Historie divadla.

Počátky.

Pod jménem "Osvobozené divadlo" vystoupil kolektiv poprvé dne 17. října 1925 v Bratislavě a současně tentýž den druhá část souboru v Teplicích-Šanově. V Bratislavě vystoupení zahrnovalo přednášku, recitaci, hudbu a tanec od autorů Wolkera, Seiferta, Kalisty a Nezvala. Vystoupili Frejka, Holzbachová a Čtvrtečková. V Teplicích předvedla část souboru Langerovu "Periferii" v režii bratří Rádlů, za herecké spolupráce Vnoučka, Svozilové, Skrbkové a dalších.  Oficiálně však divadlo začalo hrát (jako sekce S. M. K. Devětsilu) až 8. února 1926, kdy byla uvedena v sále Na Slupi obnovená premiéra Moliérovy hry "Georges Dandin", přejmenovaná na "Cirkus Dandin" – tato hra zůstala kritikou nepochopena a pravděpodobně i proto zůstával počet diváků velmi nízký. Toto první představení proběhlo v režii Jiřího Frejky. Konstruktivistické představení s herci pod vlivem Mejercholda. Další repertoár: Ribemont – Dessaignese, francouzský surrealista, hra "Němý kanár". Polodadaistické šílené představení. Od března 1927 začal v divadle režírovat i Jindřich Honzl.  Počátkem roku 1927 se divadlo přestěhovalo na Malou Stranu, do Umělecké besedy. Zde poprvé vystoupili Jan Werich (1905–1980) a Jiří Voskovec (1905–1981) se svou hrou "Vest pocket revue" (tj. „revue z kapsičky u vesty“). Téhož roku (26. února 1927) zde se svými klavírními improvizacemi vystoupil i Jaroslav Ježek (1906–1942). Ježkovi publikum vybralo náhodně několik slov a on během představení (tzn. během přibližně jedné hodiny) složil text i melodii k nové písničce s použitím daných slov. V březnu roku 1927 po interních sporech Jindřicha Honzla s Jiřím Frejkou a E. F. Burianem si Frejka a Burian založili novou scénu – divadlo Dada a odstěhovali se do Umělecké besedy. S Frejkou a Burianem odešla část souboru, mj. Lola Skrbková, bratři Trojanové a Hugo Slípka. Honzl zůstal se zbytkem souboru Na Slupi, jako dramaturg se ve spolupráci s ním začal prosazovat Vítězslav Nezval. Ještě v témže roce si však soubory své působiště znovu vyměnily. Důvodem sporu Honzla s Frejkou byla podle pozdější interpretace J. Voskovce otázka, zda se má divadlo politicky angažovat, což byl Honzlův záměr, zatímco mladý Frejka se chtěl soustředit na estetické cíle a nechat divadlo apolitické. Svou roli ovšem sehrálo i názorové tříbení uvnitř celé české kulturní avantgardy, její ovlivněnost francouzskými a sovětskými vzory, i postupné nalézání vlastních originálních nápadů.  Poslední představení původního Osvobozeného divadla byly "Prsy Thiresiovy", autor Guillaume Apollinaire (1880–1918), překlad Jaroslav Seifert. Hrdinka Tereza usiluje o rovnoprávnost, odmítá rodit, zbavuje se prsů. V tomto představení poprvé vystupoval Jiří Voskovec. Jindřich Honzl jeho angažmá komentoval: "Koukej tady máš příležitost odvděčit se Devětsilu za to svinstvo, co jsi dělal a proč jsi byl z něj vyloučen a polepšit si reputaci..." Voskovec byl z Devětsilu vyloučen za účinkování ve filmech Pohádka máje, kde hrál Ríšu, Paní Katynka z Vaječného trhu, Ve spárech upíra... Voskovec odpověděl: "Jdi do prdele o to mně nejde. Ale třeba bych si rád zahrál."

Voskovec + Werich.

Od této doby bylo divadlo úzce spjato s autorskou dvojicí Jiří Voskovec a Jan Werich (V+W), ke kterým se záhy přidal i Jaroslav Ježek, který k divadelním hrám skládal swingovou a jazzovou hudbu na texty V + W.  Voskovec s Werichem se znali jako spolužáci již z pražského gymnázia, ale jejich tvůrčí spolupráce započala až v redakci týdeníku "Přerod", který vedl Hubert Ripka, pozdější ministr v exilových a poválečných vládách. Jednalo se o legionářský týdeník. Voskovcův otec Vilém Wachsmann (během války, aby uchránil rodinu se přejmenoval na Vaksman, později si jméno legalizoval) byl ruský legionář a kapelník, založil vojenskou hudební školu, několik absolventů poté účinkovalo v Osvobozeném divadle. Voskovec, Werich a Vladimír Muller vedli v "Přerodu" kulturní rubriku, Werich byl filmový referent, jelikož byl "odborníkem" na detektivní žánr. V tomto uskupení vyšlo 7 čísel. Poté byli propuštěni. Další výraznou osobností Osvobozeného divadla se stal režisér Jindřich Honzl (1894–1956), který od března 1927 režíroval všechny hry Osvobozeného divadla, zároveň působil jako teoretik avantgardního divadla, později odešel do Brna.

1927 Vest pocket revue.

První hra "Vest pocket revue" vznikla pro Voskovcovy spolužáky a profesory z francouzských lyceí. J. Voskovec absolvoval lycée Carnot a spolužákem mu byl např. filozof Václav Černý. Voskovec během studia vynikal ve filozofii převážně v analýze. Hra byla uvedena na mikulášské zábavě, objevily se zde masky, cirkusové prvky, Voskovec byl ovlivněn trojicí klaunů rodinného tria Fratellini z cirkusu Medrano, které bylo miláčkem pařížských intelektuálů a také avantgardním divadlem Vieux-colombier v Paříži používající prvky japonského divadla Noh. Jiří Voskovec jako student tato divadla navštěvoval s přítelem malířem Josefem Šímou, velmi jej ovlivnila hra Carosse du saint Sacrament, "Kočár nejsvětější svátosti", autor Charles Vildrac a "Loď Tenacity" ("Le Paquebot Tenacity"). Dalším zdrojem inspirace byli: Charlie Chaplin, Stan Laurel a Oliver Hardy či komik Maurice Chevalier. Jan Werich psal v té době povídky s detektivní zápletkou ovlivněné G. K. Chestertonem, jedna z nich tvořila fabuli "Vestpoketky". Čtveřice Honzl, Ježek, Voskovec a Werich postupně ovládla Osvobozené divadlo. Jejich hry až do roku 1932 byly spíše zábavné, satira nebyla jejich programem a objevovala se spíše v narážkách na tehdejší společenské poměry u nás i ve světě. Vystupovali v maskách vyrobených po vzoru poetického Françoise Fratelliniho (Voskovcova maska) a divokého Alberta Fratelliniho (maska Jana Wericha). Také je silně ovlivnil Charlie Chaplin. Jelikož ale nebyli tak pohybově zdatní jako opravdoví klauni, herci či artisti, ani jeden neměl hereckou či v té době cirkusovou průpravu, rozhodli se být intelektuální slovní klauni a to, co klaun provádí na jevišti tělem budou provádět oni mluvou. Jejich masky připravil Vladimír Müller, který hrál v prvních představeních fotografa Josseka. V hrách se objevovala kritika mladé Československé republiky, politiků "agrárníků", nezaměstnanosti. Především však marný boj proti lidské blbosti a oslava imaginace a poetismu podle programu Devětsilu. Hry byly promyšleny a dlouho připravovány, byly to slovní bitvy mezi Werichem a Voskovcem. Psaní často zabíralo až dvacet hodin práce. Balada z hadrů vznikla za deset dní. Jejich program byl obohacen i improvizací podle reakcí publika.  V tomto období využívali především historické náměty a exotická prostředí, ta pak převáděli do místních poměrů ("Sever proti jihu", "Golem", "Nebe na zemi", "Ostrov Dynamit", "Fata morgana", "Smoking revue" a "Premiéra Skafandr" – tato hra byla neúspěšná).

Smoking revue 1928.

V Umělecké besedě: "Gorila ex machina", variace na detektivky "Kostky jsou vrženy". "Král Ubu" Alfréda Jarryho také v roce 1928. V roce 1929 v představení "Premiéra Skafandr" začal s V+W spolupracovat třetí podstatný hudební tvůrce, hudební skladatel Jaroslav Ježek.  V této době V+W zavedli tzv. forbíny z německého "Vorbühne" (předscéna), tj. improvizované dialogy na předscéně, které reagovaly na aktuální politické a kulturní události. Tyto dialogy byly pokaždé jiné, nepřipravované. Původně vznikly díky poruše kulis při jednom z představení – V+W chtěli na dobu nutnou pro opravu zabavit diváky. Forbíny pak po válce dělal Werich i s Miroslavem Horníčkem v divadle ABC.

1930 – 1932 U Nováků.

Roku 1930 se divadlo přestěhovalo do komfortního divadelního sálu paláce U Nováků (dnes sídlo divadla ABC). Zde byly uvedeny hry "Líčení se odročuje" a "Fata morgana" (1929). Se souborem vystupoval komik Ferenc Futurista, který měl svou vlastní show, kde převážně předělával kabarety z francouzského divadelního světa a upravoval je do českého "pivního" prostředí. V souboru byl důležitý též choreograf Joe Jenčík se svými girls, což byl dívčí taneční a baletní soubor. Architektem se stal František Zelenka, o kterém se Voskovec vyjadřoval, že byl silně přeceňován, se svou programově naivistickou výpravou, kupříkladu lokomotiva, která se postupně zvětšuje atd. Divadlo prosperovalo navzdory začínající hospodářské krizi. V roce 1930 měla premiéru nesmírně úspěšná hra "Ostrov Dynamit", ze které pochází píseň "Tmavomodrý svět". Další hry: "Sever proti jihu", "Don Juan & comp." a "Golem". V letech 1931 až 1932 vznikly filmy "Pudr a Benzín", "Peníze nebo život". Oba režíroval Jindřich Honzl.

1932 – 1933.

V roce 1932 zahajovala sezonu historická hra "Robin zbojník" o lidovém hrdinovi Robinu Hoodovi. Podklady Voskovec často nalézal v knize, kterou napsal František Chudoba "Pod listnatým stromem", úvahy o anglickém písemnictví. Tato kniha svým vysokým uměleckým stylem, archaickým lehce patetickým jazykem působí sama o sobě velmi absurdně až komicky. Hra byla první pohádkou poetického dua, objevily se zde písně "Proč nemohu spát" a "Nashledanou v lepších časech".  Po těchto hrách přišla roku 1932 první vyloženě politická hra "Caesar", ve které autoři upozornili na nebezpečí fašismu a na krizi formálního parlamentarismu. Výrazně přitvrdili i v kritice společnosti, po této hře začalo být toto divadlo považováno za politické. Dělali si legraci ze Společnosti národů, Edvard Beneš chtěl aby hra byla zakázána, protože je nedemokratická, později mu to rozmluvil Hubert Ripka. Voskovec o ní mluví jako o daumierovské karikatuře. Další hra "Osel a stín" (1933) se nejen hlásila k politické satiře (hra byla silně protinacistická), ale zároveň se posunula ještě více doleva a lze říci, že V+W začali přímo propagovat myšlenky jednotné fronty v pojetí socialisticky orientovaných politických sil. Odehrávala se v řecké Abdeře, jakémsi antickém Kocourkově. V roce 1933 jedno představení Osvobozeného divadla (hry "Svět za mřížemi") také navštívil Tomáš G. Masaryk, když odmítli V+W přijet hrát jen pro jednoho diváka do Lán či na Hrad. Prezidentská kancelář tehdy jen požadovala, aby se nedělala z návštěvy prezidenta reklama a byla připravena lóže. Diváci při jeho příchodu povstali a doprovodili prezidenta na připravené místo potleskem. Masaryk komentoval představení: "Hoši jsou talentovaní a ten Voskovec je vzdělán." Slíbil, že přijde opět, což už vzhledem k jeho zdravotnímu stavu nebylo později možné.

Osel a stín 1933, protesty Německa.

13. října 1933 měla premiéru hra "Osel a stín", která měla velké problémy s cenzurou, kritika nacismu tu byla již přímá, osel promlouvá k Abdéřanům autentickým hlasem vůdce. Hra je věnována doktoru Schoenbaumovi, který dvojici seznámil s příběhem o zaplacení oslova stínu ze spisu Dějiny Abderistů. Autorem spisu byl Kristof Martin Viland. Uvedení hry "Osel a stín" vedlo k protestům ze strany nacistického Německa pro urážku hlavy státu. V+W používali v promluvách osla hlas Adolfa Hitlera, hajlování atd. Představení navštívil také tehdejší ministr zahraničních věcí Edvard Beneš a hra se mu líbila. "Budeme trvat na naší konstituci a na svobodě projevu", pronesl. Požádal jen, aby se snad nepoužíval autentický hlas představitele jiného státu. V+W změnili tedy jméno postavy z Hitlera na Kohosi a odstranili autentický hlas v promluvě osla. Především německá mládež hru narušovala, byla však vyvedena policií. Později se objevily i náznaky přípravy fyzického útoku na V+W. Hra způsobila jejich definitivní zápis na černou listinu u českých fašistů a německých nacistů.  Poté přišla hra "Slaměný klobouk" situována do Paříže roku 1900 se secesním valčíkem: "Báječná je Paříž". Text původní frašky Eugena Labiche přeložila Voskovcova matka. Hra nebyla tehdejší generací příliš oceněna, obsahuje totiž nostalgii a poezii roku 1900 což nebylo ve třicátých letech příliš zajímavé téma.  V roce 1934 režíroval Mac Frič společně V+W film "Hej rup!".

1934 až 1935 Bojovná sezóna.

Sezónu 1934 zahajovala hra Kat a blázen, někdy se tato sezóna označuje jako "Bojovná sezóna". Hra "Kat a blázen" se odehrávala ve fiktivní zemi, která se nazývala Mexiko. Určení hry znělo: "Děje se v Mexiku, mimo čas a prostor". Na hru přišly protesty od mexického velvyslance, ale jelikož ve hře nebyly použity žádné vlajky ani symboly mexického státu, proto byly tyto protesty zamítnuty. Jednalo se o silně politickou hru s protinacistickým obsahem. V+W si v ní poprvé tykali, protože jejich postavy Radůzo a Mahuleno žijí spolu dlouho na ostrově. J.Voskovec tykání vysvětluje: "...žijí na tom ostrově taková léta, to je přece blbost, aby si vykali." Ve hře je také narážka na novináře Engelmullera z pravicového listu Národní politika, který psal, že duo mluví oplzle a baví se jen o výkalech. Voskovec odmítá Werichovy provokace, aby řekl na pódiu slovo "hovno": "Já to řeknu a co bude psát Engelmuller." Hra byla narušována pravicovou mládeží, kterou platil poslanec František Hodáč. Poté následovaly hry jako "Vždy s úsměvem" a "Panoptikum". Po různých protestech, demonstracích a útocích v tisku se V+W rozhodli odpočinout, divadlo uzavřít a uchýlit se k filmové práci.

