Aritmetické operace a uspořádání.

Aritmetické operace.

Sčítání a odčítání.

Definovat zde budeme pouze sčítání. Všimneme si, že odčítání je v něm již zahrnuto, např. formula_8 .  Definice je poměrně přirozená, jelikož zachovává zvyklosti z reálných čísel a „s nekonečnem operuje nekonečně“. První dva body říkají, že když k nekonečnu cokoli přičteme, dostaneme opět nekonečno (vyjma nekonečna s opačným znaménkem). To dává smysl i nematematicky: když přidáme nebo ubereme z něčeho nekonečného, pořád toho bude nekonečně. Druhé dva body přesně kopírují chování reálných čísel, např. formula_13 a také formula_14.  I v tomto případě dává definice dobrý smysl. První dva body opět kopírují vlastnosti násobení reálných čísel, např. formula_18 nebo formula_19 , neboli násobení s nekonečnem nakládá stejně, jako by to bylo obyčejné reálné číslo. Poslední bod si můžeme představit následovně. Zvolme si x = 1 (pro jednoduchost). Místo nekonečna si postupně dosazujme větší a větší čísla 10, 100, -1000, formula_20 , formula_21 atd. Zlomek se tím více přibližuje nule, čím větší číslo do jmenovatele dosadíme (čím větší číslo v absolutní hodnotě). Proto když do jmenovatele dosadíme nekonečně velké číslo, celý zlomek bude roven nule.  Stejně tak absolutní hodnota se k nekonečnu chová jako k reálnému číslu.

Nedefinované aritmetické operace.

Výše nebyly definovány některé operace, jelikož neumíme říci, čemu by se měly rovnat, např. Zvažme například, proč si neumíme poradit s posledním bodem. Pokusme se definovat formula_29 obdobně, jak jsme definovali, že formula_17. Dosadíme x = 1 (pro jednoduchost) a místo nuly uvažujme malá čísla – 0,1 ; 0,0001; – 0,00000001; 0,0000000000001. Narážíme zde na problém – zlomek se sice neustále zvětšuje, ale když dosazujeme kladná a záporná čísla, zvětšuje se "jinam", totiž směrem k formula_31 a formula_32. A bohužel nelze říci, zdali by výsledek formula_29 měl být spíše jedno, či druhé.

Uspořádání.

Množina reálných čísel je uspořádaná, tj. pro každá dvě čísla umíme říct, které z nich je větší, nebo že se rovnají, např. formula_34 ; formula_35 ; formula_36 . Nyní chceme definovat, jak jsou vůči těmto prvkům uspořádané nové dva prvky formula_37

formula_41-okolí.

Pojem „formula_42 okolí bodu formula_43“ je označován formula_44 a má tuto definici:  Pro každé formula_45 a formula_46 je  Prstencové okolí je pak ve všech případech definováno jako formula_53.

Okolí vs. formula_41-okolí.

Množina formula_55 se nazývá okolím bodu formula_56, pokud obsahuje formula_41-okolí bodu "x" pro nějaké ε>0. "A" se nazývá prstencovým okolím "x", pokud neobsahuje "x", ale pro nějaké ε>0 obsahuje jako podmnožinu nějaké prstencové ε-okolí bodu "x".  Tyto definice jsou ekvivalentní s topologickými definicemi pojmu okolí a ε-okolí při níže uvedené topologii.

Topologie.

Na formula_1 lze zavést strukturu topologického prostoru tak, že množina je otevřená, právě když s každým svým prvkem obsahuje nějaké jeho okolí.  Tato topologie je sice metrizovatelná, ale žádná z metrik, která ji indukuje, není na reálných číslech (tj. na formula_59) totožná s obvyklou metrikou. Příkladem metriky, která tuto topologii indukuje, je zobrazení formula_60, pokud funkci arctan dodefinujeme (pouze pro účely této definice) tak, že formula_61.

Limita posloupnosti.

Rozšířená reálná čísla umožňují jedním vzorcem definovat limitu posloupnosti formula_62 pro konečné i nekonečné formula_63 .  Budiž formula_64 posloupnost reálných čísel a formula_65. Řekneme, že formula_62, pokud  Tato definice konvergence posloupnosti je ekvivalentní s konvergencí v topologickém prostoru při výše uvedené topologii.

Limita funkce.

Rozšířená reálná čísla umožňují definovat limitu funkce jedním vzorcem pro konečné i nekonečné formula_68 a formula_69:  Je-li formula_70 funkce, formula_71 a formula_72 takové, že formula_68 leží v uzávěru formula_74 ( definiční obor formula_74 sice obsahuje jen konečná čísla, ale v jeho uzávěru – viz topologie na formula_76 – může ležet i nekonečno), pak říkáme, že  Tato podmínka je ekvivalentní s tvrzením, že pro každé okolí formula_78 bodu formula_79 existuje prstencové okolí formula_80 bodu formula_81 takové, že obraz formula_80 leží v formula_78 (tj. formula_84).

Rozšířená reálná čísla (značení formula_1) je název používaný v matematické analýze pro množinu formula_2, tedy pro reálná čísla rozšířené o dva symboly pro kladné a záporné nekonečno.  Jejich hlavní přínos spočívá v tom, že je možné pomocí nich definovat některé matematické pojmy pro několik situací zároveň, což definici zkrátí a zpřehlední. Například v definici pro limitu funkce formula_3 je potřeba ošetřit celkem devět možností: formula_4 i formula_5 může být reálné číslo, formula_6 nebo formula_7; pomocí rozšířených reálných čísel je možno těchto devět možností vyjádřit jednou formulí.

In mathematics, the affinely extended real number system is obtained from the real number system by adding two elements: and (read as positive infinity and negative infinity respectively), where the infinities are treated as actual numbers. It is useful in describing the algebra on infinities and the various limiting behaviors in calculus and mathematical analysis, especially in the theory of measure and integration. The affinely extended real number system is denoted formula_1 or or .  When the meaning is clear from context, the symbol is often written simply as .


Pozadí problematiky.

Při trvalém špatném vytížení je známo, že většinou se požitkářský pocit z práce vytrácí. Může za to přetížení, a to může vést k "burnoutu" (vyhoření), nevytíženost může být základem a být příčinou k "boreoutu" (pro příklad: z důvodu nevhodné kariéry nebo nevhodného pracovního prostředí). Ukazatele nevytíženosti jsou podobné jako u přetíženosti – únava, apatie, podrážděnost a frustrace. Můžou vést až ke známkám patologické deprese. Více než jeden z deseti zaměstnanců trpí podle švýcarského obchodního poradce Philippe Rothlina a Peter Werdera na nudu v práci. Ve své knize „Diagnóza Boreout“ konstatují, že celkové hospodářské škody, vzniklé díky tomuto problému v Německu, dosahují více než 250 miliard eur.

Co je boreout.

Takzvaný "boreout" je popsaný jako protějšek k "burnoutu", s následujícím přiřazením: Skládá se z prvků – nevytíženost, nezájem a nuda, a k tomu se připojí ještě „Strategie chování“, která má pomoci působit při práci jako vytížení prací, i když to vůbec není tento případ. Osoby, které mají "boreout" jsou nespokojeni s jejich postavením v práci, paradoxně prodlužují tento stav nespokojenosti s výše uvedenou strategií. Místo toho, aby svoji situaci analyzovali a podnikli kroky ke zlepšení. "Boreout" není stejný jako lenost. Kdo má "boreout", chce pracovat, hledá výzvu a uznání. Uvnitř pracovní skupiny můžou být členové se syndromem "burnout", ale i "boreout", protože pokud část skupiny bere veškerou práci pro sebe a jsou přetíženi, cítí se ostatní členové skupiny nevytíženi.

Základní prvky boreoutu.

Nevytíženost: na jedné straně může být pracovník kvantitativně nevytížen – nemá dostatek práce. Na druhé straně může být kvalitativně nevytížen – nemá dostatek vzrušující a náročné práce (například pokud může dělat jenom jednoduché věci). Nevytíženost tak popisuje pocit, že jsou schopni udělat víc, než je po nich požadováno. Nezájem: člověk ztrácí zájem o úkoly a jeho povinnosti. Úkoly a problémy zaměstnavatele jsou mu zcela irelevantní a lhostejné. Nuda: u nudy se jedná o ztrátu chuti a stav bezradnosti, až po zoufalství. Protože člověk neví co dělat, a protože ani není co dělat.

Boreout – strategie.

Zaměstnanci, kteří trpí "boreout", nechtějí být v žádném případě odhaleni zaměstnavatelem nebo svými kolegy. Pro dosažení tohoto cíle existují různé strategie, které se používají. Strategie mají za cíl především držet si další práci od těla, získat v práci volný čas pro sebe a neztratit práci.  Příklady "boreout" strategie:

Boreout paradox.

Kdo má "boreout", je nespokojen se svou situací v práci, protože má malý výkon a nedostane se mu žádného uznání. Paradoxně si tento stav v životě udržuje, a protože časem ztrácí svou energii, nedokáže už tuto situaci změnit. S tím souvisí i populární názor, že volný čas v práci „stojí hodně úsilí“.

Flow-Model.

Flow-Model podle Csikszentmihalyi, rozšířen o pojmy "burnout" a "boreout". Na modelu lze vidět spojení mezi stimulací a schopnostmi ("Anxiety" – stres, "Boredom" – nuda).

Rozpoznat unuděné pracovníky.

Příznaky umožňují odhalit osoby trpící na "boreout". Nadřízení mohou své zaměstnance kontrolovat a analyzovat, jak dlouho a jak často zaměstnanec využívá internet, nebo kolik napsal soukromých e-mailů. Nicméně to zasahuje nejen do soukromého života, ale také poškozuje důvěru, co nezlepšuje pracovní podmínky osobám, které sledujeme kvůli "boreoutu". Všímavé pozorování je dovolené a nezbytné ke zjištění, zda je dotyčný zaměstnanec postižený. Je těžké přijít při pracovním pohovoru na to, zda tu "boreout" je. Zaměstnanec si musí nejprve sám uvědomit, že trpí na "boreout". Buď neví, co ho dělá tak nešťastným, anebo si to nechce připustit. Proto by měl nadřízený jako první své zaměstnance o "boreoutu" informovat, aby se pak mohl v rozhovoru s porozuměním zeptat, zda zaměstnanec má příznaky a zda také používá "boreout" strategii. Příznaky nebo ukazatele pro detekci "boreout" jsou:

Opatření, která pomohou u Boreout.

Musí se najít trvalé řešení základní příčiny problému "boreout". Snížení alternativních nabídek, například zákaz internetu, nepřináší moc, protože pak se začnou vyvíjet nové strategie pro obcházení těchto zákazů. Jestli zaměstnanec poznal, že trpí na "boreout" a už nezavírá oči před realitou, je to první krok ke zlepšení. A to zlepšení znamená – změnu. Chcete-li zjistit, jaké cesty vedou ven z "boreout", může pomoci analyzovat osoby, které na "boreout" netrpí, a proč tomu tak je. Nejsou totiž známé žádné „"boreout"“ mezi pracovně samostatnými a výkonnými jedinci. Protože:  „Podnikavý duch“ vytváří motivaci a zabraňuje nezájmu. Všichni pracovníci, kteří jsou pouze zaměstnanci firmy a necítí se její součástí, jsou potenciálními oběťmi "boreoutu". V boji proti tomu můžou podniky rovněž u svých zaměstnanců podporovat podnikatelského ducha, a to:  Ale zaměstnavatelům jsou dané hranice pomoci při odstraňování "boreoutu". Každý zaměstnanec si musí hlavně pomoct sám, vymanit se z tohoto bludného kruhu. Při tom se požaduje vlastní zodpovědnost zaměstnance, a on to musí i tak vnímat, tím že jedná. Pomoct by mohlo následující:  Jelikož se poslední bod nestane, zaměstnavatel má o jednoho kvalitního zaměstnance, který by mohl podávat mnohem větší výkon, než ho nechá vykonávat, méně. Proto by měly podniky své zaměstnance pozorovat a pomoct jim „vybřednout“ z "boreoutu".

"Diagnóza Boreout" je kniha, která se objevila v březnu 2007 a ve které autoři Philippe Rothlin a Peter R. Werder představili pod nově vytvořeným názvem teorii boreout k tématu – nespokojenost v práci s následkem nudy. V hromadných sdělovacích prostředcích a internetu se od té doby na toto téma široce diskutuje. Základy teorie jsou studie Dana Malachowskeho, The Gallup Organization a Kelly Services. Jeden z kritiků teorie ji označuje jako „hoax“ (podvod), jehož cílem je představit něco naprosto normálního jako chorobný jev.

Boredom boreout syndrome is a psychological disorder that causes physical illness, mainly caused by mental underload at the workplace due to lack of either adequate quantitative or qualitative workload. One reason for bore-out could be that the initial job description does not match the actual work.  This theory was first expounded in 2007 in "Diagnose Boreout", a book by Peter Werder and Philippe Rothlin, two Swiss business consultants.


Televizní kanály ZDF.

Plnoformátový kanál ZDF začal terestricky vysílat 1. května 1963. Byl obsažen v prvních německých kabelových televizích. Satelitní vysílání přes satelit Astra 1C bylo zahájeno v r. 1993. Od roku 2002 jsou programy šířeny také v rámci digitálního pozemního vysílání DVB-T.  Vedle hlavního plnoformátového kanálu ZDF společnost nabízí i bezplatné specializované digitální (DVB) pořady projektu ZDFvision:  • ZDFinfo • ZDFneo  Tyto programy nahradily dřívější kanály:  • ZDFdokukanal (2000–2009), nyní ZDFneo • ZDFinfokanal (1997–2011), nyní ZDFinfo  Ve spolupráci s dalšími německými i zahraničními televizními společnostmi se ZDF podílí kapitálově a provozně na těchto televizních stanicích:

Organizace.

