Výskyt.

Původní areál výskytu se nachází v jižní Evropě od Španělska přes Itálii, Balkán až po Ukrajinu a dále východním směrem přes Blízký východ až po Kavkaz; včetně severovýchodu Afriky. Odtud se druh ojediněle rozšířil severním směrem v Evropě i v Asii kde byl původně vysazován jako ozdobná rostlina k pokrytí plotů a postupně zplaněl.  Roste obvykle na nepříliš kvalitní, písčité nebo kamenité půdě např. na rumištích, skládkách a na lidskou činnosti přetvořených a opuštěných místech, včetně zasolených mořských pobřežích. V ČR byl tento neofyt prvně zaznamenán v roce 1880.

Taxonomie.

Druh je někdy dělen do dvou poddruhů: Nominátní poddruh je jednodomý a zabírá převážnou část areálu rozšíření, kdežto druhý je dvoudomý a roste v jižní části Pyrenejského poloostrova a v severovýchodní Africe. Oba poddruhy se spolu snadno kříží.

Popis.

Vytrvalá, v ČR obvykle jednodomá, poléhavá, celá silně chlupatá rostlina bez úponku s dužnatými, plazivými, bohatě větvenými drsnými lodyhami 20 až 100 cm dlouhými které vyrůstají z hlízovitých kořenů. Lodyhy jsou porostlé střídavými řapíkatými listy (u spodních listů je řapík delší než u horních) dlouhými 4 až 10 cm. Mívají trojúhelníkovité či široce vejčité, zvlněné, šedozelené čepele celokrajné nebo s okrajem nepravidelně laločnatým a vroubkovaným.  Pětičetné květy jsou pravidelné, žluté až sytě žluté které později blednou. Samčí, velké až 2 cm, vyrůstají v chudých hroznech z paždí listu, jejich kalich s krátkou trubkou je zvonkovitý a koruna široce nálevkovitá, mají pět tyčinek (dvě a dvě jsou srostlé a jedna je volná, takže vypadají jako tři volné). Samičí květy rostou z paždí jednotlivě, mají kalich, korunu i tyčinky podobně jako samčí a navíc chlupatý, podlouhlý třiplodolistový spodní semeník s mnoha vajíčky a tři krátké čnělky s dvoulaločnými bliznami. Kvete poměrně dlouho, od května do října. Ploidie je 2n = 18.

Rozmnožování.

Po opylení hmyzem se ze semeníku vyvine zelená, štětinatě chlupatá vejčitá bobule 4 až 5 cm dlouhá a široká 2,5 cm. Po uzrání bobule získá žluto-hnědou barvu a opadne, nato z otvoru po stopce tlakem nashromážděného plynu prudce vystřikuje 30 až 80 slizem obalených tmavých semen asi 4 mm velkých do vzdálenosti několika metrů. Tekutý obsah bobule dráždí pokožku a hlavně oči.

Externí odkazy.

Tykvice stříkavá ("Ecballium elaterium") je vytrvalá, plazivá, chlupatá bylina podobná okurce která při zralosti z plodu vystřikuje slizem obalená semena. Je jediný druh rodu tykvice.

Ecballium is a genus of flowering plants in the family Cucurbitaceae containing a single species, Ecballium elaterium, also called the squirting cucumber or exploding cucumber (but not to be confused with "Cyclanthera brachystachya"). It gets its unusual name from the fact that, when ripe, it squirts a stream of mucilaginous liquid containing its seeds, which can be seen with the naked eye. It is thus considered to have rapid plant movement.  The tissue in the fruit of the "Ecballium elaterium" that surrounds the seed is thin walled. The pressure to release the seed is created by the increased concentration of glucoside and elaterinidin in low volumes of cytoplasm. This creates an osmotic pressure of up to 27 atms. The pressure building method also seems to rely on the phloem sieve tubes. This also means that the shooting mechanism can be decreased in water stressed conditions.  The fruit also utilizes hygroscopic movement in order to shoot the seeds out of the fruit. This method is done passively where the fruit changes its structure when it dies and tension is relieved in the dead tissue, causing movement. This movement can be due to coiling, bending, or twisting cells that increases its morphological shape as the cell dries. Because dying cells are mostly made up of cell wall, the shape will be determined by the shape of the cell wall. This is a method of self-dispersal.  Sudden movements in plant tissues are prone to different types of mechanical instabilities. In the case of "E. elaterium," due to the relationship between the duration of movement and the size of the tissue, the plant tissue fractures.  Effectiveness of the dispersal seems to be low as a study found that even though the "E. elaterium" could have sprayed its seed to the whole plot, the size and location of the infested areas remained relatively similar.  It is native to Europe, northern Africa, and temperate areas of Asia. It is grown as an ornamental plant elsewhere, and in some places it has naturalized.  It is suspected to provide food for the caterpillars of the tortrix moth "Phtheochroa rugosana".  This plant, and especially its fruit, is poisonous, containing cucurbitacins. In the ancient world it was considered to be an abortifacient.


Život.

Narodil se jako jediný syn budoucího aragonského krále Jana II. a Blanky, dcery a dědičky navarrského krále Karla III. Dostal vynikající vzdělání. V erbu měl dva psi hádající se o kost, jež měla představovat Navarru. Psi symbolizovali francouzského a kastilského krále.  Roku 1427 jej kortesy v Pamploně společně se sestrami uznaly následníkem navarrského trůnu. Matka zesnula roku 1441 a otec mu odmítl postoupit vládu nad Navarrou. Napjaté vztahy se zhoršily poté, co se král Jan znovu oženil. Roku 1451 vypukla občanská válka a o rok později padl Karel v bitvě u Aybaru do zajetí. Setrval v něm 20 měsíců a během té doby se králi narodil druhý syn. Karel přislíbil, že vyčká na královský titul až po otcově smrti, byl propuštěn a vydal se hledat podporu do Francie a Neapolského království na dvůr strýce Alfonse Aragonského. Po strýcově smrti byl zatčen a odvezen na Mallorku, roku 1459 se vrátil do vlasti, odmítl otcův návrh převzít Neapolské království a začal plánovat nový sňatek, jež by mu zabezpečil spojenectví s Kastílií. Otec jej nechal uvěznit a poté následovala revolta Katalánska a Navarry. Král byl obviněn z překročení barcelonského práva, poté ustoupil, syna 25. února 1461 propustil a následně jej uznal svým dědicem a guvernérem Katalánska.  Karel zemřel zřejmě na tuberkulózu bez legitimních potomků v září 1461 během pobytu v Barceloně. Macecha byla lidem obviněna z jeho skonu, který se stal záminkou k občanské válce v Katalánsku. Roku 2001 bylo o jeho osudu natočeno televizní drama "Carles, príncep de Viana".

Karel z Viany ( "Carlos de Trastámara y Évreux"; 29. května 1421, Peñafiel – 23. září 1461, Barcelona) byl titulární navarrský král, básník a humanista. Měl rád hudbu a literaturu, přeložil do aragonštiny Aristotelovu Etiku a kromě jiného sepsal Kroniku navarrských králů.

Charles, Prince of Viana () (29 May 1421 – 23 September 1461), sometimes called Charles IV of Navarre, was the son of King John II of Aragon and Queen Blanche I of Navarre.


Děj.

Niko je malý sobík, který vyrůstá bez otce. Žije ve stádě dobře ukrytém před vlky v údolí. Od své maminky ví, že jeho otcem je jeden ze sobů z letky Santa Clause. Nikovým snem je naučit se létat stejně jako jeho otec. Jediný, kdo v tomto snu podporuje, je veverčák Julius, pro ostatní členy stáda je pouze pro smích.  Přestože to má Niko od vůdce stáda zakázáno, jednoho dne se rozhodne trénovat létání na kopci. Tam si ho vyčíhají vlci, před kterými Niko musí utéct. Tím ale ukáže vlkům cestu ke svému stádu a stádo se tak musí vydat na cestu, aby našlo nové útočiště. Protože se Niko cítí provinile, opustí stádo a rozhodne se najít svého otce. Na cestě ho doprovází Julius. Po celou cestu ho sledují vlci.  Niko objeví tajnou cestu, která vede do úkrytu letky Santa Clause. Cesta je plná překážek, které ale Niko překoná, a dostane se tak do skrýše letky. Touto cestou projdou i vlci. Niko se setkává se soby z letky, mezi kterými hledá svého otce. Nikdo se k němu ale nehlásí. Sobi chtějí otestovat Nikovu schopnost létání, protože ta se dědí po otci, a tak nechají Nika skočit ze skály. Protože ale Niko ještě létat neumí, jeden ze sobů ho musí zachránit.  Niko varuje letku, že do skrýše míří vlci, ale nikdo ze sobů mu nevěří, než jim dojde, že i Niko musel projít všemi nástrahami na cestě k nim. Když si sobi uvědomí, jaké nebezpečí pro ně vlci představují, dostanou strach a jsou neschopni jakékoliv akce. Niko ovšem odvahu neztratil a proti vlkům bojuje. Jeden z vlků ho pronásleduje a Niko uteče na strom. Odtud ovšem spadne, ale v průběhu pádu se u něho objeví schopnost létání, takže si neublíží. Sobi nakonec odvahu seberou a vlky zaženou a i jeden ze sobů se k Nikovi přihlásí jako jeho otec. Niko je ale zklamán a vrací se ke svému stádu.  Niko doprovází svoje stádo a ze vzduchu je varuje před nebezpečími. V tom se objeví Santova letka a přistane v blízkosti stáda. Nikův otec potvrdí před stádem, že je opravdu jeho otec, a Nikovi řekne, že je kdykoliv může navštívit. Juliovy je oznámeno, že se stal čestným členem letky. Po té Santova letka odlétá pokračovat ve své práci.

Sobík Niko je finsko-německo-dánsko-irská animovaná pohádka z roku 2008, režírovaná Michaelem Hegnerem a Karim Juusonenem. Postavu sobíka Nika ve finštině namluvil Olli Jantunen, postavu Julia Hannu-Pekka Björkman. V němčině jsou to Pete Stefanov a Olaf Reichmann, v angličtině Andrew McMahon a Norm MacDonald.

The Flight Before Christmas (, aka Niko & The Way to the Stars) is a 2008 computer animated Christmas film directed by Michael Hegner and Kari Juusonen. It revolves around a young reindeer named Niko who must overcome his fear of flying by heading to Santa Claus' fell to save him and his fleet of flying reindeer from a pack of wolves. The film was a Finnish production with co-producers in Denmark, Germany and Ireland. It was produced by Anima Vitae, Animaker Oy, A. Film A/S, Ulysses Films, and Magma Films. The animation was produced in Finland, Germany and Denmark, with post-production carried out in Ireland. A 45-minute television edit in American English, was produced in the United States for CBS under the title The Flight Before Christmas. A sequel, "" was released in October 2012 in Finland. It is one of the most expensive Finnish films.


Proxemika.

V knize "The Hidden Dimension" z roku 1966 zkoumal prostorové souvislosti komunikace a zavedl u té příležitosti pojem proxemika, který se stal významným v sociální psychologii.

Polychronní a monochronní kultury.

V knize "The Silent Language" z roku 1959 Hall rozlišil kultury polychronní a monochronní. V polychronní kultuře je samozřejmé přijímat více událostí najednou, v monochronní kultuře nějaká událost vždy dominuje a ta je především vnímána a prožívána.

Vysokokontextuální a nízkokontextuální kultury.

V "Beyond Culture" Hall mimo jiné rozlišil tzv. vysokokontextuální a nízkokontextuální kultury ("high-context cultures" a "low-context cultures"). Ve vysokokontextuální kultuře slova v běžné řeči zasvěcenému zpřítomňují velké bloky významů, které jsou však pro nezasvěceného nedostupné. Velmi podstatný je v takové kultuře výběr slov, neboť některé slovo kontext nevyslovených významů aktivuje a jiné, byť významově blízké, nikoli. V nízkokontextuální kultuře je v běžné řeči "nevyslovených obsahů" méně a výběr slov není tak důležitý. V takové kultuře se nezasvěcený snadněji orientuje a lidé v ní také více hovoří, neboť musí význam zpřítomnit sami, nemohou se spolehnout na kulturní kontext. Typickým příkladem pro Halla byl jih Spojených států (např. Texas), který je vysokokontextuální, zatímco zbytek USA, zejména velká města na pobřeží (např. New York) jsou nízkokontextuální. Podobně za vysokokontextuální Hall považoval kulturu frankofonních Kanaďanů, naopak za nízkokontextuální kulturu Kanaďanů anglofonních. Za silně vysokokontextuální bývá považována například kultura čínská či japonská. Sám Hall byl k objevu inspirován svým několikaletým pobytem mezi indiány kmenů Navajo a Hopi - indiánské kultury jsou silně vysokokontextuální.  Vysokokontextuální bývají kultury rasově a etnicky homogenní, historicky uzavřenější, společnosti s preferencí kolektivismu oproti individualismu, společnosti s dlouhou kulturní tradicí.  Typickým znakem vysokokontextuálních kultur je, že jejich humor nebývá přenositelný do jiných kultur. U nízkokontextuálních kultur je tomu právě naopak.  Hallův koncept se stal dosti vlivným například v marketingu, mezinárodní firmy mohou v nízkokontextuálních kulturách užívat "globální reklamu", kdežto ve vysokokontextuálních kulturách ji musí silně lokalizovat.

Edward Twitchell Hall (16. května 1914 Webster Groves – 20. července 2009 Santa Fe) byl americký antropolog. Byl blízkým spolupracovníkem Marshalla McLuhana a Buckminstera Fullera. K jeho nejdůležitějším pracím patří kniha "Beyond Culture" z roku 1976.

Edward Twitchell Hall, Jr. (May 16, 1914 – July 20, 2009) was an American anthropologist and cross-cultural researcher. He is remembered for developing the concept of proxemics and exploring cultural and social cohesion, and describing how people behave and react in different types of culturally defined personal space. Hall was an influential colleague of Marshall McLuhan and Buckminster Fuller.


Objevy.

