hostu slíbí ochranu. Vázán svým slibem pak ukryje Hernaniho, jehož skutečnou identitu mezitím zjistí, i před králem. Představuje tak jednak ideál rytířské cti, jednak groteskní postavu postiženou nepřirozenou láskou ke své neteři. Za svou záchranu Hernani Gomezovi přísahá, že bude kdykoliv na znamení rohu, který Gomezovi dal, ochoten splatit svůj dluh vlastním životem.  Následně se děj tragédie se přenese do Cách, kde kurfiřti volí nového císaře. Don Carlos čeká na výsledek volby v hrobce Karla Velikého. Skupina spiklenců vedená Hernanim a donem Gomezem se jej chystají zavraždit. Po rozjímání nad hrobem a po tom, co je zvolen císařem Karlem V., zavrhne don Carlos svůj minulý způsob života a začne svou vládu velkorysostí. Všechny omilostní a doňu Sol přislíbí Hernanimu.  Hernani a doňa Sol jsou svoji. Hernanimu byl vrácen vévodský titul a majetek. Oba si šťastně užívají svůj svatební večer, když se však zatroubením na roh připomene zhrzený don Gomez. Hernani věren své přísaze přijímá od starce lahvičku s jedem. Doňa Sol, která nemůže bez Hernaniho žít, se otráví s ním. Umírají si v náručí a hned po nich se zabije i stařec, který je zdrcen dívčinou smrtí.

Hernani aneb Kastilská čest (1830, Hernani ou l´Honneur castillian), zkráceně Hernani, je romantická veršovaná tragédie o pěti jednáních od francouzského prozaika, dramatika a básníka Victora Huga napsaná alexandrínem. Po "Amy Robsartové" z roku 1828 jde o druhou Hugovu hru uvedenou na divadle, protože o rok dříve napsaná "Marion de Lorme" byla cenzurou zakázána.

Hernani (Full title: Hernani, ou l'Honneur Castillan) is a drama by the French romantic author Victor Hugo.  The title originates from Hernani, a Spanish town in the Southern Basque Country, where Hugo’s mother and her three children stopped on their way to General Hugo’s place of residence.  The play was given its premiere on 25 February 1830 by the Comédie-Française in Paris. Today, it is more remembered for the demonstrations which accompanied the first performance and for being the inspiration for Verdi's opera "Ernani" than it is for its own merits. Hugo had enlisted the support of fellow Romanticists such as Hector Berlioz and Théophile Gautier to combat the opposition of Classicists who recognised the play as a direct attack on their values.  It is used to describe the magnitude and elegance of Prince Prospero's masquerade in Edgar Allan Poe's short story, "The Masque of the Red Death". Gillenormand in "Les Misérables" criticizes "Hernani".  Giuseppe Verdi's opera "Ernani", with an Italian libretto by Francesco Maria Piave, was based on the play, and first performed in Venice in 1844.


Život.

