Staré město.

Původní Wolin byl centrem pomořanského kmene Volyňanů a pravděpodobně byl totožný s Vinetou a Jómsborgem, významným obchodním střediskem objevujícím se v latinských a severských pramenech. S Wolinem byl spojen Wichmann Mladší, bratr markrabětě Hermanna Billunga, který se spojil s Volyňany proti Polákům a u tohoto města roku 967 padl v boji proti polskému Měškovi I. a českému Boleslavovi I. Ve 12. století Wolin ekonomicky upadal a trpěl dánskými nájezdy, což vedlo k přeložení biskupství do Grobe. Na konci 12. století pak bylo Dány město zcela zničeno a současný Wolin vznikl až poté.  Jméno Wolin, počeštěně Volyň, se objevuje v pramenech v řadě variant, další pak přibývají při ztotožnění s Vinetou a Jómsborgem:

Christianizace.

Ve městě před přijetím křesťanství byl ctěn bůh Trihlav a také posvátné kopí zasazené do mohutného sloupu. V roce 1124 do Wolinu dorazil biskup Otto Bamberský, ale po neúspěchu své misie se vypravil do Štětína a tamější úspěch přesvědčil i Volyňany. Místní svatyně a modly byly biskupem zničeny, pohanskými kněžími však byla zachráněna a uschována zlatá Trihlavova socha a sedlo. Poté zde nechal vystavět dva kostely, jeden zasvěcený svatému Vojtěchu a svatému Václavu, druhý svatému Petru. V roce 1128 se biskup opět vydal do Wolinu, kde se lidé navrátili k pohanství a během slavnosti na počest posvátného kopí bylo podle legendy město zničeno ohněm padajícím z nebe, ušetřen byl jen kostel svatého Vojtěcha, přestože byl vystavěn z dřevěných desek a proutí.. Poté přestoupil Wolin natrvalo ke křesťanství.

Wolinské kopí.

Ve Wolinu bylo ctěno kopí zasazené do mohutného sloupu, stejně jako město samotné spojované životopisci Otty Bamberského s Juliem Caesarem. Biskup se jej měl pokoušet koupit, ale byl odmítnut poukazem na božskou podstatu kopí zaručující ochranu a vítězství.  Vztah kopí zasazeného do mohutného sloupu k slovanskému náboženství je nejasný a tak byla formulována řada hypotéz:  Jiří Dynda spojuje wolinské kopí s Trihlavem s poukazem na motiv „kovu ve dřevě“ – který se objevuje i v příběhu o uschované soše tohoto boha. Sloup může také znamenat axis mundi, která je též spojována s Trihlavem. Zajímavou analogií ke sloupu s kopím jsou také severské sloupy s obrazy božstev stojící u královského stolce či značící zábor kolonizovaného území a do nichž byly zaráženy „hřeby moci“ či „hřeby bohů“.

Archeologie.

Archeologický výzkum odhalil na území starého Wolinu svatyně peryňského typu z přelomu 7. a 8. století a dvojdílný pohanský chrám o rozměrech 5x7 metrů z 9. století, přestavěný v roce 965/966. Uvnitř templu se nacházel pravoúhlý podstavec pro sochu, podle nálezu dřevěné nohy dosahující dvou až tří metrů. Kolem chrámu stála dřevěná ohrada, v jejímž rohu se pravděpodobně nacházela stáj pro posvátného koně, napovídá tomu zachovalá vrstva koňského hnoje. Dále zde byly nalezeny zbytky západoevropského koberce z konce 10. století, nejspíše sloužícího jako výzdoba chrámu, zbytky loučí a kostí obětovaných zvířat, především beránků a selat, a různé kultovní předměty jako dřevěné idoly, dřevěná figurka osedlaného koně, závěsná kování, vrbové věnečky a váček z kůry.

Wolin (, ) je město a gmina na ostrově stejného jména (, ) v severozápadním cípu Polska. Spadá pod okres Kamień Pomorski, Vojvodství západopomořské. Žije zde 4900 obyvatel. Přes Wolin probíhá silnice S3 (česká hranice – Svinoústí) (E65) a železniční trať Štětín – Svinoústí.

Wolin () is a town in northwestern Poland, situated on the southern tip of the Wolin island off the Baltic coast of the historic region of Pomerania. The island lies at the edge of the strait of Dziwna in Kamień Pomorski County in the West Pomeranian Voivodeship.  The town, now a fishing port and gateway to the island's bathing resorts, has a population of approximately 4,900. Dating from the 9th century, it has been associated with the semi-legendary settlements of Jomsburg, Jumne, Julin and Vineta. It played an important role in the conversion of Pomerania and in 1140 became the first see of the Pomeranian diocese. Several ruins from the Slavic period occupy the area. The early medieval town fell victim to the late 12th century Danish raids, and was refounded in 1260.


Historie.

V dubnu 2003, tři roky od druhé intifády, založila Anarchisty proti zdi malá skupina povětšinou izraelských anarchistických aktivistů, která již dělala různou politickou práci na okupovaných územích. Skupina byla ustavena při formování protestního stanu ve vesnici Mas'ha, kam se přibližovala bezpečnostní bariéra, která měla zabrat 96 % vesnické půdy ve prospěch Izraele. Tábor tvořený palestinskými, izraelskými a mezinárodními aktivisty se skládal ze dvou stanů na pozemcích vesnice, které měly být zabrány. Stálá přítomnost aktivistů vydržela čtyři měsíce. Během nich se stal tábor střediskem šíření informací a základem pro rozhodování na principech přímé demokracie. V táboře se plánovalo a připravovalo několik přímých akcí proti bezpečnostní bariéře, jako například 28. července 2003 přímá akce ve vesnici Anin. Při této akci se palestinským Arabům, Izraelcům a mezinárodním aktivistům podařilo přimět otevřít bránu ve zdi přesto, že byli napadeni izraelskou armádou.  Později, v srpnu 2003, když byla zeď kolem Mas'ha téměř dokončená, se tábor přesunul k domu, který očekávala demolice. Následovaly dva dny blokování buldozerů a hromadného zatýkání. Dům byl zbourán a tábor ukončen, ale duch odporu žil dál.  V roce 2004 začala proti zdi bojovat vesnice Burdus a Anarchisté proti zdi se připojili k jejím každodenním demonstracím. Díky své vytrvalosti v mobilizaci komunity, boji a lidovém odporu byla vesnice schopna dosáhnout významných vítězství. Vedle obracení se na izraelské soudy to byl především lidový odpor, díky němuž se vesnici podařilo odklonit trasu zdi téměř úplně mimo svou půdu. Úspěch z Burdus inspiroval mnoho dalších vesnic k budování lidového odporu. Během roku se téměř každá vesnice, které se stavba zdi dotkla, postavila proti. Anarchisté proti zdi se přidali ke každé vesnici, která je vyzvala ke spolupráci. Nejvíce akcí Anarchistů proti zdi je soustředěno kolem vesnice Bil'in severozápadně od Ramalláhu.

Anarchisté proti zdi (anglicky: "Anarchists Against the Wall, AATW") je izraelská anarchistická skupina, jež vznikla v roce 2003 jako odpověď na vznik izraelské bezpečnostní bariéry, kterou Izrael staví na hranici mezi západním břehem Jordánu a Izraelem. Skupina pracuje v kooperaci s palestinskými Araby na společném nenásilném boji proti okupaci. Od svého vzniku se skupina podílela na stovkách demonstrací a přímých akcích nejen proti zdi, ale obecně proti okupaci, všude na území Západního břehu. Všechna práce skupiny na území Palestinské autonomie je koordinována skrze místní lidové výbory jednotlivých vesnic a je v podstavě vedena palestinskými Araby.

Anarchists Against the Wall (AAtW), () sometimes called "Anarchists Against Fences" or "Jews Against Ghettos", is a direct action group composed of Israeli anarchists and anti-authoritarians who oppose the construction of the Israeli Gaza Strip barrier and Israeli West Bank barrier.  A member of Anarchists Against the Wall has described the construction of the barrier as part of a strategy of ethnic cleansing, "one of the greatest threats the Palestinian population has known over the last century... which is to make life so appalling for the Palestinian people that they will be left with one choice: move out."


Historie.

Výroba originálního Modelu M začala v roce 1984. V 80. letech byly klávesnice často trvale připojené k novému počítači. Tyto klávesnice byly vyráběny pod značkou IBM, většina jich byla vyrobena v USA. Převážně byly označeny shodným výrobním číslem a to: 1391401. Do roku 1987 byly klávesnice vybaveny odpojitelným kabelem s DIN konektorem na straně počítače a proprietárním konektorem na straně klávesnice. Později při uvedení nové řady počítačů - IBM PS/2 byl DIN konektor nahrazen menším konektorem PS/2. Kabely byly dostupné v délce 5 a 10 stop.  V březnu 1991 ukončila IBM výrobu některých svých produktů. Výrobu klávesnic přenechala IBM společnosti Clayton & Dubilier, Inc., kterou poté koupila společnost Lexmark International, Inc. Výroba Modelu M probíhala pod značkou Lexmark a rozšířila se i do dalších zemí: USA, Mexika, Brazílie a Skotska. Největším odběratelem těchto klávesnic byla společnost IBM. Výrobní číslo většiny klávesnic bylo opět IBM, např. 52G9658, 83G2383, 42H1292, a další. V rámci snížení výrobních nákladů byla většina klávesnic Modelu M vyrobena v levnějším provedení než do té doby. Hlavními důvody byla konkurenceschopnost na trhu s klávesnicemi. Mezi změny patřil např. integrovaný kabel klávesnice a jednotná barva, tisknutá na jednotlivé klávesy.  V roce 1996, společnost Unicomp koupila od Lexmarku design Modelu M. Klávesnice, podobná té s výrobním číslem 42H1292 je stále v prodeji, její označení je 42H1292U. Unicomp nabízí různé konfigurace klávesnic. Např. aktualizované rozvržení kláves 104/105 nebo model uzpůsobený pro "Linux", kde jsou prohozeny klávesy Ctrl, Caps Lock, Esc a Tilda. Dále klávesnice s integrovaným Trackpointem, a další specifické modely, např. integrované čtečka magnetických karet. Ačkoli aktuální model klávesnice od Unicompu můžete pořídit okolo 50 USD. Původní vyráběné modely si drží vysokou hodnotu, zejména mezi sběrateli a počítačovými fandy. Není neobvyklé vidět tyto klávesnice za cenu vyšší než 150 USD za kus.  Model M má nespočet verzí, ale většina z těchto verzí je velmi vzácná. Někdy nastává problém, že tyto klávesnice nedokáží plně komunikovat s moderním počítačem. Pro počítače bez PS/2 portu by byl nutný USB adaptér. Model Ms potřebuje pro připojení AT konektor, popřípadě AT/USB adaptér. Některé PS/2 adaptéry nejsou dostatečné spolehlivé, protože Model M inklinuje k větší spotřebě elektrické energie, což některé adaptéry neumožní. Jako odpověď na tyto stížnosti přidal Unicomp do své nabídky USB modely.