Dryopithecus je vůbec nejstarším známým vyhynulým lidoopem. Francouzský paleontolog Édouard Lartet jej popsal již roku 1856, tedy celé tři roky před otištěním Darwinovy práce O původu druhů. Rod Dryopithecus navrhl na základě nálezu dobře zachovalé spodní čelisti a pažní kosti poblíž obce Saint-Gaudens ve Francii. Druhový přívlastek "fontani" vytvořil podle příjmení nálezce, pana Fontane.  Do rodu Dryopithecus byly při revizi v roce 1965 zařazeny mnohé jiné nálezy evropských a asijských hominidů. Velká část z nich je v současnosti opět chápána jako samostatné rody - například Kenyapithecus ("Dryopithecus africanus"), Griphopithecus ("Dryopithecus darwini"), Ankarapithecus ("Dryopithecus indicus"), Sivapithecus ("Dryopithecus indicus"), Lufengpithecus ("Dryopithecus keyiuanensis"), Gigantopithecus ("Dryopithecus giganteus") nebo Ouranopithecus ("Dryopithecus macedoniensis").  Sporné zůstává postavení rodů Rudapithecus ("Dryopithecus brancoi"), Hispanopithecus ("Dryopithecus laietanus") a Udabnopithecus ("Dryopithecus garedziensis"). Špatně dochované ostatky v současnosti prakticky znemožňují potvrdit nebo vyvrátit totožnost s rodem Dryopithecus.

Popis.

Rod Dryopithecus patřil ke středně velkým hominidům. Dosahoval hmotnosti 15 - 45 kg, přičemž se vyznačoval výrazným pohlavním dimorfismem.  Mezi typické znaky patří dlouhá nízká mozkovna, méně vystupující nozdry a čelisti, slabé ale zřetelné nadočnicové oblouky, úzký nosní otvor nebo velká vzdálenost mezi očnicemi. Lebeční kapacita u dvou téměř kompletních lebek z lokality Rudabánya dosahovala 305 cm a 320 cm.  Zuby rodu Dryopithecus nebyly výrazně specializované a uchovaly si spíše primitivní charakter. Horní střední řezáky byly poměrně úzké a stoličky malé, s tenkou vrstvou skloviny. Také špičáky byly relativně malé a projevoval se na nich pohlavní dimorfismus, takže u samců byly výrazně větší než u samic. Spodní čelisti byly lehce stavěné, s nepříliš masivními úpony žvýkacích svalů.  Celkově se stavba chrupu a čelistí značně podobá morfologii těchto partií u moderních šimpanzů. Lze tedy předpokládat i velmi podobné složení stravy, ve které snad převažovalo měkké subtropické ovoce.  Rod Dryopithecus je doložen i vcelku početnými nálezy postkraniální kostry. Ty ukazují na široký plochý hrudník, málo pohyblivou bederní část páteře, prodloužené přední končetiny a naopak poměrně krátké zadní nohy. Přední končetiny s dobře pohyblivými klouby a dlouhými zakřivenými prsty byly schopné silného úchopu a efektivního šplhu. Nalezené kosti tudíž shodně vypovídají o tom, že Dryopithecus žil v korunách stromů subtropického lesa, kde se pohyboval v částečně vzpřímeném postoji pomocí šplhání a ručkování. Je nejstarším známým hominidem, který se již způsobem pohybu podobal moderním lidoopům. Utváření končetin však zároveň naznačuje, že kromě šplhu mohl Dryopithecus ve větší míře používat i chůzi a běh po všech čtyřech končetinách, přičemž se opíral o celé plosky chodidel a nikoliv o kotníky prstů jako gorily a šimpanzi. Taková kombinace není u žijících hominidů známá.

Druhy.

V současné době je rozeznáváno několik druhů, mezi odborníky však nepanuje jednota ohledně přesného taxonomického zařazení jednotlivých nálezů.

Dryopithecus fontani.

Dryopithecus fontani žil asi před 11 - 12 miliony let na pomezí Francie a Španělska a byl současníkem rodů Anoiapithecus a Pierolapithecus. Je prvním známým druhem rodu Dryopithecus, zachyceným již roku 1856. Zároveň však patří k méně známým druhům, neboť je dosud zastoupen jen malým množstvím nálezů. U obce Saint-Gaudens v jižní Francii (departement Haute-Garonne) byly nalezeny tři kusy spodních čelistí společně s pažní kostí. Ta je dosud nejúplnější nalezenou pažní kostí rodu Dryopithecus a svým tvarem se blíží pažní kosti moderních šimpanzů. Jedna spodní čelist byla nalezena také u obce St. Stefan im Lavanttal v rakouských Korutanech. V roce 2009 byla popsána horní čelist tohoto druhu z naleziště "Can Mata" u obce Els Hostalets de Pierola v Katalánsku. Dva izolované zuby z lokality "La Grive" u obce Saint Alban de Roche (departement Isère) ve Francii jsou nejčastěji řazeny do druhu "Dryopithecus fontani", ale mohou patřit i rodu Pierolapithecus.

Dryopithecus laietanus.

Dryopithecus laietanus se vyskytoval na východě dnešního Katalánska (oblast Vallès-Penedès) zhruba před 9,5 - 11 miliony let. Poprvé byl popsán jako "Hispanopithecus laietanus" v roce 1944 na základě objevů na lokalitě "La Tarumba". V druhé polovině 20. století byl ale přeřazen do rodu Dryopithecus jako "Dryopithecus laietanus". Od počátku 21. století začíná být Hispanopithecus opět vydělován jako samostatný rod. Většina ostatků dnes pochází z významného naleziště "Can Llobateres" u města Sabadell. Mezi další lokality patří "Can Mata", "Can Vila", "Can Feu", "Polinyà", "Castel de Barbera" a "Sant Quirze".  Stavbu těla a způsob pohybu lze rekonstruovat zejména díky nálezu poměrně dobře dochované postkraniální kostry, přezdívané Jordi, která byla popsána v roce 1996.

Dryopithecus crusafonti.

Dryopithecus crusafonti žil před 10,5 miliony let na území dnešního Katalánska. Vyčleněn byl až v roce 1992 na základě objevu 16 izolovaných zubů na nalezišti "Can Ponsic" v oblasti Vallès-Penedès. Možná do téhož druhu patří i spodní čelist z nedaleké lokality "Teuleria del Firal" u městečka Seu d’Urgell (provincie Lleida), tu však mnozí autoři řadí do druhu "Dryopithecus fontani".  Tento druh je některými odborníky řazen do rodu Hispanopithecus jako "Hispanopithecus crusafonti".

Dryopithecus brancoi.

Dryopithecus brancoi obýval před 9,5 - 10 miliony let prostor dnešního Německa a Maďarska. Byl rozeznán již v letech 1898 - 1901, část nálezů pak byla v roce 1969 popsána jako "Rudapithecus hungaricus". Později byly všechny nálezy sjednoceny do druhu "Dryopithecus brancoi", ovšem od počátku 21. století se opět začíná rozeznávat samostatný rod Rudapithecus. "Dryopithecus brancoi" je známý zejména z lokalit Salmendingen v německém Bádensku-Württembersku a Rudabánya v Maďarsku. Zastoupen je patrně i na několika nalezištích v Rakousku ("Mariathal", "Götzendorf") a Německu ("Melchingen", "Ebingen", "Trochtelfingen" a "Wissberg"). Do druhu Dryopithecus brancoi bývá někdy řazen i nález z Gruzie (lokalita "Udabno"), vyčleňovaný též jako samostatný rod Udabnopithecus.  Nejvýznamnější jsou nálezy téměř kompletních lebek na maďarské lokalitě Rudabánya. Zejména lebka, zachycená v roce 1999 (přezdívaná Gabi) je unikátní, protože se z ní dochovaly nejen kosti obličeje, ale i mozkovny.  Kromě lebečních kostí jsou na lokalitě Rudabánya poměrně hojně nalézané i části postkraniální kostry (pažní, loketní i vřetenní kost, několik karpálních kůstek, články prstů, hlezenní kost, pánev, stehenní kosti). Značně se podobají kostem moderních orangutanů a ukazují, že "Dryopithecus brancoi" se zcela adaptoval na stromový život.

Dryopithecus wuduensis.

Do rodu Dryopithecus byly zejména na základě přítomnosti stoliček se slabou vrstvou skloviny zařazeny také některé nálezy z Asie Patří sem zejména spodní čelist, zachycená v provincii Kan-su na jihu Číny a označená jako Dryopithecus wuduensis. Dosahuje stáří zhruba 6 - 9 milionů let, ale je velmi špatně dochovaná, takže taxonomické zařazení je značně nejisté. Mohla by spíše patřit některému z asijských hominidů, snad rodu Lufengpithecus.

Fylogeneze.

Fylogenetická pozice rodu Dryopithecus je v současnosti nejasná. Dryopithecus se v Evropě objevuje před 12 miliony lety, tedy téměř současně s asijským rodem Sivapithecus. To znamená, že oba rody mohly mít společného předka.  Oproti Sivapitékovi i jiným vyhynulým asijským hominidům má Dryopiték podle různých morfologických znaků mnohem blíž k vymřelým i žijícím africkým homininům. Ukazují na to zejména celkový tvar obličeje a slabá zubní sklovina. Zároveň nese kostra rodu Dryopithecus znaky, které jsou velmi blízké moderním orangutanům. Ty však mohou být i důsledkem konvergentního vývoje v důsledku adaptace na plně stromový život u obou skupin.  Dryopithecus tudíž mohl patřit mezi předchůdce všech moderních hominidů, nebo dokonce jen homininů. Mohl být ale také vzdáleným příbuzným moderních orangutanů, bez vazby na africké lidoopy.  Právě Dryopithecus nebo příbuzný evropský hominid (například Ouranopithecus) se mohl koncem miocénu přesunout do Afriky a dát zde základ moderním gorilám, šimpanzům i lidem. Tato teorie však v nejnovější době ztrácí podporu s tím, jak přibývá nálezů miocénních hominidů přímo v Africe (Nakalipithecus, Samburupithecus). Tyto nově objevované rody mohou naznačovat, že homininé se vyvíjeli v Africe, zatímco evropské formy hominidů jsou spíše slepou vývojovou větví. V každém případě je Dryopithecus rodem, který se poslednímu společnému předku dnešních homininů značně podobal.

Dryopithecus (z řeckého "drys" - dub a "pithekos" - opice, tj. „opice z dubu“ nebo „stromová opice“) je rod vyhynulých hominidů, žijících ve středním až svrchním miocénu (asi před 9,5 - 12 miliony let). Jedná se o velmi úspěšný rod, který osídlil rozsáhlé oblasti Evropy. V současnosti je jedním z nejlépe doložených vyhynulých hominidů, známým z Francie, Španělska, Německa, Rakouska i Maďarska.

Dryopithecus is a genus of extinct great apes from the middle–late Miocene boundary of Europe 12.5 to 11.1 million years ago (mya). Since its discovery in 1856, the genus has been subject to taxonomic turmoil, with numerous new species being described from single remains based on minute differences amongst each other, and the fragmentary nature of the holotype specimen makes differentiating remains difficult. There is currently only one uncontested species, the type species "D. fontani", though there may be more. The genus is placed into the tribe Dryopithecini, which is either an offshoot of orangutans, African apes, or is its own separate branch.  A male specimen was estimated to have weighed in life. "Dryopithecus" likely predominantly ate ripe fruit from trees, suggesting a degree of suspensory behaviour to reach them, though the anatomy of a humerus and femur suggest a greater reliance on walking on all fours (quadrupedalism). The face was similar to gorillas, and males had longer canines than females, which is typically correlated with high levels of aggression. They lived in a seasonal, paratropical climate, and may have built up fat reserves for winter. European great apes likely went extinct during a drying and cooling trend in the Late Miocene which caused the retreat of warm-climate forests.


Děj.

Hlavním hrdinou filmu je veterán z války v Zálivu Jack Starks (Adrien Brody). Když byl ve válce postřelen, lékaři jej prohlásili za mrtvého, ale on po chvíili obživl. Poté, co se v roce 1992 po rekonvalescenci vrátil do Vermontu, potkal při své pěší cestě matku Jean (Kelly Lynch) s malou dcerou Jackie (Laura Marano), jimž se rozbilo vozidlo. Sparks jejich auto opravil a malé Jackie daroval své psí známky. Později zastaví muž a nabídne mu svezení; vůz po chvíli zastaví policie, přičemž v té chvíli se scéna přesune k soudu. Sparks si z té doby kvůli amnézii nepamatuje nic, co se stalo po zastavení auta policí. Sparks byl odsouzen za vraždu policisty.  U soudu nebyl odsouzen k vězení, ale k pobytu v ústavu pro choromyslné zločince. Zde se jej ujal doktor Thomas Becker (Kris Kristofferson), který s lidmi experimentuje způsobem, že je navleče do svěrací kazajky, nadopuje prášky a zavře do boxu určeného pro mrtvé. Když byl Sparks v boxu podruhé, zjistil, že může cestovat do budoucnosti, kde potká mladou ženu. Ta mu nabídne odvoz a v této chvíli Sparks zjistil, že je rok 2005. Později u ní našel své psí známky a zjistil, že jde o Jackie. Ta mu nechce uvěřit, že je Jackem Sparsem, protože ten zemřel již na Nový rok 1993, a vyhodí jej ze svého domu.  Poté, co byl znovu zavřen do boxu, se s Jackie znovu setkává; tentokrát jej již přijme a uvěří mu, že opravdu jde o Sparkse. Spolu začnou pátrat, jak Sparks v roce 1993 zemřel a navštíví i lékaře, kteří se o něj starali. Od nich se dozvěděl, že jej nikdo nezabil, jak se sám domnívá, ale že uklouzl a udeřil se do hlavy, což způsobilo jeho smrt. V budoucnosti se rovněž dozví, že se jeho lékařka Beth Lorenson (Jennifer Jason Leigh) stará o postiženého chlapce.

Ocenění.

Po uvedení k kinech dne 4. března 2005 vydělal za první víkend 2 723 682 dolarů a byl promítán ve 1 331 kinech po celých Spojených státech amerických. V pozdějších měsících vydělal 14 822 463 dolarů po celém světě, přičemž 6 303 762 dolarů v USA.  Film byl neúspěšně nominován na cenu Saturn Award v kategorii nejlepší science fiction film.