Marie Luisa se narodila jako dcera Kristiána Karla Reinharda Leiningensko-Dachsbursko-Falkenbursko-Heidesheimského a jeho manželky Kateřiny Polyxeny Solms-Rödelheimské. Po otcově smrti se stala dědičkou baronství Broich a spolu s architektem Nicolasem de Pigage, se pustila do obnovy a rozšíření hradu Broich. V roce 1806 byla vláda v Broichu Napoleonem rozpuštěna a roku 1815 bylo baronství připojeno k Prusku.  16. března 1748 se Marie Luisa Albertina v Heidesheim am Rhein provdala za Jiřího Viléma Hesensko-Darmstadtského, mladšího bratra vládnoucího lankraběte Ludvíka IX.  Její dcera Frederika byla první manželkou a dcera Šarlota druhou manželkou Karla II. Meklenbursko-Střelického. Obě zemřely při porodu. Karel pak ukončil svou službu jako generální guvernér Hannoveru a přestěhoval se s dětmi do Darmstadtu. Princezna Marie Luisa ovdověla v roce 1782 a převzala starost o vzdělání a péči o Karlovy děti.  Šarlota Georgina s otcem do Darmstadtu neodešla. V 16 letech se provdala za sasko-hildburghausenského vévodu. Otec často své dva syny navštěvoval a v roce 1787 se s nejstarší dcerou přestěhoval do Hildburghausenu, poté co se stal místním císařským debetem komise. A tak se Marie Luisa starala především o Luisu a její sestry Terezu a Frederiku, kterým poskytla bezpečný a relativně neformální domov ve "Starém paláci" na tržním náměstí v Darmstadtu. Používala regionální vzdělávací metody.  V roce 1790 odcestovala s Luisou, Frederikou a Jiřím do Frankfurtu na korunovaci Leopolda II. Zůstali tam s Kateřinou Alžbětou Goethe. V roce 1791 nastoupili vzdělávací výlet do Nizozemska. V roce 1792 utekla s dětmi před postupující francouzskou armádou z Darmstadtu k vnučce Šarlotě do Hildburghausenu, kde zůstali do března 1793. Na zpáteční cestě do Darmstadtu cestovali přes Frankfurt, kde se Luisa setkala se svým budoucím manželem Fridrichem Vilémem Pruským. V roce 1793 doprovázela Marie Luisa své vnučky Luisu a Frederiu na jejich svatbu v Berlíně.  Marie Luisa byla popisována jako báječná osoba s vřelým srdcem, veselou a mluvící falckým dialektem. Svým vnučkám byla svou blízkostí a vřelostí náhradní matkou.

Marie Luisa Albertina Leiningensko-Falkenbursko-Dagsburská (16. března 1729 - 11. března 1818) byla dědičkou baronství Broich a sňatkem hesensko-darmstadtskou princeznou. Byla také babičkou a vzdělavatelkou budoucí pruské královny Luisy Meklenbursko-Střelické.

Countess Maria Louise Albertine of Leiningen-Dagsburg-Falkenburg (16 March 1729 – 11 March 1818); also known as Princess George, was heiress to the barony of Broich and by marriage Princess of Hesse-Darmstadt. She was the grandmother and educator of Princess Louise of Mecklenburg-Strelitz, who later became Queen consort of Prussia.


Vznik a první provedení.

Mozart zkomponoval mši c moll v letech 1782-83, poté, co v roce 1781 opustil svoji pozici chrámového skladatele Salcburské katedrály, přestěhoval se do Vídně, a věnoval se především světské hudbě – skládal symfonie, koncerty a opery. Ve svém dopise otci Leopoldovi datovaném 4. ledna 1783 zmiňuje starší slib, že napíše mši, když svou tehdejší snoubenku Constanze přiveze jako svou ženu do Salcburku.  Premiéra mše c moll se uskutečnila 26. října 1783 při návštěvě Mozarta a jeho ženy Constanze v Salcburku, kde se Constanze poprvé setkala s Mozartovým otcem a sestrou (Nannerl). Provedení v chrámu arciopatství sv. Petra v Salcburku v rámci římskokatolické mše sestávalo z Kyrie, Gloria a Sanctus. Constanze při premiéře zpívala sólo „Et incarnatus est“. Účinkující byly členy "Hofmusik" – hudebníci ze Salcburského knížecího arcibiskupství knížete-arcibiskupa Jeronýma z Colloreda, tedy Mozartovi bývalí kolegové. Generální zkouška se konala v blízkém Kapellhaus 23. října 1783.

Zdroje a úpravy.

Dílo je neúplné, chybí část Creda po árii „Et incarnatus est“ (orchestrace "Creda" je také neúplná) a celé "Agnus Dei". "Sanctus" je částečně ztracený a vyžaduje rekonstrukci. Vzhledem k absolutní nezbytnosti úplného textu pro liturgické účely Mozart pravděpodobně spojil pro premiéru skladby ze svých dřívějších mší, ačkoli Richard Maunder zmínil, že zachovalé části (včetně varhanní části) obsahují pouze dokončené věty skladby. Hudbu z "Kyrie" a "Gloria" Mozart znovu použil téměř beze změn v kantátě "Davidde penitente", K. 469. Existuje řada spekulací zabývajících se důvody, proč dílo zůstalo nedokončené.  Pro účely moderního provedení jsou dostupné edice a dokončení jejichž autory jsou H. C. Robbins Landon (Eulenburg), Helmut Eder (Bärenreiter), Richard Maunder (Oxford University Press), Philip Wilby (Novello), Robert Levin (Carus-Verlag) a Benjamin-Gunnar Cohrs (Musikproduktion Höflich). Agnus Dei také dopsal Robert Xavier Rodriguez. Zatímco Robbins Landon, Eder a Maunder se pouze snažili doplnit chybějící orchestraci a sborové části v Krédu a Sanctus, Wilby, Levin a Cohrs zkomponovali tyto části znovu použitím parafrází a rozvinutím zlomků vytvořených Mozartem.