Dozorčí orgány.

Vrcholným orgánem je Televizní rada ("Fernsehrat"), která dohlíží na program, schvaluje rozpočet sestavovaný správní radou a volí generálního ředitele (intendanta).  Správní rada ("Verwaltungsrat") je kontrolním a řídícím článkem, který především dohlíží na generálního ředitele (intendanta), zejména v oblasti rozpočtu. Má 14 členů. Pět z nich jsou zástupci spolkových zemí, jeden je zástupce spolku (tedy Spolkové republiky. Televizní rada volí zbývajících osm členů, kteří nesmějí být současně členy exekutivních či zákonodárných orgánů. V čele správní rady stojí její předseda, kterým je v současnosti bývalý ministerský předseda spolkové země Porýní-Falc Kurt Beck.

Vrchní řízení.

V hierarchii vlastní společnosti je nejvýše postavenou osobou generální ředitel (intendant), který organizaci zastupuje a vede obchodní jednání. Je zodpovědný i za program a jmenuje šéfredaktora, ke jmenování potřebuje souhlas správní rady. Současným generálním ředitelem je od roku 2012 Thomas Bellut.  Generální ředitelé (intendanti) ZDF:  Generálnímu řediteli je podřízeno pět ředitelů:  a dále v okolních zemích s přesahem signálu (mimo jiné i Česká republika).

ZDF, plným názvem Zweites Deutsches Fernsehen (Druhá německá televize), je německá veřejnoprávní televizní společnost, která sídli v Mohuči v městské části Lerchenberg (Rheinland-Pfalz). Sama nebo ve spolupráci s jinými televizními organizacemi zajišťuje vysílání několika plnoformátových i specializovaných televizních kanálů. Je jednou z největších televizních společností v Evropě a je také podílníkem německého veřejnoprávního rozhlasu Deutschlandradio.  Televize ZDF začínala v roce 1963 s 2 200 stálými zaměstnanci. K roku 2013 bylo v ZDF na pevný úvazek zaměstnáno 3 600 spolupracovníků.

Zweites Deutsches Fernsehen (; "Second German Television"), officially abbreviated as ZDF (, stylized as "2DF"), is a German public-service television broadcaster based in Mainz, Rhineland-Palatinate. It is run as an independent nonprofit institution, which was founded by all federal states of Germany ("Bundesländer"). ZDF is financed by television licence fees and advertising revenues.  The broadcaster is well known for its famous programmes "heute", a newscast established in 1963, and "Wetten, dass..?" an entertainment show that premiered in 1981, and ended in 2014. Thomas Bellut, ZDF's director general, was elected by the ZDF Television Council in 2011.


Život.

Nicola Perscheid se narodil v roce 1864 jako syn Andrease Perscheida a Gertrudy Wirgensové v obci Moselweiß u města Koblenz. Jeho předci byli vinaři ze Španělska a Portugalska, kteří se po přesídlení do Porýní museli přejmenovat na Perscheid. Nicola Perscheid se oženil s astroložkou Claire Günther. Jejich syn, Lothar Perscheid, byl jeho oblíbeným fotografickým modelem.  Nicola Perscheid absolvoval studium fotografa v ateliéru Reuss und Möller v Koblenz od roku 1879. Po svém vzdělání působil ve studiu Paula Strnada v Erfurtu a v letech 1887 - 1889 v ateliéru Beer v Klagenfurtu, kde byl zaměstnán jako retušér. V roce 1891 si Nicola Perscheid otevřel svůj první ateliér v Görlitzu, kde se specializoval na portrétní fotografii. O rok později byl jmenován "Královským saským dvorním fotografem".  Také po přestěhování do Lipska v roce 1894, zůstal věrný portrétní fotografii a stal se známým díky Maxi Klingerovi, který mu zprostředkoval kontakty s umělci ve městě. Klingera v těch letech také fotografoval. V jeho lipském ateliéru pracoval mimo jiné také fotograf Jacob Hilsdorf.  Na přelomu století se Nicola Perscheid zúčastnil řady výstav doma i v zahraničí, kde se seznámil s nejnovějším vývojem v oblasti fotografie. Od roku 1900 stály na prvním místě pinatypie, například tříbarevná pinatypie "Slečna Jungmannová", jeden z prvních Perscheidových barevných snímků.  Perscheidovy fotografie byly žádané a tak mohl v roce 1905, již zajištěn výnosy ze svých děl, otevřít v Berlíně "Ateliér W9" na Bellevuestraße 6a. V roce 1909 získal Perscheid Velkou stříbrnou medaili od sdružení státních německých fotografů, což bylo tenkrát považováno za nejvýznamnější ocenění pro profesionální fotografy.  Po roce 1909 však není viděn v Perscheidově práci žádný další umělecký rozvoj. Kromě své práce fotografa se věnoval přípravě mladých fotografů a přednášel v Německu, Dánsku a Švédsku. Mezi jeho studenty patří například Madame d’Ora, Arthur Benda, Toragorō Ariga (1890–1993), Peter-Paul Atzwanger (1888–1974), Uno Falkengren (1889–1964), Curt Götlin (1900–1993) a Henry B. Goodwin (1878–1931).  Nicola Perscheid fotografoval nespočet osobností své doby. Mnoho fotografií vytvořil zdarma na oplátku za kampaň svých vlastních výstav a publikací.. Byl miláčkem berlínské společnosti a přátelil se mimo jiné s Maxem Liebermannem, Lovim Korintem nebo Hugem von Habermannem.  V pozdním věku trpěl Perscheid rostoucími finančními potížemi, které byly způsobeny kromě celkové ekonomické situace i na jeho osobní výstřednosti. Liboval si příliš v luxusu a extravaganci. Zhoršilo se také jeho zdraví, od roku 1925 si ztěžoval na nervové problémy, které jeho rodinný lékař nemohl vyléčit. Nicola Perscheid zemřel jako zchudlý muž v roce 1930 v Berlíně a jeho studio již zůstalo navždy zavřené.

Styl.

Motiv.

Nicola Perscheid se ve své době v portrétní fotografii stal pojmem. Jako dvorní fotograf portrétoval mimo jiné Alberta Saského a jeho bratra pozdějšího krále Jiřího I. V průběhu první světové války vznikla celá řada portrétů, například Hermann Goering, Manfred von Richthofen nebo Theobald von Bethmann-Hollweg. Portrétoval dokonce i vědce, spisovatele, malíře nebo řádové muže, mnoho portrétů herců se na trh dostalo jako autogramové kartičky. Především ve dvacátých letech 20. století zásoboval konzumní masový trh svými fotografiemi, které však na umělecké úrovni nedokázaly držet krok s jeho pracemi z přelomu století.  Perscheid je již méně známý jako krajinářský fotograf. Krajinářské fotografii se věnoval již během svého studia v Klagenfurtu, věnoval se jí i v pozdějších letech, ale již méně často.

Technika.

Na začátku své kariéry pracoval Nicola Perscheid hlavně s tehdy typickou technikou - gumotiskem. Například v roce 1901 vznikl modročerný snímek "Žnec" (nebo také "Sedlák s kosou") a Perscheid jej vnímal jako své životní nejlepší dílo. Dnes se dílo, spolu s dalšími Perscheidovými tisky, nachází ve vlastnictví Mědiryteckém kabinetu v Drážďanech.  Nicola Perscheid v roce 1900 začal experimentovat s novými fotografickými technikami. Opět se vrátil k metodě pinatypie, aby pomocí tříbarevného procesu vytvořil své první barevné fotografie. Pro výrobu barevných pinatypií potřeboval dvě desky, které musely být exponovány mezi 15. až 25. sekundami. Modely se samozřejmě v této době nesměly hýbat.  Z metod pozitivního procesu upřednostňoval kontrastně bohatý pigmentový tisk. Ve spolupráci s firmou „Emil Busch A. G. Optische Industrie“ vyvinul Nicola Perscheid vlastní Busch-Nicola-Perscheid-Objektiv, takzvaný aplanát. Změkčení obrazu ovlivňovala clona objektivu. Roku 1921 byl uveden na trh a v následujících letech byl pro portréty často používán, i když v době po konci první světové války pomalu končila móda umělecké fotografie gumotisku a rozostřených snímků, a ve fotografii se více usilovalo o realismus. Přesto se ještě s jeho objektivem vyučila divadelní fotografka Rosemarie Clausen, jako učeň v ateliéru Becker & Maas.  Po roce 1921 Perscheidovy fotografie dokazují, že dával přednost používání vlastnímu objektivu, který světlo výrazně změkčoval. Na rozdíl od mnoha svých kolegů Nicola Perscheid odmítal retušování fotografií.

Význam.

Dílo Nicolase Perscheida byla mezijeho současníky populární a respektované. I když jeho žáci - později slavní fotografové - jako například Madame d'Ora nebo Arthur Benda - později vzpomínali, že se snažil již v době své smrti byl poměrně "staromódní".  Nicola Perscheid byl svými současníky často považováno za uměleckého fotografa, jehož vyjadřovací prostředky - gumotisk nebo objektiv Busch-Nicola-Perscheid - byly již v roce 1930 považovány za "zastaralé" - aspirovaly spíše na malířské efekty ve fotografii. Publicista Leo Fritz Gruber napsal ve svém díle "O Nicolovi Perscheidovi" ("Über Nicola Perscheid") poznámku: "„jméno Perscheid oživuje vzpomínky pouze u starších“".  U příležitosti 75. výročí vynálezu fotografie byla v pražském Rudolfinu na přelomu let 1914/1915 uspořádána průlomová výstava, která představila i známé autory ze zahraničí. Mezi nimi například Hugo Erfurtha nebo Nicolu Perscheida. Tato výstava byla prvním mezinárodním fotografickým salónem v Čechách a přispěla k zájmu veřejnosti o uměleckou fotografii.

Nicola Perscheid (někdy se uvádí Nikolaus Perscheid, 3. prosince 1864 Moselweiß - 12. května 1930 Berlín) byl německý portrétní fotograf a jeden z prvních profesionálních fotografů v Německu. V roce 1891 byl titulován "Královským saským dvorním fotografem" a v následujících desetiletích byl populárním portrétním fotografem. Kolem roku 1920 vyvinul objektiv s měkkou kresbou („soft focus“), který pro portréty často rád používal. Německé ateliéry Rudolfa Dührkoopa, Huga Erfurtha, Erwina Rauppa nebo Nicoly Perscheida měly ve své době a v kontextu česko-německého prostředí významný podíl na uměleckou fotografii.

Nicola Perscheid (3 December 1864 – 12 May 1930) was a German photographer. He is primarily known for his artistic portrait photography. He developed the "Perscheid lens", a soft focus lens for large format portrait photography.


Biografie.

The Rev dostal svůj první pár paliček ve 4 letech a jeho první buben v 11. Ve skupinách začal hrát na střední škole. Než přišel do skupiny Avenged Sevenfold jako jeden z jejích zakládajících členů,byl bubeníkem ve skupině třetí vlny hrající ska, Suburban Legends. V 18 letech nahrál spolu se svojí skupinou (Avenged Sevenfold) první album s názvem "Sounding the Seventh Trumpet".Zajímali ho Frank Zappa a King Crimson. The Rev řekl v interview časopisu Moderm Drummer: „Byl jsem vychován v rocku a metalu“.  Později zaujal bubeníky Vinnieho Paula, Mika Portnoye, Dava Lombarda, Larse Ulricha, a Terryho Bozzia. Dokonce zaujal na pohled i Tommy Leeho, o čemž prohlásil „Nikdy jsem si nemyslel, že budu zajímat někoho jako on“. Sullivan své bubnování nazýval 'double-ride',protože tehdy nikdo na světě tuto techniku neovládal) je technika, kterou můžete slyšet v písních jako „Almost Easy“, „Critical Acclaim“ a „Crossroads“, ve kterých Sullivan zrychlí tempo, když začne hrát dvoj kopák a bouchat na ride.  Skupina vyhrála hudební cenu MTV za nejlepší skladby v roce 2006, čímž předběhla Rihannu, Panic! at the Disco, Angels & Airwaves, Jamese Blunta i Chrise Browna.  The Rev byl také zpěvák, skladatel textů a pianista v Avenged Sevenfold. Jeho hru na piáno můžete slyšet ve skladbách jako „Warmness on the Soul“, a „Fiction“ . Zpíval ve skladbách „A Little Piece of Heaven“, „Brompton Cocktail“, „Critical Acclaim“, „Crossroads“, „Gunslinger“, „Lost“, „Scream“, „Afterlife“ a „Fiction“. Použil své umění hrát na kytaru a piáno, aby napsal skladby: „Almost Easy“, „A Little Piece of Heaven“, „Afterlife“ a „Brompton Cocktail“,a „Fiction“. Také přispěl k tvorbě „Critical Acclaim“ a „Lost“.  Avenged Sevenfold také zveřejnili, že budou natáčet demoverzi „Nightmare“, ve které hraje The Rev na elektrické bicí a zpívá.  Na druhoročním Revolver Golden God Awards vyhrál The Rev cenu za nejlepšího bubeníka, čímž porazil i bubeníky jako Chrise Adlera ze skupiny Lamb of God, Branna Dailora ze skupiny Mastodon, Dava Grohla ze skupiny Them Crooked Vultures i Dava Lombarda ze skupiny Slayer. Cena byla udělena Joeym Jordisonem ze skupiny Slipknot a Vinniem Paulem ze skupiny Pantera,později vyhrál cenu předchoziho roku.Členům jeho rodiny a Avenged Sevenfold se dostalo cti jeho jménem.