1935 a 1936 Film a Spoutané divadlo.

Došlo tedy opět ke sblížení s filmovým magnátem Milošem Havlem. Navrhli mu zfilmovat starší hru "Golem". Osvobozené divadlo bylo tedy dobrovolně dvojicí uzavřeno, uzavření divadla bylo uváděno jako projev cenzury či tvůrčí únavy V+W objížděli po celé léto československou republiku, aby sehnali dostatek finančních prostředků. Poslední představení odehrané U Nováků bylo "Panoptikum". Voskovec situaci líčí ve Schonbergově rozhovoru: "Lidé brečeli, mávali, tahali nás za ruce. Hysterie. Atmosféra téměř pohřební." Film "Golem" měl být nakonec realizován francouzským režisérem Duvivierem, na zásah Miloše Havla, který jej oslovil během pobytu v Paříži. Duvivier převzal text, povídku i treatment ale V+W ve filmu nakonec neúčinkovali, jsou uvedeni pouze jako spoluautoři. Film byl přesto úspěšný.  Po krachu u filmu přišla další neradostná zpráva, jelikož scéna U Nováků ve Vodičkově ulici byla obsazena operetou, nebylo možné obnovit Osvobozené divadlo. Bylo jim nabídnuto účinkování v Národním divadle, s nabídkou přišel Stanislav Lom, kde mělo duo V+W zpracovat Komenského Labyrint světa a vystupovat jako postavy Všudybyl a Mámení. Po zveřejnění této informace přišly útoky z pravicového nacionalistického tisku, že by národní scéna neměla hostit tyto dva věčné studenty, kterým nic není svaté. Plánované angažmá tedy bylo zrušeno. Hra Labyrint světa a ráj srdce se tedy neuskutečnila. V roce 1935 Jan Werich s Jaroslavem Ježkem, Jindřichem Honzlem a Františkem Zelenkou odlétli do Moskvy na III. festival moskevských divadel. Vízum bylo Voskovcovi zamítnuto, jelikož jeho otec byl v ruských legiích. Jaroslav Ježek byl nadšen z některých tamních divadel, ale z celkové situace v sovětském Rusku měl smíšené pocity. Do Moskvy byli pozvání i další čeští divadelníci a div. kritici, např. Julius Fučík, režiséři Karel Dostal a František Salzer, herečka Jiřina Štěpničková.  Nutnost finanční i tvůrčí, také publikum se dožadovalo návratu své oblíbené dvojice, nutila obnovit již mnohem úspornější verzi Osvobozeného divadla. Přejmenovalo se na Spoutané divadlo a mělo jen několik protagonistů z dřívějšího souboru. V+W si pronajali malý sál s malým jevištěm „za rohem“ v malinkém divadle, které se nazývalo divadlo Rokoko na Václavském náměstí (nedaleko od Paláce U Nováků). Zahajovalo se hrou "Balada z hadrů". Úvod hry byl paralelou Gorkého hry "Na dně". Hra vypráví příběh Françoise Villona, celá je sestavena z dialogů, tercet. Jindřich Honzl se ujal režie, která byla velmi úsporná a Voskovec ji označil za jeho nejlepší, kterou kdy pro Osvobozené divadlo udělal. V tomto období napsali V+W své nejlepší hry ("Balada z hadrů", "Rub a líc", "Těžká Barbora").

1936 Znovu Osvobozené divadlo.

Opereta, která měla pronajatý sál U Nováků zkrachovala, proto se v roce 1936 Spoutané divadlo mohlo vrátit do paláce U Nováků a tím i k původnímu názvu Osvobozené divadlo. Jejich protinacistické směřování bylo vyhlášeno i na mezinárodní divadelní scéně.

1937 – 1938.

V roce 1937 vznikl film "Svět patří nám" v režii Mace Friče.  Na podzim 1938 chystalo Osvobozené divadlo premiéru apolitické komedie "Hlava proti Mihuli". Premiéra hry měla být 10. listopadu 1938, ale v předvečer premiéry byla Osvobozenému divadlu výnosem Zemského úřadu odňata divadelní koncese, což znamenalo jeho konec. Pravděpodobným jedním z důvodů odnětí koncese byl německý nátlak.  Voskovec pro své původní jméno Wachsmann byl označován německým bulvárem za Žida. V lednu 1939 hlavní protagonisté odcestovali do Francie, kde Werich poprvé a Voskovec naposledy navštívili představení komického tria Fratellini. Jan Werich svými výbuchy smíchu způsobil v divadle menší senzaci, později odcestovali do USA.  Poslední hra dua V+W v Praze byla "Pěst na oko" s plakátem s koláží, na které je Michelangelův David vyzbrojen plynovou maskou.

1946 – 1948.

Po druhé světové válce (1946) se Jan Werich a Jiří Voskovec (Jaroslav Ježek zemřel roku 1942 v USA) pokusili obnovit Osvobozené divadlo (hra "Divotvorný hrnec"), ale společenské poměry nebyly politické satiře příliš nakloněny, navíc se společnost posunula doleva a pokud by chtěli pokračovat v nastalém trendu, museli by kritizovat to, za co v předchozích letech bojovali.  Werich se vrátil již v roce 1945 záhy po osvobození. Spekuluje se, že jej k návratu povolal sám ministr Václav Kopecký. Voskovec zůstal v USA až do roku 1946. Voskovec se sám k situaci Československu nevyjadřoval nijak pochvalně, všude byla cítit kolaborace s fašisty a nacisty.  Navíc se již počátkem tohoto období objevily rozpory mezi oběma autory o dalším směřování divadla, což se samozřejmě podepsalo na jejich dialozích. Po emigraci Jiřího Voskovce Osvobozené divadlo zaniklo úplně.  Voskovec také jako syn ruského legionáře nedostal ve třicátých letech vízum do Sovětského svazu, kam odcestoval pouze Werich s Ježkem. I tyto obavy mohly sehrát po roce 1948 určitou rozhodující roli. Voskovec odcestoval do Paříže, kde pracoval pro organizaci Unesco. V roce 1950 do USA. Paradoxem však zůstává fakt, že Werich se stal po roce 1948 ředitelem Divadla ABC, zatímco Voskovec byl v New Yorku uvězněn na ostrově Ellis Island pro podezření z komunismu. Ve vězení strávil 11 měsíců. Jednalo se o takzvanou hysterii mccarthismu. Z vězení se zachoval Voskovcův dopis adresovaný Ferdinandu Peroutkovi, ve kterém se na něj Voskovec obrací s prosbou o pomoc v nezáviděníhodné situaci.  Jan Werich navázal na tradici Osvobozeného divadla v duu s Miroslavem Horníčkem, později i dvojfilmem "Císařův pekař a pekařův císař" navázal na starší hru "Golem" Osvobozeného divadla. Některé texty V+W doplnil vlastními úpravami závěr hry "Caesar" a doplnil i sloku k písni "David a Goliáš" s antinukleární tematikou.  Spolupráce dvojice V+W již nemohla být realizována jinak než jen korespondencí, kterou posílal Voskovec na Werichovu pražskou či italskou nebo rakouskou adresu, dopisy se obsahově velmi liší, ty pražské jsou jen v náznacích, italské kriticky zcela otevřené. Jan Werich po přečtení dopisy poté odesílal zpátky Voskovcovi, který je archivoval. Celou korespondenci postupně vydalo Nakladatelství Akropolis ve třech svazcích v letech 2007 a 2008. Jiří Voskovec se věnoval v USA divadlu a filmu, méně již politické kritice a své velké lásce literatuře, která byla jeho hlavní ambicí. Naopak Jan Werich se věnoval více psaní a převážně v roce 1968 i politické kritice. Werich a Voskovec se naposledy setkali v roce 1974 ve Vídni.

Význam.

Zajímavé byly prostředky, kterými V+W dosáhli celonárodní obliby a popularity. Vydávali dva žurnály, "Vest Pocket Revue" a "Lokální patriot". "Lokální patriot" byl spíše rozšířeným programem divadla. Vycházely gramofonové desky s dialogy kupř. v roce 1934 u Ultraphonu vyšlo "Kam asi svět míří?" "Slaměný klobouk" atd., rozhlasová vystoupení a zájezdy po Československu, filmy.  Z architektů a výtvarníků působili v Osvobozeném divadle: František Zelenka, Alois Wachsman a Bedřich Feuerstein, poslední scénu vytvořil Jiří Trnka.  Z hudebníků začínali v Osvobozeném divadle Robert Brock či Karel Ančerl, který se však ke svému působení v divadle příliš nehlásil.  Z herců to byli Jindřich Plachta, Bohuš Záhorský či František Filipovský.  V  dubnu 1933 navštívil Osvobozené divadlo prezident republiky T. G. Masaryk, který se přišel podívat na revue "Svět za mřížemi". Z návštěvy se dochovalo několik fotografií. Avantgardní ruský režisér Vsevolod Emiljevič Mejerchold, zavítavší do Osvobozeného divadla v roce 1936 na "Nebe na zemi" nazval dvojici V+W jako znovuoživení komedie dell'arte. V divadle působil i zuřivý reportér Egon Ervín Kisch ve hře "Rub a líc" na jaře 1937. Podle fotografií ze hry "Osel a stín" namaloval obraz Jan Zrzavý. Ruský lingvista Roman Jakobson sepsal krátký jazykovědný rozbor několika rozhovorů dvojice Voskovec a Werich (vydáno v JAKOBSON, Roman Osipovič: Poetická funkce).  Na činnost Osvobozeného divadla navázalo na přelomu 50. a 60. let Divadlo Na zábradlí, divadlo Semafor (obě založená mj. Jiřím Suchým) a další divadla malých forem, kterých v 60. letech vzniklo v Československu velké množství.

Významní představitelé.

Tímto divadlem prošla řada osobností:

Osvobozené divadlo byla pražská avantgardní divadelní scéna založená jako divadelní sekce Devětsilu v závěru roku 1925 a oficiálně vystupující od února roku 1926.  Počátky souboru, který působil v začátcích Osvobozeného divadla, sahají až do roku 1923, kdy student filosofické fakulty Jiří Frejka se svými přáteli, studenty dramatického oddělení Pražské konzervatoře a elévy Národního divadla (k nimž patřili nebo v letech 1923–1925 postupně přibyli mj. Jarmila Horáková, Miloš Nedbal, Miloslav Jareš, Míra Holzbachová, Václav Trégl, Iša Krejčí, František Vnouček, Světla Svozilová, Stanislav Neumann, Vlasta Petrovičová, Bedřich a Otto Rádlové, František Salzer, Nina Bártů, architekt Antonín Heythum a další) vytvořil "Volné sdružení posluchačů dramatické konzervatoře pražské, hrající s laskavým svolením rektorátu", resp. žižkovskou "Zkušební scénu". Dne 15. května 1923 uvedl soubor v režii Jiřího Frejky v pražské Měšťanské besedě jeho vlastní hru "Kithairon", označenou jako "pseudokomedii" a inspirovanou Apollinairem.  Jeho počátečním cílem byla kritika společnosti, divadlo bylo silně levicově orientováno, rozděleno na vůdce a personál. Jeho uměleckými vůdci byli Jiří Frejka, Jindřich Honzl, Emil František Burian. Tato divadelní scéna byla poměrně silně ovlivněna dadaismem, futurismem a později i poetismem. Programově se především chtěla lišit od naturalistického pojetí divadelní práce, jak ho prezentovala velká "kamenná" divadla. Kladl se důraz na fantazii herců i diváků, na překonání odstupu mezi jevištěm a hledištěm. Název Osvobozené divadlo mu dal v říjnu roku 1925 Jiří Frejka, podle německého překladu knihy ruského režiséra Alexandra Tairova "Das entfesselte Theater" (vyd. 1923, Potsdam, Gustav Kiepenheuer Verlag), tj. Odpoutané divadlo či Nespoutané, (odpoutané od strnulého dramatického umění). Knihu Frejka znal a obdivoval. Popud k tomuto pojmenování získal Frejka zřejmě od Karla Teiga, významného člena Devětsilu.  V tomto divadle byla uváděna díla G. Apollinaira, A. Jarryho, J. Cocteaua, André Bretona, F. T. Marinettiho a V. Nezvala. Dále se prosadilo moderní pojetí scény tj. velký důraz na světla, na scéně tančily skupiny dívek, cílem bylo „vtáhnout“ diváka do děje, čímž se dostával do kontaktu s hercem.

Osvobozené divadlo (1926–1938) ("Liberated Theatre" or "Prague Free Theatre") was a Prague avant-garde theatre scene founded as the theatre section of an association of Czech avant-garde artists Devětsil ("Butterbur") in 1926. The theatre's beginnings were strongly influenced by Dadaism and Futurism, later by Poetism (a specific Czech art movement). The theatre was very leftist oriented, but it could also be critical of the Communists. One of the founders, Jiří Frejka, came up with the name in 1926. In the theatre both authorial plays and works by well-established modern authors; such as G. Apollinaire, A. Jarry, J. Cocteau, A. Breton, F. T. Marinetti, and V. Nezval were performed. The modern conception of the scene also laid more emphasis on lighting and the theatrical conception adjured more cooperation and contacts between actors and audience.


Historie.

První slezská válka znamenala pro habsburskou monarchii ztrátu většiny Slezska. Po uzavření Vratislavského míru roku 1742 zbylo pod vládou Habsburků pouze Těšínské knížectví (léno Františka Štěpána Lotrinského), část Krnovského a Nisského knížectví, část Opavského knížectví a drobnější stavovská panství Albrechtice, Bílsko, Bohumín, Bruntál, Frýdek, Fryštát, Německá Lutyně, Ráj, Petrovice, Rychvald a město Opava.  Ke správě Rakouského Slezska byl vzápětí vytvořen Královský úřad ("Königliches Amt") v Opavě, který však při spojení slezské a moravské správy roku 1782 ukončil svou činnost a zemi nadále spravovalo Moravskoslezské gubernium. Samostatná politická správa byla obnovena až roku 1850.  1. července 1782 bylo císařským dekretem rakouské Slezsko spojeno s Moravou do jednoho správního celku, v jehož čele stálo Moravskoslezské gubernium se sídlem v Brně.

