Životopis a vláda.

Původ.

Jeho rodinný původ je nejistý. Nejčastěji rozšířená obecná verze předpokládá, že byl synem Boggise (či Bodegisela), údajného akvitánského vévody ze 7. století a jisté Ody, franské merovejské šlechtičny, nejčastěji ztotožňovanou ze svatou Chrodoarou, jinak zvanou též Oda z Amay (podle místa, kde založila klášter – Amay v dnešní Belgii). Samotný Bodegisel je pak vydávaný za prvorozeného syna dřívějšího akvitánského krále Chariberta II., kterého nechal roku 631 nebo 632 jeho nevlastní bratr Dagobert I. odstranit.  Celá rodová konstrukce má však mnoho nesrovnalostí. U Ody z Amay je uváděno datum úmrtí před rokem 634, roku 588 nebo 589 měla po smrti manžela Bodegisela opustit Akvitánii a usadit se v Amay jako řeholnice. Tento manželský pár je někdy označován i za možné rodiče Arnulfa z Met, jednoho ze zakladatelů pozdějšího mocného rodu Karolingů. O smrti vyslance Bodigysela informuje k roku 588 i Řehoř z Tours, stejně tak se zmiňuje o úmrtí jiného Bodigysela (vévody) již roku 584. Ovšem ani jeden z nich nemůže být považován za rodiče vévody Oda, který se pravděpodobně narodil někdy mezi léty 660 až 680. Dílo jistého mnicha Mikuláše z Lutychu z 12. století "Vita Landeberti episcopi Traiectensis auctore Nicolao Vita (et passio sancti) Lamberti (episcopi et martyris) Leodiensis" se zmiňuje i o životních příbězích Svatého Huberta, kdy je zde uvedeno, že sv. Hubert pocházel z vysoce urozené rodiny z Toulouse, které bylo hlavním sídlem Akvitánského vévodství, kdy jeho tetou byla sv. Oda, vdova po nedávno zesnulém vévodovi Bohggisovi. Podle Katolické encyklopedie byl dokonce nejstarším synem akvitánského vévody jménem Bertrand a sv. Oda je sestrou vévodovi manželky Afre. Což ovšem nevylučuje jeho příbuzenský vztah s Odou (tedy že byla jeho tetou a Odo mohl být jeho bratranec).  Sigebert z Gembloux (kolem 1030 v Brabantě – 1112) se ve svém díle "Chronicon" zmiňuje k roku 711 o úmrtí sv. Ody, manželky (tedy nikoliv vdovy) vévody akvitánského Boggise. Zřejmě nejstarším pramenem o původu vévody Ody, vévody akvitánského, je dokument zvaný "Alaonská Charta", vytvořený údajně na zadání krále Zápafranské říše Karla II. Holého roku 845.. Účelem této listiny mělo být potvrzení vlastnictví kláštera a dalších statků v Alarconu.. V rámci tohoto díla vznikl účelově rodokmen akvitánsko-gaskoňských vévodů, odvozený od výše zmiňovaného Chariberta II., kdy Boggis (nebo Bertrand) měl být po smrti mladšího bratra Chilpericha ušetřen a Dagobert mu měl dát do držení Akvitánii. Jenže Charibert II. zemřel rukou vraha sotva mezi 14. až 15. věkem, což dokazuje dílo "Gesta Dagoberti I. regis Francorum" úmrtím druhé manželky jeho otce Chlothara II. Bertrady z Vermandois a sňatkem se Sichildou, matkou Chariberta, to přibližně k roku 618. Nelze tedy předpokládat, že by mohl mít staršího syna než Chilpericha, který jako dítě zemřel po vpádu jeho strýce Dagoberta do Akvitánie nejpozději roku 632.  Roku 1856 vydal francouzský historik Joseph-François Rabanis dílo "Les Merovingiens de Aquitanie, essay historique et critique de la Charte D'Alaon", kde dokázal, že Charta z Alaonu je falzum ze 17. století. Nelze-li na tomto dokumentu pro jeho nevěrohodnost stavět, znamená to, že rodový původ Ody Akvitánského je i podle historických pramenů velmi problematický. Snad jen s odkazem na jeho jméno lze usuzovat, že šlo o franského šlechtice s rodovou vazbou na Akvitánii a Gaskoňsko.

Období vlády do roku 720.

Počátek nástupu vlády Oda není historicky doložen. Vzhledem k jeho moci, která sahala až za Pyreneje, lze předpokládat, že využil občanské války ve Vizigótském království a následného vpádu muslimů na Pyrenejský poloostrov po roce 711 k rozšíření svého vlivu a území.  Počátkem druhého desetiletí 8. století jeho moc nebyla zatím na jihu ohrožena a v samotné Franské říši vypukly vnitřní rozbroje o moc po smrti majordoma Pipina II. Prostředního roku 714. Plectrude, vdova po tomto mocné majordomovi, musela čelit dvojí vzpouře, když neustrijská šlechta proti ní a jejímu nezletilému vnuku Theudoaldovi (s titulem majordoma) otevřeně povstala a vybrala si za svého majordoma jistého Raganfreda a její spojence porazila. Druhé nebezpečí vzniklo ze strany ambiciózního Karla Martela, který byl nelegitimním synem jejího manžela. Jeho příznivci ho osvobodili z vězení, kam ho Plectrude nechala vsadit a vyvolali proti ní povstání ve východní části Franské říše (v Austrasii).  O rok později, po smrti slabého merovejského krále Dagoberta III., se situace ještě více zkomplikovala, ale jisté bylo, že zkušený válečník Karel Martel má stále větší převahu. Porážka neustrijanů z roku 716 a především ta, která se odehrála 21. března 717 u Vinchy, přiměla neustrijského majordoma Raganfreda a krále Chilpericha II., který již ovládal pouze Neustrii a Burgundsko, aby začali jednat s novým spojencem – Odou Akvitánským, který jim tuto pomoc přislíbil. Za spojenectví mu byl údajně přislíben titul krále, což ovšem bývá historiky zpochybňováno.  Okolnosti na jižních a východních hranicích vévodství ohrožované muslimy však Odu přiměly k tomu, aby začal s Karlem Martelem vyjednávat. Následující události navíc změnily mocenskou rovnováhu ve Franské říši ještě více na stranu Karla Martela. Ten v bitvě u Soissons roku 718 zasadil Chilperichovi II. a jeho majordomu Raganfredovi definivní úder. Král vyhledal azyl u Ody a jeho majordomus se později opevnil (roku 720) v Avengers, kde vzdoroval až do roku 731. Když roku 719 zemřel mladý austrasijský král Chlothar IV., Odo s Karlem Martelem uzavřel smír, vydal mu krále Chilpericha a ten ho uznal králem všech Franků.

Saracénský vpád a bitva u Toulouse.

Po několika neúspěšných nájezdech se podařilo muslimským vojskům roku 720 pod vedením Al-Samh ibn Malika dobýt Narbonne a zachytit se ve vizigótské Septimánii. Odtud umajovský chalifát dobýval či ohrožoval další místa v septimánské Francii, například Béziers, Nîmes či Montpellier. O rok později se rozhodli k dobytí hlavního sídla Akvitánie – Toulouse. Tou dobou se vévoda Odo pokoušel vyjednat pomoc u Karla Martela, ovšem marně, do Akvitánie se vrátil jen s pomocnými sbory Franků. Jeho armádu však posílili Baskové. Obléhané Toulouse se dočkalo pomoci dne 9. června roku 721, kdy Odo ze svými oddíly zaskočil obléhatele a uštědřil jim porážku. Dobová zpráva hovoří o třech stovkách tisíc mrtvých na straně muslimů, ale reálné odhady se blíží ku čtyřem tisícům. Křesťanů padlo 1 200 až 1500. Samotný Al-Samh zemřel krátce po bitvě.  Zpráva o vítězství nad muslimskými dobyvateli se záhy dočkala odezvy až v Římě a byl veleben samotným papežem Řehořem II.  Saracéni nově obrátili svoji pozornost na oblast Burgundska. Sice již roku 722 utrpěli porážku v Hispánii v bitvě u Covadongy od asturského krále Pelaya, kterou se začíná období reconquisty, ale záhy napadli města Autun, Lyon a Avignon (725), tedy taková, která spadala pod přímou správu Franské říše. O této události informuje i "Anales et chronica aevi Caroli", ovšem s chybnými údaji v letopočtech.

Rok 732: Bitva u Bordeaux a Tours.

Situace se změnila roku 730, když se walim (správcem) Al-Andalusu stal Abdul Rahman Al Ghafiqi. Ten totiž dohled nad celou rozsáhlou oblastí muslimské Hispánie a Septimánie přebíral v době, kdy vypukly rozbroje mezi dvěma hlavními složkami dobyvatelů – Araby a Berbery, kteří se cítili být od svých arabských pánů nedostatečně oceněni. Obsadili severnější část al-andaluské provincie, tedy tu méně úrodnou a hraničící s křesťanskými nepřáteli, v Africe na nich Arabové požadovali daň. To vše vedlo k tomu, že berberský správce Cerdanye (tehdy rozsáhlého území v severním Katalánsku) Uthman ibn Naissa (zvaný v křesťanských dílech jako Munuza) se roku 731 otevřeně postavil na odpor proti arabským pánům. S Odem Akvitánským uzavřel nespecifikovanou mírovou dohodu, která byla stvrzena sňatkem mezi Munuzou a Lampegieou, dcerou Ody. Toto manželské spojení bylo vnímáno ze strany Karla Martela jako zrada a ze strany Abdula Rahmana jako porušení dohody.  Munuza byl záhy poražen, popraven a vítězný Abdul Rahman vtrhl se svým vojskem o počtu 70 000 až 80 000 válečníků do Akvitánie. Osud Lampegie není znám. Mezitím uspořádal proti Odovi výpravu i Karel Martel, byť se podle pokračovatelů Fredegarova díla Saracénská vojska s Odou střetla u Bordeaux, kde zvítězila. Vévoda ustoupil k řece Garonně, zde však byl zaskočen, protože muslimské vojsko obešlo jeho armádu a překvapivě zaútočilo ze zálohy. Následky byly pro vévodu katastrofální, jeho armádu Saracéni rozdrtili, bezbranné město Bordeaux jim bylo vydáno napospas a vydrancováno. Pak se vydali do Poitiers, kde vypálili kostel sv. Hilaria. Akvitánský vévoda se obrátil o pomoc k mocnému franskému majordomovi. Karel Martel si byl vědom, že je nutné zastavit muslimskou invazi a ochránit křesťanstvo a akvitánský vévoda musel zřejmě obnovit svůj vazalský slib k Franské říši.  Franská armáda čítala sotva třetinu oproti počtu nepřátel, ale Karel Martel dokázal několik dní úspěšně taktizovat, nakonec saracénské vojsko dne 23. října 732 porazil v bitvě u Tours a zastavil tak muslimskou invazi do Evropy. Abdul Rahman v bitvě padl a zbytek jeho vojska se stáhl zpět za Pyreneje.  O konci života akvitánského vévody toho příliš známo není. Některé zdroje mylně informují o úmrtí roku 728 a následné výpravě Karla Martela do Akvitánie, ale jde o špatnou interpretaci a spojení událostí roku 732 a následně roku 735, kdy Odo podle Fredegarových pokračovatelů skutečně zemřel a Karel Martel podnikl výpravu do Akvitánie.

Odo Veliký ve franských letopisech.

Odova katastrofální porážka u Bordeaux, oproti zářnému vítězství Karla Martela nad křesťanskými nepřáteli, na prestiži nepřidala, nehledě k tomu, že se spolčil s berberskými rebely. Franskými a později i francouzskými kronikáři byl v některý případech líčen jako zbabělec a křivopřísežník, ale takové hodnocení vévodových činů se stalo tendenčním, když bylo třeba zdůrazňovat oslavné činy významných představitelů karolínské dynastie a nikoliv jejich oponentů. Nakonec – vévoda Odo si i přes své formální vazalství k Franské říši udržel nezávislé postavení a v politické rovině je tedy srovnatelný s postavením prvních Přemyslovců.

Rodina.

Odo byl údajně ženat s Valtrudou (Waltrudou), dcerou vévody Walachia, který měl být údajně nejmladším synem Arnulfa z Met, což by znamenalo, že Valtruda a Karlův otec Pipin II. Prostřední byli bratranec a sestřenice, ovšem příliš průkazné to není.  Odo a Valtruda měli mít spolu čtyři děti:

Rozsah panství.

Není přesně zdokumentován, ale dá se předpokládat, že hranice Akvitánského vévodství zůstalo ve svých hranicích tak, jak tomu bylo v dobách silných merovejských králů, zahrnovalo převážnou část jihozápadu dnešní Francie, tedy od pobřeží Atlantického oceánu od Pyrenejí až na sever k ústí řeky Loire, kdy tato řeka tvořila hranici se zbytkem Franské říše. Výjimku tvořila pouze Septimánie, která byla až do svého dobytí muslimskými nájezdníky součástí Vizigótského království. Odova moc údajně sahala až za Pyrenejské pohoří, a to přinejmenším do Baskicka, severní části historické Kantábrie a Navarry, to však zřejmě pouze v poměrně krátkém období, kdy se království Vizigótů rozpadalo pod náporem muslimského vpádu, až po ovládnutí samotnými muslimy či se stalo součástí Asturského království. Tento celek s částí jižní Akvitánie tvořilo Gaskoňské vévodství.  Obzvláště oblast Akvitánie byla vnímána jako vyspělá část Franské říše, více romanizovaná než její zbytek, bohatá na úrodu, zvěř i přírodní bohatství. Bohatá síť církevních sídel svědčila o kulturní vyspělosti, vzdělanosti a pro vznešené Franky bylo držení zdejší půdy nejen ekonomicky výhodné, ale i věcí prestiže. Na druhou stranu zde existovala jižní část vévodství – Baskicko, přijímána Franky jako barbarské území.

