Dějiny.

Pod názvem Viničné Hory byly od roku 1788 samostatným územním celkem, od zavedení obecních samospráv v roce 1849 obcí. V roce 1867 byly přejmenovány na Královské Vinohrady (německy "Königliche Weinberge"). Vinohrady jsou pojmenovány podle středověkých vinic, které byly na jejich jihozápadních svazích za branami města nad Koňským trhem, dnešním Václavským náměstím. Jménem „Královské Vinohrady“ měla být zvěčněna zásluha českého krále Karla IV. o vznik zdejšího vinohradnictví.  V roce 1875 byla tato obec rozdělena na dvě části s názvy Královské Vinohrady I. (pozdější Žižkov) a Královské Vinohrady II., které po roce 1877, kdy byl pro Královské Vinohrady I. přijat název Žižkov, dostaly původní název Královské Vinohrady a v roce 1879 byly povýšeny na královské město. V 19. století, až do rozpadu Rakousko-Uherska v roce 1918, se centralistická Vídeň bránila konkurenci rostoucí Prahy zakládáním samostatných královských měst místo jejich spojení s ní – tak bylo založeno i královské město Vinohrady.  Po zahájení bourání pražských hradeb na počátku 70. let 19. století se zde směrem od Národního muzea rozvíjela bytová výstavba vzmáhajících se středních a horních vrstev. Vinohrady rostly zejména od 80. let předminulého do 20. let minulého století, od kdy výstavba pokračovala dále na východ, na Ohradu a Malešice. Královské Vinohrady se prudce rozvíjely a postupně se staly čtvrtým největším městem v českých zemích: v roce 1880 měly ještě 14 831 obyvatel, o deset let později jich bylo 34 531 a v roce 1900 už měly 52 504 obyvatel. K roku 1905 měly 66 550 obyvatel (z toho 4 769 Němců), roku 1910 77 120, v roce 1913 měly přes 84 tisíc obyvatel a do roku 1922 k 90 tisícům obyvatel.  Začátkem roku 1922 byly spolu s dalšími obcemi přičleněny k Velké Praze. Poté byly přejmenovány vinohradské ulice pojmenované po významných českých osobnostech (např. Palackého, Brandlova, Komenského, Dobrovského aj.), aby se zamezilo nejednoznačnosti v rámci Velké Prahy. Z té doby pocházejí názvy vinohradských ulic po státech a hlavních městech spojeneckých států Dohody (Anglická, Americká, Italská, Uruguayská, Jugoslávská, Bruselská, Bělehradská, Římská, Londýnská aj.).  V roce 1949 byla západní část Královských Vinohrad zahrnuta do obvodu Praha 2, velmi podobného dnešnímu obvodu a městské části Praha 2. Východní část Královských Vinohrad tvořila samostatný správní obvod Praha 12. V roce 1960 zůstala část Královských Vinohrad západně od vodárny v obvodě Praha 2 (s Vyšehradem, částí Nuslí a Nového Města), východní část byla rozdělena mezi Prahu 3 (tvořenou Žižkovem a částí Strašnic) a Prahu 10 (jejímž centrem jsou Vršovice). Hranicí mezi Prahou 3 a Prahou 10 se stala Korunní a Šrobárova ulice. Drobné části území připadly i do obvodů Praha 1 (pruh mezi směry magistrály u horního konce Václavského náměstí, budovy Federálního shromáždění a Smetanova divadla, nyní Státní opery) a Praha 4 (okolí severní části Závišovy ulice, v trojúhelníku železničních tratí u Nuselských schodů, kde končí Nuselský pivovar, zde u podjezdu do Nuslí bývala kdysi železniční zastávka pro Královské Vinohrady přímo na železničním mostě, jejíž budova dosud stojí).  Rozdělením mezi pět obvodů (a později i mezi pět stejnojmenných městských částí) drží Vinohrady absolutní rekord mezi pražskými čtvrtěmi. Žádná jiná není rozdělena mezi pět, a dokonce ani mezi čtyři správní jednotky (pouze pět pražských katastrálních území je rozděleno vždy mezi tři městské části).  Snaha oprostit se od dobově ideologicky nežádoucích asociací vyústila při reorganizaci obvodů Prahy v roce 1960 ke zrušení přívlastku "Královské", k velké nelibosti vinohradských rodáků i ostatních obyvatel této čtvrti (na oficiálních dokumentech – křestních a rodných listech – nebyl tento přívlastek uváděn již od roku 1945, ve snaze odstranit vše německé a tedy i vzpomínku na dobu „císařpána“). Původní název zůstal dodnes zachován například v názvu Fakultní nemocnice Královské Vinohrady a v hojném množství na starších červenobílých domovních popisných číslech (např. Londýnská 506, Praha 12 – Královské Vinohrady). O obnovení původního názvu čtvrti dnes usiluje místní společnost strany Koruna Česká.

Doprava.

V roce 1897 byla na Vinohradech zavedena tramvajová trať mezi Muzeem a Florou.  V letech 1978 a 1980 byly Vinohrady napojeny na síť metra (trasa A). V roce 1992 byl těsně u hranice Vinohrad vybudován Žižkovský vysílač.  Vinohrady jsou dopravně obslouženy linkou metra A, konkrétně stanicemi Náměstí Míru, Jiřího z Poděbrad, Flora a Želivského, a okrajově též linkou C (I. P. Pavlova), dále pak tramvajovou dopravou (linky 4, 6, 10, 11, 16, 22, okrajově 5 a 26). Autobusová doprava je omezena, s výjimkou linky 135, 136 a linek ve východním cípu čtvrti. Noční dopravu zajišťují tramvaje.  V katastrálním území Vinohrady se nachází téměř celé hlavní pražské nádraží (včetně budovy, v níž sídlí Drážní úřad, i provozní budovy přiléhající k ulici Seifertově a kromě nové odbavovací haly), pod západní částí Vinohrad vede trojice Vinohradských železničních tunelů, které spojují hlavní nádraží s vršovickým a smíchovským nádražím. Na druhé ze jmenovaných tratí v jižním cípu Vinohrad u hranice s Nuslemi bylo v letech 1888 až 1944 v provozu nevelké nádraží Praha-Královské Vinohrady.

Území Vinohrad, významné budovy a prostranství.

Centrum Vinohrad tvoří náměstí Míru, Vinohradská třída a park Riegrovy sady.

Vinohrady (do roku 1960 Královské Vinohrady) jsou od roku 1922 městská čtvrť a katastrální území hlavního města Prahy. Leží východně od Nového Města, na severu sousedí se Žižkovem, na východě se Strašnicemi, na jihu s Vršovicemi a na jihozápadě s Nuslemi.  Pod názvem Viničné Hory byly od roku 1788 (resp. od zřízení samospráv roku 1849) samostatnou obcí, od roku 1867 přejmenovanou na Královské Vinohrady. Do roku 1875 zahrnovaly i území Žižkova. V letech 1879–1921 byly městem, před jejich připojením do tzv. Velké Prahy v roce 1922 byly (po Praze, Brně a Moravské Ostravě) čtvrtým největším městem na území dnešní České republiky a pátým největším městem Československa. Do roku 1921 byly okresním městem vinohradského okresu, který byl s jejich připojením k Praze zrušen.  Do roku 1949 byly samostatným městským obvodem Praha XII, v roce 1949 byly rozděleny mezi dva a od roku 1960 dokonce mezi pět obvodů, zároveň se jejich západní část stala centrem nového obvodu Praha 2. Od roku 1960 se jmenují pouze Vinohrady.

Královské Vinohrady (in English literally "Royal Vineyards" ) is a cadastral district in Prague. It is so named because the area was once covered in vineyards dating from the 14th century. Vinohrady lies in the municipal and administrative districts of Prague 2 (west part), Prague 3 (north-east part) and Prague 10 (south-east part), little parts also of Prague 1 (Prague State Opera and Federal Assembly of Czechoslovakia) and Prague 4 (near Nusle). Between 1788–1867 it was called "Viničné Hory" (Vineyard Mountains). From 1867 to 1968 it was called Královské Vinohrady ("Royal Vineyards"). In 1875, Královské Vinohrady was divided into two parts, Královské Vinohrady I and Královské Vinohrady II, the part I was renamed to Žižkov and the part II to Královské Vinohrady in 1877. In 1922 Královské Vinohrady was made part of Prague as district XII. In 1949, the west part was conjoined with Prague 2 and the east part remain separate district Prague 12. In 1960, where Prague division was reduced from 16 to 10 administrative districts, the north part of Prague 12 was conjoined with Žižkov into Prague 3 and the south part was joined to Prague 10. Local patriots say that the real reason was that Královské Vinohrady was known as a "bourgeois" district and thus politically unreliable for the then-ruling Communist Party of Czechoslovakia.  The historic part of Prague Main Railway Station (open 1871 as Franz Joseph I Station) is situated at the margin of Vinohrady. City Electric Tramway of Královské Vinohrady (1897) were a base of the Prague net of municipal electric tramway.


Dětství a mládí.

Spyridon se narodil v městečku Marousi (Amarousi) nedaleko Athén jako nejmladší z pěti dětí a jediný syn Athanasia a Kalomiry Louisových. Jeho otec byl chudý rolník, který si na živobytí přivydělával jako rozvažeč vody (veřejný vodovod tehdy ještě v Athénách neexistoval a voda se vozila do města v konvích). Malý Spyridon ve škole příliš nevynikal – a těžko se tomu divit, když musel kromě učení vypomáhat otci s roznáškou vody, dělat čističe bot a poslíčka. Právě jeden z jeho zákazníků mu však nakonec otevřel cestu ke slávě. Byl jím jistý major Papadiamantopoulos, který si svého oblíbeného poslíčka Spyridona Luise, odbývajícího si v letech 1893–1895 vojenskou službu, nechal převelet ke svému útvaru a jako člen organizačního výboru I. olympijských her jej později doporučil do kvalifikace řeckých účastníků nadcházejícího maratonského běhu. Luisovi se kvalifikační závod vůbec nevydařil (doběhl až 17. z 19 dokončivších účastníků), přesto jej jeho patron Papadiamantopoulos dokázal protlačit na startovní listinu olympijského závodu.

Olympijské vítězství.

Zlom v Luisově životě nadešel v pátek 10. dubna (v Řecku tehdy ještě počítali podle juliánského kalendáře 29. března) 1896. Toho odpoledne se u vesnice Marathón postavilo na start prvního olympijského maratónu 17 závodníků z pěti zemí. Někteří běžci uspěli již v předchozích disciplínách Američan Arthur Blake skončil v běhu na 1 500 m druhý a Francouz Albin Lermusiaux třetí. Za největšího favorita byl všeobecně považován Edwin Flack z Austrálie, čerstvý olympijský vítěz na 800 i 1 500 m, na startu byl i Maďar Gyula Kellner. Zbývajících třináct závodníků reprezentovalo pořádající zemi a celé Řecko doufalo, že alespoň v pátý den atletických soutěží se dočká prvního vítězství domácího závodníka.  Ve 13:56 poslal startér (jímž nebyl nikdo jiný než major Papadiamantop Papadiamantopoulos) výstřelem z revolveru závodníky na 40 km dlouhou trať prašnými silnicemi do Athén, lemovanou desetitisíci diváků. Již po několika kilometrech se startovní pole roztrhalo a na čele se usadil Edwin Flack následován Blakem a Lermusiauxem, na čtvrtém místě pak Řek Lavrentis. Mezi 10. a 15. kilometrem, zatímco byl Blake stižen krizí, se na vedoucí skupinu dotáhl další z Řeků Charilaos Vasilakos spolu s Kellnerem. Spyridon Luis se nenechal strhnout tempem a dopředu se propracovával jen pozvolna (přičemž neváhal překonávat chvilkovou krizi ani sklenicí vína v hospodě v Pikermi). Užaslé diváky přitom neopomněl ujišťovat, že soupeře stačí před cílem dohonit. Lermusiaux mezitím ve stoupání za Pikermi nastoupil k samostatnému úniku a mezi 20. a 30. kilometrem si vytvořil až několikaminutový náskok. Přecenil však své síly a pro křeče musel zastavit. Ještě se znovu pokusil rozběhnout, ale na 32. kilometru Lermusiaux závod definitivně vzdal. Své úsilí ukončil i Blake, zatímco vedení v závodě se znovu ujal Flack. To už se k němu zezadu pomalu ale jistě dotahoval Spyridon Luis a vyčerpaného Australana předstihl. Ten se ještě chvíli snažil držet s odstupem asi 20 metrů krok, ale na 37. kilometru již na dohled od Athén odpadl. I Flack tak skončil ve sběrném voze a na čele závodu se ocitli dva Řekové, neboť druhý za Louisem byl Charilaos Vasilakos. Na zaplněný olympijský stadion nejprve dorazil cyklista se zprávou že od 30. kilometru přesvědčivě vede Australan Flack. O to větší byl výbuch nadšení 60 000 diváků, když na koni přicválal startér Papadiamantopoulos a oznámil, že se do cíle blíží jako vedoucí řecký závodník Spyridon Luis. Následník řeckého trůnu princ Konstantin a jeho bratr Jiří ihned spěchali k bráně stadionu, aby po Luisově boku za ohromných ovací oběhli poslední kolo. Spyridon Luis vyhrál první olympijský maratón v čase 2:58:50, druhý Charilaos Vasilakos dosáhl času 3:06:30. Další v cíli Spyridon Velokas byl vzápětí diskvalifikován, neboť se ukázalo, že se kus cesty svezl. Třetí místo tak vybojoval Maďar Gyula Kellner časem 3:09:35.  Spyridon Luis se rázem stal národním hrdinou. Kromě osobní gratulace (a povozu s oslíkem pro svou živnost) od krále Jiřího I. a stříbrného poháru věnovaného iniciátorem celého závodu Michelem Bréalem obdržel nespočet dalších pozorností od svých nadšených krajanů – zlaté hodinky, doživotní obsluha u holiče zdarma apod. Mohl jen litovat, že má již manželku Elenu a dvě děti, neboť přední řecký boháč a sponzor her, bankéř Averof, před závodem nabízel případnému řeckému vítězi ruku své dcery a milion drachem.

Další život a odkaz.