Svěrací kazajka (v anglickém originále The Jacket) je americký psychologický thriller z roku 2005, který natočil režisér John Maybury podle scénáře Massy Tadjedin. Částečně byl inspirován románem "Tulák po hvězdách" spisovatele Jacka Londona z roku 1915. Film vypráví příběh veterána z války v Zálivu Jacka Starkse, který byl postřelen a po návratu domů byl obviněn z vraždy. Byl odsouzen k pobytu v psychiatrické léčebně, kde na něm lékaři experimentovali s použitím svěrací kazajky a omamných látek.  Film měl premiéru dne 23. ledna 2005 na festivalu Sundance Film Festival, 20. února byl pak promítán na Dublin Film Festival a do kin se dostal 4. března 2005. V Česku měl premiéru 4. července 2005 na Mezinárodním filmovém festivalu v Karlových Varech.

The Jacket is a 2005 American psychological thriller/horror film directed by John Maybury and starring Adrien Brody, Keira Knightley, Kris Kristofferson and Jennifer Jason Leigh. It is partly based on the Jack London novel of the same name (published in the US as "The Star Rover"). Massy Tadjedin wrote the screenplay based on a story by Tom Bleecker and Marc Rocco. The original music score is composed by Brian Eno with Roger Eno and the cinematography is by Peter Deming.  The narrative is a time slip fantasy in which an Iraqi war veteran who suffered a death or near-death experience while on active service returns to the United States where he is blamed for the death of a policeman, and incarcerated in a hospital for the criminally insane. Subject to experimental treatments there, which involve him being shut inside a morgue casket while tied in a straitjacket, he eventually learns to travel through time and is able to offer help to various people.


Popis.

Vítečník je opadavý metlovitý keř dorůstající výšky 1,5 až 3 metry. Listy jsou jednoduché, čárkovitě kopinaté, 5 až 20 mm dlouhé, střídavé a záhy opadávají, přičemž asimilační funkci zajišťují zelené větve. Větévky jsou prutovité, oblé, s okrouhlým průřezem, jemně rýhované, šedozelené. Květy jsou žluté, motýlovité, asi 2,5 cm dlouhé, v řídkých koncových hroznech. Kalich je asi 5 mm dlouhý, dvoupyský, horní pysk je rozštěpený až k bázi, spodní se 3 drobnými zuby. Pavéza je nazpět ohnutá. Člunek je vzhůru zakřivený, na vrcholu špičatý, delší než křídla. Tyčinek je 10 a jsou jednobratré. Čnělka je zakřivená, s bliznou po čnělce sbíhající. Lusky jsou úzce podlouhlé, ploché, pukající 2 chlopněmi, 4 až 9 cm dlouhé, chlupaté a obsahují 5 až 18 lesklých hnědých semen.

Rozšíření.

Vítečník sítinovitý je rozšířen ve Středomoří a jihozápadní Asii od Pyrenejského poloostrova po Krym a Sýrii, na pobřeží severní Afriky a na Kanárských ostrovech. Roste jako součást středomořské keřové vegetace zvané makchie, na útesech, v roklích a na narušených místech.

Obsahové látky a jedovatost.

Vítečník obsahuje jedovaté chinolizidinové alkaloidy, zejména spartein. Z dalších těchto alkaloidů je přítomen cytisin, methyl cytisin, anagyrin a thermopsin. Jedovatá jsou zejména semena.

Význam.

Vítečník je v klimaticky příhodných oblastech světa pěstován jako okrasný keř a k ochraně půdy před erozí. Může se stát invazní rostlinou. Z větví se získávají vlákna podobná jutě. Květy poskytují vonnou silici. Vítečník má i medicínské využití, je však jedovatý.  V České republice je vítečník poměrně zřídka pěstován jako okrasná dřevina. Je k vidění např. v Botanické zahradě UK Na Slupi a v Průhonickém parku. Vyžaduje teplé chráněné polohy.

Vítečník sítinovitý ("Spartium junceum") je jediný druh rodu vítečník z čeledi bobovité. Je to metlovitý keř s oblými rýhovanými šedozelenými větvemi a velkými žlutými květy, rozšířený ve Středomoří a jihozápadní Asii. V ČR je zřídka pěstován jako okrasná rostlina.

Spartium junceum, the Spanish broom, rush broom or weaver's broom, is a species of flowering plant in the family Fabaceae.  It is the sole species in the genus Spartium, but is closely related to the other brooms in the genera "Cytisus" and "Genista". There are many binomials in "Spartium" that are of dubious validity (see below).  The Latin specific epithet "junceum" means "rush-like", referring to the shoots, which show a passing resemblance to those of the rush genus "Juncus".


Popis.

Vičence jsou jednoleté nebo vytrvalé byliny, řidčeji polokeře s lichozpeřenými listy složenými ze vstřícných celokrajných lístků. Palisty jsou blanité a většinou srostlé. Květy jsou purpurové, růžové nebo bledě žluté, v dlouze stopkatých úžlabních nebo zdánlivě vrcholových hroznech. Kalich je zvonkovitý, s víceméně stejně dlouhými cípy. Tyčinky jsou dvoubratré (9+1). Semeník je přisedlý a obsahuje pouze 1 až 2 vajíčka. Čnělka je nitkovitá, s hlavatou bliznou. Plody jsou obvykle jednosemenné, nepukavé, va vrcholu protažené v krátký silný zobánek, s vystouplými žilkami které vybíhají v silné ostny.

Rozšíření.

Vičence jsou rozšířeny v počtu asi 130 druhů v Evropě, severní Africe, Etiopii a jihozápadní a střední Asii. Nejvíce druhů se vyskytuje v Asii v oblasti od Kavkazu po západní Himálaj. V České republice se vyskytují 2 druhy vičenců. Vičenec ligrus byl od konce 18. století pěstován jako pícnina a v dnešní době je již v teplejších oblastech zcela zdomácnělý. Vičenec písečný se vyskytuje především na jižní Moravě.  V Evropě se vyskytuje dohromady 27 druhů. Nejvíce druhů se vyskytuje ve Středomoří, kde mají rozsáhlejší areál výskytu zejména druhy "Onobrychis aequidentata", "O. arenaria", "O. caput-galli", ve východní části i "O. gracilis". Většina evropských druhů vičenců má spíše omezený areál výskytu nebo se jedná o endemity. V Alpách roste v subalpínském stupni "Onobrychis montana", v montánním stupni "O. arenaria", "O. viciifolia" a v jihozápadní části i "O. supina" a "O. saxatilis". V Pyrenejích zasahuje do nejvyšších poloh místní endemit "Onobrychis pyrenaica" a "O. supina" (až 2100 metrů), v nižších polohách roste "O. saxatilis" a "O. argentea" subsp. "hispanica".

Obsahové látky.

Vičence obsahují zejména v semenech jedovaté neproteinové aminokyseliny, např. kanavanin, některé druhy obsahují také cyklitoly, např. pinitol.

Význam.

Vičenec ligrus je považován za jednu z nejhodnotnějších pícnin a je v Evropě pěstován již od 16. století. V Asii je pěstován také k ochraně půdy a vody.

Reference.

Vičenec ("Onobrychis") je rod rostlin z čeledi bobovité. Vičence jsou byliny se zpeřenými listy, motýlovitými květy v dlouze stopkatých hroznech a jednosemennými plody. Vyskytují se v počtu asi 130 druhů od Středomoří po Střední Asii. V České republice se vyskytují 2 druhy: vičenec ligrus a vičenec písečný.

Onobrychis, the sainfoins, are Eurasian perennial herbs of the legume family (Fabaceae). Including doubtfully distinct species and provisionally accepted taxa, about 150 species are presently known. The Flora Europaea lists 23 species of "Onobrychis"; the main centre of diversity extends from Central Asia to Iran, with 56 species – 27 of which are endemic – in the latter country alone. "O. viciifolia" is naturalized throughout many countries in Europe and North America grasslands on calcareous soils.


Popis.

Vikve jsou jednoleté nebo vytrvalé přímé, poléhavé, vystoupavé nebo popínavé byliny. Lodyhy jsou obvykle větvené, poměrně tenké a na rozdíl od hrachorů nebývají křídlaté. Listy jsou sudozpeřené s 1 až 13 páry lístků a zakončené úponkou nebo hrotem, výjimečně lichozpeřené ("V. subvillosa"), složené z celokrajných nebo výjimečně zubatých lístků. Palisty jsou celokrajné nebo zubaté. Květy jsou modré, purpurové, červené, fialové, žluté nebo bílé, často dvoubarevné, v úžlabních hroznech, řidčeji v úžlabních svazečcích nebo jednotlivé. Květenství bývají bez listenů nebo s opadavými listeny. Kalich je zvonkovitý, zakončený 5 zuby. Zuby jsou asi stejně dlouhé nebo jsou horní kratší. Pavéza je nehetnatá, na vrcholu tupá. Tyčinky jsou dvoubratré (9+1). Semeník je stopkatý nebo téměř přisedlý, se 2 až 8 vajíčky a lysou nebo chlupatou čnělkou. Lusky jsou obvykle zploštělé, suché, pukající 2 chlopněmi, uvnitř bez přehrádek. Obsahují 2 až 8 kulovitých nebo podlouhlých semen.

Rozšíření.

Vikve jsou rozšířeny v počtu asi 140 až 160 druhů v mírných oblastech severní polokoule s přesahy do tropické východní Asie, tropické východní Afriky, do Jižní Ameriky a na Havaji.  V České republice se jako původní druhy vyskytuje celkem 17 druhů vikví. Mezi nejběžnější druhy náleží vikev ptačí ("Vicia cracca"), vikev huňatá ("Vicia villosa"), vikev plotní ("Vicia sepium"), vikev setá ("Vicia sativa"), vikev čtyřsemenná ("Vicia tetrasperma") a vikev chlupatá ("Vicia hirsuta"). Některé druhy jsou k nám též vzácně zavlékány nebo zplaňují z kultur.  V Evropě se vyskytuje celkem asi 55 druhů vikví. Některé evropské druhy mají celkový areál rozšíření značně rozsáhlý, např. vikev setá ("Vicia sativa"), vikev plotní ("V. sepium"), vikev chlupatá ("V. hirsuta"), vikev čtyřsemenná ("V. tetrasperma"), vikev tenkolistá ("V. tenuifolia") se vyskytují od západní Evropy až po Japonsko. Mnohé druhy vikví jsou rozšířené téměř po celém Středomoří ("Vicia articulata", "V. bithynica", "V. hybrida", "V. lutea", "V. narbonensis", "V. onobrychioides", "V. tenuissima", "V. peregrina", "V. pubescens", "V. benghalensis"), jiné jen v jeho východní polovině ("V. ervilia", "V. melanops", "V. barbazitae") nebo v západní polovině ("V. disperma"). V Alpách dosahují alpínského a subalpínského stupně druhy "Vicia cracca", "V. sylvatica" a v jihozápadní části Alp i "V. pyrenaica", v Pyrenejích "Vicia pyrenaica", "V. argentea", "V. cracca" a "V. orobus". Druh "Vicia orobus" má atlantské rozšíření, vyskytuje se pouze v západní Evropě od Španělska až po Norsko a Island.

Obsahované látky.

Vikve obsahují toxickou neproteinovou aminokyselinu kanavanin, kyanogenní glykosidy (např. vicianin) a polyacetylenové sloučeniny polyiny (wyeron). V semenech bývají obsaženy lektiny, bílkoviny se schopností srážet červené krvinky. V semenech bobu obecného jsou obsaženy glukoalkaloidy vicin a konvicin a mají také vysoký obsah látky zvané L-DOPA (L-3,4-dihydroxyfenylalanin). Semena je nutno před použitím tepelně upravit. U osob s deficitem glukózo-6-fosfát dehydrogenázy způsobuje konzumace bobů chudokrevnost. Toto onemocnění je známo jako fabismus.

Význam.

Bob obecný ("Vicia faba", syn. "Faba vulgaris") pochází ze Středomoří nebo jihozápadní Asie podobně jako hrách setý a čočka jedlá a je kultivován již od mladší doby kamenné. V historických dobách patřil mezi běžné luštěniny, po objevu Ameriky jej nahradily fazole. Některé druhy vikví jsou občas pěstovány samostatně nebo ve směskách jako pícniny, např. vikev huňatá ("V. villosa"), vikev setá ("V. sativa"), vzácněji i vikev olysalá ("V. glabrescens"), vikev čočková ("Vicia ervilia", vikev článkovaná ("V. articulata"), vikev narbonská ("V. narbonensis") a vikev panonská ("V. pannonica"). Vikve podobně jako mnohé jiné bobovité rostliny obohacují půdu dusíkem, neboť mají na kořenech hlízky s bakteriemi schopnými vázat vzdušný dusík.

Odkazy.

Externí odkazy.

Vikev ("Vicia") je velký rod rostlin z čeledi bobovité, zahrnující asi 160 druhů. Vikve jsou přímé nebo popínavé byliny s motýlovitými květy nejčastěji v hroznovitých květenstvích. Rostou v počtu asi 160 druhů v mírných oblastech severní polokoule a místy i v horských oblastech tropů. V České republice roste celkem 17 druhů vikví, z nichž některé náleží mezi velmi běžné rostliny. Do rodu "Vicia" náleží také bob obecný ("Vicia faba"), stará luštěnina pěstovaná již od doby kamenné. Jméno rodu nese asteroid (1097) Vicia objevený 11. srpna 1928 K. W. Reinmuthem v Heidelbergu.

Vicia is a genus of about 140 species of flowering plants that are part of the legume family (Fabaceae), and which are commonly known as vetches. Member species are native to Europe, North America, South America, Asia and Africa. Some other genera of their subfamily Faboideae also have names containing "vetch", for example the vetchlings ("Lathyrus") or the milk-vetches ("Astragalus"). The broad bean ("Vicia faba") is sometimes separated in a monotypic genus "Faba"; although not often used today, it is of historical importance in plant taxonomy as the namesake of the order Fabales, the Fabaceae and the Faboideae. The tribe Vicieae in which the vetches are placed is named after the genus' current name. Among the closest living relatives of vetches are the lentils ("Lens") and the true peas ("Pisum").


Pozadí vzniku.

