Vzhled.

Makroskopický.

Klobouk je zprvu zvoncovitě vyklenutý, poté plochý, uprostřed s hrbolem. Povrch klobouku je hladký, lysý, se zbytky plachetky. Okraj klobouku je výrazně rýhovaný. Barva je hnědošedá, místy do stříbřita.  Lupeny jsou stále bílé, husté a u třeně volné.  Třeň dosahuje běžně délky 10 až 15 cm. Směrem nahoru se zužuje. Barva kolísá mezi bílou a rozličnými odstíny světle šedé. Povrch je hladký či velmi jemně vločkatý. Třeň je zasazený do pochvy. Vnitřní část třeně je dutá.  Prstenec pošvatka nemá.  Dužnina je křehká, bílé barvy, má jemnou chuť a prakticky žádnou vůni.

Mikroskopický.

Výtrusný prach je bílý.

Výskyt.

Muchomůrka pošvatá se hojně vyskytuje v listnatých i jehličnatých lesích, od nížin až po horské oblasti. Zvláště se objevuje pod duby a buky a na kyselých půdách. Roste od června do října. "Amanita vaginata" je rozšířená téměř po celém světě, všude kde roste je dosti hojná. Vyrůstá jednotlivě i v menších skupinách. Jedná se o velmi běžný druh.

Záměna.

Pošvatky se celkovou plachetkou podobají jedovaté muchomůrce jízlivé a zelené, dají se však poznat podle báze třeně. Okraj klobouku je navíc výrazně radiálně rýhovaný. Pošvatky nemají prstenec a jen vzácně mají zbytky plachetky na klobouku. Bez rizika je záměna s muchomůrkou Maireho("A. mairei" ). Ta je robustnější a často mívá bílé zbytky plachetky na klobouku. Navíc je to houba velmi vzácná.

Zajímavosti.

Muchomůrka pošvatá by se neměla jíst syrová a ani nedokonale tepelně zpracovaná. Obsahuje neznámé termolabilní látky a při požití většího množství pokrmu se mohou objevit příznaky otravy. Nutno ji upravovat dosti dlouho jako například václavku. Pro svou křehkost není mezi houbaři moc oblíbená. Sbírat by ji měl jen houbař, který ji velmi dobře zná (možnost záměny). Barevné odrůdy této muchomůrky jsou již uznány za samostatné taxony. Je to celkem cca 8 samostatných taxonů.

Muchomůrka pošvatá, jiným názvem pošvatka obecná ("Amanita vaginata") je hojně se vyskytující stopkovýtrusná houba. Roste ve všech typech lesů, převážně však na kyselých půdách.

Amanita vaginata, commonly known as the grisette, is an edible mushroom in the fungus family Amanitaceae. Unlike many other "Amanita" mushrooms, "A. vaginata" lacks a ring on the stem. The cap is gray or brownish, in diameter, and has furrows around the edge that duplicate the gill pattern underneath. It has a widespread distribution in North America, and is thought to be part of a species complex that includes other similar-looking Amanitas.


Historie.

Zrod snowshoe byl v podstatě náhodný, když v roce 1960 kočka americké chovatelky Dorothy Hinds-Daughertyové porodila v jednom z vrhů několik koťat s bílými tlapkami a tzv. odznaky po těle. Takto zbarvená koťata se chovatelce zalíbila a začala se věnovat dalšímu chovu. Chovatelé siamských koček takto zkřížené plemeno zpočátku odmítali, proto byla snowshoe u chovatelských organizací uznávána nejprve pouze jako experimentální plemeno. Až roku 1983 byla oficiálně uznána organizací CFF (Cat Fanciers Federation). V roce 1990 plemeno uznala největší severoamerická chovatelská organizace CFA (Cat Fanciers' Association). Největší evropská chovatelská organizace FIFe (Fédération Inrnationale Feline) plemeno oficiálně uznala až v roce 2004. Plemeno je populární především v USA, Spojeném království a Německu. Několik plemenných koček je chováno i v Česku.

Vzhled.

Snowshoe je středně velká kočka elegantního vzhledu. Tělo je dlouhé a pevné, silné a svalnaté. Dobře vyvážené. Hlava má tvar širokého, po stranách lehce zaobleného klínu. Lícní kosti jsou vysoko posazené, nos je přímý. Uši jsou u báze široké, jejich špičky lehce zaoblené, dodávají kočce ostražitý vzhled. Oči tvaru vlašského ořechu jsou jasně modré, jiskřivé. Zadní nohy jsou o něco delší než přední. Tlapky jsou malé, oválné. Ocas je středně dlouhý až dlouhý, směrem ke špičce se lehce zužuje. Tělo, nohy a hlava jsou vzájemně dobře proporčně vyvážené. Kočka nesmí vykazovat typovou podobnost se siamskými kočkami.

Srst a barva.

Srst je krátká až středně dlouhá bez zřetelné podsady. Odznaky musí být jasně zřetelné. Typické pro tuto kočku jsou bílé "ponožky" na všech končetinách. Na předních nohou smí zasahovat nejvýše doprostřed nohou, na zadních nohou pak doprostřed stehen.  Jsou uznávány veškeré barevné variety koček s odznaky.

Snowshoe je plemeno kočky domácí. Vzniklo v 60. letech zkřížením americké krátkosrsté a siamské kočky. Snowshoe jsou velmi citlivé kočky, které vyžadují klid, přitom jsou však velmi živé a dobrodružné, také jsou zvědavé a inteligentní.

The Snowshoe is a breed of cat originating in the United States of America in the 1960s. Snowshoes were first produced in Philadelphia when a Siamese breeder's cat gave birth to three kittens with white feet. The breeder, Dorothy Hinds-Daugherty, then began a breeding program to produce what were originally called "Silver Laces", crossing the strangely marked Siamese cats with bi-color American Shorthair cats and other breeds. When Hinds-Daugherty left the program, Vikki Olander began working with the cats and recruited new breeders, as well as worked towards full recognition within cat associations. Despite having existed for 45 years, Snowshoes are rare due to the difficulty of reproducing the correct coat markings. The marks are based on recessive genes for color points and on the co-dominant but variably-expressed piebald pattern gene, making it difficult to predict the appearance of offspring.  The coat coloration recognized by registries and associations is point coloration, and it comes in a variety of colors, though some organizations do not recognize certain colors. Snowshoe cats have an affectionate and docile disposition. Due to this, they do not do well under circumstances where they are left alone for long periods of time. Snowshoes are also very vocal, though their voices are not as loud as their Siamese ancestors. They are noted as being very intelligent and have the ability to learn tricks and open doors. These cats also enjoy water, and may swim.


Rozšíření.

Druhy rodu kostival pocházejí z euroasijské oblasti, za hlavní místa jejich původu jsou považovány hornaté oblasti okolo východní částí Černého moře, hlavně Malá Asie a Kavkaz; tam roste nejvíce druhů které jsou v mnoha případech endemické. Odtud se rod rozšířil na západ téměř do celé Evropy a směrem na východ postupoval na jih Sibiře, do Střední Asie, pevninské Číny i na ostrov Tchaj-wan. Kostival se dále druhotně dostal do Afriky a Severní Ameriky kde se dobře uchytil a místy se pěstuje se jako krmivo pro dobytek.  Osídlil různé biotopy, na teplých nížinných územích preferuje především stinná stanoviště, roste ve vlhkých údolích, na neosluněných místech okolo vodních toků, v křovinách nebo v jehličnatých lesích. Ve výše položených oblastech také volí místa s vlhkou půdou, ale již se méně vyhýbá slunečnímu svitu. Dokáže se přizpůsobit i ruderálním stanovištím s dostatkem živin, jako jsou vlhké skládky a rumiště, zanedbaná okolí lidských sídel nebo okraje polí, příkopů a cest.

Popis.

Vytrvalé nebo vzácně i jednoleté rostliny s jednoduchými nebo větvenými lodyhami které jsou hustě porostlé krátkými nebo dlouhými, měkkými či pevnými pichlavými chlupy. Lodyhy vyrůstají z jednoduchého nebo rozvětveného, svislého či plazivého oddenku jenž bývá hrubý, masitý a může mít i hlíznaté zduřeniny. Podlouhlé, kopinaté až vejčité lodyžní listy, s řapíky nebo přisedlé, jsou nejčastěji celokrajné a na bázi srdčité či uťaté. Spodní listy vyrůstají střídavě, horní vstřícně a všechny jsou drsně chlupaté.  Stopkaté, oboupohlavné květy s krátkými listeny vyrůstají v hustých květenstvích. Jsou to převislé jednoduché nebo dvojité vijany, bývají vrcholové nebo rostou na bočních větvích. Trvalý kalich má zvonkovitý nebo trubkovitý tvar a je hluboce dělený do pěti čárkovitých cípů jež se po odkvětu zvětšují. Koruna je také zvonkovitá nebo trubkovitá a má pět krátkých zubů, zbarvena bývá bíle, žlutě, fialově nebo modře; v ústí trubky vyrůstá pět trojúhelníkovitých šupinek. V korunní trubce je pět částečně přirostlých tyčinek s podlouhlými prašníky které někdy z koruny vyčnívají. Ze středu hluboce členěného, čtyřdílného semeníku vyrůstá nitkovitá čnělka s nepatrnou hlavičkovitou bliznou. Květy nejčastěji vykvétají v pozdním jaře a časném létě, jejich opylení zajišťuje hmyz.  Plodem jsou čtyři tvrdky konkávně přirostlé na plochém květním lůžku. Jsou šikmo vejčité, někdy zakřivené, obvykle s jednou ostrou hranou. Na povrchu jsou vrásčité, bradavčité nebo hladké, na bázi mívají ozubený límcovitý val a na opačné straně malou šupinu. Obsahují kulovitá semena. Rostliny tohoto rodu se mohou rozmnožovat jak rozrůstáním oddenků, tak i rozšiřováním semen.

Taxonomie.

Taxonomie rodu ještě zdaleka není dokončena, za posledních 80 let se zvýšil počet poznaných druhů z 15 na 40.  V přírodě České republice se lze setkat s těmito čtyřmi druhy: a s kříženci:  V Evropě se dále vyskytují ještě tyto druhy:

Význam.

Rostliny rodu kostival jsou bohaté na mnohé alkaloidy a puriny, jako např. echimidin, symphytin, uplandicin a symhytocynoglossin nebo allantoin, obsahují také velké procento polysacharidů, silic, slizu nebo tříslovin. Mnohé druhy se proto i v současnosti využívají ve farmacii a homeopatii. Kořeny některých druhů také sloužívaly k přípravě červených barviv.

Externí odkazy.

Kostival ("Symphytum") je rod štětinatých nebo drsně chlupatých bylin z čeledi brutnákovitých které obvykle rostou na polostinných a vlhkých místech s výživnou půdou. Některé jeho druhy, např. kostival lékařský, jsou tradičně považovány za léčivé rostliny.

Symphytum is a genus of flowering plants in the borage family, Boraginaceae. There are up to 35 species, known by the common name comfrey (pronounced ). Some species and hybrids, particularly "S. officinale" and "S." × "uplandicum", are used in gardening and herbal medicine. They are not to be confused with "Cynoglossum virginianum", known as wild comfrey, another member of the borage family.


Život.

Charles se narodil v Beaugency-sur-Loire v roce 1746, oženil se s Julie Françoise Bouchaud des Hérettes (1784–1817), o 37 let mladší kreolskou ženou, do které byl údajně zamilován básník Alphonse de Lamartine, a která byla jeho "Elvirou" v jeho autobiografickém díle básnického rozjímání "«Le Lac»" ("„Jezero“"), ve kterém v retrospektivě popisuje vroucí lásku dvojice z pohledu truchlícího muže. Charles ji přežil a zemřel v Paříži 7. dubna 1823.

Vodíkem plněný balon.

První vodíkem plněný balon.

Charles přišel s myšlenkou vodíkem plněného balonu při studiu práce Roberta Boylea "Boyleův zákon" zveřejněném před 100 lety v roce 1662 a jeho současníky Henry Cavendishem, Josephem Blackem a Tiberiem Cavallem. Navrhl letadlo a následně ve spolupráci s bratry Robertovými, Anne-Jeanem a Nicolas-Louisem, sestrojil na "Place des Victoires" v Paříži. Bratři vynalezli postup výroby lehčeného, vzduchotěsného vaku: rozpouštěnou gumu v roztoku terpentýnu a laku nanášeli na sešité pruhy hedvábí. Používali střídavě červené a bílé pruhy hedvábí, ale ve výsledku byl balon díky postupu pogumování červenožlutý.  Jacques Charles a bratři Robertovi vypustili první vodíkem plněný balon 27. srpna 1783 z Champ-de-Mars – dnes v místech Eiffelovy věže, kde byl mezi přihlížejícími i Benjamin Franklin. Balon byl poměrně malý, jen 35 m³ omezených pogumovaným hedvábím, mohl nést jen kolem 9 kg (20 lb). Byl naplněn vodíkem vyráběným litím čtvrt tuny kyseliny sírové na půl tuny železných pilin. Vodík byl do balonu plněn přes olověné trubky, ale nebyl chlazen studenou vodou, takže bylo obtížné balon zcela naplnit (horký plyn po ochlazení v balonu zmenšoval svůj objem). Tiskem vycházely denně zprávy o plnění balonu; dav přihlížejících byl tak velký, že čtvrtý den plnění 26. srpna byl balon na Champ-de-Mars převezen tajně již v noci.  Balon letěl severně 45 minut, byl následován jezdci na koních a přistál o 21 kilometrů dále ve vesnici Gonesse, kde byl údajně vyděšenými vesničany poničen vidlemi nebo noži. Projekt byl financován předplatným Fujase de Saint-Fond.

První let vodíkem plněného balonu s lidskou posádkou.