Období 1850-1918.

Císařským rozhodnutím z 26. června 1849 bylo rakouské Slezsko (včetně moravských enkláv ve Slezsku) k 1. lednu 1850 od Moravy opět odděleno a stává se jednou z korunních zemí, vévodstvím "Horní a Dolní Slezsko" s hlavním městem Opavou. V té době mělo i s územím moravských enkláv 5 147 km². Od 5. listopadu 1860 do 29. března 1861) opětovně spojeno s Moravou.  V roce 1850 zároveň dochází ke zrušení obou slezských krajů (t.j. Opavského a Těšínského) a k jejich rozdělení mezi 22 nově vzniklých tzv "smíšených" okresů a 1 statutární město (Opava). Toto členění pak bylo roku 1868 nahrazeno členěním na 7 politických okresů (Bílsko, Bruntál, Fryštát, Frývaldov, Krnov, Opava, Těšín) a 3 statutární města, která k těmto okresům nenáležela (Bílsko, Frýdek a Opava). V roce 1896 vzniká z části území politického okresu Opava nový politický okres Bílovec, a 1. října 1901 také politický okres Frýdek, patřící původně do politického okresu Těšín). Tím se počet politických okresů do roku 1918 zvýšil na 9.  Území politických okresů se dále členilo na soudní okresy, což byly územní jednotky, podle kterých bylo organizováno soudnictví. Správu smíšených a později politických okresů řídilo okresní hejtmanství v čele s hejtmanem. Na zemské úrovni byl od zavedení ústavního systému vlády a zemské samosprávy roku 1861 nejvyšším zákonodárným sborem Slezský zemský sněm se sídlem v Opavě, sestávající z 31 poslanců volených ve třech kuriích. V jeho čele stál zemský hejtman a zemský výbor. Státní správu ve Slezsku představoval zemský prezident (v jiných zemích Rakouska-Uherska většinou nazýván místodržící) a zemská vláda (v jiných zemích místodržitelství).  Sčítání lidu 1910 v Rakousku-Uhersku vykázalo následující údaje o obcovací řeči:  Se vznikem Československa se celé Rakouské Slezsko stalo jeho součástí jako Země Slezská, území Těšínska se však stalo předmětem sporu s Polskem (viz Československo-polský spor o Těšínsko).

Rakouské Slezsko ( "Österreichisch-Schlesien"), oficiálně Vévodství Horní a Dolní Slezsko ( "Herzogtum Ober- und Niederschlesien"), je označení části historického Slezska, které zůstalo součástí habsburské monarchie po Vratislavském míru uzavřeném roku 1742. Území Rakouského Slezska je z větší části shodné s územím dnešního Českého Slezska, k Rakouskému Slezsku však patřila i dnešní polská část Těšínska a naopak k němu nepatřilo Hlučínsko.

Austrian Silesia ( (historically also "Oesterreichisch-Schlesien, Oesterreichisch Schlesien, österreichisch Schlesien"); ; ), officially the Duchy of Upper and Lower Silesia ( (historically "Herzogthum Ober- und Niederschlesien"); ), was an autonomous region of the Kingdom of Bohemia and the Habsburg Monarchy (from 1804 the Austrian Empire, and from 1867 Cisleithanian Austria-Hungary). It is largely coterminous with the present-day region of Czech Silesia and was, historically, part of the larger Silesia region.


Organizace, postavení a rodinný statut habsbursko-lotrinské dynastie.

Habsbursko-lotrinská dynastie byla v letech 1780–1918 v podstatě rodinným společenstvím všech legitimních příbuzných vládnoucího panovníka. Do roku 1918 všichni členové dynastie dostávali s narozením titul arcivévoda a arcivévodkyně, a to již od doby císaře Maxmiliána I.  Vládnoucí panovník byl náčelníkem či hlavou domu (dynastie), což mu dávalo ve všech rodinných i dalších otázkách výjimečné autoritativní postavení. Vzhledem ke svému společenskému postavení byla dynastie víceméně uzavřenou společenskou skupinou, jež se řídila vlastními pravidly. Rodinný statut z roku 1839 nepovoloval členům dynastie jiné než rovnorodé manželské sňatky, tzn. sňatky se členy jiných vládnoucích (či dříve vládnoucích) dynastii římskokatolického vyznání. Manželský svazek jakéhokoli člena nebo členky rodiny podléhal schválení hlavy domu a měl vždy také politickou dimenzi. Hlava domu také rozhodovala o finančních příjmech jednotlivých členů dynastie, volbě zaměstnání, stejně jako o místě jejich pobytu, a to včetně cest do ciziny. Byl-li některý z členů císařského domu žalován, rozhodoval ve většině civilních sporů zvláštní soud nejvyššího dvorního maršálka. V trestních věcech mohl provádět jejich výslechy, pokud toho bylo ovšem zapotřebí.  V případě odmítnutí poslušnosti a pravidel daných rodinným statutem (například uzavřením nerovnorodého sňatku) mohl být člen dynastie z dynastie vyloučen, což automaticky znamenalo ztrátu titulu, příjmů, a především jakéhokoli nástupnického nároku pro něj a jeho potomky. K takové situaci došlo během 19. století několikrát. Arcivévoda Ferdinand se v roce 1827 oženil s dcerou poštmistra a byl z domu vyloučen. Arcivévoda Jan Nepomuk Salvátor, syn Leopolda II. Toskánského se v roce 1890 pod jménem Johann Roth vydal v doprovodu tanečnice Ludmily (Milly) Stubelové (s níž se v Londýně oženil) na plavbu do Jižní Ameriky, odkud se nikdy nevrátil. Leopold Ferdinand, syn Ferdinanda IV. Toskánského odešel z rodiny dobrovolně v roce 1902 a žil pod jménem Ferdinand Wölfling. Synovec Františka Josefa I. arcivévoda Ferdinand Karel uzavřel nerovnorodý sňatek s dcerou vídeňského profesora Bertou Czuberovou, byl z domu vyloučen a pod jménem Ferdinand Burg musel žít mimo území habsburské dynastie.  V tomto kontextu potom tvrdohlavý výběr životního partnera následníka trůnu arcivévody Františka Ferdinanda d'Este znamenal porušení rodinného statutu. František Ferdinand trval na sňatku s hraběnkou Žofií Chotkovou, která nepocházela z vládnoucího rodu. V roce 1900 František Josef I. sňatek nakonec povolil, ale jen jako sňatek morganatický, což znamenalo, že se František Ferdinand musel oficiálně vzdát nástupnického nároku svých (budoucích) dětí a ani jeho manželka, ani děti nikdy nebyly členy habsbursko-lotrinské dynastie, nýbrž obdržely titul vévodů z Hohenbergu.  Habsbursko-lotrinská dynastie tak byla do roku 1918 striktně oddělena od ostatní společnosti a vnitřně se řídila domácími pravidly rodinného statutu, který zůstával až do roku 1918 před veřejností skryt.

Dynastický erb.

Erb habsbursko-lotrinské dynastie vznikl spojením rodových znaků Habsburků a Lotrinských. Štít je rozdělen do tří polí. V prvním poli je červený lev s modrou zbrojí na zlatém pozadí (erb Habsburků). Ve druhém prostředním poli je červeno-bílo-červený znak Rakous a konečně v posledním třetím poli je úhlopříčné červené břevno se stříbrnými orlicemi na zlatém pozadí. Tento dynastický erb byl od roku 1804 umístěn do středu císařského dvouhlavého orla a stal se oficiálním znakem Rakouského císařství.

Otázka následnictví po zániku monarchie.

Císař Karel I. se pod tlakem hrozících nepokojů a krveprolití ve vídeňských ulicích na radu svého okolí den před vyhlášením republiky v tzv. Německém Rakousku vzdal výkonu panovnické moci na jeho území, s tím že bude respektovat rozhodnutí německo-rakouského obyvatelstva o své státní formě. Podle znění textu a výkladu samotného císaře Karla se rozhodně nejednalo o abdikaci jako takovou. Poté, co pod tlakem vlády Německého Rakouska byl nucen vycestovat do Švýcar, dne 24. března 1919 ve Feldkirchském manifestu své prohlášení s vysvětlením odvolal.  Rakouská a československá republika nárok příslušníků dynastie neuznaly a svými zákony jim zabránily v protirepublikánském působení na svých územích. Dynastii byl zkonfiskován téměř veškerý majetek: jak rodové dědictví, tak soukromé vlastnictví jednotlivých členů rodu, kteří se tak dostali do značných finančních nesnází. Podle usnesení mezinárodní konference dohodových mocností měly nástupnické státy (Polsko, Československo, Rumunsko a Jugoslávie) vyplácet rodině jako náhradu alespoň roční příspěvek, každý z nich 5 tisíc liber. Všechny čtyři státy však usnesení ignorovaly a nezaplatily ani libru.

Rakousko.

Rakousko vydalo 3. dubna 1919 Zákon upravující vyhoštění a převzetí majetky rodu habsbursko-lotrinského (Habsburský zákon). Bývalý císař byl tímto zákonem vyhoštěn natrvalo, u ostatních příslušníků rodu bylo setrvání podmíněno tím, že se vzdají panovnického nároku a přihlásí se k občanství republiky. Téhož dne byl přijat Zákon o zrušení šlechty v Rakousku, který v Německém Rakousku zrušil statut šlechtictví. V druhé polovině třicátých let, kdy byl rakouským kancléřem konzervativec a monarchista Kurt von Schuschnigg, byly protihabsburské zákony postupně zrušeny a otevřeně se mluvilo o možnosti obnovení rakouské monarchie, na trůně s Ottou von Habsburg, jako prostředku obrany národní identity Rakouska proti nacionálně socialistickému hitlerovskému Německu. Adolf Hitler bral tuto možnost vážně a netajil se svým úmyslem Rakousko okamžitě vojensky napadnout, pokud by došlo k obnově monarchie. V únoru 1938, kdy se zcela zřetelně schylovalo k anšlusu a rakouská politická reprezentace byla v bezvýchodné situaci, nabídl Otto von Habsburg v otevřeném dopise kancléři von Schuschniggovi alespoň převzetí politické odpovědnosti ve funkci kancléře a vedení obrany Rakouska před Německou říší. Von Schuschnigg ale tuto možnost pokládal za předem odsouzenou k neúspěchu, a proto ji odmítl. Po obsazení Rakouska bylo jedním z prvních opatření nacionálně socialistické vlády obnovení Habsburského zákona v plném rozsahu z roku 1919. Po osvobození Rakouska roku 1945 se sice několik členů habsbursko-lotrinské dynastie do Rakouska vrátilo, ale rakouská vláda uvedla znovu v platnost ústavu z roku 1920, tedy opět včetně předtím zrušeného Habsburského zákona; roku 1946 tak museli členové rodu Rakousko opět opustit. Od roku 1960 mnoho členů rodiny podepsalo prohlášení, jímž se zřekli rakouského trůnu, roku 1961 tak učinila i hlava rodu Otto von Habsburg, rodina však nadále usiluje o zrušení diskriminačního Habsburského zákona.  Článek 60 odst. 3 spolkové ústavy vyloučil členy rodu Habsburků a dalších dříve vládnoucích rodů z možnosti zastávat úřad spolkového prezidenta. Ulrich Habsburg-Lothringen, člen strany Zelených, v roce 2009 spolu se svou snachou ustanovení napadl u rakouského ústavního soudu, ústavní soud ale konstatoval, že nemůže rozhodnout dříve, než se volby uskuteční. V dubnu 2010 se Ulrich Habsburg-Lothringen pokoušel kandidovat v rakouských prezidentských volbách, avšak nezískal potřebný počet podpisů pro podporu své kandidatury. Cílem kandidatury údajně byla snaha ustanovení zdiskredidovat a umožnit ho soudně napadnout. Lidová strana podala již na jaře 2010 návrh na zrušení tohoto ustanovení. Po vyčkávání, zda rakouští politici nezruší ustanovení sami, těsně před uplynutím šestiměsíční lhůty pro volební stížnosti v říjnu 2010 Ulrich Habsburg ustanovení skutečně napadl u Evropského soudu pro lidská práva, přičemž do roku či do dvou očekával pozitivní rozhodnutí. V červnu 2011 Rakouská republika na základě kritiky Organizací pro bezpečnost a spolupráci v Evropě zrušila paragraf volebního zákona, který omezoval kandidaturu členů rodu na funkci prezidenta republiky, a to i s podporou sociální demokracie, která dosud byla hlavním zastáncem tohoto omezení.  Poté, co Otto von Habsburg 4. července ve věku 98 let zemřel, mu byl 17. července ve Vídni uspořádán pohřeb podle tradic habsbursko-lotrinského rodu ve Svatoštěpánském dómu a Kapucínské kryptě, který (ač nebyl oficiálně státní událostí) dosahoval okázalosti srovnatelné s pohřbem vládnoucího panovníka. Kromě tisíce pozvaných hostů (mezi nimi rakouských politiků i panovníků Švédska, Lucemburska a Lichtenštejnska) se jej na ulicích účastnilo až 100 000 lidí.

České země.