Vliv.

Dílo ztělesňuje okázalost a slavnostnost spojenou se salcburskou tradicí té doby, ale také anticipuje symfonické mše Josepha Haydna, které kombinují sólové části se sborovými. Rozpoznatelný je vliv Bacha a Händela, jejichž hudbu Mozart v té době studoval (viz Gottfried van Swieten).  Papež František v červnu 2015 prohlásil, že část "Et incarnatus est" „je jedinečná; pozvedá vás k Bohu!“  Dne 20. srpna 2016 provedl dirigent Ilan Volkov s BBC Scottish Symphony Orchestra, BBC Symphony Chorus a sólisty Louisem Alderer, Carolyn Sampson, Benjamin Hulett a Matthew Rose rokonstruovanou verzi, jejímž autorem je Helmut Eder.

Velká mše c moll (), K. 427/417a, je slavnostní mše (missa solemnis), kterou zkomponoval Wolfgang Amadeus Mozart ve Vídni v letech 1782 a 1783. První provedení se uskutečnilo v Salcburku 26. října 1783. Dílo pro dva sólové soprány, tenor, bas, dva sbory a rozsáhlý orchestr zůstalo nedokončené, chybějí velké části Creda a celé Agnus Dei.

Great Mass in C minor (), K. 427/417a, is the common name of the musical setting of the mass by Wolfgang Amadeus Mozart and considered one of his greatest works. He composed it in Vienna in 1782 and 1783 after his marriage when he moved to Vienna from Salzburg. This large-scale work, a missa solemnis, is scored for two soprano soloists, a tenor and a bass, double chorus and large orchestra. It remained unfinished, missing large portions of the Credo and the complete Agnus Dei.


Historie.

F-Droid byl založen Ciaran Gultnieksem v roce 2010. Klient byl odvozen ze zdrojového kódu Aptoide. Projekt nyní zpravuje anglická nezisková organisace F-Droid Limited.  Replicant, zcela svobodná verze operačního systému Android, používá F-Droid jako svůj základní doporučený repozitář aplikací. The Guardian Project, sada svobodných a bezpečných aplikací pro Android, rozběhla vlastní repozitář pro F-Droid na začátku roku 2012. V roce 2012 Free Software Foundation Europe uvedlo F-Droid ve své kampani "Free Your Android!" na zvýšení povědomí o ochraně osobních údajů a bezpečnostních rizicích spojených s proprietary software. F-Droid byl vybrán GNU Projectem během jeho 30. výročí jako část iniciativy "GNU a Day" která měl podpořit větší využití svobodného softwaru.  V březnu 2016 F-Droid začal spolupracovat s The Guardian Project a CopperheadOS s cílem vytvořit „řešení, které může být ověřitelně důvěryhodné od operačního systému, přes síťové služby a síť, až po obchodů s aplikacemi a aplikace sami“.

Rozsah projektu.

Databáze F-Droid obsahuje rostoucí počet více než 2300 aplikací, ve srovnání s více než 1,43 milionu na Google Play. Projekt zahrnuje několik softwarových podprojektů:  F-Droid kompiluje aplikace z veřejně dostupných a svobodně licencovaných zdrojových kódů. Projekt je realizován výhradně dobrovolníky a nemá žádný formální proces kontroly aplikací. Nové aplikace jsou přidávány na základě příspěvků od uživatelů nebo samotných vývojářů. Jediným požadavkem je aby aplikace byly výhradně bez proprietárního software.

Klient.