Po tomto druhém maratonu v životě už Spyridon Luis nezávodil. Nedal se ani zlákat svou náhlou slávou a dál žil skromně s rodinou (celkem pět dětí) v Marousi jako rolník a listonoš. Za olympijské vítězství mu byla až do konce života vyplácena i nevelká penze. O mnoho let později, v roce 1925 byl z jakési příčiny neprávem obviněn z falšování úředních dokumentů a více než rok strávil ve vazbě, než byl rehabilitován a propuštěn. Naposledy se objevil na veřejnosti roku 1936, kdy byl čestným členem a vlajkonošem řecké výpravy na olympijských hrách v Berlíně. Zemřel v tichosti ve svém rodném městě a jeho hrob zdobí mramorový náhrobek s pěti olympijskými kruhy. Třeba říci, že Řecko si na další atletické olympijské zlato muselo počkat hodně dlouho – až do roku 1992, kdy v Barceloně nečekaně vyhrála běh na 100 metrů překážek Paraskevi Patoulidou.  Jméno Spyridona Luise nesou mnohé řecké sportovní kluby a dnes především Olympijský stadión, srdce sportovního komplexu v jeho rodném Marousi, který hostil olympijské hry v roce 2004.

Spyridon Luis, řecky: Σπυρίδων Λούης, též Σπύρος Λούης (12. ledna 1873 Marousi — 26. března 1940 tamtéž) byl řecký atlet, vítěz maratonu na prvních novodobých olympijských hrách v roce 1896.

Spyridon Louis ( , sometimes transliterated "Spiridon Loues"; 12 January 1873 – 26 March 1940), commonly known as Spyros Louis (Σπύρος Λούης), was a Greek water-carrier who won the first modern-day Olympic marathon at the 1896 Summer Olympics. Following his victory, he was celebrated as a national hero.  A former soldier, Louis was encouraged to try out for the Olympics by his former commanding officer. After progressing through qualifying, he went on to win the inaugural Olympic marathon after placing first from seventeen competitors. Louis later became a police officer and a farmer. Outside of his athletics career, Louis was arrested for forgery, of which he was acquitted after spending a year in jail.


Vývoj.

V počátcích literatury byl text psaný prózou spíše výjimečný a zpravidla se jednalo o odborná (náboženská, historická) nebo vzdělávací díla.  Po vynálezu knihtisku (1445) a nástupu renesance si literatura (resp. autoři) začala klást za cíl oslovit širší čtenářské publikum. To samozřejmě předpokládalo, že knihy bude číst i méně vzdělaná část populace než tomu bylo do té doby, proto byla do prózy převáděna starší veršovaná díla – především eposy a rytířské romány. Období renesance lze tedy označit jako období začátku rozvoje prózy, to však neznamená, že by se próza stala převažující literaturou, naopak byla považována za nižší literární útvar (poměr próza k poezii bývá udáván zhruba jako 2 : 9, toto číslo nelze brát nijak vážně, protože neexistuje žádná statistika vydaných děl, jedná se pouze o odhad).  Tento poměr se vyrovnal zhruba v 18. století a od 19. století je většina děl vydávána v próze. O současné době lze tvrdit, že poezie je prózou stále více zatlačována do ústraní a převaha prózy se zvyšuje.

Stavba prozaických děl.

Je samozřejmě velmi těžké hovořit o nějaké obecné stavbě u takto širokého tématu, pokud se zde hovoří o stavbě myslí se tím, že dochází k zanedbání tak specifických prozaických textů jako jsou např. zákony, dále tento popis neplatí u uměleckých zvláštností jako je např. nový román. Zcela všeobecně lze říci pouze, že stavba prózy vychází z námětu, který nemá s literaturou vůbec nic společného a je důvodem k napsání díla, motivací by měla být mj. i touha něco sdělit, ale v próze se často objevuje fakt, že motivací jsou pouze peníze, to se netýká pouze žánrů typu červená knihovna, ale i klasiků (např. Honoré de Balzac).  Základem díla je příběh – tzv. fabule, což jsou události spojené dohromady určitou dějovou posloupností – tzv. syžet. Příběh může být přerušován vedlejšími, někdy i zcela nesouvisejícími příhodami, s vlastním syžetem. Dobrým příkladem těchto vložených příhod je Jaroslav Hašek, kdy Švejk vypravuje nějaké příhody, které na hlavní děj nemají žádný vliv.  Často se hovoří o autorově stylu, což je vlastně souhrn prostředků, kterými je dílo psáno – např. charakteristika, popis, používání několikanásobných větných členů, zvláštní větná stavba, atp.

Dělení.

Díky rozsáhlosti tohoto pojmu je samozřejmě nutné prózu nějak rozdělit. Za základní lze považovat dělení na prózu:  Uměleckou prózu lze dělit z mnoha hledisek, nejčastěji jsou používána:

Žánrové dělení.

Kdy je próza dále dělena pomocí žánrů, zde však neexistuje jednotný názor na to, co je ještě žánr a co již je pouze odnož nějakého jiného žánru, zrovna tak neexistuje ani jednotný náhled na vymezení těchto žánrů:  Sem bývá řazen i velmi specifický oddíl prózy, lyrická próza.

Podle literárních stylů.

Další populární dělení se vztahu k literárnímu stylu jakým je dané dílo napsáno, zde lze rozlišovat např. styly:

Podle literárních oblastí a variant jednotlivých stylů.

Zde vzniká poměrně mnoho možností, které jsou zcela nejasné a zcela jistě jejich význam nelze zcela specifikovat a vznikají tím různě velké nepřesnosti (např. humoristický román) a dále pak dělení, které dodržuje nějakou relativně přesně vymezenou část literatury:

Próza (prosa), výraz pochází z latinského výrazu "prósa orátio" – tj. řeč hovořící přímo, nerýmovaně, próza je tedy každý psaný text nepsaný ve verších. Jde tedy o běžnou, přirozenou formou psaného textu na rozdíl od „vázané řeči“ čili poezie.  Odtud také prozaický, napsaný v próze, v přeneseném smyslu protiklad vznešeného.  Píšeme-li prózu, řídíme se při sestavování vět logikou a gramatickými pravidly, text se člení do odstavců, slova, která k sobě významově patří, se neoddělují pauzou apod. Ve zvukové podobě mají věty přirozenou intonaci (např. v oznamovacích větách mluvčí v závěru klesá hlasem) a přízvuky netvoří pravidelné rytmy.

Prose is a form or technique of language that exhibits a natural flow of speech and grammatical structure. Novels, textbooks and newspaper articles are all examples of prose. The word prose is frequently used in opposition to traditional poetry, which is language with a regular structure and a common unit of verse based on metre or rhyme. However, as T. S. Eliot noted, whereas "the distinction between verse and prose is clear, the distinction between poetry and prose is obscure"; developments in modern literature, including free verse and prose poetry, have led to the two techniques indicating two ends on a spectrum of ways to compose language, as opposed to two discrete options.


Rozbor.

Řešená otázka.

Trojčlenka řeší příklady "přímé" a "nepřímé úměrnosti". Typickým příkladem přímé úměrnosti je výpočet ceny za zboží. Jestliže 150 g jablek stojí 19,50 Kč, kolik stojí 350 g jablek? Konkrétní cena kupovaných jablek se "úměrně zvyšuje" se "zvýšením" hmotnosti kupovaných jablek. Naopak o nepřímou úměrnost se jedná například při výpočtu času stahování souboru do počítače z internetu, která je "nepřímo úměrně" závislá na rychlosti připojení modemu. Se "zvýšením" rychlosti připojení modemu se "úměrně snižuje" čas, za nějž je soubor stažen.  Klasický obvykle vyučovaný postup je následující (případ jablek): Výpočet ceny za 1 g (jakási měrná jednotka) a posléze vynásobení této jednotky (1 g) požadovaným množstvím (v našem případě 350). Tento logický postup může být někdy složitější než v případě našich jablek. Trojčlenka slouží právě k zjednodušení tohoto postupu a rychlejšímu výpočtu.

Přímá úměrnost teoreticky.

Matematicky lze problematiku trojčlenky a ceny za jablka popsat následovně:  Známe dvojici čísel "a" (150 g jablek), "b" (19,50 Kč za 150 g jablek) a dále číslo "c" (350 g jablek), ke kterému chceme najít číslo "x" (cena za 350 g jablek) tak, aby dvojice "c", "x" byla přímo úměrná dvojici "a", "b".  Odborně řečeno, zabýváme se řešením soustavy dvou lineárních rovnic o dvou neznámých:  Trojčlenku používáme v takových situacích, kdy nás hodnota "k" (cena za 1 gram) nezajímá, zato chceme co nejrychleji najít "x" a tedy konstantu "k" z obou rovnic můžeme porovnat.  Ve výše uvedené soustavě rovnic lze vyjádřit "k":  Protože nás "k" nezajímá a je shodná v obou rovnicích, můžeme rovnice sloučit do vlastního zápisu trojčlenky:  A vyjádřit "x":

Nepřímá úměrnost teoreticky.

Příklad s jablky byl příkladem přímé úměrnosti, čím více jablek, tím vyšší cena. V případě nepřímé úměrnosti je soustava rovnic následující:  Například dělníci v příkopu, čím více dělníků, tím dříve vykopaný příkop. Řekněme, že 10 dělníků ("a") (kde dělník je vlastně jednotkou výkonu, resp. rychlosti kopání v kubících zeminy za hodinu, např. 1 dělník = 0,5 m³/h) vykope příkop za 3 hodiny ("b") (čas) a otázka zní, za jak dlouho ("x") vykope stejný příkop (objemová konstanta) 6 dělníků ("c").  Číslo "k" je v tomto příkladu objemovou konstantou, která musí být pro náš příklad vždy stejná, která nemusí být vyčíslena a která je dána součinem výkonu, resp. rychlosti (zde v jednotkách dělníků) a času.  Protože nás "k" nezajímá a je shodná, můžeme rovnice sloučit:  A vyjádřit "x":

Trojčlenka je mechanický matematický postup používaný při výpočtech založených na přímé a nepřímé úměrnosti. Přínos trojčlenky spočívá v možnosti vyřešení úlohy při absenci (vyššího) abstraktního uvažování — jedná se o typovou situaci, na kterou je možné převádět problémy z reálného, mimoškolního světa.  Trojčlenka je jakousi černou skříňkou (mechanismem, jehož vnitřní funkčnost není a z principu nemusí být známa), která v sobě obsahuje a počtáře odstiňuje od přepočtu na jednu jednotku. Trojčlenka vždy pracuje s dvěma veličinami (např. objemem práce a počtem pracovníků); na jejím vstupu jsou vždy tři (vzájemně početně operabilní) čísla, nejčastěji reálná, na výstupu jedno takové číslo; každé z těchto čtyř čísel vždy přináleží právě jedné této veličině a cílem trojčlenky je při zachování přímé nebo nepřímé úměrnosti, což je dalším a posledním jejím parametrem, najít adekvátní hodnotu poměru (v případě přímé úměrnosti) nebo součinu (v případě nepřímé úměrnosti) dvou vstupních hodnot reprezentujících rozdílné veličiny pro hodnotu třetí...šipka nahoru ,vede vždy od x neboli neznámé od hodnoty kterou chceme vypočítat , při přímé úměrnosti vede šipka vždy nahoru u obou stran ,ale při nepřímé úměrnosti vede šipka u x nahoru a v druhé straně dolů..., podle šipek také určujeme směr početních operací.  Učebnicovým příkladem trojčlenky s přímou úměrností je zadaný počet pracovníků a objem odvedené práce v konstantním čase, učebnicovým příkladem trojčlenky s nepřímou úměrností je zadaný počet pracovníků a potřebný čas k odvedení práce při jejím pevném objemu.

In mathematics, specifically in elementary arithmetic and elementary algebra, given an equation between two fractions or rational expressions, one can cross-multiply to simplify the equation or determine the value of a variable.  The method is also occasionally known as the "cross your heart" method because a heart can be drawn to remember which things to multiply together and the lines resemble a heart outline.  Given an equation like:  (where and are not zero), one can cross-multiply to get:  In Euclidean geometry the same calculation can be achieved by considering the ratios as those of similar triangles.


Struktura povrchu.

K 31. prosinci 2003 měl okres celkovou plochu 1 671,84 km², z toho:

Demografické údaje.

Data k 1. lednu 2007:

Silniční doprava.

Okresem procází dálnice D1 a silnice I. třídy I/19 a I/37. Silnice II. třídy jsou II/343, II/348, II/349, II/350, II/352, II/353, II/354, II/357, II/360, II/362, II/375, II/379, II/385, II/387, II/388, II/389, II/390, II/391, II/392, II/395, II/399 a II/602.

Seznam obcí a jejich částí.