Dne 1. prosince 1783 ve 13:45 Jacques Charles a bratři Robertovi vypustili první balon s lidskou posádkou z Jardin des Tuileries v Paříži. Let uskutečnil Jacques Charles doprovázený Nicolas-Louis Robertem v 380kubíkovém vodíkem plněném balonu. Plášť byl šitý na míru, byl opatřen upouštěcím ventilem a překryt byl sítí nesoucí koš. Pro ovládání výšky byla použita písečná zátěž (balast). Vystoupali do výšky kolem 1800 stop (550 m) a přistáli až při západu Slunce v Nesles-la-Vallée po 2 hodinách a 5 minutách 36kilometrového letu. Následovatelé na koních, vedení vévodou de Chartres, pomáhali při přistání.  Jacques Charles se poté rozhodl znovu vzlétnout sám, protože balon ztratil část vodíku. Tentokrát vystoupal balon rychle do výšky 3000 metrů, kde opět spatřil Slunce. Protože začal trpět bolestmi v uších, vypustil část vodíku a zlehka sestoupil o 3 km dále v Tour du Lay. Přestože byl po něm balon plněný vodíkem pojmenován "charlièrou", již nikdy, na rozdíl od bratrů Robertových, neuskutečnil další let.  Vzletu přihlíželo 400 000 diváků a stovky z nich pomohlo financovat vzlet za možnost přístupu do blízkosti místa vzletu. Mezi nimi byl Benjamin Franklin, diplomatický zástupce Spojených států amerických. Přítomen byl i Joseph Montgolfier, kterého Charles poctil vypuštěním malého jasně zeleného balonku, který měl ukázat stav povětrnostních podmínek.  Tato událost se uskutečnila jen 10 dní po prvním letu balonu s lidskou posádkou Jean-François Pilâtre de Rozier v horkovzdušném balonu bratrů Montgolfierů. Simon Schama poznamenal v "": „Hlavním vědeckým spolupracovníkem Montgolfierů byl M. Charles, … který byl prvním, kdo navrhl vytvořit plyn z vitriolu místo z hoření navlhčených stébel a dřeva, které bylo používáno v dřívějších vzletech. Charles sám byl dychtiv létat, ale narazil na neoblomné veto krále, který s dychtivou pozorností sledoval pokrok v létání. Zneklidněný nebezpečími prvních letů, král poté navrhl vypustit dva zločince, což Charlese a jeho kolegy pobouřilo.“

Další aktivity.

Další projekt Jacques Charles a bratří Robertových byla stavba podlouhlého řiditelného letadla podle návrhu řiditelného balonu Jean Baptiste Meusniera (1783–85). Návrh zahrnoval Meusnierův vnitřní balonet, kormidlo a pohon.  Jacques Charles v tomto letadle nikdy nevzlétl, ale 15. července 1784 bratři uskutečnili 45minutový let ze Saint-Cloud do Meudon s M. Collin-Hullinem a Ludvíkem Filipem II. Orleánským v "La Caroline". Letadlo bylo opatřeno vesly pro ovládání pohybu a směru, ale ty se ukázaly být zbytečnými. Nepřítomnost upouštěcího ventilu znamenala, že vévoda musel proříznout balonet, aby předešel jeho protržení při dosažení výšky kolem 4500 m.  Dne 19. září 1784 bratři Robertové a M. Collin-Hullin uletěli za 6 hodin a 40 minut 186 km z Paříže do Beuvry u Béthune. Tím uskutečnili první let přes 100 km.

Vynálezy.

Charles vyvinul několik užitečných vynálezů: upouštěcí ventil a další související zařízení – jako hydrometr a odrazový goniometr, vylepšil Gravesandův heliostat a Fahrenheitův aerometr. Potvrdil Franklinovy experimenty s elektrikou.

Charlesův zákon.

Charlesův zákon popisuje, jak se plyny roztahují, když se ohřívají – prvně popsaný Joseph Louis Gay-Lussacem v roce 1802, ale připsán byl nepublikované práci Jacques Charles, a pojmenován byl na počest Charlesa.  Kolem 1787 Charles uskutečnil experiment, kde naplnil 5 balonů stejného objemu různými plyny. Poté zvyšoval jejich teplotu na 80 °C a zaznamenal, že se všechny zvětšily o stejný objem. Tento experiment byl zmiňován Gay-Lussacem v roce 1802, kdy zveřejnil přesný vztah mezi teplotou a objemem plynu. Charlesův zákon uvádí, že za stejného tlaku je objem ideálního plynu úměrný jeho absolutní teplotě. Objem plynu při konstantním tlaku se zvyšuje lineárně s absolutní teplotou plynu. Vytvořený vztah zněl "V"/"T" = "V"/"T".

Kariéra.

Jacques Charles byl zvolen do Akademie věd v roce 1795, a následně se stal profesorem fyziky na Conservatoire des Arts et Métiers.

Připomínka.

Stéla na Nesles-la-Vallée označuje Charlesův-Robertův let 1. prosince 1783.  "Coupe Charles et Robert" bylo mezinárodní balonové setkání v roce 1983 pořádané souběžně s Gordon Bennett Cup.

Jacques Alexandre César Charles (12. listopadu 1746 – 7. dubna 1823) byl francouzský vynálezce, vědec, matematik, profesor Francouzské akademie věd a průkopník balonového létání.  Jacques Charles napsal jen nemnoho matematických pojednání a většina z těch, jež mu jsou přisuzována, mu připadla omylem, záměnou s jeho jmenovcem, taktéž Jacquem Charlesem, který byl od 12. května 1785 rovněž členem Pařížské akademie věd. Občas byl nazýván Charles Geometr.  Společně s bratry Robertovými, kteří pro něj balón postavili, uskutečnil Charles 27. srpna 1783 první let vodíkem plněného balonu bez posádky. Let trval celých 45 minut. Poté 1. prosince téhož roku uskutečnil profesor Charles spolu s Nicolas-Louisem Robertem let s lidskou posádkou. Let trval 2 hodiny, přičemž vystoupali do výšky kolem 1800 stop (550 m). Jejich průkopnické užití vodíku vedlo k pojmenování balonu plněného vodíkem "charliéra" (coby protiklad k montgolfiéře využívající horký vzduch).  Charlesův zákon popisující rozpínavost plynů s měnící se teplotou popsal Joseph Louis Gay-Lussac v roce 1802, ale připsal jej nepublikované práci Jacquesa Charlesa.  Charles byl zvolen do Akademie věd v roce 1795 a následně se stal profesorem fyziky.

Jacques Alexandre César Charles (November 12, 1746 – April 7, 1823) was a French inventor, scientist, mathematician, and balloonist. Charles wrote almost nothing about mathematics, and most of what has been credited to him was due to mistaking him with another Jacques Charles, also a member of the Paris Academy of Sciences, entering on May 12, 1785. He was sometimes called Charles the Geometer. (See J. B. Gough, Charles the Obscure, Isis 70, #254, pgs 576-579) Charles and the Robert brothers launched the world's first unmanned hydrogen-filled gas balloon in August 1783; then in December 1783, Charles and his co-pilot Nicolas-Louis Robert ascended to a height of about 1,800 feet (550 m) in a manned gas balloon. Their pioneering use of hydrogen for lift led to this type of balloon being named a "Charlière" (as opposed to a Montgolfière which used hot air).  Charles's law, describing how gases tend to expand when heated, was formulated by Joseph Louis Gay-Lussac in 1802, but he credited it to unpublished work by Jacques Charles.  Charles was elected to the Académie des Sciences in 1795 and subsequently became professor of physics at the Académie de Sciences.


Životopis.

Pocházel ze starého janovského rodu Doriů, z něhož vzešlo několik vynikajících námořních velitelů. Narodil se v ligurském městě Oneglia, dnes součást města Imperia. V mládí záhy osiřel a stal se vojákem štěstěny neboli žoldnéřem. Díky svým schopnostem se brzy stal kondotiérem čili velitelem námezdných žoldnéřů. Nejprve byl ve službách papeže, později si ho najímala různá italská knížata.  V roce 1503 bojoval na Korsice ve službách janovského loďstva – Janovská republika byla v té době francouzským vazalem – a zúčastnil se vzpoury Janova proti Francouzům, jež přinutil opustit město. Byl za to jmenován admirálem a posléze velitelem janovské flotily. Po několik let pak brázdil vody Středozemního moře a bojoval zejména proti Osmanským Turkům a středomořským pirátům.

Války mezi Francií a Svatou říší římskou.

Mezitím se Janov opět dostal do francouzského područí a roku 1522 jej ovládla vojska římského císaře. Doria vstoupil do služeb francouzského krále Františka I., který ho jmenoval generálním kapitánem. V roce 1524 osvobodil Doria z obklíčení císařských vojsk Marseille a později pomohl vrátit Janov opět pod nadvládu Francouzů. Jeho lodi, jimž velel jeho synovec Filippino Doria, rozdrtily roku 1528 v bitvě u Capo d'Orso španělské loďstvo. Francouzský král se však stavěl k plnění svých závazků velmi liknavě. Když nevyplatil Doriovým vojskům žold a odmítl předat Janovským Savonu, kterou jim slíbil, přešel Doria v červnu 1528 po vypršení svého smluvního závazku na stranu císaře Karla V.

Obnovení Janovské republiky.

Doria nařídil svému synovci Filippinovi, který se v té době podílel společně s Francouzi na blokádě Neapole, aby opustil blokádu. Sám pak odplul do Janova, odkud s pomocí tamější šlechty vyhnal Francouze a obnovil Janovskou republiku pod ochranou císaře Karla V.  Zreformoval janovskou ústavu a sjednotil rozdělenou společnost vytvořením 28 vládnoucích klanů. Patřily k nim rody Cybo, Doria, Fieschi, Giustiniani, Grimaldi, Imperiali, Pallavicini a Spinola.  Odmítl nabídky stát se janovským pánem, či dokonce dóžetem, ale přijal pozici „stálého cenzora“ a až do své smrti se těšil výjimečnému vlivu při zasedání rady republiky. Titul cenzora byl pojat ve smyslu starořímském, tedy jako vysoce vážený starší veřejný úředník (viz Římský cenzor), nikoli jak mu rozumíme dnes.  Janovská republika mu udělila řadu výsad, dva paláce a titul "Liberator et Pater Patriae" (Osvoboditel a otec vlasti).

Císařský admirál.

Jako císařský admirál velel několika výpravám proti Osmanské říši, jíž vládl sultán Sulejman I., při nichž dobyl Koroni (Corone) a Patru (Patras) a společně s císařem pak v roce 1535 obsadil Tunis, kde osvobodil 20 000 křesťanských zajatců. Pro císaře Karla V., jemuž pomohl ovládnout celou Itálii, byl neocenitelným spojencem v bojích proti Františku I.  V únoru 1538 shromáždil papež Pavel III. proti Turkům Svatou ligu, kterou tvořily Papežský stát, Španělsko, Svatá říše římská, Benátská republika a řád Maltézských rytířů. Velitel osmanského námořnictva Chajruddín Barbarossa však v září téhož roku v bitvě u Prevezy loďstvo této křesťanské aliance, jehož spoluvelitelem Doria byl, porazil. Byla to jedna ze tří největších námořních bitev ve Středomoří v 16. století. Toto vítězství zajistilo Turkům na příštích 33 let nadvládu nad východním Středomořím, kterou ukončila až bitva u Lepanta v roce 1571.  V roce 1541 doprovázel Doria Karla V. na neúspěšné výpravě na Alžír, s níž nesouhlasil a která skončila díky nepříznivému počasí tragicky. Po dalších pět let pak aktivně podporoval císaře v řadě různých válek, v nichž byl i přes svůj vysoký věk – bylo mu teď již přes 70 – v zásadě úspěšný.

Podzim života.

Po uzavření míru mezi Karlem V. a Františkem I. v Crépy v roce 1544 doufal Andrea Doria, že stráví zbytek svého života v klidu. Avšak jeho ohromná moc a bohatství, jakož i arogance jeho synovce Giannettina Dorii, jehož chtěl učinit svým nástupcem a který proti sobě popudil janovskou šlechtu, mu nadělaly mnoho nepřátel. V roce 1547 tak vypuklo spiknutí vedené janovským šlechticem, hrabětem z Lavagny, Giovannim Luigim Fieschim, které mělo zbavit rod Doriů moci. Giannettino byl zabit, ale spiklenci byli poraženi. Při jejich trestání projevil Andrea Doria značnou pomstychtivost, když pro sebe získal většinu jejich lén. Byl rovněž zapleten do vraždy parmského vévody Piera Luigiho Farneseho, který napomáhal Fieschimu.  Následovala další spiknutí, nejvýznamnější z nich vedl markýz z Massy a Carrary Giulio Cybo (1548), všechna však byla potlačena. Přestože byl Doria velmi ctižádostivý a tvrdý, byl také velký vlastenec a úspěšně odrážel opakované snahy císaře Karla V. o vybudování pevnosti se španělskou vojenskou posádkou v Janově.  Ani věkem se nezmenšila jeho energie. V roce 1550 se ve svých 84 opět vydal na moře, aby se vypořádal s berberskými piráty, nebyl však příliš úspěšný. Roku 1552 porazilo osmanské loďstvo vedené admirálem Turgutem Reisem v bitvě u Ponzy španělsko-italskou flotilu Karla V., jíž velel Andrea Doria. Téhož roku se opět rozhořela válka mezi Svatou říší římskou a Francií. Následujícího roku se Francouzi při invazi na Korsiku zmocnili ostrova, který byl tehdy ve správě janovské Banky svatého Jiří. Doria byl opět povolán a strávil roky 1553–1555 na ostrově, kde se střídavými úspěchy bojoval s Francouzi.  V roce 1555 se vrátil do Janova, a protože se již cítil velmi starý a slabý, předal velení nad loďstvem svému prasynovci Giovannimu Andreovi Doriovi, synovi Gianettina Dorii. Giovanni vedl v roce 1560 výpravu proti Tripolisu, ale byl ještě neúspěšnější než jeho prastrýc u Alžíru, když po prohrané bitvě u ostrova Džerby proti loďstvu tureckých admirálů Pijaliho Paši a Turguta Reise jen stěží uprchl. Andrea Doria mu posléze přenechal i svůj veškerý majetek.

