Historie.

Jaderné pohony vděčí za své využití a vývoj studené válce z padesátých let 20. století, kdy probíhaly závody ve zbrojení mezi největšími mocnostmi světa. Již po druhé světové válce bylo jasné, že ten, kdo bude schopný využít energii z jádra, bude mít obrovskou převahu. Vojenský vývoj jaderných pohonů pro lodě, ponorky, letadla, tanky a kosmické sondy byly předmětem vývoje zejména v SSSR a USA. Reaktory pro pohon ponorek se staly základem vývoje reaktorů pro jaderné elektrárny v USA i v Sovětském svazu. V současnosti (2015) vlastní jaderné pohony i další státy, jako např. Francie, Velká Británie, Čína nebo Indie.  Jaderný pohon se prosadil zejména v jaderných ponorkách. Hojně se využívá jaderného pohonu také na letadlových lodích (USA) a raketových křižnících (RUS). Jako jediné jaderné pohony pro mírové účely se prosadily jaderné ledoborce. V minulosti byly postaveny také tři nákladní lodě na jaderný pohon, ty jsou však dnes odstaveny, nebo přestavěny na konvenční spalovací pohon. Jaderná letadla ani tanky se neprosadily zejména z důvodu problému odstínění posádky od jaderného reaktoru. Jaderná letadla vznikla dvě, jedno v USA a druhé v SSSR. Projekt jaderného tanku skočil pouze u makety. Jaderný pohon se využívá i pro lety do kosmu, do roku 2014 se ho využilo v necelých 30 kosmických sondách. Tento zdroj vždy pracoval naprosto spolehlivě. Do budoucna lze předpokládat, že se bude radioizotopového pohonu hojně využívat k cestám do meziplanetárního prostoru, kde tyto sondy, na rozdíl od pohonů využívajících sluneční záření, pracují spolehlivě.

Technická data.

Jako pohonu lze teoreticky využít všech tří zdrojů jaderné energie. V současnosti výrazně převládá využití tepelné energie ze štěpné reakce probíhající v jaderném reaktoru, nebo tepelné energie z radioaktivní přeměny a následné přeměně na elektrickou energii pomocí radioizotopový termoelektrický generátor (RTG).  1) Jaderný pohon využívající štěpnou reakci z jaderného reaktoru je velice efektivní pohon, dovolující plavidlům plout téměř kamkoliv bez nutnosti doplňování paliva, a rychlostí, která je v případě potřeby vyšší než rychlost většiny konvenčních pohonů. Jaderné pohony využívají od začátku svého vývoje díky limitovanému prostoru v drtivé většině tlakovodní reaktory (PWR/VVER) s vysokou hustotou výkonu, později se přidaly také reaktory chlazené tekutým kovem Pb-Bi. Uvolněná energie ze štěpení ve formě tepla pak předává energii do chladiva - vodě. V parogenerátoru je teplo dále předáváno do sekundárního okruhu, kde vzniká pára. A ta pohání turbíny zajišťující pohon plavidel a také vyrábí elektrickou energii. Jako palivo pro reaktory plavidel s jaderným pohonem se používá izotop uranu U235, stejně tak jako u komerčních reaktorů vyrábějících elektrickou energii, s tím rozdílem, že v jaderných plavidlech má uran vyšší obohacení U235.  2) Jaderný pohon využívající radioaktivní přeměnu je využit zejména v kosmu v podmínkách, kde nelze využít energie ze Slunce (sondy velmi vzdálené od Slunce, práce na odstíněné straně planety atp.). Využívá se radioizotopový zdroj energie hlavně jako zdroj elektrické energie získaný pomocí termočlánku (využitím Seebeckova jevu) pro pilotované i bezpilotní vesmírné sondy. Radioizotopový zdroj využívá rozpadu radioaktivních látek. Existuje však pouze několik radioizotopů, které mají vhodný poločas rozpadu a je tak možné je využít a dosáhnout požadovaného výkonu. Nejčastěji se pro kosmický průmysl využívá izotop Pu238 díky svému výhodnému poločasu přeměny 87,7 roku.

Plavidla na jaderný pohon.

Již ve 30. letech 20. století se objevila myšlenka vybavit plavidla jaderným pohonem, avšak její praktická realizace byla možná až o dvě desetiletí později. Jaderné reaktory pro pohon vojenských ponorek a hladinových lodí byly jedinečným technickým úspěchem 20. století. Jako první dostaly jaderný pohon ponorky, pro tuto kategorii plavidel obrovská síla získávaná štěpením atomů znamená zcela zásadní zvrat v konstrukci, výkonech, vojenské taktice i strategii. Do všech plavidel byly instalovány v drtivé většině malé tlakovodní reaktory, v několika případech byly použity reaktory chlazené tekutými kovy Pb-Bi.

Jaderné ponorky.

Jaderné ponorky získaly díky obrovské energii z jádra možnost vydržet pod hladinou velmi dlouhou dobu (běžně až 6 měsíců), neboť se nemusí vynořovat kvůli dobití baterií, a současně dodává energii pro generování kyslíku. Klasické diesel-elektrické ponorky musí na své palubě nést těžké akumulátory, mají menší výkon a akční rádius (zhruba „jen“ desítky tisíc km). Další výhodou vysoké energie z jádra se stalo umožnění velmi rychlé plavby pod vodu (více než 45 uzlů, cca 85 km/h).  Jaderné ponorky hrály největší prim v druhé polovině 20. století během studené války, kdy USA a Sovětskému svazu sloužily k odstrašení nepřítele, hlavně díky svému jadernému arsenálu na palubě. Jako první začali realizovat projekt jaderné ponorky Američané. Od roku 1951 stál v čele projektu admirál Hyman G. Rickover (1900-1986). Již v roce 1955 se začala plavit první ponorka USS Nautilus pouze na jaderný pohon, tato ponorka byla vzor pro všechny pozdější jaderné ponorky. Bylo to první plavidlo, které dosáhlo geografického severního pólu pod ledem. V SSSR zkonstruovali první jadernou ponorku s názvem K-3 v roce 1958. Jaderné ponorky jsou však velmi drahé, proto si je mohou dovolit jen největší mocnosti světa. Koncem 80. let bylo v SSSR ve službě na 450 jaderných ponorek, což bylo téměř dvakrát tolik jako ve všech ostatních zemích.

Hladinová plavidla.

Hladinová plavidla se rozdělují do dalších skupin - letadlové lodě (USA), jaderné ledoborce (Rusko/bývalé SSSR), raketové křižníky (Rusko/bývalé SSSR) a nákladní lodě.

Letadlové lodě.

Používané jaderné reaktory jsou konstrukčně takřka shodné s reaktory na jaderných ponorkách. Z důvodu vyšších výkonů jsou ale reaktory mnohem větší, což znamená oproti ponorkám větší hmotnost a s tím zhoršená manévrovatelnost. Roku 1961 vyplula na moře první letadlová loď s názvem USS Enterprise. Její pohon zajišťovalo osm reaktorů o celkovém tepelném výkonu cca 210 MW.

Raketové křižníky.

Jedná se o velké válečné lodě, které jsou určeny jednak pro monitorování, tak i pro účely útoků na více různých cílů. Byly vyráběny jak v bývalém SSSR, tak v USA. Jejich úkoly jsou velmi rozmanité, mohou sloužit jako ochrana námořních konvojů, dále pro útočné operace a ostřelování nepřátelského pobřeží (díky raketovému arsenálu na palubě) nebo jen jako průzkumná plavidla. První válečné hladinové palvidlo na jaderný pohon byl právě raketový křižník USS Long Beach vyrobený v roce 1961. V loděnici v sovětském Leningradu byly v rámci projektu 1144.2 od roku 1980 postaveny celkem 4 křižníky s jaderným pohonem, dnes (2015) je aktivní už jen křížník "Pjotr Velikij".

Jaderný ledoborec.

Jaderné ledoborce jsou jedinou komerčně úspěšnou aplikací, která slouží výhradně pro mírové účely. Využívají se pro plavbu po zamrzlých vodních plochách. Jsou to v podstatě velké nákladní lodě určené k prorážení cest pro ostatní lodě nebo k vyprošťování lodí uvízlých v ledu. Tato jaderná plavidla jsou schopna, díky obrovské síle získané z jádra, prorazit led až o tloušťce 3 metry. Největší výhodou oproti konvenčním (dieselovým) ledoborcům opět zůstává dlouhá doba, po kterou se mohou plavit bez doplňování paliva a také nevznikají v arktických podmínkách problémy se zamrzáním paliva. Všechny dosud existující ledoborce byly vyrobeny v Rusku, resp. bývalém SSSR. Zcela prvním ledoborcem a současně i první hladinovou lodí na jaderný pohon se stal ledoborec Lenin.

Nákladní lodě.

Jaderné nákladní lodě měly sloužit jako demonstrace mírového užití jádra. V USA v rámci programu "Atoms for Peace" vznikla v roce 1959 obchodní loď NS Savannah. Loď poháněl tlakovodní reaktor a mohla pojmout 8500 t nákladu nebo 60 pasažérů. Loď byla koncipována ve velmi luxusním stylu, představovala spíše luxusní jachtu než nákladní loď. Během svého provozu urazila 450 tisíc mil, v roce 1972 skončil její provoz, neboť její roční provozní náklady vycházely přibližně o dva miliony dolarů více, než v případě srovnatelné lodi s klasickým pohonem. V době, kdy se chýlil konec provozu NS Savannah, vznikla v Německu civilní loď na jaderný pohon s názvem NS Otto Hahn a uvezla až 14 000 tun nákladu. Tato loď sloužila zejména k výzkumu plavidel právě s tímto pohonem. Po devíti letech provozu, kdy urazila 650 tisíc mil, byla taktéž z ekonomických důvodů odstavena, avšak její osud byl odlišný než u americké lodi. NS Otto Hahn byla přestavěna na konvenční spalovací pohon, tak jak bylo v projektu lodi původně počítáno.  Poslední civilní jadernou lodí je nákladní loď vyrobená v Japonsku NS Mutsu, která však nikdy komerční náklad nevezla a byla pouze experimentální. Fungovala mezi lety 1972 a 1992. Její provoz komplikovaly zpočátku obavy rybářů v domovském přístavu Ohminato, proto ho musela opustit a najít si přístav nový. I u této lodi byl nakonec jaderný pohon nahrazen konvenčním spalovacím motorem.

Jaderná letadla.

Tak jako byly vyvíjeny během studené války jaderné lodě, ruští a američtí inženýři dostali za úkol vyprojektovat letadlo na jaderný pohon s takřka neomezeným doletem, a tedy operovat ve vzduchu celé týdny bez doplňování paliva.  Americký projekt. V letech 1955-1957 byl v Americe testován přestavěný bombardér Convair B-36 Peacekeeper bomber (v projektu Pluto) využívající jaderný pohon. Jaderný reaktor byl chlazen tekutým sodíkem a disponoval tepelným výkonem 1 MW. Pro start a přistání používal letoun klasické motory na chemické palivo tak, aby při případné kolizi nedošlo k úniku radioaktivních látek. Pětičlenná posádka byla od reaktoru odstíněna dvanáctitunovým olovo-pryžovým štítem. Tento letoun provedl 47 zkušebních letů, avšak ani jednou nebyl k pohonu letadla využit pouze přímý zdroj tepla z reaktoru. Lety, kdy byl spuštěn reaktor, sloužily pouze k měření a sběru dat pro další vývoj.  V roce 1960 bylo rozhodnuto o zastavení tohoto projektu, ač se do tohoto vývoje investovalo více než půl miliardy dolarů. Nevýhody, jako problém s odstíněním posádky od reaktoru nebo strach z pádu letadla na obydlené území, převážily nad výhodou neomezené délky pobytu ve vzduchu.  Sovětský projekt. I na druhé straně světa vznikly pokusy postavit letadlo na jaderný pohon. V SSSR se týmy jaderných inženýrů od roku 1955 snažily přestavět letoun Tu-95M. Nový letoun pak nesl název Tu-119, byl charakteristický svým malým hrbem na trupu, kde vyčníval reaktor, který se nevešel celý do trupu letadla. Bylo provedeno přibližně 40 zkušebních letů na samotný jaderný pohon. Dle zápisů zkušebního pilota tohoto letadla však nebylo dbáno na dostatečné odstínění posádky a navíc byl vypouštěn do ovzduší kontaminovaný vzduch. Ze dvou zkušebních posádek přežili jen 3 muži. Neřešitelným problémem inženýrů se tedy stal, tak jako v Americe, problém s odstíněním posádky před radiací a přetížený letoun. Proto i v SSSR byl vývoj jaderného letadla v roce 1969 zastaven.

Jaderné tanky.

Zkonstruovat tank na jaderný pohon se stal cílem projektů opět pro obě největší mocnosti studené války. USA a SSSR tak logicky navazovaly na vojenský vývoj jaderného pohonu v ponorkách, lodích a letadlech. Tank chtěly sestrojit hlavně proto, aby i v něm dosáhly díky jadernému pohonu takřka neomezeného akčního rádiusu, vysokého výkonu a nepřetržité provozní pohotovosti.  Během vývoje armáda navrhovala reaktory, které bude možné přesouvat a získat tak mobilní zdroje energie, které by například mohly dodávat energii pro vojenské základny. Američané vyvinuli pohyblivý reaktor APPR (Army Package Power Reactor), který dodával elektrický výkon 2 MW a bylo možné ho přemisťovat letadlem. Stejně tak vzniklo v SSSR několik pojízdných vojenských elektráren s označením TES-3, které byly přemisťovány na prodloužených podvozcích tanků. Ty byly schopny vyrábět elektrickou energii o výkonu přibližně 1,5 MW.  Dalším krokem byl přímo tank na jaderný pohon. Američané postupně vytvořili konstrukční návrhy tanků poháněných přímo malým reaktorem. Jednalo se o studie s označením TV-1, Rex R-32, TV-8. Nejdále, až k maketě ve skutečné velikosti, byl vyvinut model TV-8, avšak stejně jako u jaderného letadla se zjistilo, že je takřka nemožné dostatečně odstínit posádku vozidla od jaderného reaktoru. Zejména z tohoto důvodu bylo nakonec od dalšího vývoje jaderného tanku upuštěno. Tank na jaderný pohon tak nebyl nikdy vyroben.

