Materiály.

Nejčastějším materiálem pro výrobu klobouku je vlněné sukno, plst – zvířecí chlupy, používají se však i materiály jiné – kůže, lehké tkaniny jako len, rostlinná vlákna jako sláma nebo štípaný bambus, aj.

Ozdoby.

Klobouky bývají opatřeny nejrůznějšími ozdobami, nejčastěji stuhou s mašlí, štítkem, monogramem, erbem. Za stuhou bývá vetknuto ptačí pírko, jindy je dýnko ozdobeno chocholem z pštrosího či jiného peří. Klobouky dámské mívají dvě mašle k zavázání pod bradu a hojnou výzdobu na krempě či na střeše, například umělé květiny či ovoce.

Používání klobouku.

Historie.

Klobouk je doložen již na vyobrazeních ze starověké Mezopotámie a Řecka. V Evropě se klobouky hromadně začaly znovu užívat až od 15. století. Klobouk byzantského císaře, římských císařů Zikmunda Lucemburského nebo Rudolfa II. při některých příležitostech nahrazoval panovnickou korunu, stejně jako knížecí klobouk (tzv. "Herzogshut") rakouských knížat. Významnými obdobími rozvoje klobouků byly renesance, baroko a historické styly oblékání v 19. století. Klobouky byly a jsou často odznakem důstojenství (panovníků, církevních představitelů), úřadu nebo povolání, byly a dodnes jsou také součástí některých uniforem a livrejů. V minulosti byly klobouky vždy odznakem svobodného člověka, atributem společenského postavení nositele či nositelky a nebylo myslitelné vyjít na ulici prostovlasý/á. Na znamení pozdravu, úcty či podřízenosti se pánské klobouky smekaly. Smeknutí doprovází úklon hlavy nebo poklona horní poloviny těla. V přítomnosti panovníka, při bohoslužbě, při pohřbu a podobných příležitostech si nesměl žádný muž ponechat klobouk na hlavě. V přítomnosti nadřízeného služebně podřízený musel klobouk smeknout. Smeknutím klobouku muž doprovázel nebo nahrazoval pozdrav.

Současnost.

V současnosti je nošení klobouků příležitostné, z praktických důvodů stále trvají klobouky sluneční. U mužů bývá tradiční typ městského klobouku chápán jako módní prvek nebo určitá extravagance. Ženy většinou užívají klobouky při významných společenských událostech, například bílý klobouk se závojem jako svatební, nebo černý klobouk se závojem jako smuteční. Je slušností pro muže i ženy brát si klobouky na určité události, např. na dostizích se stále nosí pánský klobouk "trilby".  K bontonu dodnes patří smeknout klobouk při vstupu do domu (bytu, restaurace, kostela…), při veřejném nesení státních symbolů (zejména vlajky), při produkci státní hymny, během pohřbů nebo pokud jede okolo pohřební vůz s nebožtíkem – platí jen pro muže.

Klobouk je součást oblečení, slouží jako pokrývka hlavy. Ve srovnání s čepicí je větší a propracovanější a především se dělí na tři části: střecha či korpus mívá ploché dýnko, spodní okraj je široký, plochý nebo zvlněný, zvaný krempa, obepíná celý obvod klobouku jako okruží. Nemá-li klobouk krempu, může mít čelní štítek.

A hat is a head covering which is worn for various reasons, including protection against weather conditions, ceremonial reasons such as university graduation, religious reasons, safety, or as a fashion accessory. In the past, hats were an indicator of social status. In the military, hats may denote nationality, branch of service, rank or regiment. Police typically wear distinctive hats such as peaked caps or brimmed hats, such as those worn by the Royal Canadian Mounted Police. Some hats have a protective function. As examples, the hard hat protects construction workers' heads from injury by falling objects and a British police Custodian helmet protects the officer's head, a sun hat shades the face and shoulders from the sun, a cowboy hat protects against sun and rain and an ushanka fur hat with fold-down earflaps keeps the head and ears warm. Some hats are worn for ceremonial purposes, such as the mortarboard, which is worn (or carried) during university graduation ceremonies. Some hats are worn by members of a certain profession, such as the Toque worn by chefs. Some hats have religious functions, such as the mitres worn by Bishops and the turban worn by Sikhs.


Základy hry.

Po registraci na stránkách Hattricku je uživatel zařazen do pořadníku a čeká na přidělení svého týmu. Po několika minutách je hráči tým přidělen a on se může přihlásit a začít hrát. Ze začátku jsou uživateli zadávány různé úkoly, plněním těchto úkolů se postupně učí základům hry. Po splnění všech úkolů získá uživatel tzv. Licenci manažera.  Ve hře se hráč stará o fotbalový tým - kupuje a prodává hráče, trénuje je, nastavuje taktiku pro zápasy, staví stadion, stará se o ekonomiku atd. V Hattricku se zápasy hrají dvakrát týdně - v sobotu liga a ve středu pak pohárové nebo přátelské utkání, avšak v každé zemi jsou termíny zápasů jiné.

Systém soutěží.

Liga.

V každé lize je 8 týmů a každý s každým hraje v sezóně dvakrát - dohromady 14 kol.  Jednotlivé soutěže se označují římským číslem, které označuje ligovou úroveň následuje tečka a za ní pak arabské číslo označující jednotlivé soutěže v každé úrovni.  Počet ligových úrovní se může stát od státu lišit, základní struktura je však vždy stejná. První liga je vždy jenom jedna se specifickým názvem v každé zemi. Dále se počet soutěží v jednotlivých ligových úrovních násobí čtyřmi. Takže ve druhé ligové úrovni jsou 4 soutěže, ve třetí úrovni pak 16, ve čtvrté 64 atd.  Následující tabulka znázorňuje, jak to momentálně vypadá v České republice:  Od šesté ligové úrovně níže se velikost lig vždy ob jednu ligovou úroveň zdvojnásobí. Je tedy 1024 soutěží v úrovni VI a VII, 2048 v úrovních VIII a IX, 4096 v úrovni X a XI atd. Jakmile jsou naplněny všechny ligy aktivními uživateli, počet ligových úrovní se v dané zemi rozšíří o další úroveň. Sezóna trvá vždy 16 týdnů - 14 ligových kol, potom se hrají kvalifikační zápasy a poslední týden je bez soutěžních zápasů.

Pohár.

Kromě ligy se v Hattricku hraje i pohár, určitý počet nejníže postavených týmů se poháru neúčastní. Poháru se může zúčastnit maximálně 32768 týmů, podle počtu ligových úrovní v dané zemi. Poháru se může zúčastnit pouze tým v šesté nebo vyšší úrovně, nižší ligy mají své vlastní poháry. Pohárové zápasy se hrají ve středu a první kolo se hraje vždy v týdnu před prvním ligovým kolem. Po vyřazení z poháru si může každý tým domluvit přátelské utkání, které se hrají také ve středu (V případě domluvení přátelského utkání v zahraničních státech, se datum a čas volí podle domácího státu a jeho standardní doby pro odehrání přátelského utkání, v ČR středa 14.00).  Od sezony 54 existují nižší poháry, do kterých se sestupuje z hlavního poháru.

Svět.

V současnosti se Hattrick hraje ve 128 zemích a k dispozici je více než 50 jazykových verzí včetně české. Nejvíce týmů je v Evropě.

Reprezentace.

Každá země má své národní mužstvo a národní mužstvo do 20 let. Národní týmy hrají Mistrovství světa, které začíná kvalifikací. Z kvalifikace postoupí do vyřazovacích kol 32 týmů. Mistrovství světa národních týmů a MS do 20 let se pravidelně každou sezónu střídají.

Hattrick Masters.

Hattrick Masters je turnaj těch nejlepších týmů světa Hattricku. Soutěže se účastní pouze vítězové první ligy a poháru každé země. Pokud ligu a pohár vyhrál stejný tým, zúčastní se turnaje pouze on.

Další možnosti.

Fanoušek Hattricku.

Hattrick je zadarmo, ale lze objednat placenou službu tzv. Fanouška Hattricku, který dělá hru atraktivnější. Manažer může například vydávat tisková prohlášení nebo navrhnout vlastní sadu dresů. V samotné hře však Fanoušek Hattricku manažera nijak nezvýhodňuje.

Mobil.

Za tzv. Hattrick kredity, které si musí uživatel předem koupit, lze objednat např. sledování určitého zápasu. Systém uživateli automaticky pošle pomocí SMS zprávy aktuální výsledek utkání.

CHPP aplikace.

Pro Hattrick vzniká hodně různých podpůrných programů a internetových stránek, většina těchto aplikací je zdarma. Zkratkou CHPP (Certified Hattrick Product Provider) se označují všechny tyto aplikace, které byly oficiálně autorizovány. Mezi CHPP aplikace patří např. asistenti manažera, prohlížeče zápasů nebo různé statistické weby.

Ostatní.

Pracovníci Hattricku.

Každá země má své pracovníky, kteří se podle zaměření odlišují různými předponami před přezdívkou. Je jich jenom pár a jsou to ti nejhlavnější, starají se převážně o vývoj hry. Starají se o vyřizování registrací a další nutné věci. V každé zemi je jich několik. Překladatelé Hattricku. Moderují konference a starají se o jejich přehlednost a dodržování pravidel. V České republice jejich úlohu mají GMs. Vyřizují věci spojené s CHPP aplikacemi. Je jich velmi málo.  Editoři Hattrick Pressu.

Konference.

Na konferencích mohou manažeři diskutovat, ptát se nebo řešit různé problémy.

Historie.

Hattrick vznikl ve Švédsku v roce 1997.

Hattrick (zkráceně "HT") je online počítačová hra, ve které hráč vede svůj vlastní fotbalový tým. K provozování je potřeba připojení k internetu a internetový prohlížeč. Hraní probíhá na internetové stránce www.hattrick.org. V roce 2015 hrálo Hattrick 350 000 uživatelů, v České republice kolem 7 tisíc.

Hattrick is a browser-based massively multiplayer online football management simulation video game developed in Sweden and started in 1997. Currently the game contains 133 different countries plus the Hattrick International (only for HT-Supporters), each with its own league pyramid, and 53 different language versions. As of December 2018, the community of the game has about 230,000 users worldwide, each with their own team. The number peaked in February 2009 with almost one million users. "Hattrick" has arranged 69 seasons as far as December 2018 (each of which lasts about four months).  The game is free to play, though there is an optional premium supporter service that provides additional features, as well as a mobile service, both available by in-game purchase. As with any manager game, the player must assign positions to the players and choose among some basic tactical and strategic options. According to third-party web analytics providers Alexa and SimilarWeb, "Hattrick" is rated as the 360th and 584th most visited website in Italy respectively, as of July 2015. SimilarWeb rates the site as the most visited fantasy sports website globally, attracting almost 4.6 million visitors per month.


Mládí.

George Moran se narodil v roce 1893 do rodiny imigrantů (datum narození není jednoznačně doloženo). Jeho rodiče byli francouzského původu, otec pocházel z Alsaska-Lotrinska, matka z Quebecu; oba byli katolického vyznání. Nejdříve bydleli ve městě Saint Paul v Minnesotě, brzy se však přestěhovali do Chicaga.  Moran se přidal k pouličním gangům, byl několikrát vězněn kvůli vloupání. V té době také získal svoji přezdívku Bugs. Říkalo se o něm, že je tak trochu praštěný.  Zaměřil se na oblast hazardních her, vydírání a za prohibice na obchod s alkoholem. Spřátelil se s Dionem O'Banionem a stal se důležitým členem jeho gangu.

North Side Gang.