Odo ("Eudo", "Theudo") zvaný Veliký (třetí čtvrtina 7. století – 735) byl vévoda, vládnoucí v Akvitánském vévodství nejméně od roku 700 až do své smrti roku 735.

Odo the Great (also called "Eudes" or "Eudo") (died 735), was the Duke of Aquitaine by 700. His territory included Vasconia in the south-west of Gaul and the Duchy of Aquitaine (at that point located north-east of the river Garonne), a realm extending from the Loire to the Pyrenees, with the capital in Toulouse. He fought the Carolingian Franks and made alliances with the Moors to combat them. He retained this domain until his abdication in 735. He is remembered for defeating the Umayyads in 721 as they advanced down the Garonne through Aquitaine. He was the first to defeat them decisively in Western Europe. The feat earned him the epithet "The Great".


Život.

Kateřina se narodila jako druhá dcera Františka de Cléves, vévody de Nevers, a Markéty Bourbonské, starší sestry navarrského krále Antonína. Byla sestřenicí prvního francouzského krále z rodu Bourbonů, Jindřicha IV., švagrovou Jindřicha I. Bourbon-Condé a pratetou polské královny Ludoviky Marie Gonzagové.  Ve dvanácti letech byla Kateřina provdána za Antonína z Croÿ, knížete de Porcien (nebo Porcean), který zemřel o sedm let později. Po konvenčních třech letech smutku se v roce 1570 provdala za o dva roky mladšího Jindřicha Lotrinského, vévodu de Guise. Měli spolu čtrnáct dětí, včetně vévody Karla de Guise a Ludvíka III., kardinála de Guise. Kateřina měla obecně známý poměr s mladým šlechticem Saint-Mégrinem, kterého její manžel zabil. Událost je zdramatizovaná ve hře Alexandra Dumase staršího "Henri III et sa cour" z roku 1829.  Jindřich de Guise byl vůdcem katolické frakce v Hugenotských válkách. Od roku 1584 byl konflikt mezi frakcemi vedenými Jindřichem de Guise, Jindřichem Navarrským a Jindřichem III. Francouzským znám jako Válka tří Jindřichů. V roce 1588 byl Jindřich de Guise na příkaz krále Jindřicha III. zavražděn.  Kateřina králi Jindřichovi (který ji posměšně nazýval "la maîtresse de Saint Megrin") nikdy neodpustila jeho roli ve vraždě jejího manžela. Zajímala se o intriky Katolické ligy a podporovala atentát na krále Jindřicha III. v roce 1589. Na konci Války tří Jindřichů si uvědomila zájmy své velké rodiny a podpořila svého syna Karla jako kandidáta na francouzský trůn.  Kateřinino usmíření s jejím bratrancem Jindřichem IV. se až do jeho přestoupení ke katolictví neuskutečnilo. Poté se okamžitě přestěhovala do Paříže, kde získala velmi vážené postavení ve družině Jindřichovi druhé manželky Marie Medicejské. V roce 1613 se Kateřina přimlouvala za svého syna Františka Alexandra, který v souboji zabil barona z Luz, aby byl namísto popravy za vraždu odsouzen k vyhoštění.  Guisové podporovali královnu i během jejího regentství a Kateřina následovala Marii do exilu v Blois poté co se v roce 1619 Ludvík XIII. chopil vlády. Po návratu do Louvru se vévodkyně vdova, prosazující zájmy Guisů, zapojila do osnování proti kardinálu de Richelieu.  Smrt nejmladší dcery, kněžny de Conti (která byla zapletena do spiknutí zvaného Den oklamaných), ji velmi zasáhla. Odešla na zámek v Eu, kde ve věku asi 85 let zemřela. Pohřbena byla po boku svého manžela.

Potomci.

Kateřina se v Paříži 4. října 1570 provdala za Jindřicha I. de Guise, se kterým měla čtrnáct dětíː

Kateřina Klévská (nebo de Nevers), hraběnka z Eu (1548 – 11. května 1633, Eu) byla manželkou vévody Jindřicha de Guise. V letech 1570 až 1588 byla sňatkem vévodkyní de Guise a posléze vévodkyní vdovou. Od roku 1564 byla "suo jure (vlastním právem)" hraběnkou z Eu.

Catherine de Clèves (or de Nevers), Countess of Eu (1548 – 11 May 1633) was the wife of Henry, Duke of Guise, and matriarch of the numerous and influential House of Guise. By marriage she was Duchess of Guise from 1570 to 1588, and Dowager Duchess of Guise thereafter. She was Countess of Eu in her own right from 1564.


Dětství.

Frederika Šarlota se narodila v Charlottenburgu jako nejstarší dítě budoucího pruského krále Fridricha Viléma II., a jako jediné dítě jeho druhé manželky a sestřenice Alžběty Kristýny Ulriky Brunšvicko-Wolfenbüttelské.  V době jejího narození seděl na pruském trůnu její bezdětný prastrýc Fridrich II. Veliký. Její otec byl královým synovcem a předpokládaným dědicem, její matka byla také jeho neteří. Jejich svazek byl mimořádně nešťastný kvůli jejich vzájemným nevěrám. Po několika poměrech s hudebníky a úředníky Frederičina matka v roce 1769 otěhotněla. Alžběta Kristýna plánovala se svým milencem opustit Prusko, byla však vyzrazena a zadržena, což vyvolalo veřejný skandál. Po rychlém rozvodu byla Alžběta Kristýna umístěna v domácím vězení na zámku ve Štětíně, kde zůstala dalších sedmdesát jedna let do své smrti v roce 1840.  Frederice Šarlotě byly v době matčina vypovězení dva roky a nikdy svou matku znovu nespatřila. Fridrich Veliký údajně pociťoval soucit s její matkou a svěřil Frederiku Šarlotu do péče své manželky Alžběty Kristýny Brunšvicko-Bevernské se slovyː "Zůstalo po ní jen toto ubohé dítě, které nemůže najít azyl jinde, než u Vás; nechte té malé apartmány, které v poslední době obývala má neteř z Holandska". Frederika Šarlota prožila u bezdětné královny Alžběty Kristýny údajně šťastné dětství. Královna se ve své praneteři a pěstounské dceři viděla a po celý život s ní udržovala čilou korespondenci.

Manželství.

Čtyřiadvacetiletá Frederika se 29. září 1791 na zámku Charlottenburg provdala za prince Frederika, vévodu z Yorku a Albany, druhorozeného syna britského krále Jiřího III. Druhý svatební obřad se uskutečnil 23. listopadu v Buckingham House. Nová vévodkyně z Yorku byla v Londýně přivítána s nadšením.  Sňatek mezi Frederikou a princem Frederikem byl uzavřen proto, aby pár poskytl britskému trůnu dědice, princ z Walesu byl v té době tajně ženatý a jeho manželský status byl komplikovaný. Princ z Walesu, který byl v té době nelegálně ženatý s Marií Fitzherbertovou údajně považoval za zbytečné vstoupit do dynastického manželství, když se jeho bratr oženil s princeznou a může tak dát trůnu dědice místo něj. Frederika byla vybrána na přání Fridricha Velikého, který nechal Jiřímu III. přečíst dopis od Frederiky, zobrazující její jemnou a láskyplnou povahu, a úspěšně očekával, že se tím dotkne Jiřího III. a přiměje ho, aby ho požádal o její ruku pro svého syna.  Po svatbě její tchyně královna Šarlota napsala královně Alžbětě Kristýněː "Pokud by k mé spokojenosti s výběrem mého syna mohlo něco přispět, byl by to živý zájem, který má Vaše Veličenstvo o osud této princezny, Vaší žačky, a ujišťuji vás, že princezna, která vyrostla pod Vaším dohledem, ve mně najde nejen matku, ale také přítelkyni; a doufám, že získáním princeznina přátelství získám také část Vašeho, což by pro mě mělo velkou hodnotu". Královna dodržela svá slova, Frederika psala do Pruska své pěstounské matce, jak s ní tchyně dobře zachází a jak se cítí v Anglii vítána. Frederika se zajímala o politické projevy a jednou zůstala ve sněmovně několik hodin, které jí připadaly jen jako minuty.  Manželství však šťastné nebylo a po třech letech již bylo zřejmé, že vévodský pár z Yorku a Albany nebude mít děti. Spolu s tímto faktem a slibem parlamentu, že zaplatí jeho dluhy, souhlasil princ z Walesu s dynastickým sňatkem. Frederika a Frederik žili odděleně, Frederika odešla do Oatlands Park ve Weybridge, kde žila až do své smrti. Vztah manželů byl po odloučení zřejmě přátelský, k usmíření a návratu k sobě však nikdy nedošlo.  Frederika je popisována jakoː "chytrá a dobře informovaná; má ráda společnost a nemá ráda žádné formy a obřady, i v tom nejdůvěrnějším vztahu si však vždy zachovává určitou důstojnost". V roce 1827 (po její smrti) se o ní tvrdilo, že byla "neškodná, ale excentrická malá žena s mimořádnou oblibou pro kočky a psy, s náznaky německé přísnosti rodinné etikety, v níž vyrůstala v Postupimi". V Oatlands se věnovala hazardním hrám. Frederika chovala mnoho psů a měla oblíbenou opici. Její tchán jednou poznamenalː "Vždy musíte k něčemu chovat náklonnost, a když chybí děti, jsou předmětem náklonnosti zvířata". Po její smrti její manžel upřímně truchlil a byl znepokojený, že by se měla splnit její přání vyjádřená v její poslední vůli.  Frederika Šarlota Pruská zemřela 6. srpna 1820 v Oatlands Park ve Weybridge v anglickém hrabství Surrey a připomíná ji památník vztyčený lidmi z Weybridge na Monument Green ve Weybridge.

Frederika Pruská ("Frederika Šarlota Ulrika Kateřina;" 7. května 1767, Charlottenburg – 6. srpna 1820, Surrey) se narodila jako pruská princezna, nejstarší dcera pruského krále Fridricha Viléma II. Sňatkem s princem Frederikem, vévodou z Yorku a Albany, druhým synem krále Jiřího III. se stala také britskou princeznou.

Princess Frederica Charlotte of Prussia (Friederike Charlotte Ulrike Katharina; 7 May 1767 – 6 August 1820) was a Prussian and British princess. She was the eldest daughter of King Frederick William II of Prussia and the wife of Prince Frederick, Duke of York and Albany, second son of King George III of the United Kingdom.


Využití.

PEGylace spočívá v připojování řetězců PEG na molekuly, obvykle peptidy, bílkoviny a protilátky, za účelem vylepšení vlastností léčiv. Při tom může například dojít ke změně chemické struktury, elektrostatického působení mezi molekulami či hydrofobnosti látky. Tímto dochází ke změně schopnosti látky navázat se na buněčné receptory a tím ovlivnění absorpce a distribuce. Rovněž lze pomocí PEGylace upravit rozpustnost léčiva a prodloužit intervaly mezi jeho dávkováním, čímž se často sníží toxicita, aniž by došlo k oslabení účinku, také zvýšit stabilitu a odolnost vůči proteázám.

Ve výzkumu.

Ve výzkumu se PEGylace uplatňuje při přenosu bílkovin, buněčné transfekci a úpravách genomu.

Průběh.

Prvník krokem PEGylace bývá funkcionalizace PEG na jednom z konců molekuly. Pokud k ní dojde na obou koncích, tak může být vzniklý produkt „homobifunkční“ (pokud se navážou dvě stejné skupiny) nebo „heterobifunkční“ (při navázání dvou různých skupin). Chemicky aktivní a nebo aktivované deriváty se připravují navázáním PEG na požadovanou molekulu.  Výběr použité funkční skupiny se provádí podle druhu reaktivní skupiny na molekule, na kterou se má PEG navázat; u bílkovin to bývají reaktivní aminokyseliny jako například lysin, cystein, histidin, arginin, kyselina asparagová, kyselina glutamová, serin, threonin a tyrosin. Při konjugaci s aldehydovými polymery lze využít též aminovou skupinu na N-konci nebo karboxylovou skupinu na C-konci.  Deriváty první generace se připravují reakcí PEG se skupinou, která má reaktivní hydroxyly, například anhydridem, acylchloridem nebo chlormravenčanem. U druhé generace se využívají reakce s vhodnějšími skupinami, jako jsou aldehydy, estery a amidy.  Objevuje se vysoká poptávka po heterobifunkčních derivátech polyethylenglykolu; lze je totiž použít ke spojení dvou molekul tam, kde je potřeba hydrofilní, flexibilní a biokompatibilní molekuly. Nejčastěji používanými funkčními skupinami u heterobifunkčních derivátů jsou maleimid, vinylsulfony, pyridyldisulfid, aminy, karboxylové kyseliny a estery "N"-hydroxysukcinimidu.  PEGylační činidla třetí generace se používají, pokud je polymer rozvětvený do tvaru připomínajícího hřeben nebo Y, kde snižují viskozitu a zlepšují akumulaci v orgánech.

Omezení.

Nepředvídatelná rychlost odstraňování derivátů PEG z krevní plazmy může vést k hromadění sloučenin s vysokou molekulovou hmotností v játrech, u něhož však není známo, že by bylo toxikologicky významné. Změna délky řetězce může "in vivo" vést k nepředvídatelným změnám v odbourávání polymeru. Stabilitu PEGylovaných produktů mohou také ovlivňovat reakční podmínky, jako jsou pH, teplota, doba provádění reakce a poměr látkového množství peptidu a derivátu PEG. K překonání těchto omezení bylo vyvinuto několik postupů, například změna molekulové hmotnosti nebo polohy a druhu vazby PEG na peptid.