Města jsou uvedena tučně, městyse "kurzívou", části obcí .  Baliny • Blažkov  • Blízkov  • "Bobrová" • Bobrůvka • Bohdalec • "Bohdalov " • Bohuňov  • Borovnice • Bory  • Březejc • Březí  • Březí nad Oslavou • Březské • Budeč • Bukov • Bystřice nad Pernštejnem  • Býšovec  • Cikháj • Černá  • Dalečín  • Daňkovice • Dlouhé • Dobrá Voda • Dolní Heřmanice  • Dolní Libochová • Dolní Rožínka  • Fryšava pod Žákovou horou • Hamry nad Sázavou  • Herálec  • Heřmanov • Hodíškov • Horní Libochová  • Horní Radslavice • Horní Rožínka • Chlumek • Chlumětín • Chlum-Korouhvice  • Jabloňov • Jámy • Javorek • "Jimramov " • Jívoví • Kadolec • Kadov • Karlov • Kněževes • Koroužné  • Kotlasy • Kozlov • Krásné  • Krásněves • Křídla • Křižánky  • "Křižanov " • Křoví • Kuklík • Kundratice • Kyjov • Lavičky  • Lhotka • Lísek  • Líšná • Malá Losenice • Martinice • Matějov • "Měřín " • Meziříčko • Milasín • Milešín • Mirošov • Moravec • Moravecké Pavlovice  • Netín  • Nížkov  • Nová Ves • Nová Ves u Nového Města na Moravě • Nové Dvory • Nové Město na Moravě  • Nové Sady • "Nové Veselí" • Nový Jimramov  • Nyklovice • Obyčtov • Ořechov  • Oslavice • Oslavička • Osová Bítýška  • Osové • "Ostrov nad Oslavou " • Otín  • Pavlínov • Pavlov  • Petráveč • Pikárec • Písečné • Počítky • Poděšín • Podolí • Pokojov • Polnička • Prosetín  • Račice • Račín • Radenice • Radešín • Radešínská Svratka • Radkov • Radňoves • Radňovice • Radostín • "Radostín nad Oslavou " • Rodkov • Rosička • Rousměrov  • Rovečné  • Rozseč • Rozsochy  • Rožná  • Ruda  • Rudolec • Řečice • Sázava  • Sazomín • Sejřek  • Sirákov • Sklené • Sklené nad Oslavou • Skorotice  • Skřinářov • "Sněžné " • Spělkov • Strachujov • Stránecká Zhoř  • "Strážek " • Střítež  • Sulkovec  • Světnov • Sviny • Svratka  • Škrdlovice • "Štěpánov nad Svratkou"  • Tasov • Tři Studně • Ubušínek • Uhřínov  • Ujčov  • Újezd • Unčín • Vatín • Věcov  • Věchnov • Velká Bíteš  • Velká Losenice  • Velké Janovice • Velké Meziříčí  • Velké Tresné • Vepřová • Věstín  • Věžná  • Vídeň • Vidonín • Vír • Vlachovice • Vlkov • "Vojnův Městec " • Vysoké • Záblatí • Zadní Zhořec • Znětínek • Zubří • Zvole  • Ždánice • Žďár nad Sázavou

Okres Žďár nad Sázavou je okres v Kraji Vysočina. Jeho dřívějším sídlem bylo město Žďár nad Sázavou.  V rámci kraje sousedí na západě s okresem Havlíčkův Brod, na jihozápadě s okresem Jihlava a na jihu s okresem Třebíč. Dále pak sousedí na jihovýchodě a východě s okresy Brno-venkov a Blansko Jihomoravského kraje a na severu a severovýchodě s okresy Svitavy a Chrudim Pardubického kraje.

Žďár nad Sázavou District () is a district ("okres") within the Vysočina Region of the Czech Republic. Its administrative center is the town of Žďár nad Sázavou.


Vybavení observatoře.

Chandra je tříose stabilizovaná družice válcovitého tvaru s celkovou délkou 14 metrů. Přístrojový úsek s celkovou délkou 11,8 m má tvar nízkého osmibokého hranolu. Je vybavená párem slunečních panelů s rozpětím 19,51 m. Panely dodávají 2,35 kW elektrické energie a dobíjí tři akumulátorové baterie s kapacitou 3×40 Ah. Observatoř je také vybavena systémem orientačních raket.  Rentgenový dalekohled o průměru 1,2 m s ohniskovou vzdáleností 10,05 m je tvořený 4 soubory parabolických zrcadel a 4 soubory hyperbolických zrcadel s délkou 0,85 m, zorným polem o průměru 1,0° a s rozlišením 0,5". Zrcadla jsou sestavená okolo společné optické osy. Jejich povrch je pokrytý iridiem s vysokým stupněm odrazu. Dopadající rentgenové záření se nejprve odrazí od vnitřních ploch parabol, poté od vnitřních ploch hyperbol a pak dopadá na kameru s vysokým rozlišením.  K zrcadlům jsou připojené tyto přístroje:  Mřížky slouží pro odklon chodu rentgenových paprsků v závislosti na jejich energiích. Jsou součástí mřížkového spektrografu. Na rozdíl od hranolového spektrografu je u mřížkového spektrografu disperze stejná ve všech částech spektra. Mřížky se zasouvají do dráhy paprsků mezi objektiv a ohniskovou rovinu. Když jsou mřížky zařazené za zrcadla, dalekohled pracuje jako rentgenový spektrograf.

Historie projektu.

Rentgenová observatoř Chandra byla původně vyvíjená pod názvem AXAF (Advanced X-ray Astrophysics Facility) a s vysláním na oběžnou dráhu NASA počítala již v roce 1976. Schválení projektu však neustále oddalovaly finanční problémy a poté havárie raketoplánu Challenger. Americký Kongres projekt schválil v roce 1988. Původně měla observatoř obsahovat dalekohled s vysokým rozlišením, ale přehodnocení projektu v letech 1992 a 1993 zredukovalo přístrojové vybavení. Zmenšena byla i sběrná plocha zrcadel a namísto zlatých zrcadel (což byl původní plán) se použilo iridium. Původní termín startu měl být v roce 1997, ale neustálé komplikace spojené se stavbou dalekohledu a testováním družice vedly stále k dalším odkladům. V roce 1998 byl ještě nedokončený dalekohled pojmenovaný na počest významného amerického astrofyzika indického původu Subrahmanyana Chandrasekhara. Bylo též rozhodnuto poslat observatoř na velmi vysokou excentrickou dráhu, aby se po 85 % doby svého letu pohybovala nad rušivými radiačními pásy.

Start.

Po dvou odkladech startu se Chandra vydala do vesmíru v nákladovém prostoru raketoplánu Columbia 23. července 1999. Start probíhal za dramatických okolností. Již pět sekund po startu došlo na palubě Columbie ke zkratu v jedné z elektrických baterií. Mnohem větším problémem však byly krátkodobé výpadky jednoho ze dvou řídicích systémů SSME motorů č. 1 a 2 Columbia se nakonec dostala na oběžnou dráhu, ovšem o 10 km níže, než byl původní plán. To však misi neohrozilo.

Vypuštění observatoře.

Po otevření dveří nákladového prostoru a obvyklých kontrolách dostala posádka souhlas k vypuštění observatoře. Chandra byla připojená k raketovému stupni IUS, který ji měl umožnit dostat se na potřebnou oběžnou dráhu. Astronautka Colemanová přepojila systémy "IUS" na vnitřní baterie a krátce poté v 11:37 UT, byly odpojeny kabely, spojující systém observatoře a jejího urychlujícího stupně s raketoplánem. O pět minut déle byl nosný prstenec nastaven do polohy pro vypuštění IUS (58°). V 11:47:25 UT se Chandra a její pohonná raketa oddělily od raketoplánu. Řízení observatoře v tu chvíli převzalo středisko "Onizuka AFB" v Kalifornii.  Piloti Columbie uskutečnili ve 12:03 UT úhybný manévr, aby byl raketoplán v času zážehu motoru IUS v bezpečné vzdálenosti. K zážehu motoru došlo v 12:47 UT. Po 117sekundovém zážehu a odhození motoru byla Chandra navedena na oběžnou dráhu ve výšce mezi 330 až 72 031 km. Úspěšně proběhlo i rozevření solárních panelů a navedení na konečnou oběžnou dráhu (9 652 – 139 189 km).  Columbie úspěšně přistála 28. července v Kennedyho vesmírném středisku.

Průběh letu.

27. června 1999 v čase 00:39 UT byl otevřen první ventil, čímž započalo odplynění detektorů vědeckých přístrojů. 31. června, 4. srpna a 7. srpna proběhly další motorické manévry, čímž se družice dostala na operační oběžnou dráhu. Byla umístěna nad vnitřní Van Allenův radiační pás, který by mohl ovlivňovat měření. Na druhé straně ale taková oběžná dráha znemožňuje vyslání servisní mise v případě nenadálé poruchy.  19. srpna Chandra provedla první zkušební snímkování. Nejprve bylo uskutečněno kalibrační pozorování bodového rentgenového zdroje LMC X-1 Velkém Magellanově mračnu, který je vzdálen 180 000 světelných let od Země.  K testu ostrosti posloužil zbytek po výbuchu supernovy ve stejné oblasti. První snímky byly zveřejněny 26. srpna a jednalo se o fotografie zbytků supernovy Cassiopeia A a kvasaru PKS 0637-752. V průběhu září NASA postupně zveřejňovala nové snímky z Chandry.  24. ledna 2002 došlo v důsledku chyby ve směrové orientace k dočasnému přerušení pozorování. Ještě tentýž den se však podařilo chybu ve stabilizačním systému odstranit a obnovit přerušená pozorování.  Předpokládaná aktivní životnost Chandry se odhadovala na pět let. Po uplynutí této doby však NASA 31. srpna 2003 prodloužila kontrakt se "Smithsonian Astrophysical Observatory" (SAO), aby zajistila pokračování mise po dobu dalších pěti let tj. do konce července 2010.  Kvůli silné sluneční aktivitě byla vědecká práce již dvakrát přerušena. Poprvé mezi 24. a 28. říjnem 2003, podruhé mezi 2. a 8. listopadem téhož roku.

Rentgenová observatoř Chandra je rentgenový dalekohled, který pracuje na oběžné dráze Země. Je pojmenován podle přezdívky indického astrofyzika Subrahmanyana Chandrasekhara. Observatoř vynesl na oběžnou dráhu raketoplán Columbia v roce 1999 během mise STS-93.  Chandru postavila firma TRW Space & Electronics Group z Redondo Beach v USA. Provozovatelem observatoře je středisko NASA Marshall Space Flight Center ("MSFC") v americkém Huntsville. Chandra patří mezi největší projekty NASA. Celkové náklady na její vývoj se vyšplhaly na 1,5 mld. USD. Spolu s Hubbleovým vesmírným dalekohledem, Spitzerovým vesmírným dalekohledem a Comptonovou gama observatoří patří do projektu tzv. Velkých kosmických observatoří. Se svými rozměry 13,8 x 19,5 m a hmotností 4 800 kg jde o největší náklad, jaký kdy raketoplán Columbia vynesl na oběžnou dráhu.  Úlohou observatoře je vytvářet podrobné snímky a spektra kosmických rentgenových zdrojů s vysokou úhlovou i spektrální rozlišovací schopností. V seznamu objektů, které pozoruje, jsou rentgenové dvojhvězdy, supernovy, pulzary, aktivní galaxie, mezigalaktická hmota a kvazary. Pozorování vesmíru v rentgenové oblasti spektra je jinak velmi složité. Zemská atmosféra ho nepropouští, díky čemuž je možný život na Zemi. Chandra pracuje v "měkkém" rentgenovém záření od 1 keV do 10 keV.

The Chandra X-ray Observatory (CXO), previously known as the Advanced X-ray Astrophysics Facility (AXAF), is a Flagship-class space telescope launched aboard the during STS-93 by NASA on July 23, 1999. Chandra is sensitive to X-ray sources 100 times fainter than any previous X-ray telescope, enabled by the high angular resolution of its mirrors. Since the Earth's atmosphere absorbs the vast majority of X-rays, they are not detectable from Earth-based telescopes; therefore space-based telescopes are required to make these observations. Chandra is an Earth satellite in a 64-hour orbit, and its mission is ongoing .  Chandra is one of the Great Observatories, along with the Hubble Space Telescope, Compton Gamma Ray Observatory (1991-2000), and the Spitzer Space Telescope. The telescope is named after the Nobel Prize-winning Indian-American astrophysicist Subrahmanyan Chandrasekhar. Its mission is similar to that of ESA's XMM-Newton spacecraft, also launched in 1999 but the two telescopes have different design foci; Chandra has much higher angular resolution.


Účastníci.

Tovární tým Alfy Romeo nasadil čtyři vozy, k osvědčené dvojici Farina, Fangio, tým povolal italské piloty Consalva Sanesiho a Felice Bonettiho. Konkurenční tým Ferrari připravil tři vozy pro Alberta Ascariho, Luigi Villoresiho a Jose Froilana Gonzaleze. Další Ferrari pilotoval Angličan Peter Whitehead v typické zbarvení "British Green Racing" týmu G.A. Vandervell. Dalším tovarním týmem byl britský BRM Ltd., který připravil vozy pro jezdce Rega Parnella a Petera Walkera. Vozy Maserati přijely bez tovární podpory jen v soukromých týmech Scuderia Ambrosiana, který nasadil Davida Murraye, dále soukromé Maserati Johna Jamese a Philipa Fotheringhama-Parkera. Také francouzský Talbot nasadil jen soukromé vozy, tým Ecurie Rosier ve složení Louis Rosier a Louis Chiron, tým Ecurie Belge s Johnny Claesem a Talbot pilota Duncana Hamiltona. Startovní listinu doplnily vozy ERA, Boba Gerarda a Briana Shawe-Taylora a vůz Alta pilotovaná Joe Kellym.

Závod.

Dva týdny po Grand Prix Francie se na britském okruhu Silverstone sešli účastníci k dalšímu podniku mistrovství světa vozů formule 1. Již kvalifikace naznačila, že boj o přední příčky svedou dvě italské automobilky Alfa Romeo a Ferrari. A právě tyto dva týmy si rozdělily místa v prvních dvou řadách na startovním roštu. Nejrychlejší byli oba Argentinci, González (Ferrari) a Fangio (Alfa Romeo), následováni pěticí Italů, Farina (Alfa Romeo), Ascari (Ferrari), Villoresi (Ferrari), Sanesi a Bonetto (oba Alfa Romeo). Britská národní hrdost v podání vozů BRM P15, se stále potýkala s menšími problémy a její jezdci, Reg Parnell a Peter Walker, nedokázali zajet jediné kolo s časem. Nakonec byly oba na start připuštěni.  Nejlépe odstartoval z druhé řady Felice Bonetto a ujal se vedeni, před Gonzalezem, Farinou a Ascarim, Fangio byl až pátý. Ještě v prvním kole se Gonzalez dostal před Bonetta a Ascari zdolal Farinu. Od čtvrtého kola se Gonzalez musel o svou čelní pozici obávat, protože se na něj dotáhl Fangio a po čtyřiceti kilometrech se dostal dokonce do vedení. O vedení v závodě se přetahovali oba Argentinci až do konce závodu. Ve 48 kole musel Fangio do boxů a tak se do vedení vrátil Gonzalez, který nasadil pekelné tempo a najel si na Fangia náskok minutu a půl. Mezitím ze závodu odstoupil Ascari, Gonzalez, který přijel do boxů tankovat palivo chtěl vůz Ascarimu předat, ale ten jej zastavil a poslal zpět na trať. Zastávka u Ferrari trvala jen 23 sekund zatímco u Alfy tankování trvalo kolem 50 sekund. Fangio se v závěru pokusil ještě o nemožné, ale náskok krajana Gonzaleze nedokázal stáhnout. Gonzalez tak získal první vítězství vozu Ferrari v mistrovství světa.

Grand Prix Velké Británie 1951 IV RAC British Grand Prix byla pátým závodem druhého ročníku mistrovství světa Formule 1 a zároveň třináctým závodem vozů F1 v roce 1951. Závod se jel 14. červenec 1951 na okruhu Silverstone.