Jamamotův desetiletý plán rozvoje loďstva z roku 1896, který byl později znám jako plán rozvoje loďstva 6-6 ( "Roku-roku kantai keikaku") požadoval (mimo jiné) stavbu 23 torpédoborců do roku 1905.  První šestici představovala třída "Ikazuči". Druhá šestice byla objednána v loděnici Thornycroft v Chiswicku, která tou dobou stavěla ničitele torpédových člunů () pro Royal Navy. První čtyři jednotky ("Šinonome", "Murakumo", "Júgiri" a "Širanui") byly financovány z prostředků rozpočtového roku 1896 a poslední dvě jednotky ("Kageró" a "Usugumo") z rozpočtu na rok 1897.  Oproti dříve objednané třídě "Ikazuči" se jednotky třídy "Šinonome" vyznačovaly dvoukomínovou siluetou, byly menší (jak délkou, tak výtlakem) a asi o jeden uzel (~ 1,852 km/h) pomalejší při zachování stejné výzbroje.  Podle první dokončené jednotky je někdy třída označována jako třída "Murakumo".

Konstrukce.

Trup a nástavby.

"Šinonome" (stejně jako "Ikazuči" a několik následujících tříd japonských „torpédoborců“) vycházely z tzv. „30uzlových“ () ničitelů torpédových člunů Royal Navy.  Přední paluba byla klenutá a snižovala se směrem k přídi. Na klenutou přední palubu navazoval malý můstek o jedné úrovni, na jehož vrcholku se nacházela nekrytá plošina. Přes kostru na plošině bylo možné přetáhnout plátno a tak alespoň částečně chránit posádku před nepřízní počasí. Za můstkem se nacházelo vyústění větráků kotelny a za nimi začínala nízká nástavba, se dvěma komíny. V přední části této nástavby se nacházela plošina se světlometem. Mezi plošinou světlometu a předním komínem stál signální stěžeň. Nástavba končila za zadním komínem.  Někdy během služby byl na zádi mezi torpédomety instalován zadní stěžeň (fotograficky doloženo na "Kageró", 1920). Rané fotografie "Šinonome" a "Širanui" ukazují lodě pouze s předním stěžněm.  Záď nesla polovyvážené kormidlo.

Pohon.

Tři vodotrubné kotle "Thornycroft", umístěné za sebou, vyvíjely nasycenou páru pro dva vertikální čtyřválcové parní stroje s trojnásobnou expanzí. Ty dosahovaly celkového výkonu 5470 nebo 5800 koní (~ 4023,2 nebo 4265,9 kW). Poslední dokončená jednotka "Usugumo" dosáhla při zkouškách 23. ledna 1900 maximální rychlosti 30,602 uzlů (~ 56,6749 km/h – i když předpokládaný zkušební výtlak byl překročen o 35 T) a tříhodinové průměrné rychlosti 30,37 uzlů (~ 56,245 km/h). "Kageró" měl tříhodinový zkušební průměr 30,45 uzlů (~ 56,393 km/h) a "Širanui" 30,517 uzlů (~ 56,5175 km/h).  Vyšší účinnost kotlů "Thornycroft" umožnila při vynechání jednoho kotle (a s tím souvisejícím kratším trupem a nižším výtlakem) dosáhnout rychlosti jen o jeden uzel nižší, než výkonnějšími stroji vybavená konkurenční třída "Ikazuči".

Výzbroj.

Výzbroj (jak bylo tehdy obvyklé) byla založena na rychlopalných kanónech a torpédech. Po dokončení se hlavňová výzbroj skládala z jednoho 76,2mm kanónu (u Royal Navy označovaného jako 12liberní či třípalcový) s délkou hlavně 40 ráží a pěti 57mm kanónů Hotchkiss (u Royal Navy označovaných jako 6liberní) s hlavní délky 40 ráží. Od přídě k zádi byly kanóny rozmístěny následovně: Jeden 57mm Hotchkiss na vyvýšené platformě na přední palubě před můstkem, dva 57mm kanóny na hlavní palubě po stranách můstku a zbývající dvojice sedmapadesátek na levoboku a pravoboku za prvním komínem. 76,2mm kanón se nacházel na zádi za torpédomety. V roce 1904 byl přední 57mm kanón na platformě před můstkem nahrazen za druhý 76,2mm kanón.  Torpédovou výzbroj představovaly dva 450mm otočné jednohlavňové torpédomety typu HO (tzn. Whitehead & Armstrong) umístěné na hlavní palubě na zádi, mezi zadním komínem a 76,2mm kanónem. Z nich bylo možno vypouštět torpéda typu 30., 32., 38., 42. a 44. roku (až na poslední typ se jednalo o torpéda poháněná stlačeným vzduchem; typ 44. roku byl poháněn směsí petroleje, vzduchu a vody).

Třída "Šinonome" (: "Šinonome-gata"), též třída "Murakumo" (: "Murakumo-gata"), sestávala ze šesti torpédoborců, postavených v letech 1897 až 1900 ve Spojeném království pro japonské císařské námořnictvo. Jednalo se – spolu s třídou "Ikazuči" – o první torpédoborce zařazené do císařského námořnictva v letech 1899 a 1900. Všechny se zúčastnily rusko-japonské války a v srpnu 1912 byly překlasifikovány na torpédoborce 3. třídy ( "santó kučikukan"). Jedna jednotka byla ztracena při tajfunu v srpnu 1913 a zbývajících pět jednotek bylo v letech 1919 až 1922 nejprve přeřazeno k pomocným úkolům a během první poloviny 20. let vyřazeno.  Všechny jednotky byly pojmenované po přírodních jevech.

The ("Gathering Clouds") were a class of six torpedo boat destroyers (TBDs) of the Imperial Japanese Navy, built in Britain in 1897-99. The class is also sometimes referred to as the ("Daybreak"). All were named after celestial phenomena.


Výskyt.

Rod "Sansevieria" je původní zejména v Africe, s centry v Keni a Tanzanii, dále na Arabském poloostrově, zejména v Jemenu, v jižní Asii a na Komorách, v Indii, na Srí Lance a v Barmě. Některé druhy jsou ve volné přírodě v subtropických zemích. Druhotně je introdukována v Americe. Silně sukulentní druhy pochází z aridních a semiaridních oblastí, slabě sukulentní z vlhčích tropických oblastí.

Popis.

Stonky.

Sanseviery jsou vytrvalé byliny. Mohou být až 2 m vysoké, mnoho druhů je však spíše drobnějších. Jsou polykarpické, rostlina po odkvětu nezaniká (na rozdíl od příbuzné agáve). Stonek je většinou zakrslý nebo silně redukovaný a listy vytváří přízemní růžice. Několik druhů má běžný stonek s dlouhými internodii, např. "Sansevieria bagamoyensis, Sansevieria downsii", listy jsou pak střídavé, přisedlé až objímavé. Listy jsou protáhlé až mečovité, někdy člunkovité. Několik druhů má listy svinuté tak, že vytváří na průřezu dužnatý kruh. Je to např. často pěstovaná "Sansevieria cylindrica", dále "S. bacularis", "S. erythraeae", "S. singularis", z menších druhů "S. stuckyi", "S. eilensis". Listy mohou tvořit rozprostřenou růžici, nebo u některých druhů rostou téměř kolmo vzhůru. Okraj listů je celokrajný, hladký, špička listu může tvořit ostrý hrot. Vyznačují se charakteristickou, tzv. hadí kresbou z tmavších pásů složených z drobných čar na světlejším podkladu.

Květy.

Drobné květy jsou uspořádány v řídkých latách na stvolech až 2 m dlouhých. Mají 6 užších okvětních lístků, často až nazad ohnutých. Jsou obvykle bílé až nazelenalé, ale mohou být i nažloutlé, narůžovělé až nafialovělé. Tyčinky jsou uspořádány ve dvou kruzích po třech a jsou velmi dlouhé a výrazné. Blizna je stejně nebo o něco více dlouhá. Některé druhy silně roní medovici a voní. Květy často opylují v noci můry. Květenství jsou terminální, vznikají z apikálního meristému a zastavují růst listové růžice, takže každá růžice kvete pouze jednou. Nicméně listová růžice může po odkvětu přežívat ještě více let. Na oddenku se vytváří další růžice a růst rostliny takto pokračuje. Plod je drobná, trojpouzdrá, dužnatá, oranžová až červená tobolka, s jedním semenem v každém segmentu.  Počet chromozomů je n = 20 nebo n = 21.

Využití.

Textilní rostliny.

Pro vlákno se pěstuje asi 20 druhů, a to i na plantážích, v Africe, Asii, ve střední Americe až na jihu USA. Technické vlákno je 0,5 až 1,5 m dlouhé, bílé až šedivé, pevné až zdřevnatělé. Je velmi kvalitní, ve vodě odolné, dokonce je ve vlhku pevnější. Může konkurovat jutě a sisalu. Používá se na rybářské sítě, lodní lana a hrubé vodoodolné textilie. Obchodní název vlákna je "bowstring hemp". "Sansevieria guineensis" je nejrozšířenější, pochází nebo se pěstuje v Mexiku a v Africe. "S. longiflora" je původní v Africe, pěstuje se i na Jamajce a v USA. "S. zeylanica" roste na Srí Lance a v tropech Ameriky. Pro vlákno se pěstují známé pokojové rostliny, "S. trifasciata" ve Střední Americe, na Floridě i na Filipínách, "S. cylindrica" v hlavně v Africe. Další druhy pěstované pro vlákno jsou "S. canaliculata", "S. hyacinthoides", "S. ehrenbergii", "S. kirkii", "S. liberica", "S. roxburghiana", "S. senegambica", "S. subspicata".

Léčivé rostliny.

Sanseviery mají v slizu listů antisepticky působící látky, obdobně jako aloe. Například šťáva z listů "Sansevieria ehrenbergii" má silné antiseptické vlastnosti a je používány v tradiční medicíně při první pomoci, způsobuje i neuromuskulární blokádu. Listy "S. trifasciata" se používají proti bradavicím. Vařené listy dalších druhů se používají na vyrážky a vředy. Jako léčivo jsou používány také rozemleté nebo usušené a na prach rozdrcené oddenky.

Pokojové rostliny.

"Sansevieria trifasciata", tzv. tchýnin jazyk, patří mezi jedny z nejznámějších a nejodolnějších pokojových rostlin. Kromě základního botanického druhu byly vypěstovány panašované kultivary, např. cv. "Laurentii" se žlutým okrajem (někdy označovaná jako forma variageta), cv. "Craigii" má lemování velmi široké, někdy téměř přes celý list, cv. "Bantels Sensation" s listy s příčnými krémovými pruhy, cv. "Silver Clou" a cv. "Plumbea" mají listy v oblasti růstu bílozelené, níže tmavozelené bez příčné kresby, cv. "Moonshine" s nepravidelnou kresbou a další. Skupina kultivarů s širokou přízemní růžicí krátkých listů se nazývá cv. "Hahnii". Nesprávně je označována jako samostatný druh "Sansevieria hahnii". Kultivar cv. "Golden Hahnii" má široké žluté lemování, cv. "Silver Hahnii" má stříbřité listy s tmavší kresbou.  Nověji je pěstována "Sansevieria cylindrica" s listy zcela svinutými do špičatého kůlovitého tvaru.  V Koreji jsou zasazené sansevérie slavnostním darem při obchodních jednáních a dalších příležitostech.

Sukulentní rostliny.

Menší druhy sukulentních sansevier jsou v poslední době objektem zájmu specialistů na sbírky sukulentních rostlin. Pěstují se botanicky čisté druhy a to včetně nově objevených, ještě platně nepopsaných taxonů.

Pěstování.

"Sansevieria trifasciata" snáší stín i plné slunce, sucho i pravidelnou zálivku. Zničit ji může jen trvalé přemokření při nízkých teplotách v době vegetačního klidu, pak dochází k hnilobě kořenů. Množí se obvykle dělením trsů. Lze zakořenit i jednotlivé listy, nebo jejích části.  Pěstitelské nároky drobných sukulentních druhů jsou obdobné jako u dalších sukulentů. Nabízí je specializované, většinou zahraniční firmy.

Sanseviera ("Sansevieria") je rod vytrvalých rostlin z čeledi chřestovitých, s různým stupněm listové sukulence. Jsou příbuzné agáve. Starší český název je tenura. Nyní se na základě molekulárních fylogenetických analýz řadí do rodu dračinec. Některé druhy jsou pěstovány jako textilní rostliny pro kvalitní vlákno. Patří sem jedna z nejznámějších a nejodolnějších pokojových rostlin "Sansevieria trifasciata", tzv. tchýnin jazyk. Nově jsou malé druhy objektem sběratelského zájmu specialistů sukulentářů. Je známo asi 80 druhů a stále jsou objevovány nové taxony.

Sansevieria is a historically recognized genus of flowering plants, native to Africa, Madagascar and southern Asia, now included in the genus Dracaena on the basis of molecular phylogenetic studies. Common names for the 70 or so species formerly placed in the genus include mother-in-law's tongue, devil's tongue, jinn's tongue, bow string hemp, snake plant and snake tongue. In the APG III classification system, "Dracaena" is placed in the family Asparagaceae, subfamily Nolinoideae (formerly the family Ruscaceae). It has also been placed in the former family Dracaenaceae.


Vývoj.

16. srpna 2011 tvůrci a vydavatelé her World of Tanks a World of Waplanes oznámili novou free-to-play námořní akční MMO hru nazvanou World of Battleships. Hra uzavírá válečnou online trilogii. O rok později byla hra přejmenována na World of Warships, zejména díky faktu, že "Battleship "označuje konkrétní třídu plavidel a nefunguje jako zastřešující název.  2. července 2015 hra vstoupila do otevřené bety, jakožto finální krok k dokončení samotné hry.  Ze začátku byly ve hře dostupná plavidla Japonska a USA, pak se v jedné aktualizaci přidalo Německo a Sovětský svaz, které byly později rozvedeny, poté přišla na řadu dlouho očekávaná Británie a vzápětí Francie. Nedávno se hráči dočkali počátku Panasijské flotily.

Hratelnost.

Hra má výrazně pomalejší spád, než předcházející tituly v sérii, což je dáno samotnou povahou námořního boje. Propojení bojišť s ostatními hrami ze série se neplánuje, stejně jako zakomponování ponorek, které by podle slov tvůrců výrazně narušily vyváženost hry, ve které může každé plavidlo střílet na každé (ponorky by byly zranitelné pouze určitou skupinou plavidel).