O'Banion vedl skupinu Irů, kteří si získali výsadní postavení v oblasti distribuce alkoholu a byli tak vážnou konkurencí Johnny Torria a Al Capona.  10. listopadu 1924 nechal Johnny Torrio Diona O'Baniona zabít. Stalo se tak v jeho ústředí, v květinářství William Schofield's Flower Shop.  Vedení gangu se ujal Hymie Weiss. Spolu s Moranem, Druccim a dalšími muži se pokoušeli smrt O'Baniona pomstít.  Moranovi se málem podařilo Torria zabít 24. ledna 1925. Torrio byl tehdy velmi vážně zraněn a vedení mafiánské organizace předal Al Caponovi.  20. září 1926 přežil Al Capone útok, který provedli Weiss a Moran. Kolem restaurace, ve které Al Capone obědval, projela kolona aut, ze kterých se bez přerušení střílelo. Al Capone však zraněn nebyl.  11. října 1926 byl Hymie Weiss Al Caponovými muži zabit.  V roce 1926 se Bugs Moran oženil, vzal si Alici Roberts.  Když pak v dubnu roku 1927 zemřel Vincent Drucci, stal se Bugs Moran jediným šéfem gangu.

Masakr na Den svatého Valentýna.

14. února 1929 nechal Al Capone zabít šest hlavních Moranových mužů. Akci zorganizoval Jack McGurn. Jeho cíl, Bugs Moran, však smrti unikl pouze náhodou.  McGurn vybral své muže mimo Chicago, aby nebylo hned zřejmé, že se jednalo o jeho lidi. Pronajal také některé byty v okolí místa činu, aby v nich postavil hlídky. Nakonec ukradl policejní vůz a dvě policejní uniformy.  Podle plánu měl tehdy Moran převzít náklad velmi kvalitní whisky. Jeho lidé (šest členů gangu a jeden přítel) byli ten den na místě v garáži, aby pomohli s překládáním beden. Moran sám však na schůzku nedorazil – měl zpoždění. Když přicházel, spatřil policejní auto a utekl. Z auta vystoupili policisté i muži v civilu.  Moranovi gangsteři se v domnění, že se jedná o skutečný policejní zátah, bez odporu seřadili hlavou ke zdi a dali ruce za hlavu. Všichni pak byli postříleni. (Pouze Frank Gusenberg žil ještě asi tři hodiny po příjezdu skutečné policie, ale odmítl vypovídat.)  Po skončení palby vyšli z garáže Al Caponovi muži v policejních uniformách a před nimi předstírali zatčení muži v civilu. Vypadalo to, že policie dopadla pachatele. Všichni pak odjeli.  Masakr na Den svatého Valentýna tak ukončil válku, která probíhala mezi mafiánským gangem Johnny Torria a gangem North Side Gang.

Úpadek.

V dubnu roku 1930 byl uveřejněn list veřejných nepřátel. Al Capone stál na prvním místě, Jack McGurn byl čtvrtý a Bugs Moran šestý. Celkem bylo zveřejněno 28 jmen.  Po skončení prohibice v roce 1933 se začaly zločinecké gangy místo obchodu s alkoholem věnovat obchodu s drogami. Bugs Moran, jehož hlavní muži byli nyní mrtví, však prakticky ztratil v podsvětí vliv.  Hazardní hry, které Moran dříve ovládal, přebral Frank Nitti (nástupce Al Capona) a o ostatní se postaral Lucky Luciano.  V roce 1936 byl zabit Jack McGurn, není však jasné, kdo za jeho vraždou stál.  Kolem roku 1940 se Moran přestěhoval do Ohia. Jeho hlavní činností byly loupeže, krádeže a padělání bankovek.

Smrt.

V červenci roku 1946 byl Moran zatčen za loupež a 10 let pak strávil ve věznici v Ohiu. Po propuštění byl znova odsouzen za jiný trestný čin a dalších 10 let si měl odpykat v Leavenworth ve státě Kansas.  25. února 1957 však zemřel ve vězení na rakovinu plic.

George Clarence Moran, známý jako Bugs Moran ("Buggy-šílený") (21. srpna 1893 Saint Paul, Minnesota – 25. února 1957 Leavenworth, Kansas), byl chicagský gangster, jeden z hlavních konkurentů mafiánského bosse Al Capona.

George Clarence "Bugs" Moran (; born Adelard Leo Cunin; August 21, 1893 – February 25, 1957) was an American Chicago Prohibition-era gangster. He was incarcerated three times before his 21st birthday. Seven members of his gang were gunned down in a warehouse in the Saint Valentine's Day Massacre of February 14, 1929, supposedly on the orders of his rival Al Capone.


Děj.

Werther přijíždí na vesnici, aby se zde věnoval zejména malování. Po nějaké době, kdy si užívá samoty, jede Werther na ples v kočáře s několika přítelkyněmi. S nimi jede také Lotta. Mladé, hezké děvče, které má od matčiny smrti na povel celou domácnost. Lotta se má provdat za Alberta, dobrého a poctivého úředníka, který je nyní na cestách. Na plese tančí s Wertherem, který se do Lotty zamiluje.  Od tohoto dne ji navštěvuje skoro denně a podnikají dlouhé procházky. Po čase přijíždí Albert. Werther, který už nesnese déle pobývat v přítomnosti ženy, do které je bezhlavě zamilován, avšak která zároveň patří jinému, vstupuje do služeb na velvyslanectví. Seznamuje se zde s dívkou, která mu připomíná Lottu a tráví s ní nějaký čas. Dopisuje si s Lottou, která je již provdána za Alberta. Mezi ním a úředníky dochází k neshodám, rozhodne se tedy déle nezůstat a místo opouští.  Werther se vrací na venkov, kde se opět začne stýkat s Lottou. Albert začíná trochu žárlit, avšak jeho galantnost a povaha mu nedovoluje nahlas vyslovit své myšlenky. Před Vánocemi odjíždí Albert navštívit známé, Werther se opět schází s Lottou. Vyznává jí svou lásku. Ta poznává, že Werthera nejspíše také miluje, avšak její čest jí nedovolí klamat manžela. Werther odchází domů, napíše dlouhý dopis Lottě a pošle k Albertovi sluhu s prosbou o vypůjčení dvou zbraní, které dle svého tvrzení má na cestu, kterou hodlá vykonat. I když Lotta tuší nějaké neštěstí, postrkována Albertem je sluhovi předá.  Werther se o půlnoci téhož dne těžce zraní střelou z pistole. Ráno je nalezen sluhou, který jde neštěstí oznámit otci Lotty. Před polednem Werther umírá i se svými nenaplněnými city. Je pohřben u dvou lip; v místě, které si sám určil.

Utrpení mladého Werthera (německy "Die Leiden des jungen Werthers") je milostný román Johanna Wolfganga von Goethe z roku 1774. Inspirací prý byla Goethova nenaplněná láska k dívce jménem Charlotte Buff z roku 1774. Je psán formou dopisů v ich-formě. Příběh začíná tím, že se mladý umělec Werther přestěhuje do malého města Waldheim (jak autor v knize uvádí, má to být smyšlené místo, ve skutečnosti se jednalo o hesenské město Wetzlar), kde se seznamuje s venkovským životem. Seznámí se s Lottou, která je zasnoubena s postarším mužem Albertem. Werther se do Lotty hluboce zamiluje. Proto prožívá a ve svých dopisech popisuje neskutečné utrpení, které ho dovede až k sebevraždě. Děj knihy se odehrává během dvou let (dopisy začínají v květnu a končí následujícího roku v prosinci). Počasí a roční období se odrážejí na Wertherově myšlení, chování a pocitech.  Traduje se, že po vydání této knížky následovala vlna sebevražd, ale důkazy pro toto tvrzení chybí. Lidé se s Wertherem ztotožňovali a nacházeli v něm sami sebe. Wetzlar se stal poutním místem, kam jezdili zamilovaní mladí lidé. Goethe si tímto románem získal velkou slávu, i když se od něj ve starším věku distancoval. Kniha ovlivnila i tehdejší módu. Je založena na pocitech, dějová linie je potlačena. Byla přeložena do jazyků celé Evropy i mnoha zemí Asie.

The Sorrows of Young Werther () is a loosely autobiographical epistolary novel by Johann Wolfgang von Goethe. First published in 1774, it reappeared as a revised edition in 1787. It was one of the most important novels in the "Sturm und Drang" period in German literature, and influenced the later Romantic movement. Goethe, aged 24 at the time, finished "Werther" in five-and-a-half weeks of intensive writing in January–March 1774. The book's publication instantly placed the author among the foremost international literary celebrities, and was among the best known of his works.


Popis šípku.

Šípek (lat. "pometum") je z hlediska morfologie složené souplodí, na jehož stavbě se podílejí nejen jednotlivé plody (nažky), ale i češule květu a květní lůžko. Šípky mají kulovitý až protáhlý tvar, nejčastěji jsou červenooranžové, červené nebo až černofialové, na povrchu mohou být hladké či ostnité (např. růže Roxburghova, "Rosa roxburghii"). Na vrcholu šípku je prstencovitý límeček, tzv. disk, tvořený zbytky tyčinek, kalicha a čnělek. V jeho středu je otvor nazývaný ústí. Obal šípku je většinou dužnatý.  Nažky uvnitř šípku, vzniklé z jednotlivých volných (apokarpních) pestíčků, jsou obklopené jemnými chloupky.

Význam šípků.

Latinský název pro šípky růže šípkové je "Fructus cynosbati". Mají vysokou hodnotu vitamínu C a A, obsahují i vitamíny K, B1, B2 a B3.  Jejich příznivé působení popisuje už anglosaský herbář z 11. století, šípky bývaly nedílnou součástí lidového léčitelství.  Z dužniny souplodí této rostliny lze uvařit šípkový čaj, který je v zimním období cenným zdrojem vitamínu C. Z  plodů lze vyrobit víno, šípkovou marmeládu a nebo sirup. Sirup se dříve vyráběl i z korunních plátků růží, pomáhal prý při horečkách a ledvinových chorobách. Díky kombinaci vápníku, rutinu a vitaminu C jsou šípky nejlepším přírodním lékem proti paradentóze a onemocnění dásní.  Nejlepší období pro sběr šípků je po prvním mrazíku, kdy jsou plody nejsladší. Sbírat se mají vyzrálé a dobře vybarvené šípky bez stopek. Po vyluhování čaje může jemné chmýří ze semen vyvolat svědění sliznic v ústech a v krku, proto by se ke scezení mělo použít co nejjemnější sítko, příp. pláténko.  Z šípků se připravuje také šípková omáčka, podávaná např. ke kančímu masu.

Šípek je označení pro plod růže. Nejedná se v pravém smyslu o plod, ale o složené souplodí nažek, na jehož vzniku se podílejí i další části květu. Šípky růží z okruhu růže šípkové jsou využívány jako potravina a léčivo.

The rose hip or rosehip, also called rose haw and rose hep, is the accessory fruit of the rose plant. It is typically red to orange, but ranges from dark purple to black in some species. Rose hips begin to form after successful pollination of flowers in spring or early summer, and ripen in late summer through autumn.


Vývoj.