Jaderné pohony v kosmu.

Kosmické sondy.

Poprvé bylo využito jaderné přeměny v USA na vojenských komunikačních sondách v roce 1961 (sondy Transit 4a a 4b). V SSSR to byly roku 1965 sondy Kosmos 84 a 90. Ruské sondy využívaly izotop Po210, který má poločas přeměny pouze 138 dní. Využití radioizotopů je v kosmickém programu velmi výhodné. Mezi největší výhody pak patří dlouhá životnost, jednoduchost a funkční nezávislost na okolí (odolnost proti magnetickému poli, radiaci, okolní teplotě). Celkově bylo dosud využito radioizotopového termoelektrického generátoru v necelých 30 kosmických sondách. Zdroj energie z radioizotopu bychom našli i na vědeckých přístrojích, zanechaných programem Apollo na Měsíci nebo i na sondách pohybujících se na únikové dráze ze Sluneční soustavy - Cassini, Voyager 1, Voyager 2 a další.  Do budoucna lze předpokládat, že se bude radioizotopového pohonu hojně využívat k cestám do meziplanetárního prostoru, kde tyto sondy spolehlivě pracují na rozdíl od pohonů využívající sluneční záření. V USA se již projektuje nový radioizotopový termoelektrický generátor s vyšší účinností konverze tepla. Nové materiály by mohly zvýšit účinnost konverze až na několik desítek procent.

Projekty vesmírných pohonů.

Po druhé světové válce byly spuštěny programy využívající jadernou energii jako impulsní pohon pro zkoumání sluneční soustavy. Jde o reaktory, které by za pomoci paliva ohřívaly plyn na velmi vysokou teplotu, a poté by plyn expandoval v raketových tryskách a umožňoval tak pohyb kosmického plavidla. Projekty na tento pohon Rover/NERVA měly dva hlavní cíle: vytvořit impuls a vytvořit tah, který by kosmickou loď rozpohyboval. Jako palivo pro tyto pohony byl použit vodík. Programy NERVA/Rover byly ukončeny v roce 1973, neboť mise na Mars a Lunární mise byly odloženy na neurčito.  Dalším podobným projektem je např. projekt VASIMR. Energie pro tento pohon vychází z jaderné fúze. Jako palivo se u tohoto druhu pohonu využívá neutrálního plynu jako je helium, argon nebo xenon. Tento pohon může být spuštěn na nízký tah (systém je poháněn malým proudem plazmatu), nebo na vysoký tah. Projekt je v dohledné době nerealizovatelný, protože ani na Zemi zatím nebyl zkonstruován fúzní reaktor, který by dodával více energie, než spotřebuje.

Jaderné pohony zahrnují široký výběr typů pohonů využívajících jako primární zdroj jadernou energii. Myšlenka využít jaderné materiály pro pohony se datuje k počátku 20. století. Již v roce 1903 vznikla hypotéza, že radioaktivní materiál, radium, může být vhodným palivem pro motory pohánějící auta, lodě či letadla. Proměna hypotézy ve skutečnost se realizovala o půlstoletí později, kdy byla v roce 1954 spuštěna na moře první jaderná ponorka s nápadným názvem Nautilus.

Nuclear propulsion includes a wide variety of propulsion methods that use some form of nuclear reaction as their primary power source. The idea of using nuclear material for propulsion dates back to the beginning of the 20th century. In 1903 it was hypothesized that radioactive material, radium, might be a suitable fuel for engines to propel cars and boats. H. G. Wells picked up this idea in his 1914 fiction work "The World Set Free".


Popis.

Naditce jsou stromy a keře s dvakrát zpeřenými listy. Na listech jsou přítomna extraflorální nektária v podobě žlázek. Rostliny mají často výrazné párové trny, vzniklé přeměnou palistů podobně jako u akátu. Květy jsou nejčastěji žluté, uspořádané v hustých klasech nebo hlávkách. Kalich je zvonkovitý, z 5 lístků. Koruna je složená z 5 na bázi více méně srostlých korunních lístků. Tyčinek je 10 a jsou mnohem delší než koruna. Semeník obsahuje mnoho vajíček. Plody jsou nepukavé, zploštělé nebo válcovité, s přehrádkami mezi semeny.

Rozšíření.

Rod naditec zahrnuje asi 49 druhů. Nejvíce druhů se vyskytuje v jižních oblastech Jižní Ameriky od jižní Brazílie a Bolívie po Chile a Argentinu, menší centrum druhové pestrosti je v Andách v Peru, Kolumbii a Ekvádoru. Celkem 7 druhů se vyskytuje v oblasti Mexika a jz. USA. Ve Starém světě je rod zastoupen celkem 4 druhy. Největší areál má naditec "Prosopis farcta", rozšířený od severní Afriky přes Arábii po Střední Asii a Indický subkontinent, a naditec africký ("P. africana"), který se vyskytuje v rovníkové subsaharské Africe a Arábii.  Naditce jsou všeobecně rychle rostoucí a vůči suchu odolné dřeviny, rostoucí vesměs na chudých či zasolených půdách v sušších až suchých oblastech. Je rozšířen od tropů po teplé oblasti mírného pásu. Některé tropické i subtropické druhy jsou již dlouho vysazovány i v jiných částech světa. Zdomácněly ve východní a jižní Africe i v oblasti Sahelu, v Pákistánu a Indii, v Brazílii a Austrálii. První údaj o vysazení v africkém Senegalu je z roku 1822. V některých oblastech se staly invazními rostlinami.

Význam.

Ze sušené dužniny plodů naditců vyráběli domorodí indiáni v oblasti Sonorské pouště mouku. V severní Argentině je takto naditec využíván dodnes. Mouka má omezenou výživnou hodnotu, neboť neobsahuje škrob. Dužnina plodů některých druhů je jedlá, pojídá se čerstvá, sušená nebo vařená nebo se z ní připravuje víno. Plody s jedlou dužninou mají např. druhy naditec jehnědokvětý ("P. juliflora"), naditec bílý ("P. alba"), naditec čilský ("P. chilensis"), naditec pýřitý ("P. pubescens") a "P. spicigera". V některých oblastech jsou naditce důležité pícniny nebo medonosné rostliny. Lusky některých jihoamerických druhů slouží jako zdroj tříslovin.  Různé druhy naditců mají celkem široké využití jako zdroj dřeva, gumy a barviva, jako stínící a okrasné dřeviny a jsou využívány i v místní medicíně.

Naditec ("Prosopis") je rod rostlin z čeledi bobovité. Zahrnuje asi 49 druhů, pocházejících zejména z Jižní Ameriky, v menší míře i v tropech a subtropech Starého světa. Naditce jsou dřeviny s dvakrát zpeřenými listy a s hustými klasy drobných žlutých květů s dlouhými tyčinkami. Často jsou výrazně trnité. Mají poměrně široké místní využití a jsou vysazovány i v jiných oblastech tropů a subtropů.

Prosopis is a genus of flowering plants in the pea family, Fabaceae. It contains around 45 species of spiny trees and shrubs found in subtropical and tropical regions of the Americas, Africa, Western Asia, and South Asia. They often thrive in arid soil and are resistant to drought, on occasion developing extremely deep root systems. Their wood is usually hard, dense and durable. Their fruits are pods and may contain large amounts of sugar. The generic name means "burdock" in late Latin and originated in the Greek language.


Návrh.

LSM byl navržen tak, aby mohla být implementována politika mandatorního řízení přístupu při co nejmenších možných zásazích do původního jádra. LSM nepoužívá metodu System Call Interposition, která je implementována v jiných bezpečnostních nástrojích, jako je například Systrace, jelikož se tato metoda nedá škálovat pro souběh více procesorových jader a je zranitelná vůči Time of check to time of use (TOCTTOU) útokům. Místo kontrolování přístupu procesů ke zdrojům LSM implementuje "záchytné body" (upcall, volání z jádra do konkrétní implementace modulu) na všechna místa, kde uživatelské volání dotazuje důležitou součást kernelu, například inode nebo Task Control Block. Cílem projektu je tedy co nejjednodušeji vyřešit kontrolu přístupu při minimálních zásazích do jádra.  Cíl LSM je velmi blízký problému systémového auditu, pro kvalitní auditing je však potřeba každý pokus o přístup ke zdrojům jádra logovat, což LSM nemůže. Takováto vlastnost by potřebovala mnohem více "záchytných bodů", aby byly zaznamenány i zamítnutá systémová volání mimo kritické oblasti.  Poprvé byl návrh LSM popsán ve studii Linux Security Modules: General Security Support for the Linux Kernel prezentované v roce 2002 na konferenci USENIX Security. Na stejné konferenci byla prezentována i práce Using CQUAL for Static Analysis of Authorization Hook Placement, která popisuje automatizovanou analýzu kernelu a otázku, zdali byly záchytné body vloženy na všechna potřebná místa linuxového jádra.

Historie.

V roce 2001 na summitu Linux Kernel organizace NSA navrhla, aby byl v jádře Linux 2.5 implementován modul SELinux. Linus Torvalds odmítl s argumentem, že je ve vývoji několik různých bezpečnostních projektů a jelikož se všechny výrazně liší, linuxová komunita ještě nedošla ke konsenzu, jak má bezpečnost Linuxu vypadat. Místo toho Linus komunitě navrhl, aby vytvořila modul schopný používat různé implementace.  V návaznosti Crispin Cowan navrhl LSM: interface pro linuxové jádro, který poskytuje dostatek "záchytných bodů" umožňující volat z jádra externí modul (Loadable kernel module), umožňující modulu vynutit mandatory access control. V následujících dvou letech byl vývoj vedený pod záštitou LSM komunity s příspěvky od společností Immunix Corporation, NSA, IBM, Silicon Graphics, ale i od mnoha jednotlivců. Nakonec bylo LSM přijato do standardního Linuxového jádra verze 2.6 v prosinci 2003.  V roce 2006 si vývojíři linuxového jádra všimli, že SELinux je jediný široce užívaný bezpečnostní modul, a proto bylo navrženo, aby bylo LSM z kernelu opět odstraněno a aby jádro dostalo "napevno" pouze SELinux. Ve vývoji však bylo mnoho různých modulů, například AppArmor, Linux Intrusion Detection System, FireFlier, CIPSO, Multi ADM a další. Tato snaha měla dva výsledky, vývojáři "vedlejších" větví modulů pro LSM se začali snažit své produkty více prosazovat do hlavního proudu Linuxu a za druhé Linus opět potvrdil otevřenost systému: trval na tom, že LSM zůstane v jádru, jelikož nechce zkoumat, který z bezpečnostních modelů je nejlepší a tato volba zůstává na konečném uživateli. LSM se vší pravděpodobností přetrvá i dále, jelikož jsou stále přijímány další bezpečnostní moduly, jako například TOMOYO Linux v červnu 2009 nebo AppArmor v říjnu roku 2001.

Linux Security Modules (LSM) je v informatice název frameworku, který umožňuje v jádře Linuxu implementovat různé bezpečnostní politiky. Framework je licencován pod GNU General Public License a je standardní součástí jádra Linuxu od verze 2.6. V oficiálním jádru jsou v současnosti též moduly AppArmor, SELinux, Smack a TOMOYO Linux.

Linux Security Modules (LSM) is a framework that allows the Linux kernel to support a variety of computer security models while avoiding favoritism toward any single security implementation. The framework is licensed under the terms of the GNU General Public License and is a standard part of the Linux kernel since Linux 2.6. AppArmor, SELinux, Smack, and TOMOYO Linux are the currently accepted modules in the official kernel.


Motivy.

Napoleon usiloval o urovnání vztahů se Svatým stolcem, a proto se snažil omezit opatření potlačující katolicismus existující v důsledku Francouzské revoluce. Jako první konzul formálně stále existující republiky se tak angažoval v církevní oblasti.

Důsledky.

Ve smlouvě, kterou uzavřeli Napoleon jako zástupce první republiky a kardinál Ercole Consalvi jako zástupce papeže Pia VII., papež uznal Francouzskou republiku, civilní stav katolické církve a Napoleonem nařízené propuštění všech biskupů.  Pius VII., který byl roku 1804 donucen k účasti na Napoleonově korunovaci a v letech 1806–1814 byl dokonce Napoleonem internován, nahlížel na situaci ve Francii v hranicích reálné politiky, a byl proto ochoten vyjednávat. V roce 1801 byl konkordát podepsán v Paříži. V preambuli bylo katolické náboženství označeno jako „drtivá většina francouzských občanů“, aniž by se zmiňovalo do té doby používané „státní náboženství“. Konkordát totiž uznal náboženskou pluralitu náboženství, svobodu vyznání a její výuky a republiku jako takovou.  Dalším výsledkem uzavření konkordátu bylo posílení Napoleonovy autority. Kromě toho smlouva zajistila vztahy mezi církví a státem až do oddělení církve a státu v roce 1905 a sloužila jako model pro jiné církve a země. V Alsasku-Lotrinsku, kde existují výjimky v podobě místního práva, je konkordát platný dodnes, neboť tyto oblasti v roce 1905 nebyly součástí Francie a nový zákon nepřevzaly.  V důsledku konkordátu zaniklo velké množství francouzských diecézí a arcidiecézí, a vzniklo mnoho nových (bulou "Qui Christi Domini"). Během roku 1822 byla velká část zrušených diecézí obnovena (bulou "Paternae caritatis").  Po podepsání konkordátu byly dne 8. dubna 1802 (18 germinal an X) přijaty tzv. Organické články, což byly prováděcí právní předpisy. Těchto 77 článků, jinak neslučitelných s papežskou kurií, zajišťovalo státu prerogativu, takže všechna papežská nařízení potřebovala ještě schválení státu. Kromě toho byly položeny základní předpisy pro organizaci katolické a protestantských církví.