Mapy.

Rozloha map je různá, v různých podnebných pásmech a různých mořích a oceánech. Bojiště jsou, stejně jako v předešlých hrách, inspirována skutečnými místy a bitevními oblastmi. Konkrétní mapy mají své vlastní podmínky včetně počasí.

Lodě.

Každý z herních národů disponuje loděmi různých typů. Systém vývoje je obdobný, jako u World of Tanks a World of Warplanes. Třídy lodí jsou děleny krom klasického „tieru“ (úroveň) na křižníky, torpédoborce, bitevní lodě a letadlové lodě. Křižníky tvoří základní jednotku každého bitevního svazu. Bývají kombinací jiných typů lodí. Disponují většinou velkým množstvím děl, jsou středně rychlé. Podle národa, ze kterého pocházejí, mají od určité úrovně například torpédomety, radar nebo startovací rampu pro jedno jediné letadlo (většinou chrání loď před útočnými bombardovacími letkami). Torpédoborce jsou velice rychlé, mají velké množství torpédometů, jen málo děl, mohou vytvářet kouřovou clonu a jejich zvláštní schopností je krátkodobé zvýšení rychlosti. Bitevní lodě jsou velké, odolné, pomalé, mají obrovskou palebnou sílu, ale pomalu zaměřují a kadence děl je nízká (nabití trvá i 40 sekund). Letadlové lodě se dobře se maskují a nemají řízená děla. Letadla se dělí na stíhače, střemhlavé bombardéry a torpédové bombardéry.Obojí bombardéry útočí na nepřátelské lodě a stíhači sestřelují nepřátelská letadla. V současné době letadlové lodě mají jen Japonci a USA. Japonské mají 4 letadla v letce a moho letek (3-8) a americké mají 6 letadel v letce a méně letek (3-6). U prémiových letadlových lodí je počet letadel v letce i letek různý- u každé jinak. Zatím (březen 2018) jsou 3: Kaga (Japonsko), Enterprise (USA) a Saipan (USA).  Lodě jsou rozděleny do úrovní I-X podle toho, jak jsou "dobré". Křižníky jsou dostupné ve všech úrovních, torpédoborce v úrovních II-X; bitevní lodě v úrovních III-X (až na jednu prémiovou výjimku - Mikasa); letadlové lodě v úrovních IV-X. Ve WOWS jsou dva standardní typy munice - AP - protipancéřové a HE - vysoce výbušné. AP buď loď prorazí a způsobí vysoké poškození, nebo se neškodně odrazí do vody. Můžou také proletět lodí skrz a způsobit zanedbatelné poškození. HE vybuchnou na povrchu lodě a působí spíše nižší poškození, ale zaručeně se neodrazí a průstřel skrz nebývá také moc častý. Navíc mohou způsobit požár.

Klanové války.

Klanové války budou jedním ze dvou hlavních momentů, kdy se budou jednotlivé hry ve trilogii ovlivňovat. Detaily zatím nejsou známé, ale jednotlivé klany budou získávat výhody do dalších bitev podle toho, jak dopadla předchozí bitva s odlišným druhem bojových strojů.

Společný prémiový účet.

I na World of Warships se vztahuje společný prémiový účet, který byl zaveden pro World of Tanks a World of Warplanes.

Národy.

Jak již bylo napsáno výše, hra má celkem 10 národů- Japonsko, Britské impérium, USA, Francii, Sovětský svaz, Německo, Itálii, Polsko, Commonwealth (zahrnuje Austrálii, Nový Zéland...) a Panasii.  Itálie, Polsko a Commonwealth mají jen prémiová plavidla.  Každá loď je jedinečná, berte prosím tyto popisy jako orientační.

Japonsko.

Japonské císařství disponuje největší flotilou ve hře - má kompletní větve křižníků (10), bitevních lodí (8), letadlových lodí (7) a dvě větve torpédoborců (celkem 13). Jsou spolu s loďmi USA jedinými státy, které mají ve hře své zástupce již od samého začátku.

Křižníky.

Japonské křižníky se vyznačují vysokou ráží děl, torpédy a relativně silným pancířem.

Bitevní lodě.

Japonské bitevní lodě jsou válečníky na dlouhou vzdálenost-disponují silnými děly, kterých je ale obvykle málo, až na výjimky spolehlivým pancířem a působivou plavební rychlostí. jejich protiletecká obrana bývá ale obvykle slabá a se sekundární výzbrojí se také zrovna chlubit nemohou.

Torpédoborce.

Torpédoborců mají japonci 2 větve, jednu hlavní (úrovně II-X) a druhou slepou (úrovně V-VIII). Obecně mají velmi dobré maskování. Torpédoborce hlavní větve disponují vysokým množstvím silných torpéd s dlouhým dosahem (až 20km!!!), avšak jejich dělostřelectvo je velmi slabé. Vedlejší větev obsahuje torpédoborce s lepšími děly, ale torpéda už jsou o něco horší.

Letadlové lodě.

Japonci spolu s USA jsou jedinými národy, které mají letadlové lodě. Ty japonské mají na rozdíl od amerických možnost volby paluby - mohou si vybrat, zdali budou mít více stíhačů, nebo naopak bombardérů.Pro všechny neprémiové japonské letadlové lodě platí, že mají v jedné letce 4 letadla. To se dá pomocí kapitánských dovedností zvýšit na 5. Oproti američanům mají výhodu většího počtu letek (až 8).

Spojené státy americké.

Druhou největší flotilou ve hře disponují Spojené státy americké. Americká plavidla jsou obecně velmi všestranná - mohou jak pořádat agresivní útoky, tak podporovat z větší vzdálenosti, poskytovat protileteckou podporu...

Křižníky.

Americké křižníky zpravidla disponují velkým množstvím děl a silnou protiletadlovou obranou, avšak kromě úrovní IV. a V. nejsou vybaveny torpédy. Do VI. úrovně by se daly klasifikovat spíše jako lehké, od VII. těžké, avšak s nepříliš silným pancířem. Tuto nevýhodu kompenzují rychlopalná 200mm děla.

Bitevní lodě.

Americké bitevní lodě se dají rozčlenit do dvou skupin: lodě typu Dreadnought a její nástupci na úrovních III. až VII. a rychlé bitevní lodě nové generace - úrovně VIII.-X. První skupina se vyznačuje silným dělostřelectvem, spolehlivým pancířem, průměrnou protileteckou obranou a velmi pomalou rychlostí a neobratností. To se změní na osmé úrovni - nové bitevní lodě mají velice silnou protiletadlovou výzbroj a jsou rychlejší a obratnější. Silné dělostřelectvo zůstane zachováno, ale pancíře ubude.

Torpédoborce.

Americké torpédoborce jsou pravým opakem japonských - mají obvykle velmi silné dělostřelectvo, ale jejich torpéda mají krátký dosah a nízké poškození. Pro nižší a střední úrovně jsou typické torpédomety z obou stran lodě, takže po odpálení z jednoho boku vám stále zbývá dost torpéd na straně druhé.

Letadlové lodě.

Americké letadlové lodi mají v letce 6 letadel, což může být vylepšeno na 7, ale letek je méně než u japonců - X. úroveň má 6. Američanům byla v jedné aktualizaci odepřena volba palub kvůli jejich převaze, ovšem dnes jsou naopak ve zřejmé nevýhodě - proti 12 americkým stíhačům na desáté úrovni může japonský protějšek postavit až 16 (po vylepšení obou lodí 14:20). Vyšší počet letadel v letce přináší výhodu při útocích bombardéry - 6 (7) bomb má větší šanci na zásah než 4 (5).

Německo.

Německo disponuje 3. největší flotilou - zastoupeny jsou tu větve torpédoborců, křižníků a bitevních lodí a jednou letadlovou lodí. Bylo přidáno v aktualizaci spolu se Sovětským svazem, a došlo tak k prvnímu rozšíření národů ve hře.

Křižníky.

Německé křižníky mají obvykle mnoho torpéd, průměrnou protileteckou obranu a dostatek děl hlavní baterie s velkým dostřelem. Jsou rovněž obratné. Do VI. úrovně jsou to lehké křižníky s nejvýše 150mm děly, od sedmičky jsou to křižníky těžké.

Bitevní lodě.

Německé bitevní lodě mají dobrý pancíř, silnou protileteckou obranu a průměrně silná děla většinou v malém počtu. Mají také velmi silnou sekundární baterii a některé (ze standardních VII. Gneisenau) dokonce torpéda. X. úroveň Großer Kurfürst má nejvíce bodů výdrže ze všech lodí ve hře, neuvěřitelných 105 800 !

Torpédoborce.

Německé torpédoborce mají dobrá děla a průměrná torpéda. Stojí za to zmínit 1-hlavňové torpédomety u počátečních úrovní. Většina Německých torpédoborců nemá jméno, pouze kódové označení (např. T-22, Z-23...).

Letadlové lodě.

Německo má ve hře pouze jediného zástupce letadlových lodí a to speciální prémiovou lodí Graf Zappelin která se umisťuje na VIII. úrovni, ale výhod není moc, spíše je zobrazena v negativním světle kvůli tomu, že její letadla mají málo bodů výdrže, takže se může stát, že letadla nedoletí k cíli.

Velká Británie.

Největší Evropská námořní mocnost má ve hře torpédoborce, křižníky a bitevní lodě. V průběhu roku 2019 se plánuje přidání letadlových lodí.

Křižníky.

Britské křižníky jsou velice zvláštní větví - mají pouze AP granáty, mají možnost doplnit si životy, ačkoli tuto schopnost obvykle mají jen bitevní lodě, a mají kouřový generátor, což mívají obvykle pro změnu torpédoborce. Zkrátka a dobře, pusťte ruského vývojáře k něčemu britskému a budou se dít věci...Jinak mají Britské křižníky dobrou protiletadlovou obranu, jsou vysoce obratné a maskované. Jsou to všechno lehké křižníky,takže mají mnoho rychlopalných, avšak nepříliš silných děl. Mají také vysoce slabý pancíř, jak se říká, div do nich neprosakuje voda.

Bitevní lodě.

Královské námořnictvo má velice podobné bitevní lodě jako jejich zaatlanští příbuzní. úrovně III-VI jsou typické dreadnoughty, akorát u VI úrovně vás překvapí silná protiletadlová obrana. VII. úroveň King George V je zvláštní loď - na přídi má 2 věže, z čehož jednu 4hlavňovou a druhou 2hlavňovou. Na zádi je jedna 4hlavňová. Úrovně VIII až X jsou bitevní lodě nové generace, akorát mají lehce lepší odolnost a děla, zato o trochu menší protileteckou obranu.

Francie.

Jako Británie, taky jedno z těch větších námořníctvech. Ve hře ji zastupují křižníky (11), bitevní lodě (10) a dva torpédoborce.

Křižníky.

Křižníky Francie není radno podcenit. Jsou velmi rychlé, obratné, torpéda na III. až X. úrovni jsou užitečná a katapultovací letadla především na IV. a V. úrovni z nich dělají výborné křižníky.  Ovšem nevýhody tu jsou také. Třeba jejich pancíř je poměrně slabý a body výdrže jsou nízké na jejich úroveň. Ale vyšší úrovně, například loď X. úrovně Henri IV si kompenzuje tyto nevýhody devíti 240mm děly a slušným pancířem. Takže setkat se s francouzským křižníkem v bitvě nebude tak lehký oříšek.

Bitevní lodě.

Francouzské bitevní lodě se dají rozčlenit na pomalé dreadnaughty IV-VII a rychlé moderní lodě VIII-X. Když spustíte bitvu s bitevní lodí Francie IV-VII tak se setkáte s dobrou přesností a působivou palebnou silou. Na druhou stranu bitevní lodě zatáčí pomaleji než jakákoliv bitevní loď ve hře, pancíř v bočních částí trupu je silný, ale ve přední a zadní části je poněkud slabší. Je zde vyšší pravděpodobnost obdržení kritických zásahů.Typickou vlastností francouzských plavidel jsou věže o čtyřech dělech. Sedmá úrověň Lyon má takovéto věže čtyři a tím pádem vlastní neuvěřitelných 16 hlavní! Francouzské bitevní lodě VIII až X jsou rychlé a obratné, ale jejich, ač lehčí, děla jsou také působivá.

Torpédoborce.

Ve francouzském výzkumném stromu v prémiové linii na VI. úrovni najdete torpédoborec Aigle, který stojí 4,650 zlaťáků. Aigle se chlubí vysokou rychlostí a šesti torpédy který zasadí smrtelnou tečku i lehčímu křižníku VII. úrovně.  Na VIII. úrovni se nachází torpédoborec Le Terrible.

Panasie.

Panasie má chudý výzkumný strom. Skláda se ze dvou křižníků a jedenácti torpédoborců. Tato frakce má ve hře jen jeden výzkumný strom a skládá se z lodí více státu, přesněji Jižní Koreje (počet lodí - 1), Číny (3), Thajska (1), Indonésie (1) a Taiwanu (7). Má pouze dva křižníky, a to křižník I. úrovně Chenyang a speciální prémiový křižník VI. úrovně Huanghe. Jakmile zahlédnete v bitvě panasijský torpédoborec, tak vás zachrání torpéda anebo útěk. Panasie má nejrychlejší torpédoborce ve hře, například torpédoborec IV. úrovně pluje maximální rychlostí 40,8 uzlů. Jejich torpéda jsou dost silná. Ovšem nevýhod je hodně, dá se říct že mají málo HP, hodně slabý pancíř, málo torpéd, na III. úrovni má torpédoborec Phra Ruang (Thajsko) pouze čtyři torpéda, zatím co ruský torpédoborec Derzki na stejné úrovni jich má deset.

Prémiové národy.

Itálie.

Itálie je jeden ze čtyř národů, kteří mají pouze prémiové lodě. Tento stát má pouze dvě lodě a další dvě speciální prémiové lodě a to dva křižníky a dvě bitevní lodě.

Křižníky.