Jako PEGylace se označuje kovalentní i nekovalentní připojování polyethylenglykolu (PEG) na molekuly a makroskopické struktury, jako jsou léčiva nebo bílkoviny. Provádí se zahříváním reaktivního derivátu PEG s příslušnou látkou. Kovalentní navázání polyethylenglykolu na léčivo může toto léčivo z pohledu imunitního systému zakrýt a také pomocí něj lze rozpustit hydrofobní léčiva a bílkoviny.

PEGylation (often styled pegylation) is the process of both covalent and non-covalent attachment or amalgamation of polyethylene glycol (PEG, in pharmacy called macrogol) polymer chains to molecules and macrostructures, such as a drug, therapeutic protein or vesicle, which is then described as PEGylated (pegylated). PEGylation is routinely achieved by the incubation of a reactive derivative of PEG with the target molecule. The covalent attachment of PEG to a drug or therapeutic protein can "mask" the agent from the host's immune system (reducing immunogenicity and antigenicity), and increase its hydrodynamic size (size in solution), which prolongs its circulatory time by reducing renal clearance. PEGylation can also provide water solubility to hydrophobic drugs and proteins. Having proven its pharmacological advantages and acceptability, PEGylation technology is the foundation of a growing multibillion-dollar industry.


Životopis.

Narodila se v Tokiu. Její otec pracoval v jako komerční grafický designér, matka byla žena v domácnosti. Otec její umělecké ambice podporoval, ale přesto ji varoval před prací v tomto odvětví, které bylo ve své době mužskou doménou. Eiko vystudovala Tokijskou univerzitu múzických umění. Svoji kariéru začala v reklamním oddělení kosmetiské firmy Shiseido v roce 1961. Na začátku 70. let si otevřela vlastní studio. Jedním z hlavních klientů byl řetězec nákupních komplexů Parco, pro který více jak dekádu vytvářela reklamní a propagační materiály. Právě její práce pro Parco, která vykazovala eklektické, avantgardní a mezinárodní tendence, tehdy vzácně viděné v japonské reklamě, jí pomohla prosadit svojí značku a reputaci. Například její reklamy občas zobrazovaly zcela nebo téměř nahé modelky což byla v Japonsku rarita. Také příliš nezobrazovala samotné komerční produkty. V jedné televizní reklamě pro Parco, herečka a oblíbenkyně Išioky Faye Dunaway, loupe minutu a půl natvrdo uvařené vejce. Pro zimní olympijské hry v Salt Lake City v roce 2002 navrhla uniformy a oblečení pro členy švýcarského, kanadského, japonského a španělského týmu. Také byla uměleckou ředitelkou návrhů kostýmů zahajovací ceremonie letních Olympijských her v Pekingu v roce 2008.  Estetika Eiko Išioky je spojení východu a západu. Eklekticky si vybírá z různých kultur i časových období. Její tvorba má gotický nádech, ale působí i dojmem z jiného světa. Často je znepokojivá až provokativní a erotická.  Zemřela 21. ledna 2012 v Tokiu na rakovinu slinivky. Několik měsíců před smrtí si v nemocnici vzala svého partnera Nicholase Soultanakise.

Kostýmní tvorba.

V roce 1985 si Išioku vybral Paul Schrader jako produkční designu k filmu , což jí stejný rok vyneslo speciální cenu na filmovém festivalu v Cannes. Eiko pracovala s Fracisem Coppolou na japonské verzi plakátu k filmu Apokalypsa, což nakonec vedlo k jejich spolupráci na tvorbě filmu Drákula za který Eiko získala Oskara. Nejvýraznějšími kostýmy ve filmu jsou svatební šaty s výrazným krajkovým nákrčníkem inspirovaným límci ještěrů a rudé brnění hraběte Drákuly, které vypadá jako odhalená vlákna svalů. Kostýmy pro film jsou inspirované také obrazy Gustava Klimta.  Svou tvůrčí prací se podílela i na filmech Cela, Pád, Válka Bohů a Sněhurka.  Tvořila i kostýmy pro divadlo a cirkus. V roce 2002 navrhla kostýmy pro akrobatickou show Cirque du Soleil, Varekai. Také režírovala hudební videoclip Cocoon islandské zpěvačky Björk.  Tvorba Eiko Išioky se nachází ve stálých sbírkách světových muzeí. Jedním z nich je například Muzeum moderního umění v New Yorku.

Ocenění.

Eiko Išioka vyhrála v roce 1987 cenu Grammy za nejlepší výtvarné zpracování alba Tutu Milese Davise a v roce vyhrála 1992 Oskara za nejlepší kostým za film Drákula, který režíroval Francis Ford Coppola. Také získala dvě nominace na cenu Tony za návrh kulis a kostýmů pro divadelní hru "M. Butterfly" v Broadway theatre. V roce 2012 byla nominována na Oskara za nejlepší kostýmy k filmu Sněhurka.

Knihy.

V roce 1990 vydala kolekci svých grafických prací v knize "Eiko by Eiko: Eiko Ishioka: Japan's Ultimate Designer". V roce 2000 vydala druhou knihu "Eiko on Stage".

Eiko Išioka (石岡 瑛子, "Išioka Eiko") (12. července 1938 Tokio Japonsko – 21. ledna 2012 Tokio) byla japonská kostýmní návrhářka a grafická designérka.  Proslavila se především zpracováním kostýmů k filmu Drákula a Sněhurka.

Noted for her advertising campaigns for the Japanese boutique chain Parco, her collaboration with sportswear company Descente in designing uniforms and outerwear for members of the Swiss, Canadian, Japanese, and Spanish teams at the 2002 Winter Olympics in Salt Lake City and was the director of costume design for the opening ceremony of the 2008 Summer Olympics in Beijing. She won the Academy Award for Best Costume Design for her work in Francis Ford Coppola's 1992 film "Bram Stoker's Dracula" and was posthumously nominated for an Academy Award in the same category for her work in Tarsem Singh's 2012 film "Mirror Mirror".


Design.

"Grand Princess" byla první z třídy "Grand" výletních lodí a má jiné schéma výzdoby než její sesterské lodě, používající tmavší dřevo a vnitřní výzdoba je podobná menším lodím třídy "Sun". Když byla loď spuštěna na vodu, v brožurách "Princess Cruises" byla zapsána, jako loď třídy "Sun". Až teprve s následným spuštěním lodě "Golden Princess" se zavedla třída "Grand".  V interiéru lodě se rovněž nachází velké divadlo.  V květnu 2011 prošla "Grand Princess" nejrozsáhlejší rekonstrukcí v historii "Princess Cruises", která zahrnovala doplnění a odstranění salonu cestujících z její zádi. To vyřešilo tendenci lodě naklánět se dozadu a snížilo její spotřebu paliva přibližně o 3–4 %. Plavba s nadzvednutou přídí byla pro "Grand Princess" typická, ale neovlivňuje žádnou z ostatních lodí třídy "Grand" (nebo odvozených tříd). V březnu 2019 prošla loď další rozsáhlejší rekonstrukcí.

Incidenty.

Dne 9. srpna 2017 byla na přídi lodi nalezena mrtvá velryba, zatímco byla zakotvena v Ketchikanu na Aljašce.

Pandemie covidu-19.

V březnu 2020 bylo oznámeno, že dva cestující na plavbě lodi do Mexika ve dnech 11. – 21. února 2020 se nakazili onemocněním covid-19 (které způsobuje koronavirus SARS-CoV-2). Oznámení přišlo, když se loď přiblížila k San Franciscu s 2 500 cestujícími na palubě, někteří z nich také hlásili příznaky této nemoci. Loď byla následně na moři zakotvena a byla na ni uvalena karanténa a začalo testování některých cestujících a posádky na výskyt koronaviru SARS-CoV-2.  Jedná se o 2. největší ohnisko epidemie koronaviru SARS-CoV-2 na výletní lodi. Na prvním místě je další loď provozovatele "Princess Cruises" s názvem "Diamond Princess", která má za sebou podobnou situaci. Na ní se nakazilo 696 cestujících a 7 z nich zemřelo.  Od 6. března bylo na lodi testováno 45 lidí z toho bylo 21 pozitivních. U ostatních 29 osob byl jeden test neprůkazný a ostatní testy vyšly negativní. "Grand Princess" bude moci zakotvit v přístavu v Kalifornii 7. nebo 8. března 2020 a všichni cestující budou testováni na koronavirus.

Grand Princess je výletní loď, spravována linkami "Princess Cruises". Byla postavena v roce 1998 společností Fincantieri Cantieri Navali Italiani v italském Monfalcone za cenu přibližně 450 milionů amerických dolarů (USD). Byla to největší a nejdražší osobní loď, která byla v té době postavena. "Grand Princess" byla do června roku 2013 ve flotile Princess Cruises vlajková loď, dokud tento titul nezískala tehdy nově postavená loď "Royal Princess".  Její sesterské lodě jsou "Star Princess" a "Golden Princess."

Grand Princess is a cruise ship owned by Princess Cruises. It was built in 1998 by Fincantieri Cantieri Navali Italiani in Monfalcone, Italy, with yard number 5956, at a cost of approximately US$450 million. She was the largest and most expensive passenger ship ever built at the time. "Grand Princess" was the flagship in the Princess Cruises fleet until the new took that title in June 2013.  , at least 122 people that were on "Grand Princess" when it was rerouted are known to have tested positive for the coronavirus, and 7 people have died.


Životopis.

Rodiče Josepha Hewese byli členy kvakerské společnosti Society of Friends (Společnosti přátel). Jeho matka byla už třetí generací obyvatel New Jersey, on tedy byl už čtvrtý z generace rodiny Hewesů žijících v New Jersey. Studoval na univerzitě v Princetonu, ale není znám žádný dokument o jeho dokončení školy. Nastoupil dráhu obchodníka a stal se velmi úspěšným. Ve třiceti letech se přestěhoval do Edentonu v Severní Karolíně a svým šarmem a čestným jednáním při obchodování si získal respekt celé komunity. V roce 1763 byl zvolen do zákonodárného sboru Severní Karolíny (North Carolina legislature). Tohoto úspěchu dosáhl po pouhých třech letech po přistěhování do Severní Karolíny. Do úřadu byl volen opakovaně, jeho plán byl ale ambicioznější, mínil se stát kontinentálním kongresmanem.

Kongresman.

V roce 1773 většina obyvatel Severní Karolíny souhlasila s vyhlášením nezávislosti na Spojeném království. Hewes byl zvolen zástupcem Severní Karolíny na kontinentálním kongresu v roce 1774. Obyvatelé Severní Karolíny mu věřili pro zapálení v boji za americkou nezávislost, s jakým apelovalna obyvatele i jiných kolonií. Nicméně zpočátku Hewes nebyl pro nezávislost, ale přijal tuto myšlenku po naléhání svých voličů v Severní Karolíně. John Adams později psal o jeho boji za prosazení podpisu prohlášení o nezávislosti na kontinentálním kongresu. Píše: „Mnoho dní většina práce závisela na panu Hewesovi ze Severní Karolíny. Jednoho dne Hewes předčítal dokumenty ze všech kolonií, které dokazovaly, že veřejné mínění bylo pro nezávislost. Hewes, který do té doby hlasoval proti podpisu, se náhle postavil, zvedl obě ruce k nebi, jako by byl v tranzu a zvolal: „Je to hotovo a já se tím budu řídit.“ Dal bych víc za dokonalý obraz zděšení a hrůzy, který se objevil na tvářích bývalé většiny v tomto kritickém okamžiku, než za nejlepší Raffaelův obraz. Problém se vyřešil okamžitým návrhem na odročení.“ Přesto že američtí kolonisté chtěli nezávislost, Hewes považoval za obtížné uplatnit tento názor v Kongresu bez výsměchu či zloby některých kongresmanů. I v roce před revolucí se více než dvě třetiny kontinentálního kongresu stále domnívaly, že vazby mezi králem Jiřím III. a koloniemi mohou zůstat nedotčeny. Hewes na Kongresu málokdy domluvil, protože ho obvykle přerušili ti, kteří s ním nesouhlasili. Přesto byl aktivně zapojen do mnoha výborů, z nichž většina revoluci doporučovala.  Jedním takovým výborem byl Committee of Correspondence (Výbor pro korespondenci), který obhajoval myšlenky podporující nezávislost. Jedna z myšlenek, kterou Hewes přispěl do tohoto výboru, bylo následující prohlášení: „Uveďte obecně práva kolonií, a několik případů, kdy jsou tato práva porušována nebo přestupována a navrhněte nejlepší cestu k dosažení nápravy.“  Kvakeři byli tradičně pacifisté. Je ironií, že Hewes nebyl jen jedním z mála lidí souhlasících s válkou proti Británii, ale byl jedním z mála Kvakerů v Kongresu. Kvakeři nejen oponovali válce, ale byli i silně proti výborům, které válku podporovaly. Přes zjevný odklon Josepha Hewese od kvakerských principů, měl i nadále vřelý vztah se svou rodinou a navštěvoval svou matku. Neexistuje žádný záznam o tom, že by se Joseph Hewes kdy vzdal svého členství ve společnosti Society of Friends, neexistují žádné důkazy o tom, že by byl odmítnut na jakémkoli měsíčním zasedání společnosti. Po své smrti zanechal odkaz nejen své rodině ale i několika kvakerským institucím.

Tajemník námořnictva.

Na začátku roku 1776 byl Hewes jmenován novým tajemníkem Výboru pro námořní záležitosti (Naval Affairs Committee). John Adams prohlásill, že Hewes „položil základní kámen amerického námořnictva“. Spolu s generálem Georgem Washingtonem se Hewes stal jedním z těch, kdo pomohli dosáhnout největších vojenských úspěchů v americké historii. Byl také zapojen do tajné komise podporující nezávislost kolonií. Byl jedním z politiků, kteří se zasloužili o to, že Severní Karolína souhlasila s nezávislostí dříve než ostatní kolonie. Hewes zpočátku čelil potížím se špatně vybaveným americkým námořnictvem bojujícím proti námořnictvu britskému. Aby to napravil, poskytl svou vlastní rozsáhlou flotilu lodí, vybavil je a vybral ty nejschopnější muže jako kapitány. Hewes ve výboru pracoval až do roku 1779.