Československé Národní shromáždění se od habsbursko-lotrinské dynastie a jejího následnictví distancovalo tím, že v těsné návaznosti na konstatování zániku těchto vztahů aklamací zvolilo do funkce prezidenta republiky T. G. Masaryka. § 7 a § 13 československé prozatímní ústavy (zákon č. 37/1918 Sb.) ustanovily orgány a působnost republiky, k existenci české monarchie a jejích orgánů se však zákon nevyjadřuje. § 2 Ústavní listiny ČSR vyhlásily československý stát demokratickou republikou, v jejímž čele stojí volený prezident. § 17 ústavního zákona č. 236/1920 Sb. členy habsbursko-lotrinského rodu zbavil československého občanství a znemožnil jim ho získat, zákon č. 354/1921 Sb. stanovil propadnutí jejich majetku, který vlastnili z titulu vládnoucího rodu. Zákon 61/1918 Sb. zrušil obecně šlechtictví a jeho řády a tituly. § 19 zákona č. 50/1923 Sb., na ochranu republiky, stanovil trestnost návratu členů bývalé panovnické rodiny nebo jejich pobytu na území Československa bez souhlasu republiky a podpory takového návratu.  Česká republika československý právní řád přejala, ale k těmto záležitostem se od svého vzniku výslovně nevyjádřila. Zákon zakazující používání šlechtických titulů není vymáhán a ty jsou tak i ve veřejné diskusi občas používány. Navíc dle názoru některých současných historiků by tento zákon i při přesném uplatnění znamenal pouze zákaz šlechtických titulů (např. "královská výsost") a nikoli šlechtických hodností (např. "arcivévoda"). Po pádu komunistického režimu začali také členové bývalé panovnické rodiny navštěvovat Českou republiku, aniž by byl vymáhán zákon zakazující jejich pobyt – naopak vystoupili v rámci různých oficiálních událostí, jako například Audience u císaře Karla I., a setkali se s mnoha veřejnými činiteli. Ottovi Habsburskému bylo uděleno čestné občanství některých měst (Františkovy Lázně, Brandýs nad Labem) a při určitých příležitostech byl veřejně oslovován plným titulem a byla mu vzdávána čest i důstojníky současné Armády České republiky.  Nejsou známy případy, že by se členové rodu ucházeli o trůn nebo o funkci demokratické hlavy státu v některé z republik na území bývalého Rakouska-Uherska kromě Rakouské republiky. Otázkou následnictví českého trůnu se teoreticky zabývá Petr Nohel a Josef Pejřimovský, jejichž texty zveřejnil zpravodaj a web Koruny České (monarchistické strany Čech, Moravy a Slezska) a převzal nezávislý portál českých monarchistů. o nichž však není známo, že by se v nich angažoval někdo s nárokem na následnictví, a volební úspěchy strany v parlamentních volbách se pohybovaly v desetinách procenta. Zastánci monarchie, kteří mají k habsbursko-lotrinskému rodu blízko, jsou však i v jiných politických stranách, například Nina Nováková a Daniel Herman.  Po smrti Otty von Habsburg připomněl český ministr zahraničí Karel Schwarzenberg, že zemřel poslední ústavní činitel starého mocnářství, a že bychom neměli zapomínat, že Otto von Habsburg byl mimo jiné princem českým.

Maďarsko.

V Maďarsku byla po období politické nestability a bojů o moc 1. března 1920 hlasováním národního shromáždění obnovena monarchie, v níž měl panovníka dočasně zastoupit admirál Miklós Horthy jako říšský správce. Nárok habsbursko-lotrinského rodu na maďarský trůn nebyl oficiálně zpochybněn, ale zároveň ani nebyl král oficiálně povolán z exilu, aby se ujal maďarského trůnu. Horthy Karla I. (jenž byl roku 1916 korunován jako maďarský král Karel IV.) zpočátku v korespondenci ujišťoval o své loajalitě a o tom, že co nejdříve připraví Maďarsko na panovníkův návrat, ale když upevnil svou politickou pozici v zemi, jeho vstřícnost značně ochladla. Proto se Karel dvakrát neúspěšně pokusil o návrat do Maďarska (měl v tom dokonce i ústní podporu francouzského ministerského předsedy Aristida Brianda, po nezdaru však dementovanou). Při prvním pokusu o restauraci přicestoval na jaře 1921 do Budapešti inkognito – Horthy krále opět ujistil o tom, že brzy připraví zem k jeho oficiálnímu návratu, ale slib nedodržel. Podruhé se pokusil Karel převzít moc v Maďarsku vojensky za pomoci loajálního vojska pod vedením plukovníka Antonína Lehára. Tažení na Budapešť se změnilo v triumfální pochod, při kterém většina obyvatelstva ukazovala loajalitu svému králi. Neúspěch tažení byl způsoben několika nedorozuměními a zradou jednoho z Karlových velících důstojníků (generála Hegedüse). Šanci na úspěšnou restauraci habsbursko-lotrinské dynastie v Maďarsku však také snižovala nepříznivá mezinárodněpolitická situace (Československo, Jugoslávie a Rumunsko mobilizovaly svá vojska na hranicích Maďarska a hrozily opětovným vpádem do země v případě restaurace habsbursko-lotrinské dynastie).  Král byl následně deportován na ostrov Madeira a národní shromáždění přijalo na nátlak západních mocností 6. listopadu 1921 zákon o detronizaci habsbursko-lotrinské dynastie. Karel však odmítl abdikovat a svého nároku na trůn se nikdy nevzdal, stejně tak ani jeho potomci, ačkoli o restauraci monarchie v Maďarsku se již nepokusili. Maďarsko bylo monarchií až do roku 1946, ale přes několik pokusů o vybrání nového panovníka zůstalo královstvím bez krále.  Od roku 1993 v maďarském Šoškútu žije Jiří Habsbursko-Lotrinský, syn korunního prince Otty. V roce 1997 se jeho svatby s vévodkyní Eilikou Oldenburskou ve svatoštěpánské bazilice v Budapešti zúčastnily vrcholní představitelé Maďarska i evropských zemí. Jiří Habsbursko-Lotrinský hovoří plynně maďarsky a je předsedou maďarské pobočky Červeného kříže, působí v politice jako zvláštní vyslanec Evropské unie v Maďarsku a zasadil se o přijetí země do EU.

Současnost.

V září 2011 zemřel nejstarší žijící člen habsbursko-lotrinské rodiny Felix (1916–2011), syn posledního českého krále blahoslaveného Karla I. (Jako český král Karel III., jako rakousko-uherský císař Karel I.). Historicky jsou členové habsbursko-lotrinské rodiny přímými potomky nepřerušené linie českých králů od přemyslovských knížat. V současné době žije většina členů rodiny v Bavorsku, Rakousku a Maďarsku, někteří členové žijí ve Švédsku (Valpurga). Hlavou rodiny je od roku 2007 nejstarší syn Otty von Habsburga Karel. Karlova sestra Gabriela je v současnosti velvyslankyní Německa v Gruzii. Její sestra Walburga (Valpurga) je členkou švédského parlamentu.

Habsbursko-lotrinští panovníci.

Rakouští arcivévodové a císaři.

Titulární císaři Rakouska:

Parmští vévodové.

Habsburští vévodové z Parmy:

Modenští vévodové.

Habsburští vévodové z Modeny:  Titulární modenští vévodové:

Toskánští vévodové.

Habsburští vévodové z Toskánska:  Titulární toskánští vévodové:

Mexičtí císaři.

Habsburští císaři z Mexika:

Habsbursko-lotrinská dynastie je panovnická dynastie pocházející ze svazku Marie Terezie z rodu Habsburků a císaře Františka I. Štěpána Lotrinského z rodu lotrinských vévodů. Vládla v dědičných habsburských zemích v letech 1780–1918.  Nástupnictví "po přeslici" (v ženské linii) v případě vymření rodu "po meči" (v mužské linii) zajišťovala Pragmatická sankce vydaná Karlem VI. roku 1713. Když Karel VI. 1740 zemřel, musela si jeho dcera Marie Terezie toto právo obhájit ve válkách o rakouské dědictví.  Potomci Marie Terezie vládli v letech 1780–1804 habsburské monarchii a zároveň byli císaři Svaté říše římské. Od roku 1804 používali titul rakouských císařů, který přetrval i po rozdělení země na Rakousko-Uhersko roku 1867. Užívali i další panovnické tituly, zejména titul krále českého a uherského, ale také například v letech 1765–1860 velkovévody toskánského, resp. ve vévody modenského.  Vzhledem k dějinnému významu Habsburků a velikosti jejich rodových držav, dalece přesahujícím lotrinskou dynastii, jež do té doby sehrávala v evropských dějinách úlohu spíše marginální, bývá označení "habsbursko-lotrinská dynastie" často zkracováno jako Habsburkové.

The House of Habsburg-Lorraine () originated from the marriage in 1736 of Francis III, Duke of Lorraine and Bar, and Maria Theresa of Austria, later successively Queen of Bohemia, Queen of Hungary and Archduchess of Austria. Its members are the legitimate surviving line of the House of Habsburg and the House of Lorraine, inheriting their patrimonial possessions and vocation to the Empire from the female descendants of the House of Habsburg and the male line of the House of Lorraine.  The House of Habsburg takes its name from Habsburg Castle, a fortress built in the 1020s by Count Radbot of Klettgau in Aargau, present-day Switzerland. His grandson, Otto II, was the first to take on the name of the fortress as his own, adding "Graf von Habsburg" ("Count of Habsburg") to his title. The House of Habsburg gathered dynastic momentum during the 11th, 12th, and 13th centuries, and in 1273, Radbot's seventh-generation descendant Rudolph of Habsburg became Roman-German King. He moved the family's power base to the Duchy of Austria, which the Habsburgs ruled until 1918.  The branch of Vaudemont and Guise from the House of Lorraine become the major branch after a brief interlude in 1453–1473, when the duchy passed in right of Charles de Bourbon's daughter to her husband John of Calabria, a Capetian, Lorraine reverted to the House of Vaudemont, a junior branch of the House of Lorraine, in the person of René II, who later added to his titles that of Duke of Bar.


Popis.

Miříkovité jsou jednoleté nebo vytrvalé byliny, občas na bázi stonku dřevnatějící. Zcela výjimečně je stonek dřevnatý ("Myrrhidendron"). Stonek je dutý nebo plný. Listy jsou střídavé, vzácně vstřícné nebo v přízemní růžici, bez palistů, jednoduché nebo složené. Čepel listů je obvykle silně členěná, často i do několika řádů, zřídka jednoduchá. Řapík lodyžních listů má zpravidla na bázi výraznou pochvu. Rostliny obsahují ve všech částech včetně oplodí sekreční buňky a kanálky a bývají aromatické.  Květy jsou drobné, pětičetné, zpravidla oboupohlavné, pravidelné, pouze okrajové květy v květenství u některých zástupců asymetrické a paprskující. Květy jsou uspořádány v jednoduchých okolících nebo v okolících složených z okolíčků. Pod květenstvím bývá vytvořen obal z listenů a pod jednotlivými okolíčky obalíček. U některých rodů není obal či obalíček (případně obojí) vyvinut. Květenství jsou většinou volná, s dlouhými stopkami květů a obalíčků, mohou však být i stažená a tvořit hlávku. Kalich je téměř celý srostlý se semeníkem a je patrný pouze jako 5 cípů na okraji semeníku. Korunní lístky jsou volné. Tyčinek je 5, jsou volné a střídají se s korunními lístky. Prašníky jsou žluté, zřídka fialové. Semeník je spodní, srostlý ze 2 plodolistů, se 2 komůrkami a 2 čnělkami. Na horní straně na semeník nasedá žlaznatý terč, vybíhající v rozšířenou bázi čnělek. V každém plodolistu je jediné vajíčko. Plodem je dvounažka, za zralosti se zpravidla rozpadající na dva plůdky (merikarpia), někdy spojené plodonošem (karpoforem). Semena obsahují malé embryo a hojný endosperm.  Čeleď miříkovité zahrnuje asi 3800 druhů ve 434 rodech. Největší rody jsou máčka ("Eryngium", přes 200 druhů), prorostlík ("Bupleurum", asi 190), bedrník ("Pimpinella", 150) a ločidlo ("Ferula", asi 130 druhů).

Rozšíření.

Miříkovité jsou rozšířeny kosmopolitně. Mnohé rody jsou zastoupeny jak v Eurasii, tak v Severní Americe, vyskytují se i v arktických oblastech. Největší druhové bohatství je v Eurasii, naopak pouze 50 rodů a 500 druhů roste v neotropické oblasti. V tropech rostou převážně v horách.  V české květeně je tato čeleď zastoupena asi 50 rody.

Taxonomie.

V klasické taxonomii byla čeleď miříkovité spolu s čeledí aralkovité ("Araliaceae") řazena do řádu miříkotvaré ("Apiales"), dříve nazývaného aralkotvaré ("Araliales"). Byla členěna na tři podčeledi: "Apioideae", "Saniculoideae" a "Hydrocotyloideae". Molekulární výzkumy ukázaly, že první dvě podčeledi jsou sesterské a monofyletické skupiny, zatímco "Hydrocotyloideae" jsou parafyletická skupina. Dva rody ("Hydrocotyle" a "Trachymene") byly následně přeřazeny do čeledi aralkovité ("Araliaceae").

Ekologické interakce.

Květy miříkovitých obsahují nektar a jsou navštěvovány širokou paletou létajícího hmyzu.

Význam.

Čeleď zahrnuje jak druhy využívané jako potrava, tak i druhy vysoce toxické (např. rozpuk jízlivý, bolehlav plamatý).  Mezi známou kořenovou, případně i listovou zeleninu patří mrkev obecná ("Daucus carota"), petržel kadeřavá ("Petroselinum crispum") nebo miřík celer ("Apium graveolens"). V minulosti byla jako kořenová zelenina pěstována také krabilice hlíznatá ("Chaerophyllum bulbosum") a kerblík třebule ("Anthriscus cerefolium"). Z koření je využíván zejména kmín kořenný ("Carum carvi"), fenykl obecný ("Foeniculum vulgare") a bedrník anýz ("Pimpinella anisum").  Některé rostliny z této čeledi jsou používány v léčitelství a lékařství jakožto léčivé byliny či suroviny pro výrobu léků a prostředků proti početí.  Některé druhy se pěstují jako okrasné rostliny, např. máčka ("Eryngium") a jarmanka ("Astrantia"). Jako skalničky se občas pěstují některé druhy z rodu "Azorella", pocházející z jižní polokoule a tvořící pozoruhodné velmi kompaktní trsy z drobných nahuštěných rostlinek.

Přehled rodů.