Konkordát z 15. července 1801 byla mezinárodní smlouva uzavřená mezi Francií a Svatým stolcem. Konkordát uzavřel konzul Napoleon Bonaparte, aby tím formálně ukončil zápas světské republiky s katolickou církví.

The Concordat of 1801 was an agreement between Napoleon and Pope Pius VII, signed on 15 July 1801 in Paris. It remained in effect until 1905. It sought national reconciliation between revolutionaries and Catholics and solidified the Roman Catholic Church as the majority church of France, with most of its civil status restored. The hostility of devout French Catholics against the revolutionary state had then largely been resolved. It did not restore the vast church lands and endowments that had been seized upon during the revolution and sold off. Catholic clergy returned from exile, or from hiding, and resumed their traditional positions in their traditional churches. Very few parishes continued to employ the priests who had accepted the Civil Constitution of the Clergy of the Revolutionary regime. While the Concordat restored much power to the papacy, the balance of church-state relations tilted firmly in Napoleon's favour. He selected the bishops and supervised church finances.  Napoleon and the pope both found the Concordat useful. Similar arrangements were made with the Church in territories controlled by Napoleon, especially Italy and Germany.


Životopis.

Hugues se narodil jako třetí syn průmyslníka Henryho Auffraye. Jeho bratr Jean-Paul Auffray je fyzik, sestra Pascale Audretová (1936-2000) byla herečka, stejně jako jeho neteř Julie Dreyfusová. Po rozvodu rodičů se rodina s matkou přestěhovala z Paříže do Soreze, do kraje svých předků, kde Hugues v letech 1941-45 chodil do školy. Po válce žil Hugues tři roky se svým otcem v Madridu, kde začal zpívat španělsky, později po návratu do Francie, začal interpretovat písně Félixe Leclerca, Georgese Brassense, Serge Gainsbourga a dalších francouzských šansoniérů. Poté co vyhrál soutěž "Les Numéros 1 de Demain" ("Budoucí hvězdy") si ho všimnul hudební nakladatel Eddie Barclay, který vydal jeho první desku v roce 1959.  Aufray je autorem nebo spoluautorem textu či hudby mnoha svých písní. Jeho repertoár čerpá ze španělského, anglosaského a latinoamerického folklóru, ale i z blues a rocku.  V roce 1964 byl čtvrtý v soutěži Eurovize s písní "Des que le printemps reviens" ("Až se jaro vrátí")  Jako první z francouzských zpěváků objevil Boba Dylana a adaptoval jeho písně. Jeho překlady anglických textů písní, zejména Dylanových, často zmírňují drsnost originálu. Jeho hudební aranže pro akustickou kytaru jsou ovlivněny americkou folkovou tvorbou.  V květnu 1966 zpíval ve Sportovním paláci v Paříži při příležitosti koncertu proti rasismu píseň pro Martina Luthera Kinga "Les Crayons de couleurs" ("Barevné tužky"). V červenci 1984 zpíval společně s Bobem Dylanem v Grenoblu "The Times They Are a-Changin´" .  V současné době stále ještě jezdí na turné po Francii a frankofonních zemích.

Soukromý život.

Aufray je ženatý s tanečnicí Helenou Faure, mají dvě dcery. Svůj život tráví mezi Paříží a svojí farmou v Ardeche. Je velkým milovníkem koní, vlastní například tři berberské koně, pořádá jezdecká představení, stáže jízdy na koni pro děti, mnohé jeho písně jsou o koních, nejznámější je "Stewball". Velmi se zajímá o plachtění na moři a část svého repertoáru věnoval moři a námořníkům. Kromě zpívání se Aufray věnuje malování a sochaření. Jeho bronzová socha "Hommage a Bob Dylan" ("Pocta Bobu Dylanovi") byla vystavena v Cité de la Musique v Paříži v létě 2012.

Veřejný život.

Veřejně se angažuje. Při prezidentských volbách 2002 podpořil Jacquese Chiraca. Několik mateřských školek a dva koncertní sály nesou jeho jméno.

Zajímavost.

V roce 1967 účinkoval v seriálu Československé televize "Píseň pro Rudolfa III." (konkrétně šlo o díl "Muž v redingotu").

Repertoár.

Trubadúr Aufray má široký záběr. Kromě vlastních skladeb Interpretuje francouzské adaptace písní Boba Dylana a jiných amerických písničkářů, severoamerickou i jihoamerickou folkovou tvorbu, ale i Yesterday od Beatles, šansony Georgese Brassense, Serge Gainsbourga a jiných.  Výběr z repertoáru:

Hugues Aufray, vlastním jménem Hugues Jean Marie Auffray (* 18. srpna 1929 Neuilly-sur-Seine) je francouzský zpěvák, písničkář, skladatel a kytarista.

Hugues Jean Marie Auffray (; born 18 August 1929 in Neuilly-sur-Seine), better known as Hugues Aufray (), is a French singer-songwriter and guitarist.  Aufray is known for French language covers of Bob Dylan's songs. Aufray knew Dylan and his work from his time in New York City, as well as from record shops, and his translations capture the rawness of the original songs.  His most famous original songs are "Santiano", "Céline", "Stewball" and "Hasta Luego".


Příčiny problému.

Je řada legitimních důvodů, proč mít otevřený bankovní účet ve Švýcarsku, v některých případech ovšem lidé využívali bankovního tajemství, aby skryli nepřiznané výdělky. Podle uniklých dokumentů ovšem zaměstnanci HSBC přímo kontaktovali vlastníky účtů, aby jim pomohli skrýt jejich výdělky, často v rámci offshorových struktur v Panamě nebo na Britských Panenských ostrovech. Vyhýbali se tak evropské direktivě o úsporách, která vešla v platnost v roce 2005.  V roce 1999 HSBC koupilo Republic National Bank of New York a Safra Republic Holdings SA. Tato švýcarská privátní bankovní skupina se předtím věnovala jiné klientele než HSBC a měla zcela jinou firemní kulturu, do HSBC se ovšem plně neintegrovala a zachovala si řadu odlišných standardů.  V reakci na únik dat HSBC redukovala svou klientskou základnu o 70 %. Přijala také reformy, které se „zásadně liší“ od těch před rokem 2011. V roce 2007 spravovala švýcarská pobočka 30 412 účtů (celkem kolem £78 miliard), koncem roku 2014 jich bylo už jen 10 343 (asi £45 miliard).  Banka čelí obvinění ve Spojených státech, Francii, Belgii a Argentině, nikoli však ve Spojeném království, kde se nachází hlavní sídlo firmy.

Osobnosti.

Uniklé soubory se týkaly 106 000 klientů a více než $100 miliard. Mezi nimi byli například:  Ke klientům dále patřil Jeffrey Tesler, který byl ve Spojených státech odsouzen za uplácení nigerijské vlády $132 miliony, aby vyhrál miliardové zakázky. Soubory odhalily, že používal účty své rodiny u HSBC jako prostředníky pro posílání úplatků a že bankéři věděli, že Tesler byl vyšetřován, nicméně neuzavřeli jeho účty.  Emmanuel Shallop byl odsouzen na šest let za dovážení nepovolených angolských krvavých diamantů. Shallop údajně jednal i s rebely v Sierra Leone. Na jeho účtě u HSBC byly téměř £2 miliony, jeho konexe na konfliktní diamanty byla přitom známa již od roku 2001.  Účty u HSBC měla také řada východoevropských bankéřů včetně Vladimíra Antonova, který čelí obvinění za vyplenění £400 milionů z litevské banky Snoras. Téměř $4 miliony byly na účtech společností prominentního řeckého businessmana Lavrentise Lavrentiadise, které sídlí na Bahamách a na ostrově Niue. Lavrentiadis údajně vyvedl půjčky z řecké banky Proton a pokusil se o vraždu svého společníka umístěním bomby do květináče.  Mezi klienty se řadí i španělský lékař Eufemanio Fuentes. Jeho offshorový podnik Codes Holding Ltd měl v roce 2006 v bance přes £200 000, přitom už v roce 2004 byl Fuentes jmenován ve skupině lékařů, kteří údajně poskytovali cyklistům zakázané opětovné krevní transfúze. K této praktice se v roce 2013 přiznal také Lance Armstrong. Fuentes byl v roce 2006 prohledán a následně odsouzen kvůli dopingu právě skrze firmu Codes Holding.  Účty používalo také 91 Čechů v celkové hodnotě zůstatků téměř $14 milionů, což Českou republiku řadí na 106. místo.

Únik dat.

Zdrojem dat byl Herve Falciani, francouzsko-italský občan, který pro banku HSBC Private Bank Suisse pracoval přes deset let jako počítačový analytik. Podle svých slov byl rozčarován z praktik používaných v bance, následně začal v roce 2007 stahovat interní data o jménech klientů, korespondenci a vkladech. Podle švýcarských úřadů jednal sám, dle svých slov spolupracovat s kolegy. Celkově získal data o více než 100 000 klientech HSBC v celkovém objemu 3,3 Gigabytů.  Falciani tvrdí, že byl v roce 2007 unesen izraelskými tajnými službami, které hledali informace o libanonském Hizballáhu. V prosinci 2008 byl zadržen švýcarskou policií za krádež dat, následně byl hodiny vyslýchán a propuštěn pod podmínkou, že se příští den vrátí k dalšímu výslechu. Falciani však uprchl do Francie, kde data postahoval ze vzdálených serverů. Ta se údajně pokusil prodat v Bejrútu, podle svých slov se tím snažil na problémy upozornit a spustit vyšetřování.  Následně Falciani předal osm DVD disků s daty francouzským úřadům, spolupracoval na jejich rozklíčování a získal si ochranu před vydáním do Švýcarska. Z obav o svůj život odjel do Španělska, kde byl zatčen a držen po dobu pěti měsíců. Španělské úřady ho odmítly vydat k trestnímu stíhání a Falciani se mohl vrátit do Francie.  V době, kdy Falciani předal údaje francouzským úřadům, byla francouzskou ministryní financí Christine Lagarde, pozdější ředitelka Mezinárodního měnového fondu. V době hospodářské krize Lagarde rozeslala seznam jmen evropským vládám, díky čemuž bylo seznamu přezdíváno „Lagarde List.“

Mediální pokrytí.

V lednu 2014 publikoval Le Monde první sérii článků o francouzském soudním vyšetřování, který se ovšem věnoval jen domácí problematice. Několik dní poté předala neznámá osoba paměťový disk se všemi dosud extrahovanými soubory recepci Le Monde. Aby byl případ vyšetřen přesně a objektivně, rozhodla se redakce spolupracovat s Mezinárodním konsorciem investigativních novinářů (ICIJ), se kterým v minulosti spolupracovali na případech Offshore Leaks a Luxembourg Leaks.  ICIJ shromáždila 154 novinářů ze 47 redakcí po celém světě – mezi nimi byli pracovníci britského The Guardian, německého Süddeutsche Zeitung a pořadu 60 Minutes americké televizní stanice CBS. Aféře dala krycí jméno „“ inspirováno seriálem Star Trek. Média aféru koordinovaně zveřejnila v neděli 8. února 2015 v 22 hodin SEČ.  V reakci na mediální pokrytí zastavila HSBC svou inzerci v The Guardian. V roce 2014 byla HSBC 46. největším inzerentem ve Spojeném království s celkovým objemem útraty £5,1 milionu. V souvislosti s kauzou rezignoval hlavní politický korespondent deníku The Daily Telegraph Peter Oborne, který plátek obvinil z „podvodu na svých čtenářích.“ Tvrdil, že deník úmyslně potlačoval články o aféře, aby si udržel významného inzerenta.

Kontroverze ve Spojeném království.

Zvláštní kontroverzi si kauza vyžádala ve Spojeném království. Britským úřadům byla data předána v dubnu 2010. V srpnu 2010 se premiér David Cameron sešel s předsedou HSBC Stephenem Greenem s cílem probrat ekonomické otázky. Na podzim tohoto roku byl pak Green navržen na ministra obchodu, kterým se stal začátkem roku 2011 po odchodu z HSBC. Ve funkci setrval až do roku 2013.  Už v únoru 2010 se s HSBC setkal Dave Harnett, ředitel britského daňového úřadu. Detaily ze setkání známy nejsou. V roce 2013 se půl roku po svém odchodu z úřadu stal konzultantem HSBC. Britské úřady identifikovaly 1100 z celkových 7000 britských klientů, kteří neměli v pořádku své daně, do roku 2015 byl však stíhán jen jeden člověk. Právě v HSBC sbíral v roce 2005 pracovní zkušenosti i Princ William.

Swiss Leaks (nebo SwissLeaks) je pojmenování novinářského vyšetřování zveřejněném v únoru 2015 o systému daňových úniků, na kterých se podílela švýcarská pobočka britské banky HSBC. Svým klientům banka umožňovala obcházet daňové povinnosti, čehož využili například pilot Formule 1 Fernando Alonso, modelka Elle MacPherson, fotbalista Diego Forlán nebo motocyklový závodník Valentino Rossi, dále také drogoví dealeři, obchodníci s krvavými diamanty, králové Jordánska či Maroka a řada dalších významných osobností.  Celkem unikly informace o 106 000 klientech s celkovými vklady přes $100 miliard v objemu 3,3 Gigabytu.