Smrt.

Sullivanovo tělo bylo nalezeno v jeho domě 28. prosince 2009; bylo mu tou dobou 28 let. Jeho smrt byla označena jako přirozená. Výsledky pitvy provedené 30. prosince 2009 byly nejasné.  5. ledna 2010 byl soukromý pohřeb Jamese Owena Sullivana a o den později byl pohřben v Huntington Beach v Kalifornii.

James Owen Sullivan (9. únor 1981 – 28. prosinec 2009), jinak znám jako The Reverend Tholomew Plague, často zkracováno na The Rev, byl americký hudebník, nejznámější jako bubeník americké metalové skupiny Avenged Sevenfold. Byl také hlavním zpěvákem ve skupině Pinkly Smooth - vedlejším projektu a tou dobou byl znám jako "Rat Head" (Krysí hlava). James vyrůstal s nynějším spoluhráčem z kapely Avenged Sevenfold, Synysterem Gatesem a žil v Huntington Beach, v Kalifornii. The Rev byl nalezen mrtvý 28. prosince 2009 ve věku 28 let.

James Owen Sullivan (February 9, 1981 – December 28, 2009), professionally known by his stage name The Rev (shortened version of The Reverend Tholomew Plague), was an American musician, best known as the drummer, songwriter, backing vocalist and founding member of the American heavy metal band Avenged Sevenfold. The Rev was widely regarded and critically acclaimed for his work on Avenged Sevenfold albums, and contributed entire songs composed by himself, such as "Afterlife", "A Little Piece of Heaven", and "Almost Easy". He was also the lead vocalist/pianist in Pinkly Smooth, a side project where he was known by the name Rathead, with fellow Avenged Sevenfold member, guitarist Synyster Gates (Brian Elwin Haner Jr.), and he was the drummer for Suburban Legends from 1998 to 1999.


Příběh.

Gaiden.

Děj je zasazen do doby mezi první a druhou sérií. Hei a Yin jsou na útěku před syndikátem a opouštějí Tokio

Postavy.

Hei.

Hlavní hrdina seriálu a kontraktor BK-201, známý též jako „Černý smrťák”. Do Tokia přijel jako čínský výměnný student Li Shunsheng. Jeho schopností je používání elektřiny. Na rozdíl od jiných kontraktorů nemusí za použití své schopnosti platit žádnou daň (každý kontraktor za použití své schopnosti něco udělat, jako například lámat si prsty či vykouřit cigaretu).

Yin.

Její pravé jméno je Kirsi. Patří do Heiova týmu. Je loutkou bez citů, která dokáže pomocí vody vidět a sledovat danou osobu. Postupně si vytvoří určité citové pouto k Heiovi.

Mao.

Kontraktor, který dokáže ovládnout těla zvířat. O své pravé tělo přišel a žije v těle kočky. Stejně jako Yin, patří do Heiova týmu.

Carmine.

Neboli Havoc, vyrůstala spolu s Heiem, Ba a Amber. Poté co se z ní stala kontraktorka, získala schopnost vytvořit vakuum, čímž zabila tisíce lidí v jihoamerické válce, ale musela za to pít krev dětí. Posléze přišla o své schopnosti, ztratila paměť a ocitla se na bulharském venkově, kde začala žít normální život. Tam ji ovšem za nějaký čas našla M16, která jí chtěla vrátit schopnosti tím, že ji přivede k Bráně pekel. Heiovi se jí ovšem podaří zachránit. Poté co ji mučí, aby mu vyzradila informace o jeho ztracené sestře Bai, se rozhodne dovést ji k Bráně pekel. Část vzpomínek se jí vrátí, bohužel nic o jeho sestře si nepamatuje a jediné, co chce, je, aby ji Hei zabil, což Hei neudělá a společně utíkají, ovšem někdo ji zabije třemi ledovými hroty vraženými do hrudi. Hei ji ještě odvede do postranní uličky, kde Carmine umírá.

Huang.

Jediný lidský člen Heiova týmu. Jde o bývalého policistu. Nenávidí kontraktory a chová se k ostatním členům chladně, ale později se vztahy s nimi zlepší.

Misaki Kirihara.

Velitelka policejní sekce 4, která se zabývá kontraktory. Pronásleduje BK-201.

Suó Pavličenko.

V druhé sérii je druhou hlavní postavou. Je to třináctiletá ruská dívka, která má bratra-dvojče Šiona, který je kontraktor. O Šiona začnou mít zájem určité skupiny a Suó si s ním spletou. Suó se nakonec připojí k Heiovi a Maovi.

July.

Malý chlapec, „panenka”, který v první sérii spolu s kontraktory November 11 a April pracoval pro MI6. Po jejich smrti se však připojí k Heiovi a Suó.

Darker than Black je japonský animovaný seriál vytvořený Tensaiem Okamurou. Vznikly dosud dvě série; ta první, s podtitulem "Kuro no keijakuša" a o 25 dílech, byla vysílána od 5. května do 28. října 2007, druhá série s podtitulem "Rjúsei no Gemini" o 12 dílech pak od 8. září do 24. listopadu 2009.

Darker than Black, also known as , is an anime television series created and directed by Tensai Okamura and animated by Bones. It premiered across Japan from April 5, 2007 on MBS, TBS, and its affiliated broadcast stations, with its satellite television premiere in Japan on Animax in May 2007. The music for the series is composed by Yoko Kanno. The series has also been adapted into two manga series, which are serialized in "Monthly Asuka" and in "Young Gangan".  A sequel titled premiered in Japan on October 8, 2009.  On January 21, 2016, it was announced that Funimation, the North American distributor for the anime, no longer holds the license for the first season.


Stav rukopisu.

Rukopis je silně poškozený a fragmentovaný. Papyrus byl svázán do kodexu, který se mohl skládat až z 220 stran, dochovalo se jich však pouze 30 (dva z Matouše, šest z Marka, sedm z Lukáše, dva z Jana a 13 ze Skutků). Všechny stránky mají mezery s velmi malým počtem řádků. Listy Matouše a Jana jsou nejmenší. Původní stránky byly o rozměrech přibližně 10 x 8 palců. Na rozdíl od mnoha jiných zachovaných rukopisů z 3. století, které obvykle obsahovaly pouze evangelium, nebo katolické listy nebo pouze pavlovské epištoly, obsahoval tento rukopis více než jedno seskupení textů Nového zákona. Základem této hypotézy je používání 2 listů P45 přeložených tak, aby ve výsledku tvořily 8 stran textu, tak jako tomu bylo u většiny ostatních rukopisů.

Charakteristika textu.

Kvůli rozsahu poškození bylo pro badatele obtížné určit typ textu. Rukopis byl získán Alfredem Chesterem Beattym v první polovině 20. století a publikován v roce 1933 v knize "The Chester Beatty Biblical Papyri, Descriptions and Texts of Twelve Manuscripts on Papyrus of the Greek Bible" Fredericem G. Kenyonem. Kenyon identifikoval text Markova evangelia v P45 jako caesarejský typ, podle definice Burnetta Hillmana Streetera. Hollis Huston kritizoval Kenyovu transkripci různých, částečně zachovaných slov a dospěl k závěru, že kapitoly 6 a 11 z Marka v P45 se nemohou úhledně hodit do jednoho textového typu, zvláště ne caesarejského, protože rukopis předchází rozlišovacím textům pro každý typ ze 4. a 5. století.

Typ textu.

P45 má relativně úzký statistický vztah s Washingtonským evangelijním kodexem v Markovi a v menší míře s Family 13. Citováním studie Larryho Hurtada, "Text-Critical Methodology and the Pre-Caesarean Text: Codex W in the Gospel of Mark," Eldon Jay Epp souhlasí s tvrzením, že zde není žádná spojitost s caesarenským nebo pre-caesarenským textem v Markovi. Také zde není silné spojení s alexandrijským textovým typem Vatikánského kodexu, západním textovým typem Bezova kodexu a byzantským textovým typem "Textus receptus". Jiná hypotéza je, že P45 pochází z alexandrijské tradice, ale má mnoho textových variant a harmonizací, jejichž snahou bylo "vylepšit" text stylisticky. Přestože je stále obtížné zařadit rukopis historicky do kategorie textů, většina vědců dnes souhlasí s tím, na rozdíl od Kenyona, že text není caesarejského typu.  Textový charakter rukopisu se liší od knihy ke knize. Na základě Marka, multivariační analýza přístrojových dat z UBS "Greek New Testament" (4th ed.) zařazuje P45 do skupiny, která zahrnuje Washingtonský evangelijní kodex (kapitoly 5-16), "Codex Koridethi", Family 1, 28, 205. 565; sinajské syrské, arménské a gruzínské verze; a Origenovy citace. Tato skupina odpovídá tomu, co Streeter nazývá "východním typem" textu. Na základě Lukáše, jedenáctimístný oddíl PAM založený na řeckých rukopisný datech spojených s INTF's "parallel Pericopes" volume umisťuje rukopis do skupiny s Efrémovým kodexem (C 04), "Codex Regius" (L 019), "Codex Zacynthius" (Ξ 040), 33, 892, a 1241. Na základě Skutků, je nejblíže k alexandrijskému textu.  Počítá se s tím, že kodex vynechal "Pericope Adulterae" ("J" 7,53-8,11).

Papyrus 45 (zkráceně P 45) je raný novozákonní rukopis, který je součástí Papyrů Chestera Beattyho. Paleograficky byl rukopis datován do 3. století n. l. Sestává z textů Matoušova evangelia 20-21 a 25-26; Markova evangelia 4-9 a 11-12; Lukášova evangelia 6-7 a 9-14; Janova evangelia 4-5 a 10-11; Skutcích apoštolů 4-17. Rukopis se momentálně nachází v knihovně Chestera Beattyho v Dublinu, kromě jednoho listu, který sestává z "Mt" 25,41-26,39 a který se nachází v Rakouské národní knihovně ve Vídni.

Papyrus 45 (formula_1 or "P. Chester Beatty" I) is an early New Testament manuscript which is a part of the Chester Beatty Papyri. It has been paleographically dated to the early 3rd century CE. It contains the texts of Matthew 20-21 and 25-26; Mark 4-9 and 11-12; Luke 6-7 and 9-14; John 4-5 and 10-11; and Acts 4-17. The manuscript is currently housed at the Chester Beatty Library, Dublin, Ireland, except for one leaf containing Matt. 25:41-26:39 which is at the Österreichische Nationalbibliothek, Vienna ("Pap. Vindob. G." 31974).


Průběh a rozsah katastrofy.

Z kaliště uniklo cca 700 tis. kubíků červeného kalu obsahujícího podle měření Greenpeace 110 mg/kg arzénu, 1,3 mg/kg rtuti a 660 mg/kg chromu, což jsou velmi vysoké hodnoty. Zaplavená oblast se odhaduje na 40 km². Místy vrstva bahna dosahovala až výše dvou metrů. Vláda v oblasti vyhlásila stav ohrožení.  Až dva metry vysoká vlna kalu, která vydávala podle svědků „ničivý a bublající hluk“, zničila v postižených obcích většinu domů a zahrad, vzala most, vyvracela stromy, převracela automobily. Některé z nich odnesla až dva kilometry daleko, stejně jako nábytek a další věci. Kal se dostal do řeky Marcal a do potoka Torna. V řece Marcal bylo naměřeno 6. října pH 12, což je hodnota neslučitelná se životem jakýchkoliv živočichů, v řece i v potoce zmizel veškerý život, na jejich březích ležely mrtvé ryby. Na 500 pracovníků krizového centra, vojáci a experti MAL se snažili snížit sádrovcem a octem pH v řece alespoň na 9, aby ochránili život v řekách Rába a Mošonský Dunaj, potažmo i Dunaj. Do Ráby a 7. října i do Dunaje se nakonec kal dostal, ale tam životní prostředí díky neutralizaci výrazně neohrozil, k neutralizaci bylo použito více než 300 tun látek. Situaci někteří lidé přirovnali ke katastrofě v Černobylu, zpočátku kolovaly informace o zvýšené radioaktivitě kalu a o obsahu kyanidu, které byly vzápětí ochranným výborem dementovány.  20. října už bylo v řece Marcal naměřeno pH už jen 9,5, ale za únosnou mez je považováno pH 8. Po několika dnech, kdy se objevovaly prudké deště, se 21. října dostalo červené bahno z okolních polí opět do potoka Torna, jeho voda byla opět červená.

Sanace škod.

Ministerstvo životního prostředí tvrdí, že původní hráz již nelze opravit a že se dříve nebo později celá severní stěna zřítí. To by mělo za následek vytečení dalších cca 500 tisíc kubíků kalu. Proto byla vybudována nová hráz, která má zachytit, případně zpomalit případný další tekoucí kal, který již bude hustší s menším obsahem vody a tudíž i pomalejší. Hráz je dlouhá cca 1500 metrů (o kilometr víc, než se počítalo v původních krizových plánech), v základně je široká 30 metrů a vysoká je čtyři metry. 9. října byl kvůli hrozbě dalšího protržení hráze evakuován Kolontár a obyvatelé Devecseru byli vyzváni, aby byli na případnou evakuaci připraveni. Obyvatelé se vrátili do domovů 15. října, až po dostavbě nové hráze. Přes 200 se jich ale podle Úřadu ochrany proti katastrofám rozhodlo nadobro přestěhovat, prázdných zůstalo asi 94 domů. Obyvatelé Kolontáru a dalších dvou vesnic, kteří o své domy zcela přišli, získají podle ministra vnitra náhradní bydlení.  Odstraňování škod bude trvat nejméně rok a bude stát asi miliardu korun, škody se odhadují na 1,7 mld. Kč. V celé oblasti bude muset být podle odhadů Ministerstva životního prostředí odtěžena dvoucentimetrová vrstva půdy. Později se objevily informace o zamoření až deseticentimetrové vrstvy půdy. Evropská unie prostřednictvím komisařky pro mezinárodní spolupráci, humanitární pomoc a krizové situace Kristaliny Georgievové oznámila, že EU poskytne Maďarsku stroje, vozidla a materiál potřebný k překonání následků neštěstí. S finanční pomocí při sanaci, kterou Maďarsko očekávalo, země počítat nemůže, protože katastrofu zavinilo lidské selhání a škody nepřesahují 0,6 procenta HDP. EU ale zvažuje poskytnutí finančních prostředků pro obecný rozvoj venkova a na projekty zaměřené na ochranu životního prostředí.  Existují obavy, že i přes skrývku kontaminované půdy se kal v zemině usadí a zpustoší tak zemědělské plochy. Další obavou je, že vítr rozfouká vysušený kal až do patnáctikilometrové vzdálenosti.