Konec života.

Poté, co Hewes podepsal Deklaraci nezávislosti, jeho špatné zdraví ho donutilo vrátit se domů do New Jersey. Kandidoval na znovuzvolení do Kongresu, ale nepodařilo se mu vyhrát. V roce 1779 pracoval několik měsíců v Kongresu. Těsně před padesátými narozeninami, dne 10. listopadu 1779, Joseph Hewes zemřel. Následující den celý kontinentální kongres přijel na jeho pohřeb a truchlil nad velkou ztrátou, kterou země utrpěla.  Soupis jeho majetku z roku 1779 podepsaný Hewesem a účet z prodeje jeho nemovitostí z roku 1780 naznačují, že vlastnil otroky. Hewes si v posledních letech svého života psal deník. Před svou smrtí si zapsal, že je smutným a osamělým mužem a že nikdy nechtěl zůstat starým mládencem. Dívka, kterou miloval, zemřela několik dní před jejich svatbou a on už se nikdy neoženil a nemá žádné potomky, kteří by zdědili jeho peníze a majetek.  Hewes byl členem Unanimity Lodge No. 7 a byl pohřben s zednářskými poctami. Je pohřben v Christ Church Burial Ground ve Filadelfii v Pensylvánii.

Externí odkazy.

Joseph Hewes (23. ledna 1730, Princeton, New Jersey – 10. listopadu 1779, Filadelfie, Pennsylvánie) byl americký politik, obchodník a významný kongresman. Spolu s Williamem Hooperem a Johnem Pennem je jedním z nejslavnějších signatářů Deklarace nezávislosti v Severní Karolíně.

Joseph Hewes (July 9, 1730 – November 10, 1779) was a native of Princeton, New Jersey, where he was born in 1730. Hewes’s parents were members of the Society of Friends, commonly known as Quakers. On his mother's side, Joseph Hewes was a 3rd generation resident of New Jersey. He was the 4th generation of the Hewes family to live in New Jersey. Hewes attended Princeton but there is no evidence that he actually graduated. What is known is that he became an apprentice of a merchant and in fact became a very successful merchant. After finishing his apprenticeship he earned himself a good name and a strong reputation, which would serve him well in becoming one of the most famous signers of the Declaration of Independence for North Carolina, along with William Hooper and John Penn. Hewes moved to Edenton, North Carolina at the age of 30 and won over the people of the colony with his charm and honorable businesslike character. Hewes was elected to the North Carolina legislature in 1763, only three years after he moved to the colony. After being re-elected numerous times in the legislature, Hewes was now focused on a new and more ambitious job as a continental congressman.


Životopis.

Janovi rodiče byli Kazimír Osvětimský a Anna Zaháňská, dcera vévody Jindřicha VIII. Hlohovského.  V roce 1465 se Jan oženil s neznámou Kateřinou. Po její smrti se roku 1475 znovu oženil s Barbarou Krnovskou. Spolu měli jedinou dceru Helenu (*1478/80).  Když jeho otec zemřel v roce 1433/34, Jan a jeho bratr Přemysl II. Osvětimský byli v dětském věku, převzal do opatrovnictví jejich dědictví starší bratr Václav I. Zátorský. V roce 1445 při dělení dědictví připadlo Janovi Osvětimské knížectví.  Z důvodu tolerance útoků na polské obchodníky na území Osvětimského knížectví Janem, a také jeho vlastními nájezdy na Malopolsko a Krakov vyprovokovaly konflikt s polským králem Kazimírem IV. Jagellonským. Jeho vojska zaútočila na Osvětim v roce 1453 a obléhala ji. Byl to pravděpodobný důvod, který vedl k nucenému pozdějšímu prodeji Osvětimského knížectví polskému králi. Teprve v roce 1462 dal český král Jiří z Poděbrad souhlas s prodejem českého léna Osvětim Polskému království. Následně bylo Osvětimské knížectví vyjmuto ze Slezska a začleněno do Polska. V roce 1465 koupil Jan vévodství Hlivice od svého bratra Přemysla.  Po smrti české krále Jiřího z Poděbrad podporovali Jan a jeho bratr Přemysl zvolení Vladislava II. Jagellonského. Spolu ho doprovázeli na jeho cestě do Prahy, při zpáteční cestě byl zatčen v Opolském knížectví, které bylo součástí území pod vládou uherského krále Matyáše Korvína. Po propuštění byl nucen v roce 1475 prodat polovinu Hlivického knížectví. Po smrti Jana IV. Krnovského získala jeho druhá manželka Barbora Krnovská, která byla sestrou bývalého krnovského knížete, od Matyáše Korvína příslib k navrácení Krnovského knížectví. Toho se částečně domohla až po smrti uherského krále v roce 1490. Český král Vladislav II. Jagellonský však Krnovské knížectví daroval jako odúmrť nejvyššímu kancléři Janu II. ze Šelmberka a tento spor se vyřešil až svatbou dcery Jana IV. Heleny Osvětimské s Jiřím ze Šelmberka. Poslední roky života strávil v Krnově se svou manželkou a dcerou.

Jan IV. Osvětimský (Hanuš IV. Osvětimský, 1426/1430 – 1495/1497) byl 1433/34–1457 kníže Osvětimského knížectví, které v roce 1457 prodal polskému králi. V letech 1465–1482 byl knížetem hlivickým. Pocházel z těšínské větve slezských Piastovců .

Jan IV of Oświęcim (; 1426/1430 – by 21 February 1497), was a Duke of Oświęcim during 1434–1456 (until 1445 with his brothers as co-rulers) and Duke of Gliwice from 1465 to 1482.  He was the third son of Duke Casimir I of Oświęcim by his first wife Anna, daughter of Duke Henry VIII of Żagań.


Mládí a rodina.

Winnaretta Singerová byla dvacátá z 24 dětí Isaaca Singera. Její matkou byla jeho druhá manželka, pařížská roaka Isabella Eugenie Boyerová. Winnaretta se narodila v Yonkers v státě New York. Po americké občanské válce se rodina Singerových přestěhovala do Paříže, kde zůstala až do prusko-francouzské války v roce 1870. Rodina se poté usadila v Anglii, nejprve v Londýně, a poté v Paigntonu v Devonu, kde se usadili v paláci Oldway Mansion se 115 místnostmi, který nechal postavit její otec.

Příbuzní.

Winnarettin starší bratr Adam Mortimer Singer se stal anglickým šlechticem. Její mladší sestra Isabelle-Blanche (1869–1896) se provdala za Jeana vévodu Decazese. Jejich dcera, Daisy Fellowes, byla po smrti Isabelle-Blanche vychovávána Winnarettou a stala se známou členkou vyšší společnosti, jež udávala módní trendy, a redaktorkou časopisu. Winnarettin mladší bratr Paris Singer byl jedním z architektů a finančníků letoviska Palm Beach na Floridě; měl dítě s Isadorou Duncanovou. Další bratr Washington Singer se stal významným sponzorem University College na jihozápadě Anglie, z níž později vznikla Exeterská univerzita; jedna z budov univerzity je pojmenována na jeho počest.

Manželství a vztahy.

Po smrti Isaaca Singera v roce 1875 se Isabelle a její děti přestěhovaly zpět do Paříže. Ačkoli byla v soukromí známá jako lesba, Winnaretta se ve věku 22 let provdala za knížete Louise de Scey-Montbéliarda. Manželství bylo anulováno katolickou církví v roce 1892, pět let po svatební noci, během která údajně nevěsta vylezla na skříň a vyhrožovala ženichovi, že ho zabije, jestli se k ní přiblížil.  V roce 1893, ve věku 29 let, vstoupila Singerová ze společenských důvodů do stejně cudného manželství s 59letým knížetem Edmondem de Polignac (1834–1901), homosexuálním amatérským hudebním skladatelem. Jí manželství s mužem z vážené šlechtické rodiny přineslo zvýšení prestiže, poškozené předchozím rozvodem, a kníže Polignac sňatkem s bohatou nevěstou vyřešil své finanční problémy. Přestože šlo o nekonzumované a levandulové manželství (spojení mezi homosexuálem a lesbou), bylo založeno na hluboké lásce, vzájemném respektu, porozumění a uměleckém přátelství, vyjádřeném zejména společnou láskou k hudbě. Ve stejném roce vystavila Singerová své výtvarné práce v Paláci výtvarných umění na Světové výstavě v Chicagu.

Lesbické vztahy.

Singerová udržovala vztahy s mnoha ženami, nikdy se je nepokoušela skrývat a nikdy nebyla delší dobu bez milenky. Bylo tomu tak i během jejích manželství a později, a často je měla s vdanými ženami. Znepokojený manžel jedné z jejích milenek se kdysi postavil před kněžnin palác v Benátkách a prohlásil: „Pokud jste napůl muž, což si myslím, že jste, vyjděte ven a bijte se se mnou.“  Jako kněžna Polignacová měla vztah s malířkou Romaine Brooksovou, který začal v roce 1905 a který účinně ukončil její předchozí poměr s Olgou de Meyer, která byla v té době vdaná a jejíž kmotrem (a údajně biologickým otcem) byl Edward VII. Skladatelka a dirigentka Ethel Smyth do ní byla také hluboce zamilovaná. Začátkem dvacátých let se Polignacová sblížila s klavíristkou Renatou Borgattiovou. V letech 1923 až 1933 byla její milenkou britská celebrita a autorka románů Violet Trefusisová, se kterou měla milující, ale často bouřlivý vztah. Alvilde Chaplinová, budoucí manželka autora Jamese Lees-Milnea, měla se Singerovou vztah od roku 1938 do roku 1943; obě ženy spolu žily v Londýně v době Winnarettiny smrti.

Patronka umění.

V roce 1894 založili manželé de Polignac v Paříži salón v hudebním sále svého sídla na Avenue Henri-Martin (dnes Avenue Georges-Mandel). Salon Polignaců se stal známým jako útočiště avantgardní hudby. Konaly se zde premiéry děl Chabriera, d'Indyho, Debussyho, Faurého a Ravela. Mladý Ravel věnoval své klavírní dílo "Pavana za mrtvou infantku" kněžně de Polignac. Mnoho scén ze salonního života v díle Marcela Prousta bylo inspirováno návštěvami tohoto salonu.  Po smrti manžela Winnaretta Singerová-Polignacová využívala své jmění ve prospěch umění, vědy a literatury. Rozhodla uctít manželovu památku objednáním několika děl mladých skladatelů své doby; mimo jiné k nim patřili Igor Stravinskij (skladba "Renard"), Erik Satie ("Socrate;" na kněžninu přímluvu byl Satie propuštěn z vězení, aby mohl komponovat), Darius Milhaud ("Les Malheurs d'Orphée"), Francis Poulenc ("Koncrt pro dva klavíry" a "Varhanní koncert"), Jean Françaix ("Le Diable boîteux" a "Sérénade pour douze instruments)", Kurt Weill ("Druhá symfonie") a Germaine Tailleferreová ("První klavírní koncert"). Uspořádala také premiéru "El retablo de maese Pedro" od Manuela de Fally, na cembalo přitom hrála Wanda Landowska.  Kromě Prousta a Antonia de La Gándary navštěvovali salon kněžny de Polignac také Isadora Duncanová, Jean Cocteau, Claude Monet, Sergej Ďagilev a Colette . Byla také patronkou mnoha dalších, včetně Nadii Boulangerové, Clary Haskilové, Dina Lipattiho, Arthura Rubinsteina, Vladimira Horowitzee, Armandy de Polignacové, Ethel Smythové, Le Corbusiera, Adely Maddisonové, Ruského baletu, Paížské opery a Pařížského symfonického orchestru. Sama ve svém salonu vystupovala jako klavíristka a varhanice a byla také vynikající malířkou, která vystavovala v Académie des Beaux-Arts. Jedno její plátno se kdysi objevilo v jisté umělecké galerii inzerované jako Manetovo dílo.

Veřejné projekty.

Winnaretta Singerová-Polignacová přinesla také významné podněty pro vývoj veřejného bydlení v Paříži. Její bytový projekt pro chudé pracující v Rue de la Colonie z roku 1311 byl považován za modelový. Ve 20. a 30. letech 20. století pověřila Singerová architekta Le Corbusiera, aby přestavěl nebo postavil několik veřejných útulků pro pařížskou Armádu spásy . Le Corbusierovy plány této ubytovny ukazují soukromý byt v nejvyšším patře pro "paní Singerovou". Se svou přítelkyní Madeleine Zillhardtovou Singerová koupila loď Louise-Catherine, pojmenovanou na památku Louise Catherine Breslauové, společnice Zillhardtové. Loď byla rekonstruována Le Corbusierem v roce 1929, aby byla v zimě útočištěm Armády spásy pro bezdomovce a v létě táborem pro děti. Kotvila v Paříži na březích Seiny u Pont des Arts a u Pont d'Austerlitz.  Během první světové války pomohla Singerová-Polignacová ve spolupráci s Marií Curieovou přeměnit soukromé limuzíny na mobilní radiologické jednotky, aby sloužily raněným vojákům na frontě.  V meziválečném období spolupracovala Singerová-Polignacová s Consuelou Vanderbiltovou Balsanovou na výstavbě nemocnice s 360 lůžky, která měla poskytovat lékařskou péči pracujícím. Výsledkem tohoto úsilí je Fochova nemocnice, která se nachází ve francouzském předměstí Suresnes. Součástí nemocnice je také škola pro ošetřovatele a je jednou z nejlepších nemocnic ve Francii, zejména pro transplantace ledvin. Zůstala věrná svému původu a zůstala soukromou neziskovou institucí, která stále slouží pařížské komunitě. Spravuje ji Fondation médicale Franco-américaine du Mont-Valérien, běžně nazývaná Fondation Foch.