Itálie má dva křižníky a to Duca d'Aosta, který je ve hře na VI. úrovni a stojí 4,700 zlaťáku. Může se chlubit dobrým pancířem, dobrou přesností a velkým způsobeným poškozením. Naopak je pomalý, ale je doporučován. A pak je tady Duca degli Abruzzi, která byla stáhnuta z italského výzkumu ve hře dne 21.9.2018 a nahrazena lodí Duca d'Aosta. Tento křižník byl umístěn na VII. úrovni v ceně 6,800 zlaťáků. Měl úplně stejné výhody a nevýhody jako Duca d'Aosta. Obě lodě mají 2 torpédomety po třech torpédech.

Bitevní lodě.

Bitevní lodě jsou dvě a to prémiová loď Roma (Řím) a speciální prémiová loď Giulio Cesare (Julius César)  Bitevní loď Roma na VIII. úrovni se chlubí velkou palebnou silou, dobrým pancířem a celkem dosti HP. Ale její cena ve hře 13,100 zlaťáků nebo 1,042 Kč na prémiovém obchodě nedělá žádného favorita kterého by si každý kupoval.  Je to nejdražší loď ve hře!! Poté je tu na V. úrovni bitevní loď Giulio Cesare, je poměrně rychlá a obratná, ale na jednu stranu natočí pouze 4 věže (8 děl) s nepříliš vysokým poškozením.

Panamerica.

Panamerika je souhrn všech států jižní a střední Ameriky. Ale mají pouze jednu loď - křižník VII. úrovně Nueve de Julio. Tato loď se nedá zakoupit ve hře, ale v prémiovém obchodě za 700 Kč. Nueve de Julio je argentinská loď. Má dobrou obratnost a rychlé přebijení. Je to lehký křížník.

Commonwealth.

Commonwealth má dohromady tři lodě. Ale pouze jedna se dá zakoupit ve hře. Mají jeden křižník Perth, který se dá koupit ve výzkumném stromu za 4800 zlaťáků. Jedná se o lehký křižník. Má katapultovací letadlo a dohromady 8 torpéd ve dvou torpédometech. Torpédoborec III. úrovně Vampire se dal získat z mise. Druhý je VII. úroveň pojmenovaný Haida, který se dá koupit v prémiovém obchodě. Vampire je obratný a rychlý ale rychlopalná děla jsou jen na dorážení. Haida má pouze čtyři torpéda. Ale děla jsou celkem silná, obratnost výtečná a rychlost ujde.

Polsko.

Polsko má ve hře pouze jediného zástupce, a to hodně známý torpédoborec Błyskawica. Błyskawica je torpédoborec na VII. úrovni který stojí 4800 zlaťáků. Obratnost báječná, rychlost dobrá, dohled suprový. Prostě loď stavěná pro závodníky. Pyšní se sedmi rychlopalnými děly s výtečnými vlastnostmi a 2x3 průměrnými torpédomety. (zdroj: wiki wargaming, yahoo)

World of Warships (dříve známá jako World of Battleships) je MMOG od společnosti Wargaming.net. Hra staví na podobném modelu jako World of Tanks a World of Warplanes, předcházející online hry z dílny Wargaming.net. Přináší akční simulaci různých typů válečných lodí, které v týmové bitvě plní různé role. Hra je již vydána a kdokoliv může hru hrát po registraci na oficiálních stránkách hry.  Zahrát si můžete za americká, japonská, německá, britská, francouzská, sovětská a "panasijská" (sesbírané válečné lodě z východoasijských zemí) plavidla. Polsko, Itálie a Commonwealth mají zatím jen prémiová plavidla.

World of Warships is a free-to-play naval warfare-themed massively multiplayer online game produced and published by Wargaming, following the earlier games "World of Tanks" and "World of Warplanes". Players can battle others at random or play cooperative battle types against bots or an advanced player versus environment (PvE) battle mode. For the most skilled players, two seasonal competitive modes are available.  "World of Warships" was originally released for Microsoft Windows and macOS in 2017. The computer version was followed by the iOS mobile game titled World of Warships Blitz in 2018. The PlayStation 4 and Xbox One console versions, titled World of Warships: Legends, followed in 2019.


Život.

After Forever (1997–2009).

Floor bylo 16 let, když se přidala do kapely „Apocalypse“ (dřívější název kapely „After Forever“), a to v roce 1997. Tři roky poté skupina vydala nové album, "Prison of Desire."  Jansen začala studovat hudbu na Holandské rockové akademii v roce 1999 a tři roky nato byla přijata na konzervatoř. Studovala hudební umění a jeden rok operu. Později začala učit ve svém vlastním kurzu zvaném "Wanna be a Star?!" (Chcete se stát hvězdou?!).  Hraje na kytaru, piano a flétnu, má ukončeno několik let hudebních studií. Má sopránový hlasový rozsah. Floor také nazpívala vokály k třem albům holandského skladatele a multiinstrumentalisty Arjena Anthonyho Lucassena a byla hostem metalové skupiny Nightmare.

ReVamp (2009–2015).

Po rozpadu kapely After Forever v roce 2009 si vytvořila vlastní kapelu ReVamp, která v roce 2010 vydala stejnojmenné album. Na něj se jí podařilo naverbovat svého dřívějšího kolegu Joosta van den Broeka (klávesy) a Waldemara Sorychtu (producent, jehož jméno je spojeno s velkým počtem kapel gothic metalové scény).  Výsledek byl však takový nemastný, neslaný. „ReVamp“ byl dobře nahraný průměrný materiál, který však spíše vypadal jen jako jednorázový projekt. Nicméně, po třech letech tu máme novinku „Wild Card“, kterou nahráli ti samí hráči, které si Floor najala i pro koncertní turné na podporu prvotiny „ReVamp“.

Nightwish (2012–současnost).

O zpěvačce samotné bylo v poslední době slyšet především jako o té, co nahradila Anette Olzon u Nightwish na jejich „Imaginaerum World Tour“. Od fanoušků se jí dostalo velmi vřelého přijetí. 9. října bylo oficiálně oznámeno, že bude v kapele zastávat místo zpěvačky. V roce 2015 vydali Nightwish osmé album, které dostalo název "Endless Forms Most Beautiful". Deska se stala "zlatou" po třech dnech od vydání, hned v několika evropských zemích (například také v Česku). V současnosti je Floor na turné s Nightwish, které odstartovalo 9. dubna v New Yorku. První z mnoha show sklidila veliký úspěch a pokračuje dále po severní Americe a Kanadě. Floor například zazpívala píseň "Stargazers" (z alba Oceanborn). Celou ji podala svým sopránovým hlasem a sklidila za to zasloužené ovace publika! 8. května (2015) má také vyjít nový videoklip k písni "Endless Forms Most Beautiful" (ten bude druhý, po singlu "Élan", který vyšel již v půlce února 2015).

Diskografie.

After Forever.

Studiová alba: EP: Dema: Kompilace:

Floor Jansen (* 21. února 1981, Goirle, Nizozemsko), v některých zemích přezdívaná "„Flying Dutch“" neboli "„Létající Holanďanka“", je nizozemská zpěvačka a skladatelka, zpěvačka ve finské metalové kapele Nightwish.  Před kapelou Nightwish působila také jako zpěvačka v kapele After Forever, která se ale v roce 2009 rozpadla. Poté Floor založila progressive metalovou kapelu zvanou ReVamp, ve které také účinkuje jako zpěvačka. Je rovněž členkou progresivní metalové skupiny Star One. Floor je starší sestrou zpěvačky Irene Jansen. Se svým dlouholetým přítelem, bubeníkem švédských Sabaton Hannesem Van Dahlem, má dceru Freju, která se jim narodila v březnu roku 2017.

Floor Jansen (; born 21 February 1981) is a Dutch singer, songwriter, and vocal coach. She is currently the lead vocalist of Finnish symphonic metal band Nightwish.  Jansen first became known as a member of symphonic metal band After Forever, standing as their lead vocalist from 1997, when she joined at age 16, to their disbanding in 2009. When After Forever disbanded, she formed ReVamp and has released two albums with them. In 2012 following the departure of their lead vocalist Anette Olzon, Nightwish brought in Jansen as a touring member until the end of their Imaginaerum World Tour. In 2013, they announced Jansen was now their full-time lead vocalist; she subsequently disbanded ReVamp to focus on Nightwish. In 2018, she and Pagan's Mind guitarist Jørn Viggo Lofstad premiered their hard rock duo Northward.  A frequent collaborator of Arjen Anthony Lucassen, she is a member of his progressive metal supergroup Star One, and sang in the Ayreon albums "", "01011001", and "The Source", as well as the live album "Ayreon Universe – The Best of Ayreon Live". She also sang lead vocals in several songs of the MaYan album "Quarterpast" and in Avalon's "Angels of the Apocalypse". She is the older sister of fellow singer Irene Jansen, who also worked with Ayreon.


Bitva.

Dva sousední národy, sálští Frankové jejichž vládcem byl Chlodvik I. a rýnští Frankové jejichž vládcem byl Sigibert Chromý, kteří sídlili na území dnešního Kolína nad Rýnem se rozhodli spojit své síly proti Alamanům. Důvodem byly neustálé nájezdy, plenění a útoky Alamanů na rýnské Franky. V roce 496 Sigibert požádal o pomoc sálské Franky. Společně pak u Tolbiaka bojovali proti Alamanům.  Vojska Franků v bitvě utrpěla velké ztráty. Chlodvik viděl, jak jsou jeho bojovníci zabíjeni a cítil, jak se tato bitva začíná vymykat z rukou. V té chvíli začal pochybovat o moci jeho pohanských Bohů a proto se obrátil s modlitbami na křesťanského Boha. Jeho zbytky bojovníků, pak porazili Alamany. Kromě jeho ženy i tato událost ho přiměla k přijetí křesťanství. Křesťanskou víru nepřijal v ariánské podobě, jak bylo v té době u Germánů běžné. Jeho choť Chlotilda, původem burgundská princezna ho přesvědčila, aby přijal nicejské vyznání, to znamená, aby se stal katolíkem. Tím ovšem zkřížil plány ostrogótského krále Theodoricha, který zamýšlel vytvořit z barbarských říší v západní Evropě blok ariánských států, který měl být protiváhou ortodoxní Byzanci na východě. Toto vše mělo velký význam pro budoucí utváření Evropy.  Nejvíce informací o bitvě se dochovalo díky fránskému biskupovi Řehořovi z Tours, který přibližně 100 let po bitvě udalosti popsal v kronice Historia Francorum

Datum bitvy.

Tradičně uváděné datum bitvy rok 496 bylo v 19. století zpochybněno belgicko-americkým biskupem Augustinem Van de Vyverem, který datum bitvy posunul do roku 506. Tuto teorii šířil ve svých dílech. Rok 506 také vyplývá z Řehořovy chronologie, která připisuje smrt Chlodvikova otce Childericha I. přibližně na stejnou dobu jako úmrtí svatého Perpetuuse, který zemřel v roce 491. Bitva se měla udat 15 let po jeho smrti, proto rok 506. Childerikův hrob také obsahoval mince císaře Zenona, který také zemřel v roce 491, nikoliv později.

Bitva u Tolbiaka se odehrála mezi Franky a Alamany nedaleko Tolbiaka, dnešního města Zülpich 60 kilometrů východně od nynější německo-belgické hranice v Severním Porýní-Vestfálsku asi v roce 496. Některé prameny uvadějí rok 506. V čele Franků stál Chlodvik I. vůdce Alemanů není známý, ale snad se jednalo o jejich krále Gibulda. Jisté je, že vůdce Alamanů byl v bitvě zabit. Frankové v bitvě byli úspěšní a ujali se vlády nad Alamany.

The Battle of Tolbiac was fought between the Franks, who were fighting under Clovis I, and the Alamanni, whose leader is not known. The date of the battle has traditionally been given as 496, though other accounts suggest it may either have been fought earlier, in the 480s or early 490s, or later, in 506. The site of "Tolbiac", or "Tolbiacum", is usually given as Zülpich, North Rhine-Westphalia, about 60 km east of what is now the German-Belgian frontier. The Franks were successful at Tolbiac and established their dominance over the Alamanni.


Taxonomie.

V nedávnem období byl tento rod shledán polyfyletickým a byly v něm provedeny rozsáhlé taxonomické změny, větší počet druhů byl přeřazen do jiných rodů a naopak do rodu huseníček byly včleněny druhy z rodu řeřišničník ("Cardaminopsis").

Popis.

Tento rod je tvořen rostlinami jednoletými, dvouletými nebo trvalkami s kořeny přímými nebo výběžkatými; bývají lysé nebo jsou porostle trichomy jednoduchými neb vícekrát rozeklanými. Lodyha je přímá nebo poléhavá, jednoduchá nebo méně častěji výše rozvětvená; často od báze roste více lodyh. Spodní řapíkaté listy vyrůstající v listové růžici mívají obvod celistvý nebo zubatý, někdy jsou lyrovitě laločnaté a zpeřené. Lodyžní listy střídavě rostoucí jsou zúženou bázi k lodyze přisedlé a jejich čepele jsou celokrajné nebo zubaté.  Čtyřčetné oboupohlavné květy na krátkých stopkách vytvářejí hroznovité květenství. Podlouhlé, volné kališní lístky vyrůstající ve dvou přeslenech bývají vztyčené. Bílé, růžové nebo fialové korunní lístky jsou delší než kališní, mají tvar obvejčitý, lopatkovitý až obkopinatý, na vrcholu bývají tupé nebo s drobným zářezem. Tyčinek je šest a jsou čtyřmocné, nesou podlouhlé nebo vejčité prašníky. Svrchní semeník vzniklý srůstem dvou plodolistů mívá 15 až 80 vajíček, placentace je parietální.  Plody jsou přisedlé nebo na stopkách, vyrůstají šikmo vzhůru až vodorovně. Jsou to lysé, štíhlé, podlouhle nebo cylindrické, oblé nebo zploštělé pukající šešule. Obsahují drobná, bezkřídlá, podlouhlá, zploštělá, zaoblená až elipsovitá semena s mnohdy síťnatým osemením. Ploidie je 2n = 10 nebo 16.

Význam.