Lodi.

Na admirálovu počest bylo pojmenováno několik lodí a dvě třídy válečných lodí italského námořnictva.  Jeho jméno nesl také janovský fotbalový klub, který se však roku 1946 sloučil s klubem Sampierdarenese a vytvořili nový oddíl Sampdoria Janov.

Andrea Doria (30. listopad 1466, Oneglie – 25. listopad 1560, Janov) byl italský námořník, admirál, voják, politik, vládce Janovské městské republiky, kníže z Melfi.

Andrea Doria (; 30 November 146625 November 1560) was an Italian "" and admiral of the Republic of Genoa. Originally serving France, he ended his collaboration with Francis I in 1528 and became the Imperial admiral of Charles V, Holy Roman Emperor in 1529. Having obtained the restoration of the Republic of Genoa from the Emperor in 1530, he continued to serve the Habsburgs for the duration of the Italian Wars. Doria commanded several Catholic expeditions against the Ottoman Empire: he captured Koroni, Patras (1532), and Tunis (1535), but failed to capture Preveza (1538) and Algiers (1541). Doria's last campaign took place in the 1550s, during a war fought to retain Corsica in Genoese hands against a Franco-Ottoman alliance.  Several ships were named in honour of the admiral, the most famous being the Italian passenger liner , launched in 1951, which sank following a collision in 1956.


Životopis.

Narodil se ve Voroněžské oblasti v centrálním Rusku, kde oba jeho rodiče pracovali jako doktoři. Po dokončení střední školy odešel studovat právo do Petrohradu. V roce 1904 opustil univerzitu, přidal se ke Straně socialistů-revolucionářů a zapojil se do revolučního dělnického hnutí. Angažoval se v kulturních a vzdělávacích aktivitách. Během nich potkal kněze Georgije Gapona a zapojil se do petičního hnutí. Během Krvavé neděle (1905) byl ve skupině, která byla potlačena vojáky ještě předtím, než se dostala k Zimnímu paláci. Během následujících stávek se ujal vedení a založil první Petrohradský sovět za účelem koordinování pomoci a získávání informací pro dělníky. Sovět byl sice potlačen v prosinci 1905 během Ruské revoluce, ale nakonec byl obnoven během Únorové revoluce roku 1917. Po jeho útěku z vězení roku 1907 odletěl do Francie, kde se díky vlivu dalších ruských anarchistů přidal k místnímu anarchistickému hnutí, jehož nejznámějším členem byl Apollon Karelin.  Sehrál roli v Ruské občanské válce, poté se stal členem anarchistické organizace Nabat a v roce 1919 se stal součástí Machnovy armády. V lednu 1920 byl zatčen bolševiky, ale v říjnu byl společně s dalšími anarchisty propuštěn díky dohodě mezi Sovětským svazem a Machnovou armádou. O měsíc později byl však znovu zatčen. Ve vězení Taganka držel s dalšími vězni hladovku. Kvůli intervenci Mezinárodních rudých odborů byl v létě 1921 vyhoštěn ze země.  Poté žil se svou rodinou v Berlíně, kde napsal 80stránkový pamflet nazvaný "Perzekuce anarchistů v sovětském Rusku". Přeložil do němčiny "Historii Machnovského hnutí" a psal pro ruský anarchistický magazín. Dva roky po tom, co dostal pozvánku od Sébastiena Faureho, aby mu pomohl s psaním "Encyclopédie Anarchiste", se přestěhoval do Paříže, kde psal pro encyklopedii a pro další publikace.  Velmi ho zasáhla smrt jeho ženy a během 2. světové války byl nucen se neustále přesunovat z jednoho úkrytu do druhého. Po válce se vrátil do Paříže, ale rozvinula se u něj neléčitelná tuberkulóza, na níž zemřel v září 1945. Zanechal po sobě knihu se svými zkušenostmi z revolucí a občanské války, "La Révolution inconnue (Neznámá revoluce)", která byla vydána po jeho smrti.

Syntetický anarchismus.

Volin byl plodný spisovatel a anarchistický intelektuál, který sehrál důležitou roli v organizování Nabatu. Konfederace anarchistických hnutí Nabat, byla anarchistická organizace, která se rozvinula na Ukrajině během let 1918 až 1920. Území, na kterém působilo se také nazývá jako Machnovščyna, ačkoli Nabat působil i v některých velkých městech na jihu Ukrajiny.  Organizace nebyla rozhodnutá, ke které z větví anarchismu se přiklonit. Volin proto chtěl vytvořit platformu, která propojuje tři hlavní větve anarchismu: anarchosyndikalismus, anarchokomunismus a anarchoindividualismus. Návrh přednesený Nabatu k prosazení syntetického anarchismu obsahoval větu: "Tyto tři prvky (syndikalismus, komunismus, individualismus) jsou tři aspekty jednouduchého procesu budování organizované dělnické třídy pro anarchokomunistickou společnost, ve které materiál slouží jen k naplnění lidské nezávislosti."  Anarchistické hnutí ve většině zemí bylo rozděleno na tři větve. Tím pádem by její sjednocení znamenalo zefektivnění celého anarchistického hnutí.

Vsevolod Michajlovič Eichenbaum (rusky: Все́волод Михйлович Эйхенбум, 11. srpna 1882 – 18. září 1945), později známý jako Volin, byl ruský anarchista, který se podílel na Ruské a Ukrajinské revoluci. Poté byl vykázán do exilu bolševickou vládou. Byl hlavním šiřitelem anarchistické formy známé jako syntetický anarchismus.

Vsevolod Mikhailovich Eikhenbaum (, ; 11 August 188218 September 1945), known in later life as Volin or (the spelling he used himself) Voline (Во́лин), was a leading Russian anarchist who participated in the Russian and Ukrainian Revolutions before being forced into exile by the Bolshevik Party government. He was a main proponent of the anarchist organizational form known as synthesis anarchism.


Název.

Slovinský Hradec nese svůj přídomek "Slovinský" v češtině, slovinštině i němčině, aby nedocházelo k záměně se Štýrským Hradcem v Rakousku. Štýrský Hradec je ve slovinštině oproti češtině nazýván jednoduše "Gradec", tedy "Hradec", z čehož je odvozen i německý název "Graz". V němčině se k "Hradci" ve Slovinsku nepřipojuje "Slowenisch", nýbrž se v tomto případě uchoval přídomek "Windisch", což je původní staré německé označení pro Slovany, které se v němčině později vžilo zvláště pro Slovince. V současnosti je však adjektivum "Wendisch" archaické a v názvu "Windischgrätz" se tak jedná o specifický relikt.

Geografie.

Město leží 45 km západně od města Mariboru a 65 km severně od Lublaně, hlavního města Slovinska. Slovinský Hradec byl dřív součástí historického Štýrska. Dnes leží na území tzv. statistické oblasti slovinských Korutan, slovinsky Koroška.

Členění města.

Slovinský Hradec je centrem stejnojmenné městské občiny, slovinského vyššího správního celku zahrnujícího celkem 22 sídel: "Brda, Gmajna, Golavabuka, Gradišče, Graška Gora, Legen, Mislinjska Dobrava, Pameče, Podgorje, Raduše, Sele, Slovenj Gradec, Spodnji Razbor, Stari trg, Šmartno pri Slovenj Gradcu, Šmiklavž, Tomaška vas, Troblje, Turiška vas, Vodriž, Vrhe, Zgornji Razbor".

Historie.

První zmínka o Hradci pochází z roku 1091, kdy byl již součástí staré Štýrské marky. Později byl součástí i následného Štýrského vévodství a to až do roku 1918 do jeho zániku, kdy bylo Štýrsko rozděleno mezi Rakouskou republiku a Království Srbů, Chorvatů a Slovinců.  Slovinský Hradec byl také původním sídlem rodu Windischgrätzů, prvně zmíněných již roku 1220, z nějž o dalších šest století později vzešel i kníže Alfred Windischgrätz, polní maršál, který vedl potlačení bouří v Praze roku 1848.  V roce 1918, kdy se stal Slovinský Hradec součástí společného jihoslávského státu, byla převážná většina místního obyvatelstva germanofonní a Slovinský Hradec tak představoval poměrně významný ostrov němectví v jinak zcela homogenní slovinské oblasti. Německy tehdy mluvilo na 75 % a slovinsky 25 %. Nicméně obcovací řeč přímo nesouvisela s národností a mnoho rodin tak bylo smíšených, podobně jako v případě rodiny významného slovinskohradského rodáka Huga Wolfa. Po I. světové válce však část německy mluvícího obyvatelstva emigrovala do Rakouska a zůstalí obyvatelé byli podrobeni postupné slovenizaci.  Během II. světové války bylo město násilně připojeno k Nacistickému Německu, načež byl zahájen tvrdý proces germanizace podobně jako na dalších okupovaných územích. Neněmečtí obyvatelé byli tvrdě postiženi perzekucí, která v několika případech skončila smrtí. V okolí Slovinského Hradce operovaly místní partyzánské jednotky.  Po válce byla absolutní většina původního německy mluvícího obyvatelstva odsunuta do Rakouska, čímž Slovinský Hradec přišel nejenom o velkou část obyvatel, ale i staleté kulturní dědictví. Podobným kulturně-historický šokem prošla i mnohá města v Čechách a na Moravě.  V 50. letech byla zahájena vytrvalá industrializace a Slovinský Hradec se stal politickým a ekonomickým centrem slovinské části Korutan, regionu Koroška. Roku 1994 se pak Slovinský Hradec stal jedním z 11 slovinských měst, jež jsou zároveň občinou, tedy městem s vlastní správní jednotkou.

Slovenj Gradec (česky Slovinský Hradec, německy Windischgrätz) je slovinské město ležící na území historického Štýrska, které je dnes součástí statistického regionu Korutanský region. Ve městě žije přibližně 7 500 obyvatel a v blízkém okolí města ve stejnojmenné oblasti dalších 10 000.

Slovenj Gradec (; ", "after about 1900 "Windischgraz") is a town in northern Slovenia. It is the centre of the City Municipality of Slovenj Gradec. It is part of the historical Styria region, and since 2005 it has belonged to the NUTS-3 Carinthia Statistical Region. It is located in the Mislinja Valley at the eastern end of the Karawanks mountain range, about west of Maribor and northeast of Ljubljana.


Biosyntéza.

Spojením dvou geranylpyrofosfátů vzniká dvacetiuhlíkatý geranylgeranylpyrofosfát, který se dále přeměňuje v lykopen. Z lykopenu pak vzniká buď alfa-karoten, který se dále přeměňuje na lutein, nebo beta-karoten. Lykopen je chemicky relativně stabilní, takže v potravinách i lidském těle degraduje pomaleji než např. beta-karoten.

Zdroje lykopenu.

K významným zdrojům lykopenu patří: vodní meloun, rajče, posed bílý, šípek růže, červený grapefruit, guava.

Působení na lidský organizmus.

Lykopen má jako antioxidant ochranný vliv na lidské buňky, tkáně a orgány a přispívá ke „snižování rizika výskytu kardiovaskulárních onemocnění, snižování hladiny cholesterolu v krvi, podpoře imunitního systému a ochraně kůže před negativním vlivem UV záření“.  Lykopen také snižuje pravděpodobnost vzniku některých nádorových a degenerativních onemocnění a chrání pleť před stárnutím.  "Odborníci také uvádějí, že antioxidativní efekt je jedním z pozitivních faktorů, které pomáhají snižovat riziko vzniku onkologických onemocnění. Lykopen je také vhodný jako antioxidant při srdečně cévních onemocněních, kdy se podílí na ochraně endotelu. Pomáhá také zlepšovat funkci prostaty. Je ovšem důležité vědět, že vědci zjistili, že u kuřáků pozitivní vliv konzumace lykopenu mizí." Celostnimedicina.cz  Zejména díky obsahu lykopenu je možné rajčata, rajčatový džus či protlak využívat v prevenci a léčbě řady onemocnění a kosmetických problémů. Optimální denní dávku lykopenu však získáme až konzumací 12 kusů dobře zralých rajčat, takže v některých případech je možné doporučit kombinaci rajčat (či džusu a jiných rajčatových produktů) s lykopenem z lékárny.  Lykopen působí synergicky s vitamínem C, takže je velmi vhodné při preventivním či terapeutickém využití lykopenu či rajčat doplňovat i tento vitamín.

Dávkování.

Doporučená denní dávka se pohybuje pro různé účely mezi 10 a 300 miligramy, prodávané kapsle obsahují nejčastěji 10 nebo 167 miligramů lykopenu.  Ve zralých červených rajčatech je ho obvykle 30-75 mg/kg.  Obvyklá léčebná denní dávka je 2-3x denně 2-3 dcl rajské šťávy nebo jednou až 2× denně 167 miligramů lykopenu.  Pro farmaceutické účely se používají speciálně šlechtěná rajčata s vyšším obsahem lykopenu. Zavářením ovoce a zeleniny s obsahem lykopenu se jeho obsah podstatně nesnižuje. Tepelnou úpravou rajčat naopak obsah využitelného lykopenu v pokrmech stoupá.

Lykopen je červené rostlinné barvivo s antioxidačním účinkem ze skupiny karotenoidů neobsahujících kyslík. Patří mezi biologicky důležité tetraterpeny (acyklický tetraterpen; vysoce nenasycený uhlovodík s 11 konjugovanými a dvěma izolovanými dvojnými vazbami), je jedním z provitaminů vitamínu A a je schopen absorbovat světlo.