Gustave Delage zmenšil svůj dřívější typ Nieuport 10 a vytvořil tak malý a lehký jedenapůlplošník (piloty nazývaný Bébé), který byl mnohem rychlejší než německé Fokkery.  Jedenapůlplošník je letoun, jehož horní křídlo má běžnou velikost se dvěma nosníky a menší dolní křídlo s jedním nosníkem tvořící písmeno V. Tato koncepce propůjčovala vysokou obratnost, skvělou viditelnost směrem dolu než běžná, dvouplošníková koncepce, ale na druhou stranu trpěla problémy se strukturální pevnosti, kdy letoun pokud překročil ve střemhlavém letu určitou rychlost, docházelo od kmitání, ke krouceni až k odtržení spodního křídla, což znamenalo jasnou smrt. "Nieuport 11" již byl vybaven křidélky na koncích křídel na rozdíl od zastaralého ohýbání křídel pomocí systému lanek u konkurenčních Fokkerů.  Hlavní výhodou Fokkerových jednoplošníků byla výzbroj v podobě synchronizovaných kulometů, které mohly střílet skrz točící se vrtuli. V té době spojenci nedisponovali podobnou technologií, a tak byl na "Nieuport 11" montován kulomet Lewis nebo Hotchkiss nad horní křídlo, odkud mohl střílet mimo okruh vrtule. Nevýhodou takového řešení bylo komplikované dobíjení zbraně. Za ideálních podmínek musel pilot chytit řídící páku mezi nohy, dosáhnout na zbraň, sklonit ji do dolní pozice, vyměnit zásobník za nabitý, natáhnout, vrátit zbraň zpět a opět převzít řízení. Pokud se zbraň zasekla (což byla vcelku častá záležitost) a zvláště během boje, jednalo se o velmi nepříjemný problém a náročný postup byl ještě náročnější a vyžadoval maximální soustředění a ocelové nervy. Během války se stalo takřka běžnou praxí mezi stíhacími esy si sami nabíjet a kontrolovat zásobníky a nábojové pásy, protože byli dodávané nabité už z továrny či je doplňoval pozemní personál a mohly se mezi nimi nacházet "zmetky" (zkřivené náboje), které poté způsobovali časté záseky, což mohlo v nevhodný moment stát pilota vítězství či hůř, jeho život.

Nieuport 16.

Mezistupněm vývoje mezi Nieuportem 11 a 17 byl Nieuport 16.  Nieuport 16 byl Nieuport 11 s několika modifikacemi, první byl zpevněný rám a silnější motor Le Rhone 9J o výkonu 110 koní, který navzdory očekáváním měl spíše negativa, maximální rychlost zůstala stejná, ale stroj byl "těžký na čumák" a zároveň o 50 kg těžší. Dalšími modifikacemi byly záhlavník, který měl pilotovi poskytnou větší pohodlí, upravený kryt motoru přezdívaný "podkova" pro lepší chlazení nového, silnějšího motoru a mírné zkosení konců horního křídla. Výzbroj zůstala stejná v podobě kulometu Lewis/Hotchkiss nad horním křídlem, na tomto typu se též testovali protibalónové rakety Le Prieur. Navzdory tomu, že esa jako Jean Navarre a Charles Nungesser na něm získali několik několik svých sestřelů a získali na něm statut esa, byl typ oproti předchůdci hodnocen negativně. Stejně jako s Nieuportem 11 se i s tímto typem a kulometem Lewis experimentovalo v RFC se synchronizátorem Alkan-Hamy. Testy dopadli stejně, vzhledem ke své konstrukci závěru se nedokáže Lewis synchronizovat s vrtulí a výsledkem je nepředvídatelná rychlost střelby.

Nasazení.

Bébé byl dodáván na západní frontu od ledna 1916 a během jednoho měsíce jich bylo ve službě už 90. "Nieuporty 11" byly dodávány francouzské Aviation Militaire, britské Royal Naval Air Service a nizozemské, belgické, ruské a italské armádě (více než 450 jich bylo vyrobeno v licenci italskými firmami, hlavně firmou Macchi vyráběné pod názvem Nieuport-Macchi).  Některé "Nieuporty 11" byly upraveny pro odpalování neřízených raket "Le Prieur" z křídelních vzpěr.

Nieuport 11 C.1 byl francouzský stíhací dvojplošník z doby první světové války. Byl zkonstruován v reakci na drtivou převahu německých stíhaček v roce 1915. Fokkerovy jednoplošníky zajistily centrálním mocnostem leteckou nadvládu a provádění leteckého průzkumu spojenci Trojdohody se tak stalo velice obtížným. Byl jedním z letounů, které pomohli ukončit období nazývané Fokker Scourge.

The Nieuport 11 (or Nieuport XI C.1 in contemporary sources), nicknamed the "Bébé", was a French World War I single seat sesquiplane fighter aircraft, designed by Gustave Delage. It was the primary aircraft that ended the Fokker Scourge in 1916. The type saw service with several of France's allies, and gave rise to the series of "vee-strut" Nieuport fighters that remained in service (latterly as trainers) into the 1920s.


Louis-Auguste-Victor de Ghaisnes de Bourmont

Život.

Bourmont byl při výbuchu revoluce důstojník královské gardy a emigroval se svým otcem. Sloužil jako pobočník prince de Condé, ale roku 1794 se vrátil do Francie, aby ve Vendée bojoval proti revoluci. Jako velitel chouanů dobyl roku 1795 Le Mans. Roku 1796 uprchl do Londýna, ale roku 1799 se vrátil zpět do Vendée a opět bojoval proti revoluci. Po 18. brumairu se přidal k Napoleonovi, ale po atentátu v ulici sv. Nikase 24. prosince 1800 byl jedním z podezřelých. Roku 1803 byl zatčen a uvržen do citadely v Besanconu, odkud ale roku 1805 uprchl do Portugalska. Prostřednictvím Junota se smířil s Napoleonem a roku 1808 odešel s Muratem do Neapole, kde vstoupil do tamní armády jako plukovník a brzy nato povýšil na brigádního generála. V taženích v letech 1813 a 1814 se vyznamenal při několika příležitostech, zejména u Drážďan a hlavně při obraně Nogantu roku 1814, za což byl povýšen na divizního generála.  Dne 31. března 1814 přešel k Bourbonům a obdržel velení 6. divize v Besanconu. Po Napoleonově návratu z Elby převzal od něho velení 2. divize Moselské armády ve Flandrech. V předvečer bitvy u Ligny, poté co se účastnil závěrečné válečné porady a byl seznámen s Napoleonovými bojovými plány a pokyny přešel 15. června 1815 ke spojencům, což Napoleona výrazně oslabilo. Po návratu Bourbonů se Bourmont neblaze angažoval při odsouzení maršála Neye. Jako velitel intervenční armády ve Španělsku roku 1823 porazil konstitucionalisty u San Lucar la Major, obsadil Sevillu a po pádu Cadizu převzal vrchní velení v Andalusii. 6. října 1823 byl jmenován pairem. Pro nepřiměřenou ostrost byl roku 1824 povolán ze Španělska zpět do Francie a roku 1829 byl jmenován v Polignacově vládě ministrem války. Roku 1830 se stal vrchním velitelem expedice alžírské. Obratně vedenou operací přinutil město 5. července kapitulovat a již 22. července obdržel maršálskou hůl. Po červencové revoluci se vzdal veškerých funkcí a odjel do Anglie k vypuzené královské rodině. Odmítl přísahu Ludvíku Filipovi a byl roku 1832 vyškrtnut z armády a horní sněmovny. Krátce velel roku 1833 oddílům Doma a Miguela v Portugalsku a radou podporoval karlisty ve Španělsku. Dále žil zcela v soukromí na svém zámku Bourmont, kde také 27. října 1846 zemřel.

Louis-Auguste-Victor de Ghaisnes, comte de Bourmont (2. září 1773 na zámku Bourmont v kraji Anjou – 27. října 1846 tamtéž) byl francouzský státník, maršál a pair.

Louis-Auguste-Victor, Count de Ghaisnes de Bourmont (2 September 1773 – 27 October 1846) emigrated from France soon after the outbreak of the French Revolution. A lifelong royalist, he fought with the counter-revolutionary Army of Condé for two years, then joined the insurrection in France for three more years before going into exile. He was arrested after assisting the Georges Cadoudal conspiracy, but escaped to Portugal.  In 1807 he took advantage of an amnesty to rejoin the French army and served in several campaigns until 1814. He rose in rank to become a general of division. During this period, he was suspected of being an agent of the Comte d'Artois and passing information to France's enemies. Though he was notoriously anti-Napoleon and many officers did not trust him, he was employed again during the Hundred Days. Immediately after the campaign began, he deserted to the Prussian army with Napoleon's plans. King Louis XVIII of France gave him a command in the Spanish expedition of 1823.  Promoted to Marshal of France, he was put in command of the Invasion of Algiers in 1830. However, after the July Revolution, he refused to recognize King Louis-Philippe of France and was sacked. After being involved in a plot against the new government, he fled to Portugal in 1832. He led the army of Dom Miguel in the Liberal Wars, and when the liberals won, he fled to Rome. He accepted another amnesty, this time in 1840, and died in France six years later.


Příprava a výroba.

Obvyklá příprava kyseliny malonové začíná u kyseliny chloroctové:  <br>Reakcí kyseliny chloroctové s uhličitanem sodným vzniká sodná sůl, která reaguje s kyanidem sodným za vzniku sodné soli kyseliny kyanooctové nukleofilní substitucí. Nitrilová skupina je hydrolyzována roztokem hydroxidu sodného, čímž vzniká malonát sodný, z něhož je kyselina malonová vytěsněna silnější kyselinou. Průmyslově se kyselina malonová vyrábí hydrolýzou jejich esterů.  Tuto kyselinu poprvé připravil roku 1858 francouzský chemik Victor Dessaignes oxidací kyseliny jablečné.  V poslední době se také vyrábí kvašením glukózy. Tento účinnější způsob má výhody díky omezení množství kyanidu a kyseliny chloroctové.

Biochemie.

Dříve se myslelo, že je kyselina malonová obsažena ve velkých koncentracích v červené řepě, avšak studie složení příslušných destilátů neprokázala její přítomnost. Derivát kyseliny malonové a koenzymu A, malonyl-CoA, je společně s acetyl-CoA důležitým prekurzorem v syntéze mastných kyselin. Malonyl-CoA se tvoří z acetyl-CoA reakcí katalyzovanou enzymem acetyl-CoA karboxylázou a malonát je přepraven na transportní protein, aby byl připojen na řetězec mastné kyseliny.  Kyselina malonová je kompetitivní inhibitor sukcinátdehydrogenázy v oxidativní fosforylaci.

Organické reakce.

Dobře známa je reakce, kdy kyselina malonová kondenzuje s močovinou za vzniku kyseliny barbiturové.

Termochemické údaje.

Tepelná kapacita pevné látky za stálého tlaku

Použití.

Kyselina malonová je prekurzorem některých polyesterů. Také může být složkou alkydových pryskyřic, které se používají v nátěrech na ochranu proti ultrafialovému záření a korozi.  V potravinách a léčivech může být kyselina malonová použita jako regulátor kyselosti.  Potužívá se také jako surovina na výrobu mnoha látek, například gama-nonalaktonu, složky vůní a aromat, kyseliny skořicové a kyseliny valproové.

Kyselina malonová, systematicky: kyselina propandiová, latinsky: acidum malonicum je nasycená dikarboxylová kyselina (druhá nejjednodušší dikarboxylová kyselina po kyselině šťavelové). Její složení vystihuje vzorec CH(COOH). Za normálních podmínek to je bílá pevná krystalická látka. Její soli a estery se označují jako "malonany", respektive "propandionany", aniont se nazývá malonát.

Malonic acid (IUPAC systematic name: propanedioic acid) is a dicarboxylic acid with structure CH(COOH). The ionized form of malonic acid, as well as its esters and salts, are known as malonates. For example, diethyl malonate is malonic acid's diethyl ester. The name originates from the Greek word μᾶλον ("malon") meaning 'apple'.


Příběh.