Pro nainstalování klienta F-Droid musí uživatel povolit instalaci z „Neznámých zdrojů“ v nastavení Androidu a získat APK (instalační soubor) z oficiálních stránek. Klienta nelze nainstalovat skrze Google Play store kvůli konkurenční doložce v Google Play Developer Distribution Agreement.  Klient byl navržen tak, aby byl odolný proti sledování, cenzuře a nedůvěryhodnému připojení k Internetu. K podpoře anonymity podporuje HTTP proxy a repozitáře hostované na Tor hidden services. Klientská zařízení mohou sloužit jako improvizované „app story“ a distribuovat stažené aplikace pře místní Wi-Fi, Bluetooth, nebo Android Beam. Klient F-Droid automaticky nabízí aktualizace aplikací přes něj nainstalovaných.  Hlavní repozitář F-Droid používá k podepisování aplikací svůj vlastní klíč, takže aplikace naiunstalované z jiných zdrojů muesjí být nejdříve přeinstalovány.

Kritika.

F-Droid byl kritizován pro distribuci zastaralých verzí oficiálních aplikací a za svůj přístup k podepisování aplikací.

Zastaralé verze.

V roce 2012 bezpečnostní výzkumník a vývojář Moxie Marlinspike kritizoval F-Droid za distribuci zastaralé verze TextSecure, která obsahovala známou chybu opravenou v oficiální verzi na Google Play. F-Droid aplikaci na základě žádosti Marlinspikse odstranil. Marlinspikes, poté co obdržel e-mail od uživatelů, kteří byli uvedeni v omyl oznámením F-Droidu, kritizoval způsob, jakým projekt k problému přistoupil, prohlásil, že projekt „nesprávně popsal rozsah chyby“ a byl „neuvěřitelně nezralý“ ve své zprávě oznamující odstranění aplikace.

Správa klíčů.

Marlinspike byl k F-Droidu kritický také kvůli přístupu k podepisování aplikací v hlavním repozitáři. Aplikace distribuované skrze Google Play jsou podepsané vývojáři aplikace a Android kontroluje, zda jsou aplikace při aktualizaci podepsány stejným klíčem, což zabraňuje ostatním šířit aktualizace, které vývojář nepodepsal. F-Droid rozvrací tento model zabezpečení tím, že sestavuje a podepisuje balíčky sám, což znamená, že správce nebo někdo jiný s přístupem k F-Droidu může být nucen, aby vydal škodlivé aktualizace pro libovolnou aplikaci.

F-Droid je softwarový repozitář (nebo „app store“) pro operační systém Android, stejně jako Google Play. Hlavní repozitář, poskytovaný vývojáři, obsahuje jen svobodný software. Aplikace mohou být prohledávány a instalovány na webu F-Droidu nebo pomocí klientské aplikace bez nutnosti registrace. „Anit-vlastnosti“ jako reklamy, sledování uživatelů, nebo závislost na nesvobodném softwaru jsou označeny v popisu aplikací. Webové stránky nabízejí také zdrojový kód aplikací které hostí i softwaru který pohání server, což umožňuje komukoliv vytvořit si vlastní repozitář.

F-Droid is a community-maintained software repository for Android, similar to the Google Play store. The main repository, hosted by the project, contains only free/libre apps. Applications can be browsed, downloaded and installed from the F-Droid website or client app without the need to register for an account. "Anti-Features" such as advertising, user tracking, or dependence on nonfree software are flagged in app descriptions.  The website also offers the source code of applications it hosts, as well as the software running the F-Droid server, allowing anyone to set up their own app repository.


Dětství.

Elena a její tři starší přeživší bratři, Kirril, Boris a Andrei, měli anglickou chůvu a jejich prvním jazykem, jakým mluvili, tak byla angličtina. Malá Elena měla temperament a někdy se vymykala kontrole. Když ve čtyřech letech pózovala umělcům, popadla papírový nůž a ohrožovala jím zdravotní sestru, která se skryla za umělce. "Malá dáma pak přenesla svou pozornost na mě, černé oči jí planuly hněvem", vzpomínal umělec. Elena byla vychovávána matkou, která si byla vědoma svého postavení a někteří ji považovali za snobskou. "Chudák malá, je mi jí líto", napsala společenská rivalka její matky, carevna vdova Marie Fjodorovna, "protože je opravdu sladká, ale ješitná a docela grandiózní."

Manželství.