Nadace Fondation Singer-Polignac.

Po smrti Singerové-Polignacové pokračovalo její dědictví osvícené štědrosti v činnosti nadace Fondation Singer-Polignac. Cílem nadace, která byla vytvořena v roce 1928, je podpora vědy, literatury, umění, kultury a francouzské filantropie prostřednictvím darů a burz. Nadace pokračuje v uvádění koncertů a recitálů v hudební místnosti zámku Polignac. Představení nejprve organizovala Nadia Boulangerová, která připravovala programy, jež vedle sebe kladly starou hudbu a moderní skladby. Po smri Boulangerové v roce 1979 se organizace koncertů ujal skladatel Jean Françaix.

Winnaretta Singerová, kněžna de Polignac (8. ledna 1865, New York – 26. listopadu 1943, Londýn) byla americko-francouzská mecenáška umění a filantropka, dědička jmění firmy na šicí stroje Singer. Financovala celou řadu prospěšných aktivit, zejména hudební salon, kde mezi její ochránce patřili Debussy a Ravel, a četné projekty v oblasti veřejného zdraví v Paříži, kde většinu svého života bydlela. Singerová postupně uzavřela dvě manželství, která však nebyla konzumována, a otevřeně udržovala mnoho vztahů se ženami.

Winnaretta Singer, Princesse Edmond de Polignac (8 January 186526 November 1943), was an American-born heir to the Singer sewing machine fortune. She used this to fund a wide range of causes, notably a musical salon where her protégés included Debussy and Ravel, and numerous public health projects in Paris, where she lived most of her life. Singer entered into two marriages that were unconsummated, and openly enjoyed many high-profile relationships with women.


Život.

Bljuma Zejgarniková, rozená Gerštejnová a v anglosaském prostředí známa jako Bluma Zeigarnik, se narodila roku 1901 v Prienai v Litvě jako jediné dítě do rodiny sekulárních židovských obchodníků. Vystudovala dívčí gymnázium v Minsku, kde potkala svého budoucího manžela Alberta Zeigarnika. S ním se po svatbě roku 1922 přestěhovala do Berlína, aby tam mohla studovat na universitě. Na univerzitě navštěvovala přednášky významných gestalt psychologů, např. Wolfganga Köhlera, Maxe Wertheimera nebo Kurta Koffky. Ve 20. letech spolupracovala s Kurtem Lewinem na experimentech, které měly empiricky ověřit jeho teorii pole. Společně s ním roku 1927 vydala svůj první článek – "Das Behalten erledigter und unerledigter Handlungen," česky Zapamatování si dokončených a nedokončených úkolů. V článku představila zjištění, které je dnes známé jako efekt Zeigarnikové.  Po dostudování univerzity na ní ještě několik let pracovala a roku 1931 se přestěhovala zpět do Ruska. Tam pracovala v All-Union Institute of Experimental Medicine se Lvem Vygotským. Během 2. světové války spolupracovala s Alexandrem Lurijou v neuropsychologické ordinaci na rehabilitaci traumat hlavy. V poválečných letech se zajímala o lobotomii. Jelikož byla židovského původu, čelila kvůli antisemitismu stalinistické persekuci v profesním i osobním životě. Roku 1950 přišla o práci vedoucí laboratoře a roku 1953 musela z Institutu úplně odejít.  V poststalinistické éře se ale dočkala své rehabilitace a mezinárodního uznání. Publikovala řadu knih, např. "Thought disorder in the mentally ill" (1958), "Pathology of thinking" (1962), "Introduction to pathopsychology" (1969), "Personality and pathology of activity" (1971). Roku 1978 jí byla udělena Lomonosova cena, roku 1983 "Lewin Memorial Award" od Americké Psychologické Asociace. Zemřela roku 1988.

Bljuma Vulfovna Zeigarniková, rozená Gerštejnová ( Блю́ма Ву́льфовна Зейга́рник, "Bljuma Vulfovna Zejgarnik"; 27. října 1901 Prienai – 24. února 1988 Moskva), byla sovětská psycholožka, která se kromě psychologického výzkumu věnovala i psychopatologii.  Je spojená s gestalt psychologií, spolupracovala například s Kurtem Lewinem na experimentech týkajících se jeho teorie pole. Jejím asi nejznámějším přínosem psychologii je tzv. efekt Zeigarnikové, podle kterého si lidé nedokončené, přerušené úkoly pamatují lépe než ty, které jsou již dokončené. Tento efekt je známý nejen v psychologii, ale i ve vzdělávání, literatuře, filmu nebo marketingu. Píše se o něm často i v popularizačních periodikách.

Bluma Wulfovna Zeigarnik (; 9 November (27 October) 1901 – 24 February 1988) was a Soviet psychologist and psychiatrist, a member of the Berlin School of experimental psychology and Vygotsky Circle. She discovered the Zeigarnik effect and contributed to the establishment of experimental psychopathology as a separate discipline in the Soviet Union in the post-World War II period.  In the 1920s she conducted a study on memory, in which she compared memory in relation to incomplete and complete tasks. She had found that incomplete tasks are easier to remember than successful ones. This is now known as the Zeigarnik effect. She later began working at the Institute of Higher Nervous Activity which is where she would meet her next big influence Vygowski, and become a part of his circle of scientists. It was also there that Zeigarnik founded the Department of Psychology. During that time, Zeigarnik received the Lewin Memorial Award in 1983 for her psychological research.


Klubová kariéra.

Sporting Lisabon.

Od léta 2017 byl jeho působištěm portugalský klub Sporting CP. Celkově odehrál 137 zápasů, v nichž vstřelil 64 gólů. Stal se vítězem domácího poháru "Taça de Portugal" v sezóně 2018/19. Během sezón 2017/18 a 2018/19 byl zvolen nejlepším hráčem portugalské Primeira Ligy.

Manchester United.

Do Manchesteru United přišel na konci ledna 2020 za částku 80 milionů eur se smlouvou do roku 2025. První únorový den debutoval v lize proti Wolverhamptonu (remíza 0:0) a během zápasu předvedl ofenzivní kvality a několik střeleckých pokusů. Dva týdny nato dne 17. února byl u ligového vítězství 2:0 nad Chelsea, ve kterém z rohového kopu asistoval gólu Harryho Maguira. O tři dny později se ve dresu United poprvé představil v Evropské lize v zápase proti Club Brugge (remíza 1:1), a to jako náhradník na poslední desetiminutovku. Proti Watfordu 23. února otevřel skóre tohoto ligového zápasu proměněnou penaltou a navíc si připsal asistenci u třetího gólu svého mužstva, když nahrál Masonu Greenwoodovi na konečných 3:0. Během odvety proti Bruggám dal gól z penalty a přispěl tak k výhře United 5:0, čímž si jeho mužstvo zajistilo postup do osmifinále. Fernandesovy výkony odměnili fanoušci tím, že jej zvolili nejlepším hráčem United za únor. První březnový den v lize proti Evertonu dal jediný gól Rudých ďáblů a zachránil remízu 1:1. Povedený výkon proti rivalovi Manchesteru City o týden později ozdobil asistencí na první Martialův gól při výhře 2:0.

Reprezentační kariéra.

V průběhu května 2018 byl trenérem Fernandem Santosem nominován na mistrovství světa.

Bruno Miguel Borges Fernandes (* 8. září 1994) je profesionální portugalský fotbalista, který hraje na postu záložníka za anglický klub Manchester United a za portugalskou reprezentaci. V roce 2019 se stal vítězem portugalského domácího poháru ve dresu Sportingu a ve stejném roce s reprezentací vyhrál v premiérovém ročníku Ligy národů UEFA.

Bruno Miguel Borges Fernandes (; born 8 September 1994) is a Portuguese professional footballer who plays as a midfielder for club Manchester United and the Portugal national team.  Born in Maia, Porto, Fernandes started his career at Italian Serie B side Novara but soon made a move to Serie A side Udinese in 2013, followed by Sampdoria three years later. After five years in Italy, he signed with Sporting CP in 2017, where he was named club captain. He won back-to-back Taças da Liga in 2018 and 2019, as well as the Taça de Portugal, leading to him being named Primeira Liga Player of the Year in both seasons. In 2018–19, he scored a record of 33 goals in all competitions, making him the highest-scoring Portuguese midfielder and the highest-scoring midfielder in Europe in a single season. Fernandes' performances sparked the interest of several Premier League clubs, with Manchester United signing him for an initial €55 million (£47 million) in January 2020, becoming the second highest fee for a Portuguese player leaving the domestic league.  Fernandes made his senior debut for Portugal in November 2017, after previously being capped at under-19, under-20 and under-21 levels. He also represented Portugal at the 2016 Summer Olympics. He was chosen in Portugal's squads for the 2018 World Cup and 2019 UEFA Nations League Finals, winning the latter and being named in the Team of the Tournament.


Popis.

Trh zabírá plochu větší než 50 000 m a má více jak 1 000 nájemníků. Jedná se o největší mořský velkoobchodní trh v centrální Číně, v jehož západní části jsou prodávána živá zvířata. Trh se nachází v novější části města, v blízkosti obchodů a obytných domů a leží několik městských bloků od vlakového nádraží Chan-kchou.  Koncem roku 2019 prošel trh, dle časopisu "The Wall Street Journal", oficiálními inspekcemi. Podle časopisu "Time" měl však „nehygienické podmínky“. Uličky byly úzké a stánky příliš blízko sebe. Živá zvířata byla držena v těsné blízkosti mrtvých zvířat. Bylo běžné vidět na trhu volně poražená zvířata. "The New York Times" ve svém článku uvedly, že „hygiena byla na tržnici žalostná, se špatnou ventilací a odpadky, které se povalovaly na mokrých podlahách“.

Prodávané položky.

Ačkoli je trh známý primárně jako trh s mořskými plody, ve velkém se zde prodávalo i hovězí maso () a další různá exotická zvířata. Ceník, vyvěšený jedním z prodejců na populární čínské recenzní stránce Meituan-Dianping, obsahoval na 112 položek, mezi kterými se nacházela řada divokých zvířat. Dne 29. ledna 2020 bylo "South China Morning Post" uvedeno, že se na trhu prodávalo kolem „120 volně žijících zvířat pocházejících ze 75 druhů“.  Podle zpráv z médií zahrnovalo zboží prodávané na trhu nejen mořské plody:

Podezření na propuknutí epidemie.

V prosinci 2019 došlo na trhu k vypuknutí epidemie nového koronaviru SARS-CoV-2 (dříve nazývaného 2019-nCoV). Původně byl potvrzen u 41 osob, z nichž většina byla v přímém spojení s trhem. Protože koronaviry (jako SARS-CoV a MERS-CoV) cirkulují hlavně mezi zvířaty a vzhledem k tomu, že se virus poprvé objevil na tomto tržišti, vzniklo podezření, že virus mohl být přenesen ze zvířete na člověka (zoonóza). Původně byli za zdroj viru považováni hadi. Pozdější studie naznačují, že přechodným hostitelem viru mohou být luskouni a původním hostitelem netopýři. Ačkoli je obecně známo, že je virus netopýřího původu, funkce luskounů jako mezihostitelů je sporná.  Přes svou důležitou roli, kterou trh sehrál v počátcích epidemie, není dosud jisté, zdali se nový koronavirus objevil právě zde. První nakažený byl ohlášen 1. prosince 2019 u osoby, která nebyla v kontaktu s trhem ani s dalšími 40 nakaženými. 13 z 41 původních pacientů nemělo žádný vztah k trhu. Dle specialisty na infekční nemoci Daniela R. Luceyho se jednalo o důležitý poznatek. V pozdější publikaci akademického deníku "The Lancet" bylo uvedeno, že z 99 osob, které byly přijaty mezi 1. a 20. lednem 2020 wuchanskou nemocnicí Ťin-jin-tchan, bylo 49 spojeno s trhem. V publikaci však nebylo upřesněno, zdali byl trh původem nákazy, nebo při ní sehrál pouze důležitou roli.  Ve snaze objevit původ nového koronaviru, byly mezi 1. a 12. lednem odebrány také vzorky zvířat, které byly na trhu na prodej. Na konci ledna 2020 Čínské středisko pro kontrolu a prevenci nemocí uvedlo, že byl koronavirus nalezen u 33 z 585 testovaných zvířat. Jednalo se o další důkaz, že trhl sehrál na rozšíření koronaviru svou roli, stále však nebyl oficiálně prohlášen za ohnisko epidemie.  Ve výzkumu, publikovaném dne 24. ledna 2020, bylo uvedeno, že žádný z případů mimo Čínu nebyl spojen s trhem.

Reakce.

Uzavření.

Dne 1. ledna 2020 zdravotnické úřady v reakci na stále se šířící nákazu trh uzavřely, aby provedly jeho vyčištění a vydezinfikování. V danou dobu státní agentura Sin-chua uvedla, že trh byl uzavřen kvůli rekonstrukci.

Zákaz prodeje volně žijících zvířat.

Dne 22. ledna 2020 vyšlo ve Wu-chanu nařízení zakazující prodej volně žijících zvířat.  Dne 24. února 2020 oznámila čínská vláda, že obchod a konzumace volně žijících zvířat budou zakázány v celé Číně, během rostoucí kritiky tohoto odvětví obyvateli Číny. Dle "The New York Times" se však zákaz nevztahuje na použití produktů z těchto zvířat v tradiční čínské medicíně.

Velkoobchodní trh s mořskými plody Chua-nan (), známý také jako Trh s mořskými plody Chua-nan, je trh s živými zvířaty a mořskými plody. Nachází se v čínském distriktu Ťiang-chan ve městě Wu-chan, v provincii Chu-pej. Trh získal mediální pozornost poté, co byla Světová zdravotnická organizace dne 31. prosince 2019 informována o vypuknutí epidemie koronaviru SARS-CoV-2 ve Wu-chanu. Z původních 41 lidí hospitalizovaných se zápalem plic, u kterých bylo 2. ledna prokázáno nakažení koronavirem SARS-CoV-2, byly dvě třetiny přímo spojeny s trhem. Tržnice byla uzavřena dne 1. ledna 2020 kvůli čištění a dezinfikování. 33 ze 585 z organických vzorků odebraných na tržnici ukázaly známky onemocnění covid-19.