Pozadí.

Světový fond na ochranu přírody upozornil na leteckou fotografii společnosti Interspect z 11. června téhož roku, která ukazuje podle odborníků nevelký proud červené hmoty prosakující skrz ochrannou hráz. Šéf firmy Interspect Gábor Bakó prý fotografii poskytl ekologickým a univerzitním odborníkům, ale ti nereagovali. Policie nyní fotografii zkoumá, aby prošetřila, za jakých okolností ke katastrofě došlo. Hráz zkoumala necelé dva týdny před protržením také vládní agentura pro ochranu životního prostředí, ale nenalezla žádné vážné problémy. Ekologové v Maďarsku už delší dobu upozorňovali na špatné zajištění kaliště nejen v Ajce, to ale nebylo bráno na zřetel.

Vyšetřování.

V případu se ihned angažoval premiér Viktor Orbán. 11. října byl obviněn z nedbalosti generální ředitel firmy Magyar Allumínium Zoltán Bakonyi kvůli nevypracování mimořádného plánu pro krizové situace a posléze byl zatčen. Všechna obvinění ale soud označil za nepodložená a 13. října byl Bakonyi opět propuštěn. Později policie vyslýchala ještě další 3 lidi, kteří by mohli být za protržení zodpovědní. V současnosti jsou všichni stíhaní na svobodě, Bakonyi kvůli obvinění ze spáchání trestného činu veřejného ohrožování s následkem úmrtí několika osob a další představitelé společnosti MAL kvůli obvinění z činu veřejného ohrožování a poškození životního prostředí. Všem zablokoval soud ve městě Veszprém majetek.  Továrna byla po incidentu mimo provoz a je na dva roky pod nucenou správou státu. Politici jí chtěli co nejrychleji znovuotevřít, protože zaměstnává spoustu místních obyvatel. To odmítalo Greenpeace a požadovalo po vládě prověření bezpečnosti všech výrobních zařízení MAL mezinárodní nezávislou expertní komisí. Nakonec ale 19. října přece jen k otevření došlo a kal začal být odváděn do prozatím nevyužívané jímky. Hliníkárna oznámila, že obětem havárie vyplatí odškodné, během následujících pěti let by měly ze speciálně zřízeného fondu obdržet postupně 5,5 milionu eur.  Podle ministerstva životního prostředí hrozí společnosti MAL pokuty za poškození životního prostředí. To bylo dosud vyčísleno nejméně na sto milionů dolarů. Společnost MAL se dodatečně omluvila pozůstalým obětí a zraněným a uvedla, že je připravena zaplatit za vzniklé škody určitou kompenzaci úměrně své odpovědnosti, kterou ale podle svých vyjádření odmítá.  Společnost MAL tvrdí, že při privatizaci hliníkárny v roce 1997 jí stát zavázal aby na ochranu životního prostředí vyčlenili 3,6 miliard forintů a z této částky postavili desetikilometrovou ochrannou zeď, která měla zabránit pronikání červeného kalu do okolí a do spodních vod. Tento požadavek společnost označila za neodborný a postavení zdi označila za hlavní dílčí příčinu neštěstí. Postavená, do země zapuštěná ochranná zeď podle MAL vytvořila podzemní nádrž pod odkalištěm, kde se shromažďovala voda. Po několikadenním dešti předcházejícímu katastrofě se tak podloží nádrže stalo nestabilním a stěna odkaliště se v důsledku toho protrhla.

Soudní proces.

V lednu 2016 maďarský soud osvobodil všechny obžalované manažery z vedení hliníkárny, kteří byli podle prokuratury zodpovědní za protržení hráze a obžalováni ve věci veřejného ohrožování či způsobení ekologické katastrofy. Soudní verdikt není pravomocný, neboť prokuratura se proti rozsudku odvolala.

Reakce ve světě.

Česká republika.

V reakci na tuto havárii prověřili hasiči na popud ministra vnitra Radka Johna 45 vytipovaných odkališť v České republice. Do 20. října byly všechny kontroly vyhodnoceny a u žádného odkaliště nebyly shledány závady. V ČR už k podobnému incidentu došlo. V roce 1982 se protrhla hráz dnes již rekultivovaného odkaliště S - 4 sever neratovické chemičky Spolana ležící nedaleko od pravého břehu Labe. Do okolí uniklo cca 15 000 tun popílku. Šetření tehdy ukázalo, že protržení způsobil silný vítr, průleh hráze, vyšší akumulace vody a nedůsledné provádění technicko-bezpečnostního dohledu.

Slovensko.

Kontrola odkališť proběhla v reakci na neštěstí v Ajce také na Slovensku. Kontrola odhalila zvýšené riziko havárie na odkališti Slovinky, a to v případě abnormálních dešťů. Skládka ohrožuje některé okolní domy a také nedaleké město Krompachy, v případě protržení hráze by okolí zaplavily statisíce tun kalu s vysokým obsahem arsenu, a to až do třímetrové výšky. Slovenský stát chce situaci na tomto odkališti řešit s pomocí evropských fondů, majitel odkaliště je totiž v konkurzu a sanaci hráze tak nemůže uhradit.

Protržení hráze odkaliště poblíž města Ajka a následné zaplavení několika sídel červeným kalem byla rozsáhlá ekologická havárie v Maďarsku, která se odehrála v říjnu roku 2010.  K protržení hráze odkaliště poblíž města Ajky došlo 4. října 2010 v odpoledních hodinách, kdy se ve 12:25 SELČ protrhla hráz kaliště hliníkárny Ajkai Timföldgyár společnosti MAL Magyar alumínium a silně zásaditý žíravý červený kal obsahující těžké kovy zaplavil několik sídel a zamořil vodní toky. Silně postižena byla vesnice Kolontár a město Devecser, katastrofa způsobila smrt 10 lidí včetně dětí, mnoho materiálních a ekologických škod a přes 130 lidí bylo chemicky popáleno nebo jinak zraněno, z toho 11 vážně. S pátráním po nezvěstných pomáhalo i 13 slovenských záchranářů ze Špeciálnej kynologickej záchrannej služby Slovakia, kvůli bahnu ale nakonec psy použít nemohli.

An industrial accident at a caustic waste reservoir chain took place at the Ajkai Timföldgyár alumina plant in Ajka, Veszprém County, in western Hungary. On 4 October 2010, at 12:25 CEST (10:25 UTC), the northwestern corner of the dam of reservoir number 10 collapsed, freeing approximately one million cubic metres (35 million cubic feet) of liquid waste from red mud lakes. The mud was released as a wave, flooding several nearby localities, including the village of Kolontár and the town of Devecser. Ten people died, and 150 people were injured. About of land were initially affected. The spill reached the Danube on 7 October 2010.  It was not initially clear how the containment at the reservoir had been breached, although the accident came after a particularly wet summer in Hungary, as in other parts of central Europe. Police have seized documents from the Ajkai Timföldgyár plant, although a spokesman for MAL Hungarian Aluminium ("MAL Magyar Alumínium Termelő és Kereskedelmi Zrt."), the company that operates the plant, said the last inspection of the pond had shown "nothing untoward". Hungarian Prime Minister Viktor Orbán stated that the cause of the spill was presumably human error.


Obsah.

Seriál sleduje zvláštního agenta G. Callena (Chris O'Donnell), "legendu" přidělenou Oddělení pro zvláštní úkoly (The Office of Special Projects – OSP), fiktivní pobočce Námořní kriminální vyšetřovací služby (reálné NCIS nemá žádné úřady v Los Angeles). Callen vede elitní tým tajných agentů, kteří bojují proti nepřátelům, jak cizím, tak domácím, pod bdělým pohledem operační manažerky Henrietty Langeové (Linda Hunt). Tým sestává z agentky Kensi Blyeové (Daniela Ruah), forenzní vyštřovatelky, Sama Hannu (LL Cool J), Callenova parťáka a bývalého mariňáka, operačního technika Erica Bealea (Barrett Foa) a nového člena týmu Shay Mosleyové (Nia Long), zástupkyně ředitele NCIS.  Dalším členy týmu jsou LAPD spojka v NCIS Marty Deeks (Eric Christian Olsen), operační analytička Nell Jonesová (Renee Felice Smith), operační psycholog Nate „Doc“ Getz (Peter Cambor) a nováček, který se musí naučit, jak používat své vědomosti v praxi Dominic Vail (Adam Jamal Craig), všichni pracujou pod vedením zástupce ředitele NCIS Owena Grangera (Miguel Ferrer), lakonického agenta a kvalifikovaného byrokrata.

Produkce.

Zvláštní agent G. Callen byl zpočátku agent CIA, kterého vytvořil Shane Brennan pro seriál, který nikdy nevznikl. Poté, co převzal funkci show runnera NCIS, kterou předtím měl Donald P. Bellisario, využil potenciální sin-off, aby přivedl přivedl svůj příběh k úspěchu.  Seriál byl původně znám jako "NCIS: Legend" (s odkazem na díly seriálu NCIS, ve kterých byl spin-off představen) a další názvy zahrňující "OSP: Office of Special Projects, NCIS: OSP" a "NCIS: Undercover". Natáčení začalo v únoru 2009 s postavami, které byly představeny v dvoudílné epizodě seriálu "NCIS" nazvané ""Legend"", jejíž první část byla vysílána 28. dubna 2009. Tato epizoda sloužila jako backdoor pilot pro seriál, podobně jako seriál "NCIS" byl představen prostřednictvím dvoudílného dílu seriálu "JAG".

Potenciální spin-off.

5. listopadu 2012 Deadline.com zveřejnilo první zprávy o spin-offu seriálu "NCIS: Los Angeles" pod názvem "NCIS: Red". Nové postavy byly představeny v dvoudílném dílu seriálu "NCIS: Los Angeles". Spin-off měl představovat tým mobilních agentů, kteří cestují po celé zemi řešit zločiny. Měl to být druhý spin-off franšízy "NCIS". Nicméně, 15. května 2013, stanice CBS potvrdila, že "NCIS: Red" bylo oficiálně prodáno a nebude se vyrábět. Scott Grimes si znovu zahrál svou potencialní spin-offovou roli jako agent NCIS Red Dave Flynn během osmé řady seriálu "NCIS: Los Angeles".

Mezinárodní vysílání.

V Indii se seriál vysílá na stanici AXN (Indie). Ve Spojeném království se seriál vysílá na stanicích Sky 1 a Channel Five. V Holandsku se seriál vysílá na stanici SBS 6. V Austrálii se vysílá na stanicích Network Ten a TVH!TS (dříve TV1). V Portugalsku se seriál vysílá na stanici FOX. A ve Francii na stanici M6.

Adaptace.

V srpnu 2016 společnost Titan Books publikovala knihu "NCIS Los Angeles: Extremis", román Jeroma Preislera. O tři měsíce později byla vydána další kniha "NCIS Los Angeles: Bolthole", napsaná Jeffem Mariottem. Obě knihy obsahují původní příběhy představujíci postavy ze seriálu.

Námořní vyšetřovací služba L. A. (v anglickém originále NCIS: Los Angeles) je americký akční televizní seriál spojující prvky válečného dramatu a krimi, který měl premiéru 22. září 2009 na stanici CBS a ve kterém hrají Chris O'Donnell and LL Cool J. Seriál se odehrává v Los Angeles v Kalifornii a sleduje příběhy příslušníků úřadu zvláštních operací v tajném oddělení Námořní vyšetřovací služby (NCIS). Jedná se o první spin-off úspěšné série "NCIS". 23. března 2017 stanice CBS prodloužila seriál o devátou řadu, která měla premiéru 1. října 2017. Nia Long byla obsazena do seriálu jako Shay Mosleyová v deváté řade po po smrti herce Miguela Ferrera. 18. dubna 2018 stanice CBS prodloužila seriál o desátou řadu. 22. dubna 2019 byl seriál prodloužen o jedenáctou řadu, která měla premiéru 29. září 2019. V Česku měl seriál premiéru 5. dubna 2011 na stanici Prima Cool.