The 1951 British Grand Prix was a Formula One motor race held on 14 July 1951 at the Silverstone Circuit in Northamptonshire, England. It was race 5 of 8 in the 1951 World Championship of Drivers and was contested over 90 laps. The race was the first victory for José Froilán González, and was also the first of many for the Scuderia Ferrari team. Both the team and driver also achieved their first ever pole position during the weekend.


Vývoj územní struktury.

Okres vznikl při reformě veřejné správy k 1. červenci 1960. Od 1. července 1974 byly v souvislosti s rozšiřováním území hlavního města Prahy odtrženy obce Kytín, Zahořany, Buš a město Mníšek pod Brdy, které byly připojeny k okresu Praha-západ. Rozloha se snížila z původních 1 676 km² na 1 628 km². Tento stav přetrval až do 1. ledna 2007, kdy bylo v rámci sjednocování hranic okresů a obcí s rozšířenou působností připojeno město Sedlec-Prčice z okresu Benešov. Rozloha okresu se tak zvýšila na 1 692 km².  Od 1. ledna 2003 se okres dělí na tři správní obvody obcí s rozšířenou působností (ORP) a pět správních obvodů obcí s pověřeným obecním úřadem (POÚ):  K 1. lednu 2016 se rozloha okresu zmenšila na 1562,87 km² zánikem vojenského újezdu Brdy a převedením částí jeho území do okresů Beroun, Rokycany a Plzeň-jih. Bývalý vojenský újezd byl rozdělen na 27 katastrálních území, z nichž 11 zůstalo v okrese Příbram (a v nich 13 budov a 8 obyvatel):  Do jiných okresů byly převedeny:  Okres Beroun, Středočeský kraj (6 katastrálních území, 5 budov, 2 obyvatelé):  Okres Rokycany, Plzeňský kraj (7 katastrálních území, 11 budov, 21 obyvatel):  Okres Plzeň-jih, Plzeňský kraj (3 katastrální území, 0 budov, 0 obyvatel):

Přírodní podmínky.

Struktura povrchu.

Pro okres je typická vysoká zalesněnost území a vysoká členitost povrchu. Jeho přirozenou hranici tvoří na severu pásmo Brd (resp. Hřebenů). V jižní části okresu se nachází Středočeská pahorkatina, do níž se hlubokými údolími zařezává řeka Vltava, která ho dělí na dvě nestejně velké části (na levém břehu přibližně 70 % rozlohy, na pravém 30 %). Nejvýše položený bod okresu je zároveň i nejvyšším bodem středních Čech – je jím vrchol Tok na území bývalého vojenského újezdu Brdy s nadmořskou výškou 865 m. Známý je také např. vrchol Třemšín (827 m). Nejníže položený bod okresu se nachází nedaleko soutoku říčky Křeničné s Vltavou u Čími – 271 m.  K roku 2019 měl okres celkovou plochu 1 563 km², z toho 47,6 % tvořila zemědělská půda a 40,5 % lesy.

Vodstvo.

Nejvýznamnějším vodním tokem okresu je bezesporu řeka Vltava. Její tok prochází okresem v délce asi 50 km a skoro na celé délce je vzdut přehradami (Slapy, Kamýk a především Orlík – největší v republice). Při výstavbě těchto nádrží zaniklo v 50. a 60. letech několik obcí okresu ("např. Těchnice, Zbenické Zlákovice nebo Živohošť"). Energii vody zadržované těmito vodními díly využívají vodní elektrárny na přehradách Orlík (přehradní zeď s elektrárnou stojí v Solenicích) a Kamýk.  Významnými přítoky Vltavy v oblasti jsou potok Mastník ("pravý přítok, odvodňuje Sedlčansko") a říčky Kocába ("levý přítok, odvodňuje okolí Dobříše") a Lomnice ("levý přítok, odvodňuje okolí Březnice").  Významná je také říčka Litavka pramenící v Brdech, protékající částí Příbrami Březové Hory a Jincemi. V Berouně se vlévá zprava do Berounky.  Kromě přehrad se v okrese nachází také několik rybníků, z nichž největšími jsou Padrťské rybníky a rybník Musík u Sedlčan. Největší koncentrace rybníků je v okolí Březnice na jihu okresu.

Nerostné suroviny.

Příbramsko bylo v minulosti velmi bohaté na nerostné suroviny, zejména na rudy. Vždyť samotná Příbram, hlavně její část Březové Hory, bylo známé jako hornické město. Již od 13. století se tam těžilo stříbro, v řece Litavce se rýžovalo zlato. Od poloviny 20. století byla Příbram a její okolí spíše poněkud nechvalně proslulá těžbou uranu, při které bylo v 50. letech využíváno otrocké práce politických vězňů. V současnosti je těžba uranu již nadobro zastavena, ale zůstala po ní nemalá ekologická zátěž. V roce 1990 bylo v nitru Veselého kopce u Mokrska, obec Chotilsko, objeveno rozsáhlé ložisko zlata. Jeho těžba by však znamenala rozsáhlou devastaci krásné krajiny, neboť by zřejmě bylo třeba kopec kompletně vytěžit a použít kyanidový způsob těžby. V současné době se na okrese těží zejména kámen, v menší míře také písky.

Hospodářství okresu.

Průmysl.

Po roce 1989 došlo na Příbramsku ke značnému útlumu těžebního průmyslu, čímž došlo i k prudkému zvýšení nezaměstnanosti na okrese. Jako reakce na snížení počtu pracovních míst se zvýšila dojížďka obyvatel za prací do Prahy. Některé průmyslové závody se ale zachovaly, jiné i vznikly po roce 1990. V současné době se některá města Příbramska snaží nalákat zahraniční investory do nových průmyslových zón. Nejvýznamnějšími průmyslovými obory okresu je strojírenství, potravinářství a metalurgie neželezných kovů (Anbremetall a.s. v Rybníkách u Dobříše). Mezi nejznámější podniky patří např. RAVAK a.s. Příbram, Bobcat Dobříš, Kovohutě Příbram nebo Povltavské mlékárny Sedlčany. V minulosti pak Rukavičkářské závody Dobříš.

Zemědělství.

Vzhledem ke členitosti a zalesněnosti území okresu, nepatří Příbramsko mezi obzvlášť zemědělské okresy. Orná půda zabírá 30,95 % plochy okresu, k pěstování obilnin se využívají zejména méně členité plochy v okolí Sedlčan, Březnice nebo mezi Dobříší a Příbramí. Rostlinná i živočišná výroba jsou často soustředěny do velkokapacitních zemědělských družstev a kombinátů, které často nejsou právě ozdobami jinak malebných obcí (Krásná Hora nad Vltavou, Nalžovice, Zalužany, Dobříš, Klučenice, Starosedlský Hrádek, aj.)

Demografické údaje.

Data k 30. červnu 2005:

Doprava.

Silniční doprava.

Napojení na Prahu zajišťuje dálnice D4, kromě ní okresem prochází čtyři silnice I. třídy. Nejvýznamnější z nich je silnice I/4 Praha – Strakonice – hraniční přechod Strážný. Okres protíná přibližně ve směru severovýchod-jihozápad. Z Prahy přes Dobříš do Dubence je silnice vedena čtyřproudově jako rychlostnice, prodloužení této kategorie až do Písku je v plánu, ale zatím se nestaví. Na území okresu silnice vstupuje u Kytína a opouští ho u obce Zalužany. Na této komunikaci je velmi hustý provoz, kterým trpí zejména obyvatelé obcí, které dosud nemají vybudovaný obchvat (např. Dubenec).  Silnice I/18 začíná ve městě Rožmitál pod Třemšínem na křižovatce s I/19. Pokračuje severovýchodně a prochází Příbramí. Po průjezdu městem se stáčí na východ a u Vestce překračuje Vltavu. Území okresu opouští u obce Kosova Hora, a pokračuje do Votic, kde končí na křižovatce se silnicí I/3. Tato komunikace představuje hlavní silniční spojení mezi Příbramí a Sedlčany.  Silnice I/19 s trasou Plzeň – Milevsko – Pelhřimov má pro okres význam zejména ve spojení s Plzní. Prochází jeho jihozápadní částí mezi Rožmitálem pod Třemšínem a Březnicí.  Poslední komunikace I. třídy je silnice I/66, která představuje pouze krátkou spojku mezi silnicemi I/4 a I/18. Vede z Příbrami do Milína.  Ze silnic II. třídy stojí za zmínku silnice II/102 z Prahy do Milevska. Tato komunikace je velmi vytížená zejména v turistické sezoně a o víkendech, neboť vede podél Slapské a Orlické přehrady. Dalšími silnicemi II. třídy jsou II/102, II/105, II/114, II/115, II/116, II/118, II/119, II/120, II/121, II/174, II/176 a II/191.

Železniční doprava.

Územím okresu prochází pět železničních tratí. Žádná z nich není elektrifikovaná ani dvoukolejná. Pouze jedna z nich "(trať 200)" je rychlíková. Síť železničních tratí nesjednocuje území okresu. Lokálky do Dobříše a do Sedlčan totiž vedou z opačné strany, než je Příbram a v uvedených městech končí. Proto je železniční vzdálenost z Příbrami do Sedlčan 6× a do Dobříše 7× delší, než vzdálenost po silnici.  Trať 200 spojuje Zdice s Protivínem a prochází okresním městem Příbram. Pro obsluhu Příbramska má značný význam, protože má stanice také ve velkých sídlech okresu jako Jince, Milín nebo Březnice. Tam se na ni také napojují lokálky 204 (do Rožmitálu pod Třemšínem) a 203 (do Strakonic).  Trať 210 vede z Prahy do Vraného nad Vltavou, kde se větví na trasu do Čerčan ("tzv. Posázavský pacifik") a do Dobříše. Jízdní doba vlaku v úseku Praha - Dobříš nemůže ani náhodou konkurovat době jízdy autobusu. V nedávné době hrozio úplné zastavení provozu na trati, které se ale zatím podařilo oddálit. Trať má totiž význam v lokální obsluze obcí (Nová Ves pod Pleší, Malá Hraštice, Mokrovraty) a v přepravě turistů.  Trať 223 začíná v Sedlčanech a vede východním směrem do stanice Olbramovice na Benešovsku, kde navazuje na trať 220 Praha – Benešov – Tábor – České Budějovice. Pro obsluhu Příbramska nemá celkově význam, protože má zastávky pouze ve třech obcích okresu (v Sedlčanech, Kosově Hoře a Štětkovicích).

Cestovní ruch.

Příbramsko patří mezi nejatraktivnější oblasti Středočeského kraje, která láká turisty mnoha přírodními i historickými zajímavostmi. Neporušená příroda chráněné krajinné oblati Brdy je již skoro 100 let cílem cest výletníků zejména z Prahy. Hlavním východiskem do této oblasti je zřejmě město Dobříš se zámkem. Chráněna je i národní přírodní rezervace Drbákov – Albertovy skály. Příbramsko bylo inspirací pro tvorbu spisovatele Jana Drdy. Nedaleko, na zámečku Strž u Staré Huti pobýval rád Karel Čapek. Nachází se zde také jeho muzeum. Trochu zapomenutá krajina je také v okolí města Rožmitál pod Třemšínem v jižní části brdského pohoří.  Soustava přehrad na Vltavě nabízí také velké možnosti rekreace. Po jejich dostavbě vyrostly v oblasti také rekreační zařízení, kempy a hotely. Mezi nejvýznamnější střediska se řadí Živohošť, Cholín a Županovice na Slapech a Trhovky a Vystrkov na Orlíku. Členitá krajina středního Povltaví je též velmi vhodná pro turistické a cykloturistické výlety.  Velký půvab má také Sedlčansko na hranici středních a jižních Čech. Zvlněná, typicky česká krajina posetá udržovanými vesničkami doslova vybízí k návštěvě. Od roku 2007 patří k Příbramsku také cíl známého pochodu z Prahy – město Sedlec-Prčice.  Ze stavebních památek lze jmenovat zejména barokní komplex poutního místa a národní kulturní památky Svatá Hora v Příbrami, zámky v Březnici, Dobříši, Rožmitále a ve Vysokém Chlumci nebo zachovalé historické centrum malebného městečka Nový Knín. Poutním místem je také barokní kostel na Makové hoře nad obcí Smolotely, který je díky svému umístění dominantou oblasti. Z hlediska vesnické lidové architektury jsou nejcennější vesnice Drahenice, Kojetín, Porešín a Obděnice.  Za návštěvu rozhodně stojí expozice Hornického muzea Příbram, které má pobočky rozesety po celém okrese. Expozice hornictví a získávání zlata a stříbra, které zde má značnou tradici, se nachází v Příbrami a Novém Kníně. Muzeum se ale nevěnuje pouze hornictví, jak by z jeho názvu vyplývalo. Patří pod něj také nové národopisné expozice ve Vysokém Chlumci a Prostřední Lhotě; a v neposlední řadě Památník Vojna u obce Lešetice, který je cenným svědectvím o zločinech komunismu. Vznikl totiž rekonstrukcí komunistického pracovního tábora, kde byli vězněni političtí vězni a zneužíváni k těžbe uranu.

Seznam obcí a jejich částí.