Swiss Leaks (or SwissLeaks) is the name of a journalistic investigation, released in February 2015, of a giant tax evasion scheme allegedly operated with the knowledge and encouragement of the British multinational bank HSBC via its Swiss subsidiary, HSBC Private Bank (Suisse). Triggered by leaked information from French computer analyst Hervé Falciani on accounts held by over 100,000 clients and 20,000 offshore companies with HSBC in Geneva, the disclosed information has been called "the biggest leak in Swiss banking history".


Princip fungování.

Earleyův algoritmus patří stejně jako algoritmus CYK, do třídy tabulkových metod syntaktické analýzy (). Při načítání řetězce zleva doprava provádí syntaktickou analýzu zdola nahoru na základě predikcí shora dolů. Výsledky jsou z dříve získaných částečných výsledků konstruovány technikou dynamického programování.  Aby se vyhnul backtrackingu, pracuje Earleyův algoritmus s množinou "Earleyových položek" () nebo krátce "položek", což jsou pravidla gramatiky, do jejichž pravé strany je vložena tečka, která identifikuje aktuální pozici v pravidle. Každá položka navíc obsahuje informaci, od které pozice ve vstupním řetězci se uplatní. Během práce algoritmu Earleyovy položky odrážejí dosud použitá pravidla a slouží pro predikci dalších pravidel. Analýzou vstupního řetězce, který patří do jazyka, vznikne položka, která odráží odvození řetězce z počátečního symbolu gramatiky.

Podrobný popis.

V následujícím popisu se používá toto značení:

Earleyovy položky.

Earleyův analyzátor vytváří během analýzy každé vstupní věty tvořené symboly "t" … "t" ("n" je délka vstupní věty) specifickou množinu Earleyových položek.  Vstupní pozice "i" je pozice za "i"-tým symbolem vstupní věty; před načtením prvního symbolu je vstupní pozice 0.  Earleyova položka pro pravidlo gramatiky "A" → "X" … "X" je výraz tvaru ["A" →"X" … "X" • "X" … "X"], přičemž tečka může být v libovolném místě počínaje pozicí bezprostředně před "X" až po pozici bezprostředně za "X", tj. 0 ≤ "p" ≤ "q", index "h" u šipky udává, na které vstupní pozici začíná část vstupní věty vygenerovaná pravidlem odpovídajícím právě probírané položce, index "i" u tečky je pozice za posledním dosud načteným terminálním symbolem; platí tedy 0 ≤ "h" ≤ "i" ≤ "n".

Algoritmus.

Před analýzou každé věty se množina Earleyových položek vždy inicializuje jedinou položkou ["S’" → • "S"], kde "S" je počáteční symbol dané gramatiky, a "S’" je přidaný pomocný počáteční symbol.  Analyzátor opakovaně provádí tři operace: "predikci", "načtení" a "kompletaci", které do množiny Earleyových položek přidávají nové položky na základě existujících položek a vstupního řetězce:  Uvedené operace se opakují tak dlouho, dokud přibývají nové položky. Pokud nově utvořená položka v množině již je, nebudeme ji přidávat. Množina je zpravidla implementována jako fronta položek, které se mají zpracovat, s operacemi, které se mají provádět podle toho, o jaký druh položky se jedná.  Původní Earleyův algoritmus zahrnoval do položky i náhled; pozdější výzkum ukázal, že náhled má malý praktický vliv na efektivitu analýzy a proto jej většina implementací nepoužívá.

Alternativní zápis.

Earleyovy položky se někdy rozdělují podle vstupní pozice (tj. indexu za tečkou) do různých množin označovaných S("i"), kde "i" je vstupní pozice. Počáteční pozice položky ("h") se pak obvykle nepíše jako index u šipky, ale do závorek, ve kterých je položka zapsána: ("A" → </sub>"X" … "X" • "X" … "X", "h").  Analyzátor začíná s množinou položek S(0) obsahující jedinou položku ("S’" → • "S", 0), kde "S" je vlastní počáteční symbol dané gramatiky, a "S’" je přidaný pomocný počáteční symbol. Operace "predikci", "načtení" a "kompletaci" lze pak popsat takto:

Pseudokód.

Pseudokód je převzatý z publikace, kterou napsal Daniel Jurafsky a James H. Martin. Earleyovy položky se nazývají codice_1, jejich množina je codice_2; predikát codice_3 je pravdivý, pokud tečka v položce je na konci pravé strany, funkce codice_4 vrací první symbol za tečkou, počáteční symbol je codice_5. DECLARE ARRAY S;  function INIT(words)  function EARLEY_PARSE(words, grammar)  procedure PREDICTOR((A → α•Bβ, j), k, grammar)  procedure SCANNER((A → α•aβ, j), k, words)  procedure COMPLETER((B → γ•, x), k)

Příklad.

Analýza anglických vět.

Pro „mikrogramatiku” angličtiny  a vstupní řetězec The black cat ate a white mouse vytváří algoritmus následující množiny Earleyových položek:  Poslední Earleyova položka ["S’" → "S" •] odpovídá úplnému odvození celého vstupního řetězce. Earleyova položka ["S’" → "S" •] ukazuje, že první čtyři symboly tohoto řetězce také tvoří správnou větu dané gramatiky.

Příklady.

Analýza aritmetických výrazů.

Uvažujme následující jednoduchou gramatiku pro aritmetické výrazy:  <P> ::= <S> # počáteční pravidlo <S> ::= <S> "+" <M> | <M> <M> ::= <M> "*" <T> | <T> <T> ::= "1" | "2" | "3" | "4"  Při analýze vstupního řetězce:  dostáváme následující posloupnost množin položek (i je číslo položky a p je počáteční pozice):

S(0): • 2 + 3 * 4.

(1) P → • S (0) # počáteční pravidlo

S(1): 2 • + 3 * 4.

(1) T → číslo • (0) # načtení z S(0)(6)

S(2): 2 + • 3 * 4.

(1) S → S + • M (0) # načtení z S(1)(5)

S(3): 2 + 3 • * 4.

(1) T → číslo • (2) # načtení z S(2)(4)

S(4): 2 + 3 * • 4.

(1) M → M * • T (2) # načtení z S(3)(3)

S(5): 2 + 3 * 4 •.

(1) T → číslo • (4) # načtení z S(4)(2)  Výskyt položky (P → S •, 0) v množině znamená, že načtený řetězec patří do jazyka. Tato položka se také objevuje v S(3) a S(1), což jsou úplné věty.

Výpočetní složitost.

Pokud implementace Earleyova algoritmu používá seznam množin a ignoruje index nezpracovaného vstupního symbolu v položkách, může prohlížet množiny z tohoto seznamu postupně, díky čemuž inkrementálně analyzuje vstupní symboly "t" pro rostoucí index "i".  Earleyovy položky v množině se obvykle prohlíží v tom pořadí, v jakém byly přidávány, každá pouze jednou. Pokud má algoritmus správně fungovat pro gramatiky obsahující pravidla s prázdnou pravou stranou, musí být upraven, jak je uvedeno dále. Pro procházení množiny položek stačí fronta, pro efektivní kontrolu, že fronta danou položku dosud neobsahuje, je vhodné položky z každé fronty umístit do asociativního pole. Efektivní kompletace položek, které nemají tečku na konci pravidla, vyžaduje ještě jedno asociativní pole, které obsahuje seznamy takových položek; klíčem je dvojice ("X", "i"), složená ze symbolu ležícího v těchto položkách bezprostředně za tečkou a z indexu nezpracovaného terminálního symbolu. Pro efektivní predikci nové položky je třeba s každým neterminálním symbolem také svázat seznam všech pravidel, jejichž levou stranu tvoří tento symbol.  Pokud se jako výše zmíněné asociativní pole použije hašovací tabulka, pak krok zahrnující konstrukci nové Earleyovy položky a pokus o její přidání do množiny položek lze vykonat s asymptotickou složitostí "O"(1).  Earley ve svém článku ukázal, že v obecném případě:  Ve stejném článku je také dokázáno, že pro jednoznačné gramatiky akce kompletace provádí v "i"-té množině položek "O"("i") kroků, což dává kvadratickou složitost algoritmu, a že třída gramatik, pro které Earleyův algoritmus funguje v lineárním čase, pokrývá všechny gramatiky, u nichž lze počet položek v každé množině shora omezit konstantou. Do této třídy naleží právě všechny gramatiky LR("k"), kromě některých gramatik s pravou rekurzí, což jsou gramatiky většiny programovacích jazyků.  Earleyův algoritmus funguje obzvlášť efektivně pro gramatiky s levou rekurzí. Uvažujme například analýzu řetězce aaa v gramatice  Earleyův algoritmus tvoří následující položky:  Počet položek pro každou hodnotu indexu u tečky je 3, takže algoritmus funguje v lineárním čase.  Pro porovnaní použití gramatiky s pravou rekurzí  pro analýzu téhož řetězce aaa vede k vytvoření následujících Earleyových položek:  Počet položek s danou hodnotou indexu u tečky roste lineárně se zvětšováním tohoto indexu; algoritmus má pro tyto gramatiky kvadratickou časovou složitost.

Prázdná pravidla.

Pokud Earleyův algoritmus prochází položky z "i"-té množiny pouze jednou a v pořadí, v jakém byly přidávány, pak může fungovat nesprávně pro gramatiky, které obsahují pravidla s prázdnou pravou stranou (nazývané také "ε"-pravidla, protože "ε" tradičně označuje prázdný řetězec symbolů gramatiky). Při kompletaci položky ["E" → •], která odpovídá prázdnému pravidlu "E" → "ε", je třeba prohlédnout i právě vytvářenou "i"-tou množinu. Pokud položka ["X" → "α" • "Eη"] bude do ní přidána až po kompletaci položek ["E" → •], pak kompletace nikdy nepřidá položku ["X" → "αE" • "η"]. Nebudou také přidány žádné položky přímo i nepřímo z ní vyplývající. To může vést k odmítnutí správného vstupního řetězce, jak ukazuje následující příklad použití gramatiky pro analýzu prázdného řetězce "ε". V množině Earleyových položek jsou červeně označeny položky, které algoritmus měl přidat do množiny, ale nepřidal.  Bylo publikováno několik řešení tohoto problému:

Rozšíření algoritmu pro syntaktickou analýzu.

Výše popsaný algoritmus pouze rozpoznává, zda daný řetězec terminálních symbolů tvoří správnou větu dané bezkontextové gramatiky (takový algoritmus se anglicky nazývá "recognizer"), ale nevytváří syntaktický strom. Bylo navrženo několik způsobů rozšíření algoritmu na analyzátor. Komplikaci představuje počet derivačních stromů, který může být až exponenciální funkcí délky vstupní věty, a pro gramatiky s cykly může být i nekonečný. Existují však způsoby kódování všech derivačních stromů pomocí datových struktur o velikosti, která je polynomiální funkcí délky vstupní věty.  V Earleyových článcích je stručně popsáno, jak rozšířit algoritmus rozpoznávání na analyzátor přidáním ukazatele ke každému neterminálnímu symbolu na pravé straně pravidel v položkách Earleyovy množiny, který bude ukazovat na položku, jež způsobila kompletaci tohoto symbolu: při každé kompletaci, při které vznikne položka tvaru ["B" → "βA" • "γ"] se tvoří ukazatel na položku ["A" → "α" •]. M. Tomita však upozornil, že se při tom neuvažují vztahy mezi symboly, takže pro gramatiku  parser navržený Earleyem při analýze vstupního řetězce aaa vrátí nejen správné derivační stromy řetězce aaa, ale také derivační stromy, které odpovídají řetězcům aa a aaaa.  Tomu je možné zabránit různými způsoby; je relativně jednoduché vzít úplné položky z tabulky, prohledat je shora dolů a pro vytvoření derivačního lesa použít pouze ty, které patří k sobě. Jiná možnost je doplnit položky ["B" → "βA" • "γ"] vzniklé kompletací ne jedním, ale dvojicí ukazatelů: do položky ["B" → "β" • "Aγ"] i do položky ["A" → "α" •]. Naivní aplikace této myšlenky doplněním uvedených dvojic ukazatelů do sady návěstí rozlišujících položky však může vést ke zvýšení časové složitosti nad "n", což ukázal M. Johnson následujícím příkladem: pro gramatiku  analyzuje Earleyův algoritmus s takto definovanými položkami vstupní řetězec a … a ("n" + 1 opakování symbolu a, přičemž "n" > "m") v čase Ω("n").  V. A. Lapšin navrhl ukládat množiny takovýchto dvojic ukazatelů v asociativním poli, v němž budou klíčem Earleyovy položky, spolu s algoritmem vytváření derivačních stromů z tabulky položek za použití těchto ukazatelů. Časová složitost tohoto analyzátoru bez budovaní derivačního stromu nepřekračuje řád "n".  E. Scottová  publikovala jiný algoritmus, který v čase "O"("n") doplňuje Earleyovy položky ukazatelem na uzel společně baleného lesa analýzy () používaného v GLR analyzátorech, v nichž každý uzel má nejvýše dva syny. Každá Earleyova položka je rozšířena o ukazatel na uzel sdíleného pakovaného derivačního lesa označený trojicí (s, i, j), kde s je symbol nebo LR(0) položka (tj. přepisovací pravidlo s tečkou) a i a j udávají, jaká část vstupního řetězce je generována tímto uzlem. Obsahem uzlu je buď dvojice ukazatelů na potomka udávajících jedinou derivaci, nebo seznam „pakovaných“ uzlů, z nichž každý obsahuje dvojici ukazatelů a reprezentuje jednu derivaci. SPPF uzly jsou unikátní (existuje vždy pouze jeden s daným označením), ale pro nejednoznačné analýzy mohou obsahovat více než jednu derivaci. Takže i kdyby určitá operace nepřidala Earleyovu položku (protože už existuje), stále může přidat derivaci k derivačnímu lesu položky. Platí:  D. Grune a C. J. H. Jacobs navrhli metodu konstrukce derivačního stromu z množiny položek za pomocí Ungerova syntaktického analyzátoru.