NCIS: Los Angeles is an American action television series combining elements of the military drama and police procedural genres, which premiered on CBS on September 22, 2009. The series follows the exploits of the Los Angeles–based Office of Special Projects (OSP), an elite division of the Naval Criminal Investigative Service that specializes in undercover assignments. "NCIS: Los Angeles" is the first spin-off of the successful series "NCIS".  The series originally starred Chris O'Donnell, Daniela Ruah, LL Cool J, Peter Cambor, Adam Jamal Craig, Linda Hunt and Barrett Foa. Cambor's character was demoted to a recurring character after season 1 and Craig's character was killed off in season 1. Eric Christian Olsen, who played a recurring character in season 1, joined as a starring character from season 2 onward as did Renée Felice Smith. Miguel Ferrer joined the cast for seasons 5 to 8 after playing a recurring character. Nia Long joined the cast as Shay Mosley for the ninth season after Miguel Ferrer's death. Medalion Rahimi joined the cast in season 11.  The show has received generally mixed reviews from critics, citing the generally by-the-procedural-book feel of the series that delivers a serviceable show based on the "NCIS" formula. "NCIS: Los Angeles", like the other shows of the franchise, has been a solid rating hit for CBS whose renewal is never in doubt. In May 2020, CBS renewed the series for a twelfth season.


Vývoj.

V roce 1942 dospěli vývojáři firmy Supermarine k závěru, že aerodynamické vlastnosti křídla, použitého na Supermarine Spitfire, jsou limitujícím faktorem pro dosažení vyšších rychlostí. Pod specifikací číslo 470 definovali požadavky na nový typ křídla s laminárním profilem, které se podobalo křídlu legendární stíhačky P-51 Mustang. Výhodou laminárního profilu křídla bylo i zachování ovladatelnosti křidélek ve vysokých rychlostech. Na návrh vrchního konstruktéra firmy Supermarine, Joa Smithe, bylo křídlo použito i při vývoji proudové stíhačky Supermarine Attacker.  Dalším zlepšením Supermarine Spiteful bylo použití podvozku s větším rozchodem kol. Původní typ Spitfire trpěl stejně jako německý Messerschmitt Bf 109 špatnou stabilitou na neupravených přistávacích plochách.  Pro urychlení vývoje byl použit trup s ocasními plochami ze Spitfiru Mk. XIV (NN660), který byl s novým křídlem zalétán jako předprototyp Spitefulu dne 30. června 1944, pilotován Jeffreyem K. Quillem. Tento letoun byl ztracen i s pilotem F. Furlongem při havárii již 13. září. Druhý prototyp, zcela nové konstrukce trupu a s polokapkovitým překrytem kabiny zalétal J. K. Quill 8. ledna 1945 a krátce poté létal i třetí předsériový kus (NN667) s modifikovanými křidélky, zvětšenou svislou ocasní plochou a s posunutým lapačem vzduchu ke kompresoru až pod vrtulový kužel.  Na přelomu let 1944-45 se již pracovalo na ověřovací sérii letounů Supermarine Spiteful Mk.XIV, z nichž první (RB515) poprvé vzlétl 2. dubna 1945. Stroj poháněl motor Griffon 65 o výkonu 1509 kW a jeho výzbroj tvořila čtveřice kanónů Hispano ráže 20 mm, uložených po dvou v každé polovině křídla.  Následovalo 16 exemplářů (RB516 až RB531) s pohonnou jednotkou Griffon 69 o výkonu 1748 kW, z nichž RAF k letovým testům převzalo jen 8, ostatní postupně bez zalétání skončily na šrotišti. Během vývoje palubní verze Supermarine Seafang byly v roce 1946 postaveny prototypy Supermarine Spiteful Mk.XV a Spiteful Mk.XVI, z nichž druhý byl poháněn motorem Griffon 101 o výkonu 1781 kW s protiběžnými vrtulemi. V roce 1947 dosáhl ve výšce 8700 m vodorovné rychlosti 795 km/h jako nejrychlejší britské vrtulové letadlo s pístovým motorem vůbec.

Operační nasazení.

Spiteful byl původně objednán do výroby jako Spiteful Mk. XIV (který neměl předchozí verze, číslování bylo přeneseno z původní konverze Spitfire Mk. XIV) v počtu 150 letadel. Nicméně s příchodem tryskového pohonu bylo jasné, že výkonné stíhačky budou již jen proudové, a tak byla objednávka později, po postavení několika kusů Spiteful, zrušena. V té době však panovala určitá nejistota ohledně toho, zda proudový letoun bude schopen operovat z letadlové lodě, a tak bylo rozhodnuto o vytvoření námořní verze Spiteful podle specifikace N.5 / 45, následně označovaná jako Seafang.  Seafang představil skládací konce křídel, přistávací hák typu "sting" a motor Griffon 89 nebo 90, plněný z prodlouženého sání karburátoru vzduchu a pohánějící šestilistou protiběžnou vrtuli Rotol. První z postavených byl předělaný Spiteful Mk.XV (RB520), ale s úspěšným provozem de Havilland Sea Vampire z lodi HMS Ocean v roce 1945 potřeba Seafangu zmizela.  S koncem druhé světové války, Supermarine vstoupil do jednání se Société nationale de constructions aéronautiques du Nord (SNCAN) o licenční výrobě Spiteful ve Francii, ale opět zavedení proudových stíhaček zastínilo stíhačky s pístovými motory a rozhovory nevedly k ničemu.

Supermarine Spiteful byl britský stíhací letoun vyvinutý na konci druhé světové války; byl odvozen od Spitfiru Mk XIV. Modelové označení původního Supermarine Spitfire bylo přeneseno i na první model Spiteful, takže byl označen Mk. XIV. Původně byl stroj objednán v počtu 150 kusů, ale v nastupující éře proudových letounů byl Spiteful zařazen do výzbroje pouze v menších počtech.

The Supermarine Spiteful was a British Rolls-Royce Griffon-engined fighter aircraft designed by Supermarine to Air Ministry specification F.1/43 during the Second World War as a successor to the Spitfire. It had a new wing design, to improve its critical Mach number and allow safe operations at higher speeds. The new design also had a modern inwards-retracting undercarriage. Other changes included a larger fin to improve the somewhat marginal stability of Griffon Spitfires and changes to the mounting of the engine to tilt it down slightly for better visibility over the nose.  The Spiteful was ready for production as the war was ending and was passed over in favour of jet-powered designs. The Royal Navy continued development as the Supermarine Seafang as it was not clear jets could safely operate from aircraft carriers but the success of the de Havilland Sea Vampire led to this project being cancelled in 1945. Discussions with the French firm SNCAC to produce the Spiteful under licence were abandoned when France produced jet engines. Of the original order for 150 Spitefuls, only a small number were completed.


Velké bulváry.

Velké bulváry představují nejstarší ukázku pařížských bulvárů. Nacházejí se na pravém břehu na místě bývalého opevnění Karla V. a Ludvíka XIII. Jedná se o bulváry vedoucí od "Place de la Bastille" přes "Place de la République" až k Place de la Concorde: "Boulevard Beaumarchais", "Boulevard des Filles-du-Calvaire", "Boulevard du Temple", "Boulevard Saint-Martin", "Boulevard Saint-Denis", "Boulevard de Bonne-Nouvelle", "Boulevard Poissonnière", "Boulevard Montmartre", "Boulevard des Italiens", "Boulevard des Capucines" a "Boulevard de la Madeleine".  Hradby vznikly v letech 1370-1382 z podnětu Karla V. Vedly od dnešního náměstí Bastilly až k Louvru. Jejich severozápadní část byla za vlády Ludvíka XIII. nahrazena v letech 1633-1636 novým opevněním (oblast dnešního "Place de la Madeleine").  Kolem roku 1660 bylo opevnění ve špatném stavu a po vítězství Ludvíka XIV. již nebylo potřebné. Zdi byly strženy a příkopy zasypány. Zůstala pouze pevnost Bastilla. Na vytvořených ulicích byly vysázeny dvě řady stromů. Některé opevněné brány byly nahrazeny triumfálními oblouky (Porte Saint-Denis, Porte Saint-Martin).  Tyto práce probíhaly v letech 1668-1705 za Ludvíka XIV., který jimi pověřil architekta Pierra Bulleta (1639-1716). V západní části bulvárů si v přilehlých čtvrtích šlechta a finančníci postavili velkolepé paláce. Naopak ve východní části se objevily lidové atrakce jako divadla, taneční sály, restaurace apod.  V roce 1778 byly bulváry vydlážděny, plynové osvětlení se poprvé objevilo v roce 1817 v pasáži Panoramas a v roce 1826 se rozšířilo na bulváry. První koňský omnibus "Madeleine-Bastille" byl zaveden 30. ledna 1828.  Ve 20. století bylo zejména v západní části mnoho kaváren a restaurací nahrazeno kancelářemi a firemními sídly.

Druhá řada bulvárů.

V letech 1785-1788 bylo postaveno kolem Paříže nové opevnění. Po jeho zboření v 19. století vznikl nový pás bulvárů. Urbanistické plány z 50. let 20. století počítaly s jejich proměnou na městskou dálnici, k čemuž nakonec nedošlo. Jedná se o bulváry od náměstí Place de la Nation po Place des Ternes: "Boulevard de Charonne", "Boulevard de Ménilmontant", "Boulevard de Belleville", "Boulevard de la Villette", "Boulevard de la Chapelle", "Boulevard de Rochechouart", "Boulevard de Clichy", "Boulevard des Batignolles" a "Boulevard de Courcelles". Tyto ulice nesou většinou jména bývalých obcí připojených k Paříži a nemají žádné souhrnné označení.

Maršálské bulváry.

Ve 20. letech 20. století proběhla demolice posledních hradeb, což umožnilo vytvořit pás bulvárů kolem celé Paříže. Tyto bulváry nesou jména maršálů Francie, proto se nazývají souhrnně Maršálské bulváry. Jedná se o 22 bulvárů: "Boulevard Soult", "Boulevard Poniatowski", "Boulevard du Général-Jean-Simon", "Boulevard Masséna", "Boulevard Kellermann", "Boulevard Jourdan", "Boulevard Brune", "Boulevard Lefebvre", "Boulevard Victor", "Boulevard du Général-Martial-Valin", "Boulevard Murat", "Boulevard Suchet", "Boulevard Lannes", "Boulevard de l'Amiral-Bruix", "Boulevard Gouvion-Saint-Cyr", "Boulevard Berthier", "Boulevard Bessières", "Boulevard Ney", "Boulevard Macdonald", "Boulevard Sérurier", "Boulevard Mortier" a "Boulevard Davout". Za nimi vede ještě městský okruh postavený na předpolí hradeb - Boulevard périphérique.

Haussmannovy bulváry.

Jako Haussmannovy bulváry se nazývají ulice, které vznikly při rozsáhlé přestavbě Paříže během Druhého císařství za prefekta Haussmanna. Jsou výsledkem změn v urbanismu města, takže se nenacházejí na místě bývalých hradeb. Mají ovšem podobnou charakteristiku, tj. široké ulice osázené stromy s vybudovanými městskými paláci. Klasickými příklady jsou Boulevard Saint-Germain nebo Boulevard Haussmann. Tyto ulice měly nahradit nevyhovující středověké uličky a byly proto proraženy v hustě obydlených čtvrtích, zatímco dosavadní bulváry vznikaly převážně na méně osídlených okrajích tehdejšího města.  Bez ohledu na dobu svého vzniku mají pařížské bulváry obdobnou koncepci a tvoří snadno rozpoznatelnou část zdejší městské architektury.

Pařížské bulváry jsou široké a významné ulice, které tvoří důležitou součást v urbanismu města. Byly postaveny z podnětu ústřední vlády zpočátku na místě bývalých městských hradeb poté, co bylo opevnění zrušeno jako zastaralé. Proto bulváry vytvářejí obloukové trasy. Některé ovšem byly proraženy středem města bez ohledu na polohu bývalých hradeb (např. "Boulevard Richard-Lenoir", "Boulevard Raspail", "Boulevard de Sébastopol", "Boulevard de Magenta" aj.) Na pravém břehu se v Paříži nacházejí tři řady bulvárů. "Velké bulváry" (Grands Boulevards) v prostoru středověkých hradeb, dále bulváry postavené na místě hradeb z 18. století (bez konkrétního pojmenování) a nakonec tzv. "Maršálské bulváry" (boulevards des Maréchaux) postavené po zničení Thiersových hradeb z 19. století. Boulevard périphérique, který rovněž vznikl na místě bývalých hradeb, je klasický městský okruh a nemá tedy charakter obvyklých pařížských bulvárů.

Boulevards of Paris are boulevards which form an important part of the urban landscape of Paris. The boulevards were constructed in several phases by central government initiative as infrastructure improvements, but are very much associated with strolling and leisurely enjoyment in the minds of Parisians.  Parisian boulevards and avenues are usually tree-lined on one or both sides, which is rarely the case for smaller roads.


Důvody.

Náročnost statické analýzy vykonávané danými nástroji se liší od těch, které berou v úvahu pouze chování jednotlivých deklarací a definicí, a těch, které obsahují kompletní zdrojový kód programu. Informace získané z analýzy daného programu mohou být různé od zdůraznění možných chyb v kódu až po metody, které matematicky vyjadřují vlastnosti týkající se daného programu.  Softwarová metrika a reverzní inženýrství mohou být popsány jako jedny z možných forem softwarové analýzy. Softwarová metrika a statická analýza jsou společně použity zejména při tvorbě vestavěných (embedded) systémů, definující tzv. kvalitu softwarových cílů. Nárůst komerčního použití statické analýzy nastal z důvodů potřeby ověření vlastností programů používaných v počítačových systémech, které jsou z hlediska počítačové bezpečnosti zranitelné. Například následující průmyslová odvětví používají statickou analýzu kódu jako prostředek ke zlepšení kvality stále náročnějších a složitějších programů. Studie provedená VDC Research z roku 2012 říká, že v současné době 28,7% embedded software inženýrů využívá nástrojů pro statickou analýzu a 39,7% očekávají jejich použití během dvou let.

Druhy nástrojů.