Lycopene (from the neo-Latin "Lycopersicum", the tomato species) is a bright red carotenoid hydrocarbon found in tomatoes and other red fruits and vegetables, such as red carrots, watermelons, grapefruits, and papayas, but it is not present in strawberries or cherries. Although lycopene is chemically a carotene, it has no vitamin A activity. Foods that are not red may also contain lycopene, such as asparagus, guava and parsley.  In plants, algae, and other photosynthetic organisms, lycopene is an intermediate in the biosynthesis of many carotenoids, including beta-carotene, which is responsible for yellow, orange, or red pigmentation, photosynthesis, and photoprotection. Like all carotenoids, lycopene is a tetraterpene. It is insoluble in water. Eleven conjugated double bonds give lycopene its deep red color. Owing to the strong color, lycopene is useful as a food coloring (registered as E160d) and is approved for use in the USA, Australia and New Zealand (registered as 160d) and the European Union.


Rozšíření.

Rod pochází z horských oblastí severní Asie kde roste od Himálaje až po Korejský poloostrov. Vyskytuje se v nadmořské výšce do 2000 m, nejčastěji na vlhkých místech v listnatých nebo jehličnatých lesích kde vytváří souvislé kolonie o rozloze několika stovek metrů čtverečních.  Některé druhy byly postupně dováženy do Evropy, bergenie tučnolistá již v roce 1760. Bergenie se staly oblíbenými rostlinami okrasných zahrad a protože jejich množení nebylo složité, byly rychle šířeny. Rostliny se následně samovolně dostaly do volné přírody a na mnoha místech zdomácněly, například v Severní Americe.

Popis.

Bergenie jsou sympodiálně rostoucí vytrvalé byliny s tlustými, plazivými, šupinatými oddenky se širokými, masitými a na omak voskovými listy které jsou obvykle stálezelené. Listy s krátkými širokými řapíky vyrůstají v robustních listových růžicích a jejich ploché silné čepele mají okraje celistvé nebo zoubkované. Přes zimní období se původně zelené či načervenalé listy zbarvují do bronzová.  Z oddenků vyrůstají i květné lodyhy, vysoké 30 až 50 cm, které jsou ve spodní části jednoduché a větví se až v květenství. Nesou květy sdružené v kompaktních latovitých květenstvích jež se v průběhu kvetení rozvolňují. Květy mají pět vzpřímených kališních i pět korunních lístků, deset tyčinek uspořádaných ve dvou kruzích a ze dvou plodolistů složený horní semeník který má dvě čnělky. Kvést počínají v pozdním jaře a končí počátkem podzimu. Plody jsou dvoupouzdré tobolky obsahující drobná, podlouhlá, tmavě hnědá semena.

Význam.

Rostou sice ve většině půd, ale nejvíce jim prospívá vlhká a na humus bohatá zemina a umístění na slunci. Z původních druhů jsou jednak vyselektovány mnohé variety a dále jsou záměrným křížením vyšlechtěny mnohé kultivary odlišné od původních druhů.  Tyto rostliny se používají hlavně jako půdopokryvné nebo obrubové rostliny které jsou nenáročné na pěstování a hezky vypadají. Používají se také jako řezané květiny, lodyhy se řežou v době kdy jsou všechna poupata vybarvená a počínají se otvírat prvé květy, ve váze vydrží za vhodných podmínek i týden. Ve vazačství jsou dále žádané i nepoškozené listy které vydrží čerstvé i tři týdny.  V místech původu je bergenie používaná hlavně k léčebným účelům. Lihový extrakt z oddenku má silný protizánětlivý, protialergický a močopudný účinek, v tradiční medicíně slouží k uvolňování kamenů v ledvinách nebo v močovém měchýři. Ze sušených listů se vaří čaje posilující obranyschopnost organismu proti mnoha nemocem.

Externí odkazy.

Bergenie ("Bergenia") je vytrvalá rostlina s velkými přízemními listy, původem asijský rod z čeledi lomikamenovitých. Rod je tvořen deseti druhy, z nich mnohé byly v minulosti importované do Evropy a jsou v zahradnictví pěstované pro své velké listy a barevné květy. Jeden druh, bergenie tučnolistá, se takto dostal do volné přírody České republiky.

Bergenia (elephant-eared saxifrage, elephant's ears) is a genus of ten species of flowering plants in the family Saxifragaceae, native to central Asia, from Afghanistan to China and the Himalayan region.


Původ názvu.

Úchylka byla poprvé uznána a nazvána jako Diogenův syndrom Clarkem a kol. v roce 1966. Termín byl zaveden v roce 1975 anglickými lékaři a později doporučen i autory německými. Název je odvozen od starořeckého filosofa a radikálního zastánce kynismu jménem Díogenés ze Sinópé, který údajně žil v důsledné skromnosti (která vyplývala z jeho filozofického přesvědčení) v sudu v oblasti Atén. On předměty nehromadil a nežil v izolaci, ale naopak denně vyhledával diskuzi a lidskou společnost, nejčastěji na agoře. Proto je tento eponym považován za chybný.  Diogenův syndrom je od 70. let 20. století uznáván ve větší míře jako mediální fenomén populárních médií než pojem lékařské literatury. Primární popis tohoto syndromu se teprve koncem 20. století objevuje v geriatrii a psychiatrii.

Další názvy.

Na počátku 21. století jsou v zahraničí užívány jako synonymum i termíny jiné: Syndrom zaneřáděného domu, syndrom stařecké zanedbanosti, stařecké zhroucení, Pljuškinův syndrom (po postavě z Gogolova románu Mrtvé duše), zavalení smetím, kompulzivní hromadění, syndrom křečkování odpadků aj. (syllogomanie, anglicky Diogenes syndrome, Messie-Syndrome, Compulsive hoarding, Hoarding of Possessions and Animals, obsessive-compulsive disorder, senior self-neglect, senile breakdown, Plyushkin's Syndrome, social breakdown and senile squalor syndrome; člověka s touto poruchou nazýváme v angličtině Messies Person, zkráceně „messi“, „messies“ či "messy" /nepořádný, patologicky nepořádný/, v odborném slangu „archivář“).

Léčba.

Tato mentální porucha se řeší léky i psychoterapií, pokud možno ve spolupráci s rodinou postiženého. Léčba v nemocnici či ústavu dává kontroverzní nebo často i neuspokojivé výsledky.  Jestliže je Diogenův syndrom cestou od společnosti k sobě samému, pak tím nejlepším způsobem prevence je podpora procesu opačného. «Muzeum neužitečných výrobků a smetí», ve kterém žijí osoby postižené Diogenovým syndromem, vytváří však kolem nich neproniknutelnou bariéru, za kterou žádný život nemůže proniknout. Abychom jim pomohli, musíme se pokusit změnit jejich orientaci od znevažování vztahů s lidmi směrem k uznání jejich důležitosti, od zklamání z možností, které jim svět nabídl, k hodnotě vlastního bytí, od nekončící revize minulosti a chystání se na budoucnost (co kdyby se tohle jeho smetí najednou hodilo k záchraně celého světa?) k přítomnosti a současnému bytí.

Diogenův syndrom je porucha charakterizovaná extrémním sebezanedbáváním, patologickou nepořádností (špinavou domácností, „bordelářstvím“), sociální izolovaností, apatií, nutkavým kompulzivním hromaděním (věcí či zvířat) a nedostatkem ohledu k postoji druhých. Postižení může také zahrnovat příznaky katatonie. Podstatou syndromu je většinou obsedantně kompulzivní porucha.  Ergonomie odlišuje v kancelářské a manažerské práci přístup "messy" a "pořádkumilovný" ("filers" a "pilers", plniči/hromadiči a třídiči) a tvrdí, že "messy"-přístup je do určité míry nejen přijatelný, ale i efektivní.  V roce 2017 začali vědci veřejně upozorňovat, že minimálně v některých případech jde u chorobného hromadění zvířat o odlišnou diagnózu.

Diogenes syndrome, also known as senile squalor syndrome, is a disorder characterized by extreme self-neglect, domestic squalor, social withdrawal, apathy, compulsive hoarding of garbage or animals, plus lack of shame. Sufferers may also display symptoms of catatonia.  The condition was first recognized in 1966 and designated Diogenes syndrome by Clark et al. The name derives from Diogenes of Sinope, an ancient Greek philosopher, a Cynic and an ultimate minimalist, who allegedly lived in a large jar in Athens. Not only did he not hoard, but he actually sought human company by venturing daily to the Agora. Therefore, this eponym is considered to be a misnomer. Other possible terms are "senile breakdown", "Plyushkin's Syndrome" (after the Gogol character), "social breakdown" and "senile squalor syndrome". Frontal lobe impairment may play a part in the causation (Orrell et al., 1989).


Historie.

V roce 1617 rozhodl Hidetada Tokugawa o vytvoření zvláštních okrsků nazvaných "jukaku" jako jediných míst, kde bylo povoleno provozování nevěstinců. V dnešním Tokiu byla původně zvolena lokalita "Jošiwara" ve čtvrti Nihonbaši, po katastrofálním požáru v roce 1657 byla tato zařízení přesunuta na současné místo, které převzalo tradiční název. Počet místních prostitutek dosahoval až tří tisíc. Dívky byly obvykle už v dětství nakupovány od rodičů; smlouva byla obvykle na pět let, ale nákladný život spojený s poskytováním sexuálních služeb vedl k jejich zadlužování a tedy nemožnosti opustit tento způsob života. Vedle obyčejných prostitutek byly v Jošiwaře také elitní oiran a gejši, vydržované bohatými prominenty. K životu Jošiwary patřily také obchody s módním oblečením, divadla kabuki a malíři tvořící žánrové obrazy ve stylu ukijo-e.  Při ničivém zemětřesení v roce 1923 Jošiwara opět vyhořela a všechny dívky přišly o život. Podle líčení Eliášové byly dívky údajně puštěny z nevěstinců až v poslední chvíli, kdy již nebylo uniku z plamenů, pročež nešťastnice naskákaly do jezírka v Asakuse, kde utonuly případně se zadusily kouřem. Hromady dívčích mrtvol byly potom na nákladních vozech odvezeny na Honžo, kde je spalovali.

Současnost.

V roce 1956 byl v Japonsku přijat zákon zakazující prostituci. To vedlo k úpadku Jošiwary, která se stala spíše turistickou atrakcí. Dosud zde však existuje řada pololegálních masážních salónů zvaných "soaplands".

V kultuře.

Život v Jošiwaře realisticky popisovala japonská spisovatelka Higuči Ičijó (česky vyšel výbor z jejího díla pod názvem "Zápolení"). Francouzský režisér Max Ophüls natočil v roce 1937 romantický hraný film "Jošiwara". MUDr. Hynek Záruba vydal knihu "Jošiwara, japonské město milování".

Jošiwara (japonsky: 吉原) je čtvrť na severozápadě japonského hlavního města Tokio, v obvodu Taitó. Je známá jako tradiční středisko japonské prostituce.

Yoshiwara () was a famous "yūkaku" (red-light district) in Edo, present-day Tōkyō, Japan.  In the early 17th century, there was widespread male and female prostitution throughout the cities of Kyoto, Edo, and Osaka. To counter this, an order of Tokugawa Hidetada of the Tokugawa shogunate restricted prostitution to designated city districts: Shimabara for Kyōto (1640), Shinmachi for Ōsaka (1624–1644), and Yoshiwara for Edo (1617). A leading motive for establishing these districts was the Tokugawa shogunate trying to prevent the nouveau riche "chōnin" (townspeople) from engaging in political intrigue.


Historie.

Z historický záznamů je známo, že ve 12. století byla Karlu Velikému léčena dna včelím jedem, v 17. století zase včelími vpichy léčili revmatismus Ivana Hrozného.
 Zakladatelem moderní apiterapie byl Dr. Philipp Terč. Narodil se v Prapořišti na domažlicku jako syn německého otce a české matky roku 1844 a ve Vídni vystudoval medicínu. Testoval včelí bodnutí jako terapeutickou metodu - úspěšnost dosáhla 82 % z 660 pacientů. Stěžejní prací je odborné sdělení „Über merkwürdige Beziehung des Bienenstiches zum Rheumatismus“ (O vztahu včelího bodnutí k revmatizmu) v čísle 35 Wiener medizinische Wochenschrift z roku 1888. Následníkem se stal vídeňský lékař MUDr. A. Reiter, autor publikace „Rheumatismus und Bienenstichbehandlung“, který dokázal kriticky zhodnotit přínos apiterapie, a neopomenul varovat před neodborným použitím včelího jedu.
 Novější alternativní medicínská praxe je přičítána maďarskému lékaři Bodogovi F. Beckovi, který v roce 1935 vytvořil termín „terapie včelím jedem“ a včelaři Charlesi Mrazovi (1905-1999) v druhé polovině dvacátého století V roce 1957 ministerstvo zdravotnictví SSSR schválilo používání včelího jedu k léčbě určitých onemocnění schválením práce Nikolaje Arťomova „Pokyny pro použití včelího jedu v apiterapii“. V Bukurešti je od roku 1984 první centrum lékařské apiterapie na světě.

Včelí produkty.

Podle apiterapie je lidskému zdraví prospěšné v podstatě vše, co včely vytvářejí:  Mezi produkty nepatří, ale na zdraví, především psychické, má kladný vliv i péče o včelstvo.

Metody.

Orální užití.

Např. med do čaje při nachlazení, apod. S jídlem se do těla člověka dostávají jednotlivé léčivé látky nejčastěji (potravina s medem, s mateří kašičkou, s propolisem...)

Zevní užití.

Apiterapistické používání krémů nebo masáží. Nejčastěji se používá medová masáž a regenerační krémy s mateří kašičkou. Přípravky mají regenerovat pokožku, hojit rány, hydratovat.

Aromaterapie.

Jednou z nejjednodušších apiterapeutických metod je inhalace vzduchu ze včelího úlu. Jde o vdechování teplého vzduchu (aerosolu) z úlu přes speciální dýchací masku, obohaceného propolisem, mateří kašičkou, včelím voskem a pylem, který má mít léčivý účinek na řadu níže uvedených problémů. Tato metoda může probíhat od dubna do září.  Inhalace by měla pomáhat lidem s následujícími problémy: bronchitida, astma, alergie, chronická onemocnění plic, náchylnost k infekcím, oslabený imunitní systém, infekce dýchacích cest, chronické bolesti hlavy, migrény, stres, deprese

Použití včelího jedu (apitoxinu).