Příběh je vyprávěn z pohledu mladého muže, který se vydává na pouť do pustých francouzských alpských zákoutí. Zprvu popisuje bezútěšnost a nehostinnost těchto končin. Po několika dnech v pustině nemohl najít vodu a když už ztrácel naději, narazil na pastevce ovcí, který mu pomohl a u kterého pak přenocoval. Vyzařoval z něho klid a vyrovnanost. Jmenoval se Elzéard Bouffier.  I když pastevec mluvil jen málo, dozvěděl se od něj o stavu lidí, kteří žili ve zdejších roztroušených vesnicích. Samota a obtížnost života v té pustině je doháněla až k šílenství. Dozvěděl se od něj také, že pastevec kdysi žil na statku, než ztratil jediného syna a ženu. Od té doby žije sám v malém kamenném domě a sází stromy. Sázel je každý den, v pustině, kde předtím nebylo nic. Každým rokem jich vzešlo tak asi deset tisíc. Sázel duby, buky i břízy.  Vyprávějící muž pak odešel a o rok později vypukla 1. světová válka, ve které bojoval pět let. Po návratu z vojny se rozhodl vypravit se opět do oněch krajů. Když se opět setkal s Elzéardem Bouffierem, zjistil, že už nechová tolik ovcí, ale má včely, protože ovce okusovaly mladé stromky, a také, že se vlastně o válku vůbec nestaral – sázel stromy. Díky jeho usilovné práci už rostl krásný les, díky kterému se tam opět začala vracet vláha a život. I když se potýkal s mnohými zklamáními a nezdary (všechny vysazené javory uhynuly), ve své činnosti neochvějně pokračoval dál.  Postupem času si lidé z okolí zvykli na změny a přičítali je přírodě. Les se postupně rozrostl do několika desítek kilometrů a dokonce se na něj přišla podívat i úřední komise, která nakonec dala tento „přírodní les“ pod ochranu státu.  Stromy byly pak ohroženy za 2. světové války v roce 1939 – jezdilo se totiž na dřevný plyn, naštěstí ale byly příliš daleko od silniční sítě, aby se vyplatilo je pokácet.  Díky úsilí tohoto muže se kraj změnil k nepoznání – příroda se obnovila, vrátili se tam lidé a začali opět normálně žít. Příběh dokazuje, že skromností a vytrvalou a neúnavnou pílí dokáže člověk – jednotlivec velké věci – dosáhne užitečného naplnění svého života: pomoci přírodě a ostatním lidem.

Původ příběhu.

Ačkoli je příběh vyprávěn z první osoby jako vzpomínka, jedná se o fiktivní dílo. Giono sám byl za svého života rád, že se mu podařilo vytvořit tak živoucí postavu, jakou byl Elzéard Bouffier, a bavil se tím, že lidé věří, že skutečně existoval. Jeho dcera zas tvrdila, že se jedná o „starý rodinný příběh“. V roce 1957 však Giono sám napsal úředníkovi z města Digne:  "„Musím Vás zklamat, ale Elzéard Bouffier je fiktivní postava. Cílem bylo zatraktivnit stromy, nebo ještě lépe, zatraktivnit sázení stromů.“" Ve stejném dopise popisuje, jak byla kniha přeložena do mnoha jazyků, zdarma šířena a že cíl byl tedy naplněn. Dodává, že ačkoli mu nepřinesla ani cent, je to jeden z textů, na které je nejvíce hrdý.

Muž, který sázel stromy je novela z roku 1953 o síle ducha od francouzského spisovatele Jeana Giona. Byla přeložena do mnoha jazyků včetně češtiny. Podle příběhu byl natočen stejnojmenný animovaný film, patřící k nejlepším dílům světové kinematografie, a který znamenal přelom ve francouzském animovaném filmu.

The Man Who Planted Trees (French title: "L'homme qui plantait des arbres") is a short story published in 1953 by French author Jean Giono. An allegorical tale, it tells the story of one shepherd's long and successful single-handed effort to re-forest a desolate valley in the foothills of the Alps in Provence throughout the first half of the 20th century. It was written in French, but first published in English.


Příběh.

Novela je napsána formou rodinných zápisků prokládaných krátkými básněmi. Popisuje životní poměry a realitu života v uralských stepích, ale také krutost povstání a jeho potlačení. Hlavní děj se soustřeďuje na osudy Petra Alexejeviče Griněva, mladého šlechtice, který, doprovázen svým věrným sluhou Saveličem, odchází do vojenské služby. Po rozloučení s rodiči odjíždí do Orenburgu pro rozkazy, avšak po cestě se ztratí ve sněhové vánici a když už to vypadá beznadějně, pomůže jim neznámý kozák, za což ho odměnili jídlem, pitím a kožichem. Po příjezdu do města pak generál přeložil našeho hrdinu do Bělogorské pevnosti, což však byla pouze chudá vesnička obehnaná plotem a bráněná skromnou postarší posádkou, vybavenou jedním starým dělem, z čehož byl Petr zprvu přímo zděšen, protože si svoji službu představoval jako bujarý život ve městě.  Po krátké době se sblíží s rodinou kapitána Mironova a později také s jeho dcerou, o níž sice zprvu nejeví zájem, ale po čase se do ní zamiluje a potom se o ni utká na život a na smrt s podvratným Švabrinem, který byl do pevnosti přeložen za vraždu. Ač souboj nešťastnou náhodou prohraje, po několika dnech se uzdraví a požádá Marju Ivanovnu Mironovovou o ruku. Jeho rodiče však se sňatkem nesouhlasí, a tak je chce Petr osobně přemluvit.  Na „pevnost“ však zaútočí Pugačovova banda a lehce ji dobude i přes snahu kapitána, který je se svojí ženou a několika dalšími lidmi popraven, přičemž Švabrin okamžitě přechází na stranu povstalců. Petr ujde smrti jen díky tomu, že kozák, kterého potkal po cestě z domova stepí, byl Pugačov, a tak byl ušetřen.  Po dobytí pevnosti odchází Petr svobodně do Orenburgu a podává zprávy generálovi. Zanedlouho však Pugačovova banda obklíčila i Orenburg, který Petr pomáhal bránit, ale poté co se dozví, že jeho dívce hrozí nebezpečí, vydává se zpět do Bělogorské pevnosti bez dovolení generála osvobodit svoji lásku, kde mu ji pomůže vysvobodit ze Švabrinových spárů Pugačov. Marja poté odjíždí se Saveličem k Petrovým rodičům a Petr je obviněn ze spolčení s Pugačovem, na základě udání Švabrina. Za to ho čeká trest doživotního vyhnanství na Sibiři, avšak Marja za něj šla prosit až k carevně Kateřině II., takže byl nakonec osvobozen a mohli žít spolu.

Kapitánská dcerka ( "Капитанская дочка" – kapitánskaja dóčka) je romantická historická novela Alexandra Sergejeviče Puškina. Poprvé vyšla v roce 1836 ve čtvrtém vydání literárního listu "Sovremennik". Příběh zpracovává Pugačovovo kozácké povstání v letech 1773–1774 a je v něm několik jasných romantických znaků: čistá láska, autobiografičnost, hrdinství a čest. Podle novely složil ruský skladatel César Antonovič Kjuj (1835–1918) roku 1911 stejnojmennou operu.

The Captain's Daughter () is a historical novel by the Russian writer Alexander Pushkin. It was first published in 1836 in the fourth issue of the literary journal "Sovremennik". The novel is a romanticized account of Pugachev's Rebellion in 1773–1774.


Funkcionalita.

Wireshark je velmi podobný tcpdump, má ale navíc grafické uživatelské rozhraní, plus integrované řadící a filtrovací volby.  Wireshark umožňuje uživateli nastavit síťová rozhraní, která to podporují, do promiskuitního módu, čímž umožní vidět veškerý provoz na těchto rozhraních, včetně broadcastu a multicastu, ne jen provoz určený jedné určité adrese rozhraní. Nicméně, při zachytávání paketů analyzátorem v promiskuitním modu na portu switche se nemusí veškerý provoz skrze switch nutně dostat na port, kde se zrovna zachytává, takže zachytávání v promiskuitním modu nebude dostačující pro veškerý provoz na síti. Je nutné využít port mirroring nebo různá zařízení rozšiřující příjem do zvolené části sítě.  Na Linuxu, BSD, a Mac OS X s libpcap 1.0.0 a novějšími umí Wireshark od 1.4 přepínat Wi-Fi adaptéry do monitor mode.

Vlastnosti.

Wireshark je software, který rozumí struktuře různých síťových protokolů. Díky tomu je schopen zobrazit zapouzdření a další pole i s jejich významy pro různé pakety odlišných protokolů. Wireshark používá pro zachytávání paketů knihovnu pcap, takže zachytí pouze pakety typů, které pcap podporuje.  Nativní souborový formát síťového záznamu Wiresharku je libpcap podporovaný libpcap a WinPcap, tudíž je možno vyměňovat záznamové soubory s ostatními aplikacemi, které používají stejný formát, včetně tcpdump a CA NetMaster. Dokáže také číst záznamy z jiných síťových analyzátorů, jako snoop, Network General's Sniffer a Microsoft Network Monitor.

Bezpečnost.

Na některých platformách jsou pro zachycení surového provozu na síti nutná vyšší oprávnění. Z tohoto důvodu často starší verze Ethereal/Wireshark a tethereal/TShark běžely s právy správce počítače. Vezmeme-li v potaz velké množství "rozebíračů" paketů, které jsou volány při zachytávání provozu, může to znamenat vážné narušení bezpečnosti v případě, že se v některém z "rozebíračů" objeví chyba. Díky docela velkému počtu slabin v minulosti (mnoho z nich umožnilo vykonání cizího kódu) a pochybnostem vývojářů o budoucím vývoji, OpenBSD odstranilo Ethereal ze svých portů před verzí OpenBSD 3.6.  Vyšší oprávnění nejsou zapotřebí pro všechny operace. Například je možné použít tcpdump, nebo dumpcap utilitu, která je součástí Wiresharku, s právy superuživatele pro zachytávání paketů do souboru, a později je analyzovat Wiresharkem s omezenými právy. Pro analýzy téměř v reálném čase může být každý zachycený soubor sloučen mergecapem do rostoucího souboru zpracovaném Wiresharkem. Na bezdrátových sítích je možné použít nástroj Aircrack na zachycení rámců IEEE 802.11 a číst výsledný dump Wiresharkem.  Od verze 0.99.7, Wireshark a TShark používají dumpcap na zachytávání provozu. Na platformách, kde jsou zapotřebí zvláštní práva na zachytávání, jsou potřeba pouze pro program dumpcap: Wireshark ani TShark nepotřebují žádná speciální privilegia a ani by s nimi neměly být spouštěny.

Počítačová aplikace Wireshark (dříve Ethereal) je protokolový analyzér a paketový sniffer. Mezi jeho nejčastější použití patří analýza a ladění problémů v počítačových sítích, vývoj software, vývoj komunikačních protokolů a studium síťové komunikace.  Wireshark nabízí velice podobné funkce jako tcpdump, navíc však obsahuje mnohem větší počet (stovky) analyzerů komunikačních protokolů a formátů (anglicky "dissector"), grafické uživatelské rozhraní a mnoho možností uspořádání a filtrování zobrazených informací. Aplikace umí přepnout síťovou kartu do promiskuitního režimu a díky tomu dokáže zachytávat veškerou komunikaci na připojeném médiu.  Wireshark je Multiplatformní software, používající GTK+ widget toolkit pro implementaci uživatelského rozhraní, a pcap na zachytávání paketů; funguje na různých UN*X operačních systémech jako Linux, Mac OS X, BSD a Solaris, a na Microsoft Windows. Program má i terminálovou (bez GUI) verzi zvanou TShark. Wireshark, a ostatní programy s ním distribuované, jako TShark, jsou Svobodný software, vydaný pod GNU General Public License.

Wireshark is a free and open-source packet analyzer. It is used for network troubleshooting, analysis, software and communications protocol development, and education. Originally named Ethereal, the project was renamed Wireshark in May 2006 due to trademark issues.  Wireshark is cross-platform, using the Qt widget toolkit in current releases to implement its user interface, and using pcap to capture packets; it runs on Linux, macOS, BSD, Solaris, some other Unix-like operating systems, and Microsoft Windows. There is also a terminal-based (non-GUI) version called TShark. Wireshark, and the other programs distributed with it such as TShark, are free software, released under the terms of the GNU General Public License.


Výroba.