Náhled terminálních symbolů.

Operace predikce v Earleyově algoritmu může využívat náhled (). Pak funguje takto: „pokud existuje položka ["A" → "α" • "Bη"], pak pro každé pravidlo "B" → "β" přidej položku ["B" → • "β"], "pokud množina FIRST řetězců symbolu β obsahuje terminální symbol t"”. Jako obvykle při používání náhledu, je vhodné umístit na konec analyzovaného řetězce symbolů zarážku "t" = $, která nepatří do množiny terminálních symbolů.  V původním Earleyově článku bylo navrženo používání náhledu také v operacích kompletace. Na rozdíl od predikce se při kompletaci nedá předem stanovit množina přípustných nástupců, pokud se nebere v úvahu jeho méně efektivní a omezená verze založená na množinách FOLLOW. Efektivní náhled při kompletaci spočívá v následujících modifikacích algoritmu:  Je možné také používat náhled více než jednoho terminálního symbolu.  Varianty Earleyova algoritmu s náhledem používajícím různý počet symbolů při predikci a kompletaci studovali M. Bouckaert, A. Pirotte a M. Snelling, kteří simulacemi zjistili, že nejlepší výsledky přináší náhled jednoho symbolu při predikci, který zmenšuje počty položek o 20–50% oproti verzi bez náhledu. Používání jakéhokoli náhledu při kompletaci však má větší režii než zisk z něho plynoucí. Mnoho implementací Earleyova algoritmu vůbec náhled nepoužívá, takže používají přímo danou gramatiku bez předzpracovávání spočívajícím v nalezení množin FIRST.

Modifikace algoritmu.

F. C. N. Pereira a D. H. D. Warren ukázali, jak zobecnit tabulkové metody syntaktické analýzy pro libovolné gramatické formalismy založené na unifikaci, včetně kontextových. Zahájil vlnu článků popisujících verze Earleyova algoritmu pro formalismus unifikací PATR-II, pro gramatiky se vkládáním stromů (), S-atributové gramatiky (), hypergrafové gramatiky (), sekvenčně indexované gramatiky () atd. Technika magických množin () v deduktivních databázích je také založena na myšlenkách Pereiry a Warrena.  S. L. Graham a M. A. Harrison poukázali na společné rysy Earleyova algoritmu a algoritmu CYK a společně s V. R. Ruzzem vytvořili algoritmus syntaktické analýzy, který je hybridem těchto dvou algoritmů.  J. Aycock a N. Horspool ukázali, jak zkonstruovat deterministický konečný automat podobný analyzátoru LR(0), který analyzuje vstupní data několikanásobně rychleji než tradiční implementace Earleyova algoritmu.  A. Päseler vytvořila variantu Earleyova algoritmu, která místo seznamů terminálních symbolů analyzuje mřížky slov (). Mřížky slov jsou užitečné při rozpoznávání řeči a analýze textů psaných bez mezer mezi výrazy, např. v jazycích Dálného východu.  A. Stolcke publikoval algoritmus, který vrací nejpravděpodobnější syntaktickou analýzu vstupního řetězce pro danou pravděpodobnostní bezkontextovou gramatiku.  G. Lyon a B. Langa vytvořil varianty Earleyova algoritmu, které fungují pro vstupní věty s chybějícími, nadbytečnými nebo neznámými fragmenty.

Zdrojový kód.

V polských wikizdrojích je zdrojový kód Earleyova analyzátoru v jazyce Python, který pracuje bez náhledu, zpracovává prázdná pravidla podle Earleyova návrhu, a vytváří syntaktické stromy podle Lapšinova návrhu. Výstupem programu jsou všechny syntaktické stromy pro zadaný vstupní řetězec zapsané v závorkové notaci.  Tento program nalezne čtyři derivační stromy nejednoznačné věty time flies like an arrow. Výsledek vykreslený pomocí programu phpSyntaxTree vypadá takto:

Earleyův algoritmus je algoritmus syntaktické analýzy, který vytvořil a v roce 1968 popsal Jay Earley ve své disertační práci vedené Robertem W. Floydem z Univerzity Carnegie-Mellon. Algoritmus byl v roce 1970 publikován ve zkrácené a čitelnější podobě v časopise Communications of the ACM v článku, zařazeném v roce 1983 mezi 21 nejvýznamnějších článků za čtvrtstoletí existence tohoto časopisu.  Původní algoritmus pouze zjišťuje, zda zadaný textový řetězec patří do jazyka popsaného bezkontextovou gramatikou – jedná se tedy o rozpoznávač (). Lze jej však rozšířit, aby v průběhu analýzy vytvářel derivační strom, čímž vznikne kompletní syntaktický analyzátor ().  Algoritmus je vhodný i pro nejednoznačné bezkontextové jazyky používané pro zpracování přirozeného jazyka, díky čemuž má v matematické lingvistice podobnou úlohu jako LR parsery a LL parsery používané v matematické informatice v překladačích programovacích jazyků.  Asymptotická složitost Earleyova algoritmu pro obecný bezkontextový jazyk je "O"("n"), kde "n" je délka analyzovaného řetězce; pro jednoznačné gramatiky pracuje v kvadratickém čase "O"("n"), a pro téměř všechny LR(k) gramatiky v lineárním čase. Funguje obzvlášť dobře, když pravidla používají levou rekurzi. Některé varianty mohou trpět problémy s určitými vypouštějícími gramatikami.  Earleyův analyzátor () je syntaktický analyzátor založený na Earleyově algoritmu. Často jej používají projektové frameworky podporující Rapid Application Development (RAD) využívané při konstrukci interpretů a kompilátorů především doménově specifických jazyků.

In computer science, the Earley parser is an algorithm for parsing strings that belong to a given context-free language, though (depending on the variant) it may suffer problems with certain nullable grammars. The algorithm, named after its inventor, Jay Earley, is a chart parser that uses dynamic programming; it is mainly used for parsing in computational linguistics. It was first introduced in his dissertation in 1968 (and later appeared in an abbreviated, more legible, form in a journal).  Earley parsers are appealing because they can parse all context-free languages, unlike LR parsers and LL parsers, which are more typically used in compilers but which can only handle restricted classes of languages. The Earley parser executes in cubic time in the general case formula_1, where "n" is the length of the parsed string, quadratic time for unambiguous grammars formula_2, and linear time for all deterministic context-free grammars. It performs particularly well when the rules are written left-recursively.


Vznik libreta.

Podkladem pro libreto opery, které napsal dramatik a operní libretista Modest Iljič Čajkovskij, se stala adaptace divadelní hry ve verších "Kong Renés Datter" (Dcera krále Reného) od dánského básníka Henrika Hertze podle Hanse Christiana Andersena. Inspirována byla skutečnými historickými postavami. Princezna Jolanda Lotrinská (1428–1483) byla dcerou krále Reného I. z Anjou (1409–1480) a Izabely Lotrinské (1400–1453). V roce 1445 se provdala za svého bratrance Bedřicha II., hraběte z Vaudémontu (cca 1428–1470).  Princeznina slepota, která je důležitým, romantizujícím prvkem děje hry i opery, není v žádných historických pramenech uváděna či potvrzena. Autorem adaptace divadelní hry byl Vladimir Zotov.

Charakteristika díla.

K příběhu o nevidomé královské dceři, která nic neví o světě vidoucích, zkomponoval Čajkovskij jemnou, symfonicky laděnou hudbu Opera je koncipována stylem hudebního dramatu, v němž lyrické partie mají ráz citlivých a výrazných meditací. Libreto je podkladem k rozvedení ústřední myšlenky “silná vůle člověka je nejmocnější hnací silou„jak dramaticky, tak i hudebně. V partituře Jolanty přináší Čajkovskij bohatství své zpěvnosti s impresionistickými prvky.

Uvedení.

Opera "Jolanta" měla premiéru 6. 12. 1892 v Mariinském divadle v Petrohradu, podle přání autora, spolu s jeho baletem "Louskáček", pod taktovkou dirigenta Eduarda Nápravníka. 3. 1. 1893 byla opera uvedena v Hamburku a 22.3. 1900 ve Vídni. Obě tato představení dirigoval Gustav Mahler. Ve Velkém divadle v Moskvě byla uvedena 2 aktová verze opery 14. 6. 1997. V roce 1997 a 2011 byla opera uvedena v USA v roce 2013 zaniklém divadle Dicapo Opera Theatre.  Poprvé v Metropolitní opeře v New Yorku byla uvedena 29. 1. 2015 spolu s operou Modrovousův hrad maďarského skladatele Bély Bartóka. V titulní roli Jolanty se představila pěvkyně Anna Netrebko. Režisér a uměleckéhý ředitel varšavské Polské národní opery Mariusz Treliński pojal iscenaci dvou jednoaktovek jako psychologickou sondu do duše člověka, kde se skrývají i tajné touhy ovládat druhé a manipulovat s nimi. Dirigentem byl Valerij Gergijev.  Přímý přenos z Metropolitní opery byl zaznamenán také jako HD film (v rámci projektu Přidáváme) a je uváděn v kinech v ruském a maďarském provedení s anglickými a českými titulky.  Premiéra opery v pražském Národním divadle se konala v říjnu 2015, 22. (1. premiéra) a 23. (2. premiéra). V roli Jolanty se představily pěvkyně Veronika Dzhioeva a Dana Burešová. Opera "Jolanta" byla uvedena spolu s operou Igora Stravinského "Slavík" v hudebním nastudování britského dirigenta Jana Latham-Koeniga a v režii Dominika Beneše.

Děj opery.

Místo: zámek v horách jižní Francie (Provence)  Čas: polovina 15. století  Princezna Jolanta, která se narodila slepá, vyrůstá na zámku vysoko v horách, obklopená péčí svých pěstounů a zámeckého služebnictva. Netuší, že je slepá, ani že je princezna. Její otec, král René, ji svěřil do péče kastelána Bertranda a jeho ženy Marty, kteří mají přísný zákaz prozradit jeho dceři i komukoliv jinému, že jeho dcera nevidí. Jolanta si tak myslí, že všichni kolem ní žijí stejným způsobem jako ona a svět vnímají jen prostřednictvím svých představ. Se svým životem je spokojená a nejraději pobývá v zámecké zahradě, kde kvetou růže a roste ovoce. Někdy ale pociťuje smutek a nejasnou touhu po něčem nepoznaném. O její slepotě neví ani Robert, burgundský vévoda, kterému je Jolanta od mládí zaslíbena jako budoucí manželka.  Když zrovna usne v zahradě, oznamuje zbrojnoš Alméric příchod jejího otce, který je pro ni jen pouhým rytířem. Ten s sebou přivádí i maurského lékaře, který se má pokusit vrátit Jolantě zrak, dříve než dojde ke svatbě s vévodou Robertem. Když ji lékař prohlédne, dojde k závěru, že Jolantu může uzdravit, ale jen když se dozví o své slepotě a sama projeví opravdovou touhu vidět.  Potom se i s králem vzdálí a Jolanta zůstane v zahradě, kam i přes přísný zákaz na bráně, proniknou zatím dva muži. Je to vévoda Robert, který chce požádat krále, aby zrušil jeho zasnoubení s Jolantou, protože již dlouho miluje jinou ženu. Doprovází ho jeho přítel rytíř Vaudémont. Oba se seznámí s Jolantou a zatím co Robert odchází pro své zbrojnoše, jeho přítel Vaudémont je princeznou okouzlen a brzy pozná, že je slepá. Snaží se jí vysvětlit, že svět kolem ní je plný krás, ale princezna je spokojená tak, jak žije.  Když se král vrátí a zjistí že Vaudémont prozradil princezně, že nevidí, je rád, že je splněna jedna z lékařových podmínek. Aby byla splněna i ta druhá, prohlásí před Jolantou, že pokud se lékařův pokus o navrácení zraku nezdaří, Vaudémont bude zabit. Princezna si nepřeje smrt muže, který s ní tak něžně hovořil, a proto si z celé duše začne přát, aby viděla. Rytíř se mezitím vyznává králi z lásky k Jolantě, ale je králem odmítnut s tím, že Jolanta je již zasnoubena s vévodou Robertem.  Když dorazí Robert se svými zbrojnoši a zastihne krále, žádá ho o zrušení zasnoubení. Lékaři se s pomocí Jolantiny vůle podaří vrátit jí zrak a šťastný král ruší zasnoubení s Robertem a dává její ruku Vaudémontovi. Princeznin první pocit z navrácení zraku je rozčarování z neznámého světa a jí blízkých lidí, které si představovala jinak. Stále více ji ale naplňuje pocit štěstí, že zachránila život muži, který jí otevřel srdce. Jejich svatbě nestojí již nic v cestě.

Opera Jolanta (rusky: ), opus 69, je poslední z operních děl ruského hudebního skladatele Petra Iljiče Čajkovského z roku 1891. Lyrická opera o jednom dějství na libreto skladatelova bratra Modesta Iljiče Čajkovského měla premiéru 6. (podle gregoriánského kalendáře 18.) prosince 1892 v Petrohradě.