The Huanan Seafood Wholesale Market (), also known as the Huanan Seafood Market ("Huanan" means 'South China'), was a live animal and seafood market in Jianghan District, Wuhan, Hubei, China. The market gained media attention after being identified as a possible point of origin of the COVID-19 pandemic. The World Health Organization was notified on 31 December 2019 about an outbreak of pneumonia in Wuhan. Of the initial 41 people hospitalized with pneumonia who were officially identified as having laboratory-confirmed SARS-CoV-2 infection by 2 January 2020, two-thirds were exposed to the market. The market was closed on 1 January 2020 for sanitary procedures and disinfection. Thirty-three out of 585 environmental samples obtained from the market indicated evidence of coronavirus disease 2019 (COVID-19), according to the Chinese Center for Disease Control and Prevention.


Život.

Mládí.

Svatopluk Lotrinský se narodil za dlouhé vlády svého pradědečka, východofranského krále Ludvíka Němce, jako prvorozený ale nelegitimní syn Arnulfa Korutanského a jeho souložnice Vinburgy. Sám jeho otec byl nelegitimním synem bavorského vévody Karlomana. Jméno Svatopluk (pofranštěle "Zwentibold") obdržel po svém kmotru Svatoplukovi, panovníkovi Velké Moravy. Po smrti krále Ludvíka v roce 876 vládl Východofranské říši Karloman a přilehlé marky – panonskou a korutanskou – postoupil svému synovi Arnulfovi. V roce 887 Arnulf nahradil východofranského krále Karla Tlustého, který pro neschopnost rezignoval na trůn.  Když Svatopluk Lotrinský dosáhl dospělého věku, zasáhl do sporů o trůn v Západofranské říši, kde mezi sebou soupeřili hrabě Odo a král Karel Prosťáček. Když se ale ukázalo, že Svatopluk má v úmyslu se stát západofranským králem sám, Odo i Karel se v boji proti Svatoplukovi spojili. Protože Svatopluk byl Arnulfův nejstarší syn, otec ho zpočátku označil jako svého nástupce na trůnu Východofranské říše. Podle Meersenské smlouvy z roku 870 potvrzené dohodou v Ribemontu z roku 880 připadlo Lotrinsko (bývalá Středofranská říše) Východofranské říši. Když pak v roce 893 Oda, manželka krále Arnulfa, porodila jeho syna a legitimního následníka trůnu Ludvíka, byl Svatopluk odškodněn titulem lotrinského krále, který naposledy držel Lothar II. Lotrinský.

Král Lotrinska.

V létě roku 893 požádali papež Formosus a italský král Berengar Arnulfa o zásah proti vzdorocísaři Widonovi ze Spoleta. Arnulf poslal armádu v čele se Svatoplukem Brennerským průsmykem k Veroně, kde se spojila s vojskem krále Berengara. Oba pochodovali k Widonovu hlavnímu městu Pavii, kterou neúspěšně obléhali a nakonec byli nuceni obléhání zrušit. Langobarský biskup Liutprand z Cremony ve své kronice uvádí, že Svatopluk přijal od Widona peněžní částku výměnou za zrušení obléhání, ačkoliv není jasné, zda to měl být osobní úplatek nebo forma tributu jeho otci Arnulfovi. Zwentiboldův ústup byl nicméně považován za vojenský neúspěch, ale Arnulf se po prozkoumání podrobností o kampani svého syna z ní poučil, svolal silnější armádu, osobně ji vedl do Itálie a dobyl Pavii o několik měsíců později.  V rámci plánů na připojení Lotrinska k Východofranské říši prosadil vládu Svatopluka v Lotrinsku jeho otec, kterého v tom podporovali arcibiskupové kolínský Hermann a trevírský Radbod, i přes odpor místní šlechty. Vládl zde značně násilně a všeobecně nenáviděn několik let. Mezitím v roce 800 zemřel jeho otec Arnulf a králem Východofranské říše se ve věku šesti let stal Arnulfův legitimní syn Ludvík.

Smrt.

Svatopluk se pokusil využít nástupu svého mladšího nevlastního bratra na trůn a své Lotrinské království zcela osamostatnit. Poté, co smrtí svého otce ztratil jeho mocnou podporu, však od něj okamžitě odpadla celá lotrinská šlechta a vyslovila se pro Ludvíka. V roce 900 se Svatoplukovi postavil hrabě Reginar Lotrinský a střetl se s ním v bitce poblíž dnešního Susteren, kde Svatopluk padl. Byl pohřben v nedalekém klášteře.  Po Svastoplukově smrti vládl Lotrinsku jeho nevlastní bratr, východofranský král Ludvík. Za jeho vlády se však Východonfranská říše rozpadla a po roce 903 bylo Svatoplukovo království spravováno hrabětem Gebhardem z rodu Konrádovců, který obdržel titul vévody lotrinského.

Rodina.

Svatopluk se v roce 897 se oženil s Odou, dcerou saského vévody Oty. Měli spolu tři dcery, které jsou zmíněny v "Gesta episcoporum Leodensium" (kronice lutyšského biskupství):

Svatopluk Lotrinský ("Zventibold", "Zwentibald", "Swentiboldo", "Sventibaldo", "Sanderbald") (870 – 13. srpna 900) byl příslušníkem rodu Karlovců a nelegitimním synem římského císaře Arnulfa. V roce 895 mu jeho otec, tehdejší východofranský král udělil Lotrinsko, kterému vládl až do své smrti. Později byl katolickou církví prohlášen za světce a mučedníka.

Zwentibold ("Zventibold", "Zwentibald", "Swentiboldo", "Sventibaldo", "Sanderbald"; – 13 August 900), a member of the Carolingian dynasty, was the illegitimate son of Emperor Arnulf. In 895, his father, then king of East Francia, granted him the Kingdom of Lotharingia, which he ruled until his death. After his death he was declared a saint and martyr by the Catholic Church.


Životopis.

Narodil se jako Aimé Jacques Alexandre Goujaud ve francouzském La Rochelle v rodině lékaře. Kolem roku 1790 přijel za bratrem Michaelem do Paříže, kde oba studovali medicínu. Od roku 1791 navštěvovali přednášky v pařížském Národním přírodovědném muzeu. Mezi jejich učitele patřili přírodovědci Jean-Baptiste Lamarck, Antoine Laurent de Jussieu a René Louiche Desfontaines. Aimé studoval ještě u Jean-Nicolase Corvisarta, a možná navštěvoval i přednášky chirurga Pierre-Josepha Desaulta (1738–1795) v nemocnici Hôtel-Dieu. Během této doby se zřejmě spřátelil se spolustudentem Xavierem Bichatem.  V období zmatků Velké francouzské revoluce a revolučních válek sloužil Bonpland jako chirurg v revoluční armádě nebo u námořnictva.  Poté co se v díky Jean-Nicolasi Corvisartovi spřátelil s Alexandrem von Humboldtem, doprovázel jej na jeho pět let trvající cestě na po Kanárských ostrovech, Venezuele, Kubě, Kolumbii, Ekvádoru, Peru, Mexiku a Spojených státech a po Orinocké nížině a Amazonii. Během této výpravy sbíral a zatřídil asi 60 000 rostlin, z nichž řada byla do té doby v Evropě neznámá. Popis těchto nálezů vyšel v letech 1808–1816 ve dvou svazcích pod názvem "Rovníkové rostlinstvo" (Plantes equinoxiales). Po návratu do Paříže mu Napoleon přiznal roční penzi 3000 franků jako odměnu za množství vzorků, jež daroval pařížskému Národnímu přírodovědnému muzeu. Císařovna Josefína Bonplanda jmenovala správcem zahrad na zámku v Rueil-Malmaison, kde se zahradníci věnovali mnoha semenům, jež přivezl z Ameriky. V roce 1813 vydal spis "Popis vzácných rostlin pěstovaných v Malmaisonu a v Navaře" (Description des plantes rares cultivées à Malmaison et à Navarre) doprovázený 64 mědiryty. V té době se rovněž seznámil s chemikem a fyzikem Josephem Louisem Gay-Lussakem, matematikem, fyzikem a astronomem Françoisem Aragem a s dalšími významnými francouzskými vědci. Po podepsání smlouvy z Fontainebleau a Napoleonově odchodu do vyhnanství na Elbu již Bonpland nechtěl pobývat v Evropě. Proto se v roce 1816 vydal do Buenos Aires, kde byl jmenován profesorem přírodních věd, a vzal s sebou semena různých evropských rostlin. Záhy však své místo opustil, aby mohl zkoumat jihoamerické vnitrozemí.  V roce 1821 založil v Santa Aně v provincii Misiones na severovýchodě Argentiny kolonii s velkou plantáží , kde se hodlal věnovat pěstování cesmíny paraguayské a prodeji jejích sušených a drcených listů, z nichž se připravuje nápoj maté. Kolonie ležela v oblasti, na kterou si činila nárok jak Argentina, tak sousední Paraguay. Navíc paraguayský diktátor José Gaspar Rodríguez de Francia se „obával, že Bonplandův úspěch při produkci maté ohrozí jeho vlastní snahu získat v tomto podnikání monopol“. Paraguayští vojáci proto na jeho příkaz plantáž 8. prosince 1821 zničili, indiánské dělníky vyhnali a Bonplanda uvěznili na 8 let jako špióna ve městě Santa María. Během svého věznění se oženil a měl několik dětí. Dostal svolení k volnému pohybu po městě a působil jako lékař místních chudých a zdejší vojenské posádky. Bonpland byl propuštěn v roce 1829 a roku 1831 se vrátil do Argentiny, kde se usadil v městečku San Borja v provincii Corrientes. Tam se v 58 letech znovu oženil a opět se začal věnovat produkci maté. V roce 1853 se vrátil do Santa Any, kde šlechtil pomerančovníky, které tam zasadil. Od provinční vlády v Corrientes obdržel usedlost v ceně 10 000 piastrů jako vyjádření díků za práci, kterou pro provincii udělal. Městečko, jež se kolem ní rozrostlo, nese dnes na jeho počest jméno Bonpland. Stejné jméno nese i městečko, jež leží v provincii Misiones na jih od Santa Any.  Aimé Jacques Alexandre Bonpland zemřel ve věku 84 let v Paso de los Libres v provincii Corrientes, aniž se kdy vrátil do Francie a setkal se se svým „skvělým přítelem“ Alexandrem von Humboldtem. Standardní botanická zkratka Aimého Jacqua Alexandra Bonplanda v autoritních údajích u vědeckých jmen botanických taxonů je Bonpl.  Pro označení botanické trojice Alexander von Humboldt, Aimé Bonpland a Carl Sigismund Kunth se v autoritních údajích u vědeckých jmen botanických taxonů standardně používá zkratka H.B.K.

Aimé Jacques Alexandre Bonpland (29. srpna 1773 La Rochelle, Francie – 11. května 1858 Paso de los Libres, Argentina) byl francouzský cestovatel, lékař a botanik, který v letech 1799–1804 cestoval s Alexandrem von Humboldtem po Latinské Americe. Je spoluautorem knih o vědeckých výsledcích jejich výpravy.

Aimé Jacques Alexandre Bonpland (August 1773 – May 1858) was a French explorer and botanist who traveled with Alexander von Humboldt in Latin America from 1799 to 1804. He co-authored volumes of the scientific results of their expedition.


Život.

Dětství.

Evženie se narodila jako katolička a v této víře také vyrůstala v paláci Leuchtenberg na Ludwigstraße v Mnichově. Letní měsíce často trávila s rodiči na zámku Eugensberg, který nechal její otec postavit na Bodamském jezeře. Chování rodiny bylo po všech stránkách knížecí – francouzský vyslanec Coulomb v roce 1822 napsalː „Princ Evžen de Beauharnais žije ve větším luxusu, než [Napoleonův] dvůr.“ Jejich palác v Mnichově byl postaven známým bavorským architektem Leem von Klenzem za více než 2 miliony guldenů. Kromě paláce v Mnichově a zámku Eugensberg měla rodina také zámky v Eichstättu a Ismaningu. Po otcově smrti v roce 1824 zdědila Evženie zámek Eugensberg.

Sňatek.

V sedmnácti letech se Evženie 22. května 1826 v Eichstättu provdala za katolického knížete Konstantina Hohenzollernsko-Hechingenského. Evženie s sebou do Hechingenu přivedla Gustava von Billing jako svého finančního poradce; jménem její matky řídil její velké věno a jako poradce si získal podporu také Konstantina. Od roku 1833 žila Evženie s manželem na zámku Lindich u Hechingenu, sídelního města Hohenzollern-Hechingenů. Přesto trávili letní měsíce na zámku Eugensberg, kde Evženie udržovala kontakt se svou tetou Hortense a bratrancem Ludvíkem Napoleonem, který se později stal Napoleonem III.

Život v Hechingenu.