"Aciphylla", "Acronema", "Actinanthus", "Actinolema", "Actinotus", "Adenosciadium", "Aegokeras", "Aegopodium", "Aethusa", "Aframmi", "Afrocarum", "Afroligusticum", "Afrosison", "Agasyllis", "Agrocharis", "Ainsworthia", "Alepidea", "Aletes", "Alococarpum", "Alposelinum", "Ammi", "Ammiopsis", "Ammodaucus", "Ammoides", "Ammoselinum", "Anethum", "Angelica", "Angelocarpa", "Anginon", "Angoseseli", "Anisopoda", "Anisosciadium", "Anisotome", "Annesorhiza", "X Anthrichaerophyllum", "Anthriscus", "Aphanopleura", "Apiastrum", "Apiopetalum", "Apium", "Apodicarpum", "Arafoe", "Arctopus", "Arcuatopterus", "Arracacia", "Artedia", "Asciadium", "Asteriscium", "Astomaea", "Astrantia", "Astrodaucus", "Astydamia", "Athamanta", "Aulacospermum", "Austropeucedanum", "Autumnalia", "Azilia", "Azorella", "Berula", "Bifora", "Bilacunaria", "Bolax", "Bonannia", "Bowlesia", "Bunium", "Bupleurum", "Cachrys", "Calyptrosciadium", "Capnophyllum", "Carlesia", "Caropsis", "Carum", "Caucalis", "Cenolophium", "Centella", "Cephalopodium", "Chaerophyllopsis", "Chaerophyllum", "Chaetosciadium", "Chamaele", "Chamaesciadium", "Chamaesium", "Chamarea", "Changium", "Chlaenosciadium", "Choritaenia", "Chuanminshen", "Chymsydia", "Cicuta", "Cnidiocarpa", "Cnidium", "Coaxana", "Conioselinum", "Conium", "Conopodium", "Coriandrum", "Cortia", "Cortiella", "Cotopaxia", "Coulterophytum", "Coxella", "Crithmum", "Cryptotaenia", "Cuminum", "Cyathoselinum", "Cyclorhiza", "Cyclospermum", "Cymbocarpum", "Cymopterus", "Cynosciadium", "Dactylaea", "Dasispermum", "Daucosma", "Daucus", "Demavendia", "Dethawia", "Dichosciadium", "Dickinsia", "Dicyclophora", "Dimorphosciadium", "Diplaspis", "Diplolophium", "Diplotaenia", "Diposis", "Distichoselinum", "Domeykoa", "Donnellsmithia", "Dorema", "Dracosciadium", "Drusa", "Ducrosia", "Dystaenia", "Echinophora", "Elaeoselinum", "Elaeosticta", "Eleutherospermum", "Enantiophylla", "Endressia", "Eremocharis", "Eremodaucus", "Ergocarpon", "Erigenia", "Eriocycla", "Eriosynaphe", "Eryngium", "Erythroselinum", "Eurytaenia", "Exoacantha", "Falcaria", "Fergania", "Ferula", "Ferulago", "Ferulopsis", "Foeniculum", "Frommia", "Froriepia", "Fuernrohria", "Galagania", "Geocaryum", "Gingidia", "Glaucosciadium", "Glehnia", "Glia", "Glochidotheca", "Gongylosciadium", "Grafia", "Grammosciadium", "Guillonea", "Gymnophyton", "Hacquetia", "Halosciastrum", "Haplosciadium", "Haplosphaera", "Harbouria", "Harrysmithia", "Haussknechtia", "Hellenocarum", "Heptaptera", "Heracleum", "Hermas", "Heteromorpha", "Heterosciadium", "Hladnikia", "Hohenackeria", "Homalocarpus", "Horstrissea", "Huanaca", "Hyalolaena", "Hymenolaena", "Imperatoria", "Itasina", "Johrenia", "Johreniopsis", "Kadenia", "Kafirnigania", "Kalakia", "Kandaharia", "Karatavia", "Karnataka", "Kedarnatha", "Keraymonia", "Kitagawia", "Klotzschia", "Komarovia", "Korshinskia", "Kosopoljanskia", "Kozlovia", "Krasnovia", "Krubera", "Kundmannia", "Ladyginia", "Lagoecia", "Lalldhwojia", "Laretia", "Laser", "Laserpitium", "Lecokia", "Ledebouriella", "Lefebvrea", "Leibergia", "Leutea", "Levisticum", "Lichtensteinia", "Lignocarpa", "Ligusticella", "Ligusticopsis", "Ligusticum", "Lilaeopsis", "Limnosciadium", "Lipskya", "Lisaea", "Lomatium", "Lomatocarpa", "Mackinlaya", "Macrosciadium", "Magadania", "Magydaris", "Malabaila", "Mandenovia", "Margotia", "Marlothiella", "Mastigosciadium", "Mathiasella", "Mediasia", "Meeboldia", "Melanosciadium", "Melanoselinum", "Merwiopsis", "Meum", "Micropleura", "Microsciadium", "Mogoltavia", "Molopospermum", "Monizia", "Mulinum", "Musineon", "Myrrhidendron", "Myrrhis", "Myrrhoides", "Naufraga", "Neoconopodium", "Neogoezia", "Neonelsonia", "Neoparrya", "Neosciadium", "Neoturczaninovia", "Niphogeton", "Nirarathamnos", "Nothosmyrnium", "Notiosciadium", "Notopterygium", "Ochotia", "Oedibasis", "Oenanthe", "Oligocladus", "Oliveria", "Opopanax", "Oreocome", "Oreomyrrhis", "Oreonana", "Oreoschimperella", "Oreoxis", "Orlaya", "Ormopterum", "Ormosciadium", "Ormosolenia", "Orogenia", "Oschatzia", "Osmorhiza", "Ottoa", "Oxypolis", "Pachyctenium", "Pachypleurum", "Palimbia", "Pancicia", "Paraligusticum", "Paraselinum", "Parasilaus", "Pastinaca", "Pastinacopsis", "Paulita", "Pedinopetalum", "Perideridia", "Perissocoeleum", "Petagnia", "Petroedmondia", "Petroselinum", "Peucedanum", "Phellolophium", "Phlojodicarpus", "Phlyctidocarpa", "Physospermopsis", "Physospermum", "Physotrichia", "Pilopleura", "Pimpinella", "Pinacantha", "Pinda", "Pituranthos", "Platysace", "Pleurospermopsis", "Pleurospermum", "Podistera", "Polemannia", "Polemanniopsis", "Polylophium", "Polytaenia", "Polyzygus", "Portenschlagiella", "Postiella", "Pozoa", "Prangos", "Prionosciadium", "Psammogeton", "Pseudocarum", "Pseudocymopterus", "Pseudorlaya", "Pseudoselinum", "Pseudotaenidia", "Pternopetalum", "Pterygopleurum", "Pteryxia", "Ptilimnium", "Ptychotis", "Pycnocycla", "Pyramidoptera", "Registaniella", "Rhabdosciadium", "Rhodosciadium", "Rhopalosciadium", "Rhysopterus", "Ridolfia", "Rouya", "Rumia", "Rupiphila", "Rutheopsis", "Sajanella", "Sanicula", "Saposhnikovia", "Scaligeria", "Scandia", "Scandix", "Schizeilema", "Schoenolaena", "Schrenkia", "Schtschurowskia", "Schulzia", "Sclerochorton", "Sclerotiaria", "Scrithacola", "Selinopsis", "Selinum", "Semenovia", "Seseli", "Seselopsis", "Shoshonea", "Silaum", "Sinocarum", "Sinodielsia", "Sinolimprichtia", "Sison", "Sium", "Smyrniopsis", "Smyrnium", "Sonderina", "Spananthe", "Spermolepis", "Sphaenolobium", "Sphaerosciadium", "Sphallerocarpus", "Sphenocarpus", "Sphenosciadium", "Spuriodaucus", "Spuriopimpinella", "Stefanoffia", "Steganotaenia", "Stenocoelium", "Stewartiella", "Stoibrax", "Symphyoloma", "Szovitsia", "Taenidia", "Tamamschjania", "Tauschia", "Tetrataenium", "Thamnosciadium", "Thapsia", "Thaspium", "Thecocarpus", "Tilingia", "Tinguarra", "Todaroa", "Tommasinia", "Tongoloa", "Tordyliopsis", "Tordylium", "Torilis", "Tornabenea", "Trachydium", "Trachymene", "Trachyspermum", "Transcaucasia", "Trepocarpus", "Tricholaser", "Trigonosciadium", "Trinia", "Trochiscanthes", "Turczaninoviella", "Turgenia", "Uldinia", "Vanasushava", "Vicatia", "Vvedenskya", "Xanthosia", "Xatardia", "Yabea", "Zeravschania", "Zizia", "Zosima"

Miříkovité ("Apiaceae"), dříve též mrkvovité nebo okoličnaté ("Umbelliferae"), jsou čeleď vyšších dvouděložných rostlin z řádu miříkotvaré ("Apiales"). Zahrnuje přes 420 rodů a více než 3500 druhů rostlin. Jsou to byliny, obvykle aromatické, s bohatě členěnými listy a s květy v jednoduchém nebo složeném okoličnatém květenství. Miříkovité jsou bohatě zastoupeny ve flóře České republiky, řada druhů má hospodářský význam.

Apiaceae or Umbelliferae is a family of mostly aromatic flowering plants named after the type genus "Apium" and commonly known as the celery, carrot or parsley family, or simply as umbellifers. It is the 16th-largest family of flowering plants, with more than 3,700 species in 434 genera including such well-known and economically important plants such as ajwain, angelica, anise, asafoetida, caraway, carrot, celery, chervil, coriander, cumin, dill, fennel, poison hemlock, lovage, cow parsley, parsley, parsnip and sea holly, as well as silphium, a plant whose identity is unclear and which may be extinct.  The family Apiaceae includes a significant number of phototoxic species, such as giant hogweed, and a smaller number of highly poisonous species, such as water hemlock, poison hemlock, water dropwort and spotted cowbane.


Poddruhy.

Mezi jednotlivými poddruhy existuje řada přechodných forem, zřejmě kříženců.

Vzhled.

Jde o 0,5–2 metry vysokou dvou až víceletou rostlinu (závisí na podnebí a tuhosti zimy). První rok pouze vytvoří přízemní listy (mohou být až 60 cm velké) a střádá zásoby do vřetenovitého hlavního kořene. Na druhý rok vyžene lodyhu s okoličnatým květenstvím, které je tvořeno zpravidla 10–25 okolíčky (může jich být ale ještě více). Přízemní listy jsou tří až pětičetné, dlouze řapíkaté. Listy na lodyze jsou podstatně menší (u vzrostlé rostliny maximálně 20 cm). Lodyha je dutá, hranatě rýhovaná, chlupatá. Květy jsou oboupohlavné, barva bílá, nazelenalá, narůžovělá nebo nažloutlá. Plody jsou dvounažky. Semena si zachovávají klíčivost přes 7 let.  Kromě bolševníku obecného se v Česku uchytil nebezpečný invazní druh bolševník velkolepý ("Heracleum mantegazzianum"), který se svému příbuznému dost podobá. Není vyloučeno, že se v místech společného výskytu oba druhy kříží; z Velké Británie a Německa byl již výskyt kříženců "Heracleum sphondylium" × "mantegazzianum" hlášen.  Základní rozdíly – bolševník obecný proti bolševníku velkolepému:

Rozšíření.

Bolševník obecný se přirozeně vyskytuje v celém mírném pásu Evropy a západní Sibiře, včetně severních částí Pyrenejského, Apeninského a Balkánského poloostrova, severních částí Turecka a části Kavkazu.

Ekologie.

Bolševník obecný je nitrofilní rostlina libující si na vlhkých hnojených loukách či pastvinách, rumištích, příkopech kolem cest a zanedbaných zahradách. Vyhovuje mu těžší půda s neutrálním pH (nicméně dobře snáší i mírně kyselé či mírně zásadité půdy). V Česku kvete od června do září.

Obsahové látky.

Nejvýznamnější účinnou složkou obsaženou v celé rostlině jsou fototoxické furanokumariny; jejich koncentrace ve šťávě rostliny je však podstatně menší.

Jedovatost.

Bolševník obecný obsahuje stejně jako bolševník velkolepý fototoxické furanokumariny, jejich koncentrace ve šťávě rostliny je však podstatně menší. I přes to není vhodné se příliš potřísňovat jeho šťávou, která může u citlivých jedinců vyvolat podráždění kůže (zrudnutí) až otoky a puchýřnatění pokožky. Celá rostlina je jedovatá, nejjedovatější jsou nezralé plody.

Využití.

V léčitelství.

V léčitelství se tinktura z bolševníku obecného používá jako antiepileptikum a antihysterikum. Droga snižuje krevní tlak, má celkově povzbudivé účinky a v minulosti se považovala i za afrodisiakum. Dnes se ale již prakticky nepoužívá pro nepříjemné vedlejší účinky (silná projímavost a nutnost vyhýbat se přímému slunci po jejich aplikaci). Sbírá se nať a někdy i kořen.

Ve včelařství.

Bolševník obecný je výborná nektarodárná bylina. Druhový bolševníkový med je světle či tmavě žlutý, má pronikavou vůni a škrablavou příchuť. Krystalizuje do matně šedivožluté barvy. Obsahuje vitamín B1 a u citlivých osob může způsobit alergické reakce. Častěji však bývá bolševníkový med součástí smíšených letních medů.  Rousky pylu bolševníku bývají žlutě zbarvené.

V gastronomii.

Dříve patřil ve východní Evropě k hojně využívané zelenině zejména k přípravě boršče. Odtud pocházejí také jeho pojmenování v polštině - "barszcz" a v ruštině "borščevik". Dále se mladé listy používaly jako špenát nebo i do salátů. Kořen a listy se používaly k přípravě zeleninových bujónů.

V zemědělství.

Jako pícnina je oblíben zejména u ovcí a skotu, ale také u králíků. Na druhé straně znehodnocuje seno tím, že stvoly a dužnatá žilnatina listů špatně schnou a při skladování plesniví.

Literatura.

Květena České republiky, díl 5 / B. Slavík (Ed.). – Praha : Academia, 1997. – S. 387–392.

Externí odkazy.

Bolševník obecný ("Heracleum sphondylium") (lidově zvaný bršť) je rostlina z čeledi miříkovitých vyskytující se ve Středomoří a mírném pásu Evropy a Asie. Někdy se udává i Severní Amerika; závisí to na tom, zda autor nahlíží na jediného tamního zástupce rodu bolševník jako na samostatný druh ("Heracleum maximum" Bartram, 1791), nebo zda jej považuje za pouhý poddruh bolševníku obecného ("Heracleum sphondylium" subsp. " montanum" (Schleicher ex Gaudin) Briquet, 1905, resp. "H. sphondylium" var. "lanatum" (Michaux) Dorn, 1988, resp. "H. sphondylium" subsp. "lanatum" (Michaux) A. Löwe & D. Löwe, 1982). Obvyklejší je však pojetí amerického zástupce jakožto samostatného druhu.