Města jsou uvedena tučně, městyse "kurzívou", části obcí .  Bezděkov pod Třemšínem • Bohostice  • Bohutín  • Borotice  • Bratkovice  • Březnice  • Buková u Příbramě • Bukovany  • Cetyně • Čenkov • Čím • Daleké Dušníky  • Dlouhá Lhota • Dobříš  • Dolní Hbity  • Drahenice • Drahlín • Drásov  • Drevníky  • Drhovy  • Dubenec • Dublovice  • Dubno • Háje • Hluboš  • Hlubyně • Horčápsko  • Hřiměždice  • Hudčice  • Hvožďany  • Chotilsko  • Chrást  • Chraštice  • Jablonná  • Jesenice  • "Jince " • Kamýk nad Vltavou  • Klučenice  • Kňovice  • Korkyně  • Kosova Hora  • Kotenčice • Koupě • Kozárovice  • Krásná Hora nad Vltavou  • Křepenice • Křešín • Láz • Lazsko • Lešetice • Lhota u Příbramě • Malá Hraštice  • Milešov  • Milín  • Modřovice • Mokrovraty  • Nalžovice  • Narysov • Nečín  • Nedrahovice  • Nechvalice  • Nepomuk • Nestrašovice • Nová Ves pod Pleší • Nové Dvory  • Nový Knín  • Občov • Obecnice  • Obory  • Obořiště  • Ohrazenice • Osečany  • Ostrov • Ouběnice  • Pečice  • Petrovice  • Pičín • Počaply  • Počepice  • Podlesí • Prosenická Lhota  • Příbram  • Příčovy • Radětice  • Radíč  • Rosovice  • Rožmitál pod Třemšínem  • Rybníky  • Sádek • Sedlčany  • Sedlec-Prčice  • Sedlice  • Smolotely • Solenice  • Stará Huť • Starosedlský Hrádek • Suchodol  • Svaté Pole  • Svatý Jan  • Svojšice  • Štětkovice  • Těchařovice • Tochovice  • Trhové Dušníky • Třebsko • Tušovice • Velká Lečice • Věšín  • Višňová • Volenice  • Voznice  • Vrančice  • Vranovice • Vševily • Vysoká u Příbramě • "Vysoký Chlumec " • Zalužany • Zbenice • Zduchovice  • Županovice

Okres Příbram se nachází v jihozápadní části Středočeského kraje. Sídlem jeho dřívějšího okresního úřadu bylo město Příbram, které je obcí s rozšířenou působností. Kromě jeho správního obvodu okres obsahuje ještě obvody obcí s rozšířenou působností Dobříš a Sedlčany.  V rámci kraje je nejrozlehlejším okresem a třetím největším v rámci republiky. Počtem obyvatel mu v rámci kraje patří páté místo a hustota zalidnění je v rámci kraje třetí nejnižší.  Sousedí se středočeskými okresy Beroun, Benešov a Praha-západ, plzeňskými okresy Plzeň-jih a Rokycany a jihočeskými okresy Strakonice, Písek a Tábor.

Příbram District () is a district ("okres") within the Central Bohemian Region of the Czech Republic. Its capital is the town of Příbram and the towns of Dobříš and Sedlčany are larger centres.


Životopis.

Dětství prožil v Náchodě. Otec byl bankovní úředník, ale angažoval se i jako náčelník místní sokolské organizace a jako správce sokolského kina. Po maturitě na gymnáziu v Náchodě 1943 pracoval „totálně nasazen“ jako pomocný dělník v náchodské továrně "Metallbauwerke Zimmermann und Schling" a později v Novém Městě nad Metují, koncem války pak ještě v přádelně firmy "Bartoň" v Náchodě. Na univerzitu mohl nastoupit až po skončení války, kdy byly vysoké školy zase otevřeny. Nejprve krátce studoval na Lékařské fakultě Univerzity Karlovy v Praze, pak 1946 přestoupil na filozofickou fakultu – obor angličtina a filosofie, absolvoval v roce 1949. Na umístěnku působil jako učitel na středních školách v Broumově a Polici nad Metují a Vyšší sociální škole v Hořicích v Podkrkonoší. Roku 1951 získal doktorát (prací "Thomas Paine a jeho vztah k dnešku") a nastoupil dvouletou vojenskou službu. Po návratu z ní 1953 nastoupil jako redaktor angloamerické redakce "Státního nakladatelství krásné literatury a umění" (SNKLU, pozdější "Odeon"). V letech 1953-1960 bydlel v ulici Na Březince 1159/13 na pražském Smíchově. V roce 1956 nastoupil jako redaktor dvouměsíčníku "Světová literatura", v letech 1957-1958 jako zástupce šéfredaktora. Po politickém skandálu následujícím vydání jeho prvního románu "Zbabělci" roku 1958 musel redakci opustit, ale mohl se vrátit do angloamerického oddělení SNKLU.  V roce 1958 se oženil se svou přítelkyní Zdenou Salivarovou. Spisovatelem z povolání (československá specialita, jako i jiných satelitů SSSR a SSSR samotného) se stal roku 1963. V lednu 1969 se stal předsedou redakční rady měsíčníku "Plamen". Ještě v témže roce odjel do USA, tam nejprve přednášel na Cornellově univerzitě v Ithace (New York), v létě absolvoval stipendijní pobyt na Kalifornské univerzitě v Berkeley. Po zastavení příprav vydání knihy "Tankový prapor" v Československu se spolu s manželkou Zdenou rozhodl zůstat v exilu a usadil se v Torontu, kde mu byla nabídnuta profesura. V letech 1969–1990 na tamější univerzitě vyučoval – vedl kurz současného českého divadla a filmu, kurzy anglické a americké literatury a od roku 1970 kurzy tvůrčího psaní, na Graduate Centre for Study of Drama Torontské univerzity také vyučoval dějiny a teorii filmu. Od sedmdesátých let pohostinsky přednášel na mnoha severoamerických univerzitách. V roce 1971 společně s manželkou Zdenou založil nakladatelství '68 Publishers, které se zařadilo mezi přední československá, nejen exilová, nakladatelství. V něm do počátku 90. let vydával české exilové autory a v Československu zakázaná díla (do roku 1993 vyšlo celkem 227 titulů). V roce 1978 byl společně se svojí ženou zbaven československého státního občanství. Jeho dílo bylo přeloženo do mnoha jazyků, od konce 70. let se těší značného ohlasu zejména v Severní Americe. V roce 1980 mu byla na Oklahomské univerzitě udělena Neustadtská mezinárodní cena za literaturu. Roku 1990 byl společně se Zdenou Salivarovou poctěn Řádem Bílého lva za zásluhy o českou literaturu ve světě.  Manželé Škvorečtí žili společně v Torontu, po listopadu 1989 mohli začít navštěvovat svou rodnou zemi, v posledních letech mj. i trávili zimy na Floridě.  škola od roku 2007 uděluje:

Dílo.

Do literatury vstoupil poezií s prvky civilismu a povídkami. Ohlas však vzbudili až "Zbabělci", první část pentalogie s autorovým alter-egem Dannym Smiřickým coby hlavní postavou. Tato je nejvýraznější Škvoreckého literární počin – podává ucelené svědectví o české společnosti od 2. světové války po autorovy zkušenosti z exilu (další části: "Tankový prapor", "Prima sezóna", "Mirákl" a "Příběh inženýra lidských duší"). Významná je i Škvoreckého překladatelská činnost. Překládal a doslovy opatřoval díla předních moderních amerických autorů – Chandlera, Hemingwaye, Faulknera, Lewise, Jamese aj.  Jeho první články vyšly roku 1945 v „kulturním oběžníku“ SČM "Slovo má mladý severovýchod", od roku 1955 pak v mnoha dalších časopisech – "Host do domu", "Krásná literatura", "Literární noviny", "Klub čtenářů, Květen" (úryvek ze Zbabělců), "Plamen" (na pokračování Nápady čtenáře detektivek, kapitoly z Tankového praporu), "Červený květ" (Ostrava, na pokračování Bassaxofon), "Kultura, Slovenské pohľady" (Bratislava), "Kulturní tvorba, Repertoár malé scény, Taneční hudba a jazz, Divadelní noviny, Knižní kultura, Květy, My, Sešity pro mladou literaturu, Trn, Orientace, Literární listy, Listy" (Dopisy z Kanady a Dopisy z Ameriky, 1969), "Svět práce" (pokračování Dopisů z Kanady a Dopisů z Ameriky, 1969-70) a další. Ve "Světové literatuře" překlady, medailony a recenze s ukázkami z angloamerické literatury, a od 1961 rozsáhlejší eseje. Od 1970 psal prózy, kritiky a eseje do exilových periodik: "Listy" (Řím), "Nový domov" (Scarborough, Kanada), "Proměny" (New York), "Svědectví" (Paříž), "Telegram" (Edmonton), "Zpravodaj" (Curych) a dalších. Byl členem redakční rady dvouměsíčníku Západ (Ottawa). Z jinojazyčných periodik publikoval v "Toronto Star, World Literature" (Oklahoma), "Canadian Forum" (Toronto), "Index of Censorship" (Londýn), "Canadian Fiction Magazine" (Ottawa), "The New Republic" (New York), "Canadian Literature, New York Times Book Review, The Idler, New York Review of Books, Globe and Mail" (Toronto) a dalších. Od roku 1990 publikoval v českých Lidových novinách, Literárních novinách, Respektu, Divadelních novinách, Kritickém sborníku, Iluminaci, Revolver Revui a dalších. Jeho odborné texty o angloamerické literatuře byly zařazeny do strojopisného sborníku Život je všude (1956, editor Jiří Kolář, Josef Hiršal pod pseudonymem "Josef Pepýt") a do samizdatových sborníků Jakémusi Alexandru K. (Petlice 1979) a Hlasy nad rukopisem Českého snáře (1981). Pod titulem "Nápady jednoho z publika" byly vydány jeho příspěvky z "Divadelních novin" (1967-1968). V roce 1955 napsal společně s Lubomírem Dorůžkou a Ludvíkem Švábem pro soubor Pražský dixieland zájezdovou revui "Opravdu blues".  Od 1962 účinkoval v text-appealech v pražské Redutě a v divadle Paravan texty "Ze života lepší společnosti" a "Ze života socialistické společnosti", podle nich vznikla také inscenace "Střídání stráží v K." divadla Večerní Brno (1966, režie Evžen Sokolovský). Báseň "Nezoufejte!" uvedla pražská Viola v režii Evalda Schorma. Prózy "Eine kleine Jazzmusik", "Bebop Richarda Kambaly", "Dobře prověřená Lizetka" a "Píseň zapomenutých let" inspirovaly pořad "Hořkej jazz" v Divadle S.K. Neumanna (1990, režie Karel Urbánek). Divadelní adaptace "Mirákl" pro studentské divadlo DISK (1991, dramatizace J. Hančil, P. Hruška, Katarzyna Wrzosek, Jiří Seydler). V letech 1965-1968 moderoval společně se svým přítelem Lubomírem Dorůžkou rozhlasovou hitparádu "Šest na lenošce". Napsal předmluvy, poznámky či doslovy ke knihám vydavatelství '68 Publishers a Poezie mimo domov. V české redakci rozhlasové stanice Hlas Ameriky recenzoval novinky beletristické a politické literatury vydané v angličtině. Je také autorem anglicky psané hry "The new men and women" (kanadské stanice CBC 1977, SRN 1978).  Podle jeho próz či námětů vzniklo mnoho scénářů k filmům, jako "Farářův konec" (1968, režie Evald Schorm), "Zločin v šantánu" (spolupráce na scénáři Jiří Suchý, režie Jiří Menzel), "Flirt se slečnou Stříbrnou" (scénář se Zdeňkem Mahlerem, režie Václav Gajer), "Tankový prapor" (scénář Radek John, režie Vít Olmer). Pro Československou, po roce 1993 Českou televizi napsal středometrážní "Revui pro banjo" (1963, režie Zdeněk Podskalský), seriál "Vědecké metody poručíka Borůvky" (1967, režie Pavel Blumenfeld) a inscenaci "Poe a vražda krásné dívky" (1996, režie Viktor Polesný).Pod pseudonymem "Josef Benda" napsal společně s Lubomírem Dorůžkou libreto pro Český rozhlas k operetě "Zmatek kolem Lydie".  V roce 1990 se přihlásil ke spoluautorství knih vydaných pod jménem Jana Zábrany: "Vražda pro štěstí", "Vražda se zárukou", "Vražda v zastoupení", "Táňa a dva pistolníci" a k autorství překladu knihy Warrena Millera "Prezydent krokadýlů". Na toto poslední prohlášení reagoval Patrik Ouředník ve dvou článcích v Revolver revue, "Prezydent, nebo Krokadýl?" a "Čisté víno" ); články vyvolaly táhlou polemiku v literárních kruzích. Poslední rešerše dávají, zdá se, Ouředníkovi za pravdu.

Josef Škvorecký (27. září 1924 Náchod – 3. ledna 2012 Toronto) byl česko-kanadský spisovatel-prozaik, esejista, překladatel a exilový nakladatel, spolu s manželkou Zdenou Salivarovou zakladatel exilového nakladatelství '68 Publishers v Torontu.

Josef Škvorecký, (; September 27, 1924 – January 3, 2012) was a Czech-Canadian writer and publisher. He spent half of his life in Canada, publishing and supporting banned Czech literature during the communist era. Škvorecký was awarded the Neustadt International Prize for Literature in 1980. He and his wife were long-time supporters of Czech dissident writers before the fall of communism in that country. Škvorecký's fiction deals with several themes: the horrors of totalitarianism and repression, the expatriate experience, and the miracle of jazz.


Dějiny.

Formentera ve starověku.

Formentera byla osídlena už od prehistorických dob, zřejmě již v 2. tisíciletí př. n. l., jak dokazují zdejší megalitické hroby. Později, když Baleárské ostrovy ovládlo Kartágo se zde nenacházela žádná sídliště, což je o to víc překvapující, vzhledem k tomu, že Ibiza byla tou dobou významným centrem v západní části Středozemního moře. Od roku 123 př. n. l. byla Formentera spolu s ostatními Baleárskými ostrovy součástí Římské říše a zvyšoval se zde počet obyvatel, což dokládají mnohé archeologické nálezy. Římané nazývali ostrov "Frumentaria" (úrodná) a díky plodné půdě a zásobám vody ji využívaly pro pěstování obilí.

období středověku a novověku.

Roku 423 byla Římská říše vojensky poražena a všechny Baleárské ostrovy ovládli Vandalové a po nich roku 534 Byzantská říše. Roku 798 se ostrovů zmocnil Córdobský emirát (později chalifát). V roce 859 vydrancovali Formenteru spolu s Mallorcou a Menorcou Normané. Po pádu Córdobského chalifátu roku 1031 se Baleárské ostrovy staly součástí emirátu Valencie. Ten se pak stal roku 1085 součástí Almohadské říše. Roku 1235 dobyl Baleárské ostrovy aragonský král a zároveň barcelonský hrabě Jakub I. Aragonský, který je začlenil v rámci zemí Aragonské koruny do nově vytvořeného Mallorského království, jehož prvním králem se stal jeho syn Jakub II. Mallorský. Od té doby se zde prosazuje katalánská identita ostrovů. Roku 1344 ostrovy dobyla aragonská vojska, sesadila posledního krále Jakuba III. a ostrovy se staly přímou součástí Aragonského království a spolu s ním pak i součástí Španělska. S vysycháním zdrojů pitné vody začalo zemědělství ustupovat a vinou neustálých útoků pirátů se ostrov v 16. století nakonec úplně vylidnil a teprve o 200 let později byl z Ibizy opět osídlen.