Změna skupenství vody může probíhat zvolna (např. na slunci) nebo zahříváním až k bodu varu. Během destilace je voda separována prakticky od všeho, co se v ní nachází a stává se čistou (HO). Je to čirá, bezbarvá, v silné vrstvě namodralá kapalina bez chuti a zápachu. Je téměř nevodivá. Za normálního tlaku 101 kPa má teplotu tání 0 °C a teplotu varu 100 °C. Největší hustotu 1,000 g.cm má voda při 3,98 °C. pH destilované vody je neutrální (pH=7). Vodivost destilované vody je nižší než 11 μS.cm a celkové množství rozpuštěných pevných látek musí být pod 10 mg.dm.

Využití.

Destilovaná voda se používá především v chemickém průmyslu, při výrobě léčiv, v laboratořích, při chemickém zpracování fotografií, ale i například do chladičů automobilů, k doplňování elektrolytu akumulátorů nebo do napařovacích žehliček. Všude tam, kde je třeba chemicky neutrální vody bez příměsí a rozpuštěných látek. V poslední době se destilovaná voda získaná přes reverzní osmózu používá také v akváriích. Na rozdíl od minerální vody nezbude po odpaření destilované vody žádný nerostný materiál (vodní kámen, kotelní kámen).

Proč nepít destilovanou vodu.

Destilovaná (či demineralizovaná) voda se v žádném případě nehodí k dlouhodobé přímé konzumaci, neboť zcela jistě dokáže narušit metabolismus lidského těla. Dalšími riziky jsou: ""prakticky nulový příjem vápníku a hořčíku vodou, snížený příjem některých jiných esenciálních prvků a mikroprvků, vysoké ztráty vápníku, hořčíku a jiných esenciálních prvků z potravin vařených v demineralizované vodě, zvýšené riziko toxického působení těžkých kovů přijímaných stravou, zvýšené riziko druhotné kontaminace demineralizované vody.""

Srážková voda.

Za destilovanou vodu nelze považovat vodu srážkovou (déšť a sníh), která vzniká odpařováním z vodních zdrojů a následnou kondenzací v atmosféře. Při návratu na zem déšť zachycuje ze vzduchu bakterie, chemikálie a prachové částice, proto se nedoporučuje k přímé konzumaci, ani přípravě pokrmů.

Destilovaná voda je voda, která byla jednou nebo vícekrát destilována, tedy byla díky změně skupenství na vodní páru zbavena rozpuštěných minerálních látek a následně ochlazením znovu zkapalněna. Někdy tak bývá nepřesně nazývaná výrobně méně nákladná demineralizovaná voda využívaná k podobným účelům.

Distilled water is water that has been boiled into vapor and condensed back into liquid in a separate container. Impurities in the original water that do not boil below or near the boiling point of water remain in the original container. Thus, distilled water is one type of purified water.


Historie hradu.

Hrad pravděpodobně založil v závěru své vlády král Přemysl Otakar II. jako strážní bod u cesty z Milevska do Mirovic, u kterého se vybíralo mýto z plavby po řece Vltavě. V letech 1288–1289 hrad ovládali příznivci Záviše z Falkenštejna, kteří škodili na pozemcích pražského biskupa Tobiáše z Bechyně.  Dne 4. července 1357 hrad získal od krále Karla IV. jako manství mindenský biskup Dětřich z Portic. Už o tři roky později jej přenechal svému stejnojmennému synovci, který zastával úřad vyšehradského purkrabího. Při převodu si Karel IV. vymínil, že v případě války bude moci na hrad umístit vlastní posádku. Dětřich mladší z Portic zemřel nejspíše před 11. říjnem 1369, protože toho dne Karel IV. hrad udělil v manství Hynku Pluhovi z Rabštejna. Podle Tomáše Durdíka Hynek hrad získal až v roce 1370. Později však Orlík vyměnil se staroměstským měšťanem Zikmundem Hulerem za hrad Boršegrýn. Výměnu schválil král Václav IV. dne 11. listopadu 1395. Panovník roku 1400 povolil Zikmundu Hulerovi zvýšit clo vybírané za plavení vorů ze dvou haléřů na čtyři haléře a v lednu následujícího roku sám na Orlíku pobýval. Později Zikmund Huler ztratil královu důvěru, byl obviněn z podvodů a 23. června 1405 popraven. Hrad poté připadl Zikmundovu bratrovi Ondřeji Hulerovi, který Orlík roku 1407 prodal Petrovi staršímu Zmrzlíkovi ze Svojšína a přestěhoval se na Preitenstein.

Zmrzlíkové ze Svojšína.

Petr Zmrzlík v letech 1404–1419 a poté krátce před svou smrtí v roce 1421 zastával úřad nejvyššího mincmistra. Od začátku husitské revoluce stál na straně kališníků a samotný Orlík nechal pravděpodobně významně přestavět. Po otcově smrti se novým majitelem hradu stal husitský hejtman Petr Zmrzlík ze Svojšína, který na Orlíku mimo jiné hostil roku 1422 Jana Žižku z Trocnova, který zde nechal napsat list Domažlickým, kterým vyzýval město Domažlice k odporu proti druhé křížové výpravě. Orlík v té době tvořil protiváhu sousednímu katolickému Zvíkovu.  Roku 1427 se Petr se svými bratry Janem a Václavem přiklonili na stranu krále Zikmunda Lucemburského, od kterého časem získali Kostelec nad Vltavou, Tochovice (oboje roku 1436) a Rožmitál pod Třemšínem. Okolo roku 1440 zemřel Jan Zmrzlík a zbývající bratři se rozdělili o majetek. Orlík s Březnicí si ponechal Václav Zmrzlík, který po smrti krále Zikmunda bojoval proti Odřichu II. z Rožmberka, jemuž například roku 1443 vyplenil statky v okolí Třeboně.  Po Václavově smrti se z Orlíku stala odúmrť, kterou od krále Ladislava roku 1457 získali Václavovi synovci, z nichž hrad po několika letech sporů nakonec dostal Jaroslav Zmrzlík. Během poděbradských válek stál na straně Jiřího z Poděbrad, a v letech 1469–1472 proto vedl drobnou válku s Rožmberky a od roku 1475 se Švamberky, kterým patřil blízký Zvíkov a kteří podporovali Matyáše Korvína. Jaroslav zemřel koncem patnáctého století a zanechal po sobě devět dětí, jejichž poručníkem se stal Hroznata z Vrtby, který se roku 1499 uváděl jako pán na Orlíce.  Roku 1501 byl hradním pánem Václav Zmrzlík ze Svojšína, za nějž hrad roku 1508 vyhořel. Václav se proto odstěhoval do Lnářů a na Orlíku ustanovil Jindřicha ze Sobučic jako purkrabího. V roce 1513 dosáhl u krále Vladislava Jagelonského propuštění hradu z manství a 2. února 1514 Orlík prodal Kryštofovi ze Švamberka. Švamberkové spolu s hradem získali městečko Staré Sedlo, vesnice Žďákov, Hluboký, Šerkov, Kožlí, Pukňov, Vír, Vystrkov, Těchařovice, Zalužany a další majetek.

Švamberkové.

Kryštof ze Švamberka nechal hrad rozsáhle přestavět. Rozšířeny byly zejména obytné prostory, ale obranyschopnost hradu nebyla úpravami narušena. Součástí hradu se stal také nově postavený pivovar a v předhradí vyrostly nové hospodářské budovy. Orlík se tak stal hospodářským centrem panství, ke kterému patřil další pivovar, pět dvorů, 51 vesnic a tři městečka.  Po Kryštofově smrti v roce 1534 panství po dobu čtyř let spravovala vdova Anežka Švamberková z Kolovrat. Její špatné hospodaření způsobilo škody ve výši 2500 kop českých grošů. Po ní majetek převzali synové Jindřich, Jan, Bohuslav, Ratmír, Václav a Zdeněk. Dne 23. července 1540 se o něj rozdělili tak, že Orlík připadl Bohuslavovi. Bezdětný šlechtic statek odkázal své manželce Johaně a 3. prosince 1552 na hradě zemřel. Johana z Lobkovic se o sedm let později podruhé vdala za Václava Berku z Dubé, který se po její smrt v roce 1564 stal na krátkou dobu majitelem hradu. Majetek od něj brzy získal Bohuslavův bratr Jindřich ze Švamberka. Ani on neměl děti, ale byl poručníkem Kryštofa a Hynka ze Švamberka, mezi které své statky rozdělil.  Hynek zemřel už v roce 1570 a jeho podíl zdědil bratr Kryštof II. ze Švamberka. Orlík se stal jeho hlavním sídlem, které nechal pod vedením italských architektů renesančně přestavět. Zemřel však roku 1582 ještě před dokončením prací. Jeho smrtí vymřela zvíkovská větev Švamberků a její majetek si rozdělili bratranci Jan Jiří a Jan Vilém ze Švamberka z borské větve rodu. Orlík si ponechal Jan Jiří, který pokračoval ve stavebních úpravách. Budova samotného zámku za něj byla rozšířena až do prostoru příkopu a upraven byl také hospodářský dvůr v místech bývalého předhradí.  Jan Jiří ze Švamberka v roce 1611 zdědil rozsáhlý majetek po zemřelém Petru Vokovi z Rožmberka a o rok později přikoupil ještě zvíkovské panství. Sám se ale v roce 1614 přestěhoval na třeboňský zámek. Posledním Švamberkem na Orlíku se po otcově smrti stal Petr II. ze Švamberka. Během stavovského povstání v letech 1618–1620 zastával funkci jednoho z direktorů za panský stav a podílel se na volbě Fridricha Falckého českým králem. Zemřel už roku 1620, ale ještě za jeho života mu nechal král Ferdinand II. zkonfiskovat celý majetek.  Orlík v té době ovládala stavovská posádka, kterou oblehlo vojsko čtyř tisíc mužů vedených Baltasarem Marradasem a Martinem de Hoeff-Huertou. Po dopolední přestřelce se posádka hradu 5. dubna 1621 vzdala. Koncem srpna téhož roku Orlík přepadl a dobyl oddíl stovky stavovských mušketýrů ze Zvíkova, ale při odjezdu s kořistí se u Nevězic střetli s císařskými oddíly, které Orlík dobyly zpět. Císařští na hradě zanechali posádku třiceti mušketýrů a několika jezdců, zatímco zámečtí úředníci byli odvezeni pro podezření ze zrady k Baltasaru Marradasovi, který obléhal město Tábor. Úředníci byli nakonec propuštěni a vrátili se zpět na zámek.

Eggenbergové.

Orlické panství na počátku třicetileté války zásobovalo císařské vojsko potravinami a úředníci císařské komise nalezli 15. října 1622 zámek téměř prázdný a zpustlý. V hospodářském dvoře byli pouze dva koně, kráva a šest vepřů. Pustá byla i třetina vesnic orlického panství. Konfiskát měl koncem roku 1622 koupit Adam ze Šternberka na Bechyni, ale ještě před potvrzením smlouvy následujícího roku zemřel. Novým majitelem se proto stal kníže Jan Oldřich z Eggenberka, který panství koupil 13. listopadu 1623 za 159 360 kop a osm míšeňských grošů.  Kníže nechal zámek opravit a do roku 1632 se válečné události panství nijak nedotkly. Teprve při saském vpádu do Čech byla na zámek dosazena vojenská posádka, která na něm zůstala až do konce války. Roku 1640 ji tvořili hejtman, praporečník, písař, tři kaprálové, osm frajtrů, 39 knechtů, lajtnant munice, pomocník při střelbě a komisař pro plavbu. Panství opět strádalo vojenskými požadavky, které mimo naturálního plnění roku 1644 dosáhly výše 6 705 zlatých. Roku 1645 začaly nové opevňovací práce, ale vzhledem k nedostatku pracovníků byli robotníci přesunuti k plnění podobného úkolu u Zvíkova.  V roce 1650, kdy funkci hejtmana zastával Jetřich z Germersheimu, Orlík opustila vojenská posádka, ale ještě o tři roky později musel hejtman dodávat vojsku střelný prach a munici. Při nebezpečí tureckého vpádu v roce 1683 byl Orlík považován za dostatečně pevný a byl znovu vyzbrojen. V inventáři je doloženo čtrnáct jednoliberních děl, 1150 dělových koulí, 114 nenaplněných granátů, devět hákovnic, 43 mušket a 21 kordů.  Eggenbergové na zámku nesídlili, ale ten byl přesto udržován a rozšiřován. Když v roce 1717 zemřel poslední příslušník rodu, teprve třináctiletý kníže Jan Kristián II. z Eggenbergu, připadl Orlík Marii Arnoštce, vdově po Janu Kristiánovi I. z Eggenbergu, která jej odkázala svému synovci Adamu Františkovi ze Schwarzenbergu.