Evženie měla velkou touhu po životě a dokonce se v roce 1831 s manželem zúčastnila honu na jelena. Pár podnikal výlety do Mnichova, na zámek Eugensburg, na letní sídlo bavorských králů v Tegernsee a v roce 1833 podnikli manželé velkou cestu po Itálii, která trvala 18 měsíců.  Evženie pak prodala zámek Eugensburg za 32.000 guldenů Heinrichovi von Kiesow z Augsburgu. Výnos z prodeje využila na přestavbu vily Eugenia, kde se pár v roce 1834 usadil. Na jižním okraji parku u vily získala hostinec "Zur Silberburg", který v roce 1844 přestavěla na další vilu, aby zde mohla ubytovat své vznešené známé. Také zakoupila okolní zahrady a nechala je přepracovat na Anglický park.  Mezi známými návštěvníky páru byl její bratranec Napoleon III., skladatel Hector Berlioz a virtuos Ferenc Liszt. "Hofkapelle" měla dobrý pěvecký sbor a od roku 1843 se ve vile pořádaly nedělní koncerty.  Evženie zůstala bezdětná a útěchu hledala ve vzrůstající zbožnosti, zřizování domu pro seniory v Hechingenu a velkého "Kinderbewahranstalt (dětské centrum)" pro město. To bylo zřízeno pro děti, jejichž rodičům „často brání ve výchově malých dětí obchodní nebo domácí potíže, doma nebo na polích“.  Deset let navštěvovala svého tchána Fridricha, který byl smrtelně nemocný z válečných zranění a který zemřel v roce 1838 na zámku Lindich. Každý Zelený čtvrtek omývala Evženie s manželem nohy dvanácti starým a chudým místním lidem a pak je pozvali na "Apostelmahl (apoštolské jídlo)" nebo na Poslední večeři do Billardhäuschenu ve Fürstengartenu.  Evženie onemocněla tuberkulózou a v zimě 1846 se přestěhovala do takzvaného Hofküche přímo za vilou, protože tam se mohla lépe zahřát. Lékaři ji léčili zvláštním způsobem, například vdechováním kravského trusu a pálením moxových tyčinek na hrudi. Kvůli riziku šíření nemoci mohla svého manžela vidět jen zřídka, a to jen na dálku. V létě 1847 se vydala na léčbu do lázní Badenweiler, ale na zpáteční cestě 1. září 1847 zemřela v hotelu Post ve Freudenstadtu. Byla pohřbena v hrobce před hlavním oltářem Stiftskirche v Hechingenu. Na žádost její matky bylo její srdce přemístěno do urny v kapli paláci Leuchtenberg v Mnichově; od roku 1952 je uloženo ve výklenku vedle sborových schodů na pravé straně Stiftskirche. Ve své poslední vůli odkázala své jmění ve výši 273 000 guldenů charitě.

Evženie Leuchtenberská ("Evženie Hortenzie Augusta Napoléone;" 22. prosince 1808, Milán – 1. září 1847, Freudenstadt) byla francouzsko-německou princeznou. Byla dcerou Evžena de Beauharnais a princezny Augusty Bavorské. Sňatkem s Konstantinem Hohenzollernsko-Hechingenským se stala hohenzollernsko-hechingenskou kněžnou.

Eugénie Hortense Auguste Napoléone, known as Eugénie de Beauharnais, princess of Leuchtenberg (22 December 1808 – 1 September 1847) was a Franco-German princess. She was the second daughter of Eugène de Beauharnais and Princess Augusta of Bavaria, and a member of the House of Beauharnais. In 1826 she married Constantine, Prince of Hohenzollern-Hechingen.


Algernon Percy, 6. vévoda z Northumberlandu

Algernon Percy, 6th Duke of Northumberland

Životopis.

Pocházel z významného šlechtického rodu Percyů, narodil se jako třetí syn George Percyho, 2. hraběte z Beverley a pozdějšího 5. vévody z Northumberlandu (1778–1867), po matce pocházel ze skotské rodiny markýzů z Bute. Měl dva starší bratry (oba nesli jméno Algernon), kteří zemřeli v dětství. Studoval v Etonu a poté sloužil v armádě, v hodnosti kapitána odešel do výslužby (1837). Mezitím od roku 1830 jako otcův dědic užíval titul "lord Lovaine" a v letech 1831–1832 byl krátce členem Dolní sněmovny. V roce 1834 krátce zastával hodnost finančního inspektora dvora irského místokrále markýze Wellesleye. Ve volbách do Dolní sněmovny kandidoval neúspěšně v letech 1841 a 1847, do parlamentu se znovu dostal až v roce 1852 za hrabství Northumberland a poslancem zůstal do roku 1865.  V druhé Derbyho vládě zastával několik nižších funkcí, byl civilním lordem admirality (1858–1859), generálním intendantem armády ("Paymaster General") a viceprezidentem úřadu pro obchod (1859), od roku 1859 byl též členem Tajné rady. V roce 1867 po otci zdědil titul vévody z Northumberlandu a stal se členem Sněmovny lordů. Souběžně začal zastávat čestné hodnosti v hrabství Northumberland, kde byl nakonec v letech 1877–1899 lordem místodržitelem. V Disraeliho vládě zastával úřad lorda strážce tajné pečeti (1878–1880), z titulu této funkce byl v letech 1878-1880 zároveň předsedou vládní komise pro dobročinné ústavy v Londýně. Získal čestný doktorát na univerzitě v Durhamu a v letech 1883–1892 byl prezidentem Královského archeologického institutu. V roce 1886 získal Podvazkový řád, dále byl též smírčím soudcem a zástupcem místodržitele v hrabství Surrey. Zemřel na hlavním rodovém sídle "Alnwick Castle" (Northumberland), je pohřben v rodové hrobce ve Westminsterském opatství.

Rodina.

Od roku 1845 byla jeho manželkou Louisa Drummond (1813–1890), dcera a dědička bankéře a politika Henryho Drummonda (1786–1860). Po otci zdědila panství "Albury Park" (Surrey), které zůstalo až do 21. století v majetku vévodů z Northumberlandu. Šestý vévoda z Northumberlandu měl dva syny, dědicem titulů a majetku byl Henry Percy, 7. vévoda z Northumberlandu (1846–1918), dlouholetý člen Dolní sněmovny, který později zastával čestné hodnosti u dvora. Mladší syn lord Algernon Percy (1851–1933) byl poslancem Dolní sněmovny.  Mladší bratr šestého vévody, lord Josceline Percy (1811–1881), byl absolventem cambridgeské univerzity a několik let členem Dolní sněmovny. Další bratr lord Henry Percy (1817–1877) sloužil v armádě a dosáhl hodnosti generála.

Algernon George Percy, 6. vévoda z Northumberlandu ("Algernon George Percy, 6th Duke of Northumberland, 7th Earl of Northumberland, 6th Earl Percy, 3rd Earl of Beverley, 7th Baron Warkworth, 7th Baron Percy") (20. května 1810, Londýn, Anglie – 2. ledna 1899, Alnwick Castle, Anglie) byl britský politik z bohaté šlechtické rodiny. Patřil k nejbohatší pozemkové aristokracii v Anglii, byl dlouholetým členem Dolní sněmovny za konzervativní stranu. V nižších funkcích byl členem několika vlád druhé poloviny 19. století, od roku 1867 byl jako dědic titulu vévody členem Sněmovny lordů. Zastával řadu čestných hodností a v roce 1886 získal Podvazkový řád.

Algernon George Percy, 6th Duke of Northumberland, (20 May 1810 – 2 January 1899), styled Lord Lovaine between 1830 and 1865 and Earl Percy between 1865 and 1867, was a British Conservative politician. He held office under the Earl of Derby as Paymaster-General and Vice-President of the Board of Trade in 1859 and under Benjamin Disraeli as Lord Privy Seal between 1878 and 1880.


Popis.

Chirurgická maska nebo procedurální maska je určena k nošení zdravotnickými pracovníky během chirurgického zákroku a určitých zdravotních postupů k zachycení mikroorganismů vrhaných do kapének a aerosolů z úst a nosu nositele. Jako první je zaznamenané použití francouzským chirurgem Paulem Bergerem během operace v Paříži v roce 1897. Moderní chirurgické masky jsou vyrobeny z papíru nebo jiného netkaného materiálu a musí být po každém použití zlikvidovány.  Chirurgická maska nesmí být zaměňována s respirátorem; jako taková ani není certifikována. Chirurgické masky nejsou navrženy tak, aby chránily uživatele před vdechováním vzdušných bakterií nebo virových částic, a jsou méně účinné než respirátory, které jsou pro tento účel určeny.

Používání.

Zdravotníci.

Jednoduché chirurgické masky chrání uživatele před postříkáním do úst tělními tekutinami a brání přenosu tělních tekutin z nositele na ostatní, např. na pacienta. Připomínají také nositelům, aby se nedotýkali úst nebo nosu, které by jinak mohly přenést viry a bakterie poté, co se člověk dotkl kontaminovaného povrchu. Mohou také zamezit šíření infekčních kapének (přenášejících bakterie nebo viry), které vznikají při kašlání nebo kýchání nositele. Neexistuje žádný jasný důkaz o tom, že by jednorázové obličejové masky, které nosí členové chirurgického týmu, po čistých chirurgických zákrocích snížily riziko infekcí rány. Bavlněné a gázové masky neslouží jako chirurgické masky, protože nenabízejí dostatečnou filtraci mikrobů. Důkazy podporují účinnost chirurgických masek při snižování rizika infekce u ostatních zdravotnických pracovníků a v komunitě. V komunitním prostředí musí být obličejové masky spojeny s dalšími opatřeními, jako je vyhýbání se úzkému kontaktu a udržování dobré hygieny rukou, aby se snížilo riziko nákazy chřipkou podle Centra pro kontrolu a prevenci nemocí (CDC) Spojených států, jež vydalo ve svých pokynech týkajících se Mexické prasečí chřipky v roce 2009.  Pro zdravotnické pracovníky doporučují bezpečnostní směrnice nošení obličejové respirátorové masky vyhovující normě Spojených států amerických NIOSH N95 nebo evropské normě EN 149 FFP3 v blízkosti pacientů s pandemickou chřipkou, aby se snížilo vystavení nositele potenciálně infekčním aerosolům a kapénkám. CDC poskytuje informace o výrobcích výrobců a důležitost správného nasazení těchto masek (respirátorů). Pro ty, kteří nejsou na použití respirátorů zvyklí, byl v USA vydán informační leták.

Široká veřejnost.

Chirurgické masky ve východoasijských zemích běžně používá široká veřejnost, aby se snížila šance na šíření nemocí přenášených vzduchem; v Japonsku je běžné používat během období chřipky obličejovou masku, aby nedošlo k infikování jiných osob nebo k nakažení ve veřejném prostředí. V Japonsku a na Tchaj-wanu je běžné vidět tyto masky během chřipkové sezóny, jako projev úcty k ostatním a společenské odpovědnosti. Mohou se však také nosit kvůli alergiím, aby se zabránilo mluvení s cizími lidmi, nebo aby se nositel vyhnul potřebě nanesení make-upu, když jde ven. Mohou se také používat pro módu, a to zejména masky z černé látky, které často nosí idoly K-Popu.  Chirurgické masky se také mohou nosit, aby zakryly identitu. Ve Spojených státech banky, obchody se smíšeným zbožím atd. zakázaly jejich používání v důsledku opakovaných trestných činůPři V protestech v Hongkongu v letech 2019–2020 měli někteří demonstranti chirurgické masky (kromě jiných typů masek), aby se vyhnuli poznání, a vláda se pokusila takové použití zakázat, ale nepodařilo se jí to.

Masky během pandemie COVID-19.

Během pandemie COVID-19 v Česku se popularita nošení ochranných masek natolik zvýšila, že v e-shopech byly roušky i respirátory vyprodané, a to včetně obyčejných papírových, vláda i proto jejich běžný prodej 3. března 2020 zakázala. Pracovníkům, kteří prováděli odběry vzorků, se doporučovalo i nošení štítu, aby se zamezilo nákaze přes spojivku. Následkem této situace se rozmohla domácí výroba roušek na šicích strojích, svépomocná distribuce a sdílení například přes sociální sítě. Objevila se rovněž satirická tvorba na toto téma.  V Asii se chybějící roušky občané snažili nahrazovat i hygienickými vložkami nebo slupkami z ovoce. V doporučeních, kdo by měl ochranné masky nosit, se jednotlivé země lišily. Světová zdravotnická organizace (WHO) nošení roušek jako preventivní opatření proti šíření viru do ledna 2020 nezmiňovala, ani od něho však výslovně neodrazovala. Až 3. dubna WHO připustila, že nošení masek má v boji proti šíření nového koronaviru význam. To potvrdila i studie Dr. Dona Miltona publikovaná stejný den v časopisu Nature Medicine"."

Design.

Konstrukce chirurgických masek závisí na technice; obvykle jsou masky třívrstvé. Tento třívrstvý materiál je vyroben z materiálu foukaného z taveniny umístěného mezi netkané textilie. Materiál foukaný z taveniny funguje jako filtr, který zabraňuje mikrobům vniknout do masky nebo ji opustit. Většina chirurgických masek je nařasená nebo má záhyby. Používají se tři záhyby, které umožňují uživateli rozšířit masku tak, že pokrývá oblast od nosu po bradu. Masky lze zabezpečit třemi různými způsoby. Nejoblíbenější je ušní smyčka, kde je na masku připevněn strunový materiál, který se připevňuje za uši. Druhým je vázání, které se skládá ze čtyř netkaných popruhů, které jsou uvázány za hlavou. Třetí je čelenka, elastický pásek, který je připevněn za hlavou.  O některých nových typech ústenek výrobci uvádějí, že jsou viry schopné nejen zachycovat, ale díky použitým nanočásticím oxidu mědi je mohou i zahubit. Americká designérka Danielle Baskin navrhla ochrannou masku s potiskem obličeje nositele, která bez sundání například umožní obličejem odemknout mobilní telefon a přitom zaručuje funkčnost.  Chirurgické masky s ozdobnými vzory jsou oblíbené v zemích, kde se nosí na veřejnosti.