Elena byla zpočátku zasnoubená s Maxem Bádenským, ale Max ze zasnoubení vycouval. Elenina matka zuřila a společensky klábosila o problémech najít Eleně manžela. V roce 1899 byla sedmnáctiletá Elena údajně zasnoubena s Františkem Ferdinandem d'Este, nicméně ze zásnub sešlo, protože se arcivévoda zamiloval do Žofie Chotkové. Princ Mikuláš Řecký a Dánský, třetí syn Jiřího I. Řeckého, byl poprvé navržen v roce 1900, ale Elenina matka nebyla ochotna dovolit své dceři provdat se za mladšího syna s žádným skutečným bohatstvím nebo vyhlídek na královský trůn. Nakonec se svatbou souhlasila v roce 1902, když se ukázalo, že žádné další nabídky na obzoru nejsou. Pár byl oddán 29. srpna 1902 v Carském Selu v Rusku. Carevna vdova napsala Eleně, že "má velmi příkrý a domýšlivý tón, který může lidi pohoršit" a očekávala v manželství problémy. Eleniny "velkolepé způsoby" některé lidi u dvora dráždily, ale její manželství bylo šťastné.  Elena měla s Mikulášem tři dceryː

Život v exilu.

Rodina byla později ovlivněna revolucí v Rusku v roce 1917 a následnými nepokoji v Řecku, které se stalo republikou a rodina tak musela nějaký čas žít ve Francii.  Během pobytu ve Francii se Elena zapojila do charitativní činnosti pro ruské emigranty, zejména děti. Kvůli emigraci z Řecka a ztrátě ruských příjmů, žil princ Mikuláš a jeho rodina žila v nižších, ale elegantních podmínkách. Fantastická kolekce Eleniných šperků, stejně jako vlastní umělecká díla prince Mikuláše, byly zdroje jejich příjmů.  Elenina dcera Olga se provdala za jugoslávského prince Pavla Karađorđeviće; dcera Alžběta za Karla Teodora zu Toerring-Jettenbach, syna Žofie Adléty Bavorské; a dcera Marina za Jiřího, vévodu z Kentu.  Velkokněžna Elena ovdověla v roce 1938, když princ Mikuláš prodělal infarkt a náhle zemřel. Během 2. světové války zůstala v Řecku, kde také v roce 1957 zemřela. Svou osobní knihovnu odkázala škole Anavryta.

Elena Vladimírovna Ruská (17. ledna 1882 – 13. března 1957), někdy také známá jako Helen, Helena, Helene, Ellen, Yelena, Hélène nebo Eleni, byla jako jediná dcera a nejmladší dítě Vladimíra Alexandroviče Romanova a Marie Meklenbursko-Zvěřínské ruskou velkokněžnou. Jejím manželem byl bratranec cara Mikuláše II., Mikuláš Řecký a Dánský.

Grand Duchess Elena Vladimirovna of Russia (17 January 1882 – 13 March 1957), sometimes known as Helen, Helena, Helene, Ellen, Yelena, Hélène, or Eleni, was a Russian grand duchess as the only daughter and youngest child of Grand Duke Vladimir Alexandrovich of Russia and Duchess Marie of Mecklenburg-Schwerin. Her husband was Prince Nicholas of Greece and Denmark and they were both first cousins of Emperor Nicholas II of Russia. She was also first cousins with Juliana of the Netherlands and Alexandrine of Mecklenburg-Schwerin, Queen Consort of Denmark.


Život.

Marie se narodila v Ludwigslustu v Meklenbursko-Zvěřínsku jako dcera velkovévody Fridricha Františka II. Meklenbursko-Zvěřinského a jeho první manželky Augusty Reuss Köstritz. Když jí bylo osm let, matka zemřela a otec se znovu oženil.

Manželství.