Schwarzenberkové.

Orlík v této době stál poněkud mimo hlavní zájem rodu, neboť Schwarzenbergové si za své sídlo zvolil Český Krumlov. Pro potřeby občasných návštěv pro ně A. E. Martinelli v letech 1725 a 1731 vypracoval projekt přestavby, ale úpravy nakonec proběhly podle plánů stavitele Františka Jakuba Fortiniho. V letech 1751–1753 bylo obnoveno jihozápadní křídlo a přízemní arkády okolo nádvoří.  V roce 1802 došlo k rozdělení schwarzenberského majetku na dvě autonomní větve, které podpisem smlouvy založili bratři Josef a Karel Filip. Josefova primogenitura ovládala hlubocko-krumlovské panství, zatímco Karel Filip ze Schwarzenbergu, zakladatel sekundogenitury, se stal se svou rodinou po dlouhé době prvním trvalým panským obyvatelem orlického zámku. Byl polním maršálkem a vítězem nad Napoleonem v bitvě u Lipska. Pro potřeby nových majitelů byl zámek upravován, ale přestavbu roku 1802 přerušil požár, nicméně budovy byly mimo jiné zvýšeny o třetí patro. Karel Filip na zámku založil knihovnu, sbírku starých zbraní, maleb na skle a jiných starožitností. Na úpravy interiérů a přeměnu okolí zámku na anglický park dohlížela Karlova manželka Marie Anna z Hohenfeldu.  Karel Filip ze Schwarzenbergu zemřel 15. října 1820 a orlické panství po něm zdědil nejstarší syn Bedřich ze Schwarzenbergu. Za něj byl roku 1822 dokončen empírový sál ve druhém patře severozápadního křídla a v letech 1849–1860 proběhly novogotické úpravy podle návrhu pražského architekta Bernharda Gruebera. Část romantizujících stavebních úprav považovaných za dílo Bernharda Gruebera proběhla už po požáru v roce 1802. Patří k nim cimbuří na zdech a věžích zámeckého průčelí, což z nich dělá nejstarší romantickou stavební úpravu feudálního sídla v Čechách. V letech 1861–1864 byla také severozápadně od zámku postavena rodinná hrobka. Po celou dobu pokračovala přeměna okolní krajiny na anglický park, jehož rozloha dosáhla 160 hektarů. Zbořen byl hospodářský dvůr, jehož místo zaujala francouzská zahrada.

Vyvlastnění a navrácení zámku.

V roce 1948 byla orlická sekundogenitura nucena opustit zámek na základě druhé pozemkové reformy. Orličtí Schwarzenberkové odešli do nuceného exilu do Rakouska. Vrátili se až po roce 1989, kdy Karel Schwarzenberg zastával funkci vedoucího kanceláře prezidenta Československé republiky Václava Havla. Po restituci majetku roku 1992 se své funkce vzdal a převzal správu nad rodovým panstvím. Od roku 2006 rodový majetek spravuje Jan Nepomuk Schwarzenberg.  Návštěvníkům je zámek zpřístupněn od dubna do října v návštěvních hodinách.

Stavební podoba.

Hrad byl založen na skalním ostrohu nad levým břehem Vltavy. Archeologický výzkum na nádvoří a v parkánu nezjistil žádné stopy osídlení ostrožny v době před druhou polovinou třináctého století. Orlík svou dispozicí patřil mezi menší a jednodušší varianty hradů s obvodovou zástavbou. Neobvyklé řešení čela hradního jádra v menším měřítku připomíná hrad Džbán a souvisí s hrady typu francouzského kastelu. Francouzským řešením odpovídá i v Čechách výjimečné situování brány mezi dva oblé obranné objekty.  O původní podobě předhradí nejsou k dispozici žádné informace. Za předhradím se nachází příkop, za kterým býval v čele jádra skalní útvar, jehož obezděním vznikla přirozená štítová hradba. Kromě ní čelo hradu zajistily tři obranné stavby. Na východní straně stávala plná věž nebo věžice upravená později do podoby polookrouhlé věže. V západním nároží dosud stojí okrouhlá věž považovaná J. Varhaníkem za bateriovou, čemuž však neodpovídá její podoba. Uprostřed čela se nacházela mohutná polookrouhlá stavba, jejíž interiér sloužil jako kuchyně. Mezi ní a západní věží je brána s průjezdem vytesaným ve skále.  Nejstarší palác byl mírně zalomený a nacházel se v severní části jádra. U severozápadního nároží stojí mohutný blok zdiva, který je nejspíše pozůstatkem věžice, která umožňovala kontrolovat provoz na Vltavě. Později byl tento palác rozšířen na dvojtraktový a navázalo na něj východní křídlo s kaplí. Kdy přesně bylo postaveno není jisté. Skladba místností poukazuje na třinácté století, ale nejstarší architektonické prvky pocházejí až z pokročilého čtrnáctého století. Nejasná je podoba západní strany, ale předpokládá se, že zde vedla hradba v úrovni nádvorní strany západního křídla.  Z pozdně gotické přestavby realizované na počátku šestnáctého století pochází budova západního křídla vysunutá mimo původní půdorys hradu. V čele vznikla drobná prostřední věž a přestavěno bylo také východní křídlo. Ze stejné stavební fáze pochází rozměrná okna ve starších palácích, síťová klenba kaple a vnější obezdívka původně polygonálního presbytáře. V letech 1575–1578 byly obytné budovy zvýšeny o jedno patro. Ve stejné době nechal Kryštof II. ze Švamberka opevnit předhradí zdmi, okrouhlou věží a dvěma branami, ale opevnění zaniklo při parkové úpravě v devatenáctém století. Západní křídlo bylo později několikrát přestavěno, zejména po požáru v roce 1802. Původní přízemní prostory s valenými klenbami jsou pod úrovní terénu a v suterénu se dochovala místnost zaklenutá sklípkovou klenbou. Roku 1802 bylo stavitelem J. Šindelářem přistavěno třetí patro. K novogotickým Grueberovým úpravám patří arkýř rytířského sálu.  Významným prostorem je tzv. Teskův sál pojmenovaný podle autora vyřezávaného stropu Jana Tesky.

Orlík je hrad přestavěný na zámek u obce Orlík nad Vltavou v okrese Písek v Jihočeském kraji. Nachází se na skalním ostrohu nad Vltavou, jejíž údolí je zde zaplaveno vodou Orlické přehrady. Zámecký areál je chráněn jako kulturní památka.  Hrad založil ve druhé polovině třináctého století král Přemysl Otakar II. a do šlechtického držení se natrvalo dostal za vlády Karla IV. Významnými majiteli hradu byli Zmrzlíkové ze Svojšína, Švamberkové, kteří hrad přestavěli na zámek, a po nich Eggenbergové a Schwarzenbergové. Na počátku husitských válek Orlík patřil ke kališnickým opěrným bodům a tvořil mocenskou protiváhu katolickému Zvíkovu. Pevnostní funkci plnil ještě za třicetileté války a počítalo se s ní ještě ve druhé polovině sedmnáctého století, kdy panovaly obavy z vpádu Turků. Poté byl až do počátku devatenáctého století pouze udržován a jeho další stavební rozvoj je spojený s orlickou větví rodu Schwarzenbergů.

Orlík Castle is a château northeast of the village of Orlík nad Vltavou, in the northern part of the District of Písek, in the South Bohemia Region of the Czech Republic. The original position of the chateâu, on a rock above the Vltava valley, was altered by the creation of the Orlík reservoir in 1954–62, and the chateâu is now barely a few metres above the water level.  The meaning of the name "Orlík" stems from the word "young eagle" (). It is often suggested that this castle would have resembled an eagle or nest perched upon the rocky outcrop above a turn in the river.


Vznik.

Vypuknutím Velké hospodářské krize (1929) a později nástupem Hitlera k moci (1933) se začala dramaticky měnit vnitropolitická situace v Československu. Pohraniční oblasti osídlené německou menšinou, které byly vázány ve velké míře na export a které do té doby prosperovaly, byly krizí postiženy nejvíce. V Německu začalo velké nacistické propagandistické tažení, jehož součástí se stalo Československo, tamní demokracie a tamní německá menšina.  Nově vzniklá strana měla hlásat loajalitu k Československu tak, aby byla ze strany státu nenapadnutelná. Zároveň měla dosáhnout maxima německých národních cílů. Náročný úkol představovala samotná volba vůdce nové strany. Prvním kandidátem se stal rektor Německé univerzity v Praze Mariano San Nicolò, který to ale odmítl. Dalším vhodným kandidátem se stal vedoucí představitel německé tělocvičné organizace "Deutscher Turnverband" (DTV) Konrád Henlein. V rámci příprav na založení strany se Henlein zúčastnil turnerských slavností zahraničních Němců ve Stuttgartu, kde byl přijat samotným Adolfem Hitlerem. Nová organizace pod názvem "Sudetoněmecká vlastenecká fronta" (německy "Sudetendeutsche Heimatsfront", "SHF") se ustavila 1. října 1933, kdy vydal Henlein prohlášení, kterým oznámil její vznik. Organizace měla odstranit politické stranictví a pečovat o celý „sudetoněmecký kmen“ bez ohledu na jednotlivé stavy.  Henlein původně ve svých projevech (až do roku 1937), zdůrazňoval odstup od německého národního socialismu a ujišťoval o loajalitě k Československému státu a zdůrazňoval uznání myšlenky občanských svobod. V roce 1934 tak Henlein v České Lípě pro české agrární noviny "Večer" prohlásil, že odsuzuje jak pangermanismus, tak panslavismus a odsuzuje i fašismus, nacismus a bezbřehý liberalismus.  V prosinci 1935 byl Henlein pozván do Velké Británie na pozvání "Královského institutu pro mezinárodní záležitosti". Ve svém projevu připustil, že i sudetští Němci mají díky svému radikalismu vinu na špatných vztazích mezi Čechy a Němci, ale zároveň ostře kritizoval českou politiku ve vztahu k menšinám. Na přednáškovém turné v Londýně byl pak Henlein ještě třikrát, v letech 1936, 1937 a 1938. Setkal se s např. s W. Churchillem nebo Lewisem Sinclairem, ale s žádným členem britské vlády. Stále však prohlašoval, že se snaží o řešení problému sudetských Němců v rámci Československa. Od léta 1934 bylo zahájeno financování činnosti SHF z Říše a odtud přicházela i podpora pro propuštěné z vězení. 30. dubna 1935 se SHF přejmenovalo na "Sudetendeutsche Partei", aby se jako politická strana pak mohlo zúčastnit parlamentních voleb. Od listopadu 1937 vedení SdP koordinovalo svoji politiku s vedením NSDAP tak, aby došlo k oddělení Sudet od československého státu a došlo k integraci oblastí s převážně německým obyvatelstvem s německým státem.

Volební výsledky.