Chirurgická maska, známá také jako chirurgická ústenka, procedurální maska, lékařská maska nebo jednoduše jako rouška na obličej, je určena k nošení zdravotnickými pracovníky během chirurgického zákroku a během kojení, aby zachytila bakterie zalévané v kapénkách a aerosolech z úst a nosu nositele. Nejsou navrženy tak, aby chránily uživatele před vdechováním vzdušných bakterií nebo virových částic a jsou méně účinné než respirátory, jako jsou masky N95 nebo FFP, které poskytují lepší ochranu díky jejich materiálu, tvaru a těsnosti. Nicméně jsou lepší než podomácku vyrobené improvizované roušky. Látkové roušky nejsou pro zdravotnictví doporučovány. Záleží také na správnosti použití. Například nedoléhání roušky k obličeji z důvodu neoholené tváře snižuje její účinnost.  Chirurgické masky běžně používá široká veřejnost po celý rok ve východoasijských zemích, jako je Čína, Japonsko a Jižní Korea, aby se snížila šance na šíření nemocí přenášených vzduchem a aby se zabránilo vdechování prachových částic ve vzduchu vytvářených znečištěním vzduchu. Chirurgické masky se navíc staly módním prohlášením, zejména v současné východní asijské kultuře podpořené její popularitou v japonské a korejské popové kultuře, která má velký dopad na východoasijskou kulturu mládeže. V poslední době se v důsledku rostoucího problému smogu v jižní a jihovýchodní Asii chirurgické masky a obličejové masky filtrující vzduch často používají ve velkých městech v Indii, Nepálu a Thajsku, když se kvalita vzduchu zhoršuje na toxickou úroveň. Kromě toho se v jihovýchodní Asii používají ochranné masky v Indonésii, Malajsii a Singapuru. Masky chirurgického typu pro filtrování vzduchu jsou v Asii značně populární, proto mnoho společností na trh uvedlo masky, které nejen zabraňují vdechování prachových částic ve vzduchu, ale jsou také módní.

A surgical mask, also known as a face mask, is intended to be worn by health professionals during healthcare procedures. It is designed to prevent infections in patients and treating personnel by catching bacteria shed in liquid droplets and aerosols from the wearer's mouth and nose. They are not designed to protect the wearer from breathing in airborne bacteria or viruses whose particles are smaller. With respect to some infections like influenza they appear as effective as respirators, such as N95 or FFP masks; though the latter provide better protection in laboratory experiments due to their material, shape and tight seal.  Surgical masks vary by quality and levels of protection. Despite their name, not all surgical masks are appropriate to be used during surgery. Surgical masks may be labeled as surgical, isolation, dental, or medical procedure masks. Chinese health officials distinguish between medical (non-surgical) and surgical masks.  Surgical masks are made of a nonwoven fabric created using a melt blowing process. They came into use in the 1960s and largely replaced cloth facemasks in developed countries. The use of surgical masks during the COVID-19 pandemic has been a subject of debate, as shortages of surgical masks is a central issue.  Surgical masks are popularly worn by the general public all year round in East Asian countries like China, Japan and South Korea to reduce the chance of spreading airborne diseases to others, and to prevent the breathing in of airborne dust particles created by air pollution. Additionally, surgical masks have become a fashion statement, particularly in contemporary East Asian culture bolstered by its popularity in Japanese and Korean pop culture which have a big impact on East Asian youth culture.


Dětství.

Ragnhild byla první norskou princeznou po 629 letech, která se narodila na území Norska. Vyrůstala v královském sídle Skaugum u Askeru západně od Osla. Pokřtěna byla v palácové kapli 27. června 1930 a jejími kmotry byliː prarodiče z otcovy strany, král a královna Norska; prarodiče ze strany matky, vévoda a vévodkyně z Västergötlandu; prastrýc král švédský; prateta britská princezna Viktorie; teta princezna Markéta Švédská; a vévoda z Yorku.  V roce 1940 během druhé světové války uprchla princezna s rodinou před německou okupací ze země a válečná léta strávila se sourozenci a matkou ve Washingtonu, D.C. Před narozením mladšího bratra se předpokládalo, že nastoupí na trůn, i když by to vyžadovalo změnu ústavy, protože ženy nemohly v Norsku dědit trůn.

Manželství a potomci.

Princezna Ragnhild se 15. května 1953 ve dvaadvaceti letech v Askeru provdala za Erlinga Lorentzena, člena norské obchodní vyšší vrstvy. Lorentzen byl podnikatel a vojenský důstojník, který za války sloužil jako její osobní strážce. Jejím sňatkem došlo k velké kontroverzi, protože byla první členkou norské královské rodiny, která se provdala za muže, který nebyl příslušníkem žádné královské rodiny. (V Norsku existuje tradice "oficiálních flagdays" a jedním z takových dnů jsou také královské narozeniny; brzy po její svatbě bylo oznámeno, že její narozeniny přestávají být oficiálním flagday.)  Po svatbě se pár přestěhoval do Ria de Janeira, kde měl její manžel významné obchodní podíly. Jejich pobyt v Brazílii byl původně dočasný, nakonec se tam však usadili a v Riu zůstali až do Ragnhildiny smrti v roce 2012. V Brazílii Lorentzen založil manufakturu na papír Aracruz Celulose. Pár měl tři dětiː

Veřejný život.

V roce 1952 Ragnhild otevírala Zimní olympijské hry v norském Oslu, když se její otec a dědeček zúčastnili pohřbu britského krále Jiřího VI.  Konzervativní princezna Ragnhild v roce 2004 veřejně kritizovala svou neteř a synovce, princeznu Martu Louisu a korunního prince Haakona za výběr jejich partnerů.  Princezna Ragnhild byla patronkou norské organizace pro sluchově postižené.  Bylo po ní pojmenováno několik lodí, včetně "MS Prinsesse Ragnhild".

Úmrtí.

Princezna Ragnhild zemřela doma v Rio de Janairu 16. září 2012 ve věku 82 let na rakovinu. Dne 24. září 2012 bylo její tělo převezeno do Osla, kde se s ní rozloučil její bratr král Harald V., její sestra Astrid Norská, její manžel Erling a jejich děti. Pohřeb se konal 28. září 2012 v kapli královského paláce v Oslu. Později byla princezna zpopelněna a soukromě uložena v kostele v Askeru.

Tituly, oslovení a vyznamenání.

Vyznamenání.

Na počest princezna Ragnhild byla pojmenována 540 000 km² oblast v Antarktidě pobřeží Princezny Ragnhild.

Vývod z předků.

Princezna Ragnhild byla prapravnučkou královny Viktorie a vzdálenou sestřenicí Alžběty II. V době svého narození byla na 17. místě v linii následnictví britského trůnu, v obě své smrti na 77. místě. Ragnhildinou tetou byla belgická královna Astrid, což z Ragnhild dělalo sestřenici belgických králů Baudouina a Alberta II.

Ragnhild Norská ("Ragnhild Alexandra Lorentzenová;" 9. června 1930, Oslo – 16. září 2012, Rio de Janeiro) se narodila jako nejstarší dítě norského krále Olafa V. a princezna Marty Švédské. Byla starší sestrou krále Haralda V. a princezny Astrid. Byla od dob středověku prvním členem norské královské rodiny, který se narodil na území Norska. V roce 1953 se provdala za průmyslníka Erlinga Lorentzena, člena rodiny lodních magnátů. V tom samém roce se přestěhovala do Brazílie, kde byl její manžel průmyslníkem a hlavním majitelem manufaktury na papír Aracruz Celulose. V Brazílii žila 59 let až do své smrti.  Přestože byla nejstarším královým dítětem, nikdy nebyla v linii následnictví norského trůnu, vzhledem k norskému zákonu agnatické posloupnosti. Byla však v linii následnictví britského trůnu, v níž během svého života obsadila 16. a 17. místo.

Princess Ragnhild, Mrs Lorentzen (Ragnhild Alexandra; 9 June 1930 – 16 September 2012), was the eldest child of King Olav V of Norway and Princess Märtha of Sweden. She was the older sister of King Harald V and Princess Astrid. She was the first royal to have been born in Norway since the middle ages. In 1953 she married the industrialist Erling Lorentzen, a member of the Lorentzen family of shipping magnates. In the same year they moved to Brazil, where her husband was an industrialist and a main owner of Aracruz Celulose. She lived in Brazil until her death 59 years later.  Although she was the King's eldest child, she was never in the line of succession to the Norwegian throne, owing to Norway's law of agnatic succession. She was however in the line of succession to the British throne during her entire life and occupied the 16th and 17th place in that succession line during her childhood and youth.


Příklad.

Máme dvě osoby (Octavia a Abby) a dané fixní zdroje pro oba dohromady, řekněme 10 litrů vody a 20 rohlíků. Tj., když Abby bude chtít 4 litry vody a 5 rohlíků, pro Octavia zbyde 6 litrů vody a 15 rohlíků.  Edgeworthův diagram bude v našem případě obdélníkový. Vodorovné strany diagramu budou reprezentovat celkové množství jednoho produktu (rohlíků) a horizontální strany diagramu budou reprezentovat celkové množství druhého produktu (vody). V levém dolním rohu budeme mít počátek pro Octavia (označený O) a naproti v pravém horním rohu pak počátek pro Abby (označený A). Každý bod v tomto obdélníku pak reprezentuje jedno možné rozdělení zdrojů mezi Abby a Octavia.  Pro obě osoby můžeme také do našeho obdélníku nakreslit indiferenční křivky (ty se získají derivací užitkových funkcí osob). Každá tato křivka zobrazuje body takových kombinací produktů, které uspokojí potřebu osoby na stejné úrovni. Jinak se jim také říká izokvanty užitku. Například Abby může mít stejný užitek z kombinace 1 litru vody a 13 rohlíků i z kombinace 5 litrů vody a 4 rohlíků, nebo kombinace 3 litrů vody a 10 rohlíků. Obdobně pro Octavia. Těchto křivek může být pro každou osobu nekonečné množství a každá výše (ve větší vzdálenosti) od počátku přináší osobě užitek vyšší. Typicky jsou tyto křivky konvexní k počátku osoby.  Když se Abbyina indiferenční křivka protne s Octaviovou ve více než jednom bodě (takže nejsou pouze tečnami), vznikne protnutím křivek tvar oka. Každý bod uvnitř tohoto oka představuje kombinaci našich dvou zdrojů takovou, že obě osoby mohou mít větší užitek než na okrajích oka, protože bod uprostřed bude na jejich vyšších indiferenčních křivkách (vzdálenějších od jejich počátků).

Paretova křivka.

Tam, kde je nějaká z Abbyiných indiferenčních křivek tečnou nějaké Octaviovy indiferenční křivky, nalézáme takovou kombinaci zdrojů, že obě osoby získají užitek, který nemůže být přerozdělením zdrojů zvýšen pro jednu osobu, aniž by se tím snížil užitek druhé osoby. Taková kombinace zdrojů se nazývá Pareto-optimální. Z množiny bodů tečného doteku různých indiferenčních křivek získáme spojením křivku vedoucí od Octaviova počátku (O) až po Abbyin počátek (A). Tato křivka, která nikdy nebude přímkou, se nazývá Paretova křivka.  Někdy se této křivce říká také kontrakční křivka, ačkoliv Mas-Colell, Winston a Green (1995) definici kontrakční křivky omezili na takové body Paretovy křivky, které uspokojí Abby i Octavia nejméně na úrovni jejich rozpočtu. Ostatní autoři, kteří k Paretově křivce přistupují spíše z hlediska teorie her, jako například Martin Osborne a Ariel Rubinstein (1994), používají termín jádro pro ten úsek Paretovy křivky, že pro obě osoby je užitek nejméně na úrovni jejich rozpočtu.  K tomu, abych určili Paretovu křivku, musíme pro obě osoby spočítat sklon indiferenčních křivek v každém bodě. Tento sklon je záporně vzatá mezní míra substituce. Protože Paretova křivka je množina takových bodů, že jsou si indiferenční křivky tečnami, je to tím pádem také množina bodů, kde mezní míra substituce jedné osoby je stejná jako mezní míra substituce druhé osoby.  Přidáme-li do předpokladů již zmíněné rozpočtové omezení (dejme tomu, že se Abby a Octavio společně dělí o celkový rozpočet) a určíme-li počáteční alokaci rozdělení produktů na této přímce jako bod E, pak pokud se nemění ceny produktů, dostaneme optimální řešení právě z kontrakční křivky tam, kde se protíná s rozpočtovou přímkou, neboť bod E leží na vyšších kontrakčních křivkách pro obě osoby.

Edworthův diagram nebo také Edgeworthova krabice (anglicky Edgeworth box nebo egg-worth box), pojmenovaný po svém vynálezci Francisu Ysidro Edgeworthovi, se v ekonomii používá k reprezentaci rozdělení zdrojů. Edgeworth původně navrhnul dvouosý diagram, který byl později rozšířen do dnes známého krabicového diagramu Paretem v jeho knize „Manual of Political Economy“ a ten byl poté zpopularizován Bowleyho výkladem. Moderní verze diagramu se tedy také často nazývá Edgeworth-Bowleyho diagram.  Edgeworthův diagram se často používá v obecné teorii rovnováhy. S jeho pomocí lze reprezentovat rovnováhu na dokonale konkurenčním trhu pomocí takových výsledků, které uspokojují ekonomickou efektivnost.

In economics, an Edgeworth box, named after Francis Ysidro Edgeworth, is a way of representing various distributions of resources. Edgeworth made his presentation in his book "Mathematical Psychics: An Essay on the Application of Mathematics to the Moral Sciences", 1881. Edgeworth's original two-axis depiction was developed into the now familiar box diagram by Pareto in his 1906 book "Manual of Political Economy" and was popularized in a later exposition by Bowley. The modern version of the diagram is commonly referred to as the Edgeworth–Bowley box.  The Edgeworth box is used frequently in general equilibrium theory. It can aid in representing the competitive equilibrium of a simple system or a range of such outcomes that satisfy economic efficiency. It can also show the difficulty of moving to an efficient outcome in the presence of bilateral monopoly. In the latter case, it serves as a precursor to the bargaining problem of game theory that allows a unique numerical solution.