Kultura.

Ostrov Formentera zmínil ve svém románu Na Kometě francouzský spisovatel Jules Verne.

Formentera je vedle Ibizy jeden ze dvou hlavních ostrovů Pityuských ostrovů, tvořících součást španělského autonomního společenství Baleáry. Je přibližně 19 kilometrů dlouhý, má rozlohu 83 km² a asi 10 500 obyvatel. Ostrov je dosažitelný pouze lodí z ostrova Ibiza, proto ho navštěvuje relativně málo turistů. Ostrov je relativně plochý a všechna místa jsou snadno dosažitelná na kole.  Centrem ostrova je Sant Francesc de Formentera (španělsky: San Francisco de Formentera), které spolu s osadami Sant Ferran de Ses Roques, El Pilar de La Mola, La Savina a Es Pujol, a dvěma ostrůvky illa de sa Torreta (také uváděn jako „S'Espalamdor“, katalánsky) a s'Espardell tvoří obec Formentera. Dříve tvořilo spolu s ostrovem Ibiza ostrovní oblast Ibiza a Formentera, od roku 2007 tvoří samostatnou ostrovní oblast.

Formentera (, ) is the smallest and more southerly island of the Pityusic Islands group (comprising Ibiza and Formentera, as well as various small islets), which belongs to the Balearic Islands autonomous community (Spain). It covers an area of (including offshore islets) and had a population of 10,582 at the Census of 1 November 2011; the latest official estimate (as at 1 January 2019) was 12,111.


Historie.

Město bylo kolonizováno ve 12. století pasovskými biskupy. Od roku 1391 až do roku 1945 bylo v majetku rodu Lichtenštejnů, kteří areál města a jeho okolí spolu s okolím Lednice přetvořili v jedinečný krajinný komplex evropského významu. Po celý středověk i novověk bylo město součástí Dolního Rakouska; k území Československa byly Valtice s okolím připojeny na základě Saint-Germainské smlouvy až 31. července 1920 a byly přičleněny k moravskému politickému okresu Mikulov. Město navštívil 20. června 1928 první československý prezident Tomáš Garrigue Masaryk a 14. června 1936 jeho nástupce Edvard Beneš. Oba se stali čestnými občany Valtic. Obyvatelstvo německé národnosti (56,7 % roku 1930) bylo po roce 1945 vesměs vysídleno.  Roku 1964 byla k Valticím připojena vesnice Úvaly. Během existence železné opony probíhalo bezprostředně kolem Valtic hraniční pásmo se zákazem vstupu; do Úval byl vstup možný jen pro obyvatele nebo na povolení. Od 60. do 90. let fungovala ve Valticích nemocnice s porodnicí pro jižní polovinu okresu Břeclav, nyní léčebna dlouhodobě nemocných.

Přírodní poměry.

Geografie.

Valtice leží na okraji Dolnomoravského úvalu v podcelku Valtická pahorkatina, v kotlině otevřené na severozápad k rybníku Nesyt. Jejich katastr hraničí na jihu a západě s Rakouskem, centrum města je od státní hranice vzdáleno pouze 1,3 km. V okolí se vedle polí hojně nacházejí vinice, na východě se rozkládá komplex Bořího lesa.

Hydrografie.

Územím Valtic protékají potoky Svodnice, Úvalský odpad, Valtický a Allah (též zvaný Aloch). Zatímco voda prvních tří potoků vtéká v katastru sousední obce Hlohovce do rybníka Nesytu, potok Allah teče do Prostředního rybníka a nachází se na něm kaskáda menších rybníčků, z nichž se na území Valtic nachází rybník Allah I. Východně od Valtic se v PP Rendez-vous nachází rybník Rendez-vous. Další dva rybníky (Úvalský a Košík) se nacházejí na potoce Svodnici v katastru Úvalů.

Správa a politika.

Členění města.

Území města se člení na katastrální území (zároveň části města a ZSJ), jimiž jsou:  Asi 3 km jihovýchodně od města, pár set metrů od rakouské hranice, se nachází kolonie asi půl tuctu domů a zemědělské farmy, nazvaná Boří Dvůr.

Samospráva.

Od roku 2010 je starostou Pavel Trojan (ČSSD). Na ustavujícím zasedání zastupitelstva 5. listopadu 2014 byl do této funkce opětovně zvolen.

Vinařství.

Valtice jsou významné moravské vinařské středisko. Patří do Mikulovské vinařské podoblasti (viniční tratě Kamenné hory, Hůrka, Pod Sluneční horou, Sonnenberg, Nad mlýnem, Pánský kopec, Za humny, Staré hory, U cihelny, Jižní svahy, Nad peklem, Terasy u Křížového sklepu, Pod Reistnou, Knížecí vyhlídka, Hintertály, Jižní svahy, Terasy u hranic, Sacny, Kačisdorfské pole, Horní čtvrtě, Culisty-Dlúhé, Hájky, U sv. Anny).  Sídlí zde Střední odborná škola vinařská, jediná svého druhu v Česku, založená roku 1873.

Kultura.

Valtice a především valtický zámek bývají několikrát do roka dějištěm divadelních a hudebních akcí z období renesance a hlavně baroka. Divadelní představení se odehrávají v zámeckém barokním divadle; koncerty barokní hudby bývají odehrávány v zámecké kapli, jízdárně nebo pod širým nebem v tamním parku. Několik již etablovaných akcí zahrnuje např. hudebně-divadelní řadu "Plaisirs de Musique" nebo poctu skladateli Antoniu Vivaldimu.  Na přelomu června a července se do Valtic sjíždějí hudebníci, zpěváci, herci a tanečníci vyznávající umění 16. - 18. století na týdenní setkání zvané "Mezinárodní škola staré hudby", ve kterém studují a nacvičují skladby, písničky a tance barokního a renesančního období pod dohledem lektorů z Čech i zahraničí.  Zámecká zimní jízdárna, resp. její vrchní patro, může být využito jako prostory pro výstavy a expozice.

Doprava.

Valticemi prochází silnice 1. třídy č. 40, která se tu křižuje s okresní silnicí II/422. Do Rakouska vede hraniční přechod Valtice/Schrattenberg (pro vozidla do 3,5 tuny). Kolem města dále vede železniční Trať 246 Břeclav-Znojmo, která tu má stanici (Valtice) a zastávku (Valtice-město).  Stavby Lednicko-valtického areálu na katastru města: Místní část Úvaly:

Osobnosti.

Jaroslav Tejral (* 1933), archeolog  Barbora Seidlová (* 23. května 1981), česká herečka

Valtice (lidově také "Valčice", německy "Feldsberg") jsou malé vinařské město v okrese Břeclav v Jihomoravském kraji, 9 km západně od Břeclavi, u hranic s Rakouskem. Má katastrální výměru 4 785 hektarů a žije zde obyvatel.  Historické jádro města je chráněno jako městská památková zóna. Okolní Lednicko-valtický areál je krajinnou památkovou zónou. Valtický zámek byl až do roku 1945 sídlem knížecího rodu Lichtenštejnů.  Valtice se nachází v Mikulovské vinařské podoblasti a patří mezi nejnavštěvovanější vinařská města v ČR. Je zde mnoho vinařských podniků i rodin s vinařskou tradicí. Veřejná degustační expozice vín oceněných titulem Salon Vín České republiky je umístěna ve sklepních prostorách zdejšího zámku.

Valtice (; ) is a small town in Břeclav District, South Moravian Region in the Czech Republic, close to the Austrian border.  Valtice contains one of the most impressive Baroque residences of Central Europe. It was designed as the seat of the ruling princes of Liechtenstein by Johann Bernhard Fischer von Erlach in the early 18th century. Together with the neighbouring manor of Lednice, to which it is connected by a long lime-tree avenue, Valtice forms the Lednice–Valtice Cultural Landscape, a UNESCO World Heritage Site.


Struktura povrchu.

Převážná část území okresu je pahorkatinou, s průměrnou nadmořskou výškou kolem 500 m. Nejníže položeným místem je údolí řeky Vltavy u Týna nad Vltavou (343 m n. m.). Na území Českobudějovicka zasahuje šest geomorfologických celků. Severní, mírně zvlněná část je tvořena klínovitým výběžkem Táborské pahorkatiny s významnými vrcholy Vysoký Kamýk 627 m, Kometa 593 m či Velký Kameník 575 m. Střední část okresu vyplňují Českobudějovická pánev a Třeboňská pánev, z níž vyčnívá hrásťovitý předěl s vrcholem Baba 583 m. Na západě se z pánevního dna prudce zvedá okraj Šumavského podhůří s Vysokou Bětou 804 m, Švelhánem 722 m či Klukem 741 m. Směrem na jih nabírá území podhorský ráz v Novohradském podhůří, z něhož vystupují Kondračská hora 682 m, Chlumská hora 656 m, Stráž 631 m a Todeňská hora 608 m. Nejjižnější a nejvyšší cíp okresu náleží Novohradským horám, jejichž budějovické části dominují Vysoká 1034 m, Jelení hřbet 959 m, Kraví hora 953 m a Kuní hora 925 m.  Charakteristickým znakem okresu je velké množství vodních ploch. Na zamokřeném území bylo vybudováno v minulosti cca 300 rybníků, z nichž nejznámější je Bezdrev nedaleko Hluboké nad Vltavou.  K 31. prosinci 2003 měl okres celkovou plochu 1 625,65 km², z toho:

Demografické údaje.

Data k 1. lednu 2019:

Silniční doprava.

Okresem prochází silnice I. třídy I/3, I/20, I/34 a I/39. Silnice II. třídy II/105, II/122, II/135, II/138, II/141, II/143, II/145, II/146, II/147, II/148, II/154, II/155, II/156, II/157, II/159, II/603 a II/634.

Seznam obcí a jejich částí.

Města jsou uvedena tučně, městyse "kurzívou", části obcí .  Adamov • Bečice • Borek • Borovany  • Borovnice • Boršov nad Vltavou  • Bošilec • Branišov • Břehov • Čakov  • Čejkovice • Čenkov u Bechyně • České Budějovice  • Čížkrajice  • Dasný • Dívčice  • Dobrá Voda u Českých Budějovic • Dobšice • "Dolní Bukovsko " • Doubravice • Doudleby  • Drahotěšice • Dražíč  • Dříteň  • Dubičné • Dubné  • Dynín  • Habří • Hartmanice • Heřmaň • Hlavatce • Hlincová Hora • Hluboká nad Vltavou  • Homole  • Horní Kněžeklady  • Horní Stropnice  • Hosín  • Hosty • Hradce • Hranice  • Hrdějovice  • Hůry • Hvozdec • Chotýčany • Chrášťany  • Jankov  • Jílovice  • Jivno • Kamenná  • Kamenný Újezd  • Komařice  • Kvítkovice • "Ledenice " • Libín  • Libníč  • Lipí  • Lišov  • Litvínovice  • Ločenice  • Mazelov • Mladošovice  • Modrá Hůrka  • Mokrý Lom  • Mydlovary • Nákří • Nedabyle • Neplachov • Nová Ves  • Nové Hrady  • Olešnice  • Olešník  • Ostrolovský Újezd • Petříkov  • Pištín  • Planá • Plav • Radošovice  • Roudné • Rudolfov  • Římov  • Sedlec  • Slavče  • Srubec  • Staré Hodějovice • Strážkovice  • Strýčice • Střížov • Svatý Jan nad Malší  • "Ševětín" • Štěpánovice • Temelín  • Trhové Sviny  • Týn nad Vltavou  • Úsilné • Včelná • Vidov • Vitín • Vlkov • Vrábče  • Vráto • Všemyslice  • Záboří  • Zahájí • Závraty • Zliv • Zvíkov • Žabovřesky  • Žár  • Žimutice

Okres České Budějovice je okresem v Jihočeském kraji. Jeho dřívějším sídlem bylo město České Budějovice.  Sousedí s jihočeskými okresy Strakonice, Prachatice, Český Krumlov, Tábor, Písek a Jindřichův Hradec. Jeho jihovýchodní hranice je státní hranicí s Rakouskem.

České Budějovice District () is a district ("okres") within the South Bohemian Region of the Czech Republic. Its capital is České Budějovice.


Další osudy.

V roce 1989 se ještě na hřbetu letounu Antonov An-225 ukázal na letišti v Praze po předchozí návštěvě aeroshow v Paříži, ale dalšího letu se již nedočkal. Spolu s novou nosnou raketou Eněrgija byl uložen v hangáru na kosmodromu Bajkonur. Po rozpadu Sovětského svazu přešel (stejně jako celý kosmodrom) do vlastnictví Kazachstánu.  13. května 2002 se po větrné smršti propadla střecha hangáru, 8 lidí zemřelo a zničen byl i kosmoplán a nosná raketa.  Na rozdíl od amerického Shuttle, kdy součástí kosmoplánu byly i extrémně výkonné hlavní motory, byl Buran pasivně vynesen s pomocí mimořádně výkonné nosné rakety Eněrgija. Toto řešení mohlo velmi zjednodušit přípravu pro následující let a také zvětšovalo dolet při návratu v klouzavém letu.

Další exempláře.

Druhý (téměř dokončený) exemplář (OK-1K2 „Ptička“) zůstává v hangáru na kosmodromu Bajkonur, zhruba z poloviny hotový OK-2K1 „Bajkal“ (měl být pilotovaný) se roku 2013 nacházel na letišti Ramenskoje u Moskvy (mapa) Stavba dalších dvou exemplářů byla zastavena brzy po jejím zahájení.  Dochovalo se také sedm zkušebních modelů, které se nacházejí na různých místech, např. zkušební model OK-GLI (s přídavnými proudovými motory, neschopný letu do vesmíru) se od jara 2008 nachází v Technickém muzeu ve Špýru.

Původ názvu.