Iolanta, Op. 69, () is a lyric opera in one act by Pyotr Tchaikovsky. It was the last opera he composed. The libretto was written by the composer's brother Modest Tchaikovsky, and is based on the Danish play "" ("King René's Daughter") by Henrik Hertz, a romanticised account of the life of Yolande de Bar. In the original Danish play, the spelling of the princess's name was "Iolanthe", later adopted for the otherwise unrelated Gilbert and Sullivan operetta of that name. The play was translated by Fyodor Miller and adapted by Vladimir Zotov. The opera received its premiere on 18 December 1892 in Saint Petersburg.


Edikt nantský.

Edikt nantský měl především ukončit dlouhotrvající náboženské války ve Francii. Jindřich IV. měl k vydání ediktu i osobní důvody; sám byl totiž původním náboženstvím protestant. Poprvé se zřekl své víry po bartolomějské noci, kdy byl Karlem IX. držen v Louvru. V roce 1576 Jindřich, tehdy ještě král navarrský, uprchl z Paříže a vrátil se k protestantské víře. V roce 1584 se stal po smrti králova bratra Františka, vévody z Alençonu, oficiálním dědicem francouzského trůnu a o deset let později, 27. února 1594, byl korunován králem Francie, jejíž trůn se uprázdnil zavražděním Jindřicha III. Aby mohl být korunován, rozhodl se opět změnit víru na katolickou a proslul výrokem „Paříž stojí za mši“. Edikt nantský pak po čtyřech letech skutečně nastolil mír a přispěl k upevnění jednoty Francie.

Odvolání nantského ediktu a jeho důsledky.

Na základě ediktu z Fontainebleau nařídil Ludvík XIV. bourání hugenotských kostelů (templů), stejně tak zavření protestantských škol.  Odvolání nantského ediktu vedlo k rozsáhlé emigraci hugenotů (zejména do Anglie, Nizozemska, Švýcarska, Braniborska a do zámoří), což poškodilo francouzské hospodářství; do Francie se například kvůli Ediktu z Fontainebleau nemohl vrátit vynálezce Denis Papin. Odhaduje se, že do exilu odešla asi čtvrtina francouzských hugenotů. Ti, kteří zůstali, byli podrobeni tvrdým perzekucím (např. dragonádám). Podstatná část zůstala v pasivní rezistenci vůči tlaku na přijetí katolické víry. Za vlády Ludvíka XV. perzekuce postupně zeslábly.

Zrušení ediktu z Fontainebleau.

Ludvík XVI. podepsal 7. listopadu 1787 edikt z Versailles (známý také jako "Toleranční edikt"), francouzským parlementem byl schválen o jeden a půl měsíce později, 19. ledna 1788. Plnou náboženskou svobodu přinesla Deklarace práv člověka a občana, z roku 1789.  V říjnu 1985 se francouzský prezident François Mitterrand veřejně omluvil potomkům hugenotů.

Edikt z Fontainebleau je označení ediktu, vydaného 18. října 1685 francouzským králem Ludvíkem XIV.  Zrušil Edikt nantský, vydaný jeho předchůdcem Jindřichem IV., který zajišťoval svobodu vyznání na území Francouzského království nekatolíkům (protestantům).

The Edict of Fontainebleau (22 October 1685) was an edict issued by Louis XIV of France, also known as the Revocation of the Edict of Nantes. The Edict of Nantes (1598) had granted the Huguenots the right to practice their religion without persecution from the state. Though Protestants had lost their independence in places of refuge under Richelieu on account of their supposed insubordination, they continued to live in comparative security and political contentment. From the outset, religious toleration in France had been a royal, rather than a popular policy. The lack of universal adherence to his religion did not sit well with Louis XIV's vision of perfected autocracy: "Bending all else to his will, Louis XIV resented the presence of heretics among his subjects."


Životopis.

Narodil se v Moskvě. Po studiu na střední škole studoval od roku 2000 politologii na moskevské univerzitě MNEPU. Obhájil v roce 2005 s diplomovou prací na téma organizace pouličních protestů. Od roku 2007 studoval politologii na moskevské Vyšší odborná škole ekonomické (HSE). V letech 2002 až 2006 byl asistentem poslance moskevského zastupitelstva.  Od roku 2005 píše sloupky do liberálních novin Novaja gazeta, jeho sloupky byly publikovány i v dalších ruských novinách a časopisech.  Je svobodný, v letech 2011 a 2012 byla jeho přítelkyní moderátorka a politická aktivistka Xenija Sobčaková.

Politické působení.

Již od mládí byl prodemokratickým aktivistou a účastnil se protestních shromáždění v Rusku i Bělorusku, v obou zemích se dostal do vězení. V letech 2000–2008 byl lídrem mládežnického křídla strany Jabloko, poté se angažoval v hnutí Solidarita.  V roce 2009 se chytil do pasti, kterou na něj v podobě mladé svůdkyně nalíčila tajná služba. Jašina i další opozičníky žena vodila do svého bytu, ve kterém byly nainstalovány skryté kamery a mikrofony.  Dne 31. prosince 2010 byl zatčen při demonstraci hnutí Strategie-31, zadržen byl po 15 dní. Organizace Amnesty International jej označila za vězně svědomí.  Později byl Jašin spolu s dalším opozičním politikem Alexejem Navalným zatčen za neuposlechnutí policie při povolební demonstraci 5. prosince 2011, zadržováni byli opět 15 dní. Dále byl Jašin za účast na demonstracích či jejich přípravu opakovaně krátkodobě zadržen, např. v lednu, březnu nebo říjnu roku 2012.  V prosinci 2014 vyhrál s Alexejem Navalným u Evropského soudu pro lidská práva ve Štrasburku spor proti Rusku. Podle soudu je protiprávně zadrželo při povoleném protestním pochodu po parlamentních volbách v prosinci 2011, a porušilo tak mj. právo na shromažďování a svobodu projevu. Rusku bylo nařízeno vyplatit oběma politikům po 26 tisících eur (asi 713 tis. Kč).  Koncem února byl zavražděn jeho kolega a předák ruské opozice Boris Němcov, který podle svých slov nasbíral materiály o rozpoutání války na Ukrajině Putinem. Pod Němcovovým názvem „Putin. Válka (rus. "'Путин. Война"')“ vyšla v minimálním nákladu dvou tisíc výtisků 64-stránková zpráva, kterou podle těchto materiálů vypracovala skupina expertů pod vedením právě Ilji Jašina. Toho krátce před svou smrtí požádal sám Němcov o pomoc s jejím dopracováním.  V únoru 2016 vydal zprávu kritizující vliv a činnost čečenského prezidenta Ramzana Kadyrova, který je podle Jašina zodpovědný za smrt Němcova. Kadyrov podle něj také zneužívá federální dotace a buduje si osobní armádu o síle asi 30 tisíc mužů, čímž se jeho režim stává časovanou bombou a ohrožením ruské národní bezpečnosti. "„Čečensko se stalo islámským státem uvnitř Ruska,“" uvedl Jašin.

Ilja Jašin (; * 29. června 1983 Moskva) je ruský opoziční politik, aktivista a blogger, jeden z lídrů politické strany Republikánská strana Ruska – Strana národní svobody (RPR-PARNAS). Je otevřeným kritikem prezidenta Vladimira Putina.

Ilya Valeryevich Yashin (, born June 29, 1983 in Moscow) is a Russian political figure and local government representative. Chairman of the Council of deputies of the municipal district Krasnoselsky of the city Moscow, head of the municipality Krasnoselsky since 7 October 2017.  Leaders of the political party RPR-PARNAS (2012–2016), co-founder and one of the leaders of the political movement Solidarnost. He is also the leader of the Moscow branch of the RPR-PARNAS, in which Solidarnost participates. In 2005 he was one of the founders of the civic youth movement Oborona. He was an active participant in Dissenters' Marches and the rallies "For Fair Elections". In 2012 he was elected to the Russian Opposition Coordination Council.  On September 10, 2017 Yashin was elected a municipal deputy of the Krasnoselsky district of Moscow.


Popis.

Vochy jsou vytrvalé nebo výjimečně jednoleté mořské byliny, kořenící ve dně. Oddenky jsou monopodiálně větvené. Listy jsou střídavé, dlouze čárkovité, přisedlé, s paralelní žilnatinou tvořenou 3 až 11 žilkami. Listy jsou celokrajné nebo výjimečně na okraji nepatrně zoubkaté. Na bázi listů je tenká až poněkud kožovitá pochva, která je buď vytrvalá nebo se postupně rozpadá na vláknité svazky. Rostliny jsou jednodomé. Květenství jsou ponořená, palicovitá, úžlabní, přisedlá, se zploštělým vřetenem. Květy jsou drobné, jednopohlavné a bezobalné. V samčích květech je jediná tyčinka, samičí květy obsahují jeden semeník s krátkou čnělkou zakončenou 2 nitkovitými nebo šídlovitými bliznami. Plodem je vejcovitá nebo elipsoidní nažka.  Vochám jsou poněkud podobné jiné mořské rostliny s pentlicovitými listy, posidonie. Evropská "Posidonia oceanica" se od vochy liší zejména oddenky pokrytými zbytky odumřelých listů. Listy vyrůstají z oddenků v trsech po několika, kdežto u vochy mořské jsou střídavé.

Rozšíření.

Rod vocha zahrnuje 11 nebo 12 druhů. Je rozšířen podél pobřeží zejména v mírném pásu severní i jižní polokoule, řidčeji i v tropech a subtropech. Žádný druh se nevyskytuje současně na severní i jižní polokouli. Vocha mořská je rozšířena v Evropě, severní Africe, Asii i Severní Americe. Z Evropy jsou udávány 3 druhy. Velký areál rozšíření, zahrnující všechny evropská moře, zde mají druhy vocha mořská a vocha "Zostera noltii". Třetí druh, "Zostera angustifolia", se vyskytuje podél západního evropského pobřeží. Na jižní polokouli se vochy vyskytují podél východního pobřeží Afriky, v Austrálii a na Novém Zélandu.  V roce 2009 byl popsán nový druh z Chile pod názvem "Zostera chilensis", ve fylogenetické studii z roku 2013 byl však ztotožněn s australským druhem "Zostera nigricaulis" a je považován za druh který byl do Jižní Ameriky zavlečen v celkem nedávné době.

Taxonomie.

Rod "Zostera" je členěn na 2 podrody. Podrod "Zosterella" (7 nebo 8 druhů) je zastoupen na severní i jižní polokouli, podrod "Zostera" (4 druhy) je omezen výlučně na severní část severní polokoule.  Pojetí rodu "Zostera" není zcela ustálené, některé druhy jsou některými taxonomy oddělovány do samostatného rodu "Nanozostera", příp. je rod "Heterozostera" slučován s rodem "Zostera" nebo vřazen do rodu "Nanozostera".

Význam.

Vocha mořská je používána jako výborný vycpávkový materiál, známý pod názvem mořská tráva. Dříve se s ní vycpávaly i matrace a postele. Je to důležitý druh z hlediska stability mořských ekosystémů.

Reference.

Vocha ("Zostera") je rod jednoděložných rostlin z čeledi vochovité ("Zosteraceae"). Zahrnuje 12 druhů mořských bylin, rozšířených podél pobřeží zejména v mírném podnebném pásu. Vochy mají dlouhé pentlicovité listy a nenápadná palicovitá květenství bezobalných květů. Podél evropského pobřeží je rozšířena vocha mořská, která je příležitostně používána jako vycpávkový materiál. Je to důležitá součást mořských ekosystémů. V Evropě rostou ještě další 2 druhy.

Zostera is a small genus of widely distributed seagrasses, commonly called marine eelgrass or simply eelgrass. The genus "Zostera" contains 15 species.


Popis.

Slézy jsou poléhavé nebo přímé, jednoleté nebo vytrvalé byliny, řidčeji i keře nebo dokonce nízké stromy (např. "Malva assurgentiflora"). Listy jsou řapíkaté, střídavé, dlanitě laločnaté nebo celistvé, s dlanitou žilnatinou. Květy jsou úžlabní, jednotlivé nebo po několika ve svazečcích. Kalich je miskovitý, zakončený 5 laloky, za plodu často vytrvalý, zvětšený a rozestálý. Kalíšek je tvořen 3 většinou navzájem nesrostlými lístky. Koruna je nejčastěji purpurová, bílá, růžová nebo červená, složená z 5 volných korunních lístků. Tyčinky jsou srostlé v trubičku. Semeník je srostlý z 9 až 26 plodolistů a se stejným počtem komůrek. V každé komůrce je jediné vajíčko. Počet ramen čnělky odpovídá počtu komůrek. Plody jsou poltivé, chlupaté nebo lysé, za zralosti se rozpadající na 9 až 26 nepukavých, jednosemenných plůdků.

Rozšíření.