Rostliny rodu huseníček, který se rozmnožuje semeny, jsou považovány za plevel který příliš neškodí. Je takto hodnocen hlavně pro nízký vzrůst a krátkou dobu životnosti. Nejznámější je téměř celosvětově rozšířený druh huseníček rolní který se pro svůj drobný vzrůst, rychlý životní cyklus, dostupnost v mnoha mutacích a na rostliny poměrně malý genom stal významnou modelovou rostlinou napomáhající pochopit biologii rostlin na molekulární úrovni.

Externí odkazy.

Huseníček ("Arabidopsis") je rod asi 10, vesměs plevelných druhů rostlin vyskytujících se téměř v celém mírném pásu severní polokoule a dále v jižní Americe, jižní Africe, Austrálii i na Novém Zélandu.

Arabidopsis (rockcress) is a genus in the family Brassicaceae. They are small flowering plants related to cabbage and mustard. This genus is of great interest since it contains thale cress ("Arabidopsis thaliana"), one of the model organisms used for studying plant biology and the first plant to have its entire genome sequenced. Changes in thale cress are easily observed, making it a very useful model.


Život.

Roku 1804 přišel do Vídně, a studoval u Antonia Salieriho. V roce 1824 převzal místo dvorního varhaníka po Janu Václavu Hugu Voříškovi. Od roku 1810 vyučoval hru na klavír a zpěv na škole pro nevidomé. Roku 1828 vyučoval již smrtelně nemocného Franze Schuberta kontrapunktu. Roku 1851 byl Sechter jmenován profesorem skladby na Konzervatoři společnosti přátel hudby, kde jej jeho někdejší žák, Anton Bruckner, následoval v používání Sechterových učebních metod. Jelikož ve svých pozdějších letech vydával Sechter větší sumu peněz, než vydělal, zemřel v 78 letech v bídě. Je pochován na Vídeňském ústředním hřbitově (skupina 0, řada 1, číslo 23) v čestném hrobě. Roku 1894 po něm byla pojmenována ulice "Sechtergasse" ve vídeňské čtvrti Meidling.

Význam.

Sechterovo třísvazkové pojednání o kompozičních principech, "Die Grundsätze der musikalischen Komposition" (Základy hudební skladby), z let 1853 až 1854 je dílo, které mělo velký dopad na mnoho pozdějších teoretiků. Sechterovy úvahy vycházejí z teorie o generálbasu (stupňová teorie) Jean-Philippa Rameaua, zcela diatonické, i když je vedení celochromatické. Sechter propagoval čisté ladění oproti temperovanému ladění.  Sechter měl poněkud svérázné učební metody. Například Antonu Brucknerovi zakázal psát varhanní skladby po dobu, kdy u něho studoval kontrapunkt. Skladatel a vyznavač Brucknera Robert Simpson tvrdil, že „Sechter nevědomky vyzdvihl Brucknerovu originalitu, tím, že ji potlačoval, dokud to jen šlo“. Sechter učil Brucknera v letech 1855 až 1861 formou dopisů a pokládal jej za svého nejlepšího studenta. Při Brucknerově ukončení studia Sechter napsal jemu věnovanou fugu.  Sechter byl také skladatel. Víme, že napsal přes 8000 skladeb, z toho v letech 1850 až 1857 na 6000 fug, což znamená jednu denně. Constantin von Wurzbach o Sechterově odkazu píše: "„Außerdem liegen aber noch an 30 Bände Clavier-, Orgel-, und Gesangsmusik vor, nebst sechs Opern, unter denen auch Grillparzer’s ‚Melusine‘. – Die Compositionen reichen zurück bis in’s Jahr 1810 und 1811; diese frühesten sind gemüthliche ‚Deutsche‘. Ein Band aus den Jahren 1818 und 1819 enthält eine Sammlung ‚deutscher Volksmelodien‘, die Sechter mir großer Vorliebe contrapunctisch bearbeitete. Das Jahr 1833 liefert ein eigenthümliches Werk, ein Beispiel von zäher Ausdauer, dabei aber auch von staunenswerthen Kenntnissen. Die Aufgabe war: 104 Variationen über ein Originalthema von 104 Tacten. Diese Selbstgeißelung mußte dem Manne denn doch am Ende selbst peinlich geworden sein, denn die letzte Variation am 27. October schließt mit dem Ausrufe: ‚Gott sei Dank!‘“" ("„Mimo to však existuje ještě na 30 svazků klavírních, varhanních, a pěveckých skladeb, k tomu šest oper, mezi nimi též Grillparzerova ‚Meluzína‘. – Skladby sahají zpátky do let 1810 a 1811. Tyto prvotiny jsou hezky ‚německé‘. Jeden svazek z let 1818 a 1819 obsahuje sbírku ‚německých lidových melodií‘, jež Sechter s velkou chutí kontrapuncticky zpracoval. Rok 1833 přinesl charakteristickou práci, příklad vytrvalé píle, přitom ale také obrovským umem. Zadání bylo: 104 variací na dané téma o 104 taktech. Veliké sebezapření se tomuto muži přecejen muselo na konci stát samotnému nepříjemným, neboť poslední variaci z 27. října uzavírá zvoláním: ‚Bohu dík!‘“")  Sechter rovněž komponoval mše a oratoria, nicméně v tiskem vyšly jen jeho varhanní a klavírní kusy a dva smyčcové kvartety (např. "Die vier Temperamente / Čtyři temperamenty", opus 6), celkem 91 děl.

Žáci.

Mezi jeho žáky patřili mimo níže jmenovaných: knížata Georg a Constantin Czartoryski, Fedrigotti, Theodor Döhler, Karl Ferdinand Pohl, Otto Bach, Derffl, Carl Filtsch, Hoven, Selmar Bagge, Leopold Bibl, Julius Benoni, Eugenio Galli a Franz Grillparzer.

Simon Sechter (11. října 1788, Frymburk nad Vltavou (něm. Friedberg) u Českého Krumlova, Čechy – 10. září 1867, Vídeň) byl rakouský hudební teoretik, hudební pedagog, varhaník, dirigent a skladatel.

Simon Sechter (11 October 1788 – 10 September 1867) was an Austrian music theorist, teacher, organist, conductor and composer. He was one of the most prolific composers who ever lived, although his music is largely forgotten and he is now mainly remembered as a strict music teacher, most notably of Anton Bruckner.  Carl Christian Müller (18311914) compiled and adapted Sechter's "Die richtige Folge der Grundharmonien" as "The Correct Order of Fundamental Harmonies: A Treatise on Fundamental Basses, and their Inversions and Substitutes" (Wm. A. Pond, 1871; G. Schirmer, 1898).


Děj.

Watsonova žena odjede na nějakou dobu z Londýna a Watson přesídlí zpátky za Sherlockem Holmesem na Baker Street 221B. Sem přijde s žádostí o pomoc Edmund Carstairs, spoluvlastník galerie Carstairs a Finch na Albemarle Street. Tvrdí, že ho sleduje člověk v placaté čepici, což odkazuje k loňské události v Bostonu, kde místní Gang placatých čepic pod vedením bratrů (dvojčat) Rourkeho a Keelan O'Donaghue přepadl vlak, ve kterém shodou okolností galeristé převáželi cenou zásilku obrazů. Bohatý americký kupce obrazů Cornelius Stillman slíbil pomstu a dal se do pátrání po gangu. Při přestřelce byli členové gangu zabiti, pouze Keelan uprchl a poté byl Stillman zabit. Druhý den po návštěvě u Holmese byl vykraden Carstairsův trezor v jeho domě ve Wimbledonu. Zde se pak Holmes s Watsonem seznámili s paní Catherine Carstairsovou a slečnou Elizou Carstairsovou, manželkou a sestrou galeristy, a sloužícími v jeho domě. Před Holmesem již v domě pracoval inspektor George Lestrade, přesto Holmes objeví několik nepostřehnutých drobností. Další den pošle Holmes pátrat po ztracených věcech z trezoru partu chlapců z ulice pod vedením Wigginse. Ti objeví i zloděje a sledují ho do hotelu. Když na místo přijede Holmes, Watson a Carstairs, Wigginsův kamarád Ross Dixon, který v mrazu u hotelu hlídá, zděšeně utíká a zloděj je pak nalezen zavražděný. Holmes pátrá po Rossovi, protože tuší, že mu hrozí velké nebezpečí, na internátu Chorley Grange, odkud před časem Ross utekl, však o něm nic nevědí, ale jeden jeho spolužák jim dává tip na Rossovu sestru Sally, která pracuje v hostinci U Tří hřebíků. V Londýně je ale podniků tohoto jména víc a tak když Holmes s Watsonem dorazí do toho správného, je už pozdě, Ross chvíli před nimi odešel. V hostinci je ale Sally, když s ní ale chtějí mluvit, domnívá se, že jde o nějaké muže z „Domu hedvábí“, zaútočí na Watsona, mírně ho zraní a uteče. Ross je pak nalezen surově zavražděný s bílou stužkou z hedvábí omotanou kolem zápěstí a Holmes, který si vyčítá jeho smrt, pátrá, co je Dům hedvábí. Po neúspěšném pátrání požádá svého bratra Mycrofta, jestli se na tento pojem nemůže optat. Mycroft pak rychle přijíždí na Baker Street s tím, že jde o věc patrně velmi choulostivou a nebezpečnou a radí Sherlockovi, aby pátrání zanechal. Sherlock ale udělá pravý opak, dá do novin inzerát, ve kterém nabízí odměnu za jakékoliv informace o Domě hedvábí. Na inzerát zareaguje jakýsi Henderson, který tvrdí, že Dům hedvábí vládne obchodu s opiem a radí začít pátrání v opiovém doupěti zvaném Creerova díra. Holmes tam vstoupí (Watson hlídá v podniku na druhé straně ulice), ale je hned přemožen, omámen opiáty a Watson ho pak nalézá se zbraní v ruce a kousek od něho leží zastřelená Sally. Případu se hned ujímá inspektor Harriman a proti Holmesovi svědčí několik vážených lidí, kteří byli shodou okolností zrovna poblíž. Holmes je zatčen a u předběžného soudu vše svědčí proti němu. V době, kdy je Watson na Baker Street sám, přijde paní Carstairsová s tím, že její švagrová Eliza umírá a podezřívá Catherine z toho, že ji otrávila. Chce pomoc od Holmese, ten je ale ve vězení. Watson je pak odvlečen na neznámé místo, kde se setkává se záhadným bohatým matematikem (patrně profesor Moriarty), který tvrdí, že Holmese varoval předem tím, že mu poštou poslal bílou hedvábnou stuhu. Protože je ale jeho fanouškem a zároveň si přeje zánik Domu hedvábí (aniž by prozradil, co se pod tím názvem skrývá), dává Watsonovi klíč od Holmesovy cely, aby jej osvobodil, protože prý Holmesovi nepřátelé jej chtějí zabít ještě před soudem. Nazítří jde Watson navštívit Holmese a klíč nese schovaný v knize. Ve vězení se setká s inspektorem Harrimanem a vyjde najevo, že Holmes onemocněl a byl přemístěn do vězeňské nemocnice. Jeho lůžko je ale prázdné. Watson se vrací na Baker Street, kam přichází reverend Charles Fitzsimmons z chlapeckého internátu a nese lístek, který našli pod Rossovou postelí. Na lístku je inzerát na kabinet kuriozit doktora Hedwabiho. Další den se vrátila Watsonova manželka, na nádraží ale dostala vzkaz od Holmese převlečeného tak, že ho nikdo nepoznal. Holmes se pak setkává s Watsonem a vysvětluje mu, že měl ve vězení důkazy o tom, že jej chtějí otrávit, navíc vězeňskému lékaři kdysi velmi pomohl při vyšetřování jednoho případu. Holmes se tedy s jeho pomocí přestrojil za doktorova slabomyslného pomocníka Riverse a když pak do nemocnice vtrhl Harriman, podařilo se mu odejít. Watson a Holmes poté společně jedou na adresu doktora Hedwabiho. Je to však past, čekají zde na ně dva muži, aby je zabili, Holmes to ale předpokládá a muže s pomocí Lestradeova oddílu přemáhá. Pak už jedou na skutečnou adresu Domu hedvábí, což je vedlejší dům chlapeckého internátu. Reverend zde provozuje veřejný dům s mladými chlapci s klientelou v nejvyšších kruzích. Holmes s Watsonem a po nich i Lestrade a jeho oddíl vtrhli do domu a našli zde jak inspektora Harrimana, tak i další vážené lidi, které předtím svědčili proti Holmesovi. Harriman prchá na dvoukoláku taženém koňmi ve sněhové vánici, Holmes s Watsonem jsou mu v patách. Po nebezpečné stíhací jízdě Harriman nezvládne prudkou zatáčku a zahyne. Nakonec ještě Holmes doloží, že Catherine Carstairsová a Keelan O'Donaghue jsou jedna a tatáž osoba a Catherine ze msty skutečně pomalu zabíjí svoji švagrovou a má v plánu zabít i svého muže. Ten nic netuší, ale žije s ní v manželství s oddělenými ložnicemi – je klientem Domu hedvábí (Ross ho u hotelu poznal, pak ho vydíral a byl zabit). Mrtvý „zloděj“ věděl pravdu o Catherine, ta ho uplatila fingovaným vloupáním, pak ho ale zabila.

Dům hedvábí ("The House of Silk", 2011) je detektivní román Anthonyho Horowitze, ve kterém vystupuje Sherlock Holmes stejným způsobem, jak o něm psal jeho autor Arthur Conan Doyle, tj. vypravěčem příběhu je doktor John Watson a příběh dějově zapadá mezi ostatní díla kánonu Sherlocka Holmese. Román sepsal Watson rok po Holmesově smrti a pro velkou skandálnost případu jej uchoval do trezoru s tím, že může být publikován až po sto letech. Děj se odehrává v listopadu roku 1890.

The House of Silk is a Sherlock Holmes novel written by British author Anthony Horowitz, published in 2011. The book was promoted with the claim it was the first time the Conan Doyle Estate had authorised a new non-Doyle Sherlock Holmes pastiche.


Život a přínos.