Slovo Buran (Буран) se povětšinou mylně překládá jako Sněhová bouře. Jde ovšem o výraz z turecké jazykové rodiny používaný pro studený vítr, přicházející náhle ze severovýchodu. Ten svou intenzitou většinou zvedá sníh ze země. Podobný jev, Karaburan (Černý buran), se velmi vzácně může vyskytovat i v létě, kdy místo sněhu víří prach. Za zmínku v této souvislosti stojí, že první na světě okřídlená dvoustupňová mezikontinentální raketa, vyvinutá v 50. letech se jmenovala Burja (Буря, česky bouře). Není jasné, zda volbu jména neinspirovalo i jméno klíčové postavy programu, vědce a konstruktéra Valerije Pavloviče Burdakova.

Buran (Буран) byl sovětský raketoplán s identifikačním číslem 1K1, který byl postaven v roce 1986 jako součást programu Eněrgija-Buran. Jeho první start se měl uskutečnit 29. října 1988, ale 51 sekund před spuštěním odpočtu byl odvolán. Start se uskutečnil 15. listopadu 1988. Na jeho palubě nebyla posádka, ani nebyla nainstalována podpora života, let byl plně automatický. Původně se počítalo s třídenní misí, nakonec kosmoplán letěl jen 3 hodiny. Po dvou obletech Země přistál na k tomuto účelu postavené přistávací dráze na kosmodromu Bajkonur.

Buran (, , meaning "Snowstorm" or "Blizzard"; GRAU index serial number: 11F35 1K) was the first spaceplane to be produced as part of the Soviet/Russian Buran programme. Besides describing the first operational Soviet/Russian shuttle orbiter, "Buran" was also the designation for the entire Soviet/Russian spaceplane project and its orbiters, which were known as ""Buran"-class spaceplanes".  Buran completed one uncrewed spaceflight in 1988, and was destroyed in 2002 when the hangar it was stored in collapsed. The "Buran"-class orbiters used the expendable Energia rocket, a class of super heavy-lift launch vehicle.


Život.

Narodil se v roce 1910 ve Štrasburku jako otec vojáka. V roce 1918 se s rodinou přestěhoval do Nordgermerslebenu poblíž Magdeburgu. Zde vystudoval základní školu. Střední školu vychodil v Haldenslebenu. Roku 1920 se jeho rodina znovu přestěhovala do Kolínu nad Rýnem. Od roku 1930 studoval matematiku, fyziku, geologii, mineralogii a filosofii na Kolínské univerzitě a univerzitě v Bonnu, kde o sedm let později získal hodnost doktora přírodních věd. Následně byl zaměstnán jako fyzik ve společnosti IG Farben. Uvažoval tehdy však o emigraci do Ameriky.  Na začátku druhé světové války byl nejprve sice povolán do armády, nakonec se v roce 1941 ale stal výzkumníkem na Elektrotechnickém institutu Dr. Hollmanna v Berlíně a Georgienthalu, který se zabýval zlepšováním německých zbraní. Zde Bense působil až do konce války. Roku 1945 získal místo na univerzitě v Jeně. V roce 1948 z Jeny kvůli komunistickému režimu uprchl do Západního Německa, kde nejprve dočasně pracoval v Rheinisches Kulturinstitutu v Koblenzi. Věnoval se tehdy i spolupráci s rozhlasem, publikoval ale už od roku 1930. V roce 1949 nastoupil na univerzitu ve Stuttgartu, kde se díky svým živým přednáškám mezi studenty brzy stal velmi oblíbeným učitelem. Roku 1950 habilitoval. Mezi lety 1953 a 1958 i 1965 a 1966 přednášel na univerzitě na Ulmu, v 60. letech rovněž Univerzitě výtvarných umění v Hamburku. V druhé polovině 60. let vydal čtyři svazky svého nejvýznamnějšího díla "Aesthetica". Podnikal řadu cest do rozličných států Evropy, ale i Izraele, Japonska, Mexika a USA. Roku 1966 byl jmenován řádným profesorem. V roce 1990 ve Stuttgartu zemřel.

Dílo.

Bens se pokoušel vytvořit estetiku jako racionální vědu, k čemuž chtěl využít poznatky z lingvistiky a teorie informace.

Max Bense (7. února 1910, Štrasburk – 29. dubna 1990, Stuttgart) byl německý filozof a teoretik umění a vědy, představitel existenciálního racionalismu.

Max Bense (February 7, 1910 in Strasbourg – April 29, 1990 in Stuttgart) was a German philosopher, writer, and publicist, known for his work in philosophy of science, logic, aesthetics, and semiotics. His thoughts combine natural sciences, art, and philosophy under a collective perspective and follow a definition of reality, which – under the term "existential rationalism" – is able to remove the separation between humanities and natural sciences.


Historie.

Pojem má původ od Niccolò Machiavelliho, především pro jeho dílo "Vladař", ve kterém detailně popsal taktiky, které by měl vladař používat, aby si získal a udržel moc. V důsledku popisuje způsob střízlivé vlády oproštěné od emocí. Niccolò Machiavelli navrhl dva možné postupy, jeden mírový a legitimní a druhý je založen na síle. Pokud první postup ztroskotá, je, podle Machiavelliho, nutno využít právě sílu. Proto je jedním z rysů machavellismu povolení odvolání slibu.  Ačkoliv Machiavelli uznával pouze svět reálný plný vrtošivé lidské povahy, jeho cíle vždy byly morálně ospravedlnitelné – fungující silný stát. Základem Machiavelliho názoru je fakt, že politika se odehrává v reálném světě a nikoliv ve světě morálním.

Politická filosofie machiavellismu.

Z hlediska politické filosofie lze Machiavellismus vymezit jako koncept, který byl využíván v souvislosti s politickými vůdci, kteří se dostali do vůdčích pozic právě díky svému despotickému a autoritářskému charakteru.

Machiavellistická osobnost.

Podle Richarda Christie a Florence Geis lze zkoumat machiavellismus jako charakterový rys. V jejich dílu "Studies in machiavellianism" (1970) určili, že machiavellismus lze spojit s určitým způsobem přístupu ke světu a se způsobem chování. Machiavellismus podle nich není jen charakteristikou vůdců a není přímo spojen s autoritativní osobností a nejedná se ani o psychopatologický fenomén. V díle "Studies in machiavellianism" popisují, že většina lidí mohou na určité úrovni prosazovat machiavellismus. Každý jedinec je více či méně ochotný se přetvařovat a klamat ostatní za určitých okolností.  Christie a Geis popsali osobností profil machavellianisty, který obsahuje základních pět vlastností: manipulace, amorálnost, cynismus, emoční chladnost a chybějící empatie.

Machiavellismus je dnes považován za označení pragmatického a cynického jednání v politice. Machiavellistou je myšlen ten, kdo uznává, že „účel světí prostředky“ (daný účel by však dle Machiavelliho měl být ctnostný) a je ochoten dopouštět se morálně pochybných jednání ve snaze dosáhnout obecně prospěšného cíle.

Machiavellianism as a trope, or "popular discourse", in political history is a pejorative term for the supposed political philosophy of the Italian Renaissance diplomat Niccolò Machiavelli, "a negative caricature of Machiavellian ideology as godless, scheming and self-interested". Though in discussions of Machiavelli's thought "Machiavellian" and "Machiavellianism" may be used in reasoned critiques, in general usage the terms more often occur in political polemic, suggesting an unprincipled lust for power, achieved through "subtle policie, cunning roguerie" (the earliest dictionary definition in English, from 1611), by the "Machiavel", an adherent of these principles. In this trope, as described by Isaiah Berlin, Machiavelli was regarded as "a man inspired by the Devil to lead good men to their doom, the great subverter, the teacher of evil, "le docteur de la scélératesse", the inspirer of St. Bartholomew’s Eve, the original of Iago".  In particular English theatre saw a "'pseudo-Machiavellian' burlesque stage tradition. Its relation to Machiavelli's political doctrine does not go much beyond its borrowing of the Florentine's name." The English stage Machiavel is ""a kind of person", not primarily an exponent of particular political views", "a character who promulgates a false facade of virtue covering over an interiority of malevolent power-seeking".  According to one recent scholar, "the sixteenth-century stage image of Machiavelli as a proponent of political deception of and power-for-power's sake persists today, and for most readers the term 'Machiavellian' still carries negative connotations associated with this conception of him". The word "Machiavellian" is widely used as a pejorative to characterize unscrupulous politicians of the sort Machiavelli advised most famously in "The Prince". Machiavelli proposed that immoral behavior, such as the use of deceit and the murder of innocents, was normal and effective in politics. He also notably encouraged politicians to engage in evil when it would be necessary for political expediency. The book gained notoriety due to claims that it teaches "evil recommendations to tyrants to help them maintain their power".  In the 20th century the word "Machiavellianism" also became used in psychology as the name of a personality trait, one that is also included in the dark triad with narcissism and psychopathy.


Průběh toku.

Pramení pod Fidlovým kopcem v Oderských vrších na Moravě (Olomoucký kraj), v Česku protéká českou částí Slezska (Moravskoslezský kraj); v Polsku Slezským vojvodstvím, Opolským vojvodstvím, Dolnoslezským vojvodstvím, Lubušským vojvodstvím a Západopomořanským vojvodstvím; a v Německu Braniborskem a Meklenburskem-Předním Pomořanskem.  Poté, co opustí hory, protéká převážně v široké terasovité dolině, která se rozšiřuje z 2 až 3 km na 10 až 20 km. Tato dolina vznikla díky odtoku vody z ledovců po poslední době ledové. Pod ústím Lužické Nisy dosahuje šířky 200 m. Je mohutným tokem, jehož břehy jsou chráněny protipovodňovými valy.  Ve vzdálenosti 84 km od ústí se dělí na dvě ramena. Největší větve ústí do Štětínské delty. Do 19. století platilo, že Štětínská delta je ohraničena na severu ostrovy Uznojem (západně) a Wolin (východně) a třemi rameny mezi ostrovy a pevninou (Dziwna, Svina a Peene) se vlévá do Baltského moře. S nástupem moderní vědy a univerzální klasifikace se Štětínský záliv už nepovažuje za součást řeky Odry nýbrž za součást Baltského moře a Dziwna, Svina a Peene jsou klasifikovány jako mořské průlivy. Současně za ústí řeky Odry se považuje místo kde se Odra vlévá do nejjižnější části Štětínského zálivu, tzv. Odřanské roztoky (Roztoka Odrzańska) u města Police.

Města.

Největším městem na "Odře" je Vratislav.

Větší přítoky.

Celkově největším přítokem Odry je řeka Warta, která přitéká zprava u Kostřína. V místě soutoku je delší než samotná Odra.

Vodní režim.

Nejvyšších průtoků dosahuje Odra na jaře především v březnu a v dubnu. V létě její hladina klesá, ale pokles je střídán občasnými vzestupy v důsledku dešťů. V zimě průtok řeky začíná souvisle stoupat. V silných zimách řeka zamrzá.  Průměrný průtok Odry na dolním toku u vsi Gozdowice, která se nachází zhruba 30 km pod soutokem s Wartou, činí 547 m³/s. Vzestupy hladiny na horním toku činí 6 až 7 m a na středním 4 až 5 m. K velkým povodním na Odře dle kronik města Vratislavi došlo v letech 1348, 1464, 1564 a v roce 1903. Dosud největší povodeň nastala v červenci 1997, kdy protékalo Vratislaví 3600 m³/s.  Průměrné měsíční průtoky Odry (m³/s) ve stanici Gozdowice: (období 1900–1994)

Vodní režim Odry na území České republiky.

Průměrný dlouhodobý průtok Odry v místě, kde opouští území České republiky činí 49 m³/s. Pod soutokem s řekou Olší činí průměrný průtok téměř 63 m³/s. Většina toků v této části povodí, kromě horské části povodí řeky Olše, patří do horské-sněhové oblasti. Maxim dosahují od března do května. Minimální průtoky mají v zimních měsících. Horská část povodí Olše patří do horské-sněhovodešťové oblasti s maximálními průtoky od května do července.  Průměrné měsíční průtoky Odry (m³/s) v Bohumíně v roce 2010: Hlásné profily na území České republiky:

Využití.

Západní rameno delty je využívané pro vodní dopravu, která je možná až k ústí Opavy a pro velké lodě k městu Koźle. Je regulovaná jezy. Pomocí plavebních kanálů je spojena s řekami Havola, Spréva, Visla a Kłodnica.

Historie.

V povodí Odry (u řeky Warty) má své historické jádro polský stát. U osady Cedynia nacházející se v Lubušské zemi na pravém břehu řeky Odry, došlo v roce 972 k odražení první německé invaze do Polska. Za 2. světové války představovala důležitou a silnou obranou linii německé armády. Sovětská armáda v průběhu Viselsko-oderské operace v roce 1945 obsadila 1. ukrajinským frontem horní tok řeky. Zároveň 1. běloruský front obsadil několik předmostí na západním břehu (např. Kostřínské předmostí). To umožnilo zahájení Berlínské operace.

Zajímavosti.

Po řece Odře se jmenuje i pár mezinárodních vlaků kategorie expres společností České dráhy a ZSSK jezdící (k r. 2016) v trase: (Praha – Olomouc –) Bohumín – Žilina a zpět.

Odra (; slezsky "Uodra"; ; dolnolužickosrbsky "Wodra"; latinsky ve starověku "Viadua, Viadrus", latinsky ve středověku "Odera, Oddera") je řeka ve Střední Evropě. Pramení v Česku a teče přes západní Polsko, dále vytváří severní 187 km dlouhou hranici mezi Polskem a Německem.  Odra je 854 km dlouhá řeka, z toho 113 km je v Česku, 742 km v Polsku (včetně 187 km jako hraniční řeka mezi Německem a Polskem). Je druhou nejdelší řekou v Polsku. Odvádí vodu ze 118 861 km², z toho 106 056 v Polsku (89 %), 7217 v Česku (6 %) a 5587 v Německu (5 %). Před regulací toku byla řeka dlouhá přes 1000 km.

The Oder (, ; Czech, Lower Sorbian and ; ) is a river in Central Europe and Poland's third-longest river after the Vistula and Warta. It rises in the Czech Republic and flows through western Poland, later forming of the border between Poland and Germany as part of the Oder–Neisse line. The river ultimately flows into the Szczecin Lagoon north of Szczecin and then into three branches (the Dziwna, Świna and Peene) that empty into the Bay of Pomerania of the Baltic Sea.


Flóra.