Rod sléz zahrnuje v současném pojetí asi 30 druhů. Je rozšířen v oblasti od Kanárských ostrovů a Středomoří po východní Asii a Austrálii, v malé míře i v Severní Americe.  V České republice roste celkem 5 druhů slézu. Z velkokvětých je to sléz pižmový, sléz velkokvětý a sléz lesní, z drobnokvětých druhů sléz přehlížený a sléz nizounký. Některé pěstované druhy občas zplaňují (sléz přeslenitý, sléz kadeřavý, sléz maurský). Sléz malokvětý je k nám vzácně zavlékán ze Středomoří. Z celé Evropy je uváděno 16 druhů slézu. Mimo našich domácích druhů se vyskytují téměř v celém Středomoří druhy "Malva nicaeensis", "M. parviflora", "M. arborea" (syn. "Lavatera arborea"), "M. multiflora" (syn. "L. cretica"), v západním Středomoří "M. subovata" (syn. "L. maritima"), "M. cretica" a "M. tournefortiana", na Pyrenejském poloostrově roste "M. hispanica", "M. durieui" (syn. "L. mauritanica", "L. davaei") a endemický "M. stipulacea", v Řecku a Španělsku "M. aegyptia". V celém Středomoří roste zdomácnělý sléz přeslenitý, pocházející z Asie.  V Americe mají slézy zajímavé rozšíření. Na americké pevnině není žádný druh původní, 4 nebo 5 druhů se však vyskytuje na ostrovech při pobřeží Kalifornie a mexické Baja California. Náleží mezi ně "Malva assurgentiflora" "M. occidentalis", "M. lindsayi" a "M. pacifica" (syn. "L. venosa"), druhy dříve vesměs řazené do rodu slézovec. Druh "Malva assurgentiflora" zdomácněl i na americké pevnině a v horách a mediteránních oblastech Jižní Ameriky. Z Austrálie je uváděn původní druh "M. preussiana" (syn. "L. plebeia") a některé naturalizované druhy, mezi nimi i americký druh "M. assurgentiflora". V Severní Americe zdomácněly rovněž některé evropské druhy, mezi nimi např. sléz malokvětý, sléz nizounký či sléz lesní. V Africe se mimo středomořských druhů rostoucích na severu kontinentu vyskytuje "Malva aethiopica", endemit Etiopské vysočiny.

Taxonomie.

Taxonomie a vymezení rodu "Malva" prošlo četnými změnami. V pojetí použitém např. v díle Květena ČR byl od rodu "Malva" oddělen rod "Bismalva", lišící se zejména jednotlivými květy vyrůstajícími v paždí velkých listenů připomínajících listy, větším počtem plůdků skládajících plod a dvoutvárným oděním z jednoduchých i hvězdovitých chlupů. Do tohoto rodu byly řazeny naše velkokvěté slézy "Malva moschata" a "M. alcea" a také středomořský "M. tournefortiana".  Četné taxonomické změny se týkají vymezení příbuzných rodů "Malva" a "Lavatera". Tyto dva rody byly tradičně rozdělovány na základě počtu a míry srůstu lístků tvořících kalíšek. Fylogenetické studie ukázaly, že tento znak nemá takovou hodnotu, jaká se mu přikládala a oba rody v klasickém pojetí nejsou monofyletické. Na základě těchto studií byla celá řada druhů přeřazena z rodu "Lavatera" do rodu "Malva". Mimo některých jihoevropských druhů se to týká většiny druhů vyskytujících se mimo Středomoří.

Význam.

Slézy jsou sbírány jako léčivé rostliny. Nejčastěji se sbírá květ nebo list, případně nať. Obsahují zejména slizy a třísloviny a působí protizánětlivě. Z českých druhů se sbírá zejména sléz přehlížený, sléz velkokvětý, sléz pižmový a pěstovaný sléz maurský. Sléz lesní je pěstován jako léčivá rostlina již od starověku. Sléz přehlížený i podobný sléz nizounký je možno použít jako salátovou zeleninu.  Některé druhy slézu jsou pěstovány jako okrasné rostliny. V České republice se pěstuje zejména sléz maurský a sléz velkokvětý. Mají význam také jako dobré medonosné rostliny.

Sléz ("Malva") je rod rostlin z čeledi slézovitých. Zahrnuje asi 30 druhů, rozšířených zejména ve Středomoří a Asii. Slézy jsou byliny nebo keře se střídavými dlanitými listy a často s nápadnými květy. V České republice roste pět druhů slézu, některé další druhy jsou pěstovány jako okrasné rostliny. Slézy jsou již od starověku využívány jako léčivky. Některé druhy slézu byly v minulosti řazeny do rodu slézovec ("Lavatera").

Malva is a genus of about 25–30 species of herbaceous annual, biennial, and perennial plants in the family Malvaceae (of which it is the type genus), one of several closely related genera in the family to bear the common English name mallow. The genus is widespread throughout the temperate, subtropical and tropical regions of Africa, Asia and Europe.  The leaves are alternate, palmately lobed. The flowers are from 0.5–5 cm diameter, with five pink, lilac, purple or white petals.  A number of species, previously considered to belong to "Lavatera", have been moved to "Malva".


Osobní život.

Anastasija Baburová byla jediné dítě svých rodičů, Eduarda Fjodoroviče Baburova a Larisy Ivanovny Baburové. Oba pracovali jako profesoři na Sevastopolské národní technické univerzitě.  V roce 2000 začala studovat na Fakultě managementu černomořské pobočky Moskevské státní univerzity v Sevastopoli. Společně se svou matkou se stala ruskou občankou v roce 2000. O rok později odjela do Moskvy a stala se studentkou mezinárodního práva na Moskevském státním institutu mezinárodních vztahů. V roce 2003 se vdala za studenta žurnalistiky, Alexandra Frolova, kterého poznala roku 2000 během svého studia v Sevastopolu. V roce 2004 se Baburová stala studentkou na Moskevské státní univerzitě. Během studia také psala pro různé moskevské noviny. V létě 2007 se Baburová a Frolov rozvedli.  Na začátku října 2008 vyšetřovala jako nezávislá novinářka případy ruských neonacistických skupin pro noviny Novaja Gazeta.

Politická aktivita.

Baburová byla aktivní členkou anarchisticko-environmentálního hnutí. Podílela se na aktivitách ekologických kempů a sociálních fór, včetně Pátého Evropského Sociálního Fóra v Malmö roku 2008, které bylo organizované festivalem "Antikapitalismus 2008". Festival byl mimo jiné také zapojený do antifaštických aktivit.  V červenci 2008 se účastnila demonstrace proti pokácení Chimkinského lesa. Kvůli jejímu zapojení do jiného protestu byla zadržena a nucena strávit noc ve vězení.

Smrt a její vyšetřování.

Baburová se stala od roku 2000 již čtvrtou zavražděnou novinářkou deníku Novaja gazeta. Nejprve bylo hlášeno jen zranění Baburové při pokusu o zneškodnění Markelova vraha. Nicméně později vyšlo najevo, že Baburová byla zastřelena ranou do týla. Zemřela o několik hodin po útoku v Moskevské nemocnici. Byla pohřbena 26. listopadu 2009 na centrálním městském hřbitově v rodném Sevastopolu.  V listopadu 2009 se díky odposlechu podařilo usvědčit členy radikální neonacistické skupiny, a to Nikitu Tichonova a Jevgeniji Chasisovou, z dvojnásobné vraždy. Motivem vraždy byla pomsta za Markelovu právnickou činnost, která se nehodila neonacistům. V květnu 2011 dostal Tichonov doživotní trest a jeho přítelkyně Chasisová byla jako spoluviník odsouzená na 18 let vězení.

Anastasia Baburová, rusky: "Анастасия Эдуардовна Бабурова", "Anastasija Eduardovna Baburova", 30. listopadu 1983, Sevastopol – 19. ledna 2009) byla novinářka píšící pro noviny Novaja gazeta a studentka žurnalistiky na Moskevské státní univerzitě.  Byla členkou Autonomní Akce a prošetřovala aktivity neonacistických skupin. Byla zastřelena společně s právníkem v oblasti lidských práv Stanislavem Markelovem, který byl hlavním cílem vraha.

Anastasia Baburova ( "Anastasia Eduardovna Baburova", "Anastasia Eduardivna Baburova"; 30 November 1983 – 19 January 2009) was a journalist for "Novaya Gazeta" and a student of journalism at Moscow State University. She was born in Sevastopol, Ukrainian SSR.  A member of Autonomous Action, she investigated the activities of neo-Nazi groups. She was shot and killed together with human rights lawyer Stanislav Markelov.


Děj.

Ve Viktoriánské Anglii žije mladá a krásná Alenka (Sophie Lowe), která vypráví příběh o zajímavé nové zemi, která existuje na druhé straně králičí nory. Neviditelná kočka, housenka kouřící vodní dýmku a mluvící hrací karty, to je jen část fantastických věcí, které potkala během jejího neuvěřitelného dobrodružství.Doktoři si myslí, že Alenka je blázen, a snaží se jí vyléčit tak, aby na vše zapomněla. Alenka je připravená hodit celé dobrodružství za hlavu, hlavně kvůli ztrátě své lásky Cyruse (Peter Gadiot), do kterého se zamilovala, než ho ztratila. Ale hluboko uvnitř Alenka ví, že ten svět existuje. V pravý čas ji přichází zachránit cynický Králový spodek (Michael Socha) s bílým králíkem (John Lithgow). Nyní je Alenka odhodlaná najít Cyruse a všichni tři společně odcházejí do Říše divů.

Produkce a obsazení.

V únoru 2013 Kitsis a Horowitz, společně s producenty Zackem Estrinem a Jane Espenson vytvořili spin-off soustřeďující se na Říši divů. 28. března 2013 bylo oznámeno, že Sophie Lowe získala hlavní roli Alenky. Cyruse, si zahraje Peter Gadiot. Michael Socha si zahraje Králového spodka. Během dubna bylo oznámeno, že Paul Reubens propůjčí svůj hlas Bílému králíkovi a Emma Rigby si zahraje Srdcovou královnu.  10. května 2013 stanice ABC oznámila, že seriálu dává zelnou a také oznámila, že John Lithgow nahradí Paula Reubense a propůjčí hlas Bílému králíkovi. 14. května stanice oznámila, že seriál se bude vysílat ve čtvrtek večer.  Na Comic-Conu v roce 2013 bylo oznámeno, že Naveen Andrews, bývalá hvězda seriálu "Ztraceni," se v seriálu objeví jako Džin. V září bylo oznámeno, že Keith Davis a Iggy Pop se také připojí k seriálu. Barbara Hershey si zahrála v jedné epizodě Srdcovou královnu.  27. března 2014 bylo oznámeno, že seriál bude zrušen po první sérii.

Once Upon a Time in Wonderland je americký televizní seriál, který měl premiéru na stanici ABC 10. října 2013. Tvůrci seriálu jsou Edward Kitsis, Adam Horowitz, Zack Estrin a Jane Espenson. Seriál je spin-offem seriálu "Bylo, nebylo". 27. března 2014 bylo oznámeno, že seriál bude zrušen po první sérii.

Once Upon a Time in Wonderland is an American fantasy-drama series that aired on ABC from October 10, 2013 to April 3, 2014. It was created by Edward Kitsis, Adam Horowitz, Zack Estrin, and Jane Espenson for ABC Studios. The program is a spin-off of the prior ABC series "Once Upon a Time" and aired on ABC at 8:00 pm Eastern/7:00 pm Central on Thursday nights in the 2013–14 television season beginning October 10, 2013.  The series is based on the Lewis Carroll novels "Alice's Adventures in Wonderland" (1865) and "Through the Looking-Glass" (1871) but with a different twist from the other adaptations and takes place in the same universe as "Once Upon a Time" in present-day Wonderland, with flashbacks to Wonderland before it fell prey to a dark curse. It follows the same setting as the parent series, including the use of Disney and "Lost" allusions. In addition, the series features occasional crossover events with "Once Upon a Time" that involve connections with the characters that are trapped in Storybrooke, Maine.  The series received mixed to positive reviews from critics who praised its cast, visuals, and narrative, but criticized the muddled plot. On March 27, 2014, it was revealed that the series would be ending after one season, with the series finale airing on April 3, 2014. On April 1, 2014, it was reported that Michael Socha was in talks to reprise his role as Will Scarlet/Knave of Hearts as a series regular in the fourth season of "Once Upon a Time". On April 20, 2014, it was confirmed that Michael Socha would become a regular for the fourth season of the parent series.


Historie.

Počátky.

Surplex.com založili v roce 1999 dva bratři Bruno a Florian Schick. Surplex vznikl jako typická startupová společnost v období tzv. Dot-com éry. Prvotním nápadem bylo vytvoření online tržiště s cílem usnadnit obchodování s použitými stroji a vybavením. Hlavní myšlenka rovněž směřovala k tomu, aby se segment trhu se stroji z druhé ruky stal přístupnějším a transparentnějším.  Tento obchodní model přilákal řadu investorů z veřejného i soukromého sektoru. Mezinárodní sdružení jako jsou Carlyle Group nebo francouzská skupina Vivendi rovněž projevily zájem a investovaly celkem cca 50 milionů. Surplex získal také řadu známých soukromých investorů, včetně Larse Schleckera, Larse Windhorsta, Marca Schremppa nebo generálního ředitele společnosti Fiat Paola Frescoe.

Krize.

Krátce po splasknutí internetové bubliny musel Surplex.com AG začít bojovat o přežití. Kanceláře se uzavřely, hlavní sídlo společnosti bylo přestěhováno z Berlína zpět do Düsseldorfu a většina z tehdejších 140 pracovních míst byla zrušena. V roce 2003 nastoupil do firmy na pozici generálního ředitele Michael Werker, který přišel z tradiční strojírenské společnosti Deutz.

Restrukturalizace.

Pouze díky změně přístupu, kdy se Surplex začal více soustředit na tradiční modely služeb, dokázala společnost konsolidovat své finance. Dnes již firma není omezená pouze na virtuální podnikání, ale nabízí nejrůznější služby v oblasti použitých strojů, např. osobní konzultace, poradenství a možnost uskladnění zboží. Použité stroje a výrobní linky jsou prodávány po celém světě. Kromě toho Surplex organizuje velké internetové aukce (online a živě) pro společnosti jako Linde, ABB, ThyssenKrupp, Bayer a další.

Produkty.