V parlamentních volbách roku 1935 získala Sudetendeutsche Partei (SdP) největší procento hlasů ze všech kandidujících stran, kde získala 1 249 534 hlasů, tj. 15,18 % (44 mandátů v poslanecké sněmovně, 23 mandátů v senátu). To bylo nejvíce ze všech politických stran a jen díky složité volební matematice nezískala nejvíce mandátů. Prezident Masaryk však oproti zvyklostem Henleina nepověřil sestavením vlády, a místo toho jmenoval Třetí vládu Jana Malypetra. Předsedou poslaneckého klubu SdP se stal Ernst Kundt. SdP, která se v roce 1935 ještě ostře distancovala od NSDAP, požadovala „jen“ větší práva Němců v rámci Československa, získala v Sudetech cca 2/3 hlasů, německá sociální demokracie získala 11 mandátů. V celostátním měřítku druhá skončila agrární strana se ziskem 1 176 628 hlasů, tj. 14,29 % (mandátů ve sněmovně však získala 45). SdP se tak zároveň stala nejsilnější německou stranou v českých zemích. Tento volební úspěch SdP však znamenal ztráty hlasů pro ostatní německé strany, které byly postupem času likvidovány, a SdP se tak stala dominantní německou stranou v Československu. Ihned po úspěchu ve volbách zahájilo německé ministerstvo zahraničí oficiální financování SdP, když jí udělilo měsíční příspěvek 15 000 říšských marek, který se postupně zvyšoval. Představitelé SdP začali s výrazným prosazováním svých cílů, zejména na:

Volby do senátu.

Zatímco na začátku roku 1935 měla Sudetoněmecká strana jen mírně přes 100 000 členů, po volbách došlo k rychlému růstu a dva měsíce po volbách bylo členy strany 371 315 osob. Na konci roku 1936 měla strana už 459 883 členů.

Stupňování požadavků.

Československá vláda dávala zpočátku jasně najevo, že nepočítá se spoluprací s SdP, ale hodlá nadále jednat jen s aktivistickými stranami (aktivistické strany ale zastupovaly pouze 30 % voličů z řad sudetských Němců). Vláda však byla zanedlouho nucena zahájit jednání s SdP, jelikož vliv aktivistických stran postupně slábl. Československá vláda 18. února 1937 přijala Program národnostní politiky, kterým vyšla (poněkud opožděně) vstříc požadavkům sudetských Němců. S tímto dokumentem souhlasily všechny sudetoněmecké demokratické politické strany, avšak SdP ho ihned zpochybnila a zavrhla. Bylo naprosto zřejmé, že hesla o zlepšení situace sudetských Němců v ČSR jsou záminkou, aby mohlo dojít k cíli pro německé nacionalisty prvořadého – rozbití Československa a získání jeho území. Toto potvrdil později i Konrád Henlein, když ve svém projevu ve Vídni dne 4. března 1941 mimo jiné řekl: "„Právě zde, v dunajské kotlině a Sudetech povstali první hlasatelé Velkého Německa, právě zde zapustila kořeny idea pangermanismu… Abychom se zpočátku vyhnuli zásahům českých úřadů a rozpuštění, museli jsme zpočátku skrývat naši příslušnost k nacionálnímu socialismu. … Během několika let se sudetským Němcům podařilo ohrozit vnitřní stabilitu Československa tak zásadně, že bylo zralé na likvidaci…“"  16. října 1937 Henleina poprvé osobně přijal předseda vlády Milan Hodža. Bylo to první přijetí Henleina členem vlády. Dne 17. října 1937 došlo v Teplicích k zinscenovanému incidentu poslance SdP K. H. Franka s policií, při němž Frank bezdůvodně napadl a zranil tři policisty, což však bylo henleinovskou propagandou zneužito a vyloženo jako útok proti sudetoněmeckému poslanci. Tento čin přispěl k vyhrocení situace a pomohl upoutat pozornost ciziny na sudetoněmeckou otázku. Henlein dostával pokyny z Berlína, ve kterých byl nabádán „k ostrému vyhrocení věcí v Československu a posun sudetoněmeckých autonomistických požadavků do čela evropské politiky“. V otevřeném dopise Henlein oznámil E. Benešovi, že SdP jde o autonomii územní, nikoli o autonomii národní, což neznamenalo nic jiného, než požadavek odtržení pohraničních oblastí od Československa. V listopadu poslal K. Henlein Hitlerovi dopis, ve kterém mu sdělil, že „netouží po ničem tak horoucně, jako po začlenění sudetoněmeckého území, ba celé oblasti Čech, Moravy a Slezska, do Říše.“ V této době se vyhrocovala situace v pohraničí, Češi byli od Němců napadáni, byly jim odmítány služby v obchodu a pohostinství, byli nuceni čelit nátlaku německých výrostků v podkolenkách, kteří pořádali místní demonstrace a pochody, při nichž skandovali: „Heim ins Reich!“ (domů do Říše!) V průběhu roku 1938 dále rostl počet členů SdP. Zatímco v lednu 1938 měla strana asi 542 000 členů, tak do března vystoupal jejich počet na 759 289. Do SdP vstupovali na některých místech dokonce i starousedlí Češi s argumentem, že musí takto chránit své rodiny. K nárůstu počtu členů strany přispíval hospodářský a sociální nátlak. Mnohé německé firmy v pohraničí nutily své zaměstnance ke vstupu do SdP. Naopak především členům německé sociální demokracie bylo vyhrožováno ztrátou zaměstnání. Stranické noviny "Die Zeit" zveřejnily jména německých dětí navštěvujících české školy, aby mohl být vyvíjen nátlak na jejich rodiče. Němcům, kteří nevstoupí do SdP bylo členy strany vyhrožováno, že je po připojení k Německu čeká zabavení majetku a koncentrační tábor.  Vzrůst členstva SdP dále akceleroval po anšlusu Rakouska. Už 17. března Henlein vyzval všechny členy aktivistických stran, aby „nestáli stranou“, ale vstoupili do jeho strany. Pod vlivem události tak odešel z vlády 23. března Německý svaz zemědělců ("Bund der Landwirte") a 25. března Německá křesťansko sociální strana lidová ("Deutsche Christlichsoziale Volkspartei") a poslanci obou stran vstoupili do poslaneckého klubu SdP. Také mnoho členů těchto stran vstupovalo do Henleinovy strany. V dubnu 1938 tak stoupl počet členů strany na 770 101. Letáky SdP dokonce hlásaly, že po 31. květnu už nikdo do strany přijat nebude a podle některých pamětníků se šířila „panika z blížící se zavírací hodiny“. To bylo podpořeno i rostoucím zastrašováním a ostrakizací jinak smýšlejících obyvatel, které přesvědčily zatím nerozhodnuté o tom, že je nezbytné vstoupit do strany. V květnu tak bylo členy strany už 1 320 193 sudetských Němců. Vzhledem k počtu obyvatel Sudet (3 070 938 podle sčítání lidu z roku 1930) lze počet členů strany označit za mimořádně vysoký.  Dne 1. května 1938 zorganizovala SdP na mnoha místech veřejné manifestace, kterých se zúčastnilo velké množství sudetských Němců. Největší demonstrace proběhly v Ústí nad Labem a v Děčíně s účastí 70 000, respektive 55 000 lidí. Na demonstracích se provolávaly hesla "Ein Reich, ein Volk, ein Führer" a zdravili se vztyčenou pravicí a hesly "Sieg Heil" a "Heil Hitler".  V takové atmosféře proběhly v Československu obecní volby. Po několika odkladech proběhly volby na většině území 22. května, 29. května a 12. června. Jen několik dní před volbami (17. května) vláda povolila stranické „ochranné oddíly“ (Freiwilliger Schutzdienst). SdP tak získala legální nástroj, který využívala v předvolebním boji a k otevřenému zastrašování svých protivníků za pomoci teroristických metod. Ve více než polovině obcí se tak podařilo SdP prosadit, že byla podána jen jejich kandidátka a samotný volební akt se vůbec nekonal. V těchto volbách získala SdP 1 116 726 z 1 297 248 německých hlasů. Celkem tak získala 89,87 % německých hlasů. Zbývajících více než 10 % hlasů získala německá sociální demokracie.

Krize 1938.

28. března 1938 vykonal Konrád Henlein návštěvu u Adolfa Hitlera v Berlíně, při níž Hitler Henleinovi deklaroval, že SdP musí předkládat takové požadavky, které budou pro československou vládu nepřijatelné. Tato politika odsoudila k nezdaru jakkoliv velkorysé návrhy československé vlády vůči sudetským Němcům. Počátkem dubna byl čs. vládou schválen návrh nového národnostního statutu, který však opět SdP označila jako nedostatečný. 24. dubna 1938 byly Henleinem na sjezdu SdP předloženy tzv. „Karlovarské požadavky“, které vycházely z jeho jednání s Adolfem Hitlerem. Tento dokument obsahoval vedle autonomistických prvků i takové nároky, které byly z hlediska národnostního, z hlediska principů právního demokratického státu i z hlediska státní suverenity pro Československo nepřijatelné. V květnových a červnových komunálních volbách získala SdP kolem 90 % hlasů německých voličů. Dne 30. června 1938 bylo čs. vládou schváleno znění tzv. národnostního statutu, který byl velkým ústupkem vůči sudetským Němcům, avšak i tento dokument byl SdP v duchu „doporučení“ Adolfa Hitlera odmítnut. V létě SdP zpracoval dokument označený jako „Základní plánování O. A.” (Grundplanung O.A.), který počítal s rozbitím Československa a s postupným poněmčením území Čech a Moravy, což korespondovalo i s dalšími pozdějšími plány na konečné řešení české otázky. 3. srpna 1938 zahájil britský lord Walter Runciman pražskou misi, jejímž cílem bylo urovnat spory mezi československou vládou a německou menšinou, reprezentovanou SdP. Avšak i tato mise skončila bezvýsledně, protože SdP stále odmítala jakýkoliv kompromis. Počátkem září byl československou vládou schválen „Návrh o postupu jednání ohledně úpravy národnostních otázek“, který vznikl na základě přímých rozhovorů vyjednavačů SdP, a který vycházel v zásadě vstříc většině požadavků Karlovarského programu. Tento plán přijala jak Runcimanova mise, tak část z umírněnějších předáků SdP, kteří uznávali, že plní většinu Karlovarského programu.  Benešův nový návrh přijala vláda 5. září. Představitelům SdP pak byl předložen o dva dny později. Tento návrh překvapil svou vstřícností samotné sudetoněmecké představitele, když plnil 90–95% požadavků obsažených v Karlovarském programu.  Představitelé SdP si dobře uvědomovali, že odmítnutí takto velkorysého plánu, by celému světu ukázalo, že jejich cílem není reforma Československa, ale jeho zničení a podmanění Třetí říší. Někteří umírnění představitelé strany navrhovali, aby byl Benešův návrh přijat, protože podle jejich názoru by československá vláda během následujících měsíců musela sama většinu návrhů odvolat pod tlakem českého veřejného mínění. Radikálové v čele s K. H. Frankem však prosadili variantu, že se plán sice nezamítne, ale využije se nějaké záminky pro ukončení rozhovorů s vládou. Touto záminkou se ještě téhož dne stal tzv. Ostravský incident. Dne 7. září 1938 došlo při demonstrací 500 stoupenců SdP před budovou krajského soudu v Ostravě k incidentu, při kterém policista udeřil poslance za SdP. Situace, která byla podle Waltera Runcimana vyprovokována demonstrujícími sudetskými Němci, posloužila zástupcům SdP jako záminka nejdříve k přerušení a později i k ukončení jednání s československou vládou.

Sudetoněmecký puč.