Heracleum sphondylium, commonly known as hogweed, common hogweed or cow parsnip, is a herbaceous perennial or biennial plant, in the umbelliferous family Apiaceae that includes fennel, cow parsley, ground elder and giant hogweed. It is native to Europe and Asia. The common name eltrot may also be applied, but is not specific to this species. Umbelliferous plants are so named because of the umbrella-like arrangement of flowers they produce. The North American species "Heracleum maximum" (also called cow parsnip) is sometimes included as a subspecies of "H. sphondylium".  The plant provides a great deal of nectar for pollinators. It was rated in the top 10 for most nectar production (nectar per unit cover per year) in a UK plants survey conducted by the AgriLand project which is supported by the UK Insect Pollinators Initiative.


Stavba.

Buňka.

Rozměry buňky jsou velice různé – extrémem jsou v tomto ohledu řasy "Ostreococcus tauri" (velikost buňky pouhý jeden μm), na opačném konci spektra je třeba obrovská mnohojaderná buňka lazuchy ("Caulerpa", až jeden metr). Buňky obsahují typickou eukaryotickou výbavu a navíc plastidy primárního typu.  Jejich fotosyntetickými barvivy jsou především chlorofyl a a b, u některých zelených řas ze skupiny "Prasinophyceae" je však dokonce přítomen derivát chlorofylu c. Chlorofyly jako takové sice nejsou překryté jinými pigmenty, a proto jsou řasy jasně zelené, ale přesto se u nich další pigmenty v jisté míře vyskytují. Typický je β-karoten, ale i různé xanthofyly (lutein, zeaxantin, violaxantin, anteraxantin, neoxantin, sifonein, sifonoxantin a podobně).  Chloroplasty mají dvě obalné membrány (vznikly totiž primární endosymbiózou stejně jako u ostatních rostlin). Tylakoidy srůstají v lamely, ale netvoří grana. Pyrenoidy jsou uvnitř chloroplastu, někdy tam je navíc červenavé stigma. Hlavní zásobní látkou je většinou škrob (α-1,4-glukan). Zelené řasy mají v typickém případě dva nebo čtyři bičíky. Buněčná stěna je zpravidla celulózní a pektinózní, někdy je však nahrazena stěnou z xylózy (u některých trubicovek, "Bryopsidophyceae"). Obecně bývají jejich stěny zpevněny uhličitanem vápenatým, křemičitými sloučeninami či vzácně i jinými látkami.

Stélka.

Zelené řasy jsou často jednobuněčné, ale několikrát v evoluční historii zelených řas vznikla do určité míry i mnohobuněčnost. Podoba zelených řas je rozmanitá – od vláken po trubice, jednoduchých listů až mnohem složitějších. Mají různé typy stélek – od mikroskopických jednobuněčných až po makroskopické. Mnohé ze zelených řas jsou relativně primitivní jednobuněčné organizmy, často s jediným plastidem, ale jiné skupiny zelených řas vykazují zvyšující se úroveň vnitřní organizace. Existují tak i zelené řasy jakožto mnohobuněčné rostliny se složitou vnitřní organizací a řízeným růstem a vývojem (parožnatky), které se považují za nejbližší žijící příbuzné vyšších rostlin. Mnoho znaků zelených řas je stejných jako u vyšších rostlin, jsou jim totiž mnohem blíže příbuzné než řasám hnědým a červeným.

Rozmnožování.

Zelené řasy se rozmnožují pohlavně i nepohlavně. Nepohlavní rozmnožování zajišťují vždy jisté mitospory, tedy spory vzniklé mitózou buněk. Tyto spory mají tedy buď haploidní genom (a pak vznikly z haploidního gametofytu), nebo diploidní genom (a pak vznikly z diploidního sporofytu). Spory mohou být jak pohyblivé (zoospory), tak nepohyblivé (aplanospory).  Ve většině případů dochází pravidelně i k pohlavnímu rozmnožování. To má klasické schéma, při němž nejprve splynou cytoplazmy obou pohlavních buněk (tzv. plazmogamie), načež splynou jádra (karyogamie). Takto vzniklá zygota obvykle prochází stádiem klidu (tzv. zygospora). Pohlavní buňky vznikají z vegetativních buněk nebo v gametangiích, mohou mít různý tvar a různou pohyblivost (trend směřuje k oogamii). Někdy však jsou od sebe pohlavní buňky různého pohlaví k nerozeznání (zuv. izogamie). V tom případě se tyto „pohlavní typy“ (mating types) často označují znaménky + a -.

Výskyt.

Žijí ve sladkých i slaných vodách, kde se přichycují na kameny ve skalnatých pobřežích. Zde přežijí jen díky svému pružnému tělu a schopnosti splývání na vlnách, jinak by je příbojové vlny rozdrtily. Daří se jim hlavně v mělkých, tropických lagunách, kde se vyskytují nejčastěji rody "Caulerpa", "Halimeda" a "Udotea" Dále můžeme zelené řasy spatřit v půdě, na kamenech, na rostlinách, v teplotních extrémech. Jsou důležitými primárními producenty a jsou významnou složkou potravy mnoha organismů. Některé zelené řasy ("Trebouxia") tvoří fotosyntetizující část lišejníků, některé zase jsou původci infekčních onemocnění (např. "Prototheca", "Chlorella").  Místo s největším počtem řas je bezkonkurenčně Sargasové moře. Na hladině je tu až 1,7 tun na kilometr čtvereční bičíkatých řas s bohatými stélkami. Vodní zelené řasy jsou tak významnými a početnými producenty biomasy, že každoročně podle odhadů do svých těl zabudují miliardu tun uhlíku.

Klasifikace.

Skutečný fylogenetický strom zelených řas se neobejde bez vývojové větve vyšších rostlin, protože jsou zelené řasy bez vyšších rostlin parafyletické, tedy z hlediska evoluční historie nepřirozená skupina.  Zelené řasy jsou tvořeny dvěma hlavními vývojovými liniemi. Linie obsahující vyšší rostliny – "Streptophyta" (pro parafyletickou skupinu všech řas této linie se užívá název "Charophyta") – obsahuje ze zelených řas zejména parožnatky, spájivky, "Mesostigmatophyceae", "Klebsormidiophyceae"a "Coleochaetophyceae". Jedná se vesměs o řasy sladkovodní.  Zbývající řasy jsou zařazené do skupiny "Chlorophyta" "sensu stricto" ("v užším smyslu"). Tato linie obsahuje zejména zelenivky, "Ulvophyceae", "Trebouxiophyceae" a parafyletické "Prasinophyceae". Řasy této skupiny byly naopak původně pouze mořské. Některé skupiny (jako např. zelenivky) si však evolučně později také vyvinuly schopnost růstu ve sladkých vodách.  Celý systém podle dnešních názorů vypadá přibližně takto:

Význam pro člověka.

Někteří zástupci, např. druhy rodů "Chlorella" (zelenivka) nebo "Dunaliella" jsou využíváni jako zdroj potravinářských barviv nebo přímo k výživě lidí i hospodářských zvířat. Makroskopické zelené řasy se také často používají jako ozdobné rostliny v akváriích. Často se také využívají ve farmaceutickém průmyslu jako přírodní léčivo.

Odkazy.

Externí odkazy.

Článek internetového časopisu "OSEL": Energie budoucnosti - řasy nám možná vytrhnou trn z paty

Zelené řasy ("Chlorophyta" v širším smyslu) je významné oddělení jednobuněčných i mnohobuněčných stélkatých zelených rostlin. Představují blízké příbuzné vyšších rostlin, které se z jedné linie zelených řas vyvinuly. Pokud vyšší rostliny do zelených řas neřadíme, pak jsou zelené řasy nepřirozenou, tzv. parafyletickou skupinou. Proto se v novějších systémech do taxonu zařazují i vyšší rostliny a nový smysl (= zelené rostliny) se odráží i v pozměněných názvech – "Chlorobionta" nebo "Viridiplantae". Tento článek však pracuje s tradiční parafyletickou variantou. V tomto smyslu je známo 500 rodů a 16 000 druhů zelených řas.

The green algae (singular: green alga) are a large, informal grouping of algae consisting of the Chlorophyta and Charophyta/Streptophyta, which are now placed in separate divisions, together with the more basal Mesostigmatophyceae, Chlorokybophyceae and Spirotaenia.  The land plants, or embryophytes, are thought to have emerged from the charophytes. Therefore, cladistically, embryophytes belong to green algae as well. However, because the embryophytes are traditionally classified as neither algae nor green algae, green algae are a paraphyletic group. Since the realization that the embryophytes emerged from within the green algae, some authors are starting to include them. The clade that includes both green algae and embryophytes is monophyletic and is referred to as the clade Viridiplantae and as the kingdom Plantae. The green algae include unicellular and colonial flagellates, most with two flagella per cell, as well as various colonial, coccoid and filamentous forms, and macroscopic, multicellular seaweeds. There are about 8,000 species of green algae. Many species live most of their lives as single cells, while other species form coenobia (colonies), long filaments, or highly differentiated macroscopic seaweeds.  A few other organisms rely on green algae to conduct photosynthesis for them. The chloroplasts in dinoflagellates of the genus "Lepidodinium", euglenids and chlorarachniophytes were acquired from ingested green algae, and in the latter retain a nucleomorph (vestigial nucleus). Green algae are also found symbiotically in the ciliate "Paramecium", and in "Hydra viridissima" and in flatworms. Some species of green algae, particularly of genera "Trebouxia" of the class "Trebouxiophyceae" and "Trentepohlia" (class Ulvophyceae), can be found in symbiotic associations with fungi to form lichens. In general the fungal species that partner in lichens cannot live on their own, while the algal species is often found living in nature without the fungus. "Trentepohlia" is a filamentous green alga that can live independently on humid soil, rocks or tree bark or form the photosymbiont in lichens of the family Graphidaceae. Also the macroalga "Prasiola calophylla" (Trebouxiophyceae) is terrestrial, and "Prasiola crispa", which live in the supralittoral zone, is terrestrial and can in the Antarctic form large carpets on humid soil, especially near bird colonies.


Neformální úvod.

Pojem okolí byl nejprve studován na množině reálných číslech, poté však byl zobecněn na mnohem širší okruh množin. Reálná i komplexní čísla jsou metrickým prostorem a každý metrický prostor je topologickým prostorem. Proto ze všech níže uvedených definice je topologická definice nejobecnější (má smysl na širším okruhu množin než ty zbývající).  Všechny níže uvedené definice jsou ekvivalentní v tom smyslu, že pokud má na nějaké struktuře smysl více než jedna z níže uvedených definice pojmu okolí nebo ε-okolí, pak tyto definice splývají. Například na množině je 1-okolí bodu 3 v metrickém smyslu totožná s 1-okolí bodu 3 podle definice pro reálná čísla.

Vztah okolí k ε-okolí.

Ve všech níže uvedených případech, kdy definujeme ε-okolí, platí, že množina "A" je "okolím" bodu "x", pokud obsahuje jeho ε-okolí pro nějaké ε > 0. Například interval (2.9 , 3.1) je 0.1-okolím bodu 3 a tedy je jeho okolím.  Topologický prostor se od ostatních případů odlišuje tím, že na něm lze definovat okolí, ovšem ne ε-okolí.

ε-okolí v množině reálných čísel.

V množině reálných čísel je ε-okolí (ε > 0) bodu x otevřený interval (x-ε, x+ε).  Prstencové nebo také redukované ε-okolí bodu "x" je pak okolí, které neobsahuje bod "x", tedy sjednocení intervalů formula_1.  Pojem okolí a ε-okolí je možno zobecnit na rozšířená reálná čísla, což podstatně zjednoduší definice limity funkce pro různé případy (vlastní/nevlastní limita ve vlastním/nevlastním bodě).

ε-okolí komplexního bodu.

"formula_2-okolím komplexního bodu" formula_3 označujeme všechny body z komplexní roviny, pro které platí formula_4, tzn. body ležící na komplexní rovině uvnitř kružnice se středem v bodě formula_3 a poloměrem formula_2.

ε-okolí v metrických prostorech.

V metrickém prostoru formula_7 máme pomocí metriky formula_8 definovánu vzdálenost bodů a zavádíme formula_9-okolí bodu formula_10 jako

Okolí v topologických prostorech.

Podmnožinu formula_12 topologického prostoru formula_13 nazveme okolím bodu formula_10, pokud existuje prvek topologie (to je z definice topologie otevřená množina) formula_15 takový, že formula_16 a platí formula_17. Okolí bodu formula_10 značíme formula_19.  Protože vnitřek množiny je její největší otevřená podmnožina, je množina formula_19 okolí bodu formula_10 právě tehdy, když formula_10 leží v jejím vnitřku.

Okolí bodu je podmnožina topologického prostoru, jejíž otevřená podmnožina obsahuje tento bod. Okolí bodu je taková množina, že i „blízké“ body leží stále v této množině. Pomocí okolí bodů se dají definovat pojmy uzávěr a vnitřek množiny, spojité zobrazení, limita funkce a podobně.

In topology and related areas of mathematics, a neighbourhood (or neighborhood) is one of the basic concepts in a topological space. It is closely related to the concepts of open set and interior. Intuitively speaking, a neighbourhood of a point is a set of points containing that point where one can move some amount in any direction away from that point without leaving the set.


Udělování lén.

Vrchním vlastníkem veškeré půdy v zemi byl v době utváření středověkých států panovník, který uděloval pozemky a úřady do držení členům své družiny, aby je odměnil a zavázal si je. Zpočátku to bylo pouze do úmrtí panovníka i nabyvatele, jemuž navíc mohly být statky pro neposlušnost z panovníkovy vůle odebrány. Později si šlechta vymohla jejich dědičnost z otce na syna (v západofranské říši například roku 877 na Karlu II. Holém).  Držitel propůjčené půdy (mohl jím být nejen šlechtic, ale také církevní hodnostář, klášter či biskupství) se nazýval leník nebo vazal. Vazalové byli vůči svému lennímu pánovi – seniorovi povinni „"radou a pomocí"“. K jejich hlavním povinnostem patřilo účastnit se shromáždění, které panovník svolal, a poskytnout mu v případě potřeby vojenskou nebo finanční pomoc.  Zatímco v Anglii byla uplatňována zásada „vazal mého vazala je i mým vazalem“, což vedlo k centralizaci země, ve Francii platilo, že „vazal mého vazala není mým vazalem“.

Feudální statek.