Design.

Při zmínce o Modelu M lidé obvykle mluví o výrobním čísle 1391401, které bylo nejběžnější. Tento rozšířený model klávesnice obsahoval patentovaný buckling spring systém, vyměnitelné klávesy (kloboučky), robustní a odolný vzhled podobný modelu Ms. Tato klávesnice je chválena pro své kvalitní dílenské zpracování. Jedním důvodem může být to, že se vzhled klávesnice za posledních dvacet let takřka nezměnil, na rozdíl od designu všeho ostatního, co se počítačů týká. Robustní design (klávesnice má mimo jiné plechovou spodní část a kvalitní plastový rámeček) klávesnice dovoluje dokonce nejhorší možné zacházení, při kterém se klávesnice nepoškodí. Mezi různými verzemi této klávesnice najdeme pouze malé rozdíly, například mechanismus pro stisknutí klávesy zůstává stále stejný, což ji činí unikátním. Například model 1391472 nemá oddělenou numerickou část klávesnice, ale čísla jsou přiřazena na klávesy s jinými znaky, jako je tomu např. u notebookových klávesnic. Dalším příkladem jsou modely ze série 1390120, které neměly LED diody signalizující stisknutý Caps Lock, Num lock a Scroll Lock.  Většina fanoušků Modelu M si ho cení zvláště pro pocit při psaní a pro jeho zvuk. Ne jako běžné (ale levnější) mechanické klávesy s gumovou membránou, které se v dnešní době hojně používají. Systém buckling spring u Modelu M dává uživatelům zřetelnou dotykovou (zřetelný odpor při stisknutí klávesy) a zvukovou (charakteristické, hlasité "klapy-klap") odezvu při psaní. V tomto se Model M podobá klávesnicím používaných u řady Selectric typewriter od IBM. Navíc, Model M je méně náchylný k nečistotám a opotřebení, na rozdíl od mechanické klávesnice s gumovou membránou - u ní budou nečistoty znemožňovat práci. Design mechanismu buckling spring je takový, že žádná špína, která zapadne pod klávesu nemůže poškodit pružinu a tím znemožnit práci na klávesnici. Selhání mechanismu, kvůli nahromaděným nečistotám v prostoru pružinky pod klávesou, by nastalo pouze za velmi nepravděpodobných okolností.  Ačkoliv Model M má mnoho pozitiv, má samozřejmě i své nedostatky. Klávesnice je především těžká, není tedy tak dobře přenosná, jako moderní klávesnice. Stisknutí klávesy je velmi hlučné, v určitých situacích až nepřiměřeně (např. ve veřejné knihovně). Takovýto hluk by byl nepřijatelný. Konstrukce neumožňuje, aby tekutiny rozlité do klávesnice mohly odtéci. Tekutina by tedy zůstala v klávesnici, což by mohlo způsobit zkrat. Design u typů 42H1292, 1370477s (po roce 1993) a 1391401s, většinou vyrobeno společnostmi Lexmark a Unicomp, obsahuje odtokové kanálky k tomu, aby předešly případnému zkratu. Jakkoliv je toto uděláno, vždy je to na úkor celkové kvality klávesnice.

Identifikace.

Všechny klávesnice Modelu M byly vyrobeny buď společností IBM nebo společností Lexmark, mají na spodní straně klávesnice identifikační štítek. ID štítek ukazuje montážní číslo součástky, jednotlivé sériové číslo a datum, kdy byla klávesnice sestavena. Typ klávesnice je uveden na vrchní straně klávesnice. První modely Ms (čísla součástek 1390120 nebo 1390131) byly označeny malým hliníkovým čtverečkem s logem IBM. Tento čtvereček byl umístěn v pravém horním rohu klávesnice. Typy s číslem součástky 1391401 měly bílé, oválné logo IBM s šedým označením IBM. Toto logo bylo umístěno v levém horním rohu klávesnice. Na začátku 90. let měly klávesnice IBM (vyráběných společností Lexmark) podobný oválný znak jako typy 1391401, s tím rozdílem, že pozadí bylo šedé a písmo modré.

Model M je druh počítačové klávesnice vyráběný společnostmi IBM, Lexmark a Unicomp. Výroba byla zahájena roku 1984. Existuje mnoho různých variant tohoto druhu klávesnice. Každá varianta má vlastní charakteristické rysy, velká většina pracuje se systémem buckling spring a má vyměnitelné klávesy. Modelu Ms si cenili zejména počítačoví fandové a také lidé, kteří byli zvyklí psát na psacím stroji. Upřednostňovaná byla zejména pro svoji dotekovou a sluchovou odezvu při stisknutí klávesy, která byla podobná jako na psacím stroji.  Model M je považovaný za klávesnici s extrémně dlouhou životností a odolností. Mnoho klávesnic, vyráběných od poloviny 80. let dvacátého století, se používá ještě dnes, zatímco stejně staré počítače a monitory jsou považovány za historické kusy. Společnost Unicomp, která nyní vlastní práva na design, stále tyto klávesnice prodává.

Model M designates a group of computer keyboards designed and manufactured by IBM starting in 1984, and later by Lexmark International, Maxi Switch, and Unicomp. The keyboard's many variations have their own distinct characteristics, with the vast majority having a buckling-spring key design and swappable keycaps. Model M keyboards have been praised by computer enthusiasts and frequent typists due to their durability and consistency, and the tactile and auditory feedback they provide.  The Model M is also regarded as a timeless and durable piece of hardware. Although the computers and computer peripherals produced concurrently with the Model M are considered obsolete, many Model M keyboards are still in use due to their physical durability and the continued validity of their ANSI 101-key and ISO 102-key layouts, through the use of a PS/2 female to USB male adapter with a built-in level converter. Since their original popularity, new generations of writers and computer technicians have rediscovered their unique functionality and aesthetics. The Kentucky-based company Unicomp continues to manufacture and sell Model M keyboards.


Pozadí vzniku.

Konstrukce budoucích těžkých křižníků třídy "Furutaka" má své kořeny v návrzích japonských průzkumných křižníků ( "teisacu džunjókan"). Požadavky na jejich stavbu se před první světovou válkou objevovaly v návrzích plánů rozvoje loďstva (1910: jeden, 1911: dva, 1914: tři 6000T s výzbrojí čtyř 200mm kanónů), ale žádný z nich nebyl realizován. Myšlenka průzkumného křižníku ale nezapadla a "Kaigun gunreibu" ( ~ námořní generální štáb) následně požadoval vypracování dalšího návrhu. Dne 22. září 1916 předložil "Kaigun gidžucu honbu" ( ~ námořní technický úřad) návrh 7200T průzkumného křižníku. Ten měl být – při normálním výtlaku 7200 T, s rychlostí 36 uzlů (66,7 km/h) a se 76mm bočním pancéřovým pásem – vyzbrojen nejméně dvanácti 140mm kanóny typu 3. roku ve dvouhlavňových lafetacích v podélné ose plavidla (4xII) a v jednohlavňových lafetacích na bocích. Výzbroj mělo doplňovat osm pevných 610mm torpédometů (4xII). Již u tohoto návrhu byla zvažována i alternativní výzbroj založená na právě vyvíjených 200mm kanónech typu 3. roku.  Dne 29. srpna 1916 zveřejnilo americké námořnictvo svoje plány na výstavbu loďstva (), které (kromě jiného) předpokládaly stavbu deseti 7100T (normálního výtlaku) průzkumných křižníků (). Ty měly dosahovat rychlosti 35 uzlů (64,8 km/h) a být vyzbrojeny osmi šestipalcovými (152,4 mm) kanóny a čtyřmi torpédomety. Po dalších úpravách z nich vzešla třída "Omaha".  Samotné schválení amerického plánu – i když Japonci ještě neznali jeho detaily – urychlilo schválení japonského plánu 8-4, ke kterému došlo 14. července 1917. Tento plán kromě jiného počítal se stavbou tří 7200T průzkumných křižníků podle projektu ze září 1916. V polovině roku 1917 se Japonci dozvěděli plánované parametry amerických průzkumných křižníků, a ještě v létě téhož roku nařídil "Kaigun gunreibu" plán 8-4 modifikovat. 7200T průzkumné křižníky byly z plánu vyřazeny a "Kaigun gidžucu honbu" začal pracovat na projektu 8000T průzkumného křižníku.  Koncept 8000T průzkumného křižníku vycházel ze 7200T návrhu a ve verzi z počátku roku 1918 se mělo jednat o průzkumné křižníky schopné dosáhnout rychlosti 35,5 uzlů (65,75 km/h), s normálním výtlakem 8000 T a výzbrojí deseti až dvanácti 140mm kanónů typu 3. roku ve dvouhlavňových lafetacích v podélné ose plavidla. Již se objevilo pyramidové uspořádání tří lafetací na přídi

Klasifikace a pojmenování.