Jesús Huerta de Soto Ballester (Madrid, 1956) je jeden z největších představitelů moderní rakouské ekonomické školy a španělský politický filozof. V současné době působí jako profesor politické ekonomie na madridské universitě Universidad Rey Juan Carlos. Má dva doktoráty – z práva (1984) a z ekonomie (1992) – oba z univerzity Universidad Complutense v Madridu. Díky stipendiu od Španělské centrální banky studoval de Soto na Stanfordově univerzitě a získal zde titul MBA. V roce 1979 se stal profesorem politické ekonomie na Právnické fakultě madridské Universidad Complutense. Od roku 2000 působí jako profesor politické ekonomie na Fakultě práva a společenských věd na Universidad Rey Juan Carlos. Snaží se šířit rakouské paradigma nejen v Evropě, ale po celém světě. Od října 2007 učí v jediném oficiálním magisterském programu, zaměřeném na rakouskou ekonomii, který byl akreditován a je tudíž platný v celé Evropské Unii. V květnu 2004 se stal zakládajícím editorem akademického časopisu "Procesos de Mercado: revista europea de economía política" [Tržní procesy: Evropský žurnál politické ekonomie], kde působí dodnes. Časopis publikuje dvakrát do roka články zabývající se rakouskou školou, a to v oficiálních jazycích Evropské unie. Mezi hlavní vědecké příspěvky Huerta de Sota patří jeho kniha "Planes de pensiones privados" [Soukromé důchodové plány], za kterou dostal od krále Juana Carlose v roce 1983 mezinárodní cenu "Premio Internacional de Economía".  Huerta de Soto je členem "Ludwig von Mises Institute", patronem "Fundación Instituto Madrileño de Estudios Avanzados (IMDEA) Ciencias Sociales" [Madridského institutu pokročilých studií, společenských věd] a v letech 2000–2004 byl viceprezidentem Montpelerinské společnosti. Je členem ediční rady "Quarterly Journal of Austrian Economics", "Journal of Markets and Morality", a časopisu "New Perspectives on Political Economy". Byl spoluzakladatelem "Sociedad para el Estudio de la Acción Humana" [Společnosti pro studium lidského jednání]. Intenzivně spolupracuje s madridským Juan de Mariana Institute. V roce 2009 udělila Francisco Marroquin University Huertu de Sotovi jeho první čestný doktorát. Následovaly další z rumunské Universitatea Alexandru Ioan Cuza v Iaşi (2010) a z moskevské Financial University under the Government of the Russian Federation (2011), instituce založené v roce 1919 V. I. Leninem. Z dalších mezinárodních cen obdržel od bruselského CNE "Adam Smith Award" (2005), dále "Franz Cuhel Memorial Prize for Excellence in Economic Education" na Vysoké škole ekonomické v Praze (2006), "Gary G. Schlarbaum Prize for Liberty "v Salamance (2009) a v Barceloně medaili" Foment del Treball Nacional" (2009). Konečně 21. června 2013 byl oceněn zlatou medailí "Gold Hayek Medal" na německé univerzitě v Göttingenu.  Mezi de Sotovy nejvýznamnější intelektuální příspěvky patří jeho studie o podnikání a nemožnosti socialismu, kterou představil ve své knize "Socialism, Economic Calculation, and Entrepreneurship" (2010), rozpracování rakouské teorie hospodářského cyklu v jeho knize "Money, Bank Credit, and Economic Cycles" a teorie dynamické efektivnosti, která se objevila v jeho knize "The Theory of Dynamic Efficiency". Huerta de Soto je přesvědčen, že k analýze společenské reality je zapotřebí vhodně kombinovat tři přístupy: teoretický (von Misesův), historicko-evoluční (Hayekův) a etický (Rothbardův). Práce Jesúse Huerta de Soto byly přeloženy do 21 jazyků včetně ruštiny, čínštiny, japonštiny a arabštiny. Z ideologického hlediska zastává profesor Huerta de Soto názor, že anarchokapitalismus je teoreticky nadřazen klasickému liberalismu. Je rovněž obhájcem potřeby kompletní ekonomické liberalizace a naprosté, klíčové změny současného finančního systému: návratu ke zlatému standardu a požadavku stoprocentního krytí rezerv v bankovnictví. Spolu s ostatními mysliteli jako je Murray Rothbard sdílí názor, že Salamancká škola v době španělského zlatého věku byla filozofickým, právním a ekonomickým předchůdcem rakouské školy jako takové, především pak ekonomické liberalizace. Že šlo o kolébku toho, čemu dnes říkáme „ekonomická věda“. Na poli aplikované ekonomie je všeobecně známá Huerto de Sotova obhajoba eura, které podle něj funguje jako analogie zlatého standardu a které dokáže disciplinovat politiky, úředníky a zájmové skupiny.  Huerta de Soto vytvořil významnou skupinu mladých akademiků a vlastních následovníků, která vedle velké řady dalších vědců zahrnuje i Philippa Baguse, Miguela Ángela Alonsa Neira, Davida Howdena, Gabriela Calzada, Javiera Aranzadi del Cerro, Óscara Vara Crespo, Adriána Raviera, Juana Ramóna Rallo, Miguela Anxo Bastose Boubeta a María Blanco. Od roku 2011 je Huerta de Soto členem "Partido de la Libertad Individual" (P-Lib) [Strany pro individuální svobodu].

Knihy Huerta de Sota (online).

Peníze, banky a hospodářské krize. Liberální institut a Wolters Kluwer Czech Republic, 2009

Jesús Huerta de Soto Ballester (* 23. prosince 1956 Madrid) je španělský ekonom a politický filosof patřící k předním evropským autorům píšícím v tradici moderní Rakouské ekonomické školy. V současnosti působí jako profesor politické ekonomie na Universidad Rey Juan Carlos v Madridu.

Jesús Huerta de Soto Ballester (born December 23, 1956) is a Spanish economist of the Austrian School. He is a professor in the Department of Applied Economics at King Juan Carlos University of Madrid, Spain and a Senior Fellow at the Ludwig von Mises Institute.


Stavba těla.

Povrch těla je poset menšími i většími ostny, dva největší se nacházejí na spodní části stehen posledního páru nohou.  Dospělý samec je tmavě hnědý až hnědočerný, povrch kůže je lesklý, neslizký. Každý pár noh je zakončen dvěma drápy, pomocí kterých se dokáže pohybovat i po hladkém povrchu. V případě ohrožení se postaví na dva přední páry končetin a zadní natahuje vysoko do výšky. Brání se zdvihnutím zadečku a zadním párem končetin, které svírá jako klepeta a svého protivníka píchá velkými ostny.  Samice je o něco větší než samec, dosahuje velikosti 12–15 cm a její zadní část těla je ukončena dlouhým kladélkem. Je světlejší než samec. Po šestém svlékání (cca 6 měsíců) klade vajíčka velká 8×4 mm do písku, rašeliny, apod. Denně naklade přibližně 3–6 vajíček, celkem nejvýše 60 vajíček.  Dospělí jedinci žijí průměrně jeden rok.

Rozmnožování.

Inkubační doba vajíček je 4–6 měsíců. Z vajíček se líhnou světle hnědé nymfy, dlouhé až 2 cm, které postupným svlékáním mění svou barvu na světle zelenou až tmavě hnědou. Před svlékáním je kůže matná. Při svlékání nejdříve praskne kůže za hlavou, jedinec si vysvleče tykadla a hlavu a postupně se vysune z kůže směrem k zadečku. Celé svlékání trvá přibližně 30–40 minut podle velikosti nymfy.

Výskyt a způsob života.

Strašilka ostruhatá je noční živočich. Přes den se skrývá pod kůrou stromů nebo v listech. V době odpočinku má nohy napřímeny podél těla, které jakoby s tělem splývaly.

Chov.

Strašilky ostruhaté vyžadují prostorné insektárium spíše vlhčího typu.  Je vhodné insektárium vybavit úkryty (kůrou stromů), kde se přes den schovají nebo zeminou, kde dospělé samičky kladou vajíčka. Je také důležité, aby se strašilky mohly napít, například dospělé kladoucí samice mohou trpět dehydratací.  V přírodě se často živí blahovičníky, v chovech ochotně přijímají listy ostružiníku, maliníku, břečťanu, hlohu, dubu, buku, růže...

Strašilka ostruhatá ("Eurycantha calcarata", Lucas, 1869) je strašilka z Papuy Nové Guiney. Tělo dospělého samce je dlouhé 10–12 cm, samice 12–15 cm.

Eurycantha calcarata (common names thorny devil stick insect and giant spiny stick insect ) is a species of phasmid endemic to Australasia.


Geografie.

Město má rozlohu 44,44 km. Nejvyšší bod je ve výšce 1061 m n. m., nejnižší bod se nachází ve výšce 80 m n. m.

Vývoj počtu obyvatel.

"Počet obyvatel"

Historie.

Historie městečka spadá až do 7. století, kdy se zde usadili první obyvatelé. Písemné doložení názvu města je z 9. století n.l. Mezi nejstarší památky románská katedrála Notre-Dame-du-Puy de Grasse z 10–11. století přestavěna v 17. století, ve kterém jsou tři díla od Rubense. Bývalý biskupský palác z 12. století je dnes radnicí. Tradičním řemeslem bylo činění kůží, která vznikla ve středověku. Vyčiněné kůže byly vyváženy do Janova nebo do Pisy, se kterými měla Grasse dobré obchodní kontakty. Postupně se ke koželužství přidala řemesla vyrábějící kožené výrobky - pásky, kabelky, rukavice ap. V 16. století daroval rukavičkář Galimard pár navoněných rukaviček Kateřině Medicejské. Od té chvíle královský dvůr a vyšší společnost začal odebírat od něj rukavičky, čímž si získal výrobce Galimard světové renomé. Zlomovým obdobím bylo 17. století pro kožedělnou výrobu a rukavičkářství v Grasse. Velká konkurence města Nice, zatížení vysokými daněmi zapříčinilo postupný úpadek tohoto řemesla. Zkušenosti s výrobou vonných esencí zajistilo Grasse nový rozkvět.  V roce 1747 je založena nejstarší parfumérie "Galimard Parfumeur, v roce 1849 vzniká Molinard Parfumeur." V roce 1926 rodinná firma Fragonard Parfumeur používá ve svém názvu jméno slavného francouzského malíře Jeana-Honoré Fragonarda rodáka z Grasse. V těchto rodinných firmách můžete najít muzeum parfémů nebo prodejnu, ve které si můžete zakoupit parfumérské produkty vyrobené tradičními metodami.

Výroba parfémů.

V okolí Grasse se tradičně pěstovaly aromatické byliny jako levandule, myrta, jasmín, růže, mimóza, květ pomerančovníku. Vůně těchto rostlin, ale i dovážených rostlin např. pačuli, daly základ k tomu, aby se Grasse stalo světovým hlavním městem parfémů. Několik desetiletí byl jasmín hlavní a důležitou komoditou. Tato vůně se přidávala do parfémované vody k mytí rukou. Aktuálně je v Grasse parfumerský průmysl hlavní ekonomickou činností. Je zde asi 60 podniků, které zaměstnávají na 3500 osob z města i okolí. Celkem asi 10 tisíc z 45 tisíc obyvatel Grasse je ekonomicky propojeno s parfumérským průmyslem. Polovina daňových příjmů města pochází právě z tohoto odvětví.  Průmysl produkuje přírodní suroviny (esenciální oleje, koncentrované oleje a 100% olej, pryskyřice a destiláty). Tyto se používají k výrobě parfémů, které jsou smíchány s asi 80% alkoholu. Potravinářské aroma, které se začalo vyrábět kolem roku 1970, tvoří polovinu produkce v parfumérii a místní region Grasse je aktuálně na předním místě na světě v jeho produkci. Představuje více jak polovinu francouzské produkce v parfumérii a aroma a 7-8 % celosvětové produkce. V období let 1960 –1970 zde investovaly velké obchodní skupiny ze zahraničí do místních rodinných podniků a jejich továren (např. Chiris, Givaudan-Poure a Lautier). Současné parfémy obsahují většinou syntetické vůně. Kvůli světové konkurenci těchto chemických vůní místní průmysl nemohl cenově konkurovat. Profituje na výrobě základních esenciálních olejů a na úrovni subdodavatelů. Velké značky, např. Chanel, vlastní své plantáže růží a jasmínu přímo v Grasse. K výrobě jednoho litru parfému je zapotřebí jedné tuny okvětních lístků. Výroba parfému trvá přibližně šest měsíců.  Specializovanou profesí v oboru parfémů a vůní je tzv. NOS. Tito odborníci tři roky studují (hlavně chemii) a teprve po 7 letech praxe se stávají odborníky, kteří jsou schopni rozeznat až 2000 vůní. V Grasse je 13 špičkových odborníků z asi 50 z celého světa. Tito odborníci nesmí kouřit, pít alkohol a jíst kořeněná jídla aby si nepoškodili čichové buňky.

V literatuře a filmu.

V městě Grasse byly natáčeny scény do filmu "", natočený podle stejnojmenného románu "Parfém" německého spisovatele Patricka Süskinda.

Festivaly.

Od 3-4. srpna 1946 je ve městě Grasse každoročně konána Jasmínová slavnost ("Fête du Jasmin" nebo "La Jasminade)" s průvodem alegorických vozů a ohňostroji. Každoročně v květnu se koná mezinárodní výstava růží "Expo Rose".

Grasse je francouzské město v departementu Alpes-Maritimes v regionu Provence-Alpes-Côte d'Azur. V roce 2010 zde žilo 51 036 obyvatel. Je centrem arrondissementu Grasse. Je považováno za hlavní město parfémů. Grasse dosáhlo ocenění v soutěžích o květinovou výzdobu, o město umění a historie. Má i titul město internetu. Původ názvu není oficiálně určen. Jedna varianta nabízí pojmenování po mazlavé hlíně (francouzsky grasse znamená kluzký, mazlavý), která svou úrodností poskytuje podmínky pro pěstování květin. Jiný udává odvozeninu od "Podium grassum", což znamená v překladu z latiny do francouzštiny "Grand Puy" (Velký vrch). Zároveň je to název kopce na kterém se nachází původní centrum města.

Grasse (; Provençal or ; traditional ) is a commune in the Alpes-Maritimes department (of which it is a sub-prefecture), on the French Riviera.  The town is considered the world's capital of perfume. It obtained two "flowers" in the "Concours des villes et villages fleuris" contest and was made ""Ville d'Art et d'Histoire"" (town of art and history).