OMG (Object Management Group) nedávno zveřejnila studii týkající se typů softwarových analýz potřebných pro měření a hodnocení kvality softwaru. Tento dokument "How to Deliver Resilient, Secure, Efficient, and Easily Changed IT Systems in Line with CISQ REcommendations" popisuje čtyři úrovně softwarové analýzy.

Formální metody.

Formální metody označují termín používaný v analýze softwaru (a počítačového hardwaru), jejichž výsledky jsou získány pomocí složitých matematických operací. Tyto matematické techniky zahrnují metody jako například denotační sémantika, axiomatická sémantika, abstraktní interpretace a jiné. Ale ani těmito technikami nelze vždy najít všechny možné běhové (run-time) chyby: neexistuje žádný mechanismus, který vždy pravdivě zodpoví, zda libovolný program může nebo nemusí vykazovat běhové chyby.

Statická analýza kódu je sada metod pro analýzu počítačových programů, které jsou aplikovány bez jejich spuštění (softwarová analýza, která je aplikována na spuštěné programy se nazývá dynamická softwarová analýza). V nejběžnějších případech je analýza prováděna na nějaké verzi zdrojových kódů, nebo formě objektových kódů. Termín analýza programů je většinou spojen s nástroji pro automatickou analýzu, nebo s lidskou analýzou, která se nazývá program comprehension (pochopení programu) nebo posouzení kódu (code review).

Static program analysis is the analysis of computer software that is performed without actually executing programs, in contrast with dynamic analysis, which is analysis performed on programs while they are executing. In most cases the analysis is performed on some version of the source code, and in the other cases, some form of the object code.  The term is usually applied to the analysis performed by an automated tool, with human analysis being called program understanding, program comprehension, or code review. Software inspections and software walkthroughs are also used in the latter case.


Účastnická místa.

Právo účasti v tomto ročníku mělo 195 týmů z 53 členských zemí UEFA. Účastnická místa byla přidělena na základě ligového koeficientu UEFA, který hodnotil účast týmu v evropských šampionátech v letech 2005/06 – 2009/10:

Rozdělení týmů.

Vítěz Evropské ligy 2010/11, Porto, měl zajištěný postup do skupinové fáze, ale díky vítězství v domácí lize byl zařazen do hry v Lize mistrů. Z toho důvodu vzniklo pro skupinovou fázi jedno neobsazené místo, vyřešeno následujícím způsobem:

Týmy.

V závorkách uvedeno místo odkud tým postoupil.

Předkola.

1. předkolo.

Rozlosování proběhlo 20. června 2011 ve švýcarském Nyonu. První zápasy se odehrály 30. června 2011 a odvety 7. července 2011.

2. předkolo.

První zápasy se odehrály 14. července 2011 a odvety 21. července 2011.

3. předkolo.

Rozlosování proběhlo 15. července 2011. První zápasy se odehrály 26. a 28. července 2011 a odvety 4. srpna 2011.

4. předkolo.

Rozlosování proběhlo 5. srpna 2011. První zápasy se odehrály 18. srpna 2011 a odvety 25. srpna 2011.

Skupinová fáze.

Skupinové fáze se účastnilo 48 týmů: 38 vítězů 4. předkola a 10 týmů vyřazených z 4. předkola Ligy mistrů.

Vyřazovací fáze.

V průběhu vyřazovací fáze soutěže hrál tým v každém kole proti jednomu soupeři dvojzápasovým systémem "doma-venku". Z tohoto souboje byl jeden vyřazen a druhý postoupil, díky čemuž již po 4. takto hraném kole zbyly pouze dva týmy. Ty pak utvořily finálovou dvojici a utkaly se na předem určeném (až 2 roky) neutrálním hřišti.Los šestnáctifinálových a osmifinálových dvojic proběhl 16. prosince 2011 od 13:00. Poté již následoval pouze jeden los, při kterém byl rozlosován zbytek soutěže. K tomu došlo po odehrání osmifinále, 16. března 2012.  Při losu šestnáctifinálových dvojic bylo 32 týmů rozděleno do dvou košů po šestnácti. Vítězové skupin byli v koši nasazených, kvalifikanti z druhých míst jako nenasazení. Týmy postupující ze třetích míst základních skupin Ligy mistrů byly seřazeny do žebříčku a nejlepší čtyři se přidali k nasazeným týmům a zbylí čtyři k nenasazeným. Do jedné dvojice nemohly být nalosovány dva kluby, které se již utkaly v základní skupině ani dva kluby z jedné země. Zároveň bylo nalosováno, na čím hřišti souboj začne (kromě šestnáctifinále, kde se začínalo na hřišti nenasazeného).  Při losu osmifinále a zbytku pavouku soutěže pak již kluby nebyly nijak nasazeny a mohl se utkat každý s každým včetně souboje klubů z jedné země.

Šestnáctifinále.

Úvodní zápasy 16. února, odvety 23. února 2012.

Osmifinále.

Úvodní zápasy 8. března, odvety 15. března 2012.

Čtvrtfinále.

Úvodní zápasy 29. března, odvety 5. dubna 2012.

Semifinále.

Úvodní zápasy 19. dubna, odvety 26. dubna 2012.

Finále.

Finálový zápas se uskutečnil 9. května 2012 na stadionu Stadionul Naţional v Bukurešti v Rumunsku.

Sezóna 2011/12 Evropské ligy UEFA byla 3. ročníkem klubové soutěže, dříve Poháru UEFA. Finálové utkání se uskutečnilo 9. května 2012 na Národním stadionu v Bukurešti v Rumunsku. Stejně tak jako během sezóny 2010/11, byli ve všech zápasech navíc dva rozhodčí, hlídající brankové čáry. Vítěz (Atlético Madrid) se kvalifikoval do Superpoháru UEFA 2012.

The 2011–12 UEFA Europa League was the third season of the UEFA Europa League, Europe's secondary club football tournament organised by UEFA, and the 41st edition overall including its predecessor, the UEFA Cup. It began on 30 June 2011 with the first legs of the first qualifying round, and ended on 9 May 2012 with the final held at Arena Națională in Bucharest, Romania. As part of a trial that started in the 2009–10 UEFA Europa League, two extra officials – one on each goal line – were used in all matches of the competition from the group stage.  Atlético Madrid won the title, defeating Athletic Bilbao 3–0 in an all-Spanish final. Porto were the defending champions, but they were beaten by Manchester City in the Round of 32.


Klubová kariéra.

Profesionální kariéru započal v klubu TSV 1860 München, odkud v létě 2009 přestoupil do Bayeru Leverkusen. Leverkusen za něj zaplatil 2,5 milionu eur.  Svůj debut si odbyl 20. září 2009, což je zároveň i jeho první start v první německé Bundeslize. Kontrakt s týmem vyprší 30. června 2014.  V prvních dvou sezónách (2009/10 a 2010/11) v Leverkusenu byl spíš v roli střídajícího hráče, neboť tu byla konkurence v podobě klubových legend jako Michael Ballack nebo Simon Rolfes.

Sezóna 2013/14.

Během letního přestupového období usiloval o Bendera anglický Arsenal. Leverkusen však nabízenou sumu okolo 23 milionů eur zamítl.  Bender nastoupil do všech prvních čtyřech utkání nové bundesligové sezóny a ve třech případech odehrál celý zápas. Po výhrách nad Freiburgem, Stuttgartem a Mönchengladbachem ale přišla prohra 0:2 se Schalke. Během následujícího kvalifikačního kola nemohl pomoci reprezentaci, neboť jej zužovalo zranění.

Sezóna 2014/15.

Benderovy výkony ve středu pole dopomohly v další sezóně Bundesligy na 4. místo, sám navíc často navlékal kapitánskou pásku. Ve 26 zápasech ligy vstřelil jediný gól v zápase proti Paderbornu, kdy pomohl k remíze 2:2. V základní skupině Ligy mistrů zasáhl do pěti zápasů a jako kapitán dovedl Leverkusen k postupu do osmifinále. Odvetné utkání na stadionu Atlética Madrid nedohrál kvůli zranění a neovlivnil tak penaltový rozstřel, který Leverkusen nezvládl.

Sezóna 2015/16.

Kvůli zranění kotníku zmeškal valnou část sezóny 2015/16, v lize tak odehrál pouze 11 zápasů v úvodu a v závěru sezóny. S odchodem Simona Rolfese do fotbalového důchodu se stal definitivně kapitánem týmu.

Sezóna 2019/20.

Do své jedenácté sezóny ve dresu Leverkusenu vešel jakožto kapitán a pravý krajní obránce základní sestavy. Ve 4. ligovém kole byl u prohry 0:4 s Borussií Dortmund. O pár dní později byl též na hřišti, když Bayer podlehl doma s Lokomotivem Moskva 1:2 během prvního zápasu skupinové fáze Ligy mistrů. Další zápas LM s Juventusem (0:3) však musel kvůli zranění vynechat.  V záříjovém ligovém zápase proti Unionu Berlín dosáhl Lars Bender na jubileum – byl to jeho 300. zápas ve dresu Bayeru napříč všemi soutěžemi.

Reprezentační kariéra.

Zaujal trenéry národních mládežnických týmů, a tak odehrál několik zápasů za mládežnické reprezentace. Byl u vítězství Německa na mistrovství Evropy do 19 let v roce 2008 v České republice, kde mladí Němci porazili ve finále Itálii 3:1.  Zúčastnil se LOH 2016 v brazilském Rio de Janeiru, kde Němci získali stříbrné medaile po finálové porážce 4:5 v penaltovém rozstřelu proti Brazílii.  V A-mužstvu Německa debutoval 6. 9. 2011 v přátelském zápase v Gdańsku proti reprezentaci Polska (remíza 2:2). Zúčastnil se evropského šampionátu 2012 konaného v Polsku a na Ukrajině.

Úspěchy.

Německo U19

Osobní život.

Jeho dvojče – bratr Sven Bender je rovněž fotbalistou.

Lars Bender (* 27. dubna 1989, Rosenheim, SRN) je německý fotbalový záložník a reprezentant, od roku 2009 hráč klubu Bayer 04 Leverkusen. Do roku 2009 působil v klubu TSV 1860 München. V německé seniorské reprezentaci debutoval roku 2011, předtím odehrál zápasy i za mládežnické reprezentace. Jeho bratr, dvojče, Sven Bender je také profesionální fotbalista.

Lars Bender (; born 27 April 1989) is a German footballer who plays as a right back and central midfielder and captains Bayer Leverkusen. He is also a member of Germany national team. He was raised in Brannenburg, city in the district of Rosenheim. He is the twin brother of Sven Bender, who also plays for Bayer 04 Leverkusen.


Příprava.

V roce 1864 císař Napoleon III. rozhodl, že se příští světová výstava bude konat v Paříži v roce 1867. Financování bylo zajištěno ze strany vlády, města Paříže a ze soukromých darů. Napoleon III. jmenoval komisi složenou z významných osobností politického a hospodářského života druhého císařství, která měla organizaci výstavy na starosti. V čele komise stáli císařův bratranec Napoléon Joseph Charles Paul Bonaparte a inženýr Frédéric Le Play (1806-1882). Jako místo konání bylo vybráno vojenské cvičiště Champ-de-Mars s rozlohou 50 ha. Komise jmenovala v březnu 1867 italského skladatele Rossiniho čestným předsedou Výboru hudební kompozice. Jeho "Óda na Napoleona III. a jeho statečný lid" (L' Hymne à Napoléon III et à son vaillant peuple) se stala oficiální hymnou výstavy. Oficiálním fotografem výstavy byl jmenován Pierre Petit.

Výstavba výstaviště.

Inženýr Jean-Baptiste Krantz a architekt Léopold Hardy řídili od roku 1865 výstavbu mohutné oválné budovy o rozměrech 490x380 metrů. Stavba byla dokončena za pouhé dva roky a podílelo se na ní 26.000 dělníků. Budova byla zděná se železnou konstrukcí a byla rozdělena na šest tematických galerií. Kolem hlavní budovy se rozprostíral park, který navrhli inženýr Jean-Charles Alphand a krajinářský architekt Jean-Pierre Barillet-Deschamps, a kde stály menší národní a průmyslové pavilony. Tehdy mladý Gustave Eiffel byl pověřen stavbou "Galerie des machines" (Pavilon strojů). Při stavbě bylo nutné upravit terén. Bylo postaveno nádraží a malá železnice usnadňující přepravu osob a materiálu.

Expozice.

Muzeum historie práce představovalo vývoj průmyslových odvětví. Zvláštní sekce byla věnována zlepšování morální a materiální situace pracovníků s prezentací zboží pro domácnost. Zástupci dělníků byli vyzváni, aby informovali o zkušenostech ve svých profesích.  Velký prostor na výstavě dostaly francouzské kolonie. Maroko, Tunisko a Alžírsko vystavovaly v centrálním pavilonu, a dokonce měly svůj vlastní výbor a porotu pro udělování zvláštních cen. Výstavní komise požádala každou kolonii o vytvoření exotického prostředí, které by umožnilo návštěvníkům poznat jejich zemi.  V galerii nových materiálů přitahoval zvědavost nový kov - hliník a také ukázky využití ropy.  Na výstavě rovněž představil archeolog a egyptolog Auguste Mariette, člen komise egyptského místokrále výsledky své vědecké práce.  Američané Charles a Norton Otisovi představili výtah opatřený bezpečnostní brzdou vhodný pro výškové budovy.  V oblasti hudebních nástrojů Josef Gabriel Gaveau představil klavír, jehož část byla nahrazena jednostranným zrcadlem, které umožňovalo pozorovat detaily vnitřního mechanismu.  Francouzský vynálezce Henri Giffard nabídl výstup v balonu plněném vodíkem (5000 m). Balon se nacházel na "Avenue de Suffren" a návrat zpět na zem zajišťoval parní naviják.  Podmořská společnost z New Yorku představila skafandr.