Podle "Gunkan ojobi suiraitei ruibecu tókjú hjódžun" ( ~ Standardy pro klasifikaci tříd válečných lodí a torpédovek) z 21. března 1898 spadaly jednotky projektu 7500T křižníků do kategorie křižníků 1. třídy ( "ittó džunjókan"), jelikož jejich výtlak přesahoval 7000 T. Rovněž se o nich oficiálně hovořilo jako o křižnících třídy A ( "kó-kjú džunjókan"), přičemž toto označení se spolu s pořadovým číslem používalo do doby, než byla jednotkám přidělena jména: 11. srpna 1922 se z křižníku třídy A č. 2 stala "Furutaka" a 9. října bylo křižníku třídy A č. 1 přiděleno

Konstrukce.

Trup.

Hiraga – k 1. červnu 1922 povýšený na "zósen šóšó" ( ~ kontradmirál–lodní konstruktér) – navrhl trup 7500T křižníků s ohledem na dosažení co největší rychlosti. Vzhledem k délce (projektovaná jako 181,356 m na vodorysce při 2/3 zkušebním výtlaku) tak měly křižníky třídy "Furutaka" nejužší trup (projektováno 15,480 m na vodorysce při 2/3 zkušebním výtlaku) ze všech japonských křižníků – poměr délky k šířce byl téměř 11,72. Dalším prostředkem k dosažení vysoké rychlosti bylo využití pancéřování jako integrální části trupu, což zvyšovalo pevnost trupu a vedlo

Podpalubí.

Podpalubí bylo rozčleněno na jednotlivé paluby. Ty byly v přední části trupu (až po kotelny začínající žebrem č. 111) celkem čtyři, na zádi (od zadní strojovny, mezi žebry č. 237 a 297) se jejich počet snížil na tři a nakonec (od žebra č. 297) na dvě. Od nejspodnější vzhůru se jednalo o:  Celý trup uzavírala

Pancéřování a protitorpédová obšívka.

Životně důležité prostory trupu (kotelny a strojovny) krylo slabé pancéřování, které mělo chránit pouze proti 15cm granátům vypáleným ze vzdálenosti 12 000 až 15 000 metrů. Na ochranu proti 203mm granátům (budoucích) těžkých křižníků ale pancéřování nestačilo. Jako materiál byla zvolena kombinace plátů z NVNC (nová necementovaná ocel Vickers) a vysokotažné oceli o celkové hmotnosti 1147,8 metrických tun (tj. 12,1 % z 2/3 zkouškového výtlaku).  Boční pás z NVNC oceli o tloušťce 120 liber (76,2 mm) byl dlouhý 262,1 stop (78,888 m) a po většinu své délky vysoký 13 stop a 6 palců (4,115 m). Od

Pohon.

Kotelny.

Sekce kotelen se nacházela mezi příčnými žebry č. 111 a 185 a tvořilo jí celkem sedm kotelen. Přední kotelna číslo 1 zabírala celou šířku vnitřního trupu mezi žebry 111 a 125 a jako jediná nebyla rozdělena centrální vodotěsnou přepážkou. Nacházely se v ní vedle sebe dva střední tříbubnové vodotrubné kotle "Ro-gó Kanpon šiki" ( ~ Typ technického odboru císařského námořnictva model B) číslo 1 a 2. Za kotelnou č. 1 se mezi žebry 125 a 149 nacházely kotelny č. 2 (na pravoboku) a č. 3 (na levoboku),

Strojovny.

Za kotelnami se nacházely čtyři strojovny: přední č. 1 na levoboku a č. 2 na pravoboku mezi žebry č. 185 a 211 a zadní č. 3 na levoboku a č. 4 na pravoboku mezi žebry č. 211 a 237. V každé strojovně se nacházela jedna sestava v Japonsku vyrobených parních turbín zahraniční konstrukce. U "Kako" to byly firmou Kawasaki vyrobené turbíny Brown-Curtis, o celkové hmotnosti 203,4 metrických tun (+ dalších 135 t převodovky) zatímco "Furutaka" měla turbíny Parsons o hmotnosti 200 metrických tun (+ dalších

Pomocné systémy.

Elektřinu vyráběly celkem čtyři motorgenerátory se spalovacími motory o celkovém výkonu 315 kW. Jednalo se o dva 90kW a dva 67,5kW generátory, umístěné v pomocných strojovnách na skladovací palubě před kotelnami a za zadními strojovnami. Palubní síť byla napájena 225 V stejnosměrného proudu. Většinu větráků v kotelnách a strojovnách, pump a zdviží poháněly elektromotory.  Ovládání vyváženého kormidla zajišťovaly hydraulické písty, které byly poháněny jedním dvouválcovým vertikálním parním strojem.

Hlavní nástavba.

Současně se stavbou 7500T křižníků probíhalo zpracování návrhu 10 000T křižníků – budoucí třídy "Mjókó". Pro ně "zósen šósa" ( ~ korvetní kapitán–lodní konstruktér) Kikuo Fudžimoto navrhl v roce 1923 pagodovitý stěžeň, který měl nést zaměřovač

Výzbroj.

Primární baterie.

Hlavní výzbroj 7500T křižníků tvořilo po dokončení šest nových 200mm kanónů typu 3. roku lafetovaných na třídě "Furutaka" (resp. v té době "Kako") v šesti jednohlavňových zakrytých lafetacích modelu A umístěných v ose plavidla: po třech na přídi a zádi lodě, přičemž prostřední lafetace v každé trojici byla vyvýšená. Lafetace – nejednalo se o skutečné dělové věže, neboť pod nimi chyběla barbeta chránící muniční zdviže – byly číslovány odpředu dozadu jako č. 1 až 6. Hmotnost každé lafetace byla 57,5 metrických tun, čímž se ušetřilo celkem 105 metrických tun hmotnosti oproti třem dvouhlavňovým dělovým věžím modelu C, které byly v době dokončování křižníků "Furutaka" a "Kako" teprve ve vývoji a které byly použity na následující třídě "Aoba".  Rovněž doprava munice k dělům byla řešena s důrazem na úsporu hmotnosti, což se nepříznivě projevilo na rychlosti střelby: zatímco teoretická kadence byla pět ran za minutu, v praxi to nebyly ani dvě rány

Sekundární baterie a protiletadlová výzbroj.

Sekundární baterii ( "fukuhó"), kterou bylo možno použít i proti vzdušným cílům, představovala čtveřice 76,2mm kanónů typu 3. roku s hlavní délky 40 ráží. Kanóny byly umístěny na

Torpédomety.

V rámci doktríny "Kantai kessen" ( ~ loďstvo rozhodující bitvy) kladlo císařské námořnictvo – zejména po podepsání washingtonské dohody – důraz na noční torpédové útoky prováděné torpédoborci a podporované křižníky. Císařské námořnictvo (konkrétně "Kaigun gunreibu" za podpory "Suiraibu" [ ~ torpédová sekce] – druhé sekce "Kaigun kansei honbu") proto požadovalo silnou torpédovou výzbroj i u 7500T křižníků.  Kvůli vysokým volným bokům v centrální části plavidel (projektovaným na 5,58 m), kde měly být torpédomety umístěny, nebylo možné umístit torpédomety na horní palubu, neboť vypuštěná torpéda by vstupovala do vody pod nevhodným úhlem. "Kaigun gunreibu" si prosadil instalaci torpédometů na střední palubě, proti čemuž Hiraga (tehdy ještě jako "zósen taisa") protestoval. Umístění torpédometů s torpédy (včetně náhradních) do uzavřených prostor a v případě zadních torpédoven dokonce přímo nad strojovnami, považoval za velmi nebezpečné – hlavice každého torpéda typu 8. roku (éry Taišó: "8-nenšiki" – tj. roku 1919) obsahovala

Prostředky řízení palby.

Palba kanónů hlavní baterie byla řízena centrálně metodou „sleduj zaměřovač“ ("cuibi haššin", ""). Primární zaměřovač typu 14 ( "14-šiki hóiban sódžu sóči") se 6,4cm dalekohledem mohl řídit palbu hlavní i sekundární baterie jak proti hladinovým, tak i vzdušným cílům a nacházel se na "šuhó šageki šo" – nejvýše umístěné platformě můstku. Sekundární zaměřovač téhož typu se nacházel na záložní platformě řízení palby hlavní baterie ( "šuhó jobi šiki šo") za zadním komínem na nástavbě hangáru. Zaměřovače doplňovaly dva "sokutekiban" typu 13 umístěné po jednom na levém a pravém boku "sokuteki šo". K výpočtům změny vzdálenosti cíle sloužily "henkjo ricuban" typu 11 umístěné rovněž na "sokuteki šo". O úroveň níž se na každém křídle plošiny navigačního můstku nacházel jeden zaměřovač torpéd typu 14 ( "14-šiki (gjorai) hóiban") integrovaný s dalekohledem a vedle něj další dalekohled.  Zatímco "sokutekiban" zjišťovaly kurz a rychlost cíle a zaměřovače pak samotné zaměření, ani jeden z těchto prostředků řízení palby by nefungoval bez znalosti vzdálenosti cíle. Tu měřily celkem čtyři 3,5m koincidenční dálkoměry typu 14 ( "14-šiki sokkjogi") umístěné ve věžičkách. První pár se nacházel na obou křídlech navigačního můstku a druhý pár byl umístěn na bocích záložní platformy řízení palby nad hangárem.

Letadla a vybavení pro jejich obsluhu.