Situace se vyhrotila dne 12. září 1938, kdy na sjezdu NSDAP v Norimberku Hitler nevybíravě zaútočil proti Československu a proti prezidentu Benešovi, což podnítilo sudetské Němce k vyvolání nepokojů především v západních Čechách. Množily se útoky na veřejné budovy, české školy, československé úředníky a policisty, a také německé sociální demokraty a komunisty. Někteří z nich byli zabiti, jiní odvlečeni do Německa.  Přes očekávání radikálních vůdců SdP nenabyly nepokoje takového rozsahu, jak předpokládali, ale rozšířily se pouze do 16 z 49 pohraničních politických okresů. Po vyhlášení stanného práva v okresech postižených nepokoji a po posílení jednotek SOS a nasazení armády v pohraničí se situace mírně zlepšila.  Ještě téže noci došlo na řadě míst v pohraničí k útokům henleinovských bojůvek proti čs. policejním stanicím, celnicím, poštám, apod., při nichž bylo zavražděno několik desítek úředníků a vojáků. Vláda provedla ihned řadu vojenských opatření, avšak vedení SdP ultimativně žádalo 13. září československou vládu o jejich odvolání. Když toto vláda odmítla akceptovat, uprchla většina lídrů SdP do říše, kde ještě 14. září Henlein pronesl projev v lipském rozhlase, v němž mj. deklaroval znovu touhu svých krajanů žít „ve své domovině, vrátit se do říše“. V té době již Adolf Hitler a Konrád Henlein schválili vznik Sudetoněmeckého dobrovolnického sboru (Sudetendeutsches Freikorps - SFK). Jeho úkolem bylo udržovat v českých a moravskoslezských pohraničních oblastech napětí, vyvolávat nepokoje a ozbrojené srážky. Jádro jednotek tvořili henleinovští ordneři a turneři, přičemž zbraně a střelivo dodal wehrmacht z arzenálu rakouské armády. 16. září 1938 československá vláda rozpustila SdP a vydala zatykač na Henleina a K. H. Franka; ti uprchli do Německa. SFK zahájil svou činnost v noci z 19. na 20. září přepady československých celnic a policejních stanic. V noci z 21. na 22. září dokonce vstoupili na československé území říšskoněmecké oddíly SA a SS s cílem obsadit celou oblast i s městem. Při těchto akcích byli stříleni jak příslušníci ozbrojených složek Stráže obrany státu (SOS), tak i civilní obyvatelstvo, a to převážně zbaběle ze zálohy. Celkem bylo zabito 110 Čechů a dalších 2029 jich bylo zajato a odvlečeno do Německa. Celý SFK byl statutárně podřízen vůdci SdP Konrádu Henleinovi, přičemž výcvik zajišťovala převážně SA a SS. Na tuto situaci reagovala československá vláda vyhlášením civilního výjimečného stavu v rizikových oblastech vyhlášením mobilizace armády, což vedlo k uklidnění situace. Dne 29. září byla bez účasti Československa podepsána Mnichovská dohoda, kterou byla nucena čs. vláda k tomu, aby se podvolila nátlaku Adolfa Hitlera a SdP a odstoupila pohraniční oblasti Německu.

Sloučení s NSDAP a zánik SdP.

Již dlouho před Minichovskou dohodou probíhalo názorové sbližování mezi SdP a NSDAP. To výrazně ulehčilo následující začlenění SdP do NSDAP. Poslední sjezd strany se uskutečnil 16. října v Ústí nad Labem. Dne 30. října 1938 Hitler nařídil zřídit novou župu NSDAP Sudety se sídlem v Liberci. Stranickým vůdcem župy byl ustanoven Konrád Henlein. Z nařízení Rudolfa Hesse byla 5. listopadu SdP převzata do NSDAP.  Protože existovala obava, že by přijetí více než 1,3 milionu členů SdP do NSDAP mohlo ohrozit ideovou jednotu strany, bylo rozhodnuto, že se členové SdP musí ucházet o členství individuálně. Bylo stanoveny kritéria pro vstup do NSDAP, kdy přednost měli funkcionáři SdP, Německé turnerské jednoty a jiní zasloužilí činovníci. Politická spolehlivost ostatních členů SdP byla posuzována podle data jejich vstupu do strany (preferováni byli ti, kteří vstoupili do strany ještě před anšlusem Rakouska. Celkem si po připojení podalo žádost o vstup do NSDAP více než 450 000 sudetských Němců. Díky vstupu bývalých členů SdP do NSDAP tak říšská župa Sudety zaujímala v počtu členů NSDAP vzhledem k počtu obyvatel první místo mezi říšskými župami.  Ve zbytkovém Česko-Slovensku se zbylá část poslanců SdP ustavila již jako součást NSDAP pod vedením Ernsta Kundta.

Sudetoněmecká strana (: "Sudetendeutsche Partei", "SdP", neformálně označovaná jako henleinovci) byla politická strana za První republiky, založená 1. října 1933 Konradem Henleinem, původně pod názvem "Sudetendeutsche Heimatfront" (: "Sudetoněmecká vlastenecká fronta").

The Sudeten German Party (, SdP, ) was created by Konrad Henlein under the name "Sudetendeutsche Heimatfront" ("Front of the Sudeten German Homeland") on 1 October 1933, some months after the First Czechoslovak Republic had outlawed the German National Socialist Workers' Party ("Deutsche Nationalsozialistische Arbeiterpartei", DNSAP). In April 1935, the party was renamed "Sudetendeutsche Partei" following a mandatory demand of the Czechoslovak government. The name was officially changed to Sudeten German and Carpathian German Party ("Sudetendeutsche und Karpatendeutsche Partei") in November 1935.  With the rising power of Nazi Party in Germany, the Sudeten German Party became a major pro-Nazi force in Czechoslovakia with explicit official aim of breaking the country up and joining it to the Third Reich. By June 1938, the party had over 1.3 million members, i.e. 40.6% of ethnic-German citizens of Czechoslovakia. During last free democratic elections before the German occupation of Czechoslovakia, the May 1938 communal elections, the party gained 88% of ethnic-German votes, taking over control of most municipal authorities in the Czech borderland. The country's mass membership made it one of the largest fascist parties in Europe at the time.


Dějiny zámku.

V důsledku vídeňského míru z roku 1735 se syn španělského krále Karel III. Španělský stal vládcem Sicílie a Neapole. Jako Karel VI. byl prvním králem po 230 letech, jenž si za své sídlo zvolil místo na území jím získané říše a odtud také vládl, nikoli z dálek své rodné země. Za jeho vlády se začalo rozvíjet umění, i když město mu nepřipadalo dostatečně reprezentativní. Stejně jako mnohá knížata absolutismu si přál jako své sídlo vybudovat celé plánované město, které by bylo podobně jako Versailles politickým, hospodářským a kulturním střediskem. Pozemek pro nové palácové město byl nalezen na sever od Neapole. Rodina Ceatani di Sermoneta tam v provincii Caserta vlastnila rozsáhlé pozemky, které však byla nucena kvůli svému vysokému zadlužení prodat. Jako kupec se našel Karel VI., jenž v roce 1750 převzal území do vlastnictví a od roku 1751 zahájil výstavbu rezidence. Při příležitosti položení základního kamene dne 20. ledna 1752 měly dva regimenty a několik jezdeckých eskadron vytvořit sestavu ve tvaru půdorysu nového paláce.

Stavba.

Jako hlavní architekt byl povolán Luigi Vanvitelli, žák Filippa Juvarry. Pro stavbu paláce hledal Karel VI. inspiraci ve versailleském zámku, ale také v Palacio Real v La Granja ve své španělské vlasti. Versailleský palác tehdy sloužil jako jasný vzor zámků pro celou Evropu a jeho vliv znovu nalézáme v mohutných, stejnoměrně strukturovaných fasádách zámku Caserta, zatímco záblesky z La Granja – především v zahradách – měly panovníkovi připomínat vlast. Vanvitelli navrhl obrovskou stavbu na pravoúhlém půdorysu s rozměry 247 x 184 metrů, v němž se křížově protínala dvě vnitřní křídla, a tím palác získal čtyři velké dvory. Uvnitř zámku bylo dostatek prostoru pro více než 1200 místností a průčelí byla osázena 1970 okny. Před průčelím směrem do města bylo vytvořeno oválné náměstí, jež mělo být ohraničeno nižšími postranními stavbami. Tato křídla však byla kvůli přílišné nákladnosti dostavěna pouze do poloviny, po straně zámku. Ze stejných důvodů byly provedeny některé ústupky oproti původním plánům, jako např. nárožní rizality se zdůrazněnými věžovitými nástavbami a kupole nad křížovou středovou budovou. Části paláce otevřené směrem do města a do zahrad byly zvýrazněny portály ve tvaru vítězného oblouku. Hrubé stavební práce skončily téměř po 20 letech po položení základního kamene, ovšem úplného dokončení zámku bylo dosaženo téměř za dalších sto let.  Karel VI. navštěvoval svůj ohromný objekt jen zřídka, ale před započetím stavebních prací získal v roce 1759 španělskou korunu a stal se králem. Jelikož podle smlouvy nesměl spravovat obě království v personální unii, vrátil se zpět do vlasti a přenechal rozestavěný palác svému synovi Ferdinandu IV.

Vnitřek zámku.

Přes dolní vestibul lze vstoupit na velké schodiště, jedno z největších barokních schodišť vůbec. Ohromná místnost vede nahoru do horního vestibulu a palácové kaple, za níž se nachází řada několika parádních přijímacích místností. Zde je vystaveno mnoho dodnes dochovaných kusů nábytku ještě z dob výstavby. Knihovna sestává ze tří místností, jež byly zřízeny na žádost Ferdinandovy manželky Marie Karolíny Habsbursko-Lotrinské, kde se nachází něco přes 10 000 svazků. V interiérech je dnes umístěno mimo jiné muzeum "Museo de’ll Vanvitelliano" – v němž můžeme obdivovat dějiny zámku – nebo pinakotéka s významnou sbírkou bourbonských portrétů. Také dvorní divadlo se zachovalo do dnešních dnů.  Palác byl kulisou mnoha rozličných filmových produkcí. V interiérech zámku byly natočeny některé části filmu , ale také romantický snímek pro teenagery Cinderella '87.

Zámecký park.

Současně s palácem začala i realizace projektu obrovského zámeckého parku. Na rozdíl od versailleské předlohy si král Karel přál zahradu, která by mu připomínala jeho rodné Španělsko, a tak byl do parku velkoplošně začleněn casertský horský svah, tak jak jej v menším měřítku znal ze zámku La Granja. Barokní park byl koncipován jako horský park a průzor do dálky tří kilometrů vedl od zámeckých zahrad až na svah. Střed osy byl vyzdoben velikými vodními plochami s kaskádami, jejichž vrcholem je veliká kašna bohyně Diany. Travnaté plochy před zámkem byly původně zamýšleny jako broderieparterre, nicméně z barokního uzpůsobení zbyl dnes pouze nedokončený záměr. Vzdálenější sektory parku byly za královny Marie Karolíny rozšířeny o anglický park, který je dodnes vyzdoben exotickými a vzácnými rostlinami.

Královský palác Caserta, (ital. "Palazzo Reale", nazýván též "Reggia") v italské Casertě, cca 40 kilometrů severně od Neapole, je barokní zámek, který byl postaven jako rezidence Bourbonů za časů jejich vlády nad Královstvím neapolským a sicilským. Je to jeden z nejrozsáhlejších zámků Evropy.

The Royal Palace of Caserta ( ) is a former royal residence in Caserta, southern Italy, constructed by the House of Bourbon-Two Sicilies as their main residence as kings of Naples. It is the largest palace erected in Europe during the 18th century. In 1997, the palace was designated a UNESCO World Heritage Site; its nomination described it as "the swan song of the spectacular art of the Baroque, from which it adopted all the features needed to create the illusions of multidirectional space". In terms of volume, the Royal Palace of Caserta is the largest royal residence in the world with over 1 million m³ and covering an area of 47,000 m².