NP Podyjí patří mezi druhově nejbohatší velkoplošná chráněná území ČR. Krajinné podmínky umožňují růst jak rostlin chladno- a stínomilných v hlubokých údolích, tak i teplomilných na výslunných stráních. Nepůvodní rostlinné druhy můžeme nalézt jen v okrajových částech parku. Pouze rozšiřování akátu ve východních částech parku je závažnějším problémem. Vyskytuje se zde 77 druhů chráněných rostlin, jako kýchavice černá, měsíčnice vytrvalá, brambořík nachový, divizna nádherná, koniklec velkokvětý, kosatec dvoubarvý, volovec vrbolistý, 18 druhů orchidejí a další. Mezi zajímavá společenství patří např. suťová pole, porostlá mechy a lišejníky, bohaté mokřadní i suché louky, skály, skalní stepi, v Evropě unikátní plochy suchých a teplých vřesovišť a stepních lad, které vznikly dlouhodobou pastvou dobytka.  Na východním okraji NP se nachází zbytky rozvolněných doubrav, které byly v minulosti vykáceny a přeměněny na pastviny, na nichž se časem vlivem pastvy vytvořila unikátní náhradní společenstva s převládajícím vřesem obecným. Pásmo tzv. znojemských vřesovišť se táhne od Znojma až daleko do Rakouska za Retz.

Mykoflóra.

V národním parku se vyskytuje řada vzácných a chráněných druhů makromycetů. Z druhů uvedených v Červeném seznamu hub České republiky jsou to především baňka velkokališná ("Sarcosphaera coronaria"), bělochoroš lužní ("Postia subcaesia"), bránovitka přezkatá ("Steccherinum oreophilum"), černorosol bělavý ("Exidia thuretiana"), helmovka dojvonná ("Mycena diosma"), hlíva čepičkatá ("Pleurotus calyptratus"), hlívička stopkatá ("Hohenbuehelia auriscalpium"), holubinka Raoultova ("Russula raoultii"), holubinka sluneční ("Russula solaris"), houžovec bobří ("Lentinellus castoreus"), houžovec medvědí ("Lentinellus ursinus"), choroš oříš ("Polyporus umbellatus"), káčovka jeřábová ("Biscogniauxia repanda"), káčovka ploská ("Biscogniauxia simplicior"), korálovec ježatý ("Hericium erinaceus"), kržatka ostnitá ("Flamulaster muricatus"), kuřátka křehká ("Ramaria gracilis"), kyjanka zakouřená ("Clavaria fumosa"), límcovka natřená ("Stropharia inuncta"), mozkovka rosolovitá ("Ascotremella faginea"), pavučinec plyšový ("Cortinarius orellanus"), pečárka Benešova ("Agaricus benesii"), pórnatka klamná ("Ceriporiopsis aneirina"), prášivka polní ("Bovista graveolens"), pýchavka loupavá ("Lycoperdon marginatum"), řasnatka modromléčná ("Peziza saniosa"), sametovka pochybná ("Conocybe ambigua"), strmělka Houghtonova ("Clitocybe houghtonii"), šťavnatka holubinková ("Hygrophorus russula"), šťavnatka zlatá ("Hygrophorus aureus"), štítovka stinná ("Pluteus umbrosus"), štítovka Thomsonova ("Pluteus thomsonii"), tlustěnka mléčná ("Scytinostroma galactinum"), třepenitka vlhkožijná ("Hypholoma subericeum"), voskovička černavá ("Holwaya mucida"), závojenka modrá ("Entoloma euchroum"), závojenka sítinová ("Entoloma juncinum") a žilnatka bledá ("Phlebia centrifuga").

Fauna.

Z bohatě zastoupených živočichů žije na území parku vydra říční, ve stepních partiích i na vřesovištích sysel obecný. Mezi vzácné ptáky patří dudek chocholatý, čáp černý, výr velký, skorec vodní, kvakoš noční a další. Z plazů se v NP Podyjí vyskytují všechny druhy užovek. Rovněž hmyz je zastoupen mnoha jinde vzácnými druhy, jako je například roháč obecný, kudlanka nábožná, tesařík obrovský, nosorožík kapucínek, otakárek ovocný, jasoň dymnivkový a jiné. Negativní vliv na faunu v řece Dyji mají dvě velké přehrady na okrajích chráněné části jejího toku. Na horním okraji je to Vranovská přehrada a na dolním Znojemská. Tyto stavby ovlivňují teplotní poměry v řece a jsou zároveň nepřekonatelnou překážkou pro migrující živočichy. Díky chladnému přítoku vody z přehrady se změnil tok Dyje na pstruhové pásmo a pozdější vznik Znojemské přehrady zcela vytěsnil i typické druhy jako byla ostroretka stěhovavá či ouklejka pruhovaná. I tak bylo v řece zjištěno 32 druhů ryb – především pstruh, lipan a siven americký. Mimořádně pestrý je i přehled savců. Na území parku je jich 65 druhů. Druhů ptáků je zde 152, dvě třetiny z nich zde hnízdí; dále 7 druhů plazů a značné zastoupení obojživelníků. Hmyz je tu zastoupen také velmi bohatě, za zmínku stojí alespoň 12 zvláště ohrožených druhů motýlů.  Takto vysoká biodivezita je způsobena stykem dvou základních biogeografických oblastí střední Evropy – Hercynské a Panonské krajiny, navíc s alpskými i karpatskými prvky. Díky vhodným podmínkám se zde projevuje tzv. údolní fenomén, v jehož důsledku pronikají západním směrem do údolí teplomilné živočišné a rostlinné druhy z jihovýchodní teplé panonské oblasti. Naproti tomu ze západu migrují údolím druhy podhorské, s kterými se pak můžeme setkat na chladnějších a stinných severních svazích údolí.  Správa Národního parku Podyjí sídlí na adrese: Na vyhlídce 5, 669 03 Znojmo. Návštěvnické středisko je v obci Čížov.

Národní park Podyjí je dosud jediným moravským národním parkem. Byl vyhlášen 1. července 1991 nařízením vlády ČR č. 164/1991 Sb. v nejcennějších oblastech bývalé CHKO Podyjí (tato CHKO byla vyhlášena roku 1978 na rozloze 103 km²). Národní park Podyjí je se svou rozlohou nejmenším národním parkem v České republice. Na dolnorakouské straně na něj navazuje Národní park Thayatal.  Jeho celková rozloha je 63 km². Nejvyšší bod má nadmořskou výšku 536 m n. m. Nejnižším bodem je 207 m n. m.  Park je zalesněn z 84 %, v listnatých se zde vyskytují mnohé vzácné dřeviny a hlavně endemický jeřáb muk hardeggský.  NP Podyjí se rozkládá podél řeky Dyje protékající 40 km dlouhým, hlubokým meandrovitým údolím mezi Vranovem nad Dyjí a Znojmem. Na jihovýchodním okraji NP se na spojnici Znojmo - Hnanice nalézá unikátní pásmo stepních vřesovištních lad.  Údolí řeky Dyje má kaňonovitý charakter a Dyje zde vytváří mnoho meandrů lemovaných skalními útvary a kamennými moři. Na již vyhlášený Národní park Podyjí navázalo v roce 2000 vyhlášení Národního parku Thayatal na rakouské straně hranice. Území NP Thayatal navazuje bezprostředně na území NP Podyjí na moravske straně. Hodnoty parku spočívají v jedinečné geomorfologii a celkové zachovalosti dyjského kaňonu. Najdeme zde 42 km téměř neobydleného říčního údolí – je to nejzachovalejší a nejméně dotčené říční údolí v České republice. Ve východní části národního parku se na řece nachází vodní nádrž Znojmo.  Obdobná údolí byla totiž zničena např. výstavbou přehrad nebo chatovou zástavbou. Za svou zachovalost Podyjí vděčí především terénu a poloze na hranicích a také existenci hraničního pásma v 50.–80. letech. Neexistují zde žádné funkční stavby – pouze na rakouské straně malé městečko Hardegg, kde zároveň sídlí správa rakouského parku. Podloží parku je převážně tvořeno Českým masivem – což je pevné a velmi staré podloží, jeho východní okraj zasahuje do Dyjsko-svrateckého úvalu. Nejvýznamnějším procesem ve formování krajiny bylo rychlé zařezávání Dyje do krajiny v třetihorách, do hloubky 100–200 metrů, a mrazová modelace krajiny v blízké geologické minulosti. Vyskytují se zde skalní amfiteátry, srázné stěny, meandry i pseudokrasové jeskyně. Typické jsou pro Podyjí rozsáhlá kamenná a balvanitá moře s typickou faunou a florou.

Podyjí National Park () is a national park in the South Moravian Region of the Czech Republic. Adjacent to Austria's Thayatal National Park on the border, together they are referred to as the Inter-National park. Podyjí is one of the Czech Republic's four national parks. It protects near-natural forests along the deep Dyje River valley. The well-preserved state of the biome of the park is cited as being unique in Central Europe.


Život.

Narodil se v rodině komunistických funkcionářů, kteří přišli studovat na Komunistickou akademii v Moskvě ve čtvrti Arbat. Dětství strávil střídavě v Tbilisi a v Moskvě. V roce 1937 byli rodiče zatčeni v rámci stalinských čistek. Otec byl 4. srpna 1937 po vykonstruovaném procesu zastřelen, matka byla uvězněna v koncentračním táboře „Karlag“ (Карлаг), Karagandská oblast, Kazachstán. Bulat žil s babičkou v Moskvě.  V roce 1942 se přihlásil ve svých 18 letech do Rudé armády jako dobrovolník. Druhou světovou válku strávil na frontě, která výrazně ovlivnila jeho tvorbu. Byl několikrát raněn. Po válce studoval filologii v Tbilisi, studia dokončil v roce 1950. V letech 1950–1954 pracoval jako učitel v obcích Šamordinovo (Шамордино) a Vysokiniči (Высокиничи) v Kalužské oblasti. V letech 1954–1956 pracoval jako redaktor nakladatelství "Molodaja gvardija" (Молодая гвардия), kde redigoval poezii v časopisu "Litěraturnaja gazeta" (Литературная газета). V té době začal psát a od roku 1955 také veřejně zpívat.. V roce 1956 po XX. sjezdu KSSS a po rehabilitaci rodičů vstoupil do Komunistické strany Sovětského svazu. V roce 1959 se přestěhoval zpět do Moskvy.

Dílo.

Proslavily ho především jeho lyrické písně, mimo nich však psal také historické romány, novely, básnické sbírky.  V časopisech publikoval od roku 1953. První básnickou sbírku "Lyrika" (Лирика) vydal v roce 1956 v Kaluze, druhá sbírka "Ostrovy" mu vyšla v roce 1959.  Jeho prozaickým debutem byla povídka "Ahoj študente" (Будь здоров, школяр). O její vydání se zasloužil Konstantin Paustovskij. Významné autobiografické povídky jsou: "Nás vzbudilo ráno již chladné..." (Litěraturnaja gazeta 17, 1974) o odchodu mladičkých dobrovolníků do války; "Soukromý život Alexandra Sergejeviče Puškina aneb použití nominativu v díle Michaila Jurieviče Lermontova" (Litěraturnaja gazeta 47, 1976), kterou sám autor hodnotí slovy: „smutná povídka o mých smutných učitelských koncích“; "Dílčí neúspěchy v celé řadě úspěchů" (Družba narodov 1, 1979) groteska ze života mladého redaktora.  V roce 1962 byl přijat do Svazu spisovatelů SSSR.  V roce 1963 se mu dostalo prvního mezinárodního ocenění: obdržel hlavní cenu na básnickém festivalu Stružské večery v Jugoslávii za písničku "Cínovej vojášek mýho syna". Velkou popularitu získal především v Polsku.  V roce 1971 vydal svůj první historický román "Nebohý Avrosimov", vyšlo časopisecky v roce 1969 pod názvem Бедный Авросимов (Družba narodov 1969), první knižní vydání vyšlo pod názvem "Doušek svobody", Глоток свободы, Politizdat, 1971).  Okudžavovy písně byly hudebně jednoduché, přesto se jeho písně s vlastním doprovodem na sedmistrunnou kytaru staly velmi populární. Patřil ke skupině lidí, která se stavěla kriticky k socialistickému režimu, přesto neusilovali o jeho odstranění, usilovali o zlepšení podmínek v rámci socialismu.  V roce 1991 během pobytu v USA se u něj projevila srdeční choroba. Musel absolvovat operaci srdce a po uzdravení již veřejně vystupoval velmi málo.

Okudžava a Československo.

Poprvé navštívil Československo v roce 1964. Tehdy zde veřejně nevystoupil, pro Československý rozhlas ale nahrál písničku "Balada o starým králi".  Okudžavovi čeští překladatelé jsou Václav Daněk, Ludmila Dušková, Libor Dvořák, Milan Dvořák, Jiří Honzík, Petr Kovařík, Jaromír Nohavica, Anna Nováková, Jiří Vondrák.  Okudžavovy písničky zpívali a zpívají:  V roce 1975 napsal Vladimír Merta píseň „Na dluh Bulatu Okudžavovi“, která byla nahrána v roce 1988 na LP desce Vladimír Merta 1.  V České republice hrál Okudžava dvakrát: 27. října 1995 koncertoval v Divadle Husa na provázku v Brně a 29. října 1995 v pražském Divadle Komedie. Brněnský koncert uváděl Jiří Vondrák, pražský pak Jiří Suchý. Tyto koncerty byly posledním vystoupením Bulata Okudžavy na veřejnosti.

Bulat Šalvovič Okudžava, rusky , (9. května 1924, Moskva, Sovětský svaz – 12. června 1997, Paříž, Francie) byl básník, prozaik a šansoniér arménsko-abchazsko-gruzínského původu. V několika filmech působil jako scenárista, herec a autor filmové hudby.

Bulat Shalvovich Okudzhava (; ; ; May 9, 1924 – June 12, 1997) was a Soviet and Russian poet, writer, musician, novelist, and singer-songwriter of Georgian-Armenian ancestry. He was one of the founders of the Soviet genre called "author song" ("авторская песня", "avtorskaya pesnya"), or "guitar song", and the author of about 200 songs, set to his own poetry. His songs are a mixture of Russian poetic and folksong traditions and the French "chansonnier" style represented by such contemporaries of Okudzhava as Georges Brassens. Though his songs were never overtly political (in contrast to those of some of his fellow Soviet bards), the freshness and independence of Okudzhava's artistic voice presented a subtle challenge to Soviet cultural authorities, who were thus hesitant for many years to give him official recognition.