Projekt 7500T průzkumných křižníků počítal s nesením nejméně jednoho letounu pro zajištění vzdušného průzkumu, čímž by se rozšířily průzkumné možnosti nových křižníků. Roku 1924 byl v Japonsku zahájen výzkum katapultu, ale jelikož ten nebyl v době dokončení prvních dvou 7500T křižníků ještě hotov, bylo rozhodnuto instalovat jako provizorium vzletovou plošinu. Byla vybrána modifikovaná varianta německé vzletové plošiny typu Heinkel ( "Hainkeru-šiki kassódai"), která byla v květnu a červnu 1925 testována ve své nemodifikované podobě na bitevní lodi "Nagato". Kolejnicemi vybavená plošina o celkové délce 26,6 m se svažovala pod úhlem 5 ° směrem k přídi. Skládala se ze dvou částí: kratší a výše umístěná část o délce 10 metrů byla instalována na lafetaci č. 4 hlavní baterie na zádi. Navazující část o délce 16,6 metrů byla umístěna na palubě před lafetací č. 4. Jelikož byla umístěna na kolejnicích, mohla se vytáčet do stran a to až o 45 ° na obě strany od podélné osy plavidla. Oba křižníky

Modifikace 1926 až 1935.

V letech 1926 až 1931 prošly obě jednotky třídy "Furutaka" několika drobnými úpravami. Jako první byl na podzim 1926 instalován kryt na přední stranu hlavní nástavby, který kryl vyústění ventilace kotelny č. 1 na dolním můstku. Před koncem roku 1926 byla dokončena instalace přední části startovací plošiny.  Po dokončení se ukázalo, že přední komín je příliš nízký. Kvůli snížení vlivu kouře a páry na můstek byly mezi 22. prosincem 1926 až únorem následujícího roku přední komíny u obou jednotek zvýšeny. Zároveň byla modifikována plošina 90cm světlometů mezi komíny: oba světlomety byly umístěny výš, přičemž zadní světlomet (vyosený na pravobok) převyšoval přední (vyosený na levobok).  V roce 1927 byla

Velká rekonstrukce 1936 až 1939.

Pozadí velké rekonstrukce.

Podpisem ustanovení londýnské námořní odzbrojovací konference v dubnu 1930 se Japonské císařství zavázalo, že nebude stavět žádné další křižníky třídy A, neboť – s celkem dvanácti jednotkami ve službě, či rozestavěnými – již vyčerpalo limit pro tuto kategorii. Ještě před ratifikací londýnských dohod císařem éry Šówa předložil náčelník "Kaigun gunreibu" "taišó" Naomi Taniguči 27. června 1930 první návrh budoucího Programu prvního kruhu ( "Maru iči keikaku"), který 23. července přijal "Gundži sangikan kaigi" ( ~ Nejvyšší vojenská rada). I když byl program ještě následně upravován a seškrtán, již od počátku obsahoval požadavek na přezbrojení stávajících křižníků třídy A. Jako první začala v listopadu 1934 první fáze modernizace křižníků třídy "Mjókó"…  Třetí revize Plánů obrany císařství ( "Teikoku kokubó hóšin"), vyhlášená 3. června 1936, mimo jiné předpokládala nahrazení jednotek tříd "Furutaka" a "Aoba" čtyřmi novými těžkými křižníky, které

Trup a podpalubí.

Kvůli kompenzaci nárůstu hmotnosti (u "Kako" o celkem 562 metrických tun) byl trup rozšířen instalací dalších výdutí protitorpédové obšívky, čímž se navíc posílila podélná pevnost trupu. I přes vyšší výtlak tak ponor narostl pouze minimálně: pouhých 5 až 7 centimetrů při 2/3 zkušebním výtlaku oproti ponoru po dokončení. Nicméně dodržet limity stability se nepodařilo už ani při 2/3 zkušebním výtlaku.  Nová protitorpédová obšívka byla tvořena pláty z ocele Dücol, tlustými 14 mm ve spodní části, 12 mm v prostřední a 10 mm v horní

Pohon.

Kotelny.

Kotelny byly během modernizace kompletně předělány. Oba malé kotle se smíšeným spalováním byly odstraněny, stejně jako střední kotle z přední kotelny. Po rekonstrukci nesly lodě každá deset velkých tříbubnových vodotrubných kotlů "Ro-gó Kanpon šiki". Kotle spalovaly již výhradně topný olej a byly vedle předehřívačů vody a oleje vybaveny i předehřívačem vzduchu. Teplota i tlak vyvíjené páry zůstaly zachovány (156 °C a 18,3 kg/cm).  Změnilo se též rozmístění kotelen, jejichž počet byl redukován na pět. Přední kotelna číslo 1 byla posunuta dozadu a obsahovala dva kotle umístěné vedle sebe. Část bývalé přední kotelny byla předělána na nádrž paliva, která sahala až pod dolní palubu. Na dolní palubě byl uvolněný prostor využit pro zřízení stanoviště řízení palby

Hlavní a pomocné strojovny.

Hlavní strojovny nečekala taková radikální přestavba, jaké se dostalo kotelnám, pouze byly vyměněny rotory turbín. Nový výkon turbín byl projektován na 110 000 koňských sil na hřídeli (80 904,9 kW), ale ve skutečnosti se nepodařilo dosáhnout ani výkonu po dokončení: "Furutaka" při rychlostních zkouškách 9. června 1939 vytáhla ze svých strojů 103 340 koní na hřídeli (76 006,4 kW). Tomu při výtlaku 10 630 tun odpovídala rychlost 32,95 uzlů (61,023 km/h).  V pomocných strojovnách byly ke stávajícím čtyřem motorgenerátorům instalovány tři nové turbogenerátory: jeden 300kW v přední pomocné strojovně a dva 135kW v zadní pomocné strojovně. Tím celkový výkon generátorů stoupl na 885 kW.

Nástavby.

V souvislosti se zrušením staré přední kotelny a instalací nových systémů byl můstek kompletně přestavěn a počet jeho úrovní se zvýšil zřízením středního můstku ( "čúbu kankjó"). Celková výška ale zůstala nezměněna. I nadále můstek tvořila pagoda s centrálním tubusem. Nových osm úrovní můstku bylo (odzdola nahoru):  Změn doznaly i další nástavby. Bývalá plošina

Výzbroj.

Primární baterie.

Původní 200mm kanóny byly během rekonstrukce nahrazeny 203,2mm kanóny typu 3. roku umístěnými ve třech dvouhlavňových dělových věžích. Samotné kanóny byly ve skutečnosti převrtané 200mm kanóny typu 3. roku, demontované v letech 1933 a 1934 z těžkých křižníků "Ašigara" a "Haguro". Dělové věže modelu E vypadaly z vnějšku jako model E (použitý na většině křižníků třídy "Takao"), ale uvnitř byly řešené stejně jako model C (použitý na

Role sekundárního a těžkého protiletadlového dělostřelectva zůstala 120mm kanónům typu 10. roku. Jejich muniční zdviže byly modernizovány a zadní pár 120mm kanónů byl posunut víc dopředu, aby uvolnil místo zásobníkům náhradních torpéd na horní palubě.  Obě 13,2mm dvojčata byla přemístěna z platforem na boku můstku

Torpédomety.

Velká rekonstrukce obnášela i kompletní přepracování torpédové výzbroje. Zkušební exploze na trupu bitevní lodě "Tosa" v červnu 1924 a katastrofa minonosky "Tokiwa", na které 1. srpna 1927 explodovala jedna z nesených min, ukázaly, jaké nebezpečí představuje umístění torpéd a jejich explozivních hlavic uvnitř uzavřeného trupu. Daly tak za pravdu Hiragovi, který na nebezpečí upozorňoval od samého počátku.  Pro obě jednotky třídy "Furutaka" to mělo za následek zrušení torpédoven s pevnými torpédomety. Jelikož se již císařskému námořnictvu podařilo vyřešit problém špatného úhlu vstupu torpéda do vody, byla nová dvojice čtyřhlavňových otočných zakrytovaných 610mm torpédometů typu 92 model 1 instalována na horní palubu, po stranách přední části katapultu. Každý manuálně otáčený torpédomet typu 92

Prostředky řízení palby.

Řízení palby hlavní baterie sice zůstalo založené na metodě „sleduj zaměřovač“, ale došlo k obměně systémů řízení palby. Určení vzdálenosti cíle měly po rekonstrukci zajistit tři šestimetrové koincidenční dálkoměry typu 14. Jeden se nacházel v zadní části otočné věže řízení palby na vrcholu můstku a zbývající dva se nacházely na dělových věžích číslo 2 a 3. V přední části otočné věže řízení palby na můstku se nacházel zaměřovač typu 94. Druhý zaměřovač typu 94 se nacházel na záložní platformě řízení palby hlavní baterie za zadním komínem. Zaměřovače a dálkoměry doplňoval jeden "sokutekiban" typu 92 v "sokuteki šo" a jeden analogový balistický počítač typu 92 ( "šagekiban") ve vyhodnocovací místnosti pod můstkem na dolní palubě. Počítač vypočítal odchylky odměru a náměru (na základě azimutu cíle získaného ze zaměřovače, vzdálenosti z dálkoměrů a rychlosti a kurzu cíle ze

Letadla a vybavení pro jejich obsluhu.

Modernizace leteckého parku si vynutila instalaci výkonnějšího katapultu. Proto byl na místo původního instalován nový 19,4 m dlouhý katapult typu Kure č. 2 model 3 modifikace 1 ( "Kure šiki 2-gó 3-gata kai-1 šašucuki"), který byl schopný katapultovat letoun o hmotnosti až 3000 kg a udělit

Poslední předválečné a válečné modifikace.

Po velké rekonstrukci, až do potopení obou jednotek, již byly prováděny pouze menší modifikace a údržba. V roce 1941 byly instalovány demagnetizační cívky kolem horní části trupu. Ty měly lodě ochránit před minami a torpédy s magnetickými roznětkami. "Furutaka" byla cívkami vybavena během pobytu v suchém doku v druhé polovině září a "Kako" mezi 14. a 24. listopadem 1941. Fotograficky je doložena instalace čtyř generátorů umělého kouře na zádi

Jednotky třídy "Furutaka".

Rozlišovací znaky.

Obě jednotky se po dokončení od sebe vizuálně navzájem odlišovaly vedením parovodních trubek na předním komínu a instalací dlouhého

Zhodnocení.