Léno sloužilo k zajištění obživy toho, kdo jej držel, včetně jeho rodiny, služebnictva a celého dvora (obyvatelé hradu či paláce). Vlastníci lén byli feudální vrchností - pozemky jejich statků obdělávali poddaní, kteří byli na svém pánovi závislí. Základem toho byla skutečnost, že vrchnosti patřila veškerá půda ve vesnici (dominikál i rustikál, včetně té, kterou sedláci obdělávali pro sebe nebo na níž stála jejich hospodářská usedlost). Za to museli odvádět rentu. Kromě roboty - renty v úkonech, odevzdávali ještě část vlastní úrody - rentu v naturáliích. Později převládla peněžní renta. V 9. - 13. století byla většina poddaných v postavení osobně nesvobodných nevolníků - bez svolení své vrchnosti se například nesměli stěhovat, studovat nebo uzavírat sňatky. Vztah feudál - poddaný byl určitou obdobou vztahu mezi lenním pánem a jeho vazalem.

Feudální úřad.

Stejně jako statky byly v léno udělovány i úřady, z nichž často plynuly držiteli také nemalé výhody. V tomto případě v latině je použit výraz "beneficium". Význam je zde prakticky stejný, jako při použití výrazu "feudum".

Feudální hierarchie.

Renta byla pro feudály velkým zdrojem bohatství. Přesto se jim někdy jevilo jako výhodnější zachovat se podobně jako panovník a část svých držav dále propůjčit. Královský vazal se tak stal zároveň lenním pánem svého vazala. Také on na něm požadoval „"radu a pomoc"“. Do lenního poměru k mocným a bohatým šlechticům vstupovala především drobná šlechta - rytíři a zemani. Složitý systém lenních závislostí, jímž byli mezi sebou propojeni vlastníci větších i menších držav, které byly obdělávané závislými rolníky, se poprvé objevil ve franské říši za vlády Karlovců (první léno bylo uděleno v pol. 8. st. majordomem Karlem Martelem). V 9. - 11. století se postupně prosadil téměř v celé Evropě. Podle latinského výrazu "feudum" se celý systém i středověká společnost označují jako feudální.  Koncem středověku, v době, kdy rytířská vojska začali nahrazovat nájemní vojáci, žoldnéři, začalo lenní právo ztrácet na významu. Formálně trvalo v našich zemích až do konce Svaté říše římské roku 1806, v Anglii do roku 1649, ve Francii do roku 1789. V Čechách se lenní vztahy nejdéle udržely na Frýdlantsku, kde vrchnost udělovala jednotlivé vsi nižším šlechticům jako léno. Tito šlechtici neměli téměř žádný větší majetek a žili jen v lepších chalupách. Lenní systém zde zanikl do poloviny 18. století.

Léno (latina používá dva výrazy: "feudum" nebo "beneficium", německy: "Lehn", "Lehen", francouzsky: "fief") byla ve středověku označována podmíněná držba půdy, nebo úřadů, na základě lenní smlouvy, která mohla být jak ústní, tak písemná. Lenní systém byl v západní Evropě obvyklý způsob státní správy a páteř feudálního společenského zřízení.

A fief (; ) was the central element of feudalism. It consisted of heritable property or rights granted by an overlord to a vassal who held it in fealty (or "in fee") in return for a form of feudal allegiance and service, usually given by the personal ceremonies of homage and fealty. The fees were often lands or revenue-producing real property held in feudal land tenure: these are typically known as fiefs or fiefdoms. However, not only land but anything of value could be held in fee, including governmental office, rights of exploitation such as hunting or fishing, monopolies in trade, and tax farms.


Prameny o Bořivojovi I..

O Bořivojovi se zmiňuje hned několik středověkých textů. Nejznámější texty jsou tyto:

Teorie o původu.

Otázka Bořivojova původu je neznámá, většina historiků však souhlasí s Kosmou, že Bořivoj pocházel z Čech. Příbuzenství mezi Přemyslovci a Mojmírovci je možné, kupříkladu sňatkem Svatopluka Velkomoravského s jistou nevěstou z Čech, která mohla být Bořivojovou sestrou, snad Sventoziznou Podle jiné teorie, kterou navrhl Petr Šimík, měl být Bořivoj I. původem z Velké Moravy. Měl být synem Rostislava Velkomoravského. Rostislav poté založil hrad Praha a nazval se Přemyslem, tedy Přemyslem Oráčem. Rostislav měl mít syna Bořivoje a ještě za Rostislavova života se měl Bořivoj stát manželem Ludmily, za podmínky, že Ludmila přijme křest. Po Rostislavově oslepení se měl Bořivoj chopit vlády v Čechách. Tato teorie byla často podporována kosterními pozůstatky pod podlahou svatovítské rotundy v hrobu K1. Tyto pozůstatky byly často považovány za tělo knížete Bořivoje. Lebka tohoto těla sdílí s lebkou z hrobu 12/59 v Sadech u Uherského Hradiště považovaného za hrob knížete Svatopluka ojedinělou anomálii zvukovodu; obě kostry mají také stejnou, byť tehdy běžně rozšířenou krevní skupinu. Ukázalo se však, že lebka z hrobu K1 není z doby Bořivojovy, ale z doby o století mladší.

Život.

Narození.

Bořivoj se, podle Kosmy, narodil jako syn bájného knížete Hostivíta. Jméno Bořivojova otce však není jisté, a proto se historici jménu Hostivít vyhýbají. Datum Bořivojova narození není přesně známé. Jako indicie můžou posloužit údaje z legendy "Fuit in provincia Boemorum" o věku, kterého se dožili jednotliví Přemyslovci. Podle legendy Bořivoj zemřel ve věku 36 až 38 let. Podle Dušana Třeštíka muselo být Bořivojovi v době bitvě u Vltavy více než 15 let. Protože bitva probíhala v roce 872, Bořivoj se musel pravděpodobně narodit před rokem 857. Když se v roce 888 narodil Vratislav, byl pravděpodobně Bořivoj stále naživu. Další nápověda se nachází ve Fuldských letopisech, podle nichž v roce 890 získal Čechy v přímé držení Svatopluk. Dušan Třeštík proto odečetl Bořivojův přibližný věk, kterého se dožil, od let 888–890 a získal tak datum jeho narození mezi lety 852–853.  Jiný názor zastával Josef Pekař, jenž datum Bořivojova narození určil mezi roky 857 a 858, Henryk Łowmiański, podle něhož se Bořivoj narodil roku 857, a Václav Chaloupecký, podle nějž se jednalo zase o rok 855.  Jediná kronika, která udává přesný letopočet Bořivojova narození, je kronika Václava Hájka z Libočan z 16. století. Podle ní se měl Bořivoj narodit v roce 874, tedy dokonce později než je o něm první písemná zmínka.  V osmnáctém a devatenáctém století se však proti Hájkovi postavili tehdejší historikové Gelasius Dobner a František Palacký, kteří mnoho Hájkových výroků označili za pouhé výmysly. Od té doby Hájkově dataci Bořivojova narození badatelé nevěnují pozornost.

Bitva u Vltavy.

Situace na území dnešních Čech v 2. polovině 9. století nebyla jednoduchá, tamější knížata se musela rozhodnout, na jakou stranu se přidat. České země se tehdy nacházely mezi dvěma velkými říšemi. Na jedné straně stála Východofranská říše, na druhé pak Velká Morava. Pravděpodobně již v roce 856 se některá knížata z dnešních Čech začala přiklánět k Velké Moravě, v roce 869 za pomocí Lužických Srbů dokonce zaútočila na francké území Bavorska a Durynska. Definitivní připojení pak přišlo po nástupu Svatopluka I. k moci v roce 871. Brzy poté na jaře 872 vyslal východofranský král Ludvík II. Němec, který odmítl nástup Svatopluka uznat, trestnou výpravu nejen proti Moravě, ale i proti jejím spojencům, tedy proti Čechům. Obě vojska se setkala kdesi u Vltavy, snad v oblasti Prahy.  V této bitvě Frankové, kterým velel mohučský arcibiskup Liutbert, drtivě zvítězili. Čechům se však podařilo uchýlit se do hradišť, ty již Frankové nedobyli, podařilo se jim ale velice poplenit zemi a následně odtáhnout zpět do Východofranské říše. Kromě zmínky o pěti českých knížatech, tedy Svatoslavovi, Vitislavovi (Vítěslavovi), Herimanovi (Heřmanovi), Spytimírovi a Mojslavovi je ve třech rukopisech zmíněno jako šesté jméno Goriwei. Od 19. století se jméno Goriwei považuje za zkomoleninu jména Bořivoj. Historici dodnes pátrají po důvodu, proč je Bořivojovo jméno zapsáno až jako šesté z pěti jmenovaných. Podle Františka Palackého byl Bořivoj zapsán jako šestý proto, že v bitvě u Vltavy sice nebojoval, ale byl jejich vrchním vládcem, proto si pisatel poznamenal toto jméno až na konec. Podle historika Václava Vaněčka se bojovalo proti knížatům z jihu Čech, Bořivoj možná využil prohry knížat z jihu Čech a právě po této bitvě jižní Čechy ovládl. Kvůli tomuto ovládnutí bylo jméno Goriwei později připsáno. Podle historika J. Čecha Bořivoj v Čechách vládl, ale pisatel Fuldských análu zkomolil jeho jméno na Heriman.  Právě bitva u Vltavy je hlavní indícií, pro určení dataci vlády Bořivoje I. Téměř všichni historici zabývající se vládou Bořivoje I. se domnívají, že Bořivoj v roce 872 vládl, musel tedy již vyrůst z chlapeckých let. Tyto domněnky odmítli historici Lubomír Emil Havlík a Rudolf Turek. Podle Havlíka Bořivoj v Čechách v roce 872 nevládl, jelikož byl příliš mladý. I Rudolf Turek se domníval, že Bořivoj v Čechách tehdy nevládl, na rozdíl od Havlíka se domníval, že Bořivoj byl ještě před bitvou u Vltavy vyhnán Strojmírem.

Sňatek s Ludmilou.

Přemyslovci v 70. letech 9. století neovládali celé území obývané Čechy. Patřilo jim tehdy pouze území ve středních Čechách, na ostatních územích dnešních Čech se nacházela jiná knížectví, kterým vládlo několik knížat. Bořivoj pravděpodobně v roce 874 či 875 uzavřel sňatek s Ludmilou, dcerou Slavibora. Původ Ludmily je neznámý, možné jsou však dvě varianty. Podle první varianty pocházela Ludmila z Pšovského knížectví, které leželo na území dnešního Mělnicka. Podle druhé varianty, kterou reprezentuje "Proložní legenda o svaté Ludmile" pocházela Ludmila ze země lužickosrbské, sňatkem s Bořivojem se tedy část Lužického Srbska stala součástí Čech.  S Ludmilou měl Bořivoj podle legend tři syny a tři dcery, z pramenů jsou však známa jména pouze dvou synů. Nejstarší Spytihněv I., který se narodil brzy po sňatku, tedy v roce 875, a Vratislav I., který se narodil pravděpodobně v roce 888.

Bořivojův křest.

Česká knížata v 2. polovině 9. století nevyznávala křesťanství, jako na Velké Moravě. Křesťanství pronikalo do české kotliny jen pomalu, podle Fuldských letopisů, přijalo v roce 845 křest 14 českých knížat, pravděpodobně však bez úspěchu. První skutečný krok k christianizaci Čech učinil až Bořivoj.  Příběh Bořivojova křtu je zmíněn nejen v Kristiánově legendě, ale i v Kosmově kronice. Podle Kristiána měl být Bořivoj pozván na hostinu na dvůr velkomoravského knížete Svatopluka, kde proběhla hostina, jako pohan musel však Bořivoj sedět na zemi. Tato historka není příliš uvěřitelná, i když zákaz společného jídla pohanů s křesťany představoval běžnou praxi karolínských misií v Korutanech a Panonii. Lítost projevil arcibiskup Metoděj, jenž se ho optal, proč tak vynikající muž se nestydí, že sedí na zemi s pasáky sviní. Následovala konverzace mezi Metodějem a Bořivojem a výsledkem bylo rozhodnutí Bořivoje dáti se pokřtít. Křest provedl sám arcibiskup Metoděj, kmotrem Bořivoje se stal pravděpodobně Svatopluk Velkomoravský. Poté Svatopluk a Metoděj Bořivoje bohatě obdarovali − mimo jiné mu dali kněze Kaicha, zřejmě proto, aby nově pokřtěný kníže vykonával své křesťanské povinnosti. Datace křtu je nejistá, z Kristiána vyplývá, že křest provedl arcibiskup Metoděj, který se nacházel na Moravě poprvé v letech 870, poté od roku 873 až do jeho smrti v roce 885, křest se pravděpodobně musel odehrát někdy v tomto období. Co se týče roku, kdy ke křtu došlo, historikové se kloní k několika variantám. Podle Rudolfa Turka přijal Bořivoj křest na přelomu let 869 a 870, jelikož si měl Kosmas splést jméno velkomoravského knížete a Svatopluka zaměnil za Rostislava. František Palacký soudil, že přijal křest v roce 874, tento názor zastával i Josef Pekař. Podle archeologa Ivana Borkovského ke křtu došlo před rokem 880. Václav Novotný soudil, že Bořivoj přijal křest mezi lety 882 až 885.

Povstání proti Bořivojovi.