28. srpna 1874 se provdala za Vladimíra Alexandroviče Romanova, třetího syna ruského cara Alexandra II. a svého bratrance z druhého kolene. Byla již zasnoubena s jiným nápadníkem, ale zasnoubení zrušila, když se setkala s Vladimírem. Trvalo ještě tři roky, než jim byl sňatek povolen, protože Marie byla vychovávána jako lutheránka a nechtěla konvertovat k pravoslavnému vyznání.  Alexandr II. Nikolajevič nakonec s jejich sňatkem souhlasil i bez Mariiny konverze k pravoslaví. Po svatbě přijala ruské jméno "Marie Pavlovna Ruská". Sňatkem se synem ruského cara získala nový titul "Její imperátorská Výsost". Zůstala po většinu manželství lutheránkou, později však přece jen konvertovala k pravoslaví, aby měl její syn Kirril větší šanci na trůn – vědělo se, že následník trůnu, carevič Alexej, je těžce nemocen (trpěl hemofilií). Po sňatku žila ve Vladimirském paláci umístěném v paláci Embankment na řece Něvě. Stala se přední petrohradskou hostitelkou, označovanou jako "největší z velkokněžen", a byla v otevřeném soupeření s carevnou Marií Fjodorovnou. Neuposlechla zákaz Mikuláše II. hrát hazardní hry, ruletu a karetní hry v soukromých domech, což vedlo k jejímu dočasnému zákazu pobývat u dvora.  V roce 1909 její manžel zemřel a ona se po něm stala prezidentkou Akademie výtvarných umění.  I v pozdějších letech vlády jejího synovce Mikuláše II. byl její velkoknížecí dvůr nejkosmopolitnějším a nejoblíbenějším domem v hlavním městě. Velkokněžna byla osobně v rozporu s carem a carevnou. Nebyla jedinou Romanovnou, která se obávala, aby carevna (Alexandra Fjodorovna) "nebyla jediným vládcem Ruska". Spekulovalo se o tom, že Marie se svými syny uvažovala v zimě 1916-17 o převratu proti carovi, přičemž car by abdikoval a byl by nahrazen svým synem, carevičem Alexejem, a Mariin syn Kirill Vladimirovič nebo Nikolaj Nikolajevič Romanov by se stal regentem. Neexistuje však žádný písemný důkaz, který by podporoval tuto domněnku, ačkoli Marie řekla prezidentovi Dumy, Michailovi Rodziankovi, že carevnu je nutno "zničit".

Útěk z Ruska.

Po Říjnové revoluci velkokněžna Marie uprchla jako jedna z posledních Romanovců a jako jedna z prvních zemřela v exilu. Zůstala ve válkou zničeném Kavkaze se svými dvěma mladšími syny po celý rok 1917 a 1918, stále doufajíc, že se její nejstarší syn Kirril stane carem. Jak se bolševici přiblížili, skupina nakonec v roce 1918 unikla na palubě rybářské lodi do Anapy. Marie strávila čtrnáct měsíců ve městě Anapa, odmítala se připojit k synovi Borisovi, který se chystal opustit Rusko. Když se naskytla příležitost utéci přes Konstantinopol, prezentovala se Marie tak, aby to vypadalo, že odchází bez strachu, aby nebyla vystavena pokoření. Když ji generál Bílé armády varoval, že jeho strana občanskou válku prohrává, souhlasila s odchodem. Marie, její syn Andrej, jeho milenka Matilda Kšesinská a jejich syn Vladimír 13. února 1920 nastoupili na italskou loď mířící do Benátek. Odtud pokračovali přes Švýcarsko do Francie, Mariino zdravím podlomené útrapami posledních let i strastiplnou cestou se však silně zhoršilo a 24. srpna téhož roku 1920 v kruhu své rodiny v městečku Contrexéville zemřela.

Potomci.

Z manželství Marie a velkoknížete Vladimíra Alexandroviče se narodilo pět dětí, čtyři synové a nejmladší dcera; nejstarší chlapec však zemřel jako půldruhaleté batole.

Marie Meklenbursko-Zvěřínská (později velkokněžna Marie Pavlovna Ruská, známá jako "Miechen" nebo "Marie Pavlovna starší"; 14. května 1854 – 6. září 1920) byla jako dcera meklenbursko-zvěřínského velkovévody Fridricha Františka II. meklenburská princezna a sňatkem s ruským velkoknížetem Vladimírem Alexandrovičem ruská velkokněžna.