Třída "Furutaka" se stala vzorem pro následující těžké křižníky císařského námořnictva. Na rozdíl od pozdějších konstrukcí – kterými se císařské námořnictvo snažilo získat výhodu v powashingtonském systému – byly jednotky třídy "Furutaka" stabilnější a pevnější. Sice i na trupu "Furutaky" bylo, při pobytu v suchém doku od února do dubna 1932, zjištěno uvolnění více než 3000 nýtů, k dodatečnému podélnému zpevnění trupu po incidentu 4. loďstva (jako např. u třídy "Mjókó") ale nedošlo.  Ani jedna z jednotek třídy "Furutaka" se do střetnutí s nepřítelem, vůči kterému byla projektována, nedostala. Rovněž nedošlo ani na očekávanou rozhodující bitvu, ve které by křižníky třídy "Furutaka" prorážely cestu vlastním torpédoborcům skrz linii amerických křižníků při nočním útoku na hlavní síly US Navy. Své kvality ale 7500T křižníky ukázaly během bitvy u ostrova Savo, kde – spolu s jediným modernějším křižníkem "Čókai" – rozstřílely modernější a silněji vyzbrojené americké a australské těžké křižníky. Při návratu z této bitvy se "Kako" stal obětí tří ponorkových torpéd Mark 10, která zasáhla pravobok v prostoru mezi dělovou věží číslo 1 a kotelnou č. 2: 250kg TNT v každé z hlavic těchto jinak zastaralých torpéd dokázalo způsobit rozsáhlý průnik vody, který vedl k převrácení a potopení křižníku během sedmi minut.  Během bitvy u mysu Esperance inkasovala "Furutaka" zásah do levobočního torpédometu na palubě. Vzniklý rozsáhlý požár, živený kyslíkem z uskladněných torpéd, učinil z "Furutaky" lákavý cíl pro americké dělostřelce a "Furutaka" se následně potopila po přibližně 90 zásazích.

Třída "Furutaka ( "Furutaka gata"), či původně třída "Kako ( "Kako gata"), byla třída dvou těžkých křižníků japonského císařského námořnictva postavených v letech 1922 až 1926 podle Hiragova projektu 7500T průzkumných křižníků. Jednalo se o křižníky "Kako" a "Furutaka". Následující dvě jednotky byly kvůli změnám v projektu zařazeny do samostatné třídy "Aoba". Tyto celkem čtyři jednotky byly původně stavěny jako velké průzkumné křižníky, ale podle washingtonské a londýnské konference spadly do kategorie těžkých křižníků. To z nich učinilo jediné předwashingtonské těžké křižníky císařského námořnictva a zároveň jediné japonské těžké křižníky, které nepřekročily 10 000T limit stanovený washingtonskou konferencí.  Byly to (spolu s třídou "Aoba") poslední japonské křižníky poháněné v licenci vyrobenými turbínami a jedny z prvních japonských křižníků využívajících k pohonu přehřátou páru. Obě jednotky třídy "Furutaka" byly vyzbrojeny šesti 200mm kanóny typu 3. roku (éry Taišó: "3-nenšiki" – tj. roku 1914) v jednohlavňových lafetacích modelu A, umístěných po třech na přídi a zádi, což dodalo třídě "Furutaka" unikátní siluetu. Nové bylo též využití pancéřování jako integrovaného konstrukčního prvku. Navzdory úsporám v hmotnosti byl 2/3 zkouškový výtlak po dokončení překročen o více než 10,6 %. Přesto byly po dokončení křižníky třídy "Furutaka" pod limity stanovenými washingtonskou konferencí: ráže děl byla o 3 milimetry menší a standardní výtlak (musel být zpětně dopočítán, 7500T křižníky byly navrhovány vzhledem k normálnímu výtlaku) byl o 2050 T nižší.  Ve druhé polovině 30. let prošly obě jednotky velkou rekonstrukcí. Ta byla u "Kako" oficiálně dokončena 27. prosince 1937 a u "Furutaky" 30. dubna 1939. Modernizace obnášela zejména předělání kotelen (po rekonstrukci se v kotlích spaloval výhradně topný olej), instalaci nových výdutí protitorpédové obšívky, rekonstrukci a zvýšení můstku, zrušení pevných torpédometů v trupu a instalaci otočných torpédometů na horní palubu, modernizaci systémů řízení palby a přezbrojení hlavní baterie 203,2mm kanóny typu 3. roku ve třech dvouhlavňových dělových věžích modelu E. I tak ale jednotky třídy "Furutaka" zůstaly nejmenšími a nejslaběji vyzbrojenými těžkými křižníky císařského námořnictva. Po rekonstrukci se silueta třídy "Furutaka" přiblížila třídě "Aoba", od které se dala rychle identifikovat umístěním zadního stěžně mezi katapultem a zadní dělovou věží.

The were a class of two heavy cruisers which saw service with the Imperial Japanese Navy during World War II. Both vessels of this class were sunk in 1942.


Život.

Pedro Julião se narodil mezi lety 1210 a 1220, pravděpodobně v Lisabonu. Svá studia zahájil na episkopální škole lisabonské katedrály, později studoval na Université de Paris, ačkoliv někteří historikové tvrdí, že studoval v Montpellieru. Ať to bylo kdekoliv, zabýval se medicínou, teologií a Aristotelovou dialektikou, logikou, fyzikou a metafyzikou.  Od roku 1245 do 1250 se stal známým pod jménem "Pedro Hispano" (neboť přišel z Hispánie) a učil medicínu na univerzitě v Sieně, kde napsal dílo "Summulae Logicales", odbornou příručku k Aristotelově logice, která byla na evropských univerzitách užívána více než 300 let. Poté, co vešel ve známost jako univerzitní učitel, se vrátil do Lisabonu. Na dvoře v Guimarães byl radním a mluvčím krále Alfonse III. Portugalského (1248–79) v církevních záležitostech; později byl v Guimarães převorem. Snažil se stát se lisabonským biskupem, ale byl odmítnut. Místo toho se stal mistrem školy v Lisabonu. Jako významný filosof má taktéž podíl na vzniku schématu tzv. "logického čtverce".  Pedro se stal též lékařem papeže Řehoře X.

Pontifikát a smrt.

Dne 8. září 1276, po smrti papeže Hadriána V. (18. srpna), byl Pedro Hispano biskupy na konkláve zvolen papežem a o týden později uveden do funkce. (Podle některých zpráv byl po smrti Hadriána V. zvolen papežem italský kardinál Vicedomino de Vicedominis, jenž přijal jméno Řehoř XI., který nicméně zemřel následujícího rána. Věrohodnost těchto zpráv, pocházejících ze 17. století, je však sporná a většina moderních historiků je popírá.) Jedním z několika činů Jana XXI. během jeho krátkého potifikátu bylo zrušení nařízení, nedávno předtím schválených na 2. lyonském koncilu, která kardinálům během volby nařizovala nejen samotu, ale také jim postupně odnímala zásoby jídla a vína, když rozhodování trvalo příliš dlouho.  Ačkoliv většina jeho krátkého pontifikátu byla pod taktovkou vlivného kardinála Giovanniho Gaetana Orsiniho (který ho později následoval ve funkci papeže jako Mikuláš III.), Jan se pokoušel zahájit výpravu do Svaté země a zasazoval se o spojenectví s Východní církvi a snažil se jak jen mohl o udržení míru mezi křesťanskými národy. Zahájil taktéž misi za účelem obrácení Tatarů na křesťanství, avšak neúspěšně.  Papež užíval nové křídlo paláce ve Viterbu, které však bylo chatrně vystavěno. Jednou během spánku se střecha nad ním propadla a on byl vážně zraněn. Zemřel o osm dní později 20. května 1277, pravděpodobně jako jediný papež, jehož smrt zavinila nehoda. Jeho hrob je dodnes k vidění v Duomo di Viterbo (katedrála sv. Vavřince), kde byl pohřben.

Odkaz.

Po jeho smrti se povídalo, že Jan XXI. byl ve skutečnosti čaroděj (nařčení často mířené proti papežům středověku z řad učenců, kterých nebylo mnoho, dokonce i během jejich potifikátu – např. Silvestru II.), a že když psal heretické pojednání ve svém pokoji, Bůh zasáhl a pokoj na něj spadl.  V "Božské komedii" Dante vidí Jana XXI. (zmíněného jako Pietro Spano) v nebi mezi ostatními duchy velkých náboženských učenců.

Medicínské práce.

Jan XXI. překvapivě napsal jednu z nejúplnějších prací ohledně pre- a post-koitální antikoncepce; ve velmi populárním díle "Thesaurus Pauperum" (Poklad chudoby) nabízí rady, jak kontrolovat porodnost a jak vyvolat menstruaci. Mnoho z jeho návodů bylo současným výzkumem shledáno jako překvapivě efektivní a je z nich taktéž vyvozováno, že ženy ve starověku měly mnohem větší kontrolu nad svojí reprodukcí, než se předpokládalo dříve. Nicméně není zcela jisté, že autor tohoto díla a papež byli touž osobou.

Papež Jan XXI. (1215 – 20. května 1277), rodným jménem Pedro Julião (lat. "Petrus Iulianus"), Portugalci též nazýván Pedro Hispano (lat. "Petrus Hispanus"), byl papežem římskokatolické církve od září roku 1276 až do své smrti o 8 měsíců později. Byl zatím jediným portugalským papežem. Za Portugalce by ještě mohl být považován Damasus I., neboť se narodil na území dnešního Portugalska, a Pavel IV., který měl portugalskou matku.  Předchozí papež jménem Jan byl Jan XIX., žádný papež Jan XX. neexistuje. Jan XXI. chtěl výběrem svého jména opravit chybu, která, podle tehdejšího mínění, vznikla při počítání jeho předchůdců po Janu XV.

Pope John XXI (;  – 20 May 1277), born Peter Juliani (; ), was head of the Catholic Church and ruler of the Papal States from 8 September 1276 to his death. Apart from Damasus I (from Roman Lusitania), he has been the only Portuguese pope. He is sometimes identified with the logician and herbalist Peter of Spain (; ), which would make him the only pope to have been a physician.