Aplikace jedu včelím žihadlem – řízené bodnutí včelou. Použití této metody je problematické, neboť včely vytváří pokaždé jiný jed podle toho, odkud berou svoji potravu. I dávka může být různě silná. Tato metoda zlepšuje prokrvení, má okamžité prozánětlivé a sekundárně protizánětlivé účinky, bolest tišící efekt, ovlivňuje hypofýzokortikální systém, zpomaluje růst nádorových buněk a ovlivňuje imunitní systém. Jedu se využívá jak pro prevenci, tak pro terapii. Metoda má ulevovat pacientům trpícím osteoartrózou krčních obratlů nebo chronickými bolestivými syndromy, zejména bolestmi kostrče, i roztroušenou sklerózou.

Apipunktura.

Metoda spočívající v přikládání včel do akupunkturních bodů: včela bodne a jed se dostává do krve. Využívá se k léčbě artritidy a astmatu, k zmírnění revmatických obtíží či premenstruačního syndromu.

Mikroapipunktura.

Moderní verze apipunktury, kdy je žihadlo je odebíráno živé včele a použito k mikrovpichům do kůže klienta. Mikroapipunktura je oproti apipunktuře méně bolestivá a více efektivní (jedno žihadlo se využije pro více vpichů). Používá se např. pro kosmetické použití, stimulaci meridiánů, ošetření jizev, různé bolestivé a zánětlivé stavy, ošetření zánětu dásní aj.

Injekční aplikace.

V současnosti existuje i metoda injekčkní, nejšetrnější jak ke včelám, tak k pacientům, kdy se apitoxin získává jemným způsobem, aniž by bylo nutno včelu usmrtit.

Rizika.

Nežádoucí účinky na léčbu apitoxinem jsou časté a mohou zhoršit průběh roztroušené sklerózy. Časté vystavení apitoxinu také může vést k artropatii. U některých osob mohou sloučeniny v jedu působit jako alergeny, což způsobuje spektrum alergických reakcí, které se mohou pohybovat od mírného lokálního otoku až po těžké systémové reakce, anafylaktický šok nebo dokonce smrt.  Roku 2015 zemřela v Jižní Koreji žena v důsledku aplikace apitoxinu nelicencovaným terapeutem.<br> Na počátku roku 2018 zemřela ve Španělsku žena po třech týdnech komatu způsobeným anafilaktickým šokem po podstoupení apipunktury. Tuto léčbu předtím bez problémů podstupovala každé čtyři týdny po dobu dvou let.

Výzkum.

O účinnosti apitoxinu proti nějaké nemoci neexistuje žádný vědecký důkaz. Podle National Multiple Sclerosis Society, organizace pomáhající pacientům s roztroušenou sklerózou, 24 týdnů trvající studie neprokázala žádný ústup nemoci, paralýzy nebo únavy pacientů a žádné zlepšení jejich stavu. Přesto je možné, i když nepravděpodobné, že apiterapie je při léčbě roztroušené sklerózy účinná. Apitoxin obsahuje mnoho biologicky aktivních látek. Jedna nebo více z nich může mít protizánětlivé nebo imunitu ovlivňující účinky.
 American Cancer Society varuje, že neexistuje žádná klinická studie, která by ukazovala na účinnost včelího jedu či jiných včelích produktů v léčbě nebo prevenci rakoviny. Věřit tomuto jedinému druhu léčby a vyhýbat se konvenční léčbě nebo ji oddalovat může mít pro zdraví velmi vážné důsledky.
 Některé studie poukazují na možné využití apitoxinu, resp. některých jeho složek pro tlumení bolesti.

Apiterapie je léčba člověka s pomocí včel a jejich produktů. Může být použita jako léčba konkrétních problémů nebo jako prevence. Objevitelem moderní apiterapie je Dr. Philipp Terč. V současnosti neexistuje vědecký důkaz nebo studie potvrzující účinnost této terapeutické metody.

Apitherapy is a branch of alternative medicine that uses honey bee products, including honey, pollen, propolis, royal jelly and bee venom. Proponents of apitherapy make claims for its health benefits which are unsupported by evidence-based medicine.


Život.

Narodil se v Normandii, na zámku v Saint-Pierre-Église, ve významné šlechtické rodině jako nejmladší z pěti dětí. Matka brzy zemřela a chlapce vychovávala teta v Rouenu, kde navštěvoval jezuitské školy. Roku 1676 zemřel i otec, královský prefekt (bailli), a Charles nastoupil studium teologie v Caen, zajímal se však i o přírodní vědy. Roku 1680 se usadil v Paříži, kde se stal almužníkem vévodkyně z Orléans a získal přístup do šlechtických salonů, zejména paní de La Fayette a paní de Lambert. Tam se seznámil s významnými vzdělanci a na návrh Fontenellův byl 1695 zvolen členem Francouzské akademie, ačkoli ještě nic většího nenapsal. Patřil však v takzvaném Sporu starých s moderními k zastáncům modernity, kteří tak dosáhli většiny.  Zabýval se možnostmi hospodářských, společenských a politických reforem a od roku 1708 uvažoval o možnostech, jak zabránit válkám. Roku 1712 se zúčastnil jako diplomat jednání o Utrechtském míru a roku 1713 vydal svůj „Projekt světového míru mezi národy“, který ho proslavil. Vycházel z toho, že evropské národy jsou příliš odlišné, než aby mohly žít ve společném státě, navrhoval však ustavení stálého soudu a poradního sboru se třemi zástupci z každé z evropských mocností. Tento sbor by sídlil na neutrální půdě v Utrechtu a řešil spory mezi státy, včetně sporů dynastických.  Nevědomky tak oživil Mírové poselstvo Jiřího z Poděbrad z roku 1462, ovšem v modernější podobě a se zastoupením všech evropských mocností. Přesto se jeho projekt neujal a vyvolal i posměch, zaujal a ovlivnil však řadu myslitelů. Saint-Pierre si pak dopisoval s Voltairem a Leibnizem, inspiroval Roussaeua a nepřímo i Immanuela Kanta. Jeho myšlenky později inspirovaly i vznik Společnosti národů, Organizace spojených národů a Evropské unie.  Roku 1718 vydal spis o "Polysynodii", kde navrhoval zřízení panovnických poradních sborů a kritizoval absolutistický styl vlády Ludvíka XIV. Tím vyvolal nevoli regenta, Filipa II. z Orléans a byl vyloučen i z Francouzské akademie. Debatní "Club d’Entresol", který roku 1724 spoluzakládal, byl rozpuštěn. Zasazoval se také o bezplatné veřejné školy pro všechny včetně žen nebo spravedlivý daňový systém včetně progresivní daně z příjmů.

Abbé de Saint-Pierre ["abé de seinpjérr"], vlastnim jménem Charles-Irénée Castel de Saint-Pierre (18. února 1658, Saint-Pierre-Église v Normandii – 29. dubna 1743, Paříž) byl francouzský kněz, diplomat a osvícenský politický myslitel, který se proslavil návrhy na zajištění světového míru ustavením federativního sdružení evropských států.

Charles-Irénée Castel, abbé de Saint-Pierre (18 February 1658 – 29 April 1743) was a French author whose ideas were novel for his times. His proposal of an international organisation to maintain peace was perhaps the first in history, with the possible exception of George of Poděbrady's "Tractatus" (1462–1464). He influenced Rousseau and Kant.


Historie.

Stavitel mostu není známý, ale první most byl dřevěný. Roku 115 př. n. l. byl most přestavěn konzulem Marcusem Scaurusem na kamenný a stal se součástí Via Flaminia. V roce 78 př. n. l. se na Campus Martius nedaleko mostu odehrála bitva mezi Quintem Lutatiem Catulem a Marcem Aemiliem Lepidem, v němž zvítězil Catalus. Další bitva se u mostu odehrála v roce 312, kdy se v bitvě u Milvijského mostu střetl Konstantin I. Veliký a Maxentiem. Maxentius v boji o císařský trůn, během bitvy spadl do Tibery a utopil se. Vítěz, Konstantin Veliký poté vládl Římu dalších 25 let. V roce 538 byl Milvijský most místem další bitvy, když se Belisar pokoušel připojit Ostrogóty k Justiniánově Byzantské říši. Poslední významnější událostí na tomto místě bylo střetnutí mezi rodem Orsiniů a Collonů v roce 1335. Most byl poté rekonstruován mnichem jménem Acuzio.  Významné opravy se uskutečnily v roce 1432, kdy byl most rekonstruován architektem Francescem da Genazzanem. Jednalo se o zakázku papeže Martina V. u příležitosti korunovační cesty císaře Zikmunda Lucemburského do Říma. V průběhu 18. a 19. století byl most upraven architekty Giuseppem Valadierer a Domenicem Pigianim. Naposledy byl vážně poškozen Giuseppem Garibaldim roku 1849, když se pokoušel zpomalit vstup francouzské armády do Říma. Opraven byl v roce 1850 papežem Piem IX. Přes četné opravy je dodnes zachována značná část původní antické stavby. Až do roku 1956 přes něj proudila automobilová doprava, poté byl prohlášen za kulturní památku. Dnes se jmenuje , před nedávnou dobou . V době antiky nesl jméno . Zajímavostí je, že jedna ze dvou soch zdobících vstup na most je socha svatého Jana Nepomuckého.

Milvijský most () je most na řece Tibera v Římě v Itálii. První zmínka o mostě pochází pochází z roku 206 př. n. l. kdy se římský konzul Gaius Claudius Nero vrátil z vítězné bitvy nad Metaurem, kde porazil kartaginského generála Hasdrubala.

The Milvian (or Mulvian) Bridge ( or ; or ) is a bridge over the Tiber in northern Rome, Italy. It was an economically and strategically important bridge in the era of the Roman Empire and was the site of the famous Battle of the Milvian Bridge.


Boj o nástupnictví.

Vasilij II. nastoupil na trůn po smrti svého otce Vasilije I. v deseti letech jako jeho nejstarší syn. Jeho poručníkem byl prvních pět let litevský kníže Vitold (tchán Vasilije I.). Vztahy Moskvy s Litvou však byly dlouhodobě napjaté, což byla příhodná situace ke zpochybnění nástupnictví – využila jí koalice údělných knížat v čele s Vasilijovým strýcem Jurijem Dmitrijevičem (někdy zvaný Haličský či též Zvěnigorodský) a jeho syny Vasilijem Kosojem (Kosým, Kosy či též Šilhavým) a Dimitrijem Šemjakou. Ke koalici patřila též zvenigorodská a galičská knížata, později i Novgorod a Tver.  Jurij Dmitrijevič, bratr zesnulého knížete, se při svých nárocích na trůn opíral o bratrovu závěť a tzv. stařešinský princip. Chán Zlaté hordy Ulu Mehmed ale za následníka uznal Vasilije II. Na rozpoutání bojů se podle některých zdrojů nepodílely jen čistě mocenské ambice, ale i napjaté vztahy v knížecí rodině. Bezprostředním motivem k prvnímu pokusu o sesazení měl být kupříkladu skandál na svatbě Vasilije II. roku 1433 (bral si Mariji, dceru Jaroslava Borského, zemského bojara). Na svatební hostině Vasilijova matka Sofie prý obvinila Kosoje a Šemjaka z krádeže svatebního daru.  Válka o nástupnictví se proměnila ve válku občanskou a devastovala Rusko čtvrt století. Byla plná zvratů. Roku 1433 se Jurij Dmitrijevič nakrátko zmocnil Moskvy, byl však poražen, především díky moskevským bojarům vedeným Ivanem Dmitrijevičem Vsevolodským. Další velkou ofenzivu provedl o rok později Vasilij Šilhavý, který se na čas zmocnil Moskvy, ale roku 1435 byl Vasilijem II. poražen a oslepen.  Nejhorší situace pro Vasilije II. však nastala roku 1446, kdy v Rusku panovala značná nespokojenost s porážkou, již Vasilij II. utrpěl v boji s kazaňským chanátem. Dmitrij Šemjak provedl úspěšný převrat, Vasilije II. zajal a nechal ho dokonce oslepit jako pomstu za oslepení Šemjakova bratra Vasilije Kosého – odtud vzniklo Vasilijovo historické přízvisko Temný, které znamená „slepý“. Poté Šemjak Vasilije poslal do vyhnanství. Ten však v této chvíli prokázal politický a strategický talent, když neváhal kontaktovat kazaňského chána, od něhož byl před nedávnem poražen, a uzavřel s ním spojenectví, díky němuž roku 1447 Vasilij Šemjaka svrhl. Poslední pokus dobýt Moskvu Dmitrij Šemjak, nejvytrvalejší z neúspěšných pretendentů trůnu, podnikl roku 1450. Vasilij II. v boji zvítězil, načež Dmitrij Šemjak uprchl do Novgorodu. Zde byl v roce 1453 otráven Vasilijovým agentem, čímž vleklý boj o nástupnictví definitivně skončil a Vasilij II. začal upevňovat a centralizovat svou moc.

Vztahy s Východem.

Ještě otec Vasilije II. byl závislý na mongolské Zlaté hordě a ohrožovaný dalšími tatarskými nájezdníky. Vasilij II. však měl v tomto ohledu příznivější podmínky, neboť právě v jeho éře se začala Zlatá horda rozpadat na menší jednotky. Kolem roku 1430 se od Zlaté hordy oddělil Krymský chanát, asi v roce 1436 Kazaňský chanát a okolo roku 1460 pak konečně Astrachaňský chanát. Především kazaňský chanát byl pro vztahy Moskevského velkoknížectví s východem klíčovým. Roku 1445 vypukla mezi Moskvou a kazaňskými Tatary válka. V ní Vasilij II. ještě prohrál, byl zajat a nakonec propuštěn až za cenu vysokého výkupného (uvádí se částky mezi 25 000 a 200 000 rubly), územních ústupků a dokonce jedné kazaňské posádky trvale přítomné na ruském území.  Zvrat však přišel roku 1451, kdy v kazaňském chanátu došlo ke sporům o následnictví. Vasilij II. toho chytře využil a přiměl část tatarských bojovníků, kteří působili na moskevském území v pozici v zásadě okupační, aby vstoupili do jeho služeb. Následný pokus ze strany Kazaně Moskevské knížectví dobýt právě i díky kazaňským bojovníkům v moskevských řadách ztoskotal, načež Vasilij II. přestal Zlaté hordě odvádět daně. Od té chvíle, prvně v historii ruského knížectví, byl ruský vládce nezávislý na východních mocnostech. Nájezdy Zlaté hordy s cílem vymoci si obnovení placení poddanských daní v letech 1455 i 1461 nebyly úspěšné.