Grand Duchess Maria Pavlovna "Miechen" of Russia (Russian; Мари́я Па́вловна; born Duchess Marie Alexandrine Elisabeth Eleonore of Mecklenburg-Schwerin; 14 May [O.S. 2 May] 1854 — 6 September 1920), better known as Maria Pavlovna the Elder, was the eldest daughter of Grand Duke Frederick Francis II of Mecklenburg-Schwerin by his first wife, Princess Augusta Reuss of Köstritz. A prominent hostess in St Petersburg following her marriage to the Grand Duke Vladimir Alexandrovich of Russia, she was known as the "grandest of the grand duchesses" and had an open rivalry with her sister-in-law the Empress Maria Feodorovna.


Život.

Joseph Woelfl pocházel z nižší šlechty, jeho otec Johann Paul Wölfl byl právník. Prvním Woelflovým učitelem hudby byl zřejmě Leopold Mozart, dále ho vychovával Michael Haydn. Veřejně začal Woelfl vystupovat jako sólový houslista již v sedmi letech. V letech 1786 až 1788 studoval na benediktinské univerzitě v Salzburgu. Jeho osudy v těchto letech nejsou podrobněji známy, ale roku 1790 se objevil ve Vídni vedle W. A. Mozarta již jako hotový klavírní virtuos. Mozart ho doporučil jako učitele klavíru knížeti Michału Kleofasi Ogińskému (1765–1833) do Varšavy. Ve Varšavě Woelfl úspěšně působil až do roku 1795 jako klavírista a učitel hudby, začal zde také uvádět své symfonické a klavírní skladby.  Po návratu z Varšavy do Vídně vystupoval Woelfl jako klavírista a skladatel oper, klavírních i komorních děl. Jeho opera "Hlava bez muže" dosáhla v Praze takového úspěchu, že byla přeložena do češtiny a 14. dubna 1799 uvedena i v tomto jazyce. Na přelomu let 1798/99 vystupoval společně s Beethovenem v klavírním a improvizačním „souboji“.  Roku 1798 si Woelfl vzal herečku Theresu Klemmovou, která mu dala syna. Manželské štěstí ovšem zřejmě nevydrželo dlouho a již v březnu 1799 odjel Woelfl na roční turné do Prahy, Drážďan, Lipska, Berlína a Hamburku. V létě 1800 se ještě krátce zdržel ve Vídni, a pak ji opustil navždy. Na svých turné si vybudoval pověst technicky zdatného a kompozičně vynalézavého klavírního virtuosa. V září 1801 se usadil na čtyři roky v Paříži, etabloval se jako vynikající hudebník, a díky tomu zde mohl začít publikovat svoji hudbu pro náročnější obsazení, zejména klavírní koncerty. V květnu 1805 pak se odstěhoval do Londýna, kde rovněž zažil velké úspěchy a předložil publiku řadu nových skladeb. Opět se zde oženil a měl dalšího syna. Po krátké nemoci v roce 1812 zemřel.  Woelflova díla, svým stylem blízká Mozartovi, byla přetiskována až do konce 19. století, pak se na skladatele pozapomnělo. Ve 21. století zažívá zájem o Woelflův skladatelský odkaz mírné oživení.

Joseph Johann Baptist Woelfl, zhruba do roku 1790 psaný Wölfl (24. prosince 1773 Salzburg – 21. května 1812 Londýn – Mary-Le-Bone), byl rakouský hudební skladatel a koncertní klavírista z okruhu Mozartovy rodiny.

Joseph Johann Baptist Woelfl (surname sometimes written in the German form Wölfl) (24 December 1773 - 21 May 1812) was an Austrian pianist and composer.


Život.