Dostupnost.

Chlorhexidin je součástí ústních vod a čističů kůže, v malých množstvích se také používá jako konzervant.  Přípravky s chlorhexidinem se prodávají pod obchodními značkami Peridex, Periochip nebo Periogard Oral Rinse. Ve Velké Británii je hlavní značkou Corsodyl (nebo Chlorohex), v Německu Chlorhexamed, v Austrálii Savacol, v Indii Clohex nebo Dejavu-MW (QUADRA), ve Venezuele Perioxidina nebo Peridont a v některých středoamerických státech Clorexil. V České republice se prodávají například přípravky Corsodyl nebo PAROEX.  Čističe kůže s chlorhexidinem prodávané například pod značkami Hibiclens nebo Hibiscrub jsou určeny hlavně pro předoperační mytí rukou, ale jsou k dispozici i pro omývání ran. Používají se též pro omývání kůže při akné. V některých státech jsou k dispozici pouze na předpis.

Ústní hygiena.

Chlorhexidin se často používá jako aktivní složka ústních vod, kde má za úkol ničit zubní plak a jiné ústní bakterie. Chlorhexidin lze tedy použít k osvěžení dechu. Ukázalo se, že má okamžitý baktericidní účinek a současně přetrvávající účinek bakteriostatický, díky vstřebání do povrchní vrstvy skloviny.  Přípravky na bázi chlorhexidinu se obvykle využívají při léčbě nebo prevenci onemocnění dásní, například gingivitidy. Podle studie firmy Colgate, se neprokázalo, že by chlorhexidinglukonát snižoval množství kamene ukládaného pod dásně, v některých studiích se ho dokonce ukládalo více. V kombinaci s xylitolem byl pozorován synergický efekt.  Dlouhodobé používání přípravků obsahujících chlorhexidin může způsobovat vznik skvrn na zubech; může mít též dopady na citlivost chuti – tento příznak lze odstranit vysazením používání chlorhexidinu Byla vyvinuta verze přípravků, která způsobuje skvrny na zubech v menší míře.

Povrchové použití.

Chlorhexidin lze používat i mimo oblast ústní hygieny, zejména v podobě přípravků prodávaných pod značkami Oronine, Avagard, Hibiclens, Hibiscrub, ChloraPrep, BIOPATCH, a Exidine. Chlorhexidin je také součástí domácího antiseptika Savlon. Používá se pro obecné čištění kůže a k mytí rukou a operačního pole před chirurgickými zákroky. Vzhledem k dalším složkám není čistič použitelný jako ústní voda. Často se používá pro otření kůže před vpichem podkožní nebo nitrožilní jehly, namísto jodu. Chlorhexidin je kontraindikován pro použití blízko meningů, v tělních dutinách a blízko očí a uší. Ve dvouprocentní koncentraci může způsobit vážné a trvalé poškození, je-li delší dobu v kontaktu s očima nebo když je vstříknut skrz děravý ušní bubínek. Pro použití k omývání se nedoporučuje u osob do dvou měsíců věku.

Veterinární použití.

U zvířat lze používat k povrchové dezinfekci ran, jako antiseptikum ve formě šamponu nebo ušních kapek. Je účinnější v ničení bakterií než povidon-jod nebo sůl a má zbytkový účinek až 6 hodin. Mezi běžné značky přípravků patří Nolvasan Skin and Wound Cleaner, Nolvasan Ointment, Biodexin šampon, Biodexin ušní kapky atd. Je tak přínosnější při léčbě ran než při použití samotných solných roztoků.

Deaktivace.

Chlorhexidin je deaktivován anionovými sloučeninami, včetně anionových tenzidů běžně používaných jako detergenty v zubních pastách a ústních vodách. Z tohoto důvodu by se měl chlorhexidin používat k výplachu úst nejdříve 30 minut po použití jiného zubního produktu. Pro maximální účinek je dobré se nejméně jednu hodinu po použití vyhýbat jídlu, pití, kouření a výplachu úst.  I když je chlorhexidin účinný i v přítomnosti krve, mýdla a hnisu, účinnost je nižší.

Bezpečnost.

Chlorhexidin je zdraví škodlivý při požití a ve větších koncentracích dráždí kůži a oči. Smrtná dávka LD je 2000 mg/kg (orálně, potkan), resp. 1260 mg/kg (orálně, myš).

Chlorhexidin je chemické antiseptikum. Ničí grampozitivní a gramnegativní bakterie (je baktericidní), na některé gramnegativní bakterie účinkuje méně. Je též bakteriostatický. Mechanismus účinku je založen na rozrušení buněčné membrány, nikoli na inaktivaci ATPázy, jak se dříve myslelo. Chlorhexidin vykazuje také určitý účinek proti obaleným virům, nebyl však zatím výrazněji zkoumán.  Přípravky obsahující chlorhexidin ve vysokých koncentracích nesmí přijít do kontaktu s očima (způsobuje rohovkový vřed) a s vnitřním uchem (hrozí ztráta sluchu). Ve velmi nízkých koncentracích se však používá v některých roztocích pro kontaktní čočky.

Chlorhexidine (commonly known by the salt forms chlorhexidine gluconate (CHG) or chlorhexidine acetate), is a disinfectant and antiseptic that is used for skin disinfection before surgery and to sterilize surgical instruments. It may be used both to disinfect the skin of the patient and the hands of the healthcare providers. It is also used for cleaning wounds, preventing dental plaque, treating yeast infections of the mouth, and to keep urinary catheters from blocking. It is used as a liquid or powder. Side effects may include skin irritation, teeth discoloration, and allergic reactions. It may cause eye problems if direct contact occurs. Use in pregnancy appears to be safe. Chlorhexidine may come mixed in alcohol, water, or surfactant solution. It is effective against a range of microorganisms, but does not inactivate spores. Chlorhexidine came into medical use in the 1950s. It is on the World Health Organization's List of Essential Medicines, the safest and most effective medicines needed in a health system. Chlorhexidine is available over the counter. The wholesale cost in the developing world is about US$2.20–4.10 per liter of 5% solution. In the United Kingdom this amount costs the NHS about £4.80. In 2017, it was the 286th most commonly prescribed medication in the United States, with more than one million prescriptions.


Polymorfismus obecněji.

Polymorfismus je vlastnost programovacího jazyka, speciálně v objektově orientovaném programování, která umožňuje objektům volání jedné metody se stejným jménem, ale s jinou implementací. V jiném kontextu (než OOP) se tento druh polymorfizmu nazývá podtypový, na rozdíl od parametrického polymorfizmu (ve funkcionálním programování), který odpovídá spíš generice (např. v C#) nebo šabloně v OOP (Java, C++).  Funkce, metoda nebo makro (a další syntaktické konstrukce) se dají volat s různými datovými typy. Implementace se liší podle druhu polymorfizmu.  (Podtypový) Polymorfismus dělíme na dva typy: statický a dynamický. Při statickém je v době překladu znám konkrétní typ argumentu a proto překladač vygeneruje volání konkrétní (monomorfní) funkce, která pracuje se správným typem. Dynamický p. vybírá volanou funkci za běhu (tzv. pozdní vazba, late binding), v OOP typicky pomocí tabulky virtuálních metod (TVM). Tato tabulka není programátorovi přímo přístupná a generuje ji překladač. V obou případech se kód funkcí generuje při překladu. Tzv. přetížené funkce ("overloading") odpovídají statickému polymorfizmu, ale pro každý typ parametru/-ů generují samostatný kód (viz omezený polymorfizmus dále). Dynamický polymorfizmus potřebuje (v nějaké formě) informace o typech za běhu, proto má časovou a/nebo paměťovou režii. Statický polymorfizmus typy za běhu (při dobrém návrhu jazyka a implementace) v principu nepotřebuje, ale ze šablon/generik vygeneruje několik podobných funkcí.  Příklady: objektový polymorfismus (s virtuálními metodami) je dynamický, šablony nebo generika jsou statického typu. Dynamicky typované interpretované jazyky (Ruby, Python) používají také dynamický polymorfizmus.  Polymorfismus může být dvojího druhu: univerzální (parametr typu může být jakýkoliv), omezený (typ jen z určitého výčtu). Např. funkce maximum – nemůže být nad čímkoliv, jen nad datovým typem, který lze porovnat na větší, menší. Univerzální typ odpovídá parametrickému polymorfizmu, který lze realizovat jednou funkcí pro všechny typy (za daného omezení). Např. funkce pro délku spojového seznamu nezávisí na typu prvků v seznamu, protože je nevyužívá (a např. prvky jsou schované za pointrem). Omezený polymorfizmus závisí na typu a konkrétní typ si funkce předává jako dodatečný (schovaný) parametr, TVM je realizovaná tímto způsobem.  Pokud si chceme realizovat polymorfizmus (ve formě přetížení) sami, např. při variantních záznamech (union v C), např. pro dvě reprezentace komplexních čísel (pravoúhlou a polární), můžeme ve funkcích využít vnitřně přepínač switch podle tagu reprezentace.  Že je oblast populární a terminologie nejednotná, můžete zjistit porovnáním částí z dědičnosti, přetížení funkce, metoda a dalších.

Příklady.

Parametrický polymorfismus.

Příkladem parametrického (operátorového) polymorfismu jsou šablony v C++. Funkce nemá pevně stanovený typ argumentu, dokáže tak přijmout různé typy. Následující funkce násobí parametry i přesto, že nezná jejich typ, lze ji tak volat s různými typy:  using namespace std; template <class T> T multiply(T x, T y)  int main()

Rozhraní.