Expanze i diplomacie.

Roku 1456 Vasilij II. vedl válku s Novgorodskou republikou. Zvítězil a nezávislost Novgorodu se tak značně omezila (tzv. smlouvou v Jaželbicích). Novgorodští bojaři se v následujících letech snažili získat podporu polského krále, aby obnovili nezávislost.  Podobně si Vasilij II. podřídil Možajsk, Pskov a suzdalsko-nižněnovgorodské knížectví. Pskov sám Vasilije II. požádal o ochranu před livonskými rytíři, čímž se Rusko začalo silněji angažovat v Pobaltí, kterážto tradice od té doby nevyhasla. Roku 1447 dobyl Rjazaň, roku 1460 Vjatku (dnes Kirov).  Vasilij však nesázel jen na boj, byl i obratným diplomatem. Roku 1448 uzavřel s polsko-litevským vládcem Kazimírem IV. Velikým mírovou smlouvu (tzv. “věčný mír”).

Odklon od Byzance.

Vasilij nebojoval jen o nezávislost politickou a vojenskou s východem, ale chtěl rovněž omezit tradiční závislost ruské pravoslavné církve na západním mocném sousedu, na Byzanci. To se mu podařilo roku 1448, když prosadil ve sboru ruských biskupů, aby za nového patriarchu zvolili, navzdory konstantinopolskému patriarchovi, rjazaňskeho biskupa Jonu. Tím ale také zesílily vazby ruské pravoslavné církve na ruského knížete, což se stalo rysem pro ruské dějiny typickým; do jisté míry přetrvává dodnes.

Nástupnictví.

Aby zamezil sporům o následnictví, které sám tak dobře poznal, ustavil Vasilij II. již roku 1449 svého syna Ivana spoluvládcem. Když Vasilij II. 27. března 1462 zemřel, nastoupil Ivan skutečně na jeho místo, a to jakožto Ivan III. Vasilij II. zemřel nejspíše na souchotiny (tuberkulózu).

Vasilij II., též Vasilij II. Vasiljevič či Vasilij Temný, rusky Василий II Васильевич Тёмный (10. březen 1415, Moskva – 27. duben 1462, Moskva) byl středověký ruský panovník, velkokníže moskevský v letech 1425-1462. Jeho nástupnictví bylo zpochybněno jeho příbuznými a o trůn se zpočátku vedla krvavá občanská válka. Vasilij II. v ní však zvítězil a oslabil moc feudálů (údělných knížat), kteří stáli v čele vzpoury. Tím centralizoval a homogenizoval ruskou říši. Posílil v mnoha směrech nezávislost Ruska, v církevní oblasti přetnul vztah ruské pravoslavné církve k Byzanci (konstantinopolskému patriarchátu) a v závěru své vlády se mu podařilo získat dokonce faktickou nezávislost na mongolsko-tatarské mocnosti na východě, na Zlaté hordě, což byl významný přelom v ruských dějinách. Krom toho pokračoval v územní expanzi započaté svým otcem Vasilijem I., když si podřídil Novgorod, Pskov a suzdalsko-nižněnovgorodské knížectví.

Vasily Vasiliyevich (; 10 March 141527 March 1462), known as Vasily II the Blind (Василий II Тёмный), was the Grand Prince of Moscow whose long reign (1425–1462) was plagued by the greatest civil war of Old Russian history. At one point, Vasily was captured and blinded by his opponents, yet eventually managed to reclaim the throne. Due to his disability, he made his son, Ivan III the Great, his co-ruler in his late years.


Forma.

Suky nabývají rozličných tvarů: od homolí, kup a kuželů po protáhlé formy reliéfu, jako jsou hřbety a hřebeny. Jelikož se jedná o mezoformy, dosahují výšek v rozmezí od několika jednotek po stovky metrů.

Vznik.

Suky jsou pozůstatky starších povrchů. Vznikly erozně-denudačními procesy, které vedly k plošnému zarovnávání zemského povrchu. Předpokladem pro vznik paroviny (peneplénu) je dlouhodobé působení subaerické denudace, tj. zarovnávání povrchu exogenními činiteli (voda, vítr, gravitace, …). Při tomto procesu jsou zarovnávány horniny různé geomorfologické hodnoty, zatímco z nejodolnějších hornin jsou vypreparovány suky.

Rozšíření.

Suky jsou rozšířeny ve všech klimatických oblastech Země, které jejich vznik umožnily. Jsou typické pro reliéf na horizontálních površích i různě ukloněných svazích. V České republice nalezneme suky zejména v buližnících (mezi Klatovy a Brandýsem nad Labem, Kozí hřbety v Praze-Suchdole, Hudlická skála na Berounsku, Vraní skála u Zdic, Dlouhá skála u Kublova, Radyně na Plzeňsku). Skalní suky vznikly také v křemencích (Skalka v Motolském údolí v Praze, v porfyrech (Křivoklátsko) a dále ve vyvřelých horninách Českého středohoří, Lužických hor a České tabule). Původem se jedná o podpovrchová tělesa sopek, která tvořila výplně přívodních kanálů (sopouchů), žíly a lakolity. Okolní méně odolné pískovcové křídové sedimenty byly odneseny tak, že vulkanické suky dnes vyčnívají nad okolní plochý reliéf České křídové tabule. K nejznámějším sukům v oblasti Českého středohoří patří Milešovka (837 m n. m.), Sedlo (726 m n. m.), Bořeň (539 m n. m.), Oblík (509), v České tabuli Bezděz (604 m n. m.), Ralsko (604 m n. m.) a Trosky.

Suk () je skalní tvar, který se velikostí řadí k mezoformám reliéfu. Suk vytváří terénní elevaci, která může nabývat různých tvarů a velikostí. Protože je tvořen odolnějšími horninami, vystupuje nápadně nad své okolí. Českými synonymy jsou termíny "tvrdoš" a "kamýk". Anglický název "monadnock" je pro tento tvar používán podle W. M. Davise (1895), který jej odvodil od stejnojmenné hory Mount Monadnock v USA.

An inselberg or monadnock () is an isolated rock hill, knob, ridge, or small mountain that rises abruptly from a gently sloping or virtually level surrounding plain. In Southern Africa a similar formation of granite is known as a koppie, an Afrikaans word ("little head") from the Dutch diminutive word "kopje". If the inselberg is dome-shaped and formed from granite or gneiss, it can also be called a bornhardt, though not all bornhardts are inselbergs.


Reprezentace.

Za kanadskou reprezentaci si zahrál na mistrovství světa 1997 v Helsinkách a olympijských hrách 2002 v Salt Lake City, z obou akcí má zlatou medaili.

Klubová kariéra.

S hokejem začínal v kanadském městě Thorold. Jako šestnáctiletý v roce 1988 začal nastupovat za juniorský tým Cornwall Royals, hrající OHL. Za sezonu 1988/89 získal ocenění pro nejlepšího nováčka - Emms Family Award. V následující sezoně získal trofej pro nejlépe střílející pravé křídlo - Jim Mahon Memorial Trophy.  Klub NHL Québec Nordiques si Nolana vybral ve vstupním draftu 1990 na celkové první pozici. V Québecu působil v letech 1990-95. V ročníku 1991/92 byl nominován do utkání hvězd. Licence na NHL byla v roce 1995 prodána z Québecu do Denveru, kde klub působí jako Colorado Avalanche. V tomto celku načal Nolan sezonu 1995/96, ovšem v říjnu byl vyměněn za Sandise Ozolinše do San Jose Sharks. V dresu tohoto klubu si vysloužil nominaci do utkání hvězd 1995/96, 1996/97, 1999/00 a 2001/02. Od roku 1998 zastával funkci kapitána týmu. V březnu 2003 byl vyměněn do Toronto Maple Leafs za Alyna McCauleye, Brada Boyese a volbu v prvním kole draftu. Za Leafs hrál do roku 2004.  Sezona NHL 2004/05 se nekonala pro spory hráčů s majiteli klubů. Nolan nehrál ani v následujícím ročníku - v úvodu opustil Toronto, které se jej rozhodlo vykoupit ze smlouvy kvůli jeho problémům s kolenem a vysokému platu. Během sezony nenašel angažmá, přestože se spekulovalo o zájmu Sharks.  Sezonu 2006/07 odehrál za Phoenix Coyotes, tu následující za Calgary Flames. V létě 2008 podepsal dvouletou smlouvu s Minnesota Wild. Po jejím skončení se vydal na rok do švýcarské ligy, kde hájil barvy ZSC Lions.  Na podzim 2011 se objevil v předsezónním kempu klubu NHL Vancouver Canucks. Smlouvu si ovšem nevybojoval a tak v únoru 2012 ohlásil prostřednictvím San Jose Sharks, kde prožil nejúspěšnejší roky, konec kariéry.

Owen Liam Nolan (* 12. února 1972 v Belfastu, Spojené království) je bývalý kanadský hokejista, který odehrál 1200 utkání v NHL.

Owen Liam Nolan (born 12 February 1972) is a Canadian former professional ice hockey player born in Northern Ireland. During his 18-year NHL career, he played for the Quebec Nordiques, Colorado Avalanche, San Jose Sharks, Toronto Maple Leafs, Phoenix Coyotes, Calgary Flames, Minnesota Wild,as well as playing a season with the ZSC Lions of National League A. Born in Northern Ireland, he was raised in Thorold, Ontario and played for Canada internationally. A five-time NHL All-Star, Nolan is widely known as a power forward.


Život před válkou.

Narodila se ve městě Ciechanów v meziválečném Polsku do asimilované židovské rodiny, řadící se mezi střední třídu tehdejší společnosti. Datum jejího narození není přesně známé; nejčastěji se uvádí rok 1921, někdy též 1923. Měla bratra a sestru, a často používala své židovské jméno Šošana. Ve dvanácti letech vstoupila do sionistického levicově orientovaného mládežnického hnutí ha-Šomer ha-ca'ir. Studovala na gymnáziu, které absolvovala s vyznamenáním.

Druhá světová válka.

Tři dny po vypuknutí druhé světové války obsadil Wehrmacht v noci ze 3. na 4. září 1939 rodné město tehdy osmnáctileté Rozy Roboty. Ta se s rodinou a příbuznými musela sestěhovat do ghetta, zřízeného v centru města, kde se angažovala v odboji, zřízeném jejím mládežnickým hnutím. V souvislosti s likvidací ciechanówského ghetta v druhé polovině roku 1942 byli zde internovaní Židé deportováni do vyhlazovacích táborů Treblinka a Auschwitz. Rozu Robotu s rodinou nacisté zařadili do transportu do druhého zmíněného tábora, kde jako jediná z rodiny po příjezdu přežila selekci, při níž nacisté rozřazovali všechny nové vězně do dvou skupin: jednu poslali na nucené práce, druhou na smrt do plynových komor. Zpočátku ji věznili v ženské sekci tábora Auschwitz I, avšak v souvislosti s přesunem této sekce byla následně umístěna v táboře Auschwitz II – Birkenau. Zde pracovala v tzv. Kanadě (skladišti, oficiálně nazvaném ) v ženské skupině, jež měla za úkol třídit oblečení a osobní věci lidí, kteří byli zavražděni v plynových komorách. Postupem času ve skupině dosáhla relativně vysokého postavení, a zorganizovala v ní odbojovou skupinu, s níž kontaktovala židovský odboj v táboře.

Příprava povstání.

V březnu 1943 Robotu kontaktoval ciechanówský rodák Noa Zabladowicz z židovského odboje s žádostí o pomoc. Vysvětlil jí, že v táboře plánují povstání, jehož součástí bude i vyhození plynových komor a krematorií do povětří. Za tím účelem ovšem potřebovali výbušniny v podobě střelného prachu (některé zdroje hovoří o dynamitu) z muniční továrny Weichsel-Union-Metallwerke, nacházející se v rozsáhlém komplexu tábora Auschwitz, v níž se vyrábí dělostřelecké granáty. Dva členové odboje, kteří v továrně pracují, se již pokusili zkontaktovat židovské vězeňkyně z úseku vyrábějící střelný prach (), ale pro přísný zákaz styku mezi muži a ženami a zvýšený dohled nad pracovnicemi tohoto úseku se jim to nepodařilo. V rámci odboje proto padlo rozhodnutí, že by navázání kontaktu mělo proběhnout přes prostředníka v táboře Birkenau, kde dívky žily. Jelikož řada z nich pocházela z Ciechanówa a Robota se s nimi znala, ujala se organizování pašování výbušnin.  Během krátké doby se jí podařilo dát dohromady skupinu dvaceti židovských dívek, které z továrny potají pronášely malé množství výbušnin. Patřily mezi ně zejména Ester Wajcblum (* 1924), Ala Gertner (* 1912) či Regina Safirsztain (* neznámé), a kromě nich též Hanele Wajcblum (Esteřina sestra), Faige Segal, Mala Weinstein, Hadasa Zlotnicka a řada dalších, jejichž jména nejsou známá. Množství materiálu, který se takto během jednoho dne podařilo propašovat, odpovídalo přibližně jedné až třem čajovým lžičkám. Ne každý den však byl úspěšný. Mezi zdroji nepanuje shoda, zda byl pronášen střelný prach či dynamit. V obou případech se způsoby pašování různily. Střelný prach dívky pronášely pod nehty, zabalený v kousku látky či papíru, nebo v malé krabičce od zápalek. Dynamit, v podobě malých tenkých koleček, připomínající knoflíky, pronášely rovněž v malých krabičkách od zápalek, které ukrývaly mezi ňadry, či je zapošily do lemu svého oblečení. Výbušniny si mezi sebou postupně předalo množství vězňů, než je Robota předala odbojové skupině v Sonderkommandu (zvláštním oddílu, určeném pro práci v plynových komorách a krematoriích). Trvalo přes rok, než se podařilo propašovat dostatek materiálu, aby se mohlo povstání realizovat. Výbušná zařízení pomohl Sonderkommandu vyrobit ruský válečný zajatec a specialista na výbušniny Timofej Borodin (). Byla ukrytá ve starých plechovkách od sardinek, které členové odboje schovali na řadě míst, včetně krematorií.