Po návratu z Velké Moravy, nechal Bořivoj vystavět na Levém Hradci kostel, zasvěcený svatému Klimentovi. Brzy poté vypuklo proti Bořivojovi povstání, do jehož čela dosadili Strojmíra, pravděpodobně příbuzného Bořivoje. Bořivoj následně utekl na Moravu ke svému spojenci Svatoplukovi Velkomoravskému. Povolání Strojmíra nejspíš nesouviselo s otázkou náboženství, neboť Strojmír byl křesťanem. Pravděpodobně souviselo se spory o orientaci na Velkou Moravu. Bořivoj, jako zastánce moravských pořádků byl pro Čechy zřejmě nepohodlný, proto byl vyhnán a na stolec byl dosazen Strojmír, jako zastánce východofranské říše. O původu Strojmíra existuje několik teorií. Podle historika Rudolfa Turka byl Strojmír totožný s knížetem Spoitimarem, který bojoval u Vltavy společně s dalšími knížaty. Podle Kristiána žil Strojmír do doby, kdy propuklo povstání proti Bořivojovi ve vyhnanství u Němců. Ve vyhnanství žil tak dlouho, že zapomněl mluvit svou rodnou řečí. To ovšem vzbudilo nespokojenost těch, kteří ho zvolili, protože se nemohli s novým knížetem dorozumět. Bořivojovi přívrženci této nespokojenosti využili a snažili se lid proti Strojmírovi ještě více popudit. Podle Kristiánovy legendy se obě strany, Strojmírova i Bořivojova, proto dohodly, že vyjdou z Prahy a na poli uváží, jak se rozhodnout. Strojmírovci se však potají ozbrojili (skryli si zbraně pod šaty) a dohodli se, že na tajné heslo, které znělo: „Proměňme se!", které zvolá jeden z nich, odkryjí zbraně a pobijí muže na Bořivojově straně. Straníci knížete Bořivoje se však o této lsti dozvěděli a také se ozbrojili. Poté, co se ozvalo heslo smluvené stranou Strojmíra, odkryli podporovatelé knížete Bořivoje zbraně a zahnali straníky Strojmíra na útěk. Sám Strojmír poté utekl do ciziny a z Moravy byl do Čech povolán zpět Bořivoj. Celý sběh událostí se měl udát mezi lety 883 až 885.  Podle varianty, kterou navrhl Zdeněk Měřínský, utekl Bořivoj na Velkou Moravu ke Svatoplukovi, kterého žádal o pomoc. Ten byl však až do podzimu roku 884 zaměstnán boji v Panonii, a proto asi neměl dostatek sil pomoci Bořivojovi k zásahu v Čechách. Bořivoj se proto zdržoval v moravském vyhnanství. Povstání v Čechách mohl tedy Svatopluk potlačit nejdříve až po bojích v Panonii. Tuto variantu podporuje také text Kristiána, který tvrdí, že po pobití straníků Strojmíra poslali Bořivojovi straníci pro Bořivoje na Moravu.

Poslední léta života a smrt.

Společně s návratem Bořivoje se dá předpokládat i přítomnost velkomoravských bojovníků. Po Bořivojově návratu nechal, podle Kristiána, Bořivoj vystavět a založit kostel Panny Marie v Praze, jak slíbil ve vyhnanství na Velké Moravě. Stalo se tak v blízkosti vrcholku Žiži, na kterém stál kamenný stolec, kde probíhal nastolovací proces českého knížete. Pravděpodobně v roce 888, se Bořivojovi a jeho ženě Ludmile narodil syn Vratislav I., který vládl českému knížectví po smrti jeho bratra Spytihněva.  Datace Bořivojovy smrti, stejně jako většina dat v jeho životě je nejistá. Zemřel jistě mezi lety 888 a 890. V roce 888, kdy se Bořivojovi narodil syn Vratislav, byl ještě naživu. V březnu 890 při schůzce na Omuntesperchu v Panonii propůjčil Arnulf Korutanský Čechy Svatoplukovi. Češi totiž neměli knížete z vlastního rodu. Bořivoj byl tedy již po smrti. Zemřel tedy někdy mezi roky 888 až 890 s tím, že pozdější datum však není tolik pravděpodobné. V době smrti mu bylo asi třicet šest let. Po jeho smrti byli jeho synové příliš mladí na to, aby se mohli stát Bořivojovými nástupci. Českým knížetem se proto stal velkomoravský kníže Svatopluk.

Zakladatelská činnost.

S Bořivojovou vládou je spjata výstavba prvních kostelů na území Čech. První kostel byl postaven a vysvěcen hned po Bořivojově křtu na Velké Moravě. Nechal ho postavit na Levém Hradci a byl zasvěcený svatému Klimentovi, jehož kult přinesli na Velkou Moravu bratři Konstantin a Metoděj. Kostel byl dřevěný, na místě dnešního kostela svatého Klimenta na Levém Hradci. V době knížete Bořivoje bylo také na Levém Hradci vystavěno nové, dokonalejší opevnění.  Druhý kostel, který nechal Bořivoj vystavět, byl zasvěcen Panně Marii a byl postaven nedaleko kamenného stolce, na místě dnešního druhého nádvoří na Pražském hradě. Kostel byl postaven brzy po návratu z vyhnanství z Velké Moravy, kam ho vyhnal vzdorokníže Strojmír. Budování kostela začalo tedy pravděpodobně v roce 885. Neví se, proč Bořivoj nechal vystavět kostel zde. Možným důvodem mohl být kamenný stolec, který stál na vrchu Žiži, jenž se nacházel nedaleko kostela. Důvodem k výstavbě kostela na tomto místě mohlo být i to, že to bylo Bořivojovo nové sídlo. Dušan Třeštík se však kloní k variantě, že Bořivoj na místo dnešního Pražského hradu nepřesídlil, na Pražský hrad přesídlil přesunul se tam pravděpodobně až kníže Spytihněv I. Snad z doby Bořivoje I., možná z doby knížete Spytihněva je u kostela Panny Marie patrný první křesťanský hřbitov v Čechách.

Architektura za časů Bořivoje I..

Architektura za časů Bořivoje I. byla inspirována architektonickou tradicí velkomoravských staveb – běžnou formou tak byla rotunda s apsidou. Tento architektonický styl vydržel do založení pražského biskupství, poté přišly do českého prostředí první německé architektonické vlivy. Podle archeologa Michala Lutovského se Bořivoj inspiroval velkomoravskými stavbami, když zde pobýval jako vyhnanec před Strojmírem. Architektonické styly staveb a opevněních na hradištích však za Bořivoje I. výraznou změnou neprošly, nebo o tom nejsou zprávy. Hradiště se tehdy skládala z opevněné akropole, opevněného předhradí, valů a hradeb. Dále nechyběla ani obydlí. Do dnešní doby se však na hradištích nedochovalo nic, ani členitosti terénů, ve většině byly zničeny různými zemědělskými, stavebními nebo těžebními aktivitami.

Hodnocení vlády.

Již od Františka Palackého byl Bořivoj posuzován jako první panovník, který přijal křest a výrazně pomohl ke christianizaci českého státu. Právě Bořivoj založil v Čechách první kostely. Na zakladatelskou činnost poté navázali jeho synové, Spytihněv I. a Vratislav I. Povedlo se mu zlomit moc „kmenových" institucí a za pomoci Svatoplukovy Velké Moravy získal před ostatními vládci Čech předstih, jenž se konkurenčním rodům již nikdy nepodařilo vyrovnat. Jeho knížectví se počalo jednoznačně vyvíjet směrem k raně feudálnímu státu a zároveň se stal Svatoplukovým zástupcem v Čechách. Byl to první historicky doložený představitel rodu Přemyslovců, panovníci z této dynastie vládli Českému knížectví a později i Českému království až do roku 1306.

Odkaz v literatuře a umění.

Alespoň část osobnosti Bořivoje I. je vykreslena v Kristiánově legendě. Kristián ho vylíčil jako prvního budovatele míst svatých, shromažďovatele kněží a zakladatele křesťanské víry v Čechách, tehdy ovšem ještě nepatrně rozšířené. V 21. století se stal Bořivoj I. hrdinou románů spisovatele Jiřího Bílka "První kníže, aneb, Předtucha moci" a "První kněžna, aneb, Závrať moci" a také spisovatele Jana Bauera "Ve službách Svatoplukových". Jako vedlejší postava je zmíněn v románech "Kněžna Ludmila" od spisovatelky Hany Whitton a v knize "Hříšná světice" od Jana Bauera.

Potomci.

Bořivoj byl ženat pouze jednou se svatou Ludmilou (860 − 15. září 921) ∞ 874?. Podle Kristiána a legendy " Fuit in provincia Boemorum" měl Bořivoj s Ludmilou tři syny a tři dcery.

Bořivoj I. (mezi 852/853 – 888/890; ) byl první historicky doložený český panovník pocházející z rodu Přemyslovců. Podle kronikáře Kosmy byl synem bájného knížete Hostivíta.  Jeho manželkou byla pravděpodobně od roku 874 Ludmila, chronologicky první osoba v českých dějinách prohlášená za svatou, dcera pšovského či lužickosrbského knížete Slavibora. Jeho syny byli Spytihněv I. a Vratislav I., vnuky pak svatý Václav a Boleslav I.  Po celou svou vládu podporoval velkomoravského knížete Svatopluka I., v roce 872 pravděpodobně bojoval na jeho straně v bitvě u Vltavy proti franckým vojskům vedeným mohučským arcibiskupem Liutbertem, a to společně s pěti dalšími knížaty Svatoslavem, Vitislavem, Herimanem, Spytimírem a Mojslavem. Okolo roku 883 přijal společně s manželkou Ludmilou na Moravě křest z rukou arcibiskupa Metoděje. Po návratu do Čech však vypuklo proti němu povstání, vedené jakýmsi Strojmírem. Bořivoj uprchl na Moravu a až se Svatoplukovou pomocí se znovu stal českým knížetem. Za jeho vlády byly v Čechách postaveny první kostely, a sice kostel svatého Klementa na Levém Hradci a kostel Panny Marie na Pražském hradě. Po jeho smrti nebyli jeho synové ještě dospělí, proto se českým knížetem stal velkomoravský kníže Svatopluk.

Bořivoj I (, , c. 852 – c. 889) was the first historically documented Duke of Bohemia and progenitor of the Přemyslid dynasty. His reign over the Duchy of Bohemia is believed to have started about the year 870, but in this era Bohemia was subordinated to Great Moravia. One of the most important clues to the approximate time of his accession is the contemporary Frankish chronicle "Annales Fuldenses," which mentions several West Slavic princes in the year 872, among them one "Goriwei," who may be identical with Bořivoj.


Svazek 12 kmenů.

Rozdělení Izraele do 12 kmenů je standardní a tradiční, avšak je obtížné stanovit, jak se tyto kmeny původně jmenovaly a kolik jich bylo. Z celku Starého zákona je zřejmé, že počet 12 je spíše symbolický, neboť vždy, když se vypočítávají jména kmenů, nalezneme trochu odlišný seznam. Je to způsobeno především tím, že Josef měl dva syny, kteří se jmenovali Manases a Efraim – jejich kmeny jsou někdy jmenovány a někdy ne. Existuje tedy celkem 14 jmen, z nichž musí každý seznam vynechat 2, aby se dodržel počet 12. Většinou se vynechává kmen Lévi, neboť tento kmen neměl vlastní území (byli z něho pomocníci kněžstva v jeruzalémském chrámu), ale není to pravidlem. Výjimku představuje Debořina píseň (Sdc 5), jeden z nejstarších úryvků Starého zákona vůbec, který má svůj vlastní seznam izraelských kmenů, značně odlišný od ostatních.  Některé seznamy kmenů:  Při rekonstrukci dějin Izraele a jeho vzniku se předpokládá, že tento národ vznikl sdružením několika různých kmenů, které nesly jméno většinou podle místa, kde sídlily. Na to ukazuje geografická povaha některých jmen a jejich použití jako místních jmen ve starších textech. Až o něco později byly tyto kmeny a jejich patriarchové (praotcové) spojeni do jednoho rodokmenu. Zdá se, že zpočátku se jednalo o jistý typ kmenové konfederace bez společného stálého vůdce. K pevnějšímu stmelení kmenů došlo až za prvního krále Saula a zejména za jeho nástupce Davida, ale krátce po smrti Davidova syna Šalomouna se říše opět rozdělila na severních „10 kmenů“ (Izraelské království) a jižní „2 kmeny“ (Judské království).  Když v roce 722 př. n. l. asyrská vojska pod vedením krále Salmanassara V. dobyla a vyvrátila Samaří a přesídlila severní kmeny, tyto kmeny se asimilovaly se svým okolím a zanikly. Z celého izraelského národa tak zbyly jen kmeny jižní, tedy Juda a Benjamín. Od té doby můžeme hovořit o židovském národu, neboť jméno Žid označuje v prvé řadě člena kmene Juda, v podstatě jediného přeživšího kmene Izraele, respektive lid pocházející z kmenů Judského království. Toto království sice bylo také zničeno (587/586 př. n. l.), ale po krátké době exilu mohla být obnovena židovská samospráva. Od této doby je termín „Židé“ a „Izrael(ité)“ používán jako synonymum.  Zvláštní pozornost zaslouží kmen Lévi, z něhož se rekrutovali pomocníci kněží (samotné služby ve svatostánku a později v chrámu mohli vykonávat pouze potomci Árona, bratra Mojžíše) a neměl vlastní území. Vedou se diskuse, zda se původně skutečně jednalo o kmen, či zda to byli jednotlivci, kteří se časem vyčlenili z jiných kmenů. V každém případě, jelikož neměli vlastní území a byli rozptýleni mezi ostatní kmeny, přežili Levité pád Samaří i Jeruzaléma (587/586 př. n. l.).

Deset ztracených kmenů Izraele.

Skutečnost, že deset severních kmenů (Rúben, Dan, Neftalí, Gád, Ašer, Isachar, Zabulon, Manases, Efraim, částečně Lévi – Šimeon žil původně na jihu, ale patrně velmi brzy zmizel z dějin) bylo v roce 722 př. n. l. deportováno mimo své území a ztratili se ve směsi jiných národů, vedla k vytvoření mnoha (vzájemně podobných) legend o jejich návratu. Podle nich tyto kmeny žijí daleko na východě, nikým nerušeny, zachovávají Boží zákon a Bůh se o ně stará. Na konci věků pak vyjdou ze své země a budou se podílet na obnově Božího Izraele. Toto téma zpracovávají např. apokryfní spis 4. kniha Ezdrášova 13,40-50 nebo africký církevní otec Commodianus (3./4. století). Možná je na ně narážka i v novozákonní knize Zjevení 16,12. Podobná víra se objevuje i u mormonů.

Izraelské kmeny (, "Šivtej Jisra'el") souhrnně označované jako synové Izraele (, "Bnej Jisra'el") byly podle tradičního biblického podání kmeny, které vzešly z potomků patriarchy Jákoba, jehož druhé jméno bylo Izrael („Zápasící s Bohem“, „Bůh zápasí“). Jákob byl podle biblického vyprávění synem Izákovým a vnukem Abrahámovým. Měl 12 synů (ze 4 matek: 2 byly jeho manželky – Lea a Ráchel – a 2 byly jejich služky – Zilpa a Bilha), kteří jsou považováni za praotce jednotlivých 12 kmenů izraelského národa. Jejich jména jsou (podle pořadí narození): Rúben, Šimeón, Lévi, Juda, Dan, Neftalí, Gád, Ašer, Isachar, Zabulón, Josef, Benjamín.

In the Hebrew Bible, the Twelve Tribes of Israel or Tribes of Israel ( "šəḇāṭîm Yiśrā’êl") descended from the 12 sons of the patriarch Jacob (who was later named Israel) and his two wives, Leah and Rachel, and two concubines, Zilpah and Bilhah.