B2B platforma pocházející z dílny Surplex je evropským lídrem v oblasti obchodu s použitými stroji. V roce 2001 byla podle Forrester Research označena jako nejlepší platforma tohoto typu. V nejvytíženějším období zaznamenávala platforma více než 8 000 zákazníků a 12 000 strojů.  Surplex byl také vydavatelem největšího časopisu o použitých strojích a strojním vybavení na světě. S nákladem 45 000 výtisků a 100 000 odběrateli se dostávál do rukou čtenářů ve více než 100 zemích.

Surplex GmbH se sídlem v Düsseldorfu je společnost zaměřená na nákup a prodej použitých strojů.  Firma nakupuje a prodává použité stroje, zařízení nebo celé výrobní závody. Organizuje online aukce a svým zákazníkům nabízí služby jako je oceňování a posouzení stavu strojů.  Surplex je navíc jedním z mála startupů z rodiny dot-com, který stále funguje a prosperuje.

Surplex GmbH is a Düsseldorf based company that is primarily focused on buying and selling used machinery.  The company buys and sells used machinery and industrial plants, carries out internet auctions and offers appraisals and valuations.  In addition, Surplex is one of the few dot-com start-up companies, that is still alive and profitable.


Dětství, raná dospělost.

Jani vyrůstal ve vesnici Charada v oblasti Mehsana. Podle Janiho v sedmi letech opustil domov v Rajasthanu a začal žít v džungli.  V 11 letech prodělal náboženský zážitek a stal se následovníkem hindské bohyně Amby. Od té doby se odívá jako ženské uctívačky Amby: nosí červený oděv ve stylu sárí, bižuterii a rudé květy ve svých dlouhých vlasech. Jani je známý jako Mataji ("zjevení Velké Matky"). Jani věří, že bohyně mu poskytuje tekutou výživu nebo vodu, která kape skrze otvor v jeho patře, což mu umožňuje žít bez jídla a vody.  Od sedmdesátých let 20. století Jani žije jako poustevník v jeskyni v deštném pralese u chrámu Gujarati v Ambaji, vstává ve 4 hodiny ráno každý den a stráví většinu dne meditací.

Pozorování.

V roce 2003 proběhlo první pozorování Janiho, v roce 2010 druhé, obou se zúčastnil Sudhir Shah, neurolog ze Sterling Hospitals v Ahmedabadu v Indii, který zkoumá osoby, které o sobě tvrdí, že mají výjimečné duševní schopnosti, včetně jiných prániků jako např. Hira Ratan Manek. V obou případech pozorovatelé potvrdili Janiho schopnost přežít ve zdraví bez jídla a vody během testovacího období, ačkoliv ani jedna ze studií nebyla publikována v odborných periodicích. Na dotazy ohledně experimentu z r. 2010 odpověděl mluvčí armádní indické výzkumné agentury DRDO, že výzkumné objevy jsou "tajné" dokud nebudou formulovány závěry a další oficiální tisková zpráva výzkumného týmu oznámila, že jakákoliv interní informace může být publikována pouze se souhlasem hlavního účastníka výzkumu agentury DIPAS. Nezainteresovaní výzkumníci a jiní kritici zpochybnili platnost těchto výzkumů a vyjádřili své přesvědčení, že ačkoliv je možné přežít bez jídla a vody několik dní, není to možné po několik let. Zejména z toho důvodu, že klíčová látka pro mozek - glukóza - není poskytovaná organismu. Věrohodnost Matajiho tvrzení nebyla nikdy nezávisle potvrzena s ohledem na fakt, že všechny testy byly prováděny v Indii.

Výzkum v r. 2003.

V r. 2003 pozoroval Sudhir Shah a další lékaři Janiho ve Sterling Hospital ve městě Ahmedabad, Indie po dobu 10 dní. Jani byl v uzavřené místnosti a dostával pouze 100 mililitrů vody denně, kterou používal na vypláchnutí úst. Lékaři tvrdí, že během sledování nevyloučil žádnou moč ani stolici, ale že moč se formovala v močovém měchýři. Mluvčí nemocnice řekl, že Jani je fyzicky v pořádku, ale poznamenal, že otvor v patře je nenormální jev. Skutečnost, že Janiho váha během 10 dní mírně klesla, vrhla určité podezření na jeho tvrzení, že může žít bez jídla neomezeně dlouho.

Výzkum z r. 2010.

Od 22. dubna do 6. května 2010 byl Jani opětovně sledován a zkoumán od Sudhirem Shahem a týmem 35 výzkumníků z indické agentury DIPAS (Defence Institute of Physiology and Allied Sciences) a dalších organizací. Ředitel DIPASu řekl, že výsledky výzkumu by mohly "významně prospět lidstvu", od "vojáků přes oběti přírodních katastrof až po kosmonauty" - všem těm, kteří musí přežít dlouhá období bez jídla, či vody. Testy proběhly opět ve Sterling Hospitals. Professor Anil Gupta of SRISTI, Professor Anil Gupta ze SRISTI, který dohlížel na průběh výzkumu, řekl, že tým byl "zaujat" (v orig. intrigued) Janiho jogínskými technikami (v orig. kriyas), které mu umožňují kontrolovat tělesné funkce.  Tým podroboval Janiho dennímu klinickému vyšetření, krevním testům a skenům. Jani byl pod nepřetržitým dohledem buď několika kamerami nebo osobním pozorováním. Badatelé říkají, že Jani opouštěl pozorovací místnost na testy a kvůli pobytu na slunci - při tom byl neustále nahráván na kameru. Podle výzkumníků spočíval Janiho jedinnný kontakt s tekutinou v kloktání a od pátého dne pozorování občasné koupání. Toaleta v Janiho místnosti byla zapečetěná, aby se prokázalo jeho tvrzení, že nepotřebuje močit ani vylučovat stolici.  Po patnácti dnech pozorování, během kterých údajně nejedl, nepil ani nechodil na záchod, byly všechny lékařské testy vyhodnocené jako normální a výzkumníci popsali jeho zdravotní stav lepší než lidí polovičního věku. Lékaři také prohlásili, že ačkoliv množství tekutiny v Janiho močovém měchýři se měnilo a že Jani nejspíše "je schopen produkovat moč v měchýři", moč nevylučoval. Na základě úrovně leptinu a ghrelinu (dva hormony související s chutí k jídlu), badatelé z DRDO předpokládají, že Jani může ukazovat extrémní formu adaptace organismu na hlad a omezení příjmu vody. DIPAS v r. 2010 prohlásil, že jsou plánované další výzkumy, jejichž předmětem bude zkoumání mechanismu vylučování metabolického odpadu z Janiho těla, získávání energie pro vyživování jeho organismu a způsob hydratace jeho těla.

Reakce.

Dr. Michael Van Rooyen, ředitel Harvard Humanitarian Initiative, odmítl výsledky pozorování jako "nemožná" s tím, že těla hluboce podvyživených lidí rychle spotřebovávají své vlastní zásoby, což vede k selhání jater, tachykardii (zvýšená tepová frekvence) a srdečnímu selhání. Mluvčí American Dietetic Association prohlásil, že lidské tělo může přežít pouze o vodě, ačkoliv ne zdravě a že bez příjmu stravy nelze dodat potřebné množství vitamínů a minerálů. Nutriční badatel Peter Clifton rovněž nesouhlasil se závěry studie a obvinil výzkumný tým z "podvodu", když Janimu dovolili kloktat a koupat se. Také prohlásil, že člověk průměrné váhy by po "15 až 20 dnech" bez vody zemřel. Lidé, kteří nepřijímají jídlo a vodu, aby vyvolali zdání nadpřirozených schopností, často umírají. Sanal Edamaruku připodobnil experiment k frašce, protože tým dovolil Janimu odejít mimo záběry kamer údajně proto, aby Jani přijal osoby, které ho uctívají a také mohl opustit střeženou místnost kvůli opalování. Edamaruku také řekl, že kloktání a koupání nebylo dostatečně monitorováno. Také mu nebylo umožněno zúčastnit se obou výzkumů a obviňuje Janiho z toho, že má "vlivné ochránce", kteří Edamarukovi nepovolili se s podmínkami a průběhem výzkumu blíže seznámit, ačkoliv byl k tomu vyzván během živého televizního vysílání. Indian Rationalist Association vysledovala, že osoby, které o sobě tvrdily, že mají podobné schopnosti, byly posléze usvědčeny z podvodu.  V září 2010 oznámil dr. Shah, že vědci z Rakouska a Německa nabídli navštívit Indii a podrobit Janiho dalšímu výzkumu spolu s dalšími vědci z USA. Jani se dalších výzkumů hodlá zúčastnit.

Vystoupení v televizi a na veřejnosti.

V r. 2006 vysílal Discovery Channel dokument s názvem "The Boy with Divine Powers" (v překladu Hoch s božskými schopnostmi), ve kterém vystoupil Jani a Shah v pětiminutovém rozhovoru. V r. 2010 publikovala Independent Television Network (ITN) článek a video, ve kterém se Jani vyjadřoval k výzkumu z r. 2010. V r. 2010 vystoupil Prahlad Jani v rakouském dokumentu "Am Anfang war das Licht" (překl. Na počátku bylo světlo).  V říjnu 2010 odvysílal italský program Rai 2 pořad "Voyager" (Cestovatel), který o Janim a výzkumech rozsáhle informoval.  V říjnu 2011 byl Jani param pujya (vedoucí obřadu) na velikém shobha yatra (hinduistické procesí), které se konalo poblíž Gandhinagaru. Během procesí bylo proneseno 1000 paaths (recitací) k bohyni Durga.

Prahlad Džani (angl. přepis Prahlad Jani), také známý jako Mataji (narozen jako "Chunriwala Mataji"; 13. srpna 1929 – 26. května 2020) byl indický Sádhu. Tvrdil, že od roku 1940 žil bez jídla a vody, a že jej vyživovala bohyně Amba.

Prahlad Jani, also known as Mataji or Chunriwala Mataji, (13 August 1929 ― 26 May 2020) was an Indian breatharian monk who claimed to have lived without food and water since 1940. He said that the goddess Amba sustained him. However, the findings of the investigations on him have been kept confidential and viewed with skepticism. He made several media and public appearances.


Synonyma.

heterotypická homotypická

Taxonomické členění, vzhled a výskyt.

Dříve byly posuzovány borovice pokroucená a borovice Murrayova jako samostatné druhy. CRITCHFIELD (1957) přehodnotil původní agregát jako jediný druh se čtyřmi subspeciemi, které byly později posouzeny (FARJON 2001) jako 3 samostatné subspecie (poddruhy), které se od sebe dost nápadně liší:

Vzhled.

Borka tenká a hladká, v dospělosti tmavě červenohnědá, rozpraskávající se v šupiny. Letorosty zelené, lysé, během jednoho roku vytváří často 2 přesleny. Pupeny podlouhle vejčité, 12 mm, červenohnědé, pryskyřičnaté. Šišky serotinní (otevírají se obvykle mnoho let po dozrání např. při požáru) i neserotinní, krátce stopkaté, jednotlivé nebo po několika pohromadě, značně asymetrické, 2-6 x 2-3 cm, se štítky kosočtverečnými, s malým pupkem a ostrými tenkými hroty. Semena velmi drobná, černavě hnědá.

Ekologie.

Tento druh je velmi variabilní, o čemž svědčí 3 velmi rozdílné poddruhy. V jeho celkovém spektru můžeme nalézt populace s charakterem klimaxovým, rostoucí ve směsích s jinými druhy, i velmi výrazně „pionýrské“ populace, nesnášející konkurenci.  Vertikální rozšíření je prakticky od mořské hladiny až do nadmořské výšky 3.600 m!  Na překryvu jejího areálu s areálem borovice Banksovy dochází ke křížení obou druhů. Kříženec se nazývá Pinus ×murraybanksiana Righter & Stockwell, 1949.

Využití.

Tato borovice je hospodářsky velmi významným druhem. Dřevo se používá jako stavební materiál (sloupy, pražce apod.), nebo jako surovina pro výrobu celulózy.  V ČR: Pro jejich odolnost vůči klimatu a vůči imisím (pocházejí z dosud činných vulkanických pohoří) a pionýrský charakter se často používají v imisních polohách Krušných hor a při zalesňování rekultivačních ploch po těžbě (Sokolovsko). Pro svoji odolnost, flexibilitu a nenáročnost je velmi vhodná i pro městské a okrasné výsadby.

Zajímavosti.

Dříve používali indiáni tyče na stavbu indiánských stanů (tee-pee) právě z této borovice a odtud její amer. název: lodgepole pine (borovice tyčová).  V sukcesi této borovice hrají velkou roli požáry, po kterých se stává na spáleništích dominující dřevinou. Část šišek je totiž serotinních - otevírají se až na vnější podnět, tj. zvýšenou teplotu při požáru. Mladé semenáčky jsou potom ve spáleništní půdě zbaveny konkurence jiného podrostu. Pro některé lokality, kde je žádoucí přirozená sukcese (např. Národní parky), jsou požáry uměle zakládány (tzv. řízené požáry).

Borovice pokroucená ("Pinus contorta") je severoamerický druh dvoujehličné borovice. Svůj název dostala podle jehlic, většinou srpovitě pokroucených, dosti hustě obrůstajích větvičky. Je velmi variabilní (viz 3 subspecie) a jako typický „pionýr“ obsazuje lávová pole a plochy po požárech. Je velice světlomilná, avšak v ostatních nárocích velmi skromná. Zpočátku roste velmi rychle, brzy však svůj růst končí a začíná plodit. Ve střední Evropě se běžně vyskytují všechny subspecie.

Pinus contorta, with the common names lodgepole pine and shore pine, and also known as twisted pine, and contorta pine, is a common tree in western North America. It is common near the ocean shore and in dry montane forests to the subalpine, but is rare in lowland rain forests. Like all pines (member species of the genus "Pinus"), it is an evergreen conifer.