Povstání.

Podle plánu mělo Sonderkommando synchronizovat své povstání s všeobecným táborovým povstáním, které mělo vypuknout počátkem listopadu 1944. Nakonec však bylo všechno jinak. Přibližně o měsíc dříve, v sobotu 7. října 1944, se členové Sonderkommanda, pracující v krematoriích III a IV, dozvěděli, že 300 z nich bude přesunuto do jiného tábora. Pochopili, že je tím míněna jejich likvidace. Jelikož byl tento oddíl sestávající z vězňů přímým svědkem vyvražďování, poslali nacisté jeho příslušníky vždy po několika měsících na smrt, a na jejich místo vybrali jiné vězně. Předešlá likvidace části Sonderkommanda proběhla 24. září 1944. Ke konci téhož měsíce sloužilo v jeho řadách 663 vězňů.  Členové Sonderkommanda se proto rozhodli jednat sami. Když ráno 7. října rekapitulovali plánovanou vzpouru, zaslechl jejich rozhovor brutální kápo, který jim hrozil nahlášení příslušníkům SS. Sonderkommando se na něj vrhlo a živého jej vhodili do pece krematoria, čímž bylo povstání zahájeno. Při poledním apelu (nástupu vězňů), při němž měli předat seznam tří set svých lidí k transportu, zaútočili na dozorce kladivy, páčidly a krumpáči. Když dorazily posily SS, podpálili členové Sonderkommanda krematorium IV a vhodili připravené výbušniny do pecí krematoria, čímž budovu vyhodili do povětří (některé zdroje uvádí, že došlo ke zničení krematoria III). Požár a výbuch zaregistrovalo Sonderkommando i v dalších krematoriích v Birkenau a přidali se k povstání. Podařilo se jim přestříhat ostnaté dráty plotu kolem tábora a několik set jich uprchlo. Dohromady 250 z nich nacisté zastřelili při útěku, dalších 200 dopadli a zastřelili je v táboře. Pouhým 27 členům Sonderkommanda se podařilo úspěšně uniknout.  Všeobecné povstání v táboře nakonec nikdy nevypuklo, a vzpoura Sonderkommanda tak byla jedinou organizovanou ozbrojenou revoltou v historii tohoto vyhlazovacího tábora.

Zatčení, mučení a smrt.

Poté, co se nacistům podařilo povstání potlačit, zahájili rozsáhlé vyšetřování s cílem zjistit původ výbušnin, a jak se dostaly do tábora Birkenau. Dopadení členové Sonderkommanda byli podrobeni výslechům a mučení ze strany gestapa, to však od nikoho z nich nezískalo požadované informace o organizaci vzpoury. Po dvou týdnech (podle jiného zdroje již po třech dnech) se jim s pomocí tajných agentů podařilo vystopovat výbušniny do muniční továrny. Zatkli několik dívek z úseku vyrábějící střelný prach (Alu Gertner, Reginu Safirsztajn a Ester Wajcblum), avšak po dvou dnech výslechů a mučení, kdy nikoho z odboje neudaly, je propustili, a ony se tak navrátily zpět ke své práci v továrně. Vyšetřování však pokračovalo. Nacisté do továrny nasadili svého agenta v utajení, československého Žida jménem Eugen Koch, který vedl jednu z pracovních skupin. Tomu se nakonec podařilo zjistit jména zbývajících žen, které se na pašování podílely, což vedlo k opětovnému zatčení již zmíněné trojice, a navíc též k zadržení Rozy Roboty. Čtveřice žen byla vyslýchána v táboře Auschwitz I v bloku č. 11, známém jako „bunkr“ nebo „blok smrti“. Při výsleších je nacisté podrobovali krutému mučení, aby vyzradily jména spolubojovníků z odboje. To mělo kromě bití a mlácení zahrnovat též znásilňování a pouštění elektrického proudu do genitálií. Robotu vodili k výslechu do bloku č. 11 každý den, přičemž tento výjev z povzdálí pozorovali její spoluvězni, kteří jej popsali následovně: „Její vlasy byly zacuchané a slepené, tváře oteklé a plné modřin, že ji ani nešlo poznat, šaty měla roztrhané. Nemohla chodit, a tak byla [k výslechu] vlečena dvěma dozorkyněmi.“ Dosud nezatčené členy židovského odboje skličoval strach z toho, co by se stalo, kdyby Robota nevydržela mučení a prozradila je. Přestože jí věřili, nemohli si být jisti, a dokonce zvažovali spáchání sebevraždy.  Židovský odboj se proto odhodlal k odvážnému kroku. Jeho člen Moše Kulka se tajně obrátil na svého známého Ja'akova Kozelczyka, židovského kápa (dozorce) v bloku č. 11, s žádostí, zda by bylo možné navštívit Robotu v její cele. Ten odpověděl kladně a vzkázal, aby dotyčný přinesl lahev whisky a šišku salámu. Odboj vyslal Noa Zabladowicze, který spolu s Kozelczykem donesenou pálenkou opil přítomného dozorce z SS. Tomu poté sebrali klíče a Kozelczyk odvedl Zabladowicze do cely k Robotě. Následující slova jsou Zabladowiczovým popisem této události: Předtím, než Zabladowicz od Roboty odešel, napsala pro své přátele z odboje dopis na rozloučenou. V něm je ubezpečila, že jediné jméno, které při výsleších prozradila, bylo jméno mrtvého příslušníka Sonderkommanda. Vzkaz zakončila hebrejským heslem hnutí ha-Šomer ha-ca'ir – „chazak ve-emac“ (), tj. „buďte rozhodní a udatní“, pocházející z Tóry a knihy Jozue.  Všechny čtyři ženy byly 6. ledna 1945 (některé zdroje uvádí datum 5. ledna), pouhé tři týdny před osvobozením tábora Rudou armádou, popraveny oběšením. Poprava se konala za přítomnosti ostatních vězňů, a nacisté ji rozdělili na dvě části. Nejprve v noci popravili Alu Gertner a Rozu Robotu, a posléze během dne popravili Ester Wajcblum a Reginu Safirsztajn. Čtveřice žen před smrtí volala po pomstě, snažila se povzbudit spoluvězně a zpívala hymnu sionistického hnutí ha-Tikvu. Mimo jiné vykřikly „nekama!“ (), tj. „odplata!“, a již zmíněné „chazak ve-emac“ (), tj. „buďte rozhodní a udatní“. Jednalo se o poslední popravu vězňů provedenou v koncentračním táboře před jeho osvobozením. Jejich ostatky byly zpopelněny.  Ve dnech 17. až 21. ledna 1945, tedy jedenáct dní po popravě, nacisté vyhnali 58 tisíc vězňů koncentračního tábora na pochod smrti směrem do vnitrozemí nacistického Německa. Přibližně 15 tisíc jich během pochodu zemřelo, zbytek uvěznili v různých koncentračních táborech (Bergen-Belsen, Sachsenhausen, Ravensbrück). Když sovětská Rudá armáda koncentrační tábor 27. ledna 1945 osvobodila, nalezla v něm 7 tisíc vězňů.

Památka.

Dne 7. října 1994 byla ve státním muzeu Auschwitz-Birkenau u příležitosti 50. výročí povstání Sonderkommanda odhalena pamětní plaketa před blokem č. 27 v táboře Auschwitz I k uctění Rozy Roboty, Aly Gertner, Ester Wajcblum a Reginy Safirstztajn.  V roce 2008 byla v australském Sydney v domově pro židovské seniory slavnostně odhalena brána, nesoucí její jméno – . Na připomenutí její památky má zásluhu Sam Spitzer, přeživší holocaustu, jehož sestra v koncentračním táboře Auschwitz s Robotou spolupracovala na pašování výbušnin. Součástí brány je pamětní plaketa, na které se píše: „Desítky tisíc lidí, potomci přeživších z Auschwitz-Birkenau, včetně dětí, vnuků a pravnuků, vděčí za svůj život odvaze a mlčení těchto žen.“

Roza Robota (: , : , "Roža Robota"; 1921, Ciechanów – 6. ledna 1945, koncentrační tábor Auschwitz) byla účastnice židovského protinacistického odboje během druhé světové války, a to především ve vyhlazovacím táboře Auschwitz-Birkenau, kam ji v roce 1942 deportovali z rodného severopolského města Ciechanów. Patřila mezi organizátory tajné operace, při níž se z muniční továrny do vyhlazovacího tábora pašoval střelný prach, který členové Sonderkommanda (zvláštního oddílu, určeného pro práci v plynových komorách a krematoriích) použili 7. října 1944 k židovskému povstání v táboře, při němž bylo mimo jiné zničeno jedno z tamních krematorií. Po rychlém potlačení vzpoury nacisté zahájili rozsáhlé vyšetřování, při němž gestapo odhalilo její podíl na celé akci. Po zatčení ji při výsleších mučili, aby vyzradila další židovské odbojáře. Nikoho ale neprozradila, a tak ji 6. ledna 1945, pouhé tři týdny před osvobozením tábora Rudou armádou, společně se třemi dalšími ženami popravili oběšením.

Roza Robota (1921, Ciechanów – 6 January 1945) or Róża Robota in Polish, referred to in other sources as Rojza, Rozia or Rosa, was the leader of a group of four women Holocaust resistors hanged in the Auschwitz concentration camp for their role in the "Sonderkommando" prisoner revolt of 7 October 1944.


Život.

Mládí a raná kariéra v armádě.

Narodil se ve městě Poltava. Pocházel ze šlechtické rodiny, jeho předkové byli kozáci. V únoru 1794 byl přijat na studia v Pážecím sboru a v říjnu 1800 se stal gardovým důstojníkem. V roce 1805 se zúčastnil války s Francií a bitvy u Slavkova. V roce 1806 byl vyslán na štáb Dunajské armády, kde se účastnil bojů proti Osmanské říši, vyznamenal se při dobytí Bukurešti a úspěšně velel praporu horských střelců. Na podzim 1807 se podílel na neúspěšných mírových jednáních s Osmanskou říší, od roku 1808 byl opět velitelem horského střeleckého praporu a později pěšího pluku. Na podzim 1810 mu byla udělena generálská hodnost, v lednu 1811 se stal majitelem nově vznikajícího Orlovského pěšího pluku, od června 1811 velel pěší brigádě a začátkem roku 1812 se stal velitelem 26. pěší divize, se kterou vstoupil do bojů rusko-francouzské války.

Napoleonské války.

Vyznamenal se v bojích u Saltanovky, Smolenska, Borodina, Malojaroslavského i Vjazmy, při ruském protiútoku velel pěchotě Platovova sboru a později se stal zástupcem velitele v Miloradovičově sboru. V prosinci 1812 se stal velitelem 7. sboru, obsadil polskou pevnost Modlin a pronikl v průběhu bitvy u Lipska jako jeden z prvních do města. Koncem roku 1813 obléhal Magdeburg a Hamburg, v lednu 1814 byl jmenován velitelem 2. granátnické divize a zúčastnil se útoku na Paříž. Za války roku 1815 organizoval v čele své divize obléhání Tuly a po uzavření míru divizi přesunul do mírové posádky ve Smolensku.

Další boje v carských službách.

Od listopadu 1817 velel 2. gardové pěší divizi, v květnu 1821 se stal velitelem 1. gardové pěší divize a v prosinci 1824 byl jmenován velitelem 1. armádního sboru. V srpnu 1825 se stal velitelem ruských vojsk v Gruzii, během rusko-perské války porazil perskou armádu u Jelizavetpolu a v březnu 1827 byl jmenován hlavním velitelem Kavkazské armády. Následně dobyl Nachičevan a Jerevan. Opakovaně porážel perské síly, zcela podlomil bojovou morálku protivníka a donutil Peršany uzavřít mír. Mír, který nadiktoval perskému dvoru, je dodnes v Íránu považován za jedno z největších ponížení kdysi hrdé říše. Podobně úspěšný byli ve válkách s Osmanskou říší. Po vypuknutí rusko-osmanské války dobyl v červnu 1828 pevnost Kars a v následujícím roce zničil většinu osmanských vojsk v kavkazském předhůří, za což v září 1829 obdržel hodnost generála-polního maršála a titul jerevanské kníže.  V květnu 1831 byl ustanoven hlavním velitelem v rusko-polské válce, jež vypukla po polském povstání. V srpnu 1831 se zmocnil Varšavy a přinutil Poláky ke kapitulaci, za což byl jmenován varšavským knížetem. Od prosince 1831 byl jmenován polským místokrálem a velitelem Západní armády, několikrát stál v čele diplomatických misí v Berlíně a ve Vídni.  Ve funkci velitele Západní armády působil také v období „jara národů“, v květnu 1849 byl přítomen na jednáních rakouského císaře Františka Josefa I. a ruského císaře Mikuláše II. ve Varšavě. Po těchto jednáních byl jmenován velitelem pomocné ruské armády, která zaútočila na maďarské povstalce a v srpnu 1849 je donutil ke kapitulaci u Világose.  V květnu 1853 se stal velitelem Dunajské armády. O měsíc později překročil v jejím čele řeku Prut, a takto začal tzv. krymskou válku (probíhala v letech 1853–1856). Byl raněn při obléhání Silistry, což mu umožnilo stáhnout se do týla ještě dříve, než na bojiště dorazily francouzské a britské jednotky, které byly důstojnou protiváhou ruských sborů. Poté, co ruská vojska vyklidila Valašsko a Moldavsko, se rozpoutaly boje o Krym. Kníže Paskevič se vypravil do Sevastopolu, ale brzy se projevila jeho bezradnost při vedení vojenských operací, a proto se vzdal velení a odjel na své panství ve Varšavě, kde krátce před koncem krymské války zemřel.