Návštěvníci.

Výstavu zhlédlo přes deset milionů platících návštěvníků. K významným návštěvníkům patřili portugalská královna Marie Pia Savojská, švédský princ Oskar, belgický král Leopold II. a královna Marie Jindřiška Habsbursko-Lotrinská, ruský car Alexandr II., osmanský sultán Abdulaziz, princ waleský Eduard, král Ludvík II. Bavorský, alžírský emír Abd al-Kádir, německý korunní princ Vilém nebo Otto von Bismarck.

Světová výstava 1867 byla v pořadí čtvrtá světová výstava a zároveň druhá, která se uskutečnila v Paříži. Trvala od 1. dubna do 3. listopadu 1867 na Champ-de-Mars. Nazývala se "Světová výstava umění a průmyslu" (Exposition universelle d'Art et d'industrie) a zúčastnilo se jí 50 226 vystavovatelů z 41 zemí.

The International Exposition of 1867 (), was the second world's fair to be held in Paris, from 1 April to 3 November 1867. A number of nations were represented at the fair. Following a decree of Emperor Napoleon III, the exposition was prepared as early as 1864, in the midst of the renovation of Paris, marking the culmination of the Second French Empire. Visitors included Tsar Alexander II of Russia, a brother of the emperor of Japan, King William and Otto von Bismarck of Prussia, Prince Metternich and Franz Josef of Austria, Ottoman Sultan Abdülaziz, and the Khedive of Egypt Isma'il.


Historický podklad.

Tato sonáta byla zkomponována mezi lety 1852 a 1853. V této době již Liszt ukončil „virtuózní“ období svého života a věnoval se hlavně komponování, koncertoval pouze příležitostně a vždy jen když chtěl, ne když musel. Tehdy žil ve Výmaru se svou druhou partnerkou, Carol Sayn-Wittgensteinovou. Při komponování této skladby byl hodně ovlivněn Schubertovou "Wanderer Fantaisií", jednou ze svých oblíbených skladeb, kterou velmi obdivoval. Sonátu věnoval Robertu Schumannovi na oplátku za jemu věnovanou "Fantasii C dur" (1836). Ten ji ale nikdy neslyšel, protože tou dobou již dožíval v psychiatrické léčebně v Erdenichu. Vydána byla roku 1854 firmou Breitkopf & Härtel a poprvé byla představena Lisztovým žákem a zetěm Hansem von Bülow 27. ledna 1857 při křtu nového koncertního křídla firmy "Bechstein" v Berlíně.

Skladba.

Tato sonáta se neřídí sonátovou formu, ale je uspořádána do jedné dlouhé věty. Podle některých odborníků ovšem pasuje do formy klasické čtyřvěté sonáty. Začíná v h moll, během svého vývoje se ale pohybuje od této tóniny pryč, nejčastěji do paralelní D dur. V této skladbě je viditelná podobnost s některými tématy Lisztovy o pět let později napsané "Faustovské symfonie". Její kostrou je několik motivů, které Liszt uspořádal a varioval do složité muzikální konstrukce. Počet motivů se podle jednotlivých rozborů liší od tří do šesti, obecně uznávaný počet je ale pět.  Tuto myšlenku tematické transformace, na jejímž vývoji se značně podílel, použil například ve svém Klavírním koncertu Es dur a mnohých dalších skladbách. Díky tomuto inovativnímu pojetí je jí často přisuzován přívlastek vizionářská. Tichý konec sonáty může být dodatečným nápadem, originální rukopis uchovaný v "The Morgan Library & Museum" v New Yorku (také vydaný roku 1973 G. Henleyem jako přesná kopie) obsahuje vyškrtnutou závěrečnou část, která by ukončila dílo hlasitě. Sonáta trvá obvykle 25 až 30 minut.

Ohlas.

Tato sonáta vyvolává již od své publikace velmi rozporuplné názory. Jsou lidé, kteří se při poslechu této skladby necítí dobře, emoce skladby nazývají falešnými a zavrhují její formu. Po premiéře byla kritizována mnohými konzervativními hudebními kritiky, nezaujala například Claru Schumann, ta si do svého osobního deníku poznamenala:  Tato skladba také nezaujala Antona Rubinsteina či Eduarda Hanslicka. Johannes Brahms dokonce usnul, když mu ji Liszt při soukromé návštěvě hrál. Na druhé straně, skladba si získala i příznivce, velkého ocenění se jí dostalo například od Lisztova přítele, Richarda Wagnera. Ten ve svém dopise Lisztovi z roku 1855 stále chválí toto dílo.  Objektivita tohoto komentáře je však evidentně ovlivněna velikým přátelstvím těchto dvou skladatelů. Otto Gumprecht z německých novin Nationalzeitung ji zase označil za „výzvu k pískání a dupání“. Trvalo dlouho, než se stala častou v koncertním repertoáru, kvůli své technické komplikovanosti, negativním kritikám a také svému statusu „nové hudby“. Ačkoliv na začátku 20. století byla sonáta ustanovena jako vrchol Lisztova díla a stala se populárně hraným a často analyzovaným dílem. Dnes ji většina hudebníků považuje za Lisztův nejvýznamnější příspěvek klavírní technice i duchu romantismu a často dokonce za jeden z nejvýznamnějších produktů romantického hnutí vůbec. Navíc ji občas spolu se Schumannovou "Fantasií op. 17" označují za „dvě mistrovská díla 19. století“.

Transkripce.

Lisztův blízký přítel, Camille Saint-Saëns, přepsal sonátu pro dva klavíry v roce 1914, premiéra se konala ovšem až roku 2004. Soudě dle Saint-Saënsova dopisu z roku 1914 bylo toto zpracování něco, co Liszt ohlásil, ale nikdy neuskutečnil. Roku 1955 přepsal Leo Weiner tuto sonátu pro orchestr, toto dílo však nikdy nebylo vydáno, existuje pouze jako rukopis. Bylo ale roku 2006 nahráno a dokonce se objevilo v několika filmech třicátých let. Existuje také transkripce pro varhany (Bernhard Haas).

Interpretace.

Tato sonáta vyžaduje nejen technickou zručnost a umění hrát tak těžkou hudbu tak dlouho, ale i velké muzikální cítění, umění pospojovat jednotlivá témata a udržet tah celé půlhodinové skladby. Přesto patří mezi nejhranější Lisztova díla a nahrálo ji mnoho rozdílných interpretů. Mezi nejvýznamnější patří mezi jinými nahrávky Krystiana Zimermana (1990) a Marthy Argerich pro Deutche Gramophon. Další významní interpreti sonáty jsou Alfred Cortot (1929), Sviatoslav Richter, Emil Gilels či Vladimir Horowitz (1932, 1976), Claudio Arrau (1970, 1971, 1985), Alfred Brendel (1963, 1981, 1991), Maurizio Pollini (1989), Evgeny Kissin (1998), Georges Cziffra nebo Yundi Li (2002).

Klavírní sonáta h moll, S.178, je skladba pro sólový klavír od maďarského skladatele Franze Liszta. Byla publikována roku 1854 s věnováním Robertu Schumannovi a je často považovaná za Lisztovu nejvýznamnější skladbu pro sólový klavír a jednu z nejvýznamnějších klavírních sonát. Je předmětem zkoumání a častého analyzování kvůli své formě, nerespektuje totiž klasickou sonátovou formu, ale je založena na myšlence tematické transformace.

The Piano Sonata in B minor (), S.178, is a sonata for solo piano by Franz Liszt. It was completed in 1853 and published in 1854 with a dedication to Robert Schumann.


Život a dílo.

Wolleh studoval v letech 1946–1948 ve třídě pro základní vzdělávání a malbu u Ernsta Rudolfa Vogenauera na Akademii výtvarných umění v Berlin-Weißensee. Jako mladý muž byl v roce 1950 zatčen za údajnou špionáž během ruské okupace a do roku 1956 pobýval jako vězeň v zajateckém táboře Vorkuta v Sovětském svazu. Původní trest smrti byl poprvé zmírněn na dvacet pět let později se změnil na patnáct let nucených prací v metru. Roku 1956 se Wolleh mohl vrátit díky úspěšnému jednání Konrada Adenauera o návratu německých válečných zajatců do Berlína.  Po svém propuštění dokončil v letech 1956–1957 studium v Lette na odborné škole fotografie, grafiky a módy v Berlíně. Víceměsíční program obnovy Světové církve určený pro válkou postižené mladé lidi, mu umožnil v roce 1958 pobyt na švédském ostrově Gotland, díky kterému získal celoživotní náklonnost k lidem a krajině tohoto regionu.  Od roku 1959 do 1961 studoval na Folkwangské vysoké škole designu v Essenu. Mezi jeho učiteli byl německý fotograf Otto Steinert. Jako fotograf na volné noze Wolleh působil v době 1962–1979 hlavně v oblasti reklamy v Düsseldorfu. Jeho klienty byly přední společnosti, jako německé železnice Deutsche Bundesbahn nebo Volkswagen.  V letech 1962–1965 Wolleh fotografoval v Římě Druhý vatikánský koncil, z čehož vznikla ve spolupráci s páterem Emilem Schmitzem Wollehem jeho první fotografická kniha „Das Konzil. II. Vatikanisches Konzil“ vydaná v roce 1965 nakladatelstvím Belser-Verlag. V roce 1975 dokumentoval obřady u příležitosti Svatého roku a poté vydal velkolepé knihy s barevnými fotografiemi "Das Konzil" (1965) a "Apostolorum Limina" (1975).  Na návrh svého přítele, německého malíře a umělce Günthera Ueckera, začal Wolleh v roce 1967 systematicky portrétovat více než sto mezinárodně uznávaných malířů, sochařů a umělců, včetně Gerharda Richtera, Niki de Saint Phalle nebo Jeana Tinguely. Z výsledné série portrétů vytvořil několik rozsáhlých projektů fotografických knih. Roku 1969 Wolleh cestoval několik měsíců po Sovětském svazu. Výsledné fotografie z této cesty byly zahrnuty v roce 1970 do knihy "SSSR, Sovětský stát a jeho lidé" ("UdSSR, der Sowjetstaat und seine Menschen"). V témže roce Wolleh fotografoval pořad "Filz-TV" Josepha Beuyse, který natáčel Gerry Schum na film nebo video.  Dalšími projekty v roce 1971 byly portréty prezentované na Beuysově výstavě v Moderna Museet ve Stockholmu a ve stejném roce ve spolupráci s Beuysem vznikala kniha "Unterwasserbuch" vydaná v roce 1973. V roce 1972 dokončil cykly "Art Scene Düsseldorf" a také "Apostolorum Limina".  Pracoval na fotografické knize "Panna Marie Čenstochovská" ("Die schwarze Madonna von Tschenstochau") a "Zámek Wawel" ("Schloß Wawel"), kvůli kterým v období 1977–1979 pobýval několikrát v Polsku.

Dílo.

Lothar Wolleh je ve své práci poměrně výstřední, dodržuje zásady přísně symetrické konstrukce obrazu. Rád využívá vlastností černobílé fotografie v podstatě čtvercového formátu, ve kterém portrétované často staví doprostřed. Portrétoval celkem 109 umělců.  Do roku 2007 měl samostatnou výstavu "Lothar Wolleh - Znovuobjevení: Fotografie 1959-1979", která putovala se zastávkami v Kunsthalle Bremen, Stadtmuseum Hofheim, Kunstmuseum Ahlen a v Deutschherrenhaus Koblenz.

Portrétovaní umělci.

K dalším portrétovaným umělcům patří mimo jiné: Magdalena Abakanowiczová, Max Bill, Pol Bury, Christo, Sonia Delaunay-Terk, Paul Dierkes, Francois Dufrene, Robert Filliou, Vic Gentils, Karl Gerstner, Gotthard Graubner, Raymond Hains, Al Hansen, Bernhard Heiliger, Dorothy Iannone, Ferdinand Kriwet, Laszlo Lakner, Adolf Luther, Heinz Mack, Claes Oldenburg, Roman Opalka, César Pelli, Martial Raysse, Hans Richter, Klaus Rinke, Ulrich Rückriem, Reiner Ruthenbeck, Jesús Rafael Soto, Daniel Spoerri, André Thomkins, Mark Tobey, Georges Vantongerloo, Stefan Wewerka, Fritz Wotruba.

Lothar Wolleh (20. ledna 1930 Berlín – 28. září 1979 Londýn) byl německý fotograf. Do konce šedesátých let pracoval jako reklamní fotograf a poté začal portrétovat mezinárodně proslulé malíře, sochaře a aktivní umělce. Dohromady nasnímal 109 umělců, včetně celebrit jako Georg Baselitz, Joseph Beuys, Dieter Roth, Jean Tinguely, René Magritte, Günther Uecker, Gerhard Richter nebo Christo.

Lothar Wolleh (January 20, 1930 – September 28, 1979) was a well-known German photographer.  Until the end of the sixties, Lothar Wolleh worked as a commercial photographer. He took portraits of international contemporary painters, sculptors and performance artists. Altogether, he photographed about 109 artists, including known personalities such as Georg Baselitz, Joseph Beuys, Dieter Roth, Jean Tinguely, René Magritte, Günther Uecker, Gerhard Richter, Edward Kienholz, Otto Piene, Niki de Saint Phalle, and Christo.


Historie.

Sirup zkvašený na ocet byl v Itálii znám již ve středověku. Tento "sciroppo acetoso" však nebyl používán jako kulinářská přísada, ale jako farmaceutický prostředek. Ferrarské a modenské šlechtické rody vlastnily takzvané "acetarie", což byly vlastně domovní půdy, kde v řadách dřevěných sudů zrál ocet.  Název "balsamico" se prý zrodil počátkem 17. století v Modeně. Nazývala se tak tinktura z vinného octa.