Mějme v jazyce PHP rozhraní ITvar definující metodu obsah(), od které je očekáváno, že bude vracet obsah geometrického útvaru. Dále třídy Trojuhelnik a Kruh implementující rozhraní ITvar. Obě třídy implementují metodu obsah() z rozhraní ITvar, ale každá odlišným způsobem. Nakonec definujme funkci vypisInfo(), která bude v parametru očekávat instanci třídy implementující rozhraní ITvar:  interface ITvar  class Trojuhelnik implements ITvar  class Kruh implements ITvar  function vypisInfo(ITvar $tvar)  vypisInfo(new Trojuhelnik(5, 10, 12)); //Instance třídy Trojuhelnik, obsah: 24.54 echo PHP_EOL; vypisInfo(new Kruh(10)); //Instance třídy Kruh, obsah: 314.16

Přetěžování operátorů.

PHP interpretuje operátor + jako sčítání (jsou-li operandy čísla) nebo jako sloučení polí (jsou-li operandy pole):  $n1 = 5; $n2 = 4; $a1 = array('jablka' => 8, 'hrusky' => 5); $a2 = array('svestky' => 2);  // operátorový polymorfismus var_dump($n1 + $n2); // int 9 var_dump($a1 + $a2); // array('jablka' => 8, 'hrusky' => 5, 'svestky' => 2)

Polymorfismus je vlastnost programovacího jazyka, objektově orientovaného programování (OOP), která umožňuje:  Rozhodnutí o tom, která metoda bude volána, je u polymorfismu prováděno až za běhu programu (tj. dynamicky pomocí virtuálních funkcí). Tím se odlišuje od přetěžování funkcí, kde je rozhodnutí o volání vhodné funkce provedeno již při překladu (tj. staticky).

In programming languages and type theory, polymorphism is the provision of a single interface to entities of different types or the use of a single symbol to represent multiple different types.  The most commonly recognized major classes of polymorphism are:


Charakteristika.

Dosahuje výšky 4–7 m a dorůstá šířky 3–5 m. Jsou to opadavé stromy nebo keře. Habitus je poměrně vzpřímený, nepravidelně větvený, kmínky a větve mají tmavošedou hladkou kůru. Na českém území jen vzácně vytváří stromovitý typ, spíše se lze setkat s keřovitými stromky. Listy jsou nápadité srdčité nebo ledvinité, celokrajné, světle zelené, řapíkaté 7–12 cm dlouhé.  Květy, připomínající kapky krve, jsou fialově červené nebo purpurově růžové, shloučené ve svazečcích, často vyrůstají na větvích nebo i na kmínku, a to před olistěním. Květy mají široce zvonkovitý kalich s malými tupými zuby a motýlovitou korunou z nestejných plátků, z nichž 3 horní jsou menší, 10 volných tyčinek a stopkatý semeník. Kvete v dubnu a květnu. Plod je plochý a nafialovělý lusk (7–10 cm). Je úzce podlouhlý, s úzkým křídlem na břišním švu.

Stanoviště.

Zmarlika Jidášova si žádá světlé, slunné a teplé stanoviště. V zimě snadno namrzá, ale zvláště jako mladá rostlina se dobře regeneruje. Vhodná je zimní přikrývka kořenů listím. Vyhovuje jí hlubší, živná půda, bohatá na vápník (má ráda zásaditou půdu), nepříliš suchá a propustná. Přesazování snáší špatně.  Pěstuje se jako zajímavost pro své květy a také pěkné zlatožluté podzimní vybavení. Vhodná je jako solitéra nebo na okraje větších stromovitých skupin. Ve větších krajinářských úpravách se používá zmarliky do 350 m n. m.

Množení.

Množí se výsevem semen na jaře pod „sklem“. Osivo delší dobu máčíme. Kultivary a variety roubujeme na kořeny "Cercis siliquastrum" v zimě ve skleníku. Řízkujeme jen z nouze, a to pouze letorosty přerychlených rostlin.

Zajímavosti.

Podle pověsti získal strom svůj název proto, že se na něm po své zradě Ježíše oběsil Jidáš Iškariotský. To je možná zkomolenina francouzského "Arbre de Judée" znamenajícího strom judejský, což odkazuje na oblast, kde se vyskytoval. Pověst dále vypráví, že se strom sám zbarvil hanbou do ruda.

Zmarlika Jidášova ("Cercis siliquastrum") nebo zmarlika luštinatá, běžně známá i jako Jidášův strom, je jednodomý listnatý opadavý strom původem ze Středozemí s růžovými drobnými květy. Je opylován včelami. Patří mezi kauliflorické dřeviny, což znamená, že květy rostou i na kmeni.

Cercis siliquastrum, commonly known as the Judas tree or Judas-tree, is a small deciduous tree from Southern Europe and Western Asia which is noted for its prolific display of deep pink flowers in spring.


Rozdělení.

Podle délky doby.

Běžné takty jsou převážně založeny na čtvrtkách a osminách.

Taktová čára.

Taktová čára je kolmá linka na notové osnově, která ukazuje hranici taktu a v jednoduchých případech (jakým je např. užitá hudba) ukazuje polohu hlavního přízvuku. Dvojitá taktová čára se skládá ze dvou taktových čar umístěných těsně vedle sebe a sloužících pro orientaci členění (zavěrů) větších úseků.

Repetice.

Znaménko opakování je obvykle dvojitá taktová čára, před níž (nebo za níž) jsou umístěny dvě tečky nad sebou. Část skladby vypsaná před repeticí se při hraní opakuje. Opakuje se buď od samého začátku skladby nebo od předchozího znaménka opakování, které má v tomto případě symbol dvou teček umístěn ve směru opakované fráze. Viz též hesla "prima volta", "seconda volta" pro další značky opakování. D.C., zkratka pro "da capo", přikazuje opakování od úplného začátku skladby, D.S., "dal segno" - opakovat od uvedeného znamení - "al fine" - do konce.

Předtaktí.

Předtaktí je neúplný takt na začátku skladby. Neobsahuje tedy první (těžkou) dobu a dodává dynamickou sílu těžké době následující za taktovou čarou. Mezi hudebníky se často označuje výrazem pocházejícím z němčiny – Auftakt, česky zdvih, zvláště tehdy, jde-li o velmi krátký úsek např. v rozměru jedné či několika málo hodnot ("Lví silou vzletem sokolím" - zdvih čtvrtka, Marseillaise - zdvih osmina a tečkovaný rytmus v rozměru čtvrtky). Poslední takt notace uvedené předtaktím býval o příslušnou notovou hodnotu zkrácen.

Synchronizační čára.

Takt a taktové čáry jako symbol přízvučných a nepřízvučných dob se používají spíše na úrovni instruktivní a teoretické. V praxi se o metrickém výkladu skladby nerozhoduje notovým písmem, ale v psychomotorice interpretů (jak chápou pohyb počítacích dob a jak frázi "cítí"). Někdy pak grafika (taktová čára) v zápise slouží spíše k orientaci a synchronizaci hráčů, zvláště je-li koncepce díla složitější; podobně u staré hudby se lze občas setkat s taktovou čarou pouze naznačenou, uvedenou právě jen kvůli synchronizaci.

Takt je v notaci hudby část grafického záznamu omezená dvěma taktovými čarami. Bývá uveden na počátku skladby nebo její části v podobě zlomku, který má v čitateli udán souhrnný počet délek not (dvě, tři, šest apod.) a ve jmenovateli jejich druh (čtvrťové, osminové apod.). Např. 3/4 znamená, že jeden takt má tři čtvrťové doby, které ovšem budou eventuálně různě rozloženy v dalších hodnotách, např. půlová a čtvrtka, dvě osminy a dvě čtvrtě apod. Kromě taktů označovaných zlomkem se používají znaménka pro takt a pro takt (alla breve), která mají původ ve značkách středověké mensurální notace.

In musical notation, a bar (or measure) is a segment of time corresponding to a specific number of beats in which each beat is represented by a particular note value and the boundaries of the bar are indicated by vertical bar lines. Dividing music into bars provides regular reference points to pinpoint locations within a musical composition. It also makes written music easier to follow, since each bar of staff symbols can be read and played as a batch.  Typically, a piece consists of several bars of the same length, and in modern musical notation the number of beats in each bar is specified at the beginning of the score by the time signature. In simple time, (such as ), the top figure indicates the number of beats per bar, while the bottom number indicates the note value of the beat (the beat has a quarter note value in the example).  The word "bar" is more common in British English, and the word "measure" is more common in American English, although musicians generally understand both usages. In American English, although the words "bar" and "measure" are often used interchangeably, the correct use of the word 'bar' refers only to the vertical line itself, while the word 'measure' refers to the beats "contained between bars". In international usage, it is equally correct to speak of "bar numbers" and "measure numbers", e.g. ‘bars 9–16’ or ‘mm. 9–16’. Along the same lines, it is usually recommended to reserve the abbreviated form ‘bb. 3–4’ etc. for beats only; "bars" should be referred to by name in full.  The first metrically complete bar within a piece of music is called ‘bar 1’ or ‘m. 1’. When the piece begins with an anacrusis (an incomplete bar at the head of a piece of music), ‘bar 1’ or ‘m. 1’ is the following bar.


Dějiny.

Nedělní školy vznikly ve Velké Británii jako reakce na zanedbané vzdělávání prostého lidu. Za nejstarší nedělní školu se pokládá škola v High Wycombe, založená roku 1769 Hannah Ballovou. O rozšíření nedělních škol se zasloužil zejména žurnalista Robert Raikes z Gloucestru a následně společnost "Society for the Support and Encouragement of Sunday Schools throughout the British Dominions". Spolek byl podporován všemi církevními a politickými stranami, což vyplývalo z přesvědčení o nutnosti a účelnosti vzdělání lidu.  Hnutí nedělních škol se brzy rozšířilo z britského impéria do Spojených států amerických a následně do dalších zemí světa.  Roku 1907 byla v Římě založena Světová asociace nedělních škol ("World Sunday School Association"), jejíž sídlo bylo v New Yorku. Světová asociace nedělních škol ukončila svou činnost v roce 1971 a její činnost převzala vzdělávací sekce Světové rady církví.

Nedělní školy v Českých zemích.