Soud s děkabristy.

Po děkabristickém povstání roku 1825 (v době nástupu Mikuláše I. na trůn), které se pokusilo v Rusku zavést ústavní režim, se podílel na soudu revolucionářů. V červenci 1826 byl jmenován jedním ze soudců nad děkabristy. Když byl později jmenován guvernérem a vojenským velitelem na Kavkaze (1827), spadali pod jeho jurisdikci děkabristé ve vyhnanství – pronásledoval je i zde s mimořádnou tvrdostí.

Vyznamenání.

Za své vojenské zásluhy byl vyznamenán Řádem svatého apoštola Ondřeje s brilianty, Řádem svatého knížete Alexandra Něvského s brilianty, vojenským Řádem svatého velkomučedníka vítěze Jiřího všech stupňů, Řádem svatým apoštolům rovného knížete Vladimíra 1., 3. a 4. stupně, Řádem bílé orlice, Řádem svaté Anny 1. stupně s brilianty a 2. stupně, osmanským Řádem červeného půlměsíce 1. stupně, perským Řádem slunce a lva 1. stupně, velkokřížem polského Řádu vojenské cti, pruským Řádem černé orlice s brilianty, pruským Řádem červené orlice 1. stupně, velkokřížem rakouského Vojenského řádu Marie Terezie, velkokřížem Královského uherského řadu svatého Štěpána a velkokřížem saského Řádu bílého sokola.

Ivan Fedorovič Paskevič, , (, Poltava – , Varšava) byl ukrajinský voják, vojevůdce a politik sloužící v řadách ruské armády jako generál, polní maršál. Jeden z klíčových mužů, o něž se opíral ruský car Mikuláš I. Pavlovič (vládl 1825–1855). Účastnil se válečných tažení proti Turecku a Francii, během válek s Íránem velel ruským vojskům na Kavkaze, po Dibičově smrti rozdrtil polské povstání (1830–1831) a následně působil jako náměstek cara (guvernér) v Polsku. Zasahoval též proti uherskému povstání (1848–1849). V době krymské války byl hlavní velitelem na Balkáně. Od roku 1854 byl hlavní velitel vojsk v Polsku a Pobaltí. Byl členem soudu, který vynesl rozsudek nad tzv. děkabristy.

Count Ivan Fyodorovich Paskevich-Yerevansky, Serene Prince of Warsaw (, tr. ; – ) was a Imperial Russian military leader of Ukrainian Cossack ethnicity. For his victories, he was made Count of Yerevan in 1828 and Namestnik of the Kingdom of Poland in 1831. He attained the rank of field marshal in the Russian army, and later in the Prussian and Austrian armies.


Zapouzdření (objektově orientované programování)

Zapouzdření jako metoda pro ukrývání informací.

Zapouzdření může být využito k ukrytí členského atributu či členské metody. Pod touto definicí, zapouzdření znamená, že interní reprezentace objektu je většinou ukrytá před vnější definicí objektu. Typicky pouze vlastní metody objektu mohou přímo nahlížet a manipulovat s členskými atributy. Některé jazyky, jako například Smalltalk a Ruby, povolují přístup pouze skrz metody, ale většina ostatních (jako je C++, C# nebo Java), nabízí programátorům určitý stupeň kontroly nad tím, co by mělo být skryté a co ne. V tomto případě se typicky využívá klíčových slov codice_1 a codice_2. Je důležité zmínit, že ISO C++ standardy specifikují tato klíčová slova (codice_3, codice_2 a codice_1) jako přístupové specifikátory a že jako samotné neukrývají žádné informace. Ukrytí informací je docíleno za pomoci kompilované verze zdrojového kódu, který je propojen skrz hlavičkový soubor.  Ukrytí jakýkoliv interních informací objektu chrání jeho integritu proti uživatelům tak, aby je nebylo možné nastavit do invalidního či nekonzistentního stavu. Předpokládaná výhoda zapouzdření je ve zmenšení složitosti systému a tedy ve zvýšení robustnosti.  Jako skoro všude a vždy zde existuje cesta, jak zapouzdření obejít - obvykle skrz reflexní API (Ruby, Java, C# a další), někdy ale i skrz mechanismy mandlování (Python) či skrz speciální klíčová slova jako codice_6 v C++.  Následuje ukázka v jazyce C#, která ukazuje, jakým způsobem se dá zakázat přístup k datovým polím pomocí využití klíčového slova codice_2:  class Program { Následuje ukázka v jazyce Java:  public class Zamestnanec { Následuje ukázka v jazyce PHP:  class Ucet // Vytvoří nový účet se zůstatkem $500.00 $mujUcet = new Ucet(500.00); // Pošleme na účet $10.24 $myAccount->pridat(10.24); // Odebereme $4.45 $myAccount->vybrat(4.45); // Současný zůstatek $aktualniZustatek = $mujUcet->vratZustatek(); echo 'Zustatek na mem ucte: $' . $aktualniZustatek; // 505.79 // Kód zabraňuje rovněž vybírání více, než máme v daném účtě $mujUcet->vybrat(600.00); // Vyhodí výjimku Zapouzdření je rovněž možné využívat ve starších jazycích, které nejsou objektově orientované. Například v C – struktura může být deklarována ve veřejně přístupné části (hlavičkový soubor) pro množinu funkcí, které operují nad danými daty, které obsahují členské proměnné, které nejsou přístupné klientům skrz hlavičku:  // Hlavička "api.h" struct Entity; // Neprůhledná struktura, která má ukryté členské proměnné // Hlavičkové funkce, které operují nad strukturou Entity a jejími členy extern struct Entity * open_entity(int id); extern int process_entity(struct Entity *info); extern void close_entity(struct Entity *info); Klient pak volá hlavičkové funkce k alokování, provádění operací a dealokování struktur typu „Entity“. Obsah tohoto typu je znám a přístupný pouze implementovaným hlavičkovým funkcím. Klienti nemohou k tomuto obsahu přímo přistoupit. Následuje zdrojový kód pro funkce, které definují vlastní obsah již zmíněné struktury:  // Implementace "api.c" // Kompletní definice struktury "Entity" struct Entity { // implementace hlavičkových funkcí struct Entity * open_entity(int id) int process_entity(struct Entity *info) void close_entity(struct Entity *info)

Historický význam.

Význam zapouzdření může být shrnut na následující: redukce kolizí mezi stejně pojmenovanými atributy a zabalení příbuzných metod a atributů do jedné třídy. Tento model pomáhá udržovat zdrojový kód o stovkách či tisícech řádcích kódu čitelnější a jednodušší na porozumění a práci s ním.

Obecná definice.

Zapouzdření je obecně "jedna ze 4 základních vlastností" objektově orientovaného programování. Zapouzdření spočívá ve sdružování dat s metodami, které pracují na daným datech. Zapouzdření je využíváno jako mechanismus ukrývání hodnot či stavů strukturovaných dat objektu uvnitř třídy, který zamezuje neautorizovaným subjektům k přímému přístupu k daným atributům. Obvykle jsou přístupné pouze veřejně dostupné metody dané třídy (tzv. „getry“ a „setry“), které umožňují přístup k vnitřním hodnotám a které ostatní třídy využívají (volají), aby získaly či modifikovaly hodnoty v daném objektu.  Tento mechanismus není unikátní v objektově orientovaném programování. Implementace abstraktních datových typů (např. modulů) nabízí podobnou formu zapouzdření. Tato podobnost vyplývá z faktu, že se oba pojmy zakládají na matematickém fundamentu existečního typu.

Externí odkazy.

SOA Patterns.org

Zapouzdření může být vysvětleno jako zabalení dat a metod do jedné komponenty. Funkce zapouzdření jsou dostupné skrze třídy ve většině objektově orientovaných programovacích jazyků. Zapouzdření rovněž umožňuje ukrytí atributů a metod v objektu pomocí stavby nepropustné zdi, která brání kód proti nechtěným změnám.  V programovacích jazycích je zapouzdření přirovnáváno k jednomu z dvou pojmů a někdy i jejich kombinací, tedy:  Někteří experti na programovací jazyky (akademici a výzkumníci) používají první význam samostatně a nebo v kombinaci s druhým jako rozlišovací rys objektově orientovaného programování, zatímco jiní vidí zapouzdření (v jazycích, které poskytují lexikální uzávěry) jako vlastnost jazyka, která poskytuje převod ortogonální orientace na objektovou. Druhá definice je motivována faktem, že v mnohých objektově orientovaných jazycích není ukrývání komponent automatické nebo se dá přepsat, proto je tedy ukrývání informací definováno jako separátní pojem pro ty, kteří preferují druhou definici.

In object-oriented programming (OOP), encapsulation refers to the bundling of data with the methods that operate on that data, or the restricting of direct access to some of an object's components. Encapsulation is used to hide the values or state of a structured data object inside a class, preventing unauthorized parties' direct access to them. Publicly accessible methods are generally provided in the class (so-called "getters" and "setters") to access the values, and other client classes call these methods to retrieve and modify the values within the object.  This mechanism is not unique to OOP. Implementations of abstract data types, e.g., modules, offer a similar form of encapsulation. The similarity has been explained by programming language theorists in terms of existential types.


Synonyma.

Vědecké názvy.

Podle biolib.cz je pro druh s označením "Albizia julibrissin" používáno více rozdílných názvů, například:

České názvy.

Některé zdroje pro druh s označením albízie růžová používají jiný název - "albície hedvábná " nebo kapinice, perská akácie.

Zeměpisné rozšíření.

Druh je rozšířen v mírném a subtropickém pásmu Asie. Údaje o přesném původním rozšíření se v různých zdrojích rozcházejí. Předpokládaný původní areál sahá od Íránu nebo Turecka přes Kavkaz, Indický subkontinent a část Indočíny po východní Čínu nebo Japonsko. Jako neofyt je rychle šířícím invazivním druhem v Severní Americe.

Historie.

V druhé polovině 18. století byl druh přivezen z Asie do Evropy italským šlechticem Filippo degli Albizzi po němž byl rod rostlin pojmenován. V Evropě je pěstovaným druhem, v ČR se pěstuje jako mobilní zeleň s přezimováním v oranžerii. Ovšem s ohledem na vývoj klimatu (oteplování v ČR) lze již tento výrazně teplomilný druh považovat za otužilý v běžných zimách a v teplých polohách ČR. Je nabízen prodejci k pěstování ve volné půdě.

Taxonomie.

Je pěstováno několik kultivarů a také forma "A. julibrissin" f. "rosea". Některými taxonomy jsou rozlišovány dva poddruhy:

Popis.

A. julibrissin je malý opadavý strom, který roste do výšky 5-16 metrů (16-52 ft), s menší širokou korunou.

Letorosty.

Borka je tmavě zelenavě šedé barvy, starší borka je svisle pruhovaná.

List.

Listy připomínají listy kapradin, jsou složeny z dvojitě zpeřených lístků, 20-45 cm dlouhé a 12 do 25 cm široké, rozdělené do 6-12 párů. Lístky jsou podlouhlé, 1-1,5 cm dlouhé a 2-4 cm široké. Na řapíku a střední ose listu bývají charakteristické žlázky. Palisty bývají drobné a opadavé. Rostliny jsou obvykle bez trnů.

Květy.

Kvete po celé léto v hustých květenstvích. Oboupohlavné drobné pravidelné květy jsou uspořádány v kulovitých hlávkách skládajících úžlabní nebo vrcholové laty. Květy jsou nejčastěji růžové. Kalich je zvonkovitý až nálevkovitý a zakončený 5 zuby. Koruna je drobná, nálevkovitá, v horní části pětilaločnatá. Tyčinek je mnoho, jsou nápadné, bílé, růžové, červené nebo purpurové, dlouze vyčnívající z květů. Nitky tyčinek jsou na bázi srostlé. Semeník je kopinatý až čárkovitý a obsahuje několik vajíček. Čnělka je dlouhá, většinou delší než tyčinky, a je zakončena drobnou bliznou.  Květy jsou atraktivní pro včely, motýly a kolibříky. Plod je plochý hnědý lusk 10-20 cm dlouhý a 2 až 2,5 cm široký, obsahující několik semen.

Plody.

Plody jsou ploché, převislé, často papírovitě tenké, nepukavé nebo pukající po delší době. U některých druhů plody vytrvávají na stromě po mnoho měsíců

Hospodářský význam.

Druh je pěstován jako okrasná dřevina.

Albízie růžová ("Albizia julibrissin") je druh rostlin z čeledi bobovité ("Fabaceae"). Vyznačuje se dvakrát zpeřenými listy a kulovitým květenstvím s nápadnými tyčinkami. Druh je pěstován v teplých krajích jako okrasné rostliny, je původní v mírném a subtropickém pásu Asie. Druh je mrazuvzdorný do -15 °C.

Albizia julibrissin, the Persian silk tree or pink silk tree, is a species of tree in the family Fabaceae, native to southwestern and eastern Asia.  The genus is named after the Italian nobleman Filippo degli Albizzi, who introduced it to Europe in the mid-18th century, and it is sometimes incorrectly spelled "Albizzia". The specific epithet "julibrissin" is a corruption of the Persian word "gul-i abrisham" (گل ابریشم) which means "silk flower" (from "gul" گل "flower" + "abrisham" ابریشم "silk").  "Albizia julibrissin" was described by Antonio Durazzini. John Gilbert Baker used the same scientific name to refer to Prain's "Albizia kalkora", the "Mimosa kalkora" of William Roxburgh.