Narodil se ve Vratislavi, která v době jeho narození patřila Prusku. Hudební nadání projevoval již v útlém věku. Hudební základy získal v rodině. V roce 1865 se rodina přestěhovala do Drážďan a mladý Moszkowski začal studova na drážďanské konzervatoři. roce 1869 přešel do Berlína a studoval na Konzervatoři Julia Sterna hru na klavír u Eduarda Francka a skladbu u Friedrich Kiela. Po absolvování konservatoře pokračoval na Neue Akademie der Tonkunst, kterou řídil Theodor Kullak a kde byli jeho učiteli Richard Wüerst (skladba) a Heinrich Dorn (instrumentace). V roce 1871 přijal Kullakovu nabídku, aby se Akademii stal učitelem. Kromě klavíru byl Moszkowski i dobrým houslistou. Občas hrál první housle v symfoniském orchestru.  Jako klavírista měl první veřejné vystoupení roku 1873. Brzy začal pořádat koncertní turné po německých městech. O dva roky později hrál svůj vlastní Koncert pro dva klavíry spolu s Ferencem Lisztem na koncertě, který pořádal Liszt pouze pro pozvané posluchače. Pokračoval v úspěšných koncertech po celé Evropě, získal si pověst brilantního klavíristy a skladatele a sbíral zkušenosti i jako dirigent.  V roce 1884 se Moszkowski oženil s mladší sestrou francouzské klavíristky a skladatelky Cécile Chaminadové, Henriettou, se kterou měl syna Marcela a dceru Sylvii. V polovině osmdesátých let trpěl neurologickými problémy v pravé paži a postupně omezil koncertní činnost ve prospěch činnosti skladatelské, pedagogické a dirigentské. V roce 1887 byl pozván do Londýna, kde měl příležitost uvést svá orchestrální díla. Obdržel také čestné členství v Královské filharmonické společnosti. O tři léta později ho manželka opustila s básníkem Ludwigem Fuldou a manželé se za další dva roky rozvedli.  V roce 1897 byl Moszkowski na vrcholu slávy. Žil se svou dcerou v Paříži a stal se vyhledávaným učitelem. V roce 1899 byl zvolen členem Pruské akademie umění (Preußische Akademie der Künste).  Koncem prvního desetiletí 20. století začala jeho popularita upadat. Jednak trpěl nemocemi a jednak ztrácel kontinuitu se soudobým hudebním vývojem. Odmítal studenty, kteří (podle jeho slov) "„chtějí komponovat jako umělečtí šílenci, jako jsou Skrjabin, Schoenberg, Debussy, Satie ...“".  Svá poslední léta strávil v chudobě, neboť prodal autorská práva na své skladby a investoval do německých , polských a ruských cenných papírů, které se po vypuknutí 1. světové války staly bezcennými. Z největších dluhů mu pomohli jeho žáci Josef Hofmann a Bernhard Pollack. Kromě jiného byl uspořádán v jeho prospěch v Carnegie Hall v New Yorku benefiční koncert za účasti patnácti světových klavíristů. Výtěžek byl uložen u pařížské pobočky National City Bank of New York a Moszkowskému měla být vyplácena doživotní renta. Moszkowski však 4. března 1925 zemřel na rakovinu žaludku, aniž mohl těchto peněz využít. Peníze byly použity na zaplacení pohřbu a jako výpomoc vdově a synovi.

Dílo.

Moszkowski byl plodným skladatelem. Napsal přes 200 drobných klavírních skladeb, které mu přinesly popularitu, například "Španělské tance" Op. 12. Slavná je rovněž "Serenáda" Op. 15. Dnes se nejčastěji hrávají jeho "Virtuosní etudy" Op. 72.  Kromě toho psal Moszkowski i rozsáhlejší skladby. Sem patří dva klavírní koncerty (první z nich v b moll byl znovu objeven až roku 2011 a uveřejněn 2013), houslový koncert, tři orchestrální svity, symfonická báseň "Jeanne d'Arc" Op. 19, opera "Boabdil, poslední maurský král" Op. 49 a tříaktový balet "Laurin".  Úplný seznam skladeb Moritze Moszkowského viz Seznam skladeb Moritze Moszkowského.

Moritz Moszkowski (též Maurice Moszkowski, 23. srpna 1854 Vratislav, Polsko – 4. března 1925 Paříž, Francie) byl německý hudební skladatel a klavírista polsko-židovského původu, bratr spisovatele Alexandra Moszkowského.

Moritz Moszkowski (; 23 August 18544 March 1925) was a German composer, pianist, and teacher of Polish-Jewish descent. His brother Alexander Moszkowski was a famous writer and satirist in Berlin.  Ignacy Paderewski said: "After Chopin, Moszkowski best understands how to write for the piano, and his writing embraces the whole gamut of piano technique." Although less known today, Moszkowski was well respected and popular during the late nineteenth century.