Výroba.

Aceto balsamico je v podstatě speciálně upravované, zahušťované a dlouhodobě fermentované víno, které je vinným octem jen doplněno. Základem jeho výroby je mošt bílé odrůdy Trebbiano pocházející z okolí Modeny nebo z provincie Reggio Emilia. Vylisovaný mošt se opatrně prohřeje, načež se zvolna koncentruje. Výsledkem tohoto dlouhotrvajícího procesu je tmavohnědý sirup, do něhož se pak přidá určité množství starého vinného octa, aby se rozběhlo kvašení. Zajímavostí tradičního výrobního procesu je, že kvašení neprobíhá v žádných sklepích s kontrolovanou teplotou, ale v půdních prostorách zvaných "acetaia". V zimě zde panuje mrazivé chladno, v létě naopak vedro a v jarním či podzimním období vlhko. Díky těmto klimatickým podmínkám se dále zmenší objem moštu (ze 100 l nakonec vznikne jen několik litrů) a mošt pomalu kvasí. Než proběhnou dva kvasné procesy, uběhnou asi tři roky. Nejprve dochází k alkoholovému kvašení, při němž se cukr obsažený v moštu přemění na alkohol. V druhé fázi přemění octové bakterie alkohol na ocet. Tento mladý ocet se pak nechává zrát, aby se rozvinulo jeho aroma. Dobrému balzámovému octu to trvá přinejmenším 12 let, ty nejlepší však zrají 30, či dokonce 50 let. Přitom se, podobně jako je tomu u sherry, postupně stěhuje z jednoho sudu do druhého, čímž získává chuť a charakter v celé řadě octů. Důležitou roli v tomto procesu hraje samozřejmě i dřevo sudů. Mladý ocet zraje obvykle ve velkých sudech z morušového dřeva. Středně velké sudy pro zralejší ocet bývají z kaštanového a třešňového dřeva a nejmenší sudy pro nejvyzrálejší octy jsou z jasanu a dubu. Nejmenší soudek na konci této octové baterie mívá objem kolem 10 až 15 litrů. Sudy v baterii skrývají na dně letité usazeniny a octové zákvasy, jež jsou pro výrobce doslova drahocenným pokladem. Bez nich by kvalitní "balsamico" nemohlo vzniknout. Zralý ocet se stáčí v malých dávkách z nejmenšího soudku. Odebrané množství se ihned doplní octem z druhého nejmenšího soudku, jenž obsahuje druhý nejstarší ocet. Tento sud se pak doplní z třetího nejmenšího a tak dále. Vzhledem k obrovské spotřebě se dnes "aceto balsamico" vyrábí i průmyslově. Vzniká tak celá řada víceméně slušných a cenově mnohem dostupnějších balzámových octů. Nicméně je třeba si dát pozor na extrémně levné výrobky, neboť hrozí nebezpečí, že jde o obyčejný vinný ocet upravený pomocí šťávy z hroznů, příchutí a potravinářského barviva na "balsamico".

Pravý "Aceto balsamico tradizionale".

Označení "Aceto balsamico tradizionale di Modena" či "Aceto balsamico tradizionale di Reggio Emilia" neboli tradiční balzámový ocet z Modeny či z Reggia Emilia mohou na svých etiketách mít pouze výrobky, jež splňují přísná kritéria tradičních výrobních postupů. Je chráněno italským i unijním zákonem.

Balzámový ocet či balsamico ( "aceto balsamico") je kulinářská kořenicí přísada pocházející z Itálie. Jedná se o vinný ocet vyráběný ze zahušťovaného moštu vinných hroznů odrůdy Trebbiano. Svoji nasládlou kořenitou chuť získává až po několikaletém zrání v sudech.

Balsamic vinegar (), occasionally shortened to balsamic, is a very dark, concentrated, and intensely flavoured vinegar originating in Italy, made wholly or partially from grape must. Grape must is freshly crushed grape juice with all the skins, seeds and stems.  The term "aceto balsamico" is unregulated, but there are three protected balsamic vinegars: "Aceto Balsamico Tradizionale di Modena DOP" (Traditional Balsamic Vinegar of Modena), "Aceto Balsamico Tradizionale di Reggio Emilia DOP" (Traditional Balsamic Vinegar of Reggio Emilia), and "Aceto Balsamico di Modena IGP" (Balsamic Vinegar of Modena). The two traditional balsamic vinegars are made the same way from reduced grape must aged for several years in a series of wooden barrels, and are produced exclusively in either the province of Modena or Reggio Emilia. The names of these two vinegars are protected by the European Union's Protected Designation of Origin, while the usually less expensive Balsamic Vinegar of Modena ("Aceto Balsamico di Modena") is made from grape must blended with wine vinegar, and produced exclusively in either Modena or Reggio Emilia, with a Protected Geographical Indication status.  Balsamic vinegar contains no balsam. The word "balsamico" (from Latin "balsamum", from Greek ) means "balsam-like" in the sense of "restorative" or "curative".


Klubová kariéra.

Začínal v Grenoblu ve francouzské hokejové lize, v letech 1998–2002 hrál ve Švýcarsku za HC Lugano. V roce 2001 byl draftován z celkově 214. místa týmem NHL Los Angeles Kings. NHL si poprvé zahrál v sezóně 2002/2003. V roce 2004 byl vyměněn do Montreal Canadiens. Během výluky v NHL (v sezóně 2004/2005) hrál německou hokejovou ligu za Adler Mannheim, s nimiž se dostal až do finále. V ročníku 2005/2006 se vrátil do NHL, již do Montreal Canadiens, kde se prosadil jako první gólman. Dvakrát byl vyhlášen nejlepším defenzivním hráčem týdne a vybojoval Roger Crozier Saving Grace Award pro brankáře s nejlepší procentuální úspěšností zásahů v základní části NHL. Po úspěšné sezóně s ním Canadiens podepsali dvouletou smlouvu za 5.75 milionu dolarů. V následujícím roce byl nominován do týmu východní konference pro NHL All-Star Game. V roce 2008 se však do brány Canadiens prosadil mladý a nadějný Carey Price a Cristobala Hueta Montreal vyměnil do Washington Capitals. Tam v posledních utkáních základní části výbornými výsledky pomohl vybojovat postup do play-off, kde však Washington vypadl již v prvním kole. Po sezóně, 1. července 2008, podepsal čtyřletý kontrakt s Chicago Blackhawks za celkem 22,4 milionu dolarů. V prvním roce vytvořil vyrovnanou dvojici s Nikolajem Chabibulinem, v play-off dostával přednost ruský brankář. V sezóně 2009/2010 byl jeho konkurentem v bráně Chicaga Antti Niemi. V základní části dostával Huet dostatek času, v průběhu sezóny si však pozici brankářské jedničky vybojoval Niemi. Ten také odehrál většinu úspěšného play-off a ve vyřazovací části pustil Hueta do brány jen na dvacet minut. Chicago získalo Stanley Cup, s ním i Huet jako vůbec první francouzský hráč. V Chicagu se stal nadbytečným a vzhledem k platovéhu stropu byl uvolněn do Evropy – sezónu 2010/2011 začal jako hráč švýcarského Fribourg-Gottéron. V současné době hraje ve švýcarském týmu Hc Lausanne.

Reprezentační kariéra.

Francii reprezentoval na Olympijských hrách 1998 a 2002 a šesti mistrovstvích světa elitní kategorie (1999, 2000, 2004, 2008, 2011,2017)

Cristobal Huet (narozen 3. září 1975 v Saint-Martin-d'Hères, Isère, Francie) je francouzský hokejový brankář. V sezóně 2010/2011 hrál švýcarskou hokejovou ligu za Fribourg-Gottéron, předtím působil i v NHL jako druhý francouzský hokejista v historii (po Philippe Bozonovi).

Cristobal Huet (; born September 3, 1975) is a French-Swiss former professional ice hockey goaltender who is currently an assistant coach of Lausanne HC of the National League (NL).  He previously played for HC Lugano and HC Fribourg-Gottéron and within the Chicago Blackhawks, Los Angeles Kings, Montreal Canadiens, and Washington Capitals organizations in the National Hockey League (NHL). He is the first French netminder and second French-trained player overall (after Philippe Bozon) to play in the NHL. Huet won the Stanley Cup with the Chicago Blackhawks during the 2009–10 NHL season, and became the first Frenchman to win the Stanley Cup as a player.


Historie.

V první polovině 20. století různé obory začínají chápat nutnost zavést nové způsoby popisů. Filosof Michel Foucault hovořil o potřebě nového konceptu člověka. Biolog Ludwig von Bertalanffy navrhuje namísto elementů zkoumat systémy. Fyzik Albert Einstein: "„Pojmy vyskytující se v našem uvažování a v našich jazykových projevech jsou - logicky vzato - vesměs svobodné výtvory myšlení a nelze jich induktivně nabýt ze smyslových prožitků.“"  Klíčovými postavami historie jsou ovšem Jean Piaget a Gregory Bateson. „"Konstruktivisté, kteří následují Piageta, se snaží přemýšlet způsobem, který zahrnuje pozorovatele. Snaží se vymyslet model ukazující způsob, kterým by inteligentní organismy, začínající svou myslící kariéru uprostřed své vlastní zkušenosti, mohli přijít s koncepty druhých, sebe samých a životního prostředí a mohli by nakonec dospět k ucelenému slučitelnému komplexu přijatelných nápadů.“"  Kurt Ludewig systemickou terapii postavil na radikálním konstruktivismu Heinze von Foerstera, Ernsta von Glasersfelda, na biologii Humberta Maturany a Francesca Varely, a sociální teorii Niclase Luhmanna. V českém překladu Vratislava Strnada poprvé vyšla v již roce 1992  Do Československa první informace přinesl časopis "KONTEXT" v druhé polovině 80. let. Kurt Ludewig s kolegy z Instutute für Systemische Studien, Hamburg, (ISS) opakovaně přijížděli od roku 1990 a ve spolupráci s Institutem pro systemickou zkušenost (ISZ) vedli první výcvik v systemické terapii. Řada dalších institutů se k systemické terapii hlásila: Institut systemických studiíí Hlavního města Prahy, Bethesda v Brně, liberecký LIRTAPS, GI systém se sídlem v Praze.  Ludewigova systemická terapie je velmi úzce propojena s terapií zaměřenou na řešení z americké školy Steve de Shazera a Insoo Kim Berg, kteří také opakovaně byli hosty v Česku. Na ně se orientují např. Dalet nebo Institut systemického koučování.  Tom Andersen norský dětský psychiatr, je další, kdo v Česku učil. Je autorem reflektujícího týmu, který se stal součástí procesu systemické terapie.  Paralelně se systemickou terapií se rozvíjí a vzájemně se obohacují i narativní přístupy, např. institut Narativ.

Radikální konstruktivismus.

Člověk si vytváří (konstruuje) jednoduché modely (smysluplná vysvětlení), aby mu alespoň něco z celé složitosti života dávalo smysl. Stephen Hawkingnabídl pojem "realismus daného modelu". "„Je založen na tom, že náš mozek interpretuje data dodávaná našimi smyslovými orgány tak, že vytváří určitý model světa. Pokud takový model dobře vysvětluje pozorované jevy, považujeme ho – tj. jeho stavební kameny a pojmy – za realitu, za absolutní pravdu.“"

Strukturní determinismus.

Reakce člověka na interakci s prostředím jsou v posledku determinovány jeho aktuálními možnostmi reagovat, a to jak v doméně biologické (ohrožené oko mrkne, protože mrknout může) i sociální (člověk vždy odpoví podle toho jak rozumí) tedy nikoli v jednoduché příčinné reakci na podnět. "„Víme však, že nervový systém jako součást organismu funguje na základě strukturální determinace, a proto struktura prostředí nemůže specifikovat jeho změny, nýbrž je může pouze navozovat.“"

Obecný základ.

Tím, že poznání je zapracováváno do podoby hierarchické, vnitřně závislé sítě, tak právě vzájemné závislosti mezi jeho prvky činí libovůli nemožnou. Existují různé úrovně změnitelnosti konstrukcí v závislosti na jejich spojitosti a soudržnosti s jinými, zvláště staršími.

Systemická terapie je terapeutický směr, který se soustředí na systém. Systém jenž je vnímán pozorovatelem, což může být rodina, pracovní prostředí, nejbližší okolí v kontextu pozorovatelových postojů a přesvědčení. Označení „systemický“ tak též odkazuje na pojetí sociální reality jako konstruktu pozorovatele. Systemická terapie je výrazně kognitivní, krátkodobá terapie, která zaměřuje pozornost na významy, které jsou připisovány, mobilizuje vlastní autosanační schopnosti klienta. Terapeut se nezaměřuje na problém ve vakuu, ale v jeho relacích k sociálnímu kontextu. Snahou je do terapie zasahovat co nejméně, a tím uvést do chodu přirozené léčebné zdroje klienta k prospěšné tvorbě nové reality. Terapie je nedirektivní, může být podpůrná i rekonstrukční, odkrývající, je náhledová i akční, nejčastěji je individuální, avšak lze provádět i v páru či ve skupině. Velkou roli zde hraje ochota, spolupráce a aktivita klienta.  Systemická terapie navazuje na systémové a rodinné terapie a podle konstruktivistické teorie poznání a biologie strukturního determinismu je také rozvíjí.

In psychotherapy, systemic therapy seeks to address people not only on the individual level, as had been the focus of earlier forms of therapy, but also as people in relationships, dealing with the interactions of groups and their interactional patterns and dynamics.