V Českých zemích vznikly nedělní školy nejdříve v evangelické reformované církvi. První nedělní škola v Čechách byla založena 7. května roku 1864 v Krabčicích seniorem Václavem Šubertem, který roku 1881 vydal spis "Nedělní škola". K dalším propagátorům nedělních škol patřili v reformované církvi superintendent Čeněk Dušek a konsenior Bohumil Karel Mareš, jenž vydal několik sešitů čtvrtletních výkladů biblických oddílů pro nedělní školu. V luterské evangelické církvi ve Slezsku se činnost nedělních besídek pojí zejména s činností Křesťanského společenství a se jménem Olgy Stonawské (1874–1964). Roku 1921 vznikl Svaz nedělních škol v Československu, jehož tajemníkem byl Adolf Novotný. Svaz byl členem Světové asociace nedělních škol.  V současnosti produkuje vzdělávací materiály pro nedělní školy zejména "Dětská misie" (zal. v ČR r. 1993) a organizace "Samuel - biblická práce pro děti" (zal. r. 1990).

Nedělní školy v Evropě.

V Německu byl průkopníkem nedělních škol Johann Gerhard Oncken, který založil společně s luterským farářem Johannem Wilhelmem Rautenbergem roku 1825 nedělní školu v Hamburku. Německá evangelická státní církev oficiálně uznala práci nedělních škol roku 1869; v této církvi se postupem doby místo pojmu „nedělní škola“ začalo užívat pojmu „dětské bohoslužby“ ("Kindergottesdienst").  V Norsku byl založen roku 1889 Svaz nedělních škol ("Søndagsskoleforbund"). Roku 1936 se v Oslu konala poslední Světová konference nedělních škol ("World’s Sunday School Convention").  Tradice nedělních škol v Rusku sahá do roku 1859; měly zprostředkovávat dělníkům, kteří nemohli chodit do škol během týdne přístup k základnímu vzdělání. Praxi nedělních škol obnovil v poslední čtvrtině 20. století pravoslavný kněz Alexandr Vladimirovič Meň.  Na Slovensku začaly nedělní školy pro děti vznikat po první světové válce. O jejich rozvoj se zasloužila např. Oľga Textorisová (†1938), která založila Organizíciu pre nedeľné školy na Slovensku. Dne 10. listopadu 1996 byla ve Smolenicích založena Evropská asociace luterských nedělních škol ("European Lutheran Sunday-school Association, ELSA"). V současnosti se na Slovensku pro nedělní školy používá spíše označení dětská besídka ("detská besiedka").

Nedělní školy v Asii.

V Japonsku byl průkopníkem nedělních škol Tamura Naomi (1858-1935).

Nedělní škola, nedělní školka či nedělní besídka představuje jednu z forem katecheze; většinou se jedná o katechezi dětí, a to zejména v protestantských církvích.

A Sunday school is an educational institution, usually (but not always) Christian in character.  Sunday school classes usually precede a Sunday church service and are used to provide catechesis to Christians, especially children and teenagers, and oftentimes adults as well. Churches of many Christian denominations have classrooms attached to the church used for this purpose. Many Sunday school classes operate on a set curriculum, with some teaching attendees a catechism. Members often receive certificates and awards for participation, as well as attendance.  Due to the fact that Sunday school classes precede morning worship on the Lord's Day, many provide a light breakfast, such doughnuts and coffee, except on days in which Holy Communion is being celebrated due to the fact that many Christian denominations encourage fasting before receiving the Eucharistic elements.  Sunday schools were first set up in the 18th century in England to provide education to working children. William King started a Sunday school in 1751 in Dursley, Gloucestershire, and suggested that Robert Raikes start a similar one in Gloucester. Raikes was editor of the Gloucester Journal. He wrote an article in his journal, and as a result many clergymen supported schools, which aimed to teach the youngsters reading, writing, cyphering (doing arithmetic) and a knowledge of the Bible.  In 1785, 250,000 English children were attending Sunday school. There were 5,000 in Manchester alone. By 1835, the Society for the Establishment and Promotion of Sunday Schools had distributed 91,915 spelling books, 24,232 New Testaments and 5,360 Bibles. The Sunday school movement was cross-denominational. Financed through subscription, large buildings were constructed that could host public lectures as well as providing classrooms. Adults would attend the same classes as the infants, as each was instructed in basic reading. In some towns, the Methodists withdrew from the large Sunday school and built their own. The Anglicans set up their own National schools that would act as Sunday schools and day schools. These schools were the precursors to a national system of education.


Výskyt.

Druh pochází ze Středomoří, odkud byl jako okrasná rostlina rozšířen po celé Evropě, střední a východní Asii, po indickém subkontinentu, Africe, Austrálii i Severní Americe. V České republice bývá rostlinou hojnou nebo občasnou, nejčastěji roste v termofytiku a mezofytiku, do podhůří vystupuje jen vzácně.

Ekologie.

Vyrůstá na mírně kyselých půdách na polích, vinicích, v zahradách, u cest a na rumištích i ruderálních trávnicích. Je poměrně teplomilná a vyhledává půdy dostatečně zásobené dusíkem.  Poměrně rychle se vyvíjí, ze semen vzchází v dubnu a květnu a květy se objevují již koncem května, plody dozrávají v letních měsících a usychá obvykle ještě před žněmi. Má mělce sahající větvený, kůlovitý kořen a je proto choulostivá na sucho. Ve vlhčích obdobích semena v půdě znovu vyklíčí na konci léta, ale prvé podzimní mrazíky ji obvykle zahubí; za zvlášť příznivých podmínek však přečká i mírnou zimu.

Popis.

Jednoletá rostlina se čtyřhrannou, poléhavou až vystoupavou, 5 až 30 cm dlouhou, větvenou lodyhou; z pupenů hypokotylu vyrůstají další výhonky. Listy bez palistů jsou vstřícné nebo rostou po třech v přeslenech, jsou přisedlé, eliptické až vejčité, 15 × 20 mm velké, celokrajné, tupě špičaté a mají někdy po obvodě úzký blanitý lem.  Jednotlivé květy rostou na tenkých a dlouhých stopkách, které jsou za květu vzpřímené a ve zralosti svěšené. Květy jsou oboupohlavné, pětičetné a vyrůstají z úžlabí středních a horních listů, bývají červené nebo vzácněji modré či světložluté. Zvonkovitý kalich je hluboce dělený v kopinaté, 5 mm dlouhé lístky s blanitým okrajem. Kolovitá koruna, zpravidla v průměru okolo 7 mm velká, má lístky obvejčité, po okraji jemně zubaté a žláznatě brvité. Pět tyčinek s chlupatými nitkami vyrůstá v jednom kruhu, semeník je svrchní a po opylení hlavičkovité blizny dozrává v tobolku. Kvete od června do září.

Rozmnožování.

Květ nemá nektar a je opylujícím hmyzem obvykle opomíjen. Koruna se po tři dny ráno otevírá a odpoledne opět uzavírá, při těchto pohybech korunní plátky přitlačují prašníky přímo na bliznu a dochází tak k samoopylení. Plodem je kulovitá, 4 mm velká, jednopouzdrá tobolka otevírající se víčkem. Obsahuje až 40 drobných semen, která jsou trojhranná, jemně bradavčitá, červenohnědá až tmavohnědá a dlouhá asi 1,5 mm.  Rostliny se rozmnožuje výhradně semeny, kterých na rostlině dozraje několik stovek a v půdě si podržují klíčivost i po dobu 10 let. Čerstvá semena po dozrání špatně klíčí, nejlépe vzchází z povrchových vrstev půdy po přezimování v dubnu a květnu. První plody dozrávají v červenci.

Význam.

Drchnička rolní se vyskytuje na polích jako méně nebezpečný plevel, ve středoevropských podmínkách hlavně v okopaninách a prořídlých víceletých pícninách, občas také v obilninách a zeleninách.  Celá rostlina je jedovatá a dokáže způsobit i smrtelnou otravu. Riziko představuje zejména pro krávy a ovce, které spásají strniště, kde po sklizni někdy hromadně vyrostou nové rostliny. Příčinou případného úhynu zvířat bývá akutní selhání ledvin. Hlavní škodlivou látkou je glykosid cyklamin, obsažený v celé rostlině; nejvíce ho obsahuje kořen.  V minulosti byla tato rostlina v některých zemích léčivkou, používala se k léčbě duševních nemocí a epilepsie. Aplikovala se také při zácpě nebo proti žlučníkovým a ledvinovým kamenům.

Externí odkazy.

Drchnička rolní ("Anagallis arvensis") je drobná, jednoletá bylina, která je v české přírodě nejrozšířenějším druhem rodu drchnička. Tento archeofyt je považován za méně významný polní plevel a toxickou rostlinu pro domácí zvířata.

Anagallis arvensis or Lysimachia arvensis, commonly known as scarlet pimpernel, blue-scarlet pimpernel, red pimpernel, red chickweed, poor man's barometer, poor man's weather-glass, shepherd's weather glass or shepherd's clock, is a low-growing annual plant with brightly coloured flowers, most often scarlet but also bright blue and sometimes pink. The native range of the species is Europe and Western Asia and North Africa. The species has been distributed widely by humans, either deliberately as an ornamental flower or accidentally. "A. arvensis" is now naturalised almost worldwide, with a range that encompasses the Americas, Central and East Asia, the Indian Subcontinent, Malesia, the Pacific Islands, Australasia and Southern Africa.  Traditionally included in the family Primulaceae, the genus "Anagallis" was placed in the family Myrsinaceae until that family in turn was included in Primulaceae in the APG III system. The genus "Anagallis" is included in "Lysimachia" by some authors.  This common European plant is generally considered a weed and is an indicator of light soils, though it grows opportunistically in clayey soils as well. The origin of the name "pimpernel" comes from "pympernele" [1400–50]; late Middle English, derived from Middle French pimprenelle, Old French piprenelle; Vulgar Latin *piperīnella= Latin piper pepper + -īn- -ine + -ella diminutive suffix.  The flower serves as the emblem of the fictional hero the Scarlet Pimpernel.